cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aura (maanviljely)
Kaariaura
Noin ajanlaskun alusta (0–200 jaa.) suomen kieleen tuli skandinaaveilta tärkeitä lainasanoja, kuten aura, vannas ja pelto. Se osoittaa, että aura alkoi kehittyä. Kaariaura tehtiin kahdesta kappaleesta siten, että vetopuun kärkiosa yhdistettiin tappiliitoksella kara- eli peräpuuhun. Tappiliitos teki kaariauran voimakkaammaksi, ja se sai vielä tukevoitukseen poikkiorren, joka oli kaareva. Tämän mukaan syntyi nimitys kaariaura. Näin siemenet joutuivat järjestelmällisesti kynnettyjen vakojen rivikylvöön. Kaariaurassa ei ollut vielä vannasta, joka opittiin tuntemaan vasta viikinkiajalla, mutta Lounais-Suomessa vannasaura oli käytössä keskiajan alussa. Koska koukku ja kuokka olivat käytössä samaan aikaan, Vergilius mainitsi todennäköisesti kaariauran Georgicassa. 1900-luvun taitteessa kaariauroja löydettiin vielä relikteinä Vakka-Suomesta ja Etelä-Pohjanmaalta Korsholman ja Kaarlelan väliltä.
Versailles’n rauha
Ensimmäinen maailmansota päättyi Saksan antautumista merkinneeseen Compiègnen aselepoon marraskuussa 1918. Sen jälkeen alkoivat neuvottelut rauhanehdoista. Versailles’n rauhan ehdoista neuvoteltiin kuusikuukautisessa Pariisin rauhankonferenssissa vuonna 1919. Samassa rauhankonferenssissa neuvoteltiin erilliset rauhansopimukset eli niin sanotut Pariisin esikaupunkirauhat myös Itävallan, Bulgarian, Unkarin ja Osmanien valtakunnan kanssa.
Aura (maanviljely)
Kehäaura
Seuraava auratyyppi oli kehäaura, jota käytettiin keskiajalla Keski-Euroopan kosteilla savikkomailla. Kehäauran kehän etummaisessa laudassa, ns. miekkalaudassa, oli tapitus, jonka avulla vantaan ja vetopuun eli ojaksen välistä kulmaa voitiin säätää. Peräpuun ja miekkalauden kärkien välillä oli kurkiorsi. Kehäauran vieressä voitiin kävellä, ja sen vetämiseen tarvittiin vain yksi hevonen. Kehäaura tuli Ruotsista Länsi-Suomeen 1400-luvulla koukkuauran rinnalle. Varsinais-Suomessa ja Satakunnassa sitä nimitettiin kosseliksi, Etelä-Pohjanmalla se oli arra. Tästä voidaan päätellä, että kehäaura oli levinnyt siinä määrin, että siitä kehittyi kolme auratyyppiä. Ensimmäinen levisi Merenkurkun yli Etelä-Pohjanmaalle, toinen Ahvenanmaan kautta Lounais-Suomeen ja kolmas vain Ahvenanmaalle. Parannus tehtiin 1500-luvulla, kun saatiin vantaan taakse liitettiin siipilaite, joka siirsi maata tehokkaasti auran sivulle.
1700- ja 1800-luvuilla eri keksijät kehittivät kehäauran uusia tyyppejä. Ensimmäinen oli Ephraim Carenius, joka keksi Huittisten auran vuonna 1759. Hänen parannuksensa oli, että kehäauraan lisättiin kaksi symmetrisesti maata auraavaa siipeä. Tyyppi tunnettiin myös Ala-Satakunnassa. Seuraavan kuuluisan kehitelmän teki maatalouskirjailija Jacob Tengström, ja sitä nimitettiin kiekka-auraksi. Se levisi Loimijokilaaksoon. Kiekka-auran tunnusmerkki oli lautasiipi, joka voitiin kääntää pultin varassa rungon puolelta toiselle ja joka työnsi maan sivulle. Myöhemmin kehäaura varustettiin viilillä eli viuhkalla, joka oli peräisin keskiajalta.
Kääntöaura
thumb|Höyrytraktorilla vedettävä aura vuodelta 1921. Valmistaja Kemna. Kehäauraa ei käytetty pitkään, koska 1700-luvulla Etelä-Pohjanmaalle ilmestyi kääntöaura eli närpiöläinen, joka levisi Taalainmaalta. Se ei vaatinut kyntäjän apua. Ensin puusiipi oli pellitetty, mutta myöhemmin se tehtiin kokonaan raudasta. Muita kääntöauran pohjalaisia alatyyppejä olivat Lapväärtin ja Ilmajoen aurat.
Kääntöaura, jossa oli rautasiipi, tuli yleiseksi Länsi- ja osittain Itä-Suomessakin. Itä-Suomeen se tuli Venäjältä, joten sen nimi oli Etelä-Karjalassa luukka, ja Ruotsista tullutta kääntöauraa nimitettiin veltiksi. Myöhemmin kääntöauraan lisättiin myös nurmea viiltävä veitsi.
Vuonna 1864 Moskovan näyttelyssä voitiin nähdä 30 suomalaista auraa. Helsingin maatalousmuseossa on rautarunkoinen veitsellä varustettu Högforsin kääntöaura vuodelta 1883. Koska rautaa sisältävät aurat olivat kalliita, niitä voitiin vuokrata maanviljelysseuroilta.
Modernit aurat
thumb|Tyypillinen moderni Kuhn merkkinen kääntöaura Werktuigendagen tapahtumassa 2007. Nykyisin käytetään nostolaite- ja puolihinattavien lisäksi vankkuriauroja ja etunostolaiteauroja. Vankkuriaura on periaatteessa samanlainen kuin puolihinattava tai hinattava aura, mutta siinä on vielä tukipyörien jälkeen siipiä. Nämä ovat tyypillisesti erittäin suurille vetokoneille soveltuvia laitteita.
Pakkeri on jyrämäinen lisälaite, joka musertaa kokkareita ja tasaa viiluja, saaden aikaan hyvissä olosuhteissa jopa kylvövalmiin työjäljen. Sitä käytetään yleensä keskikokoisissa nostolaite- ja puolihinattavissa auroissa. Pakkeria varten aurassa täytyy olla 'käsivarsi', jolla pakkeri jätetään kyydistä tultaessa päisteeseen ja otetaan taas mukaan lähdettäessä työstämään toiseen suuntaan.
Joillakin maalajeilla on tarpeen syväkyntö. Se suoritetaan nykyäänkin valtavilla, jopa vain yksisiipisillä auroilla, joita vedetään useidenkin traktorien yhdistelmillä.
Versailles’n rauha
Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson esitti jo 8. tammikuuta 1918 neljäntoista kohdan ohjelman, jossa sotaan johtaneita syitä pyrittiin ratkaisemaan, eikä ohjelmassa ollut erityisiä rangaistuksia Saksalle. Rauhaa solmittaessa alkuvuonna 1919 Ranska ja Britannia kuitenkin vaativat kovia rauhanehtoja Saksalle, ja lopullinen Versailles’n rauha 1919 oli Ranskan ja Britannian vaatimusten mukainen. Rauhansopimus sisälsi Kansainliiton perustamisen.
Neuvottelut käytiin voittajavaltioiden kesken, joten Saksalle annettiin kesäkuussa 1919 valmis sopimus allekirjoitettavaksi periaatteella ”hyväksy tai alistu miehitykseen”. Tämä herätti suunnatonta katkeruutta saksalaisissa, jotka alkoivat pian kutsua Versailles’n rauhaa ”häpeärauhaksi”.
