cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carol Corbu
Sisäratojen EM-kilpailuissa Corbu saavutti viisi mitalia. Belgradissa 1969 hän sai pronssia tuloksella 16,20 m. Sofiassa 1971 hän hyppäsi tuloksen 16,83 m mutta jäi hopealle saman tuloksen tehneen Viktor Sanejevin takana. Grenoblessa 1972 hän sai hopeaa tuloksella 16,89 m; tällä kertaa hän hävisi Sanejeville kahdeksalla senttimetrillä. Rotterdamissa 1973 Sanejev ei ollut mukana ja Corbu voitti kultaa tuloksella 16,80 m. Vielä Münchenissä 1976 hän saavutti hopeaa tuloksella 16,75 m; Sanejev oli tällä kertaa 35 senttimetriä parempi.
Pujo
Kuvaus
Pujo on monivuotinen ruohovartinen kasvi, jonka varsi voi olla jopa kaksi metriä pitkä. Varsi on tummanpunaruskea, uurteinen ja yleensä niukkakarvainen.
Pujon lehtiasento on kierteinen. Alimmissa lehdissä on lyhyt ruoti, mutta muissa lehdissä ei ole ruotia ollenkaan. Lehtilapa on syvään pariliuskainen. Lehden yläpinta on vihreä ja niukkakarvainen, alapinta vaaleakarvainen.
Pujo kukkii elo–lokakuussa punaruskein mykerökukinnoin, jotka ovat kiinni terttuina varsien latvoissa. Yhdessä pujossa saattaa olla jopa 55 000 kukkaa ja 6 000 mykeröä. Kukissa on viisi hedettä. Emiö on yhdislehtinen, ja siinä on kaksi luottia. Hedelmä puolestaan on pitkulainen ja kellertävä, noin 1,8 millimetriä pitkä pähkylä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Pujoa kasvaa luonnollisesti Pohjois-Afrikassa, Aasian lauhkeissa osissa ja Euroopassa aivan pohjoisinta osaa lukuun ottamatta. Suomessa pujoa kasvaa Oulun korkeudella asti. Pohjoisessa se on hyvin harvinainen. .
Pujoa tavataan jokien ja teiden varsilla, järven- ja merenrannoilla, ratapihoilla, pellonreunoilla, pihoilla, niityillä ja joutomailla. Se on typensuosija.
Rannikkoalueilla esiintyy harvinaisena meripujoa (Artemisia vulgaris var. coarctata), jonka lehtiliuskat ovat kapeampia ja niiden reunat alaskäänteisiä, mykeröstö on hyvin tiivis ja kehto tiheäkarvainen.
Allergiat ja käyttötarkoitukset
thumb|left|200px|Pujon tunnistaminen. Talvella pujon lakastuneiden varsien pähkylät ovat tärkeä lintujen ravinnonlähde.
Pujo on paha siitepölyallergian aiheuttajia, koska se tuulipölytteisenä kasvina tuottaa runsaasti siitepölyä. Pujoa yritetäänkin sen takia hävittää sen tavallisilta kasvupaikoilta: tienvarsilta, joutomailta ja niityiltä.
Pujoa on haitallisuudestaan huolimatta käytetty humalan asemasta oluen maustamiseen. Myös liharuokia on maustettu pujolla, koska pujon lehdet edistävät ruuansulatusta ja pehmittävät lihaa. Esimerkiksi linnun täytteeksi käytettävät pujot kastetaan kuitenkin ensin kiehuvaan veteen, jotta haitalliset aineet poistuisivat niistä. Ruokia kannattaa maustaa pujolla hillitysti, sillä se sisältää myrkyllistä tujonia ja on varsin karvaan makuinen.
Pujon kukkivia versonlatvoja ja lehtiä käytetään, lisäjuurien lisäksi, myös rohtona. Pujon lisäjuurista valmistetuilla lääkkeillä on Arabiassa ja Euroopassa hoidettu keskushermoston häiriöitä kuten epilepsiaa. Tärkein merkitys on kasvin eteerisellä öljyllä, joka sisältää tujonia, sineolia, kamferia ja linalolia. Tujoni edistää kuukautisten alkamista ja ruokahalua sekä ehkäisee ilmavaivoja. Öljyn koostumus vaihtelee kuitenkin pujon kasvupaikan mukaan, esimerkiksi Intiassa öljy on erilaista kuin Suomessa. Pujon versoissa on myös borneolia, farnesolia, absitiinia, vulgariinia ja sitosteriinia. Aiemmin pujoa käytettiin yleisrohtona moniin särkyihin ja kipuihin. Pujosta saatava terpeeniyhdiste tappaa bakteereja ja sieniä. Pujolla on myös hyönteisiä torjuva vaikutus.
Pujon eteeristä öljyä ei pidä käyttää raskauden aikana keskenmenoriskin takia. Suuret yliannokset saattavat myös aiheuttaa kouristuksia sekä maksa- ja munuaistulehduksia.
Rapsodia
Rapsodia tarkoittaa musiikkiterminä soitinsävellystä, joka yhdistelee vapaamuotoisesti tunnettuja melodioita, yleisimmin kansansävelmiä. Suunnitelmallisesti etenevää vastaavaa melodiasommitelmaa kutsutaan potpuriksi.
Begur
Begur on kunta Gironan maakunnassa Katalonian itsehallintoalueella Espanjassa. Vuonna 2021 kunnassa oli 4 039 asukasta. Kunnan pinta-ala on 20,7 km². Begur on tunnettu keskiaikaisesta rauniolinnastaan ja uimarannoistaan.
Teemu Hartikainen (koripalloilija)
Teemu Hartikainen (s. 2. toukokuuta 1991) on suomalainen koripalloilija. Hänen pelipaikkansa on takamies. Hartikaisen seura on Porvoon Tarmo.
Ardent-luokka (linjalaiva)
Ardent-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston seitsemän 64-tykkisen kolmannen luokan linjalaivan muodostama alusluokka, jonka alukset suunnitteli Sir Thomas Slade.
Suunnittelu
Aluksen alemmalla tykkikannella oli 26 kappaletta 24 naulan tykkejä ja ylemmällä tykkikannella sama määrä 18 naulan tykkejä. Puolikannella oli kymmenen yhdeksän naulan tykkiä ja etukannella kaksi yhdeksän naulan tykkiä sekä vuodesta 1794 alkaen lisäksi kaksi 24 naulan karronadia. Takakannella oli vuodesta 1794 alkaen kuusi 18 naulan karronadia.
Skallerupin vaunu
Skallerupin vaunu on kattilavaunu, joka on vuonna 1895 Trudshøjn hautakummusta löytynyt kulttiesine. Hautakumpu sijaitsee Vordingborgin Udbyssä, lähellä Skallerupia, Etelä-Sjællannissa Tanskassa. Esine ajoitetaan Skandinavian pronssikaudelle Monteliuksen periodille III, joka vastaa 1300–1100 eaa.
Jorma Kardén
Jorma Kardén (13. marraskuuta 1925 Lahti – 13. tammikuuta 2001 Lahti) oli suomalainen taidemaalari. Hän teki debyyttinsä Lahdessa vuonna 1947 ja opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1948–1951. Hänen töitään otettiin Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1952, 1953, 1954 ja 1970. Hän oli edustettuna myös Suomen Taideakatemian kolmivuotisnäyttelyissä vuosina 1953, 1956 ja 1965.
HMS Gravelines
HMS Gravelines (viirinumero D24) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Battle-luokan hävittäjä, joka valmistui toisen maailmansodan päätyttyä.
