cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Iso-Niska
Luontoarvoja
Iso-Niskan kaksi kalliorantaa on huomioitu Oriveden kaupungin luontoselvityksessä. Pohjoisrannan kallioranta mainitaan Pitkäniemessä kavavien vanhojen mäntyjen luoman maiseman vuoksi ja länsirannan kallio sen vanhojen kitukasvuisten mäntyjen vuoksi.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Enojärven valuma-alueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 154,8 metriä mpy. Järvestä lähtee oja Silmäkelammiin, mutta selvää laskuojan jatketta ei kartoista löydy. Alempana sijaitseva Riuttalammi laskee Riuttaojaan, joka laskee Enojärveen. Tämä on Iso-Niskan todennäköinen vesireitti, sillä vuoden 1957 peruskartassa näkyy suo-oja Silmäkelammista Riuttalampeen, joka oli silloiseen karttaan merkitty Ahvenlammeksi.
Historiaa
Vuoden 1964 peruskartassa järvi oli autio metsäjärvi, jonne tuli polkuja eri suunnilta. Järveen ei ollut johdettu metsäojiakaan. Vuoden 1973 kartassa sinne oli rakennettu kolme mökkiä ja kolme metsäojaa.
HMCS Grou
HMCS Grou (viirinumero K518) oli Kanadan laivaston vuonna 1943 palvelukseenotettu River-luokan fregatti toisessa maailmansodassa. Alus on ollut ainoa näin nimetty Kanadan laivastossa.
Palvelus
Alus tilattiin lokakuussa 1941 Quebecistä Canadian Vickers Limitediltä ja sen köli laskettiin 1. toukokuuta 1943. Alus laskettiin vesille 7. elokuuta ja se otettiin palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 4. joulukuuta.
Kanadan laivasto
HMCS Grou liitettiin maaliskuussa 1944 6. saattajaryhmään, ja se suojasi huhtikuussa saattueen Murmanskiin ja takaisin. Alus oli saattuetehtävissä Londonderryssä, Portsmouthissa ja Plymouthissa sekä Normandian maihinnousussa sukellusveneidentorjunta-aluksena. Alus palasi helmikuussa 1945 Kanadaan ja se siirrettiin lokakuussa länsirannikolle. Alus poistettiin palveluksesta 25. helmikuuta 1946 Esquimaltissa ja se siirrettiin reserviin.
Alus myytiin romutettavaksi ja se romutettiin Victoriassa vuonna 1946.
Aluksen päälliköt
Aluksen päällikköinä palvelivat :
PostScript
PostScript on Adobe Systemsin 1980-luvulla kehittämä sivunkuvauskieli, jota käytetään etenkin tulostettavien dokumenttien ulkoasun kuvaamiseen tulostimille ja muille laitteille. Postscript on läheistä sukua Forth-ohjelmointikielelle ja voidaan laskea itsekin ohjelmointikieleksi.
Fender Precision Bass
1940-luvulla sähköisellä äänentoistolla alkoi olla entistä suurempi rooli populaarimusiikissa, ja tätä myötä myös sähköinen äänenvahvistus alkoi kehittyä. Vuonna 1950 Leo Fender kehitti prototyypin ensimmäisestä sähköbassosta: Fender Precision Bass.
PostScript
PostScript on myös Unix-maailmassa standardimuoto paperitulosteiden muotoiluun, vaikka tulostinlaite ei tue Postscriptiä suoraan. Tämän vuoksi lähes kaikki grafiikkaa ja muotoiltuja sivuja tulostavat Unix-ohjelmistot (myös verkkoselaimet) osaavat tuottaa PostScriptiä. 1980-luvulla Adobe teki suuren osan tuloksestaan lisensoimalla PostScriptia kirjoitinvalmistajille.
Fender Precision Bass
Tekniikka ja rakenne
Ensimmäiset sähköbassot olivat malliltaan ja periaatteeltaan tavallisia akustisia kontrabassoja, joiden soittajat asettivat sähkökitaran sähkömagneettisen mikrofonin kontrabassonsa alle, ja yhdistivät tämän muunneltuun, bassotaajuuksia paremmin toistavaan kitaravahvistimeen. Vaihtoehtoisesti kitaristit soittivat kappaleiden basso-osuudet käyttäen kitaroidensa paksuimpia ja matalimmilla sävelillä soivimpia kieliä.
PostScript
Suosittu PostScriptiin perustuva vektorigrafiikan tallennusmuoto on Encapsulated PostScript (EPS), jota esimerkiksi monet grafiikka- ja taitto-ohjelmistot tukevat.
Fender Precision Bass
Tekniikka ja rakenne
Fender Precision Bass oli ensimmäinen varsinainen sähköbasso, jonka runko oli umpipuuta (ns. lankkubasso) ja siinä olivat sähkömagneettiset mikrofonit. Precision Bass ( = tarkkuus) sai nimensä basson kaulassa olevista nauhoista. Kontrabasson kaulassa ei ole nauhoja, joten oikeisiin nuotteihin osuminen vaatii ääretöntä tarkkuutta. Precision Bass toi basisteille mahdollisuuden soittaa bassoaan helpommin, ja saada sävelet nuotilleen. Precision Bassista on kuitenkin valmistettu myös nauhatonta mallia.
PostScript
Sun Microsystemsin NeWS perustui PostScript-kieleen.
Display PostScript (DPS) on PostScript-kieleen perustuva kuvan renderöintimenetelmä, jota muun muassa X Window System on tukenut laajennuksena. Nextstep-käyttöjärjestelmän graafinen käyttöliittymä perustui Display PostScriptiin.
Fender Precision Bass
Mikrofonit
P-bassossa mikrofoni oli alun perin yksikelainen, mutta vuonna 1957 kehitettiin ns. jaettu mikrofoni jossa mikrofoni jaettiin kahteen erilliseen osaan. Tässä mikrofonityypissä kela on kahden yksittäisen magneettisydämen ympärillä, ja kelat ovat limittäin toistensa päällä, kytkettynä sarjaan. Tämä rakenne ja kytkentä estää yksikelaisille mikrofoneille tyypillisen huminan.
Näissä mikrofoneissa on yhteensä kahdeksan napapalaa, jotka vastaanottavat paremmin perinteisen yksikelaisen P-basson kielten voimakkaasti värähtelevien kielten signaalin.
P-basso on säilyttänyt suosionsa basistien keskuudessa näihin päiviin saakka sen omintakeisen soinnin ja vähäisen häiriöalttiudensa tähden. P-bassoja on saatavilla useilta eri valmistajilta korkealuokkaisista huippuinstrumenteista aina huokeisiin malleihin saakka.
P-basson mikrofoni on myös muodostunut äänentoistoteknologiassa omaksi käsitteekseen jaettuna mikrofonina. Erillisiä jaettuja P-Bass -mikrofoneja valmistavat useat valmistajat, tunnetuimmista mainiten esimerkiksi EMG, Seymour Duncan, Bartolini ja DiMarzio.
Tunnettuja Precision-basson soittajia
thumb|[[Iron Maidenin kitaristi Janick Gers, ja basisti Steve Harris soittamassa perinteistä Fender Precision Bassia.|273x273px]]
Joillekin tunnetuille basisteille, kuten esimerkiksi Duff McKaganille ja Green Dayn Mike Dirntille Fender on suunnitellut omat Signature- eli nimikkomallit Precision Bassista.
Domenico Alberti
Domenico Alberti (noin 1710 Venetsia – 14. lokakuuta 1746 Rooma) oli italialainen säveltäjä ja cembalisti.
