cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jeremy Lin
NBA-ura
Harvardin yliopistossa yliopistokoripalloa pelannut Lin ilmoittautui vuoden 2010 NBA:n varaustilaisuuteen, jossa mikään joukkue ei kuitenkaan valinnut häntä. Hän teki saman vuoden heinäkuussa vapaana pelaajana sopimuksen Golden State Warriorsin kanssa.
Warriors vapautti Linin sopimuksestaan ennen työsulun takia viivästyneen kauden 2011–2012 alkua, jolloin New York Knicks päätti hankkia hänet riveihinsä. Hän nousi suuren yleisön tietoisuuteen ottelussa New Jersey Netsiä vastaan heitettyään 25 pistettä, ja toistaen suorituksensa heti seuraavassa ottelussa Utah Jazzia vastaan, jossa saldoksi tuli 28 pistettä, kahdeksan syötön lisäksi.
Heinäkuussa 2015 Lin siirtyi Charlotte Hornetsiin, heinäkuussa 2016 Brooklyn Netsiin, heinäkuussa 2018 Atlanta Hawksiin ja helmikuussa 2019 Toronto Raptorsiin. Raptors voitti vuonna 2019 NBA:n mestaruuden.
Maajoukkueura
Linin vanhemmat muuttivat 1970-luvulla siirtolaisiksi Yhdysvaltoihin Taiwanista. Liniä on useampaan otteeseen kosiskeltu pelaamaan sekä Kiinan että Taiwanin maajoukkueeseen. Taiwanin koripalloliitto valitsikin hänet vuoden 2011 Aasian mestaruuskilpailuihin alustavaan 24 pelaajan joukkueeseensa, mutta jätti tämän pois lopullisesta ryhmästä polvivammaan vedoten.
I’m Not There
I’m Not There on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut draamaelokuva, jonka on ohjannut Todd Haynes. Se on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Bob Dylanin elämän ja musiikin innoittama elokuva. Dylanin eri elämänvaiheita esittää kuusi eri näyttelijää: Christian Bale, Cate Blanchett, Marcus Carl Franklin, Richard Gere, Heath Ledger ja Ben Whishaw. Elokuva on saanut nimensä Dylanin laulusta ”I’m Not There”, jota ei ollut koskaan virallisesti julkaistu ennen sen esiintymistä elokuvan virallisella soundtrack-albumilla.
Vuonna 2017 The New York Timesin kriitikot arvioivat elokuvan tämän vuosisadan 25 parhaan joukkoon.
Vera Duševina
Vera Jevgenjevna Duševina (, s. 6. lokakuuta 1986 Moskova) on venäläinen tennispelaaja.
Tennisuran alkuvuodet
Duševina pelasi ensimmäisen ITF-tason nelinpeliturnauksensa marraskuussa 2001. Hän voitti Minskissä pelatun turnauksen parinsa Anna Bastrikovan kanssa; loppuottelussa kaatuivat Daria Kustava ja Tatsiana Uvarova luvuin 7–5, 3–6, 6–0. Seuraavan vuoden huhtikuussa hän pelasi ensimmäisen kaksinpeliturnauksensa ITF-tasolla; hän eteni Cavtatissa Kroatiassa pelatun turnauksen semifinaaleihin. Toukokuussa 2002 hän eteni karsintojen kautta Varsovassa pelatun Tier IV -luokan WTA-turnauksen pääsarjaan; hän putosi turnauksen ensimmäisellä kierroksella hävittyään Virginia Ruano Pascualille suoraan kahdessa erässä. Hän voitti kauden 2002 aikana kaksi ITF-tason nelinpeliturnausta, Sofian ja Minskin turnaukset; Sofiassa hänen parinaan oli Galina Voskoboeva ja Minskissä Daria Chemarda.
Duševina menestyi juniorina hyvin. Hän voitti vuonna 2002 Wimbledonin turnauksen tyttöjen kaksinpelin (loppuottelussa kaatui Marija Šarapova) sekä Orange Bowl -junioriturnauksen (finaalivastustajana Anna-Lena Grönefeld) ja vuonna 2003 hän oli Ranskan avointen tyttöjen kaksinpelin loppuottelussa häviävänä osapuolena (loppuottelun voitti Grönefeld). Duševina oli juniorien kaksinpelin maailmanlistalla kauden 2002 päättyessä sijalla kaksi. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 2003.
Kaudella 2003 Duševina voitti toukokuussa Cagnes-sur-Merissa pelatun ITF-tason nelinpeliturnauksen parinaan Galina Voskoboeva. Heinäkuussa hän voitti Innsbruckissa pelatun ITF-tason kaksinpeliturnauksen loppuottelussa Melinda Czinkin luvuin 7–6, 6–2 ja ansaitsi näin suoran pääsyn elokuussa Helsingissä pelatun WTA-turnauksen pääsarjaan. Duševina eteni Helsingin turnauksessa semifinaaleihin, joissa hän hävisi Jelena Kostanićille luvuin 7–6, 6–4. Syksyllä 2003 Duševina selvitti karsintojen kautta tiensä Yhdysvaltain avointen kaksinpelin pääsarjaan, mutta hänen matkansa katkesi jo turnauksen ensimmäisellä kierroksella tappioon Ashley Harkleroadia vastaan.
Parhaat pelivuodet
Vuoden 2004 alussa Duševina nousi ensimmäistä kertaa kaksinpelin maailmanlistalla sadan parhaan joukkoon. Hän esiintyi kauden aikana kaikkien Grand Slam -turnausten kaksinpelin pääsarjassa ja menestyi parhaiten Yhdysvaltain avoimissa, joissa eteni kolmannelle kierrokselle. Australian avoimissa ja Ranskan avoimissa Duševinan matka katkesi toisella kierroksella ja Wimbledonissa jo ensimmäisellä kierroksella. Vuonna 2005 Duševinan paras tulos Grand Slam -kisojen kaksinpeleissä oli paikka neljännesvälierissä Australian avoimissa; hänen matkansa katkesi tappioon Svetlana Kuznetsovalle luvuin 4–6, 2-6. Ranskan avoimissa ja Wimbledonissa Duševina putosi ensimmäisellä kierroksella ja Yhdysvaltain avoimissa toisella kierroksella. Kesäkuussa hän eteni Eastbournen ruohokenttäturnauksessa ensimmäistä kertaa urallaan WTA-turnauksen loppuotteluun; hän voitti turnauksessa muun muassa Amélie Mauresmon ja Marion Bartolin. Kim Clijsters osoittautui kuitenkin loppuottelussa vahvemmaksi, Duševina hävisi loppuottelun luvuin 5–7, 0–6. 4. heinäkuuta 2005 julkaistulla kaksinpelin maailmanlistalla Duševina nousi sijalle 31, mikä on tämän tähän astisen uransa paras sijoitus. Elokuussa Duševina eteni Tukholman WTA-turnauksessa semifinaaleihin, joissa hän hävisi Katarina Srebotnikille luvuin 0-6, 5-7. Nelinpelissä hän pelasi kauden aikana kolmen WTA-turnauksen semifinaaleissa, Tukholmassa, Soulissa ja Moskovassa. Tukholmassa hänen parinaan oli Barbora Strýcová, Soulissa Shahar Pe'er ja Moskovassa Dinara Safina. Lisäksi Duševina pelasi nelinpelissä myös Wimbledonin turnauksen puolivälierissä, parinaan Shahar Pe'er, ja hän myös edusti maataan Fed Cupin kahdella ensimmäisellä kierroksella.
