cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Masaki Sumitani
Kuuluisin Sumitanin hahmoista on vuonna 2002 ensiesiintymisensä tehnyt Hard Gay (ハードゲイ, Hādo Gei), joka nousi kansalliseen kuuluisuuteen lopulta 2005. Hard Gay -hahmon tyyliin kuuluu avustaa ihmisiä erilaisissa asioissa tiukkaan nahka-asuun, koppalakkiin ja aurinkolaseihin sonnustautuneena lanteitaan pyörittäen stereotyyppisen homoseksuaalin elkein Ricky Martinin "Livin’ la vida locan" soidessa taustalla. Hahmolla on myös useita vakiofraaseja, kuten "Dōmō Hādogei dēsu."
Sumitani meni 2006 naimisiin uimapukumalli Anna Suzukin kanssa. Hän on myös julkaissut singlen "Young Man", joka on versio Village Peoplen kappaleesta "YMCA."
Jean Ritchie
thumb|Ritchie vuonna 2008. Jean Ruth Ritchie (8. joulukuuta 1922 Viper, Kentucky – 1. kesäkuuta 2015 Berea, Kentucky) oli yhdysvaltalainen laulaja ja Appalakkien dulcimerin soittaja. Hän oli eräs maansa kansanmusiikin keskeisistä nimistä.
Ritchie syntyi Kentuckyssa köyhien vanhempiensa neljästätoista lapsesta nuorimpana. Hän teki kansanmusiikin esityksen lisäksi huomattavaa työtä kansanlaulujen kerääjänä ja tallettajana.
Israelin esihistoria
Israelin esihistoria ulottuu nykyihmisen edeltäjien varhaiskivikautisesta kulttuurista heprealaisten asettumiseen alueelle, jolloin alkoi historiallinen aika.
Ubeidiyan alueelta Jordanjoen laaksosta on löytyneet työkalut 1,4-1,6 miljoonan vuoden takaa ovat yksi vanhimmista homidien jäänteistä Afrikan ulkopuolella.
Maanviljelyä edelsi muun muassa villiviljan keräilyllä ja metsästyksellä elänyt Natufin kulttuuri.
Federal Reserve System
thumb|Yhdysvaltojen keskuspankki, Federal Reserve Washingtonissa. Federal Reserve System (Fed) on Yhdysvaltain keskuspankki, joka aloitti toimintansa 1913.
Federal Reserve System on puolivaltiollinen järjestelmä, johon kuuluu 12 yrityksen tavoin järjestettyä alueellista keskuspankkia sekä kaksi merkittävää päätöksentekoelintä, jotka ovat Yhdysvaltain presidentin nimittämä ja senaatin hyväksymä johtokunta Washingtonissa sekä avomarkkinakomitea. Rahapolitiikan välineenä käytetään diskonttokorkoa ja pankeille asetettua varantovaatimusta, joista vastaa johtokunta. Näitä tärkeämpi väline on avomarkkinaoperaatiot, joista vastaa avomarkkinakomitea. Federal Reserve System laskee liikkeelle Yhdysvalloissa käytettävät setelit.
Keskuspankin pääjohtajana on 1. helmikuuta 2018 alkaen Jerome Powell (johtokunnan puheenjohtaja).
Johtokunta
Johtokunnassa (Board of Governors of the Federal Reserve System) on seitsemän jäsentä, joiden toimikausi on 14 vuotta, ellei presidentti poista heitä asemastaan. Johtokunta ei saa rahoitusta liittovaltiolta, vaan juuri toisin päin.
Avomarkkinakomitea
Avomarkkinakomitea Federal Open Market Committee koostuu seitsemästä johtokunnan jäsenestä, viidestä alueellisen keskuspankin pääjohtajasta sekä seitsemästä äänivallattomasta jäsenestä. New Yorkin alueen keskuspankilla on pysyvä äänivalta. Johtokunta valitsee kuusi muuta jäsentä alueellisista keskuspankeista kiertoperiaatteella. Perinteisesti puheenjohtajaksi on valittu johtokunnan puheenjohtaja ja varapuheenjohtajaksi New Yorkin alueen keskuspankin pääjohtaja.
Komitea valvoo avomarkkinoiden toimintaa, määrittää rahalajien kokonaismäärien kasvurajat ja johtaa keskuspankin toimintaa valuuttamarkkinoilla. Komitea päättää ohjauskorosta (federal funds target rate).
Komitea päättää koroista kahdeksan kertaa vuodessa etukäteen tiedossa olevina ajankohtina. Tarvittaessa korosta voidaan päättää muulloinkin.
Alueelliset keskuspankit
thumb|Alueelliset keskuspankit mukaan lukien Washingtonin pääkonttori.
Alueelliset keskuspankit, Federal Reserve Banks myöntävät yksityisille pankeille osakkeita, mikä tekee niistä keskuspankkijärjestelmän jäseniä ja lain mukaan velvoittaa ne ylläpitämään osaltaan Yhdysvaltain valuuttavarantoa. Vastineeksi ne saavat osinkoa keskuspankin tuotosta.
Kriittiset näkemykset
Jotkut pitävät keskuspankkijärjestelmää liittovaltion edun vastaisena ja syyttävät keskuspankin toimivan enemmän omistajiensa kuin liittovaltion eduksi. Liittovaltion kannalta olisi edullisempaa, jos se itse laskisi liikkeelle setelit ja hallitsisi rahapolitiikkaa. Kriittisen näkemyksen mukaan liittovaltion velkaantuminen kasvattaa vain keskuspankin voittoa ja luo tilanteen, jossa keskuspankin etu on vastakkainen liittovaltion edun kanssa. Lisäksi väitetään, että kaikki keskuspankin omistajat eivät ole julkisesti selvillä.
Yhdysvaltain historiassa keskuspankkia ovat hallinnoineet vuorotellen sekä liittovaltio että yksityisomisteinen pankki. Useat itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajat olivat vahvasti liittovaltion hallinnoiman keskuspankin puolestapuhujia. Yhdysvaltain perustuslaki asettaa rahapolitiikan hoitamisen liittovaltion tehtäväksi.
Urheiluseura Makkabi
Urheiluseura Makkabi on helsinkiläinen juutalaisten urheiluseura. Se on maailman vanhin yhtäjaksoisesti toiminut juutalainen urheiluseura. Seuran perusti Jakob Hirschovits 4. marraskuuta 1906 nimellä Stjärnan. Nimi muuttui Makkabiksi seuran liittyessä Maailman Makkabi -liittoon joko vuonna 1932 tai mahdollisesti 1934.
Jalkapallossa seura pelasi kaudella 1930 Suomen korkeimmalla sarjatasolla ja myöhemmin alemmissa divisioonissa. Nykyisin seuran toiminta keskittyy keilailuun, futsaliin, koripalloon ja salibandyyn. Seura vietti satavuotisjuhliaan marraskuussa 2006.
Makkabin sisarseurat Suomessa olivat Turun Makkabé ja Viipurin Kadur.
Abraham Tokazierin tapaus
Helsingin olympiastadionilla 21. kesäkuuta 1938 järjestetyissä yleisurheilukisoissa seura koki vastoinkäymisen, kun niissä Makkabia edustaneen Abraham Tokazierin ilmoitettiin sijoittuneen 100 metrin juoksussa neljänneksi, vaikka valokuvien ja muiden todisteiden perusteella on arvioitu, että hän todellisuudessa voitti kyseisen juoksun. Syyksi vilpilliseen menettelyyn on arveltu sitä, että järjestäjät halusivat miellyttää tuolloin katsomossa olleita Saksasta tulleita arvovieraita.
