cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Manilla (raha)
Elpyminen
Manilloita valmistetaan vielä turistikaupaa varten kuriositeettina. Niitä valmistetaan edelleen nykyaikaisemmista metalleista, kuten alumiinista, mutta mallit ovat edelleen pääosin perinteisiä. pienoiskuva|Eräs manillamuoto, joka on koristeltu geometrisella kuviolla, [[Castello Sforzesco|Sforzan linnan kokoelmassa Milanossa, Italiassa]]
Orjakaupa loppui ja tuli kannattamattomaksi 1800-luvulla. Silloin loppui myös manillojen tuotanto. 1890-luvulle tultaessa manillojen käyttö Länsi-Afrikan viennissä liittyi palmuöljykauppaan. Afrikkalaiset käsityöläiset sulattivat manilloja taideteosten tekemiseen. Manilloita ripustettiin usein haudan päälle osoittamaan kuolleiden vaurautta. Beninin Degeman alueella jotkut naiset käyttävät yhä suuria manilloja kaulan ympärillä hautajaisissa. Ne asetetaan myöhemmin perheen alttariin. Sanotaan, että kultamanilloja on tehty erittäin tärkeille ja voimakkaille henkilöille, kuten Opobon kuninkaalle Jajalle vuonna 1891.
Terijoen hallitus
Terijoen hallitus eli Kuusisen hallitus, viralliselta nimeltään Suomen kansanhallitus, oli Neuvostoliiton talvisodan aikana perustama hallitus, jonka kanssa Neuvostoliitto ilmoitti 2. joulukuuta 1939 solmineensa avunantosopimuksen. Hallituksesta oli tarkoitus tulla Neuvostoliiton valtaaman Suomen uusi hallitus. Hallitus perustettiin oikeuttamaan talvisota. Sen toimintaa johdettiin siten, että näytti siltä, että se olisi pyytänyt Neuvostoliitolta apua Suomen kansantasavallan perustamiseksi.
Kuusisen hallitus julkistettiin talvisodan syttymispäivänä 30. marraskuuta 1939. Tuolloin Moskovan radio tiedotti, että: ”tuntematon radioasema jossain Suomessa oli ilmoittanut SKP:n asettaneen kansanvaltaisen hallituksen”. Seuraavana päivänä ilmoitettiin, että: ”Terijoen kaupungissa oli solmittu diplomaattisuhteet tämän hallituksen ja Neuvostoliiton hallituksen välillä".
Sodan aikana hallituksen tarkoituksena oli osoittaa, ettei Suomea Neuvostoliiton näkökulmasta edustavan hallituksen johtaman Suomen ja Neuvostoliiton välillä ole sotatilaa. Kun talvisota otettiin keskustelun aiheeksi Kansainliitossa, ei Neuvostoliiton hallitus osallistunut kokoukseen. Sen sijaan se ilmoitti, ettei asia sovellu käsiteltäväksi siellä, koska: "Neuvostoliitto ei ole sotatilassa Suomen kanssa, eikä uhkaa Suomen kansaa sodalla. Siksi ei ole paikallaan vedota kansainliittosopimuksen mainitun kohdan perusteihin."
Perustaminen
thumb|Neuvostoliitto solmi [[Andrei Ždanovin, Kliment Vorošilovin, Josif Stalinin ja Vjatšeslav Molotovin (kirjoittaa) johdolla Suomen Kansanhallituksen pääministerin Otto Wille Kuusisen (kuvassa oikealla) kanssa sopimuksen.]] Ajatuksen Terijoen hallituksen perustamisesta katsotaan syntyneen vasta jokunen viikko ennen talvisodan syttymistä, todennäköisesti marraskuun alussa 1939. Suomen Kommunistisen Puolueen tuolloiselle pääsihteerille Arvo Poika Tuomiselle lähetettiin asiaa käsittelevä kirje Tukholmaan 13. marraskuuta 1939. Kirjeen olivat allekirjoittaneet Kominternin sihteerit Georgi Dimitrov ja Otto Wille Kuusinen. Viikkoa myöhemmin Tuominen sai uuden asiaa koskevan kirjeen Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politbyroolta. Hallituksen myöhäinen perustamisajankohta selittynee sillä, että Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin uskoi viimeiseen asti Moskovassa käytyjen neuvottelujen johtavan hänen haluamaansa lopputulokseen. Hallituksen johtoon alun perin suunnitellun Arvo Tuomisen kieltäydyttyä muodostamistehtävä annettiin Kominternin toimeenpanevan komitean sihteerille Otto Wille Kuusiselle. Tuominen on itse jälkeenpäin kertonut, että hänen kieltäytymiseensä vaikutti ratkaisevasti elokuussa 1939 solmittu Molotov-Ribbentrop-sopimus, joka oli järkyttänyt hänet perusteellisesti.
Koska hallituksen piti olla Suomea ja sen kansaa edustava, myös muiksi ministereiksi valittiin Suomesta vuonna 1918 Neuvosto-Venäjälle paenneita punaisia, silloisia kommunisteja, Kuusinen, Anttila ja Tuure Lehén, sekä myöhemmin Neuvostoliittoon mennyt ryhmä, Mauritz Rosenberg, Armas Äikiä ja Lehtinen. Seitsemänneksi ministeriksi valittu Paavo Prokkonen oli alun perinkin Venäjän kommunistipuolueen jäsen. Hallituksen tarkoituksena oli hallita Neuvostoliiton talvisodassa valtaamille alueille perustettua Suomen kansantasavaltaa. Moskovan radio väitti hallituksen olevan useiden puolueiden edustajien muodostama. Arvo Poika Tuomisen mukaan kuitenkaan edes SKP ei ollut laillisesti mukana hallituksessa, koska muiden päättävien henkilöiden ollessa pidätettyinä tai muutoin saavuttamattomissa, asiasta oli tehnyt päätöksen yksin Kuusinen.
Hallitusta kutsuttiin Suomessa nimellä Terijoen hallitus, koska sen 1. joulukuuta antama julkilausuma Suomen Kansanhallituksen julistus oli Moskovan radion mukaan lähetetty Terijoelta. Suomalaiset kuitenkin vasta vetäytyivät sieltä tuona päivänä, eikä perustamispaikkaa siksi pidetä todennäköisenä. Koska hallitusta johti Otto Wille Kuusinen, sitä sanottiin myös Kuusisen hallitukseksi. Mitkään tiedot eivät ole osoittaneet Kuusisen poistuneen marras- ja joulukuun 1939 aikana Moskovasta, joka oli ollut hänen asuinpaikkansa jo parinkymmenen vuoden ajan.
Terijoen hallitus ja suunniteltu Suomen kansantasavalta perustettiin lähinnä houkuttelemaan sosialisteja Suomen armeijan puolelta uuteen sosialistiseen Suomen valtioon. Neuvostoliitto ilmoitti tunnustavansa vain perustamansa Suomen kansanhallituksen, mikä näin ollen oli syynä olla neuvottelematta Risto Rytin johtaman virallisen Suomen hallituksen kanssa. Terijoen hallitus ilmoitti julkilausumassaan olevansa ainoastaan väliaikainen hallitus, jonka kokoonpanoa tultaisiin vahvistamaan myös muiden puolueiden edustajilla sen saavuttua Helsinkiin.
Stalin ei odottanut Suomessa tapahtuvan vallankumousta tai kansannousua, sillä hänellä oli tiedustelutietojensa perusteella varsin todenmukainen kuva Suomen sisäpoliittisesta tilanteesta. Arvo Poika Tuomisen mukaan myös Otto Wille Kuusinen jakoi tämän näkemyksen, mutta lähinnä Leningradin puoluejohtaja Andrei Ždanov oli saanut suostuteltua Stalinin hankkeeseen.
