cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Silkkiseitikki
Silkkiseitikki (Cortinarius alboviolaceus, aikaisemmin "valkojalkainen siniseitikki" tai "valkojalkasiniseitikki" ) on sinivalkoinen, harmaanvioletti ja vanhemmiten kellanruskealakkinen seitikkilaji. Sen heltat ovat aluksi harmaat tai violetit ja myöhemmin kanelinväriset. Jalka on kuten lakki, ja lisäksi siinä on suojusjätteen muodostama sukka. Seitikki ei ole ruokasieni. Se kasvaa lehti- ja havumetsissä melko harvinaisena.
Manasin kansainvälinen lentoasema
Manasin kansainvälinen lentoasema (IATA: FRU, ICAO: UAFM) on lentoasema Kirgisiassa. Se sijaitsee 23 kilometriä Biškekistä luoteeseen. Kentän kiitotien pituus on 4 200 metriä.
Manasin kansainvälinen lentoasema avattiin vuonna 1974.
Petäjälampi (Kihniö)
Petäjälampi on Pirkanmaalla Kihniössä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Parkanonjärven alueeseen. Petäjälampi on osa Nerkoonjärven valuma-aluetta.
Maantietoa
Lammen pituus on 800 metriä, leveys 200 metriä ja sen pinta-ala on 11 hehtaaria. Se sijaitsee Petäjänevalla Monganmaiden ja Petäjävuoren välissä. Siihen on yhdistetty kahdeksan suo-ojaa ja sen eteläpäässä sijaitsee Kirjasnevan turvetuotantoalueen reuna turvavälin etäisyydellä. Kaksi suo-ojista virtaa luoteeseen, missä sijaitsee Petäjänevan suo-ojien laskuoja, joka yhtyy kahden kilometrin jälkeen Vähä Korpijärven laskuojaan aivan sen luusuan vieressä. Rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä. Rannat ovat suota eikä niille ole rakennettu mitään. Lammelle ei johda tietä.
Käännössarjakuva Suomessa
Suomeksi käännetyn sarjakuvan historia alkaa vuodesta 1857, jolloin julkaistiin Rodolphe Töpfferin kuvakirja Koipeliinin Linnustus.
Alkuvaiheet
Eurooppalaiset sarjakuvatutkijat ovat nostaneet ensimmäisenä sarjakuvana esiin sveitsiläisen Rodolphe Töpfferin sarjakuvamaisesti kerrotut kirjat 1800-luvun puolivälistä. Töpfferin seitsemästä sarjakuvakirjasta viimeinen, L’Histoire de M. Cryptogame, ilmestyi 1845. Suomessa kertomus nähtiin käännettynä nimellä ”Herra Koipeliinin linnustus” Sanomia Turusta -lehdessä 1857, ja kaksi vuotta myöhemmin siitä ilmestyi kaksi ensimmäistä osaa Lukemista kansalle -vihkosarjassa. Kaksi jälkimmäistä osaa julkaistiin vuonna 1862. Lisätty painos julkaistiin nimellä Herra Koipeliinin merkilliset matkat ja eriskummalliset kohtalot maalla ja merellä 1871, kolmas painos 1923 Gummeruksen julkaisemana, seuraavat painokset 1934 ja 1972. Kirja julkaistiin ilman tekijätietoja ja pilkottuna kuvakirjaksi.
Munniharppu
Munniharpun ääni on hiljainen ja sen sävelet ovat samoja luonnonsäveliä kuin pitkähuilussa. Yleisesti soitinliikkeissä myynnissä olevissa halvoissa munniharpuissa luonnonsävelet eivät juurikaan kuulu ja niiden sustain (soiton kesto) on lyhyt. Ne soveltuvat siis lähinnä rytmisoittimiksi. Melodiasoitto luonnonsävelillä onnistuu laadukkailla munniharpuilla.
Käännössarjakuva Suomessa
Alkuvaiheet
Ensimmäinen todellinen suomenkielinen sarjakuvajulkaisu on Amerikkalainen kuvakirja vuodelta 1904. Osakeyhtiö Minervan julkaisemassa 20-sivuisessa kirjasessa nähtiin ensi kerran yhdysvaltalaisia sanomalehtisarjakuvia Suomessa. Nimettömistä ja ilman tekijätietoja julkaistuista sarjoista nykyisin tunnetuin on Kissalan pojat. 1910–1930-luvuilla Suomessa ilmestyi lehdissä satunnaisesti eri sarjoja. Vuonna 1929 Uudessa Suomessa alkoi ilmestyä Bonzo, Helsingin Sanomissa Felix Kissa ja sanomalehti Karjalassa Matti Mainio ja Jussi Juonio. George McManusin Vihtori ja Klaara aloitti Uudessa Suomessa 1930. Mikki Hiiri ilmestyi lyhyen aikaa Aamulehdessä vuonna 1930 ja myöhemmin Helsingin Sanomissa. Pian suomalaisissa sanoma- ja aikakauslehdissä ilmestyi kymmenittäin amerikkalaisia sarjakuvia. Suosituimpia sarjoja ryhdyttiin 1930-luvulla kokoamaan myös omiksi julkaisuikseen, jotka enteilivät Yhdysvalloissa keksittyä sarjakuvalehtimuotoa. Vihtori ja Klaara -sarjoista koottiin useita albumeja, Karjala julkaisi kolme Pikku Anni -kokoelmaa (Little Annie Rooney). Suomen Sosialidemokraatti julkaisi Helmi ja Heikki -albumin 1936. Aikakauslehdissä ilmestyneestä Alex Raymondin jatkuvajuonisesta sarjasta Iskevä Salama (Flash Gordon) julkaistiin albumillinen seikkailuja 1938.
Munniharppu
Soitinta soitetaan siten, että kehystangon kapea kohta (tatin jalka) painetaan hampaita vasten, ja harppua pidetään kiinni kehyksen leveästä osasta (tatin lakki). Kielen on saatava liikkua vapaasti. Ääni syntyy kieltä näppäilemällä suuontelon toimiessa instrumentin kaikukoppana. Äänen korkeutta muutetaan samaan tapaan kuin laulaessa, suuontelon muotoa muuttamalla kielen ja poskilihasten avulla. Soittimen ääni on verraten hiljainen. Sitä voi vahvistaa ulos- tai sisäänhengityksellä soittimen kielen ja kehysraudan välitse.
Käännössarjakuva Suomessa
Aku Ankka
Toisen maailmansodan jälkeen amerikkalaiset ilmiöt tulivat muotiin, mukaan lukien sarjakuvalehdet. Vuonna 1951 Sanoma aloitti Aku Ankan julkaisemisen. Aku Ankasta tuli poikkeuksellisen suosittu. Se oli ensimmäinen kokonaan nelivärinen sarjakuvalehti, ja sen kohderyhmänä olivat sekä tytöt että pojat. Tärkein tekijä suosion taustalla oli kuitenkin Carl Barksin käsikirjoittamat ja piirtämät sarjat, joita julkaistiin alkuvuosina runsaasti. Suomalaisen Aku Ankan kieli oli alusta alkaen huolellista ja rikasta, ja se on tuonut sanontoja yleiskieleen. Parhaita Aku Ankan piirtäjiä, muiden muassa Barksia ja myöhemmin Don Rosaa on julkaistu albumeissa.
Munniharppu
Munniharpun historiaa
Munniharppu on soittimena vanha, ja se on tullut suurelle yleisölle erityisen tutuksi lännenelokuvista. Hyvänä esimerkkinä voidaan mainita Sergio Leonen elokuva: Vain muutaman tähden, jonka Ennio Morriconen säveltämässä tunnusmusiikissa munniharppu on keskeisessä roolissa.