Suomen urheiluliitto esitti tapahtuneen johdosta anteeksipyynnön 75 vuotta myöhemmin syyskuussa 2013, ja kilpailun lopputulos oikaistiin 4. lokakuuta 2013: Tokazier valittiin kilpailun voittajaksi.
Jalkapallo
Seura on pelannut Stjärnan-nimisenä yhden kauden jalkapallon pääsarjassa (1930). Vuonna 1933 Suomen urheilulehdessä jalkapallon yhteydessä nimenä esiintyi vielä Stjärnan, mutta jo 1934 nimenä on Makkabi. Seuran puheenjohtaja Jack Schlimovitsch kertoo 1937 Suomen Urheilulehdessä seuran nimenmuutoksesta: ”Pari vuotta sitten muutimme Stjärnanin Makkabiksi. Emme halunneet pitää puhtaasti ruotsalaista nimeä ja kun emme sopivaa suomalaista löytäneet, otimme tämän juutalaisen vapaussankarin nimen”
Wisil
Wisil on kaupunki Somaliassa Mudugin alueella. Se sijaitsee lännessä Hobyon kaupungista. Kaupungin asukasluku on 20 000 ja siellä on kaksi koulua.
Lembat
Lembat ovat etninen ryhmä eteläisessä Afrikassa. Heitä on etupäässä Zimbabwessa ja Etelä-Afrikan tasavallan pohjoisosissa yhteensä 50 000–80 000, jakaantuneena 12 klaaniin. Suuri osa lemboista on uskonnoltaan kristittyjä, osa muslimeja, ja osa määrittelee itsensä uskonnoltaan lemboiksi. He puhuvat bantukieliä.
Lembojen suullinen kansanperinne kertoo heidän kansansa syntyneen 2500 vuotta sitten alueelle laivalla Sanaasta tulleista juutalaismiehistä. Lembat noudattavatkin monia juutalaisuuteen viittaavia tapoja, kuten sianlihansyöntikielto, poikien ympärileikkaus, kipan käyttö, rituaaliteurastus ja Daavidin tähden käyttö hautakivissä. He käyttävät rukouksissaan kieltä, jossa on heprealaisia ja arabialaisia elementtejä. Geenisukututkimukset ovat vahvistaneet, että lembojen isälinjoissa onkin merkittävä seemiläinen vaikutus, mutta äitilinjoissa ei minkäänlaista.
FS Bugeaud (1893)
Bugeaud oli Ranskan laivaston vuonna 1893 vesillelaskettu Friant-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus
Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin kesäkuussa 1891. Alus laskettiin vesille 29. elokuuta 1893 ja se otettiin palvelukseen toukokuussa 1896.
Palvelus
Alus poistettiin vuonna 1907 alusluettelosta ja se romutettiin.
Pietarin suomalainen kirkkokoulu
P. Marian Suomalainen Koulu eli Pietarin suomalainen kirkkokoulu oli Pietarissa toiminut suomenkielinen koulu.
Jono (tietojenkäsittelytiede)
Jono (engl. queue) on tietojenkäsittelytieteessä käytetty abstrakti tietotyyppi, jonka lisäys- ja poisto-operaatiot toimivat niin sanotulla FIFO-periaatteella (First In First Out). Tämä vastaa todellisuutta: jonolla on kaksi päätä, ja alkio pääsee pois aina toisesta päästä kuin mistä se on lisätty. Näin alkiot käsitellään vuorotellen siten, että kauimmin jonossa ollut alkio käsitellään ensimmäisenä. Jonoa voi verrata esimerkiksi kaupan kassajonoon. Yleensä jonoa käytetäänkin varastoimaan käsittelyä odottavia alkioita.
Pietarin suomalainen kirkkokoulu
thumb|upright=0.5|[[Pyhän Marian kirkko (Pietari)|Pyhän Marian kirkko, jonka piharakennuksessa koulu aloitti toimintansa.]] Koulu toimi Pyhän Marina Suomen Seurakunnan yhteydessä, joka oli perustettu 1745, jolloin suomalais-ruotsalainen seurakunta jakaantui kahtia. Seurakunta sai[ kivikirkon vuonna 1803. Suomalaisten määrä oli lisäätynyt sen jälkeen kun Suomi liitettiin Venäjään niin, että kun suomalaisia oli vuonna 1790 noin 5 000, vuonna 1844 suomalaisia oli 20 000. Kouluhanketta alettiin suunnitella 1800-luvun alkupuolella, ja taustalla oli Anders Johan Hipping, joka oli Pietarin kimnaasin luterilaisten oppilaiden uskonnonopettaja.
Live at Wacken – The Reunion
Live at Wacken – The Reunion on Twisted Sister -yhtyeen julkaisema livealbumi vuodelta 2005.
Jono (tietojenkäsittelytiede)
Operaatiot
Jonon rajapinta koostuu ainakin seuraavista operaatioista:
Edellä mainitut jono-operaatiot saadaan suoriutumaan vakioajassa.
Toteutus
Jono toteutetaan yleensä joko linkitettynä listana tai taulukkona. Linkitetyn rakenteen etuna on se, että jonon pituus voi muuttua vapaasti ilman rakenteen uusimista. Haittapuolena jatkuva muistinvaraaminen saattaa heikentää suorituskykyä. Lisäksi linkit alkiosta toiseen vievät jonkin verran tilaa.
Taulukolla toteutetun jonon pituudella on taulukon koosta johtuva yläraja, mikä monissa tapauksissa ei haittaa mutta voi joskus koitua ongelmaksi. Ongelma voidaan kiertää vaihtamalla käyttöön isompi taulukko aina ylärajan tullessa vastaan, mutta tämä on suhteellisen raskas operaatio. Taulukko vie myös käytännössä aina hieman hukkatilaa.
Pietarin suomalainen kirkkokoulu
Syksyllä 1811 suomalaisia oppilaita oli 11 poikaa. Keisari Aleksanteri I:n allekirjoittamassa käskykirjeessä vuodelta 1820 mainitaan, että suomalaiset olivat päättäneet perustaa omakielisen koulun, jonka keisari lupasi ottaa suojelukseensa. Koulu toimi sunnuntaikouluna ja alkeiskouluna. Sunnuntaikoulu oli tarkoitettu työssä käyville nuorille ja alkeiskoulu lapsille antamaan lukemisen opetusta ja kristinuskon alkeita. Köyhille opetus oli ilmaista. Koulu oli poikakoulu ja opetuskieli suomi tai ruotsi lapsen synnyinpaikan mukaan.
Vuonna 1835 perustettiin ruotsalaisen Pyhän Katariinan seurakunnan yhteyteen kaikille suomalaisille lapsille tarkoitettu alkeiskoulu. Seurakunnassa oli jo vuodesta 1824 ollut kirkkokoulu, jossa oletettavasti kävi myös suomalaisia lapsia, jotka saivan siellä muiden aineiden lisäksi äidinkielen opetusta. Koulun rahoitus tuli Suomen passiviraston Finska National Skole Fonden varoista.
Pyhän Marian suomalaisen kirkkokoulun toiminta käynnistyi 1844 poikakouluna, ja 1849 perustettiin tyttökoulu. Perustamista ajoi seurakunnan kirkkoherra Kaarlo Wilhelm Siren. Koulu toimi kirkkokartanolle rakennetuissa tiloissa, ja nimeksi tuli P. Marian Suomalainen Koulu. Koulussa oli alussa 14 oppilasta ja kaksi opettajaa. Sen johtaja oli kirkkoherra Siren. Ensimmäinen opettaja oli Uno Cygnaeus, jota on myöhemmin o mainittu suomalaisen oppikoulun isäksi. Myös Pietarin koulua on sanottu maailman ensimmäiseksi suomalaiseksi oppikouluksi. Koulu toimi osoitteessa Iso Tallikatu 6–8, jossa myös myöhemmin perustettu tyttökoulu toimi. Tyttökoulun perustaminen lykkääntyi taloudellisista syistä.
