cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Linnake (elokuva)
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti, ettei Roland Joffé suoriudu vaikeasta ohjaustyöstään aivan moitteitta: ”Henkilökuvat ja tapahtumat ova kiinnostavia, maisemakuvaus todella upeaa, mutta jotakin kirjallista ja jähmeää toteutukseen on vielä jäänyt.” Fränti kehui Jeremy Ironsin roolityötä, mutta kirjoitti ettei Robert De Niro ehkä ole paras valinta rooliinsa. ”Linnake on klassisen kaavan mukaan tehty asiaelokuva, jossa ajatusten ja kuvien filosofia ei ole aina tasapainossa. Rohkeuden puutteesta sen tekijöitä ei voi syyttää, kaikkineen he ovat myös avanneet melko täyteläisen näkymän historiaan, jonka raaimpiakaan kuvia jälkeen tulevat sukupolvetkaan eivät voi kieltää.”
Suomen Kuvalehdessä Ywe Jalander kirjoitti Linnakkeen olevan sisäisesti ristiriitainen elokuva: ”Se tuo esille monia ajankohtaisia ja tärkeitä kysymyksiä, mutta tekee sen muodossa, joka vesittää ne viihteen välikappaleiksi.” Hän moitti komeiden Iguassun putousten saavan tarinassa liian suuren osan ja piti loppupuolen taistelukohtausta itsetarkoituksellisena ja turhana. ”Linnakkeen jakomielisyys vie pohjan katsojan luottamukselta käsikirjoittajaa ja ohjaajaa kohtaan. Uskonto, moraali ja ongelmat ovat muuttuneet kauppatavaraksi.”
Video-oppaassa vuodelta 1994 Ilkka Jauhiainen luonnehtii Linnaketta laadukkaaksi mutta asetelmaltaan hieman liian itsestään selväksi ja pateettiseksi. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä.
FaceTime
FaceTime on Applen videopuheluohjelma. FaceTime vaatii iOS-laitteen, joka on julkaistu iPhone 4:n jälkeen (iPhone 4, iPod Touch 4. sukupolvi, iPad 2, Kolmannen sukupolven iPad, iPad mini) tai Mac-tietokoneen, jossa on Mac OS X 10.6.6 tai uudempi ja iSight kamera. FaceTime toimii myös 3G-yhteydellä uusissa iPhone (4S ja 5) sekä iPad (3. sukupolvi) laitteissa. FaceTimella soittaminen on ilmaista, mutta tarvitsee data-yhteyden toimiakseen, joka voi olla maksullinen. iPad 2 Facetime ei toimi 3G-dataliittymällä vaan vaatii Wi-Fi verkon toimiakseen.
Historia
FaceTime esiteltiin 7. päivänä kesäkuuta Steve Jobsin WWDC 2010 -puheessa. FaceTime Macille esiteltiin Back to the Mac -tapahtumassa 20. päivä lokakuuta, jolloin ohjelman beta-versio tuli ladattavaksi. Ensimmäinen vakaa Mac-versio FaceTimesta tuli 24. helmikuuta Mac App Storeen. Maaliskuun 2. päivänä tuli FaceTime iPad 2 -laitteelle, jossa on etu- ja takakamerat FaceTimea varten.
Toteutus
FaceTimella voi tehdä puhelun Macista Maciin, iOS-laitteesta iOS-laitteeseen, tai iOS-laitteesta Maciin. Edellisen sukupolven iPhone tai iPod Touch ei ole yhteensopiva FaceTimen kanssa. FaceTimea ei voi käyttää muilla kuin Applen laitteilla. FaceTimea voi käyttää Jailbreakatulla laitteella 3G-verkon kanssa. FaceTimen käyttöön vaaditaan molemmilta osapuolilta Apple ID.
Anopinistuin
pienoiskuva|[[Ford Model A (1927-1931)|Ford A-mallin roadster-muunnelman anopinistuin.]] Anopinistuin on vanhoissa coupé- ja avomallisissa autoissa käytetty lisäistuin, joka on sijoitettu varsinaisen matkustamon ulkopuolelle. Se oli yleinen etenkin 1930-luvulla valmistetuissa amerikkalaisissa kaksipaikkaisissa autoissa. Britanniassa anopinistuimella varustettua korimallia kutsuttiin 2/4-paikkaiseksi.
Varhaiset mallit olivat kokoontaitettavia istuimia. Myöhemmät anopinistuimet oli upotettu ajoneuvon korirakenteeseen ja istuimen suojaluukku toimi selkänojana.
Tommi Lanki
Tommi Sakari Lennart Lanki (s. 10. tammikuuta 1969 Kotka) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija. Hän toimi Suomen Koripalloliiton toiminnanjohtajana vuosina 2007–2008.
Ura
Langen kasvattajaseura on Kotkan Pojat (KoPo). Hän aloitti pääsarjauransa kaudella 1986–1987 KTP:ssä. Hän edusti seuraa kolme kautta ja voitti sinä aikana Suomen-mestaruuden ja koripallon Suomen cupin. Vuonna 1989 Lanki siirtyi HoNsUn pääsarjajoukkueeseen muttei saavuttanut seurassa mestaruuksia. Hän vaihtoi seuraa Lahden Namikaan vuonna 1994 ja voitti heti Suomen cup-mestaruuden. Kaudella 1995–1996 hän teki pääsarjassa 19,7 pistettä ottelua kohden, mikä oli hänen uransa korkein pistekeskiarvo. Kauden 1999–2000 jälkeen Lanki lopetti pääsarjauransa. Kauden päätteeksi hän voitti toisen Suomen-mestaruutensa.
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1978
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1978 oli vuonna 1930 perustetun Mestaruussarjan 47. kausi. Kaudella 1978 Mestaruussarja pelattiin 12 joukkueen kaksinkertaisena sarjana.
Mestaruussarjan ja Suomen mestaruuden voitti HJK, joka varmisti 12. mestaruutensa viimeisellä kierroksella, kun se otti ratkaisevan pisteen 1. lokakuuta Jorma Virtasen ja Pasi Rautiaisen maaleilla 2–2-tasapelissä Hakaa vastaan. Viimeisiksi sijoittuneet Kiffen ja OTP putosivat I divisioonaan.
Mestaruussarjan maalikuninkuuden kaudella 1978 voitti HJK:n Atik Ismail 20 maalilla. Palloliitto valitsi vuoden 1978 jalkapalloilijaksi Mestaruussarjassa pelanneen HJK:n hyökkääjä Miikka Toivolan. Mestaruussarjan yleisömäärä kaudella 1978 oli yhteensä 186 349 henkeä eli keskimäärin 1 412 katsojaa ottelua kohti. Kauden suurin yleisömäärä nähtiin 1. lokakuuta Olympiastadionilla pelatussa ottelussa HJK–Haka, kun ottelua saapui seuraamaan 9 800 katsojaa.
Haka hävisi kaudella 1978–79 Euroopan Cupin ensimmäisen kierroksen otteluparinsa neuvostoliittolaiselle Dynamo Kiovalle yhteismaalein 1–4. KuPS voitti UEFA Cupin ensimmäisen kierroksen otteluparinsa tanskalaista B 1903:a vastaan yhteismaalein 6–5. Toisella kierroksella KuPS hävisi tanskalaiselle Esbjergille yhteismaalein 1–6. KuPS oli ensimmäinen suomalaisjoukkue, joka eteni seuraavalle kierrokselle UEFA Cupissa. SePS:in konkurssin jälkeen perustettu Sepsi-78 ei osallistunut Cup-voittajien cupiin.
