cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Komealupiini
thumb|300px|Lupiinien kukkaloistoa Komealupiini (Lupinus polyphyllus), arkikielessä usein pelkkä lupiini, on hernekasveihin kuuluva monivuotinen kasvi, jonka luontainen levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Amerikassa Alaskasta Wyomingiin ja Kaliforniaan. Eurooppaan komealupiini tuotiin 1800-luvulla koriste- ja rehukasviksi. Ruotsissa on kirjattu komealupiinin esiintyminen villiintyneenä luonnossa ensi kerran jo vuonna 1870 Skånessa.
Komealupiini lisää maaperän typpipitoisuutta sitomalla typpeä ilmasta juurinystyröidensä bakteerien avulla. Sen on myös havaittu olevan haitallinen useille hyönteislajeille. Komealupiini on määritelty Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Virossa, Latviassa, Liettuassa ja Tanskassa haitalliseksi vieraslajiksi. Luettelossa Euroopan unionin kannalta haitallisista vieraslajeista komealupiinia ei kuitenkaan mainita.
Tuntomerkit
Kukan väri vaihtelee valkoisesta vaaleanpunaiseen, sinipunaiseen ja siniseen. Kukinnon väri vaihtelee myös samassa yksilössä riippuen iästä. Kukkimisaika on kesäkuusta heinäkuuhun. Kukinnon rakenne on terttu, ja hedelmä on monisiemeninen palko. Palko on karvainen. Lehdet ovat monisormiset.
Komealupiini haitallisena vieraslajina
Komealupiini on Suomessa määritelty kansallisesti haitalliseksi vieraslajiksi eikä sitä saa päästää ympäristöön, tuoda Suomeen, pitää hallussa, kasvattaa eikä luovuttaa. Se on luokiteltu haitalliseksi myös Ruotsissa, Norjassa, Virossa, Latviassa, Liettuassa ja Tanskassa. Suomen ympäristökeskus on voimakkaasti komealupiinin leviämisen estämisen kannalla, koska komealupiini on luonnossa esiintyviä alkuperäisiä lajeja syrjäyttävä haitallinen vieraslaji. Komealupiini lisää maaperän typpipitoisuutta sitomalla typpeä ilmasta juurinystyröidensä bakteerien avulla, kuten monet muutkin hernekasvit, esimerkiksi Suomessa alkuperäinen hiirenvirna. Maaperän koostumuksen muutos heikentää alkuperäisten, köyhässä maaperässä esiintyvien niittykasvien elinmahdollisuutta.
Lupiinien siitepölyn sisältämä myrkyllinen alkaloidi, lupaniini, voi myös haitata kimalaisten lisääntymistä. Kasvi vaikuttaa myös päiväperhosiin, koska se ei kelpaa niille ravintokasviksi, ja sen on havaittu vähentävän hyönteisten kokonaismäärää ja vaikuttavan haitallisesti erityisesti kovakuoriaisiin, kaksisiipisiin, perhosiin ja muurahaisiin.
M/S Colombo Express
Colombo Expressin sisaraluksia ovat M/S Tsingtao Express, M/S Osaka Express, M/S Chicago Express, M/S Kyoto Express, M/S Hanover Express, M/S Bremen Express ja M/S Kuala Lumpur Express.
Komealupiini
Komealupiini haitallisena vieraslajina
Komealupiinin hävittämiseen voi hakea rahoitusta ELY-keskuksilta. Turun yliopisto ja Varsinais-Suomen ELY-keskus pyysivät vuonna 2023 kansalaisilta havaintoja Varsinais-Suomen ja Satakunnan lupiinihavainnoista saadakseen koostettua paikkatietoa esiintymistä.
M/S Colombo Express
Käyttöhistoria
Aluksen kastaminen tapahtui 11. huhtikuuta 2005 Singaporessa. Kastajana toimi TUI AG:n hallintoneuvoston puheenjohtaja Jürgen Krumnowin vaimo Christiane Krumnow. Kastamistilaisuuteen otti osaa myös Singaporen liikenneministeri Cheow Tong Yeo. Nykyisin alus liikennöi reitillä: Shanghai–Xiamen–Yantian–Hongkong–Singapore–Southampton–Hampuri–Rotterdam–Port Klang– Singapore–Hongkong–Shanghai. Tämä reitti kestää Colombo Expressillä 56 päivää.
Komealupiini
Lupiinit ravinto- ja maanparannuskasveina
Villi lupiini sisältää myrkyllisiä ja kitkeriä alkaloideja, mutta siitä on jalostettu vähäalkaloidisia makealupiiniksi kutsuttuja lajikkeita. Makealupiinin siemenet sisältävät runsaasti proteiinia ja sen juuret sitovat ilmakehän typpeä maaperään. Makealupiinia voidaan käyttää maaperän typpipitoisuuden nostamiseen. Sen vahva pylväsmäinen pääjuuri parantaa myös maaperän rakennetta fysikaalisesti. Siten lupiini sopii hyvin vuorottelukasviksi tavallisten viljojen välillä. Makealupiini ja keltalupiini (Lupinus luteus) ovat potentiaalisia rehukasveja myös alueilla, joilla soija ei kasva. Ihmisetkin voivat syödä makealupiinin siemeniä, mutta maapähkinäallergiasta kärsivät saavat tavallisesti myös lupiinista allergisen reaktion.
Australia tuottaa 80 prosenttia maailman lupiinituotannosta. Siellä se on saanut jalansijaa huokeana valkuaislähteenä sikojen rehussa.
Starflower
Starflower oli Porista lähtöisin oleva, vuonna 2001 perustettu rockyhtye. Se julkaisi debyyttialbuminsa Moment in the Sun vuonna 2006. Levyn julkaisijana toimi ruotsalainen levy-yhtiö Music is My Girlfriend. Vuoden 2007 kesäkuussa Moment in the Sun julkaistiin myös Taiwanissa. Julkaisijana toimi taipeilainen levy-yhtiö Silent Agreement.
Starflowerin toinen albumi Ceasefires julkaistiin 10. maaliskuuta 2010 (KHY Suomen Musiikki). Albumin ensimmäinen single You King julkaistiin 27.11.2009. Kolmas ja viimeinen albumi The Sea Is The Harbour julkaistiin vuonna 2012. Julkaisijana toimi Karkia Mistika Records.
Sinkki
Sinkki on metalli ja alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Zn ja CAS-numero 7440-66-6. Nimi on tullut saksan sanan Zink kautta mahdollisesti persian kiveä tarkoittavasta sanasta sing.
Sinkin sulamispiste on noin 420 °C ja kiehumispiste 908 °C. Sinkki on huoneenlämmössä haurasta ja kiteistä, mutta lämmitessään muuttuu taipuisaksi ja pulverimaiseksi. Sinkki esiintyy hapetusluvulla +II. Puhdas sinkki on reaktiivista, mutta metallisen sinkin pinnalle muodostuva sinkkioksidikerros ei reagoi ilman hapen tai halogeenien kanssa. Sinkillä on korkea pelkistymispotentiaali, eli se hapettuu helposti.
Sinkki on tunnettu jo 3 000 vuoden takaa, jolloin sitä käytettiin messingin tekemiseen. Sinkki kuitenkin identifioitiin vasta 1746, kun Andreas Marggraf erotti metallista sinkkiä hemimorfiitin ja hiilen seoksesta.
Nykyään sinkki on kuparin, raudan ja alumiinin jälkeen maailman neljänneksi käytetyin metalli. Sinkkiä käytetään esimerkiksi rakennusteollisuudessa, autoteollisuudessa, lääketeollisuudessa ja kuluttajatuotteiden valmistuksessa. Yksi sinkin tärkeimmistä ominaisuuksista on sen kyky suojata terästä korroosiolta.
