cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tuovi Puupponen
Tuovi Marja Valvikki Puupponen, vuoteen 1937 Virtanen (23. toukokuuta 1920 Viipuri – 12. toukokuuta 1999 Tuusula) oli suomalainen toimittaja ja televisiokäsikirjoittaja. Hän käytti myös nimimerkkiä Mura.
Tuovi Puupposen vanhemmat olivat rakennusmestari Erkki Olavi Muraja ja Ida Emilia Lönnqvist. Hän oli naimisissa 1945–1967 kirjailija ja toimittaja Simo Puupposen (nimimerkki Aapeli) kanssa.
Tuovi Puupponen pääsi ylioppilaaksi Arkadian yhteislyseosta 1941.
Janez Lampič
thumb|Janez Lampič [[Dresdenin maailmancupkilpailussa 2018.]] Janez Lampič (s. 27. syyskuuta 1996) on slovenialainen maastohiihtäjä.
Lampič sijoittui nuorten MM-kilpailuissa parhaimmillaan perinteisen hiihtotavan sprintissä 13:nneksi ja 4 × 5 kilometrin viestissä kahdeksanneksi 2015. Aikuisten arvokilpailuihin hän on osallistunut Lahden MM-kilpailuista 2017 lähtien. Henkilökohtaisilla matkoilla hän on sijoittunut parhaimmillaan 37:nneksi vapaan hiihtotavan sprintissä ja parisprintissä 13:nneksi, molemmat Lahden kisoissa. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän sijoittui 46:nneksi. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui vapaan hiihtotavan sprintissä 32:nneksi.
Lampič kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Planicassa tammikuussa 2016. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti oltuaan yhdestoista Drammenin perinteisen hiihtotavan sprintissä maaliskuussa 2017. Se on edelleen hänen paras maailmancupsijansa.
Liekovesi
Liekovesi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva entinen järvi ja nykyään Rautaveden osa, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueella olevaan Kulojärven alueeseen. Järven vedenpintaa säännöstelee Tyrvään voimalaitos.
Maantiede
Järven rantaviiva on 12 kilometriä pitkä, ja ranta on pääosin peltoa tai taajama-aluetta. Liekovettä on vuodesta 1957 säännöstellyt Tyrvään voimalaitos, joten vedenpinta on luonnollista tasoaan korkeammalla. Vedenpinnan vaihteluväli on 56,75−57,60 metriä merenpinnan yläpuolella. Jotta vedenpinnan nostolla ei olisi ollut viljelylle ja asutukselle haittaa, rakennettiin Liekoveden ympärille alaville osille suojavalli. Suojavallin takana virtaavat myös Pesurinoja kilometrin verran ja Vaunujoki kolmen kilometrin verran.
Liekovedessä on kolme saarta. Suurin saari on Liekosaari, joka on 1,2 kilometriä pitkä. Hiukkasaari, joka on 200 metriä pitkä, sijaitsee aivan luusuan edessä. Pieni Rätöskari sijaitsee aivan Liekosaaren itäpuolella. Sastamalan kaupungin keskusta Vammala sijaitsee Vammaskosken molemmilla puolilla Liekoveden itärannoilla.
Virkistyskäyttö
Järveen on istutettu järvitaimenta, kirjolohta, kuhaa ja joskus myös järvisiikaa. Järvi onkin, kuten sen yläpuolella olevat Rautavesi ja Kulovesikin, hyvää aluetta erityisesti kuhan kalastukseen. Lisäksi järvessä voi tavata ainakin madetta, ahventa ja haukea.
Pororannan uimaranta sijaitsee Sastamalassa Kaalisaareksi kutsutulla alueella. Laivaristeilylle Liekovedellä voi päästä Aste Line Ay:n laivalla M/S Liekovesi.
Kuukiven kevät
Liekovedellä on tärkeä osa Kaari Utrion 1995 ilmestyneessä kirjassa Kuukiven kevät, joka on romanttinen kertomus elämästä Roismalan talossa tuhat vuotta sitten. Kirjan kustansi Kalevalaisten naisten liitto. Kirjan kuvituksena ovat Kalevala-korut - jotkut niiden esikuvista on löydetty Kokemäenjoen varrelta.
Historia
Järven nimi viittaa ehkä seudun tukinuittohistoriaan, sillä 'lieko' tarkoittanee seudun murteissa kauan järven pohjassa tai suossa vettynyttä uppotukkia. Liekoveden etelä- ja länsirannoilla on muinaiskalmistoja. Kaukolan rautakautista kalmistoa järven eteläpuolella pidetään yhtenä Pirkanmaan laajimmista. Jotkin Liekoveden eteläpuolelta löytyneet asuinpaikat ovat mahdollisesti kivikauden lopulta tai pronssikaudelta.
Kiina-ilmiö
Kiina-ilmiö voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Augusto Farfus
Augusto Farfus Jr. (s. 3. syyskuuta 1983 Curitiba) on brasilialainen moottoriurheilija.
Farfus aloitti uransa vuonna 1991 minibike-kilpailuissa voittaen useita paikallisia lajimestaruuksia. Vuonna 1992 hän siirtyi kartingiin, voittaen Párana State Cadet Class -luokan mestaruuden. Vuonna 1999 Farfus voitti Italian Wintercup-sarjan mestaruuden ja sijoittui toiseksi Pohjois-Amerikan mestaruussarjassa. Vuonna 2000 hän kilpaili Italian Formula Renault -sarjassa. Seuraavana vuonna hän voitti Eurocup Formula Renault -sarjan mestaruuden. Vuosina 2002–2003 Farfus kilpaili Euroseries 3000 -sarjassa voittaen sarjan mestaruuden vuonna 2003.
Vuosina 2004–2006 Farfus kilpaili European Touring Car Championship -sarjassa Alfa Romeolla. Hän myös kilpaili WTCC-sarjassa vuosina 2005–2010 voittaen 13 kilpailua ja sijoittui sarjan kolmanneksi vuosina 2006 ja 2009. Vuosina 2010 ja 2011 Farfus kilpaili Le Mansin 24 tunnin ajossa. Vuonna 2011 Farfus kilpaili Intercontinental Le Mans Cupissa BMW:llä. Vuonna 2012 hän kilpaili DTM-sarjassa paluun sarjaan tehneellä BMW:llä, jossa hän voitti kauden aikana yhden kilpailun sijoittuen loppupisteissä seitsemänneksi. Seuraavana vuonna Farfus jatkoi DTM:ssä voittaen kolme kilpailua sijoittuen sarjan toiseksi. Vuodesta lähtien Farfus on ajanut enimmäkseen erilaisia kestävyysajoja, kuten DTM:ää, GT-sarjoja ja 24 tunnin ajoja.
Abba Gold – Greatest Hits
Abba Gold, Greatest Hits on ruotsalaisyhtye Abban kokoelmalevy vuodelta 1992, jolloin oli kulunut kymmenen vuotta yhtyeen lopettamispäätöksestä.
Albumi on Abban myydyin ja vuoteen 2008 mennessä sitä oli myyty jo 27 miljoonaa kappaletta. Se on samalla kaikkien aikojen neljänneksi myydyin albumi Britanniassa ja toiseksi myydyin ulkomainen albumi Suomessa.
Kesällä 2021 levy oli ollut yhtäjaksoisesti tuhat viikkoa eli 19 vuotta 12 viikkoa Britannian sadan kuunnelluimman albumin listalla. Se oli ensimmäinen julkaisu, joka oli yltänyt tällaiseen saavutukseen. Listallaolonsa aikana se oli ollut ykkösenä kahdeksan viikon ajan ja heinäkuussa 2021 se oli 17:nneksi kuunnelluin. Siihen mennessä albumia oli myyty Britanniassa 5,61 miljoonaa kappaletta.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Benny Andersson ja Björn Ulvaeus ellei toisin mainita.
