cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arrival (Abban albumi)
Albumi sisältää "Dancing Queen" - kappaleen, joka on ehkä yhtyeen tunnetuin. Se oli listaykkösenä useissa valtioissa ja vakiinnutti yhtyeen aseman Yhdysvaltain markkinoilla. Kappaleen päävokaalit laulavat totutusti Anni-Frid Lyngstad ja Agnetha Fältskog (Lyngstad säkeissä, Fältskog kertosäkeistöissä) ja yhteisessä stemmassa he muodostavat "kolmannen äänen". Toinen suurhitti "Knowing Me, Knowing You" on Abban uran ensimmäinen avioerosta kertova laulu, vaikka tässä vaiheessa yhtyeen jäsenet eivät vielä suunnitelleetkaan eroa. "Money, Money, Money" -kappaleessa Abba ammentaa ensimmäistä kertaa musikaaliperinteestä. Albumin instrumentaalinen päätöskappale "Arrival" sisältää vaikutteita ruotsalaisesta kansanmusiikista. Mike Oldfield teki kappaleesta version vuonna 1980 albumilleen QE 2.
Albumi on julkaistu uudelleen remasteroituna vuosina 1997, 2001 ja 2005.
Vuonna 2009 Arrival pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon on koottu tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Hercule Poirot (televisiosarja)
Hercule Poirot (Agatha Christie’s Poirot) on brittiläisen ITV:n tuottama Agatha Christien salapoliisinovelleihin ja -romaaneihin perustuva televisiosarja. Hercule Poirot'na esiintyy David Suchet. Suomessa sarjaa esittää Yle TV1.
Sarja alkoi Isossa-Britanniassa vuonna 1989. Vuosina 1989–1993 filmattiin lähinnä Poirot-novelleja ja sen jälkeen romaaneja. Sarjan tuottajien tavoitteena on ollut siirtää koko Poirot’n ura filmille.
Puuttuvat sovitukset
Vuoden 2013 kauden jälkeen on vielä sovittamatta:
Jäljellä on myös viisi novellia, joista Christie kirjoitti myöhemmin laajemmat versiot, joista on jo tehty sarjan jakso.
DVD-julkaisut Suomessa
Suurin osa sarjan jaksoista on julkaistu Suomessa DVD:llä. DVD-julkaisujen kaudet eivät vastaa sarjan alkuperäisiä kausia.
Markku Saarinen
Varsinaisen leipätyönsä Saarinen teki Aku Ankan toimituksessa suomentaen sarjakuvia. Saarisen käännöksistä ovat jääneet elämään monet Aku Ankasta lähteneet lentävät lauseet.
Saarisen kuollessa hänen kirjastossaan oli miltei 12 000 nidettä.
Kouluaikoina Saarisen menestys oli huipputasoa.
3G-verkot Suomessa
3G-verkot Suomessa muodostuvat toimiluvan saaneiden kolmen teleoperaattorin Elisan, DNA:n ja Telian ylläpitämistä kolmannen sukupolven UMTS-verkoista. Näiden lisäksi Ålands Mobiltelefon Ab Ahvenanmaalla ylläpitää 3G-verkkoa maakunnan itsehallinnon periaatteiden mukaisesti.
UMTS-verkot otettiin Suomessa käyttöön vuonna 2004. Ne kattoivat aluksi vain pääkaupunkiseudun ja suuret kaupungit.
Yleisimmin tunnetun 3G:n määritelmän on luonut ITU-T. Myös 3GPP on osallistunut standardisointityöhön määrittelemällä alkuperäisen 3G UMTS:in. Kolmannen sukupolven matkapuhelinverkoille on ominaista esimerkiksi mahdollisuus videopuheluihin ja vähintään 384 kbit/s -tiedonsiirtonopeus verkosta päätelaitteeseen. 3G-verkko-operaattoreilla on myös WCDMA:ta nopeampi tiedonsiirtojärjestelmä, HSPA, jolla päästään teoriassa jo lähelle kiinteiden laajakaistayhteyksien nopeuksia. Todellinen siirtonopeus voi olla usein vain 70–80 % nimellisestä kaikilla operaattoreilla.
Suomessa UMTS-verkot käyttävät 900 MHz ja 2 100 MHz -taajuuksia. Alhaisempi taajuus mahdollistaa laajan peittoalueen harvemmilla tukiasemilla, korkeampi taajuus mahdollistaa suuremman kapasiteetin taajamissa.
Carelia
180px|right|thumb|Carelian kansi lokakuussa 2008. Carelia on Petroskoissa ilmestyvä suomenkielinen kulttuurilehti. Se on perustettu vuonna 1928, ja se on toiminut nimillä Punakantele, Karelija ja Punalippu vuoteen 1990, jolloin se sai nykyisen nimensä. Osa Carelia-lehden aineistosta on karjalan ja vepsän kielellä ja inkerin murteella.
3G-verkot Suomessa
Matkapuhelintekniikka
Suomessa matkapuhelinten penetraatio on 109 % väestöstä, mikä merkitsee kypsää markkinaa yleensä GSM-matkapuhelinten osalta. Keväällä 2007 oli kaikista matkapuhelimista 700 000 3G-puhelimia. Liikenne- ja viestintäministeriö salli kytkykaupan 3G-puhelinten osalta, jotta kalliina pidettyjen 3G-puhelinten myynti lisääntyisi ja jotta muodostuisi markkina 3G-matkapuhelinpalveluille. Keväällä ja kesällä 2007 halpenivat yksinkertaisimmat 3G-puhelimet 100–250 euron hintaisiksi, minkä vuoksi omistusleasingin kaltainen 12 kuukauden tai 24 kuukauden kytkykauppa menetti osittain merkitystään ja laitteiden hinnan sijasta ratkaisevaksi tekijäksi muodostui teleoperaattoreiden tukiasemien levinneisyys ja niiden verkkojen laajentaminen.
Carelia
Päätoimittaja vuodesta 2014 on Armas Mašin. Hänen edeltäjänsä oli Robert Kolomainen, joka toimi tehtävässä yli 20 vuotta. Kolomainen erosi tehtävästään helmikuussa 2014 Venäjän viranomaisten erotettua suurimman osan lehden toimituksesta ennen vuoden 2014 alkua. Lehteä kustantaa Venäjän valtion Periodika-kustantamo.
Vuodesta 2014 lähtien lehti ilmestyy kaksi kertaa vuodessa (aiemmin 10 kertaa vuodessa).
3G-verkot Suomessa
Saatavuus
Vaikka matkapuhelinoperaattorit ovat laajentaneet 3G-verkkojaan viime vuosina voimakkaasti, niiden peitossa on edelleen huomattavia aukkoja. Etenkin Pohjois-Suomen alueella on laajoja alueita vailla minkäänlaista 3G-kuuluvuutta. Tällöin esimerkiksi tiedonsiirrossa joudutaan turvautumaan hitaampiin toisen sukupolven GPRS- ja EDGE-yhteyksiin.
Alasajo
DNA, Elisa ja Telia sulkevat 3G-verkkonsa vuoden 2023 loppuun mennessä ja siirtävät 3G-taajuudet 4G:n, 5G:n ja muiden tekniikoiden käyttöön. Elisa kertoi 3G-verkon sulkemisesta maaliskuussa 2020, Telia helmikuussa 2021 ja DNA elokuussa 2021.
