cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Libyan historia
Rooman valtakausi
Vaikka Rooman valtakunnan afrikkalaiset provinssit hyötyivät Pax Romanasta siinä missä muutkin imperiumin osat, ei alue jäänyt vaille taisteluita ja sodan uhkaa. Tripolitanian ja Kyrenaikan välissä, Sirtican aavikolla barbaariheimot häiritsivät provinssien välistä liikennettä, ja Rooman armeija onnistui rauhoittamaan Sirtican vasta ensimmäisen vuosisadan lopussa. Tämän jälkeen kaupankäynti sekä maitse että meritse alueen satamien välillä oli turvallista yli kahden vuosisadan ajan. Rooman joukot turvasivat myös asutuskeskuksia aavikon nomadien hyökkäyksiltä. Kyrenaikaa turvasi 5 500 miehen vahvuinen, paikallisista värvätty armeija. Tripolitanialla oli oma armeija, jota vahvistivat provinssin rajamailla heimosoturit. Vaikka sotaretket ulottuivat ajoittain syvällekin Fezzaniin, pyrki Rooma hallitsemaan lähinnä niitä alueita, joilla oli taloudellista merkitystä ja joita pystyi puolustamaan käytettävissä olleilla joukoilla.
Juutalaisten kapina ja kristinuskon saapuminen
Järjestäessään uudelleen Rooman valtakuntaa vuonna 300 keisari Diocletianus erotti Kyrenaikan ja Kreetan toisistaan ja muodosti niistä Ylä-Libyan ja Ala-Libyan provinssit. Silloin ensimmäisen kerran nimeä Libya käytettiin hallinnollisen jaon yhteydessä. Kun Rooman valtakunta vuonna 395 lopullisesti jakautui Itä- ja Länsi-Rooman valtakuntiin, Libya eli Kyrenaika liitettiin Itä-Roomaan ja Tripolitania Länsi-Roomaan.
Kristinusko saapui Rooman afrikkalaisiin provinsseihin 100-luvun alussa, ja se sai nopeasti kannatusta kaupungeissa ja orjien keskuudessa. 300-luvun lopulla kristinusko oli muuttunut provinsseissa vallitsevaksi. Alusta lähtien Tripolitanian ja Kyrenaikan kirkot kehittivät paikallisia piirteitä. Tripolitanian kirkko kuului Paavin tuomiovaltaan, kun taas Kyrenaikan kirkko suuntautui itään ja kuului koptilaiseen kirkkoon ja Aleksandrian patriarkan alaisuuteen.
Vandaalien aika
Vandaalit saapuivat Espanjan kautta Pohjois-Afrikkaan kapinoivan roomalaisen virkamiehen kutsumina vuonna 429. Vandaalit perustivat johtajansa Geiserikin johdolla Vandaalien kuningaskunnan, jonka pääkaupungiksi tuli Karthago. Vaikka roomalaiset joutuivatkin myöntymään vandaalien ylivallalle Tripolitaniassa ja suuressa osassa Pohjois-Afrikkaa, hallitsivat vandaalit lähinnä taloudellisesti tärkeimpiä alueita. Vandaalit muodostivat erillisen soturikastin, jota kiinnosti lähinnä verojen keruu ja maa-alueiden hyödyntäminen. Siviilihallinnon tehtävät he jättivät roomalaisille. Pohjois-Afrikasta käsin vandaalit valloittivat Sardinian ja Korsikan, sekä suorittivat hyökkäyksiä Italiaan, ryöstäen Rooman kaupungin vuonna 455. Ajan myötä vandaalien sotaisuus tyyntyi, ja heidän valtakuntansa kukistui vuonna 533 itäroomalaisen sotapäällikkö Belisariuksen aloitettua Pohjois-Afrikan takaisinvaltaamisen Rooman valtakunnalle.
Tämän jälkeen Bysantin valta Tripolitaniassa rajoittui pitkälti rannikolle, ja sielläkin olivat kaupunkien ympärille rakennetut muurit ja linnoitetut maatilat osoituksina Rooman vallan hataruudesta. Alueen vauraus oli vandaalien vallan aikana huvennut ja vanha roomalainen poliittinen ja sosiaalinen järjestys kadonnut. Vandaalien rauhaan jättämien alueiden asukkaat olivat hakeneet turvaa heimopäälliköiltä, eivätkä he autonomiaan tottuneina suostuneet palaamaan roomalaisvallan alle. Tripolitanian ollessa vandaalien vallassa oli Kyrenaika pysynyt Bysantin sotilaallisena etuvartiona. Epäsuositut bysanttikuvernöörit määräsivät kovia veroja rahoittaakseen sotilasmenoja. Mutta kaupungit ja niiden julkiset toiminnot, kuten kastelujärjestelmät, jäivät huomiotta. Bysantin valtakausi pidensi kuitenkin roomalaiskautta vielä puolellatoista vuosisadalla ja torjui berberinomadien valtapyrkimykset rannikolla.
Keskiaika
Profeetta Muhammadin kuoleman aikaan vuonna 632 oli hän seuraajineen saanut käännytettyä useimmat Arabian niemimaan heimoista ja kaupungeista monoteistiseen islamin uskoon. Islamin koettiin yhdistävän yksittäisen uskovan ja yhteiskunnan kaikkivoivan Allahin alaisuuteen. Tämän vuoksi islamilaiset hallitsijat käyttivät sekä maallista että uskonnollista valtaa.
Seuraavan sukupolven aikana arabien armeijat veivät islamia Arabiasta pohjoiseen ja itään sekä toisaalta länteen Pohjois-Afrikkaan. Vuonna 642 kalifi Umar ibn al-Khattabin arabikenraali Amr ibn al As valloitti Kyrenaikan ja pystytti päämajansa Barkeen. Kaksi vuotta myöhemmin hän muutti Tripolitaniaan, jossa hän jyräsi eristäytyneet bysanttivaruskunnat. Vuosikymmenen loppuun mennessä arabien valta alueella vakiintui.
Pohjois-Afrikkaa hallinneiden arabien ihanteena oli, kuten muuallakin islamilaisessa maailmassa 700-luvulla, poliittisen ja uskonnollisen yhtenäisyyden aikaansaaminen šariaa noudattavan kalifaatin alaisuudessa. Arabien oli helppo hallita rannikon maanviljelysalueita ja kaupunkeja, jotka kukoistivat jälleen heidän suojeluksessaan. Kaupunkilaiset arvostivat arabien tarjoamaa turvallisuutta, joka helpotti rauhanomaista kaupankäyntiä, kun puunilaistuneet maanviljelijät puolestaan kokivat hengenheimolaisuutta seemiläisten arabien kanssa. Koptilaiseen kirkkoon kuuluneet monofysiitit kokivat muslimien vapauttavan heidät Bysantin sorron alaisuudesta. Berbereiden yhteisölliset ja edustukselliset heimoinstituutiot olivat kuitenkin ristiriidassa arabien Bysantista omaksuman autoritaarisen ja henkilökohtaista valtaa korostavan hallitsemistavan kanssa. Arabien kammotessa barbaareina pitämiään berbereitä, näkivät sisämaan berberit usein arabit pelkästään ylimielisinä ja brutaaleina sotilaina, joita kiinnosti vain verojen kerääminen.
Arabit muodostivat kaupunkilaisen eliitin Pohjois-Afrikkaan, jonne he olivat saapuneen valloittajina ja lähetyssaarnaajina, eivät siirtolaisina. Arabien armeijat matkasivat ilman naisia, ja sotilaat menivätkin usein naimisiin paikallisten kanssa, levittäen näin arabikulttuuria ja islaminuskoa kaupunkiväestön ja viljelijöiden keskuuteen. Vaikka sisämaan heimot vastustivatkin arabien poliittista valtaa, omaksuivat hekin nopeasti islaminuskon. Heimot kuitenkin kehittivät islamia omia tapojaan vastaavaksi, muodostaen usein eri uskonlahkoja.