Sarjataulukko
Lähde: Jalkapallokirja 1979
(M) = Suomen mestari; (P) = Putoaja
Maalintekijät
Lähde: Jalkapallokirja 1979
Yleisömäärät
Lähde: Jalkapallokirja 1979
Suomen mestarit
Lähteet: Jalkapallokirja 1981 ; Pelimiehet. Suomen jalkapallon pelaajatilastot 1930–2006 ; Kaleva
Kauden aikana joukkueessa pelasivat myös #19 Eero Virta (mv, 2/0), #6 Matti Kinnunen (9/0), #13 Juha Dahllund (8/0), #15 Adil Ismail (3/0), #17 Matti Lahtinen (1/0), #18 Pekka Kaartinen (8/0) ja Risto Salomaa (3/0).
Euroopan Cup
1. kierros
Dynamo Kiova voitti yhteismaalein 4–1.
Cup-voittajien cup
SePS:in konkurssin jälkeen perustettu Sepsi-78 ei osallistunut Cup-voittajien cupiin.
UEFA Cup
1. kierros
KuPS voitti yhteismaalein 6–5.
2. kierros
Esbjerg voitti yhteismaalein 6–1.
Joseph Brant
Joseph Brant (maaliskuu 1743 Cuyahoga, Ohiolaakso – 24. marraskuuta 1807 Burlington, Ontario) oli mohawkien sotapäällikkö ja valtiomies. Hänen omakielinen nimensä oli Thayennedanagea, ja avioliiton kautta hänestä tuli englantilaisen sir William Johnsonin lanko. Brant johti irokeesien joukkoja Englannin armeijan everstinä Yhdysvaltain vapaussodassa. Hän edusti oman aikakautensa kuuluisimpia intiaanijohtajia ja tapasi muun muassa Yhdysvaltain presidentti George Washingtonin ja Englannin kuningas Yrjö III:n. Vapaussodan päätyttyä Brant jatkoi 1780-luvulla irokeesien puolestapuhujana ja yritti samalla elvyttää taistelujen aikana hajonnutta liittokuntaa.
Syntymä ja nuoruus
Joseph Brant syntyi todennäköisesti maaliskuussa 1743. Hän nimekseen annettiin Thayennedanagea (kaksi yhteen sidottua puukeppiä). Hän oli äitinsä puolelta periytyvän susi-klaanin jäsen. . Vuosi syntymänsä jälkeen Thayennedanagea kastettiin Anglikaanisen kirkon jäseneksi ja hän sai nimen Joseph Brant. Kaksi valtionkirkon pappia, jotka tunsivat Brantin läheisesti, ovat kertoneet eri tarinat hänen alkuperästään. Anglikaanisen kirkon lähetystyöntekijä John Stuart kertoi, että Joseph ei ollut merkittävästä perheestä. Köyhäinkoulun perustaja pastori Eleazar Wheelock puolestaan väitti, että Joseph tuli selvästi erottuvasta suvusta. Josephin äidistä Margareth Brantista on useita havaintoja. Pojan isäksi yleisemmin väitetystä Peter Tehonwaghkwangearahkwasta sen sijaan ei löydy juuri tietoja. Josephin sisarpuoli Molly Brant ja hänen veljensä tunsivat pelkän nimen. Kukaan mohawk ei tuntenut häntä. Hyvin pian Josephin syntymän jälkeen pojan isän uskotaan kuolleen vaikeaan epidemiaan.
Kenraali Philip Schuylerin kuulemien huhujen mukaan Joseph oli pohjoisten intiaanien yli-intendentti William Johnsonin puoliverinen poika. Joseph ei itse puhunut vanhemmistaan. Vain kerran hänen tiedetään maininneen, ettei hänen isänsä jättänyt mitään merkkejä itsestään. Joseph tutustui jo nuorena Johnsoniin, joka huolehti hänen siviili- ja sotilaallisesta koulutuksestaan. Seitsenvuotisessa sodassa nuori Joseph oli jo 13-vuotiaana Johnsonin oppipoikana hakemassa tuntumaa sodankäyntiin. Hän osallistui joihinkin taisteluihin ja oli mukana myös piirittämässä Montrealia vuonna 1759. Ansioistaan sodassa Brant palkittiin hopeisella ansiomitalilla.
Opinnot
Heinäkuussa 1761 Johnson kustansi Brantin ja kahden muun samanikäisen mohawkin opinnot lähinnä intiaaneille tarkoitetussa oppikoulussa Connecticutissa. Rakennus oli entinen köyhäintalo ja toimi edeltäjänä Dartmouth Collegelle, joka myöhemmin perustettiin New Hampshireen. Koulussa oli oppilaana joitakin moheganeja, montaukeja ja delawareja. Pastori Eleazar Wheelockin johdolla Brant opiskeli historiaa ja kirjallisuutta. Hänellä oli hyvä kielipää ja kolmen irokeesikielen lisäksi hän puhui englantia, kreikkaa ja latinaa. Kaksi muuta mohawkia keskeyttivät opiskelunsa sairastelun vuoksi. Brant suunnitteli jatkavansa omia opintojaan New York cityn King's Collegessa vuonna 1763. Ranskalaismielisten intiaanien aloittama Pontiacin kapina kuitenkin vaaransi kaikkien intiaanien turvallisuuden siirtolaisten asuttamilla alueilla Suurten järvien ympärillä. Lisäksi Johnson lähetti Brantille kutsun saapua juhlimaan Yrjö III:n kuninkaallista julistusta. Brant ei koskaan palannut takaisin kouluun, vaan päätti opintonsa katsottuaan viihtyvänsä paremmin kansansa kuin valkoisten opiskelijoiden parissa.
Perhe-elämä ja suku
Heinäkuun 25. päivänä 1765 Brant nai oneida-naisen Neggen Aoghyatonghseran, jonka englantilainen nimi oli Margaret. Juhlamenoja mohawkien Canajoharie-kylässä johtanut lähetyssaarnaaja kuvaili morsianta kauniiksi, hillityksi ja uskonnolliseksi. Pariskunta sai kaksi lasta, jotka kastettiin Isaaciksi ja Christianaksi. Brantit asuivat Canajohariessa ja irokeesien keskuudessa työskentelevät lähetystyöntekijät olivat aina tervetulleita heille. Margaret kuoli tuberkuloosiin todennäköisesti maaliskuussa 1771.
Seuraavan vuoden aikana Brant suunnitteli avioliittoa vaimonsa sisarpuolen Susannan kanssa, mutta Englannin valtionkirkko kielsi jyrkästi näin läheiset sukulaisliitot. Brant kääntyi erään saksalaisen papin puoleen, joka vihki heidät. Susanna kuoli joitakin vuosia myöhemmin jättämättä jälkeläisiä. Brantin kolmas vaimo oli skottilais-amerikkalaisen kauppiaan ja intiaani-asiamiehen George Croghanin tytär Catharine Tekarihoga, jonka äidin puoleiset sukujuuret olivat mohawkien turtle-klaanissa. Brant ja Catherine saivat seitsemän lasta, joista John Brant nousi myöhemmin merkittäväksi henkilöksi Kanadan politiikassa.