Bank of America
pienoiskuva|Bank of American pääkonttori toimii Yhdysvaltain [[Charlottessa sijaitsevassa pilvenpiirtäjässä (Bank of America Corporate Center).]] Bank of America on Yhdysvaltain suurimpia pankkeja.
Talousjulkaisu Forbesin maailman suurimpien julkisesti noteerattujen yritysten Forbes Global 2000 -listalla Bank of America oli vuonna 2017 sijalla 7. Pankin markkina-arvo oli 231,9 miljardia Yhdysvaltain dollaria (toukokuussa 2017) ja liikevaihto 92,2 miljardia dollaria. Suurpankin henkilökuntaan kuului 208 000 henkilöä toukokuussa 2017.
Taseensa perusteella (2 144,32 mrd. USD) pankki luokiteltiin vuonna 2016 maailman 9. suurimmaksi julkisesti noteeratuksi pankiksi. Maailmanlaajuisten rahoitusmarkkinoiden vakautta seuraavan Financial Stability Boardin loppuvuoden 2015 listalla pankki luetellaan yhtenä maailman 30 keskeisimmistä pankista (G-SIBs, maailmanlaajuisesti systemaattisesti tärkeät pankit).
Reidar Carlsen
Reidar Carlsen (1. heinäkuuta 1908 Bodø – 2. toukokuuta 1987 Oslo) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä 1945–1961 ja toimi Norjan kalastusministerinä 1946–1951.
Pauli Taskinen
Pauli Kullervo Taskinen (30. toukokuuta 1920 – 14. toukokuuta 1998) oli suomalainen taidemaalari ja kirjailija. Hän oli syntynyt Sippolassa, josta perhe muutti ensin Kymiin ja sieltä Turkuun, jossa Pauli Taskinen asui kuolemaansa asti. Hänen isänsä Petter Taskinen oli syntynyt 1893 Nilsiässä.
Nuorgrammatismi
Nuorgrammatismin keskeinen teesi on Leskienin väittämä, että äännelait ovat poikkeuksettomia, lukuun ottamatta analogioita (eli sitä, että sanat muuttuvat samankaltaisten sanojen mallin mukaisesti, esimerkiksi epäsäännölliset verbien taivutukset muuttuvat säännöllisiksi). Näin pyrittiin luomaan luonnontieteellisen tarkka pohja äännehistorian tutkimukselle. Paulin teoksesta Prinzipien der Sprachgeschichte (1880) muodostui nuorgrammaatikkojen magnum opus ja samalla yksi kielentutkimuksen klassikoista.
Mineralin piirikunta (Nevada)
Mineralin piirikunta on Yhdysvaltojen Nevadan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 4 505 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Hawthornen kunta. Piirikunta perustettiin vuonna 1911.
Kari Helopaltio
Kari Kalevi Helopaltio (s. 1946 Helsinki) on suomalainen musiikki- ja viihdetoimittaja.
Sarah Lavin
Sarah Lavin (s. 28. toukokuuta 1994) on irlantilainen pika-aitajuoksija.
Lavin saavutti 100 metrin aitajuoksussa hopeaa alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2013. Yleisen sarjan arvokilpailuissa hän on sijoittunut parhaimmillaan 60 metrin aitajuoksussa seitsemänneksi sisäratojen MM-kilpailuissa 2022 ja kuudenneksi sisäratojen EM-kilpailuissa 2023 sekä 100 metrin aitajuoksussa viidenneksi Münchenin ulkoratojen EM-kilpailuissa 2022 juostuaan välierissä ennätyksensä 12,79. Universiadeissa hän sijoittui 100 metrin aitajuoksussa neljänneksi vuonna 2019.
Kari Helopaltio
Ensimmäiset julkaistut artikkelit hän kirjoitti vuonna 1964 silloiseen Iskelmä-lehteen, johon hän sai Iskelmäradio-nimisen palstan. Helopaltio kirjoitti ajankohtaisista poptähdistä, kuten Roy Orbison, Adamo, Anneke Grönloh, Ray Conniff ja Herb Alpert.
Aikaisemmin vuonna 1961 hän oli esiintynyt Iskelmän lukijapalstalla ja sijoittunut kolmanneksi TES-TV:n Nuorten tanssihetki -tietovisassa. Iskelmän ohella 1960-luvulla hän teki juttuja muun muassa Radiokuuntelijaan ja kahteen tuon ajan merkittävään nuortenlehteen, Markku Veijalaisen päätoimittamaan Introon ja Ilkka "Frederik" Sysimetsän Stumpiin.
Kansainvälinen ura
Yhdysvaltalaisen äänite- ja musiikkialan ammattilehden Billboardin kirjeenvaihtaja Helopaltiosta tuli kesällä 1967. Hän avusti myös muita Billboard Groupin ammattilehtiä, kuten Record Retailer, Amusement Business, Record Mirror, Music Week ja Music & Media. Helopaltion Billboard-ura kesti 25 vuotta.
Vuonna 1972 Helopaltio oli alkanut kerätä Suomen single- ja lp-myyntilistoja, jotka esimerkiksi Billboardin ja radioasemien välityksellä levisivät ja vaikuttivat maapallon kaikilla kolkilla. Ne edustivat Suomea ulkomailla noin 15 vuotta. Kotimaassa listat levisivät muun muassa Seura-lehden, Intron ja sen seuraajan Helpin, Shock Groupin sekä OK-lehden välityksellä.
Intro vaihtoi omistajaa 1970-luvun alussa ja toistamiseen 1970-luvun keskivaiheilla. A-lehtien omistuksessa se sai nimen Help mutta myytiin lihotusvaiheen jälkeen Lehtimiehet Oy:lle ja liitettiin Suosikkiin.
Musiikkitoimittaja
1980- ja 1990-luvuilla Helopaltio avusti muun muassa Stara Magazinea sekä SinäMinä- ja MeKaks -lehtiä. Hänellä oli kaikissa oma popmusiikkipalsta. Seurassa ja MeKakss -lehdessä oli lisäksi oma kysymys- ja vastauspalsta, aivan kuten aikanaan Intro/Help -lehdessä, Shock Groupissa ja OK:ssa. Helopaltion pääasiallinen työllistäjä 1990- ja 2000-luvuilla oli Discopress Oy.
Harrastukset
Juniori-ikäisenä Helopaltio pelasi jalkapalloa Helsingin Ponnistuksessa. Vuonna 1960 hän osallistui Pohjoismaisten pääkaupunkien oppi- ja kansakoulujen jalkapalloturnaukseen Kööpenhaminassa, ja Helsinki sijoittui kolmanneksi. Savon Prikaatin mestaruus tuli 2. pataljoonan joukkueessa 1966.
1960-luvun alussa alkaneen radioharrastuksen tuloksena Helopaltio on ollut kolmasti DX-kuuntelun Suomen mestari (vuosina 2000, 2001 ja 2005) ja useasti NORDX-kilpailujen mitalisijoilla tai kymmenen parhaan joukossa.
Äänilevybisnestä Helopaltio kokeili 1967–1971, kun harjoitti pienimuotoista äänitteiden maahantuontia ja postimyyntiä.
Emanuele Tesauro
Emanuele Tesauro (1592-1675 Torino) oli italialainen retorikko ja runoilija. Hänet nähdään merkittävänä eurooppalaisen barokin ajan taiteilijana tutkielmansa Il cannocchiale Aristotelico vuoksi, jossa Tesauro osoittaa 1700-luvun mentaliteetin muutokset. Tutkielmassaan Tesauro keskittyy pääasiallisesti metaforaan, jossa kaukaiset tai abstraktit käsitteet yhdistyvät toisiinsa yleistajuisin ilmaisuin. Kyseistä kielikuvaa on luonnehdittu teräväksi argumentoinniksi, joka tuottaa iloa ja mielihyvää.
