cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Otsonikato
Koostumuksen muutokset
Samaan aikaan kun otsonipitoisuudet ovat vähentyneet yläilmakehässä, alailmakehän haitallinen otsoni on lisääntynyt. Alatroposfäärin otsonikonsentraation on havaittu viimeisen vuosisadan aikana kasvaneen 20–100 %, mutta tulos on epävarma, koska kovin vanhoja mittaussarjoja ei ole
Helmiäispilvet ja polaaripyörre
thumb|left|250px|Arktinen helmiäispilvi. Otsoniaukon syntymisen Maan napa-alueille selittää niin sanottu polaaripyörre: voimakas napa-alueita lännestä itään kiertävä tuulivirtaus, joka muodostuu talvisin lämpötilan laskiessa. Se eristää napojen ilmamassan muusta ilmakehästä estäen siten otsonin ja lämpimän ilman kulkeutumisen alemmilta leveysasteilta. Pohjoisen pallonpuoliskon polaaripyörre on eteläistä heikompi. Antarktinen polaaripyörre on hyvin vakaa, ja sen ilmamassa pysyy kylmänä. Pohjoisen pallonpuoliskon pyörre ei ole yhtä pysyvä, ja sen lämpötila voi kohota välillä selvästikin.
Pyörteen sisällä lämpötila laskee Auringon lämmittävän säteilyn puuttuessa hyvin alhaiseksi. Kun lämpötila laskee alle −78 asteen alkaa muodostua helmiäispilviä eli polaaristratosfääripilviä. Tällaiset olosuhteet ovat Etelämantereella 5–6 kuukautta ja Arktiksella 1–2 kuukautta. Otollista aikaa helmiäispilvien muodostumiseen on siis Etelämantereella lähes koko talven ajan, kun Artiksella sellaiset olosuhteet ovat vain noin 10–60 päivän ajan. Niin kauan kuin olosuhteet pysyvät tarpeeksi kylminä, pyörteen sisällä tapahtuu voimakasta otsonikatoa. Helmiäispilviä alkaa muodostua vähemmän ja samalla niissä syntyy vähemmän kloorimonoksidia, kun lämpötila alkaa nousta. Otsonikadon pahin vaihe ohitetaan Arktiksella yleensä tammikuun lopulla tai helmikuun alulla ja Etelämantereella lokakuun puolivälin tienoilla.
Helmiäispilvet muodostuvat pisaroista ja kiteistä, jotka ovat puolestaan muodostuneet rikkihaposta (H2SO4), typpihaposta (HNO3) ja vedestä (H2O). Helmiäispilvien vaikutus otsonikatoon on oleellinen. Helmiäispilvet jaetaan kahteen tyyppiin: tyypin I pilvet koostuvat typpihaposta ja vedestä ja tyypin II pilvet jääkiteistä. Keskeisiä helmiäispilvien muodostumiselle ovat rikkihappoaerosolit, jotka toimivat pilvien tiivistymisytiminä. Rikkihappoa muodostuu stratosfäärissä rikkidioksidista (SO2) ja karbonyylisulfidista (COS), joita kulkeutuu stratosfääriin Brewerin–Dobsonin kiertoliikkeen mukana tai suoraan tulivuorenpurkausten yhteydessä. Voimakkaat tulivuorenpurkaukset voivat siten voimistaa otsonikatoa huomattavasti tuomalla stratosfääriin rikkidioksidia ja aerosoleja: esimerkiksi vuonna 1991 tapahtunut Pinatubo-tulivuoren purkaus pahensi otsonikatoa keskileveysasteilla miltei kaksinkertaiseksi.
Helmiäispilvissä tapahtuu pintareaktioita, joissa pilvipartikkelit katalysoivat niin sanottuja varastoyhdisteitä valoherkiksi ja aktiivisiksi yhdisteiksi, kuten Cl2- ja ClNO2-yhdisteiksi. Keväällä Auringon valo muodostaa näistä klooria ja kloorimonoksidia, jotka tuhoavat tehokkaasti otsonia. Lisäksi helmiäispilvien pilvipartikkelit putoavat painovoiman takia jopa useita kilometriä kylmänä vuodenaikana, mikä poistaa paljon typpihappoa otsonikerroksen alueelta. Typpihappo on puolestaan typen oksidien tärkeä lähdeyhdiste. Kun oksidien määrä vähenee, erittäin reaktiivinen kloorimonoksidi ei sitoudu varastoyhdiste kloorinitraatiksi. Kloorimonoksidi säilyy kauemmin reaktiivisena ja aiheutta näin otsonin tuhoutumista.
Helmiäispilviin liittyy myös otsonikadon ja kasvihuoneilmiön kytkeytyminen toisiinsa. Otsonikadon seurauksena stratosfäärin lämpötila laskee, sillä UV-säteilyn absorptiossa vapautuu energiaa ja otsonin vähetessä myös absorptio vähenee. Kylmemmissä olosuhteissa helmiäispilviä muodostuu enemmän ja otsonikato voimistuu entisestään. Samoin käy kasvihuoneilmiön lämmittäessä troposfääriä, jolloin stratosfääri jäähtyy.
Etelämantereen otsoniohentuma
pienoiskuva|Otsoniaukon maksimikoko 1979–2021 Etelämantereen yläpuolella havaittiin huomattava otsoniohentuma eli ”otsoniaukko” ensimmäisen kerran vuonna 1985, ja jälkikäteen otsoniaukkoilmiön on voitu todeta esiintyneen joka vuosi 1970-luvun lopusta lähtien. Etelämanteelle ohentuma on syntynyt alueen meteorologisten ja kemiallisten erityispiirteidensä takia. Alhaisen otsonin alue näkyy satelliittikuvissa melko selvärajaisena ”aukkona”, joksi ilmiötä varsin nopeasti alettiin kutsua. Otsoniaukko muodostuu keväisin (elo–lokakuussa) hyvin nopeasti: otsonin määrä romahtaa muutamassa viikossa.
Otsoniohentuma on melko symmetrinen ja sen keskuksena on etelänapa. Aukko määritellään alueeksi, jossa otsonin kokonaismäärä on alle 220 DU. Tätä pienempiä otsonimääriä ei ole havaittu Etelämantereella ennen vuotta 1979. Kato on erityisen voimakasta korkeudella 14–22 km, jossa miltei kaikki otsoni tuhoutuu. Otsonikato saavutti maksiminsa vuonna 2006, jolloin se oli noin 27 miljoonaa neliökilometriä eli kähes kaksi kertaa suurempi kuin Etelämantereen pinta-ala. Syys-lokakuussa aukon otonin kokonaismäärä on pienemmillään noin 110 DU, kun keväällä se on normaalisti noin 350 DU.
Otsoniaukko on havaittu joka kevät vuoden 1985 jälkeen. Otsonipitoisuuksia verrataan 1970-luvun tasoon, koska luotettavia mittauksia ei ole kovin pitkältä aikaväliltä. Tuolloin lokakuun keskiarvo oli Etelämantereella noin 300 DU, joka oli vuoteen 1985 mennessä laskenut noin 200 DU:hun. Vuoden 2014 jälkeen otsonin määrä on ollut 1990-luvun alun tasolla, vaikkakin vuonna 2015 otsoniaukko oli poikkeuksellisen suuri ja pitkäaikainen kylmän polaaripyörteen ja Calbucotulivuoren purkautumisen takia. Maailman ilmatieteen järjestön vuonna 2018 julkaiseman raportin mukaan vuoden 2000 jälkeen otsonin määrä on ollut kasvussa. Otsonikerroksen eheytyminen on kuitenkin hidasta, ja vuoden 1980 tilanteeseen päästään arvioiden mukaan noin vuonna 2070. Trendissä tapahtuu kuitenkin poikkeuksia, ja vuonna 2019 otsoniohentuma oli pienin sitten vuoden 1982, mikä johtui stratosfäärin poikkeuksellisen korkeasta lämpötilasta.