Vuodet 2006–2009
Kaudella 2006 Duševinan menestyi selvästi heikommin kuin edellisellä. Hän eteni useammassa WTA-kiertueen turnauksessa kuudentoista parhaan joukkoon, mutta ei sitä pitemmälle. Grand Slam -turnauksista hän eteni Ranskan avoimissa toiselle kierroksella, kun muissa hän putosi jo ensimmäisellä kierroksella. Kauden päättyessä hän oli kaksinpelin maailmanlistalla sijalla 97. Nelinpelissä hän eteni WTA-kiertueella parhaimmillaan semifinaaleihin, mikä tapahtui lokakuussa Soulissa ja Moskovassa. Soulissa hänen parinaan oli Vera Zvonarjova ja Moskovassa Marija Kirilenko.
Vuonna 2007 Duševina paransi jälleen esityksiään. Nelinpelissä hän voitti Varsovan turnauksen Tetjana Perebiynisin kanssa. Kaksinpelissä hän selviytyi Tukholman turnauksen loppuotteluun ja pääsi Yhdysvaltain avoimissa kolmannelle kierrokselle. Vuoden päättyessä hän oli kaksinpelin WTA-listalla sijalla 41.
Vuonna 2008 Duševina selviytyi loppuotteluun kolmessa nelinpeliturnauksessa ja Tukholman kaksinpeliturnauksessa mutta ei voittanut näistä yhtään. Grand Slam -turnauksissa hän selviytyi kaksinpelin toiselle kierrokselle ainoastaan Wimbledonissa. Vuoden lopussa hän oli maailmanlistalla sijalla 88.
Heinäkuussa 2009 Duševina voitti ensimmäisen kerran urallaan kaksinpelin WTA-turnauksen. Istanbulin turnauksen loppuottelussa hän voitti Lucie Hradeckán pistein 6–0, 6–1. Grand Slam -turnauksissa hän pääsi kaksinpelin toiselle kierrokselle jälleen vain Wimbledonissa.
Taustat
Duševina aloitti tenniksen peluun seitsemänvuotiaana ja häntä valmentaa tällä hetkellä Irina Granaturova. Duševinan isä Jevgeni on ammatiltaan insinööri ja hänen äitinsä Jelena on opettaja. Hän on kertonut ihailevansa kanssapelaajistaan erityisesti Kim Clijstersia ja Jennifer Capriatia.
New York Nights: Success in the City
New York Nights: Success in the City on Gameloftin suunnittelema sim-henkinen mobiilipeli, joka julkaistiin vuonna 2007. Sen ideana on kulkea New Yorkin kaduilla tutkimassa paikkoja ja tekemässä tuttavuuksia.
Ekblom
Ekblom on ruotsinkielinen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Honkilahti
thumb|Honkilahden koulu
Honkilahti on Satakunnassa sijainnut entinen Suomen kunta. Se erotettiin Eurasta itsenäiseksi kunnaksi vuonna 1904 ja liitettiin jälleen Euraan 1970. Honkilahden naapurikunnat olivat Eura, Lappi, Hinnerjoki, Laitila, Karjala, Mynämäki, Yläne ja Säkylä. Kunnan asukasluku vuonna 1969 oli 1 548.
Historia
Honkilahti muodostettiin vuonna 1657 Euraan kuuluvaksi rukoushuonekunnaksi ja se erosi Eurasta omaksi kunnakseen 1904. Kunta liitettiin 1970 takaisin Euraan. Honkilahdella on puukirkko, jonka on rakentanut Tuomas Ravonius vuonna 1759. Honkilahden eteläosissa sijaitsee Koskeljärvi ja kuntaan kuului myös useita kilometrejä Pyhäjärven rantaviivaa.
Vuonna 1960 valtaosalla kotitalouksista oli sähköt (94,36 %). Honkilahden väkiluku oli suurimmillaan vuonna 1957, jolloin asukkaita oli 1 887. Tuolloin väestötiheys oli 16,13 asukasta neliökilometriä kohden.
Honkilahden vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1951.
Honkilahdelle asutettiin viime sotien jälkeen Räisälän siirtoväkeä.
Kylät
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Honkilahden taajamat olivat kirkonkylä (284 asukasta) ja Mannila (293 asukasta). Kumpaakaan ei lasketa enää nykyään taajamaksi.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Honkilahden väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Vihan hedelmät
Vihan hedelmät on John Steinbeckin vuonna 1939 ilmestynyt romaani. Kirja voitti Pulitzer-palkinnon 1940 ja oli yksi merkittävimmistä syistä siihen, että Steinbeck sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1962. Romaania on myyty maailmanlaajuisesti yli 14 miljoonaa kappaletta. Yhdysvalloissa sitä luetaan usein yliopistojen ja lukioiden kirjallisuuskursseilla. Vuonna 1940 John Ford ohjasi romaanista elokuvaversion, pääosassa Henry Fonda. Kirja ja elokuva poikkeavat toisistaan huomattavasti loppuratkaisujensa osalta.
Suomeksi kirja julkaistiin vuonna 1944. Sen suomensi Alex Matson ja kustansi Tammi. Vuonna 2016 teoksesta ilmestyi uusi Raimo Salmisen suomennos Tammen Keltaisessa kirjastossa.
Steinbeck kirjoitti Vihan hedelmät nykyisen Monte Serenon alueella sijaitsevassa kodissaan Kaliforniassa. Hänen silloinen vaimonsa Carol keksi kirjan nimen. Romaanin tapahtumat sijoittuvat 1930-luvun suureen lamakauteen, ja sen keskipisteessä on köyhä Joadin vuokraviljelijäperhe, joka joutuu lähtemään kodistaan kuivuuden, talousvaikeuksien ja maatalousteollisuuden muutosten takia. Lähes toivottomassa tilanteessa he päättävät matkata Kalifornian Keskuslaaksoon tuhansien muiden oklahomalaisten tavoin maan, työpaikkojen ja arvonannon saamisen toivossa.
Juoni
Kertomus alkaa Tom Joadin näkökulmasta tilanteessa, jossa hän on juuri päässyt vapaaksi istuttuaan neljä vuotta vankilassa taposta tuomittuna. Kotimatkallaan Joad tapaa saarnaaja Jim Casyn, jonka hän muistaa lapsuusajoiltaan, ja nämä kaksi lyöttäytyvät yhteen. Tomin lapsuudenkotiin saavuttuaan he huomaavat maatilan olevan tyhjillään. Asiasta hämmentyneinä Tom ja Casy menevät John-sedän asuinpaikkaan muutaman mailin päähän, mistä Tom löytääkin perheensä lastaamassa koko omaisuuttaan Hudson-merkkiseen kuorma-autoon. He saavat myös tietää, että perheen viljelykset ovat joutuneet tomumyrskyjen uhriksi, ja että maanomistajat ovat pakkolunastaneet alueiden vuokraviljelijöiden maita. Joadit etsivätkin nyt lohtua kaikkialle Oklahomaan jaettuihin lappusiin painetusta toivosta, joka kertoo Kalifornian kauniista maaseudusta ja lännessä siintävistä korkeista palkkioista. Yhdessä Jim Casyn kanssa Joadit joutuvat tämän julkisivun viekoittelemiksi ja sijoittavat kaiken omistamansa matkaan. Vaikka Oklahoman osavaltiosta lähteminen tarkoittaakin ehdonalaissääntöjen rikkomista, Tom päättää, että kyseessä on riski, vaikkakin vähäinen, joka hänen on otettava.
