cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kilon rautatieasema
Kilon rautatieasema (,, ratakm 13+035) on rautatieasema Kilossa, Espoon Suur-Leppävaarassa. Se sijaitsee rantaradalla Leppävaaran ja Keran rautatieasemien välissä, noin 13 kilometrin päässä Helsingin päärautatieasemasta.
Ennen nykyistä Kilon asemaa paikalla oli vain pieni puulämmitteinen koppi. Isompi asemana ollut puutalo purettiin 1980-luvun alussa, mutta radanvartijan valkoinen talo oli vielä pystyssä 2010-luvulle asti Kilon ja Keran asemien välissä, kunnes sen paikalle rakennettiin kerrostalo.
Historiaa
Rantaradan rakennusvaiheessa Espooseen suunniteltiin vain yhtä asemaa, mutta radan valmistuessa liikennepaikkoja avattiinkin kolme. Niistä vähäisin oli Kilon kartanon läheisyyteen perustettu Pitäjänmäen aseman alainen laiturivaihde. Alkuvuosinaan Kilon laituri palveli varsin laajaa aluetta, sillä se oli ainoa liikennepaikka Pitäjänmäen ja Espoon asemien välillä. Kilon ensimmäinen liikennepaikkarakennus tehtiin Bruno Granholmin laatimien Platformskjul III -tyypin piirustusten mukaan vuonna 1904 ja sitä laajennettiin vuonna 1911.
Kilon asemarakennus jäi vuonna 1963 tehdyn rataoikaisun vuoksi sivuun ja sitä alettiin käyttää tavaramakasiinina ja vuodesta 1976 puutavaraliikkeen varastona. Rakennus purettiin ilman asianmukaista lupaa vuonna 1981.
Aseman ympäristö
Radan eteläpuolella, aivan aseman vieressä, oli 1980-luvulla vielä tehdas, mutta se purettiin, ja paikalle on sen jälkeen rakennettu runsaasti matalia kerrostaloja. Aseman länsi- ja itäpuolella olleet tasoristeykset poistettiin 1990-luvun puolivälissä ja korvattiin aseman itäpuolelle rakennetulla tunnelilla.
Kilon uudempi asema siirrettiin radan varresta läheiselle joutomaalle syksyllä 2009. Rakennuksessa toimi ensin lipunmyynti sekä viimeisinä vuosina kioski.
Rautatieliikenne
Kilon asemalla pysähtyvät pääkaupunkiseudun lähiliikenteen paikallisjunat
Kirkkonummen suuntaan liikennöidään raiteelta 1 ja Helsinkiin raiteelta 2.
Bloodgood
Bloodgood on yhdysvaltalainen, Seattlessa, Washingtonista kotoisin oleva kristillinen metalliyhtye. Yhtye perustettiin 1984 ja vuonna 1988 se oli yksi neljästä suurimmasta kristillisestä metalliyhtyeestä (pois lukien valtavirran menestyjän Stryperin) Barren Crossin, Whitecrossin ja Leviticuksen ohella.
Kysyttäessä Stryperin vaikutuksesta yhtyeeseen, Michael Bloodgood sanoi haastattelijalle, että yhtye perustettiin ennen kuin Stryper tuli tunnetuksi eikä vaikuttanut musiikkiin koska soitti eri metallityyliä. Bloodgood sanoi Stryperin kuitenkin vaikuttaneen asenteeseen, että "vararikon pelossakin on uskallettava esiintyä". Bloodgood tuli tunnetuksi lavaesityksistään omillaan, ja sen asenne ja kuvasto saivat yhtyeen vaikeuksiin kristillisen oikeiston kanssa. Vuonna 1998 kristillisen musiikin kriitikko Brian Quincy Newcomb kirjoitti, että "Bloodgoodin evankeliointityö ja musiikki olivat elintärkeitä askeleita kristillisen rockin kypsymisessä."
Historia
Bloodgood perustettiin vuonna 1985, ja yhtyeen johtohahmo oli Michael Bloodgood, joka oli aiemmin ollut aktiivinen musiikkipiireissä. Ennen Bloodgoodia Michael vaikutti paikallisessa yhtyeessä, jota hän kuvaili "suoraviivaiseksi perusrockiksi." Kyseinen yhtye hajosi vuoden 1984 puolivälissä, Michael Bloodgood kertoi saaneensa kutsumuksen perustaa kristillinen metalliyhtye. Seattlen alue tunnettiin tuolloin yhtyeistä kuten TKO, Queensrÿche ja Metal Church, mutta Bloodgood kertoi kokevansa tehtäväkseen julistaa Kristusta yleisölle ja että yhtye oli luonnollinen tapa toteuttaa sitä.
Bloodgood teki ensimmäisen laajan Yhdysvaltojen kiertueensa vuonna 1987. Kiertueella kristillisen oikeiston ryhmät prostestoivat yhtyettä. Bloodgood oli suositumpi Euroopassa kuin Yhdysvalloissa ja yhtye kiersi Yhdistynyttä kuningaskuntaa vuonna 1988. Tällä kiertueella vokalisti Les Carlsen esitti Pontius Pilatusta kappaleen "Crucify" aikana sekä väkivaltaisesti Kristuksen ristiinnaulitsemisen. Carlsen perusteli teatraalisuutta siten, että "metallimusiikki itsessään vaikutti visuaalisuuteen ja draamaan... ne tulevat luonnostaan musiikista, jota sävellämme".
Viiden studioalbumin, runsaan kiistanalaisuuden ja rajallisen menestyksen jälkeen Bloodgood hajosi vuonna 1994. Vuonna 2002 yhtye osoitti aktiivisuuden merkkejä ja palasi yhteen loppuvuonna 2006. Vuonna 2007 Bloodgood on työskennellyt Stryper-yhtyeen Oz Foxin kanssa uudessa kokoonpanossaan. Basisti Michael Bloodgood julkaisi verrattain rauhallisen ylistys-CD:n vuonna 2008 nimellä Michael Bloodgood and Friends mukanaan Les Carlsen ja Mark Welling. Albumin nimi on "The Cross Changes Everything".
Vuonna 2010 Bloodgood otettiin Christian Music Hall of Fameen http://www.hallmuseum.com/
Vuonna 2010 HM-lehti sijoitti Detonation-albumin 23. sijalle 100 kaikkien aikojen parasta kristillistä rockalbumia -listallaan perusteenaan, että albumilla on "aika omaperäinen metallisoundi. Unohtumattomiin kappaleisiin kuuluvat 'Crucify' ja 'Messiah', mutta evankelinen kiihko kohtaa metallin kappaleella 'Self-Destruction' ja balladilla 'Alone in Suicide'. Elokuussa 2010 Heaven's Metal -fanzinessa albumi sijoitettiin kahdeksanneksi 100 kaikkien aikojen parasta kristillistä metallialbumia -listalla.
Vala (Edda)
thumb|250px|Kaksi valaa. [[Carl Larssonin maalauksen mukaan tehty kivipiirros 1800-luvulta.]] Vala, völva tai völa on pohjoismaisen mytologian ennustajatar. Tunnetuin vala esiintyy Eddan Völuspássa. Sana on lähtöisin muinaisnorjan sanasta vǫlr, joka tarkoittaa sauvaa, etenkin taikasauvaa. Eirik Rauden saagassa noin vuodelta 1200 kerrotaan, että Grönlannissa oli pakanallisina aikoina tunnettu völva.
Kohti uutta
Kohti uutta (Away We Go) on Sam Mendesin ohjaama komediallinen draamaelokuva vuodelta 2009. Se kertoo pariskunnasta, joka odottaa ensimmäistä lastaan.