Otsoniohentuma pohjoisella pallonpuoliskolla
Kuten edellä todettiin, otsoniaukkoa ei ehdi syntyä pohjoisnavan ympäristöön, koska pohjoinen polaaripyörre purkautuu eteläistä aikaisemmin. Vastaavaa otsoniaukkoilmiötä on kuitenkin etsitty myös pohjoisilta napa-alueilta, ensimmäisen kerran talvella 1988–89. Tuolloin havaittiin, että myös pohjoisen napapyörteen sisälle muodostuu korkeita kloorimonoksidipitoisuuksia. Tämä tarkoittaa, että jos olosuhteet olisivat pohjoisessa yhtä kylmät kuin etelässä, vakava otsoniohentuma saattaisi esiintyä vuosittain myös pohjoisilla napa-alueilla. Pohjoisen napapyörteen sisälle muodostuva otsoniaukko olisi huolestuttava uutinen, koska se ulottuisi myös asuttujen alueiden yläpuolelle. Etelämantereen otsoniaukko yltää Etelä-Amerikan kärkeen vain harvoin.
Ennen vuotta 1996 pohjoisessa ei havaittu Etelämantereen otsoniohentumaa vastaavaa otsonikatoa. Parina seuraavana talvena myös pohjoisilla napa-alueilla havaittiin kuitenkin huomattavaa otsonin kokonaismäärän vähentymistä. Talvella 1996–1997 polaaripyörre pysyi koossa pidempään kuin koskaan aikaisemmin, myöhäiseen huhtikuuhun. Otsonin kokonaismäärän maaliskuun 1997 keskiarvo pohjoisella pallonpuoliskolla oli kuitenkin vielä 354 DU, reilusti otsoniaukon rajan 220 DU yläpuolella. Kevään otsonimäärät pohjoisessa ovat silti selvästi laskeneet 1970-luvun tasosta, joka oli yli 460 DU. Viimeksi kato oli pohjoisessa erityisen suurta keväällä 2005, jolloin stratosfäärin lämpötila oli alhainen ja helmiäispilviä muodostui runsaasti.
Otsonikato Suomen yläpuolella
Otsonikato on ollut selvästi havaittavaa myös Suomessa: Etelämantereen jälkeen kato on ollut voimakkainta juuri pohjoisella pallonpuoliskolla Suomen leveysasteilla. Vuosina 1979–1995 kokonaisotsonimäärän vuosikeskiarvo Suomessa on laskenut noin 350 DU:sta runsaaseen 310 DU:iin. Otsonin vähenemä on ollut suurempaa talvisin ja keväisin kuin kesäisin ja syksyisin. Otsonin pitoisuudessa tapahtuu kuitenkin myös suurta luontaista vaihtelua. UV-säteilyn määrää seuraa Suomessa Ilmatieteen laitos, jolla on tällä hetkellä kuusi mittausasemaa. Tarvittaessa se antaa kansalaisille varoituksen poikkeuksellisen voimakkaasta säteilystä. Mittauksissa on havaittu lyhytaikaista UV-säteilyn lisääntymistä otsoniohentumien yhteydessä, mutta ihmisten saamaan vuotuiseen säteilyannokseen otsonikadolla ei ole ollut merkittävää vaikutusta. Yksilön säteilyaltistukseen vaikuttaa huomattavasti enemmän se, kuinka paljon hän viettää aikaa auringossa ja miten hyvin hän suojautuu säteilyltä.
Vaikutukset ihmisiin
Otsonikerros suojaa elämää maapallolla. Ilmakehän happi ja otsoni estävät kokonaan kaikkein vaarallisimman UV-säteilyn (niin sanottu UV-C-säteily) pääsyn Maan pinnalle. Lisäksi otsoni absorboi suuren osan UV-B-säteilystä, joka voi aiheuttaa muutoksia solujen DNA:ssa. Ohentunut otsonikerros ei pysty absorboimaan UV-B-säteilyä yhtä tehokkaasti, joten säteily Maan pinnalla voimistuu. Tämä voi aiheuttaa eliöissä sairauksia.
Ihosyöpäriskiä ja silmäsairauksia on yleensä pidetty ihmisille ongelmallisimpina lisääntyneen UV-säteilyn seurauksina. Säteily ei tunkeudu ihon pintakerrosta syvemmälle, joten vaarassa ovat vain iho ja silmät. UV-B-säteily ruskettaa ja aiheuttaa ihon palamista, minkä lisäksi se vaikuttaa immuunijärjestelmän toimintaan heikentäen vastustuskykyä. Lisäksi säteily vanhentaa ihoa, kun sen vaikutuksesta sidekudoksen kimmoisuus heikkenee ja kollageenisäikeitä hajoaa, mikä puolestaan paksuntaa ja veltostuttaa ihoa. Toisaalta ihminen tarvitsee UV-säteilyä D-vitamiinin muodostamiseen. Otsonikato ja siitä seurannut UV-B-säteilyn lisääntyminen ei kuitenkaan automaattisesti tarkoita haittavaikutusten lisääntymistä, koska iho voi sopeutua kasvaneeseen säteilymäärään.
Kasvaneen UV-säteilyannoksen tiedetään lisäävän riskiä sairastua ihosyöpään, koska säteily voi aiheuttaa mutaatioita soluissa. Melanooma on ihosyövistä vaarallisin, jopa tappava. Sen esiintyminen on viisinkertaistunut Suomessa 1900-luvun loppupuolella. Ihosyövistä jopa 70 prosentin arvioidaan nykyään aiheutuvan auringon säteilystä; seurauksena on noin 50–100 kuolemantapausta vuodessa. Otsonikadon vaikutusta melanoomatapausten lisääntymiseen on kuitenkin vaikea arvioida, sillä ihmisten käyttäytyminen on aiheuttanut laajemman altistumisen auringolle. Ihmiset matkustavat enemmän aurinkoisiin maihin ja ovat vähentäneet pukeutumista. Lisäksi ihosyöpien diagnosoinnin tarkentuminen on 1900-luvulla todennäköisesti nostanut syöpätapausten määrää.
Pitkäaikainen altistuminen voimakkaalle UV-säteilylle aiheuttaa silmän mykiön samentumia, pahimmillaan kaihia ja jopa sokeuden. Lyhytaikainenkin altistus voi aiheuttaa silmän sarveiskalvon tulehduksen eli lumisokeuden, etenkin jos säteily tulee epätavallisesta suunnasta, kuten lumisesta maasta heijastumalla. Säteily saattaa aiheuttaa myös pysyviä sarveiskalvon rappeumia, mikäli altistus on jatkuvaa. UV-säteily aiheuttaa silmän pohjassa verkkokalvon solujen rappeumia, jotka vaikuttavat erityisesti lähinäkökykyyn. Otsonikadon seurauksena silmäsairaudet saattaisivat jonkin verran lisääntyä.