Käännössarjakuva Suomessa
1970-luku ja ranskalaisen sarjakuvan tulo
Albumisarjakuva tuli Suomeen 1970-luvulla. Sanoma-yhtiö alkoi julkaista René Goscinnyn ja Albert Uderzon Asterix-albumisarjaa vuonna 1969. Sarjan menestys myös aikuislukijoiden keskuudessa löi ranskalaisen kielialueen laatusarjakuvan läpi Suomessa. Outi Wallin ja Jorma Kaparin suomennokset toivat humoristisen ja parodisen sarjan hengen lähelle suomalaista lukijaa. Otava puolestaan aloitti samana vuonna Goscinnyn ja Morrisin lännenparodian Lucky Luke. Vuonna 1968 Sanoma-yhtiö alkoi julkaista kokoelmina myös yhtä yhdysvaltalaisen strippisarjakuvan merkittävintä teosta, Charles M. Schulzin Tenavia. Lukijoiden suosima sarja oli aloittanut Ilta-Sanomissa 1959. 1970-luvulla eri kustantajat kokeilivat useiden albumisarjojen julkaisemista, mutta yksikään ei noussut samaan suosioon kuin Asterix, Lucky Luke tai Hergén Tintti. Esimerkiksi WSOY kokeili Jacques Martinin luomaa Alixia 1974–1975 kahdeksan albumin verran.
Munniharppu
Munniharpun historiaa
Varhaisimmat munniharput olivat kaikkialla bambusta tai muusta sopivasta puusta tehtyjä. Ensimmäinen tieto rautaisesta munniharpusta on 1100-luvun Kiinasta. Ruotsissa rautainen munniharppu on tunnettu varmuudella 1200-luvun lopulla. Läntisessä Suomessa se soi viimeistään 1400-luvun lopulla.
Käännössarjakuva Suomessa
1980-luku: laatusarjakuva vakiintuu
1980-luvun alussa merkittävin sarjakuvien kustantaja oli Markku Jalavan vuonna 1981 perustama Jalava. Aluksi kustantamo julkaisi albumeissaan vanhaa strippisarjakuvaa, kuten alkuperäistä Kippari Kallea ja 1950-luvun Masia. Vuonna 1982 Jalava julkaisi Will Eisnerin kirjan Talo Bronxissa. Sarjakuvaveteraanin teos oli ilmestynyt Yhdysvalloissa vuonna 1978. Eisner itse nimitti sitä ilmaisulla ”graphic novel”, sarjakuvaromaani, erotukseksi tavanomaisista sarjakuvalehtitarinoista. Eisnerin kirjan saaman hyvän vastaanoton ansiosta Jalava uskaltautui julkaisemaan useita sarjakuvan merkkiteoksia, lähinnä eurooppalaisilta tekijöiltä. Näihin kuuluivat muun muassa Hugo Prattin Corto Maltese ja kaksi Jacques Tardin albumia, jotka perustuivat Leo Malet’n Nestor Burma -rikoskirjoihin. Jalavalta ilmestyi myös ensimmäisenä Suomessa albumin verran japanilaista sarjakuvaa, ensimmäinen osa Keiji Nakazawan Hiroshiman poikaa (1985).
Munniharppu
Munniharpun historiaa
Munniharppu koki myös barokin aikana lyhyen kukoistuskauden taidemusiikkisoittimena 1700-luvun lopulla. Tuolloin itävaltalainen Johann G. Albrechtsberger sävelsi konserttoja munniharpulle ja orkesterille.
Käännössarjakuva Suomessa
1980-luku: laatusarjakuva vakiintuu
Ruotsalaisen Joakim Pirisen sarjakuvia julkaisivat vuosina 1986–1988 sarjakuvaseura Suuri Kurpitsa ja Jalava kolme albumillista. Jukka Heiskasen mukaan ”Pirisen irtonainen tyyli lienee vaikuttanut suomalaisen nuoremman polven sarjakuvantekijöihin enemmän kuin kenenkään muun yksittäisen piirtäjän.” Tammi aloitti Enki Bilalin albumien julkaisun Pierre Christinin käsikirjoittamalla teoksella Metsästysretki. Otava julkaisi kahdeksan sveitsiläisen Deribin lastensarjakuva-albumia Yakari-intiaanipojasta. Semic aloitti 1980-luvun lopulla julkaista ranskalaisen kielialueen kaikenikäisille sopivia sarjakuvia albumeina. Näitä sarjoja olivat muun muassa Franquinin Niilo Pielinen sekä Piko ja Fantasio 1987 sekä Roger Leloup’n Yoko Tsuno 1988. Samoja sarjoja oli aikaisemmin nähty 1970-luvulla lehtijulkaisuissa. Amerikkalaisen Bill Wattersonin Lassi ja Leevi -strippisarjan kokoelmat alkoivat myös Semicin kustantamana samana vuonna. Myös pienemmät kustantamot julkaisivat satunnaisesti sarjakuvaa. Oulun sarjakuvaseura julkaisi 1984 Franquinin mustaa huumoria ja taidokasta mustavalkoista piirrosta sisältävän albumin Mustat sivut.
Munniharppu
Munniharppumusiikki
Munniharppua voi kuulla monissa suomalaisissa nykykansanmusiikkiyhtyeissä mm. Tapani Varis Collective, Varis&Votkin, Päre, Siba Folk Big Band, Hurja Halla, Sähköpaimen, haapoja & illmari kollektiivi, Ojajärvi Blom Ojajärvi ja Arto Järvelä & Tapani Varis ja Hyvä Trio.
Käännössarjakuva Suomessa
1990-luku: nousukaudesta taantumaan
1990-luvun taitteessa Jalavan rinnalle nousi laatusarjakuvan kustantajana Like-yhtiö, pitkälti kustannustoimittaja Kari Puikkosen linjan ansiosta. Like jatkoi Suomessa jo aiemmin nähdyn Robert Crumbin tuotannon julkaisua useassa albumissa. Jeff Smithin lapsille ja aikuisille piirtämän Luupäät-fantasiasarjan ensimmäinen osa ilmestyi 1994 ja viimeinen, yhdeksäs osa 2004. Like kokeili usean ranskalais-belgialaisen alueen tekijän julkaisua. Esimerkiksi Benoît Peetersin kirjoittamassa ja Francois Schuitenin piirtämässä Kuumetta Urbicandessa -albumissa (1991) on pääosassa kaupunkiympäristö. Sempén kepeitä pilakuvien ja sarjakuvien kokoelmia julkaisi aluksi Like, myöhemmin Tammi.
Munniharppu
Munniharppumusiikki
Munniharppua on alettu käyttää Suomessa myös rock- ja metallibändien keskuudessa. Näistä voidaan mainita esim. Moonsorrow, Finntroll ja Ensiferum. Suomessa munniharppuja tekee tai on tehnyt ainakin Rauno Nieminen, Kalle Kulmala ja Juhana Nyrhinen.
Munniharpun soittoa
HMS Charlock (K395)
HMS Charlock (viirinumero K395) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1944 valmistunut parannellun Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa.
Käännössarjakuva Suomessa
1990-luku: nousukaudesta taantumaan
Jalava ryhtyi julkaisemaan 1980-luvun lopussa englantilaisen 2000AD-lehden scifisarjoja. Ehkä arvostetuin näistä oli Alan Mooren käsikirjoittama ja Dave Gibsonin piirtämä Halo Jones, joka julkaistiin kolmena albumina 1991–1993. Muita Jalavan julkaisuja oli François Bourgeonin keskiajalle sijoittuva Hämärän matkamiehet (1991–1996). Yannin ja Edithin kahdesta lontoolaisesta katulapsesta kertovaa sarjaa Basil ja Victoria ilmestyi kaksi osaa 1993 ja 1995. Ruotsalaisen Charlie Christensenin Aarne Ankkaa julkaistiin neljä kokoelmaa 1989–1999. Semic julkaisi viisi Gary Larsonin Kaukana poissa -lehtipiirroskokoelmaa (1991–1993). Otava julkaisi kahden suuren kirjan verran Winsor McCayn 1900-luvun alussa piirtämää klassikkosarjakuvaa Pikku Nemo Höyhensaarilla. WSOY:n merkittävin sarjakuvajulkaisu 1990-luvulla oli yhdysvaltalaisen Art Spiegelmanin Maus. Spiegelman holokaustiaiheiselle sarjakuvalle myönnettiin Pulitzer-palkinto 1991.