Lähetystyöstä liittokunnan kokouksiin
1770-luvun alkuvuosina Brant vietti paljon aikaa pastori John Stuartin seurassa ja auttoi episkopaalisen kirkon jäsenenä lähetyssaarnaajaa valmistamaan Rukouskirjan intiaaneille. Hän käänsi myös katkelmia Raamatusta mohawkien kielelle. . Stuartin arvioinnin mukaan Brant oli "ehkä ainoa henkilö Amerikassa, joka pystyi tällaiseen hankkeeseen".
Lähetystyönsä ohella Brant osallistui kaikkiin merkittäviin irokeesien kokouksiin, joista monet pidettiin sir William Johnsonin kartanossa. Brantin sisarpuoli Molly Brant oli Johnsonin puolisona noussut vaikutusvaltaiseksi henkilöksi ja hän pystyi miehensä ja Josephin tukemana vaikuttamaan suuresti irokeesien poliittisiin ja taloudellisiin päätöksiin. Näissä kokouksissa Jonhson ja hänen vaimonsa taivuttivat irokeesit valitsemaan Joseph Brantin sotapäälliköksi, jonka valta ylettyi kaikkiin irokeesiliiton heimoihin. Brant oli yleisesti pidetty kummankin rodun puolella avuliaisuutensa ja hillityn käytöksensä vuoksi, ja hänen kykyihinsä luotettiin myös päällikön kaltaisessa asemassa.
Ensimmäinen matka Lontooseen
thumb|160px|[[George Romneyn maalaus: Joseph Brant Lontoossa.]] Vuonna 1775 alkanut Yhdysvaltain vapaussota vaikutti suuresti Brantin elämään. Hän oli brittimielisten lojalistien puolella Amerikan vallankumouksellisia vastaan. Vuonna 1776 Brantista tuli virallisesti irokeesien liittokunnan kaikkien kuuden jäsenkansan yhteinen sotapäällikkö. Tähän päätökseen johtivat yhtä lailla Johnsonien suvun tuki kuin suursotaa enteilevät olosuhteet. Samalla Brant nimitettiin britannien armeijan kapteeniksi, joka oli vastuussa brittimielisistä intiaaneista.
Valintansa jälkeen Brant matkusti Lontooseen, jossa vieraili muun muassa kuninkaallisella vastaanotolla St Jamesin palatsissa. Hänen koulusivistyksensä ja sulava käytöksensä miellyttivät ihmisiä. Brant nähtiin "intiaanien kuninkaana", joka oli liian arvokas henkilö laiminlyötäväksi. Korkea-arvoiset henkilöt kutsuivat hänet maatiloilleen vieraaksi, ja maan parhaat taiteilijat saivat luvan ikuistaa hänen muotokuvansa. Brant sai myös vakuuden siitä, että irokeesien liittokunnan sotureita hyödynnettäisiin vapaussodassa enemmän kuin mitä Kanadan brittijoukkoja johtava kenraali Guy Carleton oli tehnyt. Ennen paluutaan Brantista tuli vapaamuurari ja hän sai tunnusomaisen vapaamuurarien esiliinan lahjaksi suoraan kuningas Yrjö III:lta.
Brantin rooli vallankumouksessa
Brant palasi takaisin Amerikan mantereelle elokuussa 1776 samaan aikaan kun lojalistit ja vallankumoukselliset aloittivat Long Islandin taistelun. Hän matkusti yöllä välttääkseen amerikkalaisten vartiostoja Hudsonjoen ylängöllä ja Albanyn ynpärillä. Päästyään irokeesien maaseudulle Brant kierteli liittokunnan kylissä kertomassa matkastaan ja brittien vahvuudesta. Samalla hän tuomitsi irokeesiliiton aiemman päätöksen pysyä puolueettomana, ja kutsui amerikkalaisia kaikkien intiaanien vihollisiksi. Suullisen perimätiedon mukaan hän lupasi kullekin soturille "mahdollisuuden herkutella bostonilaisella, ja juoda hänen vertaan". Puhe vastaanotettiin villillä innokkuudella. thumb|300px|Wyomingin taistelu Pennsylvaniassa. Englannin armeijan everstinä Brant johti lukuisia mohawkeja, onondagoja ja cayugoja ryöstö- ja tuhoamisretkille New Yorkin ja Pennsylvanian asutuksia vastaan. Senecojen vaikutusvaltaisin johtaja Cornplanter toi omat soturinsa lojalistien ja Brantin puolelle. Samalla vahvana pidetty irokeesiliitto hajosi, kun oneidat ja osa tuscarorista liittyivät vapaustaistelijoihin.
Sodan aikana Brantista tuli eräs aktiivisimmista partisaani-johtajista rajaseutujen sissisodassa. Samalla hänestä tehtiin lukemattomia havaintoja päivittäin. Suurin osa kaikista intiaaniryhmien ja lojalistien tekemistä hyökkäyksistä vieritettiin Brantin syyksi. Heinäkuussa 1778 Pennsylvaniassa tapahtunut ja yli 200 vapaustaistelijan hengen vaatinut Wyomingin verilöyly yhdistettiin Brantiin välittömästi ja hän sai liikanimen "Hirviö". Myöhemmät tutkimukset ovat osoittaneet, että Brant mohawkeineen ei ollut ollenkaan paikalla verilöylyn sattuessa, vaan Cornplanterin senecat ja muut irokeesit vastasivat teosta. Liikanimestään huolimatta Brant yleensä kohteli siviiliväestöä paremmin kuin monet muut sodan johtajat.
Vuonna 1779 itsenäisyystaistelijoiden ylipäällikkö George Washington lähetti kenraali John Sullivanin joukot irokeeseja ja lojalistisissejä vastaan. Oneida-tiedustelijoiden johtamina Sullivanin joukot marssivat irokeesien maaseudulle ja hävittivät näiden kylät, maissipellot, vilja-aitat ja puutarhat. Eversti Daniel Frodheadin squaw-kampanja tappoi naiset ja lapset.
Pääosa irokeeseista pakeni Kanadaan, mutta vallankumouksellisten häikäilemättämät toimet lisäsivät Brantin johtamia hyökkäyksiä siirtolaisasutuksille vielä usean vuoden ajan. Itsenäisyystaistelijat eivät milloinkaan onnistuneet kukistamaan irokeesejä. Näiden kohtaloksi koitui englantilaisten antautuminen syksyllä 1782. Pariisin rauhassa Iso-Britannia luovutti irokeesien maita Yhdysvalloille vastoin aiemmin tehtyä Fort Stanwixin sopimusta. Tämän johdosta irokeesit menettivät kaiken suojansa New Yorkissa.
Ohiolaakson levottomuudet
thumb|right|200px|Joseph Brant Lontoossa [[Gilbert Stuart 1786]] Syyskuussa 1785 Brant matkusti Kanadasta Lontooseen saadakseen kuninkaan tuen irokeesiliitolle Yhdysvaltain toimia vastaan. Englannin hallitus lupasi hänelle runsaan eläkkeen, ja suostui hyvittämään mohawkeille näiden kärsimiä menetyksiä. Britit palkitsivat mohawkien lojaalisuuden kruunua kohtaan luovuttamalla heille suuren maa-alueen Grand River -joen ympäristöstä nykyisen Brantfordin (Brantin kahlaamo) etelälaidalle. Irokeesien liittokuntaa Yrjö III ei kyennyt auttamaan.