Koulu oli perustettu keisarin siunauksella, joten sortokaudenkin aikana sen asema oli suojattu eikä opetusta muutettu venäjänkieliseksi.
Vuosikymmenen jälkipuolellaja seuraavalla vuosikymmenellä Pietariin perustettiin lisää suomalaisia kouluja:
Vuonna 1879 koulussa oli 283 oppilasta, mutta kun kirkkokouluja perustettiin lisää, oppilasmäärä väheni ja oli vuonna 1886–1887 vain 171. Koulu oli tällöin muutettu ylemmäksi kouluksi, johon pääsy edellytti alustavan luokan käymistä ja ikäraja oli kymmenen vuotta. Vuodesta 1885 koulun nimeksi tuli ylempi kirkkokoulu. Oppilasmäärä väheni edelleen, niin että keväällä 1993 oppilaita oli 146. Syyt olivat moninaisia.
Koulu muutettiin Suomalaiseksi yhteiskouluksi, mutta siitä ei tullut täysiluokkaista oppikoulua, vaan se jäi seitsenluokkaiseksi. Oppilaat jatkoivat muissa kouluissa ja siirtyivät suomalaisiin korkeampiin oppilaitoksiin.
Finland
Finland voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Derrick
thumb|300px|Harry Klein ja Stephan Derrick työn touhussa. Derrick on saksalainen rikossarja, jota tuotettiin vuosina 1973–1998. Sen pääosassa rikosylitarkastaja Stephan Derrickinä nähdään Horst Tappert apunaan Fritz Wepperin esittämä rikostarkastaja Harry Klein ja Willy Schäferin esittämä rikostarkastaja sekä rikospaikkatutkija Willi Berger.
Derrickin loivat käsikirjoittaja Herbert Reinecker sekä tuottaja Helmut Ringelmann vuonna 1973. Heidän edellinen yhteistuotantonsa oli poliisisarja Komissaari, josta myös Fritz Wepper siirtyi uuteen sarjaan. Derrickiä kuvattiin lähes neljännesvuosisadan aikana kaikkiaan 281 tunnin mittaista jaksoa.
Kuvaus
Alkuvuosien jaksoissa Derrick oli melko toiminnallinen poliisi, ja juoniin kuuluivatkin elimellisenä osana ammuskelut ja tappelut. Myöhemmin ajan kuluessa – ja varsinkin 1990-luvulle tultaessa – jaksot muuttuivat enemmän pohdiskelevimmiksi ja herculepoirotmaisimmaksi. Toiminta jäi käytännössä kokonaan pois ja jaksoissa keskityttiin psykologiseen tutkintaan.
Vaikka katsojaluvut eivät osoittaneet minkäänlaisia merkkejä hiipumisesta, päätettiin sarja lopettaa lokakuussa 1998. Syynä oli Stephan Derrickin (sekä myös Horst Tappertin) lähestyminen eläkeikää. Derrickin ura tavallisena rikostutkijana päättyi kun hän siirtyi Brysseliin Europolin palvelukseen. Jo tuohon aikaan sarjalle oli alkanut muodostua kulttimainetta ja sitä esitettiinkin yli sadassa maassa.
Suomessa kaapelitelevisioyhtiö Helsinki Television Helsinki-kanavalla pitkään esitetyn ja suosituksi osoittautuneen Derrick-sarjan ensimmäinen osa esitettiin koko maan alueella Yleisradion TV 2:ssa lauantaina 24. tammikuuta 1987 kello 22 alkaen. Derrick saavutti suuren suosion myös Suomessa, ja lukeutuukin Kahden keikan ja Ketun ohella Suomen tunnetuimpiin saksalaissarjoihin.
Sarjan päätyttyä parivaljakko Reinecker ja Ringelmann loi dekkarisarjan Siska.
DVD-julkaisu
Sarja julkaistaan Saksassa kokonaisuudessaan DVD-muotoisena. Julkaisussa ollaan jo edistytty 1990-luvulle asti. Suomessa sarjaa on julkaistu toistaiseksi vain viiden jakson verran, mutta sitä julkaistaan vielä ainakin 22 jakson verran, kokoelmajulkaisuna Vanhan ketun ja Kahden keikan kanssa.
Kahden jakson esittämättä jättäminen TV2:lla loppuvuodesta 2010
Yle TV2 uusi koko sarjan vuosina 2007–2011 lukuun ottamatta jaksoja ”Pornocchio” ja ”Anna Lakowski”. Syy sensuuriin oli jaksojen saamat K13-ikärajamerkinnät, jotka oli annettu televisioyhtiön uudelleenarvioitua sarjan loppupään Viestintävirastolta saadun huomautuksen vuoksi. Huomautus koski sitä, että aiemmin oli näytetty sarjasta jakso, jonka sisältämä K13-ikärajaluokituksen täyttävä materiaali aiheutti sen, ettei jaksoa ollut soveliasta esittää sarjan ohjelmapaikalla alkuiltapäivällä, vaan se olisi saatu esittää vasta kello 19:n jälkeen. Useat sarjan seuraajat kävivät kiivasta keskustelua televisioyhtiön kanssa aiheesta, ehdottaen esimerkiksi jaksojen esittämisen siirtämistä myöhemmälle kellonajalle. Kaikesta palautteesta huolimatta televisioyhtiö kieltäytyi kuitenkin esittämästä jaksoja, ja ne ovat edelleen esittämättä.
Jaksot
Pilottijaksosta on oma artikkelinsa.
Suomeksi nimellä ”Silminnäkijä” on esitetty kolme eri jaksoa, ja nimillä ”Huuto yössä” ja ”Kuollut ystävä” kummallakin kaksi eri jaksoa.
Bustamante (1913)
Bustamante oli Espanjan laivaston vuonna 1913 vesillelaskettu Bustamante-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Sociedad Española de Construcción Navalilta Cartagenasta, missä köli laskettiin 25. elokuuta 1911. Alus laskettiin vesille 3. tammikuuta 1913 ja otettiin palvelukseen 23. maaliskuuta 1914.
Palvelus
Alus myytiin romutettavaksi 20. lokakuuta 1930.
Hoitokokous (lestadiolaisuus)
Hoitokokouksia tutkinut Aini Linjakumpu on määritellyt hoitokokoukset ”julkisiksi ja pakotetuiksi sielunhoidollisiksi tilanteiksi, joiden pyrkimyksenä on arvioida ja korjata ihmisen uskonelämään liittyviä asioita”. Termiä "hoitokokous" on SRK:n entinen pääsihteeri Tuomas Hänninen kuvannut seuraavasti: "'Hoito' tulee sanasta sielunhoito ja 'kokous' siitä, että kutsuttuna keskusteluun osallistui useampi henkilö."
Aikalaistietojen ja tutkijoiden mukaan hoitokokouksia järjestettiin jo 1950–1960-luvulla, mutta ei tiettävästi siinä laajuudessa, jossa niitä pidettiin 1970-luvulla, ja kokouksia pidettiin vielä 1980-luvun puoliväliin saakka.