Hänen sonaattinsa käyttävät sointukulkua, joka tunnetaan nimellä Albertin basso. Vaikka hän ei luultavasti ollut sointukulun kehittäjä hän käytti sitä toistuvasti. Säestystä käyttivät myös Joseph Haydn, Ludwig van Beethoven ja Wolfgang Amadeus Mozart.
Alberti opiskeli musiikkia Antonio Lottin johdolla ja tunnettiin Roomassa laulajana ja cembalistina. Albertin sävellyksiä on plagiariosoinut tämän oppilas Giuseppe Jozzi. Albertin sävellyksiin kuuluu muun muassa kosketinsoitinsonaatteja. Hän sävelsi niitä noin 36, mutta vain 14 on säilynyt.
B-Real
B-Real (oik. Louis Freese, s. 2. kesäkuuta 1970) on yhdysvaltalainen rap-artisti, ja yhtyeen Cypress Hill perustajajäsen.
Cypress Hillin ohella Freese esiintyy myös soolouralla. Lisäksi hän pelaa paintballia The Stoned Assassins -joukkueessa. Freese on myös tunnettu kannabiksen puolestapuhuja.
Elämäkerta
Pojan kasvaessa välit rikollisiin toimiin sotkeutuneeseen isään olivat huonot. Perhe erosi, ja Louis muutti äitinsä ja sisartensa kanssa Los Angelesin South Gateen Kaliforniassa. Louis itse joutui virkavallan kanssa ongelmiin ensimmäisen kerran 12–13-vuotiaana jäädessään kiinni marihuanan hallussapidosta.
Teini-ikäisenä Freese tutustui Senen Reyesiin, eli Sen Dogiin, Crips-jengin jäseneen. Myös Freese liittyi mustien Bloods-jengiin, vaikka latinotaustaisilla oli omatkin ryhmänsä. Kertomansa mukaan hän sekaantui useisiin ampumävälikohtauksiin vuosiien 1986 ja  1989 välillä. Tuona aikana eri jengit sotivat usein keskenään.
Toivo Ilola
Toivo Johannes Ilola (19. kesäkuuta 1928 Vimpeli – 15. helmikuuta 2023 Espoo) oli suomalainen pesäpalloilija.
Ilola edusti pesäpallourallaan Vimpelin Vetoa, Pallo-Tovereita ja Puna-Mustia. Pallo-Toverien joukkueessa hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1951 ja Puna-Mustien pelaajana useita ikämiesten Suomen mestaruuksia. Hän oli Pesäpalloliiton (PPL) joukkueen kolmosvaravahti Helsingin 1952 olympialaisissa pelatussa pesäpallon näytösottelussa.
”Topi” Ilola pelasi Itä–Länsi-ottelussa yhdeksän kertaa vuosina 1950–1958. Parhaitten pelipäiviensä jälkeen hän toimi muun muassa Pesäpalloliiton eri valiokunnissa, Puna-Mustien johtokunnassa ja PM-pesäpallotuki ry:n puheenjohtajana.
Inokulaatio
Inokulaatio (lat. inoculatio) ( <in- lat. sisään + oculus lat. silmä, pistokas) on mikrobien ja antigeenimateriaalin siirtoa elimistöön tai viljelyalustaan. Näytteitä kasvatetaan hetken aikaa inkubaattorissa, joka on bakteeriviljelykaappi. Viljelysalustaan (yleensä petrimalja) voidaan näytteestä riippuen lisätä elatusainetta, esimerkiksi agaria. Inokulaatio on myös esim. influenssaviruksen rokottamista elimistöön flunssan ehkäisemiseksi .
Inokulaatilla tarkoitetaan inokuloitua ainetta.
Lähteet
Lääketieteen termit ISBN 951-656-012-1
Variolisation
ZTV
ZTV oli ruotsalainen Viasatin omistama televisiokanava.
Historia
Kanava aloitti Ruotsissa TV3:n ja TV4:n päivittäisenä ohjelmana helmikuussa 1991. Toukokuussa 1992 ZTV sai oman kanavansa Ruotsin kaapeliverkkoon. Viasatin ajatuksena oli luoda kanavasta Ruotsin oma MTV.
ZTV esitti lähinnä musiikkivideoita, mutta kanavalla nähtiin myös Ruotsissa tehtyjä televisio-ohjelmia. Kanavalla oli pieni budjetti, mutta silti ZTV:llä nähtiin monia nykyisin kulttiaseman saaneita ohjelmia, kuten Suomen MoonTV:llä.
Vuonna 1997 ZTV muutti Tukholmasta Lontooseen ja alkoi lähettää myös yhdysvaltalaisia televisiosarjoja, kuten The David Letterman Show ja Simpsonit. ZTV alkoi lähettää ohjelmaa ympäri vuorokauden vuonna 2000. Vuonna 2002 ZTV:n norjalainen sisarkanava aloitti toimintansa.
Toukokuussa 2006 Modern Times Group lanseerasi uuden kanavan, jonka nimeksi tuli TV6. Tälle uudelle kanavalle siirrettiin suurin osa ZTV:n ohjelmistosta. Tämän takia kanavalla esitettiin lähes koko ajan musiikkivideoita.
Wilt Chamberlain
Wilton Norman ”Wilt” Chamberlain (21. elokuuta 1936 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat – 12. lokakuuta 1999 Bel Air, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen koripalloilija. Chamberlain on yksi koripallon historian suurista pelaajista. Pelatessaan vuosina 1959–1973 Yhdysvaltain ammattilaissarja NBA:ssa hänet valittiin neljä kertaa sarjan arvokkaimmaksi pelaajaksi, ja hänellä on edelleen hallussaan useita sarjan piste- ja levypalloennätyksiä.
Elämä ja ura
Wilt Chamberlain kasvoi yhdeksänlapsisessa perheessä. Lapsena hän harrasti yleisurheilua, kuten korkeushyppyä, pituushyppyä ja kuulantyöntöä. Kasvettuaan poikkeuksellisen pitkäksi hän ryhtyi pelaamaan myös koripalloa. Chamberlain rikkoi koripallossa Philadelphian lukioennätyksiä ja teki kolmessa ottelussa yli 70 pistettä kussakin.
Moni college oli kiinnostunut saamaan Chamberlainin joukkueeseensa. Hän valitsi Kansasin yliopiston, jossa valmensi kuuluisa Forrest Allen. Chamberlainin joukkue Kansas Jayhawks sijoittui kaudella 1956–1957 kansallisen yliopistosarjan kakkoseksi, ja Chamberlain valittiin kauden arvokkaimmaksi pelaajaksi. Seuraavalla kaudella Chamberlain saavutti 30,1 pisteen ottelukeskiarvon, mutta hänen joukkueensa ei selviytynyt loppupeleihin.
Philadelphia Warriors valitsi Chamberlainin NBA:n draftissa 1959. Ensimmäisellä NBA-kaudellaan Chamberlain saavutti runkosarjassa 37,6 pisteen ja 27 levypallon ottelukeskiarvon. Hänet valittiin kauden 1959–1960 vuoden tulokkaaksi ja arvokkaimmaksi pelaajaksi. Kaudella 1961–1962 Chamberlain teki jo yli 50 pistettä ottelua kohti sekä ensimmäisenä pelaajana 4 000 pistettä yhdellä kaudella.
NBA-uransa jälkeen Chamberlain pelasi lentopalloa ja valmensi koripallossa. Hän julkaisi useita kirjoja ja avasi yökerhon New Yorkissa. Hän myös näytteli elokuvassa Conan hävittäjä (1984).
