cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Pelaaminen
thumb|left|200px|Link nuorena Hyrule Castle Townin sisäänkäynnin edessä. Oikeassa alakulmassa näkyy alueen kartta, ylhäällä näkyy elämä- ja taikamittari sekä toiminnot, alhaalla vasemmalla taas [[Hyrule#Rupee|rupeet.]] Ocarina of Time on toimintaseikkailupeli, jossa on elementtejä toimintarooli- ja pulmapeleistä. Pelaaja ohjaa päähahmoa, Linkiä, kolmannen persoonan kuvakulmasta kolmiulotteisessa ympäristössä. Link käyttää taistelussa pääasiassa miekkaa ja kilpeä, mutta voi saada käyttöönsä myös muun muassa jousipyssyn, pommeja ja loitsuja. Suuri osa pelistä kuluu taisteluissa, mutta toisinaan pelaajan pitää myös hiiviskellä. Tärkeä osa peliä on maailman tutkiminen: toisinaan pelaaja huomaa alueita, jonne voi päästä vasta myöhemmässä vaiheessa peliä uuden varusteen avulla.
Ohjaussysteemin tärkeimpiä ominaisuuksia ovat tilannesidonnaiset painikkeet ja vihollisiin lukittautumista varten luotu ”Z-tähtäys”. Z-tähtäyksen avulla Link pysyy kohdistettuna valittuun viholliseen ja hyökätessä kaikki hyökkäykset menevät suoraan vihollista kohti (GameCube-versiossa tähtäys tehdään L-painikkeesta, koska Z-painike on eri paikassa). Z-tähtäyksen aikana kamera seuraa kohdetta, jota päin Link katsoo. Tätä tekniikkaa käyttäessä ammushyökkäykset ohjautuvat suoraan vihollisiin ilman manuaalista tähtäystä. Tilannesidonnaiset painikkeet mahdollistavat useiden eri toimintojen toteuttamisen samalla painikkeella, mikä yksinkertaistaa ohjaamista. Peliruudulla kerrotaan, mitä milläkin painikkeella voi tehdä kussakin tilanteessa. Esimerkiksi painike, jolla Link voi työntää laatikkoa, saa hänet myös kiipeämään sen päälle, jos pelaaja samaan aikaan työntää ohjainsauvaa eteenpäin.
thumb|200px|”Z-tähtäyksen” aikana pelikuva siirtyy [[Letterbox|Letterbox-tilaan. Keltaiset nuolet ilmaisevat vihollisen, johon pelaaja on lukittautunut.]] Link saa uusia kykyjä keräämällä esineitä ja aseita luolastoista. Kaikki esineet eivät ole välttämättömiä pelin läpäisyn kannalta. Ocarina of Timessa on lukuisia vapaaehtoisia sivutehtäviä tai tavoitteita, jotka pelaaja voi joko suorittaa tai jättää kokonaan huomioimatta. Yleensä sivutehtävästä saa palkinnoksi jonkin esineen tai kyvyn. Esimerkiksi eräässä sivutehtävässä Link voi saada lopulta käyttöönsä Epona-nimisen hevosen, jonka avulla hän voi matkustaa Hyrule Fieldillä nopeammin. Ratsun selässä voi hyökätä vihollisten kimppuun ainoastaan jousella.
Link saa pelin alussa okariinan, joka korvataan myöhemmin pelissä Ajan okariinalla. Pelin kuluessa Link oppii yhteensä kolmetoista eri melodiaa, joiden avulla voi muun muassa ratkoa pulmia ja teleportata aiemmin vierailtuihin paikkoihin maailmassa. Ajan okariinan avulla Link saa käyttöönsä myös Master Swordin Temple of Timessa; Link kuitenkin sinetöidään aikaan seitsemäksi vuodeksi, kunnes hän on kasvanut aikuiseksi ja kykenee käyttämään miekkaa. Nuorella ja aikuisella Linkillä on erilaisia kykyjä. Esimerkiksi vain aikuinen Link voi ampua jousella ja nuori Link ryömiä pienien kolojen läpi. Forest Templen jälkeen Link voi vapaasti matkustaa eri ajanjaksojen välillä kiinnittämällä ja irrottamalla miekkaa jalustalla Temple of Timessa.
Tarina
Ocarina of Timen tapahtumat sijoittuvat aikaan ennen pelisarjan neljää ensimmäistä osaa, mutta jälkeen Skyward Swordin ja The Minish Capin. Peli sijoittuu kuvitteellisen Hyrulen kuningaskuntaan, joka on tapahtumapaikkana useassa muussakin Zelda-pelissä. Hyrule Field yhdistää lukuisia muita Hyrulen alueita, joilla asuu eri rotuja, kuten hylianilaiset, kokirit, goronit, zorat ja gerudot.
Peli alkaa nuoren kokiri-poika Linkin nähdessä unta, jossa hän seisoo linnan porteilla. Valkoinen hevonen ratsastajineen laukkaa Linkin ohi, ja seuraavaksi hänen eteensä ilmestyy mustalla hevosella ratsastava mystinen hahmo (Ganondorf). Tämän jälkeen Link herää unestaan. Samaan aikaan vanha metsän vartija ja maan henki Deku Tree käskee Navi-keijun hakemaan Linkin hänen luokseen. Deku Tree kertoo, että ilkeä Gerudo-varkaiden kuningas Ganondorf on kironnut hänet. Deku Tree antaa Linkille Ganondorfin havitteleman taikakiven, Spiritual Stonen, ja käskee Linkin mennä Hyrule Castleen tapaamaan prinsessa Zeldaa. Pian Deku Tree kuolee kirouksen takia.
pienoiskuva|Jäljennös Ocarina of Time Link tapaa Zeldan Hyrule Castlen sisäpihalla. Zelda epäilee, että linnassa vieraileva Ganondorf tavoittelee Triforcea, jonka voi saada itselleen vain avaamalla Temple Of Timessa (Ajan temppeli) sijaitsevan Door of Timen (Ajan ovi). Oven avaaminen onnistuu kuitenkin vain asettamalla kolme Spiritual Stonea Ajan temppelin alttarille ja soittamalla Hyrulen kuninkaallisen perheen perintökalleudella, Ocarina of Timella (Ajan okariina), Song Of Timen (Ajan laulu). Zelda pyytää Linkiä keräämään kyseiset kolme taikakiveä ja avaamaan Ajan oven ennen Ganondorfia, jotta he voisivat pysäyttää tämän pahat aikeet.
Simpanssi
Simpanssi (Pan troglodytes) on Keski-Afrikassa esiintyvä simpanssien sukuun kuuluva ihmisapinalaji.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Tarina
Kaikki Spiritual Stonet kerättyään Link suunnistaa jälleen Zeldan luokse. Hyrule Castle Townin portilla Linkin uni käy toteen: Zelda ja Impa ratsastavat valkoisella hevosella Ganondorfin jahtaamana pois kaupungista, ja jättävät jälkeensä Ajan Okariinan. Link ottaa okariinan itselleen ja suuntaa Ajan Temppeliin. Hän avaa oven, ja sen takaa paljastuu korkea huone, jonka keskellä seisoo jalustaan iskettynä Master Sword. Link vetää miekan irti ja vaipuu sen seurauksena seitsenvuotiseen horrokseen. Herättyään aikuinen Link tapaa Valon Viisaan, Raurun. Rauru kertoo, että seitsemän vuoden aikana Ganondorf on ottanut Hyrulen valtaansa, ja muuttanut sen pimeäksi, pahoja olentoja kuhisevaksi paikaksi. Ainoastaan Seitsemän Viisasta voivat auttaa Linkiä kukistamaan Ganondorfin. Link huomaa olevansa taas Ajan temppelissä, ja yrittäessään lähteä hän tapaa mystisen naishahmon nimeltä Sheik, joka auttaa Linkiä seikkailun edetessä.