Brantin palattua Yhdysvaltoihin hän kuuli, että Ohiolaakson shawneet, delawaret ja miamit olivat luovuttaneet osan maistaan liittovaltiolle. Maanjako ei kuitenkaan lopettanut intiaanien väkivaltaisia hyökkäyksiä uudisasutuksille. Ohiolaakson heimot kokivat siirtolaisten nopean lisääntymisen yhä suurempana uhkana omalla tulevaisuudelleen ja laajensivat terrorismiaan. Ruokatarvikkeita ja ammuksia sodanhaluiset intiaanit saivat englantilaisilta, jotka yhä miehittivät Ohiolaakson monia linnakkeita.
Brant uskoi tilanteen ratkaisun löytyvän rauhanomaisin keinoin. Hän neuvotteli joulukuussa 1786 Ohiolaakson algonkin-heimojen johtajien kanssa ja pyysi näitä yhdistymään irokeeseihin. Tämä suuri intiaaniliitto turvaisi intiaanien tulevaisuuden pitämällä yhtenäisen linjan amerikkalaisia vastaan. Jotkut yksityiset britit rohkaisivat Brantia ja toivoivat koko Ohion alueen liittyvän Kanadaan Englannin lipun alle. Lounaisterritorion (muun muassa Ohio, Indiana ja Kentucky) heimot suhtautuivat kuitenkin epäluuloisesti Brantin ajatukseen. Irokeesiliitto oli liian usein sotinut heitä vastaan, eivätkä he luottaneet Brantin tulevaisuudenkuvaan vahvasta intiaaniliitosta. Myös osa irokeesien johtajista tuomitsi ajatuksen algonkin-heimojen yhdistymisestä heihin.
Vuonna 1790 osa irokeesien johtajista matkusti Yhdysvaltojen silloiseen pääkaupunkiin Philadelphiaan keskustelemaan Ohiolaakson tilanteesta presidentti George Washingtonin kanssa. Washington palkitsi seneca-päällikkö Cornplanterin rauhanmitalilla, mutta suunnitteli samanaikaisesti hyökkäystä Ohion intiaaneja vastaan. Brant ei ollut neuvotteluissa mukana, mutta sai kutsun Washingtonin puheille kaksi vuotta myöhemmin. Hallitus tarjosi Brantille suurta eläkettä ja reservaattia New Yorkin provinssin pohjoisosasta houkutellakseen mohawkit takaisin Kanadasta. Brantin mukaan Washington lupasi maksaa hänelle 20 000 puntaa siitä, että hän järjestäisi rauhan Ohion intiaanien ja Yhdysvaltojen välille. Brant piti saamansa käsirahan, mutta ei onnistunut järjestämään sopimusratkaisua osapuolten välille. Myöhemmin hän muutti mielensä ja yllytti Ohion intiaaneja jatkamaan sotaa Yhdysvaltoja vastaan ja kehotti näitä kieltäytymään maittensa myynnistä. left|thumb|Erie Triangle Keväällä 1794 ongelmat kasvoivat. Pennsylvanian siirtolaiset eivät piitanneet sovituista rajalinjoista, vaan sulkivat uudisasutuksellaan irokeesien ja Ohion intiaanien lähetystöjen käyttämän reitin Erien itärannalla. Kyseistä aluetta (niin kutsuttu Erie Triangle) ei oltu koskaan myyty pennsylvanialaisille, eikä Yhdysvalloille. Tilanne johti kahteen irokeesiliiton perättäiseen kokoontumiseen. Useat liittokunnan päämiehet näkivät Yhdysvallan asutuksen leviämisen yhä suurempana uhkana tulevaisuudelleen. Alkukesästä 1794 Brant keräsi sotureitaan luoteiseen Pennsylvaniaan ja valmistautui liittymään Ohion intiaaneja tukeviin brittijoukkoihin. Myös senecojen päämies Cornplanter taipui Brantin puolelle ja esitti peiteltyjä uhkauksia tapaamilleen amerikkalaisille. Presidentti Washington pelkäsi ennen kaikkea Brantin vaikutusvaltaa ja oli valmis ostamaan "kapteeni Brantin hinnalla millä hyvänsä".
Sotainen aikakausi päättyi elokuussa 1794 Fallen Timbersin taisteluun, joka mursi Ohiolaakson kapinallisten heimojen vastarinnan. Brant mohawkeineen ei ehtinyt taisteluun mukaan, sillä kapinalliset eivät olleet ilmoittaneet hänelle sen hetkistä olinpaikkaansa. Lisäksi Brantin odottamien brittijoukkojen saapuminen viivästytti hänen lähtöään Ohioon.
Viimeiset vuodet
Intiaanisotien tauottua Brant vetäytyi takaisin Kanadaan, jossa hän jatkoi lähetystyötään mohawkien parissa. Samalla hän pyrki säilyttämään hyvät suhteensa britteihin ja vakuutti Philadelphian hallitukselle, ettei koskaan nostaisi sotakirvestä Yhdysvaltoja vastaan. Oman kansan sivistäminen ei sujunut kuitenkaan Brantin suunnittelemalla tavalla, sillä Grandjoen reservaatin mohawkit eivät halunneet omaksua valkoisten tapoja. Levottomuus leimasi kaikenikäisten mohawkien käytöstä ja väkijuoman myynti johti moniin veritöihin heimon sisällä. Brant itse joutui humaltuneen poikansa Isaacin hyökkäyksen kohteeksi ja surmasi tämän itsepuolustukseksi. thumb|200px|Joseph Brant 1806. (Alkuperäinen maalaus [[Ezra Ames.]] 1790-luvun lopulla Brant teki huomattavia lahjoituksia Grandjoen mohawkeille, mutta päätti saman vuoden aikana jättää nämä lopullisesti. Hän osti 14 km² maata nykyisen Burlingtonin seudulta Ontariojärven pohjoiselta rannalta ja rakennutti paikalle kaksikerroksisen talon, jonne muutti perheineen kesäkuussa 1802. Rakennus muistutti ulkonäöltään sir William Johnsonin 1760-luvun Johnson Hallia pienemmässä mittakaavassa. Paikalliset asukkaat, jotka asuivat vaatimattomissa hirsimökeissään, kutsuivat taloa Brantin herraskartanoksi. Talon sisustus oli kahden kulttuurin sekoitus ja sen ikkunat edustivat Palladiolaista arkkitehtuuria. Suuren olohuoneen koristeina olleet sodissa saadut voitonmerkkinsä Brant jakoi kartanonsa lukuisille vieraille. Vaikka mikään talon ulkopuolella ei muistuttanut Brantin alkuperäisistä sukujuurista, hän noudatti vanhoja perinteitä ulkoisessa olemuksessaan ja kantoi skalppitöyhtöä paljaaksi ajellussa päässään.
Marraskuussa 1807 Brant menehtyi kotonaan Burlingtonissa 64 vuoden iässä. Hänet haudattiin episkopaalisen kirkon hautausmaalle. 1800-luvun puolivälissä vapaamuurarit entisöivät hänen hautansa.
Sedimenttilämpö
Sedimenttilämpö on hyödynnettävää maaperän lämpöenergiaa eli maalämpöä. Sedimenttilämmössä lämmön lähteenä käytetään vesistöjen sedimenttiä, johon lämmönkeruupiiri asennetaan useiden metrien syvyyteen. Vesistön tai merenpohjan sedimentteihin asennettu putkisto toimii samalla periaatteella kuin maan pintakerroksiin asennettu maalämpöputkisto. Sedimenttilämmön katsotaan kuuluvan uusiutuviin energialähteisiin, vaikka lämmöntuotannossa kuluu sähköä. Saadusta energiasta 2/3 on uusiutuvaa energiaa. Sedimenttilämmön hyödyntäminen parantaa erityisesti energiatehokkuutta, sillä sähkön kulutus putoaa kolmannekseen.