Jorma Kardén
Kardén osallistui 1950-luvulla moniin seinämaalauskilpailuihin. Kilpailutöinä syntyi teoksia Helsingin Lasten ja nuorten sairaalaan (1969) ja Ikast-Branden raatihuoneen ulkoseinään (Tanska, 1970). Kardénilta tilattu maalaus Hollola (1967) oli aikoinaan esillä Hollolan kunnanhallituksen istuntosalissa. Usein Kardén sai teoksiinsa innoituksen läheltään; hänen tuotantoonsa kuuluu omakuvia, omien perheenjäsenten kuvia ja kasviaiheisia töitä. Monissa kuvissa esiintyy taiteilijan puoliso, kirjailija Kerttu-Kaarina Suosalmi. Osassa teoksista näkyy kirjallisuuden vaikutus. Kardén osoitti taiteellisella urallaan muuntautumiskykyä.
Skallerupin vaunu
Hautakumpu
Trudshøj on Skallerupin lounaispuolella sijaitseva hautakumpu, joka on ollut halkaisijaltaan 30 metriä ja noin 6 metriä korkea. Sen alkuperäisestä koosta on vain rippeet jäljellä. Se on rauhoitettu vuoden 1937 lain perusteella. Keskeltä kumpua löytyi noin 4 metriä pitkä kivipaasiarkku, joka oli rakennettu puisen arkun ympärille. Puuarkku oli lahonut pois lukuun ottamatta pientä puunkappaletta. Arkun sisällä oli seissyt Skallerupin pronssinen vaunu, joka oli kuitenkin murskaantunut puisen arkun annettua lahotessaan periksi. Vaununkattilassa olivat vainajan poltetut luut.
Kolarinsaaren kirkko
Kolarinsaaren kirkko eli Kolarin vanha kirkko on Kolarin seurakunnan kirkko Oulun hiippakunnassa. Kirkko sijaitsee Kolarinsaaren eteläkärjessä lähellä Kolarin keskustaa. Lähes kuutionmallinen puukirkko rakennettiin 1818–1819 A. W. Arppen piirustusten mukaan. Kirkon vierellä on samantyylinen kellotapuli. Kirkkoa on restauroitu 1976, ulkoasu on säilytetty alkuperäisenä. Kirkkoa käytetään kesäaikana erityistilaisuuksissa ja jouluaattona. thumb|200px|left|Sankarihaudat ja muistoristi kellotapulin edustalla. Kirkon alttaritaulun Vapahtaja ristillä on maalannut taidemaalari Johan Gustav Hedman vuonna 1832.
Kirkon vieressä on sankarihaudat ja muistoristi. Muistoristi ja hautojen kivilaatat ovat graniittia.
Museovirasto on määritellyt Kolarin vanhan kirkon ja kellotapulin yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Skallerupin vaunu
Vaunu
Vaunu on niin sanottu kattilavaunu, jossa kattilaan tai kulhoon on kiinnitetty pyörät, joiden avulla sitä voi liikuttaa. Vaunu on kolmiosainen. Alaosa muodosti vaunun rungon. Pyörät ja akselit ovat valettua pronssia, jotka on kiinnitetty kahteen kaarevaan runkokaareen. Nekin ovat valettua pronssia. Pyörät ovat ohuita pronssivanteita, joissa on akseliholkin ympärillä neljä pyöränpinnaa. Kaarien päissä on neljä koukkua, jotka lähemmin tarkasteltuna esittävätkin pieniä lintuja.
Yläosassa oli kaksi osaa. Vaunun kattila oli taottua pronssia, joka oli koottu niittaamalla kaksi puolikasta yhteen. Osien saumat olivat tiivistettyjä hartsilla. Kattilan pintaan on pakotettu pieniä lintukuvioita. Kattilan reunaan oli ripustettu useita lehtimäisiä riipuksia, jotka ovat heiluessaan kilisseet kattilaa vasten.
HMS Gravelines
Valmistus
Alus tilattiin 12. elokuuta 1942 Cammell Lairdilta Birkenheadistä, missä köli laskettiin 10. elokuuta 1943. Alus laskettiin vesille 30. marraskuuta 1944 ja valmistui 14. kesäkuuta 1946.
Palvelus
Alus saapui 4. huhtikuuta 1961 romutettavaksi.
Jorma Kardén
Kardén sai neljännen palkinnon Valtion taidekilpailussa vuonna 1955. Hänen töitään oli nähtävillä kansainvälisesti Oslossa nuorten taiteilijoiden näyttelyssä vuonna 1960.
Lahden taidemuseo kokosi lokakuusta 2009 tammikuuhun 2010 kestäneen Taivaanrannan maalari -näyttelyn, jossa oli esillä Kardénin maalauksia ja piirustuksia 50 vuoden ajalta.
Lentolaivue 15
pienoiskuva|Lentue X:n ja Lentolaivue 15:n käytössä ollut Heinkel He 115, tunnus HE-115. pienoiskuva|Laivueen käytössä ollut konetyyppi, Høver M.F. 11.
Lentolaivue 15 (LLv 15) oli Suomen ilmavoimien lentolaivue, joka perustettiin jatkosodan alkuvaiheessa. Laivue osallistui jatkosodan hyökkäysvaiheeseen suorittamalla lähinnä III armeijakunnan ja 14. divisioonan hyväksi tiedustelu-, valvonta-, huolto- ja propagandalentoja eri tukikohtiin tukeutuen. Hyökkäysvaiheen muututtua asemasodaksi, väliaikaiseksi perustettu laivue lakkautettiin ilmavoimien komentajan käskyllä 26. helmikuuta 1942.
Toiminta
Valvontalennot Pohjanlahdella lopetettiin heinäkuun alussa, ja laivueen JU-lentue siirtyi 2. heinäkuuta Paltamoon, tehtävänään haavoittuneiden kuljetus ja kaukopartioiden kuljetus- ja huoltolennot rintamalinjan taakse III armeijakunnan ja 14. divisioonan lohkoilla. 1. lentue ja laivueen esikunta siirtyi 5. heinäkuuta Höytiäisen Hirvirantaan. Karjalan armeijalle alistettu lentue aloitti tiedustelulennot sekä lentolehtisten levittämisen 10. heinäkuuta alkaen Laatokan ja Maaselän alueilla. Lisää kalustoa lentue sai, kun viisi Blackburn Ripon -konetta saapui Lentovarikolta Tampereelta 8. heinäkuuta alkaen. Myöhemmin lentue sai Lentovarikolta vielä kaksi Høver M.F. 11 -konetta, ensimmäisen 15. elokuuta ja toisen 25. elokuuta. Lisäksi lentueen kalustovahvuuteen liitettiin kaksi sotasaaliiksi saatua Berijev MBR-2 -lentovenettä, ensimmäinen 17. heinäkuuta ja toinen 11. elokuuta. Koneet olivat kuitenkin niin huonossa kunnossa, että niillä lennettiin yhteensä vain kolme sotalentoa.
Laivueeseen perustettiin 1. elokuuta 2. lentue, jonka päälliköksi tuli kapteeni Alpo Parviainen. Kalustonaan kolme Ripon-konetta, Repolaan tukeutunut lentue sai tehtäväkseen tiedustelun ja sissien huoltolennot 14. divisioonan alueella. Lentue siirrettiin 20. elokuuta lentolaivue 10:een, mistä henkilöstö ja kalusto palautettiin lokakuun puolivälissä. Maajoukkojen hyökkäyksen edetessä laivueen esikunta ja 1. lentue siirtyivät lähemmäksi rintamalinjoja Sortavalaan, mistä lentueen koneet suorittivat Laatokan alueen valvontaa ja tiedustelua sekä huoltolentoja. Marraskuun alussa, sisävesistöjen jäädyttyä, laivueen kellukekoneet varastoitiin talven ajaksi.
Paltamoon tukeutunut JU-lentue nimettiin 16. marraskuuta 3. lentueeksi, tehtävien pysyessä samoina. 16. joulukuuta laivueen lentueet järjesteltiin uudelleen siten, että Sortavalassa ollut 1. lentue jaettiin kahtia, jolloin muodostui edelleen 1. lentue ja uudelleenperustettava 2. lentue. Molemmilla lentueilla oli kalustonaan neljä Ripon-konetta.
