cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ceres
Fyysiset ominaisuudet
Ceresin akselikallistuma on noin 3° ja pyörähdysaika 0,3781 vuorokautta eli 9 tuntia ja 4 minuuttia. Ceresillä saattaa olla heikko kaasukehä ja pinnalla huurtumista. Ceresin pakonopeus on 510 m/s ja putoamiskiihtyvyys 0,27 m/s². pienoiskuva|240px|vasen|Kaavakuva Ceresin arvellusta rakenteesta. Ceres on hiilipitoinen G-tyypin asteroidi joka on C-ryhmän asteroidien on suhteellisen harvinainen alalaji. Ceresin valonheijastuskyky eli albedo on 0,113 ja keskitiheys 2,08 g/cm³. Tutkijat arvelevat Ceresillä olevan 60–120 km:n paksuinen vesijäävaippa, joka sisältäisi vettä 200 miljoonaa kuutiokilometriä, eli Ceresin massasta neljännes olisi vettä. Ceresin pinnalla voidaan havaita avaruuskaukoputkella ainakin valkea täplä ja tummia pilkkuja. Vuoden 2009 alussa Ceresin magnitudi oli 6,9, eli se näkyi poikkeuksellisen hyvin.
Ceres kiertää aurinkoa niin kaukaisella radalla, ettei se ole asteroidivyöhykkeen kirkkain asteroidi, vaikka onkin suurin. Kirkkain asteroidi on Vesta, koska se kiertää Cerestä lähempänä Aurinkoa ja sen albedo on kolminkertainen.
Ceresin pinta on luultavasti samantapainen kuin muillakin C-tyypin asteroideilla, sen koostumus näyttäisi olevan samanlainen kuin hiilikondriiteilla ja hydraatti-mineraaleilla. Joskus Ceres luokitellaan myös G-tyypin asteroidiksi.
Sisäosat
Ceresillä arvioidaan olevan kivinen sydän, jota ympäröi jäinen vaippa. Tämä 100 kilometrin säteinen vaippa (23-28 % Ceresin massasta ) sisältää 200 miljoonaa kuutiokilometriä vettä, mikä on enemmän kuin Maan nestemäinen vesi. Tätä teoriaa tukevat esimerkiksi Keck -teleskoopin tekemät havainnot.
Ilmakehä
On arvioita, että Ceresillä olisi heikko kaasukehä ja pinnalla olevaa jäävettä. Jäävesi on epävakaata yli 5 AU:n päässä Auringosta, joten se lienee sublimoitunut, mikäli Auringon säteily kohdistuu suoraan siihen. Vesijää voi toki liikkua Ceresin syvempiin kerrostumiin, mutta poistuu sieltä melko nopeasti. Niinpä vesijään höyrystymistä on vaikeaa havaita. Voisi olla mahdollista havaita höyrystymistä esimerkiksi uusien kraatterien lähistöltä. Ultraviolettihavaintoja on tehty etenkin Ceresin pohjoisnavalla. Vuoden 2014 alussa Euroopan avaruusjärjestön Herschel-avaruusteleskoopin avulla havaittiin Cereksessä tapahtuvan vesihöyryn purkauksia. Lähes kaikki vesi purkautui kahdelta alueelta Ceresin pinnalla, tuottaen arviolta noin 6 kg vesihöyryä sekunnissa. Tämä oli ensimmäinen kerta kun vesihöyryä havaittiin varmuudella asteroidivyöhykkeen kohteen ympärillä. Tämä antoi lisätodisteita Ceresin kaasukehän olemassaolosta. Syy purkauksiin on todennäköisesti jään sublimoituminen, eli muuttuminen kaasuksi Auringon lämmön vaikutuksesta. Toinen mahdollinen selitys Ceresin aktiivisuuteen olisi kryovulkanismi.
Kiertorata
Ceres on aiemmin luokiteltu kuuluvaksi asteroidiryhmään. Saman ryhmän asteroideilla on samanlaiset kiertoradan ominaisuudet, mikä tarkoittaa joskus yhteistä syntyperää. Jotkin Ceresin muista ominaisuuksista poikkesivat kuitenkin muiden saman ryhmän asteroideista, ja nykyään ryhmää kutsutaankin Ceres-ryhmän sijasta Gefion-ryhmäksi (nimetty ryhmän toiseksi aikaisimmin löydetyn asteroidin, 1272 Gefionin, mukaan). Ceres on siis ryhmän "tunkeilija", koska sillä on samanlaisia kiertoradan ominaisuuksia mutta ei yhteistä alkuperää.
Ylikulut Ceresissä
Merkurius, Venus, Maa ja Mars kulkevat Auringon yli Ceresistä katsottuna. Merkuriuksen ylikulku on yleisin, ja se tapahtuu muutaman vuoden välein. Viimeisimmät tapahtuivat vuosina 2006 ja 2010. Vastaavat vuodet ovat Venuksella 1953 ja 2051, Maalla 1814 ja 2081 sekä Marsilla 767 ja 2684.
Synty ja kehitys
Luultavasti Ceresin kivinen ydin ja jäinen vaippa erottuivat pian kääpiöplaneetan synnyn jälkeen. Pienen kokonsa vuoksi Ceres todennäköisesti jäähtyi nopeasti. Nykyään Ceres vaikuttaa olevan geologisesti ei-aktiivinen. Sen ainoita pinnanmuotoja ovat törmäyskraatterit. Vesijään määrä lisää mahdollisuutta, että Ceresin pinnan alla on kerros nestemäistä vettä. Jos kerros on olemassa, sen uskotaan sijaitsevan kivisen ytimen ja jäisen vaipan välissä. Vuonna 2014 Ceresissä havaittiin purkautuvan vesihöyryä. Tämä saattaa johtua siitä, että Auringon lämpö muuttaa jäätä kaasuksi, mutta kyseessä voi olla myös kryovulkanismi, jolloin Ceres olisi vielä hieman geologisesti aktiivinen.
Tutkimus
thumb|240px|Konseptikuva Dawnista 1800-luvulla Cereksestä ei tiedetty vielä juuri muuta kuin sen kiertorata, ja se ettei kappaleen koko ole kovin suuri. Tarkka koko ei kuitenkaan ollut tuolloin vielä tiedossa, ja eri tähtitieteilijät esittivät hyvin erilaisia arvioita sen koosta. Syy koon arvioinnin hankaluuteen oli se, etteivät tuon ajan parhaatkaan kaukoputket pystyneet näyttämään Cerestä muuna kuin pelkkänä valopisteenä. Brittiläinen tähtitieteilijä William Herschel arvioi Cereksen läpimitan olevan vain 259 km, mikä on selvästi pienempi kuin todellinen arvo. Saksalainen tähtitieteilijä Johann Hieronymus Schröter puolestaan arvioi Cereksen läpimitaksi jopa 2 613 km. Tämä arvio oli kuitenkin huomattavasti todellista suurempi.