Arabien valloituksen jälkeen Pohjois-Afrikkaa hallitsivat perättäiset amirit eli komentajat. Vuoteen 750 saakka amirit olivat Damaskoksen kalifin alaisia. Islamilaisen maailman keskuksen siirryttyä Bagdadiin, vastasivat amirit vuoden 750 jälkeen Bagdadin kalifille. Vuonna 800 kalifi Harun al Rashid asetti amiriksi Ibrahim ibn Aghlabin, joka muodosti perinnöllisen dynastian Kairouaniin. Dynastia hallitsi Ifriqiyaa ja Tripolitaniaa autonomisena valtiona, joka kuitenkin oli kalifin hengellisen ohjauksen alainen ja nimellisesti tunnusti kalifin valtionpäämiehekseen. Aghlabidi-dynastian amirit korjauttivat roomalaisten rakentamat ja sittemmin laiminlyödyt kastelukanavat, saivat alueen maatalouden jälleen ylijäämäiseksi ja kaupungit uudelleen kukoistamaan. Poliittisen ja sosiaalisen hierarkian yläpäässä olivat byrokraatit, sotilaskasti sekä kauppiaiden, oppineiden ja virkamiesten muodostama arabieliitti. Myös suuren juutalaisyhdyskunnan jäseniä palveli amirien virkamiehinä kaupungeissa. Islaminuskon omaksuneet saivat yleensä säilyttää perheensä tai luokkansa perinteisen, roomalaisajoilta peräisin olevan valta-aseman. Kaupungeissa eli myös hupeneva, latinaa puhuva ja kristinuskoa tunnustava vähemmistö aina 1000-luvulle saakka. Monin paikoin Aghlabidi-dynastia haastoi Bysantin valtakunnan poliittisen vallan. Valloitettuaan Sisilian dynastialla oli myös aktiivinen osa Italian sisäpolitiikassa.
Libya ottomaaneilta Italialle
Libya päätyi Italian valtaan Italian 3. lokakuuta 1911 aloittaman Tripolitanian sodan tuloksena. Libyan naapurimaista Tunisia oli jo ajautunut Ranskan protektoraatiksi, ja italialaiset pelkäsivät Saksan pureutuvan Tripolitaniaan ennen heitä.
Toisen maailmansodan aikana Libyassa käytiin vuosina 1941-1943 jatkuvia taisteluja. Britit valtasivat Libyan Egyptiin pyrkineiltä italialaisilta ja heitä tukemaan tulleilta saksalaisilta joukoilta. Sodan jälkeen maa jäi Yhdistyneiden kansakuntien valvontaan, mutta maassa oli edelleen myös paljon italialaisia. pienoiskuva|Libyan lippu vuosina 1951–1969 ja 2011-.
Itsenäistyminen
Yhdistyneiden kansakuntien päätöksen mukaisesti Libyasta tuli itsenäinen 24. joulukuuta 1951. YK:n yleiskokous oli hyväksynyt jo 21. marraskuuta 1949 päätöslauselman, jonka mukaan Libyan piti itsenäistyä vuoden 1952 uudenvuodenpäivään mennessä.
Libyan liittovaltiokuningaskunta
Itsenäistyessään Libya muodostui kolmesta osasta: Tripolitaniasta, Kyrenaikasta ja Fezzanista. Valtion nimeksi tuli Libyan yhdistynyt kuningaskunta (Al-Mamlaka Al-Libija Al-Motahidda), ja sitä johti liittovaltiona kuningas Mohammed Saied Idris as-Senussi (Idris I) kahdesta pääkaupungista, Tripolitanian Tripolista ja Kyrenaikan Bengasista. 7. lokakuuta 1963 valtiosta tuli yhtenäisvaltio, Libyan kuningaskunta (Al-Mamlaka Al-Libija), jolla oli kuitenkin edelleen kaksi pääkaupunkia.
Libyan arabitasavalta
Upseerit kaappasivat 1. syyskuuta 1969 kuninkaalta vallan, ja Libyasta tuli Libyan arabitasavalta, jossa valtaa piti eversti Muammar Gaddafin johtama vallankumousneuvosto.
Arabitasavaltojen liitto Syyrian ja Egyptin kanssa
pienoiskuva|Arabitasavaltojen liitto.
Gaddafista tuli 1970-luvulla arabiyhtenäisyyden johtava puolestapuhuja. Vaikka muut arabihallinnot periaatteessa hyväksyivät ajatuksen yhtenäisestä arabivaltiosta, useimmat niistä eivät pitäneet ajatusta realistisena tai ajankohtaisena.
Vuoden 1970 aikana Gaddafi keskusteli Egyptin ja Sudanin johtajien kanssa tavoitteena jonkinlainen arabiunioni. Gamal Abdel Nasserin kuoltua saman vuoden syyskuussa keskustelut jatkuivat hänen seuraajansa Anwar Sadatin kanssa. Syyria otettiin mukaan keskusteluihin Hafiz al-Assadin pyynnöstä hänen noustuaan Syyrian johtajaksi. Huhtikuussa 1971 Egyptin, Libyan ja Syyrian johtajat ilmoittivat arabiliittovaltion muodostamisesta ja allekirjoittivat perustuslakiluonnoksen, joka hyväksyttiin ylivoimaisella enemmistöllä kunkin maan kansanäänestyksessä.
Valtioliitto astui voimaan virallisesti 1. tammikuuta 1972. Liittovaltiolle tehtiin pitkällemeneviä suunnitelmia maiden yhtenäistämiseksi, mutta käytännössä toteutettiin vain symbolisia eleitä, kuten yhteinen lippu. Virallisesti liittovaltio lakkautettiin maaliskuussa 1977.
Skismaa Egyptin kanssa
Gaddafi syytti Sadatia pelkuruudesta, joka vastasi syytöksiin ilmoittamalla vaikuttaneensa siihen, ettei Libya pystynyt tuhoamaan matkustajalaiva Queen Elisabeth II:a Välimerellä. Laivalla oli matkustajina myös juutalaisia turisteja. Tämän jälkeen Libyan ja Egyptin suhteet kylmenivät. Ensimmäisen öljykriisin suomin vientituloin Libya alkoi varustautua voimakkaasti. Heinäkuussa 1977 etenivät egyptiläiset joukot lyhyen matkan Libyan alueelle. Tilanne saatiin kuitenkin rauhoitetuksi Algerian välityksellä. Konfliktin tuloksena Libyassa työskennelleet egyptiläiset karkotettiin maasta.
Sadatin syyskuussa 1978 Israelin kanssa solmima Camp Davidin rauhansopimus jom kippur -sodan päättämiseksi oli Libyalle liikaa. Se organisoi vastustusrintaman joulukuussa 1977 yhdessä Syyrian, Algerian, Etelä-Jemenin ja PLO:n kanssa.
Yhteistyötä PLO:n ja Syyrian kanssa
Vastustusrintama johti siihen, että Syyria ja Libya tukivat persialaista Irania arabialaisen Irakin aloittamassa, syyskuussa 1980 alkaneessa Irakin-Iranin sodassa, mikä johti välien kiristymiseen Irakin ja Saudi-Arabian kanssa. Myös Yhdysvallat tuki Irakia Iranin panttivankikriisin seurauksena.
Epäonnistuttuaan valtioliitossaan Tunisian kanssa, teki Egypti toisen valtioliiton niin ikään Irania tukevan, diplomaattisesti arabimaailmasta eristetyn Syyrian kanssa syyskuussa 1980. Egypti sitoutui maksamaan Syyrian asehankinnoista syntyneen miljardin dollarin velan Neuvostoliitolle.
Terroriepäily
Yhdysvalloilla oli vahvat epäilykset siitä, että Libya tukee monin tavoin kansainvälistä terrorismia. Tämän johdosta maa lopulta ryhtyi vastatoimiin.
