cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaukasianjättiputki
Kaukasianjättiputki (Heracleum mantegazzianum) on sarjakukkaiskasvien (Apiaceae) heimoon kuuluva suurikokoinen myrkyllinen kasvi, jonka nesteet aiheuttavat esimerkiksi iho- tai silmäkosketuksessa vakaviakin palovammamaisia kudosvaurioita. Se voi kasvaa jopa kuusi metriä korkeaksi. Laji kasvaa luonnonvaraisena Aasiassa, mutta se on levinnyt vieraslajina Eurooppaan ja Amerikkaan. Suomessa lajin levittäminen pihojen ulkopuolelle on lailla kielletty.
Koko ja ulkonäkö
vasen|pienoiskuva|230x230px|Kukintoja. Kaukasianjättiputki on yleensä noin 1,5–3 metriä korkea ruoho. Kaukasianjättiputken varsi on ontto ja hyvinkin paksu, paksuus voi olla jopa 5–10 senttimetriä. Varressa on myös karheita karvoja ja punaisia laikkuja. vasen|pienoiskuva|230x230px|Varren karvoja. Kaukasianjättiputken kukinto on hyvin suurikokoinen, jopa 15–25 senttimetriä leveä kerrannaissarja, jossa pikkusarjoja voi olla jopa 50–100. Kukka on valkoinen ja 1–2,5 senttimetriä leveä. Kukassa on viisi hedettä, ja emiö on yhdislehtinen ja kaksiluottinen. Pääsarjojen suojuslehdet varisevat aikaisin, mutta pikkusarjojen suojuslehdet ovat pysyviä. Kukasta kypsyvä hedelmä on noin yhden senttimetrin mittainen, soikea ja kaksilohkoinen. Yksi kasvi voi tuottaa kerralla jopa 50 000 siementä. Kaukasianjättiputken kukkiminen ajoittuu elo–syyskuulle.
Kaukasianjättiputken ruodilliset lehdet ovat suuria: lehtilapa voi olla jopa yhden metrin mittainen. Lehdet ovat päältä kaljuja, mutta niiden alapinnalla voi olla tiheästikin karvoja. vasen|pienoiskuva|230x230px|Siemeniä. Kaukasianjättiputki on lyhytikäinen kasvi, sillä sen elinikä on yleensä vain noin kaksi vuotta. Kaukasianjättiputki kukkii vain kerran ja kuolee kukittuaan. Kasvi on kuitenkin hyvin lisääntymiskykyinen, koska yksi yksilö voi tuottaa jopa 50 000 siementä. Siemenet säilyvät hyvin maan alla ja muodostavat erittäin herkästi kasvustoja, jos siemenistä itää edes pieni osa.
Elinympäristö
pienoiskuva|Jättiputkimetsiköksi laajentunut kasvusto. Jättiputket ovat hyvin kilpailukykyisiä ja niitä esiintyy monenlaisille kasvupaikoilla, kuten metsissä, pelloilla ja rannoilla. Jättiputken parhailla kasvupaikoilla syntyy ns. jättiputkimetsiä, joiden alueelta jättiputket tukahduttavat kaiken muun kasvillisuuden. Etenkin vesistön varrella jättiputkella on hyvät mahdollisuudet levitä eteenpäin, koska vesi kuljettaa jättiputken siemeniä helposti uusille kasvupaikoille.
Kaukasianjättiputkea käyttävät ravinnokseen ainakin seuraavat lajit: koiranputkilattakoi (Agonopterix heracliana), Cavariella theobaldi, Depressaria pastinacella, Euleia heraclei, isokuonokärsäkäs (Liophloeus tessulatus), putkikärsäkäs (Lixus iridis), Melanagromyza heracleana, Nastus fausti, koiranputkilude (Orthops basalis), Phaedon tumidulus ja porkkanakärpänen (Psila rosae).
Sukulaislajeja
vasen|pienoiskuva|261x261px|Persianjättiputki. Kaukasianjättiputkella on myös sukulaislaji persianjättiputki (H. persicum, syn. H. laciniatum), joka on noin kaukasianjättiputken mittainen, hieman pienempi, mutta useammin monivuotinen ja myös monivartinen. Persianjättiputken varsi on myös tasaisen punaruskea, kun taas kaukasianjättiputken varsi on laikukkaan punainen.
Suomeen uhkaa levitä myös kolmas jättiputkilaji, armenianjättiputki (H. sosnowskyi). Tätä lajia esiintyy mm. Karjalassa ja Baltian maissa, ja sen leviäminen Suomeen tulisi estää.
Luonnonvaraisena jättiputket kasvavat Länsi-Kaukasuksen vuoristoissa.
Oireet
Kaukasianjättiputki on myrkyllinen ja tuottaa furanokumariineihin kuuluvia yhdisteitä, joista pääasiallinen on angelisiini, ja joita löytyy kaikista kasvin osista, mutta erityisesti lehdistä. Jos kasvin nesteitä joutuu silmiin, voivat ne aiheuttaa jopa sokeuden, ja hengitettynä henkeä uhkaavan hengitysteiden umpeen turpoamisen. Iholla aineet aiheuttavat punertavuutta ja tulehdusta. Vesi ja erityisesti UVA-valo (kuten Auringon valo) voimistavat oireita ja näihin yhdistettyinä laaja altistus voi aiheuttaa vakavia palovammoja muistuttavia haavoja, jotka usein vaativat sairaalahoitoa ja voivat johtaa pysyviin arpiin altistuneilla alueilla. Aineiden valon vaikutuksesta aiheuttamaa ihovauriota kutsutaan fytofotodermatiitiksi.
Torjunta ja hävittäminen
Kaukasianjättiputki tuotiin Eurooppaan koristekasvina jo 1800-luvulla, mutta sen torjuminen aloitettiin vasta vähän aikaa sitten. Koska kaukasianjättiputki muodostaa tiheitä kasvustoja, sen hävittäminen Euroopasta ei ole välttämättä enää mahdollista. Kasvi on kaksivuotinen, kerran kukkiva ja sen siemenet voivat säilyä maassa jopa yli 10 vuotta. Siksi sen hävittäminen on hankalaa. Kasvin torjunta on helpointa aloittaa heti nuorista kasvustoista. Suomessa luonnonsuojelulain 43 §:n mukaan jättiputkea ei saa levittää luontoon.
Hävittäminen kannattaa tehdä käyttäen vähintään silmä- ja hengityssuojia sekä hanskoja, ja mieluiten pilvisenä päivänä jolloin maanpinnalle saapuva Auringon valo on heikompi. Kaikkein herkimmät ihmiset saattavat saada oireita jopa jättiputken voimakkaasta hajusta. Lehdet ja varret voi kompostoida. Juurakot ja kukinnot tulee polttaa tai toimittaa jätesäkeissä sekajätekeräykseen poltettavaksi. Niitä ei pidä laittaa kompostiin, puutarhajätteen keräykseen tai jättää luontoon leviämisriskin takia.