Markku Jalava työskenteli jonkin aikaa kustannustoimittajana WSOY:lle 1990-luvulla. Hänen aikanaan WSOY kokeili muutamia albumisuomennoksia, mutta niiden myynti ei ollut riittävän suurta suurelle kustannustalolle.
1990-luvun puolivälin jälkeen sarjakuvasuomennosten määrä alkoi hiipua. Vuonna 1998 Egmont osti Semic-yhtiöt. Niin Egmont, Jalava kuin Like jatkoivat vanhoja sarjojaan, mutta uusia ei kokeiltu.
2000-luku
Suomalaisista sanomalehdistä nykyään vain Helsingin Sanomissa ja Ilta-Sanomissa toimitus suomentaa käännössarjakuvat itse, muissa lehdissä käytetään syndikaattien teettämiä suomennoksia.
Munniharppu
Munniharppumusiikki
Kuuntele miltä munniharppu kuulostaa
Munniharppulevytyksiä
Bjørgulv Straume: Frå ætt til ætt (2007)
Cätlin Mägi: Mu pill parmupill (2018)
Finntroll: Jaktens tid (2001)
Groupa: Fjalar (2002)
Groupa: Frost (2008)
Groupa: Silent folk (2014)
Hallgrim Berg & Erik Roine: Sputer och drev - Munnharpe i 100 (2010)
Hedningarna: Hippjokk (1997)
''Hedningarna: Kaksi! (1992)''
Hedningarna: Trä (1998)
Hurja Halla: Riitti (2022)
Katariin Raska: Parmu Pill (2018)
Moonsorrow: Voimasta ja kunniasta (2008)
Ojajärvi Blom Ojajärvi: S/T (2010)
Päre: Hausjärvi beat (2016)
Sigurd Brokke: Munnharpe (2012)
Sigurd Brokke: Munnharpe II (2015)
Spiridon Shishigin: Soul of Yakutia (2000)
Svein Westad: Munnharpas verden (2000)
Tapani Varis Collective: Värisevä rauta (2014)
UUTAi: Legend (2018)
Ånon Egeland: Ånon II (2022)
Munniharpun soittajia
Suomi: Tapani Varis, Jukka Muhonen, Petri Prauda, Janne Ojajärvi, Amanda Kauranne, Henri Sorvali. Viro: Cätlin Mägi, Katariin Raska, Juhan Suits, Sandra Vabarna. Norja: Ånon Egeland, Per Åsmund Omholt, Hans Brimi, Bjørgulv Straume, Hallgrim Berg, Erik Roine, Jon Elling Buen Garnås, Sigurd Brokke, Terje Isungset. Ruotsi: Anders Norudde, Klas af Edholm, Per Runberg. Unkari: Zoltan Szilágyi. Jakutia (Venäjä): Olena Podluzhnaya.
HMS Charlock (K395)
Valmistus
Alus tilattiin 25. heinäkuuta 1942 Paisleystä Fleming and Fergusonilta, missä köli laskettiin 6. huhtikuuta 1943. Alus laskettiin vesille 16. marraskuuta ja valmistui 10. maaliskuuta 1944.
Desrochesinsaari
Desrochesinsaari on saari Intian valtameressä. Se on Seychellien ulompiin saariin kuuluvien Amiranttien pääsaari.
Jan Hartman
Jan Hartman (1940 – 9. marraskuuta 2006 Wareside, Hertfordshire, Englanti) oli yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja näytelmäkirjailija. Hartman sai kolme Emmy-palkintoa ABC:lle käsikirjoittamistaan lastenohjelmista. Writers Guild of America -palkinnon hän sai 1985 radiokuunnelmasta The Next War, jonka Yleisradio esitti samana vuonna nimellä Seuraava sota.
Desrochesinsaari
Saari on saanut nimensä 1700-luvulla eläneen Mauritiuksen kuvernöörin Chevalier des Rochesin mukaan.
Jan Hartman
Hartmanin näytelmiin kuuluu muun muassa Tapahtui myrsky-yönä, josta vuonna 1999 tehdyn televisioversion pääosissa esiintyivät Julie Andrews ja James Garner.
Hartman toimi opettajana New Yorkin yliopistoon kuuluvassa Tisch Schoolissa, jonka lisäksi hän opetti myös lontoolaisessa The Method Studiossa ja Syracusen yliopiston Newhouse School of Communicationsissa.
HMS Charlock (K395)
Palvelus
Alus lainattiin 1945 Intialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä RIN Mahratta.
Ebbe Grims-land
250px|thumb|right|Ebbe Grims-land Ebbe Grims-land (11. kesäkuuta 1915 Malmö – 27. tammikuuta 2015 Tukholma ) oli ruotsalainen säveltäjä, alttoviulisti ja mandolinisti.
Professori Ratigan
Professori Padraic Ratigan on fiktiivinen hahmo ja pääkonna Disneyn vuoden 1986 elokuvassa Basil Hiiri - Mestarietsivä. Ratigan on hiirimaailman versio professori James Moriartysta ja eräs kieroimmista Disneyn pahiksista. Hän on Basil Hiiren arkkivihollinen ja koska Basil on hiirimaailman Sherlock Holmes, heidän suhde on samanlainen kuin Holmesilla ja Moriartylla. Ratigan on suunnittelut ja toteuttanut monia rikoksia, mutta Basil on päässyt hänen jäljilleen ja pilannut ne. Basil on jo monta vuotta yrittänyt saada Ratiganin vankilaan, mutta tämä "rikosten Napoleon" on aina jotenkin onnistunut pääsemään Basilin ulottuvilta. Herrasmiesmäisesti käyttäytyvä Ratigan on rotta, mutta hän pitää itseään kuitenkin isona hiirenä. Vaikka Ratigan on yleensä rauhallinen, hän voi raivostua erityisesti jos häntä sanotaan viemärirotaksi. Ratigan on turmeltunut superkonna, joka osaa nauraa itselleen ja hän myös nauttii jokaisesta hetkestä, niin kuin konnan kuuluukin. Hän on erittäin herkkä suuttumaan, varsinkin jos Basil on taas sotkenut hänen suunnitelmansa tai jos häntä sanotaan rotaksi. Siitä huolimatta hän on huumorintajuinen, vitsikäs, hurmaava ja moniulotteinen pahis.
Moriartyn tapaan Ratiganillakin on monia kätyreitä, joista monet ovat hiiriä. Kätyreihin kuuluu myös vihreä lisko ja Liuhu-lepakko (engl. Fidget), joka joutuu tekemään usein likaiset hommat. Juoppohiiri Perttuli (engl. Bartholomew) kuului Ratiganin kätyreihin, mutta hänen sanottua juovuspäissään Ratigania "maailman suurimmaksi rotaksi", Ratigan syötti hänet lihavalle kissalleen Felicialle rangaistukseksi. Vaikka Ratigan elokuvassa on rotta, kirjassa Basil of Baker Street hän on hiiri, niin kuin Basil ja Dawson.
Ebbe Grims-land
Grims-land debytoi viulistina Malmössä 1932 ja opiskeli Kööpenhaminassa, Tukholmassa ja Wienissä. Hänen varhaisimmat teoksensa olivat kamariorkesterille.