Juoni
Kun Burt (John Krasinski) ja Verona (Maya Rudolph) saavat tietää, että heille on tulossa lapsi, he hätääntyvät. Pariskunta vihaa pikkukaupunkia, jossa he asuvat. Lisäksi Burtin vanhemmat suunnittelevat muuttavansa sieltä pois, eivätkä tarjoa enää tukeaan nuorelle parille. Burt ja Verona lähtevät tien päälle ja alkavat etsiä täydellistä paikkaa, jonne asettua elämään ja kasvattamaan lapsia.
Burt ja Verona käyvät ystäviensä ja perheenjäsentensä luona eri kaupungeissa niin Yhdysvalloissa kuin Kanadassakin etsien sopivaa uutta asuinpaikkaa. Näiden kodeissa he näkevät useita elämänratkaisuja ja ihmiskohtaloita, joista mikään ei lähemmin tarkasteltuna kuitenkaan tunnu heille omalta tai tavoiteltavalta.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Nyt-liitteen kriitikot valitsivat elokuvan vuoden 2009 kymmenen parhaan filmin joukkoon.
Oskarit
Oskarit (Astronotinae) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva alaheimo. Siihen kuuluu kolme sukua, joissa on kaikissa 2 lajia. Oskareita tavataan pääosin Etelä-Amerikassa, jossa ne elävät yli 20 asteen lämpimissä vesissä.
Sergei Kopljakov
Sergei Viktorovitš Kopljakov (, ; s. 23. tammikuuta 1959 Orša) on valkovenäläinen Neuvostoliittoa edustanut uimari, kaksinkertainen olympiavoittaja ja nelinkertainen Euroopan-mestari.
Kopljakov saavutti Montrealin kesäolympialaisissa 1976 hopeaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Hän kilpaili myös 200 metrin vapaauinnissa sijoittuen kymmenenneksi. Moskovan kesäolympialaisissa 1980 Kopljakov saavutti kaksi kultamitalia. 200 metrin vapaauintiin hän lähti ennakkosuosikkina Yhdysvaltojen boikotin vuoksi ja voitti kilpailun 0,95 sekunnin erolla maanmieheensä Andrei Kryloviin. Toisen olympiakultansa Kopljakov saavutti 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä Neuvostoliiton voittaessa kilpailun selvällä 5,1 sekunnin erolla Itä-Saksan joukkueeseen. 100 metrin vapaauinnissa Kopljakov oli neljäs.
Kopljakov saavutti Jönköpingissä 1977 Euroopan-mestaruuden 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä sekä EM-pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Splitissä 1981 hän voitti EM-kultaa edellä mainituissa kilpailuissa sekä 200 metrin vapaauinnissa. MM-kilpailuissa Kopljakov saavutti Berliinissä 1978 hopeaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä sekä pronssia 200 metrin vapaauinnissa.
Kopljakov lopetti kilpauransa vuoden 1981 EM-kilpailuiden jälkeen. Hän on uransa jälkeen toiminut uimavalmentajana Valko-Venäjällä Dinamo Minskin uintijoukkueessa. Kopljakov itse edusti Spartak Minskiä.
Fontainebleaun edikti
Fontainebleaun edikti oli Ranskan kuninkaan Ludvig XIV:n vuonna 1685 antama edikti, joka kumosi vuoden 1598 Nantesin ediktin. Se määräsi hugenottien kirkot tuhottavaksi ja protestanttien koulut lakkautettavaksi. Seurauksena 200 000–500 000 protestanttia pakeni maasta.
Vesa Kallio (kansanedustaja)
Vesa Kallio (s. 1967 Kangasniemi) on suomalainen keskustalainen poliitikko. Kallio on koulutukseltaan maa- ja metsätaloustieteiden maisteri ja agronomi. Hän on toiminut viljelijänä, torikauppiaana, tutkijana ja MTK:n Etelä-Savon toiminnanjohtajana. Kallio on ollut kuntavaaleissa ehdokkaana kerran Kangasniemellä ja kerran Savonlinnassa. Hänen perheeseensä kuuluu vaimo ja tämän kaksi aikuista poikaa. Kallio valittiin eduskuntaan vuoden 2023 eduskuntavaaleissa.
Lontilanjoen valuma-alue
Lontilanjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.27) on Pirkanmaalla Akaassa ja Hämeenlinnan Kalvolassa sijaitseva Vanajaveden alaosan alueella (35.22) Vanajaveden luoteisosassa Konhonselkään laskevan, yläjuoksulla Lontilanjokena ja alajuoksulla Nahkialanjokena tunnetun, joen valuma-alue.
Lontilanjoen valuma-alueen pinta-ala on 119 km², jonka maankäytöstä on 8,2 % taajama-alueiden ja asuinalueiden käytössä, 20,4 % on maatalouden käytössä. Metsät, puusto ja kosteikot muodostavat 71,0 % alueesta ja vesistöille jää loput 0,8 % alueesta.
Valuma-alueen kuvaus
Nahkialanjärvi sijaitsee Toijalan taajama-alueella ja siihen laskee etelästä Lontilanjoki ja siitä laskee pois Nahkialanjoki. Tämä laskee Vanajaveden Konhonselkään läpi kuivuneen Rätönjärven. Lontilanjoki virtaa laajan peltoaukean läpi, joka alkaa Vehkojan ja Ohtisten suunnalta. Tässä peltomaisemassa pienen Mastian laskuoja yhtyy pääjokeen. Se jää ainoaksi Nahkialanjoen alueen järveksi. Lontilan kylän kaakkoispuolella yläjuoksulla joen ominauudet ovat aivan erilaiset sen alajuoksuun verrattuna.
Täällä joki kiemurtelee kapeana ojana kerätessään vasta vettä uomaana. Pohjoisen Ojajärven laskuoja Ravinoja kiemurtelee mäkisessä maastossa ja yhtyy pääjokeen Vehkojassa. Ojajärvi oli aiemmin suurempi järvi, jota on laskettu muutamaan otteeseen. Sen eteläistä järvenosaa kutsutaan myös Ojajärveksi. Järvi ja sen lähiympäristö on luonnonsuojelualuetta. Ravinojaan laskee myös varsin korkealla sijaitseva Ahvenuslammi. Ohtisissa pääuomaan yhtyy Ruskeanoja, joka laskee Saapaslammista. Samalta kangasylängöltä, mutta omaa laskuojaansa myöten, laskevat pienet harjulammet Lapiolammi, Valkealammi sekä kaksi muuta nimetöntä lampea. Oman kokonaisuuden muodostavat Vääräjärvi ja Pikku Ohtislammi, jotka laskevat Iso Ohtislammin kautta Lontilanojaan.
Hemokromatoosi
Hemokromatoosi on perinnöllinen sairaus, jossa tapahtuu raudan liiallista imeytymistä suolistosta ja sen kertymistä kudoksiin. Sairaus johtuu yleisimmin pistemutaatiosta HFE-geenissä. Yleisin hemokromatoosia aiheuttava mutaatio HFE-geenissä muuttaa proteiinin rakenteen kannalta tärkeän kysteiiniaminohapon tyrosiiniksi (C282Y). Noin 10 % suomalaisista kantaa perimässään tätä geenimuutosta. Tämä mutaatio on resessiivisesti eli peittyvästi periytyvä. Siksi hemokromatoosipotilaat ovat yleensä saaneet kyseisen mutaation molemmilta vanhemmiltaan. Muita hemokromatoosia aiheuttavia mutaatioita on todettu geeneissä, jotka koodaavat hepsidiiniä, transferriinireseptori 2:ta, ferroportiinia tai hemojuveliinia. Hemokromatoosin esiintyvyys Suomessa on noin 2–3/1 000.
