cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japanilaisen miekan valmistus
Karkaisu
thumb|250px|Miekan osat. thumb|250px|Terän karkaisumenetelmät Japanilaisen miekan liki legendaariset ominaisuudet saadaan aikaan differentiaalikarkaisulla.
Differentiaalikarkaisu tarkoittaa, että terän eri osat karkaistaan samanaikaisesti eri lämpötiloihin ja sen jälkeen päästetään eri kovuusasteisiksi. Tämä tehdään peittämällä terän lape (shinogi) ensin muotoon leikatulla silkkipaperilla, joka peitetään savella. Saveen voidaan sekoittaa booraksia. Leikkuureuna (ha) jätetään paljaaksi. Kun terä kuumennetaan noin 800 °C:een lämpötilaan Curie-pisteen (772 °C) yläpuolelle ja karkaistaan äkisti veteen upottamalla, leikkuureuna karkaistuu lasinkovaksi, martensiittisen kiderakenteen omaavaksi, mutta saven suojaama lape ja selkä pysyvät sitkeinä ja joustavina; savi toimii lämpöeristeenä ja hidastaa lappeen jäähtymistä jolloin lappeeseen muodostuu pehmeämpi ja sitkeämpi kiderakenne. Terä on kuitenkin tässä vaiheessa aivan liian kova käyttöä varten, joten sitä on päästettävä jonkin verran. Nyrkkisääntö on, että mitä lyhyempi terä, sitä kovemmaksi se voidaan karkaista: tantō karkaistaan suunnilleen Rockwell-kovuuteen 60–65; Mora-puukon Rockwell-kovuus on 62. Wakizashilla leikkuureunan kovuus on noin 58, ja katanalla tai tachilla leikkuureunan kovuus on noin 53–55 ja lappeen 40–45.
Vertailun vuoksi: keskiaikaisen eurooppalaisen kaksiteräisen miekan leikkuureunan Rockwell-kovuus on yleensä välillä 49–53, sillä sen karkaisu tehdään eri tavoin. Karkaisun osalta sillä ei ole eroa, onko terä tehty perinteisen metodin mukaisesti takomalla vai lattateräksestä jyrsimällä. Liian kovaksi karkaistu tai päästämätön terä puolestaan murtuu helposti osuessaan esimerkiksi haarniskaan tai vastustajan miekkaan tai siihen tulee kolo.
Oikein karkaistun miekan leikkuureunan ja lappeen välille jää selkeä karkaisulinja (hamon). Kyseessä ei siis ole koristelu, vaan kahden teräksen eri kidemuodon välinen raja. Hamon syntyy lämpökäsittelystä: karkaisemattomissa koristemiekoissa se tehdään usein hapolla etsaamalla. Ruostumattoman teräksen karkaisuominaisuudet ovat huonot, se voi murtua karkaistaessa, ja siitä valmistetut miekat saadaan yleensä maksimissaan Rockwell-kovuuteen noin 46–48, eli mikäli halutaan miekka, joka leikkaa hyvin ja säilyttää teränsä, sitä ei pidä tehdä ruostumattomasta teräksestä. Ruostumattomaan teräkseen ei myöskään saa kunnollista hamonia.
Metallurgian muuttuessa taidosta tieteeksi Japanissa alettiin tuottaa armeijan upseereille seremonia- ja paraatimiekkoja teollisesti. Ne yleensä olivat massatuotettuja ja usein joko karkaisemattomia tai puutteellisesti karkaistuja, ja niiden laatu oli heikko. Toisen maailmansodan jälkeen suurin osa niistä sulatettiin romuna.
Teroitus
Kun terä on saatu karkaistua, se teroitetaan. Perinteisesti teroitus on tehty tahkoamalla veden ja hiomakiven kanssa. Teroitusta ei pidä tehdä smirgelillä tai nauhahiomakoneella. Tämä sen vuoksi, että terän lämpötila voi nousta niin korkealle, että se pilaa leikkuureunan lujuusominaisuudet. Perinteisesti terä on riittävän terävä silloin, kun sillä voi lyödä veden pinnalle asetetun riisipaperiarkin kahtia. Elokuvissa nähdyt temput, joissa miekan päälle pudotettu silkkipaperi repeää, eivät ole todellisia.
Viimeistely
thumb|250px|Viimeistelyssä miekan terä kiillotetaan. thumb|250px|Kiillotettu terä, missä näkyvät eriasteiset kidekerrokset.
Viimeistely käsittää tupen, väistin (tsuba) ja kahvan kiinnityksen, signeerauksen ja kiillotuksen. Kahva pyritään tekemään niin pitkäksi, että miekan painopiste tulee suunnilleen tsuban (västilevy) etupuolen kiinnitysholkin (dai-seppa) kohdalle. Koska japanilaisissa miekoissa ei perinteisesti ole pontta mutta niissä on paksu ruoti, tasapainotukseen on kiinnitettävä erityistä huolta. Liian teräpainoinen miekka on väsyttävä, hidas ja hankala käyttää ja aiheuttaa nivelvammoja käyttäjälleen; liian hyvin tasapainotetulla miekalla (painopiste juuri tsuban kohdalla) puolestaan ei iskuun saa riittävää voimaa.
Tasapainotus on miekan käyttökelpoisuuden kannalta vähintään yhtä tärkeä ominaisuus kuin sen karkaisu, sillä sen käytettävyysominaisuudet, kuten nopeus ja liikkuvuus, riippuvat tasapainotuksesta. Miekka voidaan tasapainottaa joko yhden tai kahden käden käyttöä varten; kaksikätiseksi tasapainotetun miekan painopiste on hieman enemmän terän puolella kuin yhden käden käyttöä varten tasapainotettu. Kun tasapainotus on tehty, seppä stanssaa signeerauksensa miekan ruotiin
thumb|250px|Lopuksi miekkaan liitetään tuppi, [[tsuba ja kahva.]]
Ei ole liioiteltua sanoa, että miekan hankinnan ja käyttäjän kannalta sen tasapainotus on tärkein ominaisuus, paljon tärkeämpi kuin terän lujuusominaisuudet, sillä miekkaa tulee kyetä käyttämään äärimmäisissä olosuhteissa väsymättä. Nykyaikaisissa teollisesti valmistetuissa miekoissa on usein huono tasapainotus ja niissä terä on liian paksu ruotiin nähden, mikä merkitsee että ase on teräpainoinen. Samoin teräpainoinen ase myös murtuu helpommin kuin hyvin tasapainotettu, sillä sen harmonisen värähtelyn piste ("sweet spot") on lähempänä kärkeä kuin kahvapainoisen; riittävän voimakas, esimerkiksi bō- tai jō-sauvan lyönti (uchi), osuma sweet spotiin saattaa aseen voimakkaaseen resonanssiin, jossa harmoniset värähtelyt voivat kasvaa niin voimakkaiksi, että terä murtuu.
Miekkaa on perinteisesti kokeiltu tatamikääröihin: tatamikääröjä asetetaan pystyyn ja miekalla lyödään niitä poikki. Tämä tekniikka, tameshi-giri, kuitenkin kertoo enemmän kokeilijan taidoista kuin itse miekasta; taitava testaaja pystyy lyömään jopa matkamuistomiekalla monta tatamikääröä poikki siinä missä taitamaton ei saa ensimmäistäkään. Edo-aikana miekkoja testattiin myös kuolemaantuomittuihin rikollisiin ja ruumiisiin – tai joskus satunnaisiin vastaantulijoihin.
