cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maanpuolustusopisto
Maanpuolustusopisto (lyhenne MpO ) oli Lappeenrannassa sijainnut Suomen puolustusvoimien oppilaitos, joka koulutti opistoupseereita. Pääsyvaatimuksena oli varusmiespalveluksessa suoritettu AUK tai RUK, kouluasteen ammatillinen tutkinto, lukion oppimäärä tai sotilassoittajan tutkinto, enintään 25 vuoden ikä ja pääesikunnan määräämien soveltuvuustestien ja kokeiden suorittaminen hyväksytysti. Lisäksi henkilön tuli olla henkisen ja fyysisen kuntonsa ja terveytensä sekä elämäntapojensa puolesta opistoupseerin ammattiin sopiva
Oppilaiden palvelusarvo oli opistoupseerioppilas (ouopp tai opupsopp), joka rinnastettiin ylikersanttiin.
Valmistuttuaan peruskurssilta opistokoulutettujen upseerien tehtävät olivat mm.perusyksikköpäällystön alimmat ja kouluttajaupseerin (opetusupseeri) tehtävät. Opistoupseerien ylempiin tehtäviin (perusyksikköpäällystön ylemmät, toimistopäällikkö jne.) edellytetään jatkokurssin käymistä.
Opistoupseerien on mahdollista yletä urallaan kapteeniksi ja reservissä majuriksi asti. Opistoupseerikoulutus luokitellaan nykyään alimman korkea-asteen tutkinnoksi.
Peruskurssi ja jatkokurssi
Jatkokurssille ei ollut valintamenettelyä ja kaikki noin 10 vuotta palvelleet opistoupseerit komennettiin kurssille. Opistoupseerien jatkokurssin ensisijaisena tavoitteena oli lisätä opistoupseerien valmiuksia peruskoulutusta vaativampiin sodan ajan tehtäviin sijoittamista varten. Jatkokurssin hyväksytysti suorittaminen antaa mahdollisuuden edetä opistoupseerin uralla aina vaativampiin tehtäviin ja virkoihin asti. Viimeinen opistoupseerien jatkokurssi valmistui 2012.
Päällystöopiston ajat
Päällystöopisto (lyhenne PO) 1974–1992. Päällystöopistoon pääsyn vaatimuksena oli vuonna 1974 alle 30 vuoden ikä, sopivuus terveydentilan puolesta, keskikoulun suorittaminen, reservialiupseerin koulutus sekä nuhteettomat elämäntavat ja muu sopivuus uralle. Merivartijan ja rajavartijan peruskurssin katsottiin vastanneen reservin aliupseerin koulutusta. Hakijoista karsittiin ensimmäisinä vuosina vähintään 15-20 prosenttia, koska pääesikunnan koulutusosasto piti tätä vähimmäiskarsintana, jotta oppilasaines säilyisi riittävän hyvänä.
Päällystöopistossa peruskoulutus jakautui kahteen jaksoon; Y-jakso (yhteiskoulutus), jossa kaikki oppilaat saivat saman koulutuksen. Y-jakson pituus oli kuusi kuukautta. Sen jälkeen oli E-jakso (erikoiskoulutus) joka pidettiin eri aselajikouluissa. Näitä olivat mm. Rannikkotykistökoulu, Sähköteknillinen koulu, Asekoulu jne. Näissä opetettiin ao. erityisasiat. E-jakso kesti kuusi kuukautta, mutta elektroniikkalinja (tutkakoulutus) yhdeksän.
Historia ja perinteet
Maanpuolustusopiston perinnehenkilöt ovat vääpeli Roth ja korpraali Spoof.
Johtajia
Päällystöopiston viimeisenä johtajana toimi eversti Pertti Pyötsiä (s. 1939).
Oppilaitoksen johtajina ja samalla Lappeenrannan varuskunnan päällikkönä ovat palvelleet mm.:
Satu Paavola
Satu Paavola on valmistunut teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1999 sekä teatteri-ilmaisun ohjaajaksi vuonna 2007. Hän opettaa erityisesti nukeilla ja esineillä näyttelemisen tekniikkaa.
Paavola on toiminut kansainvälisen lastenteatterijärjestö Assitej:n Suomen hallituksen puheenjohtajana. Työväen Näyttämöiden Liitto kutsui hänet Kuusankosken kansainvälisen lastenteatteritapahtuman taiteelliseksi johtajaksi vuonna 2007. Paavola on ollut perustamassa myös Nukketeatterikeskus Poijua vuonna 2007.
Nokkasiilit
Nokkasiilit (Tachyglossidae) ovat Australiassa ja Uudessa-Guineassa eläviä nokkaeläimiä. Nokkasiilien heimoon kuuluu neljä elossa olevaa lajia. Ne ovat vesinokkaeläimen kanssa ainoita munivia nisäkkäitä. Nokkasiileillä on piikikäs selkä ja pitkänomainen nokka. Ne syövät pääasiassa muurahaisia ja termiittejä mutta myös muita hyönteisiä. Nokkasiilit ovat erakkoluonteisia ja liikkuvat pääosin öiseen aikaan.
Nokkasiileihin kuuluu kaksi elossa olevaa sukua: Tachyglossus ja Zaglossus. Ulkonäöltään niiden lajit eroavat toisistaan erityisesti nokan pituudessa: Tachyglossus-suvun lajeilla se on lyhyempi kuin Zaglossus-suvun edustajilla. Näiden kahden lisäksi on fossiililöytöjen perusteella tunnistettu kolmas suku, Megalibgwilia. Nokkasiiliä (Tachyglossus aculeatus) lukuun ottamatta kaikki nokkasiililajit ovat äärimmäisen uhanalaisia.
Evoluutio
Nokkasiilien evoluutiosta tiedetään äärimmäisen vähän. Varhaisin fossiili kuuluu Zaglossus robusta -lajille, ja se on peräisin keskimioseenikaudelta 15 miljoonaa vuotta sitten. Tachyglossus -nokkasiilien fossiileja on löydetty noin 100 000 vuotta vanhasta pleistoseenikauden kerrostumasta. Nykyään Australiassa elää ainoastaan yksi nokkasiililaji (T. aculeatus), mutta aiemmin siellä on elänyt myös pidempinokkaisia Zaglossus-suvun nokkasiilejä. Ne kuitenkin kuolivat sukupuuttoon Australiasta noin 20 000 vuotta sitten. Nykyään Zaglossus-suvun nokkasiilejä elää vain Uudessa-Guineassa.
Taksonomia
Ensimmäinen kirjallinen eurooppalaisen tekemä havainto nokkasiilien suvusta löytyy Tahitille Tasmanian kautta matkanneen Bounty-laivan kapteenin W. Bligh’n lokikirjasta päivättynä 9. helmikuuta 1792. Havaittu laji oli nokkasiili. Tieteelle lajin kuvasi ensimmäisen kerran George Shaw vuonna 1792 ilmestyneen Naturalist Miscellany -teoksen kolmannessa osassa. Shaw’lla ei ollut vielä minkäänlaista käsitystä lajin erityispiirteistä, vaan hän sijoitti sen samaan sukuun isomuurahaiskarhun kanssa ja antoi sille nimen Myrmecophaga aculeata. pienoiskuva|[[Kärsänokkasiili (Zaglossus bruijni)]]
Ensimmäisenä vesinokkaeläimen ja nokkasiilin väliset yhteneväisyydet havaitsi brittiläinen anatomi Everard Home vuonna 1802. Hän luokitteli lajit samaan sukuun antaen nokkasiilille nimen Ornithorhynchus hystrix. Lajit poikkesivat selvästi toisistaan, joten nokkasiilin taksonomiaa jouduttiin vielä uudelleen korjaamaan, minkä jälkeen se sai nimekseen Echidna hystrix. Nimi juontuu kreikkalaisen mytologian Ekhidnasta, joka muistutti ylävartalostaan naista ja alavartalostaan käärmettä. Kuvauksessa yhdistyvät nokkasiilin toisaalta matelijamaiset ja toisaalta nisäkäsmäiset piirteet. Nimeäminen oli kuitenkin hieman huolimattomasti tehty, sillä Echidna oli jo varattu eräälle kalasuvulle. Vuonna 1811 nokkasiili sai lopulta nykyisen nimensä Tachyglossus aculeatus Johann Illigerin ansiosta. Tachyglossus tarkoittaa vikkeläkielistä.