Dawn-luotain
Vuoden 2014 loppupuolelle mennessä Cerestä ei ollut vielä tutkittu luotaimilla, vaikka se olikin ensimmäinen löydetty asteroidivyöhykkeen kappale. NASA laukaisi Dawn-luotaimen tutkimaan Cerestä ja Vestaa syyskuussa 2007. Luotain tutki Vestaa ennen Cerestä vuosina 2011−2012. Luotain otti Cereksestä kuvia navigointitarkoituksessa lähestyessään sitä. Tammikuun 25 päivänä Dawn:in kuvien tarkkuus ylitti Hubblen tarkimpien kuvien tarkkuuden 30 prosentilla. On myös suunnitteilla, että luotaimen keräämien tietojen pohjalta Ceresin pinnalle lähetettäisiin laskeutuja. Dawn saavutti Ceresin kiertoradan 6. maaliskuuta 2015 klo 4.39 PST, eli 14.39 Suomen aikaa, kääpiöplaneetan painovoima alkoi vetämään luotainta puoleensa noin 61 000 kilometrin etäisyydeltä. Klo 5.36 PST, eli 15.36 Suomen aikaa, luotaimelta saapui tieto NASAn Jet Propulsion Laboratoryyn, että luotain on kunnossa, ja mittalaitteisto on saavuttanut kiertoradan suunnitellusti. Dawnista tuli Cerestä kiertävälle radalle asetuttuaan ensimmäinen kääpiöplaneettaa kiertoradalta tutkinut luotain. 240px|pienoiskuva|Hubble-teleskoopin vuoden 2004 Ceres-kuva.
Dawn-luotaimen ottamissa lähikuvissa kuvissa Ceres on täynnä kraattereita. Erään kraatterin keskustan lähellä näkyy outoja kirkkaita täpliä. Niiden on ajateltu olevan jäätä, suolaa tai muuta ainetta. . Kun Cereksen pinta on hyvin tumma, nämä 40% albedon omaavat täplät erottuvat selvästi. Ne saattavat olla Cereksen sisuksista purkautunutta ainetta, jossa on magnesiumsulfaattia ja kidevettä. Omituinen muodostuma on myös eräs kookas vuori, jonka korkeus on 5 km.
Asuttaminen
Cerestä on useaan otteeseen ehdotettu potentiaaliseksi asutuskohteeksi tulevaisuudessa, pääasiassa siksi, että sen suuri pinta-ala olisi hyvä kohde asteroidien kaivamiselle. Myös sen strateginen sijainti on hyvä, ja se voisikin toimia veden, hapen ja polttoaineen lähteenä asteroidivyöhykkeen taakse matkaaville aluksille.
Ceresin asuttamisen on ehdotettu olevan seuraava kohde Kuun ja Marsin asuttamisen jälkeen. Lennot Kuusta Ceresiin kuluttaisivat vähemmän energiaa kuin lennot Maasta Kuuhun.
Idaho
thumb|Snaken valuma-alue Idahossa
Idaho [ˈaɪdəhoʊ] on Yhdysvaltain luoteisosassa Kalliovuorilla sijaitseva harvaan asuttu osavaltio, joka oli hallinnollisesti territorio vuoteen 1890. Osavaltion pääkaupunki on Boise.
Nimi
Sanan ”Idaho” alkuperää ei tunneta. Alkuvuodesta 1860 Yhdysvaltain kongressi suunnitteli uuden territorion perustamista Kalliovuorten alueelle. Kongressin pöytäkirjoissa mainitaan toukokuun 10. ja 11. päivinä, että ”Idahon territorio” oli kaikkein suosituin ehdotus, ja että Idaho oli erästä intiaanikieltä ja tarkoitti ”Vuoren jalokiveä”. Viime hetkellä territorion nimeksi valittiin kuitenkin Coloradon territorio. Se perustettiin helmikuussa 1861.
Idaho-sanaa ei tiedetä käytetyn ennen vuotta 1860. Edellisenä vuonna alueelle oli saapunut suuri määrä kullankaivajia, jotka olivat mahdollisesti kuulleet sanan intiaaneilta. Kullankaivajilla ei ollut oikeutta kongressiedustukseen. Muuan George M. Willing oli silti saapunut Denveristä Washingtoniin ajamaan heidän etujaan, vaikka olikin hävinnyt vaalit. Willing väitti keksineensä koko nimen Idaho, ja että sen oli innoittanut hänen tapaamansa pikkutyttö Ida. Willingin kertomus julkaistiin vasta vuonna 1875 ja hänellä oli maine epäluotettavana tarinankertojana, joten tämänkään selityksen aitoudesta ei ole varmuutta. Ilmeisesti Willingin ehdotus Coloradon territorion nimeksi hylättiin kun paljastui, ettei Idaho ollut aito intiaaninimi. Kalliovuorten kaivosmiesten parissa nimestä tuli kuitenkin suosittu.
Runoilija Joaquin Miller käytti nimeä Idaho 1860-luvun alussa. Ainakin kerran hän kirjoitti nimen ”E-dah-hoe” ja väitti sen tarkoittavan ”valoa vuorijonon yllä”. Idahon territorio perustettiin lopulta 3. maaliskuuta 1863, vaikka kongressi olikin harkinnut myös Montanan nimeä.
Maantiede
Idaho rajoittuu pohjoisessa Kanadan puoleiseen Brittiläisen Kolumbian provinssiin. Lännessä naapureina ovat Washingtonin ja Oregonin osavaltiot, idässä Montana ja Wyoming sekä etelässä Utah ja Nevada. Länsirajana on osittain alueellisesti merkittävä Snake River -joki.
Idaho kuuluu Yhdysvaltojen vuoristoisimpiin alueisiin. Kalliovuoret hallitsee sen maisemia. Snake Riverissä sijaitseva Shoshonen vesiputous on korkeampi kuin Niagaran putoukset.
Historia
Ennen eurooppalaisten tuloa Idahon alueella asui noin 8000 intiaania, jotka kuuluivat kahteen ryhmään, shoshoneihin ja bannockeihin. Espanjalaiset tekivät tutkimusretkiä alueelle 1500-luvulta alkaen, ja tutustuttivat maan luoteisosan intiaanit hevosiin ja muihin kotieläimiin sekä uusiin viljelyskasveihin. Myöhemmin Idaho oli rajaseutua, johon muutti eri syistä vainojen kohteeksi joutuneita sekä Euroopasta että Amerikan itäosista.
1900-luvun puolivälissä Idahon syrjäisyys houkutteli maallemuuttajia ja vaihtoehtoväkeä. 1980-luvulla heitä seurasivat äärioikeistolaiset ryhmät. 1900-luvun viimeisinä vuosikymmeninä osavaltioon muutti 100 000 uutta asukasta, monet heistä Kaliforniasta ja Tyynenmeren rannikolta.
Hallinto ja politiikka
Idahon lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 35 jäsentä, alahuoneessa eli edustajainkokouksessa on 70 jäsentä. Vuonna 2013 senaatissa on 28 republikaania, 7 demokraattia, edustajainhuoneessa 57 republikaania ja 13 demokraattia.
Ylintä toimeenpanovaltaa käyttää kuvernööri. Vuodesta 2019 kuvernöörinä on ollut Brad Little.
Osavaltio on jaettu 44 piirikuntaan.
Idaho on vankkaa republikaanisen puolueen tukialuetta. Yhdysvaltojen presidentinvaaleissa se on asettunut republikaanien ehdokkaan taakse vuodesta 1952 (Dwight D. Eisenhowerin valinnasta alkaen) paitsi vuonna 1964, jolloin Idaho tuki Lyndon B. Johnsonia. 2000-luvun vaaleissa demokraattien ääniosuus on ollut noin kolmanneksen.
Talous
Idahon bruttokansantuote vuonna 2010 oli 55 miljardia dollaria. Se oli Yhdysvaltojen osavaltioista 43. tilalla.
Alueella viljellään muun muassa perunaa ja siellä on myös kaivosteollisuutta.
Vuonna 2011 suurimmat työnantajat olivat St. Lukesin terveyskonserni, Wal-Mart, Micron Technology, Idahon yliopisto ja Meridianin koulupiiri.