Japanilainen miekka on yleensä kiillotettu käsin. Vaikka prosessi on hidas ja aikaa vievä koneelliseen kiillotukseen verrattuna, näin kuitenkin saadaan sekä hamon että eri kidemuodot ja takomalla valmistetun miekan kerrokset näkyviin. Mikäli miekka kiillotetaan koneellisesti peilikirkkaaksi, kuten monet teollisesti valmistetut miekat on kiillotettu, näitä ominaisuuksia ei saada näkyviin.
Juoppohullun päiväkirja
Juoppohullun päiväkirja on Juha Vuorisen kirjoittama kirjasarja, jonka ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 1998. Sarjassa seurataan Juha Berg -nimisen miehen sekä hänen ystäviensä viinanhuuruista elämää ja heidän kommelluksiaan.
Aluksi Juoppohullun päiväkirja julkaistiin vain netissä, mutta suosion myötä se julkaistiin myös kirjaversiona Vuorisen oman Diktaattori-kustantamon kautta. Tuupovaaran tuijottaja -novellikokoelmassa olevasta Juoppojen joulu -tarinasta Ylen Radioteatteri teki kuunnelman ja ensimmäisestä osasta on tehty myös teatteriversioita. Elokuvaversio kuvattiin keväällä 2012, ja ensi-iltansa se sai 28. joulukuuta 2012.
Sarjaa on käännetty muun muassa ruotsiksi (Dilledagboken, 2003), norjaksi (En finsk fyllefants dagbok, 2004) ja viroksi (Joomahullu Päevaraamat, 2004) .Juoppohullun päiväkirjan saksankielinen versio (Göttlich versumpft: Aus dem Tagebuch eines Saufkopfs, 2014) julkaistiin Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä. Vuonna 2017 julkaistun englanninkielisen versio on nimeltään Totally Smashed!, ja koko Juoppiksen sarjan nimi on The Hangover Diaries.
Kirjan sivuhahmoista Kristian on saanut oman spin-off-sarjan, jossa seurataan Kristianin nuoruutta ja kasvamista nuoreksi mieheksi. Sarjassa on ilmestynyt kolme osaa, Kristianin nuoruusvuodet (2004), Kristianin teinivuodet (2007) ja Kristian siviilipalvelusmiehenä (2008).
Kiiltomato, kynttilänliekki, kuu ja aurinko
Kiiltomato, kynttilänliekki, kuu ja aurinko on kosketinsoittaja-laulaja Jukka Gustavsonin kahdeksas soololevy, joka julkaistiin 1. maaliskuuta 2005. Levyllä soittaa jo edellisellä levyllä soittanut Organ Fusion Band.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Jukka Gustavson, sekä sovittanut Organ Fusion Band.
Kokoonpano
+
Apor Péc
Apor Péc oli unkarilainen aatelinen, joka toimi Transilvanian voivodina vuonna 1283. Hänet nimitti tehtäväänsä Unkarin kuningas Ladislaus IV.
Aynsley Dunbar
Aynsley Thomas Dunbar (s. 10. tammikuuta 1946 Liverpool) on brittiläinen rock-rumpali, joka on soittanut useiden tunnettujen muusikoiden yhtyeissä.
Aynsley Dunbar sai aluksi mainetta John Mayall and The Blues Breakers -yhtyeessä. Vuoden 1966 syksyllä Dunbar oli ehdolla The Jimi Hendrix Experiencen rumpaliksi, mutta hävisi paikan Mitch Mitchellille - kertoman mukaan kruunaa ja klaavaa heittämällä. Vuodesta 1967 Dunbar johti omaa Aynsley Dunbar Retaliation -kokoonpanoaan. Neljä albumia julkaissut yhtye muistetaan nykyisin lähinnä kappaleesta ”Warning”. Black Sabbath teki tästä kappaleesta oman versionsa debyyttialbumilleen.
1970-luvulla Dunbar työskenteli ensin Frank Zappan Mothers of Invention -yhtyeessä ja sitten, vuosina 1973-1974, David Bowien taustayhtyeessä levyillä Pin Ups ja Diamond Dogs. Lisäksi hän soitti Lou Reedin albumilla Berlin (1973). Tämän jälkeen Dunbar vaikutti Journeyssa ja Jefferson Starshipissa. 1980-luvulla Dunbar oli jonkin aikaa Whitesnake-yhtyeen jäsen. Dunbar on soittanut myös kitaristi Jeff Beckin ja rock-yhtye UFOn kanssa.
Lonely Planet
Lonely Planet (ennen heinäkuuta 2009 Lonely Planet Publications) on maailman suurin matkaopaskirjoja ja digitaalisia sisältöjä julkaiseva yritys. Vuoteen 2013 asti Lonely Planetin omisti BBC Worldwide, joka osti yhtiön kahdessa osassa sen perustajilta Maureen ja Tony Wheeleriltä vuonna 2007 ja 2011. Vuonna 2013 yhtiö siirtyi Brad Kelleyn NC2 Median omistukseen.
Lonely Planetin ensimmäinen opaskirja Across Asia on the Cheap julkaistiin vuonna 1973. Sen kirjoista tuli nopeasti erittäin suosittuja reppumatkailijoiden ja muiden pienellä budjetilla matkustavien keskuudessa.
Lonely Planet julkaisee noin 650 erilaista kirjaa 118 maasta vuosimyynnin ollessa noin kuusi miljoonaa kappaletta (2004). Yhtiöllä on myös TV-tuotantoyhtiö Lonely Planet Television, ja sen päämaja on Melbournessa, Australiassa.
Brittiläinen Pilot Productionsin tuottama, vuonna 1994 alkanut matkailuohjelmasarja tunnettiin aluksi nimellä Lonely Planet (nykyään sitä lähetetään USA:ssa nimellä Globe Trekker ja muualla Pilot Guides). Suomessa sarjaa on esitetty nimellä Matkapassi.
Vuonna 2009 Lonely Planet alkoi julkaista kuukausittain matkailulehteä Lonely Planet Magazine.
Arbiter
Arbiter voi tarkoittaa seuraavia:
Rytmihäiriön diskografia
Tämä artikkeli käsittelee Rytmihäiriön diskografiaa.
Rekikoira
Rekikoiriksi kutsutaan yleisesti pohjoisia koirarotuja, joiden alkuperäinen käyttötarkoitus on ollut toimia vetoeläimenä arktisilla alueilla. Eskimot ja intiaanit olivat niiden perinteisä käyttäjiä. Rekikoirat ovat monikäyttöisiä koiria. Nykyään rekikoiria käytetään harrastus- ja kilpailutoiminnassa erityisessä valjakkourheilulajeissa. Rekikoiran tulee olla sosiaalinen, koska valjakossa toimii yhtä aikaa monta koiraa.
Koiravaljakot
Valjakkoja on kolme päätyyppiä:
Bloom (tehoste)
thumb|Esimerkki bloom-tehosteesta 3D-grafiikalla luodussa elokuvassa [[Elephants Dream. Kirkkaan taustan valo leviää rajoillaan tummempiin seiniin ja hahmoihin.]] Bloom eli light bloom on 3D-grafiikassa käytetty tehoste.
Rekikoira
Koiravaljakot
Keulalla juoksee johtajakoira tai johtajakoirapari. Sillä tai niillä tulee olla tehtäväänsä sopivat luonteet. Johtajan tulee olla kuuliainen ohjaajalle, mutta samalla riittävän itsenäinen. Johtoparin jälkeen olevat koirat sijoitetaan tasaväkisin, hyvin keskenään toimeen tulevin parein, ylläpitämään valjakon vauhtia. Näitä kutsutaan vauhtipareiksi. Parivedossa lähinnä rekeä olevia koiria sanotaan pyöräpariksi. Niiden tulee olla vankkarakenteisia ja kestäviä, koska joutuvat ensimmäisinä alttiiksi vedettävän kuorman painolle ja heilahduksille.