Professori Ratigan
Elokuvassa Ratiganin aikomus on tehdä hänen suurin rikoksensa: hiirikuningaskunnan vallankaappaus. Suorittaakseen tämän hän aikoo korvata Englannin kuningattaren robottikopiolla, jonka on rakentanut hänen sieppaamansa lelukeksijä hra Leikinheimo (engl. mr Flaversham). Ratiganin käskystä Liuhu kidnappasi hra Leikinheimon, mutta hän ei huomannut Oliviaa, minkä takia Basil pääsi myöhemmin Ratiganin jäljille. Ratigan onnistuu saamaan Basilin ja tämän kumppanin Dawsonin ansaan, ja vangitsee heidät hiirenloukkuun, joka on osa hänen kehittämää tappolaitetta. Ratigan lähtee Buckinghamin palatsiin suorittamaan vallankaappaustaan, jättäen Basilin ja Dawsonin kuolemaan. He kuitenkin pakenevat Basilin matemaattisen nokkeluuden ansiosta ja lähtevät vapautetun Olivian kanssa Ratiganin perään. Ratigan ja hänen kätyrinsä vangitsevat kuningattaren ja korvaavat hänet robotilla, jonka kuuluu julistaa Ratigan uudeksi prinssipuolisokseen, antaen koko vallan hänelle. Basilin ansiosta Ratiganin suunnitelma menee pieleen, ja Ratigan pakenee Liuhun kanssa hänen ilmalaivallaan Olivia panttivankina. Basil lähtee Dawsonin ja hra Leikinheimon kanssa perään ja lopulta saavuttavat heidät takaa-ajon jälkeen. Silloin Ratigan pudottaa Liuhun Thames-jokeen ja hän todennäköisesti hukkui sinne. Ratigan jatkaa pakoaan, mutta törmää vahingossa Big Beniin. Big Benin sisällä Basil pakenee Olivian kanssa kellotornin huipulle, mutta onnistuu pelastamaan vain Olivian Ratiganin hyökätessään hänen kimppuunsa. Big Benin kellonviisareissa Basil ja Ratigan käyvät kovan taistelun, jossa Basil on tosin alakynnessä, kunnes Big Benin kello kumahtaa ja Ratigan menettää tasapainonsa ja putoaa Basilin kanssa tornista ja Ratigan kuolee, mutta Basil selvisi hengissä polkemalla ylös ilmalaivan polkimella. Ratiganin kuolemasta mainitaan myöhemmin sanomalehdessä. Sarjakuvatarinassa "Basil Hiiri ja Bengalin Silmän tapaus" paljastuu Ratigan kuitenkin selvinneen putoamisesta hänen viittansa ensin toimittua laskuvarjon lailla ja hänen sitten pudottua kadulla olleisiin heinäkärryihin. Tämä ei kuitenkaan ole välttämättä kanoonia.
Juju (albumi)
Juju on Piirpauken albumi vuodelta 2017. Levyllä on yhtyeen johtohahmo Sakari Kukon sävellysten lisäksi Jean Sibeliuksen, Erik Satien, Toivo Kuulan, Jean-Philippe Rameaun ja Frederic Chopinin sävellyksiä, suomalaista ja romanialaista kansanmusiikkia sekä vaikutteita muun muassa Jujusta.
Ebbe Grims-land
Ebbe Grims-land oli Ruotsin radion sinfoniaorkesterin aktiivinen jäsen 31 vuotta. Hänen teosluetteloonsa kuuluu mm. kamarimusiikkia ja sinfonia.
Professori Ratigan
Ratigan esiintyi myös Mikin klubi-sarjan jaksoissa "Donald's Lamp Trade" ja "House of Scrooge". Elokuvassa Oliver ja kumppanit Ratiganin kuva nähtiin Georgetten valokuvakokoelmassa. Ratiganin kuva nähtiin myös eräässä Nokkapokka-sarjan jaksossa kuuluisien rikollisten korttipakassa. Romaanissa Descendants: Isle of the Lost kerrotaan, että Ratigan on herätetty henkiin ja karkotettu Isle of the Lostille. Ratigan on usein yrittänyt mennä apulaisineen Ursulan omistamaan ravintolaan, mutta Ursula on häätänyt heidät pois joka kerta.
Keltasäieseitikki
Keltasäieseitikki (Cortinarius saniosus) on aluksi kellomainen ja myöhemmin kupera ruskehtavalakkinen seitikkilaji. Sen heltat ovat aluksi harmaanruskeat ja myöhemmin ruosteenruskeat. Jalka on kellanruskea ja siinä on oranssia suojusjätettä. Keltasäieseitikki kasvaa pajujen seurassa, metsäpolkujen varsilla ja metsänreunoissa harvinaisena. Se ei ole ruokasieni.
Fredrik Franson
Fredrik Franson (17. kesäkuuta 1852 Västmanland, Ruotsi – 2. elokuuta 1908 Idaho Springs, Colorado, Yhdysvallat) oli ruotsalaisamerikkalainen lähetystyöntekijä ja saarnaaja, joka tunnettiin Suomessa Vapaakirkon lähetystyön innoittajana. Hänen vaikutuksestaan perustettiin Vapaakirkon Himalajanlähetys. Fredrik Franson oli vuonna 1890 saanut ajatuksen evankeliumin julistamisesta Tiibetissä, jonka tähden hän perusti Skandinavian Allianssilähetys -nimisen lähetysseuran.
Lapsuus
Fredrik Franson syntyi 17. kesäkuuta 1852 Pershyttanissa Västmanlandissa. Hän kävi Örebron yli-alkeiskoulun ja muutti vanhempiensa sekä veljensä Augustin ja siskopuolensa Annan kanssa Ruotsista Amerikkaan syksyllä 1869, jonne oli jo aiemmin muuttanut kaksi Fransonin veljeä, ja Eric, ja asettuivat Saundersin kaupunkiin, Nebraskan osavaltioon. He asuivat Roland Nelson -nimisellä tilalla, kolme mailia Meadista pohjoiseen.
Fredrik Franson Helsingissä 1888
Ensimmäisessä puheessaan Fredrik Franson kertoi evankelistakurssin tarkoituksesta näin: "Tarkoituksena on tällä jaksolla on 1) oppia, miten parhaiten voidaan voittaa sieluja Herralle ja johtaa pienempiä kokouksia; 2) esittää Raamatun eri paikoista nuolia, jotka sattuvat ihmisten sydämeen ja 3) osoittaa kuinka jälkikokouksissa on puhuteltava murheellisia."
Näiden kurssien vaikutuksesta Anna Massinen ja Ilma Mansner lähtivät evankelistan työhön, kierrellen eri puolilla Suomea evankeliumia julistamassa.
Iltaisin pidettiin herätyskokouksia, joissa kävi hyvin paljon väkeä. Fredrik Fransonin pitämät ns. jälkikokoukset olivat tuohon aikaan uusi käytäntö ja niissä useimmat kurssilaiset ja muutamat uskoontulleet ihmiset todistivat. Fredrik Franson ja seurakuntalaiset keskustelivat uskosta kiinnostuneiden ihmisten kanssa ja silloin syntyi väittelyitä ja järjestyshäiriöitä. Levottomat kokoukset herättivät huomiota, lehdetkin kirjoittivat niistä ja yhä enemmän väkeä saapui kokouksiin. Yliopiston opettajat, ylioppilaat ja papitkin tahtoivat tulla itse kuulemaan mitä kokouksissa opetettiin.
Kokouksissa ilmenneiden järjestyshäiriöiden vuoksi, liikkui huhuja siitä, että poliisi aikoo kieltää kokouksien pitämisen ja sulkea kokoushuoneen. Poliisimestari oli kuitenkin maltillisena ja harkitsevana miehenä päättänyt antaa kokouksien jatkua, koska Fredrik Franson oli Amerikan kansalainen ja pian aikoi lähteä kaupungista.