Liikenne
Idahon lentoasemista 21:llä oli kaupallista liikennettä vuonna 2015. Niistä kahdeksalta lähti matkaan yli sata matkustajaa. Vilkkaimmat lentoasemat olivat Boisen (1 488 000 lähtevää matkustajaa) ja Idaho Fallsin (148 000) lentoasemat.
Idahon suurimmat rautatieyhtiöt ovat rahtia kuljettavat BNSF Railway ja Union Pacific Railroad. Muita pienempiä rautatieyhtiöitä on kuusi. Amtrakin matkustajajunista Idahon halki kulkee Empire Builder.
Idahon ainoa satama on Lewistonin satama. Päästäkseen sinne Tyyneltämereltä laivojen on kuljettava yli 450 kilometriä jokia pitkin ylävirtaan. Se sijaitseekin kauempana sisämaassa kuin yksikään toinen Yhdysvaltain länsirannikon satama.
Väestö
Vuonna 2014 Idahossa oli noin 1,6 miljoonaa asukasta.
Pääkaupunki Boise on yksi kolmesta osavaltion yli sadantuhannen asukkaan kaupungista Meridianin ja Nampan ohella. Yli 50 000 asukasta on viidessä muussa kaupungissa: Idaho Falls, Caldwell, Pocatello, Coeur d’Alene ja Twin Falls.
Idahossa toimii kolme julkista yliopistoa ja joukko yksityisiä korkeakouluja ja muita oppilaitoksia.
Kulttuuri
Idahon varhaisinta kulttuuria edustivat toisaalta kaivoskylien "oopperatalot" joissa esitettiin musikaaleja ja vakavia näytelmiä, toisaalta kirkon toiminta. Myöhemmin Idahon yliopisto otti johtavan roolin musiikin, kuvataiteen, arkkitehtuurin, luovan kirjoittamisen ja teatterin saralla.
Ernest Hemingwayn vanhin poika Jack Hemingway asui Idahon Ketchumissa ja vaikutti osavaltion kalastussäädösten kehittämiseen. Hän hoiti isänsä kulttuuriperintöä ja julkaisi joitakin omaelämäkerrallisia teoksia.
Urheilu
Idahossa on yksi Yhdysvaltojen vanhimmista hiihtokeskuksista, Sun Valley. Se on perustettu vuonna 1936.
Päivi Kärkkäinen
Päivi Irmeli Kärkkäinen (o.s. Nummi, s. 30. tammikuuta 1955 Tampere) toimi Suomen Kansallisoopperan ja -baletin pääjohtajana vuosina 2007–2018. Ennen pääjohtajakauttaan hän työskenteli pitkään Yleisradiossa.
Kärkkäinen suoritti puheopin tutkinnon vuonna 1975 ja valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1979 ja logonomiksi vuonna 1980. Hän valmistui filosofian lisensiaatiksi vuonna 1985 Tampereen yliopistosta pääaineinaan suomen kieli ja tiedotusoppi. Hän jatkoi opintojaan ASLA-Fulbright-stipendiaattina Ohion valtionyliopistossa Yhdysvalloissa 1988–1989 ja täydensi opintojaan vuonna 2000 suorittamalla Helsingin kauppakorkeakoulussa JOKO-johtamiskoulutusohjelman.
Kärkkäinen työskenteli Tampereen yliopiston tuntiopettajana 1977–1978 ja amanuenssina sekä lehtorina 1978–1991. Ylellä hän toimi TV2:n freelancetoimittajana ja -juontajana 1986–1988, toimittajana 1991–1994, ohjelmistopäällikkönä 1994–2001 ja ohjelmajohtajana 2002–2006. Hän työskenteli asia- ja kulttuuriohjelmien ohjelmistopäällikönä vuosina 2006–2007. Syyskuussa 2007 Kärkkäinen nimitettiin Suomen Kansallisoopperan pääjohtajaksi Erkki Korhosen erottua tehtävästä. Hän aloitti tehtävässä joulukuussa 2007. Kärkkäinen jäi eläkkeelle keväällä 2018. Hänen seuraajansa Gita Kadambi aloitti tammikuussa 2018.
Kärkkäinen oli Suomen elokuvasäätiön hallituksen jäsen 1999–2001.
Kunnioittaen, Danny
Kunnioittaen, Danny on suomalaislaulaja Dannyn 29. lokakuuta 2021 julkaistu studioalbumi. Albumilta on julkaistu singlet ”Sinä päivänä kun kaikki rakastaa mua”, ”Liian aikuinen” sekä ”Aina ikävä jonnekin”. Albumin kappaleet ovat Janne Rintalan ja Aki Tykin kirjoittamia.
Ged
Varpushaukka eli tosinimeltään Ged on henkilöhahmo Ursula K. Le Guinin Maameren tarinat -kirjasarjassa. Ged on velho ja elää Maamerellä, joka koostuu erikokoisista saarista.
Ensimmäiset kolme kirjaa
Ensimmäisessä kirjassa Maameren velho kerrotaan Dunyn eli Varpushaukan lapsuudesta ja nuoruudesta Gont-nimisellä saarella. Hän saa 13-vuotiaana tosinimensä Ged maagi Ogionilta. Ged on ensin hiljaisen Ogionin oppipoikana, mutta Ogion lähettää kärsimättömän ja tiedonjanoisen pojan velhokouluun Rokelle. Siellä nuori ja näyttämisenhaluinen Varpushaukka taitamattomuuttaan vapauttaa pimeän hengen, geppethin eli yhden Nimettömistä voimista.
Toisessa kirjassa Atuanin holvihaudat Varpushaukka eli Ged lähtee etsimään velho Erreth-Akben Rengasta. Matkallaan hän tutustuu Atuanin Nimettömien jumalien ylipapittareen Arhaan eli Tenariin, ja yhdessä he palauttavat Renkaan Havnoriin, kuninkaiden kaupunkiin, jossa ei ole ollut kuningasta moneen vuosisataan.
Kolmannessa kirjassa, Kaukaisin ranta, arkkimaagi Ged ja prinssi Arren lähtevät tuhoamaan pahaa velho Cobia, joka on saanut taikuuden valumaan ulos elävien maailmasta tavoitellessaan ikuista elämää.
Myöhemmät kirjat
Neljäs kirja Tehanu kertoo taikavoimansa menettäneestä Gedistä ja Tenarista ja heidän ottotyttärestään, joka on lohikäärmeihminen.
Novellit
Ged esiintyy myös osassa Le Guinin novellikokoelman Kertomuksia Maamereltä novelleissa. Kertomuksia Maamereltä käsittelee kaikkea mitä kolmannen kirjan jälkeen on tapahtunut. Mukana on myös novelli Jäljittäjä. Lisäksi kirjan yhdessä tarinassa kerrotaan Gedistä niinä vuosina, joina hän oli Maameren arkkimaagi.
Övärlden
Shōbu Kirifuda
Shōbu Kirifuda on kuvitteellinen anime- ja manga-päähahmo Duel Masters -ohjelmassa.
Lähteet
Duel Masters
Trenton kirkolliskokous
thumb|left|Trenton kirkolliskokous. Katolisen kirkon yhdeksästoista ekumeeninen kirkolliskokous pidettiin vuosina 1545–1563 Trentossa, joka sijaitsee Pohjois-Italiassa. Sitä kutsutaan myös nimellä Trenton kirkolliskokous (latinaksi Concilium Tridentinum).
Paavi Paavali III:n kutsuma kokous kesti paavien Julius III, Marcellus II ja Paavali IV hallintojen ajan ja päättyi Pius IV:n paaviuden aikana. Keisarina kokouksen alkaessa oli Kaarle V ja sen päättyessä Ferdinand. Läsnä oli viisi paavin kardinaalilegaattia, kolme patriarkkaa, 33 arkkipiispaa, 235 piispaa, seitsemän apottia, seitsemän luostarijärjestön johtajaa ja 160 muuta teologia.