Matkalla Joadien ja Casyn muodostama ryhmä havaitsee maanteiden olevan kylläisenään samaa matkaa taivaltavista perheistä, jotka ovat yhtä lailla joutuneet lentolehtisissä esitettyjen lupausten lumoihin. Joadien jatkaessa matkaansa ja kuultuaan muiden – mukaan lukien eräiden Kaliforniasta palanneiden oklahomalaisten – kertomia tarinoita he joutuvat hyväksymään sen mahdollisuuden, että heidän tulevaisuudennäkymänsä eivät välttämättä olekaan sitä, mitä he olisivat toivoneet. Tämän seikan tajuamista vahvistavat isoisän ja -äidin kuolema sekä Noahin (Joadien vanhin poika) ja Connien (Joadien raskaana olevan tyttären, Saaronin Ruusun, aviomies) lähtö. Kaikesta huolimatta he joutuvat kuitenkin jatkamaan, sillä heillä ei ole mitään muuta mahdollisuutta.
Saapuessaan perille matkalaiset huomaavat jokaiseen työpaikkaan olevan laumoittain hakijoita ja kunnollisen palkkion saamisen olevan lähes toivotonta työvoiman ylitarjonnan, oikeuksien puutteen ja suurten yritysviljelijöiden keskinäisen juonittelun takia. Tragedia väijyy heidän unelmansa yksinkertaisuudessa ja mahdottomuudessa: talon, perheen ja säännöllisen työn saamisessa. Ripaus toivoa tulee Weedpatchin, siistin ja lämpimän valtion ylläpitämän leirialueen muodossa. Leiriä isännöivällä hyvänsuovalla virkamiehellä Jim Rawleylla ei kuitenkaan ole riittävästi rahaa ja tilaa kaikkien puutteenalaisten huolehtimiseksi.
Vastatoimenpiteenä kokemalleen riistolle työläiset alkavat liittyä ammattiliittoihin. Perheen henkiin jääneet jäsenet puolestaan ryhtyvät tietämättään työskentelemään lakkoon sotkeutuneessa hedelmätarhassa. Lakko muuttuu lopulta väkivaltaiseksi ja johtaa saarnaaja Casyn kuolemaan. Tom Joad joutuu tappamaan uudelleen, ja hänestä tulee karkulainen. Hän jättää jäähyväiset äidilleen ja lupaa samalla, että hänestä tulee väsymätön sorrettujen puolustaja kaikkialla, mihin hän meneekin. Myös Saaronin Ruusua kohtaa onnettomuus, sillä hänen vauvansa kuolee. Äiti-Joad pysyy kuitenkin lujana ja pakottaa perheen kestämään lähiomaisen menetyksen. Lopussa Saaronin Ruusu suorittaa kirjan ainoan teon, joka ei ole toivoton: hän antaa rintaruokintaa nälkäkuolemaisillaan olevalle miehelle pyrkien näin yhä osoittamaan toivoa ihmisyyttä kohtaan omien kielteisten kokemustensa jälkeenkin.
Vastaanotto
Kirjan ilmestymisen aikoihin Steinbeckin romaani sai Yhdysvalloissa osakseen maanlaajuista huomiota ja keskustelua. Siihen kohdistettiin myös lukuisia sensurointiyrityksiä. Esimerkiksi yleinen kirjasto St. Louisissa poltti vuonna 1939 muutaman teoksen sopimattomina pidettyjen sanavalintojen takia.
Osa Vihan hedelmien tehosta kumpusi sen intohimoisesta köyhien ahdingon kuvauksesta. Monet Steinbeckin aikalaiset itse asiassa hyökkäsivät hänen yhteiskunnallisia ja poliittisia näkökantojaan vastaan. Brian Cordyack kirjoittaa: ”Steinbeckia syytettiin propagandistiksi ja sosialistiksi sekä vasemmiston että oikeiston tahoilta. Näistä hyökkäyksistä voimakkain tuli Associated Farmers of Californian suunnalta; he olivat tyytymättömiä kirjan kuvaukseen kalifornialaisten viljelijöiden asenteista ja käytöksestä siirtotyöläisiä kohtaan. He tuomitsivat kirjan ’valhekokoelmaksi’ ja nimittivät sitä ’kommunistiseksi propagandaksi’.” Vaikka Steinbeckia syytettiin leiriolojen kurjuuden liioittelusta poliittisen mielipiteen esittämiseksi, hän oli todellisuudessa toiminut juuri päinvastoin ja vähätellyt olosuhteita, joiden hän tiesi varsin hyvin olleen romaanin kuvailua pahempia. Hänen mielestään tarkka kuvaus olisi nimittäin tullut varsinaisen tarinankerronnan tielle.
Vuonna 1962 Nobel-komitea kutsui Vihan hedelmiä ”suureksi työksi” ja viittasi siihen yhtenä tärkeimmistä syistä, miksi komitea myönsi Steinbeckille Nobelin kirjallisuuspalkinnon.
Muuta
Vihan hedelmiä on myös parodioitu suositun televisiosarja South Parkin 12. tuotantokauden jaksossa Over Logging. Vihan hedelmät on vaikuttanut kaunokirjallisuuteen ympäri maailmaa, myös Suomessa. Muun muassa tamperelaiset kirjailijat Lauri Viita ja Väinö Linna saivat siitä vaikutteita omiin romaaneihinsa.
Geórgios Papandréou
Geórgios Papandréou (, 1888–1968) oli kreikkalainen poliitikko ja Kreikan pääministeri vuosina 1944–1945 sekä 1964–1965.
Papandréou nousi politiikkaan nuorena miehenä liberaalipoliitikko Elefthérios Venizélosin tukijoukoissa. Venizélosin joukoista Papandréou pääsi Kreikan parlamenttiin ja sisäministeriksi 1923, ja sai muitakin ministerintehtäviä vuosien 1924–1935 tasavallassa. Saksalaisten miehittäessä Kreikkaa toisen maailmansodan aikana Papandréou oli Egyptissä toimineen pakolaishallituksen jäsen ja pääministeri vuosina 1944–1945.
Vuosikymmenen loppupuolella Papandréou piti kommunisteja Kreikan pahimpana vihollisena. Sisällissodan riehuessa 1946–1952 Papandréou oli usein hallituksessa. 1950-luvun konservatiivien valtakaudella hän oli oppositiossa.
Vuonna 1961 Papandréou perusti Keskustaunionin, johon yhdistyi joukko liberaaleja ja keskustalaisia ryhmittymiä. Liitto voitti parlamenttivaalit helmikuussa 1964, ja Papandréousta tuli pääministeri.
Papandréoulla oli erimielisyyksiä kuningas Konstantin II:n kanssa, ja hänet pakotettiin eroamaan. Maassa oli varsin epävakaita hallituksia, jotka tekivät tilaa vuoden 1967 sotilasvallankaappaukselle. Papandréou määrättiin kotiarestiin, missä hän kuoli vuonna 1968. Poika Andréas Papandréou johti vastarintaliikettä Pariisista käsin.
Emmi
Emmi tai Emmy naisen etunimi. Nimet ovat muunnoksia nimestä Emma, joka johtuu saksan sanoista ermin tai irmin, jotka tarkoittavat suurta ja voimakasta. Toisaalta Emmi on käsitelty myös hellittelymuodoksi nimestä Emilia tai Emerentia, joista Emilia on Eemil-nimen sisarnimi, kun taas Emerentia on latinalainen nimi, joka tarkoittaa ansiokasta tai arvollista. Nimi Emmi on käytössä Suomessa, muodossa Emmy nimi esiintyy varsinkin englannin- ja saksankielisissä maissa.