Kemialliset ominaisuudet
Sinkki on metalli, jonka hapetusluku on yleensä +II. Sinkki on melko reaktiivista, mutta sen pinnalle muodostuva oksidikerros kestää hyvin hapen tai halogeenien vaikutusta. Jauheena sinkki reagoi kuumennettaessa hapen tai kloorin kanssa syttyen palamaan. Hapot, kuten suolahappo, liuottavat sinkkiä helposti vapauttaen vetyä ja typpihapon tapauksessa typen oksideja. Sinkin kemiallisista ominaisuuksista merkittävin on sen korkea pelkistyspotentiaali eli se hapettuu helposti. Tähän perustuu sen käyttö suojaamaan rautaa korroosiolta ja jalompien metallien kuten hopean pelkistämiseen.
Metallinen sinkki liukenee sekä emäksiin että happoihin. Sinkin liukoisuuteen vaikuttaa pH. Ionimuotoinen sinkki voidaan saostaa lievästi emäksisessä liuoksessa sinkkihydroksidiksi (Zn(OH)2). Voimakkaasti emäksiseen liuokseen sinkki liukenee tetrahydroksosinkaattina ([Zn(OH)4]2−). Zn2+-ioni voidaan myös saostaa vesiliuoksissa sulfidi-, boraatti-, karbonaatti-, fosfaatti- ja kromaatti-ioneilla. Nämä kuitenkin liukenevat happoihin. Analyysissa sinkki voidaan saostaa ja tunnistaa heksasyanoferraatilla(III) ([Fe(CN)6]3−) ruskehtavana sinkkiheksasyanoferraatti(III)na.
Sinkin yhdisteet
Sinkin yhdisteet ovat tyypillisesti ioniyhdisteitä hapetusluvulla +II. Niille tyypillistä on värittömyys, eräitä kompleksiyhdisteitä lukuun ottamatta. Yhdisteistä halogenidit ja sulfaatti liukenevat hyvin veteen, mutta oksidi, fosfaatti, karbonaatti ja silikaatti ovat liukenemattomia. Sinkin suolat ovat yleensä ei-magneettisia, eivät johda sähköä, valkoisia ja jauhemaisia. Poikkeuksia ovat kromaattiyhdisteet.
Tärkein sinkkiyhdiste on sinkkioksidi, jota valmistetaan hehkuttamalla metallista sinkkiä ilman vaikutuksessa. Sinkkioksidia käytetään mm. kumiteollisuudessa. Muita tärkeitä ovat mm. sinkkikloridi, jota käytetään metallisulatteissa.
Sinkille on tyypillistä muodostaa myös kompleksiyhdisteitä muun muassa ammoniakin, hydroksidi- ja syanidi-ionien sekä orgaanisten yhdisteiden kanssa. Sinkki kuitenkin muodostaa lähinnä tetraedrisiä komplekseja, kuten tetra-ammiinisinkki(II)- ([Zn(NH3)4]2+), tetrasyanosinkaatti(II)- ([Zn(CN)4]2+) ja tetraklorosinkaatti(II)-ioneja ([ZnCl4]2−). Poikkeuksena on sinkin hydraatti, joka on oktaedrinen [Zn(H2O)6]2+.
Haitallisuus
Sinkkijauhe on helposti syttyvää, ja se reagoi kiivaasti veden, happojen sekä emästen kanssa, jolloin syntyy syttyvää vetykaasua. Sinkkijauhe saattaa sisältää myös pieniä määriä arseenia, joten myrkyllisten arseenikaasujen muodostuminen on mahdollista. Sinkistä syntyvät kaasut saattavat aiheuttaa metallikuumeen. Sinkki itsessään ei ole myrkyllistä, pieninä määrinä se on jopa välttämätön hivenaine, mutta yliannostus sinkkiä voi aiheuttaa pahoinvointia. Vapaana ionina sinkki on erittäin myrkyllistä kasveille, selkärangattomille ja kaloille. Liiallinen sinkki muuttaa kuparin ja raudan imeytymistä erityisesti lihassoluissa. Sinkki reagoi vatsahappojen kanssa muodostaen sinkkikloridia, joka voi tuhota vatsaa. Krooninen altistuminen sinkille aiheuttaa anemiaa, väsymystä sekä HDL:n laskua. Sinkin yliannostusta voi hoitaa veden ja maidon avulla sekä vatsalääkkein.
Esiintyminen ja erotus
thumb|200px|[[Sinkkivälke on yksi tärkeimpiä sinkin lähteitä.]] Sinkkiä esiintyy muun muassa sulfidimineraaleissa, sinkkivälkkeessä, hemimorfiitissa, willemiitissä ja sinkkisälvässä. Tärkein lähde on sinkkivälke. Sinkkiä esiintyy eri puolilla maapalloa melko paljon, noin 0,02 % kaikista alkuaineista. Sinkkiä tuotetaan maailmassa noin seitsemän miljoonaa tonnia vuosittain. Sinkki on suhteellisen halpaa: 100 grammaa puhdasta sinkkiä maksaa noin 3,7 euroa. Suurin osa sinkistä tuotetaan Kanadassa, Australiassa ja Kiinassa. Muita merkittäviä tuottajia ovat Venäjä, Yhdysvallat, Peru ja Meksiko. Suomessa sinkkiä tuottaa Kokkolassa toimiva Boliden Kokkola Oy, joka on Euroopan toiseksi suurin sinkkitehdas.
Sulfidimineraaleista sinkki muutetaan ensin sinkkioksidiksi (ZnO). Tämän jälkeen se sekoitetaan hiilen kanssa ja kuumennetaan 1 200 °C:seen. Sinkki sublimoituu kaasuksi, jolloin se kulkeutuu pois reaktioastiasta, minkä jälkeen se kerätään. Tämä voidaan myös tehdä siten, että mineraali kuumennetaan ilman kanssa, jolloin rikin oksidit saadaan poistettua seoksesta. Rikkidioksidi voidaan myöhemmin muuttaa rikkihapoksi. Tällöin syntyy sinkkisulfaattia (ZnSO4), joka erotetaan elektrolyyttisesti. Toisessa vaihtoehdossa mineraali ensin jauhetaan pieneksi, minkä jälkeen hydrofobinen ja hydrofiilinen aines erotellaan toisistaan, minkä jälkeen sinkki suodatetaan ja kuumennetaan. Tämän jälkeen se uutetaan ja jälleen suodatetaan. Saadusta liuoksesta voidaan sinkki erottaa elektrolyyttisesti. Valmistamisen ongelma on, että kaasumainen sinkki reagoi ilman hapen kanssa muodostaen sinkkioksidia. Ongelma on ratkaistu lyijyllä, joka nopeuttaa sinkin kiinteytymistä huomattavasti, jolloin sinkin hapettuminen jää minimaaliseksi. Puhtausprosentiksi voidaan saada jopa 99,99 %.