Kirkolliskokous kutsuttiin koolle protestanttisen reformaation vastareaktiona, ja tarkoitus oli vahvistaa katolisen kirkon oppia ja rakenteita. Protestanteille myönnettiin läsnäolo-oikeus, mutta heitä ei osallistunut kirkolliskokoukseen.
Kokous dogmatisoi eli julisti osaksi ilmoitettua, muuttumatonta totuutta ja katolilaisille pakollisiksi uskonkappaleiksi katolisen kirkon virallisen opin asioista, joissa protestantit olivat eri mieltä, muun muassa sakramenteista, vanhurskauttamisesta, Raamatun kaanonista ja kiirastulesta. Kokouksessa myös kanonisoitiin latinankielisen messun virallinen muoto ja määrättiin sillä korvattavan paikalliset muunnelmat. Kirkon oppia ei ollut aiemmin dogmatisoitu näin tarkasti.
Lisäksi kokous uudisti kirkon rakenteita ja kirkkojärjestystä sekä määräsi useita uusia käytäntöjä, jotta monien mielestä byrokratisoitunutta kirkkoa voitaisiin hallita paremmin. Nyt lakkautettiin lopullisesti muun muassa anekauppa, joka oli muuttunut pelkäksi harmin aiheeksi; sen tuotto hupeni liian moniin ahnaisiin välikäsiin: oli itse asiassa varsin tavallista, että rosvot tai jopa anekauppiaan itsensä palkkaamat vartijat ryöstivät hyvin menestyneen kauppiaan ja ohittivat moisen rikoksen varastamalla tämän aneet – jotka teoriassa antoivat kaikki pahimmatkin rikokset anteeksi. Tämän vuoksi koko anekäytäntö todettiin toivottomaksi jatkaa ja lakkautettiin. Pietarinkirkkoa rahoitettiin nyt suorilla lahjoituksilla ja vain lähialueilla – tosin tällaisia lahjoituksia vastaan sai myös synninpäästön, mutta tämä jäänne aneista hiipui nopeasti.
Futura
Futura tarkoittaa seuraavia:
Trenton kirkolliskokous
Myös kirkkokuria tiukennettiin ja jesuiitat saivat tehtäväkseen laatia kysymyksiin ja vastauksiin perustuvan katekismuksen kansaa varten.
Streetjazz
Streetjazz on nykyaikaista rytmikästä tanssia. Streetjazz pohjautuu nimensä mukaisesti jazziin ja siinä on samoja piirteitä kuin nykytanssissa, mutta se on paljon nopeampaa ja rytmikkäämpää. Nopeat askelkuviot ja hypyt ja swingit ovat omiaan streetjazzissa. Streetjazz on syntynyt kadulla, niin kuin nimestä näkee. Streetjazz on yleistymässä nuorten tanssiksi, mutta se sopii kaiken ikäisille.
Trenton kirkolliskokous
Sen sijaan Lutherin ja eräiden muiden protestanttien vaatimaa kansankielistä Raamattua ei haluttu levittää.
Futura
Katso myös
Futura liittyy myös seuraaviin:
Trenton kirkolliskokous
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Barquisimeto
Barquisimeto on kaupunki Venezuelan luoteisosassa. Vuonna 2011 siellä oli 936 065 asukasta. Vuonna 2001 siellä laskettiin 895 989 asukasta. Väestonkasvu on siis nopeaa. Barquisimeton työssäkäyntialueella asuu noin puolitoista miljoonaa ihmistä. 66 % asukkaista on mestitsejä.
Barquisimeto sijaitsee 556 metrin korkeudessa Caracasin ja Maracaibon puolivälissä, Turbiojoen varrella. Se on Laran osavaltion pääkaupunki. Kaupungissa on paljon elintarviketeollisuutta, sillä se sijaitsee lähellä hedelmien ja sokeriruo’on viljelyalueita.
HYY Ravintolat
HYY Ravintolat Oy (16. huhtikuuta 2012 saakka Oy UniCafe Ab) on osa Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan omistamaa Ylva-konsernia. HYY Ravintolat toimii opiskelija- ja henkilöstöravintoloitsijana pääkaupunkiseudulla. 31. joulukuuta 2016 yritys sulautettiin osaksi Ylva Palvelut Oy:tä.
Historia
Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan oma ravintolatoiminta alkoi vuonna 1953 Domus Academicalta. Ylioppilaskunnan oman ravintolan tarve oli selkeä ja yksinkertainen: jäsenistölle tuli tarjota hinnaltaan edullisia ja laadultaan hyviä lounaita. Tarpeeseen vastattiin aloittamalla oma ravintolatoiminta.
UniCafe-opiskelijaravintolat
Helsingin yliopiston kampukset
sekä henkilöstöravintolat (avoinna ainoastaan sopimusasiakkaille)
Brasilian Grand Prix 1983
Brasilian Grand Prix 1983 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 13. maaliskuuta 1983 Jacarepaguan radalla Brasiliassa. Kilpailun voitti Brabhamilla ajanut Nelson Piquet. Paalupaikalta startannut Keke Rosberg ajoi maaliin toisena, mutta hänet hylättiin kilpailun jälkeen.
Toivo Drockila
Toivo Armas Drockila (21. maaliskuuta 1898 Kotka – 11. joulukuuta 1960 Kotka) oli suomalainen lavastaja, joka teki elämäntyönsä Kotkan kaupunginteatterissa ja sen edeltäjissä Kotkan Työväen Teatteri, Kotkan Näyttämö ja Kotkan maakuntateatteri. Hän aloitti lavastajanuransa vuonna 1924 opiskeltuaan Turun piirustuskoulussa sekä William Lönnbergin ja Uuno Alangon johdolla. Hän sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1958.
Drockila oli Suomen Lavastustaiteilijain Liiton ja Kotkan Taidekerhon perustajajäseniä ja toimi teatterityönsä ohella työväenopiston taideopettajana ja kotkalaisten lehtien kuvataidekriitikkona.
Lentolaivue 42
Perustaminen ja talvisota
thumb|Laivueelle saapunut Blenheim-pommikone, tunnukseltaan OH-IPD (BL-137), 26. helmikuuta 1940 Jukajärven jäällä. Lentorykmentti 4:n kolmas, talvisodan alkaessa pelkästään paperilla ollut kaukotoimintalaivue perustettiin 16. tammikuuta 1940. Kapteeni Armas Eskolan komentaman kolmilentueisen laivueen miehistö siirtyi Juvalle odottamaan Englannista ostettua Blenheim-kalustoaan 23. helmikuuta. Englantilaisten lentäjien ohjaamat 12 konetta saapuivat Juvan Jukajärven jäälle auratulle lentokentälle 26. helmikuuta. Koneet olivat lyhytnokkaisia IV-sarjan koneita. Lyhyen koulutusjakson jälkeen laivue osallistui 4. maaliskuuta 1940 alkaen loppusodan ajan pommitustehtäviin torjuen venäläisten hyökkäyksiä Viipurinlahdella. Laivue ehti suorittamaan välirauhan alkamiseen mennessä 62 konekohtaista sotalentoa. Koneita laivue menetti yhden, miehistötappiot olivat kolme kuollutta ja yksi sotavankeuteen joutunut.