Chamberlain kärsi elämänsä viimeisinä vuosina sydänvaivoista. Jo vuonna 1992 hän joutui sairaalaan kolmeksi päiväksi niiden vuoksi. Chamberlain kuoli sydämen vajaatoimintaan 12. lokakuuta 1999.
Kalevan kisat 1995
Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1995 Lapualla 20.–23. heinäkuuta. Naisten ohjelmassa oli ensimmäistä kertaa 5 000 metrin juoksu 3 000 metrin juoksun sijaan. Kalevan maljan voitti Turun Urheiluliitto.
Luettelo Swedish Dance Chartin ykkösistä vuonna 2015
Tämä on luettelo Swedish Dance Chart -listan kärkipaikkaa hallussaan pitäneistä artisteista ja singleistä vuonna 2015.
Firgas
Firgas on Gran Canarian pohjoisosassa sijaitseva kunta, jonka pinta-ala on 15,77 km².
Nikeforos
Nikeforos (, "voiton tuoja"; ) voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Courante
thumb|Couranten askelkuvioita.
Courante on kolmijakoinen ranskalainen barokkitanssi. Se on barokkisarjan toinen (tai kolmas, jos sarjassa on preludi tai muu alkusoitto) osa.
Corrente
Pompeji
pienoiskuva|Pompejin forum, taustalla [[Vesuvius]] Pompeji eli Pompeiji oli roomalainen kaupunki Italiassa Campaniassa nykyisen Pompein kunnan alueella. Se hautautui Vesuviuksen purkauksessa vuonna 79. Samalla tuhoutuivat myös Herculaneumin, Stabiaen, Oplontisin ja Boscorealen kaupungit. Pompeji on ollut laajojen arkeologisten tutkimusten kohteena vuodesta 1748 lähtien ja on siksi parhaiten tunnettu antiikin maaseutukaupunki. Suuri osa kaupungista on kuitenkin yhä tutkimatta. Kaivaukset jatkuvat edelleen ja uusia löytöjä tehdään usein. Pompeji on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1997 alkaen.
Pompejin arkeologisten kaivausten alue käsittää kaiken kaikkiaan 66 hehtaaria, josta noin 45 hehtaaria on kaivettu esiin. Suurin osa katujen ja talojen nimistä on keksitty kaivausten aikana tai jälkeenpäin.
Varhainen historia
Pompeji sijaitsi Sarnusjoen suulla vanhan laavakerrostuman päällä. Alueesta pohjoiseen tehdyt kaivaukset osoittavat, että Vesuvius oli purkautunut tuhoisasti aiemminkin ainakin vuoden 1800 eaa. tienoilla. Ensimmäiset arkeologiset löydöt Pompejin alueelta ovat 900–800-luvuille eaa. ajoitetut hautalöydöt. Tällöin alueella ei ilmeisesti vielä ollut pysyvää asutusta, vaan se toimi tilapäisenä kauppapaikkana. Pompejista kehittyi satamakaupunki 600-luvulla eaa. Se toimi välittäjänä kreikkalaisten siirtokuntien ja etruskien välillä. Paikka oli jo vanhastaan toiminut kreikkalaisten ja foinikialaisten merimiesten satamana. Asukkaat Pompejissa puhuivat ilmeisesti oskia.
María Rojo
pienoiskuva|María Rojo María de Lourdes Rojo e Incháustegui (s. 15. elokuuta 1943 México) on meksikolainen näyttelijä ja Demokraattisen vallankumouksen puolueen poliitikko.
Pompeji
Varhainen historia
thumb|340px|Pompejin [[palaestra eli harjoituskenttä.]] 500-luvulla eaa. kreikkalainen ja etruskivaikutus kilpailivat, etruskivaikutus jäi voitolle. Kreikkalaisesta vaikutuksesta Pompejiin rakennettiin kuitenkin ainakin Herakleen ja Apollonin temppelit. Myöhemmin 400-luvulla eaa. samnilaiset valloittivat sen muiden Campanian kaupunkien tavoin. Uusi hallinto toi mukanaan myös uuden arkkitehtuurin. Kaupunkia laajennettiin ja linnoitettiin. Samnilainen kausi kesti yhteensä kolme vuosisataa. Kaupunkiin tuli Juppiterin ja Venuksen temppelit.
María Rojo
Rojo tuli alun alkaen tunnetuksi näyttelijänä elokuvista ja televisiosta; hän esiintyi jo 1950-luvulla. Hän voitti Hopeisen Ariel-palkinnon vuonna 1991 ja oli epäonnistuneesti ehdolla myös neljästi vuosina 1988, 1995 (kaksi ehdokkuutta) ja 1998.
Rojo sai paikan Meksikon senaatista vuoden 2006 kongressinvaaleissa.
Pompeji
Varhainen historia
Kaupungista tuli tärkeä linkki Roomaa kohti kulkeville kauppareiteille. Kaupungin väkiluku kasvoi, suurimmillaan se saattoi olla n. 20 000. 40-luvulla jaa. ilmeni levottomuuksia ja kiistoja naapurikaupunkien kanssa. Kaupungissa tapahtui keisariajalla kaksi suurta maanjäristystä, toinen vuonna 62, toinen muutama kuukausi ennen vuoden 79 tulivuorenpurkausta. Vuoden 62 maanjäristystä seurasi laaja uudelleenrakennusohjelma ja useita sosiaalisia ja poliittisia muutoksia.
Kaupunki ja kaupunkilaiset
thumb|400px|Pompejin historiallinen kartta vuodelta 1888. Vesuvius kartasta pohjoiseen, Sarnusjoki itään, Napolinlahti länteen. Amfiteatteri idässä. Laajan arkeologisen tutkimuksen avulla on pystytty muodostamaan hyvä kuva Pompejin rakenteesta ja siellä eläneiden ihmisten elämästä. Vuoden 62 (tai mahdollisesti 63) maanjäristyksessä tuhoutuneiden rakennusten tilalle oli rakennettu runsaasti uusia rakennuksia. Kaupunki oli rakennettu tavalliseen roomalaiseen asemakaavaan. Siellä oli joitain kerrostalojakin. Kadut olivat päällystetyt ja katujen varsilla oli korotetut jalkakäytävät. On myös huomattavaa, että Pompeji poikkeaa rakenteeltaan esimerkiksi Herculaneumista. Jälkimmäinen oli luonteeltaan lomakaupunki, kun taas Pompeji oli enemmän kauppakaupunki.
Kaupungista löytyi forum ja sen välittömästä läheisyydestä tärkeimmät palvelut. Oli kaksi teatteria, kolme kylpylää, temppeleitä, kauppahalli (macellum) ja amfiteatteri. Lisäksi oli palaestra. Se oli pylväskäytävien ympäröimä harjoituskenttä, jonka keskellä oli syvennys uimista ja meritaistelunäytöksiä varten. Oli myös kauppoja, leipomoita, kapakoita ja bordelleja. Oli pikaruokaloita, thermopoliumeja ja monta ravintolaa, tabernaa.
Amfiteatteri oli peräisin noin vuodelta 80 eaa., eli se on varhaisin tunnettu amfiteatteri. Paikkoja siinä oli 20 000, paikka jokaiselle kaupunkilaiselle. Vuonna 59 jaa. amfiteatterissa oli urheilumellakka pompejilaisten ja läheisten nucerialaisten välillä. Verisen yhteenoton seurauksena näytökset kiellettiin kaupungissa kymmeneksi vuodeksi.