Simpanssi
Simpansseja arvioidaan elävän luonnossa 150 000 – 250 000 yksilöä.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Tarina
Löydettyään loput kuusi viisasta Link menee takaisin Ajan temppeliin. Sheik ilmestyy jälleen kerran, ja paljastaa olevansa prinsessa Zelda. Hänen piti esiintyä valepuvussa, jottei Ganondorf olisi saanut selville hänen todellista olinpaikkaansa. Keskustelun aikana paljastuu, että Ganondorf hajotti kolmivoiman vahingossa kolmeen osaan, ja sai pidettyä itsellään ainoastaan Voiman kolmivoiman (Triforce of Power); Viisauden kolmivoima (Triforce of Wisdom) joutui Zeldalle ja Rohkeuden kolmivoima (Triforce Of Courage) Linkille. Yllättäen Ganondorf kaappaa Zeldan taikavoimilla, ja Link lähtee Ajan temppelistä suunnistaen kohti Ganondorfin linnaa. Zeldan ja viisaiden avulla Linkin onnistuu kukistaa Ganon ja sinetöidä hänet pois Hyrulesta Pyhään Valtakuntaan. Ganondorf vannoo vielä pakenevansa vankilastaan niin kauan kuin Voiman kolmivoima on hänen hallussaan.
Simpanssi
Simpanssit elävät puissa mutta osaavat myös liikkua maassa. Ravinnokseen simpanssi käyttää enimmäkseen hedelmiä, mutta se myös metsästää esimerkiksi pienempiä apinoita.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Tarina
Pelin lopussa Zelda pyytää Linkiä ojentamaan Ajan okariinan hänelle, jotta hän voisi lähettää Linkin takaisin lapsuuteensa elämään menetetyt vuotensa. Ovi aikojen välillä kuitenkin sulkeutuu ikuisiksi ajoiksi, mikä estää Linkin pääsyn takaisin tulevaisuuteen. Link ojentaa okariinan Zeldalle, joka hyvästelee pojan ja kiittää häntä kaikesta. Tulevaisuuden Hyrulessa juhlitaan rauhan palaamista ja kaikki ovat onnellisia. Palattuaan lapsuuteensa ja iskettyään Master Swordin takaisin paikoilleen, Link menee jälleen Hyrulen linnan sisäpihalle ja tapaa prinsessa Zeldan. Zelda kääntyy ja heidän katseensa kohtaavat.
Simpanssi
Anatomia ja fysiologia
thumb|Simpanssin luuranko. Simpanssiuros on päästä takapuoleen 77–92 senttimetriä pitkä. Naaras on kymmenisen senttiä lyhyempi. Seisova urossimpanssi on 1,0–1,7 metriä korkea ja painaa 34–70 kilogrammaa, naaras 26–50 kilogrammaa. Simpanssilla on pitkät kädet, jotka yltävät seistessä polvien alapuolelle.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Kehitys
Ocarina of Time esiteltiin ensi kerran teknologiademona Space World -tapahtumassa joulukuussa 1995. Nintendon EAD-osasto kehitti sitä samaan aikaan Super Mario 64:n kanssa. Shigeru Miyamoto oli samaan aikaan sekä Super Mario 64:n tuotannon pääasiallinen ohjaaja että Ocarina of Timen tuottaja ja valvoja. Uutena strategiana pelin eri osa-alueista vastasivat useat ohjaajat. Kun asiat etenivät odotettua hitaammin, Miyamoto palasi Ocarina of Timen kehitysryhmään ja osallistui enemmän ohjaajan roolissa. Ryhmä ei ollut aiemmin kehittänyt 3D-pelejä, mutta avustavan ohjaajan Makoto Miyanaga mukaan ryhmällä oli ”intohimo luoda jotain uutta ja odottamatonta”. Toru Osawa oli ensimmäinen pelin viidestä ohjaajasta ja oli siten eräänlainen ”pääohjaaja”. Hänen tehtävänään oli kuunnella muiden ohjaajien mielipiteitä ja sovittaa ne yhteen. Hän työskenteli myös tarinan ja käsikirjoituksen parissa. Eiji Aonuma tuli mukaan projektiin, kun käsikirjoitus oli jo lähes valmis. Hän suunnitteli peliin kuusi luolastoa, useimmat pelin vihollishahmoista ja loppuvastustaistelut.
Ocarina of Time käytti aluksi samaa pelimoottoria kuin Super Mario 64, mutta sitä muunneltiin lopulta niin paljon, että Miyamoto pitää niitä erillisinä pelimoottoreina. Yksi huomattava ero pelien välillä on kameran ohjaus. Super Mario 64:ssä pelaaja voi ohjata kameraa, mutta Ocarina of Timessa pelin tekoäly hoitaa sen pelaajan puolesta. Miyamoton mukaan tarkoituksena oli saada huomion keskipiste maailmaan pelihahmon sijaan. Hän halusi myös tehdä elokuvamaisen pelin, joka kuitenkin poikkeaisi varsinaisista elokuvista. Pelin kehityksen aikaan esirenderöidyt välinäytökset olivat yleisesti käytössä, mutta Ocarina of Timen välinäytökset päätettiin renderöidä reaaliaikaisesti. Peliin tuli jatkuvasti erilaisia lisäyksiä ja muutoksia, eikä Miyamoto halunnut kuulla jonkin olevan mahdotonta vain sen vuoksi, että välinäytöstä ei voitu enää muuttaa. Takumi Kawagoe kehitti välinäytöksiä varten työkalun, jolla niitä saattoi helposti muokata milloin vain. Reaaliaikaisen renderöinnin ansiosta välinäytöksissä esimerkiksi Linkillä on päällä se varustus, jonka pelaaja on valinnut.
Simpanssi
Anatomia ja fysiologia
Simpanssit pystyvät kävelemään lyhyitä matkoja jaloillaan esimerkiksi kantaessaan jotain käsillään, mutta tavallisesti ne tukevat itseään maahan rystysillään. Puissa ne roikkuvat käsillään ja jaloillaan, ja osaavat heilauttaa itsensä ketterästi oksalta oksalle.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Kehitys
Ocarina of Time oli aluksi tarkoitus julkaista Nintendo 64DD -levyasemalisäosalle. 64DD:ssä käytettyjen magneettilevyjen haittapuoli oli hidas tiedonluku, sillä data saattoi sijaita eri osissa levyä. Tästä muodostui ongelma Linkin liikkumisen toteuttamisen kannalta. Liikkeitä oli yli 500 ja liikeyhdistelmiä vielä enemmän (suuri osa lapsi-Linkin liikkeistä saatiin skaalaamalla tiettyjä aikuis-Linkin hahmomallin arvoja), ja niiden lukeminen etukäteen laitteen muistiin olisi ollut mahdotonta. Lopulta peli kuitenkin päätettiin kehittää pelkästään ROM-kasetille. ROM-kaseteissa ei ollut mekaanisia osia, joten data luettiin niiltä hetkessä. Eri-ikäisten Linkien myötä peliin lisättiin aikamatkustusmekanismi noin puolitoista vuotta ennen julkaisua.