Puumuurat
Puumuurat (Thamnophilidae) on suurehko heimo pienikokoisissa varpuslinnuissa. Niitä löytyy luonnonvaraisina trooppisilta ja subtrooppisilta alueilta Keski- ja Etelä-Amerikasta. Puumuurat ovat hyönteissyöjiä, jotka syövät yleensä maassa tai ainakin lähellä maata, sillä monet ovat erikoistuneet syömään muurahaisia ja muita selkärangattomia. Useimpien puumuurien pääväritys on mitäänsanomaton, ne ovat joko ruskeita, mustia tai valkoisia. Puumuurat munivat yleensä 2–3 munaa puussa olevaan pesäänsä, ja molemmat vanhemmat osallistuvat hautomiseen.
Emmi
Suomessa nimi Emmi on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 11 436 naiselle ja muutamalle miehelle. Nimi on yleinen varsinkin 1980- ja 1990-luvulla syntyneillä. Muodossa Emmy nimi on annettu 333 henkilölle. Emmin nimipäivä on suomenkielisen kalenterin mukaan 19. toukokuuta. Vuodesta 2020 lähtien nimi on samalla päivällä myös suomenruotsalaisessa kalenterissa muodossa Emmy.
Tunnettuja Emmi-nimisiä
Emmit ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Áno Liósia
Áno Liósia on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Fylín kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Άνω Λιοσίων, Dimotikí Enótita Áno Liosíon) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Länsi-Attikan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnallisyksikön väkiluku on 33 565 (vuonna 2011). Áno Liósia on Fylín kunnan kuntakeskus.
thumb|left|240px|[[Áno Liósian rautatieasema.]] Áno Liósia sijaitsee noin 12 kilometriä Ateenan keskustasta pohjoisluoteeseen ja se on käytännössä Ateenan esikaupunki. Kaupungissa sijaitsee Áno Liósian rautatieasema.
Áno Liósia oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Fylín kuntaan yhdessä Zefýrin kanssa, jolloin se muuttui yhdeksi Fylín kunnan kunnallisyksiköistä.
Stellerinmerileijona
Stellerinmerileijona eli beringinisohylje (Eumetopias jubatus) on korvahylkeiden heimon kookkain laji.
Koko ja ulkonäkö
Aikuisen stellerinmerileijonauroksen pituus on keskimäärin 3,25 m ja naaraan 2,4 m. Uros voi painaa jopa 1100 kiloa, kun taas naaraan paino on enintään 350 kiloa. Lajin väri vaihtelee vaalean ruskeankeltaisesta punertavan ruskeaan, mutta rinnan ja vatsan alueet ovat muuta ruumista tummemmat. Uroksen kaula on paksu ja lihaksikas ja sen niskalla on pitkäkarvainen harja.
Levinneisyys
Stellerinmerileijona elää pohjoisella Tyynellämerellä. Lajin levinneisyysalue ulottuu Ohotan- ja Beringinmereltä pitkin Pohjois-Amerikan länsirannikkoa aina Etelä-Kaliforniaan asti.
Elinympäristö
Stellerinmerileijonan tyypillisiä elinympäristöjä ovat rannikot ja matalat valtameret.
Ravinto
Stellerinmerileijonien ravintoa ovat tavallisesti kalat, mustekalat, nilviäiset ja äyriäiset. Silloin tällöin myös nuoret hylkeet ja merisaukot.
Hesperidit
pienoiskuva|Hesperidien puutarha, Frederic Leighton, 1892'' Hesperidit olivat kreikkalaisessa mytologiassa nymfejä, joiden tehtävänä oli huolehtia Heran ihastuttavasta puutarhasta maailman läntisellä laidalla, joko lähellä Atlasvuoria Libyassa tai kaukaisella Onnensaarella, joka sijaitsi Okeanoksen, maailmanvirran, reunalla. Puutarhan kultaisia omenoita kasvavat puut oli istutettu hedelmistä, joita oli ollut Gaian Zeukselle ja Heralle häälahjaksi antamasta oksassa. Tosin kun hesperidit ajoittain poimivat itsekin hedelmiä puista, asetti Hera epäluuloisena myös Ladonin, satapäisen lohikäärmeen, joka ei koskaan nukkunut, vahtimaan puutarhaa.
Sisilialaisen runoilijan Stesikhoroksen Geryonin laulun ja kreikkalaisen maantieteilijan Strabonin Geografikan mukaan hesperidit olivat Tartessoksessa, joka on sijoitettu kartalla Espanjaan Etelä-Iberiaan. Euboialainen runoilija Hesiodos puolestaan kertoo, että Cádiz olisi muinoin ollut tunnettu Erytheiana, joka oli yksi hesperideistä käytetty nimi. Hesperidit on liitetty myös Libyassa sijainneeseen Euesperideen kaupunkiin.
Tavallisesti hesperidien nimetään olevan Nyksin, yön, tai Atlaksen tyttäriä. Heidän nimikseen mainitaan Aigle, Erytheia, Hesperia ja Arethusa.
Hesperidien omena – Herakleen yhdestoista urotyö
Alun perin Eurystheus määräsi Herakleelle kymmenen tehtävää, mutta hylättyään näistä kaksi käyttäen syynä tämän saamaa apua ja maksua, urotöiden määräksi tuli lopulta kaksitoista. Ensimmäinen näistä lisätehtävistä oli varastaa omena hesperidien puutarhasta. Matkalla hakemaan omenaa hän kohtasi Kyknoksen, Areen pojan, Ekhedorosjoella, ja he kamppailivat, kunnes salama erotti heidät toisistaan. Tästä Herarkles jatkoi Eridanosjoelle, jossa nymfit neuvoivat hänelle Nereuksen olinpaikan. Siellä Heraklesi yllätti Nereuksen tämän nukkuessa ja sitoi jokijumalan otteeseensa, ja vaikka tämä vaihtoi jatkuvasti muotoaan, Herakles ei päästänyt tästä irti, ennen kuin sai kuulla puutarhan sijainnin.
Vaeltaessaan puutarhaan Herakles kohtasi Libyassa Antaioksen, joka sai lisää voimia aina koskiessaan äitiänsä Gaiaa, maata. Herakles tappoi hänet nostamalla hänet ilmaan ja murtamalla hänen niskansa siellä. Egyptissä kuningas Busiris aikoi tehdä hänestä vuosittaisen uhrinsa Zeukselle, mutta Herakles mursi kahleensa ja tappoi Busiriksen ja hänen poikansa Amfidamaan.
Kaukasuksella Herakles tapasi Prometheuksen, jolta Zeus oli rangaistukseksi määrännyt kotkan syömään maksan, mutta jolle maksa kasvoi kuitenkin uudestaan takaisin seuraavaksi päiväksi. Hän vapautti tämän ammuttuaan kotkan nuolellaan, ja tarjosi isälleen Kheironia tämän tilalle. Prometheus neuvoi Heraklesta, ettei tämän tulisi itse hakea omenaa, vaan lähettää Atlas hänen sijastaan. Näin kävikin, ja Herakles otti kantaakseen taivaankannen Atlaksen harteilta, jotta tämä voisi noutaa puutarhasta hänelle kolme omenaa. Palatessaan Atlas ilmoitti kuitenkin, ettei halunnut palata paikalleen, vaan ehdotti, että hän voisi viedä omenat Eurystheukselle. Prometheuksen ohjeiden mukaisesti Herakles suostui tähän mutta pyysi Atlasta pitämään taivaankantta vielä sen aikaa, että hän itse voisi asetella pehmusteen päänsä päälle. Kun Atlas näin tekikin, Herakles sieppasi omenat ja lähti paikalta. Vaihtoehtoisen version mukaan Herakles tappoi omenia vartioivan lohikäärmeen ja haki omenat itse.