Vuoden 1942 alussa 3. lentue tukeutui edelleen Paltamoon, 1. ja 2. lentueen tukeutuessa Sortavalan Kasinhäntään. Talvikauden ja sotatoimien hiljentymisen takia ei toimintaa alkuvuonna juurikaan ollut. Laivueen ainut sotatoimitappio ajoittui tälle ajanjaksolle, kun tiedustelulennolla ollut 1. lentueen Ripon-kone tuhoutui tiedustelulennolta palatessa moottorivian takia. Hyökkäysvaiheen muuttuessa asemasodaksi, huolto- ja tiedustelutehtäviä varten väliaikaiseksi perustettu laivue lakkautettiin ilmavoimien komentajan 26. helmikuuta 1942 antamalla käskyllä, lentojen jatkuessa kuitenkin vielä 8. maaliskuuta asti. Laivue lensi toimintansa aikana 2 087 lentotuntia, pudotti 3 953 000 lentolehtistä ja kuljetti sairaalahoitoon 1 593 haavoittunutta.
Laivueen lakkauttamisen jälkeen varastoituna olleet Høver-koneet siirrettiin kunnostettavaksi Lentovarikolle Tampereelle. Lentokelpoinen kalusto siirrettiin muihin yksiköihin, Ripon-koneet Lentolaivue 12:lle, Junkers-koneet Lentolaivue 48:lle ja Heinkel-kone Lentolaivue 46:lle.
Robert Prosky
Robert Prosky (oik. Robert Joseph Porzuczek, 13. joulukuuta 1930 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat – 8. joulukuuta 2008 Washington D.C., Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näytteli useissa elokuvissa ja työskenteli myös teatterissa ja televisiossa.
Hän kuoli sydänongelmiin 77-vuotiaana.
Piritta Maavuori
Piritta Maavuori (s. 1968) on helsinkiläinen tuottaja, valmentaja ja kustannustoimittaja, joka työskenteli vuonna 2015 perustamassaan yrityksessä. Maavuori tekee yhteistyötä yksityisasiakkaiden, kustantajien, valmennusyritysten ja oppilaitosten kanssa.
Maavuori on työskennellyt WSOY:llä digitaalisten ja fyysisten äänikirjojen tuottajana (2011–2014), ulkomaanviennin projektipäällikkönä ja ulkomaanvientipäällikkönä (2007–2010) sekä kotimaisen kaunokirjallisuuden kustannustoimittajana (2003–2007). Kustannustoimittajana Maavuori on työskennellyt monien kymmenien kirjailijoiden ja suomentajien kirjahankkeissa: Risto Ahti, Nina Banerjee, Anja Erämaja, Paavo Haavikko, Vilja-Tuulia Huotarinen, Maritta Lintunen, Mirkka Rekola, Tuula-Liina Varis ja Johanna Venho.
Maavuori on tehnyt yli 200 toimitettua radio-ohjelmaa kirjallisuudesta ja kulttuurista Yle Radio 1 -kanavalle (1993–2001) ja hänellä on ollut keskeinen rooli Yleisradion jakaman Tanssiva karhu -runopalkinnon julkaisu-, ohjelma- ja raatityössä. Helsingin Sanomiin Maavuori on kirjoittanut kirjallisuuskritiikkiä ja näkökulmajuttuja (2001–2003). Kirja-alalla Maavuori on edelleen kysytty haastattelija ja juontaja.
Maavuori on toiminut myös aikuiskoulutustehtävissä useissa oppilaitoksissa. Hän on opettanut etenkin luovaa kirjoittamista sekä kehittänyt ja tuottanut Laajasalon Opistossa (2015–2016) vuoden mittaisen kirjoittamisen koulutuksen. Kouluttajana hän on tehnyt yhteistyötä muun muassa seuraavien kirjailijoiden kanssa: Jaakko Heinimäki, Laura Paloheimo ja Miina Supinen.
Maavuori on pätevöitynyt valmentajaksi Valmentamosta (2014) ja valmistunut filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta (2000) pääaineenaan englannin kieli ja kirjallisuus.
Toimitettuja teoksia
Automobiles Léon Bollée
thumb|Léon Bolléen kenties tunnetuin malli, joka antoi nimen kokonaiselle ajoneuvoluokalle: [[Voiturette.]]
Léon Bollée Automobiles oli Ranskan Le Mansissa toiminut ajoneuvovalmistaja, jonka perusti vuonna 1895 Léon Bollée. Yhtiön ensimmäinen sarjana valmistettu malli oli kolmipyöräinen "Voiturette".
Historia
Ensimmäinen Léon Bolléen "Voiturette" valmistui vuonna 1886. Kolmipyöräisen ajoneuvon voimanlähteenä toimi yksisylinterinen, kolmehevosvoimainen moottori ja voimansiirto vetävälle takapyörälle oli hihnavälitteinen. Malli myi hyvin ja ranskalainen Hurtu & Diligeon valmisti sitä lisenssillä satoja kappaleita. Bollée itse valmisti ainoastaan mallin prototyypit ja kilpaversiot.
Vuonna 1903 Le Mansiin valmistui uusi tehdas, jonka myötä Bollée alkoi valmistaa isompia malleja. Näitä olivat ketjuvetoiset, nelisylinteriset mallit, joista pienemmän iskutilavuus oli 4,6 litraa ja teho 28 hevosvoimaa ja isomman iskutilavuus kuusi litraa ja teho 45 hevosvoimaa. Vuonna 1907 valikoimaan lisättiin iso, 11,9 litran kuusisylinterinen alusta. Myöhemmin paletin alapäähän liitettiin pieniä malleja, kuten 10/14 HP.
Vuoden 1910 sarjaan kuului yhdeksän mallia, joista kaksi yli kymmenlitraisella moottorilla. Vuonna 1911 yhtiö valmisti 600 autoa vuodessa.
Léon Bollée kuoli vuonna 1913, mutta yhtiö jatkoi toimintaa hänen leskensä omistuksessa ja johdossa. Ensimmäisen maailmansodan aikana valmistui joitain autoja, mutta pääasiassa yhtiö tuotti ampumatarvikkeita ja konekivääreitä. Yhtiö palasi takaisin täyteen autojen valmistukseen vuonna 1919, 2,6-litraisen Type H:n myötä. Tämä sai seurakseen 3,9-litraisen kuusisylinterisen mallin vuonna 1922.
Breiðablik UBK
Breiðablik UBK on urheiluseura Islannin Kópavogurin kaupungista. Seuralla on toimintaa yleisurheilussa, karatessa, jalkapallossa, painonnostossa, koripallossa, hiihdossa, uinnissa, taekwondossa ja shakissa. Sekä miesten että naisten jalkapalloseura pelaa korkeimmalla sarjatasolla. Sekä miesten että naisten koripalloseura pelaa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Seura on Islannin suurin urheiluseura: sillä on 3 500 jäsentä, joista 1 300 on aktiivisia.
Automobiles Léon Bollée
Historia
Englantilainen Morris Motors oli jo aiemmin yrittänyt saada mallejaan myyntiin Ranskassa, mutta huonolla menestyksellä. Vuonna 1924 yhtiö teki toisen yrityksen, ostamalla lemansilaisen Léon Bollée -autotehtaan ja alkamalla valmistaa siellä omia mallejaan. Nelisylinteriset mallit, joille annettiin nimi Morris-Léon Bollée, olivat hyvin samankaltaisia englantilaisten Morris Cowley- ja Oxford -mallien kanssa.
Breiðablik UBK
Seura on perustettu vuonna 1950. Seuran nimi juontuu norjalaisesta mytologiasta, jossa Breiðablik on Balderin kotipaikka. Seuran kannattajia kutsutaan nimellä blikar, joka tarkoittaa loistavaa tai välkkyvää.