Tutkija Miikka Ruokasen mukaan hoitokokousten tarkoitus oli ”oikean Kristuksen opin säilyttäminen”. Tarve "oikean opin" vaalimiseen olikin ilmeinen, sillä hoitokokoukset sijoittuvat vanhoillislestadiolaisuuden historiassa välittömästi ns. pappishajaannuksen jälkeisiin vuosiin. Vuosina 1960–1962 liikkeestä erotettiin tai itse erosi juuri opillisten erimielisyyksien tähden kaksi kolmasosaa vanhoillislestadiolaisista papeista ja teologeista.
Tutkija Markku Ihosen mukaan hoitokokousten menettelytavasta on pyritty 1980-luvun jälkeen luopumaan lestadiolaisuudessa. Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistys ry (SRK) ilmoitti elokuussa 2011, että herätysliike ei enää järjestä hoitokokouksia eikä hyväksy hengellistä väkivaltaa. SRK:n entinen pääsihteeri Tuomas Hänninen on ilmoittanut pitävänsä hoitokokouksia valitettavina (Helsingin Sanomat 17.7.2011).
Syntinä pidettyjä asioita ovat olleet muun muassa alkoholi ja kaikki siihen liittyvä, esiaviolliset ja avioliiton ulkopuoliset suhteet, syntyvyyden säännöstely, poliittiseen vasemmistolaisuuteen viittaavat asiat, televisio-ohjelmat ja erilaiset viihteen muodot. Jani Alatalon mukaan asioiden syntisyys saatettiin käytännössä määritellä paikallisella rauhanyhdistyksellä, joten jonkin asian syntisyys tai syntisyysaste saattoi olla erilaista eri puolella Suomea. Alatalon mukaan synnit katsottiin lähes aina ”väärän hengen” aiheuttamiksi. Hoitokokoukset lisääntyivät 1970-luvulla ja vähenivät merkittävästi 1980-luvulle tultaessa. Huippu oli vuonna 1978.
Hoitokokoukset saivat julkisuudessa osakseen runsaasti kritiikkiä ja herätysliikkeessä alkoi myös sisäinen "pyykinpesu" niiden jälkeen. SRK:n vuosikirjan (1990) mukaan vanhoillislestadiolaisen liikkeen opetukseen oli 1950-luvulta alkaen tunkeutunut ”ankaraa lainomaisuutta”, joka vaikutti hoitokokouksissa ja johti ns. ylilyönteihin.
Julkinen keskustelu hoitokokouksista vilkastui 2000-luvulla, jolloin internetin keskustelusivustoilla ja lehdistössä alettiin vaatia SRK:lta julkista anteeksipyyntöä hoitokokousten henkisestä ja hengellisestä väkivallasta.
Syksyllä 2011 SRK:n johtokunta julkaisi kannanilmaisun, jossa pahoiteltiin hoitokokouksissa esiintyneitä väärinkäytöksiä ja oppiharhoja. Samalla SRK sanoutui irti kaikesta henkisestä ja hengellisestä väkivallasta, mitä hoitokokouksissa oli esiintynyt.
SRK:n julkinen irtisanoutuminen painostuksesta, väkivallasta ja hoitokokouksista ei kuitenkaan ole käytännössä johtanut liikkeessä muutoksiin.
Vanhoillislestadiolaisessa liikkeessä ei ole myöskään tehty aloitettakaan siitä, että hoitokokouksissa keskinäisestä yhteydestä erotetuksi ja "väärähenkisiksi" julistetut henkilöt saisivat heidät erottaneilta anteeksipyynnön ja kutsun osallistua jälleen vanhoillislestadiolaisen yhteisön jäseninä liikkeen toimintaan. Siten vanhoillislestadiolaiset ovat yhä edelleen jättäneet hoitokokousten tuhansille yksityisille ihmisille seuranneen tarpeettoman inhimillisen ja hengellisen kärsimyksen hyvittämättä ja jälkien vastuullinen käsittely on liikkeessä jätetty tekemättä.
Opilliset perustelut
thumb|right|Vanhoillislestadiolaiset pitävät [[Raamattua uskon ja elämän korkeimpana ohjeena. Myös hoitokokouksia on perusteltu Raamatun opetuksilla.]]Hoitokokouksia on perusteltu kirkkohistorialla ja Raamatun opetuksilla, esimerkiksi avainten vallalla ja Kristuksen kirkkolailla. SRK:n mukaan niissä toimitaan Jeesuksen opetusten mukaisesti :
Toimintaperiaate
1960-luvun ristiriitojen käsittely huipentui 1970–1980-luvun hoitokokouksiin, joilla nimensä vastaisesti ei ollut mitään tekemistä oikean sielunhoidon kanssa. Menettelytapoja ovat kuvanneet mm. Miikka Ruokanen (1980), Jorma Kurvinen (1980), Lauri Pietilä (1981), Leo Hartvaara (1984), Tuomas Lohi (2000) ja Aini Linjakumpu (2012). Hoitokokoukset olivat suljettuja, vain vanhoillislestadiolaisuuteen kuuluville ihmisille tarkoitettuja tilaisuuksia, joissa jyrkin sanoin ripitettiin yhteisön normeista vähänkään poikenneita jäseniä. Kokoukseen tullutta väkeä vannotettiin kokouksen aluksi pitämään salassa ulkopuolisilta kaikki se, mitä kokouksessa tapahtuisi. Varmuudeksi rauhanyhdistyksen (tai muun kokouspaikan) ulko-ovet lukittiin, jotta ulkopuolisia ei sattumaltakaan pääsisi seuraamaan tilaisuutta.
Usein paikalla olivat myös perheen lapset, alaikäiset, jotka puolustuskyvyttöminä joutuivat seuraamaan, miten heidän vanhempiaan julkisesti nöyryytettiin ja häpäistiin kaikkien paikkakunnan vanhoillislestadiolaisten silmien edessä. Hoitokokoukseen saattoi tulla kutsu mitä erilaisimmista syistä. Kuuluminen kansalaisopiston piiriin, osallistuminen liikkeen ulkopuoliseen hengelliseen toimintaan (esimerkiksi luterilaisen seurakunnan jumalanpalveluksessa tai vanhustenpiirissä käyminen), seurusteleminen ei-lestadiolaisten eli "uskosta osattomien" kanssa ja television katselu olivat yleisimpiä syitä. Hoidettavan tuli ripittäytyä julkisesti kaikkien edessä ja tunnustaa olevansa ”väärässä hengessä” sekä anoa tätä anteeksi. Mikäli anteeksipyyntöä ei ymmärtänyt lausua tietyssä sanamuodossa, synninpäästöä ei annettu.
Liikkeen johtajat, kulloisenkin kokouksen vetäjät, joista yksi oli tavallisesti SRK:n johtokunnan jäseniä, päättivät, oliko hoidettavan anteeksipyyntö tarpeeksi vilpitön tullakseen hyväksytyksi. Mikäli johtohenkilöt katsoivat, että syytetyn julkisesti esittämä tunnustus ja anteeksipyyntö eivät olleet oikeanlaisia, asianomainen julkistettiin "synteihinsä sidotuksi". Sidottua uskovaista eivät muut lestadiolaiset saaneet enää siitä hetkestä lähtien tervehtiä, ennen kuin hän on suorittanut julkisen anteeksipyynnön rauhanyhdistyksellä "oikealla tavalla" ja hänen anteeksipyyntönsä on tullut hyväksytyksi. Ankarin rangaistus oli liikkeestä erottaminen, eikä erotettua saanut enää tervehtiä. Normaali kanssakäyminen erotettujen kanssa oli edelleen sallittua ja he olivat tervetulleita myös rauhanyhdistyksen tilaisuuksiin. "Ei saa tervehtiä" tarkoitti sitä, että tervehtiessä ei enää käytetty sanoja "Jumalan terve" tai "Jumalan rauhaan", sillä ne sisältävät tunnustuksen samassa uskossa olemisesta.