Itävaltalainen holokaustin muistopalkinto
Itävaltalainen joukkotuhon muistotyöjärjestö (eng. Austrian Holocaust Memorial Service, "AHMS") perusti Itävaltalaisen Holokaustin Muistopalkinnon (eng. Austrian Holocaust Memorial Award, "AHMA") vuonna 2006. Palkinto myönnetään vuosittain henkilölle, joka on osoittanut erityistä vaivannäköä Shoan muistotyössä. Vuodesta 1992 nuoret itävaltalaiset ovat levittäneet AHMAa yli 20 maassa ympäri maailmaa, muun muassa Saksassa, Australiassa ja Yhdysvalloissa. Nuoret itävaltalaiset tuntevat vastuunsa maailmanlaajuisesti itävaltalaisten kansallissosialistien rikoksista.
Brasilialaiselle journalistille, Alberto Dinesille, annettiin AHMA lokakuussa 2007 Itävallan konsulaatissa Rio de Janeirossa hänen pyrkimyksistään perustaa museo, joka olisi omistettu Stefan Zweigille, ja hänen kirjastaan “Morte no paraiso, a tragedia de Stefan Zweig”.
17.3.2008 ranskalainen natsien uhri Robert Hébras, joka pakeni natsien joukkomurhia Oradourista, saa vuoden 2008 AHMAn Itävallan suurlähetystöltä Ranskassa.
Iso-Vasu
Maantietoa
Järven pinta-ala on 6,2 hehtaaria, se on 900 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvi on metsäjärvi, jolla ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,0 kilometriä ja sen rannoilla sijaitsee noin viisi vapaa-ajan asuntoa.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Taipaleenjoen aluealaosan alueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 148,5 metriä mpy. Siihen on johdettu kaksi metsäojaa, mutta myös Pikku-Vasun vedet tulevat siihen. Järven laskuoja on johdettu Vitelin tien ali Iso-Miekkaan.
Ben White
pienoiskuva|Ben White vuonna 2018. Ben White (s. 8. lokakuuta 1997 Poole) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Arsenalia.
White siirtyi Southamptonin junioreista Brighton & Hove Albioniin vuonna 2014 ja pelasi edustusjoukkueessa ensimmäisen kerran cup-otteluissa kaudella 2016–2017. Seuraavina kausina hän pelasi lainalla kakkosliigan Newport Countyssa, ykkösliigan Peterborough Unitedissa ja mestaruussarjan Leeds Unitedissa. Kaudella 2020–2021 hän pelasi Brightonin edustusjoukkueessa 36 valioliigaottelua, jotka kaikki avauskokoonpanossa. Kesällä 2021 hän siirtyi Arsenaliin, jossa hän pelasi avauskaudellaan 32 valioliigaottelua ja kaikissa niissä täyden peliajan. Seuraavalla kaudella hän pelasi kaikissa 38 liigaottelussa, ja oli kahta vaille kaikissa avauskokoonpanossa. Maaleja hän teki kaksi.
White pelasi ensimmäisen kerran Englannin maajoukkueessa kesäkuussa 2021 ystävyysotteluissa Itävaltaa ja Romaniaa vastaan. Hän pääsi Englannin joukkueeseen kesän 2021 EM-kilpailuihin loukkaantuneen Trent Alexander-Arnoldin tilalle, mutta ei saanut turnauksessa peliaikaa Englannin hopeajoukkueessa. Maaliskuussa 2022 hän pelasi ystävyysottelut Sveitsiä ja Norsunluurannikkoa vastaan. Hän kuului Englannin joukkueeseen MM-kilpailuissa 2022 mutta ei tälläkään kertaa saanut peliaikaa.
Gauleiter
pienois|Gauleiterin tunnus Gauleiter ( = alue, leiter = johtaja) oli Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen aluejohtaja. Natsi-Saksa, sen valtaamat ja siihen liitetyt alueet jaettiin poliittisiin hallintoalueisiin (Gau tai Reichsgau), joita kutakin johti yksi Gauleiter. Gauleiter oli natsipuolueen toiseksi korkein arvo, alisteinen ainoastaan valtakunnanjohtajille ja Führerille eli Adolf Hitlerille.
Teoriassa Gauleiter oli hallintoalueellaan ylin natsipuolueen edustaja, joka koordinoi puolueen toimintaa yhteistyössä paikallisen hallinnon kanssa. Käytännössä kuitenkin kukin Gauleiter oli oman hallintoalueensa lähes ehdoton yksinvaltias, paikallisen siviilihallinnon toimiessa vain kumileimasimena Gauleiterin ja natsipuolueen päätöksille. Koska natsien hallintoalueet ja maakunnan/osavaltion (siviilihallinnon) rajat eivät aina olleet täysin samat, joten toisinaan syntyi ristiriitoja ja valtataisteluita Gauleitereiden kesken. Niin ikään Gauleitereiden ja valtakunnanjohtajien vastuualueet olivat epämääräisesti määriteltyjä, mistä syntyi ristiriitoja ja kaaosta. Ristiriidat Gauleitereiden ja Reichsleitereiden kesken ratkaisi viime kädessä Hitler. Näistä syistä kunkin hallintoalueen sisällä harjoitettu politiikka ja säädökset saattoivat poiketa toisistaan paljonkin, riippuen kunkin Gauleiterin mielihaluista ja poliittisista mielipiteistä. Toiset Gauleiterit osallistuivat esimerkiksi hyvin aktiivisesti holokaustiin, kun taas toiset olivat huomattavasti passiivisempia.
Toisinaan Gauleitereillä oli useampia virkoja natsi-Saksan hallinnossa, esimerkiksi Joseph Goebbels, joka oli myös valtakunnanjohtaja ja propagandaministeri, toimi Berliinin Gauleiterina, ja hänellä oli lähes rajaton valta Berliinin kaupungin asioiden suhteen.
Gauleiterin arvon perustaminen ja varhainen käyttö
Gauleiterin arvo perustettiin 1925, kun Adolf Hitler perusti natsipuolueen uudestaan epäonnistuneen oluttupavallankaappauksen jälkeen. Sana Gau on vanhahtava termi Saksan valtakunnan alueille. Frankkien valtakunta ja Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta oli jaettu gaueihin, mikä vastasi kreivikuntaa. Termi on edelleen käytössä paikoittain Sveitsissä ja Belgiassa, sekä muutamissa nykyisen Saksan osavaltiossa.
Natsipuolueen alkuaikoina Gauleiterit johtivat natsipuolueen äänestyspiirejä, kun natsipuolue yritti saavuttaa poliittista valtaa Weimarin tasavallassa. Gauleiterit valvoivat ja johtivat äänestyspiirinsä poliittisia johtajia (Politische Leiter) ja avustivat natseja äänestyskampanjoissa ja toimivat isäntinä natsipuolueen johdolle, kuten Hitlerille, kampanjakierroksilla.
Vuonna 1928 keskitason arvo, Kreisleiter, luotiin arvoksi Gauleitereiden ja poliittisten johtajien väliin. Vuonna 1930 gauleiterit itse alistettiin uuden arvon, Landeinspektor, alle, joka oli vastuussa kaikista äänestyspiireistä yhdessä osavaltiossa. Näihin aikoihin Gauleitereiden univormu standardisoitiin. Univormuna oli aluksi ruskea natsipuolueen paita ja kultaiset pudotut olkaimet.
Natsien valtaannousun jälkeen 1933 Landeinspektorin arvo ja vastuut yhdistettiin Gauleiterin arvoon ja Reichsinspekteur muutettiin Reichsleiteriksi, minkä jälkeen Gauleiter oli natsipuolueen toiseksi korkein arvo.
Arvomerkit
Vuonna 1939 Gauleitereiden kauluslaattoihin lisättiin Reichsleitereiden tapaan valtakunnan kotka ja molemmille arvoille annettiin oikeus pukea natsipuolueen erikoiskäsivarsinauhaa (punaiseen käsivarsinauhaan lisättiin kultaiset punokset).
