cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hannes Tiira
Hannes Tiira (29. kesäkuuta 1955 Helsinki – 20. elokuuta 2019 Pori ) oli suomalainen Porissa asunut näkövammainen teologian maisteri, pastori ja tietokirjailija. Hän kuului körttiläiseen herätysliikkeeseen, ja kannatti naispappeutta sekä tasa-arvoista avioliittoa.
Tiira sokeutui täysin parikymppisenä. Tiira opiskeli teologiaa Helsingin yliopistossa ja hänet vihittiin papiksi 1978. Tiira toimi pappina Varkaudessa, Laitilassa sekä viimeksi Keski-Porin seurakunnassa kappalaisena. Vuodesta 1994 alkaen Tiira toimi pääasiassa tietokirjailijana ja hän kirjoitti historiaa, luontoa ja maantiedettä käsitelleitä kirjoja. Tiira oli myös lintubongari ja hän pystyi tunnistamaan äänen perusteella suuren osan Suomessa pesivistä linnuista. Vuonna 2006 Tiiran yöllisistä linturetkistä tehtiin elokuva Taikayö.
Sosialidemokraatteja edustanut Tiira oli Porin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1996–2004 ja Suomen Sokeat ry:n puheenjohtajana 2008–2010. Hän toimi myös Porin seudun ympäristöseuran puheenjohtajana useampaan otteeseen sekä Suomen luonnonsuojeluliiton Satakunnan piirin puheenjohtajana.
100 kimmaa
100 kimmaa on Michael Davisin ohjaama ja käsikirjoittama komediaelokuva vuodelta 2000. Se kertoo nuoren collegeoppilaan (Jonathan Tucker) yrityksistä löytää salaperäinen tyttö, jonka kanssa hän oli harrastanut seksiä hississä sähkökatkon aikana.
Juoni
Lähdettyään naisten asuntolan juhlista Matthew jää sähkökatkon aikana jumiin pimeään hissiin yhdessä tuntemattoman naisen kanssa. Matthew ja tämä tuntematon nainen harrastavat seksiä pimeässä. Herätessään aamulla hississä Matthew huomaa olevansa yksin vieressään naisten alushousut.
Matthew keksii, että hän voisi löytää tämän salaperäisen naisen etsimällä ensin rintaliivit, jotka täsmäävät alushousujen kanssa. Hän vapauttaa hiiriä naisten asuntolaan ja kertoo menevänsä asettamaan ansoja. Hän saa paniikissa olevat naiset poistumaan huoneistaan ja alkaa etsiä oikeita rintaliivejä. Tämä ei onnistu ja hän jatkaa rikkomalla erilaisia asioita tekosyynä päästä asuntolaan. Hänen huonetoverinsa Rod yrittää saada häntä luopumaan hulluista touhuistaan.
Etsiessään oikeaa Matthew käy vessassa, kun huoneen asukas saapuu. Matthew yrittää piiloutua naiselta, ettei tämä saisi tietää hänen aikeitaan, mutta nainen hyökkää hänen kimppuunsa. Nainen kuitenkin on Wendy, joka oli ollut samalla luokalla Matthewin kanssa high schoolissa. Wendy päättää auttaa Matthewia etsimään tämän salaperäistä naistaan. Myöhemmin elokuvassa ilmenee, että Wendy on lesbo ja hän ajatteli, että Matthew voisi hankkia hänellekin sopivan naisen.
Matthewin etsinnät eivät tuota tulosta ja hän laittaa koulun lehteen ilmoituksen, jossa pyytää tyttöä tapaamiseen kellarissa yöllä. Tyttö saapuukin eräänä kertana, mutta pyytää Matthewia unohtamaan tämän ja lopettamaan etsintänsä. Matthew ei taaskaan näe tämän kasvoja. Kaikesta huolimatta Matthew jatkaa etsintöjään.
Lukuvuoden lähestyessä loppuaan Matthew tunnustaa epätoivoisesti rakkautensa koko asuntolan edessä. Pian hän saa tietää, että tämä salaperäinen nainen on Patty, jonka kanssa hän oli eräässä vaiheessa harrastanut seksiä hissikohtauksen jälkeen. Muutaman mutkan jälkeen kaksikko päätyy yhteen.
Nikolai Šamov
Nikolai Šamov (, s. 22. elokuuta 1936 Moskova) on Neuvostoliittoa edustanut venäläinen mäkihyppääjä. Hän edusti Moskovan Dynamoa, ja on pituudeltaan 174 cm.
Šamov sijoittui normaalimäessä yhdeksänneksi Lahden 1958 ja Zakopanen 1962 MM-kilpailuissa sekä kymmenenneksi Squaw Valleyn olympialaisissa 1960.
Hän sijoittui Keski-Euroopan mäkiviikon kokonaiskilpailussa toiseksi vuodenvaihteessa 1957–1958, kolmanneksi 1955–1956, neljänneksi 1958–1959 ja 1961–1962 sekä yhdeksänneksi 1960–1961. Hän voitti Innsbruckin osakilpailun joulukuussa 1956, sijoittui toiseksi Garmisch-Partenkirchenissä uudenvuodenpäivänä 1958 sekä kolmanneksi Bischofshofenissa tammikuussa 1957 ja Oberstdorfissa ja Garmisch-Partenkirchenissä vuodenvaihteessa 1958–1959.
Šamov voitti Holmenkollenin kisojen mäkihypyn 1961.
Foudre-luokka
Foudre-luokka on Ranskan merivoimien kahden maihinnousualuksen muodostama alusluokka. Niissä on suuret kuljetusalueet panssarivaunujen ja ajoneuvojen kuljettamiseksi, 52-tonnin hissi, vinoramppi ja usean helikopterin saman aikaisen operoimisen mahdollistava lentokansi.
Kolmella toimituksella alus kykenee toimittamaan kokonaisen panssarirykmentin sekä sen 22 AMX 30 tai Leclerc-panssarivaunua, 44 AMX 10 RC raskasta panssariautoa, 22 tiedusteluajoneuvoa, 41 maastoajoneuvoa, 54 TRM 4000 -kuorma-autoa, 15 TRM 2000 -kevyttä kuorma-autoa, viisi tankkiautoa, 2 hinauskuorma-autoa, kuusi 120 mm kranaatinheitintä, 67 hinattavaa konttia ja yhden rantaan asennettavan 3 300 tonnin päällysteen.
Suunnittelu
Alusten runko on rakennettu rahtikannen ympärille, mikä kattaa 3/4 kokonaispituudesta. Sille voidaan kuormata jopa kahdeksan maihinnousuvenettä, jotka lasketaan veteen täyttämällä painolastitankit ja lisäämällä aluksen syväystä. Aluksen takakannen avaamisen jälkeen maihinnousualukset ovat vedessä. Lentokannen varustus mahdollistaa lentotoiminnan kaikissa olosuhteissa. Hangaariin voidaan sijoittaa neljä Super Puma tai kaksi Super Frelon -helikopteria.
Alukset
Kesäkuussa 2010 Ranskan puolustusministeri Hervé Morin tarjosi vieraillessaan Buenos Airesissa Foudrea Argentiinan laivastolle. Argentiina oli jo kieltäytynyt tarjotuista Ouragan-luokan aluksista ja oli pyytänyt Ranskalta apua Argentiinan telakoilla aluksen valmistamiseen. Lokakuussa 2011 ilmoitettiin, että Chile ja Ranska ovat päättäneet neuvottelut Foudren ostamisesta noin 80 miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla. Joulukuussa Chilen laivasto vastaanotti aluksen ja otti sen palvelukseen nimellä Sargento Aldea (LSDH-91). Sciroco luovutetaan todennäköisesti myös Chilelle.