Fredrik Fransonin vilkkaiden todistuskokouksien seurauksena vielä pitkän ajan kuluessakin, Vapaakirkon kokouksiin saapui sellaisia uteliaita ihmisiä, jotka tuottivat häiriötä kokouksiin. Fransonin toiminta sai aikaan hajaannuksen Vapaaseurakunnan jäsenten keskuudessa. Constantin Boije, joka oli tutustunut Pelastusarmeijan samantyylisiin kokouksiin ollessaan opintomatkalla Englannissa 1888, oli vaatinut samantapaisten jälkikokouksien järjestämistä jatkossakin, mutta muut vapaakirkolliset saarnamiehet olivat vastustaneet ajatusta.
Pelastusarmeijan aloitettua toimintansa Suomessa, tämä Fransonista alkanut levottomien todistuskokouksien käytäntö ilmeni Pelastusarmeijan keskuudessa, jonne siirtyi vapaaseurakunnasta sellaisia henkilöitä, jotka olivat innostuneita tuollaisista kokouksista.
Fredrik Franson Tampereella 1888
C. J. Hildenin rakennuttaman vapaakirkollisen rukoushuoneen tuhouduttua tulipalossa helmikuussa 1888, C. J. Hilden oli rakennuttanut sen tilalle uuden suuremman rukoushuoneen, jonka vihkimistilaisuudessa Fredrik Franson oli läsnä 16.9.1888. Vihkimistilaisuudessa Adolf Edvard Björkenheim piti ruotsinkielisen puheen ja Antti Mäkinen suomenkielisen.
Vaikutus muualla Pohjoismaissa
Vuosina 1884-1885 oli Fransonin työn seurauksena herätystä Tanskassa. Hänen aikaansaannostaan oli myös Norjan Lähetysliiton perustaminen. Hän myös värväsi kymmeniä ruotsalaisia lähetystyöntekijöiksi Kiinan Sisämaanlähetykselle.
Kuolema
Franson teki pitkiä matkoja lähetyskentille. Erään tällaisen pitkän matkan jälkeen hän vuonna 1908 matkusti lepäämään ystäviensä luo Idaho Springsiin, Coloradoon. 2. elokuuta 1908 häntä tultiin herättämään aamiaiselle, jolloin huomattiin hänen kuolleen yön aikana. Hautajaiset pidettiin presbyteerikirkossa Nebraskan Colonissa ja ruumis haudattiin Estinan hautausmaalle, Lesharan eteläpuolelle. Myöhemmin hänen ruumiinsa siirrettiin Chicagoon Franson Memorial Buildingiin.
Ubisort
Ubisort (esp.Unión de Bienestar Social de la Región Triqui) on puolisotilaallinen ryhmä Oaxacassa Meksikossa. Sillä katsotaan olevan siteitä valtaapitävään PRI-puolueeseen.
Jyri Jaakkolan kuolema
Ubisort-joukkoja epäillään osallisuudesta tapahtumaketjuun, jossa keskiviikkona 26. huhtikuuta 2010 toistaiseksi varmistamattomat asejoukot väijyttivät ihmisoikeusaktivistien kulkueen, joka oli matkalla Ubisortin saartamaan San Juan Copalan autonomiseen kaupunkiin. Kaksi aktivistia kuoli ja 12 jäi kateisiin. Ubisort-joukot antoivat poliisin poistaa ruumiit alueelta. Kuolleet olivat Cactus-järjestön johtaja Alberta “Bety” Cariño ja suomalainen tarkkailija Jyri Jaakkola.
Oaxacan osavaltion poliisi kieltäytyi pelastamasta haavoittuneita, "koska heillä ei ole siihen valtion käskyä".
Tuomiot
Oikeudessa on tuomittu vain yksi väijytyksessä mukana ollut Ubisortin jäsen. Hän oli hyökkäyksen tapahtuma-aikaan 17-vuotias mies, joka sai osallisuudesta murhaan kolmen vuoden vankeusrangaistuksen. Meksikon viranomaiset ovat olleet haluttomia tuomitsemaan muita osallistujia.
Vuonna 2018 Meksikon poliisi vapautti Ubisortin johtajan ja toisen epäillyn todisteiden puuttuessa. Ubisortia on syytetty todistajien uhkailusta.
Muu toiminta
Ubisort on ollut osallisena Oaxacan osavaltiossa pitkään jatkuneissa väkivaltaisuuksissa. Järjestö oli osallisena San Juan Copolan piirityksessä vuosina 2009-2010. Elokuussa 2010 Ubisortin syytettiin olleen osallisena hyökkäyksessä, jossa kuoli kolme ihmistä ja haavoittui kaksi. Uhrit kuuluivat San Juan Copolaan autonomian julistaneeseen MULTI-ryhmään.
Hughie Thomasson
Hän oli jäsenenä ja lauluntekijänä Southern Rockia soittavissa yhtyeissä The Outlaws ja Lynyrd Skynyrd. Useimmat The Outlawsin lauluista ovat hänen käsialaansa, kuten mm. "There Goes Another Love Song" ja "Green Grass and High Tides".
Hughie Thomasson menehtyi saatuaan sydänkohtauksen kotonaan Brooksvillessa, Floridassa 9. syyskuuta 2007.
Jari Parikka
Jari Parikka (s. 8. syyskuuta 1961 Helsingin mlk) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Parikka edusti urallaan mestaruussarjassa Helsingin Jalkapalloklubia 1980–1985 ja alemmilla sarjatasoilla Tikkurilan Palloseuraa 1979, Keravan Palloa 1986, EIF:iä 1987, Vantaa Palloa 1988 ja Finnairin Palloilijoita 1989–1990. Hän voitti HJK:ssa Suomen mestaruuden 1981 ja 1985 sekä Suomen Cupin 1981 ja 1984. Kaikkiaan Parikka pelasi kuuden kauden aikana 112 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 32 maalia.
Parikka pelasi maajoukkueessa vuosina 1982–1985 yhteensä 14 maaottelua.
Parikan pojista Mikko (s. 1988) on tullut tunnetuksi näyttelijänä ja Jarno (s. 1986) isänsä tavoin jalkapalloilijana.
Wallacen linja
thumb|Wallacen linja (punainen viiva) Wallacen linja on Indonesian saariston poikki kulkeva, brittiläisen Alfred Russel Wallacen (1823–1913) havaitsema raja, joka erottaa toisistaan intialaisen ja australialaisen eläinmaantieteellisen alueen. Linjan eteläosa kulkee Balin ja Lombokin, pohjoisosa Borneon ja Celebesin välistä. Wallace havaitsi, että linjan vastakkaisilla puolilla läheistenkin saarten eläimistö poikkeaa suuresti toisistaan ja esimerkiksi pussieläimiä esiintyy vain linjan itäpuolella, Wallaceaksi kutsutussa osassa saaristoa.
Myöhemmin ilmeni, että samassa kohdassa saariston poikki kulkee syvänne, joka muodostaa samalla Aasian ja Australian mannerjalustojen välisen rajan. Tämä selittää myös linjan eläinmaantieteellisen merkityksen. Jääkaudella meren pinta oli lähes sata metriä nykyistä alempana, jolloin linjan länsipuoliset saaret, kuten Sumatra, Jaava, Borneo ja Bali, olivat osa Aasian mannerta, mutta Wallacen linjan kohdalla oli silloinkin syvä salmi. Täten aasialaiset eläimet pääsivät helposti levittäytymään näille saarille, mutta eivät idemmäksi. Samaten Australian eläimistöllä on useita yhtäläisyyksiä linjan itäpuolisten saarten kanssa, joihin on ollut aikaisemmin maayhteys. Esimerkiksi useita kengurulajeja tavataan Uudessa-Guineassa, ja alueen linnustossa on paljon yhtäläisyyksiä.