Vaikutus maa- ja vesiekosysteemihin
thumb|left|220px|Lisääntyneen ultraviolettisäteilyn pelätään vaikuttavan kasviplanktoniin ja sitä kautta koko valtamerten ekosysteemiin. UVB-säteily vaikuttaa suoraan sekä kasvien fysiologiaan että kehitykseen. Epäsuorasti UVB-säteily voi vaikuttaa myös kasvien muotoon, ravinteiden jakautaumiseen, kehitysvaiheiden ajastukseen ja sekundaarimetaboliaan. Eteläisen pallonpuoliskon korkeilla leveysasteilla lisääntynyt UV-säteily on todettu vähentäneen hieman kasvien tuottavuutta. Toisaalta lisääntynyt UVB-säteily voi myös vahvistaa kasvia ja tehdä sen vastustuskykyisemmäksi kasvinsyöjiä ja patogeenejä kohtaan. Lisääntynyt UV-säteily voi sekä kasvattaa että vähentää maanviljelyn ja puutarhatalouden satoja, millä on edelleen vaikutuksensa ruokaturvaan.
Kasviplanktonin määrä on vähentynyt lisääntyneen UV-säteilyn takia Antarktiksen niemimaan länsipuolella. Kasviplanktonin asema koko meren ja käytännössä koko planetaan ravintoketjulle on huomattava. Lisääntyneen UVB-säteilyn on todettu heikentävän kasviplanktonin kykyä selviytyä ja sen tuottavuutta. Säteily voi vahingoittaa myös varhaisessa kehitysvaiheessa olevia kaloja ja äyriäisiä. Lisääntyneellä UV-B-säteilyllä tiedetään olevan haitallisia vaikutuksia meriekosysteemeihin, mutta niiden suuruutta voidaan vasta karkeasti arvioida. On esitetty, että otsonin vähentyminen 16 prosentilla voisi aiheuttaa kasviplanktonin vähenemisen viidellä ja sen seurauksena kalansaaliiden pienenemisen seitsemällä prosentilla.
Otsonin mittaaminen ja otsonin tuhoutuminen
Ensimmäiset säännölliset otsonimittaukset aloitti 1920-luvulla Gordon Dobson. Hän keksi vuosikymmenen puolivälissä uuden spektrometrin ja mittasi sen avulla otsonin määrää Oxfordissa. Dobson huomasi, että otsonin määrä ei ole vakio vaan vaihtelee erityisesti vuodenaikojen mukaan. Sidney Chapman julkaisi vuonna 1930 ensimmäisen otsonikerroksen muodostumiseen liittyvän mallin. David Bates ja Marcel Nicolet esittivät vuonna 1950, että niin sanotuilla katalyyttisillä sykleillä olisi merkityksensä otsonikemiassa. He ehdottivat, että vetyä sisältävät vapaat radikaalit saattaisivat katalysoida otsonireaktioita. Kansainvälinen geofysiikan vuosi 1957 oli merkittävä otsonitutkimuksen historiassa, sillä silloin aloitettiin säännölliset otsonimittaukset Etelämantereella.
Vuonna 1970 Paul Crutzen esitti, että dityppioksidin (N2O) päästöt saattaisivat vaikuttaa typpioksidin määrään stratosfäärissä. Hän huomautti, että dityppioksidi on riittävän pitkäikäinen päästäkseen stratosfääriin, jossa se muuttuu typpioksidiksi ja että lannoitteiden lisääntyvä käyttö voisi johtaa dityppioksidin päästöjen kasvuun. Siten ihmistoiminnalla saattaisi olla vaikutusta otsonikerrokseen. Seuraavana vuonna Crutzen ja hänestä riippumatta Harold Johnston esittivät, että alastratosfäärissä lentävien yliäänikoneiden NO-päästöt saattaisivat myös tuhota otsonia.
CFC-yhdisteiden otsonia tuhoavan vaikutuksen huomasivat ensi kertaa Frank Sherwood Rowland ja Mario Molina vuonna 1974. He ehdottivat, että pitkäikäiset halogenoidut orgaaniset yhdisteet saattaisivat toimia samaan tapaan kuin Crutzenin dityppioksidi. James Lovelock oli sitä ennen jo mitannut CFC-yhdisteiden pitoisuuksia ilmakehässä ja huomannut, että melkein kaikki ihmisen valmistamat CFC-yhdisteet olivat yhä tallella ilmakehässä. Molina ja Rowland päättelivät, että CFC-kaasut pääsevät stratosfääriin ja että niistä vapautuu siellä klooria UV-säteilyn vaikutuksesta. Vuotta aikaisemmin Richard Stolarski ja Ralph Cicerone olivat selvittäneet, että kloori voi katalysoida otsonia tuhoavia reaktioita, mutta vasta Molina ja Rowland oivalsivat CFC-yhdisteiden olevan stratosfääriin pääsevän kloorin lähde. Molina, Rowland ja Crutzen saivat vuoden 1995 Nobelin kemianpalkinnon tutkimuksistaan.
Ensimmäiset poliittiset toimet
thumb|250px|Joidenkin otsonia tuhoavien kaasujen pitoisuuksien kehitys. CFC-yhdisteiden käyttö on selvästi vähentynyt, mutta niitä korvaavien HCFC-yhdisteiden pitoisuudet kasvavat. Kaiken kaikkiaan otsonia tuhoavien yhdisteiden määrä on kuitenkin laskenut. Otsonikatoon alettiin suhtautua poliittisena kysymyksenä jo 1970-luvun alussa. Se nousi ajankohtaiseksi ensimmäisenä Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Skandinaviassa. Monet Euroopan maat eivät vielä tässä vaiheessa ottaneet tilannetta vakavasti, ja esimerkiksi Britannassa ja Ranskassa ei ongelmaan edes uskottu. Euroopassa pidettiin koko kysymystä poliittisena. Yhdysvaltain uskottiin olleen taloudellisten syiden takia liikkeellä, taustalla oli erityisesti Euroopan etumatka ääntä nopeampien liikelentokoneiden markkinoilla. 1970-luvun alussa huolestuttiin yliäänikoneiden päästämien typen oksidien vaikutuksesta otsonikerrokseen, ja Yhdysvaltain liikenneministeriön vuonna 1974 julkaisema tutkimus osoitti yliäänikoneiden ja otsonikadon mahdollisen yhteyden.
Yhdysvalloissa ympäristönsuojeluvirasto EPA sai lokakuussa 1976 laajan valtuuden säädellä CFC-yhdisteiden käyttöä. Niiden epäolennainen käyttö aerosoleissa kiellettiinkin joulukuussa 1978. Kanada, Ruotsi, Norja ja Tanska seurasivat perässä. Alankomaissa suihkepulloihin vaadittiin varoitusmerkit, ja Länsi-Saksassa sovittiin CFC:n käytön pienentämiseen kolmanneksella. Euroopan yhteisö päätti vuonna 1980, että CFC:iden valmistusta ei saanut enää kasvattaa ja vuoden 1981 lopussa yhdisteiden käyttö suihkepulloissa oli 30 prosenttia pienempi kuin vuonna 1976. Pitkään kieltoa vastustaneet Britannia ja Ranska hyväksyivät EY:n asettamat rajoitukset.
Kansainvälisellä kentällä otsonikerroksen suojelua vaatineet toimet käynnistyivät 1970-luvun puolivälissä. YK:n ympäristöohjelma (UNEP) oli erityisen aktiivinen CFC-ongelman parissa. Varhaiset kansainväliset toimet keskittyivät lähinnä tutkimustyön koordinoimiseen. UNEP hyväksyi vuonna 1977 ohjelman, joka vaati tutkimusta otsonikerroksesta ja sen vaikutuksesta ympäristöön sekä yhteiskuntiin. Järjestö muodosti toukokuussa 1981 ryhmän otsonikerroksen suojelua käsittelevän kansainvälisen sopimuksen muodostamisesta. Sen pohjalta laadittiin maaliskuussa 1985 otsonikerroksen suojelua koskeva Wienin yleissopimus.
