cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maikaze
Palvelus
Alus lähti 1. joulukuuta Kuresta Trukin kautta Shortlandsiin, jonne se saapui 10. joulukuuta. Alus hinasi 11.–18. joulukuuta vaurioituneen Nowakin Trukiin. Se siirtyi 1.–3. tammikuuta 1943 Rabauliin, mistä alus suojasi 5.–10. tammikuuta joukkojenkuljetussaattueen Laeen ja takaisin. Matkalla alus pelasti 7. tammikuuta ilmahyökkäyksessä uponneen kuljetusalus Nichiryumarun eloonjääneet sekä upotti 10. tammikuuta Isokazen sekä vesilentokoneen kanssa USS Argonautin. Alus palasi 13. tammikuuta Shortlandsiin.
Kuukauden lopun alus kuljetti joukkoja Guadalcanalille, Rekataan ja Kolombangaraan. Alus suojasi 1. helmikuuta alkaen Guadalcanalin joukkojen evakuointia. Se vaurioitui 4. helmikuuta ilmahyökkäyksessä, jolloin aluksen konehuone sai vuodon. Nagatsuki hinasi vaurioituneen aluksen takaisin Shortlandsiin, jossa sille tehtiin alustavat korjaukset. Se purjehti 10.–12. helmikuuta Trukille edelleen korjattavaksi.
Maikaze suojasi 6.–16. maaliskuuta vaurioitunutta Michishioa hinaavaa Hamakazea Trukilta Tateyamaan, minkä jälkeen alus siirrettiin telakalle Jokosukaan. Alus suojasi 23.–28. heinäkuuta lentotukialus Taiyōn matkan Jokosukasta Trukille, josta alus suojasi 2.–5. elokuuta joukkojenkuljetussaattueen Rabauliin. Alus palasi tehtävän päätyttyä Trukille. Alus suojasi 12. elokuuta – 2. syyskuuta Unyōn matkan Trukilta Jokosukaan ja takaisin. Alus suojasi 19.–25. syyskuuta Zuihōn matkan Eniwetokilla olevaan laivastoon, minkä jälkeen alus palasi Trukille, josta se suojasi 10.–17. lokakuuta saattueen Shanghaihin. Se suojasi 20.–30. lokakuuta joukkojenkuljetussaattueen matkan Shanghaista Trukille, minkä aikana se pelasti 22. lokakuuta Nowakin kanssa 1 000 eloonjäänyttä torpedoidulta Awatamarulta.
Alus suojasi 9.–12. marraskuuta joukkojenkuljetussaattueen Rabauliin, josta se kuljetti 13.–15. marraskuuta lentomiehistöjä Trukille. Alus suojasi 25. marraskuuta – 7. joulukuuta tankkeri Nipponmarun Marshallin saarten vesillä olevan laivaston luokse, minkä jälkeen se palasi Trukille. Alus suojasi 11.–16. joulukuuta Kongōn ja Harunan matkan Saseboon, minkä jälkeen se siirrettiin telakalle. Aluksen X-torni korvattiin kahdella kolmiputkisella 25 millimetrin ilmatorjuntatykillä.
E-Type
thumb|E-Type vuonna 2008. E-Type (oik. Bo Martin Erik Erikson, s. 27. elokuuta 1965 Uppsala) on ruotsalainen eurodance-artisti, joka nousi myyntilistoille kappaleella "Set the World on Fire" vuonna 1995. E-Typen pääsolistina vuoteen 2004 toimi Nana Hedin. Videoilla ja keikkalavoilla E-typen kanssa kuitenkin esiintyi Dilnarin ”Dee” Demirbag, siksi että Hedin oli ylipainoinen, eikä omasta mielestään voinut sen vuoksi esiintyä julkisesti.
E-Type aloitti vuonna 1991 singlellä "We've Got the Atmosphere". Se nousi Ruotsin listojen kärkeen. Seuraavan vuoden aikana E-Typestä tuli tunnettu ruotsalaisessa viihdemaailmassa. Hän toimi TV-juontajana, teki elokuvamusiikkia ja kirjoitti lauluja useille ruotsalaisille artisteille.
E-Type on julkaissut 30 singleä, 6 studioalbumia ja kaksi kokoelmaa. Hänen äänitteet olivat myyneet vuoteen 2009 mennessä maailmanlaajuisesti 17 miljoonaa kappaletta.
E-Typen viimeisin albumi julkaistiin vuonna 2007.
Uran alku
Artistinimensä E-Type keksi matkalla kirjoittamaan sopimusta levy-yhtiöön Stakka Bon jengin kanssa. He joutuivat matkalla poliisin pysäyttämäksi, ja heidän ohitseen viiletti Jaguar E-Type -urheiluauto.
Alun perin E-Type soitti hard rock -yhtye Hexenhausissa. Vuonna 1991 hän tapasi Stakka Bon ja alkoi kiinnostua dancemusiikista. Alun perin he toimivat nimellä Stakka B and E-Type. Vuoden 1993 keskivaiheilla hän teki ensimmäisen soolosinglensä nimeltä "I'm Falling", mutta siitä ei tullut suurtakaan menestystä.
Uran kehittyminen
E-Type alkoi yhdessä tuottajien Denniz Popin ja Max Martinin kanssa tehdä materiaalia debyyttialbumilleen "Made in Sweden". Kesällä 1994 ensimmäinen yhteistyön tulos, single "Set The World On Fire", nousi ruotsalaisille listoille. Kappaleella oli mukana myös Nana Hedin, jonka hän oli tavannut samana vuonna. Seuraava single "This Is The Way" myi edeltäjänsä lailla kultaa. Debyyttialbumi "Made In Sweden" julkaistiin marraskuussa 1994. Vuoden 1994 ruotsalainen menestyjä on palkittu kolmella palkinnolla Swedish Dance Music Awardseissa.
Euroopan ja USA:n valloitus
Onnistumisten jälkeen Eurooppa alkoi osoittaa lisääntyvää mielenkiintoa ruotsalaiseen platinaa myyneeseen artistiin. Singlet "Set The World On Fire" ja "This Is The Way" pääsivät Ranskan ja Saksan listoille vuoden 1995 aikana. Keväällä 1996 USA:n yökerhot alkoivat suosia E-Typea "This Is The Way" -kappaleen myötä, joka sijoittui todella hyvin Billboard Club Chartissa. E-Typen toinen albumi, "The Explorer", julkaistiin syyskuussa vuonna 1996 ja tuottajina toimivat edelleenkin Denniz Pop ja Max Martin. Albumi tuotti viisi onnistunutta singleä.
E-Typen kolmas albumi "Last Man Standing" julkaistiin marraskuussa 1998, ja tuon vuoden kesällä sekä syksyllä E-Type menestyi vieläkin paremmin singleillä "Angels Crying" ja "Here I Go Again". Seuraava albumi "Euro IV Ever" menestyi hyvin myyntilistoilla singlejulkaisujen "Life" ja "Africa" ansiosta.
E-Typen muut harrastukset
Vuonna 2000 julkaistiin E-Typen ensimmäinen kirja, "Sveakampen". Kirja on puoliomaelämäkerta viikingeistä. Kirjan hahmot pohjautuvat E-Typen kavereihin ja tuttaviin. Vuoden 2001 lopulla Sveakampen oli saatavilla myös tietokonepelinä.
Musiikkityyli
E-Typen musiikki, jonka tyyli on pysynyt samana yli kymmenen vuotta, on rap-vaikutteista dancemusiikkia, jossa käytetään vahvoja naisvokalisteja kuten Nana Hedin. E-Typen tunnettuja kappaleita ovat myös "This is the Way", "Life", "Here I Go Again", "Angels Crying" ja "Campione 2000". Vuonna 1998 E-Type palkittiin World Music Awards -tapahtumassa parhaana pohjoismaisena artistina.