Ongelmat ja ympäristövaikutukset
Sinkin tarve kasvaa koko ajan. Sinkkiä joutuu ajoittain jätevesien kautta vesistöihin, joissa se kertyy mutaan ja rantapenkkoihin. Muita sinkin lähteitä ekosysteemeihin ovat muun muassa sinkityt putket, moottoriöljy sekä hyönteismyrkyt. Sinkki lisää veden happamuutta. Sinkki myös kertyy kaloihin ja myöhemmin rikastuu ravintoketjussa. Jos sinkkiä kertyy maaperään, se rikastuu eläimissä, mikä on haitallista niiden terveydelle. Myöskään kasvit eivät kestä liikaa sinkkiä. Turvallisen sinkkipitoisuuden raja-arvoksi vedessä on määritelty 2 mg/l. Tällöin sinkki saattaa aiheuttaa veden maun huononemista. Sinkki-ioni ei ole itsessään pienissä määrissä myrkyllinen, mutta jotkin sinkin yhdisteistä, kuten sinkkisyanidi ja -arsenidi, ovat erittäin myrkyllisiä. Sinkin määrää vesistöissä on pystytty laskemaan tuntuvasti viime vuosikymmeninä. Tunnettu sinkistä saastunut joki on Rein, mutta sen sinkkimäärät on saatu laskemaan suositeltuihin arvoihin. Sinkki voidaan puhdistaa vesistöissä muun muassa aktiivihiilen, hyydyttämisen tai ioninvaihdon avulla.
Käyttö
thumb|200px|Sinkkikolikko vuodelta 1921. Sinkki on maailman neljänneksi käytetyin metalli raudan, alumiinin ja kuparin jälkeen. Yli puolet tuotetusta sinkkimetallista käytetään kuumasinkitykseen ja galvanointiin, eli sillä päällystetään terästä, esimerkiksi nauloja. Galvanoidussa (sähkösinkitys) metallissa sinkki toimii niin sanottuna uhrianodina, eli se hapettuu pinnoitetun metallin sijaan, jolloin esimerkiksi teräksen tapauksessa vältytään ruostumiselta. Sinkkiä käytetään muutenkin rakentamisessa, erityisesti katoissa ja sadevesikouruissa käytetään sinkittyä peltiä. Ilman vesi ja hiilidioksidi muodostavat sinkin pinnalle sinkkikarbonaattia, joka suojaa muuta metallia. Sinkkiä ei voida käyttää esimerkiksi ruokatölkkien päällystämiseen, sillä ruoissa olevat hapot liuottavat sitä. Sinkkiä käytetään myös painevaluissa, jolloin sulaa sinkkiä valetaan rautaiseen muottiin, johon se jähmettyy. Painevalettuja osia käytetään muun muassa autoissa. Sinkkiä käytetään myös muun muassa kolikoissa. Sinkkiä voidaan käyttää myös mm. hyönteismyrkyissä. Sinkkiä käytetään alkaliparistoissa anodina. Paristoissa sinkin kanssa käytetään yleensä mangaanidioksidia, elohopeaoksidia ja ammoniumkloridia.
Sinkkiä käytetään myös useissa metalliseoksissa, kuten pronssissa, messingissä ja uushopeassa. Sinkkiä voidaan käyttää metalliseoksissa, kunhan seosten ei tarvitse olla erityisen vahvoja. Messinkiä käytetään soittimissa, koruissa ja monenlaisissa koriste-esineissä.
Sinkkiä voidaan käyttää vapauttamaan vetyä epäorgaanisista hapoista (kuten suola- ja typpihaposta). Syntetiikassa sinkkiä käytetään ketonien valmistamisessa, karbonyyliyhdisteiden reaktioissa ja kytkentäreaktioissa. Sinkki toimii tällöin katalyyttinä. Sinkkikloridia voidaan käyttää dehydrauksessa ja katalyyttinä. Sinkin isotooppia 65Zn voidaan käyttää lauhdevesissä.
Sinkin yhdisteillä on monia käyttötarkoituksia. Sinkkikloridia voidaan käyttää puun kyllästämiseen, tekstiilien värjäämiseen, liimoihin, sementtiin ja metallisulatteissa. Sinkkisulfidia käytetään televisioissa ja röntgenlaitteissa. Sitä käytettiin aiemmin myös lasten lelujen värjäyksessä, kunnes se todettiin haitalliseksi. Sinkin arseeniyhdisteitä käytetään hyönteismyrkyissä. Sinkkiyhdisteitä voidaan käyttää myös muun muassa väriaineina ja muina pigmentteinä, veden pehmennyksessä ja veden puhdistuksessa. Sinkkioksidia voidaan käyttää kumiteollisuudessa vulkanoinnissa. Sitä käytetään myös lasien vahvennuksessa, maaleissa sekä lääkkeissä.
Sinkki ravitsemuksessa
Sinkkiä tulee saada ravinnosta päivittäin, koska se ei varastoidu elimistöön. Sinkki on arviolta noin kolmentuhannen proteiinin rakennusosa. Eliöt tarvitsevat sinkkiä myös esimerkiksi DNA:n ja kehitystä ja hedelmällisyyttä säätelevien entsyymien valmistukseen. Sinkkiä tarvitaan esimerkiksi vastustuskyvyn ylläpidossa, haavojen paranemisessa sekä haju- ja makuaistin toiminnassa. Sinkillä on keskeinen rooli myös elimistön tulehdusvasteen kontrolloinnissa.
Ruokapitoisuudet
Sinkkiä on erityisen runsaasti porsaanmaksassa ja -sydämessä ja naudanlihassa. Lihan väri korreloi jossain määrin sen sinkkipitoisuuden kanssa, sillä poron- ja naudanlihassa on lähes kolme kertaa enemmän sinkkiä ja sianlihassa 15 prosenttia enemmän sinkkiä kuin kalan lihassa. Kalkkunan sinkkipitoisuus on kuitenkin suurempi kuin sianlihan ja broilerissa taas on 40 prosenttia vähemmän sinkkiä kuin kalassa, vaikka se on tummempaa. Kananmunassa on 40 prosenttia enemmän sinkkiä kuin broilerissa. Myös maidossa on jonkin verran sinkkiä.
Sinkkiä löytyy myös esimerkiksi vehnänalkioista, ruisleivästä, adukipavuista ja valkoisista pavuista. Täysjyväviljojen ja palkokasvien sisältämä sinkki imeytyy kuitenkin eläinperäistä huonommin, koska ne sisältävät runsaasti sinkin imeytymistä heikentävää fytaattia.
Suositukset ja saanti
Suomen valtion ravitsemusneuvottelukunnan suositusten mukaan sekaruokaa syövien aikuisten tulisi saada sinkkiä päivittäin 1,1 milligrammaa ravinnosta energiana saatua megajoulea kohti mikä tekee noin 11,5 milligrammaa keski-ikäisten keskivertoisella 2500 kilokalorin päiväkulutuksella. Raskaana olevilla on kuitenkin noin 30 prosenttia ja imettävillä naisilla lähes 60 prosenttia suurempi sinkintarve. Lapsilla ja nuorilla suositus vaihtelee iän mukaan, ja suurin tarve on kasvuikäisillä pojilla, jotka tarvitsevat 11–12 mg/vrk.
Finravinto 2007 -tutkimukseen osallistuneet suomalaiset naiset ilmoittivat keskimääräiseksi sinkin saannikseen 10,0 mg/vrk ja miehet 13,6 mg. Viljat, liha ja maito ovat suomalaisten kolme tärkeintä sinkin lähdettä.
Sinkkitabletit sisältävät usein noin kolme kertaa vähimmäismäärää suuremman päiväannoksen. Tämä on johtanut siihen että sinkin saanti ylittää muutamalla prosentilla aikuisväestöstä valtion ravitsemusneuvottelukunnan suositteleman suurimman hyväksyttävän päiväsaannin rajan 25 mg. Yhdysvaltojen viranomaiset ovat kuitenkin katsoneet, että 40 mg/vrk olisi vielä turvallinen taso. Liiallinen sinkin saanti saattaa häiritä kuparin imeytymistä.