Hanko-Pohjoinen
Hanko-Pohjoinen on rautatieliikennepaikka Hangon kaupungissa Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla Karjaa–Hanko. Se sijaitsee noin kilometrin päässä Hangon rautatieasemalta pohjoiseen ratapihan päädyssä. Liikennepaikalla pysähtyvät Karjaan ja Hangon väliset taajamajunat.
Hanko-Pohjoinen avattiin 1. kesäkuuta 1920. Sen nimi oli 1. tammikuuta 1931 saakka Hangon vaihde. Hanko-Pohjoinen muutettiin miehittämättömäksi vuonna 1953, mutta miehitys jouduttiin palauttamaan tasoristeyksen puomien hoitamiseksi. Asemarakennus siirtyi Senaatti-kiinteistöille vuonna 2007, mutta rakennus paloi vuonna 2011 ja se purettiin.
Hanko Pohjoinen (ilman väliviivaa) on myös postitoimipaikka, postinumerolla 10960.
Gozo
Gozo on saari Maltassa Välimerellä. Se on kooltaan Maltan toiseksi suurin saari Maltan pääsaaren jälkeen. Saaren asukasluku vuonna 2017 oli 32 723.
Maantiede
thumb|vasen|Maaliskuussa 2017 romahtanut ”[[Sininen ikkuna” oli kenties Gozon tunnetuin nähtävyys.]] Gozo sijaitsee noin 5 kilometrin päässä Maltan pääsaaresta luoteeseen. Maltaan kuuluvista saarista Gozo sijaitsee lähimpänä Sisiliaa Italiassa. Saaren pinta-ala on 67 km². Saaren maantieteelle tyypillinen piirre ovat sen lukuisat kukkulat. Gozon pääkaupunki Victoria (maltaksi Rabat) sijaitsee saaren keskellä. Saaren tunnettu kivikaari Sininen ikkuna romahti maaliskuussa 2017. Maltan pääsaareen verrattuna Gozo tunnetaan vehreämpänä saarena. Huomattava osa saaresta on maaseutua.
Historia
thumb|vasen|[[Ta' Pinun basilika.]] Gozon saarella on ollut ihmisasutusta yli 5 000 vuotta. Saaren Ġgantijan megaliittitemppelit kuuluvat maailman vanhimpiin edelleen pystyssä oleviin ihmisten tekemiin rakennelmiin. Foinikialaiset tunsivat saaren nimellä Gwl ja antiikin kreikkalaiset nimellä Gaulos. Gozo on yhdistetty myös Odysseuksen tarinassa esiintyvään saareen Ogygia, jolla nymfi Kalypso tarinan mukaan piti Odysseusta vankinaan. Roomalaiset kutsuivat saarta nimellä Gaulus ja sittemmässä Bysantin valtakunnassa se tunnettiin nimellä Gaudes. Arabit kutsuivat saarta nimellä Ghawdex (Awdesh). Arabien saaresta käyttämä nimi on säilynyt edelleen maltan kielessä.
Liikenne
pienoiskuva|Gozolle liikennöivä lautta. Gozon saarelle on lauttaliikennettä Maltan pääsaarelta. Lauttamatka saarelle kestää noin 25 minuuttia. Eri aikoina saarelle on harkittu myös muiden liikennemuotojen avaamista. Lentokenttää on harkittu, mutta suunnitelmista luovuttiin ympäristövaikutusten takia. Saarelle liikennöinyt helikopteriyhteys lopetti toimintansa vuonna 2006. Vuonna 2013 kiinalainen rakennusyhtiö China Communications Construction Company teetätti suunnitelman sillan rakentamisesta Maltalta Gozolle. Hankkeen hinnaksi arvioitiin tuolloin miljardi euroa. Siltahankkeeseenkaan ei ryhdytty ympäristöjärjestöjen vastustuksen takia. Sittemmin Maltalla on harkittu myös merenalaisen tunnelin rakennuttamista Gozolle.
Väestö
Gozon asukasluku oli vuonna 2017 yhteensä 32 723. Gozon asukkaat ovat maltalaisia, mutta heillä on myös oma kotisaareensa liittyvä gozolainen identiteettinsä.
Vammavaara
Vammavaara on vaara Rovaniemen ja Tervolan rajalla. Se nousee 223 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Micke & Lefty feat. Chef
'''Micke & Lefty feat. Chef''' (blues-trio) on suomalainen bluesyhtye, joka esiintyy myös Micke & Lefty-duona.
Bändi valittiin Suomen edustajaksi European Blues Challenge -tapahtumaan myös vuonna 2011 Berliiniin, sekä 2012 Yhdysvaltain Memphisissä järjestettyyn IBC-tapahtumaan, joka on maailman suurin blues-tapahtuma.
Zal Cleminson
thumb|Zal Cleminson Alasdair "Zal" Cleminson (s. 4. toukokuuta 1949 Glasgow Skotlanti) on skotlantilainen kitaristi. Parhaiten hänet muistetaan Sensational Alex Harvey Bandin klovniksi maskeerattuna kitaristina 1970-luvulla. Muita Cleminsonin yhtyeitä ovat olleet Tear Gas 1970-luvun alkupuolella sekä Nazareth, jossa Cleminson oli kahden levyn ajan 1978-1980. 1980-luvulla hän oli mukana Elkie Brooksin yhtyeessä. Vuonna 2006 hän teki näyttelijä-debyyttinsä lännenelokuvassa A Shot in the West. Vuonna 2008 hän ilmoitti vetäytyvänsä musiikkiteollisuudesta.
Rautiojärvi
Rautiojärvi on järvi Rovaniemellä. Se sijaitsee noin viisi kilometriä Rovaniemen keskustasta etelään. Järven pinta-ala on 22 hehtaaria, se on 800 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Rantaviivan pituus on 2,2 kilometriä ja järven rannat ovat pääosin soistunutta metsämaata. Järven pohjoisrannalla on laavu, jolle tulee polku läheiseltä metsätieltä. Talvisin laavulle tulee latu Paavalniemestä.
Vesistösuhteet
Rautiojärvi sijaitsee Kemijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 65) Ala-Kemijoen alueen (65.1) Petäjäskosken vl:n alueella (65.13), jonka Niskanperän alueeseen (65.132) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 121,8 mpy. Siihen johtaa noin kymmenen ojaa järven ympäristön ojitetuilta soilta. Rautiojärvi laskee sen pohjoispäästä lähtevää Paavonojaa pitkin, joka laskee kolmen kilometrin päässä Kemijokeen Paavalniemen lähellä.
Historiaa
Vuosien 1956 ja 1978 peruskartoissa järveä ympäröivät suot olivat ojittamattomia ja järvestä lähti vain sen laskuoja. Vuoteen 1989 mennessä järveä ympäröiviä soita oli ojitettu ja järveen oli johdettu yli kymmenen ojaa.
Martti Peltonen
Martti Peltonen (s. 1943) on pitkän uran tehnyt suomalainen lehtikuvaaja. Hän aloitti TPSL:n äänenkannattajassa Päivän Sanomissa 1959, siirtyi 1966 Helsingin Sanomiin ja lopulta 1972 Ilta-Sanomiin, jonka kuvatoimituksen esimiehenä työskenteli jäädessään eläkkeelle vuonna 2007.
Peltosen tunnetuin otos – vuoden lehtikuvaksi valittu – esittää lentokentällä YK-matkaltaan palanneita presidentti Urho Kekkosta ja tämän takana muovikassi kädessä seisovaa ministeri Väinö Leskistä. Yleisesti uskottiin kassin sisältävän viinaa, kun siellä tosiasiassa oli suklaata lapsille.
Martti Peltosen kuvista julkaistiin 2005 kuvateos Viisi vuosikymmentä.