Neuvottelijat
pienoiskuva|vasen|William Orpenin maalaus rauhansopimuksen allekirjoituksesta [[Versailles’n palatsin peilisalissa 28. kesäkuuta 1919.]] Versailles’n rauhansopimuksen pohjan muodosti Yhdysvaltain presidentin Woodrow Wilsonin jo aikaisemmin esittelemä Neljäntoista kohdan ohjelma. Britannia ja Ranska kuitenkin halusivat Saksalle kovemmat rauhanehdot.
Rauhansopimuksesta neuvottelivat maiden edustajat David Lloyd George, Vittorio Orlando, Georges Clemenceau ja Woodrow Wilson. Yhdysvaltojen puolella oli neuvottelemassa Paul Warburg ja Saksan puolella hänen veljensä Max Warburg. Yhdysvaltalaisen senaattori Borahin mukaan presidentti Wilson käyttäytyi tuohon aikaan kuin ”maailman presidentti”. Kansainliitto oli Wilsonin ajatus.
Alueluovutukset
pienoiskuva|oikea|Saksan lopulliset aluemenetykset ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Sopimuksen toisessa ja kolmannessa osassa määrättiin alueluovutukset. Saksa menetti alueita Tanskalle, Ranskalle, Puolalle, Tšekkoslovakialle, Belgialle ja Liettualle.
Moresnet ja Eupen-Malmédy siirrettiin Belgialle, Elsass ja Lothringen Ranskalle, suurin osa Ylä-Sleesiaa Tšekkoslovakialle ja Puolalle, Länsi-Preussi (Puolan käytävä) ja Posenin seutu Puolalle. Memelin alue, nykyinen Klaipėda ympäristöineen, jäi ympärysvaltojen valvontaan, josta se annettiin myöhemmin Liettualle. Pohjois-Schleswig päätyi kansanäänestyksen jälkeen Tanskalle. Aluesiirrot perustuivat löyhästi eri alueiden kansallisuuksien jakaumaan, tosin strategisista syistä ja merkittävästä saksalaisenemmistöstä huolimatta Danzigista (Gdańsk) tehtiin vapaakaupunki ja Saarin alue siirtyi Kansainliiton valvontaan viideksitoista vuodeksi. Kaikkiaan Saksa menetti 13 % pinta-alastaan; näillä alueilla oli kuitenkin tuotettu 75 % sen rautamalmista, 30 % teräksestä ja 26 % kivihiilestä.
Muut rajoitukset
Sopimuksen neljännessä osassa Saksa menetti siirtomaansa pääasiassa Britannialle, ja viides osa rajoitti sen armeijan enintään 100 000 miehen ammattisotilasjoukkoon. Saksalta kiellettiin myös raskas tykistö sekä sukellusveneet, ilmavoimat ja panssarivaunut.
Saksan laivasto rajoitettiin 15 000 mieheen, kuuteen alle 10 000 tonnin taistelulaivaan, kuuteen risteilijään ja kahteentoista hävittäjään. Ehtoja Saksa rikkoi myöhemmin muun muassa valmistuttamalla sukellusveneitä Hollantiin perustetun insinööritoimiston välityksellä ulkomailla, muun muassa Turussa Crichton-Vulcanin telakalla ja järjestämällä sotaharjoituksia Neuvosto-Venäjän ja Saksan välisen Rapallon sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan perusteella. Saksa siirsi lentokoneteollisuutensa Alankomaihin (Fokker) ja Ruotsiin (muun muassa Svenska Aero, josta kehittyi 1930-luvun lopulla Saab).
Saksan oli sitouduttava pitämään kaikki sotilaat palveluksessa kahdentoista vuoden ajan ja upseerit 25 vuoden ajan, jottei merkittävä osa asepalvelusikäisistä saisi sotilaskoulutusta eikä reservejä näin muodostuisi. Armeijan esikunnan muodostamista ei sallittu. Yleisesikuntaupseereille maksettiinkin palkkaa tutkijoina muun muassa museoalalla.
Sotakorvaukset
Artikla 231 määräsi Saksan hyväksymään täyden vastuun sodan aloittamisesta. Tämän perusteella maa määrättiin korvaamaan kaikki sodassa aiheutetut menetykset ja vahinko, joiden laajuus määrättiin myöhemmin. Sotakorvausten maksun varmistamiseksi kaikki Reinin länsipuoliset alueet miehitettiin viidentoista vuoden ajaksi. Tammikuussa 1921 korvauksiksi määrättiin 226 miljardia kultamarkkaa. Myöhemmin summa alennettiin 132 miljardiin, jota edelleen pidettiin tähtitieteellisenä summana. Tätä kuvaa se, että laskennallisesti Saksa olisi saanut sotakorvaukset maksettua loppuun vasta 1980-luvulla, jos toista maailmansotaa ei olisi tullut.
Saksa aloitti sotakorvausten maksun uudestaan vuonna 1996 ja maksoi viimeisen 69,9 miljoonan euron erän 3. lokakuuta 2010.
Ranskan sotakorvausvaatimukset olivat alun perin paljon raskaammat. Sopimuksen ehdot olivat kiistanalaiset jo neuvottelupöydässä, ja niistä käytiin myöhemmin julkista keskustelua. J. M. Keynes ennusti sotakorvausten johtavan Saksan talouden romahdukseen. Yhdysvaltain senaatti ei ikinä hyväksynyt sopimusta, joten Saksan ja Yhdysvaltain välillä tehtiin erillisrauha 1921.
Japanin palkitseminen
Artikla 156 siirsi Saksan keisarikunnan kiinalaisen siirtomaa-alueen Shandongin Japanin keisarikunnalle sen sijaan, että alueet olisi palautettu Kiinalle. Tämä johti Kiinassa syvään pettymykseen, joka purkautui mielenosoituksina ja synnytti ”toukokuun neljännen päivän liikkeen”. Kiina ei luonnollisestikaan allekirjoittanut rauhansopimusta. Kiina julisti Saksaa vastaan käydyn sodan päättyneeksi vasta syyskuussa 1919 ja teki erillisen rauhansopimuksen Saksan kanssa vuonna 1921.
Kansainliitto
Versailles’n rauhansopimuksessa sovittiin myös Kansainliiton perustamisesta. Kansainliitto aloitti toimintansa 10. tammikuuta 1920, ja sen pysyvänä sijaintipaikkana oli Geneve. Kansainliitto oli presidentti Woodrow Wilsonin ajatus, mutta Yhdysvallat ei ikinä liittynyt siihen. Kansainliitto valvoi Osmanien valtakunnan ja Saksan maiden siirtoa voittoisille ympärysvalloille muodollisesti Kansainliiton alaisuudessa.
Myöhemmät vaikutukset
pienoiskuva|oikea|Keski-Eurooppa vuonna 1925. Sodanjälkeinen Saksa koki talousromahduksen ja Keynesin ennustaman hyperinflaation vuosina 1922–1923. Saksan taloudellinen ahdinko vaikutti osaltaan kansallisosialistisen puolueen menestykseen ja Hitlerin valtaannousuun. Hitler käytti Versailles’n häpeärauhaa sekä sen jälkeisen suurtyöttömyyden korjaamista valtaannousussa. Kansallissosialistisen puolueen vaalimenestys ja Hitlerin julistautuminen diktaattoriksi puolestaan vaikuttivat toisen maailmansodan syttymiseen.
Ballistinen ohjus
300px|thumb|Yhdysvaltain Titan 2 -ohjus laukaistuna ohjussiilosta thumb|300px|Scud-ohjuksen laukaisualusta Ballistinen ohjus on lentävä ohjus, joka laukaistaan raketin lailla lähes pystysuoraan korkealle lentoradalle, josta raketti tai sen kärki putoaa ballistisesti kohteeseen.