Tirupati
Tirupati on kaupunki Chittoorin piirikunnassa Intian Andhra Pradeshin osavaltiossa. 750 kilometriä lounaaseen osavaltion pääkaupungista Visakhapatnamista sijaitsevassa kaupungissa on tärkeä hindujen pyhäkkö Venkateswaran temppeli ja muita historiallisia temppeleitä, ja sitä kutsutaan ”Andhra Pradeshin hengelliseksi pääkaupungiksi”.
Paavo Remes
Paavo Remes (1723 Kiuruvesi − 11. tammikuuta 1800 Kiuruvesi) oli suomalainen kansanrunoilija, joka tunnetaan erityisesti vuonna 1765 Turussa arkkiveisuna julkaistusta kalevalamittaisesta runostaan "huoliruno". Runoilija on sepittänyt runonsa veljensä Matti Remeksen muistoksi. Henrik Gabriel Porthan esittelee huolirunoa teoksessaan "Tutkimus suomalaisesta runoudesta". Elias Lönnrot julkaisi uudelleen huolirunon Mehiläinen-lehdessä vuonna 1837 ja neuvoi tulevia suomalaisia kansanrunoilijoita pitämään sitä esikuvana runoilleen.
Verebje
Maantiede ja asutus
Verebjen kunnan pinta-ala on 683,64 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Malaja Višeran piirin Burgan kuntaan, pohjoisessa ja koillisessa Ljubytinon piiriin sekä kaakossa ja etelässä Okulovkan piiriin. Pinta-alasta 90,3 % on metsää, 6,6 % maatalousmaata ja 2,0 % asuinaluetta.
Seudun jokia ovat Msta ja Verebja (alajuoksulla Verebuška). Mstajoen vasen ranta kuuluu Valdain ylängön reuna-alueeseen. Suojeltuja luonnonmuistomerkkejä ovat Verebjan jokilaakson sekä Mstajoen rannalla sijaitsevan Lzin kylän maisemat, Britinskojen ja Burginskojen (Pannitskojen) suoalueet, Mstinski mostin kvartsihiekkaesiintymä sekä Okulovon maisemapuisto.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 54 kylää: Bolšoje Klenovo, Bolšoje Pehovo, Dubovitsy, Dubrovka, Gar, Golyšino, Gorodištši, Goruška, Gusevo, Haritonovo, Inevo Pole, Jaljomka, Kašira, Kolmykovo, Komel, Kontsy, Krjukovo, Leskunovo, Loštševo, Luka, Lzi, Nižni Perelesok, Nižnije Ostrovtsy, Nizovka, Novaja, Novoselitsy, Oksotši, Okulovo, Olhovka, Oputi, Peljušnja, Povodjo, Podgorje, Podgornoje, Poryhalovo, Posohovo, Požarjo, Šabanovo, Šemjakino, Sorotšino, Starina, Ustje, Verhni Perelesok, Verhnije Ostrovtsy, Vjazovka, Voronkovo, Zaborovje, Zahožka, Zamostje, Zapolek, Zaretšje, Zarutševje, Znamenka ja Zolotoje Koleno. Väkiluvultaan suurimmat kylät ovat Verebje, Oksotši, Podgornoje, Luka ja Gar. Kymmenessä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.
Historia
thumb|250px|Verebjen mutka ja entinen suora rataosuus, joka nyttemmin on rakennettu uudelleen. Seudulla sijainnut Oksotšin pogosta mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Derevan viidenneksen verokirjassa vuonna 1495. Myöhemmin se kuului Novgorodin läänin Kresttsyn kihlakuntaan. Kunnan eteläosassa on ollut 1600-luvulla syntynyttä karjalaisasutusta. Peter von Köppenin 1800-luvun puolivälissä julkaisemassa etnografisessa kartassa karjalaisten asuttamina mainitaan Golyšinon, Gusevon, Haritonovon ja Zaborovjen kylät.
Vuonna 1843 alueen läpi ryhdyttiin rakentamaan Pietarin ja Moskovan välistä rautatietä, joka valmistui vuonna 1851. Mstajoen ja Torbinon aseman välisen jyrkän nousun junaliikenteelle aiheuttamien ongelmien takia radalle rakennettiin vuosina 1877–1881 Verebjen mutka, jolle perustettiin Verebjen ja Oksotšin asemat. Rautatieliikenne toi seudulle taloudellista toimeliaisuutta, tosin jo aikaisemminkin sen kautta oli kulkenut tärkeä Mstajoen kauppareitti. Požarjen volostiin kuuluneissa Verebjen kylässä ja asemalla oli vuonna 1908 yhteensä 722 asukasta, kolme koulua, postiasema, sairaala, 13 kauppaa, joukko käsityöläisiä ja neljä teetupaa. Lähistöllä toimi lasi- ja pullotehdas.
Požarjen volosti ja sen keskuksena toiminut Verebjen asema liitettiin vuonna 1918 Malaja Višeran kihlakuntaan. Vuodesta 1927 lähtien Verebje kuului kyläneuvostona aluksi Torbinon ja myöhemmin Malaja Višeran piiriin. Nykyinen kunta on perustettu vuonna 2004.
Vuonna 2001 aloitettiin työt Verebjen mutkan suoristamiseksi. Verebjen ja Oksotšin rautatieasemat lakkautettiin uuden radan valmistuttua ja molemmat asemataajamat saivat kylän statuksen vuonna 2005. Rautatieliikenteen siirtymisellä ohitusradalle on ollut kielteinen vaikutus kunnan kehitykseen.
Liikenne, talous ja palvelut
Nykyään kunnan alueella sijaitsee kolme rautatien pysähdyspaikkaa. Verebjen kautta kulkee Spasskaja Polistin, Malaja Višeran, Ljubytinon ja Borovitšin välinen päällystetty maantie. Kunnasta on linja-autoyhteydet Malaja Višeraan, Ljubytinoon, Borovitšiin, Pestovoon, Novgorodiin ja Pietariin.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka tuottaa etupäässä maitoa, lihaa, viljaa, perunaa ja vihanneksia. Aikaisemmin toimineet suuret maatalousyritykset ovat tehneet vararikon. Nykyään kunnassa on yksi maatalousyritys ja yli 600 yksityistä palstaviljelmää. Tärkeitä työnantajia ovat puunhankinta sekä Oksotšin psykoneurologinen internaatti. Podgornojessa sijainnut Novgorodin alueen mielisairaala on lopettanut toimintansa.
Garissa toimii lastentarha, Verebjessä alakoulu ja Podgornojessa peruskoulu. Verebjessä, Garissa ja Oksotšissa on ensiapuasemat, kulttuuritalot ja kirjastot. Vähittäiskaupasta vastaa piirin kulutusosuuskunta sekä joukko yksityisyrittäjiä. Verebjessä on pieni baari.
Nähtävyydet ja matkailu
Seudulla on lukuisia muinaisia asuin- ja hautapaikkoja. Valtakunnallisia suojelukohteita ovat 700–900-luvuilta peräisin olevat Zolotoje Kolenon kumpuhaudat ja asuinpaikka. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat 1800-luvulla rakennetut Morkonnitsyn kirkko, Pehovon tsasouna, Lukan, Lzin, Oksotšin ja Podgornojen kartanot sekä Oksotšin rautatieasema.
Gorodištšen kylässä toimii Mstinskije gorki -niminen laskettelukeskus sekä hotelli. Nižni Perelesokissa on maatilalomia tarjoava yksityinen matkailuyritys.
Toljanjärvi
Toljanjärvi on puhdasvetinen järvi Toljan kylässä Ranualla. Järvi sijaitsee noin kolmetoista kilometriä Ranuan kirkonkylältä pohjoiseen. Se on osa Simojoen vesistöä.