Puute
Sinkin puute on Suomessa harvinaista, mutta laihduttajat kuuluvat sinkin puutteen riskiryhmään. Sinkinpuute johtuu vuonna 2007 julkaistun kiinalaistutkimuksen mukaan usein ravinnon suuresta fytaattipitoisuudesta. Myös elimistön suuret kupari- ja rautapitoisuudet saattavat häiritä sinkin imeytymistä.
Sinkin imeytymistä voi edistää kasviperäisten ruoka-aineiden liottamisella ja idättämisellä sekä leipätaikinan nostattamisella hiivan avulla.
Sinkin puute häiritsee aivojen kehitystä etenkin lapsilla. Sinkin puute saattaa aiheuttaa hiustenlähtöä ja kaljuuntumista sekä haju- tai makuaistin menetyksen.
Sinkkiä tarvitaan myös esimerkiksi haavojen paranemisessa ja vastustuskyvyn ylläpidossa sekä elimistön tulehdusvasteen kontrolloinnissa.
Sinkki sairauksien hoidossa
Joistain tutkimuksista on saatu vankkaa näyttöä siitä, että 80 milligramman sinkkiasetaattitablettien imeskely lyhentää huomattavasti flunssan kestoa, toisin kuin sinkkisitraattitabletit. On kuitenkin olemassa myös tutkimuksia, joissa kyseinen hoito ei lyhentänyt flunssaa.
Sindi
Sindi on epäitsenäinen kaupunki Torin kunnassa Pärnumaan maakunnassa Virossa. Sindi sijaitsee noin kymmenen kilometrin päässä Pärnusta itään, Pärnunjoen rannalla. Vuonna 2011 sen asukasluku oli 3 979, pinta-ala 5,01 neliökilometriä ja asukastiheys 794,2 asukasta neliökilometrillä.
Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Aren, Saugan ja Torin kunnat sekä Sindin itsenäinen kaupunki yhdistettiin uudeksi Torin kunnaksi.
Sindi on saanut nimensä Clauss Zindtiltä, joka toimi vuonna 1565 Pärnun pormestarina. Asutuskeskus perustettiin vuonna 1833. Siitä tuli kauppala vuonna 1921 ja kaupunki vuonna 1938.
Kaupungin nykyinen pormestari on Mati Mettus.
Väestö
Vuonna 2011 Sindin kaupungissa oli 4 076 asukasta, joista 3 306 (81,1 %) oli virolaisia, 606 (14,9 %) venäläisiä ja 165 (4,0 %) muita kansallisuuksia.
Öljyhuippu
pienois|pysty|[[M. King Hubbertin ennuste maailmanlaajuisen öljyntuotannon kehittymisestä:
]]
Öljyhuippu oli 2000-luvun alussa suosittu puheenaihe. Huipun väitettiin joko odottavan lähitulevaisuudessa tai tapahtuneen jo. Halvan öljyn loppumisen pelättiin johtavan taloudelliseen ja poliittiseen epävakauteen. Toistaiseksi kaikki öljyhuippua koskevat ennusteet ovat osoittautuneet ennenaikaisiksi, ja 2010-luvun mittaan öljyhuippukeskustelu laantui.
”Kysyntähuippu” poikkeaa perinteisestä öljyhuipun käsitteestä siinä, että tuotannon laskua ei aiheuta varantojen hupeneminen vaan öljyn kysynnän pysyvä väheneminen. 2020-luvun julkinen keskustelu onkin enimmäkseen keskittynyt kysyntähuippuun. Taustalla on halu vähentää kasvihuonepäästöjä ottamalla käyttöön aiempaa ympäristöystävällisempiä energianlähteitä.
Öljyn tuotanto
[[Kuva:Oil production by region, OWID.svg|pienois|pysty|Maailmanlaajuinen öljyntuotanto 1965–2018:
Maaöljyn hinta maailmanmarkkinoilla määräytyy kysynnän ja tarjonnan mukaan. Koska öljy on uusiutumaton luonnonvara, sitä ei voida tuottaa lopullista öljyvarantoa enempää. Öljyhuipuksi nimitetään hypoteettista hetkeä, jolloin tavanomaisiin raakaöljyn varantoihin perustuvaa tuotantoa ei enää pystytä lisäämään. Tavanomaisilla lähteillä viitataan helposti saavutettaviin öljylähteisiin, joista öljy poistuu paineensa ansiosta tai yksinkertaisilla pumppausmenetelmillä. Öljyhiekka, syvänmeren esiintymät ja muut epätavalliset maaöljyn lähteet eivät kuulu öljyhuippuhypoteesin piiriin, sillä ne vaativat tavanomaisia esiintymiä suurempia taloudellisia ja työvoimapanostuksia.
Perinteisessä öljyhuippuskenaariossa tuotannon lasku johtuu uusien esiintymien käyttöönoton kasvavista kustannuksista. Kun uusia varantoja otetaan käyttöön hitaammin kuin vanhat ehtyvät, on öljyhuippu saavutettu. Käytännössä kuitenkin juuri uusilla tekniikoilla tuotettu ”epätavanomainen öljy”, niin sanottu liuskeöljy eli vesisärötyksen avulla öljyliuskeesta tuotettu öljy teki Yhdysvalloista öljyomavaraisen, maailman suurimman öljyn tuottajan ja öljynviejämaan 2010-luvun puolivälissä. Tuotantohuippu ei väistämättä johdu esiintymien hupenemisesta, vaan sen voi aiheuttaa jokin öljyä kustannustehokkaampi korvaava tuote, joka tekee uusien varantojen etsimisestä taloudellisesti kannattamatonta.
Tuotantohuipun ennustaminen
pienois|pysty|[[M. King Hubbertin ennuste (punainen) ja toteutunut (vihreä) öljyntuotanto Yhdysvalloissa 1900–2020.]] Öljyhuipusta kirjoitti ensimmäisenä Marion King Hubbert, joka työskenteli vuosina 1943–1964 öljy-yhtiö Shellin tutkijana ja opetti Stanfordin yliopistossa geofysiikkaa. American Petroleum Instituten kokouksessa 1956 hän esitteli artikkelin, jossa esitti Yhdysvaltain maaöljyn tuotannon normaalijakaumaa noudattelevana käyränä. Hubbertin kaaviossa tuotantoa ei 1800-luvun lopulla ollut lainkaan, mutta vuosien 1965–1975 välillä hän ennusti sen kohoavan jo 2,5–3 miljardiin barreliin vuodessa. Tämä olisi Yhdysvaltain öljyntuotannon huippu, minkä jälkeen tuotanto kääntyisi nopeaan laskuun. Maailman öljyhuippu saavutettaisiin Hubbertin mukaan vuoden 2000 tienoilla, jolloin maailmanlaajuinen tuotanto olisi 12 miljardia barrelia vuodessa. Tuolloin vielä käyttämättömien öljyvarantojen kooksi Hubbert arvioi 1,25 biljoonaa barrelia, ja hän oletti öljyntuotannon lakkaavan kokonaan 2100-luvun aikana. Korvaavaksi energianlähteeksi Hubbert esitti ydinvoimaa.
Hubbertin ennuste osoittautui Yhdysvaltain suhteen tarkaksi, sillä vuonna 1970 maan öljylähteistä pumpattiin enemmän öljyä kuin koskaan aiemmin tai koskaan sen jälkeen. Päivittäinen tuotanto oli 9,64 miljoonaa barrelia päivässä eli noin 3,5 miljardia barrelia vuodessa. Vuoden 1973 öljykriisi lisäsi huolta öljyn riittävyydestä. Toisaalta se johti uusien esiintymien johdonmukaiseen etsintään ja aiempaa tehokkaampien tuotantomenetelmien kehittämiseen. Parantunut teknologia on nostanut vanhojen, periaatteessa jo ehtyvien esiintymien tuottavuutta. Siksi öljyhuippua koskevia ennusteita on jatkuvasti lykätty yhä kauemmas tulevaisuuteen. Hubbert myös aliarvioi Arktiksen, Etelä-Amerikan ja Saharan eteläpuolisen Afrikan öljyesiintymien suuruuden.