Kaupungin pääkatu oli nimeltään Via Stabiana
thumb|left|Seinäfresko uskonnollisista initiaatiomenoista, Mysteerien huvila. Pompejissa nähdään todisteita roomalaisesta uskonnonharjoittamisesta. Villa dei Misteriksi (Mysteerien huvilaksi) nimetyn rakennuksen seinillä on kuvattu nuorten naisten uskonnollisia initiaatioseremonioita Bacchuksen eli Dionysoksen kulttiin. Jo roomalaiset pitivät Bacchuksen palvontamenoja ja niihin liittyneitä orgioita rappiollisina. Talon freskoissa nähdään esimerkiksi siivekäs olento ruoskimassa nuoria tyttöjä ja hysteerisesti tanssivia alastomia naishahmoja. Pompejissa nähdään myös ensimmäisellä vuosisadalla suosittujen itämaisten uskontojen vaikutusta. Kaupungissa oli esimerkiksi egyptiläisen Isis-jumalattaren kultin temppeli. Lisäksi on löydetty itämaiseen Jeesus-kulttiin eli kristinuskoon liittyviä piirtokirjoituksia, vaikka kaupungin tuhoutuessa kultti ei vielä ollutkaan yhtä suosittu kuin muut vastaavat kultit.
Pompejin varallisuus oli monilta osin lähtöisin lähiseutujen oliiviöljyn ja viinin kaupasta. Pompejissa oli myös teollisuutta. Vanuttamot olivat tärkeä ala. Vanuttajat valmistivat villavaatteita polkemalla ja hakkaamalla. He myös kunnostivat vanhoja vaatteita. Vanuttajat käyttivät toiminnassaan potaskan ja kuohusaven sekoitusta sekä virtsaa liuottimena. Vanuttamoiden ulkopuolelle oli sijoitettu ruukkuja, joihin ohikulkijat lahjoittivat vanuttamon tarvitsemaa nestettä. Vanuttamonomistaja saattoi suorastaan rikastua elinkeinollaan. Pompejissa oli 30 rekisteröitynyttä leipomoa. Lisäksi kaupunki oli kuuluisa garumistaan. Se oli kaloista auringossa mädättämällä ja niistä sitten mehut puristamalla tehty käynyt kastike, joka oli keskeinen aines monissa roomalaisruoissa. Edellä mainittujen alojen lisäksi tuotettiin amforoita maataloustuotteiden kuljetukseen. Tämä teollisuus saattoi kuitenkin olla jo vähenemässä purkauksen aikoihin.
Ainakin ylimysperheiden arkeen kuului paljon nykyajankin mukavuuksia: hanasta juokseva vesi, vesivessa, kuuma kylpy, valaistus, viihde- ja tietokirjallisuus, teatteritesitykset, pikaruoka ja orjalähetit.
Elokorento
Elokorento (Sympetrum flaveolum) on syyskorentoihin kuuluva sudenkorento.
Spas-Demensk
Spas-Demensk on kaupunki Kalugan alueella Venäjällä. Se sijaitsee 197 kilometriä Kalugasta länteen. Kaupunki on Spas-Demenskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Suhinitšin ja Smolenskin välinen rautatie. Asukkaita on 5 100 henkeä (vuonna 2008).
Elokorento
Levinneisyys ja elinympäristö
Laji elää monenlaisissa seisovissa vesissä, kuten runsaskasvustoisissa järvissä, lammissa ja merenlahdissa.
Elintavat
Elokorennon lentoaika on kesäkuun lopulta syyskuun loppuun. Päälentoaika ajoittuu heinäkuun puolivälistä syyskuun alkuun. Lentoajan alku on syyskorennoille epätyypillisen aikainen.
Pompeji
Purkaus
Ihmiset eivät olleet tietoisia Vesuviuksen luonteesta tai edes siitä, mikä tulivuori on, joten purkaukseen ei ollut osattu varautua. Tulivuori oli oireillut jo pitemmän aikaa, ja maanjäristyksiä oli esiintynyt, mutta merkkejä ei osattu tulkita oikein.
Purkaus alkoi räjähdyksellä. Tulivuori syyti ainakin sata miljoonaa tonnia tuhkaa ja hohkakiveä ilmaan arviolta jopa 15 kilometrin korkeuteen. Aurinko peittyi näkyvistä. Luoteistuuli levitti materiaalia ja myrkyllisiä kaasuja kohti vuoren eteläpuolella sijainnutta Pompejia, joka hautautui jopa viiden metrin hohkakivi- ja tuhkakerroksen alle.
thumb|upright|Kipsivaloksia purkauksen uhreista. Kaupungista alkuvaiheessa paenneet ihmiset pystyivät vielä pelastautumaan, sillä satanut tuhka ja hohkakivi ovat suhteellisen kevyttä materiaalia ja ulkona liikkuminen oli mahdollista. Monet asukkaat eivät kuitenkaan ymmärtäneet tai halunneet paeta.
Tutkimus
Purkauksen jälkeen Pompeji unohdettiin pitkälti yli tuhanneksi vuodeksi. 1500-luvulla alueella mahdollisesti suoritettiin jonkinlaista aarteenetsintää. Naapurikaupunki Herculaneum löydettiin 1738 ja Pompeji 1748. Kaivaukset olivat satunnaisia 1760-luvulle. Tämän jälkeen tehdyt löydöt vilkastuttivat kaivaustoimintaa. Kaivausten tavoite tässä vaiheessa oli lähinnä arvokkaiden tai kauniiden esineiden etsintä, ja paljon arvokasta tietoa menetettiin menetelmien karkeuden vuoksi.
1700-luvun kaivaukset liittyivät myös monelta osin Napolin kuningaskunnan valtiolliseen imagonparannukseen. Kaivaukset olivat monilta osin tunnelikaivauksia. Tunnelit täytettiin kaivausten jälkeen uudelleen ja kokonaiskuvaa alueesta ei saatu. Alueesta piirrettiin monia kauniita kuvia, jotka eivät kuitenkaan täyttäneet tieteellisiä vaatimuksia. Jotkin ajan oppineet kuten Johann Winckelmann vastustivat tätä kaivaustyyliä. Pompejin löydöt herättivät mielenkiintoa ympäri Eurooppaa valistusajalla. Uusklassismin syntyyn löydöillä oli suuri vaikutus. Myös antiikintutkimus virisi uudelleen. Arkeologia kehittyi ja monia muitakin antiikin aikaisia kohteita löydettiin.
Kun ranskalaiset hallitsivat Napolia 1806–1815, muuttuivat myös kaivausmenetelmät järjestelmällisempään suuntaan. Parhaimmillaan ranskalaisten palveluksessa oli 1 500 kaivajaa. Myös ensimmäinen turistikartta piirrettiin.
upright|pienoiskuva|Pompejilainen katu Ranskalaiskauden loputtua määrärahat vähentyivät ja kaivaukset hidastuivat. Vuodesta 1863 lähtien otettiin käyttöön uusia menetelmiä, jotka säilyttivät löydöt paremmin. Silti suurin osa freskoista ja mosaiikeista siirrettiin yhä Napoliin. Kaivausten johdossa oli tuolloin yli kymmenen vuotta italialainen arkeologi Giuseppe Fiorelli. Hänen seuraajansa alkoivat suojata kaivettuja taloja uusilla katoilla. Vuonna 1882 August Mau loi pompejilaisten maalaustyylien luokittelujärjestelmän, joka on edelleen roomalaisten seinämaalausten luokittelun perusta.
