cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sairaalabakteeri
Tunnetuin sairaalabakteeri on MRSA, joka on vastustuskykyinen monille lääkkeille. On olemassa lääkkeitä, jotka tehoavat MRSA-bakteeriin, mutta ne eivät ole yhtä tehokkaita kuin tavalliset antibiootit. Ne ovat myös kalliita ja niillä on vaikeampia sivuvaikutuksia. Tapauksien määrä on Suomessa jatkuvasti lisääntynyt, ja niitä tilastoitiin Suomessa vuonna 2008 ennätysmäiset 1 740.
Muita resistenttejä sairaalabakteereja ovat ESBL, TRPA, VRE ja CPE
Northeastern Universityn tutkijat ovat tammikuussa 2014 julkaistun tiedon mukaan kehittäneet antibiootin, jonka he uskovat vaikuttavan tehokkaasti antibioottiresistentteihin mikrobeihin. Uusi antibiootti teiksobaktiini tehosi esimerkiksi MRSA:han mutta ei ollut haitallista nisäkkäiden kudoksille, eikä se näytä kehittävän resistenssiä. Ihmiskokeet ovat vuorossa seuraavaksi.
Lallisen linnavuori
Lallisen linnavuori on Varsinais-Suomessa Vehmaan Takalassa sijaitseva muinaislinna.
Linnavuori
Linnavuori sijaitseenoin 6,2 kilometriä Vehmaan kirkosta etelään Hossi nimisen pitkän lahden haarautumiskohdan koillisrannassa. Vuorelta on matkaa lahdelle noin 250 metriä ja lahden suunnassa eli lännessä sijaitsee mäen ainoa jyrkänne. Muissa ilmansuunnissa eli luoteessa, koillisessa ja kaakossa linnavuori rajautuu kivistä ladottuun vallijäännökseen. Valli on 0,5 metriä korkea ja melko leveä. Valli rajaa melko säännöllisen 30×40 metrin suuruisen linnapihan, jossa on sekä maapeitteistä kalliota että avokalliota. Vallin koillisreuna, joka hyödyntää kallion muotoja älykkäästi, on 30–40 metriä pitkä. Vallin luoteisreuna on 20 metriä pitkä ja siellä kallion jyrkkenee nopeasti. Kaakossa valli on 20–30 metriä pitkä ja päättyy lounaassa kallioharjanteeseen.
Tutkimukset
Ainoa Museoviraston tutkimustieto on vuonna 2002 tehty tarkastuskäynti, jonka suorittivat Jouni Taivanen ja Tiina Jäkärä. Tämä on samalla linnavuoren löytövuosi.
Reeperbahn
right|thumb|260px|Reeperbahn lokakuussa 2005. Reeperbahn (alasaksaksi Köydenpunojankatu) on katu Saksan toiseksi suurimmassa kaupungissa Hampurissa. Se on vajaan kilometrin mittainen ja sijaitsee Sankt Paulin kaupunginosassa. Katu on Hampurin yöelämän keskus sekä punaisten lyhtyjen alue. Kadun varrella on runsaasti ravintoloita, diskoja sekä baareja, minkä lisäksi sieltä löytyy strippiklubeja, seksikauppoja ja seksimuseo.
The Beatles esiintyi Reeperbahnin alueen klubeilla useaan kertaan aivan 1960-luvun alussa. Esiintymiset kestivät useita viikkoja kerrallaan. Yhtyeen esiintymiskapakat olivat Indra ja Kaiserkeller vuonna 1960, Top Ten vuonna 1961 ja Star-Club vuonna 1962.
Suomalaislaulaja Irwin Goodman voitti vuoden 1970 Syksyn sävel -kilpailun kappaleella ”St. Pauli ja Reeperbahn”. Kappaleen sanoissa sanoittaja Vexi Salmi hyödynsi hänen ja Goodmanin kokemuksia 1960-luvun alun Saksassa. Laulu oli Suomen listaykkösenä kuukausia.
53.54944°N, 9.96228°W
Wuppertal
thumb|Wuppertal left|thumb|Wuppertalin riippurata Wuppertal on kaupunki Saksassa, Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, Wupperjoen varrella Ruhrin alueelta etelään. Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 342 661 asukasta.
Wuppertal on merkittävä teollisuuskaupunki, jossa on tekstiili-, metalli-, kemikaali-, kumi-, ajoneuvo- ja painoteollisuutta.
Kaupunki muodostettiin vuonna 1929 liittämällä yhteen Barmen, Elberfeld, Vohwinkel, Ronsdorf, Cronenberg ja muita pienempiä kaupunkeja. Kaupungin nimi oli aluksi Barmen-Elberfeld, mutta vuodesta 1930 Wuppertal.
Toisen maailmansodan aikana noin 40 prosenttia kaupungista tuhoutui pommituksissa. Säilyneitä alueita ovat Ölberg, yksi Saksan suurimmista työläiskortteleista ja Briller Viertel, porvarien asuinalue. Wuppertalissa on edelleen 4 500 kansallisiksi muistomerkeiksi luokiteltua rakennusta klassismin, jugendin ja Bauhausin tyylikausilta. Merkittävin vuosisadan vaihteen muistomerkki on 1900 avattu Wuppertalin Stadthalle, konserttitalo.
Eräs erikoisuus on Wuppertalin riippurata (Wuppertaler Schwebebahn), teollisuus- ja liikemies Eugen Langenin rakennuttama ja 1. maaliskuuta 1901 avattu 13 kilometriä pitkä riippuva yksikiskoinen rautatie, jossa on kaksi raidetta. Rata seurailee Wupperjokea erikoisella tavalla: kiskot ovat 12 metriä joen yllä, ja juna roikkuu niiden alapuolella.
Suomalaisilla piraattiradioasemilla on ollut Wuppertalissa postilokero, jonka kautta ne kierrättivät postinsa välttääkseen kiinnijäämisen laittomasta radiotoiminnasta.
Boylen laki
pienoiskuva|Animaatiossa osoitetaan paineen ja tilavuuden välinen riippuvuus, kun määrä ja lämpötila pysyvät vakiona. pienoiskuva|Robert Boylen alkuperäinen havaintoaineisto ja Boylen laki. Boylen laki on erikoistapaus yleisestä ideaalikaasujen tilanyhtälön laista. Boylen lain todisti ja julkaisi vuonna 1662 irlantilainen kemisti ja fyysikko Robert Boyle. Laki tunnetaan Ranskassa ja Saksassa myös nimellä Boylen–Mariotten laki ranskalaisen fyysikon Edme Mariotten mukaan. Mariotte keksi lain itsenäisesti parikymmentä vuotta Boylen jälkeen.
Boylen lain mukaan vakiolämpötilassa kaasun paineen p ja tilavuuden V tulo on vakio:
Feed Me (albumi)
Feed Me on suomalaisen I’Dees-popyhtyeen 25. syyskuuta 2003 julkaistu toinen ja samalla viimeinen studioalbumi. Albumin on tuottanut Lauri Järvilehto.
Albumi ei noussut lainkaan Suomen viralliselle albumilistalle. Myöskään siltä julkaistut singlet ”Brave and Optimistic Girl” ja ”Special” eivät sijoittuneet listoille.
Gramnegatiivinen bakteeri
pienoiskuva|463x463px|Kuva gramnegatiivisen bakteerin soluseinästä ja membraaneista. Gramnegatiivinen bakteeri on gramvärjäyksessä punaiseksi värjäytyvä bakteeri. Sen soluseinä koostuu varsinaisesta solukalvosta (sisämembraani), ulkokalvosta (ulkomembraani) ja näiden väliin jäävästä periplasmisesta tilasta. Gramnegatiivisten bakteerien peptidoglykaani on kiinni ulkokalvon sisäpinnassa. Periplasmisessa tilassa on ravinnon sisäänottoon erikoistuneita entsyymejä ja muita proteiineja. Gramnegatiivisten bakteerien ulkokalvon pinnalla voi lisäksi olla lipideistä ja hiilihydraateista muodostuneita lipopolysakkarideja, joita kutsutaan myös endotoksiineiksi.