Hemokromatoosin oireet johtuvat raudan kertymisestä eri elimiin ja ilmenevät hitaasti. Oireina voivat olla muun muassa väsymys, impotenssi, nivelkivut ja ihon muuttuminen pronssisen harmahtavaksi. Hemokromatoosi voi aiheuttaa maksan ja haiman toimintahäiriöitä, jotka johtavat taudin edetessä maksakirroosiin ja diabetekseen. Myös sydämen vajaatoimintaa voi ilmetä. Hoitamattomana jopa noin 25 % hemokromatootikoista sairastuu maksasyöpään.
Hoito
Hemokromatoosin hoitona käytetään raudan poistamista elimistöstä verenpoistoilla eli venesektioilla. Kerralla poistetaan noin puoli litraa verta, jonka mukana elimistöstä lähtee 0,25 grammaa rautaa. Kuukauden välein tehtäviä venesektioita jatketaan tarvittaessa useamman vuoden ajan, ja ylimääräisen raudan poistuttua elimistöstä tehdään verenpoistoja noin kolmen kuukauden välein taudin uusimisen estämiseksi.
The Anthology
The Anthology on Ken Hensleyn kokoelmalevy vuodelta 2000. Kappaleet on valittu Hensleyn kolmelta ensimmäiseltä soololevyltä ja ne re-masteroitu.
Émile Loubet
Émile Loubet (31. joulukuuta 1838 Marsanne, Drôme, Ranska – 20. joulukuuta 1929 Montélimar, Drôme, Ranska) oli ranskalainen valtiomies, joka toimi Ranskan kolmannen tasavallan pääministerinä vuonna 1892 ja presidenttinä 1899–1906. Hänen valintansa presidentiksi merkitsi Ranskan sisäpolitiikassa käännettä vasemmalle.
Ennen presidenttiyttä
Loubet syntyi maanviljelijän ja Marsannen kunnan määrin eli kunnanjohtajan poikana. Hän opiskeli oikeustiedettä. Jo opiskeluaikanaan hän tutustui erääseen Ranskan poliittisen elämän keskeiseen henkilöön Léon Gambettaan, joka johdatti Loubet'n osallistumaan politiikkaan. Vuonna 1863 Loubet väitteli oikeustieteen tohtoriksi. Hän työskenteli asianajajana Montélimarissa ja valittiin myös kaupungin kaupunginjohtajaksi. Vuonna 1876 hän tuli mukaan koko uuden tasavallan päivän politiikkaan, sillä 20. helmikuuta 1876 hänet valittiin edustajaksi kansalliskokoukseen. Hän edusti ajankohdan vasemmistoa.
Montélimarissa harjoitetun asianajajan toimen ohella Loubet oli ehtinyt myös avioitua Marie Louise Pecardin kanssa. Hän myös peri pienehkön maatilan Grignanissa.
Loubet oli eräs 363 kansalliskokousedustajasta, jotka 18. kesäkuuta 1877 muodostivat ”vasemmistorintaman” ja äänestivät epäluottamuslauseen Broglien herttuan muodostamalle ”moraalisen järjestyksen” hallitukselle. Kuitenkin heti tämän jälkeen Ranskan tasavallan presidentti marsalkka de Mac-Mahon hajotti kansalliskokouksen. Tapahtuman hetkellisenä seurauksena Loubet, kuten muutkin hallitusta vastaan äänestäneet, menettivät kaupunginjohtajan asemansa, mutta tämä menetys oli vain tilapäinen.
Suurimman osan poliittisesta elämäntyöstään Émile Loubet teki Ranskan senaatissa. Hänet valittiin senaatin jäseneksi ensimmäisen kerran vuonna 1885 ja hän kohosi nopeasti tasavaltalaisen vasemmiston keskeiseksi henkilöksi. Hänet nimitettiin senaatin eli ylähuoneen sihteeriksi ja sittemmin myös valtionvarainvaliokunnan budjetista raportoijaksi.
thumb|250px|left|Émile Loubet kuvattuna ollessaan Ranskan pääministeri. Fernand-Anne Piestren maalaus.
Loubet'n kokemus hallitustyöskentelystä oli kuitenkin hyvin rajoitettu. Hän oli ollut ministerinä vain Pierre Tirardin toisessa hallituksessa, jossa hän toimi yleisten töiden ministerinä joulukuusta 1887 huhtikuuhun 1888. Kaksi vuotta myöhemmin tasavallan presidentti Sadi Carnot nimitti hänet pääministeriksi, jota tehtävää hän hoiti helmikuusta marraskuuhun 1892. Hän oli samalla myös sisäministerinä. Loubet’n hallitus kaatui kuitenkin Panama-skandaalin myrskyisässä selvittelyssä. Hän jäi seuraajansa Alexandre Ribot’n muodostaman hallituksen sisäministeriksi.
Ranskan senaatin puhemieheksi Émile Loubet nousi 11. tammikuuta 1896, kun edeltäjä tehtävässä Paul-Armand Chamell-Lacour oli eronnut. Tässä tehtävässään hän joutui ilmoittamaan 17. helmikuuta 1899 tasavallan presidentin Félix Fauren kuolemasta.
Valinta presidentiksi
Kaksi eri näkemyksiä edustavaa ehdokasta kohosi nopeasti muiden yläpuolelle: Émile Loubet ja Jules Méline, joka oli selkeästi Dreyfusin vastainen, sillä hän oli julistanut vuonna 1897, että ”mitään Dreyfus-skandaalia ei ole olemassa”.
Loubet’n nimi oli ehdokas­asettelussa tullut esiin hyvin nopeasti. Kuitenkaan hän ei ollut koskaan sanonut mielipidettään Dreyfus-skandaalista ja oli toiminut järjestelmällisen neutraalisti tämän kysymyksen kohdalla. Hän ei kuitenkaan ollut kompromettoitunut Dreyfusin vastustajienkaan silmissä ja juuri tämä teki hänestä vähitellen Dreyfusin tukijoiden mielestä hyvän vaihtoehdon. Georges Clemenceau piti häntä suosikkinaan. Tasavaltalaiset halusivat yhteisen ehdokkaan, joka ei kuitenkaan olisi ollut ryhmittymän radikaalisiivestä. Loubet oli tosin ollut eräiden taholla ehdokkaana jo Sadi Carnot’n seuraajaksi. Kun Jules Méline sai lopullisesti tietää senaatin puhemiehen ehdokkuudesta, hän luopui omastaan.
Loubet äänestettiin Ranskan tasavallan presidentiksi kongressissa, eli kansalliskokouksen ja senaatin yhteisistunnossa Versailles’ssa 18. helmikuuta 1899. Hän sai taakseen kaikkiaan 483 edustajaa, kun 279 edustajaa äänesti Jules Mélinea, vaikka tämä oli aiemmin jo luopunut ehdokkuudestaan.
Suoritetulla vaalilla oli kaksi välitöntä seurausta. Ranskalainen kirjailija ja militaristi Paul Déroulède yritti vallankaappausta kaataakseen kolmannen tasavallan, ja paroni Christiani yritti henkilökohtaisesti murhata presidentti Loubet’n Auteuil’ssa kesäkuussa 1899. Paroni vangittiin ja tuomittiin kymmeneksi vuodeksi pakkolaitokseen.
Presidenttikausi
thumb|250px|Rouva Émile Loubet ja hänen kolme lastaan. Émile Loubet’n presidenttikausi oli eräs kolmannen tasavallan vakaimpia. Tänä aikana oli vain neljä pääministeriä, jotka johtivat hallituspolitiikkaan Hôtel Matignonssa: Charles Dupuy, Pierre Waldeck-Rousseau, Émile Combes ja Maurice Rouvier.