Palattuaan takaisin Herakles antoi omenat Eurystheukselle, joka puolestaan antoi ne takaisin hänelle. Koska kultaisia omenoita ei kuitenkaan saanut laskea maahan, Herakles antoi ne Pallas Athenelle, joka palautti ne takaisin puutarhaan.
Hesperidien omena esiintyy kreikkalaisessa tarustossa myös kahdessa muussa yhteydessä: Pariksen tuomion keskusaiheena sekä Atalanten kosiomenoissa. Omena oli kreikkalaisessa mytologiassa rakkauden vertauskuva.
Monalisa (lehti)
Monalisa oli suomalainen naistenlehti, jota julkaistiin kuukausittain vuodesta 1959 vuoteen 1976, jolloin se sulautettiin Eeva-lehteen.
Lehden perusti vasemmistolehdissä uransa aloittanut Sirkka-Liisa Lähteenoja yhdessä Lahden Kirjapaino Oy:n kanssa. Hän toimi lehden päätoimittajana ja eräässä vaiheessa myös kustantajana vuoteen 1974, jolloin päätoimittajaksi kutsuttiin suosittu tv-kasvo Teija Sopanen. Julkkispainotteinen Monalisa onnistui 1960-luvun kuluessa löytämään oman, joskin melko pienen lukijakuntansa lähinnä kaupunkilaisista työväestöön kuuluvista nuorista naisista. Rautatiekirjakaupan irtonumeromyynnissä Monalisa oli vuonna 1963 sijalla 53, mutta vuonna 1973 jo sijalla 12.
Lehdessä työskentelivät ja sitä avustivat monet sittemmin tunnetuiksi tulleet nimet, kuten kirjailija Kristina Carlson, valokuvaaja Leena Saraste ja psykologi Pehr Charpentier.
Vuonna 1973 Lähteenoja myi Monalisan Kustannus Oy Williamsille, mutta jatkoi lehden päätoimittajana kunnes seuraavana vuonna hänen paikalleen kutsuttiin tv-kuuluttaja Teija Sopanen. A-lehdet osti Williamsin 1975, ja seuraavana vuonna Monalisa- ja Eeva sulautettiin Uudeksi Eevaksi.
Vesikansa
Vesikansa on Hollolan pohjoisosassa Asikkalan ja Lahden välissä Vesijärven itäpuolella sijaitseva kunnan osa, joka käsittää Kalliolan, Kukkilan, Paimelan, Heinlammin, Noitalan, Sarvan ja Vaanian kylät. Lahden kaupunki ja Vesijärvi katkaisevat Vesikansan maayhteyden muuhun kuntaan. Kukkila ja Kalliola muodostavat yhdessä tilastokeskuksen tilastoalueen samoin kuin Paimela yksistään. Vesikansa on Maakansaa selvästi pienempi sekä väkiluvultaan että pinta-alaltaan. Vesikansa on paikoin melko harvaankin asuttua maaseutua.
Vesikansan nimitys tulee siitä, että Vesijärven takana asuvat joutuivat soutamaan Hollolan kirkolle veneellä. Pääosaa Hollolan alueesta kutsuttiin Maakansaksi, koska sen asukkaat saapuivat kirkonkylään maitse. Nimitystä Vesikansa käytetään edelleen Hollolan Vesijärven itäpuolisista alueista, joihin päästään Hollolan kuntakeskuksesta Lahden poikki kulkien.
Kasvualue
Hollolan kunnan voimakkain kasvualue on Kukkilan väestötilastoalue. Myös Paimelassa on kasvua.
2000-luvulle tultaessa on Vesikansasta tullut selvästi kasvualue, minkä Hollolan kunta ottaa huomioon kunnallistekniikkaa ja terveyskeskuspalveluja kehittäessään. Alueen sijainti Lahden pohjoispuolella tekee siitä liikenteellisesti edullisen Lahdessa työssä käyville.
Kunnalliset ja seurakunnalliset palvelut
Hollolan seurakunta on perustanut Vesikansaan seurakuntakodin 1980 ja Hollolan kunta Kalliolan sivukirjaston, missä on vuodesta 2006 alkaen ollut langaton lähiverkko, WLAN. Kalliolassa ja Paimelassa on koulut. Hollolan kunnan päätöksenteossa on järventakaisten kylien asema otettu huomioon siten, että on perustettu erillinen Vesikansa-lautakunta. Lautakunta hoitaa Kalliolan ja Paimelan koulujen johtokuntien tehtävät, johtaa Vesikansan alueella olevia Hollolan kunnan laitoksia ja palveluita.
Märät säpikkäät
Märät säpikkäät (pohjoissaamen kielellä Njuoska Bittut) on suomalainen viihde- ja komediasarja, jossa saamelaisneidot Suvi West ja Anne-Kirste Aikio saapuvat Lapista Helsinkiin ja tutkivat helsinkiläisyyttä erilaisista näkökulmista. Sarja sisältää haastatteluja, sketsejä sekä parodioituja musiikkivideoita, joissa on sanoitettu suomalaisia hittejä uudelleen pohjoissaameksi.
Sarjan käsikirjoituksesta ovat vastanneet pääosanesittäjät Suvi West ja Anne Kirste Aikio sekä Veera Ikonen. Pääohjaajana toimi Oskari Sipola.
Joulukuun puolivälissä 2011 sarja keräsi huomiota jo ennen alkamistaan julkaisemalla musiikkivideon Leivänmuruseni. Kappale on pohjoissaamenkielinen parodia Jenni Vartiaisen hitistä Missä muruseni on. Linkki levisi yhteisöllisissä viestimissä sekä lehtien verkkosivuilla, ja pian videolla oli YouTubessa yli 100 000 katsojaa.
Märkien säpikkäiden kirjoittama kirja Saamelaisten käyttöopas ilmestyi vuonna 2014.
Józef Łuszczek
thumb|Józef Łuszczek Józef Łuszczek (s. 20. toukokuuta 1955) on puolalainen maastohiihdon maailmanmestari.
Vuoden 1978 maailmanmestaruuskilpailuissa Lahdessa Łuszczek voitti miesten 15 kilometrin matkan, sai pronssia 30 kilometrillä ja sijoittui seitsemänneksi 50 kilometrillä.
Łuszczek ei päässyt vuoden 1976 olympialaisiin katkaistuaan jalkansa ennen kisoja. Lake Placidin olympialaisissa 1980 hän sijoittui viidenneksi 30 kilometrin, kuudenneksi 15 kilometrin ja 17:nneksi 50 kilometrin matkalla. Oslon MM-kilpailuissa 1982 hänen paras sijoituksensa oli 15. sija 30 kilometrillä. Sarajevon olympialaisissa vuonna 1984 Łuszczek sijoittui 27:nneksi 50 kilometrillä, 36:nneksi 15 kilometrillä ja 41:nneksi 30 kilometrillä.
Łuszczek valittiin Puolan vuoden 1978 urheilijaksi.
Miehikkälä
Miehikkälä on Suomen kunta, joka sijaitsee Kymenlaakson maakunnan kaakkoisosassa. Kunnassa asuu 0 ihmistä, ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km². Miehikkälän kunnan keskusta on kunnan kirkonkylä, joka tunnetaan myös nimellä Saivikkala. Naapurikunnat ovat Hamina, Kouvola (Anjalankoski vuoteen 2008), Lappeenranta (Ylämaa vuoteen 2010), Luumäki ja Virolahti. Miehikkälä on väkiluvultaan Kymenlaakson maakunnan pienin kunta.