Järven pinta-ala on 328,8 hehtaaria ja sen rantaviivan pituus on 13,6 kilometriä. Järvi on lievästi rehevä ja lievästi hapan. Järveen on istutettu vaellussiikaa ja pohjasiikaa.
SNCF
SNCF (ransk. Société Nationale des Chemins de Fer Français) on Ranskan valtion omistama rautatieliikenneyhtiö eli rautatieoperaattori, joka harjoittaa henkilö- ja tavaraliikennettä Ranskan valtiollisella rataverkolla. Rataverkon omistaa erillinen valtion laitos RFF (Réseau Ferre de France). SNCF huolehtii myös rataverkon kunnossapidosta ja junaliikenteen ohjauksesta. Yhtiöllä on noin 180 000 työntekijää. Rataverkon pituus on 32 000 kilometriä, josta 1 500 kilometriä on tarkoitettu suurnopeusjunille, ja josta 14 500 kilometriä on sähköistetty. Vuorokaudessa kulkee noin 14 000 junaa. Yhtiön pääjohtaja on Guillaume Pepy ja yhtiön pääkonttori sijaitsee Pariisissa Rue du Commandant Mouchotte -kadulla.
Yhtiö
SNCF liikennöi lähes koko Ranskan rautatieliikennettä, myös TGV-suurnopeusjunia (Train à Grande Vitesse) ja joitakin osia RER-kaupunkiraideliikenteestä.
Aiemmin SNCF omisti junien lisäksi myös Ranskan rataverkon. Tähän tuli muutos, kun Euroopan unioni sääti uudet määräykset. Vuodesta 1997 lähtien rataverkon on omistanut erillinen valtion laitos RFF. Muutoksella haluttiin avata markkinat uusille junia liikennöiville yhtiöille. Vain harvoja kilpailijoita on tähän mennessä kuitenkin ilmaantunut. On väitetty, että tämä johtuisi hyvin rajoittavista säännöistä, joiden vaikuttimena on oletettu olevan protektionismi. Esimerkiksi luvan saaminen InterCityExpress-junan käytölle Ranskassa kesti neljä vuotta, kun taas saman junan sallittiin päästä Alankomaiden ja Belgian raiteille vuoden kuluttua käyttöönotostaan.
Historia
SNCF perustettiin 1938 kansallistamalla viisi ranskalaista rautatietä. Nämä olivat
Ranskan valtio omistaa yhtiöstä 51 prosenttia ja valtio on tukenut yhtiötä suurilla summilla. SNCF aloitti 1970-luvulla TGV-suurnopeusjunaohjelman aikomuksenaan luoda maailman nopein rautatieverkko. Aie toteutui 1981, kun ensimmäinen TGV-reitti Pariisi–Lyon avattiin. TGV-reitit ja TGV-tekniikka ovat sittemmin levinneet useisiin muihin Euroopan maihin ja Etelä-Koreaan.
Mediatiede
Mediatiede on aikalaiskriittinen tiede simulaatiokulttuurin aikakaudella. Mediatiedettä sovelletaan muun muassa mediasuunnittelussa. Suomessa mediatiedettä opetetaan omana oppiaineenaan Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnan audiovisuaalisen mediakulttuurin koulutusohjelmassa.
Mediatiede on kokeileva oppiala tieteen, taiteen ja teknologian välimaastossa. Se pyrkii ymmärtämään ja selittämään mediateknologioiden roolia nyky-yhteiskunnassa. Siihen kuuluu myös historiallinen näkökulma, jonka kautta voidaan ymmärtää tyylien, välineiden ja muotojen perinteen nykypäivän median taustalla. Ensi sijassa mediatiede on kuitenkin kiinnostunut tulevaisuudesta ja tietokoneperustaisen uusmedian eri sovellutuksista.
Mediatiede on oppiala, josta käsin jäsennetään muutosta, luodaan uusia ammattikäytäntöjä ja menetelmiä. Mediatieteessä kehitetään välineen sisältöä. Keskeisimpiä tämänhetkisiä haasteita on luoda multimediaalisia tietosisältöjä verkkoympäristöön yhteydessä palveluihin ja sähköiseen asiointiin.
Taiteen ja uusimman mediateknologian suhde muodostaa sekä mediatieteen tutkimuskohteen että sen tutkimuksellisen toimintaympäristön. Mediateknologiaa käytetään tutkimuksen apuna ja tutkimusta taiteellisten sovellutusten tukena.
Perinnöstä luopuminen
Perinnöstä luopuminen on tahdonilmaisu, jolla perillinen luopuu oikeudestaan perintöön. Tämä voi tapahtua joko perittävän eläessä tai perittävän kuoleman jälkeen. Perittävän eläessä tapahtuva perinnöstä luopuminen on kirjallinen, määrämuotoinen oikeustoimi, jota nimitetään negatiiviseksi perintösopimukseksi. Käytännössä se tehdään yleensä niin, että perillinen hyväksyy perittävän tekemän testamentin. Perittävän kuoleman jälkeen perinnöstä voi luopua tekemällä oikeustoimen tai laiminlyömällä perinnön vastaanottamisen. Oikeus perintöön vanhentuu kymmenen vuoden kuluttua perittävän kuolemasta (perintökaari, 40/1965, 16:1), joten laiminlyönnin on kestettävä melko kauan. Perittävän eläessä tapahtuneesta perinnöstä luopumisesta huolimatta rintaperillisellä on oikeus lakiosaansa, ellei hän ole saanut teostaan kohtuullista korvausta (PK 17:1.2). Perittävän kuoltua tapahtunut luopuminen sitoo myös rintaperillistä ja hänen velkojiaan, jos luopuminen tapahtuu ennen luopujan konkurssia. Jos perillinen on ottanut perinnön vastaan, ei luopuminen ole enää mahdollista. Melko tavallinen toimi on perittävän kuoltua tapahtuva perinnöstä luopuminen lastensa hyväksi, jolloin perintö siirtyy lapsille. Tällöin perintöveroa joutuu maksamaan vain yhden kerran.
Tasa-arvoasiain neuvottelukunta
Tasa-arvoasiain neuvottelukunta (lyhenne Tane, ) on sosiaali- ja terveysministeriön yhteydessä toimiva pysyväluonteinen neuvottelukunta, joka perustettiin 1972. Tasa-arvoasiain neuvottelukunnat asetetaan aina eduskunnan toimikaudeksi. Neuvottelukunnassa ovat edustettuina eduskuntapuolueet eduskuntavaalien tuloksen mukaisessa suhteessa. Tane toimii sukupuolten yhteiskunnallisen tasa-arvon edistämiseksi. Se on ensisijaisesti tasa-arvopoliittinen toimija, joka tekee aloitteita ja edistää käynnissä olevien tasa-arvopoliittisten kysymysten käsittelyä. Tane on yksi Suomen kolmesta tasa-arvoviranomaisesta ja sillä on valtionhallinnossa neuvoa-antava rooli.
Tehtävät ja toiminta
Tasa-arvoasiain neuvottelukunnan tehtävänä on: Neuvottelukunta järjestää myös erilaisia tilaisuuksia ja seminaareja ja tuottaa julkaisuja. Tane voi perustaa jaostoja ja työryhmiä toimintansa tueksi. Jaostot ja työryhmät toimivat aihepiiriensä asiantuntijoina ja valmistelevat neuvottelukunnan päätöksiä. Kaudella 2019–2023 Tanessa toimii kaksi jaostoa: miesjaosto ja sukupuoli, talous ja valta -jaosto.