IRBM, ICBM, ydinohjus
Pitkän matkan ja mannertenväliset ballistiset ohjukset pystyvät saavuttamaan minkä tahansa paikan maapallolla ja niitä käytetään lähes yksinomaan ydinaseiden kuljetukseen. Niitä oli kylmän sodan aikana tuhansia ja niiden ydinkärkiä moninkertainen määrä. MIRV-ohjuksissa on kuusikin ydinkärkeä, jotka pystytään kohdistamaan eri maaleihin.
Torjunta
Ballististen ohjusten torjunta on melko vaikeaa, koska laukaisusta maaliin osumiseen kuluu vain noin 10–30 minuuttia ja raketti ja sen asekuorma liikkuvat likimain nopeudella, jolla satelliitit liikkuvat matalalla kiertoradalla eli noin 7–8 km/s. Persianlahden sodassa Irakin keskimatkan Scud-ohjusten laukaisut ja radat havaittiin Yhdysvaltain ilmavoimien DSP-ennakkovaroitussatelliiteilla ja Patriot-torjuntaohjuksille tarvittavat koordinaatit laskettiin jossakin Yhdysvalloissa. Laajemmassa sodassa, jossa ohjusten määrä voisi olla tuhansia tunnissa, kaikkien ohjusten torjuntaan ei ole keinoja.
Historia
Ensimmäinen ballistinen ohjus oli saksalainen V2, joka ammuttiin ensimmäisen kerran 2. syyskuuta 1944 Pariisiin ja myöhemmin satoja ammuttiin Lontooseen ja Antwerpeniin.
Myöhemmin V-2:sta kehitettiin muun muassa Neuvostoliitossa Scud. V-2 on ollut myös Yhdysvaltain Redstone-ohjuksen suunnittelun lähtökohtana. Jopa Kiinan ohjusten suunnittelu pohjautuu V-2-ohjukseen. Edellä mainitut ohjukset käyttävät tavallisia räjähtäviä taistelukärkiä, mutta Scud voidaan lisäksi varustaa erikoiskärjillä: kemiallisin tai ydinasein. Scudin kaltaisia keskimatkaa (muutama sata km) lyhyemmän kantaman taktisia ballistisia ohjuksia on ollut lukuisa määrä.
Yhdysvalloissa ohjuksia kehittivät 1940–1950-luvuilla maavoimien JPL-laboratorio ja Redstonen varikko sekä laivaston NRL-laboratorio. Pitkän kantaman ohjusta alettiin suunnitella jo 1946, mutta Karel Bossartin vetämä WS-117-projekti toteutui Atlas-ohjuksena vasta 1950-luvun puolivälin Dwight D. Eisenhowerin ”Crash Program” -ohjelmissa.
M-Plast
M-Plast Oy on suomalainen eristelevyjen valmistaja. Yritys on perustettu Kaavilla vuonna 1983. M-Plastin päätuote on suulakepuristettu XPS-eristelevy. Yrityksen markkinaosuus kotimaassa on reilut 10 prosenttia. Tuotteiden päämarkkina-alue on Suomen lisäksi Ruotsi ja Pohjois-Norja. Suomessa myynti painottuu Savon ohella Jyväskylän seudulle.
Kaavin tehdas valmistaa eristelevyjä kolmessa vuorossa viitenä päivänä viikossa. Yritys työllistää 16 ihmistä (2015). Vuonna 2014 M-Plast Oy:n liikevaihto oli reilut kuusi miljoonaa euroa.
Tuotteet
M-Plast Oy:n päätuote on XPS-eristelevy. Se on umpisoluinen suulakepuristettu lämmöneristyslevy, joka säilyttää puristuslujuutensa, lämmöneristävyytensä ja kosteustekniset ominaisuutensa vaativissa olosuhteissa. Tuotetta valmistetaan suorareunaisena (levykoko 600 × 2400) tai puolipontattuna (585 × 2385).
Eristelevyn käyttökohteita ovat kuormityskestävyyttä vaativat talonrakennuskohteet, anturat, sokkelit, alapohjat, seinät, maanpaineseinät, katot, käännetyt katot, pihat, putkikaivannot sekä liikenne- ja parkkialueet. Levyt asennetaan tasaiselle alustalle. Ne kiinnitetään mekaanisesti tai liimausmenetelmällä. Mikäli pinnoitusta tai rappausta käytetään, levy karhennetaan tarttuvuuden lisäämiseksi. Pinnoitusaineiden käytössä noudatetaan ainevalmistajan ohjeita.
Omistajat
Yrityksen pääomistaja on Tapio Jussila. Kyösti Hakkarainen, Henrikki Jussila ja Johannes Jussila ovat yrityksessä vähemmistöosakkaina. Kesällä 2015 uutisoitiin, että norjalainen solumuovivalmistaja Jackon Group tulee jatkossa olemaan mukana M-Plast Oy:n toiminnassa.
Jackon Group on Pohjoismaiden suurin solumuovivalmistaja. Vuonna 2014 Jackon AS:n liikevaihto oli 241 miljoonaa euroa. Yrityksellä on 12 tehdasta Pohjoismaissa ja kolme muualla Euroopassa. Työntekijöitä yrityksellä on kaikkiaan yli 700. Kaavilaisen M-Plastin kanssa solmittavan yrityskaupan arvioidaan lisäävän yhteistyötä muun muassa tuotekehityksessä ja raaka-ainehankinnoissa sekä liiketoimissa Pohjoismaisilla markkinoilla. Myös tuotevalikoiman laajeneminen on mahdollista.
Beagle-harrier
Alkuperä
Rotu syntyi 1920–1930-luvulla, kun paroni Gérard Grandin de l'Epriever ystäviensä kanssa risteytti kaksi englantilaista rotua, beaglen ja harrierin, keskenään. Beaglelta toivottiin herkkää vainua ja harrierilta äärimmäistä nopeutta. Tuloksena oli ajuekoira, jota käytetään pääasiassa jäniksen metsästykseen.
Corpus Hippocraticum
Corpus Hippocraticum on Hippokrateen nimiin laitettujen teosten kokoelma, joka sisältää noin 70 antiikin kreikkalaista lääketieteellistä teosta. Suurimman osan kirjoittajasta ei ole tietoa.
Historia
Kokoelmaan luetut teokset ovat sekä sisällöltään, iältään että tyyliltään vaihtelevia, ja siksi ne eivät voi olla peräisin yhdeltä henkilöltä. Yhdenkään ei tiedetä varmuudella olevan peräisin Hippokrateelta itseltään, vaikkakin jotkut tutkijat ovat tästä erimielisiä.
Teokset ovat todennäköisesti Hippokrateen koulukunnan oppilaiden kirjoittamia, mahdollisesti satoja vuosia Hippokrateen kuoleman jälkeen. Antiikin aikana teokset laitettiin kuitenkin Hippokrateen nimiin, ja niiden sisältämät opetukset seuraavat hänen periaatteitaan. Kokoelma saattaa olla Kosin saarella toimineen lääketieteellisen koulukunnan kirjaston jäännökset, tai se on saatettu toimittaa 200-luvulla eaa. Aleksandriassa. Osa teksteistä on kuitenkin peräisin myös Knidoksessa toimineelta koulukunnalta.
Sisältö
Kokoelma sisältää oppikirjoja, luentoja, tutkielmia, muistiinpanoja ja filosofisia esseitä erilaisista lääketieteellisistä aiheista, ilman mitään erityistä järjestystä. Teokset on kirjoitettu erilaisille yleisöille, sekä ammattilaisille että maallikoille, ja ne on joskus kirjoitettu päinvastaisista näkökulmista; kokoelmaan kuuluvien teosten esittämien näkemysten välillä on joskus merkittäviä ristiriitoja.