Gauleitereillä oli Reichsleitereiden tapaan oikeus käyttää erityistä autolippua arvoasemansa merkkinä.
Suur-Saksan Gaut ja Gauleiterit
pienois|Saksan ja siihen liitettyjen alueiden natsipuolueen hallintoalueet vuonna 1944.
Andy Griffin
Andrew ”Andy” Griffin (s. 7. maaliskuuta 1979 Wigan, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Portsmouthia. Hän on pelipaikaltaan puolustaja.
Griffin aloitti uransa Stoke Cityssä vuonna 1996. Kahden Stoke-kauden jälkeen tammikuussa 1998 Newcastle United hankki 175-senttisen Griffinin 1,5 miljoonalla punnalla. Nopeasti Newcastlen ykkösmiehistöön noussut Griffin valittiin myös alle 18- ja 21-vuotiaiden Englannin maajoukkueeseen. Loukkaantumisen takia kaudet 2000/01 ja 2001/02 menivät piloille ja peliaika alkoi vähetä. Vuonna 2004 Griffin lainattiin Portsmouthiin ja kaudella 2005/06 hän vietti 15 ottelua lainalla Stokessa.
Lutetium(III)oksidi
Lutetium(III)oksidi (tai lutetiumoksidi) Lu2O3 on harvinaisen maametallin lutetiumin epäorgaaninen yhdiste hapen kanssa. Se on valkeaa kiinteää ainetta joka muodostaa kiderakenteeltaan kuutiollisia kiteitä. Yhdiste ei liukene veteen eikä juuri muihinkaan yleisiin liuottimiin, poikkeuksena vahvat mineraalihapot, mutta se absorboi hiilidioksidia. Yhdiste on vähäisissä määrin hygroskooppista.
Lutetiumoksidia syntyy metallisen lutetiumin tummuessa ilman vaikutuksesta tai sen muuten palaessa:
Sitä saadaan myös lutetiumoksalaatin hajotessa 715 °C lämpötilassa:
Käyttö
Lutetiumoksidi on tärkeä raaka-aine joidenkin laserkristallien valmistuksessa ja sitä käytetään myös jonkun verran erikoislasien ja erikoiskeramiikan materiaalina, mutta kaikki käyttö on vähäistä johtuen lutetiumin korkeasta hinnasta. Sitä voidaan käyttää myös katalyyttinä tietyissä reaktioissa kuten krakkauksessa ja polymeroinnissa.
Norojärvi (Orivesi)
Norojärvi on Pirkanmaalla Orivedellä Vitelin ja Lauttakulman välissä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 2,7 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvi on erämaassa sijaitseva metsäjärvi, jolla ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä ja sen rannat ovat pääosin suomaata ja hieman metsämaata. Sen lounaisrantaan on rakennettu vapaa-ajan asunto, jonne tulee Hirsilästä tie.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Taipaleenjoen alaosan alueeseen (35.743) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 173,8 metriä mpy. Järveen ei ole johdettu ojia, mutta sen länsipuolella olevalta suolta alkaa kuivatusoja, joka johtaa Ylä-Viteliin.
Antai-ji
thumb|Antai-jin hondō eli istumasali Antai-ji on zen-buddhalainen luostari, joka kuuluu sōtō-koulukuntaan. Se sijaitsee Hyōgon prefektuurissa Japanissa. Luostari ottaa vastaan sekä lyhyt- että pitkäaikaisia vieraita muulloin paitsi talvella, jolloin luostari on vuorilla lumen saartamana.
Historiaa
Antai-ji perustettiin vuonna 1923 luostariksi, jossa voisi opiskella shōbōgenzōta. Tuohon aikaan luostari sijaitsi Pohjois-Kiotossa, ja monet johtavat tutkijat opiskelivat siellä. Toisen maailmansodan aikaan luostari oli tyhjillään. Vuonna 1949 Kōdō Sawaki (1880–1965) ja Kōshō Uchiyama (1912–1998) muuttivat Antai-jiin ja tekivät siitä harjoituspaikan puhdasmuotoiselle ja pelkistetylle zazenille. 1960-luvun lopulla luostari tuli tunnetuksi sekä Japanissa että ulkomailla zazen-harjoituksistaan.
Lisääntynyt vierailijoiden määrä ja uusien talojen rakentaminen temppelin ympärille aiheutti melua, joka teki zazenin harjoittamisen Kiotossa hankalaksi. Apotti Kōhō Watanabe (s. 1942) päätti muuttaa Antai-jin nykyiselle paikalleen Hyōgon prefektuurin Shinonsenin kaupunkiin vuorten hiljaisuuteen. Apotin tavoitteena oli saada luostari jälleen omavaraiseksi. Edellinen apotti, Shin'yū Miyaura (1948–2002) varjeli hiljaista zazen-elämää ja omavaraisuutta kunnes kuoli äkillisesti helmikuussa 2002. Hänen oppilaansa, Saksasta kotoisin oleva Muhō Noelke (s. 1968) jatkaa luostarin johtajana.
Vierailu luostarissa
Luostarissa voi vierailla talvikautta lukuun ottamatta. Vierailu on maksuton. Jokainen vieras osallistuu luostarin päiväohjelmaan ja tekee työtä munkkien rinnalla. Normaali päiväohjelma sisältää kaksi kahden tunnin zazen-istuntoa, tunnin verran siivousta ja 4–6 tuntia maatöitä, kuten riisin ja vihannesten viljelyä. Aamu alkaa kello neljältä ensimmäisellä istunnolla. Työtä tehdään aina kolme päivää, joiden jälkeen on yksi vapaapäivä. Miehet on majoitettu luostarirakennuksen toiseen kerrokseen ja naiset ensimmäiseen. Pariskunnat eivät ole tervetulleita luostariin. Luostarin ruoka ei ole pelkästään kasvisruokaa, ja se perustuu osittain läheisen Hamasakan kylän asukkaiden lahjoituksiin.
Aiheesta muualla
35.59667°N, 134.57583°W
Tohtori Neo Cortex
Ensimmäisessä Crash- pelissä Cortexilla oli suuri linna, joka sisälsi uskomattomia tiloja kuten loputtomia kuiluja ja suuria muureja. Linnassa asusti myös toinen tiedemies Nitrus Brio, jota vastaan Crash taisteli pelin loppuvaiheessa ennen Cortexia. Linnan voi myös nähdä toisissa Crash- peleissä; esim. (Crash Bandicoot 2: Cortex Strikes Back).
Ensimmäisen Crash bandicoot -pelin alussa Neo Cortex ja Nitrus Brio suorittavat eläinkoetta, jonka oli tarkoitus kantaa nimeä "Bandicoot 1.0". Jostakin tuntemattomasta syystä Evolvo Ray (Nitruksen kehittämä mutaatiolaite) menee oikosulkuun (syytä ei tiedetä), jonka aikana Crash onnistuu irrottautumaan laitteesta ja hyppää ikkunan kautta vapauteen. Tohtoreiden onnistuu kuitenkin kidnapata Crashin senaikainen tyttöystävä Tawna Bandicoot, jota Crash rientää pelastamaan.
Neo Cortex opiskeli Crash Twinsanity -pelin mukaan Madame Amberlyn sisäoppilaitoksessa yhdessä N. Ginin ja Nitrus Brion kanssa.
Esiintymiset päävastuksena
Dr. Neo Cortex on päävastuksena seuraavissa peleissä:
Kulhon Kunto
Kulhon Kunto on urheiluseura, joka toimii Kontiolahden Kulhon kylässä, Joensuun rajalla. Sen virallinen nimi on Voimistelu- ja Urheiluseura Kulhon Kunto ry. Seuran lyhenne on KuKu.