2000-luvun ensikymmenellä öljyhuipun arvioitiin yleisesti jo tapahtuneen tai olevan aivan käsillä. Cambridge Energy Research Associates (CERA) arvioi 2005, että nykyisen tuotantokapasiteetin huippu saavutetaan vuonna 2020 tai myöhemmin. Toisaalta Kansainvälisen energiajärjestön (IEA) julkaisu World Energy Outlook arvioi 2010, että öljyhuippu oli ohitettu neljä vuotta aiemmin. Entinen IEA:n taloustieteilijä Olivier Rech arvioi 2011, että päivittäinen öljyntuotanto tulisi laskemaan 1–2 miljoonalla barrelilla joka vuosi. Sekä Rech että Royal Dutch Shellin toimitusjohtaja Jeroen van Veer ennustivat, että helposti hyödynnettävien öljy- ja kaasuvarantojen väheneminen johtaisi pullonkauloihin vuoteen 2015 mennessä. Useimmat öljy-yhtiöt suhtautuvat kuitenkin optimistisesti varantojen riittävyyteen. Vuonna 2018 tunnettujen öljyvarantojen koko oli arviolta 1,73 biljoonaa barrelia, mikä riittäisi tuolloisen tuotantotason ylläpitämiseen 50 vuoden ajan.
Kysynnän lasku
Öljyhuippu oli kiihkeä puheenaihe vuosituhannen alussa. Esimerkiksi Greenpeacen Rex Weyler väitti vuonna 2012, että ”öljyhuippu on todellinen ja luonamme jo nyt”; väitteitä suurista käyttämättömistä varannoista hän piti öljy-yhtiöiden propagandana. Muutamaa vuotta myöhemmin oltiin kuitenkin tilanteessa, jossa ei enää pohdittu öljyn riittävyyttä vaan sen kysynnän vähenemistä. 2010-luvun loppuun mennessä öljyhuippu oli kadonnut julkisesta keskustelusta lähes kokonaan.
Esiintymien hupenemisesta aiheutuva tuotantohuippu on edelleen teoreettinen mahdollisuus, mutta kysyntähuipun vuoksi on mahdollista, ettei öljyhuippua sanan perinteisessä merkityksessä koskaan saavuteta. Yle haastatteli vuonna 2016 kolmeatoista taloustutkijaa. Heistä vain neljä piti öljyhuippua ajankohtaisena, muiden mukaan öljyvarannot riittävät pitkälle tulevaisuuteen. Osa tosin uskoi öljyn tuotannon ja kulutuksen kääntyvän laskuun melko pian, kun korvaavia energianlähteitä otetaan käyttöön ja fossiilisten polttoaineiden kysyntä laskee.
Vuonna 2019 öljyä tuotettiin lähes 95 miljoonaa barrelia päivässä, mikä oli kaikkien aikojen ennätys. Vuonna 2020 tuotanto laski kuitenkin noin seitsemällä prosentilla, ja esimerkiksi Yhdysvalloissa romahdus oli kaikkien aikojen suurin. Syynä olivat öljyn matalat hinnat sekä koronaviruspandemia. Vuonna 2020 öljybarrelin hinta kävi Venäjän ja Saudi-Arabian ylituotannon sekä pandemian vuoksi hetkellisesti nollassa dollarissa. Kesällä 2021 se oli kuitenkin noussut jo 75 dollariin barrelilta.
Kansainvälisenä pyrkimyksenä on jo pitkään ollut kasvihuonepäästöjen pienentäminen. Käytännössä tämä vaatii öljyn käytön (ja siten sen kysynnän) radikaalia vähentämistä. Kun öljyllä tuotettiin 1970-luvun alussa noin puolet kaikesta maailman energiasta, vuonna 2018 osuus oli selvästi alle 40 prosenttia. Öljy-yhtiö BP arvioi 2019, että kysynnän huippu saavutetaan 2030. Seuraavana vuonna julkaistu ennuste arvioi, että tuotantohuippu oli jo ohitettu 2019. Kun öljyä kulutettiin vuonna 2020 noin 100 miljoonaa barrelia päivässä, tulee se BP:n ”nopean” ennusteen mukaan laskemaan noin 30–55 miljoonaan barreliin vuoteen 2050 mennessä. Toisen ennusteen mukaan kysyntä laskee vieläkin nopeammin. On kuitenkin epäselvää, tuleeko kysynnän pieneneminen nostamaan vai laskemaan öljyn hintaa.
Öljyhuipun seuraukset
Perinteisen skenaarion mukaan öljyn tuotanto kääntyy huipun jälkeen voimakkaaseen laskuun. Hypoteesin kannattajien mukaan öljyhuippu ei välttämättä johda öljykriisiin ja öljyn kertakaikkiseen loppumiseen. Olennaista on, että hinta asettuu pysyvästi aiempaa korkeammalle tasolle, mikä vaikuttaa kielteisesti öljyriippuvaiseen talouteen. Esimerkiksi maatalous, kuljetus- ja matkailuala sekä monet teollisuudenalat ovat riippuvaisia polttoaineesta ja muista öljypohjaisista tuotteista. Synkimmissä ennusteissa öljyhuipun on jopa väitetty johtavan nälänhätiin, kun ihmisillä ei enää ole varaa maksaa ruuasta.
Hubbertin ennustetta tuotantomäärien nopeasta romahduksesta ei nykyään pidetä uskottavana. World Energy Outlookin (2010) mukaan tuotanto on mahdollista pitää entisellään ”näköpiirissä olevan tulevaisuuden ajan”: perinteisten lähteiden osuus kaikesta tuotetusta öljystä laskee, mutta tämä on mahdollista korvata epätavanomaisella öljyllä niin, ettei tarjonta ratkaisevasti muutu. CERA:n mukaan on epämielekästä erottaa erilaisin menetelmin tuotettu öljy. Koska tekniikka kehittyy jatkuvasti, öljyntuotanto on mahdollista pitää 2000-luvun alun tasolla ”pitkälle tulevaisuuteen”.
Encyclopædia Britannican artikkelissa Christopher O’Leary (2013) esittää kaksi mahdollista skenaariota. Öljyhuippu voi johtaa aiempaa edistyneempien öljyntuotantomenetelmien nopeaan kehittämiseen ja käyttöönottoon. Lisäksi käyttöön voidaan ottaa aiemmin hyödyntämättömiä öljyvarantoja, joita sijaitsee paljon varsinkin arktisella alueella, joka ilmastonmuutoksen myötä on aiempaa helpommin saavutettava. O’Learyn mukaan hintojen pysyvä nousu on todellinen mahdollisuus, mikäli öljyn kysyntä Intian ja Kiinan kaltaisissa kehittyvissä talouksissa jatkaa kasvuaan. Toisaalta on mahdollista, että riippuvuus öljystä vähenee ja sen sijaan käyttöön otetaan uusiutuvia ja muita vaihtoehtoisia energiamuotoja.