Niittäminen ei tapa jättiputkea, mutta toistuva niitto vähentää sen kasvua eikä kasvi pääse tuottamaan siemeniä. Kasvi voidaan myös kitkeä katkaisemalla sen pääjuuri maanpinnan alapuolelta. Leviämistä voi estää katkaisemalla kukinnon ennen siementen valmistumista ja huolehtimalla siitä etteivät kukinto ja siemenet pääse maahan. Torjuntaa voi tehdä myös torjunta-aineella kasvin vihreille lehdille. Tuloksekkainta torjunta-aineen käyttö on matalaan kasvustoon. Tarvittaessa kasvuston voi ensin niittää ja sitten käyttää torjunta-ainetta. Parhaimman tehon torjunta-aineella saa kun se ruiskutetaan kasvin lehdille.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1970
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1970 käsittelee Suomen joukkuetta ensimmäisissä virallisissa yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Wienissä 1970.
Suomen neljästä miesurheilijasta koostunut joukkue saavutti yhden pronssimitalin.
Jääpallon Suomensarja 1960
Kaudella 1959-1960 jääpallosarjojen sarjajärjestelmää uudistettiin siten, että Mestaruussarjasta alempi sarjataso oli Valtakunnansarja, johon kaikilla seuroilla oli osanotto-oikeus, näin ollen Maakuntasarjaa ei pelattu. Valtakunnansarjaan ilmoittautui kaikkiaan 65 joukkuetta, jotka jaettiin neljään päälohkoon ja kukin päälohko puolestaan 2-3 alalohkoon, alalohkoja oli yhteensä yksitoista. Näissä pelattiin joukkueiden lukumäärästä riippuen joko yksin- tai kaksinkertainen sarja. Alalohkojen voittajat jatkoivat Suomensarjaan, jossa pelattiin joko kaksoisottelu tai  yksinkertainen  sarja  päälohkon voitosta. Lopuksi päälohkojen voittajat pelasivat yksinkertaisen karsintasarjan mestaruussarjaan pääsystä. Kaksi karsintasarjan parasta joukkuetta nousivat Mestaruussarjaan.
Alalohko 2
Akilles ja HJK jatkoivat Suomensarjaan.
Alalohko 3
PIF, Ilves-Kissat ja VaPa jatkoivat Suomensarjaan.
LrPT, JMP ja Jää-Hukat jatkoivat Suomensarjaan.
VIFK, OTP ja ToPV jatkoivat Suomensarjaan.
Etelälohko
HJK SM-sarjakarsintaan.
Länsilohko
Uusinta: Pargas IF - Vaajakosken Pallo 3–1
PIF SM-sarjakarsintaan.
Itälohko
LrPT SM-sarjakarsintaan.
Pohjoislohko
OTP SM-sarjakarsintaan.
SM-sarjakarsinta
OTP ja LrPT nousivat SM-sarjaan, josta putosivat KUP ja Reipas
Matti Manneri
Matti Kalevi Manneri (26. maaliskuuta 1935 – 17. syyskuuta 2013 Tuusula) oli Hankkijan varatoimitusjohtaja ja Hankkijan Maatilapalvelun johtaja. Hänen alaisuudessaan toimi noin 1.700 henkilöä Hankkijan oman teollisuuden sekä maataloustarvikkeiden tukku- ja vähittäiskaupan aloilla. Mannerin johtama yksikkö hoiti mm. noin 1/3 koko Suomen viljakaupasta.
Mannerin johdolla rakennettiin ja organisoitiin Hankkijalle 1970-luvun puolivälin jälkeen viljan keräilyverkosto, joka käsitti 155 paikkakunnalla yhteensä noin 220 milj. kg viljan varastotilaa. Niin ikään hänen johdollaan Hankkija rakensi lähes koko rehuteollisuutensa uudelleen 1970-luvun loppupuolella ja siirtyi 1980-luvun alussa kokonaan uudelle teollisuuden alalle öljykasvien siementen puristustoiminnan piirissä.
Matti Manneri kuului Valtion Viljavaraston johtokuntaan ja oli MTK:n viljavaliokunnan asiantuntijajäsenenä. Hän toimi maatalouden alalla myös puolustustaloudellisen suunnittelukeskuksen kansanhuoltojaoston elintarviketoimikunnassa sekä kasvinviljelytuotetyövaliokunnassa. Vuonna 1978 hän sai Suomen Valkoisen Ruusun 1 luokan Ritarimerkin ansioistaan maanpuolustuksen parissa. Lisäksi Manneri toimi lukuisissa muissa luottamustoimissa mm. Intercoopin (International Agricultural Society) ja Suomen eläinlääketieteen säätiön sekä Osuustoiminnan tutkimus- sekä Kemiantutkimussäätiön hallituksissa. Tuottajain Rypsi ja Satoturve Osakeyhtiöissä hän oli hallituksien puheenjohtajana. Tunnustuksina ansioistaan Mannerille on myönnetty mm. Hopeinen Gebhard -mitali 1980 ja MTK:n kultainen ansiomerkki 1985. Manneri jäi eläkkeelle Hankkijalta 1986. Eläkeiällään Matti Manneri kiinnostui pankkialan osuustoiminnasta ja hänet valittiin Keski-Uudenmaan Osuuspankin johtokunnan puheenjohtajaksi. Koko elämänsä ajan hän myös viljeli omaa kotitilaansa Tuusulassa.
Laukonhovi
Laukonhovi on vuonna 1927 valmistunut asuin- ja liikerakennus, joka sijaitsee Tampereen ydinkeskustassa Laukontorin pohjoisreunalla. Pääasiassa klassismin piirteitä sisältävän talon on suunnitellut Veikko Kallio vuonna 1926. Rakennus muodostaa kiinteän mutta tyylillisesti epäyhtenäisen parin viereisen Laukonlinnan kanssa.
Laukonhovi oli valmistuessaan uudenaikainen, hyvin varusteltu asuinkerrostalo. Aamulehden mukaan jokaisessa huoneistossa oli muun muassa ”täyteen amerikkalaismalliseen kuntoon” sisustettu keittiö. Taloon on vuosien saatossa tehty lukuisia korjauksia ja muutoksia. Esimerkiksi punainen tiilikatto on 1990-luvulla vaihdettu peltikatoksi. Seitsemännessä kerroksessa sijainnut kylmä ullakkotila on vuonna 2012 remontoitu asunnoiksi.
Muutoksista huolimatta Laukonhovi on säilyttänyt rakennustaiteelliset ja kaupunkikuvalliset arvonsa suhteellisen hyvin. Talo on suojeltu asemakaavalla, koska se edustaa Tampereella harvinaista 1920-luvun klassismia. Suojelumääräys koskee myös rakennuksen porrashuonetta.
Chase Carey
Chase Carey (s. 1954) on yhdysvaltalainen liikemies ja Formula 1 -sarjaa hallinnoivan Formula One Group -yhtiön toimitusjohtaja. Aiemmin hän toiminut News Corporation, 21st Century Fox ja DirecTV -yhtiöiden palveluksessa.
Suomen postilaitoksen historia
Suomen postilaitoksen historia alkaa vuodesta 1638, jolloin kenraalikuvernööri Pietari Brahe perusti postilaitoksen Ruotsin valtakunnan itäiseen osaan Suomeen. Nykyään postitoimintaa Suomessa harjoittaa valtion omistama osakeyhtiö Posti Group.