Sedimenttilämmön hyödyntäminen
Lämpöpumppua voidaan hyödyntää rakennuksien lämmön tuotannossa sekä viilennyksessä. Lämmön lähteenä käytetään yleisesti maa(piiriä), porakaivoa tai vesistöä, mutta myös vesistön pohjan alla olevaa sedimenttikerrostusta voidaan hyödyntää lämmön lähteenä. Sedimentti on yksinkertaisesti mutapohja. Ominaisuuksiltaan, kuten lämmönjohtavuudeltaan, sedimentti ei täysin pärjää kallioperälle, mutta vastaavasti matalissa vesissä aurinkoenergian varaava vaikutus on merkittävä.
Sedimentistä tehdyissä mittauksissa meren – tai järven pohjassa on talvellakin saatu jopa yhdeksän asteen lämpötiloja jo noin 3-5 metrin syvyydeltä. Tämä lämpötila näyttäisi pysyvän suhteellisen samanlaisena vuodenajasta riippumatta sedimentin koostumuksen ja sen päällä olevan vesimassan ansiosta. Näin sedimentti ei pääse jäähtymään vuoden kylminäkään aikoina.
Sedimenttilämpöä on tutkittu meristä, järvistä ja joista. Vesistön pohja vaikuttaa sedimenttilämmön hyödyntämiseen. Tärkeimpiä ominaisuuksia, aivan kuten esimerkiksi kallioperäisen lämpöenergian hyödyntämisessä, ovat lämmönjohtavuus ja lämpötila. Saatavaan lämpöön vaikuttavat myös lämmönkeruuputkisto ja lämmönkeruuneste. Mitä parempi lämmönjohtavuus, sitä paremmin lämpö siirtyy energialähteelle ja sieltä keruunesteeseen. Verrattuna esimerkiksi kalliolämpöön, sedimenttilämmöllä on huonompi lämmönjohtavuus. Tätä voidaan tutkia selvittämällä käytettävän alueen lämmönjohtavuutta termisellä vastetestillä eli TRT-mittauksella. Testissä alueelle porataan tutkimuskaivoja ja simuloidaan lämmönkeruuputkiston, energiakaivon ja kallioperän muodostaman kokonaisuuden käyttäytymistä todellisessa lämmönotossa tai -syötössä.
Lämmön jakelu rakennuksissa
Lämpöpumpulle sopii parhaiten vesikiertoinen lattialämmitys, jolloin lämpötilataso saa olla noin 30 °C. Tällöin korotus maaliuoksen lämpötilasta on vain puolet patterilämmityksen vaatimaan korotukseen. Patterilämmityksessä kiertoveden lämpötila on noussut jopa 70 °C:een. Lämpöpumpun on tällöin korotettava lämpötila maaliuoksen 0–5 °C:sta lämmöstä pattereissa kiertävän veden yli 70 °C:een lämpötilaan. Tehokkaimmillaan lämpöpumppu on siis vesikiertoisen lattialämmityksen lämmönlähteenä. Pääsääntönä lämpöpumpulla onkin, että mitä pienempi lämpötilan korotus, sen parempi hyötysuhde.
Tilojen lämmittäminen lisäksi lämmitysjärjestelmän on kyettävä lämmittämään myös lämmin käyttövesi, jonka lämpötilataso on noin 55–58 °C, jotta vältyttäisiin legionella-bakteerilta. Lämmitettävän käyttöveden määrä on kuitenkin suhteellisen vähäinen verrattuna tilojen lämmitystarpeeseen. Joissakin lämpöpumpuissa lämmin käyttövesi tuotetaan sähkövastuksilla ja toisissa käytetään ns. tulistuksen poistoa.
Keruuputket
Sedimenttiin varastoitunutta lämpöenergiaa voidaan kerätä koaksiaaliputkella. Lämpöenergiaa keräävä liuos kulkee putken ulkoisessa kennomaisessa rakenteessa runkoverkkoon, josta se välittyy talojen lämpöpumpuille. Takaisin palautuva neste kulkee putken keskiosaa pitkin keräysputken päähän ja sieltä jälleen kennorakenteeseen keräämään uutta lämpöä. Nestekiertoisessa keruupiirissä käytettävänä keruuliuoksena on yleensä vesi-etanoli- tai vesi-glykoli-seos.
Matalaenergiaverkosto
Sedimenttilämpöä voivat hyödyntää yksittäiset kiinteistöt, mutta lämmönkeräysputket voidaan yhdistää verkostoihin, joista energiakaivojen kautta lähienergiaa jaetaan eri kiinteistöihin. Tällöin puhutaan matalaenergiaverkostoista. Vaasan asunto­messuilla 2008 esiteltiin ensimmäinen matalaenergiaverkosto, johon liittyi 43 omakotitaloa messualueelta.
Sedimenttilämmön tulevaisuus ja haasteet
Kaikkien maassa sijaitsevien lämmönlähteiden hyödynnettävyyteen liittyy rajoitteita, niin myös sedimenttilämmön. Kalliolämmön käytössä ongelmana voi olla esim. kallion pinnan syvyys eli kallion sijainti kaukana maanpinnasta. Tällöin lämpökaivon poraamisen kustannukset kasvavat. Maalämmön hyödyntämisen rajoitteena on maaperän kuivuus tai kivisyys. Sedimenttilämmössä rajoitteena on maaperän kovuus ja/tai kivisyys.
Maximilian Savonius
thumb|150px|Maximilian Lars Helge Savonius
Sedimenttilämpö
Sedimenttilämmön tulevaisuus ja haasteet
Sedimenttilämmön hyödyntämiseen liittyy myös monia kysymyksiä. Lämmön johtavuus sedimentissä ja siitä miten lämpö varastoituu ja latautuu talven aikana ovat vain eräitä kysymyksiä. Tehtyjen mittausten perusteella näyttäisi siltä, että sedimentin lämpötila alkaa voimakkaasti kohota keväällä välittömästi jäiden lähdettyä. Jääkerrokseen liittyy myös eristävä vaikutus ja tämän oletetaan hidastavan sedimentin jäähtymistä talvella. Jääkerroksen eristysvaikutuksesta ei ole tutkimustuloksia.
Maximilian Savonius
Maximilian Lars Helge Savonius (7. syyskuuta 1886 Helsingin pitäjä – 28. kesäkuuta 1959) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat everstiluutnantti Albinus Laurentius Johannes Savonius ja Anna Elisabeth Rydman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Kerttu Ruuskasen kanssa, josta hän erosi vuonna 1926 ja avioitui uudelleen vuonna 1926 Anna Elisabeth Lindzenin kanssa, josta hän erosi vuonna 1933 ja avioitui kolmannen kerran vuonna 1934 Aino Annikki von Fieandtin kanssa.
Opinnot
Savonius kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta reaalilyseosta vuonna 1908 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1908–1910 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla ja vuosina 1910–1914 Saksassa Münchenin yliopistossa, jossa suoritti pääosan hammaslääkärintutkintoa, mutta joutui vihollismaan kansalaisena keskeyttämään opintonsa ensimmäisen maailmansodan alkaessa. Hän opiskeli vuonna 1927 Sotakorkeakoulussa. Hän jatkoi opintojaan vielä vuosina 1928–1933 Helsingin yliopiston lääketieteellisessä tiedekunnassa ja suoritti odontologian kandidaattin tutkinnon vuonna 1931 ja lisensiaattin tutkinnon vuonna 1933.
