cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viitehintajärjestelmä
Viitehintajärjestelmä täydentää Suomessa huhtikuusta 2003 voimassa ollutta lääkevaihtoa. Lääkevaihto on käytäntö, jossa lääkärin määräämän alkuperäislääkkeen tilalle vaihdetaan potilaan suostumuksella apteekissa edullisempi rinnakkaisvalmiste. Vaihdon ansiosta potilas saa edullisemman lääkkeen, jonka mukaan maksetaan myös Kela-korvaus viitehintajärjestelmän tultua voimaan.
Viitehintajärjestelmään on sisällytetty vuoden 2006 lääkelain muutoksessa lääkevaihdon ulkopuolelle jätetyt tietyt rinnakkaisvalmisteet. Tuolloin lääkevaihdon ulkopuolelle rajattiin sellaiset Suomessa analogiamenetelmäpatentilla suojatut lääkkeet, joilla oli tuotepatentti voimassa vähintään viidessä EU-maassa.
Lääkäri voi kieltää lääkevaihdon hoidollisin tai lääketieteellisin perustein. Tällöin hän merkitsee vaihtokiellon lääkemääräykseen, ja potilaan saama Kela-korvaus lasketaan alun perin määrätyn lääkkeen hinnan perusteella.
Tom Ellis
Thomas John Ellis (s. 17. marraskuuta 1978 Cardiff, Wales) on walesilainen näyttelijä. Hän on tehnyt televisiorooleja, muun muassa BBC:n Miranda- ja Foxin tuottamassa Lucifer-sarjoissa.
Yksityiselämä
Ellis syntyi 17. marraskuuta Walesin Cardiffissa. Hänen vanhempansa ovat Marilyn Jean Hooper ja Christopher John Ellis. Thomas Ellisin isä, setä ja sisar ovat pappeja. Nuoruudessaan Ellis soitti käyrätorvea Sheffieldin kaupungin nuoriso-orkesterissa.
Ellis sai ensimmäinen tyttärensä Noran vuonna 2005 Estelle Morganin kanssa. Vuosina 2006 - 2014 Ellis oli naimisissa näyttelijä Tamzin Outhwaiten kanssa. Heillä on kaksi yhteistä tytärtä, Florence Elsie (s. 2008) ja Marnie Mae (s. 2012). Vuonna 2019 Ellis meni naimisiin Meaghan Oppenheimerin kanssa.
Radzivillin kronikka
pienoiskuva|[[Kiovan rus|Kiovan suuriruhtinas Igorin sotaretki Radzivillin kronikasta.]] Radziwiłłin kronikka tai Königsbergin kronikka on kronikka, joka on kirjoitettu ilmeisesti 1200-luvun alussa. Siitä on säilynyt kaksi kopiota 1400-luvulta. Ensimmäinen on Radzivillin kronikka, jossa on lukuisia miniatyyrejä koristeina, ja toinen on Moskovan akateeminen kronikka. Jälkimmäinen puolestaan muistuttaa Nestorin kronikkaa, johon on lisätty joka vuosi merkintöjä aina vuoteen 1206 saakka.
Radzivillin (Königsbergin) kronikka
Kronikan listassa olevat nimitykset ovat Liettuan suuriruhtinaskunnan sotapäällikön Janus Radzivillin, jolla oli ensimmäinen eli Radzivillin kronikan lista 1600-luvulta Königsbergistä. Siellä sitä säilytettiin 1700-luvulle saakka, kunnes seitsenvuotisen sodan seurauksena se päätyi vuonna 1758 sotasaaliina Venäjälle, missä se toimitettiin Pietarin tiedeakatemiaan. Paikkaa, jossa kronikka laadittiin ei tiedetä, mutta monien mielestä se on kirjoitettu Länsi-Venäjällä, ilmeisesti Smolenskissa. Kronikkaa säilytetään Venäjän tiedeakatemian kirjastossa.
Miniatyyrit
pienoiskuva|[[Kreikkalainen tuli, jota käytettiin aseena Bysantissa.]] Kronikan mielenkiintoisinta antia ovat miniatyyrimaalaukset, joita on 617 kappaletta. Niissä on kuvattu Radzivillin kronikan tapahtumia. Kronikka on yksi kolmesta säilyneestä muinaisvenäläisestä eli keskiaikaisesta kuvitetusta kronikasta. Kaksi muuta ovat Geogi Amartolin kronikka Tverin listassa 1300-luvulta (käännös bysanttilaisista annaaleista eli ei ole venäläinen kronikka) sekä moniosainen Suuri kronikka 1500-luvulta.
Päätellen siitä, että Moskovan akateemisen kronikan listassa joissakin tapauksissa puhtaaksikirjoittaja on vahingossa jättänyt pois tekstiä, joka on välillä Radzivillin kronikan pienoiskuvaluettelossa. Siinä oli yleinen kuvaluettelo molemmista luetteloista. Aiemmin oletettiin, että Moskovan akateemisen kronikan lista on yksinkertaisesti kopio Radzivillin kronikasta. Nykyisin ajatellaan, että se ei pidä paikkaansa. Sen vuoksi monet tutkijat olettavat, että 1400-luvun kuvat ovat kopioita vielä vanhemmista teoksista. Alkuperäiset miniatyyrikuvat ovat ilmeisesti 1000-luvulta.
Radzivillin kronikan miniatyyrikuvat antavat huolitellusta ulkonäöstään huolimatta varsin hyvän kuvan keskiaikaisen Rusin valtakunnan jokapäiväisestä elämästä, rakennustaitdoista sekä sotatoimista. Niitä nimitetään ”ikkunoiksi menneeseen maailmaan”. Pienoiskuvien tapahtumat ovat hyvin monipuolisia: taisteluita, talonpoikien kapinoita, kansanjuhlia, perhe-elämää ja todellisia historiallisia tapahtumia, kuten Taistelu Nemigalla ja Vsetslav Polotskin vangitseminen. Artemi Vladimirovitš Artsihovski on tutkinut Radzivillin kronikan pienoiskuvia eräässä taideteoksessaan.
HMS Versatile
HMS Versatile (viirinumerot F29 (lokakuu 1917), G10 (maaliskuu 1918-syyskuu 1919), D32 (1920-1940) ja I32 (1940-)) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1917 vesille laskettu Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin osana vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilausta Hawthorn Leslie and Companyltä Hebburnistä, missä köli laskettiin 31. tammikuuta 1917. Alus laskettiin vesille 31. lokakuuta ja se valmistui 11. helmikuuta 1918.
Radzivillin kronikka
Tekstit
Ensimmäisen kerran Radzivillin kronikka painettiin kirjapainossa Pietarissa vuonna 1767. Se oli ensimmäinen painettu kronikka. Kronikan painos tehtiin kopiosta, jonka tekoon osallistuivat G. Taubert ja Ivan Barkov. Teoksessa on paljon epätäsmällisyyksiä ja lisäyksiä, kuten epäilyttäviä tietoja Tatiševin Venäjän historia -kirjasta.
HMS Versatile
Palvelus
Vuoden 1919 keväällä Atlantin laivastoon muodostettiin 1. hävittäjälaivue, johon myös Versatile liitettiin. Laivueen johtoaluksena oli HMS Wallace ja toisen viirikön johtoaluksena HMS Valorous. Vuonna 1921 laivueista muodostettiin uusia pienempiä laivueita, jolloin Versatile pysyi edelleen Wallacen johtamassa 1. laivueessa.
Euroopan sotatoimien päätyttyä alus siirrettiin reserviin. Se sijoitettiin 1947 poistolistalle ja alus myytiin 1949 romutettavaksi BISCOlle. Alus saapui hinattuna Grantoniin romutettavaksi.