Kuuluisin terroriepäilyjä synnyttänyt tapahtuma oli Pan Amin matkustajakoneen 270 kuolonuhria aiheuttanut räjähdys Skotlannin yläpuolella Lockerbiessa 1988. Vuonna 1992 YK langetti Libyalle pakotteita painostaakseen maata luovuttamaan kaksi pommi-iskusta epäiltyä. Vuonna 2001 toinen heistä tuomittiin elinkautiseen vankeuteen, toinen vapautettiin.
Britanniassa ja Yhdysvalloissa Libyan on arveltu tukeneen muun muassa Irlannin tasavaltalaisarmeijaa IRA:ta, Baskien separatistijärjestöä ETA:a, Sierra Leonen yhdistynyttä vallankumousrintamaa sekä olleen yhteyksissä Filippiinien separatistiseen islamistiryhmään Abu Sayyafiin ja Al-Qaidaan.
Mielenosoitukset ja sisällissota 2011
Tammikuussa vuonna 2011 Libyassa puhkesi mellakoita hallitusta vastaan. Niitä inspiroi Tunisian vallankumouksesta levinneet yhteiskunnalliset levottomuudet, jotka aiheuttivat kuohuntaa monissa Lähi-idän arabimaissa. Libyan hallitusta puolustavat asejoukot käyttivät raskasta aseistusta mielenosoittajia vastaan. Ainakin 600 henkilöä kuoli. Libyalaisia diplomaatteja ja pari ministeriä loikkasi pois Libyan hallinnon puolelta, koska hallinto oli surmauttanut aseistamattomia mielenosoittajia. 24. helmikuuta 2011 mennessä monia maan itäosan kaupunkeja oli irtautunut Gaddafin hallituksen ohjauksesta ja länsiosakin oli vaihtamassa puoltaan. Muun muassa Tobruk ja Bengasi olivat joutuneet hallituksen vastustajien haltuun sotilaiden vaihdettua siellä puoltaan .. Gaddafin valta näytti olevan luhistumassa. Silti Gaddafi sanoi televisiossa, ettei pakene vaan taistelee marttyyrikuolemaan asti. Gaddafi kutsui mielenosoittajia sekä terroristeiksi että rotiksi ja sanoi, että nämä ansaitsevat maan lakien mukaan kuolemantuomion. Gaddafin joukot toimivatkin laajasti mielenosoittajia vastaan käyttäen kyynelkaasua ja raskaita aseita.
YK:n turvallisuusneuvosto ja Yhdysvallat tuomitsivat Libyan hallituksen mielenosoittajiin kohdistaman väkivallan. Maaliskuun puolivälissä hallitus näytti edenneen taisteluissaan, kun se oli onnistunut saartamaan kapinalliset Misrataan ja ahdisteli jo Bengasia, joka oli suurin kapinallisten valvoma kaupunki. Nyt Libya oli käytännössä sisällissodassa. Tällöin YK valtuutti länsimaat ilmaiskuihin Libyan hallituksen joukkoja vastaan. Hyökkäys Bengasissa pysähtyi, mutta saarretun Misratan tilanne oli huononemassa. Muun muassa Britannia moukaroi Libyan ilmavoimia ja ilmatorjuntaa 23. maaliskuuta 2011 ja valmistautui iskuihin Libyan maajoukkoja vastaan. Samaan aikaan Libyan joukkojen kerrottiin muodostavan siviileistä ihmiskilpiä ja soluttautuvan siviilien joukkoon niin, että ilmasta käsin on miltei mahdoton toimia niitä vastaan. Hetken aikaa kapinalliset näyttivät olevan itäisellä rintamalla voitolla, mutta paremmin aseistettu ja johdettu Gaddafin armeija pysäytti sen. Misrataan saarretut kapinalliset ajoivat hallituksen joukot pois kaupungin läheltä toukokuussa. Gaddafi julisti yhä tappiota sekä kapinallisille että länsimaille. Sota ajautui keväällä 2011 ratkaisemattomaan tilanteeseen. Varsinkin itäinen rintama juuttui kiinni. 20. huhtikuuta kapinallisryhmiä oli soluttautunut Tripoliin, missä taistelut jatkuivat. Elokuussa 2011 kapinalliset alkoivat edetä lännen vuorilla ja vallata Tripolin lähellä sijaitsevia kaupunkeja.
Kapinalliset valtasivat pian suuren osan kaupungista ja vangitsivat Gaddafin pojat. Maanantai-aamupäivällä 22. elokuuta taisteltiin Gaddafin tukikohdan ympärillä, jossa Gaddafi luultavasti oli. Seuraavien päivien aikana kapinalliset saivat valvontaansa melkein koko Tripolin ja Gaddafin tukikohdan. Kapinalliset saattoivat elokuun viimeisellä viikolla julistaa Tripolin pääkaupungikseen, vaikka kaupungissa ja muualla maassa oli yhä sota ja muita levottomuuksia. Lisäksi Gaddafi oli yhä kadoksissa.
Lokakuun puolivälin jälkeen kapinalliset valtasivat Bani walidin, ja Sirtin saartorengas kiristyi. 19. lokakuuta kapinalliset valtasivat Sirtinkin. Tällöin Gaddafi yritti paeta autosaattueessa. NATO pysäytti autosaattueen etenemisen ilmaiskulla, ja saattueessa olleiden ja kapinallisten välillä alkoi tulitaistelu. Gaddafi pakeni taistelua viemäritunneliin, mistä hänet vangittiin. Pian Gaddafi haavoittui olkapäähän ja myöhemmin päähän. Vielä 20. lokakuuta oli epäselvää, kuoliko Gaddafi tulitaistelussa harhaluotiin – omiensa vai kapinallisten ampumana. Kapinallisten väitettiin pahoinpidelleen ja tappaneen Gaddafin. YK vaati tutkimusta Gaddafin kuolemaan johtaneista tapahtumista.
Uuksunjoki
Uuksunjoki on Venäjällä Karjalan tasavallan Suojärven ja Pitkärannan piireissä virtaava 125 kilometriä pitkä joki, joka laskee Laatokan itärannikon Uuksunlahteen.
Joen kulku
Uuksunjoki alkaa noin 3,5 kilometriä pitkästä Kuikkajärvestä entisen Soanlahden kunnan alueelta. Alkuosaa kutsutaan Kuikkajoeksi (Куйккайоки ) ja se virtaa aluksi kohti kaakkoa. Yläjuoksun suurin koski on Ruhkankoski (178 metriä pitkä, 1,5–2 metriä leveä, 13 metriä korkea, 0,13 Megawattia). Entisen Suistamon kunnan alueen pohjoisosassa Uuksunjokeen yhtyy pohjoisesta virtaava Muuannonjoki, joka tuo vettä Suurijärvestä ja Muuannonjärvestä. Muuannonjoen jälkeen on Uuksunjoessa useita koskia, joista suurin on Roikonkoski, ja joiden jälkeen joki laskee Sirkoinjärveen. Sirkoinjärvi ja sen alapuolinen Salmenjärvi ovat virtaisien salmien kautta yhteydessä toisiinsa ja alempaan Uuksunjärveen, johon laskee lisäksi pohjoisesta tuleva Kaartoinjoki.
Uuksunjoki virtaa edelleen ensin kaakkoon, mutta kääntyy sitten etelään. Noin 20 kilometrin jälkeen siihen yhtyy pohjoisesta Uomasoja ja koillisesta Pensaanjoki eli Loimolanjoki. Pensaanjoen jälkeen on Uuksunjoessa useita koskia, joista suurimmat ovat Jukokoski (250 m pitkä, 4,4 m korkea, 0,66 MW), Sirnitsankoski (115 m pitkä, 2,7 m korkea, 0,4 MW), Kivikulmankoski (320 m pitkä, 5,1 m korkea, 0,76 MW), Ylä-Sahankoski (120 m pitkä, 4 m korkea, 0,6 MW) ja Uuksunkoski (4,8 m korkea, 0,72 MW). Tämän jälkeen Uuksunjoki laskee entisen Salmin kunnan (nykyisin Pitkärannan) Uuksun kylän luona Laatokan Uuksunlahteen, muodostaen pienen suiston.