Arvo Tuomisen mukaan Otto Wille Kuusinen tunsi suurta henkilökohtaista vastenmielisyyttä vanhoja puoluetovereitaan Mauritz Rosenbergia, Tuure Lehéniä ja Armas Äikiää kohtaan; lisäksi Rosenberg oli vuonna 1939 vakavasti sairas. Akseli Anttilaa ja Paavo Prokkosta Kuusinen ei Tuomisen mukaan entuudestaan lainkaan tuntenut. Myös Äikiä kertoi vuonna 1966 tehdyssä haastattelussa tavanneensa Anttilan ja Prokkosen ensi kertaa Leningradissa 30. marraskuuta 1939.
Hallituksen toiminta ja julistukset
thumb|250px|Suomen kansanarmeijan upseeri Terijoella joulukuussa 1939 Terijoen hallituksen julistuksen keskeisin kohta oli ilmoitus Suomen kansanarmeijan luomisesta, johon kuului suurimmillaan 22 594 miestä. Nämä sotilaat olivat lähinnä asevelvollisia karjalaisia, inkeriläisiä ja muita suomenkielisiä, joista vanhimmat olivat Suomen sisällissodan jälkeen maasta paenneita punaisia. Heidän vihreä asepukunsa erottui selvästi neuvostojoukkojen käyttämästä. Tämän osaston piti olla Suomen valloituksen jälkeen siellä tarvittavien turvallisuusjoukkojen perustana, ja sen tehtäviin kuului hallituksen julistuksen mukaan myös Suomen kansantasavallan lipun kohottaminen Presidentinlinnan katolle ”työtätekevien riemuksi ja kansanvihollisten kauhuksi”.
Terijoen hallitusta muodostettaessa Stalinin vainojen kokonaisvaltaisuus paljastui, kun Terijoen hallitukselle koottiin armeijaa. Sen palvelukseen ei saatu haalittua kuin 91 punaupseeria, koska valtaosa heistä oli teloitettu.
Lisäksi hallituksen ohjelmaan sisältyi lupauksia muun muassa kahdeksan tunnin työpäivästä, työttömyyden lopettamisesta sekä suurtilojen pakkolunastuksesta. Suomen kansanhallituksella oli myös oma raha ja se julkaisi neljää sanomalehteä, Kansan Valta, Kansan Sana, Kansan Armeija ja Suomen Kansan Ääni. Keskeisimmät lehdistä olivat Kansan Valta ja Suomen Kansan Ääni, joita jaettiin lentolehtisinä etenkin rintamalla. Terijoen hallituksen yleisjulistus ei ollut Suomessa uskottava, eikä se juuri levinnyt kansan tietoisuuteen.
Jukka L. Mäkelän mukaan Kuusisen hallituksen yleisjulistus sisälsi niin valheellisia ja vääristeltyjä väitteitä Suomen oloista ja Suomessa vallinneista mielialoista, että sen allekirjoittajien on itsekin täytynyt tietää puhuvansa vastoin parempaa tietoaan. Esimerkiksi kahdeksan tunnin työpäivä oli toteutettu Suomessa jo 22 vuotta aiemmin, työttömyys oli Suomessa vähäistä ja kausiluonteista, ja suurtilat olivat käytännössä lakanneet olemasta vuoden 1918 torpparilain ja vuoden 1922 Lex Kallion myötä.
Terijoen hallitus esitti ensitöikseen Neuvostoliitolle keskinäisen ystävyys- ja avunantosopimuksen solmimista, joka allekirjoitettiin Moskovassa 2. joulukuuta 1939. Sopimuksen turvin Neuvostoliitto katsoi taanneensa itselleen ne edut, joita se oli tavoitellut aikaisemmin neuvotellessaan Moskovassa Cajanderin III hallituksen edustajien kanssa. Se sai sopimuksen mukaisesti Kuusiselta Karjalankannaksen eteläosat, strategisesti tärkeitä Suomenlahden saaria, Kalastajasaarennon länsiosan, sekä vuokralle Hangon laivastotukikohtan. Sopimuksessa sovittiin myös laajahkon suomensukuisten kansojen asuttaman alueen liittämisestä Kuusisen Suomeen.
Hallituksen loppuvaiheet ja hajoaminen
Yritys muodostaa hallitus, jota kannattamaan suomalaiset siirtyisivät, epäonnistui tavoitteessaan, sillä suomalaiset nousivat yhtenäisinä vastarintaan ja syntyi niin sanottu talvisodan henki. Kun näin ollen Terijoen hallitus oli muodostunut Neuvostoliiton ja Suomen rauhanteon esteeksi, se lakkautettiin 12. maaliskuuta 1940 talvisodan päättyessä. Stalin oli käytännössä luopunut Terijoen hallituksen tukemisesta jo tammikuun lopussa 1940, mikä oli ratkaisevaa Suomen ja Neuvostoliiton rauhanneuvotteluiden kannalta.
Vaikutukset
Hallituksen vaikutus oli ollut lähinnä päinvastainen suomalaisten keskuudessa. Terijoen hallituksen perustaminen sai Neuvostoliittoa myötäilleet vakuuttuneiksi Neuvostoliiton valloitushaluista, varsinkin kun Neuvostoliitto tunnusti sen ainoaksi Suomen lailliseksi hallitukseksi ja ilmoitti ”kansan vihaaman” Rytin hallituksen paenneen Helsingistä. SKP:n pääsihteeri Arvo Tuominen lähetti Tukholmasta suomalaisille kommunisteille viestejä, ettei Kuusisen hallitukseen ja sen julistuksiin pitänyt uskoa.
Kun Neuvostoliitto ylitti Tarton rauhan rajan, vastaanotto oli heille suuri yllätys. Suomalaiset siirsivät väestön Karjalasta ja raja-alueilta sisä-Suomeen, joten paikallista väestöä oli hyvin vähän. Suuri osa suomalaisista kommunisteista oli edelleen vankilassa, ja poliittinen toiminta oli ollut kiellettyä jo 1930-luvun alkupuolelta niin sanottujen kommunistilakien mukaan, joten tukitoimet Suomen Kansanhallitukselle jäivät vähäisiksi. Presidentti Kyösti Kallio oli lokakuussa 1939 vahvistanut tasavallan suojelulain, jonka nojalla oli varotoimena suljettu lukuisia tunnettuja suomalaisia kommunisteja turvasäilöön juuri ennen talvisodan syttymistä. Suomalaista kommunismia tutkinut brittiläinen Anthony F. Upton on huomauttanut, ettei ole todisteita siitä, mitä Suomen äärivasemmistossa todella ajateltiin Terijoen hallituksesta, koska sotasensuuri tukahdutti kaiken virallisesta linjasta poikenneen mielipiteenmuodostuksen.
Suomen Sosialidemokraattinen Puolue ja Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK antoivat 2. joulukuuta 1939 julkilausuman, jossa vakuutettiin Suomen työväenluokan antavan täyden ja varauksettoman tukensa juuri muodostetulle Rytin hallitukselle ja Suomen kamppailulle vapautensa ja riippumattomuutensa puolesta: "Suomen työväenluokan rauhantahto on vilpitön. Elleivät hyökkääjät kuitenkaan tahdo antaa arvoa sen rauhantahdolle, ei Suomen työväenluokalle jää muuta mahdollisuutta kuin ase kädessä taistella väkivaltaa vastaan maan itsemääräämisoikeuden, demokratian ja rauhan puolesta."
Neuvostoliiton korkeimman neuvoston ensimmäisen kokoonpanon VI istunnossa 31. maaliskuuta 1940 hyväksyttiin päätös Neuvostoliitolle siirtyneiden alueiden luovuttamisesta Karjalan autonomiselle SNT:lle ja tämän muuttamisesta liittotasavallaksi, Karjalais-suomalaiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi.