Radzivillin kronikka
Tekstit
Vuonna 1902 Radzivillin kronikasta tehtiin valokuvaamalla mustavalkoinen teos. Tekstin tieteellinen painos, jonka laatimisen aloitti M. D. Priselkov, saatiin valmiiksi puolivuosisataa hänen kuolemansa jälkeen: teos valmistui vasta vuonna 1989.
Vaulat
Vaulat (Asarina) on ratamokasveihin (aiemmin naamakukkais- eli syyläjuurikasveihin Scrophulariaceae) kuuluva köynnöskasvisuku. Sen lajeja voidaan viljellä yksivuotisina koristekasveina.
Romain Dumas
Romain Dumas (s. 14. joulukuuta, 1977 Alès, Ranska) on ranskalainen moottoriurheilija. Hän on vuoden 2010 ja 2016 Le Mansin 24 tunnin ajon voittaja. Tällä hetkellä hän kilpailee FIA WEC -sarjassa Porschen LMP1-luokan tehdastallissa. Aiemmin hän on kilpaillut Audilla.
Ura
Dumas aloitti uransa Karting-sarjoista vuonna 1992. Vuonna 1996 Dumas kilpaili Ranskan Formula Renault -sarjassa ja vuonna 1998 Ranskan Formula 3 -sarjassa. Vuosina 2001-2002 Dumas kilpail Euro Formula 3000 -sarjassa.
Vuodesta 2001 Dumas on kilpaillut Le Mansin 24 tunnin ajossa. Kahdella ensimmäisellä yrityksellä hän sijoittui GT-luokassa toiseksi Le Mansin kilpailussa vuosina 2001-2002. Vuonna 2007 Dumas kilpaili LMP1-luokassa ja sijoittui kilpailussa kolmanneksi samana vuonna. Vuonna 2010 Dumas voitti Audilla Le Mansin kilpailun yhdessä Mike Rockenfellerin ja Timo Bernhardin kanssa.
Vuodet 2012-2013 Dumas on kilpaillut FIA World Endurance Championship -sarjassa yksittäisiä kilpailuja. Vuodesta 2014 Dumas on kilpaillut täyden kauden sijoittuen sarjassa kolmanneksi yhdessä Marc Liebin ja Neel Janin kanssa.
Rata-autoilun lisäksi Dumas on ajanut Rallin MM-sarjaa.
Aritmeettis-geometrinen epäyhtälö
Aritmeettis-geometrinen epäyhtälö on reaalilukuja koskeva epäyhtälö, jonka mukaan ei-negatiivisten lukujen aritmeettinen keskiarvo on aina vähintään yhtä suuri kuin niiden geometrinen keskiarvo. Muodollisesti, jos pätee, niin on voimassa . Aritmeettis-geometrinen epäyhtälö voidaan todistaa esimerkiksi suuruusjärjestysepäyhtälön tai Jensenin epäyhtälön avulla. Epäyhtälössä pätee yhtäsuuruus jos ja vain jos.
Jos lukujen x_i oletetaan kaikkien olevan positiivisia ja sovelletaan aritmeettis-geometrista epäyhtälöä lukuihin, saadaan geometris-harmoninen epäyhtälö
.
Tässä epäyhtälön oikealla puolella oleva lauseke on nimeltään harmoninen keskiarvo.
Painotettu aritmeettis-geometrinen epäyhtälö yleistää hieman aritmeettis-geometrista epäyhtälöä. Sen mukaan, jos ovat ei-negatiivisia reaalilukuja ja  ovat ei-negatiivisia reaalilukuja, joiden summa on yksi, on eli
Sovelluksia
Aritmeettis-geometrisen epäyhtälön avulla voidaan todistaa vaikkapa eksponenttifunktion olevan äärellinen kaikilla reaaliluvuilla: Todistetaan ensin, että Määritellään, jolloin on riittävää osoittaa että a_n on kasvava kun n>|x|. Tämä seuraa, kun valitaan aritmeettis-geometrisessa epäyhtälössä n kappaletta lukuja ja kerran 1. Toisaalta epäyhtälö seuraa edellisestä, kun epäyhtälössä kirjoitetaan x:n paikalle -x.
Painotettu aritmeettis-geometrinen epäyhtälö
Olkoot epänegatiiviset luvut ja epänegatiiviset painot  annettu. Asetetaan. Jos w>0, on voimassa
ja yhtäsuuruus pätee jos ja vain jos kaikki x_k, joilla w_k > 0, ovat yhtäsuuria. Tässä on oletettu, että 0^0=1.
Jos kaikki w_k=1, epäyhtälö palautuu tavalliseksi aritmeettis-geometriseksi epäyhtälöksi.
Muita aritmeettis-geometrisen epäyhtälön yleistyksiä ovat Muirheadin epäyhtälö, Maclaurinin epäyhtälö sekä potenssikeskiarvoepäyhtälö.
Taavi Tamminen
pienoiskuva|Taavi Tamminen vuoden 1920 olympialaisissa. Taavi Nikolai Tamminen (10. maaliskuuta 1889 Uurainen – 19. tammikuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen painija ja olympiamitalisti.
Antwerpenin 1920 kesäolympialaisten kreikkalais-roomalaisen painin 67,5 kilon sarjan loppuottelussa Tamminen houkuteltiin häviämään kultaa voittaneelle Emil Väreelle. Palkkioksi tästä hän sai Väreen kultamitalin itselleen. Vuonna 1921 hän voitti kultaa MM-kisoissa ja PM-kisoissa. Ainoan Suomen mestaruutensa Viipurin Voimailijoita edustanut Tamminen voitti 1922. Myöhemmin hän toimi painituomarina ja Berliinin 1936 olympialaisissa Suomen olympiajoukkueen hierojana.
Nokipalo
Nokipalo on palo, jossa savuhormin sisäpinnalla oleva noki ja karsta / palamaton hiili palaa. Nokipalo aiheutuu, kun epätäydellisen palamisen seurauksena savuhormiin kertyy liiallinen määrä nokea, joka kovan tuulen, lämmön, tai kipinän vaikutuksesta syttyy palamaan. Nokipalolle tyypillistä on kova kuumuus savuhormissa (n. 1 200 °C), minkä takia savuhormi on vaarassa vaurioitua. Nokipalo voi myös kipinöidä ympäristöön.
Nokipalo ilmenee niin, että tulipesä alkaa vetämään tavallista voimakkaammin. Lisäksi savupiipusta saattaa tulla jopa metrin mittaisia liekkejä. Nokipalo voi olla helpompi havaita talon ulkopuolelta kuin sisältä.
Nokipaloille ja muille tulisijoihin ja hormeihin liittyville tulipaloille on tyypillistä, että ne tapahtuvat pääosin asumiseen liittyvissä rakennuksissa: 84 % asuinrakennuksissa, 4 % vapaa-ajan rakennuksissa ja 4 % muissa rakennuksissa. Tilastojen mukaan nokipalolle on tyypillistä, että tulipalo palaa vain savuhormissa (95 %). Vuosittain noin 16 nokipaloa (4–6 %) leviää savuhormien ulkopuolelle ja sytyttää rakennuksen rakenteita tai irtaimistoa palamaan. Nokipalon leviämiseen savuhormin ulkopuolelle vaikuttaa hormin kunto.
Nokipalon voi välttää huolehtimalla savuhormin säännöllisestä nuohouksesta ja polttamalla tulisijoissa vain kuivaa puuta riittävällä ilmamäärällä.
Samaran kulttuuri
Samaran kulttuuri oli neoliittinen kulttuuri, joka vallitsi Samaran alueella Volgan keskijuoksulla kuparikaudella, varhaisella 5. vuosituhannella. Kulttuuria on pidetty indoeurooppalaisten alkukotina. Sen jälkeen alueella vallitsi Khvalynskin kulttuuri. Kulttuuri löydettiin Syezzheyen (Съезжее) kylän kaivauksissa 1973.