Simpanssi
Anatomia ja fysiologia
Täysikasvuinen urossimpanssi pystyy nostamaan suunnilleen saman taakan kuin täysikasvuinen mies; koska simpanssi on pienikokoisempi, on se kokoon suhteutettuna käsivoimiltaan ihmistä selvästi voimakkaampi. Simpanssin voimakkuudesta on tehty paljon tutkimuksia, ja niiden on väitetty olevan paljon ihmistä voimakkaampia. Niiden lihakset ovat kuitenkin ehkä vain noin 1,5 kertaa voimakkaampia kuin ihmisen.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Kehitys
Alkujaan Ocarina of Timessa piti painaa näppäintä, jotta Link hyppäisi. Kehitysryhmä kuitenkin halusi vähentää toiminnan määrää ja lisätä painotusta pulmille. Miyamoto ei halunnut peliin mitään vaikeita toimintoja, joten esimerkiksi myös hevosen hyppäämisestä tehtiin automaattista. Miyamoto suunnitteli peliin aluksi ensimmäisen persoonan näkökulmaa, jotta pelaaja voisi keskittyä paremmin pelimaailmaan ja kehittäjät voisivat suunnata enemmän suoritustehoa vihollisille ja ympäristölle. Koizumi ei pitänyt Miyamoton ajatuksesta, koska hän oli jo ehtinyt työstää Linkin 3D-mallia. Yksi ajatus oli, että peli näytettäisiin ensimmäisen persoonan näkökulmasta, mutta taistelun alkaessa kuvakulma muuttuisi sivulta kuvatuksi. Iwawakin mukaan kehitysryhmä kokeili ensimmäisen persoonan kuvakulmaa, mutta hylkäsi sen lopulta, koska se ei ollut visuaalisesti kiinnostavaa. Miyamoton mukaan ajatus hylättiin, koska pelaajan olisi välttämätöntä nähdä erot aikuis- ja lapsi-Linkin välillä.
Simpanssi
Anatomia ja fysiologia
Nuoren simpanssin karva on mustaa, ja sillä on vaaleanruskea naama. Varttuessaan simpanssin karva muuttuu tummanruskeaksi ja naama mustaksi. Vanhat simpanssiurokset ja -naaraat saattavat kaljuuntua. Simpanssit voivat elää 50-vuotiaksi.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Kehitys
Kolmannen persoonan näkökulman taistelujen ja kameran toteuttamista varten kehitysryhmän piti luoda uusia toimintoja. Ryhmä sai idean ”Z-tähtäykseen” taisteluesityksestä, jossa ninja oli joutunut vihollisten piirittämäksi. Kun yksi samurai sai ninjan kädestä otteen ketjulla, ninja joutui kävelemään kehässä vihollisen ympärillä. Myös pelin "Z-tähtäys"-tilassa Link lukkiutuu vihollista kiertävälle kehälle. Koizumi kiinnitti huomiota siihen, että ninja voitti miekkataistelun, koska jokainen vihollinen hyökkäsi vuorotellen. Tämä sisällytettiin myös peliin; kun pelaaja lukittautuu Z-tähtäyksellä viholliseen, peli tietää minkä vihollisen pitää hyökätä pelaaja kohti, ja muut viholliset odottelevat taustalla. Jotta taistelussa näkisi helpommin mitä vihollista pelaaja tähtäsi, kehittäjät päättivät tehdä yksinkertaisen osoittajan valitun vihollisen päälle – Koizumi suunnitteli siitä kuitenkin keijun, josta laitteen rajoitusten vuoksi tehtiin vain siivekäs valopallo. Nimeksi annettiin ”Fairy Navigation System”, joka lyheni muotoon Navi. Navi myös ratkaisi laitteen suorituskyvyn tuomia ongelmia – esimerkiksi Kokiri Forestissa eri hahmoista näkyvät vain niiden keijut, ja itse hahmot tulevat näkyviin vasta kun Link tulee tarpeeksi lähelle heitä.
Simpanssi
Levinneisyys ja elinympäristö
SImpanssit elävät monenlaisissa ympäristöissä Keski-Afrikassa, kuten sademetsissä, mäkisten alueiden metsissä, metsiköiden täplittämillä savanneilla ja joskus myös sellaisilla savanneilla, joilla kasvaa puita vain harvassa.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Musiikki
Ocarina of Timen musiikin sävelsi Kōji Kondō, joka on ollut vastuussa useimpien Zelda-pelien musiikeista. Pelissä sekä tärkeimmillä hahmoilla että pelimaailman alueilla on omat teemamusiikkinsa. Tätä on kutsuttu käänteiseksi johtoaiheeksi. Joillain alueilla teemamusiikki on variaatio alueeseen liittyvästä sävelmästä, jonka pelaaja oppii.
Simpanssi
Levinneisyys ja elinympäristö
Simpansseja eli aikoinaan koko Keski-Afrikan sademetsävyöhykkeellä, ja vielä 1940-luvulla simpansseja oli mahdollisesti useita miljoonia yksilöitä. 2000-luvun alussa niiden määrä on vähentynyt noin 200 000:een, ja niitä elää enää lähinnä Kongon demokraattisessa tasavallassa, Kamerunissa, Kongon tasavallassa ja Gabonissa.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Musiikki
Hyrule Fieldin taustamusiikissa on interaktiivinen elementti. Kun Link liikkuu alueen läpi, musiikki koostuu toistetuista mahtipontisista orkesterisovituksista puhallinsoittimilla. Mutta jos pelaaja on paikallaan hetken aikaa, puhallinsoitinosuus lakkaa soimasta, ja teemasta tulee rauhallisempi ja melodisempi. Vihollisten hyökätessä teema muuttuu voimakkaammaksi.
Musiikki on myös olennainen osa pelaamista. Nintendo 64:n ohjaimen painikeasettelu muistuttaa pelin okariinan reikiä, ja pelaajien pitää opetella sävelmiä läpäistäkseen pelin. Kaikki sävelmät soitetaan käyttämällä viittä eri nuottia, vaikkakin sävelkorkeutta muuttamalla pelaaja voi soittaa lisää nuotteja. Kondon mukaan tunnistettavien sävelmien luominen rajoitetulla skaalalla oli "merkittävä haaste", mutta lopputulos oli hänen mielestään erittäin luonnollinen. Pelin suosion myötä okariinojen myynti kasvoi.
Simpanssi
Alalajit
thumb|Simpanssin alalajien levinneisyyskartta: 1. Guineansimpanssi 2. P. t. vellerosus 3. Mustanaamasimpanssi 4. Pitkäkarvasimpanssi. Simpanssi on jakautunut neljäksi alalajiksi:
Ravinto
Simpanssit syövät etupäässä kypsiä hedelmiä. Sademetsässä simpanssi löytää hedelmänsä melko pieneltä alueelta, ja yksi neliökilometri voi tarjota ravinnon yhdestä viiteen simpanssille. Harvemmissa metsissä simpanssit voivat liikkua ruoanhaussa 10–50 neliökilometrin alueella ja savannilla 120–150 neliökilometrin alueella. Simpanssinaaras liikkuu päivässä tavallisesti kahdesta kolmeen kilometriä ja uros viisi kilometriä. Löytäessään hyvän hedelmäapajan simpanssit pitävät meteliä kertoakseen laumatovereilleen löydöstään.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Julkaisu
Pohjois-Amerikan ennakkotilaajat saivat pelinsä kultaisessa kasetissa, mikä oli ollut perinteenä jo ensimmäisestä The Legend of Zeldasta. Kysyntä oli niin suurta, että Electronics Boutique lopetti ennakkomyynnin 3. marraskuuta 1998. Myöhemmät versiot pelistä poikkeavat hieman: Tulitemppelin islamilainen psalmilaulu vaihdettiin, glitchejä korjattiin ja Ganondorfin veri muutettiin punaisesta vihreäksi. Tulitemppelin laulua epäiltiin korjatun yleisen reaktion takia, mutta se oli kuitenkin muutettu jo ennen julkaisua.
Simpanssi
Ravinto
Simpanssi voi syödä yhden päivän aikana pariakymmentä eri kasvilajia, ja vuoden aikana jopa kolmeasataa. Hedelmien lisäksi simpanssit syövät lehtiä, kukkia ja muita kasvinosia, pähkinöitä, munia, hunajaa ja pihkaa. Kymmenen prosenttia simpanssin ruokavaliosta muodostuu eläinproteiinista, etenkin hyönteisistä kuten termiiteistä ja muurahaisista. Joskus simpanssit pyydystävät lintuja ja pieniä nisäkkäitä. Ne saalistavat joskus yksin ja joskus pienissä ryhmissä.