Kuusista lukuun ottamatta useimmat hallituksen jäsenet toimivat myöhemmin Suomen kommunistisessa puolueessa. Kuusinen itse sai Neuvostoliiton kommunistisessa puolueessa arvostetun aseman eikä päässyt palamaan Suomeen.
Ulkomainen vastaanotto
Muun muassa Jawaharlal Nehru, George Bernard Shaw ja John Steinbeck, amerikansuomalainen Työmies-lehti, Hollywoodin musiikkityöntekijät, Coloradon opiskelijat sekä (Neuvostoliiton sopimussuhteessa olleen) Natsi-Saksan lehdistö tukivat kansanvaltaista Terijoen hallitusta ja Neuvostoliiton talvisotaa Suomea vastaan.
Hallituksen kokoonpano
thumb|250px|Otto Wille Kuusinen.
Pukalus
Pukalus eli Pukalusjärvi on Vilajoen vesistöön kuuluva pitkänomainen järvi Suomen ja Venäjän rajalla. Suomen puoleinen osa järvestä on Lappeenrannassa. Hieman yli puolet järvestä sijaitsee Venäjän puolella.
Vapour
Vapour on tietokoneohjelma, jolla on tarkoitus tuoda esille eri pelien erilaisia modeja ladattavaksi. Ohjelma on hieman Valve Corporationin Steam-ohjelman tapainen sisällön toimittaja. Uusia modeja ja karttoja yritetään koko ajan saada lisää Vapouriin. Myös uusille peleille lisätään tuki mahdollisimman pian. 9. joulukuuta 2005 julkaistun päivityksen (2.03 beta) mukana tuli tuki myös itsenäisille peleille.
Sven Johan Enander
Sven Johan Enander (syntyjään Andersson) (29. joulukuuta 1847–16. joulukuuta 1928 ) oli ruotsalainen kasvitieteilijä, valtiopäivämies ja pappi. Hän valmistui papiksi 1883 ja sai filosofian kunniatohtorin arvon 1918. Erityisesti hän oli pajulajien tuntija ja tällä alalla etevimpiä koko maailmassa. Hän julkaisi muun muassa teoksen Salices Scandinavicae exsiccatae kolmena niteenä vuosina 1905–1910.
Buddenbrookit
Buddenbrookit on Thomas Mannin ensimmäinen romaani. Se julkaistiin vuonna 1901 Mannin ollessa vain 26-vuotias. Siitä tuli Saksassa välitön menestys ja myöhemmin klassikko.
Liikenneneuvos
Liikenneneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 2. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1960. Ensimmäinen saaja oli turkulaisen Matka-Autot Oy:n perustaja ja toimitusjohtaja Uuno Mikael Heinonen. Vuosien 1918–2013 aikana liikenneneuvoksen arvonimi on myönnetty 61 henkilölle.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa
Suomi on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman Euroopan-mestaruuskilpailuihin ensimmäisistä, vuoden 1934 kisoista alkaen. Myös erillisinä järjestetyissä ensimmäisissä naisten EM-kilpailuissa vuonna 1938 oli mukana yksi suomalaisedustaja. Kolmissa ensimmäisissä kisoissa vuosina 1934–1946 Suomi oli kisojen menestyneimpiä maita mutta 1990-luvulta lähtien se on saavuttanut yksittäisissä kisoissa 1–3 mitalia, lukuun ottamatta vuoden 2018 mitalittomia ja vuoden 2022 neljän mitalin kisoja, ja sijoittunut mitalitilastossa yhdeksännen ja kuudennentoista sijan väliin sekä pohjanoteerauksina jaetulle 24. sijalle vuonna 2010, jaetulle 26. sijalle kotikisoissa vuonna 2012 ja jaetulle 27. sijalle 2016. EM-kilpailujen kaikkien aikojen mitalitilastossa maa on yhdeksäntenä kerättyään 105 mitalia, joista 35 on kultaisia. Ilman mitaleja Suomi on jäänyt vain Budapestissä 1966 ja Berliinissä 2018. EM-kilpailujen isäntämaana se on toiminut kolmesti: Helsinki oli kisakaupunkina vuosina 1971, 1994 ja 2012.
Buddenbrookit
Mann aloitti Buddenbrookien kirjoittamisen lokakuussa 1897 ollessaan vain 22-vuotias. Se valmistui kolme vuotta myöhemmin heinäkuussa 1900 ja julkaistiin lokakuussa 1901. Mannin tavoitteena oli kirjoittaa yhteiskunnallinen romaani perhesaagan muotoon ja jatkaa Stendhalin Punainen ja musta -tyyppisten 1800-luvun realististen romaanien traditiota. Henkilökohtaisempana motiivina oli saavuttaa sellainen kirjailijan status, jonka hänen vanhempi veljensä Heinrich Mann oli saanut suhteellisen menestyneellä vuoden 1894 romaanillaan In einer Familie. Thomas Mannin molempien tavoitteiden voidaan katsoa täyttyneen Buddenbrookeissa. Romaani on yhä hänen suosituimpiaan ja monet pitävät sitä parhaana kuvauksena 1800-luvun saksalaisporvaristosta.
Liikenneneuvos
Liikenneneuvoksen arvonimen saajien tyypillinen ammatti on liikennöitsijä tai toimitusjohtaja. Suomen Kuorma-autoliiton toimitusjohtajana vuosina 1955–1984 toiminut Toivo Ruotsalainen oli ensimmäinen, joka sai liikenneneuvoksen arvonimen vuonna 1972 ilman yrittäjätaustaa.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa
Yleisurheilun kaikkien aikojen ensimmäinen Euroopan-mestari oli Suomea edustanut korkeushyppääjä Kalevi Kotkas. Suomalaisurheilijoista Euroopan-mestaruuden on voittanut 26 mies- ja viisi naisurheilijaa. Maan ainoat kaksinkertaiset Euroopan-mestarit ovat 1930-luvulta kestävyysjuoksija Ilmari Salminen ja keihäänheittäjä Matti Järvinen, 1950-luvulta seiväshyppääjä Eeles Landström sekä vuoden 1971 kotikisoissa kaksi kultamitalia voittanut kestävyysjuoksija Juha Väätäinen.
Lobophyllia
Lobophyllia on kivikorallien suku, johon kuuluu ainakin yhdeksän lajia. IUCN:n mukaan yksi niistä on erittäin uhanalainen ja kolme vaarantuneita.
Monet Lobophyllia-suvun korallit pullistuvat päiväsaikaan imemällä kudoksensa täyteen vettä. Tämän on arveltu liittyvän siihen, että niiden pinta-ala kasvaisi tarpeeksi isoksi jotta kaikki symbioottiset zooksantellit saisivat tarpeeksi tilaa yhteyttää. Yöllä koralli painuu kasaan ja levittää pyyntilonkeronsa, jolla se sieppaa eläinplanktonia. Pääosan ravinnostaan se saa yhteyttävien levien avulla.
Eino Cederberg
Eino Edvard Augustinus Cederberg, kirjailijanimi Erkki Saarenmaa, Esko Saario (21. elokuuta 1889 Uusikaupunki – 21. maaliskuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori, lyseon rehtori ja kirjailija.
Cederbergin vanhemmat olivat teologian tohtori Johan Antero Cederberg ja Minna Elisabeth Hjelt. Hän pääsi ylioppilaaksi 1907 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1910 sekä filosofian lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1919.