Eräs merkittävä osa teoksista sisältää tapauskertomuksia, yhteensä 42 kappaletta. Näistä suurin osa, 25, johti potilaan kuolemaan. Suurin osa teosten kuvaamista taudeista on luonteeltaan endemisiä: vilustumisia, ravitsemukseen liittyviä, keuhkokuumeita jne.
Kieli ja tyyli
Koko tekstikorpus on kirjoitettu joonialaisella murteella, vaikka Kos sijaitsi alueella, jossa puhutaan doorilaista murretta. Tätä voi verrata siihen, että renessanssiajan tieteilijät käyttivät teoksissaan latinaa oman kansankielensä sijaan.
Kokoelman kirjoitustyyliä on arvostettu kauan, ja sitä on kuvattu selkeäksi, tarkaksi ja yksinkertaiseksi. Sitä on pidetty myös objektiivisena ja ytimekkäänä, vaikkakin myös koruttomana ja totisena. Kaikkia kokoelman teoksia ei ole kirjoitettu tällaisella ”lakonisella” tyylillä, mutta suurin osa on; tällaisen tyylin käyttäminen oli hippokraattinen käytäntö.
Tekstilaitokset
pienoiskuva|upright|Kuvitettu alkukirjain Hippokrateen [[Aforismit (Hippokrates)|Aforismien käsikirjoituksesta 1300-luvulta. Torveen puhaltava demoni saattaa olla sairauden vertauskuva.]]
Koko tekstikorpus painettiin ensimmäisen kerran latinankielisenä vuonna 1525. Sen toimitti Marcus Fabius Calvus Roomassa. Ensimmäinen kokonainen kreikankielinen laitos ilmestyi seuraavana vuonna Venetsiassa.
Merkittävimpiin laitoksiin kuuluu Émile Littrén toimittama versio. Hän käytti 22 vuotta (1839–1861) korpuksen tutkimiseen. Hänen laitoksensa on oppinut, mutta joskus epätäsmällinen. Toinen huomattava laitos on Franz Z. Ermerinsin Utrechtissa vuosien 1859 ja 1864 välillä toimittama. Vuodesta 1967 on ilmestynyt tärkeä nykyaikainen laitos Collection Budé -kokoelmassa Jacques Jouannan johdolla. Se sisältää kreikankielisen tekstin, ranskankielisen käännöksen sekä kommentaarin. Merkittäviin kaksikielisiin laitoksiin kuuluu myös Corpus medicorum graecorum -kokoelmassa julkaistu saksan- ja ranskankieliset käännökset sisältävä laitos. Sitä julkaisee Berliinissä Akademie Verlag.
Hippokrateen vala
Tunnetuin teos hippokraattisten tekstien joukossa on Hippokrateen vala, joka on merkittävä virstanpylväs lääketieteen etiikassa. Vala on sekä filosofinen että käytännöllinen; se ei käsittele pelkästään abstrakteja periaatteita, vaan myös sellaisia käytännöllisiä asioita kuten munuaiskivien poistamista tai opettajan auttamista taloudellisesti. Vala on monimutkainen eikä se todennäköisesti ole yhden henkilön kirjoittama. Valaa käytetään edelleen, mutta ei useinkaan ikänsä vuoksi alkuperäisessä muodossaan.
Luettelo teoksista
pienoiskuva|upright|Corpus Hippocraticumin laitos Magni Hippocratis medicorum omnium facile principis, opera omnia quae extant, 1657.
Teoksia on jaoteltu useilla eri tavoilla. Littré on jaotellut ne seuraavasti:
Luokka I – teokset, joita on pidetty aitoina Hippokrateen teoksina
Luokka II – Polyboksen teokset
Luokka III – Hippokratesta varhaisemmat teokset
Luokka V – teokset, jotka ovat vain poimintoja ja muistiinpanoja
Luokka VI – tuntemattoman ennen Aristotelesta eläneen tekijän tutkielmat, jotka muodostavat omanlaisensa kirjoitusten joukon
Luokka VII – Leofaneen teokset
Luokka VIII – Hippokratesta myöhäisemmät teokset, kirjoitettu suunnilleen Aristoteleen ja Praksagoraan aikana
Luokka XI – apokryfiset kirjoitukset, kirjeet ja keskustelut
Lounais-Pirkanmaan seutukunta
Lounais-Pirkanmaan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kaksi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 068.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.
Utahinkauppiasrattu
Utahinkauppiasrattu (Neotoma stephensi) on Pohjois- ja Keski-Amerikassa tavattava Cricetidae-heimoon kuuluva jyrsijä.
Kuvaus
Utahinkauppiasrattu voi kasvaa 27,4–31,2 senttimetrin kokoiseksi. Häntä on 11,5–14,9 senttimetriä pitkä. Urokset ovat yleensä suurempia kuin naaraat. Naarailla on kuitenkin pidemmät leuat kuin uroksilla. Ne painavat 117–180 grammaa, ja niiden turkki on yläpuolelta kelta-ruskea.
Macintosh IIcx
Yleistä
Macintosh IIcx -mallia mainostettiin Macintosh IIx:n tavoin 32-bittisenä tietokoneena, mutta osa emolevylle kovakoodatusta käyttöjärjestelmästä käytti yhä vanhaa, 24-bittistä muistiosoitusta. Kotelo on Applen toistaiseksi ainoa malli, joka on suunniteltu käytettäväksi sekä vaaka- että pystyasennossa. Laitteen päivittäminen oli erittäin helppoa, sillä sen komponentit voitiin vaihtaa työntämällä osat paikalleen ilman ruuvimeisseliä.
Uno Onkinen
Uno Onkinen (s. 4. marraskuuta 1922 Äänekoski – 7. helmikuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen balettitanssija, joka oli kiinnitettynä Suomen Kansallisoopperan balettikuntaan. Onkinen esiintyi tanssijana kolmessa elokuvassa. Uno Onkinen sai Pro Finlandia -mitalin 1967.
Peloponnesos
Peloponnesos on niemimaa Etelä-Kreikassa. Se on Balkanin niemimaan ja Manner-Kreikan eteläisin osa, ja vain kapea Korintin kannas yhdistää sen muuhun mantereeseen ja Keski-Kreikkaan. Peloponnesos on Kreikan suurin niemimaa ja sen pinta-ala on 21 439 neliökilometriä. Niemimaan yhteenlaskettu väkiluku on noin 1 054 000 (vuonna 2011).
Peloponnesoksen nimi tarkoittaa "Pelopsin saarta", mikä liittyy kreikkalaisen mytologian kertomuksiin alueen myyttisestä historiasta.
Luonnonmaantiede
thumb|left|180px|[[Vouraïkós-joen laakso.]]
Peloponnesoksen saarenkaltaisen niemimaan itäpuolella sijaitsee Egeanmeri, länsipuolella Joonianmeri ja pohjoispuolella Joonianmerestä erkaneva Korintinlahti, joka erottaa niemimaan muusta Manner-Kreikasta. Koillispuolella sijaitsee Saroninlahti. Peloponnesoksen eteläosassa on kolme laajaa niemimaata, jotka ovat lännestä itään Messenian niemimaa, Mánin niemimaa sekä Maléan niemimaa. Niiden väliin jäävät Messenianlahti ja Lakonianlahti. Mánin niemimaan eteläisin kärki ja samalla Peloponnesoksen ja koko Manner-Kreikan eteläisin kohta tunnetaan nimellä Taínaro. Peloponnesoksen koillisosassa on Argoliin niemimaa ja sen eteläpuolella Argoliinlahti. Itärannikolla sijaitsee myös Epídavros Limirán lahti, länsirannikolla Kyparissiakóslahti ja luoteisrannikolla Korintinlahden suulla Patraksenlahti.