Mario Vecchiato
pienoiskuva|Mario Vecchiato Mario Vecchiato on entinen italialainen moukarinheittäjä.
Automobiles Léon Bollée
Historia
Bolléesta tehtiin Morris-konsernin tytäryhtiö ja sen johtoon nimettiin Cowleyn tehtaalla palvelleita brittejä. Morris-Léon Bollée -autojen valmistus alkoi vuoden 1925 lopulla.
Breiðablik UBK
Jalkapallo
Naisten seurajoukkue on voittanut Islannin pääsarjan kuusitoista kertaa. Islannin cupin se on voittanut kymmenen kertaa. Se on pelannut useana vuonna naisten mestarien liigassa. Parhaimmillaan se on päässyt puolivälieriin kaudella 2006-2007, jolloin se hävisi Arsenalille yhteismaalein 9–1.
Mario Vecchiato
Vecchiato sijoittui Helsingin EM-kilpailuissa 1971 moukarinheitossa kymmenenneksi tuloksella 66,96 m. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui yhdeksänneksi tuloksella 70,58 m.
Carl Johan von Konow
Carl Johan von Konow (2. tammikuuta 1773 Akaa – 23. heinäkuuta 1855 Helsinki) oli suomalainen von Konow -sukuun kuulunut Suomen sodassa taistellut sotilas, joka muistetaan parhaiten J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoiden runosta Von Konow ja hänen korpraalinsa.
Mario Vecchiato
Vecchiato voitti moukarinheiton Italian mestaruuden vuosina 1970–1972. Italian ennätystä hän paransi useita kertoja. Ensimmäinen ennätystulos oli Udinessa 18. huhtikuuta 1970 heitetty 65,66 m. Samana vuonna hän paransi ennätystä 68,40 metriin. Udinessa 2. kesäkuuta 1971 hän ylitti ensimmäisenä italialaisena moukarinheittäjänä 70 metrin rajan tuloksellaan 70,60 m. Samana vuonna hän paransi ennätystä vielä tulokseen 71,72 m. Viimeisen kerran hän paransi maansa ennätystä heti Münchenin olympialaisten jälkeen Goriziassa 10. syyskuuta 1972, jolloin hänen tuloksensa oli 74,36 m. Tämä säilyi Italian ennätyksenä vuoteen 1978 saakka.
Carl Johan von Konow
Von Konowin vanhemmat olivat majuri Gregori von Konow ja Ulrika Eleonora Blåfield ja puoliso vuodesta 1810 Agatha Kristina Becker (k. 1859). Eversti, valtiopäivämies Johan Emil von Konow oli heidän poikansa. Carl Johan von Konow kävi Haapaniemen sotakoulun ja osallistui Kustaa III:n sotaan 1788–1790 vänrikkinä, yleten luutnantiksi. 1907 hänestä tuli kuningatar Fredrika Dorotean kamaripaasi, 1804 hänet ylennettiin kapteeniksi Porin läänin jalkaväkirykmenttiin. Vuonna 1807 hän osallistui Pommerissa Napoleonin joukkoja vastaan tehtyyn sotaretkeen. Suomen sodan aikana hän toimi Porin jalkaväkirykmentin palveluksessa majurina ja komppanianpäällikkönä, kunnostautuen erityisesti Lapuan taistelussa ja Kauhajoella. Sodan jälkeen von Konow erosi Ruotsin armeijan palveluksesta majurina 1810. Hän palasi kuitenkin sotilasuralle Suomessa ja toimi vuodesta 1812 alkaen 2. suomalaisen jääkärirykmentin Kuopion pataljoonan komentajana. Von Konow ylennettiin everstiluutnantiksi 1819 ja 1822 hänestä tuli Hämeenlinnan pataljoonan komentaja. Hän erosi armeijan palveluksesta 1825 everstin arvoisena. Tämän jälkeen hän toimi maanviljelijänä. Hänet tunnettiin karskina herrana, joka mielellään muisteli sotakokemuksiaan.
Valle Yritys
Valle Yritys (s. 14. kesäkuuta 1930 Kittilä) on suomalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt muun muassa Mikkelin teatterissa ja Seinäjoen kaupunginteatterissa.
Ura
Yrityksen vanhemmat olivat maanviljelijäpariskunta Eino ja Augusta Yritys. Ammattimaisen näyttelijän uransa Yritys aloitti vasta keski-iän kynnyksellä. Sitä ennen hän oli työskennellyt muun muassa palkanlaskijana. Yrityksen ensimmäinen näyttelijänkiinnitys oli Savonlinnan Teatteriin 1969–1971. Sitä seurasi Kemin kaupunginteatteri 1971–1975, Mikkelin teatteri 1975–1975, Rovaniemen Teatteri 1979–1981, Kouvolan Teatteri 1981–1985, Joensuun kaupunginteatteri 1985–1987 ja Mikkelin teatteri uudelleen vuodesta 1987. Eläkevuosinaan Yritys näytteli Seinäjoen kaupunginteatterissa.
Yrityksen mittavaan rooliluetteloon kuuluu muun muassa Nummisuutarien Topias, Työmiehen vaimon Risto ja Niskavuoren Hetan Akusti. Hän on näytellyt myös Tevjen roolin musikaalissa Viulunsoittaja katolla, Ivan Romanovitš Tšebutykin roolin draamassa Kolme sisarta ja Julian isän Capuletin roolin tragediassa Romeo ja Julia. 2000-vuosikymmenellä Yritys näytteli Riihimäen Teatterissa muun muassa Maiju Lassilan musiikkinäytelmässä Nuori Mylläri.
30-vuotistaiteilijajuhlassaan keväällä 1997 Yritys näytteli antiikkikauppias Gregory Solomonin osan Arthur Millerin näytelmässä Hinta. Paikkana oli Seinäjoen kaupunginteatteri.
Valle Yritys teki sivuroolin kunnanjohtaja Röhösenä Timo Koivusalon ohjaamassa elämäkertaelokuvassa Kulkuri ja Joutsen (1999). Vuonna 2007 Yrityksellä oli sivuosa television minisarjassa Maan mitta.
Mikko Raatikainen
Akateeminen ura
Ennen uraansa Jyväskylän yliopistossa Raatikainen oli toiminut Maatalouden tutkimuskeskuksessa. Hänet nimitettiin elokuun alussa 1972 biologian professoriksi Jyväskylän yliopistoon tutkimus- ja opetusalanaan ekologia ja luonnonhoito. Hän oli keskeinen vaikuttaja Jyväskylän yliopiston biologian laitoksella (nyk. bio- ja ympäristötieteiden laitos). Hänellä oli merkittävä rooli mm. biologian laitoksen Konneveden tutkimusaseman suunnittelussa. Tutkimusasema otettiin käyttöön 1981.
Melko nopeasti professoriksi tultuaan Raatikainen sai vastuullisia tehtäviä tiedekunnassaan. Hänet valittiin Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaaniksi vuosiksi 1974–1977. Kauden jälkipuoliskoa leimasi hallinnon kasvava työmäärä ja 1977 joitakin tehtäviä (kuten työryhmien nimeäminen) siirrettiin tiedekunnalta dekaanin hoidettavaksi. Vuosina 1977–1988 Raatikainen toimi Jyväskylän yliopiston vararehtorina. Hän vaikutti myös tiedekunnassaan tiedekuntaneuvoston jäsenenä. Hallintotehtävät veivät näinä vuosina lähes kokonaan Raatikaisen ajan ja hän joutui hoitamaan tieteellisen työnsä liki sivutoimisesti.
Raatikainen jäi professorin virasta eläkkeelle syyskuun lopussa 1992. Hänen seuraajakseen valittiin 1994 FT Rauno Alatalo.
