cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Z36
Valmistus
Alus tilattiin 17. helmikuuta 1941 Bremenistä Deutsche Schiff- und Maschinenbaulta, missä köli laskettiin 15. syyskuuta telakkanumerolla 1006. Alus laskettiin vesille 15. toukokuuta 1943 ja valmistui 19. helmikuuta 1944.
Palvelus
Alus lähetettiin 12. joulukuuta 1944 kahden muun Saksan laivaston hävittäjän sekä pienempien apualusten kanssa miinoittamaan Suomenlahden kapeikkoa Naissaaren ja Porkkalanniemen välillä vanhan sulkumiinoituksen vahvistamiseksi. Tarkoituksena oli vaikeuttaa Neuvostoliiton laivaston pääsyä Itämerelle. Kovassa tuulessa ja lumituiskussa Z36 ja Z35 ajoivat omaan miinoitukseen ja upposivat Porkkalan vuokra-alueen edustalle. Onnettomuudessa hukkui noin 600 miestä. Merestä löydetyt ruumiit haudattiin ensin Inkoon Fageröhön, josta ne siirrettiin myöhemmin Saksalaisten sotilaiden hautausmaalle Vantaan Honkanummelle.
Materiaalitekniikka
Materiaalitekniikka on insinööritiede, joka tutkii erilaisten materiaalien valmistusta, koostumusta, ominaisuuksia ja sovelluksia. Sen lähialoja ovat materiaalitiede, kemiantekniikka (prosessitekniikka), mineraalitekniikka ja konetekniikka.
Materiaalitekniikka kattaa periaatteessa kaikki materiaalit, mutta monien erikoisempien materiaalien kohdalla tutkimus ja teollisuus ovat sovelluslähtöisiä, ja esimerkiksi optiset materiaalit ovat ennemminkin optiikan kuin materiaalitekniikan alaa. Rakennusmateriaalit ovat lähinnä rakennusteollisuuden intresseissä, ja ydinmateriaalit ovat osa energia- ja aseteollisuutta.
Lasit ja keraamit
Lasit ja keraamit ovat käsittävät laajan joukon materiaaleja, lähtien keittiön ja kylpyhuoneen laatoista ja uuninkestävistä astioista luotiliiveihin ja porien teriin. Lasien ja keraaminen valmistus vaatii korkeita lämpötiloja, ja se on siksi erittäin energiaintensiivistä. Laseja ja keraameja käytetään paljon muissa korkealämpötilaprosesseissa, koska ne kestävät kemikaaleja paremmin kuin useimmat metallit, erityisesti kuumissa käyttöympäristöissä kuten voimalaitoksissa. Keraamit ovat myös tärkeitä sähkötekniikan eristemateriaaleja.
Polymeerit
Polymeerit ovat joko luonnonpolymeerejä (selluloosa, kaseiini, viskoosikuitu) tai synteettisiä (useimmat tunnetut polymeerit kuten polyeteeni, polykarbonaatti (PC), polyvinyylikloridi (PVC), polyeteenitereftalaatti (PET), polytetrafluorieteeni (PTFE, paremmin tunnettu kauppanimellä Teflon), polyaramidi (kauppaniminä mm. Kevlar ja Nomex). Polymeerien rakenne määräytyy kemiallisesta koostumuksesta (ketjujen molekyyliryhmät) ja ketjujen välisistä vuorovaikutuksista (vety- ja rikkisidokset, mekaaninen kietoutuminen). Verrattuna muihin päämateriaaliryhmiin polymeerien keveys on keskeinen kilpailuetu. Polymeereilla eri ominaisuuksien yhdistelmät ovat hyvin moninaisia: Teflon on erittäin hyvä radiotekniikan materiaali (pienet RF-häviöt), sillä on erittäin pieni kitkakerroin, se hylkii vettä erinomaisesti, ja kestää lukuisia aggressiivisia kemikaaleja. Polykarbonaatti on helposti työstettävää, se on läpinäkyvää (molempia ominaisuuksia käytetään CD- ja DVD-levyissä), ja se on iskunkestävää (Nokian Lumia). Aramidikuidut ovat erittäin lujia ja lämpöä hyvin kestäviä (jopa 500 °C). Niitä käytetään suojaliiveissä (mutta raskaammat luotiliivit sisältävät keraamisia levyjä). Polyeteeni on halpaa ja helposti muokattavaa sekä kestävää. Siksi se ei maadukaan kaatopaikalla, vaan sen kilpailijaksi muovikasseihin on tullut biohajoavia materiaaleja, jotka ovat usein luonnonpolymeerejä kuten maissista saatavaa polymaitohappoa.
Energiatekniikan materiaalit
Energiatekniikan materiaalit ovat iso joukko erilaisia materiaaleja. Voimalaitosmateriaalit ovat useimmiten käyttötarkoitukseen räätälöityjä metalleja, kun taas tuulivoimalan lavat ovat komposiittimateriaaleja (esimerkiksi lasikuitu- tai hiilikuituvahvistettua polymeeriä). Aurinkoenergian materiaalit jakautuvat kahteen pääluokkaan: aurinkokennojen materiaaleina on puolijohteita: pii (Si), kadmiumtelluridi (CdTe), kupari-indium-gallium-selenidi CIGS): nämä materiaalit tuottavat sähköä valosähköisen ilmiön vaikutuksesta. Aurinkölämmön tapauksessa materiaalien keskeisiä ominaisuuksia ovat optinen absorptio, emissiviteetti, lämmönjohtavuus sekä lämpökapasiteetti ja materiaalit käsittävät suuren joukon metalleja, keraameja (oksideja) ja laseja. Termosähköiset materiaalit kuten vismuttitelluridi (BiTe) muuttavat lämpöenergiaa suoraan sähköenergiaksi Seebeck-ilmiön avulla.
Elektroniikan materiaalit
Elektroniikan materiaalien pohjana ovat yksikiteiset (erilliskiteiset) puolijohteet aktiivisina substraatteina. Pii (Si), galliumarsenidi (GaAs), indiumfosfidi (InP) ja galliumnitridi (GaN) ovat niistä tärkeimmät. Mikroelektroniikan piireissä metallointiin (johtimiin) käytetään kuparia, alumiinia ja kultaa. Näiden lisäksi metallointiin tarvitaan erilaisia suoja- ja liimamateriaaleja (barriers and adhesion layers). Tällaisia ovat mm. titaaninitridi (TiN), titaaniwolframi (TiW), tantaalinitridi (TaN), ja wolframinitridi (WN). Vastusmateriaaleina käytetään esimerkiksi piitä, SiCr, NiCr, TaN ja Pt. Eristeinä mikroelektroniikassa yleisimpiä ovat piidioksidi (SiO2), piinitridi (Si3N4), alumiinioksidi (Al2O3), hafniumoksidi (HfO2). Mikrosysteemeissä (MEMS) tarvitaan lisäksi lukuisia muita materiaaleja: vanadiinioksidi (VO2) infrapuna-absorbaattorina lämpökameroissa, platina katalyyttina kaasuantureissa, alumiininitridi (AlN) ja lyijyzirkoniumtitanaatti (PZT) pietsosähköisinä materiaaleina RF-tekniikassa (mm. radiopuhelimen suodattamissa).
Biomateriaalit
Biomateriaalit käsittää monta hyvinkin erilaista materiaaliryhmää. Solukalvojen ja DNA:n mekaanisia ja sähköisiä ominaisuuksia tutkitaan kuten muillakin materiaaleilla. Mutta biomateriaaleilla on omia erityisominaisuuksiaan, kuten itsejärjestäytyminen ja kasvu joiden ansiosta meillä on poikkeuksellisen vahvoja materiaaleja kuten luu, silkki ja helmiäinen. Kuitumateriaalit, joista teollisesti tärkein on puusta saatava selluloosa, ovat muokattavissa moniksi tuotteiksi. Lääketieteelliset materiaalit ovat joko luonnonmateriaaleja tai synteettisiä materiaaleja, joiden keskeinen ominaisuus on yhteensopivuus elimistön kanssa. Sydämen keinoläpät ja silikonirinnat ovat synteettisiä polymeerejä; kirurgiset neuleet ovat silkkiä (luonnonpolymeeri) tai nailonia (synteettinen polymeeri); hammaspaikat ovat amalgaameja (elohopeayhdisteitä) ja tekonivelet titaania. Solukasvatusalustat ovat esimerkiksi polystyreeniä tai titaanidioksidia.