Wienin sopimuksessa hahmoteltiin pääosin tulevaa yhteistyötä otsonikerroksen tutkimiseksi ja suojelemiseksi. Päätöstä konkreettisista päästörajoituksista ei vielä saatu aikaan, sillä tarkoituksena oli parantaa viestintää ja tutkimusyhteistyötä sekä alustaa tulevia neuvotteluja. Jopa 80 prosentin päästörajoituksia tai täyskieltoa kannatti niin sanottu Toronton ryhmä, johon kuuluivat Yhdysvallat, Kanada, Ruotsi, Norja ja Suomi. Euroopan yhteisön maat kuitenkin suosivat tuotantorajoituksia ja 30 prosentin leikkausta päästöihin. Vaikka Wienin sopimus ei vielä saanut aikaan rajoituksia, se oli merkittävä askel tulevan konsensuksen muodostamiselle.
Otsonikadon löytäminen
thumb|Otsonikerroksen pystyprofiilia mittaavan havaintopallon laukaisu Etelämantereella. Vaikka CFC-yhdisteistä osattiin jo olla huolestuneita, Etelämantereen otsoniohentuman havaitseminen 1980-luvun puolivälissä tuli tutkijoille yllätyksenä. Joe Farman, Brian Gardiner ja Jon Shanklin julkaisivat vuonna 1985, että otsonin kokonaismäärä Etelämantereen yläpuolella alkukeväästä oli laskenut melkein puoleen vuosien 1975 ja 1984 välisenä aikana. Nämä mittaukset tehtiin maasta käsin Dobsonin spektrofotometrillä Halleyn tutkimusasemalla (76°S, 27°W). 1950- ja 60-lukujen vaihteessa otsonin kokonaismäärä oli ollut keväisinkin yli 300 DU, kun se 1980-luvun alussa oli vain noin 200 DU. Satelliittihavaintojen perusteella vahvistettiin vuonna 1986, että otsonikatoa oli melkein koko Etelämantereen alueella.
Havaitulle ilmiölle alettiin heti kehitellä erilaisia selityksiä. Syyllistä etsittiin muun muassa auringonpilkuista, mutta jatkotutkimukset saivat tutkijat vakuuttuneiksi siitä, että kadon syynä olivat kylmissä olosuhteissa syntyvien hiukkasten pinnoilla tapahtuvat kemialliset reaktiot, joissa klooria vapautuu reserviyhdisteistä.
Kehitys Montrealin pöytäkirjaan
Etelämantereen otsoniohentuma havaittiin vuonna 1985, mikä nosti uudelleen esille tarpeen CFC-yhdisteiden kieltämiselle. Yhdisteiden käyttö oli kasvanut viisi prosenttia vuosittain vuoden 1983 jälkeen, ja vuonna 1986 taso oli jälleen tasolla, jolla se oli ollut, kun niitä alettiin 1970-luvun puolivälissä säätelemään. Jatkoneuvottelut tuottivat tulosta, sillä 16. syyskuuta 1987 kaikkiaan 46 valtion edustajat allekirjoittivat Montrealin pöytäkirjan ja siten sitoutuivat jäädyttämään CFC-yhdisteiden tuotannon vuoden 1986 tasolle ja vähentämään sitä puolella vuoteen 1999 mennessä. Kehitysmaat saivat kymmenen vuotta pidemmän ajan yhdisteiden käytön rajoittamiselle.
Montrealin pöytäkirjaa on muutettu muutamia kertoja. Sitä on tiukennettu, ja siihen on lisätty uusia aineita, joita vuonna 2019 oli jo 165. Lontoon lisäys pöytäkirjaan tehtiin vuonna 1990, Kööpenhaminan lisäys vuonna 1992, Montrealin lisäys vuonna 1997, Pekingin lisäys vuonna 1999 ja Kigalin lisäys vuonna 2016. Kigalissa hyväksyttiin fluorihiilivetyjen lisääminen Montrealin protokollaan. vaikka ne eivät aiheuta otsonikatoa, ne ovat kuitenkin voimakkaita kasvihuonekaasuja, joita monet teollisuusmaat ovat käyttäneet CFC-kaasujen korvikkeena.
Vuonna 1994 YK nimitti Montrealin pöytäkirjan allekirjoituspäivämäärän (16. syyskuuta) kansainväliseksi otsonikerroksen suojelemisen päiväksi (International Day for the Preservation of the Ozone Layer).
Otsonikerroksen palautuminen
thumb|180px|Otsoniohentuma Etelämantereen yllä syyskuussa 2006. Montrealin pöytäkirjan voimaantulo ja siihen tehdyt täydennykset ovat johtaneet CFC-yhdisteiden käytön vähentymiseen. Tämän ansiosta tärkeimpien otsonia tuhoavien yhdisteiden pitoisuudet alailmakehässä ovat pienentyneet. Ilmakehän trikloorifluorimetaani- eli CFC-11-pitoisuuden huippuvuosi oli 1993. Vuoteen 2018 mennessä yhdisteen määrä ilmakehässä on laskenut 15 prosentilla. Vuonna 1995 ilmakehässä oli eteläisellä pallonpuoliskolla CFC-11:tä 263,58 ppt, kun vuonna 2017 sitä oli 224,14 ppt.
Nature-lehdessä julkaistiin vuonna 2018 tutkimus, joka osoittaa, että vuoden 2012 jälkeen CFC-11-päästöissä on kuitenkin ollut yllättävää kasvua. Vuonna 2019 julkaistu tutkimus puolestaan totesi, että 40–60 prosenttia CFC-11-päästöjen kasvusta on syntynyt Kiinan Hebein ja Shandongin maakunnissa. Tällä uudella päästölähteellä saattaa olla otsonikerroksen palautumista hidastava vaikutus, mutta se saattaa jäädä pieneksi, jos päästöt saadaan nopeasti vähenemään. Otsonikerroksen palautamisessa epävarmuutta aiheuttava tekijä onkin otsonia tuhoavien aineiden käyttö kehitysmaissa ja se, miten hyvin muut maat noudattavat päästörajoituksia. Kaikki maat eivät noudata rajoituksia tai ilmoita päästöjään.
Ilmakehän otsonia tuhoavien aineiden määrä pienenee hiljalleen, sillä niiden elinikä saattaa olla jopa 50–100 vuotta. Stratosfäärin klooripitoisuudet pienevätkin päästöihin verrattuna jälkijunassa. Klooripitoisuuksia verrataan vuoteen 1960, jolloin määräksi on määritelty 0. Klooripitoisuuden huippuvuonna on pidetty vuotta 2005, jolloin se oli Antarktiksella 52,90. Tämän jälkeen pitoisuudet ovat laskeneet hiljalleen, ja vielä 2000-luvun lopulla klooria on ilmakehässä enemmän kuin vuonna 1960. Vielä vuonna 2015 Antartiksella kloorin suhdeluku oli 46,80.
Myönteisen kehityksen taantumista saattaa aiheuttaa ilmaston lämpeneminen, jonka odotetaan viilentävän stratosfääriä. Tämän pelätään pahentavan otsonikatoa etenkin pohjoisilla napa-alueilla, koska stratosfäärin jäähtyminen saattaa vahvistaa pohjoista polaaripyörrettä ja pidentää sen elinikää. Kytkennät ovat kuitenkin monimutkaisia, eikä niitä ymmärretä vielä täydellisesti. Lisäksi ilmastonmuutos voi vaikuttaa UV-säteilyn määrään esimerkiksi pilvisyyden ja maanpinnan heijastavuuden kautta.