Romanssi (kappale)
Elokuvasta, Leif Wagerista ja Romanssi-rakkauslaulusta tuli sota-ajan Suomessa hyvin suosittuja. Elokuva oli vuoden 1943 katsotuin ja Romanssi-musiikkikappale yksi sotavuosien soitetuimmista kappaleista radiossa, jossa sitä soitettiin Yleisradion elokuvan ääniraidasta valmistamalla pikalevyllä. Romanssi säilyi myös vuosikausia radion Lauantain toivotut levyt -ohjelman vakiokappaleena.
Nils-Eric Fougstedtin sävellyksessä musiikki etenee A-osan eli ensimmäisen säkeistön jälkeen kertosäkeeseen. Kertosäkeiden välissä on A-osan mittainen instrumentaalisoolo. Laulu alkaa sanoin: "Sua vain yli kaiken mä rakastan, Sinä taivaani päällä maan, Minä maiset murheeni unohdan, Sinisilmiis kun katsoa saan."
Laulun sanoittaja Reino Palmroth kertoo elokuvan ohjaajan Ossi Elstelän soittaneen hänelle Karjalan kannakselle ja pyytäneen tekstiä melodiaan, jonka hän vihelsi puhelimessa. Palmrothin mukaan Elstelä pyysi, että: ”Tee niin makea kuin ikinä saat”.
Romanssi-musiikkikappaleen myöhempi suosio ja levytykset
Koska kappaleen suosio jatkui, Leif Wager levytti laulun uudelleen Rauno Lehtisen sovittamana vuonna 1971. Kappaleesta on muodostunut ikivihreä Suomen musiikkiperinteessä. Se valittiin Ilta-Sanomien äänestyksessä vuonna 2014 kauneimmaksi suomalaiseksi rakkauslauluksi. Helsingin Sanomat pyysi keväällä 2009 lukijoitaan nimeämään oman ”onnen laulunsa”, ja yli 800 ehdotetun kappaleen joukossa ”Romanssi” oli yksi 35:stä eniten mainintoja saaneesta.
Kappaleen ovat levyttäneet suomalaisista artisteista myös muun muassa Finntrio (1966), Eino Grön (1974), Pepe Willberg (1977), Vesa-Matti Loiri (1994), Tapani Kansa (2000), Jukka Kuoppamäki (2003), Jari Sillanpää (2009) ja Polyteknikkojen Kuoro (2016). Antti Railio (2013)
Sergei Kovaljov
thumb|Sergei Kovaljov Sergei Adamovitš Kovaljov (2. maaliskuuta 1930 – 9. elokuuta 2021 ) oli venäläinen ihmisoikeusaktivisti ja poliitikko, joka oli Neuvostoliiton aikaan toisinajattelija ja poliittinen vanki.
Uran alku ja pidätys
Kovaljov syntyi ukrainalaisessa Seredina-Budan kaupungissa lähellä Sumya. Vuonna 1932 hänen perheensä muutti Podlipkin kylään lähelle Moskovaa. Hän valmistui 1954 Moskovan valtionyliopistosta. Kovaljoville kertyi yli 60 biofysiikan alan tieteellistä julkaisua. 1950-luvun puolivälistä alkaen hän vastusti Trofim Lysenkon teorioita, joita Neuvostoliiton kommunistinen puolue kannatti.
1969 Kovaljov oli mukana perustamassa Neuvostoliiton ensimmäistä ihmisoikeusjärjestöä nimeltään Aloiteryhmä ihmisoikeuksien puolustamiseksi NL:ssa. Sittemmin hänestä tuli keskeinen yhteyshenkilö Liettuan toisinajattelijoihin. Kovaljov oli aktiivisesti mukana toimittamassa samizdat-lehtiä.
Hänet pidätettiin 8. joulukuuta 1974 ja tuomittiin Vilnassa neuvostovastaisesta kiihotus- ja propagandatoiminnasta (rikoslain 70 pykälä). Kovaljov vietti seitsemän vuotta työleireillä Permin alueella ja Tšistopolin vankilassa, ja myöhemmin hänet pakotettiin muuttamaan kolmeksi vuodeksi Kolymaan. Sittemmin hän palasi Kolymasta ja asettui Kalininiin (nykyinen Tver).
Perestroikan aika
Mihail Gorbatšovin noustua valtaan ja aloitettua perestroika-uudistuspolitiikkansa Kovaljovin sallittiin palata Moskovaan vuonna 1986. Hän jatkoi aktivistin työtään ja oli mukana perustamassa useita keskeisiä humanitaarisia järjestöjä ja aloitteita:
Itsenäisen Venäjän aika
1990–1993 hän oli Venäjän kansanedustajien kongressin jäsen ja kuului Venäjän federaation korkeimman neuvoston puheenjohtajistoon. Hän oli presidentti Boris Jeltsinin ihmisoikeuskomission puheenjohtaja ja duuman ihmisoikeusvaltuutettu.
1993–2003 Kovaljov oli duuman jäsen. 1996–2003 hän osallistui myös Euroopan neuvoston parlamentaarisen yleiskokouksen työhön Venäjän duuman edustajana sekä oikeusasiain ja ihmisoikeuksien valiokunnan jäsenenä.
1993 hän oli perustamassa liikettä ja sittemmin poliittista puoluetta nimeltään Venäjän valinta, jonka nimeksi muutettiin myöhemmin Venäjän demokraattinen valinta.
Kovaljov kritisoi avoimesti Boris Jeltsinin ja Vladimir Putinin hallintojen autoritaarisia taipumuksia. Kovaljov erosi 1996 presidentin ihmisoikeuskomission johdosta julkaistuaan Jeltsinille suunnatun avoimen kirjeen, jossa hän kritisoi presidenttiä demokratian periaatteiden pettämisestä. 2002 hän organisoi julkisen tutkintakomitean, joka pyrki selvittämään Moskovan kerrostaloräjäytykset 1999 (ns. Kovaljovin komissio). Komission työt jäivät kesken, koska sen jäsen Sergei Jušenkov murhattiin, toinen jäsen Juri Štšekotšihin kuoli äkillisesti (väitteiden mukaan tallium-myrkytykseen)  ja sen oikeudellinen neuvonantaja ja tutkija Mihail Trepaškin pidätettiin.
Ōmura Masujirō
Ōmura oli Chōshū-klaaniin kuuluneen lääkärin poika Suōn provinssista. Hän opiskeli 19-vuotiaasta alkaen rangakua eli hollanniksi opetettua länsimaista tiedettä ja aloitti 23-vuotiaana lääketieteen opinnot Osakan Tekijukussa eli länsimaisessa oppilaitoksessa. Häntä opetti muun muassa Ogata Kōan. Ōmura palasi vuonna 1850 kotiseudulleen lääkäriksi, mutta ei menestynyt tässä ammatissa. Hän pääsi vuonna 1853 Iyon provinssin Uwajima-klaanin rangakun opettajaksi ja kiinnostui samalla sotilasasioista. Opiskeltuaan pari vuotta länsimaista merenkulkua Nagasakissa hän saapui vuonna 1856 Edoon (nyk. Tokio) ja sai pian työpaikan Bansho Shirabeshosta, valtion laitoksesta, jonka tehtävä oli tutkia länsimaista kirjallisuutta. Ōmura pääsi myös opettajaksi sotakoulu Kōbushoon. Hän opiskeli samaan aikaan englannin kieltä James Curtis Hepburnin johdolla ja perehtyi länsimaiseen sotilasstrategiaoppiin.