Luontoarvoja
Joen vedenlaatua on tutkittu tarkemmin vasta 2010-luvulla. Luvut ilmoitetaan tässä ensin yläjuoksun ja sitten alajuoksun osalta. Vedenväri on 413 deg ja 83 deg, happamuustaso pH 5,36 ja pH 6,90, kokonaisfosforipitoisuus 28,0 μg/l ja 18,4 μg/l ja kokonaistyppipitoisuus 1 010 μg/l ja 710 μg/l (μg/l eli mikrogrammaa litrassa vettä). Mittaujen arvojen perusteella voidaan jokea ja läpivirtausjärviä pitää lievästi rehevöityinä.
Joessa on myös paljon majavien tekemiä patoja, jotka ovat tukkineet jokiuomaa. Joen keskivirtaama on joensuussa 12,9 ³/s.
Historiaa
Joki sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Suomen aikana joen alajuoksun koskissa oli kolme vesivoimalaa ja joen suulla oli pieni satama. Joki oli myös tärkeä uittoväylä. Joen varsilla on edelleen nähtävissä suomalaisten vuonna 1943 tekemien hakkuiden tuloksena syntyneitä ropsipinoja, jotka ovat alueluovutusten jälkeen jääneet niille sijoilleen hyödyntämättöminä.
Yleistä
Uuksunjoki kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Uuksunjoen valuma-alueeseen, jonka pääuoman joki muodostaa Kuikkajoen kanssa. Uuksunjoki laskee Laatokkaan, jonka laskujoki Neva laskee Pietarissa Itämeren Suomenlahteen. Uuksunjoen valuma-alue ylettyy Laatokan alangolta Äänisen ja Laatokan välissä kohoavalle ylängölle. Valuma-alueen pinta-ala on 1 175 neliökilometriä. Valuma-alueen pinta-alasta on suoperäistä maata 16 % ja metsämaata 70 %.
Valuma-alue rajautuu Laatokan rannassa sen viereen laskevien Tunnisenojan (Туннисеноя) ja Rustiojan (Рустиоя) valuma-alueiden väliin. Koska Uuksunjoki on alueen jokia pitempi, rajautuu valuma-alueeseen yläjuoksun itäpuolelta Tulemajoen valuma-alue ja länsipuolelta ensin Koirinojan, sitten Syskyänjoen ja lopulta Jänisjärveen laskevien jokien valuma-alueet. Uuksunjoen valuma-alueen pohjoispuolella se on Juuvanjoen valuma-alue. Valuma-alueen koillispuolella sijaitsee vedenjakajaylänkö, jonka vedet virtaavat pohjoiseen Saimaan kautta Laatokkaan purkautuvaan Vuoksen vesistöalueeseen.
Pääuoma
Uuksunjoen valuma-alueen pääuoma muodostuu lähes pelkästään Uuksunjoesta. Sen osuus Uuksunjärvestä Laatokkaan on alle 80 kilometriä pitkä Uuksunjoki. Pääuoma muodostuu Uuksunjärvestä noin 9 kilometriä pohjoiseen yksinomaa järvistä, joita ovat lisäksi Salmenjärvi ja Sirkoinjärvi. Siitä ylöspäin on 9 kilometriä pitkä jokiosuus, joka alkaa toisesta Uuksunjärvestä. Siihen laskee noin 11 kilometriä pitkä jokiosuus, joka alkaa kolmen järven, eli Teronvaaranjärven, Kierijärven ja Parajärven, noin 9 kilometriä pitkästä osuudesta. Parajärveen laskee 6 kilometriä pitkä Kuikkajoki, joka alkaa Kuikkajärvestä. Matkaksi joensuusta pääuoman latvavesiin on ilmoitettu olevan 125 kilometriä.
Sivujoet
Uuksunjoen suurimpia sivu-uomina on kaksi sivujokea ja muutama sivuoja, jotka on lueteltu alla sijaitsevassa taulukossa. Taulukon tietojen lähteet on esitelty taulukon alla ja eritelty riveittäin taulukon oikeassa sarakkeessa. Lähteet : 1 = sivujoen oma artikkeli, 2 = luettu Venäjän vesistörekisterin tietokannasta, 3 = katsottu Internetin karttapalveluista, 4 = katsottu joen venäjänkielisen wikipedian artikkelista, 5 = katsottu tarjolla olevista livvinkarjalankielisistä artikkeleista, 6 = katsottu vanhoista suomalaiskartoista
Järviä
Joen pääuomassa sijaitsee monia järviä ja lampia. Kun jokea nousee ylöspäin, saavutaan Hako-ojan jälkeen pohjois-etelä- suuntaiselle harjujaksolle. Joen pohjoispuolella sen nimi on vanhoissa suomalaiskartoissa Kiiskilammensärkkä ja eteläpuolella Rääpöilammenkangas. Kankaan sivuilla esiintyy runsaasti järviä. Aivan joen varteen ovat muodostuneet Lahnalampi, Kaitalampi, Valkealampi, Jänölampi ja Rääpöilampi. Niiden korkeus merenpinnasta on noin 58 metriä. Seuraavat järvet, jotka liittyvät suoraan jokeen, sijaitsevat Uuksujärvellä. Joki virtaa siellä järvialueen läpi ja osa järvistä ovatkin joen läpivirtausjärviä. Ensimmäinen on Pahkapohja, toinen on Uuksujärvi, kolmas Salmenjärvi ja ylin Sirkoinjärvi. Näiden järvien lähellä sijaitsevat Kortejärvi, Polvijärvi, Heinälampi, Koukkulampi, Sammallampi, Ala-Syväjärvi, Syväjärvi ja Mustajärvi. Järvet ovat harjujakson reunoille muodostuneita suppalampia, joita on pieninä vielä runsaasti enemmän. Toinenkin järvialue sijaitsee hieman ylempänä harjun ympäristössä. Joki virtaa Väärätsyn ja Uuksunjärven läpi. Järvien rinnalla sijaitsevat Perttijärvi, Kelijärvi, Perttilampi, Kylkiväärätsy ja Mustalampi. Yläjuoksulla sijaitsee uomassa pieni Tyrynlampi, Mustalampi, Syväväänäkkälampi, Kolotaamatjärvi, Teronvaaranjärvi, Paarajärvi ja Nierijärvi. Viimeisenä tulee latvajärvenä Kuikkajärvi.
Samalta järvialueelta alkavat monet sivu-uomat. Mustaoja ylettyy järvialueen reunalle ja Riihilampi kuuluu sille. Samoin tekee Hako-oja, jonka valuma-alueella sijaitsevat esimerkiksi Hakolampi, Ressinlampi, Voilampi, Lautalampi ja Louhijärvi. Heroilampi laskee jokeen lyhyttä laskuojaa myöten. Pensaanjoki on suurin sivujoki. Sen varrella ja sivu-uomilla on monia järviä. Niitä ovat esimerkiksi Käsnäsenjärvi, Riuttasenjärvi, Suuri Kääppäjärvi, Pieni Kääppäjärvi, Pensalampi ja Saarijärvi. Uomasoja on lyhyt oja, mutta sen valuma-alueella on monia järviä. Niitä ovat Iso Perälampi, Uomaslampi, Rajalampi, Perttilampi, Sääksjärvi, Maitojärvi, Kuopesjärvi, Kivijärvi, Ruokojärvi, Kotajärvi ja Nuottalampi. Näiden sivu-uomien yläpuolella sijaitsee joen rinnalla neljä lampea: Kurenjärvi, Suuri Pannujärvi Haahkajärvi ja Polvilampi. Uuksjärven kylässä Kortejärven kautta virtaa Kaartojoki. Sen valuma-alueella ovat esimerkiksi Kaartojärvi, Lytsynjärvi, Korpijärvi ja Suuri Kotajärvi. Vääritsyyn laskee Muuannonjoki, jonka valuma-alueella ovat esimerkiksi Sulkionjärvi, Ylä-Sulkionjärvi, Lapiolampi, Leppäjärvi, Muuannonjärvi, Suurijärvi, Ylä-Kiltsunjärvi, Koverojärvi, Latvajärvi ja Anoksenjärvi.