Sisäpolitiikka
Sisäpolitiikassa Loubet’n seitsenvuotiskausi merkitsi ennen kaikkea Ranskan tasavaltalaisten perinteiden kunnioittamista ja korostamista. Presidentti omaksui pääsääntöisesti vain virallisen edustuksellisen roolin. Hänen arvovaltansa, joka oli vähennetty minimiin, tuli sisäpolitiikan alueella esille vain hänen henkilökohtaisen arvotuksensa, vakaumuksensa ja hallituksen työskentelyn kautta.
Presidenttikausi oli myös Ranskan tasavaltalaisen historian eräiden merkkitapausten näyttämönä. Näitä olivat kapteeni Alfred Dreyfusin armahdus väärin vakoilusta tuomittuna, olihan Loubet ollut aina myötämielinen hänen puolustajiensa asialle. Toinen oli yhdistyslaki, joka takasi kansalaisille yhdistymisvapauden. Kolmantena tuli laki, joka erotti kirkon ja valtion toisistaan ja siten loi ranskalaisen tasavaltalaisuuden ytimen, laïcitén eli maallisuuden periaatteen.
Ulkopolitiikka
Ulkopolitiikassa Loubet oli presidenttinä huomattavasti enemmän mukana kuin sisäpolitiikassa. Hän neuvoi ja johti ulkopolitiikan suuria linjoja. Loubet’n seitsenvuotiskausi painoi jälkensä eritoten aiempaa aktiivisempaan diplomatiaan ja sen eräänlaisena huippusaavutuksena pidetään Entente cordiale -liiton solmimista Ranskan ja Britannian välille.
Kun seitsenvuotiskausi päättyi, Loubet oli ensimmäinen Ranskan kolmannen tasavallan presidentti, joka erosi suoritettuaan koko virkakautensa. Tosin Jules Grévy oli aiemmin valittu uudelleen, mutta hän joutui eroamaan ennen toisen kauden loppua.
Kleinin pullo
thumb|Kleinin pullo piirrettynä kolmeen ulottuvuuteen. ”Kaulan” ei tarvitsisi kulkea ”reunan” läpi neljässä ulottuvuudessa. Kleinin pullo on topologinen avaruus, ajateltu pinta, jolla ei ole reunaa, jossa pinta loppuisi äkisti, kuten esimerkiksi juomalasissa on. Samoin sillä ei ole ”sisäpuolta” ja ”ulkopuolta”, kuten olisi esimerkiksi tavallisella suljetulla pullolla.
Kleinin pullo on läheistä sukua Möbiuksen nauhalle, mutta ei mahdu kolmiulotteiseen avaruuteen. Teoreettisesti se voidaan kuitenkin ajatella rakennettavaksi liimaamalla kahden Möbiuksen nauhan reunat vastakkain.
thumb|150px|right|Kleinin pullon lasimalli. Kappaleen esitti ensimmäisenä vuonna 1882 saksalainen matemaatikko Felix Klein. Nimi oli alun perin ”Kleinsche Fläche”, Kleinin pinta, mutta se tulkittiin väärin Kleinin pulloksi, ”Kleinsche Flasche”. Väärä tulkinta kuitenkin säilyi ja korvasi alkuperäisen nimen myös saksassa.
Huhtamäki
Huhtamäki Oyj on suomalainen kuluttajapakkauksia valmistava yhtiö, jonka tuotantoon kuuluu muun muassa elintarvikepakkauksia, kertakäyttöastioita sekä kananmuna- ja hedelmäpakkauksia.
Vuonna 2021 Huhtamäki oli Talouselämä-lehden mukaan liikevaihdolla mitattuna Suomen 22. suurin yritys.
Huhtamäki Oyj:n osake noteerataan Helsingin pörssissä.
O. Y. Huhtamäen Tehtaat (1920–1933)
Huhtamäki sai alkunsa, kun 20-vuotias Heikki Huhtamäki perusti vuonna 1920 Kokkolaan makeisia valmistavan O. Y. Huhtamäen Tehtaat - A. B. Huhtamäkis Fabriker. Leipuriperheeseen syntynyt Huhtamäki oli lähtenyt 16-vuotiaana Venäjälle opiskelemaan karamellien valmistusta, mutta joutui vallankumousaikana pidätetyksi ja Siperiaan. Hän karkasi sieltä Kiinan kautta Japaniin ja sieltä takaisin Suomeen. Kokkolan tehdas työllisti 60 henkilöä ja alkupääoma siihen saatiin tuoreelta appiukolta, vauraalta nahkatehtailijalta, jonka tytär oli Signe Hagström.
Huhtamäki-Hellas Oy (1934–1939)
Huhtamäki osti Hellaksen vuonna 1932 ja vuonna 1934 Huhtamäen tehtaat ja Makeistehdas Hellas Oy yhdistyivät Huhtamäki-Hellas Oy:ksi. Hellaksen vuonna 1910 yhtiöittänyt Rudolf Gardberg oli valmistanut makeisia Turussa vuodesta 1899 lähtien. Yhtiö oli Suomen toiseksi suurin makeistehdas. Huhtamäki toimi yhtiön toimitusjohtajana vuoteen 1935 asti, jolloin hän erosi ja siirtyi leipätehdas Ipnosin johtoon. Hän työskenteli myös säilyketehdas Jalostajalla. Huhtamäki myi Huhtamäki-Hellas Oy:n osakkeet ja alkoi kilpailla sen kanssa laajentamalla Ipnosin valikoimaa makeisiin. Ipnoksen ensimmäisenä vuonna alettiin suunnitella Budapest-suklaakohvehteja. Ipnos panosti pakkausten suunnitteluun, ne olivat hyvin monimuotoisia ja erikoisia. Pakkaukset tehtiin pitkälti käsityönä ja siksi ne olisivat liian kalliita toteutettavaksi nykypäivänä.
Ipnos jatkoi makeistuotantoa vuoteen 1940 asti.
Huhtamäki osti Huhtamäki-Hellaksen takaisin.
Huhtamäki-yhtymä Oy (1940–1975)
Vuonna 1940 Huhtamäki yhdisti Ipnosin, Jalostajan ja Huhtamäki-Hellaksen Huhtamäki-yhtymä Oy:ksi. Sotavuosina Ipnos alkoi keskittyä makaroni- ja keksituotantoon makeisten sijaan.
Köyhistä oloista lähtenyt Huhtamäki koki, että on väärin, että iso omaisuus hyödyttää vain harvoja. Hän tekikin 1930- ja 1940-luvulla lahjoituksia ja vuonna 1943 Suomen Kulttuurirahastolle annettiin enemmistö Huhtamäki-yhtymän osakkeista. Myös Turun yliopistolle ja Työväen Akatemialle lahjoitettiin viisi prosenttia yhtymän osakkeista. Huhtamäki jatkoi yrityksen johdossa ja hänen hallinnollisena apulaisenaan aloitti 28-vuotias lakitieteen kandidaatti Erkki Partanen, josta nousi yrityksen avainhenkilö, kun Huhtamäen voimat alkoivat vähetä 1940-luvulla.
Huhtamäki laajensi toimintaansa 1940-luvulla terveydenhuollon tukkukauppaan. Vuonna 1946 se perusti RaNa-tytäryhtiön valmistamaan terveyttä vahvistavia valmisteita. Myös marjaviinejä valmistanut juomatehdas Marli Oy ostettiin samana vuonna.
Vuonna 1949 lääkkeisiin liittyvä liiketoiminta yhtiöitettiin lääkeyhtiö Leirakseen, joka myi Scheringin valmistamia lääkkeitä.
Erkki Partanen nimitettiin toimitusjohtajaksi vuonna 1952 ja pääkonttori siirrettiin Turusta Helsinkiin.
Vuonna 1954 perustettiin kosmetiikkayhtiö Fincos. Helsingin pörssiin yhtiö listautui vuonna 1959.