Vuonna 1860 Ōmurasta tuli Chōshū-klaanin samurai ja hän ryhtyi toimimaan klaanin sotilasneuvonantajana. Hän saavutti mainetta strategina vuosien 1864 ja 1865 ensimmäisen ja varsinkin toisen Chōshūn sotaretken aikana, jotka olivat taisteluita klaanin ja Japania hallinneen shōgunaatin välillä. Vuoden 1868 Meiji-restauraation jälkeen Ōmura siirtyi Japanin keisarillisen hallituksen palvelukseen. Hänet nimitettiin vuonna 1869 apulaissotaministeriksi, ja hän ryhtyi välittömästi toteuttamaan kauaskantoisia uudistuksia maan asevoimissa. Hänen suunnitelmaansa sisältyi muun muassa yleisen asevelvollisuuden käyttöönotto ja vanhan samurailuokan täydellinen lakkauttaminen. Kun Ōmura oli myöhemmin samana vuonna Kiotossa tarkistamassa tuleville sotakouluille suunniteltuja paikkoja, eräs katkera samurai hyökkäsi hänen kimppuunsa haavoittaen häntä kuolettavasti. Hän kuoli myöhemmin saamiinsa haavoihin.
Ōmuralle on pystytetty patsas Yasukuni-temppelin edustalle.
Enrique Fernández Arbós
thumb|right|Enrique Fernández Arbós
Enrique Fernández Arbós (1863 Madrid – 1939 San Sebastián) oli espanjalainen kapellimestari, säveltäjä ja viulisti.
Divisioonakenraali
thumb|100px|[[Ranskan armeijan divisionakenraalin tunnus.]] Divisioonakenraali on vanha nimitys divisioonaa komentavalle kenraalille. Aikaisemmin klassisen kolmiojaon perusteella kolme taistelevaa komppaniaa muodosti pataljoonan, kolme taistelevaa pataljoonaa huoltavine ja tukevine perusyksiköineen muodosti rykmentin, ja kolme taistelevaa rykmenttiä tukevine perus- ja joukkoyksiköineen muodosti divisioonan.
Enrique Fernández Arbós
Fernández Arbós oli viulistina Jesús de Monasteriolta, Henri Vieuxtempsiltä ja Joseph Joachimilta oppia saanut virtuoosi. Hän toimi vuosina 1904–1936 kapellimestarina Madridin sinfoniaorkesterissa. Fernández Arbós johti myös Berliinin filharmonikkoja ja Bostonin sinfoniaorkesteria. Vuosina 1894–1916 Arbós kuului Englannin Royal College of Musicin henkilökuntaan. Hän opetti myös Madridin kuninkaallisessa konservatoriossa. Fernández Arbósin sävellystuotantoon kuuluu oopperaa ja kamarimusiikkia, mutta hän tuli tunnetuimmaksi orkestroinneistaan useista Isaac Albénizin Iberia-sarjan osista. Fernández Arbósilta kesken jääneen orkestrointityön viimeisteli vuonna 1954 Carlos Surinach. Albéniz ja Fernández Arbós olivat aikoinaan olleet läheisiä ystävyksiä.
Divisioonakenraali
Myöhemmin kun siirryttiin divisioonajaosta prikaatijakoon, jossa pienin itsenäisen taistelun kykenemään käyvän divisioonan sijasta pienin sotatoimiyhtymä oli prikaati, divisioonakenraalin nimitys muuttui käytännössä kenraalimajurin arvoksi. Myöhemmin virkaiältään vanhimpien everstien tehtäviä siirtyi prikaatikenraalille, jolloin tavallaan divisioonakenraalin tehtävät jakautuivat kenraalimajurin komentaman divisioonaa suuremman kenraalimajurin tehtäviin ja everstin, myöhemmin joissakin tapauksissa prikaatikenraalin komentaman prikaatin tehtäviin. Aikaisemmin pienin sotatoimiyhtymä oli divisioona, sittemmin tätä sotilaslukumäärältään, kirjavahvuudeltaan pienempi prikaati, jota komensi tai saattaa komentaa everstin lisäksi myös prikaatikenraali.
Iiristiina Varilo
Iiristiina Elisa Varilo (s. 26. marraskuuta 1970 Helsinki ) on suomalainen teatteriohjaaja. Hän aloitti Joensuun kaupunginteatterin johtajana 1. helmikuuta 2016.
Varilo on valmistunut teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 2003. Hänellä on ollut kiinnitykset Rovaniemen ja Kemin kaupunginteattereissa. Varilo on työskennellyt vierailevana ohjaajana useissa kaupunginteattereissa. Hän on myös toiminut dramaturgina tv-elokuvissa.
Tommy Phillips
thumb|Tommy Phillips Thomas N. "Tommy" Phillips (22. toukokuuta 1883 Kenora, Ontario – 30. marraskuuta 1923) oli kanadalainen ammattimainen jääkiekkoilija, joka pelasi hyökkääjänä Kenora Thistlesissä, Montreal Hockey Clubissa, Ottawa Senatorsissa, Toronto Marlborosissa ja Vancouver Millionairesissa lajin varhaisina vuosina. Stanley Cupin hän voitti sekä Montreal Hockey Clubin että Kenora Thistlesin riveissä. Hän ampui ratkaisumaalin vuoden 1903 Stanley Cupin haasteottelussa Montrealin ja Winnipeg Victoriasin välillä. Tommy Phillips oli niin ikään keskeisessä roolissa Kenoran joukkueessa sen saavuttaessa Stanley Cupin 1907.
Hänet valittiin pelaajana Hockey Hall of Fameen 1945 kunniagallerian ensimmäisessä sisäänotossa.
Jerry Finn
Jerry Finn (k. 21. elokuuta 2008 ) oli yhdysvaltalainen musiikkituottaja, joka työskenteli sellaisten yhtyeiden albumeilla kuten AFI, blink-182, Alkaline Trio, MxPx, Rancid, Green Day ja The Offspring. Hän kuoli 38-vuotiaana aivoverenvuodon kärsittyään.
Elisabeth Röhm
Varhainen elämä
Elisabeth Röhm syntyi Länsi-Saksan Düsseldorfissa. Röhmin perhe muutti Yhdysvaltoihin hänen ollessa yksivuotias. Hänellä on Saksan ja Yhdysvaltain kaksoiskansalaisuus. Hän kasvoi Bedfordissa New Yorkissa. Röhm valmistui vuonna 1991 St. Andrew’s-Sewanee Schoolista ja opiskeli kirjoittamista ja Euroopan historiaa Sarah Lawrence Collegessa Bronxvillessä.
Yksityiselämä
Röhm oli kihloissa Austin Smithardin kanssa vuonna 2000 ja MSNBC:n toimittaja Dan Abrahamsin kanssa vuodet 2003–2005. Vuodesta 2007 lähtien hän on ollut kihloissa Ron Woosterin kanssa. Heillä on huhtikuussa 2008 syntynyt tytär.
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1972–1973
Kausi 1972–1973 oli 33. kausi, jolloin pelattiin koripallon miesten Suomen mestaruudesta. Mestaruuden voitti Turun NMKY. Kauden päätteeksi pelattiin neljän parhaan joukkueen loppusarja, johon lähdettiin runkosarjan pisteistä. Loppusarja ei tuonut muutoksia runkosarjan sijoituksiin.
Kausi 1972–1973 oli ensimmäinen, jolloin ulkomaalaiset pelaajat saivat pelata SM-sarjassa. Sarjan ensimmäiset ulkomaalaispelaajat olivat Tarmon turkkilainen mutta suomalaissyntyinen Fikret Ahsen-Böre sekä yhdysvaltalaiset Hongan Greg Douglas, TuNMKY:n Donald Crenshaw ja HNMKY:n Matt Gant.
Runkosarja
Kaksi viimeistä putosi sarjasta. Mestaruussarjaan nousivat Peli-Karhut, Karhula ja Hyvinkään Tahko.