Forbesin Michael Lynchin (2018) mukaan koko öljyhuippukeskustelu oli aiheeton paniikki, joka perustui väärään oletukseen, että maailman ”poliittinen ja taloudellinen vakaus” oli riippuvainen halvasta öljystä. Uusia esiintymiä löytyy jatkuvasti ja epätavanomaista öljyä hyödynnetään aiempaa tehokkaammin. Lynchin mukaan tuotantomäärät eivät yleensä noudata normaalijakaumaa, mutta silloin kun näin on, se johtuu eksponentiaalisesta kasvusta tai laskusta. Öljyn tuotantoa sen sijaan säätelevät monet tekijät, kuten hinnan muutokset, talouden suhdanteet ja esiintymien vaihteleva saatavuus. Lynchin mukaan kaikki yritykset ennustaa öljyhuipun ajankohta ovat epäonnistuneet. Silti monet tutkijat ja aktivistit ovat eri vuosikymmeninä olleet vakuuttuneita siitä, että öljyhuippu on jo ohitettu.
Investopedian Will Kentonin (2021) mukaan on mahdollista, ettei vuoden 2019 tuotantotasoa koskaan ylitetä, mikä tekee öljyhuipusta jälleen ajankohtaisen. Toisin kuin 1970-luvulla arveltiin, syynä ei ole öljyn vaan kysynnän loppuminen. Kentonin mukaansa öljyhuipulla on merkitystä myös ympäristön kannalta, sillä se johtaa kasvihuonepäästöjen laskuun ja ihmisen aikaansaaman ilmastonmuutoksen hidastumiseen.
Hietasaaren Tanssimajakka
thumb|255px|Tanssipaikka tulipalon jäljiltä lokakuussa 2010. Hietasaaren Tanssimajakka oli Oulun Hietasaaressa sijaitseva noin vuonna 1965 avattu tanssilava.
Hieta-Viihde Oy:n omistamaan tanssipaikkaan mahtui noin 1 200 tanssijaa. Tanssimajakassa oli noin 600 neliömetrin kokoinen tanssilattia, josta avautui näkymät Tuiraan ja Hartaanselän yli Pikisaareen sekä Kuusisaareen.
Tanssipaikka tuhoutui tulipalossa lokakuussa 2010. Aluksi poliisi epäili tulipalon johtuneen sähkölaiteviasta, mutta keväällä 2012 muiden vahingontekojen tutkinnan yhteydessä paljastui, että rakennus oli sytytetty tahallaan. Poliisin mukaan tuhopolton tunnusti nuori mieshenkilö, joka oli palon sytyttäessään alle 15-vuotias.
Jaakko Pulli
pienoiskuva|upright|Jaakko Pulli Jaakko Johannes Pulli (31. toukokuuta 1906 Haavus, Sortavalan maalaiskunta – 23. joulukuuta 1983 Lahti) oli suomalainen säveltäjä, sanoittaja. Parhaiten Jaakko Pulli tunnetaan foxtrot-kappaleen ”Puuseppä” säveltäjänä, mutta hänen tuotantoonsa kuuluu myös paljon muita teoksia. Pulli sävelsi musiikkia kahdeksalla vuosikymmenellä.
Sävellyksiä
Lähde:
Osakelaji
Osakelaji eli osakesarja tarkoittaa saman osakeyhtiön samanlaisten osakkeiden joukkoa. Osakeyhtiöllä on yksi tai useampi osakelaji.
Lähtökohtaisesti osakeyhtiön kaikki osakkeet ovat samanlaisia. Osakelajien erot määritellään yhtiöjärjestyksessä. Erilajisia ovat osakkeet, joilla erilainen äänimäärä, erilainen oikeus varojenjakoon (kuten osinkoon) tai jotka yhtiöjärjestyksessä on muuten määrätty erilajisiksi.
Perinteisesti eri osakelajeilla on keskitetty yrityksen päätöksentekoa tietyille osakasryhmille. Äänivallaltaan vähäisempi osakelaji on mahdollistanut laajemman pääoman hankinnan ilman, että ydinjoukon päätösvalta yrityksessä pienenee. Osakelajit voivat erota toisistaan siinä, mikä niistä on listattu pörssiin (pörssiosake), mikä ei (listaamaton osake).
Osakelajien nimet
Osakelajit erotetaan toisistaan tavallisesti kirjaimilla, joskus numeroilla. Sarjat voivat olla esimerkiksi A ja B, A ja R tai I ja II. Eri yhtiöissä kirjaimilla voi olla eri merkitys, eikä A-sarja siten automaattisesti tarkoita ”parempaa” sarjaa. Kirjainten tai numeroiden käyttäminen ei ole välttämätöntä, vaan lajit voidaan nimetä myös sanallisesti.
Kantaosake tarkoittaa osakelajia, jolla on täysi äänioikeus. Kantaosake voi olla esimerkiksi sarja A tai sarja I.
Etuoikeutettu osake tarkoittaa osakesarjaa, joka on oikeutettu osinkoon ennen muita osakkeita (kantaosakkeita) tai jolla on ensisijainen oikeus tiettyyn vähimmäisosinkoon. Etuoikeutettu osake voi olla esimerkiksi sarja B tai sarja II. Etuoikeutetun osakkeen äänivalta voi olla rajoitettu. Etuoikeutettua osaketta ei ole määritelty lainsäädännössä.
Etuosake tarkoitti Suomen aiemmassa osakeyhtiölaissa osaketta, johon liittyi taloudellinen etuus yhtiön varoja jaettaessa mutta vain rajallinen äänioikeus. Etuus saattoi liittyä osinkoon, osakkeiden lunastukseen tai muuhun varojenjakoon. Etuoikeutettuja osakkeita voi olla edelleen olemassa.
Asunto-osakeyhtiön osakelaji
Asunto-osakeyhtiössä voi olla vain yksi osakelaji. Asunto-osakeyhtiön kaikki osakkeet antavat samanlaiset oikeudet. Osakkeet poikkeavat kuitenkin keskenään siinä, että ne tuottavat oikeuden hallita eri osakehuoneistoja.
Niila Arajuuri
pienoiskuva|Niila esiintymässä Kielissä vuonna 2018. Niila Julius Arajuuri (s. 7. maaliskuuta 1987 Espoo) on suomalainen poplaulaja ja lauluntekijä.
Elämä ja ura
Arajuuri syntyi Espoossa, mutta kasvoi Nummelassa. Hän kiinnostui musiikista jo pienenä ja päätti lukiossa hän, että hänestä tulee muusikko. Hän solmi levityssopimuksen Saksan Universal Musicin kanssa vuonna 2015. Hänen ensimmäinen julkaistiin vuonna 2016
Arajuuren kuuluisimmat kappaleet ovat, Restless Heart, Sorry, A Hundred Years ja Green Light · 2017.
Maaliskuussa 2021 Arajuuri perusti veljensä Paulus Arajuuren kanssa Wellos-nimisen levymerkin, jonka ensimmäinen julkaisu oli Niilan suomenkielinen single "Sukupolvien unelma". Kappale kertoo Suomen jalkapallomaajoukkueen "Huuhkajien" selviytymisestä ensimmäistä kertaa sen historiassa EM-kisoihin. Paulus Arajuuri pelasi tuolloin Suomen maajoukkueessa.
Valtatie 17
Valtatie 17 alkoi Kuopion pohjoispuolelta Siilinjärven Vuorelassa valtatie 5:n eritasoliittymästä ja päättyi Joensuussa valtatiehen 6. Nopeusrajoitus oli pääosin 80 kilometriä tunnissa, joillakin lyhyillä osuuksilla 60 kilometriä tunnissa. Osuudet Jännevirta–Vartiala ja Viinijärvi–Ylämylly ovat 2+1-kaistaista sekaliikennetietä, joiden nopeusrajoitus on kesäaikaan 100 kilometriä tunnissa. Tien pituus oli 126 kilometriä. Valtatie 17 kuului yleiseurooppalaiseen TERN-tieverkkoon. Tiellä on paljon vaarallisia tasoliittymiä, mutta Joensuun ja Kuopion päässä on muutamia eritasoliittymiä.