Tieteellinen ura
Biologina Mikko Raatikainen oli erikoistunut eläin- ja kasvitieteeseen. Jyväskylän yliopistossa hän teki hyvin moninaista tutkimusta. Hän tutki mm. ekologiaa, tuhohyönteisten aiheuttamia vahinkoja, loisia ja niiden luontaisia vihollisia sekä rikkakasvien lajistoa, tuotosta ja dynamiikkaa.
Raatikaisen aloitteesta käynnistyi Suomen järvien laskenta. Hän katsoi, että kun peruskartat on tehty, laskenta on mahdollinen. Asiaan tarttui Suomen Kuvalehden päätoimittaja Mikko Pohtola, joka lupasi rahoituksen työvoimalle. Työ kesti runsaan vuoden, ja tulos julkistettiin kesäkuussa 1985. Raatikainen lasketutti järvien ohella peruskarttoja hyödyntäen myös Suomen kaikki saaret, joet, kosket ja lähteet.
Toinen Raatikaisen keskeinen tutkimuskohde oli Suomen marjasatojen tutkimus. Syksyisin biologian laitoksen henkilökunta keräsi marjoja ja saatu määrä punnittiin. Tutkimuksesta laadittiin kymmeniä julkaisuja.
Professori Raatikaisen tieteellinen työ jatkui viimeisiin vuosiin asti. Viimeisinä vuosinaan Raatikainen tutki Keski-Suomen kasvilajistoa ja sen muutoksia sekä uhanalaisia kasveja. Kesällä 1991 hän oli yhdessä lehtori Veli Saaren kanssa Pihtiputaalle tekemällään retkellä poiminut talteen tuolloin tuntemattomaksi jääneen maksasammallajin. Biologi Anna Mäkelä määritti keväällä 2011 sammaleen uhanalaiseksi maksakinnassammaleeksi (Scapania spitsbergensis). Napakinnassammal on kinnassammalten (Scapania) sukuun kuuluva maksasammal.
Elinaikanaan Raatikainen oli tunnettu ympäristön hoidon asiantuntija. Professori Veikko Huhdan mukaan hänet samaistettiin suuren yleisön parissa korkeimpaan asiantuntemukseen ympäristönsuojelun alalla.
Luonnontieteellinen museo
Raatikainen oli yhdessä puolisonsa Terttu Raatikaisen kanssa Jyväskylän yliopiston museon ja sen luonnontieteellisen osaston toiminnan käynnistäjä. Hän teki lahjoituksia museolle, samoin hänen kuolinpesänsä teki vuonna 1995 merkittävän lahjoituksen museon kokoelmaan.
Nimikkorahasto
Mikko Raatikaisen mukaan on nimetty Ellen ja Artturi Nyyssösen säätiössä erityinen rahasto, jonka varoista myönnetään joka viides vuosi apurahoja ympäristön hoitoon ja suojeluun sekä luonnonvaroihin liittyviin tieteellisiin hankkeisiin.
James Coco
James Coco (21. maaliskuuta 1930 – 25. helmikuuta 1987) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Aiempi elämä ja ura
New Yorkissa syntynyt Coco aloitti näyttelemisen lapsena. Broadway-debyyttinsä hän teki Hotel Paradisossa vuonna 1957. Hänen ensimmäinen suuri esiintymisensä oli kuitenkin The Moon in Yellow Riverissä, josta hän voitti Obie-palkinnon. Seuraavina vuosina hän esiintyi lähinnä mainoksissa ja teatterinlavalla.
Cocon ensimmäinen yhteistyö Terrence McNallyn kanssa oli vuoden 1968 Sweet Eros/Witness, jota seurasi Here's Where I Belong. Esitys oli katastrofaalinen, ja se suljettiin avausiltana. Heillä oli parempi menestys seuraavan näytelmänsä Nextin kanssa, sillä sitä esitettiin yli 700 kertaa ja Coco voitti siitä Drama Desk Awardin. Kuusitoista vuotta myöhemmin kaksikko teki taas yhteistyötä It's Only a Play -produktion parissa Manhattan Theatre Clubilla.
Coco menestyi myös vuoden 1969 näytelmän The Last of the Red Hot Lovers erityisesti häntä varten kirjoittaneen Neil Simonin kanssa. Coco voitti näytelmästä parhaan näyttelijän Tony-palkinnon.
Elokuva- ja televisioroolit
Coco on esiintynyt muun muassa elokuvissa Ensign Pulver, Tell Me That You Love Me, Junie Moon, Man of La Mancha, Such Good Friends, A New Leaf, Villit juhlat ja The Muppets Take Manhattan. Lisäksi elokuvat The Chair ja That's Adequate julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen.
Televisiossa Coco esiintyi kahdessa 1970-luvun menestymättömässä sarjassa, Calucci's Department ja The Dumplings. Hän myös vieraili monissa ohjelmissa, kuten ABC Stage 67, The Edge of Night, Marcus Welby, M.D., Trapper John, M.D., Medical Center, Maude, Fantasy Island, Alice, Murhasta tuli totta, The Muppet Show, Lemmenlaiva ja Sairaalan syke, joista viimeksi mainitusta hän voitti Emmy-palkinnon.
Kuolema
Coco kuoli vuonna 1987 sydänkohtaukseen New Yorkissa 56-vuotiaana. Hänet on haudattu St. Gertrude’s Roman Catholic Cemeteryyn New Jerseyn Coloniaan.
Hautavajoama
thumb|Hautavajoaman synty ja täyttyminen merivedellä. thumb|Hautavajoamaa [[Islanti|Islannissa.]] Hautavajoama on kahden erkanevan mannerlaatan saumassa oleva tasapohjainen, jyrkkäreunainen, pitkä laakso. Laakso syntyy laattojen välin lohkeillessa palasiin erkaantumisen yhteydessä ja näiden palasten upotessa alemmas astenosfääriin.
Hautavajoamat levenevät joitain senttimetrejä vuodessa. Leveneminen johtaa aluksi kapeiden salmien syntyyn ja myöhemmin kokonaisten valtamerien aukeamiseen. Hautavajoama ei täyty merivedellä yhtäkkiä, vaan sitä edeltävät tulvimis- ja kuivumisjaksot, jolloin syntyy erilaisia meriä, suolajärviä ja suolatasankoja.
Monet maailman syvimmistä järvistä sijaitsevat hautavajoamissa, kuten Siperian Baikaljärvi, Afrikan Tanganjika ja Pohjois-Amerikan Yläjärvi. Hautavajoamien järvialtaissa on monenlaisia mineraalivaroja, ja niiden pintaan nousee öljyä ja kaasuja. Hautavajoamien aktiivisissa haaroissa esiintyy usein tulivuoritoimintaa.
Lähi-idästä Itä-Afrikkaan ulottuva Iso hautavajoama koostuu kolmesta haarasta: Punaisestamerestä, Adeninlahdesta ja 6 000 kilometriä pitkästä Itä-Afrikan hautavajoamasta. Nämä kolme murroslaaksoa kohtaavat Djiboutissa Afarin syvängössä murroslaaksoille tyypillisessä 120 asteen kulmassa. Ison hautavajoaman laaksoista aktiivisia ovat Punainenmeri ja Adeninlahti, mutta Itä-Afrikan hautavajoama on passiivinen. Muita hautavajoamia ovat esimerkiksi Kuolleenmeren–Jordaninlaakson vajoama, Australiassa sijaitseva Spencerinlahden–Torrensjärven hautavajoama, Kamerunin hautavajoama sekä Pohjois-Amerikan Mississipinlahti, Reelfoot Rift ja Kalifornianlahti.
Joutsan talomuseo
Joutsan talomuseo sijaitsee Koiravuoren tilalla, joka sijaitsee noin kaksi kilometriä Joutsan kirkonkylästä pohjoiseen. Alue on vanhaa piha-aluetta. Koiravuoressa on asuttu vielä 1800 –luvun lopulla. Mikään museoalueen rakennuksista ei ole alkuperäisellä paikallaan, vaan ne on siirretty. Museoalueen rakentaminen alkoi vuonna 1964.