Theodore Gillin saavutuksiin nokkasiilitutkimuksessa kuuluu Zaglossus-suvun (’suurkieliset’) kuvaaminen vuonna 1877 sen jälkeen, kun Wilhelm Peter ja Giacomo Doria olivat vuonna 1876 kuvanneet uuden nokkasiililajinkärsänokkasiilin hollantilaisen A. A. Bruijnin löytämän kallonkappaleen perusteella. He nimesivät sen ensin samaan sukuun kuin nokkasiilikin, mutta Gill korjasi luokittelun seuraavana vuonna. Sittemmin uusia lajeja on löydetty kaksi kappaletta lisää: Z. bartoni, joka löytyi vuonna 1907 ja Z. attenboroughi vuonna 1998 (ensimmäiset havainnot vuodelta 1961).
1900-luvun alun vertailujen perusteella Zaglossus-suvun lajeja katsottiin olevan ainoastaan yksi. Z. attenboroughi -lajin kuvaamisen yhteydessä suvun ainoa laji hajotettiin kolmeksi lajiksi. Lajit erotetaan toisistansa etu- ja takajalkojen varpaiden lukumäärän perusteella.
Käyttäytyminen
Nokkasiileillä on käytössä kirjava joukko erilaisia puolustuskeinoja. Ne voivat käpertyä palloksi iholihaskerroksen lihaksien avulla kuten siilit. Nokkasiilit ehtivät minuutissa kaivamaan itselleen matalan kuopan, jolloin pinnalle jää vain piikikäs selkä. Nokkasiilit ovat myös hyviä kiipeilijöitä, uimareita ja juoksijoita.
Nokkasiilit eivät yleensä ääntele millään tavoin, mutta muutamien havaintojen mukaan ne pystyvät kujertamaan ja kehräämään.
Lisääntyminen
Nokkasiilit ovat vesinokkaeläimen ohella ainoita nykyään eläviä nisäkkäitä, jotka munivat. Naaraille muodostuu raskausaikana erityinen pussi, jota ne käyttävät hautomiseen sekä alle kolme kuukautta vanhojen poikasten suojeluun ja kuljettamiseen. Nokkasiilit tulevat lisääntymiskykyisiksi noin viisivuotiaina. Kiima-aika sijoittuu kesä-syyskuulle, ja soidinmenoihin kuuluu, että jopa kymmenen koirasta seuraa alle kuukauden verran naaraan jokaista liikettä. Koiraat tunnustelevat tänä aikana naarasta tönimällä sen kylkeä kuonoillaan. Naaraan tultua kiimaan se valitsee koiraista yhden ja parittelee sen kanssa. Parittelu tapahtuu yleensä suojaisessa paikassa ja kestää puolesta tunnista kahteen tuntiin. Koiraan penis työntyy erektion aikana kloaakista ulos naaraan kloaakkiin. Nokkasiilin penis on nelipäinen, eikä siili käytä sitä muuhun kuin paritteluun. Nokkasiilin ejakulaatio on saman tapainen kuin liskoilla, joilla penis on kaksipäinen, mutta parittelun aikana toinen pää on toiminnassa. Nokkasiileillä peniksen päistä kaksi toimivat parittelun yhteydessä ja siirtävät siemennesteen naaraan kahteen kohtuun.
Kun parittelusta on kulunut noin kolme viikkoa, naaras munii useimmiten yhden munan, joskus useampia, ja hautoo sitä vatsapuolella olevassa pussissa. Samalla maitorauhaset alkavat tuottaa maitoa. Muniessaan naaras menee istuma-asentoon, jossa se synnyttää pienen, läpimitaltaan noin 1,5-senttisen munan suoraan pussiinsa. Kymmenen päivän hautomisajan jälkeen poikanen kuoriutuu. Se on täysin karvaton ja painaa vain 0,3 grammaa. Poikanen juo maitoa nännipihassa olevista karvoista, nännejä nokkasiileillä ei ole. Pussissa poikanen viettää muutaman kuukauden, joiden aikana sen paino kasvaa 85 000 %. Emo aloittaa vieroituksen, kun jälkeläinen on puolen vuoden ikäinen. Naaras tulee uudelleen kiimaan kolmen tai viiden vuoden kuluttua.
Zaglossus-suvun lajien lisääntymisrituaalit ja -biologia ovat jääneet tutkijoille hämäriksi, kuitenkin arvellaan etteivät ne poikkea paljoakaan nokkasiilistä.
George Akerlof
George Arthur Akerlof (s. 17. kesäkuuta 1940 New Haven, Connecticut) on yhdysvaltalainen vuoden 2001 Nobelin taloustieteen palkinnon saanut ekonomisti (yhdessä Michael Spencen ja Joseph Stiglitzin kanssa). Akerlof tunnetaan erityisesti tutkimuksistaan epäsymmetrisen informaation vaikutuksesta markkinoiden toimintaan.
Szczecin
Szczecin (IPA: ; ) on satamakaupunki Luoteis-Puolassa ja Länsi-Pommerin voivodikunnan pääkaupunki. Kaupungissa asuu noin 408 000 ihmistä (727 000 koko pääkaupunkiseudulla), ja se on siten voivodikuntansa suurin kaupunki ja Puolan seitsemänneksi suurin kaupunki. Szczecin on tärkeä poliittinen, kulttuurillinen ja taloudellinen keskus maan luoteisosalle sekä yliopistokaupunki ja tärkeä liikennekeskus. Se sijaitsee Dąbiejärven ja Oder-joen varrella, noin 90 kilometrin päässä Itämerestä.
George Akerlof
Nuoruus ja opinnot
Äitinsä puolelta saksanjuutalaista ja isänsä puolelta ruotsalaista syntyperää oleva Akerlof suoritti perustutkintonsa Yalen yliopistossa vuonna 1962 ja väitteli tohtoriksi Massachusetts Institute of Technologyssä 1966. Nykyisin Akerlof toimii Kalifornian yliopiston Berkeleyn kampuksella taloustieteen professorina. Hänen äitinsä oli saksalainen ja isänsä ruotsalainen siirtolainen.
Rutajärvi (Joutsa)
Rutajärvi on Keski-Suomessa Joutsassa Leivonmäen entisen kunnan alueella sijaitseva järvi. Tämä on itäinen kahdesta järvialtaasta, jotka syntyivät 1800-luvulla suoritetussa järvenlaskussa. Läntinen järviallas kulkee viranomaistiedoissa yhdistelmänimellä Sorsanselkä–Keskinenvesi, vaikka sitä pidetään joskus Rutajärven osana.
George Akerlof
Ura
Akerlofin tunnetuimpana tutkimuksena pidetään vuonna 1970 julkaistua The Market for Lemons: Quality Uncertainty and the Market Mechanism. Tässä artikkelissa Akerlof esittää ensimmäisenä taloustieteen epäsymmetrisen informaation tutkimuksen perusmenetelmät. Akerlof on myös tutkinut laajasti työn taloustiedettä.
