cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Radio Télévision Guinéenne
Televisio-ohjelmia on kaksi. Ykköskanava RTG Koloma kattaa analogisilla lähettimillään noin 40 prosenttia maan pinta-alasta. Sen ohjelmia välitetään myös satelliitilla ja pääkaupungissa digitaalisesti. Vanhassa Boulbinetin radiotalossa toimiva kakkoskanava RTG2 kattaa lähetyksillään Conakryn ja sen lähialueen. Television rahoitus on riittämätöntä, laitteisto vanhentunutta ja kulunutta ja henkilöstö huonosti koulutettua ja motivoitunutta, minkä johdosta myös ohjelmat ovat tasoltaan vaatimattomia. Tärkeimmän ohjelmanumeron muodostavat virallisena tiedotuskanavana toimivat uutislähetykset.
Vuodesta 2006 lähtien maahan on perustettu lukuisia kaupallisia radioasemia ja yhteisöradiota sekä muutamia yksityisiä televisioasemia. Lisäksi välitetään ulkomaisten yleisradioyhtiöiden lähetyksiä.
Johannes Peltonen
Johannes Victor (J. V. ) Peltonen (4. syyskuuta 1868 Vesilahti – 25. helmikuuta 1941 Vesilahti) oli suomalainen oikeusneuvos, tilanomistaja ja kokoomuksen kansanedustaja 1920-luvulla.
Peltosen vanhemmat olivat tilanomistaja Johan August Peltonen ja Emma Susanna Hietaniemi. Hän pääsi ylioppilaaksi 1887 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1889 sekä lakitieteen kandidaatin tutkinnon 1893. Peltonen sai varatuomarin arvon 1895.
Peltonen oli senaatin oikeustoimiston ja talousosaston ylimääräisenä kopistina 1896–1902, senaatin oikeusosaston kanslistina 1902–1904 ja Viipurin hovioikeuden asessorina 1904–1906. Hän hoiti tuomarin tehtäviä Loimaan, Jämsän, Tammelan ja Jääsken tuomiokunnissa vuosina 1906–1909 ja oli senaatin oikeusosaston jäsenenä 1909–1912 sekä 1917–1918.
Vuosina 1912–1917 Peltonen toimi asianajajana Tampereella ja hän oli korkeimman oikeuden jäsenenä (oikeusneuvoksena) 1918–1919. Vuodesta 1916 aina kuolemaansa saakka 1941 Peltonen hoiti omistamaansa Palhon kartanoa Vesilahdella. Hänellä oli myös veljiensä kanssa maatila Nurmijärvellä.
Peltonen oli kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1922–1927 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli eduskunnan perustuslakivaliokunnan puheenjohtajana 1926. Peltonen oli mukana kunnallispolitiikassa Vesilahden kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja hän oli myös jäsenenä kirkolliskokouksessa.
Johannes Peltosen veli oli teologian tohtori, kirkkoherra ja professori August Fridolf Peltonen.
Vuokki
Vuokki on alue Suomussalmella, Alue on saanut nimensä Vuokkijärven mukaan. Vuokki koostuu suurista erämaa-alueista, joiden lävitse kulkee Suomussalmen ja Kuhmon välinen Runon ja rajan tie. Vuokki jakautuu Yli-Vuokkiin ja Ala-Vuokkiin, joista jälkimmäinen sijaitsee talvisodasta tunnetun Raatteen tien läheisyydessä.
Sana "vuokki" tulee saamen kielestä, jonka vaikutus Kainuussa ja Koillismaalla on ollut aiemmin huomattava.
Maarit Tastula
Anne Maarit Katarina Tastula (s. 24. joulukuuta 1961 Kaarlela) on suomalainen toimittaja, joka on tehnyt urallaan lukuisia televisio-ohjelmia. Hän on voittanut muun muassa useita Telvis- ja Venla-palkintoja.