Golden Spirit Angels
Golden spirit Angels on naisten edustustason cheerleadingjoukkue Helsingistä. Se on voittanut Suomenmestaruuden sekä Euroopanmestaruuden useita kertoja.
Liisa Vuorinen
Vuorisella oli opintoja Turun yliopistossa. Hän oli toimittajana Lasten Lehdessä 1950–1973. Pistekirjojen jäljentäjänä hän toimi vuodesta 1975. Vuorinen osallistui aktiivisesti Lammin seurakunnan ja Pipliaseuran toimintaan. Erityisen kiinnostunut hän oli Raamatun käännöstyöstä Afrikassa.
Vuorisen äiti oli siivooja Vilhelmiina Vuorinen. Puoliso oli Olavi Sipiläinen 1950–1977.
Turo Sipilä
Turo Sipilä (s. 26. helmikuuta 1997) on suomalainen maastohiihtäjä.
Sipilä sijoittui Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla 2015 perinteisen hiihtotavan sprintissä 13:nneksi ja 4 × 5 kilometrin sekaviestissä neljänneksi. Nuorten MM-kilpailuissa 2017 hän oli perinteisen hiihtotavan sprintissä yhdeksäs.
Sipilä kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Rukalla marraskuussa 2018. Hän sai heti ensimmäisen maailmancupin pisteensä oltuaan perinteisen hiihtotavan sprintissä 30:s.
Kyle Calder
Kyle Calder (s. 5. tammikuuta 1979 Mannville, Alberta) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Calder on edustanut NHL-urallaan Chicago Blackhawksia, Philadelphia Flyersia, Detroit Red Wingsiä, Los Angeles Kingsiä ja Anaheim Ducksia.
Ullanlinnan peruspiiri
Ullanlinnan peruspiiri on Helsingin kaupungin hallinnon tarpeita varten luotu hallinnollinen alue. Eteläiseen suurpiiriin kuuluvaan Ullanlinnan peruspiiriin kuuluu Ullanlinnan kaupunginosan lisäksi Eiran, Kaivopuiston, Kaartinkaupungin, Punavuoren, Suomenlinnan kaupunginosat sekä Länsisataman kaupunginosaan kuuluva Hernesaari ja Ulkosaarten kaupunginosaan kuuluva Länsisaaret.
Kyle Calder
Juniorivuodet
Ennen ammattilaisuraansa Calder kiekkoili neljä kautta juniorisarja WHL:ssä vuosina 1995–1999. Hän aloitti WHL-uransa Regina Patsin riveissä, jossa pelasi kolme ja puoli kautta. Tammikuussa 1999, kesken WHL-kauden 1998–1999, Pats kauppasi Calderin Kamloops Blazersille, joka antoi vaihdossa Alan Mannessin. Calderille kertyi neljän WHL-kauden aikana runkosarjaotteluja yhteensä 212, joissa syntyi 232 tehopistettä, 95 maalia ja 137 syöttöpistettä. Eniten pisteitä hän teki viimeisellä juniorikaudellaan (1998–1999), jolla hän keräsi 61:ssä pelaamassaan runkosarjaottelussa tehot 42 maalia ja 46 syöttöpistettä. Hän sijoittui WHL:n maalipörssissä jaetulle sijalle yhdeksän Chad Hinzin kanssa.
Ammattilaisura
Calder sai NHL-varauksen, kun Chicago Blackhawks varasi hänet numerolla 130 NHL:n varaustilaisuuden 1997 viidennellä kierroksella. Ammattilaisuransa hän aloitti syksyllä 1999. Hän vietti pääosan ensimmäisestä ammattilaiskaudestaan Blackhawksin silloisen farmijoukkueen Cleveland Lumberjacksin riveissä IHL:ssä. Hän pelasi kauden 1999–2000 aikana myös kahdeksan NHL:n runkosarjaottelua, joissa keräsi kaksi tehopistettä, maalin ja yhden syöttöpisteen. Seuraava kausi sujui puoliksi Blackhawksin riveissä NHL:ssä ja puoliksi AHL:n Norfolk Admiralsissa. NHL-otteluja hänelle kertyi kauden 2000–2001 aikana 43, joissa syntyi 15 tehopistettä, viisi maalia ja kymmenen syöttöpistettä.
Calderin ensimmäinen täysi kausi NHL:ssä oli kausi 2001–2002. Hän pelasi Blackhawksin riveissä 81:ssä NHL:n runkosarjaottelussa, joissa teki 17 maalia ja antoi 36 maalisyöttöä. Hän sijoittui joukkueen sisäisessä pistepörssissä sijalle kuusi ja maalipörssissä sijalle viisi. Calder kuului Chicagon runkopelaajiin myös kolme seuraavaa NHL-kautta. Kaudella Kaudella 2002–2003 hän oli Blackhawksin neljänneksi paras pistemies Steve Sullivanin, Aleksei Žamnovin ja Éric Dazén jälkeen tehtyään 82:ssa ottelussa tehot 15 maalia ja 27 syöttöpistettä ja kaudella 2003–2004 hän sijoittui Chicagon sisäisessä pistepörssissä sijalle kuusi ja maalipörssissä jaetulle sijalle kolme Mark Bellin kanssa tehtyään 66:ssa runkosarjaottelussa 21 maalia ja annettuaan 18 maaliin johtanutta syöttöä. Calder joutui olemaan kaudella 2003–2004 sivussa kuudestatoista ottelusta pohjeluun murtuman vuoksi.
Keväällä 2005, NHL-kauden peruunnuttua työsulun vuoksi, hän pelasi 12 runkosarjaottelua ja kymmenen pudotuspeliottelua Södertälje SK:ssa Ruotsin Elitserienissä. Hän teki sekä runkosarjassa että pudotuspeleissä kuusi tehopistettä, viisi maalia ja yhden syöttöpisteen. Viimeisellä Blackhawks-kaudellaan, 2005–2006, Calder oli joukkueen sisäisten piste-, syöttö- ja maalipörssien kärkinimi tehtyään 79:ssä pelaamassaan runkosarjaottelussa NHL-uransa parhaat tehot, 26 maalia ja 33 syöttöpistettä.
Elokuussa 2006 Blackhawks kauppasi Calderin Philadelphia Flyersiin vaihdossa keskushyökkääjä Michal Handzušiin vain kaksi päivää sen jälkeen, kun solmi hänen kanssaan uuden sopimuksen. Calder ehti pelata Blackhawksissa yhteensä 359 NHL:n runkosarjaottelua, joissa teki 210 tehopistettä, 85 maalia ja 125 syöttöpistettä. Hänen kautensa Philadelphiassa oli pettymys samoin kuin koko joukkueen kausi. Hän teki Flyersin riveissä 59 ottelussa 21 tehopistettä, yhdeksän maalia ja 12 syöttöpistettä. Helmikuun lopussa 2007, siirtoajan toiseksi viimeisenä päivänä Calder siirtyi kolmen joukkueen kaupassa Detroit Red Wingsiin Chicagon kautta. Chicago sai kaupassa hyökkääjä Jason Williamsin Detroitista ja Philadelphia suomalaispuolustaja Lasse Kukkosen ja kolmannen kierroksen varausoikeuden kesän 2007 varaustilaisuuteen. Red Wingsissä Calder pelasi kevään 2007. Runkosarjan loppu oli häneltä alkukautta vahvempi, hän teki 19:ssä Red Wingsin riveissä pelaamassaan runkosarjaottelussa 14 tehopistettä, viisi maalia ja yhdeksän syöttöpistettä. Pudotuspeleissä hän sai tililleen kuitenkin vain yhden syöttöpisteen 13:ssa ottelussa.
Calder mursi kesällä 2011 jalkansa ja pystyi palaamaan peleihin vasta helmikuussa 2012, jolloin hän teki sopimuksen ECHL:n Condorsin kanssa.