Rutajärvi (Joutsa)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1 120 hehtaaria eli 11,2 neliökilometriä, ja se on 7,7 kilometriä pitkä ja 3,4 kilometriä leveä. Se on 1800-luvun järvenlaskujen vuoksi jakautunut kahdeksi järvialtaaksi ja useisiin järvenselkiin. Itäinen järvenosa on se osa, jota viranomaistiedoissa kutsutaan Rutajärveksi. Se on saarien täplittämä ja sillä onkin kaksi saarien erottamaa järvenselkää: pohjoinen Ranskalainen ja eteläinen Kirkkoselkä. Järvenosia yhdistää toisiinsa noin 20 metriä leveä ja 400 metriä pitkä uoma, joka samalla tasaa järvenosien vedenpinnat. Uoma syntyi järvenlaskujen seurauksena, kun järvenosien väliin maatui kannas.
George Akerlof
Yksityiselämä
Akerlofin vaimo, Janet Yellen, on myös Kalifornian yliopiston Berkeleyn kampuksen taloustieteen professori ja Yhdysvaltain keskuspankin (FED) pääjohtaja vuodesta 2014.
Rutajärvi (Joutsa)
Maantietoa
Järvellä on kartan mukaan 165 saarta. Niitä ovat esimerkiksi esimerkiksi Kissasaari, Teerisaari, Kasessaari, Tupessaari, Jänissaari, Kivisaari, Iso- ja Pieni Rantosaari, Palosaari, Niinisaari, Hirvisaari, Korpisaari, Rässäsaari, Kalliosaari, Kettusaari, Hierinsaari, Toratinsaari, Koukunniemi, Ritasaari, Koskensaari ja järven suurin saari Isosaari. Isosaari on kartan mukaan alle 800 metriä pitkä, 250 metriä leveä ja sen pinta-ala on noin 9 hehtaaria.
Szczecin
Ekstraklasassa pelaava MKS Pogoń Szczecin on kotoisin Szczecinistä.
Rutajärvi (Joutsa)
Maantietoa
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 58,99 miljoonaa kuutiometriä eli 0,05899 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 5,3 metriä ja suurin syvyys on 22 metriä. Suurin syvyys lienee kartan mukaan kuitenkin vain 11 metriä, koska 22 metriä sijaitsee läntisen järvenosan Sorsanselällä. Itäinen järvenosa on Kirkkoselän puolella matalaa, mutta Ranskalainen on sitä hieman syvempi. Siellä on kaksi kymmenmetristä syvännettä, joista pohjoispäässä sijaitsevassa syvänteessä on 11 metriä syvää.
Szczecin
Historia
Toisen maailmansodan jälkeen Szczecin jäi ensin osaksi Neuvostoliiton Saksan miehitysvyöhykettä, mutta kaupunki luovutettiin pian Puolalle. Tämä oli vastoin liittoutuneiden sopimusta Oder–Neisse-linjasta Saksan ja Puolan tulevana rajana. Saksalaiset asukkaat karkotettiin ja tilalle tuotiin puolalaisia asukkaita Neuvostoliittoon liitetystä Itä-Puolasta. Neuvostoliitto piti kaupungin sataman hallussaan vuoteen 1955, jolloin sekin luovutettiin Puolalle.
Rutajärvi (Joutsa)
Maantietoa
Järven rantaviivan pituus on 66 kilometriä, josta saarien osuus on tuntematon. Sen rannat ovat pääasiassa metsämaata, joista osa on erityisesti etelärannoilla suomaata. Myös lähes kaikki järven saaret on suojeltuja. Kirkkoselän etelärannasta alkaa 4,5 kilometriä etelään jatkuva turvetuotantoalue. Leivonmäen puoleisella Kirkkoselän rannassa on leirintäalue.
Szczecin
Liikenne
Paikallisliikennettä hoitavat bussit, raitiovaunulinjat ja paikallisjunat. Junia lukuun ottamatta julkinen liikenne on kunnallisen liikennelaitoksen hoidossa. Raitiovaunulinjat avattiin vuonna 1879. Siinä on liniä. Szczecinin keskusasemalta liikennöi junia myös Puolan ulkopuolelle, muun muassa Berliiniin. Szczecinissa sijaitsee yksi Puolan tärkeimmistä satamista, eli osa Szczecin-Świnoujścien satamaa. Lentoliikennettä palvelee Szczecin Goleniów kansainvälinen lentoasema, joka sijaitsee noin 45 km koilliseen kaupungin keskustasta.
Rutajärvi (Joutsa)
Kansallispuisto
Leivonmäen kansallispuisto perustettiin 1.3.2003 ja sen pinta-ala on 2 992 hehtaaria eli 29,92 neliökilometriä. Se sijaitsee kokonaisuudessaan entisessä Leivonmäen kunnassa, joka on ollut osa Joutsaa vuodesta 2008. Rutajärven vesialueet eivät kuulu kansallispuistoon, mutta sen luoteis-, länsi- ja lounaispuolen rannat ja lähes kaikki saaret kuuluvat siihen. Niinisaaressa on laavu jamahdollisuus telttäilla.
Natura-alue
Rutajärvi sisältyy kokonaisuudessaan Natura 2000- ohjelmassa mukana olevaan Haapasuo–Syysniemi–Rutajärvi–Kivijärvi- suojelualueeseen (5 063,8 hehtaaria, FI0900074). Natura-alueeseen sisältyy pääosa Leivonmäen kansallispuistosta (2 631 hehtaaria), Rutajärvi pois lukien muutama saari ja lukuinen joukko pienempiä järviä saarinenn, 145 hehtaaria yksityisiä luonnonsuojelualueita ja alueita Haapasuolta ja Rutajoen ympäristöstä. Natura-alueen ulkopuolelle on rajattu pois 361 hehtaaria valtion entisiä talousmetsäalueita. Natura-alue on samalla sekä SPA- että SCI-alue.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Rutajoen valuma-alueeseen (14.236) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 123,1 metriä mpy. Suuri osa järven valuma-alueesta tulee järvenosasta Sorsanselkä–Keskinenvesi (5,33 ha), jonka lasku-uoma on joki tai kanava. Valuma-alueella on kuitenkin runsaasti muita järviä tai lampia. Haapajärvi (41 ha) laskee turvetuotantoalueen kautta Kirkkoselkään. Sinne laskevat myös Hangaslampi (1 ha) kirkonkylältä ja Naukjärvi (42 ha) itäpuolelta Myllyjokea myöten. Naukjärveen laskevat myös Lehijärvi (89 ha), Kakarinlampi (1 ha), Lapinlampi (4 ha) ja Pieni Lehijärvi (1 ha). Lehijärveen laskevat vielä esimerkiksi Hyötyjärvi (32 ha), Kivijärvi (31 ha), Kaakkolampi (4 ha), Tuohilampi (3 ha), Särkijärvi (85 ha), Vähä Särkijärvi (9 ha), Kekälelampi (14 ha) ja Siikajärvi (180 ha). Pohjoispuolelta tulevat vielä Kaijanlammen (13 ha) laskujokea Kiertojokea pitkin Riihijärvi (89 ha).
Rutajärvi purkautuu Rutapohjan kanavaa myöten Rutajokeen, joka laskee Päijänteen Rutalahteen Ristiselällä.
Järvenlaskuja
Rutajärven vedenpintaa ehdotettiin laskettavaksi jo vuonna 1818 perkaamalla Rutakoskea. Järvenlasku toteutettiin kuitenkin rakentamalla Rutapohjan kanava vuosina 1853–1859 (tai 1850–1853 ), jolloin järven vedenpinta aleni noin kaksi metriä. Kevättulvien aiheuttamia vahinkoja pyrittiin vähentämään vuonna 1890 aloitetuilla järvenlaskutöillä. Samalla päätettiin hakea kruunulta avustusta hätäaputöiden käynnistämiseksi. Niillä pyrittiin täydentämään aloitettua hanketta ja samalla ojittaa lähisoita. Työn päätyttyä vuonna 1894 oli järven vedenpinta laskenut 1,5 metriä lisää. Järven kokonaislaskuksi ilmoitetaan myös neljä metriä. Hankkeiden vaikutukset olivat melkoiset, sillä järven pinta-ala pieneni huomattavasti. Suuri osa järven itäisen osan 165 saaresta syntyivät tuolloin.