Ruotsin vallan aika
thumb|Kartta vuoden 1698 postireiteistä. Suomen postilaitoksen perustamisajankohtana pidetään 6. syyskuuta 1638, jolloin postinkuljetus alkoi kenraalikuvernööri Pietari Brahen määräyksestä. Kuningatar Kristiina oli kaksi vuotta aikaisemmin antanut koko Ruotsin valtakuntaa koskevan asetuksen postinkuljetuksesta ja postikonttoreista. Suomeen luotiin järjestelmä, jossa postin kuljetuksesta vastasivat tehtävään erityisesti valitut postitalonpojat. Vastineeksi heidät vapautettiin muun muassa kestitys- ja kyyditysmaksuista sekä muista talonpoikiin kohdistuneista lisäveroista. Tämä postijärjestelmä pysyi käytössä aina Venäjän vallan aikaan 1800-luvun puoliväliin saakka, jolloin nykymuotoinen postinkulku sai alkunsa.
Postin lähettäminen oli postitalonpoikajärjestelmän aikana korkeiden maksujen vuoksi vain varakkaimpien etuoikeus. Postitalonpojat kuljettivat kirjeitä jalan tai hevoskyydillä aina seuraavaan järjestelmässä mukana olleeseen taloon, josta ne vietiin jälleen eteenpäin. Postivarkauksien myötä tehtävä muodostui toisinaan myös vaaralliseksi. Lähetyksiä kuljetettiin vain tietyillä reiteillä, joista ensimmäinen kulki valtakunnan pääkaupungista Tukholmasta Grisslehamnin ja Ahvenanmaan kautta Turkuun, ja sieltä edelleen Viipuriin ja Käkisalmeen. Viipurista reitti jatkui vielä Nevanlinnan kautta päätepisteeseensä Narvaan. Muut vanhimmat postireitit kulkivat Turusta pohjoiseen Pohjanmaan rantatietä pitkin sekä Viipurista Savonlinnan ja Kajaanin kautta Ouluun, jossa se yhtyi Pohjanlahden länsipuolelle jatkuneeseen reittiin.
Postin kulku oli hidasta. Kirje Helsingin kaupungista valtakunnan pääkaupunkiin Tukholmaan viipyi matkalla 10–15 vuorokautta.
Postilaitoksen toimintaa täydensi kihlakunnanposti. Kruununvoudilla oli apunaan talonpoikia, jotka voudin toimeksiannosta kuljettivat viranomaisten tiedotuksia ja kirjeitä kylästä kylään pientä vuotuista maksua vastaan. Kruunun varoja tarkoitusta varten ei osoitettu, vaan kihlakunnan rahvaan piti keskenään sopia järjestelyistä ja korvauksista. Kihlakunnanpostin, joka aiheutti talonpojille ylimääräisiä rasituksia, katsottiin perustuneen rahvaan ikivanhaan velvollisuuteen kuljettaa kuninkaan käskyjä.
Vastaavasti myös kirkolla oli oma viestinvälitysjärjestelmänsä, jota kutsuttiin lukkarinpostiksi. Lukkarin velvollisuuksiin kirkkoherran apulaisena kuului välittää papiston kirjeitä ja tuomiokapitulin määräyksiä pappilasta toiseen. Sotalaitoksen käskyt puolestaan välitettiin perille ruotusotilaista ja rakuunoista muodostettujen ketjujen avulla. Eri organisaatioiden sisäiset järjestelmät alkoivat postilaitoksen kehittyessä vähitellen väistyä, mutta kokonaan ne eivät menettäneet merkitystään vielä 1800-luvullakaan.
Suomen suuriruhtinaskunta
posti kuljetti myös paketteja. Samalla otettiin käyttöön arvoleimaiset kirjekuoret eli ehiöt, joita seurasivat Suomen ensimmäiset postimerkit vuonna 1856. Samassa yhteydessä ilmestyivät katukuvaan ensimmäiset kirjelaatikot ja kaksi vuotta myöhemmin aloitettiin kirjeiden ja sanomalehtien kotiinjakelu. Sitä ennen lähetykset oli pitänyt noutaa postikonttoreista. 1860-luvulla posti alkoi ensimmäisten valtion laitosten joukossa ottamaan palvelukseensa myös naisia.
Jalkaisin ja hevoskyydillä aikaisemmin tapahtunut postinkuljetus alkoi nopeutua vuonna 1836, kun mukaan tulivat myös ensimmäiset höyrylaivat. Rautateillä postia puolestaan kuljetettiin vuodesta 1862 lähtien. Tuolloin esimerkiksi Helsingin ja Hämeenlinnan välinen 12 tunnin matka-aika väheni 4,5 tuntiin. Ensimmäinen postiauto otettiin käyttöön vuonna 1911. Kaupunkien lisäksi postia alettiin kuljettaa myös maaseudulle vuonna 1890, jolloin syrjäseutujen asukkaatkin pääsivät säännöllisten postiyhteyksien ulottuville. Maalaispostinkannon ohella 1890-luvun uudistuksia oli vuonna 1896 tehty Suomen suuriruhtinaskunta jakaminen kymmeneen Postihallituksen alaiseen postipiiriin. Niiden lisäksi maassa toimi rautatiepostien muodostama valtakunnallinen postivaunupiiri.
Vuonna 1890 Venäjän keisari Aleksanteri III antoi postimanifestin, jolla Suomen postilaitos alistettiin Venäjän postilaitoksen ja sisäasiainministeriön alaiseksi. Suomalaisten postimerkkien käyttö kiellettiin vuonna 1891 Suomen ja Venäjän välisessä postiliikenteessä, mutta se pysyi vielä sallittuna Suomen sisäisessä sekä ulkomaille suuntautuvassa postiliikenteessä. Suomalaiset postimerkit kiellettiin kokonaan ulkomaanpostissa heinäkuussa 1900 ja Suomen sisäisessä postissa tammikuussa 1901. Seuraavan kerran julkaistiin Suomen vaakunaleijonalla varustettuja omia postimerkkejä vasta vuonna 1917.
Itsenäisessä Suomessa
thumb|Postinjakajien työasuja [[Postimuseon näyttelyssä.]] pienoiskuva|200x200px|Kirjepostilaatikko vuodelta 2004. Autonomian ajalla luotu postijärjestelmä säilyi lähes ennallaan myös joulukuussa 1917 itsenäistyneessä Suomessa. Tammikuussa 1918 syttyneen sisällissodan aikana valkoisen Suomen postista vastasi Vaasassa toiminut väliaikainen postihallitus ja punaisten hallinnoimalla alueella Suomen kansanvaltuuskunnan alainen Suomen Postineuvosto, jonka johtajana toimi matkaposteljooni Viljo Paasivirta.
Itsenäisyyden alkuvuosina käynnistyi postinkuljetuksen motorisointi, kun ensimmäiset postilinja-autot alkoivat kulkemaan Rovaniemen ja Sodankylän välillä vuonna 1921. Liikennöinti laajeni nopeasti lähes koko maahan, mutta sotavuodet kuitenkin pysäyttivät kehityksen väliaikaisesti. Ulkomaille suuntautunut lentoposti aloitettiin 1923, jolloin avattiin Helsingin ja Tallinnan välinen reitti. Vuonna 1927 tehtiin merkittävä organisaatiouudistus, kun posti yhdistettiin Suomen Lennätinlaitoksen kanssa uudeksi Posti- ja lennätinlaitokseksi.
