cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Emil Jannings
Jannings syntyi Sveitsissä saksalaiselle äidille ja yhdysvaltalaiselle isälle. Janningsilla oli lupaava ura Hollywoodissa, mutta hän palasi myöhemmin Eurooppaan. Hänellä oli rooli muun muassa elokuvassa Sininen enkeli (1930).
Janningsilla oli myöhemmällä urallaan merkittävä osa natsi-Saksan kulttuurielämässä, ja propagandaministeri Joseph Goebbels nimesi hänet vuonna 1941 ”valtakunnantaiteilijaksi”. Jannings vetäytyi Itävaltaan ja kuoli Salzburgin lähellä Stroblissa syöpään vuonna 1950. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Jatkosodan suomalaiset ilmatorjuntayksiköt
Jatkosodan alussa ilmatorjuntayksiköt oli jaettu useaan eri käyttötarkoitukseen, joita olivat muun muassa:
Taulukot kesäkuussa 1941 perustetuista ilmatorjuntayksiköistä
Suluissa olevat aseet saatu vasta perustamisvaiheessa. Ko. aseet joko kertaalleen poistettuja tai sotasaalisaseista kunnostettuja.
Päämajan ilmatorjuntareservi
Taulukosta näkyy hyvin se, että Päämajan alaisuudessa olleet ilmatorjuntayksiköt oli sijoitettu lähinnä suurten asutuskeskusten ja myös rautatieyhteyksien suojaamiseen. Sodan alettua yksiköitä ryhdyttiin siirtämään varsinaisen sotatoimialueen välittömään läheisyyteen.
Alueelliset ilmatorjuntayksiköt
Taulukossa on esitelty kesäkuussa 1941 perustetut alueelliset ilmatorjuntayksiköt. Suluissa olevat luvut tarkoittavat kalustoa, joka oli saatu yksiköiden käyttöön perustamisvaiheessa (kalustosta, joka oli joko kertaalleen jo käytöstä poistettua tai kunnostettua sotasaaliskalustoa).
Taulukossa huomio kiinnittyy siihen, että ilmatorjunta-aseita oli ripoteltu ympäri maata pieninä määrinä. Monin paikoin Etelä- ja Länsi-Suomessa jäätiin kuitenkin kokonaan ilman ilmatorjunta-aseistusta (mm. Forssaan oli suunniteltu yksiköitä, joille ei kuitenkaan riittänyt kalustoa). Lisäksi kalustomäärät olivat paikoin lähes olemattomat (esimerkiksi Hyvinkää, johon saatiin 2 kpl 40 mm:n ilmatorjuntatykkiä, joilla ei käytännössä olisi ollut mitään torjunnallista merkitystä).
Taulukosta käy siis yksiselitteisesti ilmi, että kyseessä vähävaraisen ja -väkisen maan armeija, jolla ei ollut kalustoa saati koulutettua henkilöstöä kuin kaikkein tärkeimpien kohteiden välttävään suojaamiseen.
Divisioonien ilmatorjuntayksiköt
Talvisodan kokemusten perusteella havaittiin myös ilmatorjunnan merkitys uudenaikaisessa sodankäynnissä ja divisioonan organisaatioon lisättiin ilmatorjuntayksikkö, joka oli kuitenkin pahasti alimitoitettu todelliseen tarpeeseen nähden. Taulukossa esitellään divisioonien orgaaniset ilmatorjuntayksiköt.
Lentojoukkojen ilmatorjuntayksiköt
Taulukossa esitellään ilmavoimille alistetut ilmatorjuntayksiköt, joiden tehtävänä oli pääasiallisesti lentokenttien suojaaminen.
Puolustusvoimien kalustopula ilmatorjunnan osalta näkyy selvästi tässäkin taulukossa. Olihan koko ilmavoimien kallisarvoisen lentokaluston suojaksi asettaa vain 16 kappaletta keveitä (40 mm) tykkejä. Lisäksi merkittävä osa lähitorjuntaan tarkoitetusta kalustosta oli jo kertaalleen poistettua tai sotasaaliskalustoa ja suurelta osin myös tavanomaisia, mutta it-jalustalle asennettuja, konekiväärejä.
Rautateiden ilmatorjuntayksiköt
Päämaja oli osoittanut rautatieyhteyksien ja junien suojaukseen allaolevassa taulukossa esitetyt ilmatorjuntayksiköt.
Daniel Cohalan
Daniel Cohalan on ollut seuraavien henkilöiden nimenä:
Interaktiivinen media
Interaktiivinen media tarkoittaa vuorovaikutteista mediaa. Interaktiivinen media tieteenalana on erityisesti kiinnostunut median, yhteisöjen sekä ihmisten välisestä vuorovaikutuksesta. Vuorovaikutus tapahtuu digitaalisten tietokonepohjaisten sovellusten välityksellä.
Hyperteksti muodostuu ei-lineaarisesta tekstistä, joka on rytmitetty linkkien välisillä solmukohdilla. Se eroaa perinteisestä lineaarisesta esitystavasta, sillä kaikkia tietoja ei tarvitse kirjoittaa samaan dokumenttiin vaan dokumentti voi sisältää viitteitä muihin teksteihin. Paras esimerkki hypertekstistä on HTML-koodi.
Multimedialla taas tarkoitetaan monia eri median muotoja yhdistävää mediaa, esimerkiksi elokuvat ja videopelit. Hyperteksti sekä multimedia yhdessä muodostavat hypermedian. Se tarkoittaa tärkeimpien multimedian elementtien vuorovaikutuksellista yhdistämistä hypertekstin linkkirakenteeseen. Hypermedian yhdistäminen vuorovaikutukseen tuottaa interaktiivisen median käsitteen.
Itse oppiaineen kannalta keskeisiä aiheita opetuksessa ja tutkimuksessa ovat uudet mediat sekä digitaalinen kulttuuri. Lisäksi interaktiivisen median käsite on keskeinen esimerkiksi sosiaalisen median, videopelien sekä virtuaalisen todellisuuden tutkimuksessa.
Tampereen yliopisto
Ensimmäisenä pohjoismaissa perustettiin Tampereen yliopistoon Hypermedialaboratorio. Projektin tarkoituksena oli tutustuttaa opiskelijat ja tutkijat hypermedian käsitteeseen sekä sovelluksiin. Vuonna 1992 alussa hypermedialaboratorio aloitti toimintansa tietokonekeskuksen alaisena projektiorganisaationa.
Perusopiskelijoille laboratorio opetus alkoi lukuvuotena 1992-1993. Vuonna 1994 hypermedialaboratorion opetus hyväksyttiin osaksi taloudellis-hallinnollisen tiedekunnan opetusohjelmaa.
1995 Hypermedialaboratorio lähti voimakkaaseen kasvuun ja alkoi muodostamaan suhteita niin yritysmaailmaan kuin Tampereen teknilliseen korkeakouluun. Tampereen teknillisen korkeakoulun kanssa tehty yhteistyö oli tärkeää, koska se tarjosi laboratoriolle sellaista teknistä osaamista, jota Tampereen yliopistolla ei vielä ollut.
Uusi informaatiotieteiden tiedekunta perustettiin, kun Hypermedialaboratorio liitettiin tiedekuntaan opetus- ja tutkimusyksiköksi muiden ainelaitosten vierelle. Vuonna 2009 Hypermedialaboratorio sulautettiin Informaatiotutkimuksen laitoksen kanssa uudeksi pääaineeksi informaatiotutkimus ja interaktiivinen media.