Lipopolysakkaridit ovat pyrogeenejä eli kuume- ja tulehdusreaktioita aiheuttavia molekyylejä. Ne ovat gramnegatiivisilla bakteereilla tuotettujen lääkkeiden valmistuksessa vakava ongelma. Paksuutensa vuoksi gramnegatiiviset bakteerit ovat teollisesti melko hyödyttömiä. Siksi ne soveltuvatkin parhaiten kalliiden solunsisäisten lääkeproteiinien tuottoon.
Esimerkkejä gramnegatiivisista bakteereista
Tauteja aiheuttavia gramnegatiivisia basilleja on sen sijaan enemmän. Hengitystieinfektioita aiheuttavat muun muassa Haemophilus influenzae, Klebsiella pneumoniae, Legionella pneumophila ja Pseudomonas aeruginosa. Etupäässä virtsatieinfektioita aiheuttavat Escherichia coli, Proteus mirabilis, Enterobacter cloacae ja Serratia marcescens. Pääsääntöisesti suolistoinfektioita puolestaan aiheuttavat Helicobacter pylori, Salmonella enteritidis ja Salmonella typhi.
Ulomman membraanin proteiinit
Ulommalla membraanilla sijaitsee koko membraanin läpi ulottuvia transmembraanisia proteiineja, joita ei esiinny muilla membraaneilla. Ulomman membraanin proteiinit toimivat osana bakteerien puolustusta, ankkurointia, metaboliassa käytettyjen aineiden kuljetusta, adheesiota ja invaasiota, lipopolysakkaridien modifikaatiota sekä säilövät toksiineja.
Transmembraaniset proteiinit muodostuvat β-levystä/domainista, joka on kiertynyt tynnyrimäiseksi rakenteeksi (β-barrel). Tynnyrimäisen rakenteen ulkopuolelle muodostuu hydrofobinen varaus, mikä on tärkeää membraaniin asettumisen kannalta. Proteiinien koko riippuu β-levyn muodostaneiden laskosten määrästä. Esimerkiksi yksi pienimmistä ulomman membraanin proteiineista on OmpA, jolla laskoksia on kahdeksan.
Ulomman membraanien proteiinien asettelumekanismi membraanille on vielä epäselvä. Kuitenkin on saatu selville, että ulomman membraanin proteiinien asettelussa osallisina ovat ainakin kaksi mekanismia; Bam-kompleksi, jossa Bam tulee englanninkielen sanoista β barrel assembly machine ja periplasminen proteaasi DegP. Bam-kompleksin toiminta on toistaiseksi tuntematonta, tiedetään vain, että se on rakenteeltaan hetero-oligomeri, joka katalysoi ulomman membraanin proteiinien integraatiota ulommalle membraanille. DegP puolestaan toimii matalassa lämpötilassa saperonina.
Arkadi Adamov
Arkadi Grigorjevitš Adamov (13. heinäkuuta 1920 – 26. kesäkuuta 1991) oli venäläinen kirjailija. Hän suoritti loppututkinnon Moskovan yliopistossa ja työskenteli sen jälkeen muun muassa Moskovan miliisin palveluksessa.
Ensimmäiset teoksensa hän kirjoitti löytöretkistä, mutta vuonna 1956 ilmestynyttä teosta Delo pjostryh (”Tapaus kirjavat”) on luonnehdittu ensimmäiseksi nykyaikaiseksi salapoliisiromaaniksi Neuvostoliitossa. Toinen hänen merkittävä salapoliisiromaaninsa on palkittu teos Zlym vetrom (”Katalan tuulen tuomaa”). Adamovin teoksia ei ole suomennettu.
Pentti Mäki-Hakola
Pentti Matti Mäki-Hakola (11. tammikuuta 1929 Nurmo – 20. syyskuuta 1996 Nurmo) oli suomalainen kokoomuksen kansanedustaja ja valtiopäiväneuvos. Hän edusti Vaasan läänin vaalipiiriä 1966–1995. Kokoomuksen oikeistoon muun muassa Tuure Junnilan ja Eero Lattulan ohella luettu Mäki-Hakola oli presidentin valitsijamies 1968, 1982 ja 1988. Hän oli ammatiltaan piiri-insinööri.
Mäki-Hakola toimi kotikuntansa Nurmon kunnanvaltuustossa 23 vuoden ajan.
Kansanedustaja
Mäki-Hakola oli kokoomuksen kansanedustajana vuodet 1966–1995 ja hänet valittiin uudelleen kahdeksan kertaa. Eduskunnassa Mäki-Hakola istui vuodesta 1970 lähtien valtiovarainvaliokunnassa. Vuosina 1987–1991 hän toimi valiokunnan puheenjohtajana. Mäki-Hakola oli useita vuosia eduskunnan pankkivaltuusmiesten puheenjohtaja. Mäki-Hakola toimi useissa kokoomuksen luottamustehtävissä ja hänet kutsuttiin puolueen kunniajäseneksi vuonna 1991.
Rachel Maddow
thumb|Rachel Maddow vuonna 2008. Rachel Anne Maddow (laus. [ˈmædoʊ]) (s. 1. huhtikuuta 1973 Castro Valley, Kalifornia) on yhdysvaltalainen televisiotoimittaja ja poliittinen kommentaattori. Hän pitää MSNBC-kanavalla arkipäivisin The Rachel Maddow Show -televisio-ohjelmaa. Sen esittäminen alkoi syyskuussa 2008.
Goswami
Goswami, usein hindujen hengelliseen johtajaan viittaava nimike, johdetaan sanoista ”go” - ”aistit”, ja ”swami” - valtias, viitaten henkilöön, joka hallitsee aistinsa henkisen harjoituksensa turvin.
Tunnettuja goswameita olivat muiden muassa Sri Chaitanya Mahaprabhun kuusi tärkeintä oppilasta, Rupa Goswami, Sanatana Goswami, Raghunath Bhatta Goswami, Gopal Bhatta Goswami, Raghunath Das Goswami ja Jiva Goswami. Nimikettä käytetään yleisesti myös Vallabhan Vaishnava-perinteessä.
Brandenburgin portti
pienois|Brandenburgin portti yöllä. Brandenburgin portti on Berliinin historiallinen kaupunginportti. Se on yksi Berliinin tunnetuimmista symboleista ja nähtävyyksistä. Portti sijaitsee Berliinin historiallisessa keskustassa. Sen ali johtaa Berliinin pitkä länsi-itäsuuntainen leveä bulevardikatu, jonka nimi on portin itäpuolella Unter den Linden, länsipuolella Straße des 17. Juni. Portin itäpuolella oleva aukio on nimeltään Pariser Platz ja länsipuolella oleva pienempi aukio Platz des 18. März.
Rakentaminen ja arkkitehtuuri
pienois|Brandenburgin portin huippua koristaa [[Johann Gottfried Schadowin veistämä Quadriga, jossa voiton jumalatar istuu hevosten vetämissä vaunuissa.]] Brandenburgin portti rakennettiin Preussin kuninkaan Fredrik Vilhelm II:n valtakauden aikana 1788–1791. Arkkitehtina oli Carl Gotthard Langhans. Kaikki Berliinin kaupunginportit uusittiin tuolloin kuninkaan määräyksestä edustavammiksi. Brandenburgin portista tehtiin kaikkein näyttävin, koska se oli kaupungin pääkadun, kuninkaanlinnaan johtaneen Unter den Lindenin päässä. Aikaisemmin paikalla oli ollut vain kaksi vaatimatonta vartiotupaa tullin keräämistä varten.