Tanen kokoonpano
Kaudella 2019–2023 neuvottelukunnan puheenjohtaja on maa- ja metsätalousministerin erityisavustaja Jirka Hakala (Kesk.) ja varapuheenjohtaja kansanedustaja Bella Forsgrén (Vihr). Neuvottelukunta toimii eduskunnan toimikauden ajan.
Parlamentaarisen neuvottelukunnan jäsenet ovat puolueiden nimeämiä henkilöitä. Lisäksi asiantuntijajäseninä ovat Miesjärjestöjen keskusliitto ry, Naisjärjestöjen keskusliitto - Kvinnoorganisationernas Centralförbund ry, Naisjärjestöt Yhteistyössä – Nytkis - Kvinnoorganisationer i Samarbete NYTKIS ry ja Seksuaalinen tasavertaisuus - Sexuellt likaberättigande - Seta ry.
Tane ja miesten tasa-arvo
Miesten tasa-arvo on keskeinen osa Tanen työtä. Tasa-arvoasiain neuvottelukunnan vuonna 1988 perustama Miesjaosto on tiettävästi kansainvälisesti vertailtaessa pisimpään yhtäjaksoisesti toiminut, tasa-arvoasioita miesnäkökulmasta käsittelevä asiantuntijataho.
Tane jakaa vuosittain Miehen työ -palkinnon erityisesti miehiin ja poikiin liittyvän sukupuolten tasa-arvotyön edistämisestä. Palkinnolla halutaan antaa kiitosta ja muistuttaa, että sukupuolten tasa-arvon edistämisestä hyötyvät kaikki. Palkintoa on jaettu vuodesta 1988.
Esko Raento
Esko Antero Raento (29. tammikuuta 1948 Vaajakoski, Jyväskylän maalaiskunta – 17. marraskuuta 2008 Jyväskylän maalaiskunta) oli lääketieteen lisensiaatti ja kirjailija.
Henkilöhistoria
Raennon vanhemmat olivat rakennusmestari Viljo Jaakko Raento ja Terttu Annikki Kosunen. Hänen puolisonsa 1968-1989 oli Irma Anneli Aro, perheeseen syntyi kolme lasta, Pauliina (1969), Tuuli (1977) ja Kalle (1982). Raento tuli ylioppilaaksi 1966 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta 1974. Hän toimi terveyskeskuslääkärinä Joutsan seudun kansanterveystyön kuntainliitossa 1974–1980 ja teki sijaisuuksia vuoteen 1989 asti.
Kirjallinen tuotanto
Raento oli hyvin intensiivinen kirjoittaja. Hän kirjoitti hitaasti, etenkin silloin kun työskenteli lääkärintoimensa ohessa, mutta kirjat olivat hyvin valmiita, kun ne tulivat kustantajille, eikä niissä juuri ollut toimittamista. Hänen esikuviaan olivat Anton Tšehov ja Samuli Paronen. Vapaaksi kirjailijaksi hän ryhtyi saatuaan valtion kolmivuotisen apurahan, samaan aikaan vuonna 1979 julkaistiin hänen läpimurtoromaaninsa Tie.
Käsikirjoituksia
Raento laati myös käsikirjoituksia televisiolle:
Pysäköintivirhemaksu
Pysäköintivirhemaksu on maksu, joka voidaan määrätä yleensä kaupunki- ja taajama-alueella pysäköinti- ja pysäyttämissääntöjen noudattamatta jättämisestä, pysäköintikiekon käyttämättä jättämisestä, väärinpysäköinnistä tai tarpeettomasta joutokäynnistä. Arkikielessä pysäköintivirhemaksua kutsutaan usein ”parkkisakoksi”, vaikka se ei ole sakko, vaan ns. hallinto-oikeudellinen kurinpitomaksu. Pysäköintivirhemaksun määrää poliisi tai lääninhallituksen määräämä kunnallinen pysäköinninvalvoja tai hänen alaisuudessaan toimivat pysäköinnintarkastajat. Pysäköinnintarkastajat määräävät suurimman osan maksuista. Puhekielessä tarkastajat tunnetaan muun muassa nimillä parkkipirkko ja lappuliisa.
Suomessa maksu perustuu lakiin pysäköinninvalvonnasta (PysVL 17 §), ja sen suuruus on 20–80 euroa.
Pysäköintivirhemaksua ei tietyissä tilanteissa määrätä ajoneuvolle, jossa on invapysäköintilupa näkyvissä ikkunassa.
Maksumääräys ja oikausvaatimus
thumb|Puolalainen rengaslukko Pysäköintivirhemaksumääräys on ajoneuvon kuljettajalle annettava kirjallinen määräys suorittaa pysäköintivirhemaksu. Milloin kuljettaja ei ole tavoitettavissa henkilökohtaisesti, jätetään maksukehotus näkyvälle paikalle ajoneuvoon tai mikäli esimerkiksi pakenee paikalta, lähetetään pysäköintivirhemaksu ajoneuvon omistajalle tai haltijalle.
Mikäli maksua ei suoriteta annetussa maksuajassa (30 vrk), maksu on suoritettava 14 euron määrällä korotettuna. Maksu on ulosottokelpoinen ilman erillistä päätöstä. Ajoneuvon kuljettajalla, omistajalla tai haltijalla, joka katsoo pysäköintivirhemaksun aiheettomaksi, on oikeus 30 päivän kuluessa tiedoksisaannista tehdä oikaisuvaatimus pysäköinninvalvojalle (Laki pysäköinnivalvonnasta 15 §). Oikaisuvaatimus on tehtävä kirjallisesti.
Oikaisuvaatimus on tehtävä maksuajan kuluessa maksun määränneelle viranomaiselle. Jos viranomainen hyväksyy oikaisuvaatimuksen, pysäköintivirhemaksu palautetaan. Oikaisuvaatimuksen johdosta annettuun päätökseen saa edelleen hakea muutosta valittamalla hallinto-oikeuteen. Valituksen jättäminen ei kuitenkaan vapauta maksun maksuvelvoitteesta. Maksu on suoraan ulosottokelpoinen. Koska pysäköintivirhemaksu ei ole rikosoikeudellinen seuraamus, sen maksamatta jättämisestä seuraa vain ulosottomenettely ja viivästyskorkojen kertyminen sekä, mikäli maksua ei saada ulosottomenettelyssä perittyä, lisäksi maksuhäiriömerkintä. Ulosottoperuste on täytäntöönpanokelpoinen 15 vuoden ajan, minkä jälkeen se vanhentuu.
Pysäköinnintarkastajilla on käytössään kamerapuhelimet tai digikamerat, joilla voidaan kuvata pysäköintivirhemaksun kohteena oleva ajoneuvo mahdollista myöhempää valituskäsittelyä varten. Pysäköintivirhemaksun maksaa viime kädessä aina ajoneuvon haltija. Ajoneuvoa ajaneen sivullisen tulisi antaa kirjallinen tunnustus maksuvelvoitteen siirtämiseksi, mikäli näin on käynyt.
Ajoneuvoon voidaan myös asentaa rengaslukko, jolla estetään auton ajaminen ja jota ei poisteta ennen kuin tarvittavat maksut on suoritettu. Suomessa rengaslukko voidaan asentaa, jos ajoneuvolla on ennestään viisi maksamatonta pysäköintivirhemaksua.
Ranskan presidentinvaali 1981
Ranskan vuoden 1981 presidentinvaalin ensimmäinen kierros järjestettiin 26. huhtikuuta ja toinen kierros 10. toukokuuta 1981. Istuva presidentti Valery Giscard d'Estaing hävisi vaalit François Mitterrandille.