Lisäksi nimeämättömien L9013 ja L9014:n tilaukset peruutettiin.
Pimeä triadi
thumb|right|Pimeä triadi kuvitettuna
Pimeä triadi (myös "pimeä kolminaisuus") on narsismin, psykopatian ja machiavellismin persoonallisuuspiirteiden muodostamasta kokonaisuudesta käytettävä nimitys. Psykopatiassa korostuu tunnekylmyys, narsismissa ylimielisyys ja manipuloinnin hallinta sekä machiavellismissä laskelmointi oman edun saavuttamiseksi ja ihmisillä "pelaaminen".
Perinteisesti persoonallisuustyyppejä on tutkittu erillisinä, mutta vuonna 2010 psykologit Peter Jonason ja Gregory Webster laativat kahdentoista kohdan "Dirty Dozen" -testin pimeän triadin piirteiden mittaamiseksi. Pimeän triadin kunkin piirteen osuus ihmisen persoonallisuudessa voidaankin hahmottaa janalla, jossa johonkin kohtaan sijoittuu jokainen ihminen siten, että harvoissa näitä piirteitä ei esiinny lainkaan ja harvoissa piirteiden asema on hallitseva. Piirteet voivat korostua myös toisistaan erillisinä, joten on mahdollista olla esimerkiksi huomattavan narsistinen ja machiavellistinen vailla psykopaatin piirteitä. Pimeästä triadista on tullut laajasti tutkittu aihe. Liverpoolin yliopistossa aihetta tutkinut tohtori Minna Lyons käsitteli ilmiötä kirjassaan The Dark Triad of Personality: Narcissism, Machiavellianism, and Psychopathy in Everyday Life. Hänen mukaansa ihmiset, joissa pimeään triadiin kuuluvat persoonallisuuden piirteet ovat hallitsevia, ovat "kylmäsydämisiä hyväksikäyttäjiä". Psykologi Oliver James katsoi kirjassaan Office Politics, että pimeän triadin piirteet voivat edistää ihmisen uralla etenemistä. Myös kulutuskäyttäytymisen tutkija Patrick Fagan on arvioinut, että pimeän triadin piirteet voivat saada ihmisen etenemään urallaan; narsismi voi ilmetä voimakkaana johtajuuden tavoitteluna, psykopatia saavutuksiin keskittymisenä piittaamatta niiden tavoittelun vaikutuksista muihin ja machiavellismi erityisenä kykynä luoda itsestään myönteinen kuva. Psykopatia on kuitenkin tunnistettu myös vahvaksi rikollisuutta ennustavaksi tekijäksi.
Osa psykologian tutkijoista on esittänyt pimeän triadin sijaan hypoteesin "pimeästä kaksinaisuudesta", joka pitäisi sisällään vain psykopatian ja machiavellismin. Vuonna 2019 tutkija Scott Kaufmann esitti hypoteesin "valon kolminaisuudesta" eli kolmesta luonteenpiirteestä, joiden tärkeä asema ihmisen persoonallisuudessa johtaisi yleisissä käsityksissä hyvinä pidettyihin toimintamalleihin.
Jan-Magnus Bruheim
Jan-Magnus Bruheim (1914 Skjåk, Norja – 1988 Skjåk, Norja) oli norjalainen runoilija. Hän tulkitsee runoissaan nuorta rakkautta ja pohtii lisäksi ihmisen vastuuta erilaisten ristiriitojen aikakaudella. Hän kirjoitti myös lastenrunoja.
Giovanni van Bronckhorst
Pelaajana
Bronckhorst aloitti jalkapalloilun Feyenoordin juniorijoukkueissa jo pikkupoikana. Seuran edustusjoukkueeseen hän nousi kaudeksi 1992–1993 ja kauden 1993–1994 hän pelasi lainasopimuksella Waalwijkissä. Kaudeksi 1998–1999 van Bronckhorst siirtyi 5,5 miljoonalla punnalla Rangersiin, jossa voitti vuonna 2000 Skotlannin liigamestaruuden. Vuonna 2000 hän siirtyi 8,5 miljoonan punnan siirtosummalla Arsenaliin, jossa ei kuitenkaan viihtynyt lainkaan kärsittyään muun muassa loukkaantumisista. Kaudeksi 2003–2004 hän siirtyi Barcelonaan, jossa voitti kausilla 2004–2005 ja 2005–2006 Espanjan pääsarjamestaruuden ja jälkimmäisellä kaudella myös Mestarien liigan. Kesällä 2007 van Bronckhorst palasi takaisin Feyenoordiin.
Alankomaiden maajoukkueessa Bronckhorst debytoi 31. elokuuta 1996 ottelussa Brasiliaa vastaan. Hän on ollut mukana MM-kilpailuissa 1998 sekä EM-kilpailuissa 2000 ja 2004. Van Bronckhorst edusti Hollantia myös vuoden 2006 maailmanmestaruuskisoissa, sekä 2008 EM-kisoissa. Van Bronckhorst kruunasi maajoukkueuransa hienosti MM-hopealla vuoden 2010 MM-kisoissa. Hän teki monien mielestä kisojen hienoimman maalin noin 30 metristä tolpan kautta vasemmalla jalallaan.
Valmentajana
Kesällä 2015 van Bronckhorstista tuli Feyenoord Rotterdamin päävalmentaja. Hän johdatti debyyttikaudellaan Feyenoordin KNVB-cupin mestariksi, kun FC Utrecht kaatui finaalissa 2-1. Pokaali oli Feyenoordin ensimmäinen sitten kauden 2007/08 cup-voiton, jota van Bronckhorst oli juhlimassa pelaajana. Kaudella 2016/17 van Bronckhorstin suojatit jatkoivat vahvoja otteitaan ja tasainen liigakausi huipentui Feyenoordin mestaruuteen. Edellisen kerran seura oli juhlinut mestaruutta 18 vuotta aikaisemmin. Kaudella 2017/18 van Bronckhorst luotsasi Feyenoordin toistamiseen Alankomaiden cupin mestariksi, kun loppuottelussa kaatui Ajax maalein 3-0. Liigassa mestaruuden puolustaminen ei onnistunut, vaan sijoitus oli lopulta neljäs. Menestystä ei myöskään tullut Mestarien liigassa, jonka lohkovaiheessa Feyenoord voitti vain SSC Napolin kotonaan 2-1 ja jäi lohkojumbona pudotuspelien ulkopuolelle.
Kaudella 2018/19 Feyenoord jäi kauas mestaruustaistelusta, sillä kolmossijasta huolimatta ero mestaruuden voittaneeseen Ajaxiin oli 21 pistettä. Cupissa van Bronckhorst luotsasi Feyenoordin välieriin. Kausi jäi hänen viimeisekseen Feyenoordin päävalmentajana.
Tammikuussa 2020 van Bronckhorstista tuli Kiinan Superliigan Guangzhou R&F:n päävalmentaja. Van Bronckhorstin johdolla Guanzhou sijoitti koronaviruksen sotkemalla kaudella Kiinan Superliigassa sijalle 11. Hän jätti seuran kauden päätteeksi palatakseen kotimaahansa lähemmäksi perhettään.
Marraskuussa 2021 van Bronckhorstista tuli Skotlannin Valioliigan Rangersin päävalmentaja. Hän oli tehtävässä vuoden verran ja sai potkut marraskuussa 2022.
Suomen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö
Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö oli aikaisemmin yksi Suomen valtioneuvoston ministeriöistä.
Historia
Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriötä edelsi vuonna 1892 perustettu senaatin kulkulaitostoimikunta. Toimituskunnasta tuli kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö vuonna 1918.