Lisääntyminen
thumb|Nuorilla simpansseilla on vaalea naama ja aikuisilla musta. Hedelmällisellä naarassimpanssilla on turvonnut vaaleanpunainen takamus. Tämä vaihe kestää muutaman päivän kerrallaan. Kiinnostunut uros kosiskelee aluksi naarasta tuijottamalla sitä, esittelemällä sukuelimiään ja elehtimällä eri tavoin. Jos naaras kiinnostuu, se lähestyy urosta ja tarjoaa peräpäätään. Parittelu on meluisa ja kestää vain muutaman sekunnin. Samalla kertaa naaraan kanssa voi paritella jopa kymmenen urosta. Vain alfauros voi kuitenkin omia naaraan itselleen sen parhaan hedelmällisyyskauden ajaksi.
Vastasyntynyt simpanssinpoikanen painaa noin kaksi kilogrammaa. Se oppii muutamassa päivässä ripustautumaan emonsa vatsakarvoihin ja roikkuu mukana kun emo liikkuu. Poikanen ottaa ensimmäiset askeleensa kuuden kuukauden ikäisenä ja alkaa kulkea emon mukana sen selässä. Se oppii tällöin myös syömään kiinteää ruokaa ja hakemaan sitä itse. Emo vieroittaa poikasen maidosta noin neljän vuoden ikäisenä. Samalla poikanen lopettaa emon selässä kulkemisen ja ryhtyy liikkumaan kokonaan omin jaloin. Nuoret simpanssit ovat erittäin leikkisiä ja energisiä.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Uudelleenjulkaisut
Alkuperäisen pelin resoluutio on Nintendo 64:llä 320x240, mutta GameCube-emulaation resoluutio on 640x480, ja se tukee lomittamatonta kuvaa. Peli julkaistiin Wii-pelikonsolin Virtual Consolelle Euroopassa ja Australiassa 23. helmikuuta 2007, Pohjois-Amerikassa 26. helmikuuta 2007 ja Japanissa 27. helmikuuta 2007. Nintendo 3DS:lle julkaistiin Ocarina of Time 3DS kesällä 2011. Version grafiikat ovat uudistettuja, ja peli hyödyntää muun muassa 3DS-laitteen liikkeentunnistinta.
Vastaanotto ja perintö
Ocarina of Time menestyi kaupallisesti ja sai kriitikoilta erittäin myönteisen vastaanoton. Vuonna 1998 se myi yhteensä noin 2,5 miljoonaa kappaletta huolimatta siitä, että se julkaistiin vain 39 päivää ennen vuodenvaihdetta. Japanissa sitä myytiin 820 000, ja se oli vuoden 1998 kymmenenneksi myydyin videopeli. Kaikkiaan sitä on myyty Japanissa 1,14 miljoonaa kappaletta, ja on siten maan kaikkien aikojen 134. myydyin videopeli. Maailmanlaajuisesti peli on myynyt 7,6 miljoonaa kappaletta. Ocarina of Time sai parhaan arvosanan muun muassa Famitsūlta, Edgeltä, Electronic Gaming Monthlylta, GameSpotilta, ja IGN:ltä. Kesäkuussa 2010 arvostelujen keskiarvoja mittaavista sivustoista sekä Game Rankings että Metacritic ilmoittavat Ocarina of Timen Nintendo 64 -version parhaaksi ikinä arvioiduksi videopeliksi; GameRankingsin keskiarvo on 97,48% ja Metacriticin 99/100. Ocarina of Time on ollut edustettuna usealla, muun muassa Electronic Gaming Monthlyn, IGN:n ja Nintendo Powerin, kokoamalistalla, joihin on äänestetty parhaita tai vaikutusvaltaisimpia videopelejä. Kesäkuussa 2009 GameFAQsin käyttäjät äänestivät pelin kaikkien aikojen parhaaksi videopeliksi. Se on ollut myös jatkuvasti ykköspaikalla Edge-lehden sadan parhaan videopelin listalla: se pääsi lehden toimituskunnan kokoamalle listalle tammikuussa 2000, toimituskunnan ja lukijoiden äänestämänä listalle heinäkuussa 2007, ja ”100 parasta nykypäivänä pelattavaa videopeliä” -listalle maaliskuussa 2009.
Simpanssi
Lisääntyminen
Jos simpanssipoikanen jää orvoksi, sen sukulaiset tai muut naaraat saattavat adoptoida sen.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
Vastaanotto ja perintö
Vuonna 2021 ryhmä ohjelmoijia onnistui takaisinmallintamaan Ocarina of Timen ohjelmatiedoston C-kieliseksi lähdekoodiksi.
Arvostelut
Arvostelijat kehuivat pelin monia eri osa-alueita, erityisesti tasosuunnittelua, pelimekaniikkaa ja äänimaailmaa. GameSpotin silloinen arvostelija Jeff Gerstmann kirjoitti, että Ocarina of Timea ”ei voi kutsua muuksi kuin virheettömäksi peliksi.”. IGN kutsui sitä ”uudeksi interaktiivisen viihteen mittapuuksi”, joka ”saattaa vaikuttaa toimintaroolipelien kehitykseen vuosiksi eteenpäin.” GameTrailersin toimittajat kutsuivat peliä ”käveleväksi patenttitoimistoksi”, koska siinä on lukuisia ominaisuuksia, jotka muodostuivat ”alan standardeiksi”.
Grafiikoita kehuttiin niiden syvyyden ja yksityiskohtien ansiosta, vaikkakin moni arvioi, että konsolilla olisi pystynyt saamaan aikaan parempaakin jälkeä. Game Revolution kutsui 3D-hahmojen kasvomallinnusta ”vaikeimmaksi graafiseksi haasteeksi” ja arvioi pelihahmojen kasvojen toteutuksen ”yllättävän viehättäväksi”. IGN:n mukaan Ocarina of Timen grafiikat olivat paremmat kuin Super Mario 64:ssa ja antoivat tunteet laajemmasta mittakaavasta. Arvostelussa kehuttiin myös pitkää piirtoetäisyyttä sekä isoja ja graafisesti näyttäviä loppuvastuksia. Vaikka värien käyttöä sekä ympäristön näkyvyyttä ja yksityiskohtia kehuttiin erinomaisiksi, ne eivät eräiden kriitikoiden mukaan olleet samalla tasolla kuin Banjo-Kazooiessa, joka julkaistiin Nintendo 64:lle aikaisemmin samana vuonna. IGN:n mukaan ruudunpäivitys ja tekstuurit eivät olleet yhtä hyviä kuin Banjo-Kazooiessa, minkä huomasi etenkin Hyrulen Castle Townin Market Placessa, jota IGN kutsui ”utuiseksi”.
Pelaamista kutsuttiin monipuoliseksi etenkin useiden sivutehtäviensä ansiosta. IGN:n mukaan pelaajat ”hämmästyisivät ympäristöjen yksityisyyskohtaisuudesta” ja niiden ”mietitystä suunnittelusta”. Electronic Gaming Monthly oli tyytyväinen siihen, että Nintendo kykeni siirtämään vanhempien 2D-Zeldojen elementit niin virheettömästi 3D-peliin. Tilannesidonnaista kontrollisysteemiä pidettiin yhtenä pelaamisen vahvimmista osa-alueista. Arvostelijoiden mukaan harvemman painikkeen käyttäminen mahdollisti yksinkertaisemmat kontrollit, mutta aiheutti toisinaan toivomattomia liikkeitä. Uusi kamerasysteemi teki taistelusta luontevaa, vaikkakin se vaati totuttelua.