Roberts Jekimovs
Roberts Jekimovs (s. 11. marraskuuta 1989 Riika, Latvian SNT, Neuvostoliitto) on latvialainen jääkiekkoilija, joka pelaa Tanskan Metal Ligaenin Herning Blue Foxissa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä ja laukoo oikealta.
Seuraura
200px|thumb|right|Jekimovs [[Saimaan Pallon paidassa syyskuussa 2011.]] Jekimovs pelasi ensimmäiset miesten pelinsä kaudella 2005–2006 Latvian pääsarjassa edustaen SK Rīga/LSPA:ta. Hän siirtyi sieltä kaudeksi 2008–2009 Ruotsiin ja Brynäs IF:n J20-junioreihin. Jekimovs voitti keväällä 2009 J20 SuperElitin mestaruuden. Kesällä 2009 latvialainen KHL-joukkue Dinamo Riika varasi hänet 36. pelaajana.
Kaudeksi 2009–2010 Jekimovs palasi kotimaahansa ja siirtyi pelaamaan Dinamo-Juniors Riian riveihin. Joukkue pelasi Valko-Venäjän pääsarjaa. Jekimovs siirtyi tammikuussa 2010 Mestis-joukkue Jokipoikiin loppukauden mittaisella sopimuksella. Hän oli ennen siirtoaan Dinamo-Juniors Riian kolmanneksi paras pistemies. Jekimovs voitti keväällä 2010 Mestiksen-mestaruuden.
Toukokuussa 2010 Jekimovs teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Jokipoikien kanssa. Hän oli kaudella 2010–2011 joukkueen paras pistemies tehoilla 24+19=43, joilla Jekimovs sijoittui myös koko Mestiksen maalipörssissä toiseksi Jukureiden Sami Lähteenmäen jälkeen sekä pistepörssissä neljänneksi hänen kanssaan. Huhut oli viemässä Jekimovsia siirtorajan kynnyksellä sarjatasoa ylemmäs Pelicansin joukkueeseen, mutta hän pelasi kuitenkin kauden loppuun Jokipojissa. Jekimovs valittiin kauden päätteeksi Mestiksen ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
Hurrikaani Patricia
Hurrikaani Patricia oli trooppinen hirmumyrsky, joka aiheutti laajoja tuhoja lokakuussa 2015 Tyynenmeren itäosassa, lähinnä Meksikossa. Se iski Meksikon rannikolle kaikkein voimakkaimmillaan 23. lokakuuta. Sen reitille ei osunut suuria kaupunkeja, joten tuhot jäivät pelättyä pienemmiksi. Patrician arvioitiin tuottavan sadetta 200–300 mm, paikoin jopa 500 mm. Lähestyvän myrskyn edeltä evakuoitiin noin 15 000 turistia.
Patricia voimistui ennätyksellisen nopeasti korkeimpaan eli 5. luokkaan Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikolla. Voimistumista edesauttoi Tyynenemeren poikkeuksellisen korkea pintalämpötila.
Roberts Jekimovs
Seuraura
Kaudella 2012–2013 Jekimovs oli tehoilla 16+11=27 SaiPan toiseksi paras maalintekijä Jesse Mankisen kanssa sekä kolmanneksi paras pistemies Jaakko Rissasen ja Brian Salcidon kanssa. Kaudeksi 2013–2014 hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Tampereen Ilvekseen. Kauden päätteeksi, kesäkuussa 2014 Jekimovsin sopimus kuitenkin purettiin yhteisymmärryksessä joukkueen kanssa. Saman vuoden syyskuussa hän siirtyi try-outille Itävallan Erste Bank Eishockey Ligan Graz 99ersiin, jossa Jekimovs jäi kuitenkin ilman jatkosopimusta marraskuussa. Jouluaattona hänet varannut KHL-joukkue Dinamo Riika kauppasi Jekimovsin oikeudet Atlantiin vaihdossa kesän 2015 viidennen kierroksen varausvuoroon. Hän siirtyi samalla Atlantin vahvuuteen. Jekimovs pelasi siellä loppukaudella kaksi ottelua.
Kesällä 2015 Jekimovs kävi Dinamo Riian KHL-joukkueen testissä, mutta hän jäi kuitenkin ilman jatkosopimusta. Hän aloitti kauden 2015–2016 pelaamalla kaksi ottelua kotimaassaan HK Prizma Riian joukkueessa, jonka jälkeen Jekimovs siirtyi Tanskan Metal Ligaenin Gentofte Starsiin syyskuussa 2015. Hän oli kaudella 2015–2016 joukkueen paras pistemies, maalintekijä ja syöttäjä tehoilla 20+24=44. Kaudeksi 2016–2017 Jekimovs siirtyi samassa liigassa pelaavan Herning Blue Foxin riveihin.
Maajoukkueura
Jekimovs edusti Latviaa MM-kilpailuissa vuosina 2009 ja 2013. Hän pelasi myös Sotšin olympiakisojen karsinnoissa, jotka päättyivät joukkueen osalta E-lohkon voittoon ja paikkaan varsinaisessa olympiaturnauksessa.
Javier Perianes
thumb|right|Javier Perianes
Javier Perianes (s. 24. syyskuuta 1978 Nerva) on espanjalainen pianisti.
Perianes opiskeli Ana Guijarron ja Josep Colomin johdolla. Ohjausta ja neuvoja hän sai myös Daniel Barenboimilta, Alicia de Larrochalta ja Richard Goodelta. Perianesin kanssa työskennelleitä kapellimestareita ovat olleet muiden muassa Daniel Barenboim, Charles Dutoit, Zubin Mehta, Gustavo Dudamel, Sakari Oramo, Juri Temirkanov, Gustavo Gimeno, Santtu-Matias Rouvali, Louis Langrée, Juanjo Mena, Simone Young, Vladimir Jurowski, David Afkham, Pablo Heras-Casado, François-Xavier Roth, Daniel Harding ja Klaus Mäkelä. Perianes on esiintynyt sellaisilla festivaaleilla kuin Promsissa, Mainly Mozart, Prahan kevät ja Luzernin festivaali. Perianesin säännöllinen yhteistyökumppani kamarimusiikissa on ollut Tabea Zimmermann, ja lisäksi hän on esiintynyt esimerkiksi Quiroga-kvartetin kanssa.
Vuonna 2012 Perianes sai maansa kulttuuriministeriöltä Kansallisen musiikkipalkinnon. Vuonna 2019 hänet valittiin International Classical Music Awardsin yhteydessä "vuoden taiteilijaksi". Perianes on levyttänyt Harmonia Mundille. Useiden espanjalaissäveltäjien tuotannon ohella hän on levyttänyt muiden muassa Ludwig van Beethovenin, Felix Mendelssohnin, Franz Schubertin, Edvard Griegin, Frédéric Chopinin, Claude Debussyn, Maurice Ravelin ja Béla Bartókin teoksia. Debussy-levytyksellä hän sai vuonna 2019 Gramophone-palkinnon. Ensimmäisenä levytyksenään Perianes julkaisi vuonna 2003 Olallo Moralesin musiikista koostuneen albumin.
Thomas Day
thumb|[[Joseph Wright, Thomas Day]]
Thomas Day (22. kesäkuuta 1748 Lontoo – 28. syyskuuta 1789 Barehill, Berkshire) oli englantilainen kirjailija ja tunnettu orjuuden vastustaja.
Day oli varakas ja omituinen. Hän toimi aktiivisesti poliittisissa kampanjoissa korruption vastustamiseksi ja orjuuden kieltämiseksi, ja sai näissä tukea muilta Lunar societyn jäseniltä.