Opetuksen keskeisiä teemoja
Tampereen yliopiston interaktiivisen median opintojen keskeisiin teemoihin kuuluu interaktiivisen median muutoksen, suunnittelun ja toteutuksen kysymyksiä ja käyttökulttuureita. Muita teemoja ovat median mahdollisuuksien analyysi, mediatekniset perusteet sekä interaktiivinen media osana yhteiskuntaa. Painoalueita ovat myös hypermedia opetuksessa ja oppimisessa, pelitutkimus, avoimet yhteisöt sekä sosiaalisen median esiasteet. Lisäksi sosiaalisen median suunnitteluun, käyttöön ja kokemuksiin liittyvät kysymykset kuuluvat opetukseen.
Nykyään Informaatiotutkimus ja interaktiivisen median tutkinto-ohjelman tavoitteena on kouluttaa asiantuntijoita nopeasti kehittyvään informaatioyhteiskuntaan. Informaatiotutkimuksen ja interaktiivisen median tutkinto-ohjelmasta tulee luonnontieteen kandidaatteja sekä filosofian maistereita. He voivat työllistyä erilaisiin työyhteisöihin, kuten julkiselle, yksityiselle sekä tutkimus- ja opetussektorille.
Tampereen ammattikorkeakoulu
Tampereen ammattikorkeakoulussa on englanninkielinen The Degree Programme in Media and Arts, joka tarjoaa yhtenä opintopolkuvaihtoehtona kuvataiteen (Fine Art) ja musiikintuottamisen (Music Production) lisäksi myös interaktiivisen median (Interactive Media) -tutkinnon. Interaktiivisen median linjalla voit opiskella mm. visuaalista suunnittelua, animaatiota, 3D-mallinnusta, käyttöliittymäsuunnittelua, liikegrafiikkaa, pelisuunnittelua, sekä verkko- ja sovellussuunnittelua. Opinnot kestävät neljä vuotta, ovat 240 opintopisteen laajuisia ja tutkintonimikkeeksi tulee Bachelor of Culture and Arts (suomeksi Medianomi). Kuten muissakin ammattikorkeakouluissa, opiskelu on käytännönläheistä ja työharjoittelua tutkintoon kuuluu yhteensä 30:n opintopisteen verran, sekä neljännen vuoden opinnäytetyö.
Media and Arts -opiskelijat opiskelevat pääsääntöisesti Mediapoliksella Tampereella, jossa myös mm. YLE TV2 toimii. Tampereen Ammattikorkeakoulun interaktiivisen median linja tarjoaa myös mahdollisuuden opiskella kokonaisen vuoden TAMK: Games Academyssä Tampereen ammattikorkeakoulun pääkampuksella, jossa tehdään projekteina erilaisia videopelejä pienissä ryhmissä yhdessä tietojenkäsittely -opiskelijoiden kanssa.
Aalto-yliopisto
Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun median laitoksella voi opiskella Medialaboratorion koulutusohjelmassa. Opetuksen keskeisiä teemoja ovat uusmedian sisältötuotanto, 'tiedon design', vuorovaikutteinen kerronta, virtuaaliympäristöt sekä tulevaisuuden mediaratkaisut.
Helsingin valtaus
pienoiskuva|Helsingin valtauksen yleiskartta. Helsingin valtaus oli 11.–13. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, jossa Saksan Itämeren-divisioona valtasi punaisten hallussa olleen Helsingin. Saksalaiset olivat nousseet maihin hieman yli viikkoa aikaisemmin Hangossa ja edenneet sen jälkeen kohti Helsinkiä, jossa taistelut huipentuivat kantakaupungissa käytyihin kiivaisiin katutaisteluihin. Saksalaisten apuna oli myös suomalaisia valkoisia, joiden osuus kuitenkin jäi pieneksi. Helsingin valtauksen aikana sai surmansa noin 400 punaista, 60 saksalaista ja 20 valkoista. Lisäksi tuhansia antautuneita punaisia joutui vankileireille.
Interaktiivinen media
Muu koulutus
Media-alaan liittyvää koulutusta on tarjolla myös esimerkiksi Metropolia Ammattikorkeakoulussa, jossa opiskelija voi suuntautua digitaalisen muotoiluun. Digitaalisen muotoilun (aiemmin digitaalinen viestintä) opinnoissa keskeisiä aihealueita ovat käyttäjälähtöinen suunnittelu, verkkoteknologiat, informaatioarkkitehtuuri, sosiaalisen median konseptit ja palvelut sekä vuorovaikutteiset toiminnallisuudet. Tutkintonimike on muotoilija (AMK). Lisäksi tarjolla on ylempi ammattikorkeakoulututkinto digitaalisten mediapalvelujen tutkinto-ohjelmassa.
Helsingin valtaus
Kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin komentamat saksalaisjoukot aloittivat sotatoimet punaisten hallitsemaa Helsinkiä vastaan torstaina 11. huhtikuuta. Ensimmäisen päivän aikana taisteluja käytiin vain Espoossa, kunnes saksalaiset seuraavana aamuna hyökkäsivät kaupungin keskustaan nykyistä Mannerheimintietä pitkin sekä Töölönlahden pohjoispuolelta Pasilasta. Kiivaiden katutaistelujen jälkeen punakaartin päämajana toiminut Smolna antautui 13. huhtikuuta, minkä jälkeen saksalaiset aloittivat hyökkäyksen punaisten viimeiselle tukialueelle Pitkänsillan pohjoispuolisiin työläiskaupunginosiin Siltasaareen ja Hakaniemeen. Punaiset antautuivat vielä samana päivänä ja lopullisesti taistelu oli ohi 14. huhtikuuta, kun viimeinenkin vastarinta loppui.
Interaktiivinen media
Koulutus muualla maailmassa
Etelä-Kalifornian yliopistolla on School of Cinema-Television, jonka yksi osastoista on Interactive Media & Games Division. Sen rahoittajina toimivat muun muassa Microsoft ja Electronic Arts.
Helsingin valtaus
Taustaa
Helsingissä oli sodan syttyessä noin 200 000 asukasta, joista vain hyvin pieni osa kuului suojeluskuntiin tai punakaartiin. Kaupunki oli punaisten hallussa 11 viikon ajan, jolloin Helsinkiin jääneet valkoiset toimivat maanalaisesti. Kaupungissa oli myös satunnaisia osapuolten välisiä välikohtauksia, jotka tapahtuivat lähinnä öisin. Muutoin elämä kaupungissa sujui tavallisesti, esimerkiksi kaupat ja kahvilat olivat auki ja raitiovaunut kulkivat normaalisti jopa saksalaisten hyökätessä kaupunkiin. Taistelujen aikana sotilaat joutuivatkin hätistelemään uteliaita katsojia pois kaduilta.
Interaktiivinen media
Koulutus muualla maailmassa
Miamin yliopistoon (Ohiossa) kuuluu The Armstrong Interactive Media Studies Institute (AIMS). AIMS tutkii digitaalisen teknologian aiheuttamia muutoksia tutkimuksessa.
Helsingin valtaus
Taustaa
Vaikka kyseessä oli Suomen pääkaupunki, ei operaatio ollut sodan lopputuloksen kannalta merkittävä. Sitä on pidetty jopa sotilaallisesti turhana, koska punaisten häviö oli ratkennut jo vajaata viikkoa aikaisemmin päättyneessä Tampereen taistelussa. Punaisten sodanjohdon ajatuksena kuitenkin oli, että Helsingissä tehtäisiin vastarintaa mahdollisimman pitkään ja näin viivytettäisiin saksalaisten etenemistä, jotta Länsi-Suomesta ehdittäisiin vetämään joukkoja ja ryhmittämään niitä uudelleen Kymijoen itäpuolelle. Myös valkoisen armeijan johtaja Mannerheim vastusti saksalaisten hyökkäystä Helsinkiin, koska hän halusi valloittaa kaupungin itse.