Jääkärikausi
thumb|400px|Jääkäripataljoonan päällystöä Libaussa syksyllä 1917. Alin rivi: Oberzugf. [[Hugo Österman, zugf. Eric Schauman, oberzugf. Gabriel von Bonsdorff, zugf. Paul Ljungberg, oberzugf. Karl Mandelin, zugf. Einar Johansson. Keskimmäinen rivi: luutnantti Franzen, luutnantti Huyssen, luutnantti Rüets, kapteeni Ulrich von Coler, kapteeni Eduard Ausfeld, tohtori Valter Sivén, yliluutnantti Stahel, Luutnantti Mellis, luutnantti Könnecke, tohtori Yrjö Salminen. Ylin rivi: oberzugf. Lauri Malmberg, oberzugf. Maximilian Savonius', oberzugf. Erik Heinrichs, oberzugf. Harald Öhquist, talouspäällikkö Arp, hauptzugf. Erik Jernström, zugf. Torsten Lesch, oberzugf. Lennart Oesch, zugf. Knut Solin, tohtori Häberle, zugf. Birger Homén, zugf. Gustaf Taucher.]]
Suomen sisällissota
Hän saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana majuriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan pataljoonan komentajaksi 2. Jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonan, missä joukossa otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä haavoittui 28. maaliskuuta 1918. Haavoista toivuttuaan hänet määrättiin 6. Jääkärirykmentin komentajaksi 15. huhtikuuta 1918 ja johti Viipurin hyökkäysliikkeen aikana kenraalimajuri Wilkmanin ryhmään kuuluvaa Savoniuksen osastoa Hotakassa, Ilveksessä ja Muolaassa taisteluissa ja sen jälkeen sen etenemistä Viipurin-Pietarin radalle. Savonius suojasi siten Viipuria kohti etenevien päävoimien vasenta sivustaa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Savonius komennettiin sisällissodan jälkeen 5. heinäkuuta 1918 Suomen senaatin sota-asiaintoimituskuntaan, missä hänet määrättiin toimistopäälliköksi yleiseen sota-asiainosastoon (Y 4). Sota-asiainosastolta hänet siirrettiin 9. joulukuuta 1918 komentajaksi Pohjolan jääkäripataljoonaan (tunnettiin myöhemmin nimellä Kajaanin sissipataljoona) ja edelleen 25. helmikuuta 1926 alkaen komentajaksi Polkupyöräpataljoona 3:een. Hän toimi vuosina 1924–1925 aika-ajoin Jääkäriprikaatin komentajan viransijaisena. Armeijasta hän erosi 15. joulukuuta 1927 ja asettui lopulta vuodesta 1934 alkaen hammaslääkäriksi Kauniaisiin.
Sotaylioikeus tuomitsi maaliskuussa 1927 Savoniuksen alaisen pahoinpitelystä ja sopimattomasta käyttäytymisestä yhden kuukauden kahdenkymmenen viiden päivän vankeusrangaistukseen. Savonius oli 28. kesäkuuta 1926 tullut tarkastamaan alikersantti Emil Kääriäisen Polkupyöräpataljoona 3:n konekiväärikomppaniassa pitämää oppituntia, pahoinpidellyt Kääriäistä, soimannut Kääriäistä ja oppitunnille osallistunutta miehistöä ja lopuksi keskeyttänyt oppitunnin käskien kaikkien poistumaan tuvasta.
Talvi- ja jatkosota
Savonius osallistui talvisotaan aluksi komentajana T-Jalkaväkirykmentti 4:ssä ja myöhemmin T-Jalkaväkirykmentti 2:ssa. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Kotijoukkojen esikuntaan, jossa hän toimi koulutarkastajana. Hänet siirrettiin vielä vuonna 1941 Suojeluskuntajärjestöön, jossa hän toimi vuoteen 1942 saakka Turun suojeluskunnan esikunnassa. Vuoden 1942 jälkeen hän jatkoi työskentelyään hammaslääkärinä vuoteen 1959 saakka toimipaikkanaan Helsinki. Savonius on haudattu Helsingin vanhalle hautausmaalle.
Karl Reth
Karl Reth (20. lokakuuta 1849 – 27. maaliskuuta 1933) oli saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Augsburgin hiippakuntaan 26. heinäkuuta 1873 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Leten titulaaripiispaksi 27. huhtikuuta 1916. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Maximilian von Lingg. Reth toimi vihkipiispana kuolemaansa saakka.
Siirtolapuutarha
250px|thumb|Saksalaista siirtolapuutarha-aluetta
Siirtolapuutarha on puutarhaviljelykseen varattu alue, joka on jaettu keskimäärin 250–500 neliömetrin suuruisiin palstoihin. Palstalla sijaitsee pieni mökki. Palstoja yhdellä siirtolapuutarha-alueella on muutamista kymmenistä muutamiin satoihin. Maan omistaja on yleensä kaupunki, joka vuokraa sen siirtolapuutarhayhdistykselle (tai joissakin tapauksissa suoraan viljelijälle) pitkäaikaisella sopimuksella. Siirtolapuutarhapalstalle saa rakentaa pienehkön mökin ja istuttaa sekä koriste- että hyötykasveja. Palstan antimet tulee kuluttaa itse eikä myydä. Palstaa tai mökkiä ei saa vuokrata eteenpäin. Se poikkeaa kaupunkien vuokraamista kasvimaapalstoista siinä, että tontit ovat isompia ja toiminta pysyvämpää – monilla perheillä on ollut sama siirtolapuutarhapalsta vuosikymmenien ajan.
Suomessa siirtolapuutarhoja syntyi alkuaan puhtaasti viljelyä varten aikana jolloin ruuasta oli pulaa. Alusta saakka viljelijät muodostivat kiinteähköjä yhteisöjä, jotka sekä huolehtivat yhteisistä töistä että järjestivät tansseja tai muita huveja. Vuosikymmenten myötä toiminta painottui enemmän virkistyskäyttöön. Yhteisönä siirtolapuutarhat ovat jonkinlaisia "maalaiskyliä kaupungin kupeessa", ihmiset tuntevat toisensa ja aikaa vietetään paljon yhdessä. Alueilla on yleensä myös yhteisiä tiloja, kuten sauna tai juhlatilaa.
Siirtolapuutarhoja on lähes 60 ympäri Suomea ja viljelijöitä näissä yhteensä noin 6 000. Uusia alueita perustetaan edelleen.
Ryhmäpuutarha
Ryhmäpuutarha on toinen siirtolapuutarhasta käytetty nimike. Aikoinaan siirtolapuutarhan ja ryhmäpuutarhan ero oli se, että siirtolapuutarha sijaitsi kunnan vuokraamalla maalla, kun taas ryhmäpuutarhan maan vuokranantaja oli joku muu (yksityinen taho tai yhteisö). Enää tuota eroa ei ole – siirtolapuutarha ja ryhmäpuutarha ovat synonyymeja.
Historiaa
thumb|250px|Alkuperäinen mökki [[Tampereen siirtolapuutarhamuseo|Niihaman siirtolapuutarhamuseossa Tampereella on peräisin 1920-luvulta.]]