Uudenmaan Pelastusliitto
Uudenmaan Pelastusliitto ry (UPL) - Nylands Räddningsförbund rf. on pelastusalan kattojärjestö Uudenmaan alueella toimiville, paloturvallisuustyön ja väestönsuojelutyön rekisteröidyille yhdistyksille. UPL perustettiin 1952 yhdistämään vapaaehtoinen väestönsuojelu- ja paloturvallisuustyö Uudellamaalla. UPL on yleishyödyllinen kansalaisjärjestö, jonka tavoitteena on edistää uusimaalaisten omatoimista varautumista ihmisten, omaisuuden ja ympäristön turvaamiseen normaali- ja poikkeusoloissa. Toimintaamme kuuluu sopimuspalokuntien koulutus sekä turvallisuuskoulutus niin yksityisille henkilöille, yhteisöille että yrityksille. Järjestöpuolella toimintamuotojamme ovat yleinen palokuntatoiminta sekä palokuntien nais-, nuoriso - ja veteraanityö. Jäsenpalokuntia UPL:lla on Uudenmaan ja Helsingin alueelta yli sata.
UPL:n tärkeimmät yhteistyökumppanit ovat Uudenmaan pelastuslaitokset (LUP, KUP ja IUP).
UPL kuuluu jäsenjärjestönä Suomen Pelastusalan Keskusjärjestöön (SPEK). SPEK-ryhmään kuuluu 13 alueellista pelastusliittoa, jotka mm. tuottavat pelastustoimen koulutusta ja kehittävät alueensa turvallisuutta valistaen ja neuvoen.
UPL:n toimisto sijaitsee Vantaalla osoitteessa Vapaalantie 2 A 7, 01650 Vantaa.
1952 – 1962
Uudenmaan läänin palokuntaliiton perustaminen tuli ajankohtaiseksi, kun palokuntien järjestöllisen uudelleen organisoinnin yhteydessä Yleinen Palokuntaliitto muuttui Palokuntien Keskusliitoksi, johon jäseneksi liittyminen tapahtui läänin palokuntaliittojen kautta.
Kevään ja kesän 1952 aikana pidettiin Helsingin maalaiskunnan palokuntien keskustoimikunnan sekä Keravan ja lähiympäristön palopiiri ry:n edustajien yhteisiä kokouksia liiton perustamiseksi.
Uudenmaan läänin palokuntaliiton perustava kokous kutsuttiin koolle Tieteellisten seurojen talolle 21.9.1952. Kokouksessa päätettiin liiton perustaminen, hyväksyttiin liiton säännöt ja valittiin liitohallitus. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin palomestari Allan Harne vuosille 1952 –1954. Liiton toiminta keskittyi aluksi jäsenten hankintaan. Perustamisvuonna jäseninä oli 22 palokuntaa.
Uudenmaan läänin palokuntaliiton toiminnan tehostamiseksi liittokokous 15.4.1956 päätti piirijaosta. Palokuntapiirejä muodostui neljä ja piireille laadittiin johtosäännöt.
Piirijaossa noudatettiin myös kaukoavustusalueiden toiminnallisia rajoja.
Koulutustoiminta alkoi palokuntaleirien ja suurpaloharjoitusten sekä kilpailujen järjestämisillä. Leirit olivat yhteisiä miehille ja palokuntapojille. Kurssitoimintaa vaikeutti kuitenkin varojen puute. Palosuojelurahasto ryhtyi vuonna 1958 antamaan varoja kurssitoimintaan Palokuntien Keskusliiton kautta ja tämä avustus helpotti koulutuksen ja kurssien järjestämistä.
Uudenmaan palokuntaliiton ensimmäiseksi sihteeri/toiminnanjohtajaksi valittiin Johan Rosenberg 1952 – 1953. Häntä ovat seuranneet Victor Wiceen 1954 - 1955, Harri Virranne 1956 ja Veikko Toivonen 1956 – 1964. Liiton puheenjohtajana toimi Ilmari Vesihiisi vuosina 1954 –1964.
Uudenmaan palokuntaliiton 10-vuotisjuhla pidettiin hotelli Klaus Kurjessa 15.4.1962. Vuosijuhlan yhteydessä vihittiin liiton lippu, jonka Palokuntaliiton Naistoimikunta oli teettänyt ja lahjoittanut.
Jäsenpalokuntia oli vuoden 1962 lopulla yhteensä 126 ja kannatusjäseniä 27 kuntaa.
1963 – 1972
Toisen toimintavuosikymmen aikana Uudenmaan palokuntaliiton toiminta vakiintui. Palokuntapiirit toimivat omilla alueillaan järjestäen koulutusta ja suurpaloharjoituksia. Liiton toimintaan on vaikuttanut ainakin valtakunnallinen hanke vuonna 1968, kun Palokuntien Keskusliiton ja Suomen Palosuojeluyhdistyksen toiminnot yhdentyivät Suomen Palontorjuntaliitoksi. Tästä seurasi mm. Suomen Palontorjuntaliiton mallisääntöjen aiheuttamat muutokset lisäyksillä että, nimi tulee olla suomen- ja ruotsinkielinen, kotipaikka Helsinki ja hallitukseen puheenjohtajan lisäksi kuului 15 jäsentä. Palontorjuntaliiton edustaja oli liiton kevätkokouksessa 1971 kuulemassa, kuinka Suomen Palontorjuntaliiton mallisäännöt on otettu huomioon.
Liiton puheenjohtajina toimivat Ilmari Vesihiisi 1963 – 1964 ja Veikko Toivonen 1965 – 1973. Liiton sihteeri/toiminnanjohtajana toimi Veikko Toivonen 1963 – 1964 ja toiminnanjohtajina Leo Johansson 1965 – 1969 sekä Carl von Bell 1969 – 1974.
Liitossa oli vuoden 1972 lopulla varsinaisia palokuntajäseniä 160 ja kuntajäseniä 29.
1973 – 1982
Liiton kolmas toimintavuosikymmen on toiminnallisesti ollut verrattain tasaista. Jonakin vuonna oli havaittavissa notkahdusta palokuntakoulutuksessa osanottajien vähyydestä johtuen, mutta toiminta on jatkunut.
Vuosittain on liiton hallitus antanut suurkiitokset naistyölle, jonka toiminta on ollut erittäin aktiivista. Vuonna 1976 palokuntanaiset ovat todenneet omassa toimintakertomuksessaan, että uudessa palo- ja pelastustoimilaissa olemme samanarvoisia miesten kanssa, enää ei puhuta miehistä, vaan henkilöistä.
Voidaan todeta tasa-arvon saavuttaneen myös Uudenmaan läänin palokuntaliittoon.
Henkilövaihdokset niin puheenjohtajien kuin toiminnanjohtajien kohdalla olivat liiton toiminnan vilkkaimmat. Puheenjohtajina toimivat Veikko Toivonen 1973, Urpo Vihanto 1974 – 1975, Victor Wiceen 1976 – 1978, Carl von Bell 1979 – 1980 ja Kalevi Miettinen 1981 – 1982. Toiminnanjohtajina toimivat Carl von Bell 1973, Antti Kotaviita 1974 – 1976, Jaakko Aaltonen 1977 – 1980 ja Carl von Bell 1981- 31.1.1989.
Liiton jäsenmäärässä oli havaittavissa pientä laskua ja vuoden 1982 lopussa oli varsinaisia palokuntajäseniä 143 ja kuntajäseniä 31.
1983 - 1992
Uudenmaan läänin palokuntaliiton neljäs toimintavuosikymmen alkoi valmistelulla liiton nimenmuutokseen. Uudeksi liiton nimeksi tuli Uudenmaan läänin palontorjuntaliito - Nylands läns brandvärnsförbund ry. Vuosikertomuksessa todetaan, että uusi nimi vastaa paremmin sitä laajempaa toimintakenttää mitä liitolla nykyään on. Palokuntanaisten toiminta on ollut lujaa työntekoa niin omaa jäsenistöä kohtaan kuin myös kohdennettuna ulkopuolisiin. Palokuntanuorisotyö on myös todettu vilkkaaksi.