Korintin kannas yhdistää Peloponnesoksen Manner-Kreikkaan niemimaan koillisosassa. Kannaksen poikki johtaa Korintin kanava. Ennen vuonna 2004 avattua Akhaiasta mantereelle johtavaa Ríon–Antírrion siltaa oli Peloponnesokselta mahdollista päästä maitse muualle Manner-Kreikkaan vain Korintin kannaksen kautta.
Peloponnesos on vuoristoista aluetta, ja kalkkikivikallioiset vuoret hallitsevat erityisesti sen keskiosia. Niemimaan korkeimmat vuoret ovat Taÿ́getos (2 407 m), Kyllíni (Zíreia, 2 376 m) ja Aroánia (Chelmós, 2 355 m). Vuorten välissä on suuria laaksoja ja rannikoilla laajempia tasankoalueita. Niemimaan pisimmät joet ovat Alfeiós, Evrótas ja Pineiós. Peloponnesoksen ilmasto on itäosassa kuiva, länsiosassa sateisempi, ja keskiosan vuoristoalueilla viileä ja talvella kylmä.
Peloponnesoksen koillisrannikolla sijaitsevat monet Argo-Saronisten saarten saarista, kuten Póros, Hydra, Spétses ja Dokós, sekä niihin läheisesti liittyvä tuliperäinen Méthanan niemi. Maléan niemimaan edustalla niemimaan etelärannikolla sijaitsevat Jooniansaariin kuuluva Kytheran saari sekä Elafónisos. Länsirannikon edustalla hieman kauempana sijaitsee Zákynthos. Myös aivan niemimaan rannikolla Zákynthoksen ja Kytheran välisellä alueella sijaitsee pienempiä Jooniansaariin luettavia saaria.
Hallinto ja kaupungit
thumb|left|400px|[[Leonídion kaupunki ja Réma Dafnón -joen laakso.]]
Peloponnesos koostuu seitsemästä maakunnasta (nykyisestä alueyksiköstä), Akhaia, Arkadia, Argolis, Elis, Korinthia, Lakonia ja Messenia, jotka ovat kaikki peräisin jo antiikin ajalta. Ylemmällä tasolla niemimaan alue on jaettu nykyisin kolmen alueen kesken: suurin osa siitä kuuluu Peloponnesoksen alueeseen, luoteisosa Länsi-Kreikan alueeseen ja pieni koillisosa eli Troizinía-Méthanan kunta Attikan alueeseen.
Peloponnesoksen niemimaan suurimmat kaupungit ovat Patras (168 034 asukasta vuonna 2011), Kalamáta (54 100), Trípoli (30 866), Kórinthos (30 176), Pýrgos (24 359), Árgos (22 209), Aígio (20 422), Amaliáda (16 763), Spárti (16 239) ja Náfplio (14 203).
Esihistoria ja antiikki
Peloponnesos on asutettu viimeistään keskisellä paleoliittisella kaudella noin 100 000 eaa. Vanhimpia merkkejä asutuksesta on Fránchthin luola, jossa on asuttu noin ajalla 20000–3000 eaa. Kreikkalaisen perinteen mukaan alueen varhaisia asukkaita olivat niin kutsut pelasgit. Ensimmäiset kreikkalaiset asukkaat, niin kutsutut akhaijit, tulivat alueelle noin 2000 eaa.
thumb|left|260px|Näkymä muinaisesta [[Mykenestä.]] Pronssikaudella Peloponnesos oli noin 1600–1100 eaa. vallinneen mykeneläisen kulttuurin ydinaluetta. Siellä sijaitsivat monet merkittävimmistä mykeneläisistä keskuksista, kuten koko kulttuurille nimensä antanut Mykene sekä Argos, Tiryns ja Pylos. Pronssikaudelle sijoittuvassa kreikkalaisessa mytologiassa niemimaalle nimensä antanutta Pelopsia pidettiin niemimaan yhdistäjänä ja monien näitä valtakuntia hallinneiden kuninkaiden esi-isänä. Doorilaiset saapuivat niemimaalle noin 1200 eaa. Mykeneläinen kulttuuri kukistui joko valloituksen seurauksena tai osaksi myös esimerkiksi luonnonkatastrofien, ylikansoituksen tai sisäisten levottomuuksien vuoksi.
thumb|right|220px|Antiikin [[Aigeiran teatteri.]] thumb|right|220px|[[Vátheian kylä.]] thumb|right|220px|[[Náfplion kaupunki.]] Korintti oli merkittävä kauppamahti suotuisan sijaintinsa ansiosta. Persialaissodissa 400-luvun eaa. alussa erityisesti Spartan vahvalla armeijalla oli suuri merkitys Kreikan puolustuksessa. 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla käyty peloponnesolaissota sai nimensä siitä, että ateenalaisesta näkökulmasta sota käytiin peloponnesolaisia, ennen kaikkea spartalaisia vastaan. Peloponnesolaisliitto oli sodassa Spartan johtama liitto Ateenan johtamaa Deloksen meriliittoa vastaan. Korintin sodassa 300-luvulla eaa. osa niemimaan kaupunkivaltioista liittoutui Ateenan ja Theban kanssa Spartaa vastaan. Vuonna 371/370 eaa. alueen valtakeskukseksi perustettiin Megalopolis, jonka kukoistuskausi jäi kuitenkin lyhyeksi.
Vuonna 338 eaa. Peloponnesoksen kaupungit päätyivät Makedonian vallan alle. Ne muodostivat Akhaian liiton, joka liittoutui 100-luvulla Rooman valtakunnan kanssa Makedoniaa vastaan, ja päätyivät Rooman vallan alle. Roomalaiset tuhosivat Korintin vuonna 146 eaa. Rooman vallan aikana Peloponnesos oli osa Achaean provinssia. Merkittäviä kaupunkeja olivat uudelleen rakennetun Korintin ohella muun muassa Patrai, Gytheion ja Mothone (Methone).
Ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Peloponnesoksesta ja ennen kaikkea Korintista ja Patraista tuli merkittäviä varhaiskristillisiä keskuksia. 200–400-luvuilla jaa. niemimaa kärsi barbaarien hyökkäyksistä ja kansainvaelluksista.
Shahjalalin kansainvälinen lentoasema
Hazrat Shahjalalin kansainvälinen lentoasema on kansainvälinen lentoasema Dhakassa Bangladeshin pääkaupungissa. Se toimii solmukohtana Bangladeshin kansalliselle lentoyhtiölle Biman Bangladesh Airlinesille. Lentoasema koostuu kolmesta terminaalista. Neljäs terminaali on rakenteilla ja otetaan käyttöön vuonna 2023. Vuosina 1983–2010 lentokentän nimi oli Zian kansainvälinen lentokenttä. Kenttä valmistui matkustajakäyttöön vuonna 1980.
Peloponnesos
Keskiajalta nykyaikaan
Vuonna 1821 Peloponnesos toimi Kreikan vapaustaistelun syntypaikkana. Monet merkittävistä taisteluista käytiin niemimaalla, ja se muodosti itsenäistyneen Kreikan ydinalueen sen alkuvaiheessa eräiden saarten ja Keski-Kreikan osien ohella. Turkkilaisvalta päättyi niemimaan länsirannikolla käytyyn Navarinon taisteluun vuonna 1827. Niemimaan itärannikolla sijaitseva Náfplio toimi Kreikan ensimmäisenä pääkaupunkina vuosina 1830–1834.