Interaktiivinen media
Tutkimusryhmät Tampereen yliopistolla
Tampereen yliopiston TRIM:stä käsin toimii kolme tutkimusryhmää FIRE, GAME ja RIME, joista kaksi viimeistä on keskittynyt enemmän interaktiivisen median tutkimiseen.
Helsingin valtaus
Yleistä sotatoimista
Keskustassa punaiset eivät muodostaneet yhtenäistä puolustusrintamaa, vaan heillä oli vastarintapesäkkeitä, joita saksalaiset valtasivat yksi kerrallaan. Tämän vuoksi kaupungissa käytiinkin lähinnä sekavia katutaisteluja, joiden yhteydessä tuhottiin lukuisia yksittäisiä rakennuksia. Lujimpia punaisten pesäkkeitä oli muun muassa nykyisen Tilkan sotilassairaalan alueella ja Ilmalan mäellä, Kampissa sijainneella Turun kasarmilla, Ruotsalaisella teatterilla, Smolnassa, Helsingin työväentalolla sekä Vesilinnanmäellä. Hajanaisempaa vastarintaa oli myös muualla kaupungissa. Helsingissä tuhoutui useita rakennuksia, muun muassa Turun kasarmi nykyisen Lasipalatsin tienoilla sekä Pitkänsillan eteläpäässä sijainnut viinatehdas paloivat maan tasalle. Myös symbolisesti tärkeä Työväentalo syttyi tuleen saksalaisten tykkitulessa ja kärsi pahoja vaurioita. Taisteluiden jälkiä on edelleen nähtävissä ainakin Pitkänsillan rakenteissa sekä Tarkk’ampujankatu 3:n seinässä.
Interaktiivinen media
Tutkimusryhmät Tampereen yliopistolla
GAME, eli Game Research Lab, on suuntautunut pelitutkimukseen. Sen tutkimuskohteita ovat erityisesti pelaaja- ja pelikulttuuri, pelisuunnittelun tutkimus sekä pelien hyötykäyttö.
Helsingin valtaus
Yleistä sotatoimista
pienoiskuva|vasen|Punakaartin osasto Pohjoisesplanadilla huhtikuussa 1918. Saksalaisten nopeaan voittoon oli heidän miesylivoimansa, paremman koulutuksensa ja aseistuksensa lisäksi syynä myös ensimmäisen maailmansodan taisteluissa hankittu sotataito ja rintamakokemus. Osasyynä punaisten nopeaan tappioon oli myös Saksan ja Neuvosto-Venäjän sopimus, jonka mukaan Viaporin venäläiset joukot eivät saaneet tulla punaisten avuksi. Brest-Litovskin rauhansopimukseen sisältyneen Hangon sopimuksen mukaan venäläiset evakuoivat laivastonsa ja tekivät rannikkolinnakkeiden tykit toimintakelvottomiksi. Punaiset olivat ajatelleet Viaporia ja sen satoja tykkejä viimeiseksi turvakseen, joten niiden toimimattomuus oli heille suuri takaisku. Ilman Viaporin ja venäläisen laivaston neutraloimista Helsinkiä olisikin ollut mahdotonta vallata. Kansanvaltuuskunnan ja Venäjän neuvostohallituksen 1. maaliskuuta solmima valtiosopimus velvoitti venäläiset luovuttamaan kaikki Suomen linnoitukset suomalaisille punaisille, mutta Venäjän Itämeren-laivasto kieltäytyi luopumasta Viaporista niin kauan kuin sen oma evakuointi oli kesken.
Kaupungissa koko sodan ajan maanalaisesti toimineet valkoiset tulivat sotatoimiin mukaan vasta siinä vaiheessa, kun saksalaiset olivat jo kukistaneet punaisten sitkeimmän vastarinnan. Valkokaarti jäikin valtauksessa pelkäksi statistiksi, kun sekasortoiset katutaistelut eivät edenneet heidän etukäteen laatimiensa suunnitelmien mukaan. Suojeluskuntalaiset ottivat kuitenkin kunnian voitosta nopeasti itselleen. Saksalaisen von der Goltzin osuus unohdettiin ja Mannerheimista tehtiin sankari, vaikka hän ei osallistunut Helsingin valtaukseen millään tavalla. Valkokaartin alkuperäiseen suunnitelmaan kuului vallata itse koko kantakaupunki ja jättää saksalaisille ainoastaan Pitkänsillan pohjoispuoliset työläiskaupunginosat. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut, vaan saksalaiset valtasivat koko kaupungin käytännössä yksin. Ennen saksalaisten saapumista käytiin kuitenkin Punavuoressa, Kaartinkaupungissa ja Ullanlinnassa pieniä kahakoita, joiden aikana punaiset ottivat muutamia valkokaartilaisia vangeiksi.
Saksan Itämeren-divisioona
pienoiskuva|Saksalaisia upseereita punaisten päämajana toimineen [[Smolnan edessä.]] Hangossa 3. huhtikuuta 1918 maihinnoussut kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin komentama Saksan Itämeren-divisioona oli kaikkiaan noin 9 000–10 000 miehen vahvuinen yksikkö, josta Helsingin valtaukseen osallistui noin 6 000 miestä. Kaupunkiin hyökänneisiin joukkoihin kuuluivat 1. kaartinulaanirykmentti, Kuninkaallinen Saksin karabinieerirykmentti, Jääkäripataljoona 4 sekä Osasto Röder, joka käsitti muun muassa polkupyöräkomppanian, tykkipatterin sekä tiedustelijoita, viestimiehiä ja pioneereja. Lisäksi hyökkäystä tuki kaksi 2. Vuoristotykistöosaston patteria. 95. reservijalkaväkiprikaati jäi reserviksi.
Valkokaarti
Helsingin suojeluskunnan aktiivinen osa oli paennut kaupungista heti sodan sytyttyä. Helmikuussa kaupunkiin jääneet suojeluskuntalaiset perustivat salaisesti toimineen Helsingin valkokaarti – Helsingfors hvita gardet -nimisen järjestön, jonka johtaja oli Turun ja Porin lääninsihteeri Carl Voss-Schrader. Mukaan värvättiin jäseniä Helsingin porvaristosta, entisistä sotilaista sekä Venäjän asevoimissa palvelevista sotilaista. Talven kuluessa valkokaartiin perustettiin neljä komppanian vahvuista pataljoonaa ja myöhemmin Helsingin taistelun aikana valkokaartilaisia oli noin 2 000. Aseita ”kellarikaartiksi” kutsuttu valkokaarti onnistui hankkimaan venäläisiltä, joilta he ostivat ainakin 1 500 kivääriä ja 11 konekivääriä. Heidän roolinsa jäi kuitenkin pieneksi, sillä suojeluskuntalaiset eivät vallanneet yhtään merkittävää punaisten vastarintapesäkettä. Lisäksi Helsingissä toimi salaisesti Kulosaaren huvilakaupunkia tukikohtanaan pitänyt suojeluskuntaosasto. Kulosaaressa oli myös radio, jolla Helsinkiin jääneet valkoiset pitivät yhteyttä Vaasaan paenneeseen senaatin päämajaan. pienoiskuva|Helsingin punakaartin konekiväärikomppania tammikuussa 1918.