Uusia löytöjä tehtiin edelleen ja vanhojen löytöjen tutkimusta jatkettiin läpi 1900-luvun. Nykyisin kaivauslupia on suhteellisen helppo saada, kunhan suostuu yhteistoimintaan muiden ryhmien ja italialaisten kanssa. Paikalla on yhteensä parikymmentä kansainvälistä tutkimusryhmää. Kaivausalueeksi annetaan usein jo aiemmin esiinkaivettuja, mutta puutteellisesti dokumentoituja alueita. Niistä on onnistuttu saamaan merkittävästi lisätietoa. Kun aiemmin tutkimukset ylsivät vain vuoden 79 katutasoon, on nykyisin alettu tehdä kaivauksia myös varhaisimmista kerroksista.
Pompejin 66 hehtaarin alueesta on edelleen esiinkaivamatta noin kolmasosa. Kaivauksia on haluttu useaan otteeseen nopeuttaa, mutta tähän ei ole ryhdytty. Tuhkakerros suojaa kaivamattomia osia hyvin ja työssä on haluttu edetä huolellisesti. Kaupunki on nykyisin myös merkittävä turistikohde. Turistien suuri määrä on samanaikaisesti sekä tärkeä tulonlähde että vaara. Suurten ihmisvirtojen myötä löytöjen turmeltumisen riski kasvaa.
Rahapulan takia Pompejin ylläpitämiseen ei ole ollut riittävästi mahdollisuuksia. Toisaalta Italia ei myöntänyt vuosikymmeniin tutkimusoikeuksia kenellekään helposti, vaikka ei itsekään ole kyennyt tekemään kaivauksia 60-luvun jälkeen. Vuonna 1997 Italia kuitenkin suostui myöntämään lupia ulkomaisille tutkijoille.
Silvio Berlusconin hallitus julisti heinäkuussa 2008 Pompeijin hätätila-alueeksi ja kaivausten johtoon määrättiin commissario estraordinarion, laajoin erityisvaltuuksin toimiva poikkeustilajohtaja, niin että Pompejiin pääsi vihdoin työskentelemään parikymmentä tutkimusryhmää eri puolilta maailmaa.
Suomalainen tutkimus
Suomalaisella Pompejin tutkimuksella on pitkät perinteet. Suomalaisia matkailijoita on vieraillut alueella 1700-luvulta lähtien ja ensimmäinen matkaopas suomalaisille julkaistiin jo 1820-luvulla.
Varsinaista Pompejia koskenutta tieteellistä tutkimusta alettiin Suomessa harjoittaa 1930-luvulla, jolloin myöhempi Helsingin yliopiston roomalaisen filologian professori Veikko Väänänen julkaisi väitöskirjan vulgaarilatinasta, eli tavallisen kansan kielimuodosta. Pohjautuen Pompejin piirtokirjoituksiin Väänänen osoitti, että latinassa oli jo tuolloin piirteitä, joiden luultiin ilmestyneen vasta romaanisiin kieliin. Väänäsen väitöskirja oli hyvin suosittu myös ulkomailla, ja hän tiettävästi lanseerasi termin vulgaarilatina tutkijapiirien käyttöön.
Sotavuodet haittasivat suomalaista tutkimusta, mutta 1960-luvulta lähtien se vilkastui uudestaan Väänäsen tultua Suomen Rooman instituutin johtajaksi. Suomalaiset toisen polven Pompejin tutkijat perehtyivät muun muassa Pompejin keramiikkaan, piirtokirjoituksiin ja väestöön sekä kunnallispolitiikkaan. Myöhemmin kolmannen polven tutkijat tarkastelivat esimerkiksi naisten asemaa Pompejissa, lintuaiheita mosaiikeissa ja esiroomalaisia piirtokirjoituksia. Uudella vuosituhannella Pompejia tutkii jo neljäs suomalainen tutkijasukupolvi.
Vaikka Suomessa on tutkittu Pompejia jo suhteellisen pitkään, kaivauksia paikan päällä ei juurikaan ole tehty. Suomalaisia oli tiettävästi toivottu myös tekemään kaivauksia, mutta asiassa ei pitkään aikaan edetty. Lopulta vuonna 1998 heräsi ajatus suomalaisista kaivauksista. Vuonna 2001 Helsingissä järjestetyn Pompeji-seminaarin yhteydessä asiasta keskusteltiin jo vakavasti ja suomalaisille tarjottiin regio (alue) 9:n insulaa (korttelia) 3. Kun kaivausluvat ja rahoitus onnistuttiin järjestämään, kaivaukset päästiin aloittamaan emeritusprofessori Paavo Castrénin johdolla vuonna 2002.
Helsingin yliopiston Pompeji-tutkimusprojektin nimenä on "Expeditio Pompeiana Universitatis Helsingiensis" (EPUH). Suomalaisten tutkima insula oli kaivettu esiin alun perin 1800-luvulla. Löytöä ei kuitenkaan ole ikinä kunnolla dokumentoitu, ja kaivaukset olivat jääneet keskeneräisiksi. Tärkeä osa insulaa on ylellinen niin kutsuttu "Marcus Lucretiuksen talo", joka sijaitsee kaupungin sydämessä korttelissa IX3. Se kaivettiin esiin jo 1846–1870, mutta jäänyt silloin melko lailla tutkimatta. Se oli vilkas kaupan, liikenteen ja sosiaalisen toiminnan keskus. Siinä oli asuntoja, työ- ja liiketiloja, kuten kaksi leipomoa, kauppoja ja pesula. Lähistöllä oli kaupungin pääkylpylä ja Via Stabiana, kaupungin valtaväylä. Suomalaiseen ryhmään kuuluu noin 20 henkeä, muun muassa arkeologeja, taidehistorioitsijoita, mittausryhmä ja valokuvaajia. Helsingin yliopiston lisäksi tutkimuksessa on mukana Metropolia Ammattikorkeakoulun muotoiluinstituutti. Tutkimus on tuottanut runsaasti tietoa, joka täydentää kuvaa Pompejin historiasta. Tutkimuksen yhteydessä tuotetaan esimerkiksi tarkempia karttoja ja kolmiulotteisia malleja korttelista.
Vuonna 2008 Amos Andersonin taidemuseossa järjestettiin suurempi Pompeji-aiheinen näyttely nimellä Domus Pompeiana – Talo Pompejissa.
Kaikkiaan suomalaisten tutkimuksen kohteina on parikymmentä taloa ja niiden yli 150 huonetta. Suomalaiset työskentelivät Emil Aaltosen säätiön antaman apurahan turvin ainakin vuoteen 2012 saakka.
Uhat
Nykyinen selviytymiskamppailu alkoi jo 265 vuotta sitten, jolloin kaupunkia alettiin kaivaa esiin. Seinämaalaukset ovat kärsineet auringonvalosta ja kosteudesta, ne ovat haalistumassa udunomaisiksi. Myös happamat sateet tekevät tuhojaan. Rikki- ja typpioksidit irrottavat ja murentavat maalauksien värejä, eivät ainoastaan haalista. Alkuvuosien kaivaukset olivat melkein silkkaa ryöstöä, marmoria vietiin uusien talojen seiniksi ja freskoja hakattiin. Arvokkaita rakennuksia ja seinämaalauksia tuhottiin. Freskoja vietiin Napolin kuninkaan kokoelmiin. Monet rakennusten ja maalausten suojaksi tehdyt rakennelmat ovat lahonneet ja monet rakennukset ovat romahtamaisillaan. Esineitä katoaa jatkuvasti. Varovaisen arvion mukaan jopa viidennes löydöistä on joutunut vääriin käsiin. Myös lisääntyvä turistien määrä vaurioittaa tätä tunnetuinta antiikin elämästä kertovaa kohdetta. Kävijöitä voi olla sama määrä päivittäin kuin kaupungissa aikanaan oli asukkaita, vuodessa ehkä lähes 3 miljoonaa kävijää. Menneiden vuosien tutkijat olivat sangen suurpiirteisiä, joten dokumentointi on ollut osittain hyvin puutteellista. Myös vartijoita Pompejissa on liian vähän. Toisaalta tulivuoritutkijoiden mukaan Manner-Euroopan ainoan aktiivisen tulivuoren olisi pitänyt purkautua rajusti jo vuosikymmeniä sitten.