Seura on tunnettu erityisesti pesäpallotoiminnastaan. Miesten joukkue on pelannut maakunta- ja suomensarjassa. Toinen tärkeä laji on salibandy. Miehet nousivat kaudelle 2008-2009 IV-divisioonaan. Seurassa pelataan myös lentopalloa. sulkapalloa ja perhesählyä. Lapsille on voimistelukerhoja.
Stuart Skinner
Stuart Skinner (s. 1. marraskuuta 1998 Edmonton, Alberta) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan maalivahti. Skinner edustaa NHL-joukkue Edmonton Oilersia.
Skinner edusti WHL-liigassa pelaavaa Lethbridge Hurricanesia ja teki maalin WHL:ssä maaliskuussa 2016. Skinner edusti Kanadaa alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa. NHL-joukkue Edmonton Oilers varasi Skinnerin vuoden 2017 varaustilaisuudessa 3. kierroksella numerolla 78.
Joulukuussa 2022 Skinner teki Oilersin kanssa kolmevuotisen ja yhteensä 7,8 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
NHL-kausi 1987–1988
NHL-kausi 1987-1988 oli National Hockey Leaguen 71. kausi. Runkosarjassa pelattiin 80 ottelua neljässä divisioonassa. Loppuottelussa kohtasivat Edmonton Oilers ja Boston Bruins. Edmonton voitti Stanley Cupin otteluvoitoin 4–0.
Stanley Cupin pudotuspelit
pienoiskuva|175px|[[Stanley Cup]]
Stanley Cup -finaalit
Boston Bruins vs. Edmonton Oilers Edmonton voitti sarjan 4-0.
Ferenc Farkas
Farkas opiskeli Budapestin musiikkiakatemiassa 1922–1927 ja sitten Roomassa Ottorino Respighin johdolla 1929–1931. Vuosina 1932–1936 hän toimi elokuvamusiikin säveltäjänä Wienissä ja Kööpenhaminassa. Palattuaan Unkariin hän sai vuonna 1949 nimityksen Budapestin Franz Liszt -musiikkiakatemian professoriksi. Hän jäi tästä virasta eläkkeelle vuonna 1975.
Farkasilla oli uransa aikana useita maineikkaiksi muusikoiksi nousseita oppilaita, kuten unkarilaiset säveltäjät György Kurtág (s. 1926), Emil Petrovics (1930–2011), Zoltán Jeney (s. 1943) ja György Ligeti (1923–2006). Farkasin tuotanto on tyylillisesti monipuolinen; siihen kuuluu mm. näyttämö- (myös oopperamusiikkia), orkesteriteoksia sekä lauluja, joihin vaikutti hänen kiinnostuksensa runouteen. Hän sai mm. kaksi Kossuth-palkintoa vuosina 1950 ja 1991. Hänestä tehtiin vuonna 1984 Italian Cavaliere al Merito.
Farkas kuoli Budapestissa pari kuukautta ennen kuin olisi täyttänyt 95 vuotta.
Raindrops (Encore Une Fois)
Raindrops (Encore Une Fois) on Sash!:n vuonna 2008 julkaistu comeback-single. Kappaleella vierailee brittiläinen tanssimusiikkiryhmä Stunt. Kappale julkaistiin Sash!:n The Best Of-kokoelma-albumilta. Kevättalvella 2008 kappale julkaistiin myös Now! 71-albumilla.
Suomen koripallon Hall of Fame
Suomen koripallon Hall of Fame on Suomen Koripalloliiton ja Veikkauksen vuonna 2009 aloittama kunniakerho. Hall of Fameen valitaan henkilöitä, jotka ovat edesauttaneet maajoukkueen, seuran tai paikkakunnan toimintaa suurella henkilökohtaisella panoksella ja samalla olleet osana Suomen koripallon historiaa.
Henkilöitä voidaan valita kunniakerhoon kahdesti vuodessa: elokuussa maaottelujen yhteydessä sekä keväällä Korisliigan finaalien aikaan. Hall of Fame tunnettiin aluksi nimellä Koripalloliiton legendat, mutta nykyisin käytetään nimeä Hall of Fame.
Saphira
Saphiran muna löytyy Selkärankavuoristosta Alagaësiassa, kun Eragon on metsästämässä. Eragon aikoo itse ensin käyttää kiveksi luulemaansa munaa maksuvälineenä lihalle. Munasta kuoriutuu pieni lohikäärmeenpoikanen, Saphira. Eragon kasvattaa Saphiran ja matkaa tämän jälkeen ympäri Alagaësiaa koettaen jahdata ra'zaceja, jotka tappoivat hänen enonsa, ja taistella kuningas Galbatorixia vastaan.
Saphira on viisas, jalo ja rauhanomainen lohikäärme. Hän pelastaa Eragonin hengen monia kertoja, syöksee tulta ja taistelee armotta. Hän tekee mitä tahansa pitääkseen Eragonin hengissä. Saphira keskustelee Eragonin kanssa mielensä avulla. Saphira on viimeinen Alaĝesiassa elävä naaraslohikäärme. Saphira on myös lemmenkipeä ja alentuu joskus itsekin virheisiin. Lisäksi Saphira on myös ironinen sekä välillä mustasukkainen.
Lähteet
Safira Saphira (Eragon) Saphira
Spike Milligan
Terence Alan Patrick Seán ”Spike” Milligan (16. huhtikuuta 1918 Ahmednagar, Brittiläinen Intia – 27. helmikuuta 2002 East Sussex, Englanti) oli irlantilainen koomikko, kirjailija, näyttelijä, muusikko ja runoilija. Parhaiten hänet muistetaan BBC Home Servicen humoristisesta radio-ohjelmasta The Goon Show, jossa hän esiintyi vuosina 1951–1960 Peter Sellersin ja Harry Secomben kanssa. Ryhmään kuului vuoteen 1953 asti myös Michael Bentine. Milliganilla oli suuri vaikutus myöhempään brittiläiseen komediaan ja kulttuuriin, kuten Monty Pythoniin.
Ura
Milligan aloitti radiossa 1940-luvun lopulla. Hän kirjoitti radioon The Goon Show’n kaltaisia sketsisarjoja. Usein radiokuunnelmat olivat varsin musiikkipitoisia ja niistä paistoi läpi Milliganin musiikkiharrastukset. The Goon Show’ssa hän toimi Sellersin ja Secomben kanssa sen perustamisesta lähtien. Radiouransa Milligan lopetti vasta vuonna 1987, joten hän teki radiotöitä lähes 40 vuotta. Vuonna 2004 tehdyssä Peter Sellersin elämäkertaelokuvassa The Life and Death of Peter Sellers Milligania näytteli Edward Tudor-Pole. Milliganin ja The Goon Show'n ihailijoihin kuuluivat muun muassa Monty Pythonin jäsenet ja John Lennon. Milligan teki televisiolle 1960-luvun lopulta aina 1980-luvun alkuun sketsisarjaa nimeltä Q..., jonka ensimmäinen tuotantokausi (Q5) antoi vaikutteita hieman myöhemmin alkaneen Monty Pythonin lentävän sirkuksen vapaamuotoiseen ja tajunnanvirtatekniikkaa hyödyntäneeseen rakenteeseen.
Yttrium(III)kloridi
Yttrium(III)kloridi YCl3 (tai yttriumkloridi, yttriumtrikloridi) on alkuaine yttriumin epäorgaaninen yhdiste kloorin kanssa, jossa kloori esiintyy hapetusluvulla -I ja yttrium +III. Se on hygroskooppinen kiinteä aine joka muodostaa valkoisia kiteitä, joiden monokliininen kiderakenne on samankaltainen kuin alumiinikloridilla. Yhdiste liukenee hyvin veteen sekä alkoholiin ja sillä on anhydraatin lisäksi ainakin yksi kidevedellinen hydraatti: YCl3(H2O)6.