Postimaksut halpenivat vasta 1930-luvulla, jonka jälkeen myös kaikkein köyhimmällä väestönosalla oli varaa lähettää kirjeitä. Talvi- ja jatkosotien aikana vuosina 1939–1944 rintamalla toimi kenttäpostijärjestelmä. Lisäksi miehitetyssä Itä-Karjalassa oli oma postihallinto.
Sotien jälkeen yleistyivät postin lentokuljetukset ja samaan aikaan myös sanoma- ja aikakauslehtien tilaaminen kasvoi, niin että ne muodostivat jo valtaosan postiliikenteestä. Vuonna 1958 aloitettiin sanomalehtien sunnuntaikanto sekä niiden lentokuljetukset pääkaupunkiseudulta muualle Suomeen. Näin Helsingissä painetut lehdet olivat ensimmäistä kertaa luettavissa koko maassa vielä saman päivän aikana.
Postinlajittelun koneellistaminen aloitettiin 1960-luvulla, kun eri puolille maata perustettiin ensimmäiset lajittelukeskukset. 1970-luvun alussa (koekäyttöön 1971, virallisesti 1973) otettiin automatisoinnin helpottamiseksi käyttöön postinumerojärjestelmä, jossa jokainen postitoimipaikka sai oman numerokoodin. Postitoimipaikkojen määrä oli suurimmillaan 1970-luvulla, jolloin niitä oli noin 4 700.
Vuonna 1984 kirjeposti jaettiin 1. ja 2. luokan postiin. Edullisemmassa 2. luokassa piti kerralla lähettää vähintään 20 kirjettä. Postilaatikoita oli kahta eri väriä, keltainen 1. luokan ja sininen 2. luokan.
Posti- ja telelaitoksen aika valtion keskusvirastona tuli päätökseen vuonna 1990 tehdyn uudistukseen myötä. Se muuttui valtio-omisteiseksi liikelaitokseksi, jonka taloudenpito irrotettiin valtion tulo- ja menoarviosta. Posti- ja televiestintä eriytettiin omiksi yhtiöikseen vuonna 1994, jolloin muodostetun Suomen PT Oy:n tytäryhtiöinä aloittivat Suomen Posti ja Telecom Finland.
Jälkimmäisestä tuli neljä vuotta myöhemmin osittain yksityisomisteinen Sonera (nykyinen Telia) ja samalla Suomen PT lakkautettiin. Suomen Posti jatkoi toimintaansa valtio-omisteisena, kunnes muuttui julkiseksi osakeyhtiöksi vuonna 2001 ja tunnetaan nykyään nimellä Posti Group Oyj. 2000-luvun aikana yhtiö on laajennut yritysostoilla Suomen lisäksi myös muualla Euroopassa.
Pää- ja toimitusjohtajat
Lähde:
Venäjän vallan aika
Suomen suuriruhtinaskunnan ensimmäiset postimerkit julkaistiin vuonna 1856. Tuolloin ilmestyi kaksi soikiomerkkiä, jotka olivat hammastamattomia kopeekka-arvoisia postimerkkejä. Suomi sai oman rahan vuonna 1860, jonka jälkeen ensimmäiset markka-arvoiset postimerkit julkaistiin 1866. Venäjän vallan aikana suomalaisia ja Suomea varten painettuja postimerkkejä ilmestyi epäsäännöllisesti. Yhteensä niitä julkaistiin vuosien 1856–1917 välillä neljänätoista vuotena. Eri nimellisarvoisia postimerkkejä sisältäneitä käyttösarjoja ilmestyi yhteensä kahdeksan. Markka-arvoisia käyttösarjoja julkaistiin kolme vuosina 1866, 1875 ja 1899. Vuoden 1875 sarjasta otettiin myös uusia painoksia 1882 ja 1885.
Suomalaisten postimerkkien julkaisu loppui vuoden 1890 postimanifestin jälkeen, jolloin Postilaitos siirrettiin Venäjän keisarikunnan sisäministeriön alaiseksi. Seuraavana vuonna käyttöön otettiin Suomea varten painetut venäjänkieliset postimerkit, joista ei käynyt ilmi niiden kotimaata. Ruplina tai kopeekkoina merkityn nimellisarvon ohella ainoa teksti oli venäjänkielen postimerkkiä tarkoittava sana. Myös vuonna 1860 käyttöönotettu vaakunaleijona korvattiin uusissa postimerkeissä kaksipäisellä kotkalla. Vanhat suomalaiset postimerkit korvattiin Venäjälle menevässä postissa 1. toukokuuta 1891 mennessä, mutta ulkomaille ne kelpasivat vielä 15. elokuuta 1900 saakka.
Protestina suomalaisten merkkien kieltämiselle ilmestyi vuonna 1900 niin sanottu Gallen-Kallelan surumerkki. Se oli taiteilija Akseli Gallen-Kallelan suunnittelema epävirallinen postimerkki, joka liimattiin ulkomaille menevien postilähetysten päälle osoittamaan, mistä maasta se oli peräisin.
Itsenäisen Suomen postimerkit
Itsenäisen Suomen ensimmäiset postimerkit julkaistiin heti itsenäistymisen jälkeen joulukuussa 1917. Kyseessä oli arkkitehti Eliel Saarisen suunnittelema ”Saarisen malli”, joka säilyi pienin muutoksin käyttösarjana aina vuoteen 1930 saakka. Sisällissodan aikana Vaasaassa toiminut Svinhufvudin hallitus julkaisi merkistä hieman alkuperäisestä poikenneen ”Vaasan mallin”. Saarisen mallista ilmestyi myös lisäpainamia, joissa merkin päälle oli jälkikäteen painettu suurempi arvo.
Ensimmäiset kuvapostimerkit julkaistiin vuonna 1929, jolloin ilmestyi kolmen merkin sarja Turun kaupungin 700-vuotisjuhlan kunniaksi. Tämän jälkeen kuvapostimerkkejä alettiin julkaisemaan vuosittain. Vuonna 1930 ilmestyi tunnetuin suomalainen postimerkki, joka julkaistiin ilmalaiva Graf Zeppelinin vierailun kunniaksi. Kyseessä oli lisäpainama saman vuoden Saimaa-aiheisesta postimerkistä, jonka päälle painettiin ilmalaivan vierailusta kertova teksti. Osassa merkkejä lisäpainaman vuosiluvuksi tuli virheellisesti 1830. Zeppelin ”1830” -virhepainamat voivat olla jopa yli 3 000 euron arvoisia.
Vuonna 1984 tulivat käyttöön 1. ja 2. luokan postimerkit. Ikimerkit eli ilman hintamerkintää olevat postimerkit tulivat käyttöön vuonna 1992. Niissä oli liiman sijasta tarrakiinnitys.
Vuoden 1963 rahauudistuksen jälkeen painettuja markka hintaisia postimerkkejä sai käyttää euron käyttöönoton jälkeen 10 vuoden siirtymäajalla vuoden 2011 loppuun asti.