Viimeaikaisten havaintojen perusteella otsonikerroksen toipuminen saattaa kestää hieman odotettua pidempään. Vuoden 2006 syksyllä Etelämantereen yllä havaittiin ennätyssuuri, yli 27 miljoonan neliökilometrin laajuinen otsoniaukko. Toisaalta vuonna 2007 aukko oli jopa 30 prosenttia edellisvuotta pienempi, mutta muutoksen arvellaan johtuvan luontaisesta vaihtelusta. Luontainen vaihtelu on suurta erityisesti napa-alueilla, missä ilmakehän kiertoliike vaikuttaa otsonipitoisuuksiin. Muualla maapallolla otsonimäärän hidas lasku on ilmeisesti pysähtynyt. NASAn arvion mukaan otsonikerroksen tilan pitäisi kääntyä hitaasti parempaan päin viimeistään 2020-luvulla. Tässä arviossa on huomioitu sekä CFC-yhdisteiden että ilmastonmuutoksen vaikutus. Otsoniohentuman kuroutuminen umpeen vie kuitenkin aikaa: otsonikerros saattaa palautua ennalleen vasta pari vuosikymmentä odotettua myöhemmin, 2060-luvun lopulla.
Vääriä käsityksiä ja kritiikkiä
Rowlandin ja Molinan esitettyä vuonna 1974 teoriansa siitä, että CFC-yhdisteet tuhoavat otsonia, he saivat osakseen voimakasta kritiikkiä. Etelämantereen otsoniohentuman havaitseminen vuonna 1985 vei kuitenkin pohjan kriitikoiden epäilyiltä: kato oli ollut paljon suurempaa kuin edes Rowland ja Molina olivat uumoilleet. Nykyään tiedeyhteisössä vallitsee suuri yksimielisyys siitä, että otsonikato johtuu ihmisen ilmakehään päästämistä yhdisteistä. Seuraavassa on käsitelty joitakin aiheeseen usein liitettyjä harhaluuloja.
CFC-yhdisteiden pääsy yläilmakehään
Toisinaan huomautetaan, että koska CFC-molekyylit ovat paljon ilmaa raskaampia, niitä ei voi merkittävässä määrin päästä stratosfääriin otsonia tuhoamaan. Ilmakehän kiertoliike on kuitenkin riittävän voimakas kuljettamaan näitä yhdisteitä stratosfääriin. Koska CFC-yhdisteet ovat todella pitkäikäisiä, tuulet sekoittavat ne tasaisesti ilmakehään. Tämän vuoksi ei myöskään ole merkitystä sillä, missä kohtaa maapalloa niiden päästöt tapahtuvat: otsonikato voimistuu kaikkialla (ja erityisesti napa-alueilla) riippumatta siitä, käytetäänkö CFC-yhdisteitä Suomessa vai Intiassa.
Luonnolliset kloorin lähteet
thumb|250px|[[Pinatubo-tulivuoren purkauksella vuonna 1991 oli vaikutusta otsonikatoon.]]
Toinen argumentti otsonikatoa vastaan liittyy luonnollisista lähteistä peräisin olevan kloorin määrään ilmakehässä. Klooria (ja bromia) pääsee troposfääriin muun muassa valtameristä ja tulivuorista. Otsonikadon kannalta ratkaisevaa on kuitenkin stratosfäärin kloorin määrä. Valtamerien kloori vapautuu hyvin matalalle ilmakehään. Samoin suurin osa tulivuorenpurkauksista on niin heikkoja, että ne eivät ulotu stratosfääriin. Tämä kloori on enimmäkseen vetykloridia (HCl) ja siten vesiliukoista. Se ei koskaan pääse stratosfääriin, koska se liukenee veteen ja poistuu sadeveden mukana ilmakehästä. Alailmakehään vapautettu yhdiste tarvitsee ainakin muutaman vuoden kulkeutuakseen stratosfääriin: vain hyvin pieni osa lyhytikäisistä yhdisteistä pääsee yläilmakehään. CFC-yhdisteet sen sijaan ovat veteen liukenemattomia ja siten pitkäikäisiä.
Hyvin voimakkaat tulivuorenpurkaukset voivat aiheuttaa vetykloridin kulkeutumista suoraan stratosfääriin, mutta suorat mittaukset ovat osoittaneet, että niiden vaikutus on vähäinen CFC-yhdisteiden klooriin verrattuna. Sen sijaan tulivuoret voivat vaikuttaa otsonikatoon lisäämällä aerosolien määrää stratosfäärissä. Merten biologisissa prosesseissa syntyy myös metyylikloridia, joka on pitkäikäisempi yhdiste, mutta senkin vaikutus on melko vähäinen. Kaiken kaikkiaan stratosfäärin kloorista alle 20 % on peräisin luonnollisista lähteistä, loppu on kokonaan ihmisperäistä.
Andrew Adamson
Andrew Adamson (s. 1. joulukuuta 1966 Auckland, Uusi-Seelanti) on uusiseelantilainen elokuvaohjaaja. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Shrek (2001) ja Shrek 2 (2004). Hän oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi vuonna 2005.
Adamson voitti Baftan vuonna 2001 ja oli vuosina 2001 ja 2004 ehdolla Cannesin Kultaisen palmun saajaksi.
Hänestä tehtiin vuonna 2006 Uuden-Seelannin Order of Meritin jäsen.
Kuivaniemen rautatieasema
Kuivaniemen rautatieasema oli Suomen rataverkon liikennepaikka nykyisin Iihin kuuluvan entisen Kuivaniemen kunnan keskustaajaman länsipuolella rataosalla. Rautatieasema sijaitsee aivan valtatien 4 varrella. Liikennepaikan etäisyys Helsingin rautatieasemalta Haapamäen ja Oulun rautatieasemien kautta mitattuna on 823,5 ratakilometriä.
Kuivaniemen asema sijoitettiin Kuivajoen varteen noin kolmen kilometrin päähän joen alajuoksulla sijaitsevalta Kuivaniemen kirkolta. Rautatie kaarsi heti aseman jälkeen jyrkästi Kuivajoen ylittävälle sillalle. Kuivaniemen kunnan asutus oli vanhastaan keskittynyt kirkonkylään, mutta sotien jälkeen asemanseudusta muodostui Kuivaniemen kuntakeskus, johon sijoittui pääosa kaupallisista palveluista. Rautatietä oikaistiin Kuivaniemen aseman kohdalla 1960-luvun puolivälissä, jolloin vanha asema jäi noin puoli kilometriä sivuun uudesta ratalinjasta. Uusi asemarakennus valmistui vuonna 1966, mutta asutuksen ja palvelujen painopiste jäi vanhan aseman ympäristöön.
Vakituinen miehitys Kuivaniemen asemalla lopetettiin vuonna 1999. Henkilöliikenteen pysähdykset Kuivaniemellä lakkautettiin 3. syyskuuta 2006 voimaan tulleen uuden aikataulun myötä. Myöskään tavaraliikennettä ei ole.
Kuivaniemen liikennepaikan miehitys lopetettiin kesällä 2003 uuden Myllykankaan liikennepaikan valmistuessa. Samalla liikennepaikalla ollut kampiasetinlaite purettiin.
Kuivaniemen asemalla ei ole nykyisin ratapihaa, ainoastaan yksi pääraide matkustajalaitureineen. Vanhan ratalinjan Kuivajoen silta on edelleen jäljellä.