Maajoukkue
Calder on edustanut Kanadaa kolmissa jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa, Ruotsin kisoissa 2002, Suomen kisoissa 2003 ja Latvian kisoissa 2006. Vuoden 2003 MM-kilpailuissa hän oli voittamassa maailmanmestaruutta, kun Kanada löi loppuottelussa Ruotsin maalein 3–2. Kolmien aikuisten arvokisojen lisäksi hän on edustanut maataan myös kerran alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa. Vuonna 1999 hän oli voittamassa nuorten maailmanmestaruuskilpailujen hopeaa.
Mkrtitš Khrimian
Mkrtitš Khrimian oli virassaan erittäin suosittu, ja häntä arvostettiin hänen monien hyvien ominaisuuksiensa vuoksi. Tämän vuoksi hän sai lisänimen Hairig, 'Armenialainen'. Hänen aikanaan oli kuitenkin myös paljon surua, sillä nykyisen Turkin alueella surmattiin tuolloin satoja tuhansia armenialaisia.
Mkrtitš Khrimian kuoli 27. lokakuuta 1907, ja hänet haudattiin Etšmiadzinin katedraalin kellotornin eteläpuolelle. Hauta on yhä suosittu pyhiinvaelluskohde. Mkrtitš Khrimiania seurasi katolikoksena Matteos II.
Galaksijoukko
thumb|250px|Galaksijoukkojen luokittelua Galaksijoukko on galaksien ryhmä, jossa on kymmeniä kirkkaita galakseja. Galaksijoukkoja, joiden galaksit sijaitsevat hyvin lähellä toisiaan, kutsutaan kompakteiksi galaksijoukoiksi.
Galaksijoukot ryhmitellään usein vielä superjoukoiksi, mutta ne ovat enemmän tai vähemmän keinotekoisesti määriteltyjä muodostelmia, eivätkä ole niin selkeästi painovoiman koossapitämiä kuin galaksiryhmittymät.
Meidän galaksimme, Linnunrata, kuuluu pieneen ryhmään nimeltä Paikallinen ryhmä, jonka arvioidaan sisältävän kolmen kirkkaan galaksin lisäksi noin 40 kääpiögalaksia. Paikallinen ryhmä kuuluu Laniakean superjoukkoon.
Pienempiä ryhmittymiä kutsutaan galaksiryhmiksi. Jotkin galaksit muodostavat galaksipareja.
Ašoka
thumb|220px|Yksi hyvin säilyneistä Ašokan leijonapylväistä Vaishalissa, Biharissa Ašoka (tai Asoka) oli Maurya-valtakunnan hallitsija Intiassa vuodesta 268 eaa. vuoteen 232 eaa. Hän oli yksi Intian sen aikakauden mahtavimmista ruhtinaista. Useiden sotilaallisten valloitusretkien jälkeen Ašoka hallitsi pääosaa eteläisestä Aasiasta ja lisäksi nykyistä Afganistania ja Bengalia. Ašoka oli ensimmäisiä merkittäviä buddhalaisuuden kannattajia ja rakennutti muistomerkkejä Buddhan elämään liittyville paikoille. Yksi näistä muistomerkeistä on Ašokan pylväs Sarnathissa, nykyisessä Uttar Pradeshin osavaltiossa. Se on paikalla, jossa Buddha ensimmäistä kertaa saarnasi rauhaa ja vapautta maailmankaikkeuden neljään kolkkaan. Sen muistoksi Ašokan pylvään päässä oli neljään eri suuntaan karjuvia leijonia esittävä patsas. Tästä yhdestä hiekkakivestä veistetystä neljän leijonan ryhmästä tuli Intian kansallistunnus vuonna 1950.
Tarinan mukaan Ašoka oli nuorena hurja sotapäällikkö, mutta muutti elämänsä Kalingan sodan jälkeen. Kalingassa Ašoka oli itse todistamassa, miten noin satatuhatta sotilasta ja siviiliä sai surmansa verisessä taistelussa. Tämän jälkeen Ašoka pyrki välttämään sotaa ja väkivaltaa sekä edisti buddhalaisuuden leviämistä Intiassa. Saarnatessaan väkivallatonta vastarintaa Mahatma Gandhin seuraajat viittasivat usein Ašokan perintöön.
Matteos II
thumb|Matteos II Matteos II (k. 1910) toimi Armenian katolikoksena vuosina 1908–1910. Hänen kautensa jäi vain eräänlaiseksi välivaiheeksi lyhyen kestonsa vuoksi. Häntä seurasi katolikoksena Gevorg V Sureniats.
ABN AMRO
pienoiskuva|ABN Amron logo pienoiskuva|ABN Amron pääkonttori [[Amsterdamissa.]] ABN AMRO (Euronext: AAB, NYSE: ABN ) on yksi Alankomaiden suurimmista pankeista; sillä on toimintoja eri puolilla maailmaa. Taseensa perusteella (470,27 mrd. USD) pankki luokiteltiin vuonna 2015 maailman 56. suurimmaksi julkisesti noteeratuksi pankiksi.
Yhtiö syntyi vuonna 1991 Algemene Bank Nederland (ABN) ja Amsterdamsche-Rotterdamsche Bank (AMRO) -pankkien yhdistyessä. Sen historia ulottuu vuoteen 1824. ABM AMRO on suurin Pohjoismaissa toimiva alueen ulkopuolinen pankki. Se omisti investointipankki Alfred Bergin 1990-luvun puolivälistä lähtien.
ABN AMRO siirtyi vuonna 2007 kolmen eurooppalaisen pankin (Royal Bank of Scotland Group, Fortis ja Banco Santander) muodostaman konsortion omistukseen. Tämä johti kuitenkin ongelmatilanteeseen. Pankki joutui vuonna 2009 finanssikriisin takia Alankomaiden valtion haltuun, koska Fortis-pankki meni konkurssiin. The Childrens Fund (TCF) sijoitusrahasto omisti 1,1 % ABN Amron osakkeista helmikuussa 2007. TCF vaati yhtiön pilkkomista ja se toteutui. Suuri osa pankista myytiin Royal Bank of Scotlandille. Seuranneissa omistusjärjestelyissä investointipankki Alfred Berg irrotettiin ABN Amron suorasta omistuksesta.
Suomen suuriruhtinaskunta
Suomen suuriruhtinaskunta (aikalaisnimenä Suomen suuriruhtinaanmaa,, ) oli Venäjän keisarikunnan autonominen osa pääosin nykyisen Suomen valtion alueella vuosina 1809–1917. Autonominen suurruhtinaskunta oli Suomenmaan vallan käyttäjänä itsenäisen Suomen edeltäjä, joka täytti jo suuren osan itsenäisen valtion tunnusmerkistöstä.
Suomen suuriruhtinaskunnan käsite oli syntynyt jo 1500-luvulla paljolti siitä syystä että Ruotsin kuninkaan arvonimiin lukeutui vuodesta 1577 myös Suomen suuriruhtinaan arvo. Hallinnollisena ja valtiollisena käsitteenä suurruhtinaskunta sai merkitystä kuitenkin vasta Venäjän vallattua maan Suomen sodassa vuosina 1808–1809. Suuriruhtinaskunta syntyi vuonna 1809 Porvoon maapäivillä eli Porvoon valtiopäivillä. Suuriruhtinaskunnan korkeimman vallan hallitsija, Suomen suuriruhtinas, oli Venäjän keisari, hallitsijasukuna Romanov-suku. Suomessa keisaria edusti kenraalikuvernööri, joka johti suuriruhtinaskunnan armeijaa. Venäjän valtiollisen rakenteen ja suomalaisten aloitteellisuuden kautta Suomen suuriruhtinaskunnalle muotoutui autonominen asema, joka laajeni 1800-luvun lopulle asti. Suuriruhtinaskuntaan perustettiin senaatti vuonna 1816 entisestä, vuonna 1809 perustetusta, hallituskonseljista. Senaatin eri toimituskunnista tuli maan tärkeimmät sisäiset hallintoelimet.