Liiton sääntömuutos aiheutti myös sen, että liiton hallituksen jäsenmäärä pieneni yhdeksään jäseneen.
Palokuntanaiset ottivat koulutusohjelmaan Kodin paloturva koulutuspaketin.
Liiton koulutusrintamalla koulutusta on ryhdytty antamaan myös vakinaiselle henkilöstölle täydennyskoulutuksena.
Uutena aluevaltauksena voidaan pitää liiton osallistumista valtakunnallisille Venemessuille 1988 ja liiton osastolla oli kävijöitä tungokseen asti. Vuoden 1988 lopussa alkoi haku myös kokopäiväisen toiminnanjohtajan sekä osa-aikaisen toimistovirkailijan palkkaamiseksi.
Valtiovalta aiheutti liiton toimintaan pieniä yllätyksiä 1990. Sisäasiainministeriön päätös puolivakinaisen palokunnan sivutoimisen henkilöstön ja sopimuspalokunnan sammutus- ja pelastustyöhön osallistuvan henkilöstön kelpoisuuteen. Päätökseen liittyvässä muistiossa todetaan, että voimassa olevien säädösten perusteella kunta huolehtii kunnallisten palokuntien sivutoimisen ja vapaaehtoisen miehistön perus – ja täydennyskoulutuksen järjestämisestä. Koulutuksen painopiste suunnattiin kouluttajakoulutukseen, jotta kuntien järjestämien tai lääninliitolta tilaamien peruskurssien ohjelmat, opetusaineistot ja koulutustaso olivat yhdenmukaiset. Tavoitteisiin kuitenkin päästiin. Toinen valtiovallalta tullut muutos koski palosuojelurahaston päätöstä pienentää anottuja määrärahoja ja ettei avustusta saa käyttää päätoimisen henkilöstön täydennyskoulutukseen. Koulutussuunnitelmat tarkistettiin ja koulutus saatiin toteutettua suunnitellulla tavalla.
Liiton puheenjohtajana on toiminut Matti Ylätupa 1983 – 1997.
Liiton toiminnanjohtajina ovat toimineet Carl von Bell 1983 – 31.1.1989 ja Kauko Salonaho 1.2.1989 – 31.8.1994. Toimistovirkailijoina ovat toimineet Tuuli Sundell 6.2.- 4.4.1989 ja Marja – Leena Vilhunen 10.4.1989 - 2012.
Liiton jäseninä oli vuoden 2020 alussa varsinaisia palokuntajäseniä 103, muita yhdistysjäseniä 12 ja yritysjäseniä 22.
1993 – 2002
Viides toimintavuosikymmen alkoi jälleen kerran muutoksilla. Valtakunnallisesti elettiin aikaa, jolloin vuoden 1992 lopussa olivat Suomen palontorjuntaliitto ja Suomen väestönsuojelujärjestö lopettaneet toimintansa ja Suomen Pelastusalan keskusjärjestö aloitti toimintansa 1993 alkaen. Uudenmaan läänin palontorjuntaliitossa tehtiin myös työtä uudistukselle. Vuoden 1993 syyskokouksessa uudeksi liiton nimeksi tuli hallituksen ehdotus Uudenmaan Pelastusliitto – Nylands Räddningsförbund. Äänestys oli tiukka. Muutoin läänin alueen yhdistyminen jäi vielä toteutumatta vuoden 1993 aikana ja lopullisesti uudet säännöt ja nimi otettiin käyttöön 29.5.1994. Aluetasolla käytännön yhdentyminen tapahtui siten, että entinen palokuntapiiri ja entinen väestösuojeluyhdistys yhdistivät toimintansa, ja näin muodostui alueellinen pelastusyhdistys, joka jatkoi sekä piirin että VSS - yhdistyksen työtä. Ensimmäisinä pelastusyhdistyksinä liiton jäseniksi hyväksyttiin Länsi – Uudenmaan pelastusyhdistys ja Vantaan pelastusalan yhdistys.
Liiton keskeisimpänä tehtävänä on ollut koulutuspalvelujen tuottaminen. Pääpaino koulutuksessa on ollut sivutoiminen ja vapaaehtoinen henkilöstö ja uutena mm. varautumiskoulutuksen kouluttajakoulutuksen aloittaminen.
Liiton toimisto toteutti prosessin, jolla liiton toiminta saatiin näkyvämmäksi ja samanaikaisesti tapahtui toimiston muutto näkyvämmälle toimipaikalle Albertinkadulle Helsingin keskustaan.
Liiton koulutuksen ohella tiedotus ja valistus ovat tulleet vakiintuneeksi toiminnaksi. Valtakunnallisiin Nou Hätä- ja Exit- valistuskampanjoihin on osallistuttu aktiivisesti.
Toimintojen lisääntyessä liiton hallitus päätti palkata koulutussihteeriksi Anne Sepposen vuoden 1997 alusta alkaen ensin puolipäiväisenä ja syksyllä kokoaikaisena. Vuoden 1998 kesäkuussa palkattiin liittoon koulutuspäälliköksi Tomi Timonen vakinaiseen työsuhteeseen. Liiton organisaatiouudistus, missä liiton ja aluejäsenten toimintojen yhteen sulauttaminen tapahtui, toteutettiin vuoden 1999 aikana ja uusi organisaatio aloitti uudella vuosituhannella. Alueyhdistyksissä vakinaisessa työsuhteessa olleet Heikki Aalto ja Markku Savolainen siirtyivät liiton palvelukseen. 1.1.2000 palokuntakoulutuspäällikkönä aloitti Markku Savolainen (-24.12.2010) ja 1.1.2000 varautumisen koulutuspäällikkönä Heikki Aalto (-31.3.2001). 1.4.2001 varautumisen koulutuspäällikkönä aloitti Aulis Partanen (2001-30.11.2021). Palokuntakoulutuspäällikkönä toimii Johanna Vuorensyrjä (2011- ) ja järjestöpäällikkönä Sari Tuuri-Salonen (2012- ).
Uudenmaan Pelastusliitto ja Länsi – Suomen Pelastusliitto perustivat 1999 aikana Safe Sec Oy nimisen yhtiön, johon vuoden 2000 alusta siirrettiin liitojen yritysturvallisuuskoulutus ja – konsultointi. Yhtiön kautta saatiin eriytettyä varsinainen yleishyödyllinen ja aatteellinen toiminta liiton toiminnaksi ja muu mm. liiketoiminta hoidetaan yhtiön toimesta. Vuoden 1999 lopussa Tomi Timonen ja Anne Sepponen siirtyivät Safe Sec Oy:n palvelukseen. Safe Secin osakekanta myytiin 2007 ja vuodesta 2008 liitto on itsenäisesti järjestänyt koulutustoimintaa myös yrityksille.
Palokuntanaistyö ja palokuntanuorisotyö ovat jatkaneet menestyksellistä toimintaa koko toimintavuosikymmenen aikana. Viimevuosien palokuntaleireille on osallistunut vuosittain viidestäsadasta seitsemäänsataan nuorta.
Liiton puheenjohtajat ja toiminnanjohtajat
Liiton puheenjohtajina ovat toimineet Matti Ylätupa 1993 – 1997 (k. 21.5.2017), Veijo Nuppola 1998 - 2015 ja Jyrki Landstedt 2015 -.