Museo sijaitsee loivalla mäellä ja pihapiiri on laajuudeltaan noin 1½ hehtaaria. Tuulimylly sijaitsee varsinaisen pihapiirin ulkopuolella. Joutsan museon päärakennus on entinen Mesiäisen talo Marjotaipaleen kylästä. Talo on tyypillinen suomalainen talonpoikaisrakennus. Talon iästä ja rakentajasta ei ole tarkkaa tietoa. Vanhimman osan, pirtin, ikä on kuitenkin yli 200 vuotta. Aitat saatiin museoalueelle vuonna 1972. Niitä on kaksi, joista toinen on kaksi- ja toinen kolmiosainen. Molemmat ovat matalalle, aivan maan rajaan rakennettuja itäsuomalaiseen tapaan.
Kaksiosainen aitta on rakennettu mahdollisesti vuonna 1711. Kolmiosaisen aitan päädyssä on ruokakello ja vuosiluku 1816. Museon riihi on Joutsan kunnalliskodin entisiä rakennuksia. Riiheen liittyy kylkiäinen, olkien säilytyspaikka. Tallit, ruumentalli ja pahnatalli, sijaitsevat riihen molemmin puolin. Ruumentalli on kaksikerroksinen ja yläkertaan johtaa silta. Savusauna sijaitsee pihapiirin reunassa. Tämä alkuaan Suonlaidan riihi on rakennettu museon saunaksi vuonna 1974.
Museon tuulimylly on peräisin Säterin tilalta ja se on rakennettu vuonna 1842. Käytössä tuulimylly on ollut noin 60 vuotta sitten (kotiseutuyhdistyksen huomio: 1900 –luvun alkuvuosikymmenillä). Alueellisesta sijainnista johtuen museoesineistössä on sekä itä- että länsisuomalaisia esinetyyppejä ja ne ovat peräisin eri puolilta pitäjää.
Joutsan museo pyrkii olemaan toimiva museo. Museoalueella järjestetään vuosittain erilaisia tilaisuuksia. Muun muassa osa Joutsan pitäjäjuhlien, Joutsan Joutopäivien, tilaisuuksista on järjestetty museon alueella. Kaiken kaikkiaan talomuseo antaa hyvän kuvan perinteisestä joutsalaisesta elämänmuodosta.
Museon hoidosta vastaa Joutsan Kotiseutuyhdistys ry.
Ingo Maurer
Ingo Maurer (12. toukokuuta 1932 Reichenau – 21. lokakuuta 2019 München ) oli saksalainen teollinen muotoilija, joka on erikoistunut kokeellisten valaisinten suunnitteluun.
Ura
Maurer syntyi kalastajan poikana Etelä-Saksan Bodenjärvessä sijaitsevalla Reichenaun saarella. Hän toimi aluksi latojana Konstanzissa ja kiinnostui sitä myötä graafisesta suunnittelusta, jota opiskeli Münchenissä 1954–1958. Vuosina 1960-1963 hän asui Yhdysvalloissa ja työskenteli graafisena suunnittelijana, kunnes perusti oman Design M -yrityksensä ja alkoi suunnitella valaisimia. Yksi ensimmäisistä, tyyliteltyä hehkulamppua muistuttava Bulb-pöytävalaisin (1966), hyväksyttiin Museum of Modern Artin kokoelmiin New Yorkiin.
Halogeenilamppujen yleistyessä 1980-luvulla Maurer kehitti minimalistisen, matalajännitevalaisimen Ya Ya Ho, joka koostuu kahdesta huoneen seinästä seinään viritetystä paljaasta sähköjohtimesta ja niistä riippuvista, vapaasti siirreltävistä ja suunnattavista halogeenivalaisimista. Tämä maailman ensimmäinen ”vaijerihalogeeni” sai lukemattomia jäljitelmiä.
Muita Maurerin tunnettuja valaisimia ovat rikkoutuvien astioiden räjähdystä muistuttava Porca Miseria, siivekäs hehkulamppu Lucellino ja paperisista muistilapuista varjostimensa muodostava Zettel’z.
Vuonna 1989 Ingo Maurer esitteli Cartier-säätiön näyttelyssä Pariisin lähellä ensi kertaa ei-kaupallisia valaisinteoksiaan. Tätä seurasi samanlaisia näyttelyitä Münchenissä 1992, Amsterdamin Stedelijk-museossa 1993. Vuonna 2002 Vitra-yhtiön designmuseo organisoi Maurerin tuotannosta kiertonäyttelyn, joka oli esillä Euroopan lisäksi Japanissa. Vuonna 2007 Cooper Hewitt -museo teki Maurer-näyttelyn New Yorkiin, jonne Maurer oli avannut oman näyttelytilan 1999. Vuonna 2009 hän perusti suuremman näyttelytilan kotikaupunkiinsa Müncheniin.
Andrés M. Cuervo
Andrés M. Cuervo on kolumbialainen lintutieteilijä.
Vuonna 2001 Cuervo kuvaili uuden kotingalajin, ruskolakkikotingan (Lipaugus weberi), yhdessä Paul Salamanin, T.M. Doneganin ja J.M. Ochoan kanssa.
Asociación Argentina de Hockey sobre Hielo y En Línea
Asociación Argentina de Hockey sobre Hielo y En Línea ('Argentiinan jää- ja rullakiekkoliitto') on jääkiekkoa ja rullakiekkoa Argentiinassa hallinnoiva järjestö. Se on kuulunut Kansainväliseen jääkiekkoliittoon vuodesta 1998 alkaen. Maassa oli vuonna 2022 yli 600 rekisteröityä miesjääkiekkoilijaa ja kaikkiaan kolme jäähallia.
Järjestö keskittyy vain rullakiekkoon ja Argentiinan maajoukkue on osallistunut useisiin Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n järjestämiin maailmanmestaruuskilpailuihin.
Järjestö presidenttiinä on toiminut Daniel Schiller Solti. Nykyinen presidentti on Jorge F. Haiek.
Jääkiekkoa Argentiinassa järjestää epävirallisesti ACEMHH-niminen järjestö, jonka tavoitteena on tulevaisuudessa osallistua myös kansainväliseen jääkiekkotoimintaan.
Nautintasuoja
Nautintasuoja on kiinteistön haltijan saantoa rasittavan virheen vaikutukset poistava suoja, joka syntyy kiinteistön nautinnan jatkuttua keskeytyksettä tietyn määräajan. Se tarkoittaa myös sitä, ettei saannossa olevaan virheeseen voi vedota. Nautintasuojaa ei kuitenkaan saa, jos virhe on niin karkea, ettei sitä voi luokitella saannoksi.
Alfa
Alfa (isona kirjaimena Α, pienenä α, ) on kreikkalaisen kirjaimiston ensimmäinen kirjain. Sillä merkitään laveaa väljää vokaalia, joka ääntyi alun perin muinaiskreikassa joko lyhyenä tai pitkänä, mutta nykykreikassa aina lyhyenä. Kreikkalaisissa numeroissa alfan lukuarvo on 1.
Nautintasuoja
Nykyinen maakaari säätää nautintasuojasta 13 luvun 10 pykälässä. ''Se, joka on saanut lainhuudon kiinteistöön ja sen jälkeen on kymmenen vuoden ajan omistajana hallinnut kiinteistöä, saa pitää kiinteistön, jos hän saantonsa tapahtuessa ei tiennyt eikä hänen pitänyt tietää kiinteistön joutuneen pois oikealta omistajalta. Jollei kannetta paremmasta oikeudesta kiinteistöön panna tänä aikana vireille, oikea omistaja menettää oikeutensa vaatia kiinteistö palautetuksi.''