Järven nykyinen vedenpinnankorkeus on 123,1 metriä mpy. ja kun siihen lisää noin neljä metriä korkeutta, tulee järven aikaisemmaksi korkeudeksi noin 127 metriä mpy. Järven kartoissa on paikoin piirretty näkyviin 127,5 metrin käyrää, jota seuraamalla voi hahmottaa järven aikaisempaa rantaviivaa. Esimerkiksi Keskinenveden ja Kirkkoselän välinen kannas oli järvenpohjaa ja rantojen etäisyys oli noin 1,2 kilometriä. Toisaalta, myös kansallispuiston eteläiset suot olisivat tämän tiedon mukaan veden peitossa. Järvenlaskuluvan päätöksessä mahdollisesti ollut kartta vahvistaisi rantaviivan kulun, mutta sitä ei ole tässä käytettävissä.
Yleistä
Järvestä on ruopattu järvimalmia ruukille toimitettavaksi. Järven saaria käytettiin kotieläinten laidunmaina ja kirkkoon kuljettiin myös veneillä. Vanhoja metsiä hakattiin puuteollisuuden tarpeisiin ja niitä uitettiin järveä pitkin vuoteen 1946 saakka.
Vuoden 1972 peruskartoissa oli Haapasuon itäosat vielä koskematonta suomaata, joka on seuraavassa vuoden 1988 kartoissa otettu tuotantoon.
Suomen sisällissodan vankileirit
Suomen sisällissodan vankileirit olivat vuonna 1918 Suomen sisällissodan seurauksena perustettuja vankileirejä, joille koottiin antautuneita punakaartien taistelijoita sekä muita punaisten ja työväenliikkeen toiminnassa mukana olleita tai siitä epäiltyjä. Leirit olivat sodan voittaneen osapuolen valkoisten perustamia, punaiset säilyttivät sodan aikana ottamiaan vankeja lähinnä hallussaan olleissa vankiloissa. Joitakin sisällissodan aikaisia vankileirejä on kutsuttu myös keskitysleireiksi.
Vankileirejä oli keväällä 1918 yhteensä useita kymmeniä. Kesän aikana vangit keskitettiin ensin 16 ja lopulta 13 keskusleiriin. Yhteensä niillä oli vangittuna yli 80 000 ihmistä, joukossa oli myös naisia ja lapsia sekä maassa olleita Venäjän armeijan sotilaita. Vangeista kuoli eri syistä arviolta 12 000–14 000.
Perustaminen
Ensimmäiset vankien pidätyskeskukset syntyivät heti sodan alkuvaiheessa rintamalinjan pohjoispuolelle Svinhufvudin hallituksen eli valkoisten hallitsemalle alueelle. Suuria vankikeskittymiä oli syntynyt muun muassa Ouluun, Kokkolaan, Seinäjoelle ja Kuopioon. Aluksi vankeja säilytettiin muun muassa vankiloissa ja kouluissa sekä muissa julkisissa rakennuksissa. Myös työväen- ja seuratalot olivat yleisiä; joillakin paikkakunnilla, kuten Varkaudessa, heitä pidettiin jopa kirkossa.
Punaisten ottamat vangit
Myös punaiset saivat sodan alkuvaiheessa jonkin verran vankeja. Esimerkiksi helmikuussa tapahtuneiden Siuntion ja Kirkkonummen valtausten yhteydessä punaiset ottivat 467 vankia, jotka sijoitettiin Helsingin ruotsalaisen reaalilyseon tiloihin. Kouvolassa punaiset pitivät vankeja paikallisella työväentalolla, jonne valkoisia siirrettiin eri puolilta Kymenlaaksoa.
Kevään vankisuma ja Sotavankilaitos
Valkoisten vangiksi ottamien punaisten määrä kasvoi kevään aikana sitä mukaa kun heidän joukkonsa etenivät rintamalinjan eteläpuolella. Huhtikuun alussa Tampereen valtauksen yhteydessä vangiksi jäi yli 10 000 punaista, jotka sijoitettiin pääosin kaupunkiin perustettuun Kalevankankaan vankileiriin. Huhti-toukokuun aikana valkoisten joukot saivat saksalaisten avustamina vangeiksi yhteensä noin 80 000 punakaartilaista tai sellaiseksi epäiltyä. Kiinni otettiin varsinaisten aseistettujen taistelijoiden lisäksi myös muita punaisten puolella toimineita siviilejä sekä työväenliikkeen aktiiveja. Sotaministeriön alaisuuteen perustettiin 24. huhtikuuta sotavankilaitos vastaamaan vangeiksi otetuista punaisista ja organisoimaan vankileirien toimintaa.
Lahdessa sijainneelle niin sanotulle "Fellmanin pellolle" oli toukokuun alkupäivinä koottu noin 22 000 antautunutta punaista ja kohti itää pyrkinyttä pakolaista, joista osa päästettiin lähtemään runsaan viikon kuluttua. Uusia vankileirejä perustettiin huhti-toukokuun aikana lukuisille paikkakunnille. Niistä suurimmilla oli 8 000–10 000 vankia. Sellaisia olivat Tampereen lisäksi muun muassa Suomenlinnan, Hämeenlinnan, ja Lahden Hennalan vankileirit. Vankileirejä oli kevään aikana enimmillään jopa 60, eräiden lähteiden mukaan 64. Suurin osa niistä oli suhteellisen pieniä pidätysleirejä, joilta vankeja siirrettiin suuremmille leireille, niin että kesäkuun alussa oli jäljellä enää 26 leiriä. Sotavankilaitoksen johtajan V. O. Juveliuksen suunnitelmien mukaan leirien määrää vähennettiin kesäkuun aikana aluksi kuuteentoista ja sen jälkeen kolmeentoista keskusleiriin.
Internointi Ruotsissa
Sodan päättymisen jälkeen punakaartilaisia pakeni Neuvosto-Venäjän lisäksi myös Pohjois-Ruotsiin, jonne heitä vuoden 1918 aikana saapui 201. Ruotsin viranomaisten mukaan kaikki eivät täyttäneet pakolaisen määritelmää ja heidät suljettiin Morajärven internointileirille, joka sijaitsi nykyisen Kainuun kunnan alueella. Internointileirillä myös kuoli ainakin yksi vanki. Morajärven internointileiriltä tuotiin Oulun vankileirille 42 punavankia syyskuun 5. päivänä 1918.
Armahdukset, vapautukset ja leirien sulkeminen
Sotavankileirit lakkautettiin virallisesti 15. syyskuuta 1918, jolloin ne siirtyivät Sotavankilaitokselta siviiliviranomaisen eli vankeinhoitohallituksen alaisuuteen. Kahdeksan niistä jatkoi toimintaansa pakkotyölaitoksena ja muut leirit suljettiin syksyn 1918 aikana. Samassa yhteydessä noin 40 000 vangin tuomiot muutettiin ehdollisiksi ja heidät vapautettiin. Tämän jälkeen vielä noin 10 000 vankia armahdettiin 30. lokakuuta 1918. Jäljelle jäi noin 6 100 punavankia, jotka pysyivät vangittuina pakkotyölaitoksissa. Vuonna 1921, jolloin kansalaisuus palautettiin 40 000 entiselle punavangille jäljellä oli enää 100 vankia. Muut pakkotyölaitokset lakkautettiin ja heidät siirrettiin Tammisaaren pakkotyölaitokseen, josta Väinö Tannerin sosialistihallitus armahti viimeiset 50 vankia vuonna 1927.