Interaktiivinen media
Tutkimusryhmät Aalto-yliopistolla
Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulu Medialaboratorion alaisuudessa toimii viisi tutkimusryhmää.
Tutkimus ulkomailla
Wienin teknillisellä yliopistolla toimii IMS-tutkimusryhmä (Interactive Media Systems). Sen tavoitteena on kehittää tutkimusta ja koulutusta multimedian alueella. Tutkimusaiheita ovat muun muassa lisätty todellisuus, virtuaalinen todellisuus sekä video- ja multimediaprosessit.
Helsingin valtaus
Taistelut Helsingin ympäristössä
pienoiskuva|Saksalaisten tykistöä Malmilla. Hangossa 3. huhtikuuta maihinnousseet saksalaiset pääsivät etenemään käytännössä ilman vastarintaa aina Karjaalle saakka, jossa he kohtasivat punaiset 6. huhtikuuta käydyssä taistelussa. Karjaan valtauksen jälkeen he jatkoivat rantarataa ja Turuntietä pitkin Lohjan ja Nummelan sekä Inkoon ja Kirkkonummen kautta kohti pääkaupunkiseutua. Punaiset lähettivät Helsingistä 300 miestä Inkoon punakaartin avuksi, mutta paikkakunta luovutettiin kuitenkin saksalaisille ilman taistelua. Kirkkonummella käytiin taisteluja 9. huhtikuuta, josta punaiset puolustuksen murruttua vetäytyivät kohti Espoota. Lohjan suunnalla taisteltiin ensin Kirkniemessä 8. huhtikuuta, jonka jälkeen rintama pysähtyi Nummelaan runsaan viikon ajaksi.
Interaktiivinen media
Tulevaisuus
Digiajan natiivit ovat henkilöitä, jotka ovat syntyneet interaktiivisen median valtakautena. Heidän tulevat innovaationsa ja suhteensa interaktiiviseen mediaan kiinnostavat tutkijoita. Kiintoisia tutkimusalueita ovat myös interaktiivisen median vaikutukset yhteiskuntaan, koulutukseen sekä elinkeinoelämään.
Helsingin valtaus
Taistelut Helsingin ympäristössä
Saksalaisten edellä Kirkkonummelta Espoon Leppävaaraan perääntyneet punaiset ryhmittäytyivät puolustusasemiin Krepost Sveaborgin eli Helsingin maalinnoituksen asemiin, jonka etumaastoon saksalaisten etujoukko saapui varhain 11. huhtikuuta. Helsingin punakaartin esikunta oli vuorokautta aikaisemmin antanut käskyn yleisestä liikekannallepanosta, jonka ansiosta Leppävaaran linnoituksiin saatiin noin 1 500 punakaartilaisen miehitys. Iltapäivällä alkaneen taistelun kuluessa punaisten rintama kuitenkin murtui nopeasti ja näin saksalaisille avautui vapaa tie kohti Helsinkiä. He etenivät illan aikana Haagaan ja Pikku-Huopalahteen saakka, mutta Ruskeasuon ja Ilmalan alueilla saksalaiset kohtasivat jälleen maalinnoituksen asemiin linnoittautuneita punaisia. Tuolloin Huopalahden kuntaan kuuluneessa Reijolassa saksalaisia vastaan avattiin voimakas tulitus, joka johti kahden sotilaan kuolemaan. Lisätappioita välttääkseen divisioonan komentaja määräsi etenemisen pysähtymään kello 20. Kärkijoukosta jälkeen jääneet majuri Godert von Redenin komentamat yksiköt ja divisioonan esikunta saapuivat Haagaan kaksi tuntia myöhemmin.
Leppävaaran taistelun jälkeen saksalaisten komentaja von der Goltz määräsi seuraavana aamuna osan joukoistaan hyökkäämään Helsingin keskustan sijasta Helsingin pitäjän kautta Tikkurilaan ja katkaisemaan siellä pääradan. Helsingin pitäjän punakaarti teki kuitenkin punaisten panssarijunan tukemana sitkeää vastarintaa, mutta saksalaiset onnistuivat lopulta vajaan viiden tunnin taistelun jälkeen valtaamaan Tikkurilan rautatieaseman ja etenivät sen jälkeen kohti Malmia, jonka saivat myös vallattua iltaan mennessä. Samalla punaisten rautatieyhteydet Helsingin ulkopuolelle oli katkaistu. Tikkurilan taistelun aikana onnistui kuitenkin kolme pakenevia punaisia kuljettavaa junaa lähtemään kohti pohjoista. Espoon suunnalta taas lähti liikkeelle arviolta 10 000 pakolaisen kolonna, joka jatkoi matkaansa kohti Keski-Uuttamaata ja Etelä-Hämettä.
Punaisten antautumissuunnitelma
Seuraavana päivänä Kullervo Manner sähkötti Viipurista ja kielsi ehdottomasti antautumisen. Saksalaisten ollessa iltapäivällä 11. huhtikuuta jo Helsingin maalinnoituksen edustalla Leppävaarassa kapteeni af Ekström neuvotteli parin tunnin tulitauon punaisten antautumista varten. Päätöstä varten Senaatintalolla järjestettiin kokous, johon osallistui 80–100 punakaartilaista. Paikalle yllättäen Viipurista saapunut kansanvaltuutettu Antti Kiviranta sai kuitenkin kokouksen taipumaan vastarinnan kannalle pidettyään innostavan puheen, jossa hän väitti Hangosta lähestyvän vain 400 valkoista, joista pääosa oli sitä paitsi jo saarrettu.
Keskustan ulkopuolella
pienoiskuva|400px|Saksalaisia Meteorologisen Päälaitoksen sääasemalla Ilmalan kallioilla. Saksalaisten miehistö yöpyi 11. ja 12. huhtikuuta välisen yön Leppävaaran, Konalan ja Vähä-Huopalahden alueilla, päällystön majoittuessa Albergan ja Kilon kartanoiden rakennuksiin. Haagaan edenneet Kuninkaallisen Saksin karabinieerirykmentin joukot majoitettiin Reijolassa sijainneeseen Huopalahden kartanoon sekä alueen yksityistaloihin. Saksalaisten esikunta puolestaan otti käyttöönsä Huopalahden työväenyhdistyksen talon. Yöstä tuli kuitenkin rauhaton, kun saksalaisten ja punaisten välillä käytiin laukaustenvaihtoa.