Välirauhan aika
Moskovan rauhan jälkeen laivue siirtyi Jukajärveltä Luonetjärven tukikohtaan, jossa koulutustoimintaa jatkettiin koko välirauhan ajan. 25. huhtikuuta 1940 seitsemän konetta miehistöineen siirtyi Porin lentokentälle kuukauden kestävälle komennukselle tehtävänään valvontalentojen lentäminen Itämerellä ja Ahvenanmaalla. Laivueen koneet suorittivat välirauhan aikana myös ilmakuvauslentoja: 13. lokakuuta ja 11. marraskuuta 1940 kuvattiin Hangon vuokra-aluetta sekä touko-kesäkuussa 1941 Karjalankannaksella olevia venäläisten lentokenttiä.
Jatkosota
Jatkosodan liikekannallepanossa kesällä 1941 laivue siirtyi Siikakankaan lentokentälle. Laivue lensi ensimmäisen sotalennon 28. kesäkuuta tiedustelemalla ja kuvaamalla yhdellä koneella tieosuudet Parikkala-Rautu ja Viipuri-Sortavala. Nämä jäivät ainoiksi Siikakankaan kentältä suoritetuiksi lennoiksi. Laivue siirrettiin 3. heinäkuuta takaisin Luonetjärvelle, tehtävänään hyökkäämään valmistautuvan kenttäarmeijan tukeminen Karjalankannaksella. Käskyn mukaisesti laivue pommitti 4. heinäkuuta yhdeksällä koneella Tyrjä-Ihala-tiellä olevia venäläisten joukkojenkuljetuksia ja panssarivaunuja, ja 8. heinäkuuta Elisenvaaran asemalla olevaa rautatiekalustoa, ensin kahdeksalla ja myöhemmin samana päivänä yhdeksällä koneella.
Kolmas lentue lakkautettiin 18. marraskuuta konepulan vuoksi. Laivueella oli vuoden päättyessä neljä kunnossa olevaa Blenheim-konetta. Laivueenkomentajaksi määrättiin 4. elokuuta 1942 majuri Olavi Lumiala
Vuoden 1943 ensimmäinen pommituslentotehtävä suoritettiin 19. helmikuuta, kun laivue osallistui koko rykmentin voimin tehtävään Sekeen asetehtaitten pommitukseen. LeLv 42:n pommitukseen osallistuneet neljä konetta saivat osumat maalialueelle. Sekehen hyökkäystä seuraavana päivänä laivueen kolmas lentue perustettiin uudelleen kalustotilanteen kohennuttua. Lentokonetehtaalta saatujen koneiden lisäksi laivue sai neljä Blenheimiä Junkers Ju 88 -kalustoon siirtyvältä LeLv 44:ltä
Laivueen nimeen liitettiin 14. helmikuuta 1944 toimintaa kuvaava etuliite, jolloin nimeksi tuli Pommituslentolaivue 42 (PLeLv 42). Samana päivänä laivueen uudeksi komentajaksi tuli majuri Kalle Kepsu.
Lapin sota
Laivue osallistui Lapin sotaan osana Lentorykmentti 4:ää, joka oli alistettuna Lentoryhmä Sarkolle, suorittaen vetäytyvien saksalaisten joukkojen pommituksia sekä tiedustelulentoja, tukeutuen Paltamon, Pudasjärven ja Kemin lentokentille. 4. joulukuuta, ilmavoimien rauhanajan organisaatioon siirryttäessä, laivueen nimeksi tuli Pommituslentolaivue 41. Laivue lensi vuodenvaihteen tienoilla vain muutamia yksittäisiä sotalentoja, ja 20. tammikuuta saadun käskyn mukaisesti se siirtyi rauhanajan tukikohtaansa Luonetjärvelle 26. tammikuuta mennessä. Laivue menetti Lapin sodassa kaksi Blenheimiä, molemmat ampui alas saksalaisten ilmatorjunta.
Lakkauttaminen
Liittoutuneiden valvontakomission kumottua syksyllä 1944 asettamansa lentokiellon, laivueen lentotoiminta jatkui Luonetjärven tukikohdassa koulutuksen muodossa Blenheim-kalustolla 1. elokuuta 1945 alkaen. Pommikonekalustosta luovuttiin 15. syyskuuta 1947 voimaan astuneen Pariisin rauhansopimuksen mukaisesti, ja vuoden mittaisen siirtymäajan jälkeen laivueen uudeksi kalustoksi määrättiin 15. syyskuuta 1948 Messerschmitt Bf 109 -koneet. Ensimmäiset MT-koneet saapuivat laivueelle lokakuun 1948 aikana. Messerschmitt-kaluston käyttöiän lähetessä loppuaan laivue lakkautettiin Ilmavoimien uudelleenjärjestelyn yhteydessä 1. joulukuuta 1952. Laivueen talvisodan aikaisen toiminnan muistoksi Juvan kunnantalon pihalla olevaan siirtolohkareeseen kiinnitetty muistolaatta paljastettiin 5. heinäkuuta 1992.
Mökkitie Records
Mökkitie Records  on vuonna 2012 Arttu Wiskarin, Olli Saksan ja Janne Rintalan perustama suomalainen levy-yhtiö. Yhtiön nimi tulee Wiskarin samannimisestä kappaleesta. Olli Saksa on yhtiön toimitusjohtaja.
Tammikuussa 2023 Mökkitie Records ja kuopiolainen RPS Brewing Company lanseerasivat oluen nimeltä Mökkitie Lager.
Illintsi
Illintsi on kaupunki Ukrainan Vinnytsjan alueen Vinnytsjan piirissä. Illintsi sijaitsee Etelä-Bugin sivuhaaran Sobin varrella, 57 kilometriä aluekeskus Ternopilistä itäkaakkoon.
Tammikuun keskilämpötila on -6,2 ja heinäkuun +18,8 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä 507 millimetriä. Kaupungin lähistöllä sijaitsee Euroopan suurimpiin lukeutuva, halkaisijaltaan noin 8,5 kilometrin levyinen meteoriittikraateri (Illintsin kraateri).
Arkeologisissa kaivauksissa seudulta on löydetty muun muassa rautasulattojen jäänteitä viidenneltä vuosisadalta. Paikkakunta mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1448 nimellä Vilen. 1700-luvun loppua kohti tultaessa paikkakunta, josta käytettiin myös muita nimiä (Lyntsi, Lintsi), kuului Puola-Liettuan Bratslavin voivodikuntaan ja oli Sanguszkon magnaattisuvun omistuksessa. Puolan toisen jaon (1793) jälkeen alueen hallinta siirtyi Venäjän keisarikunnalle, jossa seutu kuului Kiovan kuvernementtiiin. Kaupunkityyppisen taajaman aseman Illintsi sai 1925, ja kaupungiksi se tuli 1987.
Illintsi oli Illintsin piirin hallinnollinen keskus vuosina 1923–1962 ja 1965–2020. Kesällä 2020 Ukrainan aluehallinnon uudistuksessa Illintsi ja sen mukaan nimetty piiri liitettiin osaksi Vinnytsjan piiriä.
Kaupungin arkkitehtonisiin kohteisiin lukeutuvat muun muassa synagooga (nyttemmin kalustemyymälä, 1600-luvulta), Jumaläidin kirkko (1793), Kolminaisuuden kirkko (1902) ja Pyhän ylösnousemuksen katedraali (1897).
Akropolis (Ateena)
Ateenan Akropolis on Ateenassa Kreikassa sijaitseva akropolis eli linnavuori. Se on tunnetuin antiikin Kreikan linnavuorista, ja usein pelkällä Akropolis-nimellä viitataan juuri Ateenassa sijaitsevaan linnoitukseen, vaikka akropoliita sijaitsee useissa muissakin Kreikan kaupungeissa.