Kalevi Sorsan I hallitus maksoi korvauksia vielä elossa oleville 11 600 entiselle punavangille vuonna 1973.
Tuomioistuimet
Valkoisten tarkoituksena oli tutkia kaikki sisällissotaan osallistuneet punaiset ja langettaa heille tuomiot oikeudenkäyntien jälkeen. Tuomioita vankileireillä jakoivat aluksi valkoisten perustamat kenttäoikeudet, jotka toimivat usein täysin mielivaltaisesti. Niiden toimintaa ohjasi lähinnä kostonhimo ja tuomioita jaettiin epämääräisten ilmiantojen perusteella. Isännät ja tehtaanjohtajat saattoivat käydä leireillä määräämässä kenet ammutaan ja samalla vapauttaa hyvinä pitämiään työmiehiä, joita he tarvitsivat.
Kenttäoikeudet jakoivat vangit kolmeen eri ryhmään. Ryhmä I käsitti henkilöt, jotka piti ampua välittömästi. Heitä olivat punaisten johtajat, agitaattorit sekä aseistetut venäläiset. Teloitettuja oli yhteensä satoja. Ryhmä II:n kuuluivat käytännössä kaikki muut punakaartilaiset ja Ryhmä III puolestaan sisälsi vapautettavat vangit. "Laki maanpetostuomioistuimesta" syntyi 29. toukokuuta pitkän kädenväännön jälkeen valkoisen armeijan ja senaatin välillä, jonka jälkeen perustettiin valtiorikosoikeus. Se tarvitsi käyttöönsä yli tuhat lakimiestä, eli lähes kaikki suomalaiset juristit.
Valtiorikosoikeuden tuomioistuimet saatiin lopulta kokoon 18. kesäkuuta 1918, mutta niidenkään toiminta ei vastannut puolueetonta lainkäyttöä. Noin 70 000 punavankia todettiin syyllisiksi muun muassa valtio- ja maanpetokseen sekä murhiin, ryöstöihin ja tuhopolttoihin. Vaikka kapinasta katkeroituneiden valkoisten keskuudessa esiintyi edelleen kostomentaliteettia, saivat syytetyt valtiorikosoikeudelta enimmäkseen ehdonalaisia tuomioita. Kuolemaan tuomittiin 555 punavankia, mutta vain 113 teloitettiin, koska myös armahdusta oli mahdollista anoa. Osa vangituista todettiin syyttömiksi ja vapautettiin syytteistä. Osa todettiin myös kokonaan aiheettomasti pidätetyiksi.
Olosuhteet ja leireillä kuolleet
Sisällissota ja vankeus olivat monin paikoin estäneet maanviljelyksen, jonka takia maassa oli ankara elintarvikepula, mikä näkyi erityisesti vankileireillä. Kehnon ravinnon vuoksi vankileirien kuolleisuus nousi korkeaksi. Hätää lisäsi voittajien kostomentaliteetti, viha ja välinpitämättömyys. Monista punavangeista myös tuntui, että heidän omat johtajansa olivat pettäneet joukkonsa paetessaan Venäjälle.
Vankien olosuhteet heikkenivät nopeasti ruokavarantojen loputtua toukokuussa. Seurauksena oli tuhansien punavankien kuolema aliravitsemuksen ja kulkutautien, kuten isorokon ja espanjantaudin seurauksena. Kesäkuussa kuoli 2 900, heinäkuussa 5 000, elokuussa 2 200 ja syyskuussa 1 000. Tammisaaren vankileirillä kuolleisuus oli 34 %, kun muilla leireillä se oli 5 - 20 %. Kaikkiaan punavankeja kuoli noin 11 000 – 12 000. Kuolleet haudattiin yleensä joukkohautoihin leirien lähelle, muita joitakin vainajia annettiin myös omaisille haudattaviksi kotiseuduilleen.
Keskusleirit
Helsingin vankileiri muodostui Suomenlinnan, Katajanokan, Santahaminan ja Isosaaren vankileireistä, jotka on luettelossa mainittu erikseen.
Pidätysleirejä ja muita vankileirejä
Varsinaisia sotavankileirejä pienempiä leirejä, joita on kutsuttu myös pidätysleireiksi, toimi eri puolilla maata ainakin 50–60. Niistä on hyvin vaikea saada tietoja, koska leirien arkistot ovat suurimmaksi osaksi kadonneet tai säilyneet puutteellisesti.
Gabriel Wikström
Per Johan Gabriel Wikström (s. 21. helmikuuta 1985 Skinnskatteberg) on ruotsalainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi vuosina vuosina 2011–14 Ruotsin sosiaalidemokraattisen nuorisoliiton puheenjohtajana ja 2014–17 Ruotsin kansanterveys-, sairaanhoito- ja urheiluministerinä. Hän jäi sairaslomalle toukokuussa 2017 työuupumisen takia ja erosi pari kuukautta myöhemmin virastaan. Hän olisi noussut valtiopäiväedustajaksi varasijalta maaliskuussa 2018, mutta kieltäytyi. Vuonna 2020 hänet valittiin koordinoimaan Löfvenin hallituksen työtä kestävän kehityksen saavuttamiseksi.
Volkswagen Talagon
Volkswagen Talagon on Volkswagenin vuodesta 2021 lähtien Kiinan markkinoille valmistama suurikokoinen crossover-tyyppinen automalli.
Krar (täsmennyssivu)
Krar voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Muppetit ja jalokiviliiga
Muppetit ja jalokiviliiga on Jim Hensonin ohjaama Muppetit-elokuva vuodelta 1981.
Volkswagen Talagon
Talagon esiteltiin Shanghain autonäyttelyssä huhtikuussa 2021. Se perustuu samalle MQB Evo -pohjalevylle kuin esimerkiksi kahdeksannen sukupolven Golf. Malli on saatavana sekä kuusi- että seitsemänpaikkaisina versioina.
The Hippos from Hell
The Hippos from Hell on YUP:n vuonna 1990 julkaistu debyyttialbumi, jonka yhtye julkaisi omakustanteena. Poikkeuksena yhtyeen myöhemmistä levyistä on se, että levyn kappaleet on laulettu englannin kielellä, eikä levy muutenkaan juuri muistuta yhtyeen myöhempiä levyjä, vaan levyn musiikki on pääasiassa melko yksinkertaista hardcore punkia poliittisilla sanoituksilla.
Kappaleet
Sävellykset, sanoitukset ja sovitukset YUP, ellei toisin mainita.
Al-Duhail Sports Club
Al-Duhail Sports Club on qatarilainen jalkapalloseura, joka perustettiin vuonna 1938. Alun perin joukkue tunnettiin nimellä Al-Shorta Doha, mutta nimi muutettiin Lekhwiya FC muotoon vuonna 2010. Joukkue voitti ensimmäisen Qatarin mestaruuden kaudella 2010–2011. Huhtikuussa 2017 Lekhwiya Football Club ilmoitti ottavansa El-Jaish seuran omistukseensa ja yhdistävänsä sen muodostaen uuden Al-Duhail Sports Clubin.
Joukkueen kotistadion on Qatar SC Stadium, joka sijaitsee Dohassa.