Arkkitehti Langhans käytti Brandenburgin portin esikuvana antiikin Kreikan propylaioja. Uusklassista tyyliä edustava portti on rakennettu harmaanruskeasta hiekkakivestä. Se on 26 metriä korkea ja 65,5 metriä leveä. Portin keskiosassa eli varsinaisessa porttiosassa on viisi aukkoa, jotka on erotettu toisistaan ohuilla seinämillä. Alun perin aukot tehtiin rautaportein suljettaviksi. Portit poistettiin, kun tullin kerääminen kaupungin rajoilla loppui; keskimmäisestä aukosta saivat vuoteen 1918 ja Saksan keisarikunnan kaatumiseen asti kulkea vain kuninkaallisen hovin jäsenet. Seinämien päissä on doorilaiset pylväät, jotka luovat kaukaa katsottuna sellaisen vaikutelman kuin koko portin muhkea kattorakennelma lepäisi niiden varassa. Kulkuaukkojen sisäseinät sekä kattorakennelma on koristeltu korkokuvin, jotka esittävät klassisia kreikkalaisia aiheita, kuten Herakleen urotöitä sekä kentaurien ja lapiittien taistelua. Portin huipulla on Johann Gottfried Schadowin 1794 veistämä patsas, Quadriga, jossa voiton jumalatar Victoria istuu neljän hevosen vetämässä vaunussa. Porttiosan kahden puolen on kaksi pienen temppelin muotoista pylväshallia. Niiden jatkona portin itäpuolella on kaksi niin ikään pylväiden reunustamaa siipirakennusta, jotka toimivat vartio- ja tullitupina.
Historia
pienois|vasen|Preussin armeijan juhlaparaati Brandenburgin portilla voittoisan [[Ranskan–Preussin sota|Ranskan–Preussin sodan jälkeen vuonna 1871.]] Vuonna 1806, viisitoista vuotta Brandenburgin portin valmistumisen jälkeen, Napoleonin johtamat ranskalaiset joukot valloittivat Preussin. Napoleon piti Berliinissä voitonparaatin ja marssi sotilaineen Brandenburgin portin ali kuninkaalliseen linnaan. Hänen käskystään portin nelivaljakkoveistos purettiin osiin ja lähetettiin kahdessatoista laatikossa Pariisiin, jossa se liitettiin Louvren kokoelmiin. Kun Napoleon oli seitsemän vuotta myöhemmin kukistunut, nelivaljakko tuotiin Louvresta takaisin alkuperäiselle paikalleen. Voiton kunniaksi veistokseen kuuluvaan seppeleeseen lisättiin rautaristi.
Berliinin kaupunginportit kävivät tarpeettomiksi 1800-luvulla, kun kaupunki kasvoi vanhojen rajojensa yli eikä saapuvilta matkustajilta enää kerätty tullia. Kaikki muut portit purettiin 1800-luvun lopulla, mutta Brandenburgin portti säästettiin komeutensa ja edustavuutensa vuoksi. Portista muodostui Saksan sotilaallista mahtia symboloiva riemukaari: Ranskan–Preussin sotaan lähteneet ja sieltä palanneet joukot marssivat juhlakulkueessa portin ali, ja sama toistettiin ensimmäisessä maailmansodassa. Myös kansallissosialistit käyttivät porttia seremonioidensa näyttämönä noustuaan valtaan 1933. pienoiskuva|Brandenburgin portti sodan raunioiden keskellä kesäkuussa 1945. Portti vaurioitui toisen maailmansodan pommituksissa. Sodan jälkeen toteutetussa Berliinin jaossa se jäi Itä-Berliinin puolelle, mutta aivan lähelle sen ja Länsi-Berliinin välistä rajaa. Vuosina 1956–1958 portti kunnostettiin Itä- ja Länsi-Berliinin yhteistyöhankkeena. Restauroinnin yhteydessä nelivaljakkoveistos palautettiin paikalleen, mutta Itä-Berliinin viranomaiset poistivat siitä rautaristin ja Preussin kuninkaallisen kotkan, joita pidettiin preussilaisen militarismin symboleina. Suositun legendan mukaan veistos olisi tuolloin asetettu tahallaan väärin päin niin, että se olisi katsonut Itä-Berliiniin ja kääntänyt selkänsä Länsi-Berliinille. Tämä ei kuitenkaan pidä paikkaansa, vaan se käänsi selkänsä Potsdamista tulijoille.
Brandenburgin portti toimi Itä- ja Länsi-Berliinin välisenä rajanylitysasemana kunnes Berliinin muuri rakennettiin 1961. Tuolloin portti jäi Itä-Berliinin puolelle ja tarkkaan vartioidulle muurivyöhykkeelle, jolloin sen ympäriltä purettiin kaikki muut rakennukset. Muurista tehtiin kuitenkin portin kohdalla poikkeuksellisen matala ja leveä, jotta se näkyisi huonommin idän suunnasta otetuissa kuvissa. Berliinin muurin murtumisesta otetut kuuluisat valokuvat, joissa ihmisiä seisoo muurin päällä, on otettu juuri tältä kohdalta – muualla muurin päällä seisominen olisi ollut mahdotonta. Länsi-Berliinin puolella porttia käytettiin taustana erilaisille tilaisuuksille: esimerkiksi valtiovieraat vietiin usein puhumaan Straße des 17. Junin päähän, jolloin heidän taustallaan näkyi muurin yli Brandenburgin portti. pienois|vasen|Brandenburgin portti lokakuussa 1987, etualalla Berliinin muuri. Kuva on otettu Länsi-Berliinin puolelta. Portti avattiin jälleen 22. joulukuuta 1989 rajanylityspaikaksi Itä- ja Länsi-Berliinin välille. Saksan yhdistymisen ja Berliinin muurin purkamisen jälkeen Brandenburgin portin ympäristö on jälleenrakennettu, ja portista on tullut jälleen yksi kaupungin keskipisteistä sekä suosittu turistinähtävyys. Pian muurin murruttua nelivaljakko sai takaisin rautaristinsä ja Preussin kotkansa.
Muuta
Brandenburgin portin kuva on saksalaisissa 10, 20 ja 50 sentin eurokolikoissa sekä varhaisissa Saksan demokraattisen tasavallan viiden markan rahoissa.
Aiheesta muualla
52.51639°N, 13.37778°W
Reserviupseerikoulu
thumb|250px|right|RUK:n päärakennus Haminassa. Reserviupseerikoulu (RUK) on Haminassa toimiva Maasotakoulun joukkoyksikkö, joka kouluttaa suurimman osan Suomen maavoimien ja rajavartiolaitoksen sekä osan meri- ja ilmavoimien reserviupseereista. Koulu on perustettu 1. huhtikuuta 1920. Koulun perinne perustuu suojeluskuntien järjestämään upseerikurssiin, Vimpelin kouluun, ja sen opetusohjelman ydin perustui Viipurissa järjestettyihin Markovillan upseerikokelaskursseihin. Markovillan kursseja kutsuttiin Wiipurin Upseerikouluksi, joka toimi 1918–1920.
Reserviupseerikoulun tehtävät
Reserviupseerikoulun tärkein tehtävä on reservinupseeriston valtakunnallinen kouluttaminen. Tähän tehtävään sisältyvät reserviupseerikurssien järjestäminen, upseerikokelaiden jatkokoulutus, aliupseerista upseeriksi reservissä -täydennyskurssit, joukkueenjohtajakurssit Maanpuolustuskorkeakoulun aloittaville reservin aliupseereille sekä sotilasjohtamisen kurssi puolustusvoimien palkatulle henkilöstölle. Lisäksi Reserviupseerikoululla on muita valtakunnallisia koulutustehtäviä.