Ministeriö jakautui yleiseen osastoon, ilmailuosastoon, tieliikenneosastoon ja työvoima-asiain osastoon. Sen alaisia virastoja ja laitoksia olivat muun muassa Arava, rakennushallitus, rautatiehallitus, posti- ja lennätinhallitus ja tie- ja vesirakennushallitus sekä valtionyhtiöt Aero Oy, VAPO ja Yleisradio. Ministeriön toimialaan, sen työvoima-asiain osastoon, kuului myös ammatinvalinnanohjaus. Jatkosodan aikana ministeriölle kuului lisäksi kaikkia 16–60-vuotiaita henkilöitä koskeneen yleisen työvelvollisuuden johto. Vuosina 1941–1949 ministeriöön kuului myös rakentamista valvonut kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön rakennusasian osasto (KYMRO).
Ministerit
Vuodesta 1970 lähtien kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriötä vastaavia asioita ovat hoitaneet liikenne- ja viestintäministeriön (aluksi liikenneministeriö) ja työministeriön (aluksi työvoimaministeriö, nykyinen työ- ja elinkeinoministeriö). Viimeinen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Paavo Aitio jatkoi Koiviston I hallituksessa liikenneministerinä ja ministeri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Veikko Helle työvoimaministerinä.
Šiomghvimen luostari
thumb|300px|Šiomghvimen luostari thumb|300px|Šiomghvimen luostari thumb|300px|Šiomghvimen luostari Šiomghvimen luostari (, ”Šion luola”) on keskiaikainen luostari Georgiassa Mtskhetan piirikunnassa Mtskhetan kaupungin lähellä. Se sijaitsee kapeassa kalkkikivikanjonissa Mtkvari-joen pohjoisella rannalla noin 30 kilometrin päässä Tbilisistä.
Luostarikompleksi
Perinteen mukaan ensimmäisen luostarin paikalle perusti 500-luvun munkki Šio, yksi kolmestatoista assyrialaisesta kirkkoisästä, jotka tulivat Georgiaan kristittyinä lähetyssaarnaajina. Pyhän Šion sanotaan viettäneen viimeiset vuotensa erakkona syvässä luolassa, joka myöhemmin nimettiin hänen mukaansa Šiomghvimeksi. Varhaisin rakennus eli Johannes Kastajan luostari, yksinkertainen ja suunnittelultaan jäykkä ristikirkko, todellakin on tuolta ajalta, noin 560–580-luvuilta. Lisäksi munkkien kaivertamat luolat ovat yhä nähtävillä luostarin ympärillä ja sille johtavan tien varrella. Kirkolla on kahdeksankulmainen kupoli, ja siellä säilytettiin aikoinaan taidokkaasti koristeltua kivi-ikonostaasia, joka on nykyään näytteillä Georgian taidemuseossa Tbilisissä. Luostariin tehtiin jonkin verran muutostöitä 1000- ja 1700-luvuilla, mutta se on pääosin säilyttänyt alkuperäisen arkkitehtuurinsa.
Arkeologiset tutkimukset paljastivat vuonna 1937 kaksi kilometriä pitkän akveduktin, jolla tuotiin luostariin vettä läheisestä Skhaltban kylästä. Akveduktin rakennuttajaksi on merkitty kronikoihin Tšqondidin piispa Anton, kuningatar Tamarin hovin ministeri.
Historia
Šiomghvimestä tuli nopeasti Georgian suurin luostariyhteisö, jossa asui 500-luvun loppuun mennessä jopa 2 000 munkkia. Luostarista tuli vilkas kulttuurin ja uskonnon keskus, joka säilyi Georgian katolikoksen henkilökohtaisessa suojeluksessa. Davit IV (hallitsi 1089–1125) teki siitä kruunun omaisuutta ja antoi luostarille säädökset (1123). Georgian keskiaikaisen kuningaskunnan alamäki ja sitä seuranneet ulkopuoliset hyökkäykset johtivat luostarin taantumiseen. Tilanne parani suhteellisesti kun kuningas Giorgi VIII (hallitsi 1446–1465) myönsi Šiomghvimen ja sen maat Zevdginidze-Amilakhvarin aatelisperheelle, jonka perhehautapaikkana luostari toimi 1810-luvulle saakka.
Luostaria tuhosivat šaahi Abbas I:n lähettämät persialaisjoukot vuosina 1614–1616. Prinssi Givi Amilakhvari rakensi sen uudelleen vuonna 1678, mutta 1720-luvulla Georgian osmanimiehitys merkitsi luostarille uutta tuhoa ja väestökatoa. Amilakhvari-suvun uudestaan vuonna 1733 korjaama luostari joutui vain alle kahden vuoden kuluttua persialaisten hävittämäksi. He tappoivat luostarin munkit. Seuraavaksi Šiomghvime restauroitiin 1800-luvulla, mutta se ei enää saanut takaisin entistä merkitystään ja asemaansa Georgian hengellisessä elämässä. Neuvostokaudella luostari oli suljettu, mutta on nykyään jälleen toiminnassa ja houkuttelee turisteja ja pyhiinvaeltajia.
FK Mariupol
Futbolnyi Klub Mariupol on jalkapalloseura Mariupolin kaupungista. Seura pelaa kaudella 2018–2019 Ukrainan jalkapalloliigassa, joka on maansa korkein sarjataso. Nykymuotoinen seura on perustettu fuusiossa vuonna 1960, mutta sen juuret ulottuvat vuonna 1936 perustettuun ja kaksi vuotta myöhemmin nimen Stal saaneeseen tehdasjoukkueeseen. Vuoteen 2017 seura kantoi Iljitšin terästehtaan nimeä, mutta menetti sen kun Ukraina kielsi kommunismiin viittaavat nimet lailla. Mariupol on Ukrainan ykkösliigan kaksinkertainen mestari. Mestaruudet ovat kausilta 2007–2008 ja 2016–2017.
John Mitchell
John Mitchell -nimisiä henkilöitä ovat:
Mylly-Majalampi
Mylly-Majalammen ympäristö on kalliometsää. Järven eteläpuolella on Rinnekodin luonnonsuojelualue. Mylly-Majalammen ja Majalammen välillä on puro; Majalammen pinta on 0,2 metriä Mylly-Majalammen pintaa alempana.
I.N.R.I.
I.N.R.I. on brasilialaisen metalliyhtyeen Sarcófagon albumi, joka julkaistiin vuonna 1987. Albumia pidetään black ja death metalin virstanpylväänä, ja julkaisunsa aikoihin sitä pidettiin kiistanhaluisena.
Yhdysvaltalaiset musiikkilehdet ovat äänestäneet I.N.R.I.:n kymmenen parhaan black ja death metal -albumin joukkoon. Sarcófago tuli kuuluisaksi I.N.R.I.:n suosion johdosta. Sadat yhtyeet ovat äänittäneet sittemmin yhtyeen kappaleita, ja suurin osa kappaleista on tältä levyltä.
Albumi nauhoitettiin elokuussa 1987 J.G. -studiolla Brasilian Belo Horizontessa. Albumin tuottivat Tarso Senra (tuotti myös Sepulturan Schizophrenia-albumin) ja "Gauguin". Albumin miksasivat João Guimarães ja Sarcófagon jäsenet.
Alun perin albumi julkaistiin omakustanteena kasetilla, jonka kansi oli mustavalkoinen ja kotikopiokoneella monistettu. Sittemmin brasilialainen levy-yhtiö Cogumelo Records julkaisi albumin uudestaan. Sen jälkeen albumista on otettu lukemattomia uusintapainoksia kolmella eri kansikuvalla: oranssilla, sinisellä ja ruskealla.