Ghostbusters (vuoden 1984 videopeli)
Ghostbusters on Activisionin kehittämä ja julkaisema samannimiseen elokuvaan perustuva videopeli. Peli julkaistiin vuonna 1984 useille kotitietokoneille ja myöhemmin myös muille alustoille. Activision joutui kehittämään pelin kuudessa viikossa, jotta se saatiin julkaistua elokuvan ollessa suosituimmillaan.
Kehitysvammaisteatteri La Strada
Kehitysvammaisteatteri La Strada on tamperelainen harrastajateatteri. Sen perusti näyttelijä koreografi Anu Panula vuonna 2009.
Ensemble
La Stradaan kuuluu nykyisin seitsemän harrastajanäyttelijää. Vierailevina näyttelijöinä on nähty ammattilaisia kuten Turkka Mastomäki, Arto Minkkinen ja Kirsi Nurminen. Teatterin taiteellinen johtaja oli näyttelijä ja koreografi Anu Panula, mutta hänen poismenonsa jälkeen johtajaksi ryhtyi hänen tyttärensä Miina Joseppiina Kahiluoto.
Tampereen kaupunki myönsi La Stradalle kulttuuritekopalkinnon vuonna 2011.
La Strada toimi entisen elokuvateatterin tiloissa Amurissa Pirkankadulla vuoteen 2020, kunnes joutui luopumaan tilasta. Nykyään teatterilla ei ole lainkaan omaa tilaa.
Jarnsaxa
Jarnsaxa on yksi Saturnuksen lukuisista kuista. Se kuuluu viikinkiryhmään, jotka kiertävät Saturnusta retrogradisesti eli planeetan pyörimissuuntaan nähden vastakkaiseen suuntaan. Sen löysivät Scott S. Sheppard, David C. Jewitt ja Jan T. Kleyna Subaru-teleskoopilla Mauna Keassa, Havaijilla 6. maaliskuuta 2006.
Jarnsaxaa kutsuttiin alun perin nimellä S/2006 S6. Kuun nimi tulee skandinaavien mytologiasta, jossa Jarnsaxa on yksi yhdeksästä jättiläisestä, jotka synnyttivät Heimdallin.
Heikki Kainulainen (urheilija)
Heikki Kainulainen (s. 13. helmikuuta 1936 Kitee) on suomalainen uransa lopettanut yhdistetyn hiihtäjä ja pesäpalloilija.
Kainulainen pelasi pesäpalloa Kiteen Urheilijoiden joukkueessa, viimeisen pelivuotensa 1973 SM-sarjassa.
Siniherneet
Siniherneet (Clitoria) on hernekasvien (Fabaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun luetaan kuuluvaksi nykyisin noin 65 lajia, joiden lisäksi monien sukuun kuvattujen lajien taksonominen asema on toistaiseksi epäselvä.
Casey DeSmith
Casey DeSmith (s. 13. elokuuta 1991 Rochester, New Hampshire, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura Montreal Canadiensissa.
Ura
DeSmith pelasi New Hampshiren yliopiston joukkueessa vuosina 2011-2015. Kaudeksi 2015–2016 hän teki sopimuksen ECHL-joukkue Wheeling Nailersin kanssa. 13 Nailersissa pelatun ottelun jälkeen DeSmith siirtyi try out -sopimuksella AHL:ään Wilkes-Barre/Scranton Penguinsin joukkueeseen. Loppukauden aikana hän pelasi AHL:ssä kuusi runkosarja- sekä yhdeksän pudotuspeliottelua ja ansaitsi sopimuksen jatkon Penguinsiin.
Kausi 2016–2017 oli DeSmithin ensimmäinen kokonainen ammattilaistasolla. Hänet valittiin yhdessä Tristan Jarryn kanssa AHL:n parhaaksi maalivahtipariksi. Kauden päätteeksi DeSmith teki kaksivuotisen tulokassopimuksen Penguinsin NHL-yhteistyöseura Pittsburgh Penguinsin kanssa.
Kaudella 2017–2018 DeSmith teki NHL-debyyttinsä pelaten Penguinsissa 14 runkosarjaottelua torjuntaprosentilla 92,1. Tammikuussa 2019 hän solmi kolmen vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Heinäkuussa 2022 DeSmith teki Penguinsin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä 3,6 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Elokuussa 2023 DeSmith siirtyi vaihtokaupassa Montreal Canadiensiin yhdessä Jeff Petryn ja Nathan Légarén kanssa. Montreal sai myös Pittsburghin vuoden 2025 2. kierroksen varausvuoron. Pittsburghiin lähti vaihdossa Rem Pitlick. Vaihtokaupassa oli osana myös San Jose Sharks, joka sai Montrealilta Mike Hoffmanin ja Pittsburghilta Mikael Granlundin, Jan Ruttan ja vuoden 2024 1. kierroksen varausvuoron.
Sosiaalisten representaatioiden teoria
Sosiaalisten representaatioiden teoria on lähestymistapa, jota sovelletaan Sosiaalipsykologia ssa sekä sen lähitieteissä. Sosiaalisten representaatioiden teoria edustaa eurooppalaista sosiaalipsykologiaa ja sai alkunsa Ranskassa Serge Moscovici n väitöksestä psykoanalyysin leviämisestä ja sosiaalisista representaatioista. Teoria on sittemmin levinnyt myös Euroopan ulkopuolelle. Sosiaaliset representaatiot ovat sosiaalisesti muodostettua ja jaettua arkitietoa. Sosiaalisten representaatioiden teoria tarkastelee sitä, miten ihmiset yhdessä muodostavat uusista tai muuten sosiaalisesti merkittävistä aiheista jaettuja arkikäsityksiä ja tekevät ne ymmärrettäviksi.
Sosiaalisten representaatioiden teoria pääpiirteittäin
Sosiaalisten representaatioiden teoria edustaa niin sanottua sosiaalista tai yhteiskunnallista sosiaalipsykologiaa ja sosiaalisten representaatioiden tutkimuksella lähestytään merkittäviä ja ajankohtaisia ilmiöitä. Moscovicin määritelmän mukaan sosiaaliset representaatiot ovat arvojen, ideoiden ja käytäntöjen systeemejä, joilla on kahdenlaisia tarkoituksia. Sosiaaliset representaatiot luovat järjestyksen, joka mahdollistaa yksilöiden materiaalisessa ja sosiaalisessa ympäristössä toimimisen ja sen hallitsemisen. Lisäksi sosiaaliset representaatiot tarjoavat koodeja sosiaaliseen vaihtoon sekä ympäröivän maailman ilmiöiden nimeämiseen ja luokitteluun mahdollistaen täten kommunikoinnin yhteisön jäsenten välillä. (Moscovici, 1973.)