Vanhoillislestadiolaisuuden sisäisessä, yhteisöllisessä kurinpidossa on virallisena ohjeena ns. Kristuksen kirkkolaki, jolla tarkoitetaan menettelyä, että elämäntavoiltaan poikkeavia, esimerkiksi maallistuneita, ihmisiä nuhdellaan ensin kahden kesken, ja mikäli tämä ei tuota haluttua tulosta, tapaus annetaan rauhanyhdistyksen johtokunnan tietoon. Johtokunnan tehtävänä on ratkaista, millaisiin jatkotoimiin ko. henkilön kohdalla on syytä ryhtyä. Johtokunta lähettää tavallisesti sitten kolme sopivaksi katsomaansa henkilöä puhuttelemaan ihmisiä, joita saattoi olla yksi tai useampia, esimerkiksi pariskunta. Johtokunnalle esitetään seuraavassa kokouksessa vierailusta raportti. Jos raportista ilmenee, että puhuttelu ei ollut tuottanut toivottua tulosta, johtokunta kirjaa pöytäkirjaan "murheella, ettei Jumalan rakkauden mukainen hoito ollut tuottanut mitään tulosta" esimerkiksi toisen aviopuolison osalta.
Hoitokokousvuosina tätä ennalta puhuttelua ei useinkaan ollut tehty, vaan paikalle kokoontuneista ihmisistä valikoitui itse hoitokokouksessa milloin kukakin julkisesti moitittavaksi. Usein syytetyksi joutuneella ei ollut ennakkotietoa, että hänen uskonsa ja jäsenyytensä "Jumalan lasten joukossa" oli asetettu kyseenalaiseksi. Tilaisuudet olivat tästä syystä monelle suuri järkytys. Sattui myös tapauksia, että koko paikkakunnan lestadiolaisten joukko julistettiin väärään henkeen eksyneeksi (esim. Kiimingin rauhanyhdistys).
Vatsalihakset
Rakenne
Vatsalihakset sijaitsevat kylkiluiden ja lantion välillä. Vartalon keskilinjalla on vatsalihasten kalvojänteiden yhteensulaumasta muodostunut valkoinen jännesauma, joka jakaa kehon oikeaan ja vasempaan puoliskoon. Tämän kummallakin puolella sijaitsevat pinnalliset suorat vatsalihakset ja alapuolella häpyluun saumaan kiinnittynyt pyramidilihas. Nämä lihakset sijaitsevat poikittaisen vatsalihaksen sekä vinojen vatsalihasten kalvojänteiden muodostaman rectustupen sisässä. Vartalon sivuilla sijaitsevat kahdessa kerroksessa vinot vatsalihakset ja keskellä kaikista sisimpinä poikittaiset vatsalihakset.
Hoitokokous (lestadiolaisuus)
Historia
thumb|350px|Sielunhoidolliset asiat Haapajärven rauhanyhdistyksen johtokunnassa 1974–1982.
Vatsalihakset
Suorat vatsalihakset
thumb|Ihmisen suorat vatsalihakset Suorat vatsalihakset sijaitsevat valkoisen jännesauman molemmin puolin, mutteivät ole kosketuksissa toistensa kanssa. Ne ulottuvat rintalastasta häpyluuhun. Suorat vatsalihakset muodostavat sisemmän nivusaukon mediaalisen reunan. Niitä hermottavat kylkivälihermot.
Hoitokokous (lestadiolaisuus)
Historia
SRK:n pääsihteeri Voitto Savelan mukaan hoitokokoukset käynnistyivät eräissä rauhanyhdistyksissä jo 1960-luvun loppupuolella ja lisääntyivät 1970-luvun taitteessa. Erkki Reinikaisen mukaan 1970-luvulla ne kulkivat laajoina aaltoina läpi koko vanhoillislestadiolaisuuden. Savelan mukaan SRK:n työvaliokunta lähetti tuolloin edustajiaan hoitokokouksiin yhdistysten pyynnöstä 488 kertaa. Sen lisäksi paikalliset rauhanyhdistykset järjestivät omia pienempiä kokouksia, joihin ei pyydetty työvaliokunnan edustusta. Tohtori Tuomas Lohen pro gradu -työn mukaan karkeasti arvioiden valtaosa vanhoillislestadiolaisista teki 1970-luvulla parannusta jostakin väärästä hengestä. TV-toimittaja Vesa Toijosen mukaan hoitokokouksissa erotettiin rauhanyhdistyksistä yli tuhat ihmistä. Tuomas Lohen mukaan Haapajärven rauhanyhdistyksestä erotettiin tai erosi hoitokokousten seurauksena 9 jäsentä.
Vatsalihakset
Suorat vatsalihakset
Suorien vatsalihasten tehtävänä on koukistaa lonkkanikamia ja lähentää rintakehää kohti lantiota. Lisäksi ne avustavat uloshengityksessä, ulostamisessa ja synnytyksessä sekä säätelevät vatsaontelon painetta. Pinnallisen suoran vatsalihaksen poikki kulkee yleensä kolme valkoiseen jännesaumaan kiinnittyvää jännejuovaa, jotka aiheuttavat suorille vatsalihaksille niiden ominaisen muodon (nk. six-pack).
Valkoinen jännesauma kiinnittyy distaalisesti pyramidilihakseen, joka osallistuu suorien vatsalihasten toimintaan vetämällä jännesaumaa alas. Pyramidilihas sijaitsee rectustupessa suorien vatsalihasten päällä ja kiinnittyy toisesta päästään häpyluun saumaan.
Hoitokokous (lestadiolaisuus)
Historia
Jani Alatalon mukaan 1970-luvun hoitokokouksissa ja vanhoillislestadiolaisuuden kriisissä oli kysymys paitsi rajanvedosta maallistumisilmiöihin, myös taistelusta "lainomaista linjaa" vastaan vanhoillislestadiolaisen liikkeen sisällä. Liikkeen keskeisten vaikuttajien mukaan kyseinen taistelu huipentui ja laantui vuoden 1979 lopulla "lakihenkisen linjan" väistymiseen SRK:n johtokunnassa ja työvaliokunnassa, minkä seurauksena ilmapiiri liikkeessä alkoi vapautua.
Hoitokokousten päättyminen ei kuitenkaan ollut seurausta pelkästään siitä, että SRK:n sisällä tapahtui opillisen linjan muutos, joskin tapahtumien kulku liikkeen sisällä näin mieluiten tulkitaan. Painostamisen päättymiseen vaikuttivat ratkaisevalla tavalla herätysliikkeen ulkoiset syyt.
Vatsalihakset
Vinot vatsalihakset
Vinot vatsalihakset sijaitsevat vartalon sivuilla kahdessa kerroksessa. Niiden tehtävänä on kiertää vartaloa ja taivuttaa sitä sivusuunnassa sekä suojata sisäelimiä ja säädellä vatsaontelon painetta.
Ulompi vino vatsalihas on pinnallinen vino vatsalihas, ja toimii vartalon kiertäjänä sekä taivuttajana. Se kiinnittyy ylhäältä kylkiluihin ja alhaalta suoliluuhun, nivussiteeseen sekä valkoiseen jännesaumaan.