Asemat
Kuivaniemen keskustaajamassa on ollut kaksi rautatieasemaa. Vuoteen 2003 saakka käytössä ollut asema oli järjestyksessään toinen Kuivaniemen asemista. Se otettiin käyttöön kun ratalinja siirrettiin pois Kuivaniemen keskustasta.
Alkuperäinen Bruno Granholmin suunnittelema puurakenteinen asemarakennus sijaitsee lähes keskustassa nykyisen ratalinjan itäpuolella, ja on nykyisin yksityisomistuksessa. Asemarakennus on maalattu keltaiseksi kesällä 2006. Asemarakennus sijaitsee Ratakadun varrella, ja sen edustalla on edelleen nähtävillä alkuperäisen matkustajalaiturin reunakivetys. Samalla tontilla on myös alkuperäinen rautatieaseman yhteyteen rakennettu varastorakennus.
left|thumb|300px|Kuivaniemen alkuperäinen, vuonna 1904 valmistunut asemarakennus.
Disgrace (yhtye)
Disgrace on alun perin Turusta kotoisin oleva suomalainen yhtye. Yhtye on perustettu vuonna 1987.
Alkuaikojen Disgrace oli yhdessä Xysman kanssa suomalaisen grindcoren ja death metalin ensimmäisiä ja tärkeimpiä vaikuttajia, ennen kuin vaihtoi toisen albuminsa jälkeen metallin punk-vaikutteiseen rock'n'rolliin.
Disgrace on tehnyt uransa aikana yli 1000 keikkaa, joista suuren osan Keski-Euroopassa.
Yhtyeen jäsenillä on tapana käyttää joka levyllä vaihtuvia taiteilijanimiä.
Jukka Taskisella (laulu, kitara) on myös punkduo Black Magic Six, jossa rumpuja soittaa Lew Shiffer.
Vanin maanjäristys
thumb|290px|Turkin alueella olevat [[Tektoninen laatta|tektoniset laatat]] Vanin maanjäristys tapahtui Turkin itäosassa lähellä Vanin kaupunkia 23. lokakuuta 2011. Suurinta vahinkoa kärsivät Ercişin ja Vanin kaupungit. 432 ihmisen vahvistettiin kuolleen.
M/V Princess Victoria (1939)
M/V Princess Victoria oli ensimmäinen brittiläinen takaaladattava kanaalinliikenteeseen suunniteltu autolautta. Kaksi kuukautta liikenteen aloittamisen jälkeen Amiraliteetti pakko-otti aluksen ja muutti sen apumiinalaivaksi. Alus upposi osuttuaan miinaan 19. toukokuuta 1940.
Valmistus
London, Midland and Scottish Railway tilasi aluksen Dumbartonista William Denny and Brothersilta, missä köli laskettiin Levenin telakalla telakkanumerolla 1333. Se laskettiin vesille 21. huhtikuuta 1939 ja valmistui heinäkuussa.
Käyttö
Alus sijoitettiin Stranraerin ja Larnen väliselle reitille, missä se aloitti 8. heinäkuuta 1939.
HMS Princess Victoria
Amiraliteetti pakko-otti 8. syyskuuta 1939 aluksen ja muutti sen apumiinalaivaksi. Alus otettiin 2. marraskuuta Greenockissa palvelukseen nimellä HMS Princess Victoria viirinumerolla M03. Muutostyön jälkeen alukselle oli mahdollista kuormata 244 miinaa.
Alus oli 4. marraskuuta Land's Endin edustalla, kun se joutui voimakkaaseen aallokkoon. Aluksen kokemattomasta miehistöstä tuli kolme neljästä merisairaaksi ja siten kykenemättömäksi toimimaan. Pian aluksesta tuli toimintakyvytön toisen moottoreista rikkouduttua. Alus saatiin vain vaivoin kunnostettua, minkä jälkeen se jatkoi matkaansa Spitheadiin, jonne se saapui illalla 5. marraskuuta. Alukselle kuormattiin 10.-11. marraskuuta sen omalla nosturilla 240 miinaa, jotka kuljetettiin Clydeen HMS Ploverille. Alus oli 2. joulukuuta Isle of Wightilla merikokeissa ja harjoittelemassa miinanlaskua, mikä jatkui Portlandissa 7. joulukuuta.
Alus lähti 14. joulukuuta Solentista kannellaan 240 miinaa, jotka se laski seuraavana päivänä Galloperin matalikolle Harwichin itäpuolelle. Paikka oli Thamesin suun ja Skotlannin välistä rannikkoliikennetta suojaavan itärannikon sulun eteläinen päätepiste. Alus laski 22. joulukuuta samalle alueelle toiset 240 miinaa. Se siirtyi 4. tammikuuta 1940 Solentista Imminghamiin, missä kuormattiin miinoja. Alus lähti 8. tammikuuta Invergordoniin ja laski miinat neljä päivää myöhemmin Fraserburghin koillispuolelle.
Aluksen paluuta etelään hidasti saksalaisten laskemat miinoitukset sekä tiheä sumu, mutta se saapui 21. tammikuuta Imminghamiin. Satama oli jäätynyt laitureiden väliltä eikä hinaaja kyennyt ahtautuneen jään vuoksi auttamaan. Lopulta Princess Victoria irroitti itsensä ja avustaneen hinaajan jäistä. Alus laski 24. tammikuuta Humberin itäpuolelle Outer Downsingin majakkalaivan lähistölle 240 miinaa huonossa säässä. Matkalla oli seuraamassa miinoitusta joukko lehtimiehiä.
Alus siirrettiin 1. helmikuuta pohjoiseen laskemaan miinoja Aberdeenin itäpuolelle, mistä ensimmäinen osa toteutettiin 6. ja 7. helmikuuta välisenä yönä ja toinen osa varhain 10. helmikuuta. Alus laski seuraavana päivänä Yorkshiren itäpuolelle kaksi erää miinoja ja viimeisen erän varhain 13. helmikuuta rankassa lumisateessa ennen paluuta Thamesin estuaariin.
Lontoossa tehdyn huollon jälkeen alus saapui 12. maaliskuuta Imminghamiin kuormatakseen 300 miinaa. Se lähti Invergordoniin, mistä se laski miinat 21. maaliskuuta Fraserburghin pohjoispuolelle. Kolme päivää myöhemmin aluksen miinakisko vaurioitui HMS Protectorin kolaroidessa alukseen, joten Princess Victorian piti palata Imminghamiin korjattavaksi.
Palattuaan alus laski 6. huhtikuuta 300 miinaa, mikä toteutettiin neljästi uudelleen toukokuun alkuun mennessä, itärannikon sulkuun. Alus lähti 9. toukokuuta Humberista Alankomaiden rannikolle laskemaan miinoja IJmuidenin edustalle, mikä tehtävä saatiin päätökseen seuraavana päivänä. Aluksen vaihteisto rikkoutui tehtävän lopulla, mikä esti liikkumisen. Alus oli laski 18. toukokuuta kaksi lähes seitsemän mailin miinariviä itärannikon sulkuun, minkä jälkeen se aloitti paluumatkan Imminghamiin. Seuraavana päivänä juuri ohitettuaan Humberin majakkalaivan alus osui miinaan, joka räjähti sillan etupuolella. Alus upposi keula edellä ja kallistuen voimakkaasti oikealle. Pian alus asettui pohjaan mastojen, savuhormin ja komentosillan edelleen näkyessä. Alus poistettiin tuhoutuneena palveluksesta laskettuaan 2 756 miinaa.
Onnettomuudessa sai surmansa 36 miehistönjäsentä ja alukselta pelastettiin 85 eloonjäänyttä.