Rekikoirarotuja
thumb|Koiravaljakko
Ellen Osiier
Ellen Osiier (13. elokuuta 1890 – 6. syyskuuta 1962) oli tanskalainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hän voitti kultaa Pariisin olympialaisissa 1924 florettikilpailussa.
Myös Ellenin aviomies, Ivan oli miekkailun olympiamitalisti.
Bloom (tehoste)
Tehosteen tarkoituksena on mallintaa valokuvauksessa ja elokuvien kuvaamisessa käytettävien linssien toimintaa. Vaikka tietokonegrafiikka mahdollistaa teoriassa täydellisen tarkan kuvan mallinnuksen, todellisissa linsseissä on pieniä epäpuhtauksia, jotka eivät näy normaaliolosuhteissa, mutta suuret valojen kirkkauserot saavat kirkkaammat alueet levittämään ympärilleen valopihan. Tehosteessa kirkkaiden valojen leviämistä simuloidaan keinotekoisesti.
Efekti aikaansaadaan useimmiten tekemällä kuvasta korkeakontrastinen kopio (kirkkaita osia kirkastetaan, tummia tummennetaan) ja sumentamalla sitä, lisäten tämä alkuperäiseen kuvaan. Sumennuksen määrä riippuu valon kirkkaudesta.
Laajan dynamiikan (HDR) grafiikan näyttämisessä bloomia käytetään, jos kuva sisältää kirkkaampia kohtia kuin käyttäjän monitori voi näyttää. Bloom ei sinällään liity kuitenkaan kiinteästi HDR-grafiikkaan, joskin HDR-tekniikoita voidaan käyttää bloom-tehostetta toteutettaessa, esimerkiksi sumennuksen määrää arvioitaessa.
Tehostetta käytetään laajalti uusissa tietokonepeleissä. Yksi ensimmäisistä peleistä, joka käytti tehostetta Ico (2001). Muita suosittuja pelejä ovat Tron 2.0 (2003).
Georg Grotenfelt
Georg Erik Jan Grotenfelt (s. 7. kesäkuuta 1951 Helsinki) on suomalainen arkkitehti ja elokuvaohjaaja ja -tuottaja.
Henkilöhistoria
Georg Grotenfelt syntyi Nils Gustav Grotenfeltin ja Antonia Grotenfeltin perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1992 on arkkitehti Hannele Grönlund. Grotenfelt valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1970 ja opiskeli Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen dokumenttilinjalla 1994–1996. Hänellä oli oma arkkitehtitoimisto 1982–1996. Teknillisen korkeakoulun assistenttina Grotenfelt työskenteli 1985–1987 ja professorina 2001–2003. Hän opetti Taideteollisen korkeakoulun sisustustaiteen laitoksella 1993–1996 ja oli vieraileva professori Grazissa Itävallassa 1997–1998. Oman Nostalgia Filmi -yhtiön elokuvaohjaaja ja -tuottaja Grotenfelt on ollut vuodesta 1998. Hän sai valtion kolmivuotisen taiteilija-apurahan vuonna 1994.
Elokuvia
Grotenfelt on ohjannut ja tuottanut elokuvia ja osallistunut useiden henkilödokumenttien tekemiseen:
Oi, kallis Suomenmaa
Oi, kallis Suomenmaa on suomalainen elokuva vuodelta 1940. Sen on ohjannut Wilho Ilmari ja käsikirjoittanut Mika Waltari.
Valtaneuvos
Valtaneuvos oli valtaneuvoston jäsen. Kustaa Vaasan aikoihin asti valtaneuvokset edustivat Ruotsin valtakunnan eri osia. 1600-luvulta lähtien valtaneuvosto kokoontui säännöllisesti ja sen jäseninä olivat valtakunnan ylimmät virkamiehet: kansleri, drotsi, marski, kamarimestari ja valta-amiraali.
Oi, kallis Suomenmaa
Elokuva valmistui välirauhan aikana. Korostetun tunteelliseksi ja isänmaalliseksi, jopa paatokselliseksi luonnehdittu elokuva kertoo karjalaisevakoista uuden elämän alussa sekä rintamalta palanneen miehen ja nuoren opettajattaren rakkaustarinan. Keskeisiä henkilöitä ovat rintamamiehet Eino (Eino Kaipainen) ja Janne (Vilho Auvinen) ja kanteleensoittaja Karjalan-Aku (Toppo Elonperä). Eino rakentaa uutta elämää äitiään muistaen, Annikki (Ansa Ikonen) auttaa hädänalaisia.
Dimensioton suure
Dimensioton suure on dimensioanalyysissa luku, jolla ei ole fysikaalista yksikköä. Tällainen luku määritellään tyypillisesti kahden yksiköiltään samanlaisen suureen osamääränä. Dimensiottomia suureita käytetään laajalti matematiikassa ja fysiikassa.
Esimerkki: "poimimistani omenoista yksi kymmenestä on mätä" – tällöin mätien omenien suhde poimittuihin on (1 omena)/(10 omenaa) = 0,1, dimensioton luku. Toinen esimerkki on kulmien mittayksikkönä käytetty radiaani, joka määritellään kulman rajaaman ympyränkaaren suhteena ympyrän säteeseen. Radiaanin yksikkö on [metri/metri] eli 1.
Dimensiottomalla suureella ei ole yksikköä. Joskus on kuitenkin hyödyllistä merkitä sille yksikkö, jossa osoittaja ja nimittäjä ovat samat, esimerkiksi kg/kg. Tämä kertoo jotain siitä, mitä ollaan mittaamassa. Kansainvälinen paino- ja mittakomitea (Comité international des poids et mesures, CIPM) on leikitellyt ajatuksella, jonka mukaan yksikköä "1" olisi alettu kutsua nimellä "uno" sekaannusten välttämiseksi. Sekaannus voi olla esimerkiksi kulmanopeuden yksikön rad/s sotkeminen taajuuden yksikköön hertsi eli 1/s. Suunnitelma ei saanut kannatusta.
Buckinghamin π-teoreema
Buckinghamin π-teoreeman mukaan tiettyä muuttujamäärää n voidaan vähentää määrällä k, joka on muuttujissa esiintyvien perussuureiden määrä. Näin saadaan joukko p = n − k itsenäisiä, dimensiottomia suureita, joilla voidaan kuvata alkuperäinen ongelma yhtäpitävästi. Selventävä esimerkki:
Sauvasekoittimen tehonkulutus on vatkattavan nesteen tiheyden ja viskositeetin funktio. Sekoittimen ominaisuuksia kuvaavat halkaisija ja pyörimisen nopeus. Täten meillä on n = 5 muuttujaa ongelmaa kuvaamassa.
Nämä n = 5 suuretta koostuvat k = 3 perussuureesta, jotka ovat
Pii-teoreeman mukaan nämä n muuttujaa voidaan esittää (p = n − k = 5 − 3 = 2) kahdella itsenäisellä dimensiottomalla suureella. Sekoittajan tapauksessa ne ovat
Dimensiottomia suureita
Dimensiottomia lukuja on äärettömän paljon. Joillekin eniten käytetyille on annettu erityisnimiä. Näitä ovat esimerkiksi
Ohio-luokka
Ohio-luokka on Yhdysvaltain laivaston 18 ydinsukellusveneen muodostama alusluokka, jonka alukset suunniteltiin alun perin strategisiksi ydinohjusveneiksi. Maailmanpolitiikan muutosten takia osa veneistä on varusteltu taktisiin erikoisoperaatioihin. Muutostöiden jälkeen 14 venettä on aseistettu 24 ballistisella Trident II -ohjuksella ja loput neljä ovat Tomahawk-risteilyohjuksin varustettuja hyökkäysveneitä. Luokan alukset ovat Yhdysvaltain laivaston suurimpia sukellusveneitä.