Vuonna 1960 ostettiin lihanjalostamo Mensa, joka valmisti makkaroita, säilykkeitä sekä metalli- ja kartonkitölkkejä. Yhtymä perusti oman lääkeainetehtaan, joka oli samalla ensimmäinen lääkeainetehdas Suomessa. Vuonna 1961 Leiras lanseerasi ehkäisypillerit. Kertakäyttöastioita alettiin valmistaa vuonna 1962. Mensan kartonkipakkauslinja yhtiöitettiin vuonna 1965 tytäryhtiö Polarpakiksi. Sen ensimmäisiin tuotteisiin kuului pahvimukeja ja voirasioita, joihin tehtiin muoviset kannet.
Yhtiön perustaja Heikki Huhtamäki kuoli vuonna 1970. Viimeisen vuosikymmenen aikana hän ei enää osallistunut yhtiön johtamiseen. Hänen mottonsa kerrotaan olleen "Hyvin pakattu – puoleksi myyty." Huhtamäen jälkeen toimitusjohtajina toimivat Erkki Partanen ja Asko Tarkka.
1970-luvulla Huhtamäki-yhtymä Oy oli monialayritys, joka toimi noin 20 eri liiketoiminta-alueella. Vuonna 1972 yhtiön tavoitteeksi tuli viennin kasvattaminen. Vuonna 1973 Huhtamäki osti muovipakkauksia ja -tuotteita valmistaneen Pyrkijä Oy:n. Polarpak alkoi valmistaa jogurttipurkkeja ja rakensi muovitehtaan Hämeenlinnaan vuonna 1974.
Huhtamäki Oyj (1975–1998)
Vuonna 1975 yrityksen nimeksi tuli Huhtamäki Oyj. Vuonna 1975 Partasen seuraajana aloitti Asko Tarkka, jonka ensimmäinen tehtävä oli kustannusten leikkaaminen muun muassa henkilöstöä vähentämällä. Pyrkijälle avattiin muoviteollisuuteen erikoistunut teollisuustalo, jossa valmistettiin muun muassa pikareita Jacky-vanukkaille.
1980-luvulla Huhtamäki Oyj alkoi keskittää toimintaansa neljälle päätoimialalle, ja se myi lukuisia toimintayksiköitään. Vuoden 1980 Moskovan olympialaisiin toimitettiin kertakäyttöastioita ja Polarpakista tuli Euroopan johtava kertakäyttökuppien valmistaja. Vuonna 1983 Huhtamäki Oyj osti yhdysvaltalaisen Leafin. Kauppa oli siihen astisen historian suurin Suomessa ja se kaksinkertaisti yhtiön liikevaihdon. Pakkausliiketoiminta Aasiassa aloitettiin vuonna 1984 ja Pyrkijä myytiin Suunnolle.
Vuonna 1985 ostettiin muun muassa lääkevalmistaja Medica, myöhemmin myös Star ja Rohto. Lääkeyhtiöistä syntyi Huhtamäki Oy Lääketeollisuus vuonna 1985.
Vuonna 1987 ostettiin Bellaplasta. Polarpakista tuli vuonna 1988 Polarcup. Pikaruokakulttuuri levisi Euroopassa, mikä nosti erilaisten pakkausten kysyntää.
Vuonna 1989 Hellas-nimi muutettiin Leafiksi ja konsernin lääkeyhtiöistä tuli Huhtamäki Oy Leiras. Lääketukku myytiin. Timo Peltola aloitti Asko Tarkan jälkeen toimitusjohtajana.
Marli ja Jalostaja myytiin vuonna 1992 ja Leiras Oy yhtiöitettiin.
Vuonna 1995 yhtiöllä oli kolme liiketoiminta-aluetta: lääkkeet, makeisteollisuus ja pakkaukset. Ei ollut helppoa valita, mihin niistä keskittyisi. Ratkaisuun vaikuttivat se, että ehkäisytuotteiden tuotevastuu tuotti vaikeuksia lääketeollisuudelle Yhdysvalloissa ja ettei makeisteollisuus ollut päässyt alan markkinajohtajaksi. Seuraavana vuonna Huhtamäki myi 40 prosenttia liiketoiminnoistaan. Alkuvuonna myytiin tappiota tuottanut amerikkalainen keräilykorttiliiketoiminta. Heinäkuussa Leiras myytiin saksalaiselle lääkekonserni Schering AG:lle. Osa Leafistä myytiin amerikkalaiselle Hersheylle. Samana vuonna yhtiö myös osti 14 pakkausalan yritystä. Vuonna 1997 Polarcupin osuus konsernin liikevaihdosta oli noin puolet, yli kolme miljardia markkaa.
Huhtamäki Van Leer Oyj (1999–2001)
Vuonna 1999 yhtiö myi toistamiseen 40 prosenttia liiketoiminnoistaan. Huhtikuussa Leaf myytiin hollantilaiselle CSM:lle. Toukokuussa Huhtamäki kertoi tehneensä tarjouksen hollantilaisesta Royal Packaging Industries Van Leer -yhtiöstä. Van Leer oli liikevaihdoltaan lähes kolme kertaa Huhtamäkeä suurempi. Yhtiön nimeksi tuli Huhtamäki Van Leer Oyj.
Lokakuuhun 2000 mennessä yhtiö oli myynyt pois lähes puolet Van Leerin toiminnoista. Esimerkiksi teollisuuspakkauksia valmistava Van Leer Industrial -ryhmä myytiin yhdysvaltalaiselle Greif Brothersille.
Huhtamäki Oyj (2001–)
Vuonna 2001 yhtiö vaihtoi nimensä takaisin Huhtamäki Oyj:ksi.
Vuonna 2004 Peltola jäi eläkkeelle 58-vuotiaana. Syyskuussa toimitusjohtajana aloitti Heikki Takanen Ruotsista.
Toimitusjohtaja Jukka Moisio aloitti huhtikuussa 2008. Yhtiö päätti keskittyä elintarvikepakkauksiin, kuppeihin, kananmunapakkauksiin ja Pohjois-Amerikkaan. Vuosina 2009–2014 myytiin kahdeksan yritystä. Esimerkiksi vuonna 2010 kovien muovipakkausten liiketoiminta myytiin eurooppalaiselle Island Lux S.à r.l. & Partners S.C.A. -yhtiölle.
Vuonna 2011 yhtiö alkoi tehdä kymmenen vuoden tauon jälkeen taas yritysostoja, joilla tavoiteltiin oman tuotannon täydentämiseen ja markkina-alueiden laajentamiseen. Vuosina 2011–2016 ostettiin 13 yritystä.
Maaliskuussa 2012 Huhtamäki osti kiinalaisen kertakäyttöastioita ja tarjoilupakkauksia valmistavan Joscon. Kaupan jälkeen Huhtamäellä oli 12 tuontantolaitosta Aasiassa. Elokuussa yhtiö osti yhdysvaltalaisen kertakäyttöastioita valmistaneen Winterfieldin.
Keväällä 2019 toimitusjohtaja Moision seuraajana aloitti Charles Héaulmé, joka tuli tehtävään Tetra Pakin Euroopan- ja Keski-Aasian johtajan paikalta. Moision hallinnassa yhtiön osakekurssi nousi kuudesta eurosta yli 30 euroon.
Vuonna 2021 Huhtamäki osti Turkissa ja Egyptissä toimineen joustopakkausvalmistaja Elifin sekä kiinalaisen Hihio-Art Packagingin, joka valmisti paperikasseja, käärepapereita ja taivekartonkipakkauksia. Venäjän osuus liikevaihdosta oli alle kolme prosenttia.