Akropolis oli jo varhain Ateenan asutuksen keskus. Antiikin aikana siitä tuli kaupungin uskonnollinen keskus ja ennen kaikkea Athenen kulttipaikka. Akropolista pidetään koko antiikin kreikkalaisen hengen, taiteen ja arkkitehtuurin voimannäyttönä ja symbolina ja varsinkin klassisen kauden Ateenan voiman ja vaurauden ilmentymänä. Kukkulaan liittyvät niin Ateenan varhaisimmat kultit ja myytit kuin suurimmat uskonnolliset juhlatkin. Akropolis tunnetaan erityisesti suuresta Parthenonin temppelistä, Erekhtheionista sekä Propylaia-porttirakennuksesta. Nykyisin Akropolis on Ateenan ja koko Kreikan tunnetuin ja vierailluin nähtävyys. Linnavuoren arkeologinen alue on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1987. Akropoliin löydöksiä esittelee kukkulan läheisyydessä sijaitseva Akropolis-museo.
Maantiede
thumb|left|240px|Akropolis [[Areiopagilta nähtynä.]]
Akropolis sijaitsee Attikan tasangon keskellä antiikin aikaisen ja nykyisen Ateenan kaupungin keskustassa. Kukkula kohoaa noin 90 metriä ympäröivää tasankoa korkeammalle ja noin 156 metrin korkeuteen merenpinnasta, ja se hallitsee edelleen kaupungin maisemia. Kukkulan länsipuolella sijaitsee matalampi Areiopagin kukkula ja luoteispuolella Agoran alue. Antiikin Ateenan alakaupunki sijaitsi kukkulan ympärillä erityisesti sen pohjois- ja itäpuolella. Pohjoispuolella sijaitsee nykyisin Monastirákin kaupunginosa, itä- ja koillispuolella Plákan vanha kaupunki. Akropoliin ympäristö muodostaa nykyisin siitä nimensä saaneen Akrópolin kaupunginosan, jossa on muun muassa Akrópolin metroasema.
Akropolis muodostaa luonnonlinnoituksen, jossa on jyrkät seinämät ja sisäänkäynti ainoastaan länsipäästä. Kukkulan luoteis- ja etelärinteillä sijaitsi antiikin aikana lähteitä (mm. niin kutsuttu Mykeneläinen lähde), joiden ansiosta kukkula oli oivallinen linnoituksen paikka, sillä se kykeni näin kestämään pitkääkin piiritystä.
Antiikin aikana Akropolis oli puutarhamainen paikka istutuksineen, suurine rakennuksineen ja patsaineen. Nykyisin kukkula on lähes puuton ja auringon paahtama. Kukkulan ympärillä erityisesti sen pohjois-, länsi- ja eteläpuolella on puistoalue. Akropolis muodostaa yhdessä sen etelärinteen arkeologisen alueen sekä Agoran alueen kanssa yhtenäisen arkeologisen nähtävyyden ja autoliikenteeltä rauhoitetun jalankulkualueen.
Esihistoria ja antiikki
Ateenan asutus syntyi alun perin Akropoliille ja sen välittömään ympäristöön. Akropoliin paikka on ollut asuttu viimeistään neoliittisella kivikaudella noin 4000 eaa. Linnoituksena sitä on käytetty viimeistään mykeneläisellä pronssikaudella 1000-luvulla eaa., jolloin se toimi mykeneläisen Ateenan kuningaskunnan keskuksena. Siellä oletetaan sijainneen Ateenan kuninkaiden palatsi. 1200-luvulla eaa. kukkula suojattiin vahvalla Pelasgimuuriksi (Pelasgikon) kutsutulla muurilla, josta on säilynyt joitakin osia varsinkin kukkulan lounaisosassa. Sen lisäksi kukkulalta on löydetty vähäisiä muita mykeneläisen ajan rakennusten osia. Kukkulan muut varhaisemmat jäänteet ajoittuvat geometriselle kaudelle.
thumb|left|240px|Rekonstruktiopiirros Akropoliista antiikin aikana. thumb|left|240px|Maalaus Akropoliista antiikin aikana. Leo von Klenze, 1846. Mykeneläiselle ajalle sijoittuvassa kreikkalaisessa mytologiassa Akropolis oli paikka, jossa Athene ja Poseidon kilpailivat kaupungin omistuksesta. Poseidon loi paikalle suolavesilähteen. Athene voitti kilvan luotuaan kaupunkilaisia enemmän miellyttäneen oliivipuun. Akropoliihin liittyvät myös muun muassa kertomukset Kekropsista, tämän tyttäristä Aglauroksesta, Hersestä ja Pandrosoksesta, sekä Erikhthonioksesta ja Erekhtheuksesta. Antiikin ajalla monet myytit yhdistettiin ennen kaikkea Erekhtheionin temppelin paikkaan.
Viimeistään arkaaisella kaudella 700-luvulla eaa. Akropoliista tuli pyhä paikka ja Ateenan uskonnollisen elämän keskuksia. Tuolloin paikalle perustettiin kaupunkia suojelevan Athene Poliaan kultti, sekä rakennettiin tämän varhaisin temppeli, joka sijaitsi myöhemmän Athene Poliaan temppelin paikalla. Hekatompedon-temppeli eli varhaisin myöhemmän Parthenonin paikalla ollut Athenen temppeli rakennettiin noin 570–566 eaa. Laajemmin Akropolista alettiin rakentaa tyranni Peisistratoksen toimeksiannosta. Tuolloin rakennettiin muun muassa varhaisempi Propylon eli porttirakennus sekä ensimmäinen myöhemmän Athene Niken temppelin paikalla ollut jumalattaren pyhäkkö. Peisistratoksen aikana perustettiin myös Ateenan merkittävin uskonnollinen juhla Panathenaia, jonka eräänä keskuksena kukkula toimi. Athene Poliaan temppeli rakennettiin noin 529-520 eaa.
Hekatompedon-temppeli purettiin ateenalaisten voitettua persialaiset Marathonin taistelussa vuonna 490 eaa., jolloin paikalle alettiin rakentaa uutta ja suurempaa Athenen temppeliä eli niin kutsuttua Vanhaa Parthenonia tai Esi-Parthenonia. Tämä keskeneräinen temppeli kuitenkin tuhoutui persialaisten hyökkäyksessä vuonna 480 eaa. Akropoliin muiden pyhäköiden ohella.
Persialaissotien jälkeen Akropoliin linnoitusta vahvistettiin pohjoislaidan niin kutsutulla Themistokleen rakennuttamalla muurilla ja etelälaidan Kimonin muurilla. Nämä muodostavat pääosan nykyisinkin näkyvistä muureista. Linnoittamisessa käytettiin linnavuoren tuhoutuneiden temppelien osia. Uuden Athenen temppelin eli nykyisen Parthenonin rakentaminen alkoi vasta Perikleen kaudella vuonna 447 eaa., kun Deloksen meriliiton rahavarat oli siirretty Delokselta Akropoliille ja kukkulasta tuli liiton keskus. Parthenon valmistui vuonna 438 eaa. Kokonaisuudessaan suuri Akropoliin rakennusprojekti kesti koko 400-luvun eaa. jälkimmäisen puoliskon, ja siihen kuuluivat Parthenonin ohella myös uusi suurempi Propylaia (437–432 eaa.), Athene Niken temppeli (435–420 eaa.) sekä Erekhtheion (421–406 eaa.). Samaa aikakautta pidetään myös koko Ateenan kulta-aikana. Mukana rakennustöissä olivat muun muassa kuvanveistäjä Feidias sekä arkkitehdit Iktinos, Kallikrates ja Mnesikles.