Kappaleet
Alkuperäinen julkaisu sisältää yhdeksän kappaletta ja on kestoltaan 28:16.
A-puoli (Ascenssion):
B-puoli (Fall):
Cogumelo Records julkaisi albumin 15 kappaleen CD-versiona vuonna 2002. Kappaleet 10-12 otettiin Warfare Noise I -kokoelmalta, kappaleet 13-15 taas olivat livelevytyksiä Argentiinan kiertueelta. Kappalelista luetteloi 10. & 11. kappaleen yhdeksi kappaleeksi nimellä "Recrucify / The Black Vomit". Kokonaiskesto on 45:28.
Nuclear War Now!:n versio
Painokseen sisältyy useita eri versioita albumista:
Kokoonpano
Sanoitukset on kirjoittanut Wagner Lamounier, kappaleet ovat Sarcófagon yhdessä laatimia.
Optio
Optio arvopaperina on johdannaissopimus, jossa option myyjä eli asettaja antaa sitovan lupauksen kaupan tekemisestä jollakin kohde-etuudella sovittuna hetkenä tai ajanjaksona tulevaisuudessa tiettyyn hintaan. Option ostaja eli haltija voi puolestaan vapaasti päättää, toteutetaanko option ehtojen mukainen transaktio. Optiosopimuksen haltijalla on siis oikeus, mutta ei velvollisuutta, suorittaa sovittu transaktio. Optiosopimus on siis yksipuolinen oikeus. Optio on yksi johdannaisen muoto ja sen kohde-etuutena voi olla esimerkiksi jokin osake, raaka-aine tai valuutta. Reaalioptio puolestaan on mikä tahansa investointipäätös, joka pidetään avoimena siten, että se voidaan joko valita tai olla valitsematta tulevana ajankohtana.
Historiallinen tausta
Ensimmäisten optiosopimusten käyttäjinä pidetään yleisesti Antiikin kreikkalaisia maanviljelijöitä, jotka pyrkivät aikanaan suojaamaan niillä oliivisatonsa mahdollisen kuivuuden tai tulvien aiheuttamilta taloudellisilta menetyksiltä. He ymmärsivät, että sadonkorjuusta saatava tuotto riippui suuresti säästä, joten he päättivät "vakuuttaa itsensä" optioilla kompensoidakseen mahdollista rahallista menetystä. Oman taloudellisen positionsa suojaamiseen pyrkivät maanviljelijät eivät kuitenkaan olleet ainoita optioista kiinnostuneita markkinoilla, sillä pian näillä johdannaissopimuksilla alettiinkin käydä suojaamisen lisäksi myös täysin spekulatiivista kauppaa "uhkapelaajien" lyödessä vetoa tulevan oliivisadon suuruudesta maanviljelijöiden kanssa. Näillä spekuloijilla harvemmin oli omaa oliivisatoa omistuksessa, mutta he halusivat lyödä vetoa optiosopimuksilla kohde-etuuden tulevasta hinnankehityksestä. Nykymuotoisten vakioitujen optiosopimusten kaupankäynti alkoi yhdysvaltalaisessa Chicago Board Options Exchange:ssä (CBOE) vuonna 1973. Vaikka optioilla oltiinkin käyty kauppaa jo tätä aiemmin, CBOE onnistui luomaan puitteet järjestäytyneelle rahoitusinstrumenttien kaupankäynnille tarkoin yksilöidyillä sopimusehdoilla. Etenkin akateemiset edistysaskeleet eurooppalaisten optiosopimusten hinnan määrittelyssä tutkijoiden Fischer Black ja Myron Scholes (1972, 1973) sekä Robert Mertonin (1973) toimesta edesauttoivat suuresti optiokaupankäynnin räjähdysmäisessä kasvussa (ks. Black–Scholes-malli).
Optiotyypit ja sopimuksen osapuolet
Optioita voidaan yleisesti ottaen jakaa sekä sopimuksen toteuttamisajankohdan mukaan, että sen mukaan saako optiosopimuksen haltija oikeuden ostaa vai myydä. Osto-optio antaa haltijalleen eli ostajalleen oikeuden, mutta ei velvollisuutta, ostaa ennalta sovittu kohde-etuus ennakkoon sovittuna päivänä (toteutuspäivä) ennalta sovittuun hintaan (toteutushinta). Osto-option asettajalla eli myyjällä sen sijaan on velvollisuus myydä kohde-etuus sopimuksen ostajalle sovittuna päivänä sovittuun hintaan, mikäli osto-option ostaja näin vaatii. Myyntioptio sen sijaan antaa haltijalleen eli ostajalle oikeuden, mutta ei velvollisuutta, myydä ennalta sovittu kohde-etuus toteutuspäivänä toteutushintaan. Myyntioption asettajalla eli myyjällä puolestaan on velvollisuus ostaa kohde-etuus option toteutuspäivänä toteutushintaan, mikäli myyntioption ostaja näin vaatii. Taulukko 1 esittelee tarkemmin optiosopimusten peruspositiot nelikentässä: 1) ostettu osto-optio, 2) myyty osto-optio, 3) ostettu myyntioptio ja 4) myyty myyntioptio.
Taulukko 1. Tarkempi erittely optioiden perustyypeistä ja kaupan osapuolista.
Esimerkki
Jos henkilölle annetaan esimerkiksi optio-oikeus merkitä (ostaa) yrityksen osakkeita 1000 kappaletta hintaan 15 €/kappale ja optio-oikeuden käyttämishetkellä osakkeen kurssi (osakkeen hinta pörssissä) on 17 €, saa optio-oikeuden haltija 1000 x (17–15) euron = 2000 euron edun (myydessään pörssihintaa halvemmalla ostamansa osakkeet pörssihintaan hän saa voittoa 2000 €). Jos osakkeen kurssi on merkintäajan päättyessä alle 15 €, päättyy optio-oikeuden "elämä" arvottomana. Tässä tilanteessa optio-oikeuden haltija ei voita eikä häviä, muuta kuin optiosta maksamansa hinnan, koska hänen ei ole pakko ostaa kohde-etuutena olevia osakkeita itselleen tappiolla.
Optiolla voidaan tarkoittaa mm. osakeyhtiölain 4 luvussa määriteltyjä optio-oikeuksia. Optio-oikeus on mahdollisuus merkitä yhtiön osakkeita johonkin määrättyyn merkintähintaan (mahdollisuus ostaa osakkeita halvemmalla kuin osakkeiden hinta pörssissä).
Optioita käytetään joko spekulatiivisesti (ilman alla olevaa kohde-etuutta) tai oman position suojaamiseen, eli karkeasti sanottuna uhkapeliin markkinoiden suuntaa arvaten tai suojelemaan omaa olemassa olevaa sijoitusta. Spekulatiivinen optioiden käyttö on huomattavasti laajempaa kuin derivatiivien käyttö sijoitusten suojaamiseen. Suojaamisessa ajatuksena on varmistaa oman sijoituksen arvon säilyminen tilanteessa, jossa sijoituksen markkinahinta putoaa voimakkaasti.
Optioita käytetään usein yritysjohdon ja avainhenkilöiden kannustimena. Optioiden käytöllä pyritään siihen, että optioita saaneet yhtiön työntekijät pyrkisivät kasvattamaan yhtiön osakekurssia, eivätkä suuntaisi päähuomiota johonkin muuhun tavoitteeseen. Kun yhtiön osakekurssi nousee, yhtiön omistajat vaurastuvat. Ajatuksena siis on, että johdon ja omistajien edut olisivat yhteneväisiä. Johdon optiojärjestelmissä käytetyt optiot ovat usein maturiteetiltaan pitkäaikaisia ja näin olleen ne oikeastaan ovatkin warrantteja (eli pitkän maturiteetin optioita).