1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa niemimaan väestö väheni huomattavasti erityisesti sisämaassa. Rannikko- ja satamakaupungit, kuten Patras, Kórinthos ja Kalamáta, ovat menestyneet. Monilla alueilla on kehitetty turismia sekä historiallisten nähtävyyksien että muun muassa rantalomailun ja talviurheilun ympärille. Alueella on ollut suuret maanjäristykset vuosina 1981, 1986 ja 1995.
Kevin Eastman
Kevin Brooks Eastman (s. 30. toukokuuta 1962 Springvale, Maine) on yhdysvaltalainen sarjakuvan tekijä, joka tunnetaan yhdessä Peter Lairdin kanssa luodusta sarjakuvasta Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat. Nykyisin hän on Heavy Metal -sarjakuvan toimitusjohtaja.
Eastman oli suhteessa muutaman vuoden B-luokan elokuvissa näyttelevän ja mallina toimivana Julie Strainin kanssa.
Elämäkerta
Kevin Eastman syntyi Mainen osavaltiossa Sandra ja Kim Eastmanille. Hän vietti lapsuutensa pienessä kukkulakylässä nimeltä Groville yhdessä kolmen siskonsa Marlenen, Judyn ja Maryannin kanssa. Kevin aloitti piirtämisen jo hyvin nuorena, ja myöhemmin aloitettuaan sarjakuviin tutustumisen kaikki hänen tekemät piirrokset antoivat Kevinille lisäintoa piirtämisen parissa. Hänen suosikkisarjakuvantekijöitään olivat Jack Kirby, Russ Heath ja John Severin, kunnes Eastman siirtyi hieman epätavallisempaan tyyliin, jota edustivat Richard Corben ja Vaughn Bode hänen yläaste- ja lukioaikoinaan.
Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat
Eastmanin ensimmäinen työ julkaistiin Clay Geerdes' Comix Wave ja Brad Foster's GOODIES lyhytsarjakuvissa vuosina 1980–1981. Vuonna 1982 hän muutti Northamptoniin, Massachusettsiin, jossa Eastman tapasi Peter Lairdin. Myöhemmin pitkän työpäivän päätteeksi Eastman vietti aikaa Lairdin luona katsoen televisiota ja piirrellen. Kaksikko alkoi piirtää huvikseen piirroshahmoja ja iltaa kohden Eastman piirsi kaksijalkaisen kilpikonnan, jolla oli Nunchakut kiinnitettyinä molempiin käsivarsiin. Hän kutsui piirrostaan Ninja Turtlesiksi. Laird puolestaan huomattuaan piirroksen kysyi Eastamilta miksei sen nimi voisi olla teini-ikäinen mutanttininjakilpikonna. Tämän idean myötä kaksikko alkoi työstää ideaansa vihkoihin. He kirjoittivat synnyintarinan, joka parodioi kaksikon suuresti kunnioittman Frank Millerin tekemiä sarjakuvia Daredeviliä ja Roninia. Tarinan valmistuttua kaksikko alkoi kuvittaa sarjakuvaa ja koska molempien piirrostyylit olivat hyvin samankaltaisia he kykenivät vaihtamaan kuvittajan ja värittäjän rooleja. Kaksikon saatua sarjakuvansa valmiiksi he päättivät etsiä lehden julkaisijaa, mutta eivät löytäneet ketään, joka olisi ollut halukas ottamaan sarjakuvan tuotannon alle. Lopulta kaksikko päätti julkaista itse sarjakuvansa Eastmanin saadessa veronpalautuksesta 500 dollaria. He lainasivat vielä Eastmanin sedältä 700 dollaria ja käyttivät rahat tehdäkseen 3000 kopiota tekemästään mustavalko sarjakuvasta. Heillä jäi vielä sopiva määrä rahaa mainostamiseen ja ostivat mainospaikan silloisesta suositusta sarjakuvauutislehdestä Comics Buyer's Guide. Tämä myös kannatti sillä kaksikko sai puhelin soittoja useilta sarjakuvien levittäjiltä, jotka olivat valmiita ostamaan kaikki kopiot. Ensimmäinen numero tulostettiin 1. huhtikuuta 1984 ja se saatiin valmiiksi juuri ennen 5. toukokuuta pidettäviin sarjakuva tapahtumaan Portsmouthin, New Hampshiressa, jossa Eastman ja Laird esittelivät tulostimen vuoksi tavallista suuremman sarjakuvan. Yhdessä he perustivat vielä Mirage Studios -yhtiön, joka toimi Turtlesien kustantajana.
Eastman on maininnut Raphaelin olevan hänen suosikki hahmonsa ja pitää erityisesti Raphaelin ja Casey Jonesin veljesmäisestä viha-rakkaus suhteesta.
Kesäkuussa 2011 Eastman kertoi palaavansa Turtles-sarjakuvan pariin, kun vuodesta 2011 lähtien Turtles-sarjakuvaa kustantava IDW Publishing pyysi Eastmania työskentelemään sarjakuvan parissa. Hän työskenteli aluksi yhdessä Tom Waltzin ja Dan Duncanin kanssa.
Heavy Metal
Eastman oli jo aikaisemmin ostanut omistusoikeudet Heavy Metal -sarjakuvalehteen tammikuussa 1992 ja toimii edelleen Heavy Metal -lehden omistajana ja julkaisijana. Huolimatta jätettyään Turtlesien tekemisen tyysti pois, Eastman on edelleen ollut mukana Turtlesien parissa eri sarjakuvatapahtumissa. Hän muun muassa teki vuonna 2002 lähdes 300 sivuisen Teenage Mutant Ninja Tutles Artobiography kovakantisen kirjan, jossa Eastman esitteli ennennäkemättömiä piirroksia, sekä tarinan Turtlesien synnystä. Myöhemmin vuonna 2008 hän julkaisi myös alun perin Image Comicsin kustantaman 4-osaisen Bodycount -sarjakuvan yhtenä painoksena, joka sisälsi kaikki osat, sekä taustatietoja sarjakuvan synnystä. Vuotta myöhemmin Eastman julkaisi Heavy Metal lehden kautta Turtlesien 25-vuotisjuhlan myötä 176-sivuisen Teenage Mutant Ninja Turtles: A Quarter Century Celebration sarjakuvan, johon hän oli valinnut suosikki tarinansa, erityisesti liittyen Raphaeliin ja Casey Jonesiin.
Heavy Metalin parissa Eastman on keskittynyt enimmäkseen edistämään sarjakuvan tunnettavuutta ja jättänyt käsikirjoittamisen, sekä piirtämisen muilla tekijöille. Hän on muun muassa laittanut alulle vuodesta 2000 lähtien elokuvia, kuten Heavy Metal 2000, sekä tulevat elokuvat War of the Worlds: Goliath (2011) ja Heavy Metal (2012). Myös videopelien määrä on kasvanut vuodesta 2000 lähtien.
Luonteita
Luonteita on Theofrastoksen kirjoittama tutkielma ihmisluonteista ja ihmisten käytöstavoista. Se sisältää kolmenkymmenen luonnetyypin kuvaukset. Luonnetyypit ovat kaikki enemmän tai vähemmän negatiivisia, ja Theofrastos kuvaa ne lyhyesti, terävästi ja humoristisesti. Kuvauksista saa hyvän kuvan hänen aikansa ihmisten elämästä.