Amerikkalainen ystävä
Amerikkalainen ystävä on Wim Wendersin ohjaama elokuva vuodelta 1977, jonka käsikirjoitus pohjautuu löyhästi Patricia Highsmithin Ripley-romaaniin Tom Ripley, amerikkalainen ystävä (1974). Se on luonteeltaan psykologinen jännityselokuva.
Amerikkalaisen ystävän päärooleja esittävät Bruno Ganz, Dennis Hopper, Lisa Kreuzer ja Gérard Blain. Elokuvalle myönnettiin Saksan kriitikoiden palkinto 1977. Lisäksi se sai Saksan elokuvapalkinnon 1978 kategorioissa paras ohjaaja ja paras leikkaaja.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Amerikkalaisen ystävän vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta.
Juoni
Amerikkalainen Tom Ripley (Dennis Hopper) esittelee ammatikseen kehyksiä valmistavalle ja kuolemansairaaksi itsensä uskovalle ystävälleen Jonathan Zimmermannille (Bruno Ganz) rikollisen, jonka mielestä Zimmermannin kannattaisi ryhtyä salamurhaajaksi, jotta hän voisi varmistaa perheelleen mittavan perinnön.
Ian MacKaye
Ian Thomas Garner MacKaye (s. 16. huhtikuuta 1962) on yhdysvaltalainen laulaja ja kitaristi. Vuodesta 1979 asti esiintynyt MacKaye tunnetaan parhaiten hardcore punk- ja alternative rock -yhtyeiden kuten Minor Threatin, Embracen, Fugazin ja The Evensin keulakuvana. Hän on myös Dischord Records -levy-yhtiön perustaja.
MacKaye on hardcore punkin kehityksen avainhenkilöitä ja DIY-ajatuksen vankkumaton kannattaja. Hän on lisäksi toiminut äänittäjänä ja tuottanut muun muassa 7 Secondsin ja Rollins Bandin julkaisuja.
Kanadan Grand Prix 1997
Kanadan Grand Prix 1997 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin Circuit Gilles Villeneuve -radalla 15. kesäkuuta 1997. Kilpailun voitti Ferrarin Michael Schumacher, jolle voitto oli kauden toinen. Nopeimman kierroksen ajoi David Coulthard aikaan 1,19.635.
Kilpailu oli itävaltalaisen Alexander Wurzin ensimmäinen F1-osakilpailu. Kilpailun aikana johdossa oli Michael Schumacher ja David Coulthard.
pienoiskuva|oikea|Rubens Barrichello Kanadan GP:ssä.
Pertti Hemmilä
Pertti Aatos Hemmilä (s. 24. elokuuta 1955 Somero) on suomalainen kokoomusta edustava poliitikko, poliisi, maanviljelijä ja yrittäjä. Hemmilä toimi kansanedustajana Varsinais-Suomen vaalipiiristä vuosina 1999–2015. Hemmilä oli ehdolla myös eduskuntavaaleissa 2015, mutta jäi ensimmäiselle varasijalle. Pertti Hemmilä on ehdolla vuoden 2023 eduskuntavaaleissa.
Hemmilä on toiminut Halikon kunnanvaltuuston puheenjohtajana vuosina 1997–2005. Hän on eläkkeellä poliisin virasta ja toimii aktiivisesti yrittäjänä metsä- ja energia-alalla. Pertti Hemmilä on avioliitossa anestesialääkärin, LT Tuija Hemmilän kanssa. Hemmilällä on neljä aikuista lasta ja yhdeksän lastenlasta. Sotilasarvoltaan hän on luutnantti.
Anton Eonsuu
Anton Rikhard Eonsuu (9. toukokuuta 1896 Alahärmä – 18. maaliskuuta 1965) oli suomalainen jääkärikapteeni ja vahtimestari. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Salomon Eonsuu ja Liisa Kustaantytär. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1940 Lea Onerva Aaltosen kanssa. Eonsuu oli suorittanut kansakoulun.
Jääkäriaika
thumb|300px|Jääkäripataljoona saapuu paraatista Libaussa kesällä 1917. Joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania. Tämä alahärmäläinen työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 11. helmikuuta 1916 ja sijoitettiin 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 23. syyskuuta 1917 pataljoonan pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Missejoella, Riianlahdella ja Aajoella. Hän osallistui Libaussa järjestetyille rautatienrakennuskursseille vuonna 1917.
Suomen sisällissota
Eonsuu saapui Suomeen (Vaasaan) jääkärien etujoukon mukana 18. helmikuuta 1918 ja komennettiin Suomen valkoiseen armeijaan päälliköksi Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoonan 3. komppaniaan, osallistuen taisteluihin Vehkajärvellä, Kuhmoisissa, Padasjoella, Evossa, Vääksyssä ja Lahdessa. Hän haavoittui Vehkajärven taistelussa 26. helmikuuta.
Sisällissodan jälkeinen aika
Sisällissodan jälkeen Eonsuu palveli edelleen Pohjois-Hämeen rykmentissä ja sen tultua hajotetuksi 16. heinäkuuta 1918 lähtien Suomen valkoisen kaartin 5. komppaniassa joukkueenjohtajana. Hänet siirrettiin 16. elokuuta 1918 Karjalan kaartin rykmentin 8. komppaniaan päälliköksi ja myöhemmin 2. komppaniaan nuoremmaksi upseeriksi.
Eonsuu erosi armeijasta 28. maaliskuuta 1919, liittyäkseen huhtikuun alussa 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, jossa toimi 1. pataljoonan 3. komppanian päällikkönä. Hän otti osaa taisteluihin Tuuloksessa, Alavoistessa, Vitelessä ja Aunuksen kaupungissa sekä Aleksanteri Syväriläisen ja Santamäen luostarien (Syvärin luostari) valtauksiin. Hän haavoittui Syvärinjoen pohjoispuolella 27. huhtikuuta 1919.
Eonsuun toivuttua hänet komennettiin 2. pataljoonan 3. komppanian päälliköksi ja hän otti osaa Säämäjärven seuduilla käytyihin taisteluihin. Helmikuussa vuonna 1920 hän liittyi Pohjois-Inkerin rykmenttiin, jossa toimi aluksi 1. pataljoonan 1. komppanian ja myöhemmin yhdistetyn pataljoonan 3. komppanian päällikkönä joulukuuhun 1920 saakka. Hän otti osaa Korkeamaan taisteluun.
Sotaretkeltään palattuaan Eonsuu sai paikan aluepäällikkönä Kannaksen rajamaan tullipostista, josta hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1922 Kannaksen rajavartiostoon komppanianpäälliköksi, tässä tehtävässä hän toimi 21. elokuuta 1928 saakka. Myöhemmin hän toimi Etelä-Pohjanmaalla maanviljelijänä ja 18. joulukuuta 1934 lähtien vahtimestarina IKL:n omistaman Mustan Karhun ravintolassa Helsingissä.
Talvi- ja jatkosota
Talvisotaan Eonsuu osallistui komppanianpäällikkönä Kenttätäydennyspataljoona 8:ssa ja myöhemmin Sissipataljoona 5:ssä, osallistuen taisteluihin Kuhmossa. Välirauhan aikana hän toimi samassa tehtävässä, mutta lomautettiin myöhemmin. Jatkosotaan hän osallistui komppanianpäällikkönä JR 57:ssä, osallistuen taisteluihin Simpeleellä, josta hänet komennettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 9:än (myöh. Jv.Koul.K. 2) Hyvinkään varuskuntaan komendantiksi vuonna 1942, mistä tehtävästä hänet lomautettiin vielä samana vuonna.