Ennen televisiotöitä Tastula työskenteli Aamulehden kulttuuritoimituksessa. Vuonna 1988 hän sai vakinaisen paikan Ajankohtaisesta kakkosesta. Tastula tunnetaan erityisesti haastatteluohjelmista Yhdenillan pysäkki (1993–1996), Punainen lanka (1999–2008), Seitsemäs taivas (2009–2013) ja Avec Tastula. Hänen aiempia ohjelmasarjojaan ovat olleet Pikku Jättiläinen, Yölento ja vaihtelevien juontajien vetämä ryhmäkeskusteluohjelma Lauantaisauna. Vuoden 2018 alussa alkoi keskusteluohjelma Flinkkilä & Tastula, jossa Anne Flinkkilä ja Maarit Tastula kohtasivat vuoroviikoin vieraita ja keskustelivat heidän kanssa yhteiskunnallisista aiheista. Tastula jätti ohjelman syksyllä 2020.
Tastula asuu Tampereella. Hänellä on vuonna 2002 syntyneet kaksoset.
Hotel Adlon
thumb|300px|Hotel Adlon Berliinissä. Hotel Adlon on yksi Saksan tunnetuimmista hotelleista. Se sijaitsee Berliinissä, Unter den Lindenin varrella ja Pariser Platzin laidalla lähellä Brandenburgin porttia. Hotelli kuuluu nykyisin Kempinski-hotelliketjuun.
Historia
Ensimmäinen Hotel Adlon rakennettiin vuonna 1907 Karl Friedrich Schinkelin suunnitteleman Palais Redernin paikalle. Hotellin rakennutti Lorenz Adlon, berliiniläinen viinikauppias ja ravintoloitsija. Hotel Adlon oli maailmansotien välisenä aikana Euroopan tunnetuimpia hotelleja. Siellä vieraili lukuisia kuuluisuuksia, kuten Louise Brooks, Charlie Chaplin, Herbert Hoover ja Marlene Dietrich.
Hotelli jatkoi toimintaansa läpi toisen maailmansodan, vaikkakin osa siitä muutettiin sotakenttäsairaalaksi Berliinin taistelun viimeisten päivien aikana. Hotelli selviytyi sodan ilmapommituksista ilman suuria vaurioita. Vuoden 1945 toukokuun 2. päivänä rakennuksen viinikellarista alkunsa saanut tulipalo tuhosi kuitenkin hotellin päärakennuksen täysin.
Sodan jälkeen Saksan demokraattinen tasavalta avasi hotellin jäljelle jääneen siipirakennuksen nimellä Hotel Adlon. Entisen hotellin Itä-Berliinin ja Länsi-Berliinin välille jäänyt, Pariser Platzin laidalla ollut päärakennus tuhottiin muiden aukiota reunustavien rakennusten tavoin.
Vuonna 1964 hotellirakennusta julkisivuineen kunnostettiin ja uudistettiin. Hotelli kuitenkin suljettiin 1970-luvulla ja lopulta purettiin vuonna 1984. Saksan jälleenyhdistyttyä hotellin kiinteistön osti länsisaksalainen investointiyhtiö. Paikalle rakennettiin alkuperäistä hotellirakennusta muistuttava uusi rakennus. Sen avajaiset pidettiin 23. elokuuta vuonna 1997 Saksan liittotasavallan presidentin Roman Herzogin johdolla.
Aiheesta muualla
52.51583°N, 13.38056°W
Tomas Söderlund
Tomas Gabriel Söderlund (s. 14. toukokuuta 1989 Karjaa) on suomalainen kuulantyöntäjä, joka edustaa IF Raseborgia. Häntä valmentaa entinen maajoukkuetyöntäjä Conny Karlsson.
Söderlund voitti aikuisten Suomen mestaruuden 2011 ja 2012 sekä sai hopeaa 2013, 2014, 2015 ja 2017 ja pronssia 2016, 2018 ja 2019. Sisäratojen Suomen mestaruuden hän voitti vuosina 2011, 2012 ja 2013 sekä sai hopeaa 2015 ja pronssia 2016, 2018, 2019 ja 2020. Kyröskosken kuulakarnevaalit Söderlund voitti vuosina 2011 ja 2012.
Söderlund sijoittui 12:nneksi Ostravan alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2011.