Historia
Teos on todennäköisesti kirjoitettu 300-luvun eaa. loppupuolella. Mahtailijan kuvauksessa (XXIII) viitataan nälänhätiin, joita oli Κreikassa vuosina 330–320 eaa., sekä Antipatrokseen, joka kuoli vuonna 319 eaa. Juoruilijan kuvauksessa (VIII) puolestaan viitataan Polyperkhoniin ja Kassandrokseen, joihin liittyvät tapahtumat ajoittuvat n. vuosiin 317–315 tai 310–309 eaa.
John O’Hurley
John Gerald O’Hurley (s. 9. lokakuuta 1954, Kittery, Maine, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, kirjailija ja televisiopersoona, joka tunnetaan parhaiten J. Petermanin roolistaan sarjassa Seinfeld. Vuodesta 2006 alkaen hän on myös juontanut Family Feud -nimistä visailuohjelmaa. Uransa aikana hän on juontanut myös monia muita televisio-ohjelmia sekä osallistunut Dancing with the Stars -ohjelmaan parinaan Charlotte Jørgensen. O’Hurley sijoittui parinsa kanssa finaalissa toiseksi, mutta nousi myöhemmin voittajaksi alkuperäisen voittajan tultua diskatuksi huijaamisen takia.
Luonteita
Historia
Ariston Keoslainen jäljitteli teosta noin sata vuotta Theofrastoksen jälkeen. Filodemos lainasi sitä ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Myöhemminkin teoksen tyyliä on jäljitelty paljon, erityisesti 1600-luvulla, jolloin sitä jäljittelivät muun muassa Joseph Hall (1608), Sir Thomas Overbury (1614–1616) ja Jean de La Bruyère (1688).
John O’Hurley
O’Hurley tunnetaan myös monista äänirooleistaan piirrossarjoissa, kuten Mikin klubin Mustakaapuna, Duck Dodgersin kapteeni Johnsonina sekä Paavo Pesusienen kuningas Neptunena.
Luonteita
Sisältö
Theofrastoksen kuvaamat luonteet luvuittain ovat:
Sergio Mantovani
Sergio Mantovani (22. toukokuuta 1929 – 23. helmikuuta 2001 ) oli italialainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui kahdeksaan Grand Prix -kilpailuun, mutta starttasi vain seitsemään niistä. MM-pisteitä hän keräsi yhteensä neljä. Mantovanin paras sijoituksensa kilpailussa oli viides, jonka hän saavutti kaksi kertaa.
Formula 1 -tulokset
(lihavoitu kilpailu tarkoittaa, että kilpailusta tuli pisteitä)
Raija Siekkinen
Raija Siekkinen (oik. Raija-Liisa Hellsten-Laine; 11. helmikuuta 1953 Kotka – 7. helmikuuta 2004 Kotka) oli suomalainen kirjailija. Hän julkaisi novelleja ja romaaneja sekä lastenkirjoja, minkä lisäksi hän kirjoitti kaksi näytelmää, jotka eivät kuitenkaan ole saaneet näyttämötoteutustaan.
Elämä
Raija-Liisa Hellsten syntyi Kotkassa liikkeenharjoittaja Urho Hellstenin ja tämän vaimon merkonomi Lea Hytösen toiseksi lapseksi. Hänellä oli yksi vanhempi sisar, Ritva Hellsten, joka on kirjoittanut sisarusten lapsuudesta vuonna 2014 julkaistun pienoisromaanin Orvot.
Siekkinen opiskeli Helsingin yliopistossa kotimaista kirjallisuutta, kansanrunoudentutkimusta ja filosofiaa valmistuen humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1981. Tämän jälkeen hän työskenteli kirjastovirkailijana ja maakuntamuseon tutkijana. Vuodesta 1984 lähtien hän toimi vapaana kirjailijana.
Yksityiselämä
Siekkinen oli vuosina 1973–1982 naimisissa runoilija Hannu Siekkisen kanssa. Raija Hellsten ja Hannu Siekkinen olivat tavanneet toisensa läänintaiteilija Matti Paavilaisen kirjallisuusluennoilla, joihin Raija Hellsten oli hakeutunut lukioaikanaan. He olivat vielä naimisissa, kun Raija Siekkinen julkaisi ensimmäiset teoksensa, ja tämän vuoksi hän käytti tätä nimeä myös myöhemmissä teoksissaan.
Toisen avioliittonsa Siekkinen solmi vuonna 1988 filosofian kandidaatti Tarmo Laineen kanssa. Siekkisellä ei ollut omia lapsia.
Raija Siekkinen sai surmansa asuntonsa tuhonneessa tulipalossa. Siekkisen viimeisiä vaiheita ovat käyttäneet aiheena teoksissaan Joel Haahtela (Katoamispiste) ja Fredrik Lång (Minä, Dosentti ja Jane).
Tuotanto ja tunnustukset
Suurimman osan Siekkisen tuotannosta muodostavat novellit, joiden keskiössä on usein nainen, joka tarkkailee yksinäisestä näkökulmastaan tapahtumia ja itseään. Novellikokoelmia julkaistiin yhteensä kahdeksan, jotka on julkaistu Novellit-yhteisniteenä vuonna 2007. Proosaa Siekkisen tuotannossa edustaa myös kolme romaania, jotka laajuuksiensa perusteella on luokiteltavissa pienoisromaaneiksi, mikä korostaa Siekkisen tyylin tiiviyttä.
Siekkinen julkaisi aikuisille suunnattujen proosateosten lisäksi myös neljä lastenkirjaa. Hän kirjoitti myös kirja-arvosteluita ja teki suomennoksia.
Kaksi Siekkisen esittämätöntä näytelmää, Illuusio ja Seinät, löytyi keväällä 2013 Kotkan kaupunginteatterista. Seinät-näytelmällä hän osallistui 1989 teatterin kutsukilpailuun, jossa se lunastettiin, mutta jäi esittämättä. Sen teemana on ihmisten vieraus toisilleen, ja se ilmenee näytelmässä keski-ikäisen pariskunnan ja heidän onnettomuudessa kuolevan lapsensa ja tämän isoisän suhteissa. Illuusio oli teatterissa luettavana, mutta sitä ei otettu esitettäväksi.
Siekkinen sai Kirjallisuuden valtionpalkinnon vuosina 1984 ja 1992, Runeberg-palkinnon vuonna 1993 ja Eino Leinon palkinnon vuonna 1998. Hänen novellikokoelmansa Kuinka rakkaus syntyy oli Finlandia-palkintoehdokkaana vuonna 1991.
Buddy DeFranco
DeFranco aloitti uransa swingin ja big bandien jo menettäessä suosiotaan. Hän loi tästä huolimatta menestyksekkään uran ja oli pitkään aikansa tunnetuin jazzmusiikin esittäjä, joka soitti yksinomaan klarinettia. Hänet tunnettiin myös bebopmuusikkona.
DeFranco liittyi vuonna 1950 Count Basie Septettiin. Hän johti myöhemmin myös Glenn Millerin orkesteria. Hän teki yhteistyötä useiden maineikkaiden jazztähtien, kuten Gene Krupan ja John Pizzarellin kanssa.
Lazar Mojsov
Lazar Mojsov (mak. Лазар Мојсов; 19. joulukuuta 1920, Negotino, Makedonia - 25. elokuuta 2011, Belgrad, Serbia) oli makedonialainen toimittaja, kommunistinen poliitikko ja diplomaatti Jugoslaviasta.