Cederberg toimi Kallion yhteiskoulun suomenkielen opettajana 1917–1932 ja Helsingin suomalaisen lyseon suomenkielen vanhempana lehtorina vuodesta 1931. Cederberg oli myös lyseon rehtorina vuodesta 1935. Hän oli valtion kirjallisuuden asiantuntijalautakunnan jäsen ja sihteeri vuodesta 1926, Alfred Kordelinin sivistyssäätiön kirjallisen jaoston jäsen 1927–1932 sekä Suomen kirjailijaliiton johtokunnan jäsen 1928–1931 ja liiton varapuheenjohtaja 1929–1931. Cederberg sai professorin arvonimen 1951.
Cederberg oli naimisissa vuodesta 1917 Anni Alheidi Breitholtzin kanssa. Heillä oli kaksi poikaa.
Teokset
Omalla nimellä:
Nimimerkillä Erkki Saarenmaa: Nimimerkillä Esko Saario:
Espanja Eurovision tanssikilpailussa
Espanja osallistui historiansa ensimmäiseen Eurovision tanssikilpailuun, joka järjestettiin Lontoossa 1. syyskuuta 2007.
Espanja ei aio osallistua vuonna 2008.
Klæbu
Klæbu on kunta Etelä-Trøndelagin läänissä Norjassa. Klæbun kunta perustettiin 1. tammikuuta 1838. Tillerin kunta erotettiin Klæbusta 1. tammikuuta 1899.
Tankki-Veikko
Tankki-Veikko oli rintamalehti, joka ilmestyi ainakin jatkosodan aikana. Sen toimittajana oli valistusupseeri, vänrikki Helge Ukkola. Lehti tiedotti tarkasti pataljoonan miesten kihlautumiset, naimisiinmenot ja lasten syntymät. Rintama-asioita pyrittiin lehdessä käsittelemään humoristisesti, kun virallinen propaganda ei enää sotaa nähneisiin miehiin purrut.
Matkailuneuvos
Matkailuneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 2. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Vuosien 1918–2013 aikana matkailuneuvoksen arvonimi on myönnetty viidelle henkilölle.
Atata
Atata on saari Tongalla, Tyynellä valtamerellä. Se kuuluu Tongatapusaarten ryhmään ja sijaitsee kymmenen kilometrin päässä Nukuʻalofasta.
Atatalle on Tongatapulta laivayhteys, ja laivamatka Nukuʻalofan satamasta kestää noin puoli tuntia.
Atata on kolmesta Tongatapun rannikolla sijaitsevasta saaresta (muut ovat Fafa ja Pangaimotu) suurin ja Tongatapuun nähtynä etäisin. Saari on pinta-alaltaan sata aaria.
Triesten vapaa-alue
Triesten vapaa-alue tai Triesten vapaavaltio oli itsenäinen kaupunkivaltio, joka sijaitsi Adrianmeren rannikolla Italian ja Jugoslavian välissä. Alueen perusti Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston resoluutio 16 mukaisesti 15. syyskuuta vuonna 1947. Aluetta vartioivat rauhanturvaajat, jotka pitivät siellä myös järjestystä. Koska sekä Jugoslavia että Italia vaativat aluetta ja koska kaupungissa oli kansallisesti ja kulttuurisesti sekalainen väestö, siitä päätettiin tehdä erityinen puolueeton alue. Vapaa-alue jaettiin kahteen vyöhykkeeseen: vyöhyke A oli sataman alue ja kaupungin keskusta ja vyöhyke B oli eteläinen pieni osa Istrian niemimaata. A-vyöhykettä hallitsi liittoutuneiden sotilashallinto ja B-vyöhykettä Jugoslavian sotilashallinto, raja oli demarkaatiolinja. Vapaa-alue jaettiin virallisesti Italian ja Jugoslavian kesken vuonna 1954 ja jako vahvistettiin vuonna 1975 Osimon sopimuksella. Vapaa-alueen pinta-ala oli 738 km², sitä ympäröi Triestenlahti ja siellä asui noin 330 000 asukasta.
Vyöhyke A:lla oli noin 310 000 asukasta, joista 239 200 oli italialaisia ja 63 000 sloveeneja. Vyöhyke B, jota hallitsi Jugoslavian kansanarmeija, oli osa Istrian niemimaata, ja siellä asui 67 461 asukasta, joista 30 789 oli slaaveja, 29 672 oli italialaisia ja 7 000 oli tuntematonta kansallisuutta.
Historia
Vuosisatojen ajan Trieste ja Istrian niemimaa oli Itävallan ja myöhemmin Itävalta-Unkarin alaisuudessa. Maaseudulla asui sloveeneja, kun taas kroaatit asuivat etelässä Istrian niemimaalla. Triestessä ja Rijekan kaupungeissa asui suuri italialaisväestö, joka muodosti alueen enemmistön. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuonna 1921 Italia miehitti nämä alueet ja vuonna 1924 se valtasi vielä Rijekan, joka oli tuohon aikaan vapaavaltio nimeltään Fiume.
1920- ja 1930-luvuilla Mussolinin fasistihallitus italialaisti pakolla alueen slaavilaista väestöä. Siitä aiheutuneiden etnisisten levottomuuksien taustalla oli vuonna 1920 perustettu antifasistinen sloveenien kansallisklubi-liike. Se vaati alueen sloveeniväestölle poliittisia oikeuksia. Levottomuuksien aikana monet sloveenit ja kroaatit pakenivat Jugoslaviaan ja perustivat siellä maanalaisen järjestön TIGRin. Sen noin 100 aktivistia tekivät terrori-iskuja Triestessä italialaishallintoa vastaan 1920- ja 1930-luvuilla.
Toinen maailmansota
Uuden-Seelannin 2. divisioona ja Britannian 8. armeija saapuivat kaupunkiin seuraavana päivänä ja 2 000 Saksan armeijan sotilasta antautui. Liittoutuneiden ja Jugoslavian armeijat miehittivät aluetta brittiläisen kenraali sir William D. Morganin johdolla. Jugoslavian armeijan komentaja marsalkka Tito sopi 23. toukokuuta, että Britannian XIII pataljoona siirtyisi kaupungin toiselle laidalle ja väliin tehtäisiin demarkaatiolinja. Duinon sopimuksessa, joka solmittiin 12. kesäkuuta 1945, perustettiin ns. Morganin linja. Jugoslavian joukot vetäytyivät sen eteläpuolelle.
Vapaa-alue
15. syyskuuta 1947 rauhansopimus allekirjoitettiin YK:n ja Italian välille. Sen mukaan Triestestä lähiympäristöineen tuli vapaa-alue. Viralliset kielet olivat slovenia, italia ja serbokroatia. Muu osa Istrian niemimaata liitettiin Jugoslaviaan.
Trieste jaettiin kahteen alueeseen. Alue A, pinta-alaltaan 222,5 km² ja asukasluvultaan 262 406, muodostui pääasiassa Triesten kaupungista. Sitä johtivat sekä Britannian että Yhdysvaltain armeijat. Alue B, pinta-alaltaan 515,5 km² ja asukasluvultaan 71 000, käsitti Istrian niemimaan luoteisosan. Se tuli Jugoslavian kansanarmeijan johdon alaiseksi.
Vaikka Triesten vapaa-alue ei käytännössä koskaan ollut itsenäinen valtio, se oli muodollisesti kansainvälisesti tunnustettu. Sillä oli jopa oma rahayksikkö ja omat postimerkit. Liittoutuneiden sotilashallinto, joka hallitsi vyöhyke A:ta, muodostui noin 5 000 amerikkalaissotilaan ja 500 brittiläisen sotilaan kahdesta erillisestä yksiköstä. Ensimmäinen oli Yhdysvaltain armeijan TRUST (Trieste United States Troops) ja toinen oli Britannian armeijan BETFOR (British Element Trieste Force). Nämä osastot hallitsivat poliisia ja muita viranomaisia Triesten kaupungissa.