Tammikuussa 2022 Huhtamäki osti puolalaisen Smith Anderson Groupin kanssa vuonna 2018 perustamansa yhteisyrityksen kokonaan itselleen. Huhtamäki Smith Anderson oli valmistanut paperikasseja Czeladźissa. Huhtamäen toimitusjohtaja Héaulmé jäi sairauslomalle. Häntä sijaisti talousjohtaja Thomas Geust huhtikuun 19. päivään asti. Ukrainan sodan alettua yhtiö lopetti Venäjän investoinnit ja keskeytti Venäjän neljännen tehtaansa ylösajon. Huhtikuun puolivälissä yhtiö päätti aloittaa Venäjän toimintojensa myynnin.
Organisaatio
Vuonna 2022 Huhtamäellä oli neljä raportointisegmenttiä :
Osakkeenomistajat
Huhtamäen kymmenen suurinta osakkeenomistajaa (31.7.2022):
Ulkomaalaisomistus sisältäen hallintarekisteröidyt osakkeet: 45,31 %
Tuotteet
Huhtamäen tuotteisiin kuuluu muun muassa elintarvikepakkauksia, kertakäyttöastioita sekä kananmuna- ja hedelmäpakkauksia. Niihin pakataan myös jäätelöitä ja lemmikkien ruokaa. Esimerkiksi vuonna 2017 yhtiö valmisti vuosittain 18 miljardia juomakuppia ja sen valmistamiin pakkauksiin pakattiin viikoittain miljardi kananmunaa. Pakkauksen osuus lopputuotteen hinnasta on noin 2–3 prosenttia.
Yhtiö on kehittänyt uusia tuotteita, kuten paperipohjaisia lääketablettipakkauksia ja kuitupohjaiset jäätelö- ja jogurttikupit sekä kahvikuppien kannet. Kananmunakoteloissa käytetään kierrätyspaperia ja heinäkuitua. Kauneudenhoitotuotteiden ja elintarvikkeiden pakkaamista varten se on kehittänyt tuubilaminaatteja.
Huhtamäen juomakuppeja valmistetaan kolmesta erilaisesta kartongista :
Aiempia tuotteita
Huhtamäki-konsernista ovat syntyneet muun muassa Turun Sinappi, Budapest-konvehti, Tupla-suklaapatukka, Finn-Crisp-hapankorppu, Jenkki-purukumi ja Elysée-kuohuviini.
Markkinat
Vuonna 2017 yhtiön suurimmat markkina-alueet olivat Yhdysvallat, Saksa, Intia, Britannia ja Kiina. Sen asiakkaita olivat esimerkiksi Costco, Mars, McDonald’s, Nestle, Starbucks ja Unilever.
Huhtamäki kulttuurissa
Heikki Huhtamäen muistopatsas sijaitsee Alavudella. Hänen kasvonsa on ikuistettu myös vuonna 2003 ilmestyneeseen postimerkkiin.
Yhteishaku
Yhteishaku on valtakunnallinen hakujärjestelmä Suomessa, jonka kautta haetaan keskitetysti joko toisen asteen koulutukseen tai korkeakoulutukseen. Toisen asteen yhteishaussa haetaan ammatilliseen peruskoulutukseen ja lukiokoulutukseen. Yliopistoihin ja ammattikorkeakouluihin haetaan korkeakoulujen yhteishaussa. Osalla oppilaitoksista tai koulutuksista, on poikkeava valinta-aikataulu.
Yhteishaun aikataulu
Yhteishaku järjestetään yhden tai kaksi kertaa vuodessa, syksyllä ja keväällä. Keväällä haetaan seuraavana syksynä alkavaan koulutukseen ja jos syksyllä järjestetään yhteishaku, koulutus alkaa seuraavana tammikuuna.
Hakukäytännöt
Toisen asteen yhteishaussa haetaan keskitetysti toisen asteen oppilaitoksiin, eli lukioihin ja ammatilliseen koulutukseen. Hakijoita ovat pääasiassa peruskoulun päättävät 9. ja 10. luokan oppilaat. Yhteishaku järjestetään kerran vuodessa, keväällä haetaan seuraavan syksyn koulutukseen. Yhteishakuun osallistutaan täyttämällä hakulomake. Lomakkeeseen voi täyttää enintään viisi hakuvaihtoehtoa, hakutoiveet asetetaan mieluisuusjärjestykseen, järjestys on sitova hakuajan päätyttyä. Oppilaitos voi järjestää pääsy- tai soveltuvuuskokeita, joihin hakijat kutsutaan erikseen. Koulutuksen järjestäjä voi erityisen syyn perusteella valita enintään 30 % kuhunkin ammatillisen peruskoulutuksen valintayksikköön otettavista opiskelijoista valintapistemääristä riippumatta. Tätä kutsutaan harkintaan perustuvaan valinnaksi. Hakijan erityisiä henkilökohtaisia syitä voivat olla oppimisvaikeudet ja sosiaaliset syyt, lisäksi ulkomaisella todistuksella hakevat harkintaan perustuvassa valinnassa.
Korkeakoulujen yhteishaussa hakulomakkeelle voi merkitä kuusi hakutoivetta. Hakutoiveet asetetaan mieluisuusjärjestykseen, joka on sitova hakuajan päätyttyä.
Sekä toisen asteen yhteishaku että korkeakoulujen yhteishaku tapahtuu keskitetysti Opintopolku.fi-palvelussa. Myös paperisella hakulomakkeella voi hakea. Sekä toisen asteen yhteishaussa että korkeakoulujen yhteishaussa hakijalle tarjotaan vain yhtä opiskelupaikkaa: korkeimmalle sijoitettua hakutoivetta, johon opiskelijan pisteet riittävät.
Jotkin oppilaitokset käyttävät myös erillis- tai suorahakuja, joihin ei haeta Opintopolku.fi-palvelun kautta.
Opiskelupaikan vastaanottaminen
Opiskelupaikan vastaanottamisilmoitus on sitova eikä sitä voi muuttaa tai peruuttaa. Yhden korkeakoulupaikan säännös astuu voimaan vastaanotettaessa korkeakoulututkintoon johtava opiskelupaikka.
Vastaanotettua opiskelupaikka opinnot joko aloitetaan heti tai aloitusta siirretään oppilaitoksen erillisen ohjeistuksen mukaisesti (ilmoittautuminen läsnä- tai poissaolevaksi). Opintojen aloituksen siirtäminen vaatii yleensä perustellun syyn, kuten asevelvollisuuden suorittamisen.
Jonottaminen
Hyväksymispäivästä riippuen toista opiskelupaikkaa, johon hakija on jäänyt varasijalle, voi jäädä jonottamaan. Korkeakoulupaikan voi vastaanottaa ehdollisesti, kunnes on saanut tiedon ylemmästä hakutoiveesta. Jos hakija hyväksytään jonottamaansa paikkaan määräaikaan mennessä, ehdollisesti vastaanotettu opiskelupaikka raukeaa. Mikäli hakijaa ei hyväksytä ylempään hakutoiveeseen, lopulliseksi opiskelupaikaksi jää ehdollisesti vastaanotettu paikka.
Yhden korkeakoulupaikan säännös
Yhden paikan säännös laajenee kaikkiin korkeakoulujen tutkintoon johtaviin koulutuksiin. Muutos koskee koulutuksia, jotka alkavat syksyllä 2016 tai sen  jälkeen. Yhden opiskelupaikan säännös koskee sekä yhteishakuja, erillishakuja että yliopistojen jatkotutkintoihin (lisensiaatti, tohtori) johtavien koulutusten hakuja.
Siirtohaussa saatu paikka korkeakoulussa ei kuulu säännöksen piiriin.
Säännös ei koske Poliisiammattikorkeakoulua, Högskolan på Ålandia eikä ulkomaisia korkeakouluja.
Valittaminen
Opiskelijavalinnasta voi valittaa. Valituksen osoittamiskäytännöt ja aikataulut eroavat kuitenkin toisistaan sen verran, että ne on selvitettävä tapauskohtaisesti.