Nanomateriaalit
Nanomateriaalien valmistus riippuu täysin kyseisestä materiaalista. Hiilinanoputkia valmistetaan korkeissa lämpötiloissa kaasufaasista; sinkkioksidinanolankoja nestefaasista alle 100 asteen lämpötilassa; kultaklustereita saadaan joko neste- tai kaasufaasista; ja nanotimantteja valmistetaan räjäyttämällä TNT:a. Polymeerinanopartikkeleiden synteesi muistuttaa perinteistä polymeerikemiaa ja galliumarsenidi nanopisteiden valmistus tapahtuu samalla kaasufaasireaktorilla kuten galliumarsenidi ohutkalvojen valmistus.
Materiaalitekniikan opiskelu
Aalto-yliopistossa materiaalitekniikka on osa Kemiantekniikan korkeakoulua (http://materials.aalto.fi/fi/ ).
Tampereen teknillisessä yliopistossa materiaalitekniikka on osa Automaatio-, kone- ja materiaalitekniikan tiedekuntaa (http://www.tut.fi/hakuinfo/opiskelu/tutkinnot-ja-koulutusohjelmat/materiaalitekniikka).
Oulun yliopistossa materiaalitekniikka on osa koneosastoa (http://me.oulu.fi/index.php?id=19 ).
Ammattikorkeakoulut:
Lyydin kieli
Lyydi on suomalais-ugrilaisiin kieliin kuuluva itämerensuomalainen kieli tai karjalan kielen murteisto, joka kuuluu uralilaiseen kielikuntaan. Suomalaisen kielitieteen perinne pitää tavallisesti lyydiä omana kielenään. Kieli on hyvin uhanalainen, ja sitä puhuu vain noin 300 henkeä. Lyydin kielen perinteinen puhuma-alue sijaitsee Karjalan tasavallan itäosassa Petroskoin ympäristössä ja sen eteläpuolella Äänisen rannoilla. Nämä puhujat elävät enimmäkseen Kontupohjan, Prääsän ja Aunuksen piirin kylissä – alueella, jota kutsutaan Lyydinmaaksi.
Kielitieteellinen asema
Lyydi on aikaisemmin luokiteltu karjalan kielen murteeksi – joskus myös omaksi kielekseen, kuten suomalainen tutkimus siihen pääosin suhtautuu. Vuonna 2017 Miikul Pahomov todisti väitöskirjallaan, että lyydi täyttää itsenäisen kielimuodon kriteerit. Huomattavasti aikaisemmin hän oli jo laatinut kielelle aakkoston.
Lyydin puhuma-alue sijaitsee maantieteellisesti aunuksenkarjalan (Lyydinmaalta länteen) ja vepsän (etelään) välissä, joten kielessä on vaikutteita kummastakin kielestä. Toisinaan lyydiä on pidetty jopa karjalan ja vepsän sekamurteistona. Tämän käsityksen mukaan se olisi syntynyt muinaisvepsästä, johon karjalan kieli on vaikuttanut. Lyydiläisalue on kuitenkin arkeologiassa muodostanut omanlaisenaan erottuvan alueen jo tuhansien vuosien ajan. Myös Pahomovin väitöskirja esittää, että lyydi ei ole syntynyt karjalan ja vepsän sekamurteistosta.
Astevaihtelu
Lyydin kielessä on astevaihtelua, kuten on esimerkiksi suomen ja viron kielissä. Lyydissä ei ole kuitenkaan laadullista (kvalitatiivista) astevaihtelua.
Lyydin kielen tutkimuksen ja lyydiläisten historiaa
Pidetään mahdollisena, että lyydiläiset mainitaan ensimmäistä kertaa kirjallisessa lähteessä jo eräässä 900-luvun arabialaisessa tekstissä. Keskiaikaisissa venäläisissä lähteissä lyydiläiset tunnetaan usein nimellä людины / ljudiny, eikä heitä tällöin samaisteta karjalaisiin. Jo huomattavasti aiemmin eräästä Novgorodin kaupunginosasta käytettiin nimeä Людин / Людинов eli Ljudin / Ljudinov. Toisen, melko yleisen tieteellisen tulkinnan mukaan sana lyydi olisi peräisin venäjän sanasta люди (ljudi) ’ihmiset, miehet, palvelusväki’. Lyydin kirjakielen kehittäjä ja lyydin tutkija Miikul Pahomov on esittänyt, että lyydiläisten esi-isiä olisivat sekä myyttiset bjarmit että tšuudit. Huomattavaa on, että myös osa vepsäläisistä on kutsunut itseään lyydiläisiksi.
Vanhin tunnettu lyydinkielinen kirjallinen katkelma on 1600-luvun alkuun ajoitettu käsikirjoitus, jossa on 11 lyydiläistä loitsua. Tekstien kirjoittajina pidetään Jallahden tunnettuja kansanparantajia Grigori Merkuljevia ja Kuzma Feodorovia, mutta tämä tieto on jäänyt vaille täydellistä tieteellistä vahvistusta. Yksittäisiä lyydiläisiä paikan- ja henkilönimiä on myös vanhoissa venäläisistä asiakirjoissa.
Varsinaisesti lyydin kielen tutkimuksen katsotaan alkaneen, kun vuonna 1845 D. E. D. Europaeus tutustui runon- ja sanastonkeruumatkallaan Päljärven ja Prääsän lyydiläisiin. Prääsässä Europaeus tallensi Seppoi Ilmorin starinan, sadun, joka julkaistiin Suomettaressa vuonna 1847. Pertti Virtarannan mukaan se on varhaisin lyydin kielen näyte. 1850-luvulla August Ahlqvist matkusti Karjalaan muun muassa lyydiläisen perinnemusiikin tallentamiseksi. Vieraillessan Soutjärvellä hän ei kuitenkaan tallentanut lyydiläislauluja, koska niitä ei hänen mukaansa ollut. Laulelmat olivat venäjäksi, ja niiden laulajat eivät ymmärtäneet niiden sisältöä täydellisesti. Tästä huolimatta Ahlqvist totesi, ettei venäläistäminen ollut edennyt Soutjärvellä vielä niin pitkälle kuin pohjoisemmilla alueilla elävillä muilla itämerensuomalaisilla kansoilla, ennen kaikkea karjalaisilla. Hän totesi kirjoitti vuonna 1859: "Lüüdiköillä oma-kielistä laulua ei ole ollut koskaan, ja kielen rakennuskin on senkaltainen, että sitä ei voi eikä ole voitu käyttää runoksi". Tärkeää on tässä kuitenkin tietää, että erityisesti lyydiläisillä ja vepsäläisillä oman kansan ja kielen käsitteet vaihtelevat ristikkäin riippuen siitä, millä kielellä näistä asioista puhutaan. Ahlqvist on siis mahdollisesti erehtynyt. Lyydiläisten perinnemusiikkia on sittemmin 2000-luvulla tallennettu, ja lyydiläismusiikkia esittävä kuoro on esiintynyt Suomessakin 1990-luvulla.