Maantiede
Miehikkälän alueella virtaa kolme Suomenlahteen laskevaa jokea. Kunnan länsiosat kuuluvat Virojoen vesistöön, keskiosat Vaalimaanjoen vesistöön ja itäosat Urpalanjoen vesistöön. Järvistä ovat suurimmat Suurijärvi Urpalanjoen vesistössä Miehikkälän ja Ylämaan rajalla sekä Tyllinjärvi Vaalimaanjoen vesistössä Miehikkälän ja Virolahden rajalla.
Miehikkälän Natura-kohteita ovat Virojoen koskijakso, Vuorisenvuori, Tyllinjärvi, Tuorusjärvi, Tingankoskenmäen aarnimetsä, Suurisuo, Salajärvi-Ryönänlahti, viljelykäytöstä poistettu Riitahuusinpelto, lehtomainen Leukaniemi-Tyllinjärvi ja iäkäs, kuusta kasvava Mustalammen metsä.
Kyliä
Hauhia, Hurttala, Kaitai, Kylmälä, Laisniemi, Lapjärvi, Muurikkala, Muurola, Pitkäkoski, Purho, Saivikkala (kirkonkylä), Salo-Miehikkälä, Suur-Miehikkälä.
Historia
vasen|pienoiskuva|Kartta Miehikkälän seudun aluemuutoksista. Säkkijärvestä Miehikkälään vuonna 1946 liitetty alue merkitty numerolla 2. Miehikkälän alueella on ollut asutusta jo kivikaudella, ja pysyvää asutusta keskiajalta. Ensimmäiset kylät tunnetaan 1500-luvulta.
Miehikkälän kirkko otettiin käyttöön vuonna 1881.
Miehikkälän kunta itsenäistyi Virolahdesta vuonna 1887. Kuntaan liitettiin vuonna 1946 osia Säkkijärven kunnan Suomen puolelle jääneistä alueista. Näihin kuuluu muun muassa Laisniemen kylä.
Hallinto
Kunnanvaltuustossa on 21 paikkaa, joista yksitoista on keskustan hallussa kaudella 2021–2025.
Talous
Vuonna 2015 kunnassa oli 518 työpaikkaa. Niistä 27,6 % oli alkutuotannossa (maa-, metsä- ja kalataloudessa), 65,0 % palveluissa ja 5,6 % jalostuksessa. Jalostuksen osuus oli pienempi kuin koko maassa (20,0 %), ja alkutuotannon osuus suurempi kuin koko maassa (3,0 %).
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Taajamat
Vuoden 2018 lopussa Miehikkälässä oli 1 940 asukasta, joista 589 asui taajamassa, 1 330 haja-asutusalueilla ja 21:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Miehikkälän taajama-aste on 30,7 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Miehikkälän kirkonkylä.
Seurakunnat
Miehikkälä kuuluu Pyhän Ursulan seurakunnan alueeseen. Kyseinen seurakunta on osa Katolisen kirkon Helsingin hiippakuntaa.
Miehikkälän evankelis-luterilainen seurakunta irtautui Virolahden seurakunnasta vuonna 1863, ja Miehikkälän kirkko valmistui pyhäinpäivänä 1881. Vuoden 2007 alusta Miehikkälä siirtyi Virolahden seurakunnan alaiseksi kappeliseurakunnaksi, kunnes vuonna 2011 molemmat yhdistyivät osaksi Haminan seurakuntaa.
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Miehikkälässä toimii Miehikkälän helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Miehikkälän alueella toimii Kaakkois-Suomen ortodoksinen seurakunta.
Palvelut
Miehikkälän kunnassa on kaksi alakoulua (luokat 1–6), kirkonkylän ala-aste ja suur-miehikkälän ala-aste kirkonkylällä on myös ylä-aste, jossa opetetaan luokkia 7–9.
Sosiaali- ja terveydenhuollon palvelut on järjestetty yhdessä Virolahden kunnan kanssa.
Ruokakulttuuri
Miehikkälän pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla karjalanpaisti, suolakurkkua ja keitettyä kananmunaa sisältävä sienisalaatti, punajuuret, hapanvelli, puolarieska eli imelletty puolukka-ruispuuro sekä veskunsoppa eli luumukiisseli.
Urheilu ja liikunta
Miehikkälässä toimii urheiluseura Miehikkälän Vilkas.
Muuta
Liikenne- ja viestintäviraston teettämien tilastojen mukaan Miehikkälässä oli helmikuussa 2020 väkilukuun suhteutettuna kaikista Manner-Suomen paikkakunnista neljänneksi eniten henkilöautoja, 629 autoa tuhatta asukasta kohden.
Sbrinz
thumb|Pala Sbrinz-juustoa. Sbrinz on sveitsiläinen lehmänmaitojuusto.
Sbrinz-juuston alkuperästä tiedetään varmasti vain vähän. Juustoa on valmistettu jo vähintään keskiajalta lähtien Keski-Sveitsissä, sekä osissa Bernin kantonia. Juusto on mahdollisesti saanut nimensä Bernissä sijaitsevan Brienzin kaupungin mukaan. Toisen teorian mukaan sen nimi on johdettu sanasta Brenza, jolla joillakin Italian alueilla viitataan lampaanmaitojuustoon. Sveitsiläisiä juustoja onkin aikanaan viety varsin yleisesti Italiaan ja monet juustoista valmistettiin lampaan- tai vuohenmaidosta.
Nykyisin sbrinz-juustolla on suojattu alkuperänimitys (AOP, appellation d’origine protégée). Suojan perusteella esimerkiksi sen valmistusalue ja valmistustapa on määritelty tarkasti. Juusto valmistetaan lehmän raakamaidosta Luzernin, Schwyzin, Obwaldenin, Nidwaldenin ja Zugin kantonien alueella, sekä kolmessa kylässä Bernin kantonissa, Aargaun kantonin Murin kunnassa ja kolmella tilalla Sankt Gallenin kantonissa. Juustoa valmistettaessa siitä häviää muihin juustoihin verrattuna hyvin paljon vettä. Valmistuva juustomassa leikellään hyvin pieniksi paloiksi ja se lämmitetään 57°C asteeseen. Juustoa suolataan vähintään 15 päivää ja sitä kypsytetään vähintään 16 kuukautta. Juustoa voidaan myydä myös 11 kuukautta kypsytettynä, mutta tuolloin sitä kutsutaan nimellä Spalen. Tavallista on kypsyttää juustoa jopa kolme vuotta. Valmis juusto on painoltaan 25–45 ja leveydeltään 45–65 cm.
Akhaia
Akhaia eli Akhaian alueyksikkö (Περιφερειακή ενότητα Αχαΐας, Perifereiakí enótita Akhaías) on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Länsi-Kreikan alueella ja sen hallinnollinen keskus on Patras. Alueyksikön pinta-ala on 3 272 neliökilometriä ja asukasluku 309 694 (vuonna 2011).
Alueyksikkö sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan pohjoisosassa. Sen alue vastaa paljolti historiallista Akhaian maakuntaa ja antiikin Akhaiaa.