Spike Milligan
Ura
Milligan kirjoitti jo lapsena runoja, ja myöhemmin hän julkaisi säännöllisesti runollisia äänilevyjä. Hän kirjoitti usein Sellersin ja Secomben kanssa parodioita The Beatlesin kappaleista. Milligan osasi soittaa ainakin saksofonia, pianoa, trumpettia ja kitaraa.
Yttrium(III)kloridi
Valmistus, reaktiot ja käyttö
Yttriumkloridia voidaan valmistaa yttriumoksidista ammoniumkloridin avulla, jossa välituote hajoaa lämmitettäessä:
Spike Milligan
Yksityiselämä
thumb|Milliganin hautakivi, jossa on [[epitafina iirinkielinen lausahdus: ”Duirt mé leat go raibh mé breoite” (”Minähän sanoin olevani sairas”). ]] Milligan oli naimisissa kolmesti. Ensimmäisestä avioliitosta June Marlow’n kanssa Milligan sai kolme lasta ja toisesta avioliitosta Patricia Milliganin kanssa yhden. Avioliittojen ulkopuoliset suhteet mukaan luettuna Milliganilla oli kuusi lasta. Hän kärsi toistuvista vaikeista masennuskausista huolimatta menestyksekkäästä urastaan koomikkona.
Yttrium(III)kloridi
Valmistus, reaktiot ja käyttö
Heksahydraattia voidaan valmistaa käsittelemällä yttriumoksidia vetykloridiliuoksella. Sitä lämmitettäessä ei saada kuitenkaan anhydraattista muotoa, vaan yttriumoksikloridia.
Hääkellot
Hääkellot perustuu Salisbury Fieldin näytelmään, jonka pohjalta Zelda Crosby laati elokuvaan käsikirjoituksen. Elokuvan tuottajana oli Joseph M. Schenck ja tuotantoyhtiönä Constance Talmadge Film Company. Hääkellot sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 17. kesäkuuta vuonna 1921. Suomessa elokuva sai ensi-illan 30. joulukuuta vuonna 1923. Hääkellojen levityksestä vastasi First National Pictures.
Juoni
Rosalie Wayne (Constance Talmadge) ja Reginald ”Reggie” Carter (Harrison Ford) tutustuvat Floridan Palm Beachilla sijaitsevassa hotellissa ja he avioituvat vähän myöhemmin. Väärinkäsityksien ajamana tuore vaimo hakee Nevadan Renosta nopeaa avioeroa. Vuotta myöhemmin Rosalie saa tietää entisen aviomiehensä olevan kihloissa Marcia Hunterin (Emily Chichester) kanssa. Hunter on vain kiinnostunut Reggien vauraudesta ja sosiaalisesta asemasta. Rosalie alkaa katua hätäistä avioeroaan, ja hän kehittää suunnitelman voittaakseen entisen aviomiehensä takaisin. Kuitenkin Hunterin perhe, eräs runoilija ja entinen Rosalien kosija häiritsee Rosalien suunnitelman toteutusta ja onnistumista. Rosalie estää häät lähettämällä katolilaispiispalle viestin, että Reggie on eronnut, jolloin Reggietä ja Marciaa ei voida vihkiä. Viimein Rosalie saa Reggien takaisin, ja hänestä tulee jälleen kerran rouva Carter.
Palosaaren Urheiluseura
Palosaaren Urheiluseura (ruotsiksi Brändö Idrottssällskap) on Vaasassa Palosaaren kaupunginosassa toimiva urheilun yleisseura. Seura perustettiin vuonna 1902 Palosaarella sijainneen puuvillatehtaan työntekijöiden ja lähialueen asukkaiden kokoamiseksi harrastamaan saman seuran alle.
Seuran miesten jalkapallojoukkue on osallistunut sarjoihin vuodesta 2013 lähtien ja kaudella 2017 se pelasi Vaasan alueen Vitosessa. Vuosina 2018-2020 seuran edustusjoukkueella ei ollut toimintaa. Lentopalloa seurassa pelataan harrastetasolla. Yleisurheilujaoston alla seura järjestää toimintaa eri ikäisille lapsille ja nuorille. Lisäksi seuralla on voimailusali.
Heartland (elokuva)
Heartland on Richard Pearcen ohjaama yhdysvaltalainen lännendraama vuodelta 1979. Pohjois-Amerikan uudisraivaajia kuvaava elokuva perustuu Elinore Pruitt Stewartin muistelmiin Letters of a Woman Homesteader (1914). Elokuva valmistui 1979, jakoi Berliinin elokuvajuhlilla 1980 Kultaisen karhun Werner Schröterin elokuvan Palermo oder Wolfsburg kanssa, mutta sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa vasta 1981.
Elokuvaa ei ole esitetty Suomen elokuvateattereissa eikä televisiokanavilla.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Heartlandin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Akateeminen Karjala-Seura
Akateeminen Karjala-Seura (AKS) oli vuosina 1922–1944 Suomessa toiminut ylioppilasjärjestö, jonka tarkoituksena oli heimoyhteyksien ja kansallishengen lujittaminen, maanpuolustustahdon tehostaminen ja Suur-Suomi-aate.
Alkuaikoinaan seura keskittyi rajantakaisen Itä-Karjalan pakolaisten hyväksi tehtävään työhön ja Karjalan heimon yhteenkuuluvuuden ajatuksen levittämiseen. Myöhemmin AKS kiinnitti erityistä huomiota maanpuolustustyöhön. Seuran kanta kielikysymyksessä oli lähinnä aitosuomalainen. Talvisotaan mennessä AKS oli saavuttanut johtoaseman kaikissa tärkeimmissä ylioppilasjärjestöissä ja osakunnissa. Lisäksi AKS:llä oli paljon vaikutusvaltaa Suomen sisäpolitiikassa jo pelkästään siksi, että sen jäsenkuntaan kuului monia merkittäviä politiikan toimijoita. Seuran äänenkannattajana ilmestyi Suomen heimo.
Akateeminen Karjala-Seura ja sen sisarjärjestö Akateemisten Naisten Karjala-Seura lakkautettiin vuonna 1944 välirauhansopimuksen perusteella.
AKS:n entisiä jäseniä oli 1960-luvulla useissa korkeissa viroissa ja asemissa eduskunnassa, hallituksessa, luterilaisessa kirkossa, yritys- ja yliopistomaailmassa sekä puolustusvoimissa. Vuodesta 1958 lähtien AKS:n jäsenistö toimi nimellä Kerho 22.
Perustaminen
Helmikuussa 1922 kolme heimosoturia ja ylioppilasta, karjalaiset Reino Vähäkallio ja Erkki Räikkönen ja pohjoispohjalainen Elias Simelius saapuivat Helsinkiin jatkamaan opintojaan. Kaikki heistä olivat ottaneet osaa juuri päättymäisillään olevaan viimeiseen heimosotaan eli Itäkarjalaisten kansannousuun, jossa itäkarjalaiset olivat nousseet kapinaan neuvostovaltaa vastaan. Vähäkallio ja Räikkönen kokoontuivat 16. helmikuuta Karjalaisen osakunnan tiloihin. Miehet keskustelivat sotamuistoistaan ja pohtivat tilannetta, joka näytti huonolta itäkarjalaisille ja heimoaatteelle. Lopulta Vähäkallio nimesi tuttavansa Elias Simeliuksen ja he päättivät ottaa tähän yhteyttä. 22. helmikuuta Vähäkallio, Simelius ja Räikkönen tapasivat Karjalaisessa osakunnassa. Vain kaksi päivää ennen tätä tapaamista Paavo Talvelan johtama viimeinen karjalainen vapaustaistelijajoukko eli Vienan rykmentti oli vetäytynyt Suomen puolelle.