Siirtolapuutarhojen juuret ovat 1700-luvun lopun Englannissa, jossa kehittyi ajatus köyhille tarkoitetuista puutarha- ja viljelypalstoista. Laki köyhien puutarhoista säädettiin Englannissa vuonna 1819. Idea siirtyi Manner-Eurooppaan, ja sekä Tanskaan että Saksaan perustettiin köyhien puutarhoja 1800-luvun alkupuolella. Puutarhoissa perheet viljelivät leivän jatketta ruokapöytään ja viettivät yhteistä aikaa raittiissa ilmassa.
Siirtolapuutarhaliikkeen isänä pidetään saksalaista Dr. Gottlieb Moritz Schreberiä (1806-61). Hän oli äärimmäisen kiinnostunut nuorten kasvatuksesta ja kansanterveydestä sekä niiden riippuvuuksista. Ensimmäinen varsinainen siirtolapuutarha perustettiin Schreberin kuoleman jälkeen, vuonna 1869 Leipzigiin. Tuo siirtolapuutarha muotoutui kuitenkin Schreberin kasvatusfilosofian pohjalta – pääpaino oli virkistyksessä ja ulkoilmaelämässä, ei niinkään puutarhaviljelyssä. Punainen Risti perusti ensimmäiset viljelypainotteiset siirtolapuutarhat Berliiniin ja Lyypekkiin 1900-luvun ensimmäisinä vuosina.
Suomessa toimintaa esiteltiin vuonna 1902. Porvooseen perustettiin siirtolapuutarhayhdistys vuonna 1915, mutta ensimmäinen maailmansota pysäytti hankkeen. Vuonna 1916 Tampereelle perustettiin Hatanpään siirtolapuutarha, nykyinen Niihaman ryhmäpuutarha. Se on Suomen vanhin edelleen toimiva siirtolapuutarhayhteisö, joka kuitenkin siirrettiin Hatanpäältä Niihamaan vuonna 1977. Helsingin Ruskeasuon (1918) siirtolapuutarha on maan vanhin alkuperäispaikallaan oleva siirtolapuutarha.
Suomen Siirtolapuutarhaliitto ry. perustettiin vuonna 1930 ja vuonna 1935 liitto aloitti Siirtolapuutarha-lehden julkaisemisen. Tunnettu alkuvuosien aktiivihenkilö oli opettaja E. J. Reinilä. Hän oli mukana perustamassa nykyistä Niihaman ryhmäpuutarhaa ja toimi sen puheenjohtajana alkuvuosikymmenet. Reinilä toimi myös Siirtolapuutarhaliiton puheenjohtajana koko 1930-luvun, ja oli muun muassa aktiivisesti mukana perustamassa Siirtolapuutarha-lehteä.
Tunnettuja siirtolapuutarha-alueita Suomessa
thumb|[[Vallilan siirtolapuutarha Helsingissä.]] thumb|250px|[[Nekalan siirtolapuutarha Tampereella.]]
Espoossa
Heinolassa
Helsingissä
Huittisissa
Hyvinkäällä
Hämeenlinnassa
Järvenpäässä
Jyväskylässä
Joensuussa
Kangasniemellä
Kokkolassa
Kotkassa
Kouvolassa
Kuopiossa
Lahdessa
Lappeenrannassa
Mikkelissä
Porissa
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1962
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1962 pidettiin Yhdysvalloissa 6.–18. maaliskuuta 1962. Kisakaupunkeina olivat Colorado Springs ja Denver.
Alkuperäiskansojen oikeudet
Alkuperäiskansojen oikeuksia käsittelevä julistus (Declaration on the Rights of Indigenous Peoples) hyväksyttiin YK:n yleiskokouksessa vuonna 2007. Julistus ei ole oikeudellisesti sitova eikä sillä luoda uusia oikeuksia.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1962
Maailmanmestaruuden voitti Ruotsi, joka onnistui ensimmäisen kertaa arvokisojen historiassa voittamaan Kanadan. Neuvostoliitto ja Tšekkoslovakia boikotoivat kisoja. Boikotin takia B-sarjasta nostettiin Iso-Britannia A-sarjaan, lisäksi Sveitsi ja Itävalta karsivat yhdestä kisapaikasta.
Suomi sai kisoista kaikkien aikojen ensimmäisen arvokisamitalinsa, Euroopan-mestaruuskilpailujen hopean.
Suomi turnauksessa
Suomi pelasi Iso-Britanniaa vastaan käydyssä ottelussa aluksi varmoin ottein johtaen peliä maalein 4–2. Suomi menetti kuitenkin johtoasemansa ja hävisi lopulta lukemin 5–7, mikä oli Suomen pelaajille nöyryytys eritoten Iso-Britannian joukkueen korkean keski-iän vuoksi. Suomen Juhani Lahtinen totesikin yli kymmenen vuotta ottelun jälkeen, että hän ei ollut pelannut urallaan yhtään huonompaa ottelua kuin vuonna 1962 Iso-Britanniaa vastaan. Matti Keinonen puolestaan totesi ottelusta, että jokaisella Suomen pelaajalla oli enemmän yksilötaitoa kuin Ison-Britannian joukkueessa, mutta vastustaja onnistui maalinteossa, toisin kuin Suomi.
Vaikka Ruotsi voitti Suomen kymmenellä maalilla turnauksessa Ruotsin Sven Tumba ja Ulf Sterner vaativat, että Suomi suljetaan ulos kansainvälisestä jääkiekkoilusta. He perustelivat näkemystään sillä, että Suomen joukkue on vaaraksi muille eritoten tappioasemassa. Syyllisiksi tähän he nimesivät Kalevi Nummisen, Jouni Seistamon ja Jorma Suokon. Suomen joukkuetta tämä huvitti avoimesti, sillä suomalaiset pitivät esimerkiksi Esko Luostarista mainittua kolmikkoa kovaotteisempana jääkiekkoilijana, jolle esimerkiksi Kanadan maajoukkueen Trail Smoke Eatersin Darryl Sly oli käynyt antamassa kiitoksensa ja hyvästinsä vuoden 1961 maailmanmestaruuskilpailujen lopuksi lentokentällä.
Synnin puumerkki
Synnin puumerkki on Jorma Nortimon ohjaama suomalainen mustavalkoinen elokuva vuodelta 1942. Filmi perustuu Laura Sointeen kirjoittamaan romaaniin Synnin puumerkki vuodelta 1928. Elokuvan pääparina näyttelevät Irma Seikkula ja Rauli Tuomi.
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat 1900-luvun alkuun. Anniskelupaikan portaille jätetty löytölapsi Stiina varttuu naapurinpojan Vesan kanssa, ja ystävyys syventyy rakkaudeksi.
Olivier Beretta
Olivier Beretta (s. 23. marraskuuta 1969 Monte Carlo ) on monacolainen autourheilija. Hän kilpaili kaudella 1994 Formula 1 -sarjassa Larrousse-tallin kuljettajana. Hänen tallikaverinaan toimi Érik Comas. Beretta osallistui kymmeneen Grand Prix -kilpailuun, mutta ei onnistunut saavuttamaan niissä yhtään MM-pistettä. Beretta sai tallista potkut, kun hän jäi ilman sponsorirahojaan. Kausilla 2003 ja 2004 hän testasi Williams-tallin autoa.
Synnin puumerkki
Arviot
Ohjaaja-käsikirjoittaja Jorma Nortimo sai moitteita käsikirjoituksesta mutta kiitosta sen sijaan ohjauksesta. Kritiikkiä tuli ainesten runsaudesta ja hajanaisuudesta. Irma Seikkulan näyttelijäsuoritusta pidettiin yksimielisesti elokuvan kantavana voimana.