Varsinainen hyökkäys kaupungin keskustaan käynnistyi perjantaiaamuna 12. huhtikuuta kello 5 Vähä-Huopalahden ja Meilahden kautta sen jälkeen kun punaiset olivat hylänneet viimeisen antautumisvaatimuksen. Yksi jääkärikomppania lähetettiin suojaamaan sivustaa Munkkiniemeen ja muut joukot lähtivät etenemään Läntistä Viertotietä eli nykyistä Mannerheimintietä pitkin kohti keskustaa. Saksalaiset havaitsivat nykyisten Tenholantien ja Tilkan sotilassairaalan kohdalla olevien kallioiden olevan miehitetyt ja niitä vastaan aloitettiin hyökkäys noin kello 6. Maantiellä jyräsi myös edestakaisin punaisten panssariauto, joka kuitenkin pakotettiin perääntymään vuoritykin suorasuuntausammunnalla.
pienoiskuva|vasen|Saksalaiset hyökkäävät [[Latokartanon raitiovaunupysäkin luona lavastetussa kuvassa.]] Kaksi tuntia myöhemmin Jääkäripataljoona 4:n kärkikomppania sai käskyn hyökätä Meteorologisen Päälaitoksen Ilmalan leija-asemalle, joka sijaitsi korkealla Ilmalan kalliolla. Saksalaiset saivat vallattua Tilkan kalliot kiivaiden taistelujen jälkeen yhdeksältä, mutta pääsivät etenemään vain puoli kilometriä, kun edessä oli seuraava punaisten puolustusasema nykyisen Mannerheimintien ja Pihlajatien risteyksen kohdalla. Asemien valtausta vaikeutti se, ettei tykistöä pystytty metsäisessä ja kallioisessa maastossa käyttämään tehokkaasti, kun vahva sumu vaikeutti havainnointia. Punaisten puolustus kuitenkin murtui kello 10 mennessä, jonka jälkeen hyökkääjien sivustaa uhattiin Pasilan suunnasta. Saksalaiset hyökkäsivät alueelle, mutta eteneminen oli vaivalloista ja puolenpäivän aikaan joukkoja vahvistettiin vielä Osasto Röderillä. Kovien taistelujen jälkeen saksalaiset saivat Pasilan rautatieaseman vallattua kello 13 ja samalla punaiset olivat vetäytyneet junaradan itäpuolisiin työläiskaupunginosiin. Tämän jälkeen saksalaisilla oli edessään vielä eteneminen kantakaupungin keskustakortteleihin.
Katutaistelut
Kun saksalaiset etenivät kaduilla, saapuivat tilannetta ihmettelemään suuret määrät uteliaita ihmisiä. Valkoisten kannattajat puolestaan ojensivat heille kukkia ja tarjosivat teetä, kahvia ja voileipiä. Saksalaisten mukaan liittyi piileskelleitä suojeluskuntalaisia, jotka ryhtyivät toimimaan oppaina, tulkkeina ja vartiomiehinä. Myös saksalaisten ottamat vangit luovutettiin suojeluskuntalaisten käsiin. Hieman kello 16 jälkeen Kansallismuseon kohdalle päässeitä saksalaisia vastaan avattiin tuli nykyisen Lasipalatsin kohdalla sijainneesta Turun kasarmista, jolloin saksalaiset joutuivat koukkaamaan Kampin kautta Fredrikinkatua pitkin Ruotsalaisen teatterin edustalle, jonne he saapuvat noin 17.30. Teatteriin tehdyn hyökkäyksen jälkeen rakennuksesta antautui 12 punaista. Tämän jälkeen taistelut jatkuivat muun muassa Keskuskadulla ja rautatieasemalla. Taisteluiden aikana saksalaiset käyttivät vangeiksi ottamiaan punaisia ihmiskilpinä: he ylittivät Pitkänsillan vankijoukon suojaamana, ja myös Ruotsalaisen teatterin valtauksessa saksalaiset marssittivat vankeja edellään. Näin he pääsivät etenemään rakennuksen seinustalle ilman, että punaiset ampuivat laukaustakaan. Ihmiskilpien käyttöä seuranneelle Uuden Suomettaren toimittajalle saksalainen upseeri totesi heidän oppineen taktiikan englantilaisilta. Hieman myöhemmin kirjoitetussa vapaussotakirjallisuudessa ihmiskilpien käyttö on kuitenkin häivytetty.
Harmajan edustalle purjehtinut saksalainen laivasto-osasto pääsi sumun takia jatkamaan matkaansa vasta iltapäivällä. Helsingin edustan linnoitetut saaret oli venäläisten kanssa solmitun Hangon sopimuksen mukaan tehty vaarattomiksi, joten alukset pääsivät rauhassa etenemään Kruunuvuorenselälle. Seitsemän aikaan illalla noin 400 saksalaista merijääkäriä nousi maihin Katajanokalla ja otti sen haltuunsa, minkä jälkeen valtaamatta ei ollut enää kuin Kruununhaka. Turun kasarmin saksalaiset olivat vallanneet sytyttämällä sen tulee, jolloin rakennuksessa olleet 80 punaista antautuivat. Sitkeintä punaisten vastarinta oli Helsingin punakaartin päämajana toimineessa Smolnassa.
Kello 14 Kallion kirkon torniin nostettiin valkoinen lakana antautumisen merkiksi, minkä jälkeen lähetit veivät tietoa antautumisesta talosta taloon. Loputkin punaiset antautuivat puoli seitsemään mennessä. Tämänkin jälkeen kaupungissa oli vielä yksittäisiä sala-ampujia, joista viimeiset antautuivat vasta seuraavana päivänä. Helsingissä antautui yhteensä noin 4 000 punaista, vaikka kirjallisuudessa esiintyy myös suurempia lukumääriä, kuten jopa 8 000 antautunutta. Suomenlinnan vankileirille siirrettiin kuitenkin paljon vankeja muilta vankileireiltä, joten kaikki sinne sijoitetut eivät olleet Helsingissä antautuneita. Kaikki 4 000 antautunutta eivät myöskään olleet aseistettuja punakaartilaisia.
Saksalaisten voitonparaati
pienoiskuva|Senaattori Onni Talas tervehtii kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzia. Von der Goltz päätti järjestää oman voitonparaatinsa jo punaisten antautumista seuranneena päivänä 14. huhtikuuta osoittaakseen, kuka nyt hallitsi kaupunkia. Eri aselajit, tykki-, ratsu- ja jalkaväki sekä polkupyöräosastot, kokoontuivat Töölössä sokeritehtaan luona, mistä ne marssivat kantakaupunkiin puolenpäivän aikaan. Kärjessä oli osasto ratsuväkeä, jonka jälkeen tuli soittokunta ja heidän perässään 20 ratsukon ympäröimä auto, jossa istuivat saksalaisten komentaja kenraalimajuri Rûdiger von der Goltz esikuntaupseereineen, maaherra Bruno Jalander sekä pormestari Johannes von Haartman. Joukot marssivat aluksi Kansallismuseon ja Pohjois-Esplanadin kautta Senaatintorille. Kansallismuseon kohdalle olivat asettuneet kaupungin suojeluskuntajoukot ja A. Apostolin johtama torvisoittokunta saksalaisia vastaanottamaan. Ne liittyivät paraatikulkueeseen saksalaisten perään. Senaatintorilla senaattorit Onni Talas ja Otto Stenroth pitivät saksalaisille kiitospuheen. Stenrothin puheen jälkeen soitettiin Saksan kansallislaulu Die Wacht am Rhein. Tamän jälkeen paraati jatkoi vielä Esplanadille, jossa von der Goltz otti joukot vastaan yhdessä suomalaisseuralaistensa kanssa. Saksalaisilla upseereilla oli vielä oma juhlansa Hotelli Kämpissä.
Vaikka punaiset olivat antautuneet jo edellisenä iltana, kuului keskustassa hajanaisia laukauksia vielä voitonparaatin aikanakin. Kaksi valkoisten sotilasta ja yksi siviilihenkilö haavoittuivat tulituksessa. Punaisten kiväärimiehet ammuskelivat paraatia kohti Wreden kauppakujan yläkerrasta, Kluuvikadun varrella sijainneesta Elannon talosta, Heimolan talosta ja Vuorion talosta Unioninkadun varrella. Myöskään laivaston edustaja ei ollut mukana paraatissa, koska vara-amiraali Hugo Meurerin venettä ammuttiin. Saksalaisaluksia tulitettiin Helsingin edustalle jääneistä laivoista, joissa oli ilmeisesti Brest-Litovskin rauhansopimusta protestoivia venäläisiä. Saksalaisten juhlallisuudet eivät sopineet Mannerheimille eikä muille valkoisille, joten he pitivät oman voitonparaatinsa kuukautta myöhemmin 16. toukokuuta. Sen on katsottu olleen tärkeän tekijän ns. vapaussotamyytin rakentamisessa, jolloin Helsingin valloituksen pääosaan nostettiin ensimmäistä kertaa saksalaisten sijasta suomalainen talonpoikaisarmeija sekä vapaaehtoiset suojeluskuntajoukot.