1900-luku
Ensimmäinen lyydin sanakirja painettiin vuonna 1908 Pietarissa. Teoksen kirjoitti opettaja Mihail Georgijevski keskilyydin Pyhäjärven murteen pohjalta. Sanakirjan toimittajana toimi akateemikko Filipp Fortunatov. Hän laati myös teoksen alkusanat. Fortunatov oli tunnettu venäläinen kielentutkija, ja häntä pidetään Venäjän indoeurooppalaisen vertailevan kielentutkimuksen pioneerina. Fortunatov on haudattu Lyydinmaalle Kossalmen kylään. Georgijevskin sanakirjan osana oleva rippikysymysten käännös on ensimmäinen hengellisen tekstin lyydinnös.
Vuonna 1934 julkaistiin Lyydiläisiä kielennäytteitä -kokoelma. Sen laativat Heikki Ojansuu, Juho Kujola, Jalo Kalima ja Lauri Kettunen. Kujola toimitti myös verrattaen kattavan Lyydiläismurteiden sanakirjan, ja se julkaistiin vuonna 1944. Vuosina 1946 ja 1950 julkaistiin kahdessa osassa Aimo Turusen kirjoittama Lyydiläismurteiden äännehistoria. Aineiston Turunen keräsi jatkosodan ollessa käynnissä, vuosina 1942–1944. Sodan aikana lyydiläisalueella tutkimusta tekivät muiden ohella paikannimitutkija Viljo Nissilä ja kansanrunouden tutkija Lauri Simonsuuri (ent. Laiho).
Myös lukuisat petroskoilaiset tutkijat ovat tehneet tutkimusmatkoja Kuujärvelle. Heidän joukossaan esimerkiksi kansanrunouden tallentajat Maija Pahomova ja inkeriläinen Unelma Konkka, jotka totettuvat matkansa vuonna 1964. Neuvostoliiton tiedeakatemian Karjalan filiaalissa Petroskoissa lyydiä on tutkinut muun muassa Nikolai Bogdanov. Hän suunnitelmansa Kuujärven lyydiläismurteen monografiasta eivät koskaan tulleet valmiiksi, mutta hän keräsi kattavan aineiston seudun murteesta, esimerkiksi sanastoa ja muita kielennäytteitä. Vuosina 1963–1984 julkaistiin Pertti Virtarannan laaja sarja Lyydiläisiä tekstejä ja vuonna 1986 Haljärven lyydiläismurteen muoto-oppia. Virtaranta tallensi näiden teosten aineiston ruotsinlyydiläiseltä Stefan Huotariselta. Feodor Pahomovilta eli Obraman Fedjuulta vuonna 1958 Petroskoissa äänitettyjä ensimmäisiä Kuujärven kielennäytteitä Virtaranta julkaisi puolestaan vuonna 1967 Lähisukukielten lukemistossa.
Karjalan filiaalissa lyydiä tutki myös Aleksandr Barantsev, jonka tunnetuimpia teoksia ovat lyydin äänneoppia käsittelevä Fonologitšeskije sredstva ljudikovskoi retši vuodelta 1975 sekä Peltoisen tekstikokoelma Obraztsy ljudikovskoi retši vuodelta 1978. Jälkimmäisen tutkimuksen aineiston Barantsev nauhoitti äidiltään Anna Barantsevilta. Barantsevin keräämät Kuujärven ja Tiudian kielennäytteet julkaistiin vuonna 1994 Karjalan tiedekeskuksen ja Joensuun yliopiston yhteisessä kokoelmassa, joka on nimeltään Näytteitä karjalan kielestä. Lyydiläiset ovat tallentaneet kieltään myös itsenäisesti. Prääsästä kotoisin oleva Anna Samsonova on tallentanut ja lähettänyt lähes tuhat lyydiläistä sananlaskua ja sanontaa Karjalan filiaalin kokoelmiin. Vuonna 1971 tutkija Grigori Makarov julkaisi Samsonovan keräämiä sananlaskuja Suomalais-Ugrilaisen Seuran Aikakauskirjassa.
Ennen vuotta 1938 lyydiläisiä opetettiin kouluissa suomeksi ja venäjäksi. Suomenkielisen opetuksen loppuessa koko Neuvostoliiton puoleisessa Karjalassa tuona vuonna, myös lyydiläisten oman äidinkielen häviäminen kiihtyi. Nämä lakkauttamistoimet vaikuttuvat samoin muihinkin Neuvostoliitossa asuneisiin itämerensuomalaisiin kansoihin. Muun muassa tämän vuoksi monet lyydin taitajat ovat vanhuksia. Tilanne ei ole juuri kohentunut 1990-luvun lopulta 2000-luvulle tultaessakaan, vaan Karjalan hallinto- ja lainsäädäntöelimissä on vain vähän paikallisten itämerensuomalaisten kansojen edustajia.
Nykytilanne
thumb|Vuonna 2008 perustetun Lyydilaine-lehden kolmas numero. Vielä 1900-luvun alussa lyydin kielen puhujamäärä oli noin 10 000–20 000 henkeä, ja sen kaikki sen päämurteet olivat elinvoimaisia. Lyydiläisiä on noin 10 000 ja heistä noin 3 000 käyttää lyydiä jossain määrin. Kattavasti kieltä puhuu noin 300 henkeä.
Lyydi jakautuu kolmeen elävään päämurteeseen, jotka ovat Kuolleita murteita ovat Kukin murre on saanut vaikutteita eri suunnalta: pohjoislyydiin on vaikuttanut varsinaiskarjala ja erityisesti sen eteläinen murre, keskilyydiin aunuksenkarjala ja Kuujärven lyydiin vepsä.
Toimet lyydin kielen elvyttämiseksi
Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen lyydiläiset ovat kokeneet painostusta, ja heitä on lähetetty esimerkiksi pakkotyöhön. Tämä on hankaloittanut merkittävästi heidän kulttuurinsa ja kielensä säilymistä Neuvostoliitossa ja Venäjällä. Kuten monilla muillakin itämerensuomalaisilla kansoilla ja kielillä, myös lyydiläisten oman kielen ja kulttuurin asema on muun muassa tästä syystä huono, eikä se ole juurikaan periytynyt nuorille. Tällä hetkellä lyydin kieli ei kuulu Petroskoin yliopiston, opettajakorkeakoulun eikä lyydiläisten perinteisillä asuma-aloilla toimivien peruskoulujen opetusohjelmiin. Lyydiläisten kansanperinteen ja kielen tutkimuksessa oli pitkä tauko Karjalan tutkimuslaitoksissa, mutta 2010-luvulla tutkimus on jälleen käynnistynyt. Lyydin kielellä ei ole saatavilla mitään oppikirjoja. Kieltä ei enää käytetä Karjalan kansallisessa lehdistössä, radiossa eikä televisiossa.
Omankielinen kirjallisuus
Ponnisteluita oman kielen tunnetuksi tekemiseksi ja siirtämiseksi nuorille on kuitenkin tehty. Vuonna 1993 julkaistiin Petroskoissa ensimmäinen lyydinkielinen kaunokirjallinen teos, Miikul Pahomovin runokokoelma Tuohuz ikkunas (Tuohus ikkunalla). Pian tämän jälkeen, vuonna 1995, valmistui ensimmäisen lyydinkielisen aapisen luonnos, joka jäi silloin julkaisematta. Se, kuten myös vuonna 2003 julkaistu uusi omintakeinen lyydiläisaapinen ABC-kird’, syntyi opettaja Lidja Potašovan ja Miikul Pahomovin yhteistyönä. Aapisen ja muidenkin harvojen olemassa olevien suppeiden oppimateriaalien käyttöönotto kangertelee. Lyydin kielestä on lisäksi olemassa tutkimuksia ja kielinäytteitä, mutta niitä ei ole saatu julkaistua. Pienessä Kuujärven koulussa on opetettu lyydin kieltä vapaaehtoisena oppiaineena.
Kuujärven Joensuun kylässä syntynyt Obraman Fedjuu on kirjoittanut muistelmia ja tallentanut paikallisia sananlaskuja, joita on julkaistu Karjalan Heimo -lehdessä vuonna 1993. Obraman Fedjuun tytär kemian insinööri Lilja Pahomova laati Kuujärven sanakirjaa (A–K-kirjaimet) vuosina 1961–1964, mutta käsikirjoitus katosi tekijän kuoleman jälkeen. Myös aapisen kääntäjä Potašova on kerännyt kansanrunoutta.