Kulttuuriin liittyi karjan ja hevosten uhraamista. Eläinuhrit oli haudattu matalissa kulhoissa ihmishautojan päälle. Ei osata varmasti sanoa tunsiko tämä kulttuuri hevosen käytön ratsuna. Kulttuuriin liittyi hevosen kuvia, muttei tiedetä olivatko ne kesytettyjä vai eivät. Kivestä ja luusta tehtyjä tikareita haudattiin haudatun käteen tai pään lähelle. Myöhemmin yleistyivät tikarit lasten haudoissa. Myös keihäitä ja nuolenkärkiä haudattiin. Hautalahjoja olivat myös luiset levyt, jotka yleensä esittivät härkää tai hevosta, ehkä haarniskan osia. Saviastioiden koristelun aaltoviivoin yms. ajatellaan viittaavan siihen, että esitettiin aurinkoa, joka oli munanmuotoisen astian suu.
Dnepr-Donin kulttuuri
Samaan aikaan vallitsi lännempänä Mustan meren pohjoispuolella metsästäjä-keräilijöiden Dnepr-Donin neoliittinen kulttuuri, joka oli siirtymässä maatalouteen. Tämä kulttuuri hautasi vainajiaan yleensä lännempänä tavallisiin joukkohautoihin, mutta myös yksittäishautoihin. Hautapaikka peitettiin okralla.
Johan Wilhelm Rosenborg
Johan Wilhelm Rosenborg (6. huhtikuuta 1823 Pernaja – 13. heinäkuuta 1871 Rönnskär) oli suomalainen juristi ja professori.
Rosenborgin vanhemmat olivat laivuri Johan Erik Rosenborg ja Lovisa Amalia Bastman. Rosenborgin puoliso vuodesta 1870 oli Maria Alexandroff (k. 1928). Rosenborg valmistui filosofian kandidaatiksi 1847, lakitieteen kandidaatiksi 1854 ja lakitieteen lisensiaatiksi (tohtoriksi) 1857, väitöskirjan aiheenaan Om inskränkningar uti dispositionsrätten öfver hemman (1856). Kameraali- ja politialainopin sekä valtio-oikeuden dosentti Rosenborgista tuli 1858, tutkimuksella Om fattigdomen och fattigvården in Finland, joka suomennettiin 1863. Samojen alojen professori Helsingin yliopistoon hänestä tuli 1860, tutkimuksella Bidrag till jordbeskattningens historia i Finland i medlet af sextonde seklet. Rosenborgin huomattavin teos oli silti hänen vuoden 1863 luentojensa pohjalta samana vuonna julkaistu Om riksdagar, joka lienee osaltaan vaikuttanut uudelleen koolle kutsuttujen valtiopäivien toimintaperiaatteisiin. Siitä oli hyötyä myös vuoden 1865 perustuslakikomitealle, jonka tehtävänä oli laatia uusi valtiopäiväjärjestys. Rosenborg oli itsekin komitean jäsen, samoin kuin vuoden 1863 valtiopäiville esityksiä valmistelleen komitean jäsen ja mainittujen valtiopäivien talousvaliokunnan sihteeri. Vuoden 1867 valtiopäivillä Rosenborg oli perustuslakivaliokunnan sihteeri. Vuosina 1868–1871 hän taas oli Suomen Pankin valtuusmies.
Marinos
Marinos Neapolislainen (400-luvun puoliväli) oli kreikkalainen uusplatonilainen filosofi. Hän oli kotoisin Palestiinasta, ja hän kääntyi jo varhain vanhaan kreikkalaiseen uskontoon.
Marinos tuli Ateenaan kun uusplatonilaisella koululla oli Proklosta lukuun ottamatta suuri puute arvovaltaisista filosofeista. Marinos pääsi koulun johtoon Prokloksen jälkeen enemmänkin tästä syystä kuin siksi, että hänen kykynsä filosofina olisivat olleet erityisen silmiinpistäviä. Marinoksen aikaan vanhan kreikkalaisen uskonnon harjoittajat kärsivät suurissa kristittyjen toimeenpanemissa vainoissa. Marinoskin joutui pakenemaan Epidaurokseen.
Marinoksen merkittävin teos oli Prokloksen elämäkerta, joka on säilynyt. Se julkaistiin ensimmäistä kertaa yhdessä Marcus Antoninuksen töiden kanssa vuonna 1559. Myöhemmin Fabricius julkaisi sen Hampurissa vuonna 1700 ja Boissonaden toimittamana uutena editiona korjausten ja huomautusten kera vuonna 1814.
Marinoksen nimiin on laitettu myös muita filosofisia teoksia. Näihin sisältyy muun muassa Aristoteleen teosten ja Filebuksen kommentaarioita. Kerrotaan, että hän olisi tuhonnut jälkimmäiset, sillä hänen seuraajansa Isidoros oli ilmaissut paheksuntansa niitä kohtaan.
Gemma Funtek-Snellman
Gemma Funtek-Snellman (17. tammikuuta 1910 Viipuri – 27. elokuuta 1996) oli suomalainen, myöhemmin Ruotsiin asettunut, ruotsin kielellä kirjoittanut lastenkirjailija ja kääntäjä.
Funtek-Snellmanin vanhemmat olivat kapellimestari Leo Funtek (1885–1965) ja Bertha Constance Liljeström (1887–1961). Hän oli naimisissa Helge Herolf Snellmanin (s. 1898) kanssa.
Tiedon puu
Tiedon puu (Kundskabens træ) on Nils Malmrosin käsikirjoittama ja ohjaama tanskalainen nuorten draamaelokuva vuodelta 1981. Väljästi Malmrosin omaan nuoruuteen perustuva tarina on yksi Tanskan kulttuurikaanoniin vuonna 2006 valitusta elokuvasta.
Juoni
Elokuva seuraa murrosikäisiä koululaisia 1950-luvun lopun Århusissa. Nuoret varttuvat 7-luokkalaisista 9-luokkalaisiksi. Elokuvan päähenkilö on luokan kaunein ja varhaiskypsin tyttö Elin, joka aiheuttaa muissa tytöissä kateutta ja pojissa epävarmuutta. Toinen päähenkilö on tyttöjen suosima luokan johtajapoika Niels-Ole, joka ei kiinnostu omanikäisistään vaan ihastuu alemmalla luokalla olevaan nättiin Maj-Brittiin.
Tuotanto
Tiedon puuta kuvattiin kahden vuoden aikana niin, että elokuvan päähenkilöt varttuvat oikeasti 13-vuotiaista 15-vuotiaiksi.
Vastaanotto
Kuvaaja Jan Weincke sai vuonna 1983 Bodil-palkinnon Tiedon puun ja Bille Augustin Zappa-elokuvan kuvauksesta.
Vuonna 2006 elokuva otettiin yhtenä kahdestatoista elokuvasta mukaan Tanskan kulttuurikaanoniin.
Jatko-osa
Vuonna 2009 Malmros toi ensi-iltaan Tiedon puun eräänlaisen jatko-osan Kærestesorger, jossa hän kuvasi lukioikäisiä näyttelijöitään kahden vuoden aikana.
Vänortsparken
Puiden istuttaminen puistoon aloitettiin vuonna 1851. Vuonna 1888 puisto paloi pahoin tulipalossa. Puiston niminä olivat käytössä ennen vuotta 1985 Skolparken ja Kyrkotorget. Vuonna 1985 puisto laitettiin perusteellisesti uusiksi, ja samalla sen nimi muutettiin Vänortsparkeniksi. Puistossa on kulhonmuotoinen nurmialue, jota ympäröivät pensaat ja puut. Puiston läpi kulkee keinotekoinen puro sekä kolme siltaa. Nurmialuetta käytetään säännöllisesti erilaisiin tapahtumiin, kuten ulkona voimistelemiseen.