Hoitokokous (lestadiolaisuus)
Historia
Hoitokokousten päättymiseen silloisessa muodossaan vaikuttivat sekä evankelis-luterilaisen kirkon puuttuminen SRK:n menettelyyn että poliitikkojen asiasta käymät keskustelut kulissien takana. Eri puolilla maata rauhanyhdistyksissä toteutettu hoitokokoussarja oli Suomenkin mittakaavassa laajakantoinen ja merkittävä yhteiskunnallinen ilmiö ja ennen kaikkea evankelis-luterilaisen kirkon sisällä tapausta on pidettävä huomattavana. SRK:n ja rauhanyhdistysten toteuttama hoitokokousten aalto kosketti suoraan ja välillisesti ainakin 100 000:ta evankelis-luterilaisen kirkon jäsentä. Kyseessä on laajin kirkon sisällä tapahtunut hengellisen väkivallan tapaus koko itsenäisyytemme aikana. Ei siis ollut ihme, että suurta joukkoa suomalaisia koskettaneet tapahtumat ja ihmisten kokemukset herättivät laajaa huomiota mediassa. Tapahtumia ei kyetty SRK:n yrityksistä huolimatta pitämään täysin salassa julkisuudelta, ja yksityisten ihmisten kokemuksia käsiteltiin lehdistössä.
SRK:n johto huolestui hoitokokousten saamasta julkisuudesta lehdissä, radiossa ja televisio-ohjelmissa. SRK:n johtokunta kokonaisuudessaan kävi kesällä 1979 arkkipiispa Mikko Juvan puheilla pyytämässä kirkolta suvaitsevaisuutta ja vakuuttamassa lestadiolaisten halua pysyä edelleen osana evankelis-luterilaista kirkkoa. SRK:n johtokunnan käynti ei kuitenkaan onnistunut vakuuttamaan arkkipiispaa ja muuta kirkon johtoa, varsinkin kun hoitokokoukset ja julkinen keskustelu niistä näyttivät jatkuvan entisellään.
Vatsalihakset
Vinot vatsalihakset
Sisempi vino vatsalihas on vinoista vatsalihaksista sisempi ja sen syyt kulkevat ulommalle vinolle vatsalihakselle poikittaisesti. Se kiinnittyy jännesaumaan sekä suoliluun harjuun ja lonkkanikamien poikkihaarakkeisiin. Sen tehtävänä on suojata sisäelimiä ja lisätä vatsaontelon painetta ulostamista ja synnyttämistä varten.
Hoitokokous (lestadiolaisuus)
Historia
Vakavin julkinen kritiikki SRK:lle tulikin, kun arkkipiispa Mikko Juva lopulta päätti ottaa julkisuudessa henkilökohtaisesti kantaa hoitokokouksiin. Helsingin Sanomat julkaisi 2.12.1979 kokonaisen sivun laajuisen arkkipiispan puheenvuoron.
Puheenvuoroa siteerattiin laajasti muissa lehdissä, mm. Kalevassa. Kotimaa-lehdessä julkaistiin Juvan haastattelu asiasta.
Vatsalihakset
Aiheesta muualla
Kõht Pilvas Abdômen humano Живот
Hoitokokous (lestadiolaisuus)
Historia
Arkkipiispa Juva kertoi vastaanottaneensa runsaasti kirjeitä vanhoillislestadiolaisilta, jotka valittivat että olivat kokeneet painostusta hoitokokouksissa. Myös ei-lestadiolaiset seurakuntalaiset olivat ottaneet häneen yhteyttä ja olleet pahoillaan läheistensä ahdistelusta. Lisäksi eräät poliitikot olivat olleet häneen yhteydessä, koska rauhanyhdistyksissä oli painostettu esimerkiksi SMP:n kannattajia tai sellaisiksi epäiltyjä. Puheenvuorossaan Juva ei kuitenkaan halunnut leimata vanhoillislestadiolaisuutta sinänsä harhaopiksi eikä myöskään kyseenalaistanut liikkeen kuulumista Suomen evankelis-luterilaisen kirkkoon, mitä julkisessa keskustelussa oli kaavailtu ja jotkut valituskirjelmiä lähettäneetkin olivat ehdottaneet. Juva totesi: ”Suomen kirkossa ovat seinät avaralla ja katto korkealla, mutta sen sallivuudella on rajansa.”
Painostusta ja väkivaltaa kirkossa ei kuitenkaan sallittaisi. Hoitokokouksia ja niiden painostusta Juva tarkasteli kirkkolain valossa. Juvan mukaan esimerkiksi televisio tai ehkäisyvälineiden käyttäminen eivät ole kristinopin mukaan syntiä. On jokaisen kristityn henkilökohtaisen vakaumuksen asia, kuinka näihin suhtautuu. Jokaisella on oikeus ratkaista vapaasti kantansa niihin, ilman painostamista.
Arkkipiispan kanta yksityisten kristittyjen ahdisteluun ja painostamiseen oli ehdoton: seurakunnissa ja Suomen kirkossa tuli puuttua siihen tiukasti. ”Missä lähimmäisiä painostetaan nöyryyttäviin tunnustuksiin, missä häntä kielletään seurustelemasta vääräuskoisten naapurin kanssa tai edes tervehtimästä tätä, missä sairasta estetään hakeutumasta lääkärinhoitoon, missä lapset eristetään ’uskottomista’ leikkitovereistaan ja missä vaimot alistetaan joka suhteessa, nimenomaan myös seksuaalisesti, siellä luterilainen paikallisseurakunta ei voi vaieta.”
Arkkipiispa Mikko Juva osoitti, että kirkossa oli päätetty panna piste hoitokokouksille. Kirkon ja paikallisseurakuntien on kannettava vastuu siitä, miten kirkon piirissä toimitaan.
1979–1980-lukujen vaihteessa hoitokokouksista käytiin epävirallisia keskusteluja myös maan poliittisten päätöksentekijöiden taholla, yhteiskunnalliselta ja poliittiselta kannalta. Koska hoitokokouksissa oli pyritty painostamaan ihmisiä puuttumalla kansalaisten vapaaseen äänestyskäyttäytymiseen, asian vakavuus kohosi kokonaan uudelle tasolle. SRK:n menettelyt nostettiin esille keskusteluissa epävirallisesti Eduskunnassa, jopa eräiden ministerien kesken. Keskustelu voimistui erityisesti televisiossa lähetetyn toimittaja Hannu Karpon tv-dokumentin Syntisin silmin (1981) jälkeen. Ohjelmassa paljastettiin rauhanyhdistyksissä harjoitettu puoluepoliittinen painostaminen. Poliittisen tahon paineella oli evankelis-luterilaisen kirkon kannanoton rinnalla merkittävä vaikutus siihen, että hoitokokoukset lopetettiin.
Arkkipiispan kannanoton ja poliitikkojen keskustelujen jälkeen hoitokokoukset loppuivat. Monet Päivämiehessä jo ilmoitetutkin tilaisuudet jäivät pitämättä.
Maallistumiseen liittyvät ristiriidat
Samaan aikaan kun vanhoillislestadiolaisuus kärsi sisäisestä käymistilasta muuttui myös ympäröivä yhteiskunta voimakkaasti. Maallistuminen jatkui, televisio yleistyi, politiikka radikalisoitui ja tavat muuttuivat. Vanhoillislestadiolaisuudessa huolestuttiin ”Jumalan sanan vastaisen elämäntavan” leviämisestä myös vanhoillislestadiolaisten keskuuteen. Tilanteen selvittämiseksi pidettiin keskustelutilaisuuksia ja seurakuntailtoja joissa asioita käsiteltiin. Keskustelu kosketti nuorison elämäntapaa, jossa nähtiin "maailman rakkautta", "kristillisen hengen ja opetuksen vastaista musiikkia", joitakin urheiluun liittyviä "kielteisiä piirteitä", "lihan mielen mukaista seurustelua" ja sen seurauksia. Muun muassa Helsingissä järjestettiin vuosina 1977–1981 lukuisia seurakuntailtoja, joissa tehtiin parannusta kososlaisuudesta ja muista asioista.