Vuonna 1999 julkaistiin ensimmäinen hengellinen kirja lyydin kielellä, Miikul Pahomovin D’umalan Poig (Jumalan Poika). Tämä lukemisto sisältää Raamatun kertomuksia, rukouksia, jumalankäskyjä ja hengellisiä runoja. Teoksessa on pyritty yhdistämään lyydin kolme päämurretta yhtenäisen kirjakielen luomiseksi. Pahomovin julkaisut saivat jatkoa vuonna 2000, kun häneltä julkaistiin runoteos Lüüdiland – runokird' lüüdin heimon kolmes mujus ja vuonna 2005 hengellinen teos, Ehtsluužb. Hänen muita teoksiaan ovat ''Tervheks! Lugendkird’ Kujärven lüüdin kielel (2007, Lidja Potašovan kanssa), Ukon bembel – Runod lüüdin kielel (2010), Kuujärven lyydiläistekstejä (2011) ja Kondan Kalndan – Kujärven lüüdin rahvhansana'' (2012).
Tällä hetkellä Karjalan tiedekeskuksessa Petroskoissa toimii kolme lyydiläisyyden tutkijaa. Natalia Čhikina tutkii kirjallisuutta, Aleksandra Rodinova ja Svetlana Kovaleva lyydin kieltä. Rodinova ja Kovaleva ovat myös mukana vuonna 2013 käynnistyneessä hankkeessa, jonka päämääränä on luoda lyydin kielen verkkosanakirja lyydi–suomi–venäjä. Hanketta johtaa Miikul Pahomov, ja se toteutetaan yhteistyössä Lyydiläisen Seuran, Helsingin yliopiston ja Kotimaisten kielten tutkimuslaitoksen kanssa. Kolmevuotista hanketta rahoittaa Koneen säätiö, ja sen ensimmäinen vaihe on valmistunut. Keskeneräinen sanakirja on avattu verkkoon.
Lyydiläinen Seura ry (Lüüdilaine Siebr)
1.12.1998 perustettu Lyydiläinen Seura ry (Lüüdilaine Siebr) on yrittänyt tehdä lyydiläisyyttä ja lyydin kielen asemaa tunnetuksi. Seuraan kuuluu noin sata jäsentä, jotka ovat lyydiläisalueen ulkopuolella asuvia lyydiläisiä, heidän ystäviään ja tukijoitaan. Seura pyrkii tavoittamaan myös ruotsinlyydiläisiä kielensä ja kulttuurinsa eheyttämiseksi muun muassa Suomen kulttuurirahaston tukemana. Lisäksi Karjalassa toimii lyydiläisyhdistyksiä. Niiden toiminta keskittyy Kuujärvelle, Pyhäjärvelle, Petroskoihin ja Kentjärvelle. Muuten lyydiläisten kieltä ja kulttuuria on pitänyt yllä Pitk Randaane -perinneryhmä, josta on käytetty myös kirjoitusasuja Pit´k randaane ja Pitk’randaaset. Vuonna 2003 Lyydiläinen Seura järjesti yhdessä Maailman musiikin keskuksen kanssa lyydiläisen musiikin tallennusmatkan Joensuun kylään, jossa tarkoituksena oli tallentaa yhtyeen musiikkia. Tallenteen pohjalta julkaistiin myöhemmin CD ja laulukirja, Pajod.
2000-luvulla Suomessa on järjestetty säännöllisesti lyydin kielen kursseja. Vuonna 2008 suomalainen Lyydiläinen Seura ja karjalainen Trias-nuorisojärjestö perustivat Lyydilaine-sanomalehden, jossa on artikkeleita lyydin ja venäjän kielillä. Lehti ilmestyy Petroskoissa. Seuran vuosijulkaisun nimi on puolestaan Lüüdilaine, ja se on ilmestynyt kerran vuodessa vuodesta 2005 lähtien. Lehden artikkelit ovat lyydiksi (pääosin latinalaisilla kirjaimilla, joilla lyydin kirjakieltä kirjoitetaan, mutta myös kyrillisillä aakkosilla), suomeksi ja venäjäksi. Kansalaisjärjestöt ovat yhteistyössä järjestäneet muun muassa kielileirejä nuorille sekä lyydinkielisiä kudontapiirejä. Leirien osanottajat ovat olleet 7–16-vuotiaita lyydiläislapsia ja -nuoria eri lyydiläispaikkakunnilta. Leirien yksi päämäärä on luoda verkosto lyydiläislasten välille kielen oppimisen ohella. 2010-luvulla lyydiläiset ovat vastanneet itse leirien järjestämisestä.
Kielen oppiminen jatkosodasta nykypäivään ja Lyydiläisen keskuksen perustaminen
Kun suomalaisjoukot jatkosodan aikana miehittivät muun muassa lyydiläisten asuma-aloja, osa lyydiläisistä oppi suomen kielen alueella järjestetyn opetuksen johdosta. Alueelle matkusti suomenkielisiä opettajia, ja tuolloin järjestettiin myös jumalanpalveluksia, uskonnonopetusta kouluissa sekä pidettiin rippikouluja. Sen lisäksi, että Aunuksen radio alkoi lähettää vepsän- ja karjalankielisiä ohjelmia, oli ohjelmistossa myös lyydin kielellä tuotettua ohjelmaa. Lapsikuolleisuus puolittui. Kun alue jäi toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitolle, alkoi pitkä ateismin kausi. Tuolloin Kalevalasta tuli tärkeä henkisyyden lähde Karjalan alueen ihmisille. Vuonna 1992 Inkerin evankelisluterilaisen kirkon työntekijät saapuivat Lyydinmaalle ja alkoivat kehittää hengellistä elämää. 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä esimerkiksi Kuujärvellä järjestettiin säännöllisesti uskonnollisia tilaisuuksia, mutta niissä käytössä olleet Raamatut ovat olleet venäjänkielisiä. Vuonna 2008 suomalainen Lyydiläinen Seura ja karjalainen Trias-nuorisojärjestö perustivat Lyydilaine-sanomalehden, jossa on juttuja lyydin ja venäjän kielillä.
Lyydinmaalle avattiin vuonna 2010 Lyydiläinen keskus (Lüüdikodi), jonka toimintaa Lyydiläinen seura tukee. Karjalan tasavallan etnokeskusten verkostoon kuuluvaa keskusta johtaa Kuujärven asutuksen itsehallinnon entinen johtaja Raisa Koponeva. Toiminnan tarkoituksena on tehdä lyydiläisyyttä tunnetuksi paikallisten asukkaiden ja kutsuvieraiden keskuudessa, opettaa lyydin kieltä ja palvelella matkailijoita sekä tutkijoita. Keskus myös järjestää joka kesä lyydiläisnuorille Ilmori-leiriä. Keskuksessa on usean vuoden ajan opetettu lyydin kieltä kerran viikossa noin kymmenelle nuorelle, mutta heillä on ollut hyvin vähän edellyksiä käyttää kieltä arjen tilanteissa.
Vuonna 2013 Karjalan opetusministeriö myönsi luvan opettaa lyydiä vapaavalintaisena oppiaineena, joka johti 13 opettajan kouluttamiseen Suomessa Miikul Pahomovin toimesta. Vuodesta 2014 alkaen lyydiä on opetettu vapaaehtoisena oppiaineena Kentjärven koulussa noin 40 oppilaalle. Ohessa on pidetty lyydiläistä kulttuurikerhoa. Tämän jälkeen opetus on aloitettu myös Pyhäjärven koulussa noin kymmenelle oppilaalle. Opetus on aloitettu myös päiväkodissa. Lisäksi Petroskoissa on toiminut aika ajoin kielikerho.