Vuosina 1947-1948 Neuvostoliitto asettui vastustamaan suunnitelmaa, että Triesten vapaa-aluetta tulisi hallitsemaan 12 valtion neuvosto, jonka päämies olisi kuvernööri. Tämän seurauksena muut kolme sodan voittajavaltiota lähettivät nootin Moskovaan ja Belgradiin 20. maaliskuuta 1948. Siinä vaadittiin, että kuvernöörihallinnon perustamisen sijaan koko Triesten alue tulisi palauttaa Italialle. Kun Titon johtaman Jugoslavian ja Stalinin Neuvostoliiton välit katkesivat vuoden 1948 lopulla, alueen tulevaisuudesta sopiminen alkoi helpottua.
Lopullinen ratkaisu
Neuvostoliitto vaati vielä 21. huhtikuuta 1950, että brittiläiset ja yhdysvaltalaiset joukot poistuvat alueelta ja että vapaavaltio muodostetaan. Italia vastasi seuraavana päivänä vaativansa alueen liittämistä Italiaan. Yhdistynyt kuningaskunta ja Yhdysvallat päättivät 8. lokakuuta 1953 luovuttaa hallinnoimansa A-vyöhykkeen Italialle ja vetää omat joukkonsa pois alueelta. Tito vastasi kolme päivää myöhemmin Jugoslavian miehittävän alueen, jos Italian armeija astuu sinne. Triesten alueella oli 6. marraskuuta 1953 levottomuuksia, joissa kuoli useita ihmisiä poliisin avattua tulen. Brittien pääministeri Anthony Eden ilmoitti kolme päivää myöhemmin, että italialaiset fasistit olivat aiheuttaneet levottomuudet.
5. lokakuuta vuonna 1954 allekirjoitettiin Lontoossa yhteisymmärrysjulistus Yhdysvaltain, Britannian sekä Italian ja Jugoslavian välillä. Julistus siirsi vyöhykkeet A ja B siviilihallintoon. Julistuksen mukaan vyöhyke A eli Triesten kaupunkialue luovutettiin Italialle ja vyöhyke B eli luoteisosa Istrian niemimaata luovutettiin Jugoslavialle.
Vyöhyke A
Liittoutuneiden sotilashallinnon kuvernöörit:
Vyöhyke B
Jugoslavian sotilashallinnon kuvernöörit:
Adler’s Appetite (EP)
Adler's Appetite on Adler's Appetite nimisen yhtyeen ensimmäinen julkaisu vuodelta 2005. Albumi on viisikappaleinen EP-levy, ja sen julkaisijana toimi Fantasy Records. Levyn tuotti yhtyeen rumpali Steven Adler.
Wei-kuningaskunta
Wei-kuningaskunta eli Cao Wei (魏 [wèi], 220-265) oli yksi Kiinassa Kolmen kuningaskunnan kaudella vallasta kilpailleista valtioista. Sen pääkaupunkina toimi Luoyang.
Carbonia-Iglesiasin maakunta
Carbonia-Iglesiasin maakunta oli yksi Italian maakunnista vuoden 2016 loppuun asti. Vuoden 2017 alusta alkaen maakunnasta tuli osa Etelä-Sardinian maakuntaa.
Wei-kuningaskunta
Han-dynastian rappeutuessa Kiinan pohjoisosat olivat viimeisen Han-keisarin konsulin Cao Caon komennossa. Vuonna 213 hän sai tittelin Wei Gong (Wein herttua) ja kymmenen kaupunkia alueekseen. Alue sai nimekseen "Wein valtio". Jo tuohon aikaan Kiinan eteläosat olivat jaettuna kahden sotapäällikön hallintaan (myöhemmin Shu Han -kuningaskunta ja Wu-kuningaskunta). Vuonna 216 Cao Cao sai nimikkeen Wei Wang (Wein kuningas).
Carbonia-Iglesiasin maakunta
Maakunta sijaitsi Sardinian saaren lounaisosassa. Sen pinta-ala oli 1 495 km², ja asukkaita oli vuoden 2015 lopussa vajaat 130 000.
Wu-kuningaskunta
Wu-kuningaskunta (吳 [wú], 222 – 280), viralliselta nimeltään Itäinen-Wu, oli yksi Kiinassa Kolmen kuningaskunnan kaudella vallasta kilpailleista valtioista.
Wei-kuningaskunta
Cao Cao kuoli 220 ja hänen poikansa Cao Pi peri Wein kuninkaan arvonimen ja viran keisarillisena konsulina. Samana vuonna Cao Pi kaappasi keisarillisen valtaistuimen itselleen ja julisti perustaneensa Cao-Wei-dynastian, mutta Shu Han -valtion Liu Bei kiisti heti tämän oikeuden valtaistuimeen ja Wu-valtion Sun Quan teki samoin vuonna 222.
Wu-kuningaskunta
Han-dynastian loppuaikoina sotapäällikkö Sun Quan hallitsi Wu-valtiota, joka oli alue Jangtse-joen eteläpuolella Suzhoun ympärillä. Sen jälkeen kun Cao Wei -kuningaskunnan Cao Pi ja Shu Han -kuningaskunnan Liu Bei olivat julistaneet itsensä keisareiksi, Sun Quan teki samoin vuonna 222 väittäen aloittaneensa Itäisen-Wu-dynastian.
Wei-kuningaskunta
Wei valloitti Shu Han -kuningaskunnan 263. Kuitenkin jo vuonna 265 Sima Yan, Wein keisarillinen konsuli, kukisti Wei-dynastian ja perusti Jin-dynastian.
Kortekangas
Kortekangas on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Wu-kuningaskunta
Eteläinen Kiina kehittyi yhdeksi Kiinan taloudellisista, kulttuurellisista ja poliittisista keskuksista Wu-vallan aikana. Tältä ajalta ovat myös ensimmäiset kirjalliset merkinnät Taiwanin saaresta. Wu-kuningaskunta oli yhteydessä Taiwanin väestöön ja lähetti sinne viranomaisiaan.
Ensimmäinen Jin-dynastian keisari Sima Yan valloitti kuningaskunnan vuonna 280. 58 vuodellaan siitä jäi pitkäikäisin kolmesta kuningaskunnasta.
Sami Heikkiniemi
Sami Heikkiniemi (s. 30. joulukuuta 1974) on suomalainen entinen lentopalloilija, joka pelasi urallaan 506 pääsarjaottelua ja 22 maaottelua. Nykyisin Heikkiniemi toimii Suomen Lentopalloliitossa urheilutoiminnan johtajana.
Ura
Heikkiniemi aloitti pääsarjauransa kaudella 1994 Raision Loimun riveissä. Hän pelasi avausottelunsa SM-liigassa lokakuun 3. päivä Vammalan Lentopalloa vastaan 18-vuotiaana nuorukaisena. Tätä ennen nuorukainen oli ehtinyt debytoida jo Suomen A-maajoukkueessa arvostetussa Lentopallon Maailmanliigassa.
Loimusta Heikkiniemi siirtyi edustamaan Viesti-Trolleyta kaudeksi, jonka jälkeen tie vei saman kaupungin Salon Piivolleyhin kaudeksi 2000-2001. Salon Piivolleyssa Heikkiniemi voitti uransa toisen SM-pronssin kaudella 2001. Piivolleyta Heikkiniemi edusti aina kauteen 2003 asti, kunnes siirtyi takaisin tuttuun Raision Loimuun voittaen Suomen Cupin mestaruuden kaudella 2004 Loimun paidassa. Vaasan Kiistoa Heikkiniemi edusti kausilla 2005-2007 nostaen Kiiston historian parhaimpiin tuloksiin joukkueen edettyä pudotuspeleihin kahtena kautena peräkkäin ja ollen lopulta viides SM-liigassa. Kaudella 2007-2008 Heikkiniemi pelasi Salon Piivolleyssa työnsä ohella.