Pelin äänimaailma otettiin hyvin vastaan. IGN vertasi joitakin Kōji Kondōn sävellyksiä Philip Glassin töihin. Pelimaailman ja -ympäristön äänien sanottiin immersoivan pelaajan tehokkaasti pelimaailmaan. Osa arvostelijoista valitteli äänien kuulostavan vanhentuneilta, toiset taas pitivät sitä etuna ja kutsuivat niitä retroiksi. Game Revolution piti äänenlaatua hyvänä Nintendolle, mutta ei laajemmassa mittakaavassa, sillä kasetit vaativat vaihtelevalaatuisten MIDI-äänien käyttöä.
Simpanssi
Sosiaalinen elämä
thumb|Simpanssit viettävät suurimman osan ajastaan muutaman yksilön ryhmissä. Simpanssilaumassa voi elää 15–80 yksilöä. Suurimman osan ajasta simpanssit liikkuvat pienissä muutaman hengen ryhmissä.
Nuori urossimpanssi alkaa jo nuorena pyrkiä dominoimaan naaraita. Tässä auttaa se, jos sen emo on laumassa korkea-arvoinen. Uroksesta tulee lauman täysivaltainen jäsen 13–16 vuoden ikäisenä. Sukukypsyyden simpanssi saavuttaa 13–14 vuoden iässä.
Simpansseilla on urosten johtama lauma, jossa ylintä valtaa käyttää aggressiivinen alfauros. Simpanssiurokset tappelevat hierarkkisen lauman johtajuudesta ja alfauros on jatkuvien hyökkäysten kohteena säilyttääkseen aseman lauman johtajana. Muut simpanssiurokset voivat syrjäyttää alfauroksen tappamalla ja joissain tapauksissa syövät sen.
thumb|Simpanssit sukivat usein toisiaan. Simpanssilaumassa on selkeä mutta muuttuva hierarkia. Arvojärjestyksessä ylimmät urokset pääsevät valitsemaan ensimmäisenä lisääntymiskykyisistä naaraista. Urokset ovat sosiaalisempia kuin naaraat, ne sukivat toisiaan useasti, ja ne myös tappelevat usein. Urokset myös toistuvasti osoittavat rituaalinomaisesti toisilleen näiden paikan lauman hierarkiassa. Oma veli on urossimpanssin läheisin liittolainen.
Simpanssi on luonnollisesti väkivaltainen tappaja ja harjoittaa jengiväkivaltaa ja koordinoituja hyökkäyksiä. Eri simpanssilaumojen välillä voidaan käydä "sotia", joissa tulee kuolonuhreja.
W. S. Van Dyke
Woodbridge Strong ”Woody” Van Dyke, Jr. (21. maaliskuuta 1889 San Diego, Kalifornia – 5. helmikuuta 1943 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, mutta toimi myös näyttelijänä, käsikirjoittajana ja tuottajana.
Simpanssi
Nukkumispesä
thumb|Simpanssi tekee joka yöksi uuden pesän. Simpanssi tekee joka yöksi uuden nukkumispesän. Nuori simpanssi oppii pesänrakennuksen emoltaan. Simpanssi rakentaa pesänsä tukevalle oksalle noin kymmenen metrin korkeuteen. Se solmii pesän neljästä paksusta oksasta ja useasta ohuemmasta. Lopuksi se täyttää pesän lehdillä ja risuilla. Pesän rakentamiseen kuluu kokeneelta simpanssilta vain minuutti.
W. S. Van Dyke
Ohjaajanuransa aikana Van Dyke sai lempinimen ”One-Take Woody” (suom. Yhden oton Woody); elokuviaan ohjatessa Van Dyke yritti saada jokaisen kohtauksen kuvattua (yhdellä otolla) nopeasti ja tehokkaasti.
Simpanssi
Älykkyys
Simpanssin aivot ovat tilavuudeltaan 300–400 kuutiosenttimetriä, mikä on neljäsosa ihmisen aivojen koosta. Simpanssin aivokuori on melko paksu, minkä ansiosta simpanssi ei toimi vain vaistojensa ohjaamana vaan pystyy käyttäytymään joustavasti tilanteen mukaan ja ratkaisemaan ongelmia.
W. S. Van Dyke
Van Dyke oli Metro-Goldwyn-Mayerin monipuolisimpia ohjaajia: hän ohjasi draama-, western-, komedia-, rikos-, melodraama- ja musikaalielokuvia. Suurin osa Van Dyken ohjaamista elokuvista oli ilmestymisvuonnaan vuoden suurimpia menestyselokuvia ja kassamagneetteja. Hän oli myös yksi MGM:n luotettavimmista ohjaajista, hän oli tehokas, joka sai elokuvat valmiiksi etuajassa ja alle budjetin. Van Dyke sai Oscar-palkintoehdokkuuden parhaasta ohjauksesta elokuvista Pettävä varjo (1934) ja San Franciscon maanjäristys (1936).
Simpanssi
Älykkyys
Simpanssit osaavat käyttää työkaluja ravinnon hankkimiseen, kuten oksia termiittien kaivamiseen koloistaan. Simpanssilaumoilla on omat kulttuurinsa, ja ne välittävät monia oppimiaan asioita sukupolvelta toiselle.
W. S. Van Dyke
Van Dyke tunnetaan ehkä parhaiten William Powellin ja Myrna Loyn ohjaamisesta neljässä Pettävä varjo -elokuvasarjan elokuvassa: Pettävä varjo (1934), Pettävän varjon seuraaja (1936), Pettävän varjon uudet seikkailut (1939) ja Pettävä varjo kummittelee (1941); ja Jeanette MacDonaldin ja Nelson Eddyn ohjaamisesta kuudessa yhteisessä menestyselokuvassaan: Tuhma Marietta (1935), Rose Marie (1936), Laulavat sydämet (1938), Uusikuu (1940) (vain puolet elokuvasta; Robert Z. Leonard korvasi Van Dyken), Onnen unelma (1940) ja Olet kaikkeni (1942).
Simpanssi
Älykkyys
Simpanssit osaavat tunnistaa esineitä kuvista ja pystyvät oppimaan jopa viittomakieltä. Simpanssit myös läpäisevät peilitestin nopeasti eli tiedostavat itse olevansa peilikuvassa. Simpansseja ja bonoboja pidetään usein älykkäimpinä eläinlajeina ihmisten jälkeen.
Simpanssi lemmikkinä
Jotkut ihmiset pitävät simpanssinpoikasia lemmikkeinä, mutta ne kasvavat nopeasti ja niin vaarallisiksi että lemmikistä on luovuttava. Jo viisivuotiaana simpanssi on vahvempi kuin ihminen. Lukuisat ihmiset ovat saaneet vakavia vammoja lemmikkisimpanssin hyökkäyksestä siksi että lemmikistä luopumista lykätään. Lemmikkisimpanssi kasvaa aina aggressiiviseksi villieläimeksi: siitä tulee tuhoisa, se vastustaa kurinpitoa ja puree naamaan.
W. S. Van Dyke
Yli 25 vuotta kestäneen elokuvaohjaajanuransa aikana Van Dyke ohjasi melkein 90 elokuvaa, minkä lisäksi hän käsikirjoitti, tuotti ja näytteli. Van Dyke sairastui vakavasti loppuvuosinaan ja kuoli vuonna 1943.
Simpanssi
Geenien samankaltaisuus ihmiseen verrattuna
Ihmisen ja simpanssin kromosomit muistuttavat melkoisesti toisiaan. Kun vuonna 2005 julkistettiin tuhansien geenien vertailu ihmisen ja simpanssin välillä, genomit todettiin 96-prosenttisesti samanlaisiksi. Vaikka erot olivat suurempia kuin tähän mennessä arveltiin, samanlaisuus genomeissa on silmiinpistävä. Uudet geenit syntyvät useimmin vanhojen geenien monistuessa ja muuntuessa. Ei-monistuneet ihmisen ja simpanssin geenien osat ovat melkein 99 prosenttisesti samoja. Monistuneistakin geeneistä noin 36 prosenttia on samoja.