Dimensioton suure
Fysikaaliset vakiot
Fysiikassa yksiköt valitaan usein käytännöllisesti niin, että jotakin usein esiintyvää vakiota kuten valon nopeutta tai Planckin vakiota voidaan merkitä luvulla 1. Joitakin vakioita ei kuitenkaan voida eliminoida missään yksikköjärjestelmässä, ja ne on mitattava kokeellisesti.
Näitä ovat:
Ohio-luokka
Tausta
thumb|USS Michigan (SSBN-727) Kun Yhdysvaltain laivasto ryhtyi suunnittelemaan uutta ohjusveneluokkaa korvaamaan ikääntyviä, 1960-luvulla rakennettuja strategisia ohjusveneitä (George Washington-, Ethan Allen-, Lafayette- ja James Madison -luokkia), määräävänä kriteerinä oli veneiden taloudellisuus. Jotta selvittäisiin mahdollisimman pienellä luokalla, veneiden haluttiin pystyvän kuljettamaan mahdollisimman monta ohjusta ja pystyvän tekemään entistä pidempiä partiomatkoja. Tästä seurasi luonnollisesti, että veneistä tuli huomattavasti suurempia kuin edeltäjistään. USS Ohio olikin valmistuessaan maailman suurin sukellusvene, joskin tittelin peri hyvin pian Neuvostoliiton laivaston Typhoon-luokka.
Alun perin oli tarkoituksena rakentaa vain kymmenen venettä. Vuosien mittaan suunniteltu määrä kasvoi aina 24 veneeseen. Vuonna 1991 päätettiin lopulliseksi valmistusmääräksi 18 Trident-ohjuksin varustettua venettä, mutta kesäkuussa 1992 allekirjoitettu START-1-sopimus rajasi strategisten ydinsukellusveneiden määrän vuodesta 2002 alkaen neljääntoista. Ensimmäiset kahdeksan venettä varustettiin aluksi Trident C4 -ohjuksin, mutta loppuihin asennettiin kehittyneemmät Trident D5 -ohjukset. Osa alkupään veneistä on peruskorjausten yhteydessä varustettu uudemmilla D5-ohjuksilla.
Laivasto päätti palveluksesta poistamisen sijasta muuttaa neljä vanhinta venettä 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen aikana SSGN-veneiksi. Muutostyössä strategiset ohjusten tilalle asennettiin yli 150 BGM-109 Tomahawk -risteilyohjusta. Lisäksi veneet varustetaan SEAL-erikoisjoukkojen operointiin soveltuviksi mm. lisäämällä majoitustiloja sekä sukeltajien käyttöön tarvittavat sulkukammiot. Ensimmäinen muunnettu vene, Ohio, palautettiin laivastolle 7. helmikuuta 2006 sen oltua telakalla vuodesta 2002. Muut muunnellut alukset (USS Michigan, USS Florida ja USS Georgia) luovutettiin vuosina 2006 ja 2007.
Toiminta
Luokan veneet on sijoitettu Bangorin ja King's Bayn laivastotukikohtiin.
Luokan päätehtävä on toimia strategisena ydinasepelotteena. Käytännössä veneet hoitavat tätä tehtävää rauhan aikana siten, että noin 2/3 niistä on jatkuvasti partioimassa merellä. Jotta tämä olisi mahdollista, jokaisella veneellä on kaksi nimettyä miehistöä, ns. blue crew ja gold crew. Partiomatkat kestävät tyypillisesti noin 77 vuorokautta. Sen jälkeen seuraa 35 vuorokauden huoltojakso, jolloin partiosta saapuva miehistö luovuttaa veneen lähtevälle miehistölle, joka vuorostaan suorittaa veneen huoltotoimet ennen merelle lähtöä.
Simetidiini
Simetidiini on mahahapon eritystä vähentävä lääkeaine. Se oli ensimmäinen histamiinin H2-reseptorin salpaukseen perustuva mahahaavalääke. Sen kehitti Glaxo Smith Kline, joka markkinoi ainetta kauppanimellä Tagamet®. Tagamet oli 1980-luvun alkupuolella maailman myydyimpiä lääkkeitä, mutta uudet tehokkaammat lääkkeet ovat nykyisin syrjäyttäneet sen.
Eric Namesnik
Eric John Namesnik (7. elokuuta 1970 – 11. tammikuuta 2006 ) oli yhdysvaltalainen uimari ja olympiamitalisti. Namesnik saavutti 400 metrin sekauinnissa olympiahopeaa Barcelonassa 1992 ja Atlantassa 1996. Hän ui samalla matkalla MM-pronssia vuoden 1994 MM-kisoissa sekä vuoden 1991 MM-kisoissa hopeaa 200 ja 400 metrin sekauinneissa.
Namesnik ui urallaan neljä Yhdysvaltojen ennätystä ja oli ensimmäinen amerikkalainen joka ui 400 metrin sekauinnissa alle 4.15.
Namesnik menetti autonsa hallinnan liukkaalla tiellä 7. tammikuuta 2006 kotiseudullaan Michiganissa. Hän menehtyi saamiinsa vammoihin neljä päivää myöhemmin. Namesnikin perheeseen kuuluivat vaimo, entinen uimari Kirsten Silvester ja kaksi lasta.
Ilia Tšavtšavadze
thumb|220px|Ilia Tšavtšavadze
Ilia Tšavtšavadze (8. marraskuuta (J: 27. lokakuuta) 1837 Qvareli – 12. syyskuuta (J: 30. elokuuta) 1907 Tsitsamuri) oli georgialainen kirjailija, hyväntekijä ja yksi Georgian itsenäisyysliikkeen johtohahmoista.
Tšavtšavadze syntyi merkittävään aatelisperheeseen Kakhetin alueella. Hän kävi lukion Tbilisissä ja opiskeli oikeustiedettä Pietarissa. Palattuaan Georgiaan hän perusti ja toimitti useita lehtiä, kuten Iveria ja Sakartvelos moambe, ja toimi monien kulttuuri- ja koulutusinstituutioiden johdossa (esimerkiksi Seura lukutaidon levittämiseksi georgialaisten keskuudessa). 1900-luvun alkuun mennessä hänestä tuli yhdessä Akaki Tseretelin kanssa toinen maan kansallisen heräämisen tärkeimmistä suunnannäyttäjistä. Tšavtšavadzea on pidetty älykkään keskustelun ja journalismin sekä standardin proosan muodonantajana. Hän toimi vuosina 1906–1907 Venäjän duuman jäsenenä ja ajoi liberaalia politiikkaa.
Tšavtšavadze laati paitsi eurooppalaisen kirjallisuuden käännöksiä ja artikkeleita myös proosaa. Hänen romaaninsa Katsia-adamiani?, Kako qatšaghi ja Otaraant kvrivi käsittelevät maan vähäaatelin ja tavallisen kansan elämää ironisella otteella, kun taas esimerkiksi Mgzavris tserilebi kritisoi ajan yhteiskuntaa ja asetti tavoitteita kansalliselle heräämiselle.
Tšavtšavadze murhattiin vuonna 1907. Murhaa ei ole selvitetty, mutta sen tekijöinä on pidetty radikaaleja sosiaalidemokraatteja. Tšavtšavadze on myöhemmin kanonisoitu.