A-maajoukkue
Uransa ensimmäiset A-maaottelua Heikkiniemi pelasi maajoukkueessa kaudella 1993 arvostetussa Lentopallon Maailmanliigassa. A-maajoukkueessa Heikkiniemi esiintyi viimeisen kerran kaudella 1999. Hän pelasi lopulta 22 A-maaottelua Suomen paidassa.
Muuta
Sami Heikkiniemestä tuli 2008 kuudes suomalainen 500 pääsarjatason ottelua pelannut lentopalloilija. "Noke" ylsi puolikkaaseen tuhanteen Rovaniemellä Santasportia vastaan käydyssä kamppailussa. Heikkiniemeä ennen yli 500 pääsarjaottelun lentopalloilijoita olivat Sami Juvonen, Riitta Byckling (564), Ilmo Natunen (542), Jari Salokangas (507) ja Jussi Jokinen (501).
Heikkiniemen tyttäret Ronja Heikkiniemi ja Roosa Heikkiniemi ovat molemmat pääsarjatason lentopalloilijoita, Ronja pelaa myös naisten maajoukkueessa.
Torkkila
Torkkila on kylä entisen Angelniemen kunnan alueella Etelä-Halikossa. Kylä sijaitsee Pöyläntien varrella edelleen vanhan kylämäen päällä. Torkkilaa ympäröivät Pöylä, Antola, Kanamäki ja Sauvon kunta.
Malvik
Malvik on kunta Etelä-Trøndelagin läänissä Norjassa. Malvik erotettiin Strindan kunnasta 1. tammikuuta 1891. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Malvikin kunnassa oli 13 085 asukasta.
Torkkila
Torkkilan kyläalueen maasto koostuu metsäisistä mäistä, joita tasaiset peltoalueet ympäröivät. Kylässä on edelleen jäljellä lakkautettu vanha Angelniemen VPK:n palotalli.
Torkkila kuuluu Halikon alueen myöhäisempään kyläkantaan. Naantalin luostari omisti useita tiloja kylästä 1520-luvulla. Kylän kantatilaluku oli kuitenkin 1560-luvulla vain kaksi taloa. Hallinnollisesti Torkkila kuului 1700-luvulle asti Sauvon hallintopitäjään. Torkkilan kansakoulu aloitti toimintansa 1904 ja lopetti vaihdelleen toimintansa vuonna 1964. Koulua vastapäätä Angelniemen kunta rakennutti VPK:n rakennuksen vuonna 1937. Torkkila kasvoi 1900-luvun alkupuolella torppien itsenäistyttyä ja pienimuotoisen siirtoväen asutuksen myötä. Sittemmin kylä on jäänyt kunnan kehityksestä syrjään ja alkanut hiljentyä.
HMS Mohawk
HMS Mohawk on ollut kolmentoista Britannian Kuninkaallisen laivaston aluksen nimenä.
Mariana Levy
Mariana Levy Fernández (s. 22. huhtikuuta 1965 – k. 29. huhtikuuta 2005) oli meksikolainen näyttelijä, joka tunnettiin meksikolaisesta televisiosarjasta Rosa salvaje, jossa hän näytteli vuosina 1987–1988. Mariana Levy kuoli vuoden 2005 keväällä sairauskohtaukseen. Hän oli kuollessaan 40-vuotias.
Pikaruokala
thumb|250px|Tyypillistä pikaruokaa. Pikaruokala on ravintola, josta saa ostettua nopeaa ruokaa, kuten hampurilaisia ja ranskanperunoita. Pikaruokaloiden tarjoilu keskittyy pikaruokaan ja virvoitusjuomiin, eikä niissä yleensä ole alkoholitarjoilua.
Pikaruokalat ovat hyvin yleisiä Yhdysvalloissa sekä joissakin Aasian valtioissa, kuten muun muassa Kiinassa ja Japanissa. Itämaisissa pikaruokaloissa tarjoillaan enemmän nuudeleita hampurilaisten sijaan. Kansainvälisesti tunnetuimpia pikaruokalaketjuja ovat muun muassa McDonald's, Burger King, Subway ja KFC. Yleismaailmallisesti Subway on suurin pikaruokalaketju, mutta Suomessa Hesburgerilla on suurin markkinaosuus. Suomessa perinteikkäämpiä pikaruokaloita ovat grillikioskit. Pikaruokaa on yleisesti saatavilla myös muun muassa huoltoasemilta ja huvipuistoista.
Amerikkalaistyyliset hampurilaisravintolat tulivat Suomeen 1970-luvulla, joista ensimmäisiä olivat Go-Inn, Matkaravinnon Wimpy ja Tukon Carrols. . Myös pizza yleistyi tuohon aikaan. Pikaruokaloiden kirjo Suomessa on laajentunut jopa viime vuosinakin: uusimpia tulokkaita ovat muun muassa meksikolaista pikaruokaa tarjoava ketju Chalupa ja sushiburritoa tarjoavat ruokapaikat.
Monet pikaruokalat ovat auki ympäri vuorokauden, jotkut taas aamuyöhön saakka. Yleensä pikaruokaloista voi myös hakea ruokaa mukaan (take away), joskus myös autokaistan kautta.
McKinseyn tutkimuksen mukaan lähes kolmeneljäsosaa pikaruokaloiden ja ravintoloiden työntekijöistä korvautuu roboteilla. Vuonna 2017 McDonaldsin entinen toimitusjohtaja Ed Rensi kertoi, että työntekijöiden korvaaminen roboteilla etenee palvelualoilla ja lopulta käytetään robotteja. Robottien käyttöönottoon vaikuttaa työntekijöiden palkkojen lisäksi Rensin mukaan työn liikasääntely jota hän kuvailee hölynpölyksi.
Wii Remote
Wii Remote (lempinimeltään Wiimote tai suomeksi "Wiikapula/Kapula") on Nintendon Wii-pelikonsolin ohjain. Sen tärkeimmät ominaisuudet ovat liikkeentunnistus, osoitustoiminto ja laajennusmahdollisuudet lisäosien välityksellä. Liikkeentunnistuksen ja osoitustoiminnon avulla pelaaja voi olla vuorovaikutuksessa ruudulla olevien objektien kanssa liikkeiden välityksellä; lisäosien avulla Wii Remoteen voi saada esimerkiksi analogitatin.
Wii Remote paljastettiin Tokyo Game Show -messuilla 17. marraskuuta 2005, ja se on saanut ensiesittelynsä jälkeen paljon huomiota ainutlaatuisten ja perinteisistä peliohjaimista poikkeavien ominaisuuksiensa ansiosta.