W. S. Van Dyke
Varhaiset vuodet ja uran alku
Woodbridge Strong Van Dyke II syntyi 21. maaliskuuta vuonna 1889 San Diegossa, Kaliforniassa. Hänen lakimies- ja tuomari-isänsä Woodbridge Strong Van Dyke, Sr. kuoli yhdeksän päivää ennen poikansa syntymää (joidenkin lähteiden mukaan syntymän jälkeisenä päivänä 22. maaliskuuta ). Woodbridge lähti näyttelijä-äitinsä Laura Winstonin (1863–1951) matkaan lavoille ja aloitti näyttelijänuransa jo 3-vuotiaana vuonna 1892 esiintymään lavoilla vaudeville-näytöksissä. Hän teki debyyttinsä näytelmässä Damon and Pythias (1892). 14-vuotias W. S. muutti isoäitinsä luokse Seattleen, Washingtoniin vuonna 1903. Teini-ikäisenä Van Dyke kouluaikana työskenteli tarjoilijana, myyntimiehenä, talonmiehenä ja rautatietyöläisenä ja varhaisaikuisuudessa Van Dyke hyppi urasta uraan; hän työskenteli muun muassa kaivosmiehenä, merimiehenä ja sähköasentajana Meksikossa, kullankaivajana Alaskassa ja metsurina Washingtonin osavaltiossa, missä hän tapasi ensimmäisen vaimonsa. Vuonna 1907 W. S. liittyi äitinsä omaan teatteriyhtiöön Laura Winston Players.
Simpanssi
Aiheesta muualla
Kimpenzi
W. S. Van Dyke
Varhaiset vuodet ja uran alku
Van Dyke saapui Los Angelesin Hollywoodiin vuonna 1915 Zina-vaimonsa kanssa. Samana vuonna Van Dyke sai työn Charles Brabinin apulaisohjaajana tämän elokuvassaan Korppi (1915). Tämän jälkeen hän laati muutamia käsikirjoituksia ohjaaja Lawrence Windomille ja ohjaaja Arthur Bertheletille. Vuonna 1916 Van Dyke oli D. W. Griffithin apulaisohjaajana ja näyttelijänä tämän draamaelokuvassaan Suvaitsemattomuus (1916). Tämän jälkeen hän palveli merijalkaväessä. Van Dyke ylennettiin myöhemmin majuriksi ennen toista maailmansotaa.
Ura
Vuonna 1917 Van Dyke ryhtyi itsenäiseksi ohjaajaksi kun hänen uransa nousi nopeasti. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli mykkädraama The Land of Long Shadows. Tähän aikaan hän ohjasi monia western-elokuvia, mutta mukaan mahtui myös draamaa, komediaa ja seikkailua. Hän ohjasi muun muassa rikoselokuvan Naamioidun miehen salaisuus (1919) ja toiminnan Huimapää Jack (1920), jossa Van Dyke ohjasi raskaansarjan nyrkkeilijä Jack Dempseytä.
Vuonna 1926 Van Dyke allekirjoitti sopimuksen Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa ja liittyi MGM:n ohjaajiin. Hän alkoi ohjata suurbudjettisia elokuvia A-luokan tähtien kanssa. Van Dyken alkuaikoina MGM:llä hän ohjasi 1920-luvun lopulla elokuvia Erämaan valloittajat (1927), jossa näyttelee naispääosaa Joan Crawford, Boksarikapina (1927), Valkoisia varjoja Etelämerellä (1928), joka voitti Oscar-palkinnon parhaasta kuvauksesta ja Etelämeren laulu (1929), jossa pääosaa esittää Ramon Novarro.
1930-luvulle mentäessä Van Dyke alkoi ohjata melkein jokaista MGM:n suurinta tähteä. 1930-luvun alussa Van Dyke ohjasi Harry Careyn esittämän romanttisen seikkailun Valkoinen jumalatar (1931), joka sai parhaan elokuvan Oscar-ehdokkuuden, Leslie Howardin esittämän draaman Etelämeren lumousvoima (1931), musikaalin Kuuban lemmenlaulu (1931), seikkailun Tarzan – viidakon valtias (1932), Walter Huston, Anita Page ja Lewis Stone esittämän rikostrillerin Syyttömästi tuomittu (1932), Warner Baxterin ja Myrna Loy'n esittämän mysteeririkoksen Salaperäinen laukaus (1933) ja Oscar-voittajan Eskimo (1933).
Vuosi 1934 oli Van Dykelle menestykäs. Hän ohjasi William Powellia ja Myrna Loyta kahdessa menestyselokuvassa: Kuolemaantuomittu ja Pettävä varjo. Pettävä varjo oli yksi vuoden 1934 menestyneimmistä kassamagneeteista ja sai vuonna 1935 neljä Oscar-ehdokkuutta: parhaan ohjauksen (Van Dyke), parhaan miespääosan (Powell), parhaan elokuvan (MGM) ja parhaan käsikirjoituksen (Goodrich ja Hackett) ehdokkuuden. Kuolemaantuomitussa näytteli ”Hollywoodin kuninkaana” tunnettu Clark Gable, jota Van Dyke ohjasi Joan Crawfordin kanssa myöhemmin elokuvassa Ihana seikkailu (1934).
Vuonna 1936 Van Dyke palasi yhteistyöhön Jeanette MacDonaldin ja Nelson Eddyn kanssa elokuvaan Rose Marie. Van Dyken seuraava elokuva San Franciscon maanjäristys (1936) sai vuonna 1937 kuusi Oscar-ehdokkuutta, joista musikaalidraama voitti yhden musiikista. Van Dyke sai elokuvasta toisen parhaan ohjauksen Oscar-ehdokkuuden, mutta ei taaskaan voittanut. Elokuvassa pääosia näytteli Clark Gable, Jeanette MacDonald, Spencer Tracy ja Jack Holt. Seuraavan elokuvan W. S. teki Barbara Stanwyckin ja Robert Taylorin kanssa, Hänen veljensä vaimo ja loppuvuodesta palasi yhteistyöhön Gablen ja Crawfordin kanssa uudestaan komediaan Iloisia veijareita sekä Powellin ja Loyn kanssa komedialliseen rikosmysteeriin ja Pettävä varjo -elokuvasarjan toiseen osaan Pettävän varjon seuraaja.
Vuonna 1937 Van Dyke palasi yhteistyöhön Nelson Eddyn ja Eleanor Powellin kanssa musikaalidraamaan Rosalie. Van Dyke ohjasi Spencer Tracya, Gladys Georgea ja Franchot Tonea rikosdraamassa He antoivat hänelle aseen ja ohjasi Hollywoodin kirkkainta naistähteä Jean Harlow'ia tämän toiseksi viimeisessä elokuvassaan Nuori lurjus rakastuu. Seuraavana vuonna 1938 Van Dykeltä ilmestyi kaksi menestyselokuvaa: musikaali Laulavat sydämet ja elämäkertadraama Marie Antoinette. Laulavat sydämet sai kolme Oscar-ehdokkuutta ja Marie Antoinette neljä. Laulavat sydämet -elokuvan pääosissa ovat Jeanette MacDonald ja Nelson Eddy ja Marie Antoinette -elokuvan pääosia esittävät muun muassa Norma Shearer, Tyrone Power, John Barrymore ja Gladys George. Vuonna 1939 Van Dyke ohjasi muun muassa Claudette Colbertin ja James Stewartin esittämän Vannon silmieni kautta ja Pettävä varjo -elokuvasarjan kolmannen osan Pettävän varjon uudet seikkailut.