Systema (yritys)
Oy Systema oli vuosina 1890–1931 toiminut suomalainen konttorikoneiden maahantuonti- ja myyntiyritys, jonka perusti marsalkka Mannerheimin isänä tunnettu Carl Robert Mannerheim. Yritys tunnettiin erityisesti kirjoituskoneiden markkinoijana ja konekirjoitusopetuksen antajana, ja sillä oli 1920-luvulla miltei monopoliasema Suomessa. Helsinkiläisyritys ajautui konkurssiin 1931, mutta muutamat maakuntien sivuliikkeet olivat itsenäisiä yrityksiä ja saattoivat jatkaa toimintaansa. Systema-nimi elääkin yhä monien toimistotekniikkaa markkinoivien yritysten nimissä eri puolilla Suomea.
Historiaa
Carl Robert Mannerheim perusti vuonna 1872 Kuusankoski-paperiteollisuusyhtiön, joka alkoi valmistaa ensimmäisenä Suomessa ”päättymätöntä paperia” nykyaikaisen kaltaisella rotaatiopaperikoneella. Mannerheim toimi yhtiön toimitusjohtajana ja suurimpana omistajana. Avioeronsa jälkeen Mannerheim muutti Pariisiin, josta hän palasi uuden vaimonsa kanssa takaisin Suomeen ja perusti vuonna 1887 C. Mannerheims Kontor -nimisen paperi- ja toimistotarvikeliikkeen, joka toi Suomeen myös viinejä. Nimen Systema yritys otti käyttöön vuonna 1890 ja alkoi sitten yhä enemmän tuoda Suomeen konttoreissa tarvittavia laitteita. Kirjoituskoneiden tuonti alkoi vuonna 1900; New Century -merkkisiä koneita myytiin aluksi vain muutama vuodessa konekirjoituskouluille kuten Liikemiesten Kauppaopistolle, mutta määrät nousivat tasaisesti. Ensimmäisen konekirjoituskoulunsa Systema perusti vuonna 1913. Niitä tuli sittemmin Helsinkiin kaksi lisää ja muualle maahan kymmenen. Mannerheimin kuollessa vuonna 1914 sivuliikkeitä oli ympäri maata, mutta kukaan omistajan perheestä ei ollut valmis ottamaan yritystä hoitaakseen. Systema myytiin nykytermein ”management buyoutina” sen muille johtohenkilöille ja sivuliikkeet niiden hoitajille.
1930-luvun alun lamassa Systema yritti selviytyä laajentamalla toimintaansa muun muassa autokauppaan, mutta yritys ajautui konkurssiin 1931. Monet itsenäiset maakuntien jälleenmyyjät kuitenkin jatkoivat toimintaansa, ja Systema-sana esiintyy monen nimessä vielä 2000-luvullakin. Systemassa uransa aloittaneet työntekijät ryhtyivät myöhemmin itsenäisiksi yrittäjiksi ja maakuntien Systema-yritysten kilpailijoiksi niin, että Systeman voi katsoa toimineen koko alan lähtökohtana eri puolilla Suomea. Yksi näistä oli Viipurin Systemasta lähteneen Markus Hynnisen vuonna 1938 Helsinkiin perustama Oy Konttorityö. Oulun Systema Oy:n yritysjärjestelyistä syntyi 1940-luvun puolivälissä 1980-luvulle asti toiminut oululaisyritys Käyttöauto Oy, jota ei pidä sekoittaa yhä toimivaan samannimiseen seinäjokelaisyritykseen.
Akaki Tsereteli
thumb|220px|right|Akaki Tsereteli Akaki Tsereteli (9. kesäkuuta 1840 Skhvitori – 26. tammikuuta 1915 Satškhere) oli georgialainen kirjailija, hyväntekijä ja yksi Georgian itsenäisyysliikkeen johtajista.
Tsereteli syntyi Imeretin alueella huomattavaan aatelissukuun ja opiskeli Kutaisin lukiossa sekä Pietarin yliopistossa. Palattuaan Venäjältä Georgiaan hän alkoi julkaista runoja ja proosaa sekä artikkeleita Tsiskari-lehdessä. Hän liittyi kansallisliikkeen toisen merkittävän hahmon Ilia Tšavtšavadzen kanssa taisteluun konservatiivista aatelistoa vastaan, ja he nousivat 1900-luvun alkuun mennessä maan kansallisen heräämisen tärkeimmiksi suunnannäyttäjiksi. Lisäksi Tsereteli vaikutti georgialaisen journalismin syntyyn perustamalla ja toimittamalla useita suosittuja lehtiä, kuten Akakis tviuri krebuli ja Khumara.
Tsereteli kirjoitti lukuisia runoja ja romaaneja 1860-luvulta 1900-luvun alkuun. Monet hänet runoistaan muunnettiin lauluiksi, joista Suliko on edelleen yksi Georgian tunnetuimmista. Hänen romaaneihinsa lukeutuvat Baši-Atšuki (1895–1896) ja omaelämäkerrallinen Tšemi tavgadasavali (1894–1908).
Järvensivun koulu
thumb|Järvensivun koulun vuonna 1956 valmistunut tiilirakennus. Järvensivun koulu on Tampereen Järvensivussa toimiva pieni ala-aste. Vuonna 1907 perustetussa koulussa on noin 120 oppilasta, jotka ovat pääsääntöisesti Iidesrannan, Järvensivun, Lukonmäen ja Vuohenojan alueilta. Koulu sijaitsee Ala-Järvensivulla Iidesjärven rannalla, ja siihen kuuluu kaksi puurakennusta ja vuonna 1956 valmistunut tiilirakennus.
Koulun keskimmäinen rakennus on joskus palanut mutta myöhemmin korjattu.
Vuonna 2017 koulu muutti Sairaalankadulle homeongelman takia.
Donald Pettit
Donald ”Don” Roy Pettit (s. 20. huhtikuuta 1955) on yhdysvaltalainen kemiantekniikan insinööri ja NASAn astronautti. Hän vietti ISS-avaruusaseman kolmihenkisen miehistön Retkikunta 6:n jäsenenä puoli vuotta avaruusasemalla 2002–2003. Hän oli myös Retkikunta 30:n ja Retkikunta 31:n miehistössä 2011–2012.
Ura astronauttina
Marraskuussa 2006 – tammikuussa 2007 Pettit osallistui Kansallisen tiedesäätiön rahoittamaan Etelämantereelta meteoriittinäytteitä keräävän tiedeohjelman (ANSMET) näytteidenkeruuseen.
Pettit osallistui seuraavaksi ISS-aseman tarviketäydennyslennolle STS-126 Endeavour (15.–30.11.2008) tehtäväspesialistina. Hän vietti lähes 16 vuorokautta lennolla.
Avaruusasemalla Pettit kehitti aseman varaosista Maata kuvaavan kameran kohteenseurantamekanismin ja lennolla STS-126 painottomuudessa käytettävän kahvikupin (”zero-g cup”) mikä ei vaatinut pillin käyttöä vaan hyödynsi pintajännitystä.
21. joulukuuta 2011 hänet laukaistiin lennolla Sojuz TMA-03M uudelle puolivuotiskaudelle avaruusaseman Retkikunta 30:n ja Retkikunta 31:n miehistön jäsenenä. Hän palasi Maahan 1. heinäkuuta 2012 lennolla Sojuz TMA-03M.
Balaklavan taistelu
Taistelusta muistetaan käsitteeksi muodostunut ylämaalaisen rykmentin puolustustaktiikka eli niin kutsuttu ohut punainen viiva sekä brittiläisessä sotahistoriassa legendaarisen maineen saavuttanut itsetuhoinen kevyen ratsuväen hyökkäys, jonka syynä oli väärinymmärretyn käskyn kirjaimellinen noudattaminen. Ensimmäinen tuli kuuluisaksi Rudyard Kiplingin, jälkimmäinen Alfred Tennysonin kirjoittamasta runosta.