Reserviupseerikoulun operatiivisiin tehtäviin kuuluvat puolustusvalmiuden ylläpito ja Haminan varuskunnallisiin toimintoihin liittyvät turvallisuustehtävät. Reserviupseerikoulu tuottaa Haminan varuskunnassa reserviupseerikurssien lisäksi omaa joukkotuotantoa.
Reserviupseerikoulu ylläpitää lisäksi maanpuolustustahtoa mm. osallistumalla Hamina Tattoon järjestelyihin ja järjestämällä RUK-seminaareja.
Organisaatio
Vuoden 2014 loppuun asti Reserviupseerikoulu oli Itä-Suomen sotilasläänin alainen joukko-osasto. Tammikuussa 2015 se liitettiin osana puolustusvoimauudistusta Lappeenrannassa sijaitsevaan maavoimien puolustushaarakouluun Maasotakouluun. Reserviupseerikoulun toiminta Haminassa jatkui joukkoyksikkönä. Joukko-osastojen esikunnat ja huoltokeskukset yhdistettiin, ja Maasotakoulun esikunta ja huoltokeskus toimivat jatkossa osin molemmilla paikkakunnilla.
Joukkoyksikköä johtaa Reserviupseerikoulun johtaja, syyskuusta 2022 alkaen eversti Mikael Salo. Hänen alaisuudessaan toimivat toimisto ja reserviupseerikurssin johtaja sekä seitsemän varusmiehiä kouluttavaa perusyksikköä.
Viidessä perusyksikössä koulutetaan reserviupseerioppilaita kahdesti vuodessa järjestettävällä reserviupseerikurssilla, joiden vahvuus on 500-700 upseerioppilasta:  Puolustusvoimien koulutusuudistus Koulutus2020-ohjelman myötä reserviupseerikurssin kesto muuttui aikaisemmasta 14 viikosta nykymuotoonsa 16 viikkoon. Keväällä 2020 päättynyt reserviupseerikurssi 255 - Loisto toimi koulutusuudistuksen pilottikurssina.
Kaksi muuta perusyksikköä vastaavat joukkotuotannosta (muun muassa sotilaspoliisien, kuljettajien, lääkintämiesten ja huollon koulutus) ja ottavat vastaan myös alokkaita:
Reserviupseereiden tarve laajassa reserviarmeijassa
thumb|250px|right|Suoritetun Reserviupseeritutkinnon merkki, ns. RUK-risti, jota kannetaan lomapuvun vasemman rintataskun keskellä. Epävirallisena kurssin tunnusmerkkinä voidaan maastopuvussa kantaa myös kurssipuukkoa. Suomen puolustusratkaisu edellyttää suurehkoa kenttäarmeijaa (230 000 sotilasta), jonka päällystön runkona toimivat palkattuun henkilökuntaan jo rauhan aikana kuuluvat upseerit ja opistoupseerit. Näitä on yhteensä noin 9 000, mikä ei riitä täyttämään sodan ajan koko päällystötarvetta. Puolustusvoimien henkilökuntaan kuuluvat korkeakoulu- ja opistoupseerit sijoitetaan pääasiassa pataljoonatasolle sekä prikaati- ja armeijakuntatason johto- ja asiantuntijatehtäviin. Näin ollen päällystö koostuu komppania- ja patteritasolle reserviläisistä.
Tätä varten osasta varusmiehiä koulutetaan RUK:ssa reserviupseereja. Reserviupseerikouluun otetaan kustakin saapumiserästä 700–750 upseerioppilasta, jotka saavat koulutuksen oman koulutushaaransa joukkueen, jaoksen tai tulevia tehtäviään vastaavan ryhmän johtajiksi. Lisäksi osa upseerioppilaista koulutetaan yksikön varapäällikön tehtäviin, joko komppaniaupseereiksi tai patteriupseereiksi.
Erikoisryhmänjohtajasta joukkueenjohtajaan ja yksikön varapäällikköön
Ryhmänjohtajiksi reserviupseereja sijoitetaan pääasiassa tiedustelussa sekä eräissä muissa erikoisjoukoissa, joiden miehistötehtävissä on aliupseereja. Tiedusteluryhmien ryhmänjohtajien opetus tapahtuu jalkaväen opetuksen yhteydessä. Muita upseeriryhmänjohtajia on mm. Kranaatinheitinkomppaniassa mittausupseeri viestijoukoissa, esimerkiksi viestikomppanian, suunnitteluryhmässä ja valvontaryhmässä.
Muu reserviupseerikoulutus
Muita puolustusvoimien sotilasopetuslaitoksia, joissa järjestetään reserviupseerikursseja, ovat muun muassa Panssarikoulu (panssariala), Ilmasotakoulu (lentotekninen linja, suojauslinja sekä ilmavoimien viestilinja), Merisotakoulu (laivasto, merivalvonta-tulenjohto, rannikkotutka, sekä meritiedustelu), Logistiikkakoulu (lääkintäupseerikurssi), Urheilukoulu (urheilijoiden reserviupseerikurssi) ja Laskuvarjojääkärikoulu (laskuvarjojääkärijoukot).
Kurssiarvostelu
Reservin upseerin tutkinnossa on neljä arvosteltavaa oppiainetta: johtamistaito (painokerroin 9), aselajioppi (painokerroin 9), taktiikka (painokerroin 4) ja liikunta (painokerroin 4).
Yleisarvosana määräytyy eri aineiden painotettujen arvosanojen perusteella. Erityisesti kurssin alkuvaiheessa teoriakoulutusta saattaa olla paljonkin, mutta sen määrä riippuu olennaisesti linjasta, sillä aselajioppi voi olla joko teoria- (esimerkiksi viesti) tai käytäntöpainotteista (esimerkiksi jalkaväki).
Teoreettisen opiskelun vaativuustaso on karkeasti ottaen sama kuin lukiossa. Suoritukset teoreettisissa opinnoissa mitataan kirjallisin kokein (”koulutöin”), jotka on läpäistävä. Heikko opintomenestys johtaa oppilaan siirtämiseen valvontaan. Riittämätön opintomenestys aiheuttaa opintojen keskeyttämisen ja palauttamisen perusyksikköön niin sanotusti maitojunalla. Perusyksikössä entinen upseerioppilas palvelee 12 kuukauden palvelusaikansa loppuun yleensä korpraalina tai alikersanttina. Myös liialliset poissaolot johtavat opintojen keskeyttämiseen. Sairastuneille saatetaan kuitenkin tarjota mahdollisuutta suorittaa opintonsa loppuun ns. jälki-RUK:ssa yhdessä seuraavan saapumiserän kanssa. Upseerioppilaan opinnot voidaan keskeyttää myös sopimattomuuden, esimerkiksi lunttaamisen, takia.
Kurssin alkuvaiheessa painottuvat teoreettiset opinnot ja muodolliset maastoharjoitukset. Keskivaiheilla toteutetaan joukko laajahkoja soveltavia maastoharjoituksia, joissa paneudutaan aselajien yhteistoimintaan. Loppukurssi keskittyy johtajakoulutukseen sekä ampumaharjoitukseen, joka toteutetaan yleensä Pahkajärven ampuma-alueella.