Esimerkiksi ammattikorkeakouluissa opiskelijavalinnasta voi pyytää oikaisua nimenomaisen ammattikorkeakoulun hallitukselta 14 päivän kuluessa opiskelijavalintapäätöksen tekemisestä. Seuraava valitusaste on hallinto-oikeus.
Yliopistoissa opiskelijavalintaan tyytymätön voi pyytää oikaisua tapauskohtaisesti esimerkiksi tiedekunnan dekaanilta, valintatoimikunnalta tai tiedekuntaneuvostolta 14 vuorokauden kuluessa tiedon julkaisemisesta. Päätökseen tyytymätön voi valittaa hallinto-oikeuteen, jonka päätös on lopullinen.
Käkikello
thumb|220px|Käkikello Käkikello on heilurikello, joka antaa tasatunneittain käen kukuntaa muistuttavan merkkiäänen. Käki voi myös kukkua kerran puolelta ja kellonajan verran tasalta. Käkikellon etuseinässä voi olla ovi, josta tulee esiin puusta veistetty käki. Käkikellon keksimisen ajankohdasta ei ole täyttä yksimielisyyttä, mutta sen toimintaperiaatteet kuvailtiin 1600-luvun mittaan Saksassa. Schwarzwaldissa kellosepät rakensivat toimivia käkikelloja ainakin 1730–40-luvuilta lähtien.
Käkikellon kukuntaääni voidaan saada aikaan mekaanisesti tai elektronisesti.
Vedekieli
Vedekieli tai vedenkieli on leikkikieli, joka oli yleinen erityisesti 1950-luvun Helsingissä. Vedeä puhuttiin eniten 1950–1980-luvulla ja Tsennaaks stadii, bonjaaks slangii -slangisanakirjassaan Heikki Paunonen rajaa vedenkielen erityisesti Hämeentien, Pengerkadun ja Sakarinkadun kortteleihin, joissa sitä puhuttiin runsaasti. Muiden leikkikielten tapaan kielen tarkoitus oli toimia sisäpiiri- tai salakielenä.
Vedekieli heräsi uudelleen henkiin 2000-luvun alussa Itä-Helsingin rap-musiikkipiireissä. Vedekieltä käytti esimerkiksi räppäri Steen1 Salaliittoteoria-levyllään osana pyrkimystään rakentaa itähelsinkiläistä identiteettiä. Sittemmin vedekielestä on tullut pysyvä elementti nuorten itähelsinkiläisten puheessa, jossa suomeen sekoittuu lukuisia vieraita kieliä.
Muita suomalaisia leikkikieliä ovat muun muassa kontinkieli, fikon-kieli ja vitikieli.
Rakenteet
Esimerkkikeskustelu:
– Tuletko meille?
– Tulen.
Menetelmä 1
Rakenne on "sana" = sana + vede → venasade
– Veletko tude veille mede?
– Velen tude.
Menetelmä 2
Ensimmäisen tavun perään lisätään äänneyhdistelmä -dve.
– Tudveletko meildvele?
– Tudvelen.
Menetelmä 3
Sanan alkuun lisätään tavu -ve, loppuun lisätään tavu -de.
– Vetuletkode vemeillede?
– Vetulende.
Yläinversio
Yläinversio on muualla kuin pinnan lähellä oleva ilmakehän pystysuuntainen vyöhyke, jossa lämpötila nousee ylöspäin mentäessä. Yläinversioista tunnetuimpiin kuuluu tropopausiin liittyvä lämpötilainversio. Sääilmiöt ja pilvet pysyvät pääsääntöisesti troposfäärissä, tämän inversiokerroksen alapuolella.
Myös muita vapaan ilmakehän lämpötilainversioita voidaan kutsua yläinversioiksi erotuksena välittömästi maanpinnan yläpuolelle mahdollisesti muodostuvasta pintainversiosta.
Iltapäiväkuuro
thumb|right|200px|Lähellä oleva kuuropilvi, [[Cumulonimbus incus. Pilvestä näkyy kuituinen alasin yllä ja se, mistä ukkospilvi tunnetaan, tumma alaosa. Pilven edessä näkyy kumpukerrospilvi Stratocumulus. Joskus Stratocumulus peittää Cumulunimbuksen kokonaan.]] thumb| right|200px|Kaukainen, [[Cumulonimbus calvus, joka ei tule kohti. Jos tämän näköinen pilvi tulisi kohti, sateeseen ja/tai ukkoseen olisi aikaa 1-2 tuntia.]]
Iltapäiväkuuro syntyy, kun aurinko lämmittää kosteaa ilmaa, joka nousee ylös muodostaen kuuropilviä. Tämä vaatii ilmakehältä epävakaisuutta. Iltapäivällä auringon ohitettua lakipisteensä on lämpimintä, sillä ilma reagoi auringon lämmittävään vaikutukseen viiveenä. Iltapäiväkuuroja lienee eniten kolmen–seitsemän aikaan.
Iltapäiväkuurot ovat lyhytkestoisia rankkoja kaatosateita, mutta niitä voi syntyä tiheään niin, että, kun yksi kuuro menee ohi, toinen tulee heti päälle. Kesällä nimenomaan heinäkuussa iltapäiväkuuroihin liittyy monesti ukkosta. Iltapäiväkuuroja on yleensä heinäkuussa. Taivaan täyttävien kumpupilvien kasvaminen leveyttään korkeammaksi enteilee iltapäiväkuuroja, samoin taivaansinen samea sävy. Sadekuuroja ei estä ns. yläinversio, joka monesti estää ukkosen kehittymisen.
Valtavan, möykkymäisen Cumulus congestuksen ilmaantuminen taivaalle suunnilleen pilvien tulosuuntaan on melko lähellä olevien iltapäiväkuurojen merkki keväällä, kesällä tai syksyllä varsinkin, jos pilviä on useita. Vielä selvempi merkki on pienenkin kuituisuuden ilmestyminen pilvien yläosiin. Sade ja ukkonen ovat silloin korkeintaan muutaman tunnin päässä. Viimeinen varoitus lähestyvästä iltapäiväkuurosta ovat tumma-alareunaiset, yleensä tummina tai vaaleanharmaina melko pystysuorina viiruina näkyvä sade. Kaukana olevista kuuropilvistä joskus olla vaikea sanoa, osuuko satava pilvi pään päälle vai ei. Kannattaa tarkkailla itse kumpupilvien kulkusuuntaa, niiden alapuolella olevat pienet pilvet liikkuvat kokonaan eri suuntaan.
Dunnottarin linna
Dunnottarin linna on raunioitunut linna Skotlannin koillisrannikolla. Se on avoin yleisölle.
Paikalla on saattanut olla linna 1100-luvulla, mutta nykyinen rakennus on pystytetty myöhemmin, 1300-luvun lopulla. Linna korjattiin ja paikalla tehtiin kaivauksia vuonna 1925.
Aiheesta muualla
http://www.dunnottarcastle.co.uk/
Big band
pienoiskuva|[[Duke Ellington orkestereineen huhtikuussa 1943.]] Big bandit ovat suuria jazzorkestereita, jotka saivat alkunsa 1930-luvun New Yorkista. Tuolloin tanssipaikkojen jazzkokoonpanot uudistettiin soittotilojen huonon akustiikan takia ja niihin otettiin lisää jäseniä. Big band -kokoonpano syntyi siten, että perinteisen New Orleans -kokoonpanon puhallinsoittimista muodostettiin sektioita. Etelästä virtasi lahjakkaita soittajia pohjoisen uusien työmahdollisuuksien perässä ja big bandien sovittajat olivat innoissaan etelän uusista tuulista ja soundeista. Tästä alkoi big bandien kulta-aika, jonka tyylin tunnusmerkkejä ovat tarkasti sovitetut sävellykset kullekin soittimelle. Merkittäviä alkuaikojen tyylin kehittäjiä olivat muun muassa Fletcher Henderson sovittajansa Don Redmanin kanssa.