Alue
thumb|left|250px|Krimin sodan aikainen Balaklavan kasakkalahti. Kuva: [[Roger Fenton (1855), luetteloija Woody Woodis (6/2002), Yhdysvaltain kongressin kirjaston tuloste- ja valokuvaosasto. ]] Balaklavan vieressä on Hiblakin vuori ja siitä itään Kamaran ja Baidarin laaksot. Balaklavasta pohjoiseen Balaklavan tasanko, minkä Vorotšovin kukkulat jakoivat eteläiseen ja pohjoiseen laaksoon.
Ryhmitys
thumb|250px|Krimin sodan aikainen ratsuväkileiri Balaklavan lähellä. Kuva: [[Roger Fenton (1855), luetteloija Woody Woodis (6/2002), Yhdysvaltain kongressin kirjaston tuloste- ja valokuvaosasto. ]] Venäläiset olivat yrittäneet tuloksetta edetä Vorotšovin kukkuloilla lokakuun puolen välin alkupuolelta alkaen. Nyt ruhtinas Menšikovin komentamat venäläiset yrittivät murtautua saarrosta tosissaan.
Venäjän kenraaliluutnantti Pavel Petrovitš Liprandin komentama kenttäarmeija, johon kuului 25 000 sotilasta ja 78 tykkiä, oli ryhmittynyt Žorgunin alueelle, Tšornaja-joen (Mustajoki) taakse Vorotšovin kukkuloista itään. Venäläisten mahdollinen etenemissuunta kulki Traktirin muiden siltojen yli sekä Sevastopolin akvaduktin poikki, Tai Kamarasta kuutta vallisarvea uhaten. Ne eivät olleet yhtä vahvoja kuin oli odotettu. Viisi kuudesta levittäytyi vajaan viidensadan metrin leveydelle. Ensimmäinen oli erillään Cabrobertin kukkulalla vajaan kilometrin päässä toisesta eikä viidettä ja kuudetta oltu vielä saatu valmiiksi.
Noin 1 500 turkkilaista johtivat brittiläisen tykistön aliupseerit ja heillä oli yhdeksän puolustettua tykkiä kukkuloilla. Kadikoita ympäröi kuusi 93. Sutherlandin skottilaisrykmentin komppaniaa, pataljoona turkkilaisia kuudella kenttätykkipatterilla ja merijalkaväki puolusti Hiblakin vuorta 26 kenttätykillä. Balaklavasta luoteeseen oli sijoitettu viisi brittiläistä jalkaväkidivisioonaa ja ranskalaiset Hersonin ylängöllä brittiläisen ratsuväkidivisioonan kanssa kuudennelta vallisarvelta länteen.
Hyökkäyssuunnitelma
Ruhtinas Menšikov oli päättänyt hyökätä kolmelta suunnalta. Kenraalimajuri S. I. Gribben johtamien joukkojen, mitkä koostuivat Dneprin rykmentin kolmesta jalkaväkipataljoonasta, ulaani- ja kasakkaratsuväestä sekä tykistöstä piti ottaa Kamaran kylä haltuunsa ja sitä ympäröivä ylänkö luostarin kera sekä kohdistaa suoraan paine ensimmäiseen vallisarveen.
Kenraalimajuri K. R. Semiakin piti kahdella osastolla keskeltä henkilökohtaisesti komentamansa Azovin rykmentin ja Dneprin rykmentin neljännen pataljoonan hyökätä tykistön tukemana kohti ensimmäistä ja toista vallisarvea. Toista hänen alaisuuteensa kuuluvaa osastoa, mikä koostui ukrainalaisesta tykistön tukemasta rykmentistä johti kenraalimajuri F. G. Levutški myös kohti ensimmäistä ja toista vallisarvea ylitettyään Tšjornaja-joen.
Kolmatta hyökkäyssuuntaa komensi eversti A. P. Skiuderi. Hänen joukkonsa koostui Odessan rykmentistä ja 53. Donin kasakkojen rykmentistä tykistöllä tuettuna suuntanaan Traktirin sillan ylittämisen jälkeen kolmas vallisarvi.
Kun vallisarvet olisivat tulleet vallatuiksi, olisi ratsuväen päävoima neljällätoista husaarieskadroonalla, Uralin kasakkarykmentillä kahden tykkipatterin tukemina hyökännyt brittien asemiin Kadikoin ympärillä. Selustaa suojaisi kenraalimajuri O. P. Žaboritskin johtamat 5 000 sotilasta.
Hyökkäys
thumb|275px|left|[[Roger Fenton: Taistelusta hengissä selvinneitä]]
Taistelu alkoi kehittyä neljässä jaksossa. Aluksi aamulla venäläinen jalkaväki eteni ja otti haltuunsa ensimmäisen ja neljännen vallisarven kohdaten vain kevyttä vastarintaa turkkilaisten taholta ryhmittäytyen sen jälkeen ensimmäisen ja kolmannen vallisarven ympärille hyökätäkseen Kadikoihin.
Brittien ylipäällikkö lordi Raglan käski sir Richard Englandin komentaman 3. divisioonan hälytystilaan sekä määräsi Cambridgen herttuan komentaman 1. divisioonan eteläiseen laaksoon Kolin kautta. Sir George Cathcartin komentama 4.divisioona määrättiin alas Vorotšovin tietä pitkin pohjoiseen laaksoon. Niin 3. kuin 4. divisioona toimivat hitaasti eivätkä entäneet taistelukentän laaksoihin ennen klo 10.30.
Ranskalainen komentaja François Certain Canrobert pelkäsi brittien linjojen katkeavan, ja lähetti kaksi kevyttä jalkaväkiprikaatia ja kahdeksan ratsuväkieskadroonaa Bosquetin joukoista alas Koliin suuntanaan eteläisen laakson läntinen reuna.
Taistelun toinen vaihe alkoi noin 8:30. Liprandi määräsi Ryžkovin johtaman Venäjän ratsuväen päävoiman vihollisen leiriin määrittelemättä tavoitetta sen tarkemmin. Ryžkov aloitti etenemisen länteen pitkin pohjoista laaksoa 26 kenttätykin tukemana, mutta joutui kivääritulituksen kohteeksi.
Samaan aikaan brittien kenraalimajuri sir Colin Campbell oli päättämässä Kadikoin puolustusvalmisteluja. Hänellä oli komennossaan 600 brittiä ja 1 000 turkkilaista kuuden kenttätykin tukemana.
Venäläisten ratsuväki jatkoi etenemistä länteen pitkin pohjoista laaksoa pienen joukon irtautuessa pääjoukosta ja jatkaessa kohti Vorotšovin kukkuloita kohti Kadikoin kylää. He joutuivat kuitenkin vetäytymään brittien ja turkkilaisten muodostaman "ohuen punaisen linjan" muodostaman vastarinnan vuoksi. Nimitys ohut punainen linja tulee jalkaväen 93. ylämaalaisrykmentin muodostamasta puolustajien ketjusta.
thumb|right|275px|[[Roger Fentonin 1855 ottama valokuva Kuolemanlaaksosta.]]
Ryžkov pysähtyi joukkoineen vain vajaan sadan metrin päähän raskaasta prikaatista hämmentyneenä. Scarlett, kohdattuaan venäläisen ratsuväen päävoiman, alkoi taistella ja alivoimaisena haastoi venäläisen ratsuväen. Scarlett onnistui murtamaan ja pakottamaan venäläiset vetäytymään yli Vorotšovin kukkuloiden.