Liiton toiminnanjohtajina ovat toimineet Kauko Salonaho 1993 – 31.8.1994, Ari Keijonen 1.10.1994 – 18.3.2002 ja Tomi Timonen 19.3.2002 - 31.12.2006 (alussa puolitoimisesti ja myöhemmin kokopäiväisenä), Frans Schaper 1.1.2007 - 31.12.2007, Markku Virtanen 1.1.2008 - 31.12.2017, Pekka Vänskä 1.1.2017 - 31.1.2020, Mika Gröndahl 16.1.2020 -30.4.2020, Teresa Pentikäinen 3.8.2020-12.3.2022 (vapaalla 12.3.2022-31.3.2023), Sanna Airaksinen 1.3.2022-.
Liiton lippu
Silkkikankaisen lipun pohjaväri on valkoinen. Vasemmassa osassa on vanha Uudenmaan läänin vaakuna. Vaakunassa on sinisellä pohjalla keltainen, vasemmalle kulkeva, kahden soudettava vene. Veneen ylä- ja alapuolella on vaakunan levyinen, jokea kuvaava valkoinen aaltoviiva. Vaakunan päällä on kultainen, jalokivin koristeltu kruunu. Vaakunan alapuolella on palokuntatoimintaa symboloiva nahkakaski, jonka takana on ristikkäin asetetut kaksi punavartista palokirvestä. Oikeassa reunassa on ylhäältä alas asti jatkuva keltainen liekkikuvio.
Lipun varsi on puolihimmeällä lakalla käsiteltyä mäntyä. Kaksiosainen varsi liitetään yhteen ruostumattomasta teräksestä valmistetulla holkilla. Nuppi on pyöreä puinen nuppi.
Alkuperäinen lippu on valmistunut vuonna 1962, ja sen suunnitteli liiton puheenjohtaja Ilmari Vesihiisi. Lipun on valmistunut rouva Alli Häkkänen, Jokelan VPK:sta. Nuppi on ollut ruostumattomasta teräksestä valmistettu, kehyksiin leikattu liekkikuvio. Nupin juuresta on roikkunut kaksi noin metrin mittaista keltaista silkistä punottua tupsupäistä nyöriä. Lipun kankaan lahjoitti Tikkurilan Silkki Oy. Tangon ja nupin valmisti palomestari E. Suominen. Nupin on suunnitellut liiton toiminnanjohtaja Veikko Toivonen. Tammisen tangon lahjoitti Pohjoinen Piiri liiton täyttäessä 10 vuotta. Lippu naulattiin 15. huhtikuuta 1962 Uudenmaan läänin Palokuntaliiton liittohallituksen kokouksen yhteydessä.
Pelkosen komissio
Pelkosen komissio oli lehtori Lauri Pelkosen johtama komissio, joka kävi tarkastamassa inkeriläisten elinolosuhteita saksalaisten valtaamalla alueella Inkerissä 1942. Komission työn tuloksena inkeriläiset päätettiin siirtää Suomeen.
Saksan vallattua Länsi- ja Keski-Inkerin edetessään kohti Leningradia inkeriläisemigranttien perustama Inkerin asiain hoitokunta toivoo, että Inkeri liitettäisiin Suomeen. Saksalaiset puolestaan haluavat nälänhädän uhan vuoksi poistaa inkeriläissiviilit pois Wehrmachtin hallitsemalta sotatoimialueelta, ja aloittivat inkeriläisten kortistoinnin marraskuun puolesta välistä 1941. Saksan Helsingin suurlähettiläs Wipert von Blücher ehdotti 9.12.1941, että Suomi ottaisi vastaan 50 000 inkeriläistä.
Elintarviketilanteen muututtua heikoksi Saksan valtaamalla Inkerinmaalla SS-Brigadeführer Walter Stahlecker vieraili Suomessa 20.1.1942 kertoen saksalaisten väestönsiirtosuunnitelmista ja inkeriläisten nälänhädästä. Hän suhtautui myönteisesti inkeriläisten siirtämiseen Suomeen, mutta piti asiaa poliittisena, minkä vuoksi aikomusta ei voinut julkaista ilman poliittisen päätöksenteon vahvistusta. Suomalaiset päättivät lähettää asiaa tutkimaan Pelkosen komission, johon kuuluivat lehtori Lauri Pelkonen, pastori Juhani Jääskeläinen, valtiollisen poliisin esittelijä Kaarlo Stendal sekä kapteeni Jukka Tirranen Itä-Karjalan sotilashallinnosta.
Komission palattua Inkeristä se totesi hädänalaisimmassa tilanteessa olevan 6 000 lähinnä rintamaa oleva asukkaan, jotka tulisi evakuoida Viroon. 10 000 komission mukaan pitäisi avustaa kotipaikoillaan ja avuntarpeetta oli sen arvioiden mukaan noin 40 000–50 000 inkeriläistä. Tältä pohjalta Suomen ulkoasiainministeriö toimittaa Saksan Helsingin suurlähettiläs Wipert von Blücherille 16.2.1942 tiedoksiannon toivoen Saksan suorittavan inkeriläisten auttamisen.
Suomen elintarviketilanne muodostui kireäksi keväällä 1942. Kesällä 1942 183 000 karjalaista kuitenkin pääsi muuttamaan takaisin saaduille alueille luovutettua Karjalaa ja Suomea uhkaa työvoimapula. Suomen hallituksen kielteisyys inkeriläisten vastaanottamiselle lieveni ja Suomen Berliinin suurlähettiläs T. M. Kivimäki ehdotti 10 000:n inkeriläisen tai virolaisen maanviljelijän siirtämistä Suomeen työvoimaksi. 20 000 inkeriläistä oli jo paennut Viroon heikkoa elintarviketilannetta Inkerissä.
Pelkosen komission työtä jatkoi Helasen komissio, joka meni tutkimaan asiaa 19.2.1943 Suomen hallituksen kiinnostuttua inkeriläisten työvoimasta.
Neuvostoliiton 15. armeija
'''Neuvostoliiton 15. armeija''' oli puna-armeijan kenttäarmeija toisessa maailmansodassa. 15. armeija oli mukana muun muassa talvisodassa 12.2.–13.3. osana kahdeksatta armeijaa. Talvisodan jälkeen armeija puolusti Neuvostoliiton Kaukoidän rajoja kesäkuusta 1940 elokuuhun 1945 asti.
Arvajanjoen valuma-alue
Arvajanjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.26) on Kymijoen vesistön (14) Suur-Päijänteen alueessa (14.2) sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue. Valuma-alueen vedet virtaavat alas Arvajan reittiä myöten ja laskevat Päijänteeseen Arvajankoskessa. Päijänne kuuluu Päijänteen alueeseen (14.22).
Vesistöalueen sijainti
Arvajanjoen valuma-alueen pinta-ala on 259,75 neliökilometriä ja sen järvisyys on 13,51 %. Vesistöviranomaisten VALUE- verkkopalvelu antaa pinta-alaksi 263 neliökilometriä. Valuma-alueen koko on noin 25 kilometriä pitkä ja noin 20 kilometriä leveä. Se sijaitsee Kymijoen vesistön länsilaidalla ja sillä on yhteinen vedenjakaja Kokemäenjoen vesistön (35) kanssa. Kokemäenjoen vesistö ulottuu valuma-alueen länsi ja lounaispuolelle. Muissa suunnissa sitä ympäröi Päijänteen alueeseen (14.22) kuuluvia valuma-alueita ja lännessä Päijänteen lähialueen (14.221) vesistöjä. Näitä pienempiä valuma-alueita ovat pohjoisessa Kurujoen–Nytkymenjoen valuma-alueen (14.226), kaakossa Iso-Pihlajajärven valuma-alueen (14.225) ja etelässä Lummennen ja Vesijaon valuma-alueen (14.25) valuma-alueet. Arvajanjoen valuma-alue sijaitsee Pirkanmaan Kuhmoisten ja Keski-Suomen Jämsän alueilla.