Tällaisista niin sanotuista henkilökuntaoptioista saatavat optiotulot ovat Suomessa saajalleen ansiotuloa, josta maksetaan palkkaveron mukaisesti veroa. Sen sijaan yleisen kaupankäynnin kohteena olevista pörssinoteeratuista optioista ja warranteista saadut luovutusvoitot verotetaan normaalin pääomatuloveron (30 prosenttia) mukaisesti.
Kun optio-sopimusten arvon määrityksen logiikkaa käytetään muiden kuin rahoitusmaailman optiosopimusten arvon määrittämiseen, eli siis tavallisten investointien arvon määrittelyssä, kutsutaan toimintaa reaalioptiolaskennaksi. Reaalioptioita ovat kaikenlaiset mahdollisuudet, jotka yritys voi, mutta ei ole pakko toteuttaa – esimerkiksi investointien tekeminen. Suomessa reaalioptioista on kiinnostunut mm. Suomen Reaalioptioyhdistys ry.
XSPORT
XSPORT on ukrainalainen televisiokanava. Kanava perustettiin 16. tammikuuta 2012 ja sillä näytetään urheilua. Sen omistaa Borys Kolesnikov. XSPORT lopetettiin vuonna 2015 mutta se jatkoi taas toimintaansa 2016.
Ikoninurkka
thumb|250px|Ikoninurkka Ikoninurkka (karjalaksi suuri cupukka eli suuri nurkka) on ortodoksisessa perinteessä kodeissa tai julkisissa tiloissa oleva nurkka, johon on sijoitettu ikoneja, lampukka ja mahdollisesti karjalaisessa perinteessä käspaikka, eli koristeellisesti kirjailtu pyyhe. Ikoninurkan äärellä toimitetaan pieniä kotihartauksia. Ikoninurkkaus sijoitetaan tyypillisesti huoneen itäiselle seinälle tai koilliseen tai kaakkoiseen kulmaan. Sen on tarkoitus olla varattuna vain kirkolliselle kuvastolle ja esineille, eikä samalle seinällä yleensä pidetä muita tauluja.
Meripihka
Meripihka on miljoonia vuosia sitten eläneiden puiden tuottamaa fossilisoitunutta, kovettunutta pihkaa tai mahlaa. Meripihka on useimmiten syntynyt havupuiden pihkasta, mutta myös tiettyjen lehtipuiden mahla voi kovettua meripihkaksi. Joidenkin meripihkapalasten sisälle on jäänyt hyönteisiä ja muuta eloperäistä materiaalia.
Meripihkapalasia löydetään eniten Itämeren rannoilta, jonne meri sitä huuhtelee, mutta sitä saadaan myös maasta kaivamalla.
Meripihkaa on helppo muotoilla koruiksi ja muiksi esineiksi. Meripihkaa on käytetty myös lakan valmistukseen ja muunkin teollisuuden raaka-aineena. Meripihkajauhetta on entisaikoina käytetty myös lääkkeenä.
Syntyminen
Vanhimmat meripihkapalaset ovat vähän yli 300 miljoonaa vuotta vanhoja. Meripihkan ikä vaihtelee suuresti löytömaittain. Esimerkiksi Baltian meripihka Itämeren alueella on 30–50 miljoonaa vuotta ja Dominikaanisen tasavallan meripihka noin 20 miljoonaa vuotta vanhaa. Itävallan, Venäjän, Japanin ja Lähi-idän meripihka on usein yli 100 miljoonaa vuotta vanhaa. Meripihkan ikä saadaan määrittelemällä sen maankuoren kerrostuman ikä, josta palanen löydettiin. Palanen on tosin usein löytöpaikkaansa vanhempaa, jos se on kulkeutunut sinne veden mukana.
Aluksi muinainen puu eritti pihkaa halkeamiinsa tai sitä vuosi puusta ulos. Litteä meripihka ja maahan notkeana pudonneet meripihkakimpaleet ovat usein peräisin puun sisäiseen halkeamaan syntyneestä pihkasta. Pitkänomaiset pihkapalaset ovat usein puun kuorta pitkin valunutta pihkaa. Pisaramainen kimpale on usein syntynyt pursuamalla kuoren alta. Meripihkassa voi näkyä kerroksia, jotka johtuvat vuodenajan mukaan vaihtelevasta pihkantuotannosta.
Miljoonien vuosien kuluessa pihka polymerisoitui eli sen samanlaiset orgaaniset perusmolekyylit liittyivät yhteen. Haihtuvat ainesosat poistuivat pihkasta, ja se kovettui. Muuttuakseen meripihkaksi pihkan täytyi olla suojassa ilman hapettavalta vaikutukselta, auringonpaisteelta ja muulta valolta. Pihkan oli myös jouduttava melko pian veteen tai märkiin olosuhteisiin, kuten suosammalikkoon.
Meripihka on merivettä kevyempää, joten meripihkapalanen on usein kellunut pois syntymäpaikaltaan. Samalla se on puhdistunut pinnaltaan. Maakerrostumaan lopulta joutunut palanen voi olla peräisin kaukaakin syntymäpaikaltaan.
Väri
thumb|350px|Baltian meripihkan värejä Meripihka on yleensä läpikuultavaa, joskus jopa täysin läpinäkyvää. Meripihkaa on sadoissa värivivahteissa, kuten kullankeltaisena, ruskehtavana, punertavana, valkoisena ja mustana. Valo tummentaa keltaisen meripihkan punertavaksi ja ruskehtavaksi. Valkoinen väri johtuu pienistä ilmakuplista. Erityisen harvinaisia ja siksi kallisarvoisia ovat läpikuultavat punertavan keltaiset palaset.
Harvinaista vihertävän sinistä meripihkaa löydetään lähinnä Dominikaanisesta tasavallasta. Dominikaaninen meripihka on myös erityisen fluoresoivaa.
Koostumus
Meripihka koostuu erilaisista hartseista, joiden pääaineita ovat hiili, vety ja happi. Meripihkan tarkka koostumus vaihtelee hiukan sen tuottaneen puulajin mukaan. Meripihkatyypit erotellaan toisistaan niiden sisältämän meripihkahapon mukaan.
Noin puolet nykyisin myytävistä meripihkaesineistä on valmistettu puristemeripihkasta. Sitä saadaan lämmittämällä pieniä meripihkan palasia ja jauhetta parafiiniin tai glyseriiniin sekoitettuna yli 100 °C:ksi ja puristamalla massa levyiksi tai tangoiksi. Puristemeripihka on ominaisuuksiltaan aitoa meripihkaa, mutta sillä on selvästi havaittava erilainen sisäinen rakenne kuin käsittelemättömällä meripihkalla.
Sulkeumat
thumb|upright|left|Meripihkan vangiksi jäänyt hyönteinen Meripihkassa voi olla myös sulkeumia, kuten vesipisaroita, ilmakuplia ja roskia sekä hyönteisiä ja kasvinosia. Eliöt ovat säilyneet meripihkan sisällä tilan hapettomuuden vuoksi. Hyönteisiä löytyy noin kahdesta prosentista kirkkaista meripihkapalasista, ja muunlaista eloperäistä materiaalia noin joka kymmenennestä. Kaikista meripihkan sisältä löydetyistä eläimistä hyönteisiä on kolme neljäsosaa, ja niitä on määritetty jo noin 5 000 lajia. Niistä on jäljellä vain kova kitiinikuori, sillä pehmeät sisäkudokset yleensä häviävät. Hyönteisten lisäksi on löydetty paljon muitakin alle senttimetrin kokoisia eläimiä, kuten hämähäkkieläimiä. Myös gekkoliskoja on löydetty dominikaanisesta meripihkasta. Yhdestä meripihkakimpaleesta on löydetty höyheniä, joiden on arveltu saattavan olla dinosauruksesta.