Maantiede
Akhaian alueyksikon itäpuolella sijaitsee Korinthian alueyksikkö ja eteläpuolella Arkadian alueyksikkö ja Eliin alueyksikkö. Pohjoisessa Akhaia rajautuu mereen, rannikon länsiosassa Patraksenlahteen ja itäosassa Korintinlahteen, jotka kummatkin ovat osa Joonianmerta. Akhaian korkein vuori on Panachaïkó. Etelässä Akhaian erottavat Arkadiasta Erýmanthos-, Aroánia- ja Kyllíni-vuoret.
Kunnat
Alueyksikkö jakaantuu viiteen kuntaan seuraavasti:
Antiikki
Historiallisen antiikin aikana Akhaian polikset eli kaupunkivaltiot muodostivat Akhaian liiton, joka oli olemassa löyhänä uskonnollisena liittoumana jo klassisella kaudella viimeistään 400-luvulla eaa. Siihen kuului kaksitoista kaupunkia, Aigai, Aigeira, Aigion, Bura, Dyme, Farai, Helike, Olenos, Patrai, Pellene, Rhypai, Tritaia.
Uusi Akhaian liitto perustettiin hellenistisellä kaudella vuonna 280 eaa. Se kasvoi ajan kuluessa erilleen alkuperäisestä Akhaian kaupunkien liitosta, kun siihen liitettiin uusia jäseniä, ja laajimmillaan se käsitti koko Peloponnesoksen. Liiton tärkeimpiä johtajia olivat Aratos ja Filopoimen. Akhaian liitto soti historiansa aikana Aitolian liittoa, Spartaa ja Makedoniaa ja lopulta Rooman valtakuntaa vastaan. Roomalaiset kukistivat ja hajottivat liiton vuonna 146 eaa.
Roomalaisella kaudella Akhaian mukaan nimetty Achaea oli yksi Rooman provinsseista. Siihen kuuluivat paitsi alkuperäinen Akhaia ja muu Peloponnesos, myös Keski-Kreikka. Näin se käsitti koko Hellaan.
Myöhempi historia
Keskiajalla ristiretkeilijät perustivat Akhaian ruhtinaskunnan, joka joutui ensin Venetsian ja lopulta Osmanien valtakunnan vallan alle. Akhaian Agía Lávran luostaria pidetään itsenäisen Kreikan symbolisena synnyinpaikkana, sillä se oli paikkoja, josta Kreikan vapaussota sai alkunsa. Akhaia vapautui turkkilaisvallasta vuonna 1828.
Nyky-Kreikan aiemmassa prefektuurijaossa Akhaia muodosti Akhaian prefektuurin (Νομός Αχαΐας, Nomós Akhaías). Nykyinen Akhaian alueyksikkö perustettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä, ja se korvasi tuolloin lakkautetun prefektuurin.
Jorge Semprún
Jorge Semprún (10. joulukuuta 1923 Madrid, Espanja – 7. kesäkuuta 2011 Pariisi, Ranska ) oli espanjalainen kirjailija. Semprún asui suurimman osan elämästään Ranskassa ja kirjoitti ranskaksi.
Elämä ja ura
Sisällissodan puhjettua Espanjassa Semprúnin tasavaltalainen perhe siirtyi maanpakoon Ranskaan. Semprún liittyi kommunistiseen puolueeseen. Toimittuaan vastarintaliikkeessä Saksan miehittämässä Ranskassa hän joutui 1944 Buchenwaldin keskitysleirille. Myöhemmin hän alkoi valehenkilöllisuuden turvin johtaa Francon hallintoa vastaan toimivaa maanalaista liikettä. Hän käytti nimeä Federico Sánchez ja esiintyi porvarishenkilönä. Tälle hahmolle hän omisti teoksiaan.
Semprún palasi Espanjaan Francon kauden päätyttyä ja Espanjan siirryttyä demokratiaan. Hän toimi Espanjan kulttuuriministerinä vuosina 1988–1991. Kokemus kuitenkin sai hänet palaamaan Pariisiin kirjoittamaan. Ranska ei koskaan hyväksynyt täysin ”espanjalaiskommunistia”, eikä häntä esimerkiksi hyväksytty Ranskan akatemiaan.
Kirjoittamisen hän aloitti vuonna 1964 ja kirjoitti toistakymmentä teosta. Hän halusi toimia eurooppalaisena muistina ja moraalisena äänenä. Hänen tuotantoaan sävytti eloonjäämisen tragedia, mutta vasta 1994 ilmestyneessä teoksessaan Kirjoittaminen tai elämä hän kykeni käsittelemään keskitysleirin kauhuja perin pohjin.
Hänet on palkittu urallaan useaan otteeseen. Jorge Semprún kuoli 87-vuotiaana Pariisissa 7. kesäkuuta 2011.
NHL:n varaustilaisuus 2004
NHL:n varaustilaisuus 2004 järjestettiin 26. kesäkuuta 2004 RBC Centerillä Raleighissä, Pohjois-Carolinassa. Tilaisuus oli viimeinen NHL:n tapahtuma ennen työsulkua.
Young Americans
Young Americans on brittiläisen rockmuusikko David Bowien maaliskuussa 1975 julkaistu yhdeksäs studioalbumi, joka merkitsi suurta muutosta hänen musiikissaan. Bowie on myöhemmin kertonut albumin olleen kunnianosoitus ”soulin soundille”. Albumin päättävä kappale ”Fame” oli Bowien ensimmäinen listaykkönen Yhdysvaltain Billboard-listalla.
Bowie oli luopunut tavaramerkikseen muodostuneesta glam rockista niin musiikillisesti kuin imagollisestikin ja siirtynyt soul- ja funk-vivahteiseen ilmaisuun. Hän oli leikkauttanut hiuksensa lyhyiksi ja ryhtynyt käyttämään siistejä pukuja esiintymisasuinaan. Myös hänen lauluäänensä oli kehittynyt vahvaksi vibraton tukemaksi baritoniksi.
Albumi sai kiitosta erityisesti yhdysvaltalaisilta kriitikoilta, mutta kaupallinen menestys oli kuitenkin hieman edellistä albumia Diamond Dogsia heikompaa. Esimerkiksi Britanniassa Young Americans sijoittui listalla toiseksi, kun Bowien kolme edellistä studioalbumia olivat nousseet listan kärkipaikalle.
Taustaa
Eräs tärkeä tekijä uuden tyylin synnyttämiselle oli Bowien taustayhtyeen uusi komppikitaristi Carlos Alomar, jolla oli vahva tausta rhythm and blues- ja funk-musiikin parissa. Bowie oli tavannut Alomarin loppuvuodesta 1973, ja hänestä muodostui Bowien musiikin kannalta tärkeä osa seuraavaksi 15 vuodeksi.
Äänitykset
Uuden albumin äänitykset alkoivat Philadelphian Sigma Sound -studioilla noin neljä kuukautta edellisen studioalbumin Diamond Dogsin julkaisun jälkeen ja kyseisen albumin promootiokiertueen oli tarkoitus vielä jatkua 2. syyskuuta.
Äänitysten kokoonpano oli sekoitus valkoisia ja mustia muusikkoja. Bowie on myöhemmin kertonut, kuinka ammattimuusikot saivat hänen soinnuiltaan eurooppalaisen ”muovisoulinsa” kuulostamaan aidon amerikkalaiselta.
David Bowie tahtoi laulaa kappaleet samanaikaisesti yhtyeen kanssa, ja tuottaja Tony Viscontin mukaan näin tapahtuikin 80 prosentissa albumin lauluista. Visconti oli myös järjestänyt studiotilan niin, että kaikilla oli katsekontakti toisiinsa.