1940-luvulla Van Dyke ehti tehdä kolmessa vuodessa vielä 12 elokuvaa. 1940-luvulla Van Dyke ohjasi MacDonaldia ja Eddyä elokuvissa Uusikuu (1940), Onnen unelma (1940) ja Olet kaikkeni (1942) ja Powellia ja Loyta romanttisessa komediassa Rakastan sinua taas (1940) ja neljännessä Pettävä varjo -elokuvassa Pettävä varjo kummittelee (1941). Van Dyke ohjasi Robert Montgomerya, Ingrid Bergmania ja George Sandersia trilleridraamassa Taivaan viha (1941). Van Dyken viimeiseksi ohjaustyöksi jäi sotadraama Päivä on koittava (1942). Elokuva teki viisivuotiaasta lapsinäyttelijä Margaret O'Brienista tähden yhdessä yössä.
Uransa aikana ”yhden oton” Van Dyke kutsuttiin usein joihinkin keskeneräisiin elokuviin töihin muutamaksi päiväksi, jonka tuotannossa oli vaikeuksia, oli myöhässä tai mennyt yli aikataulusta.
Van Dyke sai 8. helmikuuta vuonna 1960 elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle Hollywoodiin osoitteeseen 6141 Hollywood Boulevard.
Yksityiselämä ja kuolema
Yksityiselämässään Van Dyke oli naimisissa kaksi kertaa. Hän meni naimisiin näyttelijä Zina Ashfordin kanssa vuonna 1907, mutta he erosivat 13 aviovuoden jälkeen vuonna 1920. Toisen avioliiton Van Dyke solmi Ruth Mannixin kanssa 26. helmikuuta vuonna 1935. He saivat kolme lasta. He olivat naimisissa kahdeksan vuotta Van Dyken kuolemaan saakka. Vapaa-ajallaan Van Dyke oli paljon mukana politiikassa.
Loppuvuosinaan Van Dyke sairasti syöpää ja hän kärsi sydänvaivoista. Hän jaksoi ohjata vielä näihin aikoihin viimeisen elokuvansa Päivä on koittava. Van Dyke oli harras Kristillisen tieteen kannattaja, joten hän kieltäytyi loppukuukausinaan kaikesta sairaalahoidosta. Saatuaan viimeisen ohjaustyönsä valmiiksi, hän sanoi hyvästit vaimolleen, lapsilleen ja studiopomo Louis B. Mayerille ja teki itsemurhan 53-vuotiaana 5. helmikuuta vuonna 1943 kotonaan Los Angelesin Brentwoodin kaupunginosassa, Kaliforniassa. Van Dyken toiveesta Jeanette MacDonald ja Nelson Eddy lauloivat hänen hautajaisissaan. Van Dyke on haudattu Glendalen Forest Lawn Memorial Parkin hautausmaalle, Columbarium of the Sanctuaries -osaan suureen mausoleumiin.
Margit Tirkkonen
Margit Tirkkonen, Elsa Jahr, alun perin Margareta Elisabet Tirkkonen (11. toukokuuta 1914 Helsinki – 11. maaliskuuta 1988 Tukholma, Ruotsi) oli suomalais-ruotsalainen tanssitaiteilija ja näyttelijä. Hän oli naimisissa näyttelijä Adolf Jahrin kanssa 1937–1943 ja myöhemmin avioiduttuaan uudestaan Engström 1944–1951.
Sejnyn piirikunta
Sejnyn piirikunta on yksi Podlasian voivodikunnan piirikunnista. Piirikunnan väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 19 914. Kunnat siellä ovat Giby, Krasnopol, Puńsk ja Sejny. Sejnyn piirikunnan hallintokeskus on Sejnyn kaupunki.
Sejnyn piirikunnalla on Puolan sisällä yhteistä rajaa Suwałkin ja Augustówin piirikuntien kanssa. vasen|pienoiskuva|220px|Sejnyn väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa piirikunnan asukkaista 50,2 prosenttia oli naispuolisia ja 49,8 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 16,2 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 61,3 prosenttia ja eläkeläiset 22,6 prosenttia väestön keski-iän ollessa tasan 43 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 652 lasta. Vuoden 2011 väestönlaskennassa 20,2 prosenttia piirikunnan asukkaista oli liettualaisia. Sejnyn piirikunnan väkiluvun ennustetaan pienenevän 14 925 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.
Kotikielen Seura
Kotikielen Seura on Helsingissä toimiva tieteellinen yhdistys, joka on perustettu vuonna 1876. Seura pyrkii edistämään suomen kielen tutkimusta, tuntemusta ja käyttöä. Se julkaisee neljästi vuodessa tieteellistä aikakauslehteä Virittäjää sekä myöntää apurahoja ja palkintoja.
Virittäjä esittelee suomen kielen ja sen opetuksen tutkimusta. Lehti julkaisee artikkelien lisäksi myös alaa koskevia esseitä, katsauksia, havaintoja ja kirja-arvosteluja sekä keskustelupuheenvuoroja. Virittäjä on perustettu vuonna 1897.
Seura kokoontuu viisi kertaa vuodessa Tieteiden talossa. Sillä on noin 700 jäsentä. Kunniajäseniä ovat Auli Hakulinen, Kaisu Juusela, Eero Kiviniemi, Lea Laitila, Pirkko Nuolijärvi ja Heikki Paunonen. Seuran puheenjohtaja on tohtori Mari Siiroinen.
Säännöt
Sääntöjen mukaan yhdistyksen tarkoituksena on kerätä ja selvitellä kaikkea, mikä voi edistää suomen kielen tuntemista ja käyttöä, ja siten myös virittää ja pitää vireillä suomen kielen tutkimisen harrastusta yliopistonuorisossa.
Tarkoituksensa toteuttamiseksi seura järjestää kokouksia, joissa pidetään esitelmiä sekä keskustellaan seuran työalaan kuuluvista kysymyksistä, julkaisee aikakauslehteään ja harjoittaa tarvittaessa muutakin julkaisutoimintaa sekä edistää, sikäli kuin rahavarat sallivat, suomen kielen ja sen sukukielten ainesten tallentamista ja tutkimista. Lisäksi seura selvittelee suomen kielen käyttöä koskevia kysymyksiä.
Seuran vuosijäseneksi pääsee nykyinen tai entinen ylioppilas tai yliopiston opiskelija, joka suorittaa jäsenmaksun.
Yhdystie 2805
Yhdystie 2805 on Kosken ja Ypäjän välinen yhdystie Varsinais-Suomessa ja Kanta-Hämeessä. Osoitenimenä tiellä ovat Koskella ja Somerolla Sorvastontie, Ypäjällä Koskentie ja Kurjenmäentie.
Tie saa alkunsa Hämeen härkätiehen kuuluvalta yhdystieltä 2810 Kosken Vähäsorvastolla, ylittää Paimionjoen Kosken Isosorvaston kylän luona, risteää valtatien 10 kanssa ja ylittää lähellä Someron rajaa Paimionjoen sivujoen Palojoen. Tämän jälkeen tie kulkee lyhyen matkaa Someron Vilukselan Palojoenkulmalla. Ypäjällä tie jatkuu Ypäjän Perttulan Kuusjoenkulmalle, jossa se ylittää Loimijoen sivujoen Kuusjoen, ja edelleen Ypäjän Levän Jyvämäkeen ja Ketokylään, risteää Forssan ja Loimaan välisen seututien 213 kanssa, nousee Kurjenmäelle Ypäjän keskustaajamassa, ylittää Loimijoen Ypäjän kirkon luona ja yhtyy Ypäjän keskustan liikenneympyrässä Jokioisten Vaulammilta Ypäjän ja Ypäjänkylän kautta valtatielle 9 Metsämaan Korvenkylässä johtavaan yhdystiehen 2812.
Tien varren kohteisiin kuuluu Piilikankaan uimapaikka Ypäjällä. Tien loppuosan osuus Jyvämäestä Levän Ketokylään on ennen nykyisten valtateiden valmistumista ollut osa valtatietä 2.