Naantalin voimalaitos
pienoiskuva|250px|Naantalin voimalaitos talviyönä. Naantalin voimalaitos on sähköä, kaukolämpöä ja höyryä tuottava voimalaitos Naantalissa Naantalin satamassa, ja sen on omistanut ensin Imatran Voima (IVO), sitten Fortum ja nykyisin Turun Seudun Energiantuotanto. Se koostuu kahdesta yksiköstä (NA3 ja NA4) joista NA3 käyttää voimanlähteenään kivihiiltä ja NA4 on monipolttoainelaitos joka käyttää pääpolttoaineenaan biopolttoaineita, kuten puuhaketta ja kuorta. Kivihiilikäyttöiset yksiköt NA1 ja NA2 on lakkautettu vuonna 2020.
Vänortsparken
Historia
Vuonna 1851 kaupunkiin perustettiin yhdistys edistämään puiden istuttamista yleisille paikoille. Siitä tuli myöhemmin puutarhayhdistys, jonka tehtävä oli kylvää Kyrkotorgetille (Kirkkotori) nurmikkoa ja istutuksia vuonna 1858. Molemmat, kirkkotori sekä koulupuisto täytettiin istutuksilla vuonna 1861. Puisto toimi myös jalkapallokenttänä siihen saakka, kunnes Gammliavallen perustettiin vuonna 1925. Puistoa on kutsuttu myös Skolparkeniksi (Koulupuisto), koska sitä ympäröivissä kortteleissa oli näihin aikoihin useita kouluja.
Naantalin voimalaitos
Länsi-Suomessa oli tarvetta suurelle sähköntuottajalle, joten vuonna 1960 Imatran Voima rakensi laitoksen ykkösyksikön, joka tuotti ainoastaan sähköä. Sijoituspaikaksi valittiin Naantalin satama, koska se oli hyvällä paikalla tuontipolttoaineen kannalta ja viereiseltä Nesteen Naantalin jalostamolta saatiin osaavaa työvoimaa rakentamaan laitosta. Myös maaperän kalliopohjan ansiosta paikalle voitaisiin myöhemmin rakentaa maakaasua hyödyntävä laitos. Nykyään Naantalin voimalaitos tuottaa sähkön lisäksi suurimman osan Turun seudun kaukolämmöstä ja lähiseudun teollisuuslaitosten käyttämästä höyrystä.
Vänortsparken
Historia
Vuonna 1985 puisto muutettiin ystävyyskuntapuistoksi, eli Vänortsparkeniksi. Siellä on oma paikka kaikille Uumajan ystävyyskunnille, eli Tanskan Helsingørille, Suomen Vaasalle, Venäjän Petroskoille, Norjan Harstadille, Saksan Würzburgille ja Kanadan Saskatoonille. Kungskatanin suunnassa, puiston luoteiskulmassa, on Ante Dahlstedtin suunnittelema maapalloa esittävä Tellus-niminen taideteos. Se on hitsattua kuparipeltiä, jossa lukee: ”edistäköön kaupunkiemme välinen ystävyys ja ymmärrys rauhaa ja vapautta maapallollamme”.
Puistossa kasvaa myös Ruotsin kaupunginpuutarhurien istuttama Uumajan oma kansallispuu, Betula verrucosa, joka on taalainkoivu.
Naantalin voimalaitos
Kaukolämpöä laitos on tuottanut vuodesta 1982 lähtien. Pääpolttoaineena on kivihiili, mutta käynnistyksessä ja varapolttoaineena käytetään raskasta polttoöljyä, jonka lisäksi poltetaan sahanpurua ja jalostamokaasua Nesteen viereiseltä jalostamolta. 1990-luvulla investoitiin ilmansuojelutekniikkaan: vuonna 1992 rakennettiin uusi 134 metriä korkea savupiippu ja rikinpoistolaitos, jonka puhdistuskyky on hiilen laadusta ja käyttöolosuhteista riippuen 70–90 prosenttia. Vuonna 1972 Naantali voimalaitos oli Pohjoismaiden suurin hiilivoimalaitos. Vuonna 1979 IVO teki ensimmäisen sopimuksen kaukolämmön toimittamisesta Turun alueelle. Fortum myi Naantalin voimalaitoksen TSME:lle (Turun Seudun Maakaasu ja Energiantuotanto Oy:lle, nyk. TSE) vuonna 2012; kauppahinta oli 73,8 miljoonaa euroa. Omistusoikeus laitokseen siirtyi TSME:lle 31. joulukuuta 2012. Fortum jatkaa laitoksella käyttö- ja kunnossapitopalvelun tuottamista.
Kaukolämpöä voimalaitos tuottaa 180 000 asukkaalle Turkuun, Naantaliin, Raisioon ja Kaarinaan. Voimalaitos tuottaa sähkötehoa 256 megawattia, kaukolämpötehoa 350 megawattia ja prosessihöyrytehoa 80 megawattia. Naantalin voimalaitos tuottaa sähköä siirtoverkkoon noin 1 000 gigawattituntia, höyryä noin 600 gigawattituntia ja kaukolämpöä lämmönsiirtoverkkoon noin 1 500 gigawattituntia vuodessa.
Voimalaitoksen pohjoispuolella sijaitsee Luolalanjärvi, jota on 1990-luvulla jopa kaavailtu täytettäväksi osittain voimalan hiilikentäksi.
Naantalin voimalaitoksen viereen aloitettiin vuoden 2014 lopulla rakentamaan Naantalin monipolttovoimalaitosta, joka käyttää polttoaineena kivihiilen ja jalostamokaasun lisäksi biopolttoaineita kuten puuhaketta. Hanke on ensimmäinen allianssimallilla toteutettu teollisuushanke Suomessa. Naantalin monipolttovoimalaitoksen rakennushanke voitti Vuoden työmaa 2016 -palkinnon. Uuden laitoksen on tarkoitus korvata vanha kivihiilivoimalaitos. Monipolttoainevoimalaitos otettiin tuotantokäyttöön syksyllä 2017. Joulukuun alussa 2017 Naantalin kivihiilivoimalaitoksen kolmesta yksiköstä kolmosyksikkö oli käytössä. Varalaitoksena toimii kakkosyksikkö ja sillä on käyttötunteja jäljellä 8 000 tuntia. Vuokrattu ykkösyksikkö kuuluu Fingrid Oyj:n tehoreservijärjestelmään.
Naantalin voimalaitoksilla työskentelee noin 70 Fortumin työntekijää ja töitä tehdään ympärivuorokautisessa viisivuorotyössä. Kerrallaan voimalaitokselle työskentelee noin kymmenen henkilöä. Fortumilla oli vuonna 2017 Naantalissa yhteensä 130 työntekijää, kun mukaan lasketaan viereisen Luolalan teollisuusalueen Fortum Turbinesin työntekijät.
Viitteet
60.45767°N, 22.05517°W
Riuttahaikara
Riuttahaikara (Egretta gularis) on haikaroiden heimoon kuuluva haikaralaji.
Tuntomerkit
Riuttahaikara on 55-68 senttimetriä pitkä ja sen siipiväli on 88-112 senttimetriä. Lajista esiintyy kaksi eri värimuotoa, valkoinen ja lyijynharmaa. Valkoinen muoto muistuttaa suuresti silkkihaikaraa. Riuttahaikara on samanmuotoinen ja -kokoinen, mutta sen nokka on yleensä hieman pidempi ja tyveltään paksumpi, mutta muuten paksumpi ja yleensä hieman alaspäin kaareva. Nokka ei myöskään ole kokotumma kuten silkkihaikaralla, vaan reunoilta ja kärjestä kellertävä. Jalat ovat harmaanmustat nilakn puoliväliin asti, mutta nilkan alaosat ja varpaat ovat himmeänkeltaiset. Joskus jalat voivat olla laajemminkin kellertävät. Valkoisen värimuodon nuorilla yksilöillä on puvussaan yleensä mustia siipisulkia.