Pompejin esineistön tärkein säilytyspaikka on Napolin arkeologinen museo, missä esillä on 2–4 % muinaisista aarteista. Kaikki muu on varastojen kätköissä, joten vaikea on tietää, mitä on tallessa ja mikä kadonnut tai jopa varastettu. .
Löydöt
Tuhoutunut Pompeji muuttui vähitellen tarinaksi, joka painui vähitellen unohduksiin. Paikkaa kutsuttiin nimellä "Vallis", 'Laakso' tai "Civitas", 'Kaupunki'. Arkkitehti Domenico Fontana kaivautti 1595–1600 alueen halki pienen kanavan, jolloin seinämaalauksia tuli näkyviin. Fontana kuitenkin peitätti maalaukset. Napolin kuningas Kaarle III käynnisti varsinaiset kaivaukset vuonna 1748. Nuo kaivaukset kuitenkin koituivat osittain alueen tuhoksi, sillä niiden seinämaalauksia lohkottiin aateliskotien koristeiksi ja esineistöä ryöstettiin. Ensimmäisiä huolestuneita arvioita tuhosta esitti Suomenlinnan pääsuunnittelijan poika, amiraali, arkkitehti ja taiteilija Carl August Ehrensvärd jo vuonna 1782. Järjestelmälliset kaivaukset aloitettiin 1860, kun tutkimusta alkoi johtaa italialainen ammattiarkeologi Giuseppe Fiorelli. Hän teki yhä käytössä olevan jaon kaupunginosiin, regioihin ja kortteleihin eli insuloihin. Hän myös kehitti menetelmän, jolla vainajista jääneet kivettyneet tuhkaontelot täytettiin kipsillä.
Uhrit ja tavarat
Purkaukseen kuolleiden ihmisten, eläinten ja tavaroiden laavan sisään jättämiin onkaloihin on kaadettu kipsiä, jonka seurauksena niistä on saatu dramaattisia kipsivaloksia. Monet vainajat näyttävät pyrkineen peittämään suunsa. Tästä on päätelty, että he kuolivat purkauksen kaasuihin.
Freskot ja mosaiikit
Pompejista on löytynyt useita hämmästyttävän hyvin säilyneitä freskoja ja mosaiikkeja. Lisäksi on löydetty lukematon määrä esineitä. Niillä on ollut merkittävä vaikutus löytöaikansa maalaustaiteeseen.
Esimerkkejä taiteesta:
Eroottinen taide
Monet Pompejista löydetyistä freskoista, symboleista ja jopa käyttötavaroista ovat luonteeltaan eroottisia tai suorastaan pornografisia. Roomalaisen kulttuurin käsitys seksuaalisuudesta poikkesi nykyisestä huomattavasti ja tämä on aiheuttanut jotain ongelmia tutkimusten yhteydessä. 1700- ja 1800-luvulla Pompejista tehtyjä eroottisia löytöjä jopa peitettiin tai piilotettiin yleisöltä. Tämän jälkeen esineet ovat olleet esillä vaihtelevasti. 1960-luvulla ne olivat näytteillä lyhyen aikaa, ja uudestaan vuodesta 2000.
Spas-Demensk
Paikkakunta tunnetaan 1400-luvulta lähtien nimellä Demensk. Vuonna 1855 se sai nimen Spas-Demenskoje. Kylä oli huomattava hampunviljelyn ja säkkikankaan tuotannon keskus. Vuonna 1917 siitä tuli kaupunki. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä. Nykyään Spas-Demenskissa on pienimuotoista elintarvike- ja ompelimoteollisuutta.
Pompeji
Piirtokirjoitukset
Pompejista on löydetty lukuisia piirtokirjoituksia. Ne ovat antaneet korvaamatonta tietoa tavallisten ihmisten puhumasta latinasta varhaisella keisariajalla. Lisäksi niistä on voitu selvittää pienen maaseutukaupungin elämää. Esimerkiksi roomalainen kunnallispolitiikka, kunnallisvaalit ja vaalimainokset tunnetaan lähes yksinomaan Pompejista.
Muutamiin viiniruukkuihin oli kirjoitettu nykyistä mainoskieltä muistuttava sanaleikki Vesuvinum (yhdistelmä sanasta Vesuvius ja sanasta vinum, viini). Seiniin kirjoitetuissa graffiteissa saatetaan ylistää kirjoittajan suosikkigladiaattoria. Kapakoiden seinissä saatetaan mainostaa, että tarjolla on myös prostituoituja. Kauppias oli kirjoittanut talonsa lattiaan "Salve, lucru", "Terve, raha". Erään talon seinissä on annettu ohjeita oikeaoppiseen juhlanviettoon:
Georg Kristian Oker-Blom
Georg Kristian (Christian) Oker-Blom (12. heinäkuuta 1859 Pietari – 4. marraskuuta 1892 Viipuri) oli suomalainen juristi ja valtiopäivämies.
Oker-Blomin vanhemmat olivat jalkaväenkenraali, senaattori Christian Theodor Oker-Blom ja Julia Maria Lovisa Böckelman. Oker-Blom tuli ylioppilaaksi Viipurissa ja suoritti tuomarintutkinnon 1887. Hän oli hovioikeudenauskultantti, joka teki itsemurhan Viipurissa syksyllä 1892. Oker-Blom oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1891.
Max Oker-Blom ja Hjalmar Oker-Blom olivat Georg Kristian Oker-Blomin veljiä.
Martina (Bysantin keisarinna)
Martina (kuoli 641) oli Bysantin keisarinna. Hän meni naimisiin enonsa Herakleioksen kanssa. Herakleios oli ollut naimisissa aikaisemmin Fabia Eudocian kanssa. Fabia oli ollut kansan suosikki ja Martinan ja Herakleioksen avioliitto oli suuri skandaali ja kirkon tuomitsema. Theofanes sijoittaa avioliiton vuodelle vuonna 612, mutta muut lähteet sijoittavat sen niinkin myöhään kuin 623.
Herakleios ja Martina saivat ainakin kymmenen lasta. Kaksi lapsista oli vammaisia, Fabiuksella oli lamaantunut selkä ja Theodosius oli kuuromykkä. Parin neljäs lapsi Heraklonas syntyi sotaretkellä Persiaa vastaan. Martina oli yleensä miehensä mukana tämän useilla matkoilla. Martinan ja Herakleioksen vanhimman pojan ja kruununperillisen Konstantinoksen välit olivat viileät. Martina yritti saada omille lapsilleen osuuden valtakunnan hallinnosta ja vuonna 632 Heraklonasista tehtiinkin caesar. Vuonna 638 Heraklonas kruunattiin keisariksi. Myös Martinan tyttäret Augustina ja Anastasia saivat arvonimen augusta ja pojasta Davidista tuli caesar.