Tämä helmikuun 22. päivän ”kolmen miehen kokous” nimettiin myöhemmin AKS:n syntymäpäiväksi. Simojoki ja maisteri Elmo E. Kaila korostivat sitä AKS:n perustamistilaisuutena. Kuitenkin Räikkönen kirjoitti 1923 ensimmäisessä AKS:n vuosikertomuksessa, että kolmikko tapasi jo 16. helmikuuta. Lauri Hyvämäki taas kertoi 1937 ilmestyneessä AKS:n tie -historiikissa, että Vähäkallio ja Räikkönen tapasivat ensin kahdestaan 16. helmikuuta ja sitten 22. helmikuuta Simeliuksen kanssa. Räikkösen perustamiskertomus huomioi professori Iivari Leiviskän ja Kailan kanssa käydyt keskustelut, toisin kuin Hyvämäen. Selvää on, että AKS:n perustaminen oli monimutkaisempi prosessi kuin kolmikon pitämän yhtäkkisen salaisen ja yksityisen kokouksen tulos, kuten Simojoki halusi kertoa. Miehet päättivät ensiksi ottaa yhteyttä Pohjois-Pohjalaisen osakunnan inspehtoriin, professori Iivari Leiviskään ja kysyä tältä neuvoja ja ohjeita. Samoin ylioppilaat päättivät ottaa yhteyttä kuuluisaan aktivistiin, maisteri Kailaan, jonka uskottiin varmasti antavan tukea. Simelius lupasi haalia toimintaan mukaan pohjalaisia ystäviään ja Räikkönen ja Vähäkallio vastaavasti karjalaisia ystäviään. Seuraavaksi neuvottelu käytiin pari päivää myöhemmin E. E. Kailan luona ja vielä samalla viikolla käytiin neuvotteluja Iivari Leiviskän kanssa. Lopulta 1. maaliskuuta pidettiin käytännössä perustava kokous, kun Karjalaiseen osakuntaan kokoontui kymmenkunta ylioppilasta, joiden joukossa olivat kolmikon lisäksi ainakin ylioppilaat Visa Juho Antero Engelberg, Soini Göös (myöh. Kuhakoski), Kaarlo Henrik Hallikorpi, Erkki Mattias Jussila, Karl Birger Lasse Nissinen, Aaro Antti Pakaslahti ja Eino Johannes Rossander (myöh. Rauste).
AKS:n ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Ostrobotnialla 5. maaliskuuta 1922 Karjalaisen osakunnan kuraattori, maisteri Kaarlo Hallikorpi, joka oli vuoden 1918 sotainvalidi ja 37-vuotias Kansallis-Osake-Pankin virkailija. Erkki Räikkönen toimi sihteerinä ja lääketieteen kandidaatti Urho Johannes Matinolli varapuheenjohtajana. AKS:n johtajuussuhteet eivät kuitenkaan asettuneet paikoilleen aivan helpolla. Seuran syntyvaiheeseen liittyneet erimielisyydet pidettiin AKS:n tyyliin poissa julkisuudesta. Elmo E. Kaila oli AKS:n vahva mies, mutta ei edes alkuvaiheessa 1922 kuulunut siihen. Ensimmäinen puheenjohtaja oli sovitteluratkaisu Kailan ja Räikkösen väliltä.
Symbolit ja vala
AKS:n mustan lipun ja siinä olevan tunnuksen oli suunnitellut piirtäjä Topi Vikstedt. Lipun nauhoihin oli kätketty luoti, joka kertoman mukaan oli se sama, jolla Repolan nimismies Bobi Sivén oli surmannut itsensä (Katso: Aunuksen retkikunta). Sivénistä tuli AKS:n marttyyri ja hänelle yritettiin luoda samankaltaista henkilökulttia kuin myöhemmin Saksassa Horst Wesselille. Sivén oli AKS:läisille esimerkki siitä, kuinka Karjalan asia on omaa henkeäkin tärkeämpi, kuten Sivén itsekin oli sanonut. AKS:n marssina oli Reino Hirvisepän sanoittama ja hänen veljensä Toivo Palmrothin säveltämä Me tahdomme.
AKS:n valajäseneksi päästiin vannomalla uskollisuudenvala, minkä jälkeen sai rintaansa numeroidun jäsenmerkin. Valan tekstin laativat perimätiedon mukaan Kaila ja Simelius yhdessä, joskin Räikkönen otti siitä myöhemmin kunnian itselleen. Valatilaisuuksia järjestettiin 1923 alkaen kahdesti vuodessa, Snellmannin päivänä ja Itsenäisyyspäivänä. Keväällä 1924 otettiin käyttöön myös valakirja, josta lipun ohella tuli toinen seuran keskeinen riittiesine. Kirjaan merkittiin valajäsenten nimet, tosin varhaisimpien jäsenten nimiä ei saatu kaikkia. Eronneiden jäsenten oli palautettava jäsenmerkkinsä ja myöhemmin otettiin tavaksi murskata ne rituaalisesti alasimella.
AKS:n mustan lipun edessä vannottava vala kuului seuraavasti:
Ensimmäiset valajäsenet
AKS:n johtajuusongelmat heijastuivat valajäsenmerkkien jakoihin, esimerkiksi kiistaan siitä, kuka saisi ensimmäisen valajäsenmerkin. Ehdolla olivat Simelius ja Kaila, mutta lopulta ongelma ratkaistiin siten, että Simeliuksesta tuli AKS:n valajäsen numero 1 ja entisestä jääkäriliikkeen organisaattorista E. E. Kailasta valajäsen numero 27 Kuninkaallisen Preussin Jääkäripataljoona 27:n mukaisesti.
Virallisesti ensimmäiset kymmenen valajäsentä olivat numerojärjestyksessä: pohjoispohjalainen Elias Simelius, myöh. Simojoki (n:o 1), karjalainen Hannes Heikki Ilmari Salmenkallio (n:o 2), pohjoispohjalainen Poju Erik Wilhelm Strand (n:o 3), karjalainen Kaarlo Henrik Hallikorpi (n:o 4; mahdollisesti, ei varmuutta), Martti Ilmari Kantele (n:o 5), karjalainen Kaarlo Pekka Parviainen (n:o 6), pohjoispohjalainen Reino Oravala (n:o 7), karjalainen Armas Soini Antero Göös, myöh. Kuhakoski (n:o 8), pohjoispohjalainen Yrjö Johannes Wegelius, myöh. Vuorjoki (n:o 9) ja pohjoispohjalainen Urho Johannes Matinolli (n:o 10).
Valajäsenten kärki muodostui vanhemmista civiksistä, jotka olivat valmistuneet ylioppilaiksi jo vuosina 1914–1917. Kantele, Matinolli ja Oravala olivat kaikki lääketieteen kandidaatteja ja Salmenkallio lääketieteen ylioppilas. Muista AKS:n alkuvaiheen johtajista Reino Vähäkallio oli valajäsen n:o 15 ja Erkki Räikkönen n:o 63. Perustajajäsenistä Erkki Jussila oli valajäsen n:o 18.
Toiminta
AKS keskittyi aluksi Itä-Karjalan pakolaisten hyväksi tehtävään työhön ja levitti ajatusta Karjalan heimon yhdistämisestä. Propagandan levittämiseen se sai valtion ja Itä-Karjalan avustamiskeskuksen taloudellista tukea. Kansallisten rajojen tavoitteleminen nähtiin tärkeäksi. Tähän liittyi kaikkien itämerensuomalaisten heimojen yhdistäminen Suomen lipun alle. Ensimmäisenä askeleena oli Itä-Karjalan liittäminen Suomeen. Venäjän muillekin suomalais-ugrilaisille kansoille vaadittiin itsenäisyyttä. AKS:llä oli maailmansotien välillä yhteyksiä Prometheus-liikkeeseen, joka ajoi Neuvostoliiton vähemmistökansojen itsenäistymistä.