Day oli varakkaiden vanhempien lapsi, joka osoitti jo nuorena empatiaa köyhiä ja eläimiä kohtaan. Hän opiskeli Oxfordissa ja viehättyi Jean-Jacques Rousseaun ajatuksista. Hän yritti kasvattaa itselleen rousseaulaisten ihanteiden mukaisen vaimon, ja adoptoi tätä varten kaksi orpotyttöä. He eivät kuitenkaan osoittautuneet sopiviksi. Day löysi kuitenkin samanhenkisen vaimon, joka suostui askeettiseen elämäntyyliin.
Ranskan Kamerun
Ranskan Kamerun (, toisinaan myös Cameroun Oriental, ”Itä-Kamerun”), oli Ranskan siirtomaa Afrikassa ensimmäisestä maailmansodasta poliittiseen itsenäistymiseen vuonna 1960. Virallisesti kysymyksessä oli Kansainliiton mandaattialueen osa sotien välisenä aikana ja sittemmin YK:n huoltohallintoalue. Ranskan Kamerun käsitti pääosan nykyisestä Kamerunin tasavallasta.
Gábor Király
Gábor Ferenc Király (s. 1. huhtikuuta 1976 Szombathely) on unkarilainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Unkarin pääsarjassa pelaavaa Szombathelyi Haladásia. Hänet tunnetaan parhaiten collegehousujen käyttämisestä pelin aikana.
Ranskan Kamerun
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Saksan keisarikunnan siirtomaa Saksan Kamerun oli laajentunut Ranskan ja Britannian hallinnoimille alueille. Sodan aikana ranskalaiset ja brittijoukot eräiden kamerunilaisten kansojen avustuksella valtasivat maan vuoteen 1916 mennessä. Versailles’n rauhassa vuonna 1919 Kamerun jaettiin Britannian ja Ranskan kesken siten, että Brittiläinen Kamerun (Cameroons) oli läntisempi ja pienempi kuin Ranskan mandaattiosa. Entinen Saksan siirtomaa Togo jaettiin hieman samalla tavoin.
Gábor Király
Seurajoukkueura
Király aloitti uransa syntymäkaupunkinsa Szombathelyn Szombathelyi Haladásin joukkueessa vuonna 1993. Neljän vuoden päästä hän siirtyi Hertha BSC -joukkueeseen kakkosmaalivahdiksi. Hän debytoi Bundesliigassa syyskuussa 1997 ja otti pian ykkösmaalivahdin paikan Christian Fiedleriltä. Hän pelasi seurassa myös Mestarien liigaa kaudella 1999–2000.
Dmitri Sokolov (ampumahiihtäjä)
Dmitri Petrovitš Sokolov (20. toukokuuta 1924 Fadjušino, Jurgamyšskin piiri nykyisellä Kurganin alueella – 4. heinäkuuta 2009) oli Neuvostoliittoa edustanut ampumahiihtäjä. Hän edusti seuratasolla Dinamo Ufaa.
Gábor Király
Seurajoukkueura
Uuden valmentajan saavuttua Herthaan kesken kauden 2003–2004 Király menetti ykkösmaalivahdin paikkansa Fiedlerille. Hänen sopimustaan olisi laskettu vain jos hän olisi karsinut palkastaan.
Ranskan Kamerun
Ranska ryhtyi hallinnoimaan maata Yaounde pääkaupunkina, kun brittiläisen osan hallinto ohjattiin Nigerian kautta. Tärkein satama oli Douala. Kamerunin eteläosaa asuttivat pääosin dualat, fulbet ja sudanilaiset, pohjoisosaa arabit. Eurooppalaisia oli joitain tuhansia. Ranskan Kamerunin asukasluku oli 1 877 113 vuonna 1926 ja 3,1 miljoonaa vuonna 1952. Kamerunilaiset perustivat omia puoluejärjestöjään, jotka havittelivat maalle poliittista itsenäisyyttä. Union des Populations du Cameroun kiellettiin 1955, mikä johti sissisotaan ja itsenäistyminen tapahtui tammikuussa 1960. Seuraavana vuonna valtioon liittyi Brittiläisen Kamerunin eteläosa.
Dmitri Sokolov (ampumahiihtäjä)
Sokolov voitti MM-kisojen joukkuekilpailusta hopeaa vuonna 1958, kultaa 1959 ja jälleen hopeaa vuoden 1961 kisoissa. Hän sai vuoden 1959 kisoista henkilökohtaisen kilpailun hopeaa ja oli kuudes Squaw Valleyn olympialaisissa 1960.
Sokolov toimi myös ampumahiihtovalmentajana vuoteen 1964 saakka ja oli Baškortostanin ensimmäinen ammattivalmentaja.
Gábor Király
Seurajoukkueura
Király siirtyi tämän jälkeen Englannin Valioliigaan nousseeseen Crystal Palaceen. Hän otti ykkösmaalivahdin paikan Julián Speronilta ja pelasi 32 ottelua Valioliigassa, mutta seura putosi takaisin Mestaruussarjaan. Seuraavalla kaudella hän pelasi 43 ottelua.
Toukokuussa 2006 Király vaati siirtoa Valioliigaan. Tämä näyttikin todennäköiselta, mutta lopulta hän ei saanut sopivia tarjouksia ja aloitti kolmannen kautensa Palacessa. Tämä jäi Királyn viimeiseksi seurassa. Hänet lainattiin kahdeksi viikoksi West Ham Unitediin, mutta ei esiintynyt yhdessäkään ottelussa. Tämän jälkeen hän palasi Palaceen, josta hänet kuitenkin lainattiin Aston Villaan kuukaudeksi paikkaamaan Thomas Sørensenia ja Stuart Tayloria. Hän pelasi liigassa yhteensä viidessä ottelussa ja palasi Palaceen tammikuussa 2007.
Király siirtyi tämän jälkeen Burnleyhyn toukokuussa 2007 kahden vuoden sopimuksella. Hän pelasi seurassa ensimmäisenä kautenaan 27 ottelua Mestaruussarjassa. Nämä jäivät kuitenkin Királyn ainoiksi seurassa ja hänet lainattiin tammikuussa 2009 Bayer Leverkuseniin paikkaamaan loukkaantunutta kakkosmaalivahtia.
Kesäkuussa 2009 Király jätti Burnleyn. Pian tämän jälkeen hän siirtyi kolmen vuoden sopimuksella 2. Bundesliigassa pelaavaan 1860 Müncheniin.
Maajoukkueura
Király edustaa myös Unkarin maajoukkuetta, jossa hän debytoi vuonna 1998. Hän on pelannut maajoukkueessa yhteensä ennätykselliset 108 ottelua ja ollut mukana useissa arvokisakarsinnoissa.
Adjektiivitarina
Adjektiivitarina on seuraleikki, jossa leikkijät lisäävät etukäteen kirjoitettuun tarinaan adjektiivit tarinaa tuntematta. On olemassa myös substantiivi- ja verbitarinoita, jotka tehdään samalla periaatteella.
Tarinan tekeminen
Ensin pitää tehdä tai hankkia tarina, josta jätetään adjektiivit pois. Sitten tarinan kirjoittaja kysyy muilta ihmisiltä adjektiiveja, taivuttaa ne oikeaan muotoon ja lisää tarinaan tyhjille paikoille. Kun kaikki paikat on täytetty, tarina luetaan ääneen.
Esimerkki: ennen
Liisalla oli _______ synttärit. Hän täytti 18 ________ vuotta. Liisan _______ äiti oli ostanut hänelle ________ lautapelin, jota voi pelata _________ kavereiden kanssa. Liisan ________ isoäiti, Margaretta, oli ostanut Liisalle paljon ________ kukkia, koska ei tiennyt mistä _________ lapsenlapsensa piti.