Pääuoma
Edellä selitetty Arvajan reitti muodostaa valuma-alueen pääuoman alajuoksun, joka sijaitsee vesistöalueissa Arvajan alue (14.261) ja Pälämän alue (14.262). Pääuoman yläjuoksu sisältyy Isojärven valuma-alue (14.263), jonka valuma-alue on vielä niinkin suuri kuin 156,02 neliökilometriä. Isojärvellä viranomaisten vesireittikaaviossa Kiviselällä yhtyy Isojärvenlahden ja Janaselän suunnilta tulevat reitin toisiinsa. Niiden valuma-alueiden pinta-alat ovat vastaavasti 34 ja 122 neliökilometriä. Kun viranomaisten vesireiteillä ei Vahterinsalmessa ole valuma-aluetta määrtetty, jää pääuoman vaihtoehdoksi Vahterinsalmen tai Ouninpohjan suunta. Vain Ouninpohjalle johtaa tilastoitava vesireitti ja sen pinta-ala järvialtaan ulkopuolella on 29 neliökilometriä. Tässä ei oteta lopullisesti kantaa, kumpi latvareitti kuuluisi viralliseen pääuomaan. Kummankin reitin pituus järvenselkiä pitkin olisi kartoista mitattuna yli 17 kilometriä ja Ouninpohjan metsäpuroja pitkin lisäksi 7,4 kilometriä. Pääuoman pituus on Päijänteeltä Isojärven pohjoisrannoille noin 36 kilometriä ja mahdollisen metsäpuron reitin kanssa yli 43 kilometriä.
Vesistöalueen jako
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat neljä aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen alajuoksulta luetellussa järjestyksessä :
Vesistöalueen maankäyttö
Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 82,4 %, maatalousalueita 2,5 %, kosteikkoja ja soita on 0,2 % ja rakennettuja alueita on 2,1 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 12,7 %.
Eureka Tower
thumb|Eureka Tower Eureka Tower on pilvenpiirtäjä Melbournessa, Australiassa. Asuinkäytössä oleva rakennus rakennettiin vuosina 2001–2006, ja sen suunnittelusta vastasi arkkitehtitoimisto Fender Katsalidis Architects. Rakennuksen rakentamisesta vastasi puolestaan rakennusyhtiö Grocon. Pilvenpiirtäjä yltää 297,3 metrin korkeuteen, ja siinä on maanpäällisiä kerroksia 91. Lisäksi maan alla sijaitsee yksi kerros.
Eero Ahola
Eero Pellervo Ahola (s. 10. lokakuuta 1940) on vihtiläisen Karprint-lehtitalon päätoimittaja ja hallituksen puheenjohtaja.
Ahola valmistui toimittajaksi 1962 ja ryhtyi itsenäiseksi yrittäjäksi perustamalla paikallislehden Karkkilaan vuonna 1962. Seuraavana vuonna hän perusti paikallislehtipainon ja laajensi kustannustoimintaansa Helsinkiin 1974. Ensimmäiset hänen perustamansa aikakauslehdet olivat vuonna 1975 Suomen Kiinteistölehti, Talomestari ja Uusi Autokuvalehti mr Motor.
Ahola on kustantanut pitkään paikallislehtiä. Karprint kustansi ja kustantaa niitä myös Lohjalla, Salossa, Suomusjärvellä, Karjaalla, Hangossa, Nurmijärvellä, Lopella sekä Forssassa.
Vuonna 1977 Ahola osti Vihdistä Luoteis-Uusimaa-paikallislehden ja sen kirjapainon. Yrityksen päätoimipaikka siirtyi uuteen toimitaloon eteläiseen Vihtiin Turun väylän ja Porin valtatien risteykseen. 1980-luvulla Ahola omisti myös Etelä-Pohjanmaan Alavudella toimivan kirjapainon ja sen kaksi paikallislehteä: Viiskunta ja Härmät. 2000-luvulle tultaessa Karprint keskittyi valtakunnallisten erikoisaikakauslehtien kustantamiseen. Karprintin 14 lehdestä vanhin on Aholan vuonna 1975 perustama kiinteistöalan ammattilehti Kiinteistö ja Isännöinti.
Ahola jatkaa edelleen kaupallisten kirjapainotuotteiden valmistamista Karprintin kirjapainossa sekä oman ydinalueensa paikallislehtien kustantamista. Ahola on hankkinut tilauspohjaisten paikallislehtien lisäksi, noin neljännesvuosisata sitten, Helsingin alueelle 1960-luvulla perustettuja kaupunkilehtiä, joiden toiminta jatkuu vakaana. Kustannusyhtiön toimitusjohtajana vuodesta 2006 on toiminut Juha Ahola sekä päätoimittajan tehtävissä Mari Ahola-Aalto ja Reetta Ahola.
Vihdin Yrittäjät ry palkitsi Eero Aholan vuonna 1995 Vuoden yrittäjänä.
Työsuojelujupakka
Tammikuussa 2015 Länsi-Uudenmaan käräjäoikeus tuomitsi Eero Aholan neljän kuukauden ja toimitusjohtaja Juha Aholan kolmen kuukauden ehdollisiin vankeusrangaistuksiin työturvallisuusrikoksesta. Karprint tuomittiin maksamaan yhteisösakkoa 40 000 euroa. Tuomioiden taustalla olivat Karprintin tiloissa Vihdissä pitkään jatkuneet homeongelmat. Lisäksi johto oli kohdellut työntekijöitä epäasiallisesti. He olivat muun muassa painostaneet työntekijöitä tulemaan sairauslomaltaan töihin sekä haukkuneet ja vähätelleet heitä. Aholat ja Karprint määrättiin maksamaan 13 työntekijälle yhteensä lähes 70 000 euron korvaukset.
Jäsenyydet
Paikallislehtien Liiton puheenjohtaja, Pienteollisuuden keskusliiton varapj, Helsingin kauppakamarin hallituksen jäsenyys, Paikallisradioliiton hallituksen jäsenyys.
Monista luottamustehtävistä seurasi erilaisiin työryhmiin osallistumiset, joista voidaan mainita yhtenä valtioneuvoston asettaman postimaksulautakunnan jäsenyys. Lautakunnan tehtävänä oli valtionvarainministeriön postilaitoksen, sekä kolmen eri lehtijärjestön kesken vuosittain postilaitoksen perimien lehtien jakelupalkkiot.
Al Arbour
Alger Joseph ”Al” Arbour (1. marraskuuta 1932 Sudbury, Ontario, Kanada – 28. elokuuta 2015 ) oli kanadalainen jääkiekkoilija ja valmentaja. Hän johdatti valmentajana New York Islandersin neljään peräkkäiseen Stanley Cup -voittoon.
Pelaajaura
Arbour oli pelipaikaltaan puolustaja. Hän aloitti uransa 1957 Detroit Red Wingsissä. Myöhemmin hän pelasi Chicago Black Hawksissa, Toronto Maple Leafsissa ja St. Louis Bluesissa. Pelaajauransa aikana hän voitti Stanley Cupin neljästi.
Valmentajaura
Aluksi Arbour pisti joukkueen puolustuksen kuntoon, ja joukkue päästi alle 100 maalia kaudessa. Joukkueen taso alkoi pikkuhiljaa nousta, ja Arbour voitti Jack Adams Awardin 1979. Vuonna 1980 Islanders voitti ensimmäisen Stanley Cup -mestaruutensa. Islanders voitti seuraavat kolme mestaruutta, ja pelasi vielä finaalissa kaudella 1984–1985, mutta hävisi alkavalle Edmonton Oilersin dynastialle. Arbour lopetti valmentajanuransa Kauden 1985–1986 jälkeen, ja siirtyi Islandersin organisaatioon.