Elämä
Mojsov suoritti väitöskirjan Belgradin yliopiston lakikoulusta. Hän taisteli toisen maailmansodassa anti-fasistisessa partisaaniliikkeessä ja nousi kommunistisen puolueen johdossa 1945 jälkeen. Hän oli Makedonian sosialistisen tasavallan oikeusministeri vuodesta 1948 vuoteen 1951. Seuraavien kahden vuosikymmenen aikana hän toimi Jugoslavian ja Makedonian parlamenttien jäsenenä ja sanomalehtitoimittajana.
Samaan aikaan hän aloitti diplomaattisen uran, ja toimi Jugoslavian suurlähettiläänä Neuvostoliitossa ja Mongoliassa vuosina 1958–1961 ja suurlähettiläänä Itävallassa vuosina 1967–1969. Vuosina 1969–1974 hän toimi Jugoslavian suurlähettiläänä Yhdistyneissä kansakunnissa, Guyanassa ja Jamaikassa.
Vuodesta 1974 vuoteen 1982 Mojsov oli Jugoslavian ulkoministeri, ja vuosina 1977–1978 hän oli Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen puheenjohtaja. Vuodesta 1980 vuoteen 1981 hän toimi Jugoslavian kommunistien liiton keskusvaliokunnan puheenjohtajana ja toukokuusta 1982 toukokuuhun 1984 ulkoministerinä. Vuosina 1984–1989 hän toimi Jugoslavian kollektiivisena presidenttinä ja oli sen puheenjohtaja vuodesta 1987 vuoteen 1988.
Mojsov luennoi ja kirjoitti myös kansainvälisistä suhteista.
25. elokuuta 2011 Mojsov kuoli 90-vuotiaana Belgradissa. Hänet haudattiin Belgradin Novo grobljen hautausmaalle.
Ford Taunus Transit
250px|thumb|Ford Taunus Transit Ford Taunus Transit (1953–1961 FK 1000/1250) on Fordin vuosina 1953–1965 valmistama pakettiauto. Ensimmäinen protyyppi esiteltiin vuonna 1952. Taunus Transitin korvaajaksi tuli Ford Transit.
Ensimmäinen tuotantomalli ilmestyi vuonna 1953. Voimanlähteenä oli 1,2-litrainen sivuventtiilikone, jossa oli 38 hevosvoimaa. Moottori sijaitsi etuakselin etupuolella, joten painopiste oli liian edessä, jolloin auton hallinta ääritilanteissa oli hankalaa – kerrotaan, että lukkojarrutuksessa auto saattoi pyörähtää keulan kautta ympäri.
Kaikki ensimmäiset mallit pohjautuivat samaan runkorakenteeseen ja tekniikkaan. Ensimmäisten ja viimeisien mallien ulkonaiset piirteet olivat lähes samanlaiset eli vanhemman mallin ovet sopivat uudempien mallien tilalle.
Oven valmistustekniikka oli muuttunut, uudemman oven runkorakenne oli valmistettu prässäämällä, kun vanhempi ovi oli tehty kehystekniikalla. Uusien mallien ovenkahvat olivat pintapeltiin upotettuja
Ensimmäisissä malleissa oli vilkkuviikset kyljissä. (Taunus Transitissa oli myös vilkkuviiksien paikat, mutta ne olivat avaamatta). Ensimmäisissä malleissa oli vain yksi takajarruvalo, joka sijaitsi keskellä takaovea.
Satunnaisuus
Satunnaisuus tarkoittaa yleensä tarkoituksen ja säännönmukaisuuden puutetta. Satunnaista tapahtumaa ei voi ennustaa. Matematiikassa satunnaisuutta analysoidaan todennäköisyysteoriassa.
Satunnaisprosessi on toistuva tapahtumasarja, jonka tulokset eivät seuraa kuvattavaa muotoa. Satunnaiset prosessit kuitenkin noudattavat tilastollista lakia. Esimerkiksi jos 6-sivuista noppaa heitetään erittäin monta kertaa tiedetään, että tulosta 6 tulee heittojen määrä / 6  ja heittojen tulosten yhteenlaskettu summa on 3,5 * heittojen määrä. Tämän vuoksi sattuma eroaa mielivaltaisesta: satunnaisuus tarkoittaa että tilastollinen laki on olemassa ja mielivaltaisella tarkoitetaan enemmänkin tilannetta, jossa tilastollista lakiakaan ei ole olemassa.
Satunnaisuus-sana liitetään usein tilastotieteeseen, jossa sillä kuvataan korrelaation puutetta.
Satunnaisuus tieteessä
Satunnaisuudella on tärkeä osa matematiikassa, luonnontieteissä ja filosofiassa. Sillä on merkittävä rooli muun muassa informaatioteoriassa, kaaosteoriassa, kvanttimekaniikassa, kombinatoriikassa, peliteoriassa, salausmenetelmissä ja tilastotieteen sovelluksissa.
Historiaa
Satunnaiset fyysiset prosessit ovat kiinnostaneet ihmisiä, ja satunnaisuutta on käytetty uhkapeleissä ja ennustamisen apuvälineenä. Esimerkiksi Yijingin (Wade-Giles: I ching) on katsottu antavan vastauksia esitettyihin kysymyksiin sekä antavan ohjeita, joiden mukaan voidaan elää, arvottujen, luonteeltaan sattumanvaraisten tulosten perusteella.
Ensimmäisinä satunnaisuutta mallinsivat matemaattisesti Blaise Pascal, Pierre de Fermat ja Christiaan Huygens. Heidän kehittämänsä klassinen todennäköisyysteorian todennäköisyyksiin sidottua sattumaa on sittemmin käytetty entropian ja informaatioteorian käsitteissä.
1960-luvun alussa Gregori Chaitin, Andrei Kolmogorov ja Ray Solomonoff esittelivät algoritmisen satunnaisuuden, jossa satunnaisuus riippui siitä, onko symbolijonoa mahdollista pakata. Heidän ajatuksensa perustuu siihen, että täysin satunnaisen symbolijonon tulostamiseksi tarvitaan pidempi ohjelma. Täysin pakkaamattomissa olevaa eli täysin satunnaista tulostetta kutsutaan Kolmogorov-kompleksiseksi
Tavarajuna
thumb|250px|Sähköveturivetoinen konttijuna Englannissa. thumb|250px|Dieselveturivetoinen konttijuna Chicagon lähistöllä. thumb|250px|Dieselvetoinen malmirikastejuna Kostamuksesta Raaheen Tavarajuna eli rahtijuna on juna, joka on muodostettu tavaravaunuista ja niitä vetävästä yhdestä tai useammasta veturista. Suurin osa maailman maitse kuljetettavasta tavaraliikenteestä kuljetetaan tavarajunilla.
Tietyissä oloissa rahdin kuljettaminen rautateitse on kustannustehokas kuljetusmuoto, ja usein tieliikenteeseen verrattuna myös energiatehokkaampi kuljetusmuoto. Rautatiekuljetus on kustannustehokkain silloin, kun suuria määriä rahtia kuljetetaan pitkiä matkoja kerrallaan. Lyhyillä matkoilla ja pienillä rahtimäärillä tavarajunaliikenne ei ole kannattavaa. Kuitenkin lyhyetkin kuljetusmatkat ovat kannattavia, kun kuljetettavaa tavaraa on paljon.
Raideliikenteen huonona puolena pidetään joustavuuden puutetta, sillä junakuljetukset ovat sidottuja rautatien olemassaoloon. Koska kaikkialle ei johda pistoraiteita, ovat rautatiet menettäneet asiakkaita tieliikenneoperaattoreille. Useiden maiden hallitukset kuitenkin pyrkivät kasvattamaan raideliikenteen suosiota ympäristöllisten etujen vuoksi.
Junalajit
Tavarajunatyyppejä, tavaravaunuja ja rahtia on useita eri tyyppejä.