Kirjallisuutta
Lyydinkielistä ja lyydin kieltä käsittelevää kirjallisuutta on melko vähän. Alla on luetteloitu näistä merkittävimpiä.
Tom Lockyer
pienoiskuva|Tom Lockyer EM-karsintaottelussa Kroatiaa vastaan lokakuussa 2019. Thomas Alun "Tom" Lockyer (s. 3. joulukuuta 1994 Cardiff) on walesilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän on pituudeltaan 184-senttimetrinen. Hän on pelannut seuraurallaan Englannin sarjoissa. Walesin maajoukkueessa hän on pelannut 13 ottelua.
Lockyer pelasi Cardiff Cityn ja Bristol Roversin junioreissa. Tuolloin Englannin kakkosliigassa pelanneessa Bristol Roversin edustusjoukkueessa hän teki ensiesiintymisensä tammikuussa 2013. Kaudeksi 2014–2015 joukkue putosi konferenssiin mutta nousi seuraavaksi kaudeksi takaisin kakkosliigaan ja heti perään kaudeksi 2016–2017 ykkösliigaan, jossa Lockyer pelasi kolmen kauden aikana 123 ottelua ja teki niissä neljä maalia. Kesällä 2019 hän siirtyi Englannin mestaruussarjassa pelaavaan Charlton Athleticiin ja pelasi kauden 2019–2020 aikana 43 liigaottelua, kaikissa täydet minuutit, jouduttuaan olemaan poissa kolmesta ottelusta varoitustilin täyttymisen aiheuttamien pelikieltojen vuoksi. Kaudella 2020–2021 hän edusti samassa sarjassa pelaavaa Luton Townia. Hän pelasi 20 sarjaottelua ennen kuin joutui helmikuussa nilkkavamman vuoksi sivuun. Seuraavalla kaudella hän pelasi Mestaruussarjassa 29 ottelua ja teki yhden maalin. Lutonin sarjanousuun päättyneellä kaudella 2022–2023 hän pelasi 39 mestaruussarjaottelua ja teki kolme maalia. Lisäksi hän pelasi kaikki kolme nousukarsintaottelua ja teki ratkaisumaalin välierien toisessa osaottelussa Sunderlandia vastaan.
Lockyer pelasi Walesin A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran marraskuussa 2017 ystävyysottelussa Panamaa vastaan. Loka-marraskuussa 2019 hän pelasi täydet minuutit neljässä EM-karsintaottelussa Slovakiaa, Kroatiaa, Azerbaidžania ja Unkaria vastaan. Hän kuului Walesin joukkueeseen sekä vuonna 2021 järjestetyissä EM-kilpailuissa että vuoden 2022 MM-kilpailuissa, muttei saanut kummassakaan turnauksessa peliaikaa. Heinäkuun 27. päivään 2023 mennessä hän on pelannut 14 maaottelua.
IP-luokitus
thumb|250px|IP65-luokiteltu kosteiden tilojen kytkentärasia. thumb|250px|IP68-luokiteltu matkapuhelin kestää jatkuvan upotuksen matalaan veteen. IP-luokitusjärjestelmä on IEC:n kehittämä kansainvälinen järjestelmä sähkölaitteiden ja laitekoteloiden tiiviyden määrittämiseksi. Luokitus ilmaisee laitteen suojauksen ulkoisia elementtejä, kuten pölyä ja vettä vastaan. Luokituksen sisältö on esitetty standardissa SFS-EN 60529 (IEC 60529). Erilaisista asennustilamääräyksistä kertoo artikkeli sähkökomponenttien IP-luokitusvaatimukset.
Ensimmäinen versio IEC 60529 standardista julkaistiin vuonna 1976. Standardin tavoitteena oli saattaa yhteen dokumenttiin kaikki vaatimukset jotka liittyivät laitteiden suojaamiseen koteloinnin keinoin. Tätä ennen erillisiä standardeja oli kehitetty moottoreille sekä pienjännitekytkin- ja liitäntälaitteille.
Merkintä koostuu tekstistä IP (lyhennys termistä (suom. ’tunkeutumissuojaus’), kahdesta numerosta ja lisäkirjainmerkinnöistä . Ensimmäinen numero kertoo laitteen suojauksen vieraita esineitä ja pölyä vastaan, toinen numero kertoo laitteen suojauksen vettä ja kosteutta vastaan. Suojaustaso voidaan testata vakioiduilla testijärjestelyillä.
Toinen numero
Asennusmääräyksissä tai asiakkaan asettamissa laitevaatimuksissa voidaan käyttää numeron tilalla kirjainta X, jolloin asennuspaikka ei aseta kyseiselle ominaisuudelle erityisiä vaatimuksia. Esimerkiksi kuivissa sisätiloissa riittää IP2X, jolloin ainoa asetettu vaatimus on kosketussuoja 12,5 mm tai suurempia esineitä vastaan.
Kolmas numero – mekaaninen iskunkesto
Aiemmin oli käytössä myös kolmas numero, joka ilmaisi laitekotelon mekaanista kestävyyttä. Nykyisin kotelon mekaaninen iskunkesto ilmoitetaan erikseen IK-luokkana standardin IEC 62262 mukaisesti.
Kotkan Oikeustalo
thumb|Kotkan Oikeustalo Kotkan Oikeustalo on Gustaf Nyströmin suunnittelema vuonna 1909 valmistunut rakennus Kotkassa Kotkansaarella osoitteessa Keskuskatu 19. Rakennus toimii nykyisin Kymenlaakson käräjäoikeuden Kotkan kansliana.
Historia
Rakennus valmistui alun perin Suomen Pankin aluekonttoriksi. Vuonna 1993 rakennus muutettiin pankkikonttorista Helsingin yliopiston Kotkan toimitiloiksi. Helsingin yliopisto toimi rakennuksessa 15 vuotta. Kymenlaakson käräjäoikeus muutti tiloihin 1. toukokuuta 2012. Käräjäoikeuden kanslia sijaitsi aiemmin Karhulassa.
Arkkitehtuuri
Rakennus edustaa kansallisromanttista tyyliä. Entinen pankkisali tunnettiin yliopiston aikana Itämerisalina, nykyisin se ja entinen kassaholvi toimivat pääistuntosalina. Oikeustalon muutostöiden yhteydessä Eino Kaurian lasimaalaus sijoitettiin pääistuntosaliin. Rakennuksen koillispäätyyn rakennettiin hissitorni.
Lähteet
60.46506°N, 26.94286°W
Alvin C. York
thumb|Alvin York vuonna 1919. Alvin Cullum York (13. joulukuuta 1887 Pall Mall, Tennessee – 2. syyskuuta 1964 Nashville, Tennessee) oli ensimmäiseen maailmansotaan osallistunut yhdysvaltalainen kersantti, joka sai sotasankarin maineen tapettuaan ja otettuaan yksinään vangiksi suuren joukon saksalaisia sotilaita yksittäisellä partioretkellä 8. lokakuuta 1918. Hänestä kertoo vuonna 1941 tehty elokuva Kersantti York.
Lokakuussa 1918 York osallistui länsirintamalla Ranskassa Meusen–Argonnen taisteluun. Hän kuului 17 miehen muodostamaan partioon, joka määrättiin 8. lokakuuta valtaamaan rykmentin etenemisen estänyt saksalainen konekivääripesäke. Vihollisen linjojen taakse päästyään partio menetti saksalaisten vastaiskussa kuusi miestä, jolloin alikersantti (corporal) York joutui ottamaan komennon. Partio oli juuttunut vihollisen tuleen, joten muut jäivät jatkamaan puolustautumista ja vartioimaan muutamaa vangiksi otettua saksalaista, kun York hyökkäsi yksinään vihollista vastaan hyödyntyäen erinomaisia ampumataitojaan. Hän onnistui ampumaan väijyksistä 17 saksalaista sotilasta sekä tappamaan pistoolillaan kuusi muuta, jotka yrittivät hyökätä suoraan hänen kimppuunsa. Kaikkiaan hän tappoi yksin yli kaksi tusinaa vihollista. Tämän seurauksena joukko muita antautui, ja York palasi lopulta amerikkalaisten puolelle mukanaan 132 saksalaista sotavankia.