Levinneisyys
Riuttahaikaroita tavataan Länsi-Afrikassa Atlantin rannikolla ja sisämaassa ja Itä-Afrikassa Intian valtameren rannikolla sekä Punaisenmeren ja Arabianmeren ja Persianlahden rannikoilla. Lajin muuttotavoista ei tiedetä paljon, mutta se on luultavasti osittain muuttolintu.
Elinympäristö
Riuttahaikarat suosivat kivi- tai hiekkarantoja ja riuttoja ja särkkiä.
Jättiläiset ovat kuolleet
Jättiläiset ovat kuolleet on Mika Waltarin näytelmä vuodelta 1930. Näytelmä kertoo nuoresta miehestä, joka on kiihkeästi rakastunut itseään vanhempaan naiseen. Nainen suhtautuu mieheen viileästi, mutta heidän välilleen syntyy kuitenkin yhden yön suhde. Tarinalla ja henkilöillä on ilmeisiä yhteyksiä Waltarin elämään.
Sakyamuni
Sakyamuni (Dharmakustannus ‎– ORFB 161) on Pekka Airaksisen vuoden 2005 CD-R-albumi, joka sisältää jo vuonna 1994 C-kaseteilla (Kusuma ja Mahavastu) julkaistua materiaalia.
Kappaleet
1. Sakyamuni (10'04) 2. 10 Powers (10'50) 3. Kaya (6'50) 4. Nirmana (5'13) 5. Wheel of Time (5'45) 6. Wheel of Time (5'43) 7. Hamsa (2'55) 8. Mala (5'56)
Jättiläiset ovat kuolleet
Taustaa
Maaria Koskiluoman mukaan Jättiläiset ovat kuolleet oli Waltarin esikoisnäytelmä, ja myös Panu Rajalan mukaan Waltari ”debytoi” teatterissa tällä näytelmällä. Näytelmän kirjoittaessaan Waltari oli 22-vuotias. Ritva Haavikko on kuitenkin huomauttanut, että Waltari oli tehnyt jo aiemmin yksinäytöksisen farssin Tieteellinen teoria. Hän kirjoitti sen Nuoren Voiman Liiton teatteripiirin kesäkiertuetta varten pääsiäisenä 1928.
Waltari on kertonut kirjoittaneensa näytelmän neljässä päivässä huhtikuussa 1930, kun hän oli palannut Suomeen Pariisin-matkaltaan. Näytelmä julkaistiin jo ennen ensi-iltaansa painettuna syksyllä 1930 kokoelmassa ''Jättiläiset ovat kuolleet. Novelleja ja näytelmä''. Vuonna 1999 se julkaistiin uudelleen kokoelmassa Mika Waltarin näytelmät.
Tapahtumat
Tarina kertoo nuoresta tutkijasta, Birgeristä, joka on rakastunut kiihkeästi häntä muutamaa vuotta vanhempaan Elinaan, itsenäiseen virkanaiseen. Nainen suhtautuu mieheen viileästi, mutta heidän välilleen syntyy kuitenkin yhden yön suhde, joka johtaa epätoivottuun raskauteen. Birger haluaisi mennä naimisiin, mutta Elina vetoaa muun muassa ihmisten paheksuntaan ja siihen, että hän menettäisi itsenäisyytensä ja työnsä konttorissa. Birger lainaa vastahakoisesti Elinalle 2000 markkaa, ja näytelmän lopussa Elina kertoo tehneensä abortin. Birgerin ystävä Yrjö, joka saapuu Birgerin luo Elinan lähdettyä, suhtautuu aborttiin kyynisesti. Birger poistuu puutarhaan ja ampuu itsensä.
Teemat
Koskiluoman mukaan näytelmän teemoja ovat vanhan moraalin ja uuden rationalismin ristiriita ja rakkauden tuhoisuus, ja Rajalan mukaan se kuvaa kaupunkilaisnuorison sukupuolimoraalisia ongelmia. Näytelmän nimessäkin esiintyvät jättiläiset ovat symboli, joka viittaa ”elämänprinsiippiin”, elämänhaluun ja uskoon lapsia ja uutta sukupolvea kohtaan.
Näytelmässä on yhteyksiä Suureen illusioniin, kun se korostaa eroottisen suhteen vaarallisuutta: romaanissa tuloksena on parantumaton syfilis ja näytelmässä abortti. Sekä romaanin Hellas että näytelmän Birger tekevät itsemurhan. Kumpikin teos kuvaa myös idealismin tappiota, kun suuri ja korkeaksi kuviteltu rakkaus tuottaa pettymyksiä, häpeää ja traagisia onnettomuuksia. Nainen, joka kohtelee miestä kylmästi ja julmasti, on tavallinen hahmo Waltarin tuotannossa. Myös miljöö, 1920-luvun moderni Helsinki, liittää näytelmän Waltarin tulenkantajakauden tuotantoon. Hän jatkoi näytelmän teemoja seuraavassa romaanissaan Appelsiininsiemen, jossa päähenkilöt suunnittelevat aborttia, vaikka eivät sitä lopulta teekään.
Yhteydet Waltarin elämään
Birgerin hahmossa on eräitä yhtymäkohtia Waltariin: hän on 24-vuotias, pari vuotta Waltaria vanhempi, suorittanut kandidaatin tutkinnon kahdessa vuodessa ja julkaissut tieteellisen uransa ohessa myös menestyneen kirjan. Birger on palannut juuri pitkältä ulkomaanmatkalta, ja hän rakastaa Helsinkiä ja ihailee sitä upeana, modernina kaupunkina.
Elinalla on yhteys Suomen Pariisin-suurlähetystön virkailijaan Astrid Jäppiseen, jolla oli suhde Waltarin kanssa. Jäppistä on verrattu myös Suuren illusionin Caritakseen. Waltari kertoo matkakirjassaan Yksinäisen miehen junassa, kuinka hän toi Astridille ravintolaan ruusun, jonka Astrid laski välinpitämättömästi pöydälle ja murensi sormissaan, niin että terälehdet putoilivat lattialle. Tämä kohtaus sisältyy sekä Suureen illusioniin että Jättiläiset ovat kuolleet -näytelmään. Haavikko ja Rajala pitävät myös ilmeisenä, että Waltarin ja Jäppisen suhde johti aborttiin, vaikka Waltari ei sitä suoraan missään mainitsekaan. Hän tosin kirjoitti Jalo Sihtolalle kokeneensa Pariisissa katastrofin ja tuntevansa ”kuin en enää koskaan voisi olla onnellinen”, ja että näytelmä ”on syntynyt kipeimmästä ja synkimmästä, mitä koskaan olen tuntenut”.
Elinan hahmo herättää assosiaation myös runoilija Elina Vaaraan, johon Waltari oli aiemmin intohimoisesti rakastunut. Waltari on kertonut muistelmissaan, kuinka oli harkinnut itsemurhaa suhteen katkettua. Näytelmässä mainitaan Elinan soittavan viulua. Elina Vaara soitti myös viulua ja oli kirjoittanut runokokoelman Hopeaviulu vuonna 1928. Lisäksi Birgerin ystävällä Yrjöllä on joitakin Olavi Paavolaisen piirteitä. Haavikko olettaa, että näytelmä perustuu paitsi Pariisissa tapahtuneeseen draamaan, myös Waltarin aiempaan näytelmäsuunnitelmaan, joka olisi käsitellyt tulenkantajien vaiheita ja ristiriitoja.