Kestävyys
Ylös kaivettu meripihka rapautuu ilman ja auringonvalon vaikutuksesta. Aineen pinnalle syntyy parinkymmenen vuoden kuluessa halkeamia, ja sen väri tummuu. Rapautumista hidastetaan muun muassa sivelemällä pintaan keinotekoista hartsia.
Meripihka on melko pehmeää, ja se naarmuuntuu herkästi. Meripihka ei myöskään kestä hyvin kemikaaleja ja liuoksia, kuten alkoholia, hajuvesiä, bensiiniä, happoja ja liuottimia. Meripihka on syttyvää ja voi murtua paineessa tai kuumuudessa.
Esiintyminen
thumb|Meripihkan kerääjiä Puolan rannikolla thumb|Itämeren ympäristön sinisestä savikerrostumasta louhitaan meripihkaa. Meripihkaa on löydetty monista maista ja kaikista maanosista Etelämannerta lukuun ottamatta. Kaikesta löydetystä meripihkasta 94 prosenttia on Baltian meripihkaa, jota löydetään nykyisen Itämeren alueelta. Se on peräisin metsistä, jotka kasvoivat pääasiassa Etelä- ja Keski-Ruotsissa ja Suomessa. Tulvat huuhtoivat näiden metsien tuottaman meripihkan purojen ja jokien kautta meriin, joiden pohjiin se painui. Myöhemmin jääkaudet työnsivät merten pohjien kerrostumat etelään päin. Runsaasti meripihkaa kuljetti suuri merivirta Pohjanlahden perukoilta eri puolille Itämerta, jonka rannoilta sitä nykyään löydetään. Baltian meripihkan esiintymisalueita ovat Etelä-Ruotsi, Viro, Latvia, Liettua, Puola, Saksa, Tanska ja Englanti. Kivikaudelta saakka meripihkaa on saatu erityisen runsaasti nykyisten Liettuan ja Kaliningradin alueen rannoilta. Suomessa raakameripihkaa on löydetty pieneltä alalta pellolta Inkoosta, lisäksi on muutamia hajalöytöjä Paraisilta ja Nauvosta. Mahdollisesti jäät ovat kuljettaneet sitä jostain eteläisemmältä Itämereltä.
Myös Dominikaanisesta tasavallasta löydetään paljon meripihkaa. Sitä sai esimerkiksi löytöretkeilijä Kristoffer Kolumbus lahjaksi Karibian intiaaneilta. Dominikaaninen tasavalta tuotti 2010-luvun alussa vuosittain 2–5 tonnia meripihkaa.
Jäljitelmät
Meripihkaa on arvokkaana aineena jäljitelty ja väärennetty kautta historian. Jäljitelmien ei väitetä olevan aitoa meripihkaa, mutta jos niiden tarkoitus on harhauttaa ostajaa, ne ovat väärennöksiä. Väärentäjät lisäävät usein jäljitelmän sisään hyönteisiä, sillä ne nostavat esineen arvoa.
Jäljitelmiä on 1800-luvulta alkaen valmistettu esimerkiksi selluloidista, akryylistä, bakeliitista ja monesta muusta uudesta muovilaaduista. Meripihkan jäljitelmissä ja väärennöksissä usein käytettävä kopaali on myös luonnonaine, vanhaa pihkaa. Se muistuttaa suuresti meripihkaa, mutta muodostuu jo 10 000 vuodessa. Sitä saadaan etenkin Itä-Afrikasta, Kolumbiasta ja Dominikaanisesta tasavallasta.
Historia ja käyttö
Pronssikaudella meripihkaa kaupattiin pitkien etäisyyksien yli, ja esimerkiksi foinikialaiset kauppiaat kuljettivat meripihkaa pohjoisesta etelään. Meripihka oli kallista ylellisyystavaraa, joka maksettiin etupäässä metalleilla ja suolalla. Pronssikautisia meripihkaesineitä on löydetty laajalta alueelta Länsi-Euroopasta Välimeren kautta Lähi-itään. Varsinkin etruskit kaiversivat Baltian meripihkasta taidokkaita veistoksia.
Rooman valtakunnassa meripihkaesineitä käyttivät varakkaat ihmiset. Meripihkasta valmistettiin esimerkiksi koruja, pienoisveistoksia, kauneudenhoitovälineitä ja erilaisia käyttöesineitä. Aine oli kallista, ja pienellä meripihkaveistoksella saattoi ostaa hyväkuntoisen orjan. Meripihkansa roomalaiset hankkivat Itämeren rannoille lähettämillä retkikunnillaan. Ne kulkivat niin sanottua Meripihkatietä nykyisestä Kaliningradista Adrianmeren pohjoispäässä sijaitsevaan Aquileiaan, josta tuli tärkeä meripihkaesineiden valmistuspaikka.
Varhaiskeskiajalla viikingit kauppasivat meripihkaa laajalla alueella Euroopassa ja sen itäpuolella. Suosittuja olivat etenkin meripihkasta valmistetut rukousnauhat. 1200-luvulla saksalaiset ritarikunnat omivat Itämeren meripihkan ja kielsivät paikallisia asukkaita keräämästä sitä itselleen rannoilta.
1600-luvulta alkaen meripihkasta hiottiin suurennuslaseja, silmälaseja ja aurinkolaseja.
Saksassa sai vuonna 1862 liikeyritys Stantien & Becker rajoitetun oikeuden meripihkan etsintään ja koneelliseen kaivuuseen. Ainetta alettiin kerätä merenpohjasta sukeltajien avulla. Kun havaittiin, että meripihkaa löytyi niin sanotusta sinisestä savikerrostumasta, sitä alettiin kaivaa maasta runsain määrin. Tämä synnytti suuren meripihkateollisuuden, joka tarjosi työtä tuhansille ihmisille. Meripihkaa käytettiin korujen lisäksi myös lakan valmistukseen, lämmön ja sähkön eristyksessä sekä kemianteollisuuden välineisiin. Meripihkan käyttö lakkateollisuudessa on vähentynyt, kun kopaali ja keinotekoinen hartsi ovat yleistyneet.
Suomen Kristillisdemokraatit
Suomen Kristillisdemokraatit, lyhyemmin KD on suomalainen keskusta-oikeistolainen ja kristillisdemokraattinen puolue. Puolueen puheenjohtajana on toiminut vuodesta 2015 lähtien Sari Essayah. Puolueella on viisi kansanedustajaa eduskunnassa, jossa se on toiminut vuodesta 1970 lähtien.
Puolue perustettiin nimellä Suomen Kristillinen Liitto (SKL) 6. toukokuuta 1958 Helsingissä. Puolueen perustajat olivat kokoomukseen tyytymättömiä konservatiiveja, jotka hakivat mallia norjalaisen sisarpuolueen menestyksestä. Puolue syntyi kommunisminvastaisena protestina joka tarjosi personalismiin ja kristillisiin arvoihin perustuvan poliittisen vaihtoehdon. KD on sittemmin vakiintunut konservatiiviseksi yleispuolueeksi.
Puolueen nimi vaihdettiin vuonna 2001 muotoon Suomen Kristillisdemokraatit r.p.. Kristillisdemokraattien pää-äänenkannattaja on KD-lehti. Kristillisdemokraatit on Kansallisen Kokoomuksen tavoin Euroopan kansanpuolueen jäsen. Kristillisdemokraatit kuuluu Pohjoismaiden neuvostossa Keskiryhmään.