Alfa
Latinalaisessa kirjaimistossa alfaa vastaa kirjain A|A/a ja kyrillisessä kirjaimistossa muodoltaan samannäköinen kirjain А|А/а. Suomen kieleen alfa translitteroidaan sekä muinaiskreikasta että nykykreikasta a.
Nautintasuoja
Vuoden 1734 laki ei sisältänyt säännöksiä nautintasuojasta, vaikka sitä edeltävät maakuntalait ja maanlait siitä säätivät. Epäselvyydet mahdollisuudessa vedota saantovirheisiin pyrittiin poistamaan kuninkaallisella lainselityksellä 14. toukokuuta 1805, joka kumottiin Suomessa lainhuudatuslailla 86/1930. Selitys määritteli vuoden ja 20 vuotta jatkuneen nautinnan vaikutukset. Vuoden 1930 lainhuudatuslaki (20 §) antoi mahdollisuuden vedota muotovirheeseen vuoden ajan lainhuudosta lähtien. Aika muiden kuin muotovirheiden korjaamiseen oli 10 vuotta lainhuudosta, jos lainhuudon saaja tai tämän seuraaja oli toiminut vilpittömässä mielessä.
Alfa
Muoto ja sen historia
Alfa on kehittynyt foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta 15px (alf tai tarkemmin translitteroituna ʾalf), joka ei tosin äänteellisesti edustanut vokaalia vaan kreikkalaisille vierasta glottaaliklusiilia. Kirjaimen alkuperäinen muoto ilmeisesti kuvasti härän päätä, jonka kaksi sarvea osoittivat oikealle tai yläviistoon; kreikkalainen suuraakkonen Α on kuitenkin kääntynyt ylösalaisin, niin että ”sarvet” osoittavat alaspäin. Muodoltaan pyöreähkö kreikkalainen pienaakkonen α puolestaan muistuttaa silmukkaa, jonka päät risteävät kirjaimen oikealla sivulla.
Variantteja
Arkaaisissa kirjaimistoissa alfa oli usein vielä ”kyljellään” foinikialaisen esikuvan tavoin. Myöhemmin se kääntyi nykyiseen asentoon. Alfa oli käytössä kaikissa paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa, ja sen muoto oli niissä kaikissa suhteellisen samanlainen ja muistutti jo paljon kirjaimen nykyistä muotoa.
Epigrafisissa lähteissä alfasta esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Latinalainen alfa
Kansainväliseen foneettiseen kirjaimistoon (IPA) sisältyy erikseen niin sanottu latinalainen alfa ɑ, joka muistuttaa kreikkalaista pienaakkosta, mutta tapaa olla oikealta sivultaan suoralinjaisempi (joissain kirjasinlajeissa tai -leikkauksissa ja etenkin käsin kirjoitettaessa myös latinalainen pienaakkonen a saattaa näyttää samalta kuin latinalainen alfa, mutta usein pienaakkosessa a silmukkaosa on pienempi ja oikealta sivulta sen yläpuolelle kurottuu kaari). Foneettisessa kirjoituksessa latinalaisella alfalla merkitään laveaa väljää takavokaalia, jota suomen oikeinkirjoituksessa lähinnä vastaa a-kirjain. Latinalainen ylösalainen alfa ɒ puolestaan merkitsee vastaavanlaista mutta lavean sijasta pyöreänä ääntyvää vokaalia.
Kummastakin foneettisesta kirjaimesta on lisäksi kehitetty suuraakkonen, joka on muodoltaan kuin isonnettu pienaakkonen. Suuraakkosia ei tarvita foneettisessa kirjoituksessa, mutta niitä voidaan käyttää pienaakkosten ohella eräiden kielten oikeinkirjoituksessa.
Liitsola
Liitsola on kylä Punkalaitumen kunnan Pohjoisseudulla. Muita Pohjoisseudun kyliä ovat Kivisenoja, Moisionkylä ja Oriniemi.
Historiaa
Liitsolan kylän Suonion mailta on löydetty useita kivikautisia esineitä, joiden perusteella paikalla arvellaan sijainneen kivikautinen asuinpaikka. Liitsolan kylän pysyvä asutus alkoi 1400-luvulla. 1540-luvulla Liitsolassa oli 11 taloa, mikä teki siitä Punkalaitumen suurimman kylän. Vuonna 1860 Liitsolassa oli 14 taloa ja 47 torppaa.
Liitsolan koulu aloitti vuonna 1906 Vähä-Jaakkolassa, ja oma koulurakennus valmistui kolme vuotta myöhemmin. Sitä ennen Liitsolan lapset olivat käyneet Oriniemen vuonna 1889 perustettua koulua. Sotienjälkeisten suurten ikäluokkien kouluttamiseksi toimi lisäksi Kuljunmaassa supistettu kansakoulu vuosina 1949–1963. Liitsolan koulu lopetettiin vuonna 1998 ja oppilaat siirrettiin Oriniemen kouluun, jonka nimi muutettiin Pohjoisseudun kouluksi.
IGBT
right|thumb|Tyypillisen IGBT-transistorin halkileikkaus, jossa näkyvät bipolaaritransistori ja MOSFET. thumb|IGBT-moduuli, jossa on neljä IGBT-transistoria, jokainen johtaa 1,2 [[ampeeri|kA ja maksimijännite on 3,3 kV.]] thumb|Avattu IGBT-moduuli, jossa on kaksi IGBT-transistoria. Tämä on hyvin tyypillinen suuritehoisen IGBT-moduulin rakenne. thumb|Kaksi IGBT-moduulia [[H-silta-kytkennässä.]] Eristyshilainen bipolaaritransistori eli IGBT on suurtehosovelluksiin kehitetty bipolaaritransistori, jonka hila on MOSFETin tavoin eristetty kanavasta. Tämä tarkoittaa käytännössä sitä että IGBT:ssä on sekä bipolaaritransistori että MOSFET yhdessä. IGBT muistuttaakin kollektorilta päin katsottuna bipolaaritransistoria, mutta sen ohjaus toteutuu MOSFETilla.
IGBT kestää suuren virran kiinni-tilassa, ja suuren jännitteen auki-tilassa, ja se on tarkoitettu tehoelektroniikan kytkinkäyttöön, yhtenä yleisenä käyttökohteena taajuusmuuttajat. IGBT:n jäähdytyselementin ei tarvitse olla suuri, koska sillä on pienet jännite- ja tehohäviöt, jolloin se ei tuota toimiessaan kovin voimakkaasti lämpöä, toisin kuin MOSFET tai bipolaaritransistori.
Ohjaus
IGBT:n ohjaus ei vaadi monimutkaisia kytkentöjä, sen ohjaus onnistuu samalla tavoin kuin MOSFETilla. IGBT on hidas kyllästystilasta (auki-tila) sulkutilaan, koska hilan varauksenkuljettajat voivat poistua vain rekombinaatiolla. Ne on siis purettava transistoria suljettaessa esimerkiksi vastuksen kautta takaisin kollektorille. Ohjaus onnistuu myös ilman purkuvastusta esimerkiksi hilamuuntajaa käyttäen, jolloin on käytettävä hilavastusta ja tarvittaessa myös nopeaa purkudiodia.
Mikael Tellqvist
Mikael Tellqvist (s. 19. syyskuuta 1979 Sundbyberg) on ruotsalainen entinen jääkiekkomaalivahti, joka siirtyi kaudeksi 2012–2013 Dinamo Riikaan. Hän on pelannut kahdeksalla NHL-kaudellaan kolmessa seurassa: Toronto Maple Leafsissa, Phoenix Coyotesissa ja Buffalo Sabresissa. Tellqvistiä pidetään NHL-tasolla kakkosmaalivahtina.