Alun perin albumin nimeksi oli tarkoitus tulla Shilling the Rubes, joka viittasi Bowien tavoitteeseen tehdä Yhdysvalloissa hittialbumi omilla ”muovisoul”-kappaleillaan. Bowie luopui kuitenkin ideasta, kun hänelle vakuutettiin, etteivät amerikkalaiset välttämättä osaisi arvostaa vitsiä. Seuraavaksi albumi oli tarkoitus ristiä The Goasteriksi. Albumille olisivat sisältyneet kappaleet ”John I’m Only Dancing (Again)”, ”Somebody Up There Likes Me”, ”It’s Gonna Be Me”, ”Who Can I Be Now?”, ”Can You Hear Me?”, ”Young Americans” ja ”Right”. Kappalelista olisi eronnut paljon lopullisesta Young Americansista, ja The Goaster olisi ollut tyyliltään vieläkin soul-voittoisempi kuin lopullinen albumi. Äänitysten päätteeksi Bowie kutsui Sigma Sound -studion ulkopuolella päivystäneet nuoret faninsa sisään kuuntelemaan uutta albumia.
Kun The Goaster oli valmis, David Bowie aloitti 2. syyskuuta 1974 Diamond Dogs -kiertueen toisen osan Los Angelesin Universal Amphitheatressa. Diamond Dogs -albumi nousi näihin aikoihin korkeimmalle sijaluvulleen Yhdysvalloissa, viidenneksi. Tällä kiertueen toisella puoliskolla myös uusi komppikitaristi Carlos Alomar oli ensimmäistä kertaa mukana.
The Goasterin nauhoitukset kuitenkin käynnistyivät uudelleen New Yorkin Electric Lady -studioilla vuodenvaihteessa 1975, ja äänityksiin lyöttäytyi mukaan John Lennon. Bowie oli kuullut tämän olevan kaupungissa ja kutsui hänet studiolle. Lennonin ja Carlos Alomarin kanssa syntyi sattumalta ja hetken inspiraatiosta kappale ”Fame”, josta muodostui myöhemmin singlenä ilmestyessään menestys erityisesti Yhdysvalloissa. Jo valmiiksi luullun The Goasterin nimeksi muutettiin Young Americans, ja myös kappalelista meni uusiksi, mikä oli pettymys Tony Viscontille. Hän ei ollut mukana ”Famen” äänityssessiossa, ja lisäksi hänen miksaamiaan suosikkiraitoja, kuten ”It’s Gonna Be Me”, poistettiin albumilta. Tilalle olivat tulleet ”Win”, ”Fascination", ”Fame” sekä yhdessä Lennonin kanssa jammailtu The Beatles -cover ”Across the Universe”.
Kaikki kappaleet miksattiin New Yorkin Record Plant -studioilla, paitsi ”Young Americans”, jonka miksaus tapahtui Sound Housessa, Lontoossa.
Kappaleiden taustaa
Albumin aloittaa ensimmäisessä sessiossa 11. elokuuta 1974 äänitetty nimiraita ”Young Americans”, jonka elämäniloinen sävel sisältää soul- ja gospel-vaikutteita. Sanoitukset välittävät impressionistisia kuvia 1900-luvun Yhdysvalloista, ja ne sisältävät amerikkalaisia tavaramerkkejä, kuten ”Ford Mustangin”, ”Barbie Dollin”, ”Cadin” ja ”Chryslerin”. Lyriikoissa on myös viittauksia tuoreeseen Watergate-skandaaliin, ja laulussa mainittava Yhdysvaltain presidentti Richard Nixon oli eronnut virastaan vain kaksi päivää ennen laulun nauhoittamista. ”Young Americans” julkaistiin singlenä helmikuussa 1975, noin kuukautta ennen itse albumia.
thumb|240px|left|Bowie esittämässä albumin nimikappaletta ”Young Americans” [[Dick Cavett|Dick Cavett Show’ssa 4. joulukuuta 1974.]]
”Win” on täyteläinen ja raukea kappale, joka erottuu albumin muista lauluista. Lopussa kuullaan yhden sävelasteikon modulaatio. Vuonna 2007 Rolling Stone -lehden Rob Sheffield kehui kappaletta yhdeksi Bowien parhaista pop-balladeista.
”Fascination” on albumin selkein kunnianosoitus ”Philadelphia-soundille”. Bowie kirjoitti laulun yhdessä nuoren soul-laulaja Luther Vandrossin kanssa, ja se oli periaatteessa uusi versio Vandrossin kirjoittamasta kappaleesta ”Funky Music (Is a Part of Me)”.
Rolling Stonen kriitikko Jon Landau kuvasi arvostelussaan 22. toukokuuta 1975 ”Rightia” ”suoraksi James Brown -imitoinniksi”. ”Right” julkaistiin myös ”Fame”-hittisinglen b-puolella heinäkuussa 1975.
B-puolen avaavassa ja pitkät saksofoni-introt sisältävässä kappaleessa ”Somebody Up There Likes Me” Bowie pohdiskelee tähteyden sisältämää ihmisyyden puutetta.
”Can You Hear Me” on David Bowielle epätyypillinen, suora rakkauslaulu. Bowiella ei ollut tapana kirjoittaa rakkauslauluja, koska hän piti aihetta ”melko valheellisena” ja vähän kiehtovana. Inspiraationsa ”Can You Hear Me” lienee saanut Ava Cherryltä, jota Bowie tuolloin tapaili, vaikka olikin naimisissa. Cherry myös laulaa albumilla taustoja.
The Beatles teki ”Across the Universen” tunnetuksi viimeisellä studioalbumillaan Let It Be vuonna 1970. David Bowie esittää kappaleen laulamalla huomattavasti matalammalta kuin John Lennon alkuperäisessä versiossa. Bowien versiossa Lennon soittaa kitaraa ja laulaa taustoja.
Fame
Levyn päättää funk-vivahteinen ”Fame”, josta muodostui Bowien ensimmäinen ykköshitti Yhdysvalloissa. Se syntyi innoituksesta ja joukosta onnekkaita sattumia. Kappaleen synnystä on tosin useita versioita; John Lennon kertoi vuonna 1980, että hän, Bowie ja Alomar olisivat ottaneet kertosäkeitä useista Stevie Wonderin kappaleista, soittaneet ne väärinpäin ja tehneet siitä kappaleen. ”Famen” on väitetty myös perustuvan Shirley & Companyn hittiin ”Shame Shame Shame”, mutta tämän rytmikitaristi Carlos Alomar on kiistänyt.
Laulun satiirinen sanoitus kertoo julkisuuden varjopuolista, ja se on sävyltään pessimistinen. Kappale sisältää kikkailua studiotekniikan kanssa; alussa on takaperin äänitetty osuus ja lopussa on nauhanopeuksien muokkailulla luotu kohta, jossa Bowie toistaa sanan ”Fame” useita kertoja aloittaen hyvin korkealta päätyen erittäin matalalle.
Bowie ei osannut aavistaa ”Famen” hittipotentiaalia, ja se oli hänen mielestään Young Americansin huonoin raita.
”Soulin kummisedäksi” kutsuttu James Brown julkaisi tammikuussa 1976 singlen ”Hot”. Bowien ja Alomarin mielestä kyseessä oli ”Famen” plagiaatti, ja he päättivät haastaa Brownin oikeuteen, mikäli kappale menestyisi. ”Hot” kuitenkin floppasi, eivätkä Bowie ja Alomar näin ollen ryhtyneet jatkotoimiin. Bowie oli kuitenkin myös samanaikaisesti otettu siitä, että hänen kappaleensa oli kelvannut James Brownille.