Pikkuliejukana
Pikkuliejukana (Gallinula angulata) on afrikkalainen rantakana. Sen elinympäristö käsittää Saharan eteläpuolisen osan manteretta, Senegambiasta Etiopiaan ja etelässä Namibiaan, Botswanaan ja Etelä-Afrikan iäosaan. Karl Jakob Sundevall kuvaili lajin holotyypin Natalista vuonna 1851.
Hulluruoho
Ulkonäkö
Hulluruoho kasvattaa 20–120 cm korkean putkimaisesti haaroittuvan pystyn varren. Tummanvihreät lehdet ovat miehen kämmenen kokoisia, ohuita, leveänpuikeita, suippoja ja terävästi isohampaisia. Ne muistuttavat jossain määrin vaahteranlehtiä. Kukinto on viuhko ja kukintoperät ovat varren kanssa yhdiskasvuisia. Yksittäin lehtihangoissa olevat kukat ovat valkoiset tai joskus sinipunaiset, hennot ja hieman torvimaiset. Kukan verhiö on lieriömäinen ja särmikäs. Teriö on 5–10 cm pitkä, suppilomainen ja laiteeltaan poimumainen. Hulluruoho kukkii Suomessa heinä–syyskuussa. Hedelmä on piikikäs, iso, ulkoisesti hevoskastanjan (Aesculus hippocastanum) hedelmää muistuttava nelilokeroinen kota. Verhiön tyvi säilyy renkaana kodan alla. Kypsyttyään kota aukeaa paljastaen mustat, litteät ja soikiomaiset siemenet, joita on noin 300. Siemenet itävät noin seitsemässä viikossa.
Inka Friedrich
pienoiskuva|Inka Friedrich Inka Friedrich (s.1965, Freiburg im Breisgau) on saksalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan elokuvista Ich liebe das Leben (2003), Summer in Berlin (2005), Die Mauer – Berlin '61 (2006), Nichts ist vergessen (2006) ja A Year Ago in Winter (2008).
Hulluruoho
Ulkonäkö
Ruotsinkielinen (spikklubba, naulanuija) ja englanninkielinen nimi (thornapple, piikkiomena) viittaavat piikikkääseen hedelmään. Amerikassa hulluruohoa nimitetään "paholaisen omenaksi" (Devil's Apple).
Levinneisyys
Hulluruoho esiintyy kaikissa maanosissa yleisenä rikkaruohokasvina. Alun perin se on kotoisin Pohjois-Amerikasta, mistä se on levinnyt lähes joka puolelle maailmaa lämpimille ja lauhkeille alueille. Pohjois-Amerikassa lajia kasvaa lähinnä Yhdysvaltain keski- ja itäosissa. Euroopassa laji on levinnyt mantereen etelä-, keski- ja itäosiin. Levinneisyysalueen pohjoisraja kulkee Fennoskandian keskiosissa, Baltiassa ja Keski-Venäjällä. Hulluruoho on levinnyt myös laajalle alueelle Pohjois-Afrikkaan, Lähi-itään, Turkkiin sekä Keski- ja Itä-Aasiaan. Sitä tavataan myös Etelä-Amerikassa, Etelä- ja Keski-Afrikassa, Intiassa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa.
Inka Friedrich
Hän on näytellyt myös tv-sarjoissa Kriminalisti, Tatort ja ''Polizeiruf 110.
Inka Friedrich on opiskellut Berlin State Schoolissa musiikkia ja esittävää taidetta.
Hulluruoho
Levinneisyys
Suomessa hulluruohoa kasvaa melko harvinaisena lähinnä Etelä-Suomessa sekä Pohjanlahden rannikkokaupungeissa Kemin korkeudelle saakka.
Elinympäristö
Suomessa hulluruoho on vanha tulokaslaji, joka on tullut maahan painolastikasvina purjelaivojen painolastimaan mukana ja siemenlasteissa. Siksi sen tyypillisiä elinympäristöjä ovat satama-alueet, lastauspaikat, jouto- ja täyttömaat, kaatopaikat sekä puutarhat. Esimerkiksi 1980-luvulla hulluruohoa ilmaantui Helsinkiin Herttoniemen satama-alueelle Pohjois-Amerikasta tuotujen, margariinin ja ruokaöljyn raaka-aineeksi tarkoitettujen auringonkukansiementen mukana.
Käyttö
Hulluruoho on vanha rohdoskasvi, jonka lehtiä ja siemeniä on käytetty erilaisia valmisteina lääkkeinä. Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa sitä on aikanaan käytetty muun muassa kipulääkkeenä, astmaan ja kouristusten laukaisuun. Hulluruoho sisältää lukuisia antikolinergisiä tropaanialkaloideja kuten hyoskyamiinia, skopolamiinia ja atropiinia. Suomesta vanhimmat todisteet hullukaalin viljelystä ovat Helsingin Kaisaniemestä, josta vanhan puutarhan paikalta on löytynyt 1700-luvulta säilyneitä siemeniä. Ennen kuin muun muassa Kaisaniemessä tehtiin uusia makrofossiililöytöjä siemenistä, oli kasvin viljelystä Suomessa kirjallisia viitteitä vasta 1800-luvulta.
Noitavainojen aikaan kasvia pidettiin osoituksena noitavoimista, ja pelkästään sen kasvaminen pihalla saattoi johtaa tuomioon, vaikka hulluruoho on yleinen kasvi lähes kaikkialla Euroopassa.
Osalla sen alkaloideista on yhä lääkkeellistä käyttöä, minkä lisäksi sitä käytetään jonkin verran päihteenä. Hulluruohoa nauttinut henkilö voi esimerkiksi kokea poikkeuksellisen voimakkaita ja todentuntuisia aistiharhoja ja luulla niitä todeksi (ns. deliriumtila). Suurin osa kasvia käyttäneistä kertoo hallusinaatioidensa olleen myös äärimmäisen epämiellyttäviä ja äärimmäisen pelottavia.
Jean-Charles Trouabal
Jean-Charles Trouabal (s. 20. toukokuuta 1965 Pariisi) on entinen ranskalainen pikajuoksija, jonka päämatka oli 200 metrin juoksu.
Trouabal saavutti Splitin EM-kilpailuissa 1990 hopeaa 200 metrin juoksussa ajalla 20,31 s. Lisäksi hän voitti kultaa 4 × 100 metrin viestijuoksussa, jossa hän juoksi kolmannen osuuden ja teki yhdessä Max Morinièren, Daniel Sangouman ja Bruno Marie-Rosen kanssa maailmanennätyksen 37,79 s. Seuraavana vuonna Tokion MM-kilpailuissa hän sijoittui 200 metrillä parhaana eurooppalaisena kuudenneksi ajalla 20,58 s ja saavutti viestin kolmannen osuuden juoksijana hopeaa ajalla 37,87 s Yhdysvaltain parantaessa maailmanennätystä aikaan 37,50 s.
Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 Trouabal sijoittui 200 metrillä kuudenneksi omalla ennätyksellään 20,20 s. Viestin välierissä Ranska hylättiin. Helsingin EM-kilpailuissa 1994 Trouabal sijoittui 200 metrillä viidenneksi ajalla 20,70 s ja voitti viestissä kultaa Ranskan joukkueen saadessa loppuajan 38,57 s. Göteborgin MM-kilpailuissa 1995 hän karsiutui 200 metrin välierissä ja keskeyttämiseen välierissä päättyi Ranskan viestijoukkueenkin urakka.
Orrskär
Orrskär, ent. Kallskär, on saari Perämeressä Luodon saaristossa Eugmon länsipuolella. Saarella on SS John Graftonin muistomerkki. thumb|[[SS John Grafton, joka ajoi karille Orrskärin luona 1905 lastinaan aseita. Laiva liittyi Graftonjuttuun.]]
Italian parlamentti
Italian parlamentti on Italian tasavallan lainsäädäntövaltaa käyttävä elin. Parlamentti koostuu edustajainhuoneesta ja senaatista, jotka yhdessä valitsevat myös presidentin. Edustajainhuoneeseen kuuluu 630 jäsentä ja senaattiin 315 senaattoria. Lisäksi tietyt henkilöt, kuten entiset presidentit, pääsevät loppuiäkseen senaatin jäseniksi.