Arvot ja lähestymistapa
Kristillisdemokraattien politiikka heijastelee kansainvälistä kristillisdemokratiaa. Yleinen kristillisdemokraattinen aatemaailma on kehittynyt erityisesti toisen maailmansodan jälkeen. Poliittisesti KD on keskusta-oikeistolainen ja kuuluu pohjoismaisten sisarpuolueiden tavoin keskiryhmään. Kristillisdemokraatit on korostanut kristillisiä perusarvoja ja ihmiskäsitystä.
Kristillisdemokraattien uusin periaateohjelma on vuodelta 2017.
Poliittiset linjaukset ja tavoitteet
thumb|[[Sari Essayah on toiminut KD:n puheenjohtajana vuodesta 2015 lähtien. Essayahin johtamaa puoluetta on luonnehdittu konservatiiviseksi yleispuolueeksi. ]] Kristillisdemokraatit ovat usein korostaneet poliittisissa avauksissaan arvopolitiikkaa ja perheystävällisyyttä.
Perhepolitiikka
Kristillisdemokraattien mukaan perhe on yhteiskunnan perusyksikkö, jonka vointi vaikuttaa koko yhteiskuntaan. Perhepoliittisissa ratkaisuissa KD on korostanut lapsen etua, perheiden valinnanvapautta, byrokratian vähentämistä perheiden etuuksissa sekä lapsiluvun kasvattamista korostavaa näkökulmaa perheitä koskevassa poliittisessa päätöksenteossa. Kristillisdemokraatit on puolustanut kotihoitoa sekä ehdottaneet kuukausittaista "taaperobonusta", jossa ansiosidonnaisen jälkeen maksettaisiin verotonta hoitorahaa. Puolue on korostanut perhevapaiden joustoa ja maksurasituksen jakamista. Puolue ei aja perhevapaiden kiintiöimistä.
Puolue on korostanut vanhemmuuden tukemista ja puolueen mukaan perhe-etuudet luo edellytyksiä lasten tasapainoiselle kasvulle. Puolue on esittänyt päivähoitomaksujen alentamista, henkilötyövuosien lisäämistä varhaiskasvatukseen sekä varhaiskasvatuksen ja peruskoulun ryhmäkokojen pienentämistä. Puolueen mukaan lapsivaikutusten arviointi tulisi olla keskeinen arviointialue uudistuksissa. Kristillisdemokraatit on vastustanut kotitalousvähennysten leikkaamista.
Hyvinvointipolitiikka
Kristillisdemokraatit korostaa ihmisten kokonaisvaltaista hyvinvointia, johon sisältyy hyvinvointipalvelut ja huolenpito, perusturvan riittävyys sekä terveyttä edistävä ympäristö. Kristillisdemokraatit on esittänyt lisäpanostuksia terveydenhuoltoon ja hoitajien palkkaamiseen, matalan kynnyksen mielenterveyspalveluja sekä terapiatakuun käyttöönottoa. Sosiaali- ja terveyspalveluiden järjestämisessä puolue on korostanut lasten ja nuorten hyvinvointia sekä vanhusten palvelun laatua. KD on esittänyt huolensa kasvavasta hallinnosta ja mahdollisista piilopuoluetuista sekä vastustanut uusien verojen luomista.
Talous- ja työllisyyspolitiikka
KD on korostanut sosiaalisen markkinatalouden mallia, vakaata taloutta ja julkisen velan kasvun pysäyttämistä. Kristillisdemokraattien talouspolitiikka perustuu yrittäjyyden tukemiseen ja sitä kautta uusien työpaikkojen luomiseen. Kristillisdemokraatit ovat tavoitelleet työllisyysasteen nostoa sekä yrittäjien sosiaaliturvan parantamista. Kristillisdemokraatit ovat esittäneet sosiaaliturvan uudistamista kannustavan perusturvan mallin mukaisesti. Puolue on ajanut opintotuen tulorajojen pysyvää korotusta. Suomen Yrittäjien lehti arvioi kristillisdemokraattien kuntavaaliohjelman yrittäjämyönteisimmäksi vuonna 2017. Kuntataloudessa kristillisdemokraatit on korostanut peruspalvelujen priorisointia ja kestävää taloudenhoitoa.
Ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Kristillisdemokraatit kannattaa itsenäisen maanpuolustuksen rakentamista yleisen asevelvollisuuden varaan. KD vaatii riittävää panostusta puolustusmenoihin ja sisäiseen turvallisuuteen sekä kansainvälistä puolustusyhteistyötä Pohjoismaiden, Naton sekä Euroopan unionin kanssa. KD suhtautuu Nato-jäsenyyteen myönteisesti, mikäli liittymiselle on selkeä kansan tuki. Kristillisdemokraatit ovat ajaneet nopeutettua rajamenettelyä ja laajennuksia valmiuslain toimivaltuuksiin, joiden tarkoitus on vastata tehokkaasti muuttoliikettä hyväksikäyttävään hybridivaikuttamiseen. Kristillisdemokraatit ovat korostaneet Suomen roolia rauhanvälittäjänä ja tukenut kansalaisjärjestöjen tekemää kehitysyhteistyötä ulkopolitiikan välineenä. Maahanmuutossa kristillisdemokraatit on korostanut inhimillistä, mutta hallittua maahanmuuttoa.
Eurooppapolitiikka
Kristillisdemokraatit näkee eurooppalaisen yhteistyön tuovan lisäarvoa työllisyyden ja hyvinvoinnin alueilla sekä yhteisten sisämarkkinoiden kautta. KD vastustaa EU:n kehittymistä liittovaltioksi. Puolue on suhtautunut kriittisesti lisätoimivallan siirtoon ja korostanut jäsenmaiden omaa vastuuta veloistaan ja talousongelmistaan. Puolue on vastustanut EU:n budjetin merkittävää kasvattamista, omien varojen lisäämistä sekä verotusoikeutta ja yhteisvastuullista velkaa. Kristillisdemokraatit ovat vastustaneet EU:n 750 miljardin elpymisrahastoa ja epäilleet, ettei ratkaisu jää unionissa tilapäiseksi. Vuonna 2004 puolue esitti kansanäänestystä Lissabonin sopimuksesta.
Perustaminen ja varhaiset vuodet
Suomen Kristillisdemokraatit perustettiin vuonna 1958 nimellä Suomen Kristillinen Liitto. Puolueen perustivat konservatiivit, jotka olivat tyytymättömiä kokoomuksen kehitykseen. Taustalla vaikutti myös innostus Norjan KrF:n esimerkistä. Puolue oli toimintansa alkuaikoina erityisesti protestiliike.
Puolueen perustamiseen vaikutti sosialidemokraattien vuosikymmeniä kestänyt valta-asema, kokemus Neuvostoliiton vaikuttamispyrkimyksistä, kasvava kirkosta eroamisen määrä sekä kommunistien vakiintunut asema ammattiyhdistysliikkeessä. Uusi liike koettiin tarpeelliseksi maallistuneen, uskonnonvastaisen ilmapiirin vuoksi. Puolueen perustamisen aikaan kommunistivaltaisesta SKDL:sta tuli suurin eduskuntaryhmä. Kommunistiset voimat keräsivät vaaleissa lähes 25 prosentin kannatuksen.