Sosiaalisten representaatioiden teoriassa painottuu sosiaalisuus. Sosiaaliset representaatiot ovat aina yhdessä muodostettuja eivätkä vain yksittäisen ihmisen mielessä sijaitsevia. Yksilö ei muodosta sosiaalista representaatiota objektista yksin, vaan vuorovaikutuksessa toisten ihmisten kanssa. Moscovici nimittää tätä ajatusta semioottiseksi kolmioksi, jonka muodostavat minä, toinen ja objekti.  Sosiaalinen representaatio siis tyypillisesti muodostuu jostain uudesta ilmiöstä. Esimerkiksi tieteellinen tieto ja sen löydökset ovat aihe, josta muodostetaan arkitietoa yhdessä muiden ihmisten kanssa. Vierasta kohdetta käsitellään keskusteluissa ja ymmärrystä uudelle asialle etsitään yhdessä. Sosiaalinen representaatio sisältää informaation lisäksi myös asenteen ja mielikuvan aiheesta.  Sosiaalisten representaatioiden muotoutumiseen liittyvät olennaisesti ankkuroinnin ja objektivoinnin prosessit. Ankkuroinnilla viitataan yksinkertaistetusti siihen, miten uutta ja vierasta aihetta käsitellään rinnastamalla se jo olemassa olevaan tietoon jostain tutummasta ilmiöstä. Objektivoinnilla puolestaan tarkoitetaan sosiaalisten representaatioiden muodostumisprosessin vaihetta, jossa abstraktit ilmiöt ja käsitteet konkretisoituvat ja muodostuvat mielikuviksi. Objektivoinnissa esimerkiksi henkilö, kuva tai esine voi nousta uuden ilmiön symboliksi.
Sosiaalisiin representaatioihin liittyy myös naturalisoitumiseksi nimitetty prosessi. Naturalisoitumisen myötä sosiaalisen representaation kohde on muuttunut luonnolliseksi ja ymmärretyksi sosiaalisen todellisuuden osaksi. Se ei ole enää vieras, vaan sosiaalisesti ymmärretty. Naturalisoitunut sosiaalinen representaatio ei enää itsessään ole keskustelun tai neuvottelun kohde, vaan siitä on tullut keskustelun väline. Naturalisoituneita representaatioita käytetään myös apuna uusien ilmiöiden ymmärtämisessä. Ankkuroinnin, objektivoinnin ja naturalisoinnin prosessien kautta vieraasta ilmiöstä tulee tuttu ja ymmärretty.
Sosiaalisten representaatioiden tutkimus
Sosiaalisia representaatioita on mahdollista tutkia sekä kvantitatiivisin että kvalitatiivisin menetelmin. Sosiaalisten representaatioiden teoria ei olekaan sidottu mihinkään tiettyyn aineistonkeruu tai analyysimenetelmään, vaan se jättää tilaa tutkijan luovuudelle.  Sosiaalisia representaatioita tutkittaessa tarkastelun kohteena ovat ajattelun ja mielikuvien sisällöt, muotoutuminen ja muuttuminen. Lisäksi sosiaalisten representaatioiden sisältöjen rakenne on ollut tyypillinen tutkimuskohde. Sosiaalisten representaatioiden tutkimuksessa voidaan myös tarkastella sosiaalisten representaatioiden roolia todellisuuden rakentajina ja muokkaajina.  Ensimmäisenä sosiaalisten representaatioiden tutkimuksena voidaan pitää Serge Moscovicin psykoanalyysiä koskevaa tutkimusta, josta teoria on saanut alkunsa. Moscovici löysi tutkimuksessaan Ranskan yhteiskunnasta kolme erilaista tapaa käsittää psykoanalyysi. Psykoanalyysin lisäksi sosiaalisten representaatioiden tutkimusta on tehty esimerkiksi mielenterveyteen ja Aidsiin liittyen. Tuoreempia tutkimusaiheita ovat olleet esimerkiksi ilmastonmuutoksen, Euroopan unionin ja luomuruoan sosiaaliset representaatiot.  Sosiaalisten representaatioiden tutkimuksen aineistona voivat toimia muun muassa keskustelut, haastatteluaineistot, uutistekstit, kirjallisuus, viralliset tekstit kuten lainsäädäntö tai visuaaliset aineistot kuten kuvat. Aiemmin sosiaalisten representaatioiden tutkimuksessa sanomalehdet ja televisio tarjosivat merkittävän aineiston tutkimukselle. Nykyään Internetin kasvavan roolin myötä sosiaalisten representaatioiden tutkimukselle on auennut uusi tutkimuskohde. Internet on moninkertaistanut mahdollisten tutkimusaineistojen määrän ja myös muuttanut sosiaalisten representaatioiden muodostumista. Sosiaaliset representaatiot voivat esimerkiksi muodostua virtuaalisen vuorovaikutuksen kautta ilman kasvotusten käytävää keskustelua, ja internetin kommunikaatiokanavien kautta on myös mahdollista murtaa vallitsevia sosiaalisia representaatioita.
Lähteet
Sakki, I., Mäkiniemi, J. P., Hakoköngäs, E., & Pirttilä-Backman, A. M. (2015). Miten tutkia sosiaalisia representaatioita?. Sosiaalilääketieteellinen Aikakauslehti, 51(4). http://ojs.tsv.fi/index.php/SA/article/download/48478/14151
Sakki, I., & Menard, R. (2014). 4 Ankkurointi, naturalisointi ja muutos sosiaalisten representaatioiden tutkimuksessa. ARKIAJATTELU, 68. https://helda.helsinki.fi/bitstream/handle/10138/144169/AMPB_Juhlakirja.pdf
Moscovicin esipuhe teoksessa Herzlich, C. (1973). Health and illness: A social psychological analysis. Academic Press.
Lorenz Diefenbach
Lorenz Diefenbach (1806 Ostheim, Hessen − 1883 Darmstadt, Saksa ) oli saksalainen kirjailija ja kieli- ja kansatieteen tutkija. Diefenbach osallistui 1848 esiparlamenttiin Frankfurtissa, ja 1865 hänet nimitettiin Frankfurtin kaupunginkirjastonhoitajaksi. Hän julkaisi poliittisia kirjoituksia ja runoja ja romaaneja mutta myös tieteellisiä julkaisuja, kuten Celtica (1839−1842), Origines Europaeae (1861), Vergleichendes Wörterbuch der gothischen Sprache (1846−1851), Glossarium latino-germanicum mediae et infimae aetatis (1857), Völkerkunde Osteuropas (1880) sekä Ernst Wülckerin kanssa teoksen Hoch- und niederdeutsches Wörterbuch (1874−1885).
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1971
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1971 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Sofiassa 1971.
Lorenz Diefenbach
Nationalistikirjailijaksi luonnehditun Diefenbachin teoksen Arbeit macht frei (1873) nimestä on peräisin keskitysleirien yhteydestä tunnettu sanonta. Hän korostaa teoksessaan työnteon hyvettä.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1971
Suomen joukkue koostui viidestä miesurheilijasta, joista parhaiten sijoittui Antti Kalliomäki, joka oli seiväshyppykilpailussa viides. Tuleva olympiavoittaja Pekka Vasala jäi 1 500 metrillä alkueriin.
Kaksoislammit (Ikaalinen, Juhtimäki)
Kaksoislammit tai myös Kaksoslampi on Pirkanmaalla Ikaalisissa Juhtimäen kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,2 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Jakaman valuma-alueella (35.34), jonka Sikkilänjoen alaosan alueeseen (35.344) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 151,3 metriä mpy.
Piirikuntatason kaupunki
pienoiskuva|Kiina piirikuntatason kaupungit Piirikuntatason kaupunki on piirikuntatason alueellinen hallinto Kiinassa.