Ominaisuudet
Wii Remote ei ole perinteinen peliohjain, joita käytetään muilla nykyisillä konsoleilla, vaan sitä pidetään yhdessä kädessä ja se muistuttaa kaukosäädintä. Ohjaimesta tehtiin sellainen, jotta liikkeentunnistuksesta tulisi intuitiivisempaa, sillä kaukosäädin-design on kuin tehty osoittamista varten. Kaukosäädin-designiin päädyttiin myös siksi, että se lisäisi konsolin vetovoimaa pelaamista harrastamattoman kohderyhmän parissa. right|200px|thumb|Wii Remote kuvattuna sekä ylä- että alapuolelta. Ohjain kommunikoi konsolin kanssa langattomasti lyhytkantoisen Bluetoothin välityksellä. Suurin ohjainten toimintamäärä on neljä ohjainta maksimissaan kymmenen metrin etäisyydellä konsolista. Wii Remoten täydelliseksi hyödyntämiseksi etäisyys tunnistinpalkista ei saa olla viittä metriä enempää. Ohjaimen symmetrisen muodon ansiosta sitä voi pitää kummassa kädessä tahansa. Ohjainta voi myös käyttää Family Computer / NES -ohjaimena kääntämällä sen poikittain, tai rattina joissain peleissä (kuten Excite Truckissa ja Sonic and the Secret Ringsissä). Nintendo on myös vihjannut, että yksi pelaaja voisi pitää molemmissa käsissään Wii Remotea (tai Nunchuk-lisäosaa ja Wii Remotea). Tämä auttaisi esimerkiksi nyrkkeilypelien luomisessa. (Tätä ei saa sekoittaa Wii Sportsista löytyvään nyrkkeilypeliin.)
Vuoden 2006 E3-messuilla ohjaimen designissä nähtiin muutoksia sitten Game Developers Conferencen. Ohjaimesta oli tehty hieman pidempi ja sen alapäähän oli lisätty kaiutin. B-näppäimestä tuli liipaisimen muotoinen. Start- ja select-näppäimet muutettiin "+"- ja "-"-näppäimiksi, ja a- ja b-näppäimet "1"- ja "2"-näppäimiksi, jotta ne erottuisivat A- ja B-näppäimistä. Myös "home"-näppäimen symboli muutettiin sinisestä pallosta kotia tai taloa muistuttavaan kuvioon. Ohjaimesta arabialaisilla numeroilla näkynyt pelaajamäärä korvattiin yksinkertaisilla neliösymboleilla: "•" tarkoittaa yhtä, "••" kahta, "•••" kolmea ja "••••" neljää. Nintendon logo poistettiin ohjaimen alaosasta ja korvattiin Wii-logolla. Liitäntäportti suunniteltiin uudestaan pienemmäksi.
E3-messujen jälkeisenä kesänä useissa yritys- ja lehdistötilaisuuksissa nähtiin erilaisia näppäinsymboleja. "-" oli muuttunut kääntyneeksi nuoleksi, joka osoitti vasemmalle taakse, ja "+" taukosymboliksi. Nämä muutokset eivät esiinny Wii Remoten viimeisimmässä, julkaistussa, versiossa, jossa merkit ovat yhä "-" ja "+".
Wii Remote on 148 mm pitkä, 36,2 mm leveä ja 30,8 mm paksu. Ohjaimessa on värinätoiminto.
Virtalähde
Wii Remote käyttää virtalähteenä kahta AA-paristoa. Ne riittävät 60 tunniksi, kun käytetään pelkkää liikkeentunnistusta, ja 30 tunniksi, jos käytössä on myös osoitustoiminto. Wiin ohjekirja kieltää tavallisten kertakäyttöisten paristojen uudelleenlataamisen, mutta Nintendon tukisivusto ja käyttöohjekirja sallivat uudelleenladattavien NiMH-akkujen käytön.
Värit
Nintendo esitteli vuoden 2006 E3-messuilla valkoisen, mustan ja sinisen ohjaimen. THQ:n elokuun 2006 puolivälissä järjestämässä Wii-tapahtumassa kaikki ohjaimet olivat kaksivärisiä: päältä kiiltävän mustia ja toiselta puolelta metallisen mattaharmaita.
Rannehihna
Wii Remoten mukana tulee aina rannehihna, joka on kiinnitettynä ohjaimen pohjaan. Rannehihna on lisätty turvallisuussyistä, ja itse konsolikin neuvoo ennen pelaamista pelaajaa käyttämään sitä, jotta Wii Remote ei lähtisi irti otteesta kesken nopeiden liikkeiden. Kaikesta huolimatta monet, kuten myös IGN, ovat kertoneet, että rannehihna tuppaa rikkoutumaan kovassa käytössä ja saattaa pettää, jos pelaajalla ei ole ohjaimesta kunnon otetta ja hän liikuttaa sitä suurella voimalla. Vastauksena Nintendo on julkaissut ohjeita koskien Wii Remoten ja rannehihnan oikeaoppista käyttöä. Joillakin alueilla alkoi ilmestyä 8. joulukuuta 2006 paksummilla rannehihnoilla varustettuja yksiköitä ; 15. joulukuuta Nintendo kuitenkin kielsi vetäneensä rannehihnat pois markkinoilta. Vaikka Nintendo on kieltänyt kolmen miljoonan hihnan takaisinvedon, se tarjoaa jokaisen rikkoutuneen rannehihnan tilalle uuden ilmaiseksi. Vanha hihnan kiinnitysosa on paksuudeltaan 0,6 mm, kun uusi puolestaan on 1,0 mm.
Liikkeentunnistus
Wii Remote kykenee havaitsemaan liikettä ja sijaintinsa. Analog Devices -yhtiön ADXL330-kiihtyvyystunnistimen avulla ohjain aistii kolmiulotteista liikettä ja kallistamisen.
Wii Remotessa on valopistoolin tapaan valoanturi, jonka avulla ohjain voi päätellä, minne päin televisioruutua se osoittaa. Wii Remote ei aisti valoa itse televisioruudusta vaan ohjaimentunnistimesta (Sensor Bar), mikä takaa ohjaimen toiminnan television koosta tai mallista riippumatta. Ohjaimentunnistin on noin 20 cm leveä palkki, jonka sisällä on kymmenen infrapunavaloa säteilevää LEDiä, viisi ohjaimentunnistimen kummassakin päässä. (Kummassakin viiden LEDin rypäässä kauimpana keskustasta oleva LED osoittaa hivenen poispäin keskustasta, keskustaa lähinnä oleva LED osoittaa hivenen keskustaa kohden, ja niiden välissä olevat kolme lähekkäin olevaa LEDiä osoittavat suoraan eteenpäin.) Ohjaimentunnistimen johto on 3,53 metriä pitkä. Tunnistimen voi sijoittaa television ylä- tai alapuolelle, ja sen keskikohdan tulisi olla linjassa television keskikohdan kanssa. Wii Remoten ei tarvitse osoittaa suoraan ohjaimentunnistinta kohti, mutta ohjaimen rajatun näkökulman takia sillä ei voi osoittaa radikaalisti ohjaimentunnistimesta poispäin, tai ohjaimen kyky hahmottaa sijaintinsa televisioon nähden häiriintyy.
Ohjaimentunnistimen ansiosta Wii Remotea voi käyttää osoittimena jopa viiden metrin etäisyydellä ohjaimentunnistimesta. (Etäisyys itse konsoliin voi olla 10 m.) Wii Remote käyttää yhden megapikselin kuva-anturia ohjaimentunnistimen valonlähteiden havaitsemiseen. Ohjain tietää LEDien väliset etäisyydet ja kykenee niiden avulla laskemaan kolmiulotteisen sijaintinsa tunnistimeen nähden. Tämän lisäksi Wii Remote laskee sijaintinsa muutokset kolmiulotteisilla kiihtyvyysantureillaan, minkä ansiosta ohjaimella on kuusi vapauden astetta. Nämä anturit toimivat kallistusantureina, jotka havaitsevat, jos ohjainta pyöritetään akselinsa ympäri.
Ohjaimentunnistinta tarvitaan, kun Wii Remotella liikutellaan osoitinta valikoissa tai tähtäintä ensimmäisen persoonan ammuntapeleissä televisioruutua osoittelemalla. Koska Wii Remote osaa ohjaimentunnistimen avulla myös laskea etäisyyden itsensä ja television välillä, ohjaimella voi myös hallita hidasta eteen-taakse-liikettä kolmiulotteisissa peleissä. Kiihtyvyysanturit taas hallitsevat nopeita eteen-taakse-liikkeitä, kuten lyömistä nyrkkeilypeleissä. Nämä anturit, jotka toimivat kallistusantureina, voivat myös hallita osoittimen tai muun vastaavan pyörittämistä akselinsa ympäri.