Suosituimpia big bandejä olivat valkoisten orkesterinjohtajien, kuten Benny Goodmanin, Glenn Millerin ja Artie Shaw’n orkesterit, mutta merkittävimmät tuon aikakauden isot orkesterit lienevät afroamerikkalaisten Duke Ellingtonin ja Count Basien big bandit, joissa soitti monia taitavia solisteja. Erityisesti Kansas Cityn big band -tyylin edustajan Basien orkesterin rytmisektio oli kuuluisa saumattomasta ja svengaavasta yhteissoitostaan, jossa soitti muun muassa nuori Lester Young. Myöhemmin Basien musiikki muotoutui solisteista riippumattomaksi ja pitkälle sovitetuksi big band -tyyliksi, jota tukivat tarkkaan suunnitellut soolot. Duke Ellingtonin orkesteri lienee jazzin historian pitkäikäisin ja eniten levyttänyt kokoonpano, jonka tyyli liittyi vain löyhästi valtavirtaan. Ellington hyödynsi lahjakkaita solistejaan kirjoittamalla juuri näiden soundeille sopivia stemmoja.
Suomessa
pienoiskuva|Lappeenranta Big Bandin 60-vuotisjuhlakonsertti Lappeenranta-salissa 1. marraskuuta 2015. Kuvassa: Johannes Salomaa - cond, Sille Kosonen - as 1, Jarno Häkkinen - as 2, Esa Niiva - ts 1, Reima Pekkonen - ts 2, Kati Näppäri & Inka Puhakka - bs; Vladimir Sgurev & Jussi Kosonen - trb 1, Janne Hyvönen & Outi Tervonen - trb 2, Kiia Kuittinen - trb 3, Pultti Saarnia - btrb; Ismo Varis - trp 1, Juhani Lehtonen - trp 2, Leuka Paljakka & Jatta Sederholm - trp 3, Ilkka Pajari - trp 4; Rene Reinikainen - guit, Poku Piili - pno, Ari Häkkinen - bass, Tomi Salesvuo - dr Suomen ensimmäiset big bandit perustettiin jo ennen sotia, mutta vanhimmista yhtäjäksoisesti – ja yhä edelleen toimivista vanhimmat – Lappeenranta Big Band muodostettiin vuonna 1954 ja Axelbandet vuonna 1957. Lappeenranta Big Band perustettiin kolmen saksofonin, kahden trumpetin, pasuunan ja rytmiryhmän muodostaneen tanssiorkestereiden ”raunioille” ja sai seuraavana vuonna 1955 nimen Lappeenrannan muusikkojen suuri tanssiorkesteri. Axelbandet on toiminut Åbo Akademin alaisena suomenruotsalaisena big bandina vuodesta 1957. Tämän jälkeen perustettiin useita uusia yhtyeitä, muun muassa Boston Promenade vuonna 1964, Tapiola Big Band 1969, Pori Big Band 1971, Grani Big Band 1972, Imatra Big Band 1973, Kotka Big Band 1976, Jazz Society Big Band (JASO) 1978, Rovaniemi Big Band 1979 ja Espoo Big Band 1980. Ensimmäinen kunnallisiin jazzmuusikon virkoihin perustuva yhtye oli vuonna 1974 perustettu Kajaani Big Band, jonka muusikoista osa oli päätoimisia.
Vuonna 1975 järjestettiin Imatra Big Bandin ensimmäinen kesäkurssi, josta kasvoi 32 kertaa järjestetty Imatra Big Band Festival. Vuodesta 1987 lähtien festivaalista vastasi oma yhdistys nimeltä Imatra Big Band Festival ry. Kurssi oli silti tärkeä osa festivaalia sen loppuun asti vuoteen 2014.
Ainoa suomalainen säännöllisesti palkkaa maksava big band on UMO Helsinki Jazz Orchestra. Orkesteri perustettiin vuonna 1975, ja se toimi aluksi osa-aikaisena big bandina. Vuonna 1984 se muuttui kokopäivätoimiseksi ammattilaisorkesteriksi. Vuonna 2001 UMO avasi oman, UMO Jazz House -nimisen ravintolan ja harjoittelu- / konserttitilan Helsingissä. Nykyisin orkesteri on kuitenkin ilman kotia tilassa ilmenneiden homeongelmien takia.
Suomessa on UMO:n lisäksi useita ammattilaisista koostuvia big bandeja, kuten Great Helsinki Swing Band.
Big band -kokoonpano
Big band -termillä tarkoitetaan kokoonpanoa, jossa on rytmisektio, 13 puhallinta ja mahdollisesti laulusolisti tai -solisteja. Kokoonpano on perusmuodossaan:
Rytmisektiossa tavataan usein myös perkussionisti, jolla voi olla rytmisoitinten lisäksi myös melodisia soittimia, kuten vibrafoni. Bassona voi olla esim. bassokitara, kontrabasso tai tuuba. Saksofonisektiossa soittajilla on toisinaan useita sivusoittimia, joita voi olla huilu, klarinetti, sopraanosaksofoni tai bassoklarinetti. Trumpettisektiossa soittajilla on yleensä sivusoittimina flyygelitorvet.
August Fredrik Granfelt
August Fredrik Granfelt (25. maaliskuuta 1844 Hausjärvi – 16. huhtikuuta 1923 Mikkeli) oli suomalainen virka- ja valtiopäivämies. Granfeltin vanhemmat olivat varatuomari, tilanomistaja Karl Gustaf Adolf Granfelt ja Lovisa Albertina Granfelt ja puoliso vuodesta 1873 Vilhelmina Nyqvist. Granfelt valmistui filosofian maisteriksi 1870 ja toimi rautatietarkastajana Mikkelissä 1886–1917. Hän oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1867, 1872, 1885, 1888, 1891, 1894, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Ville Haapasalo
Nuoruus ja koulutus
Haapasalo on alun perin kotoisin Hollolasta, ja hän harrasti lapsena teatterinäyttelemistä, jääkiekkoa ja kansantansseja. Hän oli erityisen innostunut näyttelemisen ohella jääkiekosta, jonka lopetti 19-vuotiaana. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi lahtelaisesta Salpausselän lukiosta keväällä 1991 Haapasalolla oli aikomuksena lähteä Isoon-Britanniaan pyrkimään teatterikorkeakouluun.
Java Web Start
Java Web Start (tunnetaan myös nimellä JavaWS, javaws tai JAWS) on Sun Microsystemsin (nykyisen Oraclen) kehittämä kehikko. Sen avulla voidaan käynnistää ja suorittaa Java-sovelluksia verkosta käsin ilman että käyttäjän tarvitsee asentaa niitä omalle tietokoneelleen. Java Web Start mahdollistaa saumattoman versiopäivityksen globaalisti jakeluun hajautetuille sovelluksille, antaen suuremman hallinnan muistin käytölle Java-virtuaalikoneessa.
Ville Haapasalo
Nuoruus ja koulutus
Kuultuaan sattumalta samasta opiskelumahdollisuudesta Neuvostoliiton Leningradissa, eli nykyisessä Venäjän Pietarissa, päättikin hän lähteä sinne pääsykokeisiin täysin venäjän kieltä taitamattomana. Haapasalo sai opiskelupaikan pietarilaisesta teatteriakatemiasta, jossa hän aloitti opinnot ylioppilasvuotenaan akatemian ensimmäisenä ulkomaalaisena. Haapasalo oppi opiskelujensa aikana venäjän kielen erinomaisesti ääntämistä myöten ja valmistui vuonna 1995.