Tie oli osa pitkää Vaasan ja Joensuun välistä itä–länsisuuntaista reittiä, johon kuuluvat lisäksi valtatie 16 ja kantatie 77 sekä lyhyet osuudet muita teitä. Matkaa Vaasasta Joensuuhun on 490 kilometriä. Tie oli myös osa Sinistä tietä.
Tie kulki seuraavien kuntien ja taajamien kautta:
Historiaa
1800-luvun lopulle asti Kuopio oli liikenteellisesti Kallaveteen työntyvä niemi. Kelloniemestä Toivalaan oli usean kilometrin mittainen lossiyhteys Pohjois-Kallaveden yli aina rautatieyhteyden valmistumiseen vuoteen 1901 asti. Vuosien 1922 ja 1932 välillä autoja oli mahdollisuus kuljettaa Kallaveden poikki rautatievaunuissa. Yhteys autoliikenteelle Kallaveden yli (Kallansillat) valmistui vuonna 1932, jolloin vuosisadan alussa valmistuneita rautatiesiltoja ryhdyttiin hyödyntämään myös maantieliikenteessä.
Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä Kuopion ja Joensuun välinen reitti nimettiin valtatieksi 17. Matkanteko ei tuohon aikaan vielä ollut kovin sujuvaa, koska Juurusveden ja Kallaveden välisessä Jännevirrassa sekä Juojärven ja Rikkaveden välisessä Ohtaansalmessa olivat lossit. Tien uusiminen aloitettiin 1940-luvun lopulla ja sillat Jännevirran ja Ohtaansalmen yli valmistuivat vuosina 1951 ja 1952. Ohtaansalmen kaunis kaarisilta rakennettiin kapeaksi, ja se ei enää riittänyt kasvavalle liikenteelle; sen rinnalle valmistui uusi silta vuonna 1996.
Joensuun päässä olevat nelikaistaiset tieosuudet valmistuivat 1960- 1990- ja 2000-luvuilla.
Vuonna 2010 valtatie 17 liitettiin osaksi valtatietä 9. Syynä oli liikenne- ja viestintäministeriön tavoite tehdä valtateistä pitkiä maakuntia yhdistäviä liikenneväyliä. Valtatie 9 saatiin näin ulottumaan Turusta Niiralaan.
Viitteet
Riksväg 17, Finland
Valheim
Valheim on Iron Gate Studion kehittämä selviytymispeli. Peli on julkaistu ennakkojulkaisuna helmikuussa Linuxille ja Windowsille.
Peli nousi suureen suosioon pian julkaisun jälkeen: peli on noussut viidenneksi kaikkien aikojen eniten pelattujen pelin joukossa Steamissä ja on myynyt viisi miljoonaa kappaletta.
Juoni
Valheim tapahtuu maailmassa, johon kuolleet Viikingit menevät todistamaan olevansa kelvollisia Valhallan saleille. Yhtenä sellaisena, pelaaja aloittaa melkein ilman mitään ja pian tajuaa, että jos hän tahtoo päästä Skandinaavisen mytologian kuolemanjälkeiseen elämään, hänen pitäisi päihittää Valheimin pomovastukset. Johdettuna vain omista vaistoistaan ja Huginin vihjeistä, pelaajan pitää valmistautua taistelemaan itse Odinin vihollisia vastaan.
Pelaaminen
Pelin teemana on skandinaavinen mytologia. Pelissä tutkitaan laajaa maailmaa, rakennetaan omia tukikohtia ja taistellaan loppuvastuksia vastaan.
Pelaaja saapuu maailmaan suuren soturin jälleensyntymänä ja Odinin antama tehtävä hävittää Valheimista kammottavat pedot. Pomovastuksien voittaminen antaa pääsyn parempiin työkaluihin parempien haarniskojen, talojen ja valmistusvälineiden tekemiseen. Pomovastuksien haastaminen saa saman lajin pienemmät vastustajat vihamielisiksi.
Hahmon tasonkehitys riippuu välineiden ja toimintojen käytöstä: puunhakkaaminen kehittyy kaatamalla puita ja torjumiset kehittyvät torjumalla taistelussa.
Loppuvastukset voidaan synnyttää sen käyttämällä alueella sijaitsevaa kiveä.
Pelissä on valinnainen moninpeli, jossa voi pelata kymmenen henkilöä kerralla samalla palvelimella. Peli keskittyy ympäristön haasteita vastaan (PvE).
Kehitys
Pelin on kehittänyt viisihenkinen ryhmä. Eräänä inspiraation lähteenä mainitaan The Legend of Zelda: Breath of the Wild. Viikingit valittiin aiheeksi johtuen niiden suosiosta. Pelin kehitys alkoi vuoden 2018 lopulla ja ryhmä laajeni tämän jälkeen viiteen henkilöön.
Vastaanotto
Peliä on sanottu rumaksi, mutta samalla säätilojen ja efektien ansiosta se näyttää hyvältä: hahmot ovat kulmikkaita vähäisellä määrällä polygoneja. Tapaa, jolla pelaajat muodostavat kyliä orgaanisesti on saanut kehuja.
Sarah Schleper
Sarah Schleper (s. 19. helmikuuta 1979 Glenwood Springs, Colorado) on yhdysvaltalainen, nykyään Meksikoa edustava alppihiihtäjä.
Ainoan voittonsa maailmancupissa hän saavutti Lenzerheiden pujottelussa keväällä 2005. Yhteensä hänellä on maailmancupissa neljä palkintopallisijaa. Arvokisoissa hän on osallistunut kuusiin olympialaisiin (1998, 2002, 2006, 2010, 2018, 2022) ja yhdeksiin MM-kisoihin (2001–2021). Paras sijoitus MM-kisoissa on seitsemäs tila Bormion pujottelussa 2005. Olympialaisissa hän sijoittui parhaimmillaan kymmenenneksi Torinon pujottelussa 2006.
Schleper jätti kauden 2006–2007 väliin polvileikkauksen vuoksi ja kauden 2007–2008 väliin raskauden vuoksi. Hän lopetti uransa vuonna 2012, mutta teki paluun kaudelle 2014–2015 saatuaan Meksikon kansalaisuuden.
Ensimmäisen kerran uransa lopetettuaan hänen viimeiseksi maailmancupin kilpailuksi jäi Lienzissä 29. joulukuuta 2011 laskettu pujottelukilpailu. Avauskierroksen laskunsa puolivälissä hän pysähtyi ja otti poikansa syliin ja laski maaliin. Sarah Schleper on viisinkertainen Yhdysvaltain mestari. Neljä tuli pujottelusta ja yksi suurpujottelusta.
Ruotsin akatemian pohjoismainen palkinto
Vuonna 2020 palkinnon suuruus oli 400 000 Ruotsin kruunua eli noin 40 000 euroa.
Palkinnon saajat
thumb|upright=0.5|[[Bo Carpelan]] Lähde (1986–2023)
Noel Gallagher
Noel Thomas David Gallagher (s. 29. toukokuuta 1967 Manchester, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen muusikko ja lauluntekijä, joka tunnetaan erityisesti urastaan rock-yhtye Oasiksen kitaristina, musiikillisena johtajana ja lauluntekijänä. Hän aloitti kitaran soittamisen ollessaan kolmetoistavuotias. 1980-luvulla Gallagher työskenteli pätkätyöläisenä rakennusalalla ja Inspiral Carpets -yhtyeen roudarina. Palattuaan Manchesteriin vuonna 1991 hän liittyi kitaristiksi Oasikseen, jossa hänen veljensä Liam Gallagher oli laulajana.