Alkujaan yhdistyksen tarkoitus oli lähinnä tukea sopivia ehdokkaita eri puolueiden listoilla. 1960-luku oli itämisaikaa varsinaiselle puoluetoiminnalle, vaikka puolue saikin paikan Helsingin kaupunginvaltuustossa vuonna 1964. Aktiivinen pyrkimys kansanedustajapaikkaan vahvistui lainsäädännön liberalisoituessa. Puolueen aktiivit pyrkivät tarjoamaan selkeän vaihtoehdon yksilinjaiselle poliittisille ajattelulle viemällä Suomea perinteisten arvojen suuntaan.
Nousu eduskuntaan
Ensimmäisen kansanedustajansa puolue sai vuoden 1970 protestivaaleissa, kun Raino Westerholm valittiin eduskuntaan. Vaalit olivat protesti kansanrintamahallitukselle, josta muodostui synonyymi liberalisaatiolle ja maallistumiselle. Kansallisen näkyvyyden myötä puolue sai 134 paikkaa kunnanvaltuustoihin vuonna 1972. Puolue kasvatti kannatustaan jatkuvasti koko 1970-luvun ajan. Vuonna 1979 puolue saavutti siihen astisen huippunsa ja sai 4,8 prosentin kannatuksella yhdeksän paikkaa Eduskuntaan. Westerholm toimi puolueen puheenjohtajana vuosina 1973-1982.
thumb|[[Raino Westerholm oli puolueen ensimmäinen kansanedustaja ja pitkäaikainen puheenjohtaja. Vuoden 1978 presidentinvaaleissa Westerholm haastoi Urho Kekkosen ja sai liki 8,8 % kannatuksen.]] Puolueen kansanedustajat vastustivat presidentti Urho Kekkosen toimikauden pidentämiseksi vuonna 1973 säädettyä poikkeuslakia. Poikkeuslain vastustus ja kekkosvastaisuus kärjistyivät presidentinvaaleihin vuonna 1978, joissa Westerholm haastoi suurten puolueiden tukeman Kekkosen. Westerholm keräsi lähes kolminkertaisen kannatuksen suhteessa puolueen normaalikannatukseen. "Westerholm-ilmiö" vauhditti puoluetta seuraavan vuoden eduskuntavaaleissa.
Westerholmin jälkeen puolueen puheenjohtajana toimi Esko Almgren vuosina 1982–1989. Almgrenin kaudella puolue pyrki profiloitumaan protestiliikkeen sijasta yleispuolueena mm. energiakysymysten ja hiilivoiman suitsimisen tullessa ajankohtaiseksi. Almgrenin seuraajaksi valittiin vuonna 1989 Toimi Kankaanniemi. Puolueen tunnuskukkana käytettiin 1980-luvulta lähtien valkovuokkoa, jonka on nähty symboloivan elämää, toivoa ja uskoa.
Läpimurto hallitusvastuuseen ja aatteellinen keskustelu
Vuonna 1991 puolue sai läpimurtonsa hallitusvastuuseen. Vaaleissa puolue nosti edustajamääräänsä kahdeksaan ja perinteisten porvaripuolueiden asema vahvistui. Puolue sai kutsun Ahon hallitukseen, joka oli vuosien tauon jälkeen ensimmäinen porvarihallitus. Puolue toimi hallituksen toisena vaa'ankielipuolueena. Puolue sai hallitukseen yhden ministerin. Toimi Kankaanniemi toimi hallituksessa kehitysyhteistyöstä vastanneena ministerinä. Kankaanniemen johtama puolue oli tuolloin maltillisen EU-kriittinen ja korosti lähipäätösperiaatteen merkitystä Euroopan asioissa. Puolue vastusti EU-jäsenyyttä ja jätti hallituksen EU-jäsenyyspäätöksen jälkeen.
Kankaanniemen selvästi EU-vastainen kanta jakoi puoluetta 1990-luvulla. Vuonna 1995 Kankaanniemen syrjäyttäneen Bjarne Kalliksen mukaan puolue ajoi itseään poliittiseen paitsioon. Kallista kuvattiin visionäärinä, jolla oli selvä suunta mihin suuntaan suomalaista kristillisdemokratiaa tuli ohjata. Vuonna 1991 puolue hyväksyttiin Euroopan kristillisdemokraattien liiton tarkkailijajäseneksi.
Kristillisdemokraattinen puolue
Puolue vaihtoi nimensä Kristillisdemokraateiksi vuonna 2001. Bjarne Kalliksen puheenjohtajakaudella, vuosina 1995–2004, puoluetta modernisoitiin osaksi laajempaa eurooppalaista kristillisdemokraattista perinnettä ja puolue siirtyi eurooppamyönteisemmäksi. Suomenruotsalainen Kallis nosti puolueen kannatusta niin suomenkielisten kuin ruotsinkielisten RKP:n kannattajien piirissä. Eija-Riitta Korhola valittiin vuonna 1999 puolueen ensimmäiseksi europarlamentaarikoksi.
Vuoden 2003 vaaleissa puolue saavutti kaikkien aikojen parhaan vaalituloksensa, kun puolue keräsi yli 5,3 prosentin kannatuksen. Puheenjohtajana Kallis otti kantaa ajankohtaisiin ja globaaleihin kysymyksiin, kuten turvallisuuspolitiikkaan. EU-jäsenyyden toteuduttua puolue päivitti kantaansa valtioliittoa korostavaksi ja liittovaltiokehitystä vastustavaksi. Puolue korosti yhteistyötä ympäristönsuojelussa ja kansainvälisen rikollisuuden torjunnassa. Kalliksen kaudella puolue kävi myös aatteellista keskustelua kristillisdemokratiasta. Kallis oli puolueen ehdokas vuoden 2006 presidentinvaaleissa.
Kalliksen seuraajaksi valittiin Päivi Räsänen, joka toimi kristillisdemokraattien puheenjohtajana vuosina 2004–2015. Räsäsen kaudella puolue hyväksyi uuden periaateohjelman. Oppositiopolitiikassaan kristillisdemokraatit nostivat esiin laajasti sosiaali- ja terveyspoliittisia kysymyksiä. Räsänen toimi sisäministerinä Kataisen ja Stubbin hallituksissa vuosina 2011–2015.
Vuonna 2015 kristillisdemokraattien puheenjohtajaksi valittiin europarlamentaarikkona ja presidenttiehdokkaana 2012 tutuksi tullut Sari Essayah. Puheenjohtajaksi valintansa jälkeen Essayah ilmoitti tavoitteekseen kehittää kristillisdemokraateista puolueen, jota voi verrata Saksan CDU-puolueeseen. Essayah totesi tarvittavan työmarkkinauudistusta. Häneen mukaansa Suomi on jäänyt 1990-luvulle Ruotsin ja Tanskan tehdessä uudistuksia. Kristillisdemokraatit hyväksyttiin keskusta-oikeistoa edustavan Euroopan kansanpuolueen täysjäseneksi vuonna 2018. Puolue perusti kristillisdemokraattista tutkimusta ja päätöksentekoa tukevan Ajatushautomo Kompassin vuonna 2016.
Eduskuntaryhmä
Suomen Kristillisdemokraatteja eduskunnassa edustaa Kristillisdemokraattinen eduskuntaryhmä. Eduskuntaryhmä toimii KD:n kansanedustajien yhteistyöelimenä. Eduskuntaryhmän merkitys eduskuntatyössä on keskeinen: kokouksissa keskustellaan ajankohtaisista poliittisista kysymyksistä ja muodostetaan kantoja eduskunnan käsittelyssä olevaan asiaan. Kristillisdemokraattisen eduskuntaryhmän valtiopäiväkaudella 2019–2023 muodostaa 5 kansanedustajaa. Ryhmän puheenjohtajana toimii kansanedustaja Päivi Räsänen.