Taistelun päättävä neljäs vaihe alkoi 10.15, jolloin Raglan lähetti käskyn Lucanille edetä ja käyttää mikä tahansa tilaisuus ottaa takaisin kukkulat. Lucan käsitti tämän käskyksi ottaa takaisin Vorotšovin kukkulat ja määräsi kevyen prikaatin pohjoiseen laaksoon pitäen raskaan prikaatin pohjoisessa laaksossa. Tueksi tarkoitettu jalkaväki myöhästyi eikä ollut asemissaan kuin vasta kello 10:30.
thumb|275px|Taistelupaikka nykyään
Juuri kello 11:n jälkeen Cardigan johti 673 miehen vahvuisen kevyen prikaatin kaksi kilometriä pitkään laaksoon. Kaksikymmentä minuuttia myöhemmin henkiin jääneet palasivat. Kevyt ratsuväki oli menettänyt alle puolessa tunnissa 360 miestä ja 517 hevosta.
Ranskalainen ratsuväki hyökkäsi Fedukinin kukkuloille turvatakseen henkiin jääneiden oikean selustan. Kevyen prikaatin mukana ratsastanut kapteeni Nolan kaatui pian hyökkäyksen aloittamisen jälkeen miekkaansa ilmassa heiluttaen, mahdollisesti yrittäen ohjata hyökkäystä kohti vallisarvia. Lordi Raglan syytti erehdyksestä Cardigania, joka väitti toimimeensa Lucanin käskyn mukaan, joka taas syytti kaatunutta Nolania.
Tällä aikaa kaksi jalkaväkidivisioonaa saavuttanut tasangon ja vaihtanut keskeytymättä laukauksia venäläisten kanssa koko iltapäivän. Vorontšovin kukkulat ja vallisarvet jäivät venäläisten haltuun ja brittien tykit hinattiin pois.
Paavo Yrjölä
Paavo Ilmari Yrjölä (18. kesäkuuta 1902 Hämeenkyrö – 11. helmikuuta 1980 Hämeenkyrö) oli suomalainen yleisurheilun moniottelija ja kymmenottelun olympiavoittaja Amsterdamin kisoista 1928.
Olympialaisissa hän sai juosta kymmenottelussa 110 metrin aitajuoksun kahteen kertaan: neljäs aita oli sijoitettu väärään kohtaan ensimmäisessä startissa. Yrjölän jälkeen hopealle tullut Akilles Järvinen toi Suomelle lajin kaksoisvoiton. Yrjölä teki kilpailussa uuden maailmanennätyksen.
Yrjölä teki kymmenottelussa kolme maailmanennätystä: 6460 pistettä (silloisen pistelaskun mukaan 7 832,030, 1926), 6586 (silloisen pistelaskun mukaan 8 053,290, 1927) ja 6587 (silloisen pistelaskun mukaan 8 053,290, 1928).
Paavo Yrjölän veli Iivari Yrjölä oli myös moniottelija. Poika Matti Yrjölä menestyi kuulantyöntäjänä. Paavo Yrjölän lempinimi oli ”Hämeenkyrön karhu”. Paavo Yrjölä oli teatterineuvos Tapani Pertun kummisetä.
Muistomerkki
Paavo Yrjölän muistomerkki sijaitsee Hämenkyrön Timin kylässä Timintien varrella. Muistokiven on valmistanut Hämeenkyrön Kiviveistämö ja refielin Taisto Mäkinen.
Oulun lentoasema
Myös liikenneilmailun laskeutumisten määrällä mitattuna Oulun lentoasema on Suomen toiseksi vilkkain. Lentoasemalta on päivittäin useita lentoja Helsinkiin. Vuonna 2018 lentoaseman kautta kulki noin 1,1 miljoonaa matkustajaa, ja liikenneilmailun laskeutumisia oli noin 5 200 kappaletta. FinnHEMS (FinnHEMS 50) on pitänyt tukikohtaansa Oulun lentoasemalla vuoden 2015 helmikuusta saakka.
Historia
thumb|Oulun lentoaseman lennonjohtotorni. Lokakuussa 1936 valmistui Oritkariin Oulun lentopaikka, jossa oli neljä 600 metrin pituista kiitotietä. Ensimmäinen Aero Oy:n reittilento tapahtui 15. kesäkuuta 1939, ja koneena oli de Havilland D.H.89 Dragon Rapide OH-BLB ”Lappi”. Reitti oli Helsinki–Tampere–Vaasa–Oulu–Kemi, joka oli päätepiste. 2. kesäkuuta 1940 lentolinja muuttui ”Petsamon Pikalinjaksi”, ja silloin lennettiin jo Petsamon Yläluostarin kentälle saakka, joka oli valmistunut tuolloin. Reitti oli Helsinki–Tampere–Vaasa–Kokkola–Oulu–Kemi–Rovaniemi–Sodankylä–Petsamo. Matka kesti kaikkiaan 8,5 tuntia. Lentoliikennettä oli vain kesäisin jatkosotaan asti, jolloin kenttä havaittiin liian lyhyeksi DC-2-lentokoneille. Ouluun ei lennetty miltei vuosikymmeneen.
Vuoden 1949 lopussa valtioneuvosto päätti nykyisen Oulun lentoaseman rakentamisesta, ja lentoasema vihittiin käyttöön 30. kesäkuuta 1953. Ensimmäisenä tuolloin vielä sorapäällysteiselle kiitotielle laskeutui Helge Laitisen ohjaama Aero Oy:n 26-paikkainen DC-3-kone OH-LCB eli ”Kuikka”, paikallista aikaa kello 11.15, kuten lentoaseman päällikkö Osvald Syysjärvi tapahtuman kirjasi.
Lentoasemalla on järjestetty kansainväliset lentonäytökset vuosina 1983, 1997 ja 2014. Finavian vuoden lentoasemaksi Oulun lentoasema on valittu vuosina 2014 ja 2016.
Onnettomuudet ja vaaratilanteet
2. helmikuuta 1973 Oulusta Kuusamoon matkalla ollut Karairin De Havilland Twin Otter -lentokone syöksyi maahan Pudasjärvellä. Koneessa oli kolme miehistön jäsentä ja 15 matkustajaa. Kaksi ihmistä loukkaantui.
30. syyskuuta 1978 Oulusta Helsinkiin matkalla ollut Finnairin Caravelle-lentokone kaapattiin. Koneessa oli viisi miehistön jäsentä ja 43 muuta matkustajaa. Kukaan ei kuollut tai loukkaantunut.
20. joulukuuta 1994 Oulusta Murmanskiin matkalla ollut Beechcraft Duke -lentokone syöksyi maahan pian lentoonlähdön jälkeen. Koneen lentäjä ja matkustajista toinen kuolivat, ja toinen matkustaja loukkaantui vaikeasti. Onnettomuuden syynä oli koneeseen tankattu väärä polttoaine.
12. lokakuuta 2007 Finnairin Airbus A319 -lentokone törmäsi nousukiidossa lintuparveen. Lentoonlähtö keskeytettiin onnistuneesti, vaikka keskeytys aloitettiin nokkapyörän ollessa ilmassa, ja nopeuden ollessa 18 solmua yli V1-nopeuden.
3. lokakuuta 2019 Eurocopter EC 120B Colibri -helikopteri kaatui kyljelleen parin metrin korkeudesta. Helikopteri vaurioitui merkittävästi ja lapojen palaset levisivät ympäristöön. Kopterissa oli kaksi henkilöä, jotka eivät loukkaantuneet vakavasti.
Terminaali
Lentoasemalla on yksi terminaali, jossa on matkustajatiloja noin 10 300 neliömetriä, ja sen kapasiteetti on 1,5 miljoonaa matkustajaa vuodessa. Terminaalissa on neljä matkustajasiltaa, kolme kahvila-ravintolaa, oluthuone, verovapaa myymälä, apteekki sekä kokous- ja lounge-tilat. Terminaali on avoinna lentojen mukaan. Terminaalissa toimii langaton panOULU-verkko. Verkko otettiin käyttöön huhtikuussa 2007, ja se oli ensimmäinen avoin ja maksuton WLAN-verkko Suomen lentoasemilla.