Valkoinen hehku
Valkoinen hehku (White Heat) on vuonna 1949 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen rikoselokuva, jonka on ohjannut Raoul Walsh. Elokuvan pääosassa esiintyy James Cagney. Cagney näyttelee väkivaltaista, äkkiarvaamatonta ja psykopaattista gangsteri Cody Jarrettia, jonka pakkomielteinen kiintymys äitiin lähenee insestiä.
Helsingin valtaus
Valtauksen jälkeen
Helsingin suojeluskunnasta tehtiin Suomen armeijan joukko-osasto, joka sai nimekseen Helsingin jääkäriprikaati. Sitä alettiin kouluttaa saksalaisten upseerien johdolla. Vanhan kirkon puistossa järjestettiin Helsingin valtauksessa kaatuneille valkokaartin ja Saksan armeijan sotilaille juhlalliset hautajaiset.
Valkoinen hehku
Suomessa Valkoinen hehku kiellettiin kokonaan 24. lokakuuta 1950, eikä se ole ollut teatterilevityksessä. Elokuva sai Elokuvatarkastamon hyväksynnän vasta vuonna 2004, kun se tuli videolevitykseen. Sitä ennen se oli kuitenkin jo esitetty televisiossa.
Valkoinen hehku valittiin vuonna 2003 Yhdys­valtojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteetti­sesti, historialli­sesti tai kulttuuri­sesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Helsingin valtaus
Tappiot
pienoiskuva|Vangittuja punaisia odottamassa kuljetusta Suomenlinnan vankileirille. Saksalaiset menettivät Helsingin valtauksen aikana 54 kaatunutta ja valkoiset 23. Yhteensä saksalaisia kuoli Hangon maihinnousun ja Helsingin valtauksen välisenä aikana noin 200. Punaisia sai surmansa noin 400, mikä sisältää myös 20–50 saksalaisten Pikku-Huopalahdessa teloittamaa punakaartilaista. Teloitukset tehtiin ilmeisesti suojeluskuntalaisten aloitteesta, koska ammuttujen joukkoon oli selkeästi valikoitunut punakaartin ja työväenliikkeen johtohahmoja, joita saksalaiset eivät voineet tuntea. Lisäksi teloitettuja haettiin ammuttavaksi myös kotoaan. Saksalaiset eivät tehneet Helsingissä muita teloituksia, vaan paremminkin hillitsivät valkoisten intoa. Helsingissä ei näin ollen nähty samanlaisia joukkoteloituksia kuin Tampereen ja Viipurin valtausten yhteydessä, vaan ne siirtyivät vasta myöhemmäksi vankileireille. Antautumisen yhteydessä teloitettujen punaisten todellista määrää ei kuitenkaan tiedetä.
Valkoinen hehku
Yhdysvaltain elokuvainstituutin kokoamalla sadan hienoimman elokuvasitaatin listalla elokuvan lopun repliikki tuli 18. sijalle: ”Made it, Ma! Top of the World!” (”Tein sen, äiti! Maailman huipulla!”).
Elokuvan innoittajana oli todellinen Barkerin rikollisperhe. Perheen äiti Ma Barker väitetysti johti poikiensa rikollista toimintaa, kunnes hän kuoli FBI:n väijytyksessä.
Helsingin valtaus
Tappiot
Taistelujen aikana kuolleet punaiset kerättiin Etu-Töölössä sijaitsevalle Kolerasairaalalle, josta omaiset saivat hakea perheenjäsentensä ruumiit. Menettely oli poikkeuksellinen, sillä muualla Suomessa punaiset yleensä haudattiin joukkohautaan, eikä vainajia luovutettu omaisille. Vainajista julkaistiin viikon kuluttua myös lista, joka sisälsi 279 nimeä sekä 69 tunnistamatonta ruumista. Taistelussa kaatuneet saksalaiset ja 16 valkoista haudattiin Vanhaan kirkkopuistoon ja punaiset Malmin hautausmaalle. Valkoiset siirsivät Malmin hautausmaalle myös Mäntymäelle haudatut 158 punaista, jotka olivat kaatuneet muilla rintamilla.
Muistomerkit
Vanhassa kirkkopuistossa sijaitsee kaksi hautamuistomerkkiä. Paikalle haudattujen saksalaisten muistomerkin ovat tehneet Gunnar Finne ja J. S. Sirén ja valkoisten muistomerkin Elias Ilkka ja Erik Bryggman. Muita saksalaisten hautamuistomerkkejä on Toukolassa, Etelä-Haagassa, Leppävaarassa sekä Helsingin pitäjän kirkon hautausmaalla. Lisäksi Tähtitorninmäellä on saksalaisten muistomerkki, jonka on suunnitellut Ester Sundqvist. Vuonna 1970 Eläintarhan puistoon pystytettiin kuvanveistäjä Taisto Martiskaisen suunnittelema punaisten muistomerkki Crescendo. Punaisten muistomerkkejä on Malmin hautausmaan lisäksi ainakin Pohjois-Haagassa, Vantaan Hiekkaharjussa sekä Santahaminan varuskunta-alueella.
Valtauksen 20-vuotisjuhla
Helsingin valtauksen 20-vuotisjuhlallisuudet järjestettiin 14. huhtikuuta 1938, jolloin Saksan Itämeren-divisioonaa vuonna 1918 johtanut Rüdiger von der Goltz saapui S/S Ilmatar -höyrylaivalla Eteläsatamaan, jossa häntä oli vastassa Helsingin suojeluskunnan kunniakomppania. Varsinainen juhlatilaisuus pidettiin saksalaisten ja valkoisten haudalla Vanhankirkonpuistossa, jossa hän tapasi myös Mannerheimin. Paraati pidettiin Senaatintorilla, jonne oli kokoontunut tuhansittain suojeluskuntalaisia.
Albigenssiristiretki
Albigenssiristiretki suuntautui eteläranskalaisessa Languedocin maakunnassa olleita kataareja (kreikan kielen sanasta katharos, "puhdas") vastaan. Ranskan kataareja kutsuttiin yleisesti albigensseiksi languedocilaisen kaupungin Albin mukaan. Katolinen kirkko piti kataareja kerettiläisinä, ja heidän tukialueilleen lähetettiin kirkonmiehiä, jotka yrittivät palauttaa kataarit "oikeaan uskoon". Se ei kuitenkaan tuottanut tulosta.
thumb|left|Kataarien karkotus. Reimsin kirkolliskokouksessa 1148 kirkko julisti kirkonkiroukseen kaikki "kerettiläisyyden suojelijat Gascognessa ja Provencessa", ja vuonna 1163 Toursin kirkolliskokous sääti, että albigenssit tuli vangita ja heidän omaisuutensa takavarikoida. Vuonna 1179 kirkko kehotti alueen ylhäisöä käyttämään voimakeinoja kataareja vastaan, mutta kehotusta ei noudatettu, sillä useat ylhäiset olivat itsekin albigenssien kannattajia.