RUK-henki
Reserviupseerikoululle on tyypillistä upseerioppilaiden voimakas indoktrinaatio. Upseerioppilaille korostetaan heidän asemaansa varusmiesten parhaimmistona, sodan ajan johtajina ja tulevina yhteiskunnan tukipylväinä. Reserviupseerikoulun kuri on tavanomaiseen suomalaiseen perusyksikköön verrattuna tiukka. right|thumb|[[Reserviupseerikoulun lippu vuodelta 1928. Lipussa ovat maininnat VK 1917 ja RUK 1920. ]]
Kuri pyritään kuitenkin luomaan sisäiseksi vaatimalla upseerioppilailta oma-aloitteista kurinalaisuutta. Tavoitteena on saada upseerioppilaasta luotettava, itsenäinen ja puolustusvoimien arvomaailman omaksunut alainen esimiehelleen. On kuitenkin huomattava, että Reserviupseerikoulun indoktrinaatio on luonteeltaan yleisisänmaallista eikä sisällä puoluepoliittisia piirteitä tai painotuksia.
Yhteishengen kohottamiseen tähtäävät monet Reserviupseerikoulun perinteistä, kuten Kirkkojärven marssi ja RUK:n kurssijuhla. Yhteishenkeä luo myös kurssikirja, jonka upseerioppilaat toimittavat itse omasta kurssistaan.
Upseerioppilaat
Useimmat upseerioppilaat valitaan aliupseerikurssin ensimmäisen seitsemän viikon aikana osoittamansa soveltuvuuden ja kyvykkyyden sekä halukkuutensa perusteella. Loput ovat vapaaehtoisia, menestyneitä aliupseereja, jotka ovat pyrkineet niin sanottuun jälki-RUK:iin. Reserviupseerikoulu ei edellytä oppilailtaan mitään tiettyä siviilikoulutusta.
Reserviupseerikurssi kestää 16 viikkoa, minkä jälkeen vastaylennetyt upseerikokelaat lähetetään takaisin omiin joukko-osastoihinsa. Joukko-osastossa upseerikokelas kouluttaa tyypillisesti oman sodan ajan joukkueensa (vast.) yksikön kantahenkilökunnan alaisuudessa. Koko sodan ajan joukko kotiutuu yleensä samaan aikaan, jolloin lähes kaikki upseerikokelaat ylennetään vänrikeiksi tai merivoimissa aliluutnanteiksi. Osa heistä jatkaa puolustusvoimien palveluksessa joko sopimussotilaina tai Maanpuolustuskorkeakoulun kadetteina.
Siviilissä reserviupseerit sijoittuvat erilaisiin tehtäviin kaikille elämän aloille. On kuitenkin havaittavissa, että keski- ja ylemmässä johdossa on enemmän reserviupseereja kuin heidän tilastollinen osuutensa väestöstä antaisi aihetta osoittaa. Tämä saattaa osaltaan johtua ylioppilaiden suuresta määrästä reserviupseerikouluun valittaessa. Erityisesti aiemmin reserviupseerikoulutus onkin ollut merkittävä etu pyrittäessä liike-elämän palvelukseen. Vaikutusvaltaiset reserviupseerit saattavat edistää maanpuolustusmyönteistä asennoitumista, ja heidän siviilikokemustaan voidaan hyödyntää sopivissa sodan ajan sijoituksissa.
Reserviupseerikoulun oppilaskunta
Reserviupseerikurssi muodostaa oman oppilaskuntansa, Oppilaskunnan korkeimpana elimenä toimii edustajisto, johon valitaan kustakin joukkueesta ja jaoksesta yksi edustaja varamiehineen avoimella vaalilla. Edustajisto valitsee puolestaan hallituksen, jonka jäsenille määrätään tietyt vastuualueet. Hallitukseen valitaan puheenjohtaja, pääsihteeri sekä 12 jäsentä, jotka toimivat oman jaostonsa puheenjohtajana. Oppilaskuntaan kuuluvat ATK-, ilmoitushankinta-, kurssijuhla-, kurssikirja-, historia-, urheilu-, sosiaali-, hengellisen-, kuljetus-, kulttuuri-, talous- ja tiedotusjaostot. Jaostoissa toimii lisäksi jaostovirkailijoita. Oppilaskunnan toimintaa valvoo kantahenkilökuntaan kuuluva kuraattori.
Oppilaskuntaa ja sen hallitusta kutsutaan RUK:ssa leikkisästi kymmenenneksi komppaniaksi. Nimitys viittaa hallituksen suureen rooliin koulun erinäisissä toiminnoissa.
Oppilaskunta toteuttaa RUK:ssa varusmiestoimikunnan tehtäviä: se järjestää lomakuljetukset, edustaa koko kurssia ja huolehtii upseerioppilaiden henkisestä ja mahdollisuuksien mukaan sosiaalisesta hyvinvoinnista. Oppilaskunnalla on kuitenkin muihin varusmiestoimikuntiin verrattuna huomattavasti laajempi toimialue: näkyvimpinä tehtävinä on järjestää kurssijuhla ja julkaista kurssikirja. Näihin varat hankitaan myymällä kirjaan ilmoituksia. Käytännössä ilmoitusvarat kanavoidaan Reserviupseerikoulun Oppilaskunnan Kannatusyhdistykselle, joka luovuttaa ilmoitusmyyntiä vastaavan summan oppilaskunnan käyttöön. Varoilla toteutetaan myös erinäisiä hankkeita upseerioppilaiden hyväksi. Esimerkkinä tästä Haminan Sotilaskodin käytössä oleva sotilaskotiauto Varvara, joka on varustettu muun muassa nelivedolla, GPS:llä, saniteettitiloilla ja maastouttamisvälineillä. Yhden reserviupseerikurssin oppilaskunnan budjetti on yli 100 000 €.
Koulun johtajat
thumb|150px|[[Jalkaväenkenraaliksi myöhemmin ylennyt Taavetti Laatikainen everstiluutnanttina.]]
Reserviupseerikoulun johtajat
Vuosina 1933–1934, kursseilla 25, 25a, 25b (ensimmäinen osa) ja 26, kursseja johti koulunjohtajan sijaisena majuri Albert Puroma.
Upseerikoulun johtajat
1939–1945 Reserviupseerikoulu toimi Upseerikouluna Niinisalon varuskunnassa. Keväällä 1945 kurssi 61 keskeytettiin liittoutuneiden valvontakomissiosta johtuneesta syystä.
Reserviupseerikoulun johtajat
Moskovan välirauhan tultua voimaan reserviupseerikursseja ei järjestetty enää 1945 alkuvuoden jälkeen. Suoritettava kurssi jäi kesken ja oppilaat kotiutuivat upseerikokelaina.
Talvi- ja jatkosodan aikaiset kurssit
Kurssi 43, joka alkoi 1. syyskuuta 1939, siirrettiin 1. joulukuuta 1939 Niinisaloon talvisodan alettua 30. marraskuuta 1939. Kurssit 44–61 pidettiin Niinisalossa lukuun ottamatta kurssia 60, joka järjestettiin poikkeuksellisesti Santahaminassa Niinisalon tilanpuutteen takia. Koska valvontakomissio ei pitänyt suomalaista reserviupseerikoulutusta tarpeellisena, Upseerikoulu lakkautettiin ja kurssi 61 keskeytyi. Kurssilla oli 225 upseerioppilasta. Reserviupseerikoulu jatkoi toimintaansa Haminassa vuonna 1948, kun kurssi 62 aloitti 31. toukokuuta.
Kertausharjoituskurssit
1950-luvulla järjestettiin kertausharjoituskursseja. Niitä olivat kurssit 78, 80, 85, 88 ja 106.