Finnish Communication and Internet Exchange – FICIX
Finnish Communication and Internet Exchange – FICIX ry, lyhyesti FICIX, on Suomen suurin ja Euroopan vanhin Internet-palveluntarjoajien yhdysliikennepiste. Ficix ylläpitää Suomessa yhteenliittämispisteitä kolmella paikkakunnalla: Espoossa, Helsingissä ja Oulussa.
Suurin osa Suomen operaattorien välisestä Internet-liikenteestä kulkee FICIXin kautta. Kaikki keskeiset suomalaiset verkot ovat liittyneet toisiinsa FICIX-solmupisteen kautta.
FICIXin jäsenten on oltava autonomisia järjestelmiä, eikä FICIXin kautta saa kuljettaa liikennettä, josta jäsenet veloittavat toisiaan. Yhdistys toimii omakustannusperiaatteella voittoa tavoittelemattomana organisaationa.
FICIXin puheenjohtajana toimii Suomi Communications Oy:n toimitusjohtaja Antti Siivonen.
Jäsenet
Vuonna 2019 FICIX:llä oli 36 jäsentä.
Virittäjä
thumb|right|Virittäjä-lehden kansi vuodelta 2011. Virittäjä on Helsingissä neljä kertaa vuodessa ilmestyvä suomenkielinen tieteellinen aikakausjulkaisu, joka noudattaa referee-menettelyä. Se on johtava suomen kieltä koskevan tutkimuksen julkaisukanava. Referoitujen artikkelien lisäksi Virittäjä julkaisee myös katsauksia, keskustelupuheenvuoroja ja kirja-arvosteluja. Vuosikerrassa on noin 650 sivua.
Vuosina 2021 ja 2022 Virittäjä juhli 125-vuotisuuttaan. Juhlan kunniaksi se julkisti 125-juhlasivuston.
Parhaan naispääosan Jussi
Parhaan naispääosan Jussi oli yksi Filmiauran jakamista Jussi-palkinnoista vuosina 1944–2022.
Vuosina 1944–1965 sekä vuodesta 1981 eteenpäin palkinnon nimi oli parhaan naispääosan Jussi-palkinto, ja se jaettiin vuosittain yhdelle näyttelijälle; lisäksi sen rinnalla jaettiin parhaan naissivuosan Jussi-palkintoa. Vuosina 1966–1981 ei ollut erikseen pää- ja sivuosa-Jusseja, vaan ainoastaan parhaan naisnäyttelijän Jusseja, joita voitiin jakaa vuosittain useammalle näyttelijälle. Alla on listattu molemmat palkinnot.
Tieteiden talo
Tieteiden talo on Helsingin Kruununhaassa Kirkkokatu 6:ssa sijaitseva entinen koulurakennus, jonka on rakennuttanut Lisa Hagman ja suunnitellut arkkitehti Elsa Arokallio. Rakennus on yksi Arokallion päätöistä, ja se edustaa tyyliltään 1920-luvun klassisismia.
Tieteiden talo on nykyään Senaatti-kiinteistöjen omistama, ja sen pääkäyttäjiä ovat Tieteellisten seurain valtuuskunta, Tiedonjulkistamisen neuvottelukunta ja Tutkimuseettinen neuvottelukunta. Lisäksi siellä sijaitsee Suomalais-Ugrilaisen Seuran toimisto, Suomen Historiallisen Seuran toimisto ja Suomen Sukututkimusseuran käsikirjasto. Talossa toimii kaikille avoin Tiedekahvila. Tieteelliset seurat järjestävät talolla seminaareja, kokouksia ja tiedetapahtumia sekä Tieteellisten seurain valtuuskunta ja neuvottelukunnat tilaisuuksia ja juhlia.
Tontin varhaiset vaiheet
Tieteiden talon tontilla on sijainnut rakennuksia 1800-luvun alkupuolelta saakka. Helsingin kaupungin kiinteistökortin mukaan kaupunki myi tontin alun perin merimies Er. Joh. Ahlforsille, joka sai siihen lainhuudon 18.2.1833. Ahlfors puolestaan myi tontin porvari Daniel Nyströmille vuonna 1840.
Daniel Nyström haki vuonna 1842 palovakuutusta. Hänen hakemuksestaan käy ilmi, että tontilla oli tuolloin puinen asuinrakennus, jossa oli oli kahdeksan huonetta ja keittiö. Lisäksi tontin itäreunalla oli sauna ja saunakamari, kaksi liiteriä sekä talli- ja kotieläinrakennus. Eteläisellä reunalla oli yhdessä rakennuksessa ruoka-aitta ja liiteri. Tontin läntisellä sivulla oli 1828 rakennettu asuinrakennus, jossa oli viisi huonetta.
Nyström myi kiinteistön kuparimestari Isak Thalénille. Hän myi sen puolestaan senaatin vahtimestari E. A. Berghemille sen jälkeen, kun Kruununhaassa oli raivonnut tulipalo kesäkuussa 1858. Tulipalossa olivat tuhoutuneet tontin kaikki muut rakennukset paitsi Kirkkokadun varressa ollut puinen asuinrakennus. Berghemin omistuksessa tontille nousi lisäksi useita tiilirakenteisia rakennuksia.
Berghemin kuolinpesältä tontin omistus siirtyi vuonna 1919 AB Panternille, joka ensin vuokrasi ja sittemmin myi tontin kiinteistöineen Lisa Hagmanille.
Tieteiden talo koulukäytössä
Lisa Hagman perusti Yksityisluokat-nimisen yksityiskoulun, joka sai toimiluvan vuonna 1919. Hagmanin koulu siirtyi Kirkkokadulle vuonna 1922, ja se otti käyttöönsä vanhan puisen päärakennuksen sekä piharakennusten tiloja.
Hagmanin tavoitteena oli rakennuttaa puurakennuksen tilalle mahdollisimman pian ajanmukainen kivitalo, mutta se ei heti ollut taloudellisesti mahdollista. Olemassa olleiden talojen tiloja muutettiin luokkakäyttöön, mutta juhla- ja voimistelusalia tarvittiin kipeästi. Hagman päätti rakennuttaa sen puurakennuksen ja tiilitalon väliin tontin itäreunan rakentamattomalle alueelle. Uusi juhla- ja liikuntasalisiipi toteutettiin vuonna 1922.
Talon sisätiloissa oli aikoinaan 77 pronssauspatinoitua kipsireliefiä, jotka oli tehnyt kuvanveistäjä Emil Cedercreutz. Niiden sijoittaminen rakennukseen alkoi jo rakennusvaiheessa ja jatkui vuoteen 1929 asti. Nykyään rakennuksessa on jäljellä 70 Cedercreutzin reliefiä, sillä muutamia niistä siirrettiin 1990-luvulla Emil Cedercreutzin Museoon Harjavaltaan.
Cedercreutzin tekemä veistoskoristelu ei kuulunut talon alkuperäiseen arkkitehtoniseen suunnitteluun, vaan Hagman ja Cedercreutz sopivat siitä arkkitehdilta kysymättä. Arokallion tiedetään myöhemmin valittaneen sitä, että rakennuksen puhdas ja vaaleasävyinen tunnelma kärsi reliefeistä. Teoksilla katsottiin kuitenkin olevan pedagogista merkitystä, sillä niiden aiheet liittyvät esimerkiksi maatalouteen ja kristinuskoon.
Yksityisluokat-koulu meni konkurssiin vuonna 1933. Tämän jälkeen valtio lunasti koulutalon ja vuokrasi sen yhdistykselle, joka jatkoi koulua nimellä Helsingin V Yhteiskoulu. Se kuitenkin muutti vuonna 1936 uuteen rakennukseen Apollonkadulle Töölöön, ja Kirkkokatu 6:ssa koulutoimintaa jatkoi Helsingin tyttölukio. Varsinainen koulutoiminta Kirkkokatu 6:ssa päättyi vuonna 1973. Tilat siirtyivät silloin Helsingin yliopiston käyttöön, ja se alkoi hyödyntää niitä luentotiloina.