John Deacon
John Richard Deacon (s. 19. elokuuta 1951 Leicester, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen aktiivisen uransa päättänyt muusikko. Deacon tuli tunnetuksi Queenin basistina. Hän soitti yhtyeessä vuodesta 1971 vuoteen 1997, jolloin hän vetäytyi eläkkeelle. Queenin hiljaisena jäsenenä tunnettu Deacon oli yhtyeen jäsenistä nuorin. Hän kirjoitti myös monia Queenin kappaleita, joista tunnetuimpia ovat muun muassa radiossa paljon soitetut hitit ”You’re My Best Friend”, ”Another One Bites the Dust” ja ”I Want To Break Free”.
Queenin laulaja Freddie Mercuryn kuoleman jälkeen vuonna 1991 Deacon soitti yhtyeen basistina enää muutamissa esiintymisissä. Vuoden 1997 jälkeen hän ei ole juurikaan esiintynyt julkisuudessa, eikä ole osallistunut kitaristi Brian Mayn ja rumpali Roger Taylorin johtamiin 2000-luvun Queen-projekteihin ja kiertueisiin.
Varhaiset vaiheet
John Deacon syntyi Leicesterissa ja eli siellä aina vuoteen 1969 saakka. Deacon kiinnostui musiikista jo nuorella iällä. Yksitoistavuotiaana hän osti halvan akustisen kitaran, alkoi harjoitella soittamista ja pian myös soittaa ystäviensä kanssa. Vuonna 1965 14-vuotias Deacon perusti ensimmäisen yhtyeensä The Oppositionin ja soitti rytmikitaraa. Vuosien aikana yhtye käytti myös nimiä The New Opposition ja Art. Alkuperäisen basistin jätettyä yhtyeen, Deacon vaihtoi kitaran bassoon.
Vuonna 1969 John Deacon lähti Lontooseen opiskelemaan elektroniikkaa, minkä seurauksena hänen aikansa Artin riveissä oli ohi. Koulutukseltaan Deacon on sähköinsinööri, ja hän on suunnitellut Queenin PA-laitteistot. Äänentoistolaitteistojen valmistaja Vox on ottanut lukuisia Deaconin suunnittelemia laitteita sarjatuotantoon.
Aika Queenin basistina
Hänen ensimmäinen sävellyksensä Queenille oli ”Misfire”, joka julkaistiin vuoden 1974 albumilla Sheer Heart Attack. Ensimmäinen Deaconin kirjoittama single oli You’re My Best Friend albumilta A Night at the Opera.
Basistina Deacon on arvostettu, ja useat hänen luomistaan riffeistä ovat jääneet historiaan. Deaconin autoradiosta rakentaman ja sittemmin Brian Maylle lahjoittaman ”Deacy”-minivahvistimen persoonallinen sointi on keskeisessä osassa kitaraosuuksien äänimaailmaa. Esimerkiksi kappale ”Good Company” tuo ”Deaky”-vahvistimen omaleimaisuutta hyvin esille.
Freddie Mercuryn kuoleman jälkeen 1991 John Deacon on esiintynyt vain harvakseltaan. Vuoden 1992 Freddie Mercuryn muistokonsertin, 1995 julkaistun Made in Heaven -albumin sessioiden, vuoden 1997 Queenin ja Elton Johnin pienimuotoisen yhteisesiintymisen sekä Queen-singlen ”No-One But You” lisäksi Deacon ei ole ollut julkisesti tekemisissä musiikin kanssa. Deacon on jättänyt uransa Queenin basistina taakseen, eikä ole osallistunut kitaristi Brian Mayn ja rumpali Roger Taylorin kanssa uusiin Queen-projekteihin, kuten Queen+Paul Rodgers -kiertueeseen.
Daniel Hjort (ooppera)
Daniel Hjort on Selim Palmgrenin kuusikuvaelmainen ooppera. Sen ruotsinkielinen libretto on kokonaisuudessaan johdettu Josef Julius Wecksellin samannimisestä näytelmästä. Juoni sijoittuu vuoden 1599 Turun linnaan ja sen ympäristöön. Teos kantaesitettiin 21. huhtikuuta 1910 Turun ruotsalaisessa teatterissa säveltäjän itsensä johdolla.
Palmgren aloitti työskentelyn Daniel Hjort -oopperan parissa Italiassa vuonna 1907 ja saattoi työnsä päätökseen Turussa 1909. Teos oli kantaesityksessään suuri menestys ja tuli myöhemmin samana vuonna (1910) esitetyksi Helsingissä. Oopperaa pidettiin aikanaan erityisen vaativana. Seitsemäntoistavuotisen esitystauon jälkeen Daniel Hjort esitettiin uudelleen vuonna 1929, tosin tällä kertaa suomeksi Suomalaisessa oopperassa.
Palmgren laati teoksestaan vuonna 1938 uudistetun version. Hän muutti uudistustyön yhteydessä dramaturgiaa, muotoa ja orkestrointia. Vuonna 1996 Finlandia Records julkaisi Daniel Hjortin tästä uudistetusta versiosta levytyksen, jolla Ulf Söderblom johtaa Turun filharmonista orkesteria.
Jääkiekon Euroopan seurajoukkueiden mestaruusturnaus 2008
Jääkiekon Euroopan seurajoukkueiden mestaruusturnaus eli European Champions Cup pelattiin vuonna 2008 neljännen kerran. Ajankohta oli 10.–13.1. Palkintopotti oli noin 550 000 euroa, josta voittaja sai 200 000 euroa. Alkulohkoissa pelasi kummassakin kolme joukkuetta ja lohkojen voittajat pääsivät finaaliin. Turnauksen voitti venäläinen Metallurg Magnitogorsk, joka voitti loppuottelussa tšekkiläisen Sparta Prahan.
Pistepörssi
Vain kaikki kaksi pistettä tai yli tehneet pelaajat
Suomalaiset muissa seuroissa
Vain kaksi suomalaista palasi turnauksessa muissa seuroissa kuin Kärpissä.
Daryl Gates
pienoiskuva|Daryl Gates Daryl Francis Gates (30. elokuuta 1926 – 16. huhtikuuta 2010) oli yhdysvaltalainen poliisi, jota pidetään SWAT-taktiikan olennaisena kehittäjänä. Hänen omaelämäkertansa Chief: My Life in the LAPD julkaistiin vuonna 1992.
Gates toimi Los Angelesin poliisin johtajana vuosina 1978–1992. Vuonna 1983 hän perusti Drug Abuse Resistance Education -järjestön.
Giza
Giza ( Al-Jizah) on Egyptin kolmanneksi suurin kaupunki, Gizan kuvernementissa Niilin länsipuolella, vastapäätä Kairoa.
Roomalainen uskonto
pienoiskuva| [[Juppiter in veistos noin vuodelta 100 eaa.]] Roomalaisella uskonnolla tarkoitetaan antiikin Rooman uskonnollisia käytäntöjä ja ilmiöitä, jotka ovat kehittyneet erilaisista kulteista, ja jotka liittyvät kiinteästi paitsi kaupunkiin ja sen asukkaisiin myös sen poliittiseen ja sosiaaliseen kehitykseen.
Kaupungin alkuperä, kuten myös Rooman uskontohistoria ovat kiistanalaisia kohteita. Viime aikoina italialainen arkeologi Andrea Carandini, joka on tunnettu antiikin Rooman alkuperän tutkimuksesta, on suorittanut kaivauksia Palatiumin alueella ja osoittanut, että Rooman kaupunki on syntynyt jo 800-luvulla eaa. Kyseinen ajanjakso on yhteneväinen myös kaupungin syntyperästä kertovien traditioiden kanssa.
Sen sijaan roomalaisen uskonnon alkuperä voidaan jäljittää Italiaan saapuneiden indoeurooppalaisten kansojen uskonnollisiin perinteisiin, jotka todennäköisesti saivat alkunsa joskus 1400-luvulla eaa. Nämä kansat aikoinaan muuttivat Italian niemimaalle etruskien ja kreikkalaisten sivilisaatioihin ja elivät Lähi-idän kulttuureiden vaikutuspiirissä useiden vuosisatojen ajan.