AKS:n kanssa toimi limittäin Vihan Veljet -niminen venäläisvastainen salaseura. Alussa AKS:n mottona oli Työväestö on voitettava isänmaalle!, koska luokkataistelun katsottiin häiritsevän Suur-Suomen luomisen tavoitetta.
Tässä suhteessa äärimmäisen paha pettymys tuli, kun ortodoksinen ja nimenomaan Karjalassa hyvin suosittu Pyhäin Sergein ja Hermanin veljeskunta kieltäytyi jyrkästi hyväksymästä Suomen heimo -lehteä karjalaisten yhteiseksi äänenkannattajaksi sekä yleensäkin kaikesta yhteistyöstä AKS:n kanssa. Merkittävä syy tähän oli ”Vihan Veljien” olemassaolo: ortodoksit pyrkivät nimenomaan rakentamaan sopua kaikkien kieliryhmien välille. Venäjänkielisyys heidän keskuudessaan oli jo aloittanut hiipumisensa, mutta esimerkiksi Kannaksen Raivolasta löytyi silloin erikoinen ryhmä: ruotsinkielisiä ortodokseja, jotka olivat paikalle asettuneiden kauppias- ja liikemiessukujen jälkeläisiä.
Kielikysymyksessä seura korosti suomen kielen asemaa. Seuran äänenkannattaja oli Suomen heimo -lehti. Vuonna 1930 seura teki aloitteen vapaaehtoisen linnoitustyön aloittamiseksi Karjalankannaksella, ja toisen maailman­sodan aikana sen aloitteesta perustettiin Suomen Talkoo- ja Maan Turva -nimiset yhdistykset. Naisjärjestö oli Akateemisten Naisten Karjala-Seura (ANKS), vuoteen 1938 saakka nimeltään Naisylioppilaiden Karjala-Seura.
Puoluepolitiikassa AKS:n sisällä vaikuttivat kokoomuslaiset ja maalaisliittolaiset. Myöhemmin voimistui demokratiaa arvosteleva suuntaus, joka johti Mäntsälän kapinan 1932 jälkeen usean sadan maalaisliittolaisen seuran jäsenen eroon, mukana muun muassa Urho Kekkonen. Keskustalaisen siiven poistumisen jälkeen seura ajautui oikeammalle, Lapuan liikkeen jatkajaksi perustetun IKL:n kumppaniksi. Seuran toiminta huolestutti neuvostohallitusta ja lisäsi jännitettä maiden välillä.
Lotinapellon liitto
Lotinapellon liitto oli erityisesti AKS:n piirissä vaikuttanut epävirallinen sotaisa Suur-Suomi-ryhmittymä. Urho Kekkonen, Martti Haavio ja eräät muut AKS:n nuoret jäsenet olivat aikoinaan solmineet "Lotinapellon liiton", johon sisältyi lupaus hyökätä Syvärin yli Lotinapeltoon vaikka kaatuen "ryssän konekiväärituleen". Nimi liittoumalle otettiin Lotinapellon kaupungista, joka sijaitsee Syvärin kaakkoispuolella. Tarinan mukaan lotinapellonliittolaisia olisi jatkosodassa ensimmäisinä kaatunut konekiväärin tulitukseen Syvärin ylityksen jälkeen.
Lakkauttaminen ja jatkuminen
Seuran jäsenten sosiaalisena verkostona ja muistojen vaalijana on toiminut sotien jälkeen epävirallinen "Kerho 22". Sen muotoutuminen alkoi Vilho Helasen hautajaisista vuonna 1952. Kerho rekisteröitiin virallisesti vuonna 1958, mutta se tuli näyttävästi julkisuuteen vasta 1990-luvulla. Kerhon nimi on nykyään Akateemisen Karjala-Seuran perinneyhdistys ry. Perinneyhdistys on aiemmin avustanut rajantakaisia heimoveteraaneja Aunuksessa ja Inkerissä korjaamalla asuntoja, toimittamalla lääkkeitä ja vaatteita ja tukemalla näiden terveydenhoitoa. Nykyään perinneyhdistyksen toimintaan kuuluu kuukausittaisen esitelmän järjestäminen. Lisäksi eräät entiset AKS:n johtajat perustivat vuonna 1956 Suomen Suvun Säätiön edistämään sukukansojen kulttuurin historian tutkimusta ja opetusta.
Saab JAS 39 Gripen
Saab JAS 39 Gripen on Saab AB:n valmistama neljännen sukupolven hävittäjälentokone. Lyhenne JAS tulee sanoista jakt-, attack- och spaningsplan (hävittäjä-, rynnäkkö- ja tiedustelukone).
Gripen A- ja C-version moottorina on GE F404G, joka tunnetaan myös merkinnällä Volvo RM12, ja E-version moottorina on GR F414G, jolla kone saavuttaa kaksinkertaisen äänennopeuden. Uusimmat koneet on muokattu yhteensopiviksi Naton standardien kanssa ja ne soveltuvat ilmatankkauksiin.
Vuonna 1979 Ruotsin hallitus aloitti kehitystutkimukset konetyypistä, joka pystyisi hävittäjä-, rynnäköinti- ja kohdetiedustelutehtäviin, korvatakseen Ruotsin ilmavoimien Saab J 35 Draken- ja Saab J37 Viggen -hävittäjät. Saabin uusi malli valittiin ja siitä kehitettiin JAS 39, jonka ensilento oli vuonna 1988. Ensimmäinen sarjatuotantokone luovutettiin Ruotsin ilmavoimille vuonna 1993, ja se otettiin palveluskäyttöön vuonna 1996. Koneen päivitettyjä versioita, joissa oli aiempaa edistyneempi avioniikka ja jotka soveltuivat pitempiin tehtäviin, alkoi tulla käyttöön vuonna 2003.
Konetyypin kansainvälistä markkinointia varten Saab muodosti kumppanuuksia ja yhteistoimintaa ulkomaisten ilmailualan yritysten kanssa, mukaan lukien British Aerospace Saab-BAe Gripen AB:n kautta vuodesta 1995 lähtien. Gripenin varhaismalleilla oli kohtuullista menestystä vientimarkkinoilla Keski-Euroopassa, Etelä-Afrikassa ja Kaakkois-Aasiassa.
Uudelleen suunniteltu ja päivitetty versio Gripen NG, Super JAS, JAS 39E/F Gripen tai nykyään Gripen E/F on tulossa sekä Ruotsin että Brasilian ilmavoimien käyttöön. Muutoksiin C-versiosta E:hen sisältyvät General Electric F414G -moottori, AESA-tutka ja merkittävästi lisätty sisäinen polttoainetilavuus. Vuoteen 2020 mennessä on rakennettu yhteensä 271 Gripeniä, joista 204 on toimitettu vuoteen 2007 mennessä Ruotsin ilmavoimille.
pienoiskuva|JAS 39 Gripen (2004)
Kehitys
pienoiskuva|oikea|Gripenin tunnus: aarnikotka. 70-luvun lopulla Ruotsi alkoi etsiä korvaajaa ikääntyville Saab 35 Drakenille ja Saab 37 Viggenille. Ruotsin ilmavoimat tarvitsi edullista 2 Machin nopeuteen pystyvää hävittäjää, jolla olisi lyhyt kiitotievaatimus hajautettua tukikohtasuunnitelmaa varten miehitystilanteessa. Bas 90 -järjestelmä käsitti 800 metriä pitkiä ja 17 metriä leveitä alkeellisia kiitoteitä. Yhtenä tavoitteena koneen piti olla pienempi kuin Viggen, mutta kuormauskyvyltään ja taistelusäteeltään samanlainen tai parempi. Ensiehdotuksiin kuuluivat Saab 38, joka oli suunniteltu rynnäkkö- ja suihkuharjoituskone, sekä A 20, Viggenin kehitelmä, jolla olisi ollut hävittäjän, rynnäkkökoneen ja meritiedustelukoneen kykyjä. Niiden ohessa tutkittiin myös ulkomaisia vaihtoehtoja, joihin kuuluivat General Dynamics F-16 Fighting Falcon, McDonnell Douglas F/A-18 Hornet, Northrop F-20 Tigershark ja Dassault Mirage 2000. Lopulta Ruotsin hallitus valitsi vaihtoehdon, jossa Saab kehittää uuden hävittäjän.