Virolaisten osanottamat kurssit
Osana Suomen puolustusvoimien yhteistyötä Viron puolustusvoimien kanssa Suomessa alettiin järjestää virolaisille kursseja Reserviupseerikoulussa, Maanpuolustuskorkeakoulussa (MPKK) ja Maanpuolustusopistossa (MPO). Tämän vuoksi suomalaisen reserviupseeritutkinnoin suoritti kurssilla 210 viisi virolaista upseerioppilasta, kurssilla 212 17 virolaista upseerioppilasta, kurssilla 214 14 virolaista upseerioppilasta, kurssilla 216 yhdeksän virolaista upseerioppilasta, kurssilla 218 10 virolaista upseerioppilasta, kurssilla 220 viisi virolaista upseerioppilasta, kurssilla 221 neljä virolaista upseerioppilasta, kurssilla 222 kolme virolaista upseerioppilasta ja kurssilla 223 neljä virolaista upseerioppilasta.
Kaikkiaan siis 54 Viron puolustusvoimissa palvellutta on suorittanut suomalaisen reserviupseeritutkinnon Reserviupseerikoulussa.
Täydennyskurssit
Koulutus alkaa lokakuussa talven reserviupseerikurssin alkaessa ja päättyy heinäkuussa seuraavan varusmiesten reserviupseerikurssin päättyessä. Koulutuksen laajuus on 10 opintoviikkoa. Koulutus toteutetaan monimuoto-opetuksen menetelmiä hyödyntäen.
Sotilasjohtamisen kurssit
Puolustusvoimat järjestää täydennyskurssia vastaavia kursseja henkilökunnalleen. Kurssin nimi on Sotilasjohtamisen kurssi (SoJo). Siinä missä täydennyskurssi tähtää reserviläisen sodanajansijoituskelpoisuuden nostamiseen joukkueenjohtajan pätevyyteen, SoJo-kurssi tähtää joukkueenjohtajan koulutuksen ohella Puolustusvoimien henkilökunnan pätevöittämistä vastuullisempiin esimiestehtäviin.
Ruusupeippo
Ruusupeippo (Lagonosticta senegala) on pieni afrikkalainen siemensyöjä varpuslintu. Lajin nimesi ja kuvaili tieteelle Carl von Linné 1766.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 10 cm. Koiras on punainen, siivet ovat ruskeat, nokka on vaaleanpunainen ja sillä on keltainen silmärengas. Naaras on pääosin ruskea, sillä on punainen yläperä ja nokka ja keltainen silmärengas.
Esiintyminen
Ruusupeippo elää Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Se istutettiin Egyptiin mutta on sieltä kadonnut. Sen elinalue on laajuudeltaan noin 10 miljoonaa neliökilometriä. Lajin kanta on elinvoimainen. Se on yleinen paikkalintu.
Elinympäristö
Tavallinen ihmisasutuksen tuntumassa kylissä ja taajamissa.
Lisääntyminen
Rakentaa puuhun suurehkon katetun pesän, jossa kulkuaukko on pesän sivussa. Valkoisia munia on 3–6. Haudonta kestää 12–13 päivää. Poikaset lähtevät pesästä 17–21 päivän ikäisinä. Kyläleski loisii yleisesti ruusupeipon pesissä.
Ravinto
Siemenet ja vilja.
Patrick Sercu
Patrick Sercu (27. kesäkuuta 1944 Roeselare – 19. huhtikuuta 2019) oli belgialainen maantiepyöräilijä ja ratapyöräilijä. Ratapyöräilyssä hän voitti olympiakultaa ja maailmanmestaruuksia.
Sercu voitti aika-ajon olympiakultaa Tokiossa 1964 ja sprintissä maailmanmestaruuksia. Vuonna 1974 Sercu voitti Ranskan ympäriajon pistekilpailun. Sercu kuoli 74-vuotiaana 19. huhtikuuta 2019.
Bonn
Bonn [] (Bundesstadt Bonn) on kaupunki Saksan Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, 20 kilometriä Kölnistä etelään Reinin varrella. Bonn oli Saksan liittotasavallan (Länsi-Saksa) pääkaupunki 1949–1990. Kaupungissa asuu noin 330 579 asukasta.
Historia
1000- ja 1200-luvulla kaupunkiin rakennettiin romaaninen katedraali. Vuonna 1597 kaupungista tuli Kölnin vaaliruhtinaskunnan pääkaupunki. Elektori ja Kölnin arkkipiispa Clemens August (hallitsi 1724–1761) rakennutti joukon barokkirakennuksia, jotka vieläkin hallitsevat kaupunkikuvaa. Toinen merkittävä hallitsija oli Max Franz (1784–1794), joka perusti yliopiston ja Bad Godesbergin kylpyläkaupunginosan. Hän oli myös kaupungissa 1770 syntyneen Ludwig van Beethovenin suojelija. Ruhtinas kustansi myös Beethovenin ensimmäisen matkan Wieniin.
Vuonna 1794 ranskalaiset valloittivat kaupungin ja siitä tuli osa Ranskan keisarikuntaa Napoleonin alaisuudessa. Vuonna 1815 Preussi valloitti Bonnin.
Toisen maailmansodan jälkeen Bonn oli brittijoukkojen miehitysvyöhykkeellä, ja 1949 se julistettiin Saksan liittotasavallan väliaikaiseksi pääkaupungiksi. Päätös tehtiin Kölnin läheltä kotoisin olevan Konrad Adenauerin myötävaikutuksella 29. marraskuuta 1949. Vaihtoehtona oli Frankfurt am Main.
Saksan yhdistyessä Berliinistä tuli 1990 jälleen Saksan pääkaupunki ja Saksan liittopäivät sekä liittopresidentti ja hallitus siirtyivät sinne 1999 peruskorjattuihin tiloihin. Osa ministeriöistä jäi liittokaupunki Bonniin. Siellä ovat edelleen myös muutamien maiden diplomaattiset edustustot.
Talous
Kaupungissa toimii edelleen sekä kansallisia että kansainvälisiä yrityksiä, tutkimuslaitoksia ja järjestöjä, esimerkiksi Reilun kaupan organisaatio Fairtrade Labelling Organizations International ja aurinkoenergiakonserni Solarworld. YK:n kestävän kehityksen ympärillä toimivista yksiköistä monet ovat sijoittuneet Bonniin. Tällaisia ovat esimerkiksi vesivuosikymmenen ohjelmatoimisto, WHO:n Euroopan aluetoimisto, ja YK:n ilmastonmuutossihteeristö.
Telekommunikaatioala on suuri työllistäjä. Haribo tekee makeisia ja Klais urkuja.
Nähtävyydet
pienois|Bonnin vanha kaupungintalo
Kulttuuri
Bonnin Beethoven-orkesteri on perustettu vuonna 1907 nimellä Bonnin filharmonikot. Kaupungissa toimii vireä oopperatalo; kaudella 2008/2009 nähtiin kymmenen ensi-iltaa.
Urheilu
Bonnissa toimii menestyvä koripalloseura Telekom Baskets Bonn, joka pelaa koripallon Bundesliigassa. Seura on perustettu 1995. Pelipaikkana toimii Telekom Dome -areena, jossa on paikat 6 000 katsojalle.
Tress MacNeille
Tress MacNeille (s. 20. kesäkuuta 1951 Kalifornia) on yhdysvaltalainen tunnettu ääninäyttelijä, joka on saanut yhteensä neljä Annie-ehdokkuutta.
Elämäkerta
MacNeille syntyi Kaliforniassa ja halusi tehdä ääniä animaatioihin noin 8-vuotiaasta lähtien. Hän seurasi tuolloin animaatioita, kuten Gerald McBoing-Boing, Matty's Funday Funnies, Felix-kissa, Nakke Nakuttaja, Looney Tunes, Rocky and Bullwinkle Show, sekä useita Disneyn-piirrettyjä. Tuolloin MacNeille halusi olla artisti, pitää yllään smokkia ja asua työhuoneessa. Tullessaan vanhemmaksi hän ryhtyi haaveilemaan muista ammateista, kuten leipurin, DJ:n, lääkärin ja lakimiehen. Collegen jälkeen MacNeille opiskeli yleisradion parissa, jonka myötä hänestä tuli DJ.