Gallagher on kirjoittanut suurimman osan Oasiksen tuotannosta. Tunnetuimpia hänen säveltämiään Oasis-kappaleita ovat muun muassa ”Live Forever”, ”Wonderwall” ja ”Don’t Look Back in Anger”. Hänen kirjoittamansa kappaleet ovat keränneet paljon arvostusta sekä yleisön että kriitikoiden keskuudessa, ja Gallagherin on muun muassa sanottu olevan ”oman sukupolvensa paras lauluntekijä.” Gallagher soitti Oasiksen kitaristina vuoteen 2009, jolloin erosi yhtyeestä.
Vuodesta 2011 lähtien Gallagher on esiintynyt ja levyttänyt sooloartistina Noel Gallagher’s High Flying Birds -kokoonpanon kanssa. Hän julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa lokakuussa 2011, ja se on ylittänyt Britanniassa tuplaplatinamyynnin. Gallagherin toinen albumi on vuoden 2015 maaliskuussa julkaistu Chasing Yesterday, joka myi Britanniassa kultaa ja nousi edeltäjänsä tavoin albumilistan ykköseksi.
Lapsuus ja nuoruus
Noel Gallagher syntyi Manchesterin Longsightissa vaatimattomiin oloihin. Hänen vanhempansa, isä Thomas ja äiti Peggy Gallagher, olivat irlantilaisia siirtolaisia. Noel syntyi perheensä toiseksi lapseksi, ja vuonna 1972 syntyi perheen kolmas lapsi Liam Gallagher. Liamin syntymän jälkeen perhe muutti Manchesterin esikaupungin Burnagen lähiöön.
Noelin ja hänen molempien veljiensä kotiolot olivat hyvin vaikeat. Isä Thomas oli alkoholisti, joka pahoinpiteli sekä lapsiaan että vaimoaan. Väkivaltaisessa elinympäristössä varttumisen vuoksi sekä Noel että hänen vanhempi veljensä Paul alkoivat kärsiä änkytyksestä. Vanhemmat Thomas ja Peggy erosivat 1980-luvun alussa, minkä seurauksena Noel ja hänen molemmat veljensä muuttivat äitinsä mukana pois isänsä luota.
Lukihäiriöstä kärsinyt Noel menestyi heikosti koulussa. Teini-ikäisenä hän lintsasi useasti koulusta, ja ajautui tekemään erilaisia pikkurikoksia. Hän oli ajoittain vaikeuksissa myös poliisin kanssa. 13-vuotiaana Noel tuomittiin kuuden kuukauden ehdonalaiseen vankeuteen kaupan ryöstämisestä, ja kaksi vuotta myöhemmin hänet erotettiin koulustaan sen jälkeen, kun hän oli tyhjentänyt pussillisen jauhoja erään opettajansa päälle.
Noel aloitti kitaransoiton kolmetoistavuotiaana. Vasenkätisyydestään huolimatta hän opetteli soittamaan kitaraa oikeakätisesti. Hän harjoitteli soittamista kitaralla, jonka hänen isänsä Thomas oli joitain vuosia aiemmin jättänyt hänelle. Musiikillisen vaikutuksen Noeliin teki The Smiths -yhtyeen esiintyminen vuonna 1983 televisio-ohjelmassa Top of the Pops. Erityisesti The Smithsin kitaristi Johnny Marrista tuli yksi Noelin esikuvista. Musiikin ohella hän pelasi myös gaelilaista jalkapalloa Manchesterin CLG Oisínissa. 1980-luvulla Noel teki töitä rakennusalalla, ja pestautui British Gas -nimisen yrityksen työntekijäksi. British Gasilla sattuneen työonnettomuuden seurauksena Noel loukkasi jalkansa, ja hän sai siirron rakennustyömaan tehtävistä yrityksen varastolle. Vähemmän vaativan työnkuvan vuoksi hänelle jäi toipumisen aikana enemmän aikaa kitaran soittamiseen ja kappaleiden säveltämiseen.
Ollessaan seuraamassa The Stone Rosesin konserttia vuonna 1988 Noel tapasi brittiläisen Inspiral Carpets -yhtyeen kitaristi Graham Lambertin, jonka kanssa hän ystävystyi. Gallagher oli vuonna 1989 ehdolla yhtyeen uudeksi laulajaksi, mutta ei saanut paikkaa. Sen sijaan hän teki seuraavan kahden vuoden ajan töitä Inspiral Carpetsin roudarina.
Oasis
Ahkerasti ympäri Britanniaa kiertänyt Oasis äänitti kahdeksan kappaletta sisältäneen demonauhoitteen Live Demonstration, jonka yhtye julkaisi omakustanteena vuoden 1993 kesäkuussa. Levy-yhtiö Creation Recordsin perustaja Alan McGee näki sattumalta yhtyeen esiintymisen Glasgow’ssa, ja päätyi näkemästään vaikuttuneena tekemään yhtyeen kanssa levytyssopimuksen.
Oasis julkaisi ensimmäisen singlensä, Noelin kirjoittaman kappaleen ”Supersonic”, vuoden 1994 huhtikuussa. Se nousi Britannian singlelistalla sijalle 31., ja sen julkaisua seurasivat singlekappaleiden ”Shakermaker” (Britannian singlelistan 11.) ja ”Live Forever” (Britannian singlelistan 10.) julkaisut. Yhtyeen ura oli kääntymässä nopeasti noususuuntaan, ja siitä oli muodostumassa yksi Britanniassa voimistuneen brittipop-ilmiön johtavista nimistä. Elokuussa 1994 yhtye julkaisi esikoisalbuminsa Definitely Maybe, josta tuli Britannian levynmyynnin historian nopeiten myynyt esikoisalbumi. Se nousi listaykköseksi Britannian albumilistalla, ja oli myös menestys kriitikoiden keskuudessa. Valtavasta suosionkasvusta huolimatta Noel jätti yhtyeen hetkellisesti vuonna 1994 Oasiksen ollessa ensimmäisellä kiertueellaan Yhdysvalloissa. Gallagherin veljekset riitelivät alituiseen, ja riitely paheni syyskuussa konsertissa Los Angelesissa Liamin lyötyä Noelia tamburiinilla. Creation Records kuitenkin taivutteli Noelin jatkamaan yhtyeessä.
Vuoden 1995 huhtikuussa Oasis nousi ensimmäisen kerran urallaan Britannian singlelistan ykköseksi kappaleella ”Some Might Say”. Lokakuussa yhtye julkaisi toisen albuminsa (What’s the Story) Morning Glory?, josta tuli yksi Britannian historian nopeimmin myyneistä albumeista. Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan neljänneksi noussut albumi oli myös yhtyeen kansainvälinen läpimurto. Albumilla Gallagher toimi myös ensi kerran yhtyeen laulajana kantaen lauluvastuun listaykköseksi nousseessa kappaleessa ”Don’t Look Back in Anger”. ”Some Might Sayn” ja ”Don’t Look Back in Angerin” ohella albumin hittikappaleisiin lukeutui muun muassa Britanniassa singlelistan toiseksi noussut ”Wonderwall”. Kirjoittamansa kappalemateriaalin johdosta Gallagheria alettiin pitää yhtenä oman sukupolvensa ja koko Britannian merkittävimmistä lauluntekijöistä.