Taloudelliset, yhteiskunnalliset ja poliittiset muutokset Suomen suuriruhtinaskunnassa olivat sidoksissa muutoksiin emämaa Venäjällä ja muualla Euroopassa. Suuriruhtinaskunnan historia jakautuu kolmeen eri vaiheeseen. Aluksi oli vuosien 1809–1855 hitaan taloudellisen ja yhteiskunnallisen kehityksen kausi. Toista vaihetta luonnehti vuosien 1856–1916 voimakas teollinen ja taloudellinen kasvu sekä sivistyksellinen, poliittinen ja kulttuurinen edistyminen, sekä itsehallinnon laajentuminen (vuoteen 1889 asti). Kolmantena olivat vuosien 1889–1916 venäläistämispolitiikan kaudet. Suomen suuriruhtinaskunta lakkasi ja Suomen yhteys Venäjään katkesi Suomen itsenäistyessä vuonna 1917 ensimmäisen maailmansodan Venäjällä aiheuttaman valtiollisen hajoamisen yhteydessä.
Suomen suuriruhtinaat Ruotsin vallan ajalla
Maantieteellisenä käsitteenä, ilman mitään hallinnollista merkitystä, Suomen suuriruhtinaanmaa mainittiin ensimmäisen kerran Ruotsin valtakaudella vuonna 1518, jolloin Johannes Magnus käytti nimitystä. Seuraava tiedossa oleva viittaus tähän käsitteeseen on päivämäärältä 3. elokuuta 1577, jolloin Ruotsin kuningas Juhana III käytti arvonimeä ”Suomen suuriruhtinas”. Käkisalmen vuonna 1580 tapahtuneen valloituksen jälkeen Juhana III ryhtyi käyttämään Suomen ja Karjalan suuriruhtinaan arvonimeä (säilynyt lähde 11. heinäkuuta 1581) ja suurruhtinaskunnalle laadittiin oma vaakuna, jonka päällä oli suurruhtinaan kruunu. Tämän jälkeen Suomen suuriruhtinaan arvonimi sisältyi useimpien Ruotsin kuninkaiden muodolliseen arvonimistöön aina Ruotsin vallan ajan loppuun asti.
Suurruhtinaskunta oli Ruotsille tärkeä, koska se antoi sille entistä suuremman ja mahtavamman vaikutelman kun sen alueella oli suurruhtinaskunta. Samaan aikaan Puola ja Liettua muodostivat keskenään reaaliunionin, jossa sijaitsi Liettuan suurruhtinaskunta. Kun Ruotsi esitettiin samalla tavoin eri osista koostuvana valtakuntana, se pääsi paremmin tasoihin muiden Euroopan valtakuntien kanssa ja sai uskottavuutta. Uuden nimen ja arvon myötä Suomi pääsi niin lähelle valtakunnan asemaa kuin oli mahdollista, ilman että olisi menty liian pitkälle. Tätä suurruhtinaskunnan ja valtakunnan rajaa kunnioitettiin symbolisella tasolla, eikä Suomesta koskaan muodostettu valtio-oikeudellisesti erillistä aluetta, jolla olisi ollut omaa lainsäädäntöä tai edustuselimiä. Ensimmäisen kerran suurruhtinaskunta esiintyy kartografi Johan Blaeun Hollannissa laatimassaan Magnus Ducatus Finlandiae -kartassa vuonna 1662. Ruotsin valtakunnan arvonimien joukosta ”Suomen suurruhtinas” tiputettiin pois 1720 sitä lyhennettäessä. Tähän saattoi vaikuttaa osaltaan suurvallan romahtaminen ja tarve olla korostamatta sen koostumista erillisistä osista, mikä olisi liian selvästi määritellyt valloitettavan kokonaisuuden itänaapurille.
Suuriruhtinaskunnan vaakuna
pienoiskuva|Vanhin tunnettu versio [[Suomen vaakunasta 1580-luvulla valmistuneessa Kustaa Vaasan hautamonumentissa Uppsalan tuomiokirkossa.]]
Suomen suuriruhtinaskunnan leijonavaakuna lukeutui Ruotsin kuninkaan arvomerkkeihin. Vanhin säilynyt Suomen suuriruhtinaskunnan vaakuna on Uppsalan tuomiokirkossa Kustaa Vaasan hautamuistomerkissä, jonka viimeistely valmistui vuonna 1591. Vaakuna on yhdistelmä Suomen herttuoiden sineteissä jo 1300-luvun alussa esiintyneestä pystystä leijonavaakunasta ja 1500-luvulla käytetystä Karjalan vaakunasta. Todennäköisesti Käkisalmen valtauksen jälkeen valmistuneessa vaakunassa Suomen herttuoiden leijona polkee Karjalan vaakunan kotkapäistä venäläistä käyräsapelia, joka on alun perin turkkilainen ja islamilainen vallan merkki. Leijona heiluttaa oikealla panssaroidulla käsivarrellaan Karjalan vaakunan länsimaista kaksiteräistä miekkaa.
Suomi siirtyy Venäjän valtaan
pienoiskuva|vasen|Suomen suuriruhtinas Aleksanteri I
Ruotsin ja sen myötä Suomen kohtalo ratkaistiin, kuten niin usein historian aikana, Venäjän ja sen kanssa suurvalta-asemasta kilpailevien länsi- tai keskieurooppalaisten suurvaltojen välillä. Tällä kertaa Ranskan keisari Napoleon Bonaparten sota Britanniaa vastaan johti Venäjän, Tilsitin sopimuksen pohjalta, Suomen sotana tunnettuun pakotesotaan Ruotsia vastaan 21. helmikuuta 1808. Venäjän tarkoitus oli sodalla pakottaa Ruotsi liittymään Britanniaa vastaan suunnattuun mannermaasulkemukseen, joka estäisi Britannian laivaston pääsyn mantereella sijaitseviin satamiin. Sodan päättyessä vuonna 1809 Suomi oli kokonaan miehitettynä, ja Venäjän armeija oli valloittanut myös osan nykyistä Ruotsin Lappia. Suomen sota päättyi 17. syyskuuta 1809 Haminan rauhaan Ruotsin ja Venäjän välillä. Haminan rauhansopimuksen IV artiklassa, jossa Venäjälle luovutettu alue määriteltiin, ei mainittu Suomen nimeä, vaan siinä lueteltiin Venäjälle siirtyneet läänit. Sen sijaan Suomen nimi kyllä esiintyy sopimuksen V, X, XIV ja XVII artikloissa, jotka koskevat aluesiirron eräitä vaikutuksia.
Maantieteellisesti Suomen suuriruhtinaskunta muodostettiin entisistä Ruotsin valtakunnan itäisistä lääneistä (nk. Uusi Suomi), aikaisemmin Västerbottenin lääniin kuuluneet Kemin Lappi ja Tornion Lapin itäosa mukaan luettuna. Vuonna 1812 siihen liitettiin vielä Viipurin kuvernementti, eli Turun rauhassa 1743 ja Uudenkaupungin rauhassa 1721 Venäjälle virallisesti siirtyneet, vastaavasti isovihan ja pikkuvihan aikana vallatut Vanhan Suomen alueet. Lisäksi Inarin koillisosa liitettiin suuriruhtinaskuntaan vuonna 1826 norjalais-venäläisen yhteisalueen jaon yhteydessä.
Vuonna 1833 oli pohjoinen rajankäynti valmis, ja rajalinja siirtyi Kuusamon–Savukosken välisestä epämääräisestä viivasuorasta selvästi itään.