Ilkka Pyysiäisen mukaan vanhoillislestadiolaisuus reagoi maallistumiseen kääntymällä sisäänpäin. Hänen mukaansa tilanne kärjistyi erityisesti Kuusamossa, missä ei-lestadiolaiset seurakuntalaiset eivät voineet hyväksyä sitä, että lestadiolaiset saivat erilaisen kohtelun oman liikkeen papeilta kuin muut. Arkkipiispa Mikko Juvan mukaan SRK:sta työnnettiin 1960-luvun alun hajaannuksessa pois kaikki johtajat, jotka korostivat yhteistyötä muiden herätysliikkeiden kanssa. Hänen mukaansa tästä seurasi tiukka seurakuntakuri, jolloin SRK:n ulkopuolella nähtiin vain helvetti. Aiheesta kirjoiteltiin Helsingin Sanomiin, Kalevaan, Koillissanomiin ja Kotimaahan vuosina 1976–1980.
Henkioppi
1970-luvun hoitokokousten keskeinen motiivi oli taistelu henkivaltoja vastaan. Henkivaltana pidettiin "uskon ja Jumalan sanan vastaista elämäntapaa", jolloin kyseessä ei katsottu olevan yksittäiset "nimelliset synnit". Graduntekijä Päivi Alasuutarin mukaan nimellisillä synneillä tarkoitetaan konkreettisia syntinä pidettyjä asioita. Henkivaltoina tai henkinä mainitaan SRK:n julkaisuissa muun muassa sillanpääläisyys ja kososlaisuus. Tutkija Miikka Ruokasen mukaan SRK on halunnut esiintyä "yhden totuuden" ja "oikean opin" etuvartiona. Tähän on pyritty korostamalla "Jumalan valtakunnan" opin "neitseellistä puhtauden" varjelemista "maailman hengellisyyttä" ja "kaikkea hengen saastaa vastaan".
Kuiva henki, hempeä henki ja kososlaisuus
Kuivalla hengellä tarkoitettiin lainomaisen tiukkaa normikristillisyyttä ja hempeällä hengellä suvaitsevaa suhtautumista nimeltä mainittuihin synteihin. Kososlaisuus oli Voitto Savelan mukaan henkivalta. Siitä oli keskusteltu joillakin paikkakunnilla jo pian 1960-luvun taitteen hajaannuksen jälkeen. 1977-luvun lopulla ja erityisesti 1978 mainitaan hoitokokousten pöytäkirjoissa "kososlaisuus". Kososlaisuuteen liittyvät hoitokokoukset levisivät laajalle koko Suomeen mutta myös ulkomaille Ruotsiin, Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. "Kososlaisuuden henkivallan" tuntomerkeistä pidettiin monia alustuksia ja käytiin keskusteluja. "Kososlaisuuden henki" orjuutti ja vaivasi Savelan mukaan monissa siioneissa pitkään. Hänen mukaansa kososlaisuus näkyi seurakunnan sisälle muodostuneina sisärenkaina, jotka vaikeuttivat toiminnan "raittiutta".
Ekumeenisuuden harha
Ekumenia oli 1970-luvulla SRK:n mukaan voimakkaasti esiin tunkeva "eksytys". Ekumeenisuuden harha oli siinä, että se salli "totuuden monioppisuuden". Jokainen sai ymmärtää "Jumalan sanan" "oman mielensä mukaan". Ruokasen mukaan vuonna 1957 järjestettiin maallikkosaarnaajain veljeskokous, josta annetussa julkilausumassa varoitettiin "allianssihengen vaarasta", jossa oli vaikutteita SRK:n ulkopuolelta. Silloin ei vielä ollut yleisesti tiedossa käsite ekumenia.
SRK:n kanta henkioppiin 2011
SRK on avoimesti sanoutunut irti hoitokokousajan "henkiopista" syksyn 2011 kannanilmaisussaan. Siinä asia mainittiin yhtenä hoitokokousajan oppiharhoista, johon kuului parannuksen vaatiminen erinimisistä hengistä, kuten kuivasta, hempeästä tai kososlaisesta hengestä. Samassa kannanilmaisussa pahoitellaan väärinkäytöksiä, jotka liittyivät julkiseen ripittäytymiseen ja parannuksen vaatimiseen sanelun mukaan. Myös käsitys SRK:sta tai rauhanyhdistyksen johtokunnasta "Jumalan huoneen hallituksena" torjuttiin vääränä. Lausunnossa korostettiin kuitenkin sitä, että seurakunta ei erehtynyt hoitokokoustenkaan yhteydessä. Kyse oli joidenkin yksityisten henkilöiden erehtymisestä. "Kun yksittäiset kristityt erehtyvät, vika ei ole seurakunnan”.
Piirteet
Erkki Reinikaisen mukaan 70-luvun hoitokokouksista on eriteltävissä neljä erityispiirrettä:
Hoitokokoukset kulkivat Erkki Reinikaisen mukaan vuosikymmenen ajan laajoina aaltoina läpi koko vanhoillislestadiolaisen kristillisyyden. Se merkitsi karkeasti arvioiden sitä, että valtaosa liikkeen jäsenistä teki 1970-luvulla 'parannuksen' jostakin 'väärästä hengestä'. 1980-luvulle tultaessa hoitokokoukset vähenivät.
Arvostelu
Kokouksia pidettiin toistuvasti, vuosien ajan rauhanyhdistyksissä eri puolilla maata. Kaikkiaan niihin osallistui kymmeniä tuhansia vanhoillislestadiolaisia uskovaisia. Kokousta vetäneet saarnaajat velvoittivat ihmiset kertomaan yksityisestä elämästään seurakunnan edessä mikrofoniin ja tunnustamaan hyvin monenlaisia syntejä. Arvostelijoiden mukaan sielunhoidollisten keskustelujen salassapitovelvoite ei hoitokokouksissa toteutunut. He katsovat, että hoitokokouksissa harjoitettiin hengellistä painostusta ja väkivaltaa, menettelyjä, joita evankelis-luterilaisen kirkon sielunhoidon ohjeet eivät tunne.
1970-luvun kriisi lestadiolaisuudessa herätti kiivasta keskustelua. Lehtien mielipidepalstoilla hoitokokouksista käytettiin mm. nimityksiä selvityskokous, uskonterrori, terrori, henkinen väkivalta, lestadiolaiskuri ja ryhmäkuri. SRK:n vuoden 1979 työvaliokunnan mukaan väärinkäytökset oli tuotava esiin ja tutkittava, jos niitä löytyi.
Vanhoillislestadiolaisuuden 1970-luvun hoitokokousten tutkimisesta keskusteltiin julkisuudessa 1980-luvulta lähtien. Monet liikkeestä erotetut kaipasivat riippumatonta selvitystä tapahtumista. Kokonaisselvitystä kaivattiin myös kirkon ja yliopistotutkijoiden taholla. Piispa Mikko Heikka, Oulun yliopiston historian professori Jouko Vahtola ja Helsingin kirkkohistorian professori Jouko Talonen pitivät kattavan tutkimuksen tekemistä hoitokokousvuosista tarpeellisena.
Uskontotieteilijä Ilkka Pyysiäisen mukaan väärinkäytösten tutkiminen ja ehkäisy uskonnollisessa liikkeessä on vaikeaa, koska ihmiset katsovat toimivansa jumalallisella valtuutuksella.