Sotien jälkeinen aika
Sotien jälkeen Eonsuu toimi vahtimestarina sotamuseossa vuosina 1945–1952 ja sota-arkistossa vuosina 1952–1956. Hänet on haudattu Helsingin Honkanummen hautausmaahan.
Arlingtonin sotilashautausmaa
Hautausmaahan on haudattu kaikkien Yhdysvaltain käymien sotien sotilaita. Myös yli 3 800 entistä orjaa on haudattu sinne.
Arlingtonin sotilashautausmaalle on haudattu yli 300 000 vainajaa. Se on Yhdysvaltojen 130 kansalliskalmistosta toiseksi suurin Long Islandilla sijaitsevan Calvertonin kansalliskalmiston jälkeen.
Kielletty kansa
Kielletty kansa - elämää palestiinalaisalueilla on Tuomas Mustikaisen kirjoittama kerronnallinen tietokirja, joka käsittelee Israelia ja Palestiinaa. Atena julkaisi kirjan elokuun lopussa 2014.
Sisältö
Israelin ja palestiinalaisten konflikti on jatkunut vuosikymmeniä, ja se on tehnyt tavallisista ihmisistä maailmanpolitiikan pelinappuloita. Raketti-iskuja, pommeja, epäluuloa, salaliittoja ja katkeruutta vuosikymmen toisensa perään. Kummallakin kansalla on menneisyyden painolastinsa, kummallekin ”pyhä maa” on elämän edellytys.
Kielletty kansa antaa puheenvuoron niin Israelin sotilaille kuin palestiinalaisaktivisteille. Miltä tuntuu osoittaa aseella arabilasta, jonka laukussa epäillään olevan pommi? Mitä sanottavaa Hamas-johtajalla on palestiinalaisten vapaustaistelusta? Millaista on tavallisten ihmisten arki epätavallisessa ympäristössä? Kielletty kansa kutoo alueen historian osaksi nykyisyyttä ja kuvaa ristiriitojen repimää maata, jossa kaikki tuntevat väkivaltaisen kuoleman.
Kirja on ajaton ja kerronnallinen tietokirja.
Biosfäärialue
thumb|180px|[[Bardenas Realesin biosfäärialue]]
Biosfäärialue on kestävän kehityksen alue, joka kuuluu Unescon ohjelmaan Programme on Man and the Biosphere (MAB, ). Ohjelmaan kuului vuoden 2009 listauksen mukaan maailmanlaajuisesti 553 aluetta 107 maassa. Ohjelma käynnistyi vuonna 1970. Biosfäärialueen määritelmä kehitettiin vuonna 1974 ja uudelleenmuotoiltiin vuonna 1995.
Biosfäärialueeseen pitää kuulua lailla suojeltu alue, puskurivyöhyke, jossa luonnonsuojelun vastaiset toimet ovat kiellettyjä ja yhteistoiminta-alue, jossa hyväksytyt toimet ovat sallittuja. Tämä tehdään kunnioittaen paikallisten asukkaiden luonnonvarojen järkevää käyttöä. Biosfäärialueet eivät ole suojelualueita, vaikka ne sellaisia sisältävätkin. Yhteistoiminta-alueilla on asutusta ja harjoitetaan taloudellista toimintaa, minkä tavoitteena on tasapainoinen suhde ihmisen ja luonnon välillä.
F’murr
Sarjaa on ilmestynyt suomeksi nimillä:
Pitäjänlampi
Pitäjänlampi on Keski-Suomessa Keuruulla Kamppiperän kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Asunnanjärven valuma-alueella (35.68), jonka Vähä-Asunnan valuma-alueeseen (35.687) se kuuluu.
Nokia 6630
Nokia 6630 on Nokian valmistama Series 60 -älypuhelin, joka julkistettiin marraskuussa 2004 seuraajaksi Nokia 6600- ja Nokia 6620-älypuhelimille. Puhelimen käyttöjärjestelmä on Symbian 8.0a. Laite tukee GSM:ää kolmella taajuudella (900, 1 800, 1 900 MHz). Lisäksi se tukee W-CDMA:ta (2 100 MHz) Nokian kolmantena laitteena Nokia 6650-prototyypin ja Nokia 7600-puhelimen jälkeen. Se tukee myös EDGE-pakettidatayhteyksiä.
Nokia 6630 oli ensimmäinen puhelin, joka tuki aidosti globaalia verkkovierailua; aikaisemmat GSM-puhelimet olivat kattaneet kaikki maat Japania lukuun ottamatta, mutta 6630-mallin 3G-tuen ansiosta puhelin toimi myös Japanissa.
6630:ssa on 1,3 megapikselin (1 280 × 960) kamera. Puhelin pystyy tallentamaan videoleikkeitä 176 × 144 pikselin tarkkuudella käyttäen H.263-pakkausmenetelmää. Kuten 6600 ja 6620, 6630:ssa on Bluetooth-tuki ja 176 × 208-tarkkuuksinen TFT-näyttö, joka tukee 65 000 väriä. Laitteessa on DV-RS-MMC-muistikortti, jonka kapasiteetti on 32 tai 64 megatavua.
Puhelimen suoritin on ARM-arkkitehtuuriin perustuva ja sen kellotaajuus 220 MHz. Puhelimesta on myös saatavana Music Edition, joka sisältää 256 MB muistikortin, parannellun musiikkisoittimen, kuulokeadapterin (tuotenumero AD-15), tummanpunaiset värikuoret ja muistikortinlukijan.
Puhelin painaa 127 grammaa ja mitat ovat 110 mm × 60 mm × 21 mm.
6630-mallin seuraaja on Nokia 6680.
Kamppilampi (Keuruu)
Kamppilampi on Keski-Suomessa Keuruulla Kamppiperän kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,8 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Asunnanjärven valuma-alueella (35.68), jonka Vähä-Asunnan valuma-alueeseen (35.687) se kuuluu.
Still Climbing
Still Climbing on yhdysvaltalaisen yhtyeen Cinderellan neljäs ja toistaiseksi viimeisin studioalbumi. Albumin tuottivat John Burden ja Duane Baron.
1980-luvun tukkahevistä 1990-luvun alkuun selviytynyt Cinderella julkaisi ainoastaan kaksi levyä 1990-luvulla, joista Still Climbing sai vaikutteita myös muotiin nousseesta grungesta. Kappaleet "Hot And Brothered" ja "Hard to Find the Words" päätyivät Wayne's World -elokuvan soundtrackille. Albumi oli korkeimmillaan listan sijalla #178, ja albumi on heikoimmin menestynyt Cinderella-albumi. Löyhän menestyksen takia uutta levyä ei ole julkaistu.
Albumi oli Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalla 178.
Khronos
Khronos oli kreikkalaisessa mytologiassa ajan henkilöitymä. Hän sai alkunsa olemassaolon alkutilasta, Khaoksesta. Kreikkalais-roomalaisissa kuvissa hänet esitetään usein miehenä, joka kääntää eläinradan pyörää tai nielaisee omat lapsensa. Khronos on ajan symboli joka luo ja jälleen tuhoaa.
Khronos sekoitetaan usein titaani Kronokseen. Tämä on peräisin jo antiikin ajalta, jolloin Kronoksen alkuperää selitettiin hänen nimensä etymologian avulla. Khronos on myös vaikeata erottaa Saturnuksesta ja Saturnus on usein yhdistetty katoavaisuuden symboleihin (esimerkiksi viikate ja tiimalasi), vaikka ne kuuluvat Khronokselle.