Ura
Scooby-Doon jälkeen MacNeille on ääninäyttelyt sarjoissa kuten Kummikarhut, Ankronikka sekä Alvin ja pikkuoravat, jossa hän teki sivuääniä viiden vuoden ajan. Ensimmäisen pääroolin MacNeille sai vuonna 1989 Tikun ja Takun pelastuspartiosta ollessaan Tikun ja Vinkin äänenä. Tämän jälkeen hän on tullut enemmän tunnetuksi ääninäyttelijäksi varsinkin 1990-luvulla, jolloin MacNeille ääninäytteli useissa Steven Spielbergin tuottamissa animaatiosarjoissa, kuten Tiny Toons, Animaaniset ja Histeria!. Sarjoista hän sai yhteensä neljä Annie-ehdokkuutta.
Keith Olbermann
thumb|Keith Olbermann Keith Theodore Olbermann on yhdysvaltalainen poliittinen kommentaattori ja kirjoittaja. Hän piti Countdown with Keith Olbermann -ohjelmaa Al Goren Current TV -kanavalla, kunnes ohjelma lopetettiin 30. maaliskuuta 2012. Aiemmin hän oli MSNBC-kanavalla.
Cyrillaceae
Cyrillaceae on vain kaksi lajia käsittävä kasviheimo koppisiemenisten Ericales-lahkossa, johon myös kanervakasvit (Ericaceae) kuuluvat.
Tuntomerkit
pienoiskuva|vasen|[[Cliftonia monophylla -lajin hedelmiä]] Kasvit ovat puita tai pensaita, joiden lehdet ovat ehytlaitaiset, lyhytruotiset ja kierteisesti järjestyneet. Usein niissä on mustat korvakemaiset rauhaset. Kukat sijaitsevat pitkissä ja terttumaisissa kukinnoissa ja ovat tavallisesti säteittäisiä, ja niiden verhiö ja teriö ovat tyveltään yhdislehtisiä. Heteet ovat kahtena kiehkurana tai heteitä on yhtä monta kuin verholehtiä; ponnet ovat soikeita ja avautuvat raoilla. Sikiäin on kehänalainen, koostuu kahdesta viiteen yhteen kasvaneesta emilehdestä ja suippenee vähitellen lyhyeksi vartaloksi, jonka päässä on liuskainen luotti. Sikiäimessä on 2–15 kärki-istukallista ja riippuvaa siemenaihetta. Hedelmä on avautumaton, 1–4-siemeninen, kuiva luumarja tai 2–5-siipinen samara (pähkylä). Siemenessä on vain vähän ravintovarastoa (endospermiä).
Tress MacNeille
Ura
MacNeille on myös tehnyt pitkän aikaa useita sivurooleja Simpsoneihin jo yli 300 jakson verran. Hänen hahmojaan Simpsoneissa ovat muun muassa Agnes Skinner ja Dolph. Hänestä tuli myös keittäjätäti Dorisin uusi näyttelijä hahmon alkuperäisen äänen Doris Graun kuoltua. Lisäksi MacNeille on tehnyt sivuääniä Futuramaan vuosien 1999–2003 aikana, sekä toiminut usein Iines Ankan äänenä animaatiosarjoissa kuten Mikin klubi ja Mikki Hiiren kerhotalo.
Cyrillaceae
Levinneisyys
Heimon lajit kasvavat hajanaisesti Kaakkois-Yhdysvalloissa, Karibian alueella, Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjoisosassa.
Euroopan keskuspankkijärjestelmä
Euroopan keskuspankkijärjestelmä (lyhenne EKPJ) on Euroopan keskuspankin sekä kaikkien 27:n Euroopan unionin jäsenvaltion kansallisen keskuspankin muodostama kokonaisuus. Euroopan keskuspankkijärjestelmän sisällä toimii euroa hallinnoiva eurojärjestelmä, johon kuuluvat Euroopan keskuspankki ja 20 euroalueeseen kuuluvan eli euroa valuuttanaan käyttävän Euroopan unionin jäsenvaltion keskuspankkia. Näiden lisäksi Euroopan keskuspankkijärjestelmään kuuluu 7 euroalueen ulkopuolista, omaa valuuttaansa käyttävän Euroopan unionin jäsenvaltion keskuspankkia.
Tress MacNeille
Ura
Vuonna 2010 MacNeille palasi takaisin Futuraman pariin, kun sarja sai kuudennen tuotantokauden.
Rooleja Simpsoneissa
MacNeille ääninäyttelee lukuisia hahmoja Simpsonit-televisiosarjassa. Vakituisia hahmoja ovat muun muassa seuraavat:
Lisäksi MacNeille on näytellyt sarjassa lukuisia yksittäisissä jaksoissa esiintyneitä hahmoja.
Cyrillaceae
Luokittelu
Heimon läheisin sukulainen on kanervakasvien (Ericaceae) heimo. Cyrillaceae-heimossa on vain kaksi eri sukuihin (Cyrilla ja Cliftonia) luettua lajia.
Käyttö
Kumpaakin lajia kasvatetaan lämpimillä alueilla koristekasveina vaaleiden kukkien ja lehtien punertavan syysvärityksen vuoksi.
Anders Thomas Jensen
Anders Thomas Jensen (s. 6. huhtikuuta 1972 Frederiksværk) on tanskalainen elokuvakäsikirjoittaja ja -ohjaaja.
Tudor-ruusu
pienoiskuva|Tudor-ruusu. Tudor-ruusu (myös Englannin ruusu) on Englannin perinteinen heraldinen symboli. Se otettiin käyttöön kansallisena tunnuksena ruusujen sodan jälkeen, jolloin Henrik VII avioitui Elisabet Yorkin kanssa ja Lancasterin ja Yorkin hallitsijasuvut yhdistyivät. Symbolissa on yhdistetty Lancasterien punainen ruusu (ulkoreunalla) ja Yorkien valkoinen ruusu (keskellä).
Anders Thomas Jensen
Jensen tunnetaan erityisesti kirjoittamistaan mustista rikoskomedioista, kuten Kiinassa syödään koiria (1999), Vanhat miehet uusissa autoissa (2002), Rembrandt (2002) ja Vilkkuvat valot (2000), jonka hän on myös ohjannut. Tämän lisäksi hän on ollut käsikirjoittamassa muun muassa Søren Kragh-Jacobsenin ohjaamia Dogma-elokuvia Mifune (1999) ja Skagerrak (2002) ja Susanne Bierin elokuvaa Rakastan sinua ikuisesti (2002). Hän oli toisena käsikirjoittajana Bierin elokuvassa Häiden jälkeen (2006), joka sai Oscar-ehdokkuuden.
Jensenin omia ohjaustöitä ovat muun muassa Vihreät teurastajat (2003) ja Aataminomenat (2005). Lyhytelokuvallaan Vaali-ilta (1998) Jensen voitti parhaan lyhytelokuvan Oscar-palkinnon.
Tudor-ruusu
Tudor-ruusun voi yhä nähdä monin paikoin Englannissa. Sitä on käytetty koristeena useissa vanhoissa rakennuksissa, esimerkiksi Henrik VIII:n rakennuttamassa Hampton Courtin palatsissa. Se on kuvattu myös Lontoon Towerin henkivartiokaartin univormuihin ja Yhdistyneen kuningaskunnan vaakunaan. Myös Englannin 20 pennyn kolikon takapuolella oli Tudor-ruusu vuosina 1982–2008.
Myös osa Britannian entisistä siirtomaista käyttää Tudor-ruusua heraldisena symbolina. Kanadan vaakunassa on Englannin ruusujen lisäksi Skotlannin ohdakkeita, Ranskan liljoja ja Irlannin apiloita. Queensin piirikunta New Yorkissa käyttää lipussaan Tudor-ruusun ohella Hollannin tulppaania.