Kansalaisuskonto
"Roomalainen uskonto" on nykyaikainen ilmaus. Italiankielessä termillä religione "uskonto" on kuitenkin selkeä etymologinen johdanne latinankieliseen sanaan religio. Latinankielinen termi ilmaisee merkityksen, joka sisältää rituaalin harjoittamisen ja jumalien palvonnan. Perinteisesti seremoniat toistettiin useita kertoja, jolla varmistettiin, että riitti oli suoritettu oikein tiettyjen sääntöjen mukaan. Tässä mielessä roomalaiset liittivät käsitteeseen religio eräänlaisen uskontokokemuksen ja pelonsekaisen kunnioituksen pyhästä alueesta ja palvontamenoista. Uskonto (religio) on se, mikä saa meidät palvomaan luonnoltaan korkeampaa olentoa, jonka olemuksen miellämme jumalalliseksi.
(Cicero, De inventione. II, 161) "Rooman valtion keskeisin päämäärä niin monarkian, tasavallan kuin keisarivallankin aikana oli taata valtion koskemattomuus ja vauraus. Tästä syystä myös kansalaisten siviilioikeudet ja uskontoon liittyvät oikeudet ja velvollisuudet nähtiin yhtenä kokonaisuutena. Näin valtio piti itsellään oikeuden määritellä, mikä on pyhää. Tästä johtuen roomalainen uskonto oli kansalaisuskonto, jolla oli julkinen luonne, ja joka oli vahvasti läsnä myös Rooman institutionaalisessa organisaatiossa". Sen sijaan sana "uskonto" on nykyaikainen käsite, joka on paljon edellä mainittua järjestelmää monimutkaisempi ja ongelmallisempi, sillä se kattaa laajan kirjon monenlaisia merkitysyhteyksiä:"Uskonnolliset käsitykset voidaan ilmaista ​​symbolisesti, myyttisinä kertomuksina, rituaalisuorituksina tai taiteellisina esityksinä, jotka yhdessä muodostavat uskonnollisen ajattelun perusteet, selityksen maailmasta ja perustan ihanteellisille tavoille ja arvoille. ( Enrico Comba, Antropologia delle religioni. Un'introduzione. Bari, Laterza, 2008, p. 3 )"Latinalaisen termin religio ja nykyaikaisen uskonnon käsitteen merkityssisällön erojen määrittäminen, nostaa esiin myös roomalaisen uskonnon uniikit ominaisuudet ja sisällön roomalaisten elämässä."Roomalaiselle uskonnolle (tai yleisemmin kreikkalaisroomalaiselle) oli tunnusomaista kaksi piirrettä: sosiaalisuus ja palvontamenot. Sosiaalista uskontoa harjoitetiin yhdessä yhteisön jäsenten kanssa ei yksittäisenä yksilönä; kyse oli osallistumisesta eikä mistään muusta. Roomalaiset harjoittivat uskonnollista elämäänsä oman sosiaalisen ryhmänsä joko perheen, ammatti- tai rituaaliyhteisön tai ennen kaikkea poliittisen yhteisönsä piirissä. ( John Scheid, La religione a Roma. Bari, Laterza, 1983, p. 8 )"Tästä syystä, roomalaisten mielestä uskonnolla ei ollut mitään tekemistä sen kanssa, jota me kutsumme yksilön uskonnolliseksi vakaumukseksi, sillä valtio toimi välittäjänä yksilön ja jumaluuden välillä :
Roomalaisen uskonnollinen asenne on [...] erotettava uskontojärjestelmästä. Religio ei ole sama kuin uskontunnustus.
( Robert Schilling, Rites, Cultes, Dieux de Rome. Parigi, Klincksieck, 1979, p.74; cit. in John Scheid, Op.cit., p. 8 ) Rooman uskonnollisessa myötätunnossa (pietas) kyse oli vahvasta tahdosta taata respublican (valtio ja kansa) menestys noudattamalla tunnollisesti uskonnollisia tapoja, ja perinteisiä kultteja ja rituaaleja, joiden avulla jumalat saatiin takaamaan pax deum (rauha jumalien ja ihmisten välillä) (pax deorum). Roomalaisten mielestä Rooman menestys suhteessa muihin kaupunkeihin ja maailmaan oli todistus siitä, että harmonia jumalien kanssa ja uskonnon ja sen rituaalien tarkka noudattaminen oli hyödyllistä. ... mutta juuri uskonnollisessa myötätunnossa ja palvontamenojen noudattamisessa piilee poikkeuksellinen viisaus, joka on saanut meidät täysin ymmärtämään, että kaikki on oikein ja jumalallisen tahdon hallitsemaa, olemme ylittäneet kaikki kansat ja kaikki kansakunnat.
( Cicerone, De haruspicum responso, 9; traduzione di Giovanni Bellardi, in Cicerone, Le orazioni vol. III, Torino, UTET, 1975, pp. 302-305 )
Ja jos haluamme verrata kulttuuriamme vieraisiin kansoihin, käy ilmi, että olemme kaikin tavoin joko samanlaisia tai jopa huonompia, mutta uskonnon, eli jumalien suhteen olemme ylivoimaisia.
( Cicerone, De natura deorum. II, 8; traduzione di Cesare Marco Calcante. Milano, Rizzoli, 2007, pp. 156-7 )
Kalpeahyppymyyrä
Kalpeahyppymyyrä (Gerbillus perpallidus) on antilooppirotan sukuinen, Egyptistä kotoisin oleva hyppymyyrälaji. Suomessa laji on lemmikkieläimenä suhteellisen tuore. Lemmikkiharrastajat käyttävät siitä nimitystä ”perpallidus”.
Kalpeahyppymyyrää pidettiin aiemmin samana lajina karvajalkahyppymyyrän (Gerbillus latastei) kanssa, mutta nykyisin sen asema itsenäisenä lajina on yleisesti tunnustettu. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että kalpeahyppymyyrän suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin kalpeagerbiili.
Ulkonäkö ja värimuodot
Laji on rakenteeltaan siro. Sen karvanlaatu on hento ja turkki rasvoittuu helposti. Turkin kunnossa pitäminen ei ole silti mahdotonta. Kalpeahyppymyyrän väri on haalean oranssi ja selän päällä turkin alta pilkottaa harmaa aluskarva. Lisäksi vatsa on valkoinen. Tätä väriä kutsutaan black eyed argenteksi. Lisäksi kalpeahyppymyyrällä esiintyy toisinaan white spotted -kuviota.
Ruokinta
Kalpeahyppymyyrille hampaat kasvavat koko ajan. Siksi sen pitäisi saada jotain kovaa jyrsittävää, jotta hampaista ei kasva liian pitkiä. Näkkileipä ja kuiva leipä ovat hyviä. Myös pahvia kannattaa antaa.
Juomapullossa pitää olla aina tarjolla raikasta vettä. Vesi tulisi vaihtaa joka päivä. Suolakivi on turha, sen päälle yleensä vain pissitään. Mutta kalkkikivi voi olla ja sitä suositellaankin kantaville ja imettäville naaraille.
Käyttäytyminen
Kalpeahyppymyyrät ovat hämäräaktiivisia jyrsijöitä eli nukkuvat päivisin ja touhuilevat illalla ja yöllä. Luonteeltaan ne ovat vilkkaita, kilttejä ja kesyjä ja purevat käsittelijäänsä harvoin. Kalpeahyppymyyräurokset eivät välttämättä tule toimeen keskenään, joten ne voivat asua myös yksin. Naaraita on hyvä olla enemmän.
Laji elää keskimäärin 3–4 vuotta.