Vuonna 1198 paaviksi valittiin Innocentius III, joka lähetti sisterssiläisveljestön johtajan, apotti Arnaud-Amauryn, Languedociin ja kehotti Ranskan kuningasta Filip II:ta taivuttelemaan varsinkin albigensseihin myötämielisesti suhtautuvaa Toulousen kreiviä Raimond VI:ta vetämään tukensa kerettiläisiltä ja vainoamaan heitä.
Kun mikään toimenpiteistä ei johtanut tulokseen, kirkko päätti siirtyä voimakeinoihin, ja paavi Innocentius III julisti ristiretken albigensseja vastaan. Ristin tunnuksen otti noin 20 000 miestä ja aatelista Saksasta, Englannista ja Ranskasta. Ristiretki alkoi vuonna 1209, jolloin ensimmäiset kaupungit vallattiin.
Simon de Montfortin johdolla ristiretkeläiset valloittivat kaupungin toisensa jälkeen. Kaupunkien asukkaat, niin albigenssit kuin katolisetkin, tekivät raivokasta vastarintaa, sillä heille kyseessä oli enemmänkin isänmaallisesta taistelusta maahantunkeutujia vastaan kuin uskonnosta. Raimond VI, joka oli liittynyt ristiretkeläisiin yrittäessään säilyttää maansa, joutui jälleen kirkonkiroukseen, koska ei ollut noudattanut sopimusta riitävän tarkoin. Vuonna 1211 hänet julistettiin kirkon viholliseksi, ja hänen maansa sai kuka tahansa siihen kykenevä ottaa haltuunsa. Raimond joutui pakenemaan Englantiin, mutta teki myöhemmin sopimuksen kirkon kanssa ja palasi vuonna 1217 Provenceen, missä alkoi heti suunnitella sotaretkeä Simon de Montfortia vastaan, jolle hänen läänityksensä oli luovutettu. Vuonna 1218 Simon de Montfort kaatui Toulousen piirityksessä. Tällöin näytti, että sota olisi vihdoin ohi, mutta uusi paavi Honorius III onnistui kuitenkin suostuttelemaan Ranskan kuninkaan Ludvig VIII:n ristiretken johtoon, ja näin sota jatkui.
Ludvig VIII kuitenkin sairastui ja kuoli, ja vuonna 1229 hänen leskensä, kuningatar Blanka Kastilialainen neuvotteli rauhan. Tällä sotaretkellä kirkko ei kuitenkaan onnistunut hävittämään kerettiläisyyttä, sillä viimeinen kataarilinnoitus – Montsegur – antautui vasta 1255.
Kriss Akabusi
Kriss Kezie Uche Chukwu Duru Akabusi (s. 28. marraskuuta 1958 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen yleisurheilija, jonka päämatka oli 400 metrin aitajuoksu.
Akabusi liittyi Britannian armeijaan vuonna 1975. Hän palveli Royal Corps of Signals -joukoissa vuoteen 1981, jolloin siirtyi Army Physical Training Corps -joukkoihin. Reserviin siirtyessään hänen arvonsa oli Warrant Officer Class 2.
Akabusi aloitti huippu-urheilu-uransa vuonna 1983. Hän oli Helsingin MM-kisoissa mukana Yhdistyneen kuningaskunnan 4 × 400 metrin viestijoukkueessa alku- ja välierissä. Loppukilpailussa, jossa Akabusi ei juossut, Yhdistynyt kuningaskunta voitti MM-pronssia. Los Angelesin olympialaisissa 1984 hän juoksi avausosuuden Yhdistyneen kuningaskunnan 4 × 400 metrin viestijoukkueessa, joka saavutti Yhdysvaltain jälkeen hopeaa ajalla 2.59,13. Kaksi vuotta myöhemmin Stuttgartin EM-kilpailuissa hän juoksi toisen osuuden brittien pitkän viestin kultajoukkueessa. Rooman MM-kilpailuissa 1987 hän sijoittui 400 metrin aitajuoksussa seitsemänneksi ja juoksi toisen osuuden 4 × 400 metrin viestissä, jossa Yhdistynyt kuningaskunta sai hopeaa yli puolitoista sekuntia Yhdysvalloille hävinneenä. Soulin olympialaisissa 1988 hän sijoittui aitamatkalla kuudenneksi ja vei toista osuutta viidenneksi sijoittuneessa brittien viestijoukkueessa.
Akabusi saavutti Tokion MM-kilpailuissa 1991 pronssia 400 metrin aidoissa ajalla 47,86. Kilpailun voittanut Samuel Matete juoksi 47,64, hopeaa sai Winthrop Graham. 4 × 400 metrin viestissä Akabusi toi Ison-Britannian joukkueen maailmanmestarina maaliin ajalla 2.57,53. Hän kukisti loppukirissä Yhdysvaltain Antonio Pettigrew'n 0,04 sekunnilla. Barcelonan olympialaisissa 1992 Akabusi sai Kevin Youngin ja Winthrop Grahamin jälkeen pronssia 400 metrin aitajuoksussa ennätyksellään 47,82. Pitkässä viestissä hän juoksi kolmannen osuuden brittien pronssijoukkueessa.
Essi Avellan
Essi Avellan (s. 1975 Raisio) on suomalainen viiniasiantuntija. Samppanjaeksperttinä kansainvälisesti tunnettu Avellan on FINE Champagne Magazinen päätoimittaja, FINE-lehtien ja Glorian Ruoka & Viinin viinitoimittaja ja useiden kotimaisten sanomalehtien viinikolumnisti. Kansainvälisesti Avellan avustaa muun muassa Decanteria, The World of Fine Winea ja TONGia. Hän on Decanter- ja The World of Fine Wine -lehtien samppanjapaneelien jäsen ja samppanjatuomari Decanter World Wine Awards -viinikilpailussa. Avellanilla on oma viinikoulu Helsingissä ja Tampereella. Essi Avellanille on myönnetty Ordre des Coteaux de Champagnen Dame Chevalier -arvonimi.
Avellanin ensimmäinen kirja 100 parasta viiniostosta 2009–2010 ilmestyi Kustannusosakeyhtiö Tammen kustantamana keväällä 2009. Hänen seuraava kirjansa Matka Champagneen ilmestyi syksyllä 2010 (Tammi), ja sen englanninkielinen versio julkaistiin alkuvuodesta 2011. Keväällä 2011 julkaistiin hänen kolmas kirjansa 100 parasta ruokaviiniä 2011–2012 (Tammi). Hänen kaksi ensimmäistä kirjaansa 100 parasta viiniostosta 2009–2010 ja Matka Champagneen valittiin vuoden 2010 parhaimpina viinikirjoina edustamaan Suomea kansainvälisessä Gourmand Wine Book Awards -kisassa. Kirjat kilpailevat maailman parhaan tittelistä kategorioissa ’Opas’ ja ’Ranska’. Suomen lisäksi kisassa on mukana 153 muuta maata. Avellan on valmistunut Turun kauppakorkeakoulusta kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1999. Avellan suoritti ensimmäisenä suomalaisena kansainvälisen Master of Wine -tutkinnon vuonna 2006. Tutkinnon suorittaneita on 17.12.2021 hetkellä 418 henkilöä 30 eri maassa. Tutkinnon kolmen osion suorittaminen antaa Avellanille oikeuden käyttää Master of Wine -nimikettä ja sen lyhennettä MW. Avellan palkittiin Tim Derouet Memorial Awardilla sekä Lily Bollinger Medalilla Master of Wine -tutkinnon erinomaisesta suorittamisesta.