Esitykset
Jättiläiset ovat kuolleet sai kantaesityksensä 25. helmikuuta 1931 Suomen Kansallisteatterissa. Sen ohjasi teatterinjohtaja Eino Kalima, ja päärooleja esittivät Joel Rinne ja Heidi Blåfield. Näytelmää esitettiin ensi-illan jälkeen kuusi kertaa, mikä oli Kansallisteatterissa tavallista uusille kotimaisille näytelmille. Waltarin itsensä mukaan ”näytelmä, joka saavutti vain ainoastaan seitsemän kertaa, ei vastannut tarkoitustaan, koska teatterin tarkoitus on puhua yleisölle”. Teatterin esitystietokanta Ilonan mukaan näytelmää ei ole myöhemmin esitetty ainakaan Suomen ammattiteattereissa.
Näytelmä sai paljon palstatilaa lehdissä, ja sitä käsiteltiin melko hellävaraisesti, vaikka teksti saikin yksimielisiä moitteita. Esimerkiksi Helsingin Sanomissa Olli Nuorto piti näytelmän henkilöitä elävinä, vaikka teksti ei hänen mielestään ollutkaan näytelmäkelpoinen. Pahiten näytelmän ja Waltarin haukkui Raoul af Hällström Svenska Pressenissä: hän totesi Waltarin kaiken kaikkiaan yliarvostetuksi kirjailijaksi. Waltarin rohkeutta arvostettiin mutta samalla myös kritisoitiin sitä, että aborttia käsiteltiin vain moraalisena, ei yhteiskunnallisena kysymyksenä. Kaikkiaan arvostelujen sävy oli kuitenkin ”kohteliaan kannustava”.
Kansallisteatterin historian kirjoittanut Rafael Koskimies toteaa näytelmästä, että Waltarin persoonallinen ääni kuuluu vuorosanoissa, vaikka nuori kirjailija ei ymmärrettävästi hallinnutkaan näytelmätekniikkaa ja juonen rakentamista. Koskimies kiittää Joel Rinteen roolityötä "syventyneeksi ja hienostuneeksi" ja sanoo sen laajentaneen Rinteen taiteilijakuvaa vakavampaan suuntaan. Heidi Blåfield ei onnistunut roolissaan yhtä hyvin, sillä hänen osansa oli kirjoitettu liian ohueksi.
Arvioita
Koskiluoman mukaan Jättiläiset ovat kuolleet on Waltarin heikoin näytelmä, itse asiassa se on vuoropuhelun muotoon kirjoitettu novelli. Näytelmässä ei ole toiminnallisuutta, sillä tapahtumia ei näytetä vaan niistä keskustellaan. Rajala nimittää näytelmää venytetyn novellistiseksi ja epäuskottavaksi. Näytelmän moraalinen ristiriita on mieto ja abortin välttämättömyys epäuskottavaa. Jättiläisten käyttö symbolina jää irralliseksi ja käsittämättömäksi. Myös henkilökuvauksessa on heikkouksia. Birgerin persoona jää ohueksi eikä hänen voimakas, idealistinen rakkautensa elämään välity katsojalle. Elina on pinnallinen ja narsistinen eikä herätä erityisemmin myötätuntoa. Birgerin itsemurha on motivoitu heikosti.
Näytelmä on aikanaan käsitellyt rohkeasti aviotonta sukupuolisuhdetta ja aborttia. Abortti oli 1930-luvulla paitsi laiton, myös arkaluontoinen aihe, jota ei ollut kirjallisuudessa vielä juuri käytetty, vaikka Minna Canth ja Maria Jotuni olivat näytelmissään käsitelleet lapsenmurhaa. Waltari käsitteli ensimmäisenä aborttia suomalaisessa näytelmässä. Kansallisteatterin johtokunta epäröikin pitkään, ennen kuin hyväksyi näytelmän esitettäväksi.
Suurin merkitys näytelmällä on kuitenkin ollut kirjailijan omassa kehityksessä. Waltari korosti itse myöhemmin, että hänen esikoisnäytelmänsä sai murskaavan vastaanoton. Vuonna 1948, 18 vuotta myöhemmin hän totesi: ”Mutta epäonnistunut esikoisnäytelmä on draamakirjailijan suuri oppitunti, jos hän vain saa näytelmänsä esitetyksi.”
Väinö Tanner (täsmennyssivu)
Väinö Tanner voi tarkoittaa seuraavia:
Nuohous
Pelastuslaissa velvoitetaan kiinteistön omistajia nuohouttamaan tulisijat ja hormit säännöllisesti. Säännöllinen tulisijojen tarkkailu on tärkeää palo- ja henkilöturvallisuuden kannalta. Yleisimmin nuohous suoritetaan kerran vuodessa. Siihen kuuluu muun muassa tulisijojen ja hormien savukanavien harjaus sekä noen poisto kanavista ja piipusta. Tuhkalle ja noelle tulee kiinteistössä olla kannellinen metallista valmistettu tuhka-astia.
Nuohoustyön suorittajalta vaaditaan Pelastuslaissa nuohoojan ammattitutkinto. Nuohooja huolehtii työllään kiinteistöjen paloturvallisuudesta, sisäilman puhtaudesta, energian säästöstä sekä ympäristön puhtaudesta.
Kiinteistön tai rakennuksen omistajan/haltijan on huolehdittava turvallisesta pääsystä nuohottaviin kohteisiin, kuten savupiipulle. Nuohooja on velvollinen ilmoittamaan havaitsemistaan tulipalon riskeistä ja mahdollisista nuohoukseen liittyvistä turvallisuuspuutteista pelastuslaitokselle. Tällaisia turvallisuuspuutteita, jotka estävät nuohouksen turvallisen suorittamisen ovat mm. irtonaiset talotikkaat tai katolta puuttuvat lapetikkaat/kattosillat (jos kaltevuus yli 1:8).
Nuohous jakaantuu kahteen päätoimialaan:
Noenpoltto
Eräs nuohouksen toimenpiteistä on noenpoltto tai pikeentymienpoltto, jonka tarkoituksena on puhdistaa savupiippu tai -hormi seinämiin kertyneistä pikeentymistä, joita ei voida mekaanisesti poistaa. Kyseessä on vaativa ja riskialtis työ, jonka tekee nuohousalan ammattilainen nähdessään sen olevan tarpeellista. Noenpoltossa on huomioitava kiinteistön paloturvallisuus. Ammattitaitoinen nuohooja varmistaa että hormi pysyy auki koko palotapahtuman ajan. Jos hormi tukkeutuu, on mahdollista että se halkeaa paineen ja kuumuuden vaikutuksesta. Noki laajenee palaessaan moninkertaiseksi, joten hormin tukkeutuminen on mahdollista. Noenpoltossa savuhormi lämmitetään ensin reilulla lämmityksellä mahdollisimman lämpimäksi (parhaiten se onnistuu talviajan runsaan lämmityksen jälkeen). Sen jälkeen nuohooja sytyttää hormiin tulen yleensä piipun yläosasta. Ennen noenpolton aloittamista nuohooja tarkistaa savuhormin kunnon, varaa alkusammutusvälineitä ja ilmoittaa poltosta aluehälytyskeskukseen. Kun pikeytymä on saatu syttymään, annetaan sen palaa itsekseen loppuun asti tarkkaillen tapahtumaa. Noenpoltto kuumentaa voimakkaasti savupiippua ja soveltuu vain ehjälle piipulle.
Itsekseen syttyvä nokipalo on merkki pitkälle pikeentyneestä savupiipusta, joka olisi pitänyt hallitusti polttaa jo aiemmin. Piipun pikeytyminen on seurausta kosteiden tai pihkaisten puiden polttamisesta (mänty, tervaspuu). Myös liian vähäinen palamisilma lisää pikeentymistä.