Palkkiona saavutuksestaan York ylennettiin kersantiksi, ja hänen palattuaan kotimaahan lehdistö teki hänestä maineikkaan sankarin. Hänelle myönnettiin 31. joulukuuta 1919 Medal of Honor -kunniamerkki, ja myöhemmin useita korkeita ulkomaisia kunniamerkkejä, muun muassa Ranskan Croix de Guerre. Tennesseen osavaltio lahjoitti hänelle maatilan, jolla hän asui loppuikänsä. Vuonna 1928 ilmestyi T. Skeyhillin toimittama Yorkin omaelämäkerta Sergeant York, His Own Life Story and War Diary. Hänen tarinastaan tehtiin vuonna 1941 elokuva Kersantti York, jossa nimiroolia esittää Gary Cooper. Elokuvan tuotoista saamallaan osuudella York rahoitti paikallisen raamattukoulun perustamista.
Todellisissa tapahtumapaikoissa Chatel-Chéhéryn kunnan metsissä on kolmen kilometrin pituinen reitti, johon tehdään opastettuja kierroksia.
Hurrikaani Celia
thumb|250px|Celian reitti ja voimakkuus väritettynä Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikon mukaan: oranssi 3, keltainan 2, vaaleankeltainen 1 Hurrikaani Celia oli vuoden 1970 kolmas nimetty trooppinen myrsky Atlantin hurrikaanikaudella, ja tuon kauden voimakkain trooppinen hirmumyrsky. Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikolla se luokiteltiin tasolle kolme. Myrsky aiheutti tuhoja Karibialla ja Meksikonlahdella. Se surmasi 16 ihmistä Teksasissa ja Kuubaassa. Celia aiheutti heinäkuun viimeisen ja elokuun viidennen päivän välisellä viikolla yli 450 miljoonan sen aikaisen Yhdysvaltain dollarin edestä tuhoa.
Celian kehitys
Ensimmäinen säähäiriö, josta myrsky myöhemmin kehittyi, oli havaittavissa Afrikan rannikolla 23. heinäkuuta. Se liikkui nopeasti yli Atlantin, ja kehittyi trooppiseksi matalapaineeksi Karibianmerellä 31. heinäkuuta. Se liikkui yli Kuuban 1. elokuuta, ja aiheutti siellä rankkasateita ja suurta tuhoa (kuusi henkeä sai surmansa). Saman päivän iltana Celia täytti trooppisen myrskyn tunnusmerkit. Meksikonlahdella Celia voimistui niin että tuulet kohosivat 50 m/s:iin 2. elokuuta. Seuraavana päivänä se lähestyi Teksasin rannikkoa ja heikkeni; tuulet olivat enää 38 m/s. Illemmalla Celia voimistui uudelleen, ja tuulen nopeus oli 55 m/s sen iskiessä Corpus Christin kaupunkiin. Puuskissa havaittiin jopa 80 m/s.
Hurrikaani Hugo
Hugoon liittyi tuhansia tornadoita, joiden takia tuhoalue ei rajoittunut pelkästään hurrikaanin pilviseinämän kohdalle.
Silotierasammal
Ulkonäkö
Silotierasammal on pienehkö (3-6 cm) harmaanvihreä tai jopa melkein musta sammal. Sen lehdissä on kärkeen asti taakäänteinen laita ja pitkä karvakärki.
Elinympäristö
Silotierasammal kasvaa kuivilla ja valoisilla silikaattikallioilla. Samanlaisilla paikoilla kasvaa myös kalliotierasammal, kiviharmosammal ja kivikynsisammal.
Suvenniemen Eläintieteellinen asema
Suvenniemen Eläintieteellinen asema oli Kajaanin maalaiskunnan Kuluntalahdessa vuosina 1925 – 1939 toiminut yksityinen eläintarha, jota ylläpiti saksalainen biologi ja vakooja Fritz Remmler veljensä insinööri Ingmar Remmlerin kanssa.
Eläintieteellinen asema toimi aluksi Suvenniemen tilalla ja toiminnan laajentuessa Tuovilankylän Syrjälässä. Remmlerit ostivat villieläimiä paikallisilta metsästäjiltä. Eläintarhassa on ollut suurpetoja kuten karhuja, susia, ilveksiä ja ahmoja. Myös muun muassa naali ja saukko ovat olleet edustettuina. Fritz Remmler koulutti myös petolintuja metsästystarkoitukseen. Riistaeläimiä Eläintieteellinen asema pyrki siirtoistuttamaan Keski-Eurooppaan. Remmlereillä oli välillä eksoottisempakin eläimiä kuten gepardi, kenguru ja strutsi. Enimmillään häkeissä oli noin tuhat eläintä.
Eläintieteellisen aseman toiminta päättyi Fritz Remmlerin karkotukseen.
Kuorevesi
Kuorevesi on Pirkanmaan maakunnassa sijainnut entinen Suomen kunta, jossa oli 2 800 asukasta vuonna 2000. Vuoden 2001 alussa toteutuneessa kuntaliitoksessa Kuorevesi liittyi Keski-Suomen puolella sijaitsevaan Jämsän kaupunkiin. Muodollisesti Jämsä ja Kuorevesi muodostivat uuden Jämsän kaupungin.
Kuoreveden naapurikunnat olivat Juupajoki, Jämsä, Jämsänkoski, Keuruu, Längelmäki, Mänttä ja Vilppula. Aiemmin naapurikuntiin kuului myös Koskenpää, joka liitettiin Jämsänkoskeen vuonna 1969.
Kuoreveden vaakunan suunnitteli Olof Eriksson ja se vahvistettiin vuonna 1952.
Kuoreveden asutus on keskittynyt Hallin taajamaan ja kunnan kahtia jakavan Kuoreveden rannalle. Kunnan hallintokeskus siirtyi Suinulan kylästä Halliin vuonna 1969. Hallista on matkaa Mänttään ja Jämsään kumpaankin runsaat 20 kilometriä, Tampereelle 105 kilometriä ja Jyväskylään 95 kilometriä.
Kuoreveden kirkko on rakennettu rakennusmestari Matti Åkerblomin johdolla vuonna 1779. Tyyliltään kirkko kuuluu 1700-luvun keskisuomalaisten tornikirkkojen ryhmään, mutta siinä on piirteitä myös lounaissuomalaisista kirkoista. Kirkossa on kolme kelloa, joista vanhimman kuningatar Kristiina lahjoitti pitäjän ensimmäiselle kirkolle vuonna 1648. Kuoreveden kirkko on yksi Suomen harvoista lahjoitusvaroin ylläpidetyistä niin sanotuista uhrikirkoista. Kirkko sijaitsee melko syrjäisellä ja yksinäisellä paikalla Kuorevesi-järveen pistävän niemen kärjessä noin kymmenen kilometrin päässä Hallista luoteeseen.
Kuorevedelle asutettiin jatkosodan jälkeen Valkjärven siirtoväkeä.
Kuorevedellä toimii vuonna 1955 perustettu kotiseutuyhdistys Kuorevesi-Seura, joka ylläpitää kotiseutumuseota ja julkaisee Kuoreveden Joulu -lehteä.