Suomen autonomia
Ruotsin tappion häämöttäessä ja uuden keskieurooppalaisen sodan uhatessa Pietarissa pohdittiin vallatun Suomen alueen tulevia hallintojärjestelyjä. Niiden toteuttaminen kiireellisinä, vielä sodan kestäessä ja ennen Haminan rauhasopimuksen allekirjoittamista, oli merkittävä asia Suomen aseman muotoutumisen kannalta. Suomalaisalueen hallintamenettely määräytyi lähinnä neljästä Venäjään vaikuttaneesta reaalipoliittisesta tekijästä: Venäjän keskusjohdon heikkous, Euroopassa käynnissä olleista Napoleonin sodista Venäjään kohdistunut sodanuhka, myös Ruotsin kautta, ja Ruotsin vastaisen raja-alueen rauhoittaminen muutenkin sekä toisaalta luoteisen Suomen muuta Itä-Eurooppaa vähäisempi suurstrateginen merkitys, Pietarin suojausta lukuun ottamatta.
Entisten Ruotsin kahdeksan suomalaismaakunnan ja Venäjän keisarikunnan välinen tilanne vakiinnutettiin kahdessa seremoniassa. Ensimmäinen toteutettiin Pietarissa, jossa uudet alamaiset kävivät kumartamassa Venäjän valtaistuinta. 30. marraskuuta 1808 C. E. Mannerheimin johtama 22-henkinen lähetyskunta tapasi Aleksanteri I:n. Suomalaiset vakuuttivat uskollisuutta uudelle hallitsijalle, ja keisari Aleksanteri lupasi säilyttää aiemmat oikeudet ja kirkon. Keisari teki lähetyskunnan kanssa sopimuksen, joka vastasi Viron ja Liivinmaan kaupunkien sekä aateliston kanssa vuonna 1710 tehtyjä kapitulaatiosopimuksia. Lähetyskunnan lähettäminen herätti Suomessa aluksi paheksuntaa. Jouduttiin antamaan ilmoitus, ettei valtuuskunta millään muotoa voinut korvata säätyvaltiopäiviä. Myös lähetyskunta itse kieltäytyi esiintymästä valtiopäivien valtuuksin. Tämän vuoksi suomalaislähetystöllä ei ollut maapäivien päätösvaltaa, mutta se oli laatinut 15 kohdan toivomuslistan, johon keisari merkitsi myönteisen päätöksensä. Listaan sisältyi vähäpätöisiäkin asioita, mutta siihen oli myös merkitty kaikki olennainen: ”Yleinen turvallisuus, lait ja oikeudet säilyttämällä ja hallituskomitean asettaminen” (kenraalikuvernööri komitean puheenjohtajaksi).
Toinen seremonia pidettiin Porvoon maapäivillä, jotka keisari kutsui koolle Porvooseen 25. maaliskuuta 1809. Siellä toistettiin, suomalaisten ”omalla maaperällä”, Pietarissa aiemmin toteutettu valta-akti: Suomen säädyt vannoivat uskollisuutta uudelle hallitsijalle ja Venäjän keisari puolestaan takasi suomalaisille aiemmin voimassa olleen lainsäädännön, keskus- ja paikallishallinnon, sekä kirkon ja muut oikeudet. Säädyt olivat Porvoossa valansa suhteen erikoisessa asemassa sikäli, että muutama viikko aiemmin Ruotsissa oli tehty vallankaappaus, jossa kuningas Kustaa IV Aadolf oli syösty vallasta ja säätyjen edellinen uskollisuudenvala oli menettänyt pohjansa. Suomalaiset olivat toivoneet, että keisari olisi selkeästi vahvistanut Ruotsin vallan aikaiset perustuslait, mutta keisari hyväksyi entiset lait vain yleisellä tasolla, niitä erikseen yksilöimättä.
Aleksanteri I:n ihanteena ei ollut perustuslaillinen monarkia vaan itsevaltius, mutta Ruotsin vallan aikana syntynyt hallinto tarjosi hänelle venäläisten kehittymätöntä hallintoa tehokkaamman hallintokoneiston. Toisaalta sen kautta Suomelle muotoutui 1800-luvun loppupuoliskoon mennessä itsehallinto, ja autonomia oli laajempi kuin keisari Aleksanteri I oli alun perin tarkoittanut. Venäjän itsevaltiaalle suomalaisten vanhojen perustuslaillisten oikeuksien takaaminen ei olisi ollut valtapoliittisesti vaikeaa, koska Ruotsin kustavilaiselta ajalta periytyneet vuoden 1772 perustuslaki ja vuoden 1789 yhdistys- ja vakuuskirja olivat taanneet ruotsalaisille kuninkaille varsin runsaat valtaoikeudet. Toisaalta Aleksanteri I ei myöskään vahvistanut Suomessa, muista reunavaltioista poiketen, jura majestica -periaatetta, jonka mukaan suuriruhtinaskunnan sisäinen lainsäädäntö saattoi olla voimassa vain siltä osin kuin se ei toiminut emämaan etua ja lakeja vastaan. Tämä hankaloitti myöhemmin Suomen ja Venäjän välisten asioiden hoitoa.
Suomen suuriruhtinaskunta oli muodostettu. Keisari Aleksanteri I katsoi Suomen tulleen yhdistetyksi Venäjään suomalaisten omien etujen pohjalta, ei valloituksena. Hän otti käyttöönsä Suomen suuriruhtinaan arvonimen ja lupasi juhlapuheessaan suomalaisille paikan ”kansakuntana kansakuntien joukossa”. Aleksanteri I tituleerauksessa mainittiin siitä lähtien erikseen, Venäjän keisariuden ja Puolan hallitsijuuden lisäksi Suomen suuriruhtinuus.
Suomalaisten suhde Venäjään
Vuoden 1809 jälkeen suomalaiset osoittivat Venäjän keisaria kohtaan lojaalisuutta, joka tuli selvimmin näkyviin Venäjällä palvelleiden upseerien kohdalla. Huomattiin, että keisari oli Suomen erikoisaseman paras takuumies. Uuden tilanteen etuina mainittiin syksyllä 1819 Åbo Allmänna Tidningin artikkelisarjassa Lyhyt katsaus niistä eduista, joita Suomi on saavuttanut johtuen onnellisesta yhtymisestään Venäjän Valtakuntaan Keisari ALEKSANTERIN valtikan alle turvallisuus ja rauha sekä verotulojen jääminen Suomeen. Lojaaleja korkeita virkamiehiä, upseereja ja akateemisia opettajia, jotka olivat panostaneet keisariuskollisuuteen ja uuden tilanteen hyödyntämiseen, on kutsuttu Willebrandin liigaksi. Alemmissa sosiaaliryhmissä suhtautuminen Venäjään oli erilaista. Kansan vastustusta yritettiin lieventää kuulutuksilla, joissa vakuutettiin erioikeuksien, uskonnon ja yhteiskuntarakenteen jäävän ennalleen. Suuri maataomistava talonpoikaissääty sopeutui nopeasti.
Vuoden 1861 Tammikuun valiokuntajupakan seurauksena Israel Hwasserin 1830–1840-lukujen taitteessa kehittelemä Suomen valtio-oppi levisi merkittävästi yleiseen tietoisuuteen. Hwasserin luonnonoikeuden sopimusteoriaan nojaavan opin pohjana oli ajatus, että Suomi oli Porvoon maapäivillä 1809 irtautunut Ruotsista ja tehnyt erillisrauhan Venäjän kanssa. Tämän opin mukaan Suomi oli muuttunut Ruotsin maakunnasta perustuslaillisesti hallituksi valtioksi, jonka perustuslakeina olivat vuoden 1772 hallitusmuoto ja vuoden 1789 vakuuskirja. Suomen ja Venäjän välillä katsottiin olleen kyse valtioliitosta, ja tästä näkökulmasta venäläistämispolitiikan kaudet 1899–1905 ja 1909–1917 koettiin sortona ja petoksena. Tämän, Ruotsin valtakauden henkisen perinnön arvoa suomalaisuudessa korostaneiden tahojen tulkinnan mukaan, Suomen suuriruhtinaskunnan suhde Venäjään oli luonteeltaan lähinnä reaaliunioni.