Sredni Stogin kulttuuri
Sredni Stogin kulttuuri sijaitsi Asovanmerestä pohjoiseen Dnepr- ja Donjokien välillä vuosina 4500–3500 eaa. Kulttuurin peruslöytöpaikka on Ukrainassa sijaitsevan Zaporižžjan kaupungin lähettyvillä.
Aiolikastike
pienoiskuva|Aiolia ja oliiveja Aioli (katalaani: Allioli, sananmukaisesti valkosipulia ja öljyä) on kylmä kastike, joka on peräisin Koillis-Espanjasta Katalonian ja Valencian seuduilta. Sen valmistukseen käytetään tavallisesti valkosipulia, oliiviöljyä, suolaa, sitruunamehua tai etikkaa ja usein myös munaa, mutta siitä on olemassa erilaisia muunnelmia erilaisin maustein.
Alkuaan aioli valmistettiin siten, että siinä oli vain valkosipulia, oliiviöljyä, joitakin tippoja sitruunamehua ja usein lisänä ruokasuolaa. Eräs mahdollisuus valmistaa tällaista majoneesikastiketta on käyttää siihen vedessä liuotettua leivänsisusta tai uuniperunan sisusta, kananmunan keltuaista, oliiviöljyä, sitruunamehua, valkosipulia, pippuria, sahramia ja suolaa.
Provencessa aiolia tarjotaan keitettyjen vihannesten, keitetyn kalan ja keitetyn munan kanssa. Usein sitä käytetään esimerkiksi keittojen lisäkkeenä. Valenciassa aioli on tavallinen paellan lisäke, ja sitä syödään myös vaalean leivän kanssa. Aioli on myös yleinen lisäke suositussa tapasruokalajissa patatas bravas.
Abby Ringquist
pienoiskuva|Abby Hughes vuonna 2011.Abby Ringquist (o.s. Hughes, s. 21. kesäkuuta 1989 Salt Lake City) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut mäkihyppääjä.
Ringquist sijoittui Oslon MM-kilpailuissa 2011 normaalimäessä 24:nneksi, Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 33:nneksi ja Falunin MM-kilpailuissa 2015 34:nneksi. Vuoden 2018 talviolympialaisissa hän sijoittui normaalimäessä 29:nneksi.
Maailmancupissa Robinson esiintyi ensimmäisen kerran joulukuussa 2011 Lillehammerissa sijoittuen 21:nneksi. Parhaimmillaan hän on sijoittunut yhdeksänneksi joulukuussa 2012 Sotšissa.
Nuorten MM-kilpailuihin Malsiner on osallistunut kolme kertaa. Vuosina 2006 ja 2009 hän sijoittui kahdeksanneksi ja vuonna 2007 18:nneksi.
Taponlehdet
Taponlehdet (Asarum) on piippuruohokasvisuku (heimo Aristolochiaceae), jonka lajit ovat myrkyllisiä. Niitä viljellään monivuotisina koristekasveina ja ne sopivat maanpeitekasveiksi. Sukuun kuuluu noin 90 lajia, joista suurin osa esiintyy vain Aasiassa.
Luettelo televisiosarjan Pasila jaksoista
Tämä on luettelo televisiosarjan Pasila jaksoista.
1. tuotantokausi
1. kausi esitettiin 17. helmikuuta – 19. toukokuuta 2007.
2. tuotantokausi
2. kausi esitettiin 19. tammikuuta – 6. huhtikuuta 2009.
3. tuotantokausi
3. kausi esitettiin 17. tammikuuta – 28. maaliskuuta 2011.
4. tuotantokausi
4. kausi esitettiin 7. marraskuuta 2011 – 9. tammikuuta 2012.
5. tuotantokausi
5. kausi esitettiin 23. tammikuuta – 26. maaliskuuta 2012.
6. tuotantokausi
6. kausi esitettiin 27. joulukuuta 2012 – 21. maaliskuuta 2013.
Denílson (jalkapalloilija, 1977)
Denílson de Oliveira Araújo kutsumanimeltään Denílson (s. 24. elokuuta 1977, Diadema, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän voitti maailmanmestaruuden vuonna 2002 Etelä-Korean ja Japanin MM-kisoissa. Denílson on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on tunnettu uskomattomista tempuistaan, erittäin hyvästä tekniikasta ja pallonhallintataidoistaan. Yksi hänen tunnetuimpia ja yleisiä harhautuksia ovat paikalla olevan pallon nopea yliastuminen, tätä temppua kutsutaan "Denílsoniksi". Denílsonilla on kuitenkin tapana pitää palloa liian pitkään. Denílson on myös esiintynyt lukuisissa Niken mainoksissa.
Nuoruus
Kuten useimmat nuoret Brasiliassa, Denílson pelasi jalkapalloa kadulla erittäin paljon. Oliveiran perhe oli kuitenkin taloudellisesti köyhä, joten Denílson piti myös nuorena huolta perheestään ja meni töihin leipomoon. Kuitenkin hänen rakkautensa jalkapalloa kohtaan oli niin suuri, ettei hän voinut jättää pelaamatta. Hän siirtyi pelaamaan jalkapalloa São Paulossa olevaan San Bernardon juniorijoukkueeseen. Denílsonin ollessa 15-vuotias, San Bernardo osallistui turnaukseen, jossa he pelasivat Corinthiansia, São Paulo Futebol Clubea ja Palmeirasia vastaan. Denílson teki kaksi maalia São Pauloa vastaan, jonka seurauksena São Paulon valmentaja Telê Santana otti yhteyttä Denílsoniin ja vuotta myöhemmin Denílson siirtyi São Paulon akatemiaan, jossa hän pelasi 19-vuotiaaseen saakka. Denílson esiintyi myös maajoukkueensa paidassa vuonna 1995 nuorten alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskisoissa.
Seurataso
Denílson aloitti uransa kaudella 1995–1996 São Paulo Futebol Clubessa. Vuonna 1998 hänestä tuli maailman kallein pelaaja, kun hän siirtyi silloisella ennätyssiirtosummalla (32 miljoonaa euroa) Espanjan Primera Divisiónin Real Betisiin. Siirtoaikoihin Denílson oli aikansa lupaavimpia jalkapalloilijoita. Kaudella 1999–2000 Real Betis putosi yllättäen Segunda Divisióniin, jonka jälkeen Real Betis lainasi Denílsonin kaudella 2000–2001 CR Flamengoon. Flamengossa Denílson pelasi 11 ottelua, joissa hän teki kolme maalia. Real Betisistä Denílson siirtyi vuonna 2005 Ranskaan FC Girondins de Bordeaux'een. Siirron tapahtuessa Denílson ei enää mahtunut Betiksen kokoonpanoon. Hänen uransa espanjalaisjoukkuessa oli pieni pettymys sekä hänelle itselleen että faneille. Denílson pelasi Betiksessä uransa pisimmän aikajakson (1998–2005, kahdeksan vuotta), jossa hän pelasi 186 ottelua ja teki 13 maalia. Siirtosummaa ei kerrottu julkisuuteen. Ranskassa Denílson sai kauden toisella puoliskolla erittäin hyvän pelivireen ja sekä syötti että teki maaleja joukkueelle ja oli tärkeä pelaaja keskikentällä. Tilastot Ranskassa hänelle olivat 35 ottelua ja kolme maalia. Bordeaux ei pystynyt täyttämään Denílsonin palkkavaatimuksia jatkosopimusneuvotteluissa joten hän lähti yhden Ranskan kauden jälkeen, vaikka olisi päässyt Bordeaux'ssa osallistumaan Mestareiden liigaan kaudella 2006–2007.