Talttumaton Tarzan (elokuva)
Talttumaton Tarzan on vuonna 1959 julkaistu elokuva. Elokuvan pääosissa esiintyvät Denny Miller ja Cesare Danova. Elokuva perustuu Edgar Rice Burroughsin kirjaan Tarzan, apinain kuningas ja vuonna 1932 julkaistuun samannimiseen elokuvaan.
Näyttelijät
Lähde:
Daniel Cohalan (Corkin piispa)
29. elokuuta 1916 Cohalan sai nimityksen Corkin piispaksi, jona hän toimi, kunnes kuoli 94-vuotiaana virassa.
Hemanthias
Hemanthias on meriahventen (Serranidae) heimoon kuuluva Atlantin valtameren länsiosista ja Tyynenmeren itäosista tavattava kalasuku. Sen tyyppilaji on Hemanthias peruanus. Hemanthias-lajit elävät 30–600 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Sukuun luetaan seuraavat kolme lajia:
Suvun tieteellinen nimi Hemanthias tulee kreikan kielen sanoista ’hemi’ (merkitys ”puoli”, ”puolet”) ja ’anthis’ (”kultaotsasargi Sparus aurata”).
Kapesitabiini
Kapesitabiini (C15H22N3O6F) on nukleosidijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä useiden syöpien hoitoon. Kapesitabiini kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet ja käyttö
Rakenteeltaan kapesitabiini muistuttaa urasiilia. Se on aihiolääke, joka metaboloituu maksassa ja syöpäkasvaimessa entsyymien vaikutuksesta varsinaiseksi aktiiviseksi aineenvaihduntatuotteeksi fluorourasiiliksi. Fluorourasiili estää kasvaimissa tymidylaattisyntaasientsyymiä ja siten DNA:n synteesiä. Tällöin syöpäsolut eivät kykene lisääntymään. Kapesitabiini annostellaan tablettina. Sitä käytetään suolistosyöpien, rintasyövän ja vatsasyövän hoitoon.
Haittavaikutukset
Kapesitabiinin aiheuttamia haittavaikutuksia voivat olla huonovointisuus, ripuli, käsi-jalkaoireyhtymä, sormenjälkien väliaikainen häviäminen, pääkipu, anemia ja neutropenia. Kapesitabiini voi olla myös myrkyllistä sydämelle. Dihydropyrimidiinidehydrogenaasientsyymin puutoksesta kärsiville lääkeainetta ei voi antaa, koska lääkeaineen metabolia on epätäydellistä.
Valmistus
Kapesitabiinia valmistetaan nelivaiheisella synteesillä lähtien 5‐fluoriuridiinista.
Haalari
Haalari on yleisimmin yksiosainen, lähes koko vartalon peittävä suojavaate. Asun housuosa ja yläosana toimiva pusero tai olkaimiin kiinnittyvä rintaa peittävä lappu on tyypillisesti ommeltu yhteen. Asu tunnetaan myös nimillä umpihaalari, suojahaalari, työhaalari ja työasu. Haalaria on totuttu käyttämään suoja-asuna likaisissa töissä esim. autokorjaamoilla ja rakennustyömailla. Opiskelijahaalaria käyttävät yliopistojen ja ammattikorkeakoulujen opiskelijat.
Haalarin kangasmateriaali on yleensä enstex tai puuvilla. Hitsaajan haalari on ollut perinteisesti 100 % puuvillaa, mutta nykyään on kehitetty muita paremmin kipinöitä kestäviä materiaaleja. Työhaalarissa on paljon taskuja ja ripustuslenkkejä työkaluille. Haalarin hyvänä puolena pidetään sen antamaa suojaa selälle sellaisissa töissä, jossa joutuu kumartelemaan paljon.
Muita haalarityyppejä
Avohaalari on housut, jossa on rintakehään asti korotettu etuosa, johon kiinnittyy henkselit. Tunnetaan myös nimellä lappuhaalari. On ollut perinteinen työasu, mutta on katoamassa vähitellen työasuvalmistajien mallistoista. Sen korvaajaksi on tullut liivihaalari.
Liivihaalari: kutsutaan yleisesti myös nimellä avohaalari. On kuin umpihaalari ilman hihoja. Haalarin selkäosa on usein joustavaa ja hengittävää kangasta. Haalarissa voi olla myös riipputaskuja ja se malli onkin hyvin suosittu rakennusmiesten keskuudessa. Riipputaskut nimensä mukaisesti riippuvat ja sen ansiosta tavarat eivät putoa taskuista kumarrellessa. Kutsutaan myös nimellä riipputaskuhaalari.
Pakistanin Muslimiliitto (Q)
Pakistanin Muslimiliitto (Q) eli PML-Q on pakistanilainen puolue. Q on lyhenne sanoista Quaid-e-Azam, Suuri johtaja, joilla viitataan Muhammad Ali Jinnahiin. Puolue syntyi erkaantumalla Pakistanin muslimiliitto N:sta, joka puolestaan oli eronnut Muslimiliitosta. Puolue perustettiin Pervez Musharrafin johdolla vuonna 2001, ja jo 2002 sillä oli tarpeeksi kannattajia, että se sai pääministerin paikan. Aatemailmaltaan puolue on keskustaoikeistolainen.
Puolueen alamäki alkoi huonosti menneistä vuoden 2008 parlamenttivaaleista. Sen jälkeen siitä on eronnut erilaisia ryhmittymiä, joista osa on solminut liittoja muiden puolueiden kanssa.
Vuoden 2018 parlamentin alahuoneen vaaleissa puolue sai yhden prosentin äänistä ja viisi paikkaa parlamentin alahuoneeseen. Puolueen puheenjohtaja on Chaudhry Shujaat Hussain
Marionin piirikunta (Oregon)
Marionin piirikunta on Yhdysvaltojen Oregonin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 347 818 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Oregonin pääkaupunki Salem. Piirikunta on perustettu 5. heinäkuuta 1843.
Junko Ozawa
Junko Ozawa (s. 7. joulukuuta 1973 Kamakura) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Ozawa debytoi Japanin maajoukkueessa joulukuussa 1993. Hän kuului Japanin joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 1995 ja kesäolympialaisissa 1996. Hän on pelannut 21 maaottelua.
Saksan vaakuna
Kotka oli aluksi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan symboli, mutta koska valtakuntaa alettiin vuosisatojen kuluessa pitää samana kuin Saksa, alettiin kotkaa pitää myös Saksan symbolina. Nykyinen vaakuna otettiin symboliensa osalta käyttöön keisarikunnan luhistumisen jälkeen vuonna 1919, nykyasussaan ensimmäistä kertaa Weimarin tasavallan aikana vuonna 1928, ja uudelleen liittotasavallan perustamisen jälkeen 1950.
IP-osoite
IP-osoite ("Internetin protokollaosoite" tai "Internetin protokollaosoite") on sarja numeroita, jota käytetään IP-verkkoihin kytkettyjen laitteiden yksilöimiseen. MAC-osoitetta käytetään verkkosovittimien yksilöimiseen verkossa alemmalla tasolla (peruskerros TCP/IP-viitemallissa). IP on alin yhtenäinen Internetin protokolla ja kaikki Internet-verkon tietoliikenne kulkee IP-paketteina. IP-osoitteen perusteella IP-paketti löytää perille ja vastaukset tulevat takaisin.
Tyypillisesti IP-osoitteita ei käytetä suoraan, vaan DNS-järjestelmä muuttaa selväkieliset osoitteet (kuten www.youtube.com) IP-osoitteiksi.