Virallisesti Italian parlamentti koostuu alahuoneesta ja ylähuoneesta, käytännössä Italiassa on kaksi erillistä parlamenttia. Edustajainhuoneella ja senaatilla on nimittäin samanlainen tehtävänkuva: esimerkiksi lakialoitteen pitää läpäistä molemmat kamarit astuakseen voimaan ja maan hallituksen tulee nauttia molempien kamarien luottamusta. Italiaksi järjestelmää kuvataan termillä bicameralismo perfetto.
Cotesia melitaearum
Cotesia melitaearum on verkkoperhosessa loisiva pistiäinen (Nixon 1974). Suomessa, Ahvenanmaalla, tämä parasitoidi käyttää isäntäeläimenään täpläverkkoperhosen (Melitaea cinxia) toukkaa. Aikuinen pistiäinen munii perhosen varhaisen muodonmuutosvaiheen toukkaan loppukesällä. Pistiäisen toukat kehittyvät perhosen toukan sisällä, syötyään toukan tunkeutuvat sieltä ulos ja koteloituvat perhosen toukan jäännösten ympärille. Aikuiset pistiäiset kuoriutuvat koteloistaan ja munivat lähellä oleviin loisimattomiin perhosen toukkiin. Pistiäinen munii toukan sisään 2–8 munaa ja nämä talvehtivat toukan sisällä. Pian, sen jälkeen kun isäntäeläimen toukat heräävät talvilevoltaan ja alkavat keväällä syödä, loinen kuoriutuu ulos ja koteloituu. Viimeinen pistiäissukupolvi kuoriutuu, parittelee ja munii lähellä olevien toukkien sisään 20–30 munaa (Lei 1997). Loisinta on toisinaan niin voimaperäistä, että se uhkaa isäntäeliön populaatiota sukupuutolla (Lei ja Hanski 1997).
Sienten viljely
Sienten viljely ravinnoksi
thumb|right|250px|Sadonkorjuuta yhdysvaltalaisessa sienimössä thumb|right|250px|[[Putkivinokas|Putkivinokkaita (Pleurotus eryngii) valmiina poimittavaksi espanjalaisessa sienimössä]] Homeita ja hiivoja on käytetty pitkään ravinnontuotannossa. Penicillium-homeviljelmät tuottavat tunnettuja juustoja. Niiden merkitys on maun lisäksi siinä, että ne vievät terveydelle haitallisilta mikrobeilta elintilaa. Leivinhiiva (Saccharomyces) on myös teollisen mittakaavan viljelytuote. Sen samoin kuin olut- ja viinihiivojenkin viljely edellyttää aseptiikkaa, jotta sekaan ei mene haitallisia mikrobeja. Uudempi innovaatio on pekilosieni (Paecilomyces variotii), joka tuottaa selluloosasta proteiinia eläinravinnoksi.
Myös suursienten viljelyllä ravinnoksi on pitkät perinteet. Kaukoidässä on viljelty ainakin puunkorvia (Auricularia), siitakea (Lentinula edodes) ja talvijuurekkaita (Flammulina) jo satoja vuosia. Euroopassa on hyvin tunnettu viljelyherkkusieni (Agaricus bisporus), jonka tuotanto juontuu 1700-luvulle ja jota 2000-luvulla käytetään teollisesti suuria määriä. Korvasienen (Gyromitra esculenta) itiöemien ilmestymistä on harrastelijanomaisesti lisätty sanomalehtipaperin avulla. Nykyään on tullut mukaan myös osterivinokas (Pleurotus ostreatus) ja monia muita kokeillaan. Tryffeleitä (Tuber) on kokeiltu viljellä Suomessakin. Mielenkiintoinen tapaus on kartiohuhtasieni (Morchella elata), jonka maukasta rihmastoa osataan viljellä, mutta siltä puuttuu toistaiseksi itiöemän muoto. Tropiikissa viljellään muun muassa viljelytuppisientä (Volvariella volvacea). Eräissä maissa viljellään myös madonlakkeja harha-aistimusten takia, mutta Suomessa se on rangaistavaa.
Ihmisten lisäksi myös muut eläimet viljelevät sieniä. Ainakin termiittien on todettu viljelevän keoissaan Termitomyces-suvun sieniä, jotka ovat ihmisellekin syömäkelpoisia. Lehdenleikkaajamuurahaisilla on havaittu samantapaista homeen ravintoviljelyä.
Suursienten viljelyssä ylivoimaisesti johtava maa on FAO:n tilastojen mukaan Kiina, jossa tuotettiin vuonna 2013 7 miljoonaa tonnia sieniä, arvoltaan yli 12 miljardia dollaria. Tuotantomäriltään seuraavissa Italiassa tuotettiin noin 800 000 ja Yhdysvalloissa noin 400 000 tonnia sientä, arvoltaan 1,4 ja 0,7 miljardia. Suomen osuus oli 1,5 tuhatta tonnia ja 2,6 miljoonaa dollaria. Tilastosta puuttuvat hiivat. Hiivaa on Suomessa tuotettu teollisesti vuodesta 1897 lähtien. Jos Kiina onkin suursienten viljelyssä johtava maa, markkinoi esimerkiksi Kennett Square -niminen kaupunki Pennsylvaniassa itseään maailman sienipääkaupunkina.
Viljelytekniikat
Sientenviljelytekniikoista mahdollisia ovat muun muassa peltoviljely, kompostikasvatus ja ymppäys puuainekseen sekä hakkeella ja oljella viljely. Vaikeimmaksi on osoittautumassa sienijuurisienten viljely. Sienten viljelyssä on otettava huomioon kunkin sienilajin ominaisuudet. Täydellistä aseptisuutta tarvitaan vain lääkkeiden tuotantoon ja diagnostiikkaan tarkoitettujen sienten osalla. Suursienten viljelyssä ei edellytetä täyttä aseptiikkaa, mutta itse sienisiirros ei saa sisältää häiritseviä ja kilpailevia aineksia. Ennen vuotta 2000 oli noin kymmenen suursienilajin viljelyolosuhteiden vaatimukset pääpiirteissään selvitetty, parhaiten viljelyherkkusienen osalta. Sen teollinen viljely alkoi 1700-luvulla Euroopan kaivosluolista kompostiviljelynä. Lajin tuotannossa käytetään edelleenkin hyödyksi kompostibakteeristoa. Yhtenä ongelmana on herkkusieniviljelmillä todettu toisinaan satoa pilaavia loissieniä kuten Lecanicillium fungicola -lajia, eikä sitä vastaan ole helppo taistella fungisidein, koska ne voivat tappaa myös viljeltävän lajin, joten kunnollisena torjuntakeinona on hygienia. Myös erilaisten eteeristen kasvisöljyjen vaikutusta on kokeiltu herkkusieniviljelmiä haittaavia sieniä kohtaan. Viljelytuppisienelle käytetään riisin olkia, ja esimerkiksi osterivinokkaille ja tryffelisienille käy alustaksi puuaines. Puun ja oljen voi steriloida korkeissa lämpötiloissa, jotteivät muut sienet saisi valtaa. Monenlaisille alustoille sopivia sienilajeja on muun muassa piennarsienten, helokoiden (Pholiota) ja lahokoiden (Hypholoma) suvuissa. Mielenkiintoinen viljeltävä on valkohytykkä (Tremella fuciformis), joka loissienenä vaatii isäntäsienekseen Hypoxylon-suvun syyläsieniä. Sientenviljelylaitoksia kutsutaan nimellä sienimö, ja sen lämpötilaa, valaistusta ja kosteutta voidaan pitää mahdollisimman tasaisena. Suuret kauppaketjut suosivat tehokkaita sienimöitä, kun toisaalta taas kotitarpeiksi ja vaikkapa torikauppaan voidaan sieniä viljellä edullisesti pientiloilla.