Siirtolapuutarha
Tunnettuja siirtolapuutarha-alueita Suomessa
Raahessa
Hietamerinarsissi
Hietamerinarsissi (Pancratium maritimum) on narsissikasvien heimoon ja merinarsissien sukuun kuuluva kasvi. Sitä kasvaa Euroopan eteläosassa, kuten Välimeren alueella.
Biotuotetekniikka
Biotuotetekniikka tutkii ja kehittää uusiutuvista materiaaleista eli biomassasta kestäviä tuotantoratkaisuja teollisuuden tarpeisiin. Biomassaa saadaan esimerkiksi hakkuutähteestä, peltotuotannon ja elitarviketeollisuuden jätteistä sekä erikseen tarkoitukseen kasvatetuista kasveista, kuten levistä.
Koulutus
Biotuotetekniikan koulutusta antaa Suomessa Aalto-yliopiston teknillinen korkeakoulu, Kemian ja materiaalitieteiden tiedekunta. Tutkinto-ohjelma aloitti syksyllä 2010. Opinnoissa hyödynnetään metsä- ja paperiteollisuuden alan osaamista entisen puunjalostustekniikan koulutusohjelman osalta. Opiskelijoilla on mahdollisuus erikoistua neljään eri pääaineeseen: kuitutuotetekniikka, biojalostamot, ympäristöasioiden hallinta tai uusiutuvien materiaalien tekniikka. Koulutuksen tarkoituksena on antaa valmistuville diplomi-insinööreille laaja osaamispohja toimia teollisuuden ja yhteiskunnan eri tehtävissä.
Synnin puumerkki
Arviot
Erään vuonna 2014 elokuvaa kehuvan kriitikon mukaan siinä on ”samaa elokuvallista voimaa kuin Nortimon draamoissa aiemminkin”, mutta runsaus saa tarinankuljetuksen kompastelemaan, ja loppuratkaisu on kriitikon mielestä naiivi.
Siirtolapuutarha
Tunnettuja siirtolapuutarha-alueita Suomessa
Tampereella
Hietamerinarsissi
Ulkonäkö
Kasvi on yksikotinen eli samoissa yksilöissä on sekä heteitä että emejä. Kasvi kukkii elokuusta lokakuuhun ulottuvana aikana. Kukat ovat väriltään valkoisia.
Siirtolapuutarha
Tunnettuja siirtolapuutarha-alueita Suomessa
Turussa
Olivier Beretta
Beretta on menestynyt urheiluautoluokissa huomattavasti F1-uraansa paremmin. Hän muun muassa otti luokkavoiton Le Mansin 24 tunnin ajossa Viper GTS-Rs:llä vuonna 1999 (kokonaissijoitus 10.). Lisäksi hän on voittanut useita luokkamestaruuksia ALMS-sarjassa.
Ratsuväenkomentaja
Ratsuväenkomentaja on Ksenofonin kirjoittama teos, joka käsittelee nimensä mukaisesti ratsuväen komentajan tointa, kuten ratsuväen varustamista, järjestämistä ja johtamista. Teos on suomennettu yhdessä Ksenofonin teoksen Hevostaito kanssa vuonna 2003. Nämä 300-luvun puolivälissä eaa. kirjoitetut teokset ovat tärkeimmät nykyaikaan säilyneet kirjalliset lähteet, jotka käsittelevät antiikin kreikkalaista hevoskulttuuria.
Meilahti
Meilahti on kaupunginosa Helsingin läntisessä kantakaupungissa. Kaupungin peruspiirijaossa Meilahti on osa Reijolan peruspiiriä yhdessä Laakson ja Ruskeasuon kanssa. Alue rajoittuu lännessä mereen, etelässä Stenbäckinkatuun, idässä Mannerheimintiehen ja pohjoisessa Tilkanvierron jatkeena olevaan viherkaistaleeseen. Myös Seurasaari lukeutuu Meilahteen.
Meilahden pohjoisosa on kerrostaloaluetta, jonka asuintaloista suurin osa on rakennettu 1900-luvun puolivälin tienoilla. Siellä sijaitsee myös Meilahden kirkko ja katolinen Pyhän Marian kirkko. Alueen läntisin osa rakennettiin kuitenkin vasta 1990-luvulla ja muodostaa osan tuolloin rakennetusta Pikku-Huopalahden alueesta.
Meilahti on tunnettu myös suuresta sairaala-alueestaan, johon liittyy myös Helsingin yliopiston Meilahden kampus. Siellä sijaitsevat muun muassa Meilahden sairaala, useat HUS:in klinikat kuten Naistenklinikka, Helsingin yliopiston lääketieteellinen tiedekunta, lääketieteen tutkimus- ja opetuskeskus Biomedicum, Metropolia Ammattikorkeakoulun sosiaali- ja terveydenhoitoalan yksikkö.
Meilahti, joka oli ollut Helsingin maalaiskuntaan kuulunut alue, liitettiin Helsinkiin 1906. Viralliseksi kaupunginosan nimeksi Meilahti tuli vuonna 1959.
Meilahden nimestä
Meilahden ruotsinkielinen nimi esiintyy asiakirjoissa 1600-luvulta lähtien muodoissa Mäjlans (1670), Meilantz (1681) ja Meilans (1765). Alueella on ollut tämän niminen maatila. Professori Heikki Ojansuun mukaan nimen alkumuoto voisi olla Maijala, mutta taustalla voi olla myös saksalaisperäinen henkilönnimi Mejle. Aikaisemmin Meilahden paikalla on ollut Hindersnäs-niminen kylä, joka mainittiin viimeisen kerran 1560-luvulla; nimi juontuu miehennimestä Hindrik.
Ratsuväenkomentaja
Historia
Ksenofon eli ja kirjoitti 400-luvun lopulla ja 300-luvun alussa eaa. Hän oli ammatiltaan sotilas, ja harrastukseltaan hevosmies; hänen kiinnostuksensa hevosiin ei johtunut pelkästään käytännön vaatimuksista, vaan hän selvästikin rakasti hevosia. Hevosiin liittyvästä käytännön taidosta ja sotataidosta Ksenofon kirjoitti kaksi teosta, Hevostaito ja Ratsuväenkomentaja.
Ratsuväenkomentaja on kirjoitettu teoksen Hevostaito jälkeen, koska jälkimmäisen teoksen lopussa on maininta ensin mainitusta. Teos on osoitettu nimenomaan ateenalaiselle ratsuväenkomentajalle, koska se on sovitettu kaupungin olosuhteisiin; Ksenofon esimerkiksi puhuu suoraan ”ateenalaisesta ratsuväenkomentajasta”, ja ”kaupungista” puhuessaan hän puhuu Ateenasta.
Sisältö
thumb|260px|[[Elginin marmorit|Parthenonin friisejä, noin 447–433 eaa.]]
Ratsuväenkomentaja koostuu yhdeksästä luvusta.
Luku I alkaa johdannolla. Ksenofonin mukaan ratsuväenkomentajan ensimmäinen tehtävä on saada jumalat suosiollisiksi. Tämän jälkeen hänen on saatava tarpeeksi ratsuväkeä ratsaille. Hänen on myös huolehdittava hevosten hoidosta sekä ratsumiesten harjoittamisesta ja tottelevaisuudesta. Ratsuväenkomentajan apuna ovat fylenkomentajat sekä neuvosto. Neuvostossa tulee olla hyviä puhujia, jotka saavat ratsumiehet pelon valtaan; tällöin he ovat parhaimmillaan.