Vuonna 1979 hallitus alkoi tutkia samalla lennolla moneen eri tehtävään pystyvää hävittäjäkonetta. Siinä yhteydessä käytiin läpi monta Saabin suunnitelmaa, joista lupaavin oli ”Projekti 2105”, joka nimettiin myöhemmin ”Projekti 2108:ksi” ja vielä uudelleen ”Projekti 2110:ksi”. Puolustusvoimien materiaalilaitos (Försvarets Materielverk FMV) suositteli sitä hallitukselle. Vuonna 1980 perustettiin yhteisyritys IG JAS, joka oli Saab-Scanian (myöhemmin Saab AB), LM Ericssonin, Volvo Flygmotorin, Svenska Radioaktiebolaget Communicationsin ja Förenade Fabriksverkenin (FFV) yhteishanke.
Suosikkikone oli yksimoottorinen, kevyt, yksipaikkainen, fly-by-wire-ohjattu, etusiipirakenteinen ja aerodynaamisesti epävakaa. Moottoriksi valittiin General Electric F404−400:n lisenssivalmistettu versio Volvo-Flygmotor RM12. Alkuperäisen moottorin painoa ja komponenttien määrää piti vähentää. Ruotsin valtiopäivien hyväksynnällä FMV teki 30.6.1982 yhteensä 25,7 miljardin Ruotsin kruunun arvoiset sopimukset Saabin kanssa viidestä prototyypistä ja 30 koneen alkusarjasta. Tammikuuhun 1983 mennessä yksi Viggen oli muutettu JAS 39:ään suunnitellun avioniikan testikoneeksi. JAS 39 sai julkisen nimikilpailun perusteella nimen Gripen (aarnikotka), joka on Saabin pääkonttorin kotimaakunnan Itä-Götanmaan vaakunaeläin.
pienoiskuva|vasen|Gripenin 1:24-tuulitunnelimalli, jota käytettiin ensimmäisen kerran kesäkuussa 1980.
Koelennot, tuotanto ja parannukset
Saab esitteli ensimmäisen Gripenin 26.4.1987, jolloin yhtiö täytti 50 vuotta. Koneen piti lentää samana vuonna, mutta ensilento siirtyi puolitoista vuotta lennonhallintajärjestelmän ongelmien vuoksi. Ensimmäinen prototyyppi ”39-1” teki 51 minuutin ensilennon 9.12.1988 tehdaspilotti Stig Holmströmin ohjaamana. Koelento-ohjelman aikana syntyi huolia koneen avioniikasta, erityisesti fly-by-wire-ohjausjärjestelmästä ja staattisen epävakauden hallinnasta. Ongelma johti prototyypin onnettomuuteen 2.2.1989 laskeutumisessa Linköpingiin. Koelentäjä Lars Rådeström selviytyi olkapään murtumalla. Onnettomuuden syyksi todettiin lentäjän aiheuttama heilahtelu, jonka aiheutti lennonhallintajärjestelmän pituusvakauden hallinnan toiminta.
Onnettomuuden takia Saab ja amerikkalainen Calspan muokkasivat koneen ohjelmistoa. Muokattua Lockheed NT-33A -konetta käytettiin parannusten testaamiseen, mikä mahdollisti koelento-ohjelman jatkumisen 15 kuukauden kuluttua onnettomuudesta. Tuotantolinjalta tullut kone 39102 tuhoutui 8.8.1993 onnettomuudessa näytöslennolla Tukholman yllä. Koelentäjä Rådeström menetti koneen hallinnan matalalla tehdyssä liikkeessä, kun kone sakkasi, mikä pakotti hänet käyttämään heittoistuinta. Saab löysi myöhemmin ongelman ohjaajan nopeista ja suurista liikkeistä ohjaussauvalla. Tutkinta ja virheen korjaaminen viivyttivät koelentoja, jotka alkoivat uudelleen joulukuussa 1993.
Ruotsin ensimmäinen tilaus sisälsi option toisesta 110 koneen erästä, joka päätettiin käyttää kesäkuussa 1992. Toinen tuotantoerä koostui 96 yksipaikkaisesta JAS 39 A:sta ja 14 kaksipaikkaisesta JAS 39 B:stä. B-versio on 66 cm pitempi kuin A, ja takaohjaamon lisäämiseksi piti myös poistaa tykki ja pienentää rungon polttoainesäiliötä. Huhtikuuhun 1994 mennessä oli rakennettu viisi prototyyppiä ja kaksi sarjatuotantokonetta, mutta näkökentän ulkopuolelle ulottuvaa ilmataisteluohjusta ei ollut vielä valittu.
Kolmas tuotantoerä tilattiin kesäkuussa 1997 sisältäen 50 A-versiosta päivitettyä yksipaikkaista JAS 39C:tä ja 14 JAS 39D:tä. Niitä kutsuttiin ”Turbo Gripeneiksi”, ja niillä on Nato-yhteensopivuus vientitarkoituksia varten. Vuosina 2002-2008 toimitetun kolmannen tuotantoerän koneissa oli tehokkaampi moottori ja päivitetty avioniikka, sisään vedettävä ilmatankkauspuomi nokan ohjaamosta katsoen oikealla puolella ja OBOGS-hapentuottojärjestelmä ohjaajalle. Ilmatankkausta testattiin sitä varten varustetulla prototyypillä ”39-4”, jota tankattiin onnistuneesti koelennoilla Royal Air Forcen VC10-ilmatankkauskoneesta vuonna 1998.
Kumppanuussopimukset
pienoiskuva|oikea|Etelä-Afrikan ilmavoimien Gripen C. Pariisin ilmailunäyttelyssä 1995 Saab Military Aircraft ja British Aerospace (BAe, nykyään BAE Systems) julkistivat perustaneensa yhteisyrityksen Saab-BAe Gripen AB:n, jonka päämääränä oli Gripenin maailmanlaajuinen sopeuttaminen, valmistus, markkinointi ja tuki. Sopimus sisälsi A- ja B-sarjan koneiden muutostyöt C- ja D-sarjan vientikoneiksi, mikä kehitti Gripenin yhteensopivuutta Nato-standardeihin. Yhteistyötä jatkettiin vuonna 2001 Gripen Internationalin perustamisella viennin edistämiseksi. Joulukuussa 2004 Saab ja BAE Systems tiedottivat, että BAE myy suuren osuutensa Saabista ja että Saab ottaa täyden vastuun Gripenin markkinoinnista ja vientitilauksista. Kesäkuussa 2011 Saab tiedotti, että sisäinen tutkinta on paljastanut todisteita BAE Systemsin harjoittamasta korruptiosta, mm. rahanpesusta, Etelä-Afrikassa, joka oli yksi Gripen-asiakas.