Piirikuntatason kaupunki on "kaupunki" (市; shì) ja "piirikunta" (县; xiàn), joka on sulautettu yhdeksi yhtenäiseksi toimivalta-alueeksi. Siten se on samanaikaisesti kaupunki, jolla on kunnan olemus, ja piirikunta, joka on prefektuurin hallinnollinen alue. Suurin osa piirikuntatason kaupungeista luotiin 1980- ja 1990-luvuilla korvaamalla tiheämmin asutut piirikunnat.
Piirikuntatason kaupungit eivät ole "kaupunkeja" sanan täsmällisessä merkityksessä, koska ne sisältävät yleensä maaseutualueita moninkertaisesti kaupunkialueidensa verran. Tämä johtuu siitä, että piirikunnat, jotka piirikuntatason kaupungit ovat korvanneet, ovat itsessään suuria hallintoyksiköitä, jotka sisältävät kaupunkeja, kyliä ja viljelysmaata. "Piirikuntatason kaupungin" erottamiseksi todellisesta kaupunkialueesta (sanan "kaupunki" perinteinen merkitys) käytetään termiä "市区" (shìqū) tai "kaupunkialue".
Hr. Ms. Van Nes
Hr. Ms. Van Nes voi tarkoittaa seuraavia Alankomaiden kuninkaallisen laivaston aluksia:
Ambalavao
Ambalavao [amˌbalaˈvaw] on kaupunki Madagaskarin Haute Matsiatran alueella. Se sijaitsee maan keskiosan vuoristoseudulla 56 kilometriä Fianarantsoasta lounaaseen. Kaupungin kautta kulkee RN7-valtatie. Asukkaita on 30 000 henkeä (vuonna 2001). left|thumb|250px|Talo kaupungin keskustassa. Perinteiseen tyyliin rakennettu Ambalavao on yksi Madagaskarin kauneimmista kaupungeista. Nähtävyyksiin kuuluvat silkkikutomo, koristepaperia valmistava tehdas sekä seitsemän kilometrin päässä sijaitseva Anjan luonnonsuojelualue. Ambalavaossa pidetään kerran viikossa maan suurimmat karjamarkkinat.
Hr. Ms. Kortenaer (1927)
Hr. Ms. Kortenaer oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Admiralen-luokan hävittäjä.
Čabar
Čabar on kaupunki Primorje-Gorski Kotarin piirikunnassa Länsi-Kroatiassa Slovenian rajalla. Vuoden 2018 arvion mukaan kaupungissa asui 3 198 asukasta.
Hr. Ms. Kortenaer (1927)
Valmistus
Alus tilattiin Burgerhout's Scheepswerf en Machinefabriekilta Rotterdamista ja sen köli laskettiin 24. elokuuta 1925. Alus laskettiin vesille 30. kesäkuuta 1927 ja se otettiin palvelukseen 8. syyskuuta 1928.
Palvelus
Merijalkaväkiosasto kuljetettiin 11. kesäkuuta 1929 aluksella Curacaoon, kun Venezuelan kapinoijat olivat hyökänneet Willemstadissa Fort Amsterdamiin 8. kesäkuuta.
Alus vartioi vuonna 1940 Hr. Ms. Van Galenin kanssa viittä saksalaista rahtilaivaa. Alukset luovuttivat tehtävän 26. huhtikuuta risteilijä Hr. Ms. Javalle.
Alus oli vuonna 1941 Tyynenmeren sodan alkaessa Hollannin Itä-Intiassa Surabayassa. Alus oli Badunginsalmen taistelussa 18.-20. helmikuuta 1942, jolloin se ajoi karille. Aluksen peräsin vaurioitui ja se menetti ohjattavuuden. Alus palasi Surabayaan korjattavaksi.
Alus oli Jaavanmeren taistelussa 27. helmikuuta, jolloin keisarillisen Japanin laivaston risteilijä Haguro torpedoi aluksen. Britannian kuninkaallisen laivaston hävittäjä HMS Encounter pelasti merestä 113 uponneen aluksen miehistönjäsentä. Pelastetut laskettiin maihin Surabayassa.
Valkeajärvi (Kuru, läntinen)
Valkeajärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Kaidankylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 24 hehtaaria ja se on 750 metriä pitkä ja 550 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,5 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Jakaman valuma-alueella (35.34), jonka Sikkilänjoen alaosan alueeseen (35.344) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 152,9 metriä mpy.
P-Kloorianiliini
p-Kloorianiliini eli 4-kloorianiliini (C6H6NCl) on aniliinin kloorattuihin johdannaisiin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa väriaineiden, lääkkeiden ja maatalouskemikaalien valmistukseen. p-Kloorianiliini on o- ja m-kloorianiliinien isomeeri.
Ominaisuudet
p-Kloorianiliini on huoneenlämpötilassa valkoista tai hieman kellertävää kiteistä ainetta. Se liukenee hieman viileään veteen ja paremmin kuumaan. Erittäin hyvin yhdiste liukenee muun muassa etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Yhdiste on myrkyllistä ja ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Aineelle altistuminen voi johtaa methemoglobiinin muodostumiseen veressä.
Valmistus ja käyttö
p-Kloorianiliinia valmistetaan pelkistämällä p-kloorinitrobentseeniä vedyttämällä jalometallikatalyyttien tai jalometallien sulfidien ja oksidien muodostaman katalyytin läsnä ollessa.
p-Kloorianiliinia voidaan käyttää valmistettaessa muita orgaanisia yhdisteitä. Siitä saadaan muun muassa atsovärejä, maatalouskemikaaleja kuten hyönteismyrkkyjä ja lääkeaineita.
From Beyond
From Beyond on yhdysvaltalaisen death metal -yhtyeen Massacren esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 1991.
Rick Rozz sävelsi kappaleen ”Corpsegrinder” ollessaan Death-yhtyeessä, mutta levytti sen Massacren kanssa.
Friedrich Uhl
Friedrich Uhl (1825–1906) oli itävaltalainen kirjailija, hallitusneuvos ja virallisen lehden Wiener Zeitungin päätoimittaja. Uhl kirjoitti novelleja ja romaaneja, joissa hän kuvaa Unkaria, muun muassa teoksessa An der Theiß (1851). Hänen muistelmansa Aus meinem Leben ilmestyivät postuumisti 1907.
Välilevy (albumi)
Välilevy on Ari Pulkkisen Selkä & Issias -nimellä julkaistu soololevy, joka julkaistiin 19. toukokuuta 2017.
Albumilla vierailee yli 40 muusikkoa.
Licháda (vuori)
Licháda, antiikin Kenaion , on vuori ja niemi Euboian saarella Kreikassa. Sen korkeus on 677 metriä.
Lichádan niemi muodostaa Euboian luoteiskärjen. Siellä sijaitsee Lichádan kylä ja niemen edustalla Lichádes-niminen saariryhmä. Antiikin aikana vuorella oli Zeus Kenaioksen kulttipaikka. Kreikkalaisessa mytologiassa vuori sai myöhemmän nimensä Likhaasta, jonka Herakles heitti paikalla mereen ollessaan uhraamassa Zeukselle.