Luonto
Kuorevesi sijaitsee Pirkanmaan ja Keski-Suomen välisellä vedenjakaja-alueella. Korkeimmat mäkien huiput ulottuvat yli 200 metrin korkeudelle merenpinnasta. Erikoinen luonnonnähtävyys on entisen Kuoreveden ja Jämsän rajan tuntumassa sijaitseva Ruuhivuori, joka kohoaa äkkijyrkästi liki 50 metriä viereisen Ruuhijärven pinnasta. Kuoreveden alue kuuluu Kokemäenjoen vesistöön ja maisemakuvassa on Järvi-Suomen piirteitä. Kaksi suurinta järveä ovat Kuorevesi ja Eväjärvi, joka sijaitsee osittain Längelmäen puolella. Edellinen purkaa vetensä Keuruun reitin, jälkimmäinen Längelmäveden reitin vesistöön. Pienempiä järviä on näiden lisäksi useita kymmeniä. Entisen kunnan rajaseuduilla on suuria yhtenäisiä, miltei erämaisia metsäalueita.
Kylät
Ajostaipale, Eskola, Eväjärvi-Ylösvesi, Hallinpenkki, Huikuri, Joensuu, Kaltila, Kavala, Kerte, Kolhi, Kolosalmi, Kuoreniemi, Kurra, Lahdenkylä, Liponsalmi, Palsina, Pihlaisto, Pitkäinen, Runttimäki, Suinula, Särkilahti, Vedenpää, Vähäsalmi.
Liikenne
Kuoreveden kautta kulkevat kantatie 56 Jämsästä Mänttään ja seututie 343 Längelmäeltä Mänttään. Entisen kunnan luoteisrajaa sivuaa Oriveden ja Keuruun välinen kantatie 58. Valtatie 9 kulki aiemmin Hallinpenkin kylän kautta, mutta uudelleen rakennettuna se jäi kunnanrajan eteläpuolelle. Lähimmät rautatieasemat sijaitsevat Jämsässä ja Vilppulassa.
Historia
Pysyvä asutus tuli seudulle keskiajan loppupuolella. Sitä ennen Kuoreveden metsiä ja kalavesiä hallitsivat saamelaiset ja hämäläiset eränkävijät. Kuoreveden seutu oli jo sitä ennen tunnettu Satakunnan ja Hämeen maakuntien raja-alueena. Eerik Akselinpoika Tott vahvisti näiden maakuntien välisen rajan vuonna 1449, ja Kuorevesi-nimi esiintyi virallisesti ensimmäisen kerran kyseisen rajankäynnin yhteydessä muodossa Kohrevesi. Nimi viittasi alun perin järveen, jonka kautta kyseinen raja kulki; myöhemmin se tuli pitäjän nimeksi. Isonjaon yhteydessä Kuorevedelle muodostettiin laajoja kruununmetsiä, joiden kokonaispinta-ala oli noin 12 000 hehtaaria eli liki kolmannes kunnan kokonaispinta-alasta. 1930-luvun lopulle saakka Kuorevesi oli miltei puhtaasti maa- ja metsätalouspitäjä.
Kuorevesi kuului alkujaan Kangasalaan ja vuoden 1540 tienoilta lähtien siitä eronneeseen Oriveteen. Tuolloin mainittiin kymmenen kylää, joissa oli kuitenkin vain 17 veroa maksanutta taloa. Asutuksen syntymiseen Kangasalan suunnasta käsin viittaa perimätieto, jonka mukaan Suinulan kylän ensimmäinen asukas oli kotoisin juuri Kangasalta; myös Kangasalla on samanniminen kylä. Längelmäki erosi Orivedestä 1600-luvun puolivälin tienoilla ja Kuorevesi seurasi mukana. Kuorevedestä tuli Längelmäen kappeliseurakunta vuonna 1668 ja itsenäinen seurakunta 1873. Kuoreveden ensimmäinen kirkko rakennettiin todennäköisesti 1640-luvulla, mutta purettiin jo 40 vuotta myöhemmin. Nykyinen kirkko on järjestyksessä kolmas.
Kuoreveden asukasluku alkoi kasvaa voimakkaasti isonvihan jälkeen; vuonna 1750 mainittiin kappelissa olleen 440 ja vuonna 1800 jo 968 asukasta. Väkiluvun kasvu jatkui ripeänä 1900-luvun alkuvuosikymmenille saakka, jolloin kasvuvauhti laantui. Toisen maailmansodan jälkeiset vuodet merkitsivät jälleen nopeaa lisäystä, kunnes maaltamuutto alkoi vaikuttaa vähentävästi. Vuonna 1950 Kuorevedellä oli 4 691 asukasta, vuonna 1960 vastaava luku oli 3 854, mutta vuonna 1970 asukkaita oli enää 3 359. Vuonna 1985 Kuorevedellä oli 3 174 asukasta.
Kuoreveden Vehnämylly oli 1930-luvulla seutukunnalla tunnettu mylly, johon tuotiin viljaa jauhettavaksi aina Keuruulta ja Ruovedeltä saakka. Myllyn katolla oli jo 1930-luvulla valomainos, joka oli ilmeisesti seudun ensimmäinen. Myllyllä oli oma rekisteröity Kultatähti -tuotemerkki, jota myytiin ympäri Suomen.
Laajempi teollinen toiminta käynnistyi 1930-luvun lopulla, kun Suomen lentokoneteollisuutta jouduttiin laajentamaan tuntuvasti toisen maailmansodan syttymisen vuoksi. Tällöin kuntaan tuli Karhumäen veljesten lentokonetehdas silloisen Jyväskylän maalaiskunnan Keljosta, ja Hallin taajama syntyi käytännössä tyhjästä siihen saakka syrjäiselle Hallinkankaalle. Niilo, Uuno ja Valto Karhumäki, jotka olivat alun perin kotoisin Multialta, vaikuttivat huomattavasti koko kunnan sotien jälkeiseen kehitykseen. Vuonna 1973 siirtyi Ilmavoimien Teknillinen Koulu Kauhavalta Halliin. Kun lentokoneiden valmistus vuonna 1967 päättyi Valmetin Tampereen tehtaalla, tuli Kuorevedestä Suomen ainoa paikka, jossa valmistettiin lentokoneita. Paikkakunnalla valmistettiin ja suunniteltiin 1970- ja 1980- luvuilla muun muassa Valmet L-70 Vinka ja Valmet L-90 Redigo -lentokoneet. Lisäksi paikkakunnalla on koottu ilmavoimien brittiläisiä Hawk -koulutuskoneita ja yhdysvaltalaisia F/A-18 Hornet -hävittäjälentokoneita.
Ruokakulttuuri
Kuoreveden pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla sianlavasta valmistettu oskarinpata, ruisleipä, kalja ja marjapuuro.
M982 Excalibur
M982 Excalibur (aikaisemmalta nimeltään XM982) on yhdysvaltalaisen Raytheonin ja ruotsalaisen BAE Systems Boforsin kehittämä GPS-ohjattava tykin ammus. Ammus on kaliiberiltaan 155 millimetrinen ja sen kantama on jopa 57 kilometriä niin että osumatarkkuus säilyy riittävänä. GPS -ohjauksen lisäksi ammuksessa on ulos taittuvat siivet jotka mahdollistavat yhdessä pitkän kantaman. Ammusta voidaan käyttää muun muassa Yhdysvaltojen armeijan ja merijalkaväen käyttämässä tykkikalustossa.
M982 Excaliburia käytettiin taistelukäytössä ensimmäisen kerran Irakissa kesällä 2007. Yhdysvaltalaisten joukkojen ampumista ammuksista 92 prosenttia putosi korkeintaan neljän metrin päähän kohteesta.
Pertti Holopainen
Pertti Holopainen (s. 11. helmikuuta 1959) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija.
Talking Heads: 77
Talking Heads: 77 on yhdysvaltalaisen vaihtoehtorock-bändin Talking Heads esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 1977 ja se oli korkeimmillaan sijalla 97 Billboardin popalbumilistalla. Levyn tunnetuin kappale on Psycho Killer, joka sijoittui singlenä sijalle 92. Vuonna 2003 albumi sijoittui sijalle 290 Rolling Stone -lehden 500 Greatest Albums of All Time -listalla.