Suomalaisen historiantutkimuksen nykyisten tulkintojen ja venäläistulkintojen mukaan Suomi ei ollut valtio-opillisesti erillinen valtio, vaan provinssi, kuvernementti, fiskaali- tai osavaltio (tai 1600-luvun termein ns. ”finanssivaltio” eli lähinnä talouteen liittyvä keskushallintokoneisto). Porvoossa vuonna 1809 ei valtiosta eikä autonomiastakaan ollut tehty mitään valtio-oikeudellisesti pätevää kaksipuolista valtiosopimusta Suomen ja Venäjän välillä, vaan Suomen suuriruhtinaskunnan asema ja sitä koskevat päätökset olivat täysin Venäjän keisarin hallinnassa. Näin muodoin kukin Venäjää hallinnut keisari päätti itsenäisesti suomalaisten aseman säilyttämisestä tai muuttamisesta. Suomalaisnäkemyksen mukaan keisarin valtaa Suomessa rajoittivat vuoden 1772 ja 1789 perustuslait. He yrittivät saada tsaareja hyväksymään maalle näihin lakeihin pohjautuvan hallitusmuodon ja muuttamaan ne suomalaisten muuttuneeseen asemaan paremmin soveltuviksi, siinä onnistumatta (esim. suomalaisten luterilaisuus vs. keisarien ortodoksisuus ja hallitsijan perimysjärjestys). Venäjällä ei ollut lainkaan vallalla, tiukan itsevaltiuden takia, länsieurooppalaista käsitystä perustuslaeista muun lainsäädännön yläpuolella olevina valtiosääntöinä. Keisarit olivat vain lupautuneet käyttämään itsevaltiuttaan suuriruhtinaskunnassa aiemmin vallinneiden lakien avulla. Toisin sanoen, he katsoivat voivansa hallita Suomea sen perustuslakien mukaan sitomatta itseään niihin ja alistumatta niiden alaisiksi. Käytännössä he johtivat suomalaisaluettaan hallinnollisilla määräyksillä, ukaaseilla ja manifesteilla. Aleksanteri II:n kaudelta alkaen perustuslakien muodollinen merkitys lisääntyi, kun valtiopäivät kutsuttiin koolle vuonna 1863, mutta niilläkin lopullinen päätösvalta säilyi keisarilla. Lähinnä suurvaltapoliittisten tekijöiden vaikutuksesta suomalaisten autonomian laatua sekä vanhojen perustuslakien asemaa ja vaikutusta koskeva suomalais- ja venäläisnationalistisen tulkinnan välinen voimakas ristiriita oli leimaa-antava piirre emämaan ja suuriruhtinaskunnan välisissä suhteissa 1800-luvun lopulta lähtien.
Keskeiset muutokset Venäjän vallan alla
Olennainen muutos Ruotsin aikakauteen verrattuna oli se, että Suomelle ryhdyttiin rakentamaan omaa keskushallintoa. Vuonna 1809 perustettiin Suomen senaatti, jonka tehtäväksi tuli Suomen sisäisten asioiden hoito. Sen oli määrä valmistella ja panna täytäntöön keisarin päätösvaltaan kuuluvia asioita, ja toimi käytännössä hallituksena. Senaatin alle muodostui keskushallinto, josta kehittyi aikanaan itsenäisen Suomen valtionhallinto. Pietarissa toimi Suomen ministerivaltiosihteeri, jonka tehtävänä oli esitellä keisarille Suomen asiat. Näiden uusien hallintoelinten perustamisella oli suuri merkitys, ja niiden kautta Suomi pystyi parantamaan itse omia olojaan, kun kerätyt verot voitiin käyttää suoraan Suomen hyväksi. Vuonna 1812 Venäjän keisari Aleksanteri I siirsi Suomen suurruhtinaskunnan pääkaupungin Turusta Helsinkiin. Samana vuonna ns. Vanha-Suomi, eli Ruotsin Venäjälle 1700-luvulla menettämät Suomen alueet, palautettiin Suomen yhteyteen. Vanhan-Suomen merkittävimmästä kaupungista Viipurista kasvoi 1800-luvun saatossa merkittävä satama- ja teollisuuskaupunki. Monessa mielessä elämä jatkui kuitenkin Ruotsin aikaan nähden ennallaan.
Huolimatta siitä, että hallinto ja talous kehittyivät, Venäjän vallan alle siirtyminen ei ollut kaikin osin Suomen kannalta edullista. Esimerkiksi Suomi jäi syrjään Ruotsissa alkaneesta poliittisesta kehityksestä kohti perustuslaillista monarkiaa, puoluepolitiikkaa ja viime kädessä demokratiaa. Valtiopäivät alkoivat kokoontua Suomessa vasta 1860-luvulla. Suomi jäi varjoon myös Ruotsissa 1800-luvulla vahvassa kehityksessä olleista sananvapaudesta, vapaan lehdistön kehityksestä, yksilöiden oikeuksien ja vapauksien lujittumisesta ja kansalaisyhteiskunnan muotoutumisesta. Venäjän keisarikunta edusti aikakauden liberaalien ihanteiden vastakohtia konservatismia, yksinvaltaisuutta ja mielivaltaa. Suomen keskushallintokin omaksui sujuvasti venäläisen byrokratian tavat ja ei yleensä suhtautunut kovin myönteisesti uudistuksiin.
Hallinto
pienoiskuva|Suomen suuriruhtinaskunnan kartta vuodelta 1900.
Suomen suuriruhtinaskuntaa hallitsi Pietarista käsin Venäjän keisari esittelijänään ja valmistelijanaan suuriruhtinaskunnan ministerivaltiosihteeri. Suuriruhtinaskunnassa Venäjän keisaria edustivat kaksijakoisesti Suomen kenraalikuvernööri ja Suomen senaatti. Venäjän keisarin korkeimpana edustajana kenraalikuvernöörin asema oli merkittävä, hän oli maan sotilaallinen johtaja ja osallistui myös senaatin toimintaan. Kenraalikuvernöörin suora yhteys ja vuorovaikutus keisarin kanssa aiheutti joskus toiminnan päällekkäisyyttä myös ministerivaltiosihteerin suhteen. Senaatilla puolestaan oli lähinnä neuvoa-antava rooli, se sai esitysoikeuden vasta vuonna 1886. Suomalaisilla oli sisäisen keskus-, alue- ja paikallishallinnon lisäksi käytössä muun muassa omia postimerkkejä (1856–), oma raha vuodesta 1860 ja oma armeija. Suomen suuriruhtinaskunnan kenraalikuvernööreinä toimivat, aikajärjestyksessä:
Läänit
pienoiskuva|Suomen suuriruhtinaskunnan läänit.Ruotsissa 1634 käyttöön otettu läänijaotus säilyi vain vähäisin muutoksin. Vuonna 1837 maaherran nimi muutettiin kuvernööriksi. Venäjän kielessä Suomen läänejä nimitettiin kuvernementeiksi.
Liput
Suomen suuriruhtinaskunnalla ei ollut omaa vahvistettua lippua vaan eri yhteyksissä ja ajankohtina oli käytössä erilaisia lippuja. Suomen suuriruhtinaskunnan omasta lipusta käytiin useaan otteeseen keskustelua jopa valtiopäivilläkin 1860-luvulla, mutta asiasta ei koskaan tehty päätöstä.