Bordeauxin jälkeen Denílsonin nimi yhdistettiin moniin eri seuroihin, kuten englantilainen Tottenham Hotspur, skotlantilainen Celtic FC ja turkkilainen Manisaspor. Lopulta Denílson siirtyi saudi-arabialaiseen Al-Nasrin joukkueeseen. Saudi-Arabiassa hän pelasi vain 15 ottelua tehden niissä kolme maalia. Al-Nasrissa Denílson teki samantapaisen maalin kuin São Paulossa, kuljettaen pallon yksin puolesta kentästä harhauttamalla monta vastustajaa ja päättäen soolohyökkäyksen maaliin.
Syksyllä 2007 Denílson siirtyi Yhdysvaltain MLS-liigan FC Dallasiin. Kuitenkin FC Dallasissa syntyi vain yksi maali (rangaistuspotku) seitsemässä ottelussa, eikä yhtään maalisyöttöä. Dallasin maalivahdin Darío Salan mukaan Denílsonilla oli vaikeuksia sopeutua/mahtua joukkueeseen. Lopulta Denílson siirtyi Brasilian pääsarjaan Palmeirasiin yhden vuoden esityksiin perustuvalla sopimuksella. Palmeirasissa Denílsonia valmensi entinen Brasilian maajoukkueen valmentaja Vanderlei Luxemburgo, jonka avulla Denílson yritti päästä jälleen huippuvireeseen. Palmeiras vapautti Denílsonin sopimuksestaan joulukuussa. Tammikuun 6. päivä syntyi huhuja joiden mukaan 31-vuotias Denílson olisi siirtymässä Englannin valioliiga -seura Bolton Wanderersiin.
Kesäkuun 2009 alussa 31-vuotias Denílson ilmoitti tehneensä sopimuksen vietnamilaisen joukkueen Xi Măng Hải Phòngin kanssa. Sopimus oli syntynyt "intohimosta lajiin". Intohimo katosi Denílsonilta yhteen puoliaikaan ja maaliin, kun Vietnamin jalkapalloliitto ilmoitti Denílsonin jättäneen seuransa pian menneen pelin jälkeen. Denílson ansaitsi Hải Phòngissa pelaamisestaan 12 000 dollarin ottelupalkkion sekä maalistaan 5 000 dollarin bonuksen.
Maajoukkue
Denílson debytoi Brasilian jalkapallomaajoukkueessa vuonna 1996 Kamerunia vastaan, ollessaan 19-vuotias. Denílson auttoi Brasiliaa voittamaan vuonna 1997 FIFA Confederations Cup, jossa hänet palkittiin turnauksen parhaana pelaajana. Hän oli Brasilian joukkueessa vuoden 1998 (hopea) ja vuoden 2002 MM-kisoissa (maailmanmestaruus). Brasilia voitti 2002 MM-finaalin 2–0 Ronaldon kahdella maalilla, Denílson otettiin vaihdosta kentälle 90 minuutin kohdalla. Denílson ei ole mahtunut maajoukkueeseen enää Carlos Alberto Parreiran tultua Brasilian päävalmentajaksi vuonna 2003.Nykyään päävalmentajana on entinen maajoukkuepelaaja Dunga. Denílson pelasi 61 maaottelussa ja teki niissä yhdeksän maalia. Kun Denílson valitsi maajoukkuepaitansa numeroksi 20, häneltä kysyttiin miksi, vastasi Denílson: "Olen kaksi kertaa yhtä hyvä kuin 10." (Tosin hänen numeronsa on vaihdellut monta kertaa, hän on pelannut myös numeroilla 10, 18 ja 17.)
Saavutukset
São Paulo:
Maajoukkue:
Real Betis:
Palmeiras:
Bumerangi
pienoiskuva|Bumerangi. Bumerangi on Australian aboriginaalien perinteinen heittoase. Bumerangi on puinen, tavallisesti keskeltä mutkalla oleva keppi. Bumerangi voidaan valmistaa sellaiseksi, että oikealla tekniikalla heitettynä se palaa heittäjälleen. Perinteisenä metsästys- ja sotavälineenä käytetyt bumerangit eivät palanneet takaisin. Nykyisin bumerangi on myös urheiluväline.
Historia
Bumerangin kaltaisia heittokeppejä on käytetty etenkin Australiassa, mutta myös Egyptissä ja Etelä-Amerikassa. Australian aboriginaalit ovat valmistaneet kaikkein monimuotoisimmat bumerangit. Vanhimmat merkit bumerangin käytöstä Australiassa on ajoitettu 10 000 vuoden taakse. Bumerangin nimi tulee englannin kielen kautta erään aboriginaalikielen sanasta ”boomori”, joskin eri kielissä esinettä kutsuttiin eri nimillä.
Tyyppejä
pienoiskuva|Erimuotoisia bumerangeja. thumb|Urheilubumerangeja. Metsästysbumerangia käytettiin etenkin metsästysaseena, eikä se palannut takaisin heittäjälle. Jotkin metsästysbumerangit olivat jopa kaksi metriä pitkiä. Materiaali vaihteli sen mukaan, mitä puuta alueella kasvoi. Ase kaiverrettiin puun juuresta, ja sen pinta saatettiin maalata ja koristella kuvioin. Metsästysbumerangi pystyttiin heittämään eri tavoin kohti saalista, kuten vaakasuuntaisesti tai maan kautta pomppien. Jos se heitettiin lintuparveen, se saattoi hyvällä onnella pudottaa useita lintuja kerralla. Taistelussa sillä pystyttiin aiheuttamaan vakavia vammoja viholliselle. Metsästysbumerangi oli monikäyttöinen, ja sitä käytettiin myös lyömäsoittimena sekä kaivu- ja leikkuutyökaluna.
Nuijabumerangi oli myös yleisesti käytetty ase. Se muistutti muodoltaan vasaraa, ja sitä heitettiin kuten metsästysbumerangia. Monikäyttöistä koukkumaista koukkubumerangiakin voitiin heittää, mutta se oli erityisen tehokas taistelussa, sillä sen avulla voitiin riisua vihollinen kilvestään. Koukkubumerangi karkaistiin usein tulessa ja teroitettiin.
Palaava bumerangi kaartaa takaisin heittäjälleen. Se on melko uusi keksintö, sillä se on tunnettu vasta 200 vuoden ajan. Se keksittiin Uudessa Etelä-Walesissa, mistä se levisi Etelä-Australiaan ja Keski-Australiaan. Siitä on tullut koko Australian symboli. Palaavaa bumerangia on käytetty huvitteluvälineenä sekä käyttäjänsä heittotaidon esittelyyn. Sitä on käytetty myös metsästysaseena ajamaan lintuparvi verkkoon tai paikkaan, jossa linnut saatiin paremmin kiinni. Nykyisin palaavaa bumerangia heitetään myös kilpaurheilulajina monessa maassa.
Heittotekniikka ja lentoperiaate
thumb|Bumerangin eräs lentorata ylhäältä katsottuna (A:sta H:hon). Bumerangia voi heitellä vain tyynellä ilmalla tai korkeintaan heikossa tuulessa. Sitä pidetään kiinni peukalolla sekä etu- ja keskisormella. Bumerangi heitetään pystyasennossa noin 45 astetta vastatuulen suunnasta oikealle (vasenkätinen heittäjä vasemmalle). Se napataan kiinni kahdella kädellä kämmenten väliin hartioiden alapuolelta ja vartalon sivulta.
Palaavan bumerangin alapinta on tasainen ja yläpinta kupera, ja sen etureuna on terävä. Näin se saa nostetta kuin lentokoneen siipi. Bumerangin siivessä oleva kierre saa bumerangin kaartamaan takaisin heittäjälle. Metsästysbumerangin alapintakin on hiukan kupera, mikä saa sen lentämään vaaka-asennossa kuin liitokiekko. Oikeakätinen ja vasenkätinen bumerangi ovat toistensa peilikuvia, ja ne heitetään eri suuntiin.