Risto Hurme
Risto Edvard Hurme (s. 16. toukokuuta 1950 Turku) on entinen nykyaikainen viisiottelija, miekkailija ja olympiamitalisti.
Kalpeahyppymyyrä
Tarvikkeet
Lemmikkeinä kalpeahyppymyyrät tarvitsevat asumukseen terraarion tai vanhan akvaarion. Kanneksi sopii tiheäsilmäinen verkko. Kannen tulee olla myös tarpeeksi raskas. Minimimitat yhdelle yksilölle tulee olla: korkeus 0,3 m, pinta-ala 0,12 m2. Kalpeahyppymyyrä tarvitsee myös juomapullon, pesämökkejä ja ruokakupin. Ruokakuppi ei tosin ole välttämätön jos ruoan ripottelee häkkiin. Virikkeenä puhtaat oksat ovat hyviä. Niitä voi myös jyrsiä. Kuiva heinä ja vessapaperi on pesän pehmikkeeksi parasta. Turkin kunnossa pitoon kannattaa käyttää eläinkaupasta saatavaa hienojakoista chinchillan hiekkaa.
Risto Hurme
Risto Hurme harrasti syntymäkaupungissaan Turussa telinevoimistelua Raija-sisaren vedettyä veljensä Riston ja Reinon mukaansa Turun Urheiluliiton voimistelusalille, mutta muutto Espooseen toi tälle lopun. Urheiluharrastukset jatkuivat uinnin parissa Laaksolahden Virin ja Viherlaakson Veikkojen riveissä. Pian ykköslajiksi nousi nykyaikainen viisiottelu siinä määrin, että koulumenestyskin kärsi pahasti.
Viisiottelun ohessa Hurme kehittyi myös taitavaksi miekkailijaksi ja pääsi edustamaan Suomea olympialaisissa myös tässä kakkoslajissaan. Viisiottelun viimeinen laji, juoksu, oli hänelle monesti tuskainen.
Vuonna 1968 Hurme voitti viisiottelussa B-sarjan Suomen mestaruuden. Seuraavana vuonna hän oli Budapestissa nuorten MM-kisoissa kahdeksas ja joukkuekilpailussa yhdeksäs. San Antonion MM-kisoissa 1971 hän kilpaili miesten sarjassa ja sijoittui neljänneksi edellään vain Neuvostoliiton Boris Oništšenko ja kaksi unkarilaista. Joukkuekilpailussa Suomi oli kuudes. Samana vuonna Hurme voitti Suomen mestaruuden neliottelussa (johon viisiottelun lajeista ei kuulu ratsastus). MM-kisojen jälkeen Hurme siirtyi San Antonioon opiskelemaan ja harjoittelemaan stipendin turvin. Hän menestyi lajissaan myös Yhdysvaltain kilpailuissa ja sai lempinimen "San Antonion ritari".
Olympiapronssille 1972
Minskin kansainvälisissä kilpailuissa vuoden 1972 alkupuolella Hurme sijoittui neljänneksi, ja myös Martti Ketelä ja Veikko Salminen sijoittuivat kymmenen parhaan joukkoon. Münchenin olympialaisissa kaikki kolme suomalaista valittivat kurkkukipua ennen ensimmäisen päivän lajia, ratsastusta, ja Hurmeella oli hieman kuumettakin. Hän sai ratsastettavakseen vikuroivan First Lady -ratsun ja sai osuudesta vaatimattomat 950 pistettä maksimin ollessa 1100. Ketelä ja Salminen selviytyivät paremmin, ja Suomen sijoitus joukkuekilpailussa oli ensimmäisen lajin jälkeen kuudes.
Miekkailuosuudella Hurme sijoittui viidenneksi ja sai 981 pistettä. Kaikki suomalaiset voittivat pitkän päivän alkupuolella maailmanmestari Boris Oništšenkon, mutta Hurme jaksoi säilyttää tasonsa muita suomalaisia pidempään. Kolmantena päivänä Hurme ja Salminen saivat lääkityksen joukkueen ylilääkäriltä Helmer Kvistiltä. Ampumaosuudella Hurme teki huipputuloksen 195 ja oli kolmanneksi paras 1044 pisteellä. Päivän päätteeksi suomalaisia uhkasi hylkääminen dopingkäryn vuoksi. Järjestäjillä oli kaksi kiellettyjen aineiden luetteloa, ja Hurmeen ja Salmisen saamat lääkkeet oli mainittu toisella niistä. Lääkintakomissiossa tehtiin lopulta päätös, että kyseessä oli vain väärinkäsitys ja suomalaiset saisivat jatkaa kilpailua.
Neljännen päivän uintiosuudella Yhdysvallat oli vahva, mutta Suomi pysyi sen edellä ja oli ennen viimeistä lajia joukkuekilpailussa kolmantena. Salminen oli uintiosuuden toiseksi paras 1216 pisteellään, ja Hurmeen saalis oli 1068 pistettä. Viisiottelun päättäneellä juoksuosuudella suomalaisilla oli varaa hävitä Yhdysvaltain ottelijoille yhteensä 50 sekuntia saavuttaakseen pronssin. Hurme voitti omassa erässään Charles Richardsin kahdella sekunnilla ja Salminen lisäsi johtoa 77 sekuntiin. Viimeisessä erässä Ketelä hävisi Yhdysvaltain Scott Taylorille 74 sekuntia, joten kymmenen pisteen erolla Suomi voitti pronssia. Palkintojenjakotilaisuudessa suomalaiset saivat vain yhden yhteisen mitalin, jonka joukkueen yhteisellä päätöksellä sai henkilökohtaisessa kilpailussa parhaiten menestynyt, kahdeksanneksi sijoittunut Hurme. Tämä on edelleen, yli 45 vuotta myöhemmin, Suomen viimeisin olympiamitali nykyaikaisesta viisiottelusta.
Münchenin jälkeen
Lontoon MM-kisoissa 1973 Hurme teki virheettömän ratsastusosuuden saaden 1100 pistettä. Miekkailuosuudella hän oli kolmas mutta sai ammunnassa vain tuloksen 189 ja putosi kokonaistilanteessa neljänneksi. Kaksi viimeistä lajia Hurme suoritti oman tasonsa mukaisesti, ja lopputuloksissa hän oli neljäs 39 pisteen päässä pronssimitalista. Neuvostoliitto vei kolmoisvoiton. Joukkuekilpailussa Suomi oli kuudes. Vuonna 1974 Hurme oli MM-kisoissa 13:s ja vuonna 1975 kahdeskymmenes. Hän oli mukana vielä vuonna 1976 Montréalin olympialaisissa sijoittuen joukkuekilpailussa seitsemänneksi ja henkilökohtaisessa kilpailussa 11:nneksi.
Kalpamiekkailijana Hurme voitti henkilökohtaisen Suomen mestaruuden vuonna 1969 ja edusti Suomea Münchenin olympialaisissa sekä Wienin MM-kisoissa 1971 ja Göteborgin MM-kisoissa 1973.
Hurme valmistui hammaslääkäriksi ja muutti myöhemmin pysyvästi Yhdysvaltoihin. Siellä hän voitti miekkailijana muun muassa Yhdysvaltain mestaruuden.
Risto Hurmeen veli Reino Hurme voitti kalpamiekkailun joukkuekilpailussa SM-kultaa vuonna 1972.
Jean-Claude Pascal
thumb|Jean-Claude Pascal (oik.) ja saksalainen valokuvaaja Horst Grund vuonna 1968. thumb|Jean-Claude Pascalin hauta Jean-Claude Pascal, oikealta nimeltään Jean-Claude Villeminot, (24. lokakuuta 1927 Pariisi – 5. toukokuuta 1992 Pariisi) oli ranskalainen laulaja ja näyttelijä.