Vuonna 641 Herakleios kirjoitti testamentin, jonka mukaan Heraklonas ja Konstantinos perivät valtakunnan yhdessä. Kun Herakleios viimein kuoli 11. helmikuuta, vaati Martina itselleen korkeinta valtaa. Kansa halusi kuitenkin suositun Konstantinoksen keisariksi. Kun Konstantinos kuoli hallittuaan vain 103 päivää, epäilivät monet että Martina oli myrkyttänyt hänet. Heraklonasista tuli nyt yksinvaltias. Mutta melkein heti alkoi kapina, jota johti kenraali Valentinus. Syyskuussa Heraklonasin oli pakko kruunata Konstantinoksen poika Konstans keisariksi. Samalla myös Martinaa suosinut patriarkka Pyrrhos pakotettiin eroamaan. Vähän tämän jälkeen Heraklonas teki veljestään Davidista myös keisarin, samalla vähentäen Konstantinoksen mahdollisuuksia päästä valtaan. Lopulta kapina puhkesi uudelleen ja Heraklonas syrjäytettiin. Martinan kolmen pojan Heraklonasin, Davidin ja Martinuksen nenät silvottiin ja lähetettiin maanpakoon. Erään lähteen mukaan Martinan kieli leikattiin irti.
Routtu
Routtu on Pirkanmaalla Oriveden Vitelissä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järvi on toinen niin sanotuista Routtujärvistä. Sen pinta-ala on 3,1 hehtaaria ja se on 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee Iso-Niskan itäpuolella ja Ylä-Vitelin eteläpuolella Veteläsuon itälaidalla. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rannat ovat pääasiassa suomaata lukuun ottamatta itärantoja, jotka ovat metsämaata. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä ja ren itärannan tuntumaan on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa. Ne kuuluvat Ylä-Vitelin entisen maatilan yhteyteen. Näille tulee tiet Untavalta.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Enojärven valuma-alueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 155,8 metriä mpy. Järveen on johdettu kolme suo-ojaa, joista länteen kaivettu laskee vedet Iso-Nistaan Routtunlammin kautta.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa näkyy pohjoisrannassa kaksi pientä peltopalstaa, joiden välistä mutkittelee laskuoja Ylä-Viteliin. Nykykartoista tuo oja puuttu, mutta niiden tilalla olevat ojat toimivat uusina laskuojina.
Kollaasi
thumb|250px|I.K.Bonset (1883-1931), La matière denaturalisée. Destruction 2. Colage, 1923(?). Kollaasi on tekniikka, jossa erilaisia materiaaleja yhdistetään samaan teokseen. Nimi tulee ranskan verbistä coller (liimata) ja tekniikka on syntynyt 1900-luvun alun kubistien parissa. Kollaasi voi olla myös kolmiulotteinen eli veistos, jota kutsutaan myös assemblaasiksi.
Kollaasiin voi käyttää lähes millaisia liimattavia materiaaleja tahansa, kuten sanomalehteä, pahvia, kankaita, hiekkaa, jouhia, puuta, esineitä, pigmenttejä ja niin edelleen. Yleisin käytetty materiaali on kuitenkin paperi. Liimojen lisäksi kollaasin sideaineena käytetään nykyisin yleisesti akryylimediumeja. Raja kollaasin ja sekatekniikan välillä on usein epäselvä.
Esinekollaaseihin eli assemblaaseihin on erikoistunut oululainen Reijo Hukkanen, jonka teoksia on kutsuttu materiaalirunoudeksi.
Peter von Bagh esittää väitöskirjassaan Peili jolla oli muisti (2002), että kollaasi on elokuvallisen koosteen eli kompilaation laajempi lajiyhteys. Kyseessä on 1900-luvun tyypillinen taiteellinen tekniikka, joka sai kiteytyneet, ilmaisevat kasvonsa ensiksi 1910-luvun alun maalaustaiteessa ja sitten ”kuin ketjureaktiossa” muissakin taiteissa. Kollaasin murros sijoittuu ensimmäistä maailmansotaa edeltäviin vuosiin, mutta kollaasin historiaa tutkinut von Bagh toteaa, että "idea jatkoi voimakasta kulkua seuraavien parin vuosikymmenen ajan ja kulki läpi keskeisten uusien suuntauksien (kubismi, futurismi, eri kaupunkien nimissä kulkevat dadat, surrealismi, suprematismi, fotomontaasi) ja myös monien keskeisten taiteilijoiden (Braque, Picasso, Duchamp, Ernst) tuotannon".
Lyhyt historia
pienoiskuva|Georges Mélièsin elokuvasta Le diable au couvent, 1899. Kollaasi-sanaa on käytetty 1900-luvun alusta asti. Se on melko uusi taidehistorian käsite, mutta tekniikkana idea on vanha. Esimerkiksi runoilijat kuvittivat 1000-luvulla töitään liimatuilla kuvilla ja 1500-luvun taiteilijat koristelivat kuvitettuja tekstejään tällä tavalla. Lehtikullasta tehtyjä paneleita, joita on asennettu maalatuille pinnoille on löydetty goottilaisista kirkoista.
Peter von Bagh kirjoittaa elokuvaohjaaja Georges Mélièsistä, että hänen tuotantonsa oli monessa mielessä melkein kollaasia "suunnilleen samassa mielessä kuin Braquen ja Duchampin vähän myöhemmät teokset: kuvatila on täynnä elementtejä, jotka yleensä ovat yhteismitattomia."
Kollasi-sanan historian kerrotaan alkaneen erään katselijan suusta taidenäyttelyssä, jossa Picasso ja Braque esittivät uusia ja omintakeisia teoksiaan. Molemmat taiteilijat työskentelivät läheisesti yhdessä noin vuoden 1912 vaiheilla ja päättivät tarvitsevansa uusia tekniikoita voidakseen toteuttaa geometrisia sommitelmiaan. Picasson työssä Asetelma ja tuolinjalat oli öljykankaan palasia, leikkeitä sanomalehdestä ja köydenpätkä. Braquen teoksessa Hedelmäastia ja lasi kankaalla oli tapettipaperin ja sanomalehden palasia. Braque ja Juan Gris jatkoivat kollaasin käyttöä tässä todellisuuden ja illuusion välisessä vuorovaikutuksessa, jota myöhemmin jäljittelivät monet tunnetut taiteilijat.
Greenbergin käsitys kollaasin synnystä
Amerikkalainen taidekriitikko Clement Greenberg tarkasteli artikkelissaan "Collage" (1958) kollaasin syntyä Picasson ja Braquen tuotannossa. Hän johti siitä erään merkittävimmistä teorioistaan, käsityksen modernin maalaustaiteen pyrkimyksestä litteyteen.
Greenbergin mukaan Braque pyrki eroon silmää harhauttavasta trompe l’œil-maalauksen traditiosta. Vuosina 1911 ja 1912 Picasso ja Braque alkoivat sekoittaa hiekkaa ja muita maalaukselle ulkoisia aineksia maaliin. Rakeisuus kiinnitti yhä enemmän huomiota maalauksen pintaan. Joissakin kuvissaan Braque alkoi maalata jäljittelemällä tarkasti puun syitä tai marmoria. Greenberg tulkitsi, että Braque otti syyskuussa 1912 radikaalin ja vallankumouksellisen askeleen liimatessaan puun syitä jäljittelevän tapetin palasia paperilla olevaan piirustukseen, sen sijaan että olisi yrittänyt simuloida sen pintarakennetta maalilla. Picasso sanoi tehneensä ensimmäisen kollaasinsa vuoden 1911 lopulla liimatessaan ruokoa jäljittelevää öljykangasta kankaalle tehtyyn maalaukseen.
Greenbergin mukaan Picasso ja Braque olivat saman ongelman edessä, heidän oli valittava joko illuusio tai representaatio. Syvyyden illuusion valinta sulkisi pois representaation ja johtaisi kolmiulotteisen maailman kuvaamiseen. Juuri kollaasi selvitti ongelman, representaatio voitaisiin säilyttää vain litteän ja kirjaimellisen maalauspinnan puitteissa ja illuusiosta tuli näin ensimmäistä kertaa pois suljettu vaihtoehto.