Ambositra
Ambositra [amˈbusʲʈʂə̥] on kaupunki Madagaskarissa. Se sijaitsee maan keskiosan vuoristoseudulla 330 kilometriä Antananarivosta etelään. Kaupunki on Amoron'i Manian alueen keskus. Sen kautta kulkee RN7-valtatie. Asukkaita on 32 800 henkeä (vuonna 2001).
Les Destinées sentimentales
Les Destinées sentimentales on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut Olivier Assayasin ohjaama ranskalais-sveitsiläinen romanttinen draamaelokuva, jonka pääosia näyttelevät Emmanuelle Béart, Charles Berling ja Isabelle Huppert. Elokuva perustuu Jacques Chardonnen samannimiseen romaaniin Les Destinées sentimentales (1934), jonka pohjalta Olivier Assayas ja Jacques Fieschi laativat elokuvan käsikirjoituksen. Elokuvan tuottajana oli Bruno Pésery.
Les Destinées sentimentales sai ensi-iltansa vuoden 2000 Cannesin elokuvajuhlilla, missä Olivier Assayas oli ehdokkaana pääkilpailussa parhaan elokuvan Kultaisen palmun saajaksi. Elokuva sai lisäksi muun muassa neljä César-ehdokkuutta.
Juoni
Les Destinées sentimentalesin tapahtumat sijoittuvat 1900-luvun kolmelle ensimmäiselle vuosikymmenelle. Pikkukylän protestanttipappi Jean Barnery (Charles Berling) kuohuttaa seurakuntaansa, kun hän jättää Nathalie-vaimonsa (Isabelle Huppert) ja muuttaa kauniin Paulinen (Emmanuelle Béart) kanssa Ranskasta Sveitsiin. Myöhemmin Jean palaa kylään johtamaan perimäänsä posliinitehdasta.
Tuotanto
Les Destinées sentimentalesia aloitettiin kehitellä vuonna 1994. Elokuva kuvattiin Ranskassa ja Belgiassa. Ranskassa elokuvan kuvauspaikkoina olivat Richelieun ja Champigny-sur-Veuden kunnat Indre-et-Loiren departementissa sekä Jarnacin kunta Charenten departementissa. Belgiassa elokuvaa kuvattiin Hainaut’n provinssissa, La Louvièren kaupungin Houdeng-Aimeriesissa. Elokuvan budjettina oli 14 980 000 euroa ja tuotantoyhtiöinä olivat sekä ranskalaiset Arcade, Arena Films, Canal+, CNC, Cofimage 11, Procirep ja TF1 Films Production että sveitsiläiset CAB Productions, OFC ja TSR.
Julkaisu ja vastaanotto
Les Destinées sentimentales sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla Ranskassa 16. toukokuuta 2000. Elokuvan Ranskan teatteriensi-ilta oli 12. heinäkuuta 2000 ja Sveitsin 1. elokuuta 2000. Pathé oli elokuvan teatterilevittäjänä niin Ranskassa kuin Sveitsissäkin. Elokuvakerho Arkadin esitti elokuvan Suomessa vuoden 2003 syksyn ohjelmistossaan 13. lokakuuta. Elokuva esitettiin myös muun muassa vuoden 2000 Toronton elokuvajuhlilla Kanadassa. Elokuva keräsi Ranskassa teatterikierroksensa aikana 532 161 katsojaa.
Les Destinées sentimentales on saanut elokuvakriitikoilta lähinnä myönteisen vastaanoton. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 61% kriitikoista on antanut elokuvalle positiivisen arvosanan 6/10 keskiarvolla. Keräys perustuu 49 arviointiin. 667 käyttäjästä 40% on antanut elokuvalle positiivisen arvosanan 3,1/5 keskiarvolla. Metacritic-sivuston mukaan 18 arvostelun perusteella elokuva on saanut 73 pistettä sadasta mahdollisesta. Internet Movie Databasen 1 003 käyttäjää on antanut elokuvalle keskiarvon 6,8/10.
Les Destinées sentimentales julkaistiin Yhdysvalloissa DVD:lle 22. lokakuuta 2002.
Suomi kuvina
Suomi kuvina on WSOY:n kustantama suurikokoinen valokuvakirja, joka ilmestyi vuosina 1930–1951 monina erikielisinä ja eri sisältöisinä painoksina. Teoksen toimittajana oli aluksi Felix Jonasson ja myöhemmin Maija Suova. Teos pyrkii esittelemään Suomen tunnetuimmat turistikohteet, mutta myös suomalaisten arkielämää. Se ei kuitenkaan sisällä reitti- tai majoitusohjeita, joten sitä ei tarkoitettu matkaoppaaksi.
Erilaisia painoksia
Felix Jonassonin toimittama vuoden 1929 ensipainos on suomen- ja ruotsinkielinen. Toinen painos (1930) on viisikielinen (suomi–ruotsi–saksa–englanti–ranska). Kuvatekstit ovat lyhyitä, mutta loppulukuna on V. A. Koskenniemen viisisivuinen kuvaus Suomen luonnosta. Teoksen noin 250 valokuvaa on sijoitettu kukin omalle sivulleen. Valokuvat ovat 27 kuvaajalta. Teos on jäsennelty maantieteellisesti Etelä-Suomesta alkaen. Vuoden 1934 painos sisältää myös italiankielisen tekstin (Finlandia Pintoresca).
Seuraavissa painoksissa siirryttiin kaksikielisiin teksteihin. Suomen ja ruotsin kielellä teosta julkaistiin nimellä Suomi kuvina / Finland i ord och bild (1944, 1949), suomi–saksa-teos oli Suomi kuvina / Finnland in Bild und Wort / Das ist Suomi (1943), suomi–englanti-teos Suomi kuvina / Finland in pictures (1946, 1947). Näiden painosten toimittajana oli Maija Suova. Kuvitusta elävöitettiin muun muassa lisäämällä otoksia henkilöistä ja tilanteista sekä sijoittamalla kuvat sivuille vapaammin.
Saksaan suunnattu vuoden 1943 painos heijastaa jatkosodan aikaista ilmapiiriä. Niinpä kuvateksteissä korostetaan saksalais-suomalaista yhteistyötä. Tuodaan myös esille Suomen hyvää suoritusta talvisodassa. Teoksen rakenne ei ole maantieteellinen, vaan teemoina ovat järviluonto, keskiyön aurinko, kaupungit, hävitetty Karjala, elinkeinot, urheilu ja suomalainen sotilas. Koskenniemen luontokuvauksen tilalle on alkuluvuksi sijoitettu hänen Maamme-laulua mukaileva runonsa Isänmaan kasvot. Suuri osa 1940-luvun painosten kuvista on Aarne Pietisen otoksia, mutta mukana on myös Heikki Ahon, Björn Soldanin, Matti Poutvaaran, István Ráczin ja muidenkin kuvaajien otoksia.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1972
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1972 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Grenoblessa 1972.
Suomen joukkue koostui kuudesta miesurheilijasta ja yhdestä naisurheilijasta. Nämä olivat ensimmäiset sisäratojen EM-kisat, joihin osallistui suomalainen naisurheilija. Suomen joukkue saavutti yhden pronssimitalin.
Sinimerikissa
Sinimerikissa (Anarhichas denticulatus) on merikissojen (Anarhichadidae) heimoon kuuluva polaarisissa merivesissä elävä kalalaji.