International Socialist -suuntaus
Brittijohtoinen International Socialist -suuntaus (IS) on Lev Trotskin perintöön nojautuva vallankumouksellinen yhteenlittymä, jolla ei ole varsinaista organisaatiota. IS edustaa trotskilaisuuden ns. cliffiläistä suuntausta perustajansa Tony Cliffin mukaan. IS:n piirissä puhutaan sosialismista alhaalta, joka eroaisi huomattavasti esimerkiksi byrokraattisesta sosialismista, jota muun muassa IS:n valtiokapitalistisena pitämässä Neuvostoliitossa sen mielessä harjoitettiin.
Oulun lentoasema
Terminaali
Finavia laajensi terminaalia vuosina 2009–2011 noin 4 300 neliömetrillä ja matkustajasilloilla. Samalla terminaalin vanhaan osaan tehtiin muutostöitä noin 2000 neliömetrin alueella. Osa vanhoista lähtöporteista jätettiin palvelemaan ruuhka-aikaa ja pienempiä konetyyppejä, jotka eivät pysty käyttämään matkustajasiltoja. Hankkeen kustannus oli noin 21 miljoonaa euroa, josta Finavia rahoitti yhdeksän miljoonaa, valtio kuusi miljoonaa, Euroopan aluekehitysrahasto neljä miljoonaa ja Oulun seudun kunnat loput kaksi miljoonaa. Terminaalin laajennusosa otettiin käyttöön syyskuussa 2011, ja kokonaisuudessaan rakennustyöt valmistuivat keväällä 2012.
International Socialist -suuntaus
IS-suuntaukseen kuuluu yli parikymmentä järjestöä eri puolilta maailmaa. Suurimmat järjestöt ovat Englannissa (SWP), Saksassa, Kreikassa, Irlannissa ja Kanadassa. Suomesta IS:n kuuluu Sosialistiliitto. IS:llä on ollut keskeinen rooli antikapitalistista protesteissa muun muassa Prahassa ja Genovassa ja Euroopan sosiaalifoorumien järjestämisessä sekä sodanvastaisen liikkeen rakentamisessa.
Oulun lentoasema
Terminaali
Lentoasemalle on esitetty myös mittavampaa laajennusta, jossa lentoasemalle rakennettaisiin toinen terminaali yksityisellä rahoituksella. Alun perin hankkeen ensimmäinen vaihe suunniteltiin toteutettavaksi vuosina 2008–2010, ja sen kustannusarvio oli noin 30 miljoonaa euroa. Finavia on kuitenkin suhtautunut suunnitelmaan nihkeästi.
Lentoaseman yhteyteen on suunniteltu rakennettavaksi myös pysäköintihallia sekä hotellia.
Kiitotie
Oulun lentoasemalla on yksi kiitotie, 12/30, joka on 2 501 metriä pitkä ja 60 metriä leveä. Kiitotie on varustettu suurtehovaloin ja kiitotie 12 myös kategorian 2 ILS-tarkkuuslähestymisjärjestelmällä. Kiitotietä on ajoittain esitetty pidennettäväksi. Kiitotie peruskorjattiin kesällä 2017, minkä vuoksi lentoasema suljettiin viiden viikon ajaksi, juhannuksesta heinäkuun loppuun.
Lentoaseman valmistuessa vuonna 1953 kiitotie oli sorapintainen ja 1 280 metriä pitkä. Kaksi vuotta myöhemmin kiitotietä pidennettiin 1 500 metriin ja kaksi vuotta myöhemmin edelleen 1 800 metriin. Vuonna 1958 kiitotie pidennettiin kahteen kilometriin, ja se päällystettiin asfaltilla. Nykyiseen mittaansa kiitotietä jatkettiin vuonna 1966.
Aiemmin lentoasemalla on ollut myös nykyisen kiitotien kanssa poikittainen kiitotie 06/24, joka oli 1 700 metriä pitkä ja 45 metriä leveä. Tämä kiitotie oli pitkään käyttämättömänä huonon kuntonsa vuoksi, ja se poistettiin lopullisesti käytöstä 2000-luvun alussa. Nykyisin entisen kiitotien koillispäätä käytetään yleisilmailun asematasona.
Lentoyhtiöt ja reittikohteet
Säännölliset:
Entiset lentoyhtiöt ja kohteet
Lisäksi Oulusta on tilauslentoja lähinnä Etelä-Eurooppaan ja Thaimaahan.
AirBaltic ilmoitti 23. syyskuuta 2010 sijoittavansa lentoliikenteen solmukohdan eli niin sanotun hubin Oulun lentoasemalle, mikä lisäisi lentojen määrää huomattavasti. Solmukohta oli määrä avata vuodenvaihteessa 2012–2013, mutta koko hanke peruuntui AirBalticin talousongelmien takia.
Liikenneyhteydet lentoasemalle
thumb|Ennen heinäkuuta 2014 [[Koskilinjat|Koskilinjojen linja 19 kulki lentoasemalta Oulun keskustan kautta Oulun yliopistolle ja teknologiakylään.]] Seututie 815 yhdistää lentoaseman keskustan suuntaan valtateille 4 ja 22. Lentoasemalle johtaa myös kevyen liikenteen väylä.
Oulun joukkoliikenteen linjan 8 linja-auto kulkee lentoasemalta keskustan kautta Linnanmaalle ja linja 9 keskustan kautta Heikinharjuun. Talvella lentoasemalta on yhteys Oulun keskustaan tieheimmillään 15 minuutin välein.
Sony (Mali)
Sony on maalaiskunta Kayesin alueen Kayesin piirissä Malissa. Sen keskuskylä Lany-Tounka sijaitsee Senegaljoen rannalla noin 90 kilometriä Kayesista luoteeseen. Kunnassa on 8 700 ja keskuskylässä 1 000 asukasta (vuonna 2009).
Sonyn kunta rajoittuu lännessä Kayesin piirin Tafacirgan, etelässä Féguin ja Falémén, idässä Kéméné Tambon ja koillisessa Guidimakan Keri-Kaffon kuntiin sekä luoteessa Mauritaniaan.
Kuntaan kuuluu kuusi kylää. Asukkaat ovat etupäässä soninkeja. Lisäksi on bambaroita, bozoja ja somonoja.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus ja metsien hyödyntäminen. Palveluihin kuuluvat kolme alakoulua, yläkoulu ja kaksi terveyskeskusta.
Vietnamin Grand Prix
Vietnamin Grand Prix oli tarkoitus olla kaudella 2020 Vietnamissa järjestettävä Formula 1 -sarjan osakilpailu. Kilpailu oli tarkoitus järjestää väliaikaisella katuradalla Hanoissa.
Suunnitelmat
Bernie Ecclestone oli alun perin skeptinen Vietnamilaisen Grand Prix’n elinkelpoisuudesta johtuen virhearvioinneista jotka liittyivät Intian ja Korean Gran Prix’ten vastaavan elinkelpoisuuteen.
Tammikuussa 2017 kuitenkin Liberty Media hankki urheilulajin oikeudet CVC Capital Partnersilta, mikä muutti tilanteen, koska tarkoituksena on tuoda enemmän F1-katuratakilpailuja Aasian merkittävimpiin kaupunkeihin. Vuoden 2020 koronaviruspandemian lisäksi vuoden 2021 osakilpailun perumiseen vaikuttivat myös paikallisen poliittisen vaikuttajan sekä kisajärjestäjän korruptioepäilyt, ja Vietnamin valtion kiinnostuksen kohteiden keskittyminen omiin kansallisiin hätätilanteisiinsa.