Runous ja readymade
Kollaasin runoutta on tutkinut Kari Rummukainen Kari Aronpuron kollaasiromaania Aperitiff - avoin kaupunki käsittelevässä lisensiaatintutkielmassaan Hiljainen kirjallisuus (1999). Rummukainen toteaa kubistien pyrkineen kyseenalaistamaan taiteilijan ammattiylpeyden ja taiteen arvokkuuden arkipäiväistämällä sen liittämällä tauluihinsa vähäarvoisia aineksia. Samaan tähtäsi myös Marcel Duchamp ready made -teoksillaan. Duchamp esitteli taidenäyttelyissä teollisesti valmistettuja tuotteita, jolla hän kyseenalaisti taiteilijan yksilöllisen luovan panoksen. Braque ja Picasso korostivat työnsä materiaalista ja konkreettista luonnetta myös pukeutumalla kuin työläiset.
Runoudessa Ezra Pound ja T.S. Eliot ovat koostaneet teoksiaan käyttäen sitaatteja ja alluusioita. Kollaasitekniikkaa käyttäviä proosateoksia ovat muun muassa Alfred Döblinin Berlin Alexanderplatz, joka ilmestyi vuonna 1929 ja John Dos Passosin vuonna 1946 ilmestynyt USA-trilogia: The 42nd parallel, The big money ja Nineteen Nineteen.
Myös Suomessa alettiin kirjoittaa kollaasi- eli aineistoromaaneja 1960-luvulla. Kollaasiromaaneja ovat esimerkiksi Markku Lahtelan Jumala pullossa (1964), Pentti Saarikosken Ovat muistojemme lehdet kuolleet (1964) ja Kari Aronpuron Aperitiff − avoin kaupunki (1965).
STT:n (Suomen Tietotoimisto) uutisista yhden päivän ajalta koostuu Leevi Lehdon teos Päivä, joka on omistettu Kenneth Goldsmithille. Tällä Lehto viittaa Goldsmithin runokirjaan Day, jonka aineisto on peräisin The New York Times –sanomalehdestä.
Papula (yritys)
Papula Oy on suomalainen patentti- ja tavaramerkkiasiamiestoimisto. Sen perusti 1975 Patenttineuvos Antti Papula Helsinkiin. Kansainvälisesti yritys tunnetaan nimellä Papula-Nevinpat.
Yrityksen liikevaihto vuonna 2020 oli 22,7 miljoonaa euroa ja työllisti 112 henkilöä. Pääkonttori sijaitsee Helsingin Mechelininkadulla, toimistoja on myös muun muassa Venäjällä, Ukrainassa, Valko-Venäjällä, Kazakstanissa ja Uzbekistanissa. Vuonna 2011 Papula Oy osti kilpailijansa Forssén & Salomaa Oy:n.
Toarpin kirkko
Nykyinen alttaritaulu on öljyvärimaalaus, joka esittää Kristusta ristillä. Se saatiin vuonna 1862 ja taiteilijana toimi Birger Lignell Svenljungasta.
Ensimmäiset urut kirkkoon saatiin vuonna 1856 ja ne olivat 10-äänikertaiset. Vuosina 1924–1925 urut voitiin laajentaa 20-äänikertaisiksi lahjoituksen ansiosta. Urut rakennettiin uudestaan vuonna 1976, ja niissä on 19 äänikertaa.
Monique Coleman
Monique Adrienne Coleman (s. 13. marraskuuta 1980 Orangeburg, Etelä-Carolina) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja, joka tunnetaan mm. High School Musical -elokuvista. Hän on myös vieraillut muutamassa jaksossa sarjassa Zackin ja Codyn viiden tähden elämää.
Clásica de San Sebastián
Clásica de San Sebastián on UCI World Tour -sarjaan kuuluva maantiepyöräilykilpailu, joka ajetaan vuosittain Baskimaalla Espanjassa. Vuodesta 1981 järjestetty kilpailu kuului aiemmin maantiepyöräilyn maailmancupiin ja UCI ProTouriin.
Clásica de San Sebastián ajetaan noin 230 kilometrin reitillä, joka on kuuluisa kauniista rannikkonäkymistään sekä kiemuraisesta ja kumpuilevasta maastostaan, joka suosii hyökkäävää ajotapaa. Kilpailun ratkaisupaikkana on toiminut usein Alto de Jaizkibelin nousu, joka sijaitsee noin 200 kilometrin kohdalla.
Jo Van Fleet
Catherine Josephine ”Jo” Van Fleet (29. joulukuuta 1915 Oakland, Kalifornia – 10. kesäkuuta 1996 New York, New York ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä joka näytteli usein itseään vanhempien vahvojen naisten rooleja.
Van Fleet syntyi Oaklandissa, Kaliforniassa. Hän voitti vuonna 1954 Tony-palkinnon vaativasta roolistaan Horton Footen näytelmässä The Trip to Bountiful (Matka unelmiin).
Van Fleet sai jo ensimmäisellä elokuvaroolillaan (Eedenistä itään, 1955) Parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon. Kyseinen rooli on tulevista tunnetuista elokuvista huolimatta yhä hänen uransa kohokohtia; hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella osoitteessa 7010 Hollywood Boulevard.
William Bales oli Jo Van Fleetin aviomies vuodesta 1946 kuolemaansa vuonna 1990. Parilla oli poika Michael. Näyttelijätär kuoli Queensissa 80-vuotiaana.
Ateljee
thumb|[[Adriaen van Ostaden omakuva vuodelta 1663. Gemäldegalerie.]] thumb|[[Auguste Rodin Pariisin-ateljeessaan vuonna 1905.]] Ateljee  eli studio on taiteilijan työhuone. Studio-sanaa käytetään etenkin elokuvan, animaation, valokuvauksen, musiikin sekä radion ja televisiotyön yhteydessä. Kuvataiteessa, etenkin jos on kyse elävistä taiteilijoista, käytetään usein sanaa työhuone ranskalaisperäisen ateljeen sijasta. Ateljee-termiä käytetään myös valokuvaamoista sekä muodin, tekstiilitaiteen ja vaatetuksen alalla, toisinaan myös taidemyyntiliikkeistä ja gallerioista.
Ateljeeksi kutsuttiin alun perin kaikkia taidekäsityöpajoja, mutta varsinkin puusepänverstaita. Myöhäiskeskiajalta alkaen ateljee tai työhuone on tarkoittanut taiteilijan ja hänen oppilaidensa työskentelytilaa.
Kuvataiteilijan työhuoneen ihanne on korkeahko tila, jossa on suuret ikkunat pohjoiseen tai kattoikkunat. Suurin osa taiteilijoista työskentelee kuitenkin huomattavasti vaatimattomammissa pienissä tiloissa esimerkiksi entisissä tehdaskiinteistöissä tai asunnossaan.
Kuvanveisto, varsinkin monumentaalikuvanveisto, asettaa ateljeelle erityisvaatimuksia jo tilan koon ja korkeuden suhteen, joskin suuret veistostilaukset myös taloudellisesti mahdollistavat ateljeeksi suunniteltujen tilojen hankkimisen.
Hjalmar Filip Palmén
Hjalmar Filip Palmén (30. marraskuuta 1858 Helsinki – 12. marraskuuta 1901 Ruokolahti) oli suomalainen vapaaherra, juristi ja virka- ja valtiopäivämies.