Hoitokokousten mielivalta
1980 vanhoillislestadiolaisuudesta kirjoittaneen Miikka Ruokasen mukaan SRK käytti hoitokokouksissa evankeliumia mielivallan välineenä ja avuttomia ihmisiä oli kiristetty suljetuissa kokouksissa. Hänen mukaansa SRK antoi vääristellyn kuvan asioiden tilasta. Lauri Pietilän mukaan väärästä hengestä on syytetty esimerkiksi sen perusteella, että on käyty kirkossa. Hannu Karpon mukaan 1970-luvulla hoitokokouksissa hoidettavia on kiristetty, painostettu ja niitä on käytetty seurakuntien jäsenten hallintakeinona. SRK ei toimittajan erillisestä pyynnöstä huolimatta osallistunut Hannu Karpon ohjelmaan.
Yölliset oikeudenkäynnit
Tutkija Aini Linjakummun teos Haavoittunut yhteisö sisältää yksityiskohtaisen kuvauksen hoitokokouksen valmistelusta ja kokousten käytännön toimeenpanosta. Hoitokokouksen järjestäjänä toimi pääsääntöisesti paikallinen rauhanyhdistys. Joensuulaisen Reino Hartikaisen mukaan paikalliset rauhanyhdistykset sopivat hoitokokouksista SRK:n johdon kanssa, minkä jälkeen ilmoittivat selvittelykokouksista Päivämies-lehdessä. Tiettävästi hoitokokouksia järjestettiin paikkakunnalla toisinaan myös SRK:n johtokunnan aloitteesta. Tutkija Aini Linjakummun keräämien tietojen mukaan hoitokokouksista ei kuitenkaan aina ilmoitettu ennalta, vaan hoitokokous saatettiin aloittaa välittömästi seurojen jälkeen asiasta erikseen ennalta ilmoittamatta. Hoitokokouksia saatettiin tulla pitämään myös yksityiskotiin, joko erikseen ajankohdasta sovittuna tai myös ennalta ilmoittamatta.
Paikalliset aktiiviryhmät olivat laatineet kokouksia varten ennalta syytelistan nimineen. Aktiiviryhmien jäsenet eivät välttämättä kuuluneet paikallisen rauhanyhdistyksen johtokuntaan. Toisaalta kokouksissa nostettiin syytöksiä myös spontaanisti ilman että syytettyjä ja syytteitä olisi ennalta valmisteltu. Kokouksen vetäjänä toiminut henkilö otti kunkin syytetyn asian vuorollaan esille. Syytökset kohdistettiin nimeltä mainituille henkilöille, joiden odotettiin myös olevan paikalla vastaamassa syytöksiin.
Kokouksissa tavallisin syytös oli väärä henki. Toinen tavallinen syytös oli epäilys siitä, että syytetty oli syyllistynyt uskonelämässään rikkomuksiin, eli vanhoillislestadiolaisuudessa kielletyiksi opetettuihin tekoihin. Tällaisia olivat esimerkiksi televisio-ohjelman katselu, tv-vastaanottimen hankinta, vastaanottimen käytön salliminen asianomaisen omistuksessa olevassa kiinteistössä, seurustelu tai avioituminen ei-lestadiolaisen kanssa, avioituminen eronneen henkilön kanssa, epäilys ehkäisyn käytöstä, osallistuminen ev.-lut. seurakunnan tilaisuuksiin silloin jos tilaisuus ei ollut vanhoillislestadiolaisen papin vetämä, osallistuminen kirkkokuoroon, liian vähäisenä pidetty aktiivisuus seuroihin osallistumisessa, yhteydenpito ei-lestadiolaisten sukulaisten tai ystävien kanssa, sopimattomana pidetyn poliittisen puolueen tai yhteiskunnallisen järjestön kannattaminen, urheilukilpailuihin osallistuminen, erilaiset harrastusjärjestöt ym. Syytökset kohdistettiin nimeltä mainituille henkilöille.
Syytettyä kehotettiin tulemaan seurakunnan eteen. Syytetty ei saanut puolustautua, koska sitä pidettiin "hengellisenä pimeytenä". Kukaan toinen paikalla olijoista ei saanut myöskään ryhtyä puolustamaan syytettyä. Alkuun saattoi monella rauhanyhdistyksellä tapahtua, että joku vilpitön seurakuntalainen yritti kysellä, mistä oli kyse ja millä perusteella syytteitä esitettiin, sillä hoitokokouksia pidettiin alkuun täysin tyrmistyttävinä. Mutta osallistujat havaitsivat nopeasti, että viattomasta kysymyksestä ja toisen puolustamisesta seuraa se, että kysyjäkin asetettiin syytetyksi. Pelko vaiensi osanottajat.
Syytös "väärästä hengestä" esitettiin monissa tapauksissa ilman varsinaisia perusteluja. Jos syytetty alkoi kysellä perusteluja syytökselle, silloin hänen syyllisyytensä katsottiin jo näytetyksi toteen.
Näitä vääriä henkiä ei aina yksilöity tarkemmin, mutta niitä saatettiin määrittää myös erilaisilla nimityksillä, sillä vääriä henkiä oli lukuisia: kososlaisuus, pikkuesikoisuuden henki, kuiva henki, hempeä henki, ylihengellisyys, isäntähenki, simppalalaisuus, pollarilaisuus, ansamaalaisuus ym. Väärien henkien vaikutuksesta ihmisten uskottiin toimivan tai joskus toimineen synnillisellä tavalla ja heidät leimattiin "saastaisiksi". Heidän todettiin myös asettuneen "Jumalan valtakuntaa" tai "Jumalan huoneenhallitusta" vastaan. Tällä tarkoitettiin sitä, että syytetyt olivat asettuneet rauhanyhdistystä ja paikallista seurakuntaa ja toisinaan myös SRK:n johtokuntaa vastaan. Aihe syytökselle väärästä hengestä saatettiin etsiä esimerkiksi syytetyn jo kuolleiden sukulaisten menettelystä. Syytökset saattoivat liittyä näiden henkilöiden toimiin liikkeen sisäisten erimielisyyksien aikaan vuosikymmeniä sitten.
Harmiton lausahdus tavanomaisessa arjen keskustelussa saattoi johtaa siihen, että ihmisen joutui syytetyksi hoitokokoukseen. Eräs mies oli yrittäjänä toimiessaan todennut toiselle uskovaiselle luottavansa talousvaikeuksienkin keskellä Jumalan johdatukseen. Tätä pidettiin osoituksena väärästä hengestä, ja niin asianomainen joutui syytetyksi.
Syytetyn piti kaikkien nähden ja kuullen tunnustaa olevansa väärässä hengessä. Hänen piti ilmaista asiansa ja anteeksipyyntönsä käyttäen tiettyä sanamuotoa. Puhujat ja muut hoitokokouksen vastuuhenkilöt eivät kuitenkaan opastaneet syytettyä siitä, millainen sanamuoto tarkkaan ottaen vaadittiin, eikä tilaisuutta seurannut yleisökään sitä tiennyt. "Väärällä tavalla" erehdyksensä tunnustanut ei saanut anteeksiantoa. Usein tällöin todettiin että asianomaisella oli "omatunto pimentynyt" ja "uskon lamppu sammunut", ja häntä kehotettiin menemään kotiin "miettimään". Tällöin hänet myös "sidottiin synteihinsä", toisin sanoen hänet eristettiin muusta lestadiolaisen yhteisön kanssakäymisestä.