Pylväsjärjestelmät
pienoiskuva|Klassisia [[kapiteeli (arkkitehtuuri)|kapiteeleja eri pylväsjärjestelmissä. Ylhäällä toskanalainen ja doorilainen, keskellä kaksi joonialaista, alhaalla korinttilainen ja komposita.]] Pylväsjärjestelmät ovat klassisessa arkitehtuurissa pylväiden ja palkistojen käytön ja koristelun järjestelmiä tiettyjen tyylisuuntien mukaisesti. Pylväsjärjestelmät ovat klassisen arkkitehtuurin keskeisimpiä osatekijöitä. Ne kehittyivät antiikin kreikkalaisessa ja roomalaisessa arkkitehtuurissa, ja niitä on sovellettu länsimaisessa arkkitehtuurissa aina 1900-luvulle saakka.
Pylväsjärjestelmät määrittävät muun muassa pylväiden ja niiden osien sekä rakennuksen muiden kantavien rakenteiden muotoja, mittasuhteita ja käyttöä yhdessä. Niihin kuuluvat myös monet rakenneosien koristeaiheet. Pylväs koostuu kapiteelista eli pylväänpäästä, pylväänvarresta ja baasista eli jalustasta. Pylväät tukevat entablementtia eli rakennuksen yläosan vaakasuoria osia eli arkkitraavia, friisiä ja korniisia. Eri pylväsjärjestelmät tunnistaa ennen kaikkea niille ominaisista kapiteeleista.
Historia
Kreikkalaiset pylväsjärjestelmät olivat rakennusten tukirakenteita, ja niihin kuului pylväiden lisäksi entablementti eli palkisto, jota pylväät kannattelivat. Klassisia kreikkalaisia pylväsjärjestelmiä oli kolme: doorilainen, joonialainen ja korinttilainen pylväsjärjestelmä. Varhaisemmin arkaaisella kaudella oli käytössä myös aiolialainen pylväsjärjestelmä. Pylväsjärjestelmät syntyivät Kreikassa kreikkalaisten temppeleiden rakentamisen kehittyessä. Doorilainen pylväsjärjestelmä alkoi saada vakiintuneen muotonsa muun muassa Olympian Heran temppelin ja Korkyran Artemiin temppelin myötä, ja joonialainen pylväsjärjestelmä muun muassa Samoksen Heraionin ja Efesoksen Artemiin temppelin myötä. Kreikkalaiset järjestelmät vakiintuivat 500–400-luvuilla eaa.
Roomalaiset omaksuivat pylväsjärjestelmät kreikkalaisilta, mutta muuntelivat niitä. Doorilaisesta pylväästä he esimerkiksi tekivät hoikemman ja lisäsivät siihen jalustan. Lisäksi roomalaiset kehittivät kreikkalaisten pylväsjärjestelmien rinnalle kaksi uutta järjestelmää, sileävartisen toskanalaisen pylvään sekä kompositapylvään, jossa yhdistyvät joonialaisen ja korinttilaisen kapiteelin piirteet. Roomalaiset myös yhdistivät pylväsjärjestelmät holvi- ja kaarirakenteisiin, jolloin pylväät vähitellen menettivät alkuperäisen tehtävänsä tukirakenteina ja muuttuivat koristeiksi.
Monissa rakennuksissa yhdisteltiin eri tyylisuuntia. Esimerkiksi useissa temppeleissä ja stoissa eli pylväshalleissa julkisivun pylväät edustivat doorilaista ja sisäosien pylväät joonialaista tyyliä. Klassisen ja hellenistisen kauden taitteessa rakennettu Nemean Zeuksen temppeli oli ensimmäisiä, joka yhdisti kaikki kolme tyylisuuntaa: sen peristyylin pylväikkö edusti doorilaista tyyliä, ja sisäosissa käytettiin sekä joonialaisia että korinttilaisia pylväitä.
Pylväsjärjestelmät levisivät renessanssin aikana eurooppalaiseen arkkitehtuuriin roomalaisessa muodossaan. Roomalaisen arkkitehdin Vitruviuksen teos Arkkitehtuurista (De architectura) vaikutti voimakkaasti käsityksiin pylväsjärjestelmien luonteesta ja käytöstä. Uusklassismin myötä palasi kiinnostus myös varhaisempaan kreikkalaiseen rakennustaiteeseen ja sen tyyli-ihanteisiin, mikä näkyy uusklassisessa arkkitehtuurissa.
Pylväsjärjestelmiä
Antiikin aikaiset pylväsjärjestelmät ovat:
Syysvarpumittari
Syysvarpumittari (Dysstroma citratum) on erittäin yleinen loppukesän ja syksyn mittariperhoslaji. Suomessa se on eräs yksilömäärältään runsaimmista mittariperhosista.
Koko ja ulkonäkö
Ulkonäöltään jonkin verran vaihteleva, ruskean ja harmaankirjava mittarilaji. Etusiiven poikkiviirut ovat mustia ja erottuvat hyvin. Siiven keskisarka vaihtelee väriltään valkeasta harmaaseen. Keskipilkku on musta ja melko pieni. Ulompi poikkiviiru mutkittelee voimakkaasti, kaartuu siiven keskiosassa ulospäin ja muodostaa melko terävän, kaksihaaraisen mutkan. Keskisaran molemmin puolin siipi on leveälti ruskea. Aivan siiven kärkiosa ja tyvi ovat harmaat. Takasiivet ovat vaalean ruskehtavat, ulkoreunastaan tummemmat. Siiven poikki kulkevassa kaarijuovassa on terävä, ulospäin suuntautuva mutka. Siipiväli 27–32 mm. pienoiskuva|pysty=1.1| Dysstroma citrata
Syysvarpumittari muistuttaa paljon muita Dysstroma-suvun lajeja, erityisesti kesävarpumittaria (Dysstroma truncatum), josta sen erottaa helpoimmin myöhäisemmän lentoajan perusteella.
Levinneisyys ja lentoaika
Syysvarpumittari on holarktinen laji, jonka levinneisyys kattaa Euroopan lisäksi Aasian keski- ja pohjoisosat Tiibetiin saakka. Lisäksi se esiintyy laajalti Pohjois-Amerikassa. Suomessa sitä tavataan koko maassa Inarin Lappia lukuun ottamatta. Perhoset aloittavat lentonsa heinäkuun lopulla ja lentoaika jatkuu lokakuulle asti. Huippu on elokuun keskivaiheilla.
Elinympäristö ja elintavat
Erittäin yleinen ja runsaslukuinen perhonen, joka kuuluu syksyn tavallisimpiin lajeihin. Sitä tavataan erilaisissa kulttuuriympäristöissä, mutta myös valoisissa metsissä sekä soiden ympäristöissä. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat varsin hyvin sekä valolle että syötille. Ne myös käyvät etenkin maitohorsmien kukilla. Muna talvehtii.
Ravintokasvi
Toukka elää pääasiassa mustikalla (Vaccinium myrtillus) ja juolukalla (Vaccinium uliginosum), ainakin ulkomailla myös monilla muilla kasveilla.
Pat LaFontaine
Patrick "Pat" LaFontaine (s. 22. helmikuuta 1965 St. Louis, Missouri, Yhdysvallat) on entinen yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Keskushyökkääjä LaFontaine pelasi National Hockey Leaguessa New York Islandersissa (1983–1991), Buffalo Sabresissa (1991–1997) ja New York Rangersissa (1997–1998). LaFontaine työskenteli pelaajauran jälkeen Islandersin omistajan Charles Wangin neuvonantajana ennen kuin jäi tästä tehtävästä pois heinäkuussa 2006.
Pelaajana Pat LaFontaine teki NHL:n runkosarjassa 468 maalia ja antoi 545 syöttöä (yhteensä 1013 tehopistettä) 865 ottelussa. Jäähyjä hänelle tuomittiin 552 minuuttia.