Tapio (sukunimi)
Tapio on suomalainen sukunimi. Sillä on Suomessa vuoden 2014 syyskuun alussa 1 863 kantajaa.
Fernando Pacheco
Fernando Pacheco Flores (s. 18. toukokuuta 1992 Badajoz, Espanja) on espanjalainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Segunda Divisiónissa pelaavaa Alavésia.
Pacheco on Real Madridin kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä seuran edustusjoukkueessa 20. joulukuuta 2011 Copa del Reyn ottelussa Ponferradinaa vastaan tultuaan vaihdosta kentälle Antonio Adánin tilalle. Ottelu päättyi Real Madridin 5–1-kotivoittoon. Kaudeksi 2014–2015 Pacheco nostettiin vakituisesti edustusjoukkueeseen, jossa hän muodosti maalivahtikolmikon Iker Casillasin ja Keylor Navasin kanssa. Kaudeksi 2015–2016 hän siirtyi Alavésiin.
Pacheco on alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestari vuoden 2011 kisoista.
American Le Mans Series -kausi 2005
American Le Mans Series -kausi 2005 oli American Le Mans Series -sarjan seitsemäs kausi.
Kilpailujen voittajat
Yleiskilpailun voittajat lihavoituna.
Lockheed Martin F-22 Raptor
F-22 Raptor on Yhdysvaltain ilmavoimissa joulukuussa 2005 käyttöön otettu hävittäjä. Koneen valmistajat ovat Lockheed Martin Aeronautics ja Boeing Integrated Defense Systems. F-22 suunniteltiin alun perin ilmaherruushävittäjäksi, mutta se on varustettavissa myös rynnäkkökoneeksi sekä elektronista sodankäyntiä ja signaalitiedustelua varten. F-22 Raptor tunnettiin prototyyppinä nimellä ”YF-22 Lightning II” ja nimellä ”F/A-22” ennen käyttöönottoaan. Nimi ”Lightning II” päätyi myöhemmin F-35-hävittäjälle.
Tuotanto
F-22 on tarkoitettu Yhdysvaltain 2000-luvun alun hävittäjäksi. Se on tähän mennessä kallein suunniteltu hävittäjäkonetyyppi. 2012, tilauksen päättyessä, kehitystyöhön ja tuotantoon oli käytetty 79 miljardia dollaria. Koska lentokoneen tilausmäärä on 187 kappaletta, koneen yksikköhinta on 420 miljoonaa dollaria (noin 380 miljoonaa euroa). F-22 ei ole kuitenkaan Yhdysvaltain ilmavoimien kallein kone, joka on B-2 Spirit-pommikone 2,2 miljardin dollarin kappalehinnallaan. Osaa kehitystyöstä kyettiin tosin hyödyntämään F-35 Lightning II:ssa. Heinäkuussa 2009 senaatti päätti peruuttaa 1,75 miljardin dollarin määrärahan uusien koneiden ostoon. Myös presidentti Barack Obama oli aikonut estää ohjelman jatkamisen. Näin tuotantomäärä jäi 187 koneeseen, joista viimeinen valmistui 13. joulukuuta 2011 ja oli tarkoitus luovuttaa 3. Lennostolle toukokuussa 2012. Koneesta valmistettiin myös kahdeksan kehitysversiota, joten yhteensä valmistettiin 195 konetta.
F-22:n oli tarkoitus korvata Yhdysvaltain ilmavoimissa ilmaherruushävittäjänä F-15 Eagle. Konetyypin valmistusmärä jäi kuitenkin vähäiseksi joten kokonaan se ei edelleen tuotannossa olevaa F-15-mallia korvaa.
Ilmavoimien esikuntapäällikkö Charles Q. Brown Jr., väläytti jo keväällä 2021 F-22-koneesta luopumista. Suunnitelmien mukaan ilmavoimien käyttöön jäisi vain uusi kuudennen sukupolven NGAD-ohjelman (Next Generation Air Dominance) hävittäjäkone, F-35, päivitetty F-15EX ja F-16.
Ominaisuudet
oikea|300px pienoiskuva|[[F119-PW-100 -moottorit täydellä jälkipoltolla.]] F-22 Raptor hyödyntää häiveteknologiaa. F119-PW-100 -moottoreissa käytetään suihkuvirtauksen suuntausta, mikä lisää koneen ketteryyttä. Tämä on osoitettu tekemällä äärimmäisiä ilmataisteluliikkeitä, kuten Pugatšovin kobra ja Kulbit. Suihkuvirtausta voidaan säätää 20 astetta yhteen suuntaan, ylös tai alas. Kone kykenee lentämään yliääninopeuksilla ilman jälkipolttoa (ns. supercruise). Tämä mahdollistaa pidemmän toimintasäteen ja vähentää koneesta jäävää lämpöjälkeä parantaen häiveominaisuuksia. F-22 saavuttaa nopeuden 1,72 Machia ilman jälkipolttoa ja yli 2,0 Machia jälkipolton kanssa.
Koneen asekuorma on sijoitettu rungon sisään jolla vähennetään tutkaheijastuksia. Luukkuja on kolme, yksi molemmissa kyljissä ja yksi pohjassa. Ohjuksen laukaisussa luukut avautuvat vajaan sekunnin ajaksi. Siipien alle voidaan asentaa neljä ripustinta ulkopuolisia aseita varten, mutta ne lisäävät koneen havaitsemismahdollisuuksia tutkassa.
F-22:n lentokelpoisuuden ylläpitäminen edellyttää runsaasti huoltotyötä ja sen lentotunnin hinta on noin 50 000 dollaria, kun se F-15:llä on 30 000 dollaria. Koneen tutkasäteitä absorboiva pinnoite on jatkuva huolto-ongelma. Esimerkiksi sade tuhoaa sen. Keskimäärin koneilla on voinut lentää 1,7 tuntia ennen jonkin asteista vikaa (MTBF 1,7 tuntia). F-22:n neljän käyttövuoden aikana jokaista lentotuntia kohti tehtävän huollon määrä on noussut 34 tuntiin, josta pinnoitteen korjaukset vievät yli puolet. Ohjaamon kuomu on uusittava keskimäärin 331 lentotunnin välein.
Koneen ongelmiksi on luettu pieneksi jäänyt 187 koneen valmistussarja, joka johtaa suuriin yksittäisten koneiden huoltokustannuksiin. Koneen teknologia alkaa vanheta ja niiden huolto ja päivittäminen vaikeutuu. Konetta on aina vaivannut heikko taisteluvalmius. Vuonna 2021 135 uudistettiin niiden käyttöiän jatkamiseksi. Koneen heikkouksiksi on luettu myös lyhyt toimintasäde, mikä vaatiin tankkerin muutamien satojen kilometrien sisällä toiminta-alueesta.
Taustaa
YF-22 Lightning II -prototyyppi voitti Advanced Tactical Fighter -sopimuksen Northrop/McDonnell-Douglasin YF-23 -prototyyppiä vastaan 1990-luvun alussa. Ensimmäinen prototyyppi putosi huhtikuussa 1992 Edwardsin lentotukikohdassa Kaliforniassa. Ensimmäinen tuotantomallin kone otettiin käyttöön 9. huhtikuuta 1997 ja se sai nimen "Raptor". Kone lensi 7. syyskuuta samana vuonna. Syyskuussa 2002 se sai tyyppimerkinnän F/A, koneen suunnitellun hävittäjä- ja rynnäkkökäytön mukaan. 12. joulukuuta 2005, hiukan ennen kuin kone otettiin käyttöön, se sai tyyppimerkinnän F-22A.