Karl Wahlfors
Karl Reinhold Wahlfors (20. joulukuuta 1848 Porvoo – 27. helmikuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja Helsingin yliopiston toinen oftalmologian eli silmätautiopin ylimääräinen professori.
Wahlforsin äiti oli porvoolainen Maria Elisabeth Wahlfors. Isäksi on oletettu kapteeni Karl Reinhold von Esseniä, joka avioitui Ruotsissa vuosi Wahlforsin syntymän jälkeen Elisabet Charlotta In de Betoun kanssa ja joka oli tästä avioliitosta niin ikään Porvoossa syntyneen näyttelijättären Siri von Essenin, myöhemmin August Strindbergin puolison, isä.
Lääketieteen opinnot ja yksityisvastaanotto
Wahlfors valmistui ylioppilaaksi Porvoon lyseosta 19-vuotiaana vuonna 1868. Tämän jälkeen hän opiskeli Keisarillisessa Aleksanterin-yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1870. Tämä tutkinto oli edellytys lääketieteen opinnoille, ja kaksi vuotta myöhemmin Wahlfors suorittikin lääketieteen kandidaatin tutkinnon. Lääketieteen lisensiaatiksi Wahlfors valmistui vuonna 1876. Sen jälkeen hän toimi yksityislääkärinä Porvoossa vuosina 1877–1878.
Silmätutkija ja silmätautiopin professori
Wahlfors kiinnostui pian silmätautiopista, lääketieteen uudesta erikoisalasta, joka oli parhaillaan muodostumassa. Hän pestautui vuonna 1879 assistentiksi Helsingin yleisen sairaalan silmätautien osastoon, joka oli perustettu vuonna 1871. Walhfors kiinnostui pian myös tutkimustyöstä, ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi silmän nestekierrosta vuonna 1881. Silmätautiopin dosentti hänestä oli tullut jo vuotta aikaisemmin.
Wahlfors hoito silmätautiopin ylimääräisen professuurin sijaisuutta vuonna 1883 ja tämän professuurin vakinaisen haltijan Frans Josef von Beckerin jäätyä eläkkeelle vuonna 1885, Wahlfors hoiti avointa virkaa vuoteen 1888 asti. Hänet nimitettiin vakinaiseksi viranhaltijaksi 21. kesäkuuta 1888. Wahlforsin kilpailija viranhaussa oli silmälääkäri Gustaf Adolf Nordman.
Vsevolod Krestovski
thumb|175px|Vsevolod Krestovski. Vsevolod Vladimirovitš Krestovski (23. helmikuuta (J: 11. helmikuuta) 1840 Kiovan läänin Taraštšan kihlakunnan Malaja Berezjankan kylä – 30. tammikuuta (J: 18. tammikuuta) 1895 Varsova) oli venäläinen kirjailija.
Vsevolod Krestovski syntyi aatelisperheeseen ja opiskeli Pietarin yliopistossa. Hän julkaisi ensimmäiset teoksensa vuonna 1857. Aluksi hän myötäili edistyksellistä nuorisoa, mutta siirtyi vuonna 1863 taantumuksen leiriin. Kirjailijan tunnetuin teos on Pietarin alamaailmaa ja ylimystöä sensaatiomaisesti kuvaava romaani ”Pietarin mysteriot” (oikeammin ”Pietarin slummit”, ven. Peterburgskije truštšoby, 1864–1867). ”Nihilisminvastaisen” dilogian Krovavyi puf (”Verinen isku”) muodostavat viihderomaanit Panurgovo stado (”Panurgin lauma”, 1869) ja Dve sily (”Kaksi voimaa”, 1874) esittävät Venäjän 1860-luvun vallankumousliikkeen puolalaisten nationalistien juonittelun tuloksena. Myöhemmin Krestovski julkaisi avoimen juutalaisvastaisen trilogian Tma Jegipetskaja (”Egyptin pimeys”, 1888), Tamara Bendavid (1889–1890) ja Toržestvo Vaala (”Baalin juhlat”, 1891–1892). Vuodesta 1892 lähtien hän työskenteli Varsovassa ilmestyneen virallisen Varšavski dnevnik -lehden päätoimittajana.
Karl Wahlfors
Silmätutkija ja silmätautiopin professori
Wahlfors erosi professorin virasta 60-vuotiaana 29. toukokuuta 1909.
Ammatilliset luottamustehtävät
Wahlfors toimi Finska läkaresällskapetin puheenjohtajana vuosina 1892–1893, Suomen sairauskassan hallituksessa vuosina 1893–1923, kansainvälisen silmätautiopin kongressin varapuheenjohtajana Utrechtissa vuonna 1899 ja Helsingin yleisen sairaalan sairaalahallituksessa vuosina 1907–1909.
Yhteiskunnallinen toiminta
Wahlfors oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1889–1894 ja 1906–1909 sekä Uudenmaan osakepankin ja sittemmin sen fuusioitumisen jälkeen Helsingin osakepankin hallintoneuvoston jäsen vuosina 1895–1922 ja puheenjohtajana vuosina 1910–1918.
London School of Economics
London School of Economics and Political Science (LSE) on talous- ja yhteiskuntatieteisiin keskittynyt yliopisto Lontoossa. Vuonna 1895 perustettu LSE on osa Lontoon yliopistoa vuodesta 1900 alkaen.
Peer Günt 1 / Through The Wall
Peer Günt 1 / Through The Wall on Peer Güntin kaksi ensimmäistä julkaisua sisältävä kokoelma. Kymmenen ensimmäistä kappaletta on aiemmin julkaistu äänilevynä Peer Günt vuonna 1985. Viisi viimeistä kappaletta on aiemmin julkaistu EP:nä Through The Wall vuonna 1985. Kappale Behind the line ei sisälly kumpaankaan edellä mainittuun aikaisempaan julkaistuun äänitteeseen, mutta on julkaistu I Don't Wanna Be A Rock'n'Roll Star- singlen B-puolena.
London School of Economics
Yleistä
LSE on merkittävässä asemassa maailmanlaajuisessa yhteiskunnallisessa tutkimuksessa, opetuksessa ja keskustelussa. Yliopiston entiset opiskelijat ja henkilökunnan jäsenet ovat saaneet kaikkiaan 16 taloustieteen, kirjallisuuden ja rauhan Nobel-palkintoa. Samoin koulun entisiin oppilaisiin kuuluu ainakin 35 nykyistä tai aiempaa valtionpäämiestä tai pääministeriä. Neljännes Nobelin taloustieteen palkinnonsaajista on joko opiskellut tai työskennellyt LSE:ssä.
Peer Günt 1 / Through The Wall
Kappaleet
Kaikki kappaleet Timo Nikki, Teijo Erkinharju ja Teijo Kettula
London School of Economics
Yleistä
Laajan yhteiskuntatieteellisten oppiaineiden kirjon lisäksi LSE:ssä opiskellaan ja tutkitaan myös esimerkiksi matematiikkaa, historiaa, oikeustiedettä sekä filosofiaa.
Peer Günt 1 / Through The Wall
Kokoonpano
Peer Günt Muut
London School of Economics
Yleistä
LSE:ssä on noin 7 800 täysaikaista ja 800 osa-aikaista opiskelijaa, joista noin 34 prosenttia on Britanniasta, 18 prosenttia muista Euroopan maista ja loput yli 130:stä muusta maasta. 49 prosenttia opiskelijoista on naisia. 51 prosenttia opiskelijoista suorittaa jatko-opintoja. Kilpailu opiskelupaikoista on kovaa ja vain noin 5–10 prosenttia hakijoista saa paikan yliopistosta.
Yliopiston kirjasto on maailman suurin yhteiskuntatieteiden kirjasto sisältäen yli 50 hyllykilometriä ja kattavan internet-arkiston. Kirjastoon on tilattu noin 20 000 sähköistä lehteä.
Koulun kuvernööri on Rothschild-pankkisuvun Nathanael Rothschild.