Peloponnesolaissodan jälkeen vuodesta 404 eaa. Akropoliille ei enää rakennettu uusia merkittäviä rakennuksia antiikin ajalla. Näin linnavuori oli saanut jotakuinkin nykyisen muotonsa. Roomalaisella ajalla vuonna 27 eaa. Parthenonin itäpuolelle rakennettiin pieni Rooman ja Augustuksen temppeli. Myös Erekhtheion kunnostettiin. Vaikka muita kreikkalaisia temppeleitä ryöstettiin tuona aikana, Parthenon säilytti arvostuksensa ja koskemattomuutensa. Herulien hyökkäyksen jälkeen 200-luvulla jaa. Akropoliin linnoitusta vahvistettiin jälleen. Länsipäähän rakennettiin myös kaksi uutta porttia.
Myöhempi historia ja kaivaukset
thumb|240px|Parthenonin rauniot ja moskeija. Johann Jakob Wolfensberger, 1832–1835. thumb|240px|Akropolis noin 1858–1860.
500-luvulla Akropoliin temppelit muutettiin kirkoiksi. Seurauksena temppelien arkkitehtuuri kärsi vaurioita, mutta toisaalta ne säilyivät käytössä ja välttyivät täydelliseltä hävitykseltä. Akropolis toimi myös keskiaikaisen, bysanttilaisen Ateenan linnoituksena. Bysanttilaisella ajalla Parthenon toimi kaupungin katedraalina ja Propylaia piispan asuntona. Frankkivallan aikana 1204–1456 linnavuorta linnoitettiin uudelleen, ja sinne rakennettiin muun muassa niin kutsuttu Frankkien torni. Propylaia toimi frankkihallitsijan asuntona. Osmanivallan aikana 1456–1822 Parthenon oli käytössä moskeijana ja Propylaia turkkilaisen varuskunnan päämajana.
Venetsialaiset piirittivät Akropolista vuonna 1687 Francesco Morosinin johdolla. 26. syyskuuta venetsialaisten tykistö ampui Parthenonia ja aiheutti sille suurta tuhoa, sillä se toimi turkkilaisten ammusvarastona ja siellä tapahtui räjähdys. Vuosina 1801–1806 Lordi Elgin irrotti rakennusten merkittävimmät koristeosat, mukaan lukien keskeisimmät Parthenonin marmorit, ja vei ne Britanniaan. Akropolis säilyi asuttuna aina turkkilaisvallan loppuun 1800-luvun alkupuolelle saakka. Akropoliin turkkilaiset antautuivat itsenäisen Kreikan joukoille vuonna 1822.
Kreikan itsenäistymisen jälkeen Akropolis muutettiin arkeologiseksi kohteeksi. Sen arkeologiset tutkimukset alkoivat pienimuotoisina vuosina 1835 ja 1837. Samoihin aikoihin vuonna 1833 Karl Friedrich Schinkel laati esityksen Kreikan ensimmäiselle kuninkaalle Otto I:lle rakennetun kuninkaallisen palatsin sijoittamisesta Akropoliille muinaismuistojen yhteyteen. Suunnitelmasta luovuttiin, ja palatsi, myöhempi Kreikan parlamenttitalo, rakennettiin kukkulan itäpuolelle.
Akropoliin järjestelmälliset arkeologiset kaivaukset suoritti Ateenan arkeologinen seura vuosina 1885–1890. Jo kaivauksia ennen sekä niiden aikana keskiaikaiset ja turkkilaisaikaiset rakennukset purettiin ja kukkula palautettiin rakennusten osalta mahdollisimman lähelle antiikin aikaista asua. Esimerkiksi Frankkien torni purettiin vuonna 1874. Akropoliin rakennusten laajamittainen kunnostusohjelma alkoi vuonna 1975. Työ jatkuu edelleen.
Akropolis liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1987. Sen ympäristöä kohennettiin arkeologisena nähtävyytenä Ateenan vuoden 2004 olympialaisten alla.
Yleiskuva
Akropoliin sisäänkäynnissä sijaitsee massiivinen porttirakennus nimeltä Propylaia. Ylhäällä kukkulalla sijaitsi useita temppeleitä sekä pienempiä pyhäkköjä. Kukkulan etelälaita oli omistettu kaupungin suojelusjumalattarella Athenelle tämän eri ominaisuuksissa ja epiteeteissä, kuten Polias (Kaupungin suojelija), Promakhos (Esitaistelija), Parthenos (Neitsyt), Nike (Voitto) ja Ergane (käsitöiden suojelija). Kukkulan lukuisista Athenen temppeleistä ovat jäljellä Akropoliin etelälaidan keskellä sijaitseva Parthenonin temppeli sekä heti sisäänkäynnin eteläpuolella oleva pieni Athene Niken temppeli.
Muut alueet kukkulasta oli omistettu muille olympolaisille jumalille, kuten Artemis, Poseidon ja Zeus, sekä Ateenan vanhimmille kulteille, jotka liittyivät Ateenan myyttisiin ensimmäisiin kuninkaisiin ja näiden sukuihin. Parhaiten on säilynyt Erekhtheionina tunnettu Athene Poliaan ja Poseidon-Erekhtheuksen temppeli, joka sijaitsee kukkulan pohjoislaidan keskellä itään sisäänkäynnistä. Pyhäkköjen lisäksi kukkulalla oli erilaisiin kulttitoimintoihin liittyneitä rakennuksia, kuten Arrheforeion ja Khalkotheke.
Kukkulan rinteessä oli joukko pyhinä pidettyjä luolia, muun muassa Ateenan Panin kultin keskus Panin luola sekä Aglaurokselle omistettu Aglaureion. Rinteessä oli myös ainakin kaksi Afroditelle omistettua kulttipaikkaa, toinen pohjois- ja toinen lounaisrinteellä. Kukkulan kaakkoisrinteessä olivat puolestaan Dionysoksen ja Asklepioksen kulttipaikat. Dionysoksen pyhäkön yhteydessä toimi Dionysoksen teatteri. Koillisrinteeseen rakennettiin roomalaisella ajalla Herodes Atticuksen odeion. Rinteellä sijainneille kohteille pääsi kukkulaa kiertäneen Peripatos-tien välityksellä. Sen pituus oli noin 1 100 metriä.
[[Tiedosto:Plan Acropolis of Athens colored.svg|thumb|right|460px|Kaavakuva Akropoliin alueesta. Eri aikakausien rakennukset on merkitty seuraavasti: Alueen merkittävimmät kohteet ovat (numerot viittaavat kaavakuvaan):
Linnavuoren temppelit ja pyhäköt
Parthenon thumb|240px|[[Parthenon.]]
Parthenon oli Athenen päätemppeli Akropoliilla. Se oli omistettu Neitsyt Athenelle (Athene Parthenos) ja sijaitsi linnavuoren etelälaidalla. Temppeli rakennettiin vuosina 447–438 eaa., jolloin se seurasi paikalla olleita varhaisempia Athenen temppeleitä Hekatompedon-temppeliä ja Vanhaa Parthenonia. Temppeli edustaa doorilaista tyyliä. Se on kaksoisperipteraalitemppeli, jonka julkisivussa on 8 x 17 pylvästä. Temppelissä on naos eli cella, pronaos ja opisthodomos. Sekä pronaoksen että opisthodomoksen edessä on kuusi pienempää pylvästä.