Sijainnin määritykseen käytettävä infrapuna-anturi voi häiriintyä, jos lähettyvillä on muita infrapunalähteitä, kuten loistevalaisimia. Kekseliäät käyttäjät ovat onnistuneet korvaamaan ohjaimentunnistimen vaihtoehtoisilla infrapunalähteillä, kuten kahdella taskulampulla tai jopa kynttilällä. Tämä osoittaa, että kahden liikkumattoman valonlähteen avulla Wii Remote pystyy jatkuvasti kalibroimaan suuntansa ja sijaintinsa niihin nähden.
Äänitoiminto
Wii Remotessa on myös kaiutin, mikä paljastettiin vuoden 2006 E3-messujen tiedotustilaisuudessa. Eräs kehittäjä demonstroi ominaisuutta ampumalla jousella The Legend of Zelda: Twilight Princess -pelissä. Sekä Wii Remoten että television äänillä luotiin vaikutelma, että nuoli lentää poispäin pelaajasta. Toinen esimerkki on Red Steelin Killer match, jossa pelaajat saavat toimeksiantonsa Wii Remoten kautta. Monet kriitikot pitävät ohjaimen kaiutinta huonolaatuisena ja sen ääniä särisevinä etenkin suurilla äänenvoimakkuuksilla.
Muisti
Wii Remotessa on rajallinen määrä (vain kuusi kilotavua) sisäistä EEPROM-muistia. Osaa tästä muistista käytetään varastoimaan korkeintaan kymmenen Mii-hahmon tiedot, jotka voi sitten siirtää toiselle Wii-konsolille. Ohjaimessa on ennen Mii-dataa ainakin 4000 tavua käyttämätöntä tilaa, jota tulevat pelit voivat mahdollisesti käyttää hyödykseen.
Wii Remote Plus
pienoiskuva|Wii Remote Plus ja Wii Remote [[Wii MotionPlus|Wii MotionPlussalla]] Wii Remote Plus on vuonna 2010 julkaistu versio Wii Remotesta. Wii Remote Plus -ohjaimessa on sisään rakennettu Wii MotionPlus, minkä ansiosta Wii Remote Plus -ohjain ei tarvitse erikseen Wii Motion Plussaa, jota tarvitaan esimerkiksi Wii Sports Resortia pelastessa.
Lisäosat
Wii Remoten pohjassa on laajennusportti, jonka avulla ohjaimeen voi lisätä lukuisia toiminnallisia lisäosia. Tunnettuihin lisäosiin lukeutuvat:
Nunchuk
thumb|150px|right|Nunchuk (vasemmalla) Wii Remoteen liitettynä. Kuva on vuoden 2006 E3-messuilta. Nintendo paljasti Wii Remoten ensimmäisen lisäosan, Nunchukin, vuoden 2005 Tokyo Game Show -messuilla. Nunchuk liitetään Wii Remoteen pitkällä johdolla, ja yhdistettynä ohjaimet muistuttavat nunchakua, josta lisälaite onkin saanut nimensä. Nunchukissa on kaksi olkanäppäintä ja analogitatti, joka on samanlainen kuin Nintendo GameCuben ohjaimesta löytyvä. Nunchuk toimii monessa pelissä yhdessä pääohjaimen kanssa. Nunchukissa on Wii Remoten tapaan liikkeentunnistin kolmelle akselille mutta ei kaiutinta tai tärinätoimintoa.
Nunchuk tulee Wiin mukana. Erillinen Nunchuk-lisäohjain maksaa Japanissa 1800 ¥, Yhdysvalloissa 19,99 USD, Euroopassa 19 € ja Isossa-Britanniassa 14 £.
Aiemmin nimillä C1 ja C2 tunnetut olkanäppäimet muotoiltiin ja nimettiin uudelleen vuoden 2006 Game Developers Conference -messujen jälkeen. Ylempi ympyrän muotoinen C-näppäin on pienempi kuin alempi suorakulmainen Z-näppäin. C-näppäin oli aiemmin C1 ja soikea, kun taas Z-näppäin oli C2 ja neliön muotoinen.
Nunchuk on 113 mm pitkä, 38,2 mm leveä ja 37,5 mm paksu. Kiinnitysjohto on noin 0,5 m pitkä.
Mainonnallisten tuotekuvien ja Overstock.com:n listauksen perusteella lisälaitevalmistaja Intec on julkaisemassa kolmannen osapuolen Nunchuk-lisäohjaimen Wii Remotelle. Tämä olisi ensimmäinen kolmannen osapuolen laajennusosa sille.
Classic Controller
thumb|right|150px|Classic Controller yhdistettynä Wii Remoteen
Nintendo esitteli Wii Remoteen johdolla kiinnitettävän Classic Controller -ohjaimen vuoden 2006 E3-messuilla. Ohjain on tarkoitettu lähinnä Virtual Console -peleille, vaikka useimmissa niistä onkin mahdollista käyttää sen sijasta GameCube-ohjainta. Classic Controller toimii myös esim. Dragon Ball Z: Budokai Tenkaichi 2 -pelissä. Wii Channel Menussa Classic Controllerin vasemmalla analogitatilla voi ohjata osoitinta, kun Wii Remote ei osoita ruudulle. Classic Controllerilla voi selata Message Boardia, asetuksia ja Shop Channelia. Ohjain ei toimi Mii-, Photo- ja Forecast Channelilla. Ohjaimessa ei myöskään ole liikkeentunnistusominaisuuksia.
Nintendo on aiemmin näyttänyt "ohjainkuoren", joka näyttää perinteiseltä ohjaimelta. Lisäosan käytöstä kerrottiin aikanaan, että Wii Remote sopisi sen sisään, jolloin pelaaja voisi pelata perinteisillä kontrolleilla kuitenkaan liikkeentunnistuksesta luopumatta. PlayStation 3:n ohjaimessa on samankaltaiset kontrollit. Satoru Iwatan mukaan lisäosaa käytettäisiin jo olemassa olevien, Virtual Consolen ja useille alustoille julkaistujen pelien pelaamiseen.
Classic Controller on 65,7 mm pitkä, 135,7 mm leveä ja 26 mm paksu. Ohjainta myydään vain erikseen. Sen jälleenmyyntihinta on Japanissa 1800 ¥, Yhdysvalloissa 19,99 USD, Euroopassa 19 € ja Isossa-Britanniassa 14 £.
Ohjaimesta on olemassa myös toinen versio nimeltä Classic Controller Pro, jonka muotoilu ja näppäinsijoittelu ovat PlayStationin ohjainta muistuttavia.
Wii Motion Plus
pienoiskuva|Wii Remote ja [[Wii MotionPlus]]
Wii MotionPlus on laajennuslaite, jonka avulla Wii Remote voi kaapata monimutkaisen liikkeen tarkemmin. Wii MotionPlus käyttää äänihaarukkagyroskooppia, joka täydentää Wii Remote -kaukosäätimen kiihtyvyysanturi- ja anturitanko-ominaisuuksia, mikä Nintendon mukaan mahdollistaa ohjaimen liikkeet identtisiksi näytöllä reaaliajassa. Wii Motion Plus myytiin erikseen ja joidenkin sen vaativien pelien kanssa.
Syysmaitiainen
Syysmaitiainen (Scorzoneroides autumnalis, syn. Leontodon autumnalis) on hentovartista voikukkaa muistuttava monivuotinen asterikasvi.