Djurgårdens IF
Tellqvist debytoi Djurgårdenin edustusjoukkueessa kaudella 1998–99. Hän pelasi yhteensä vain kolme ottelua, kun joukkueen ykkösmaalivahti Tommy Söderström pelasi 48. Seuraavalla kaudella puolestaan Tellqvist sai pelata 30 ottelua ja jätti Söderströmin varjoonsa. Djurgårdens IF voitti kaudella Ruotsin mestaruuden, kun se kaatoi loppuottelusarjassa MODO Hockeyn voitoin 3–0. Tellqvist valittiin kauden tulokkaaksi. Samalla kaudella Tellqvist pelasi Ruotsin korkeimmalla sarjatasolla Allsvenskanissa Huddinge IK:n joukkueessa 11 ottelua.
Kausi 2000–01 jäi Tellqvistin viimeiseksi Djurgårdens IF:ssä. Hän pelasi kaudella 49 ottelua ja oli joukkueen eniten otteluja pelannut maalivahti ennen 47 ottelun Martin Holstia. Hän voitti kaudella taas Ruotsin mestaruuden. Tellqvistiä pidettiin sensaationa ruotsalaisessa liigassa, ja hänen kasvatus- ja NHL-esikuvansa Tommy Söderström joutui väistymään eläkkeelle. Toronto Maple Leafs varasi Tellqvistin vuoden 2000 NHL:n varaustilaisuudessa kolmannella kierroksella numerolla 70.
Toronto Maple Leafs
Kausi 2001–02 AHL:ssä oli Tellqvistille ensimmäinen Yhdysvalloissa. Hän pelasi 28 ottelua ja oli joukkueen toiseksi eniten otteluita pelannut maalivahti heti Mike Minardin jälkeen. Hänen torjuntaprosenttinsa oli 90,9.
Kauden 2002–03 Tellqvist pelasi pääosin Toronton AHL-liigan St. John's Maple Leafs -farmissa, mutta pääsi myös kokeilemaan ensimmäistä kertaa NHL:ää. AHL:ssä Tellqvist oli joukkueensa selvä ykkösmaalivahti pelaten 47 ottelua, joista hän voitti 17.
Tellqvist pääsi pelaamaan ensimmäistä NHL-otteluaan 18. tammikuuta 2003, kun hän tuli Ed Belfourin tilalle kolmannessa erässä Montreal Canadiensia vastaan. Leafs voitti ottelun jatkoajalla 3–2. Seuraavaksi hän pelasi ottelun 21. tammikuuta 2003 Philadelphia Flyersia vastaan. Ottelu päättyi Toronton 3–1–tappioon, mutta Tellqvist ei ottanut sitä vakavasti ja sanoi: "Se oli varmaan elämäni suurin päivä".
Kauden 2003–04 Tellqvist pelasi pääosin AHL:ssä Toronton farmiseurassa St. John's Maple Leafs. Siellä hän ei päässyt ykkösmaalivahdin rooliin, vaan jäi 39 ottelua pelanneen Sebastien Centomon varjoon. Samalla kaudella otteluja NHL:ssä Toronton paidassa kertyi 11 torjuntaprosentilla 89,4. Ensimmäisen ottelunsa aloitusmaalivahtina kyseisellä NHL-kaudella hän pelasi Phoenix Coyotesia vastaan korvatessaan Ed Belfouria. Tellqvistin tappioton ottelusarja katkesi 23. helmikuuta 2003 Carolina Hurricanesin voitettua 2–1. Hän oli kuitenkin hyvä sijainen loukkaantuneelle Ed Belfourille. Seuraavat kaksi ottelua Tellqvist kuitenkin hävisi.
Kauden 2005–06 lopulla Tellqvist pääsi pelaamaan Leafsin ykkösmaalivahdin Ed Belfourin tilalle tämän hävittyä rankkarikisan New York Islandersille. Hän pääsi siis pelaamaan kahdeksassa ottelussa. Tellqvist kuitenkin haparoi ja päästi kahdessa ottelussa 23. ja 25. maaliskuuta Montreal Canadiensia vastaan 11 maalia Toronton taistellessa tulisesti paikasta pudotuspeleissä kauden lopulla. Seuraavissa peleissä Toronton kolmoismaalivahti Jean-Sébastien Aubin korvasi hänet. Yhteendä Tellqvist pelasi kaudella 25 ottelua torjuntaprosentilla 89,5.
28. marraskuuta 2006 Tellqvist vaihtoi seurakseen Phoenix Coyotesin sopimuksessa, jossa hyökkääjä Tyson Nash ja vuoden 2007 varaustilaisuuden neljännen kierroksen varaus siirtyivät Torontoon.
Phoenix Coyotes
Kaudella 2006–2007 Tellqvist pelasi runkosarjassa 33 ottelua. Loput ottelut pelasi ykkösmaalivahti Curtis Joseph. Ensimmäisen ottelun kyseisellä kaudella Tellqvist pelasi vasta joulukuun neljäntenä päivänä Nashville Predatorsia vastaan, joka päättyi Phoenixin 3–2-voittoon. Tellqvist sai ensimmäisen tehopisteensä NHL:ssä 12. maaliskuuta 2007 syöttämällä Niko Kapasen 1–0-maalin Philadelphia Flyersia vastaan. Tellqvist valittiin ottelun parhaaksi pelaajaksi. Hän torjui seuralleen nollapelin, kun Phoenix voitti 4–0.
Phoenix solmi Tellqvistin kanssa jatkosopimuksen 16. helmikuuta 2007 kahdeksi vuodeksi. Kaudella 2007–08 hän taisteli yhdessä Alex Auldin ja David Aebischerin kanssa ykkösmaalivahdin paikasta. Aebischer lähti lopulta muualle, joten Tellqvistin kilpailijaksi jäi Auld. Ennen Ilja Bryzgalovin tuloa tuloa Auld siirtyi Boston Bruinsiin. Tellqvististä tuli siis 55 ottelua kaudella pelanneen Bryzgalovin vahvistus. Tellqvist pelasi puolestaan 22 ottelussa torjuntaprosentilla 90,8.
Kaudella 2008–09 ykkösmaalivahti Bryzgalov pelasi ensimmäiset viisi peliä, kunnes Tellqvist pääsi tositoimiin Washington Capitalsia ja Calgary Flamesia vastaan. Yhteensä hän pelasi 15 ottelua, mutta jäi pahasti 65 ottelua pelanneen Bryzgalovin varjoon. 4. maaliskuuta 2009 Phoenix myi Tellqvistin kesken kauden Buffalo Sabresille vaihdossa, jossa Coyotes saisi neljännen kierroksen varausvalintaa vastaan vuoden 2010 NHL:n varaustilaisuudessa.
Paluu Eurooppaan
1. toukokuuta 2009 Tellqvist teki KHL:n Ak Bars Kazanin kanssa sopimuksen kaudeksi 2009–10. Tellqvist tippui syksyn aikana Kazanin kakkosmaalivahdiksi, kun Stanislav Galimov nousi ykkösmaalivahdin paikalle. Tellqvist pelasi KHL:ssa 11 ottelua, kunnes hän siirtyi marraskuussa 2009 SM-liigaseura Lukkoon. Kazan hankki Lukosta maalivahti Petri Vehasen, ja antoi Lukolle korvaukseksi Tellqvistin. Syksyllä 2010 Tellqvist palasi KHL:ään, tällä kertaa Dinamo Riikaan. Riiassa hän jakoi torjuntavastuun Chris Holtin kanssa. Tellqvist pelasi yhteensä 20 runkosarjaottelua. Kauden jälkeen Elitserienin MODO hankki hänet riveihinsä korvaamaan KHL:ään siirtyneen Tuomas Tarkin.
Modossa Tellqvist pelasi vain yhden kauden, ja hänen torjuntaprosenttinsa pelaamissaan otteluissa oli hyvä, 92,4. Seuraavaksi kaudeksi hän pelasi Dinamo Riikaan, jonka kanssa teki toukokuussa 2012 kaksivuotisen sopimuksen.