Keskiajalla Parthenonia käytettiin kirkkona, turkkilaisvallan aikana moskeijana. Temppeli säilyi suhteellisen hyvässä kunnossa vuoteen 1687, jolloin se kärsi suuria tuhoja venetsialaisten tykkitulessa. Temppeli on kunnostettu vuosina 1896–1900, 1922–1933 sekä edelleen vuodesta 1975 eteenpäin. Kunnostustöissä muun muassa suuri osa pylväiköstä on korjattu.
Athene Poliaan temppeli ja alttari
Athene Poliaalle eli kaupunkia suojelevalle Athenelle omistettu temppeli oli Akropoliin vanha Athenen temppeli. Se sijaitsi myöhemmän Erekhtheionin eteläpuolella, samalla paikalla kuin linnavuoren kaikkein varhaisin Athenelle omistettu temppeli. Temppeli rakennettiin arkaaisella kaudella noin 529–520 eaa. ja tuhoutui persialaissodissa vuonna 480 eaa.
Erekhtheion alt=|pienoiskuva|240x240px|[[Erekhtheion.]] Erekhtheion sijaitsi kukkulan pohjoisosassa. Se oli omistettu Athene Poliaalle sekä Poseidonille ja Erekhtheukselle. Samalla se sisälsi monia Akropoliin vanhimmista kulttipaikoista ja se oli mahdollisesti rakennettu mykeneläisen Ateenan kuninkaanpalatsin paikalle. Erekhtheion edustaa joonialaista tyyliä ja se tunnetaan ennen kaikkea karyatidipylväiköstään. Temppeli rakennettiin noin 421–406 eaa.
Pandroseion
Pandroseion oli Erekhtheionin yhteydessä heti sen länsipuolella sijainnut Pandrosoksen kulttipaikka. Se rakennettiin Erekhtheionin rakentamisen yhteydessä noin 420 eaa. todennäköisesti vanhemmalle kulttipaikalle.
Athene Niken temppeli alt=|pienoiskuva|240x240px|[[Athene Niken temppeli.]] Athene Niken eli Voiton temppeli sijaitsi Akropoliin lounaiskulmassa Propylaian eteläpuolella. Se edusti joonialaista tyyliä ja oli Akropoliin ensimmäinen puhtaasti joonialainen rakennus. Temppeli valmistui varhaisemmalle kulttipaikalle noin vuonna 420 eaa.
Athene Erganelle eli käsitöitä suojelevalle Athenelle omistettu pieni pyhäkkö tai temppeli sijaitsi oletettavasti jossakin Parthenonin länsipuolella. Sitä ei kuitenkaan ole löydetty.
Artemis Brauronian pyhäkkö
Pandionin pyhäkkö
Pandionin pyhäkkö oli omistettu paikalliselle heerokselle, Pandionille. Se oli aitauksella ympäröity ulkoilmapyhäkkö. Pyhäkkö oli rakennettu noin 450 eaa. Nykyisin pyhäkön paikalla sijaitsee vanha Akropolis-museon rakennus.
Zeus Polieukselle omistettu pyhäkkö sijaitsi kukkulan itäosassa sen korkeimmalla kohdalla. Myös se oli aitauksella ympäröity ulkoilmapyhäkkö. Pyhäkkö oli rakennettu noin 500 eaa.
Rooman ja Augustuksen temppeli
Romalle eli Rooman kaupungin henkilöitymälle sekä keisari Augustukselle omistettu temppeli rakennettiin roomalaisella ajalla vuonna 27 eaa. Se oli pieni pyörötemppeli, jossa joonialaiset pylväät, ja sijaitsi todennäköisesti Parthenonin itäpuolella.
Linnavuoren muut rakennelmat
Propylaia ja Beulén portti thumb|right|240px|[[Propylaia.]]
Propylaia oli Akropoliin suuri porttirakennus ja sijaitsi kukkulan länsipäässä sen ainoan luonnollisen sisäänkäynnin kohdalla. Se rakennettiin osana Perikleen rakennusohjelmaa vuosina 437-432 eaa. Pylväikkö yhdisteli doorilaista ja joonialaista tyyliä. 200-luvulla jaa. Propylaian eteen rakennettiin uusi linnoitusmuuri, jossa oli niin kutsuttu Beulén portti.
Athene Promakhoksen patsas
Athene Promakhoksen eli Esitaistelijan patsas sijaitsi Akropoliin länsipäässä heti Propylaian jälkeen. Suurikokoinen patsas oli tehty pronssista ja näkyi kauas merelle. Patsaan veisti Feidias noin 475–450 eaa.
Arrheforeion
Arrheforeion sijaitsi Akropoliin pohjoislaidalla. Se rakennettiin 400-luvun lopulla eaa. Rakennuksessa asuivat arrheforoi eli kaksi kulttitehtäviä suorittanutta tyttöä. Sen vierestä johti salaiset portaat alas Akropoliin pohjoisrinteen pyhäköille.
Khalkotheke
Khalkotheke sijaitsi Akropoliin etelälaidalla Artemis Brauronian pyhäkön vieressä. Se rakennettiin noin vuonna 450 eaa. ja sai nimensä siitä, että siellä säilytettiin Akropoliille lahjoitettuja pronssisia ja muista metalleista tehtyjä votiivilahjoja.
Agrippan muistomerkki
Agrippan muistomerkki sijaitsi Propylaian edustalla. Se sai nykyisen nimensä siitä, että se omistettiin roomalaisella ajalla Marcus Agrippalle. Alun perin se oli kuitenkin Eumenes II:n hellenistisellä kaudella vuonna 178 eaa. pystyttämä, ja sen huipulla oli hevosvaljakkoa esittänyt veistos. Nykyisin ainoastaan muistomerkin pylväs on jäljellä.
Etelärinteen rakennukset
Nykyisin Akropoliin arkeologiseen alueeseen kuuluvat myös linnavuoren etelärinteen kohteet.
Dionysoksen teatteri thumb|right|240px|[[Dionysoksen teatteri.]]
Dionysos Eleuthereukselle omistettu teatteri sijaitsi Akropoliin etelärinteessä. Se rakennettiin alun perin pääosin puisena 500-luvulla eaa. ja uusittiin kivestä rakennetuksi vuonna 342 eaa. Siinä oli puolikaarenmuotoinen rinteeseen rakennettu katsomo, johon mahtui laajimmassa vaiheessa noin 17 000 katsojaa. Teatterirakennus oli antiikin kreikkalaisen teatterin synnynpaikka, ja siellä esitettiin monien merkittävien kreikkalaisten tragedioiden ja komedioiden ensiesitykset. Teatterin lähellä oli Dionysia-juhlien näytelmäkilpailuvoittoja juhlistaneita muistomerkkejä, kuten Thrasylloksen muistomerkki ja Nikiaan muistomerkki.
Dionysos Eleuthereuksen pyhäkkö
Dionysos Eleuthereuksen pyhäkkö sijaitsi teatterin vieressä sen eteläpuolella. Pyhäkköön kuului vanha Dionysoksen temppeli, joka oli rakennettu 500-luvulla eaa. yhdessä ensimmäisen teatterin kanssa, sekä uudempi Dionysoksen temppeli ja stoa eli pylväshalli, jotka rakennettiin 300-luvulla eaa. teatterin uusimisen yhteydessä.
Perikleen odeion
Perikleen 400-luvulla eaa. rakennuttama odeion eli musiikkiteatteri sijaitsi heti Dionysoksen teatterin itäpuolella.
Asklepieion thumb|240px|[[Asklepieion (Ateena)|Asklepieion.]]
Asklepieion eli lääkinnän jumalan Asklepioksen pyhäkkö sijaitsi Akropoliin etelärinteessä teatterin länsipuolella.
Eumeneen stoa