Söderlund työnsi ulkoratojen ennätyksensä 19,05 m kotipaikkakunnallaan, Raaseporin Karjaalla 7. kesäkuuta 2015. Hallissa hän on työntänyt parhaimmillaan 19,12 m Helsingissä 27. tammikuuta 2013. Helsingin-kilpailussaan Söderlund työnsi jokaisen mitatun työntönsä yli entisen ennätyksensä. Hänen tuloksensa oli pisin suomalaistyöntö viiteen vuoteen.
Keltavatsamurmeli
Keltavatsamurmeli (Marmota flaviventris) on murmeleiden sukuun kuuluva oravalaji. Sitä tavataan läntisessä Pohjois-Amerikassa Kanadan eteläosista Yhdysvaltain eteläosiin. Se on keskikokoinen jyrsijä ja pituudeltaan 47–70 senttimetriä. Sen asuinalueet ovat yleensä lämpimiä ja kuivia ja sijaitsevat noin 2 000 metrin korkeudella vuoristoissa. Lajin yksilöt elävät sekä yksin että yhteisöissä, ja ne viettävät suuren osan elämästään talvihorroksessa.
Ulkonäkö ja koko
Keltavatsamurmelit ovat pieniä tai keskikokoisia jyrsijöitä. Koiraat ovat 3–5,2 kilon painoisia ja 49–70 senttimetrin pituisia. Naaraat ovat hieman pienempiä, ja niiden paino on 1,6–4 kiloa ja pituus 47–67 senttimetriä. Myös kuivilla alankoalueilla elävät yksilöt ovat yleensä pienempiä kuin keskikosteilla vuoristoseuduilla elävät lajitoverit. Hännän pituus on 13–22 senttimetriä. Keltavatsamurmelin vartalo on tukeva ja pää lyhyt ja leveä. Korvat ovat pienet ja karvaiset.
Lajin aluskarva on pehmeää, tiheää ja villaista selän ja kylkien puolella. Karkeamman ja pidemmän peitinkarvan kärjet ovat vaaleat ja varret tummemmat. Lajin turkki on yleisväriltään kellanruskea, mutta kaulan sivuilla on kellertäviä täpliä ja silmien välissä valkoisia pilkkuja. Vatsa on keltainen tai oranssinruskehtava ja jalat ovat pähkinänruskeat tai tummanruskeat.
Levinneisyys ja elinympäristö
Keltavatsamurmelia elää Pohjois-Amerikan länsiosissa. Sen levinneisyysalue ulottuu Kanadasta Brittiläisen Kolumbian kaakkois- ja Albertan eteläosista Yhdysvaltojen eteläosiin. Yhdysvalloissa etelärajana ovat Sierra Nevada ja White Mountains eteläisessä Kaliforniassa ja Nevadassa, Utahin eteläosat sekä Sangre de Cristo Mountains pohjoisessa New Mexicossa.
Keltavatsamurmelit elävät yleensä suhteellisen lämpimissä ja kuivissa ympäristöissä keskikorkeuksilla. Elinympäristönä voi olla puoliaavikko, metsämaat, metsäaukiot tai alppiniityt. Suurin osa yksilöistä asuu noin 2 000 metrissä. Levinneisyysalueen eteläosissa asuinalueet ovat pääosin korkeammalla, ja esimerkiksi White Mountainsilla lajia tavataan vain yli 2 000 metristä.
Käyttäytyminen
pienoiskuva|vasen|Naaras ja kaksi poikasta. Keltavatsamurmelit elävät yksin, pareissa tai yhdyskunnissa. Yhdyskunnat ovat yleensä muodostuneet yhdestä tai useammasta aikuisesta uroksesta, 1–5 naaraasta ja niiden jälkikasvusta. Käytännössä kaikki koiraat ja hieman alle puolet naaraista lähtevät synnyinyhteistöstään yleensä noin vuoden ikäisinä. Keltavatsamurmelit tulevat koloistaan ulos yleensä pian auringonnousun jälkeen, ja ne viettävät aamun ensitunnit aurinkoa ottaen ja puhdistaen itseään. Aamupäivän aikana ne ruokailevat. Tämän jälkeen ne jälleen ottavat aurinkoa ja harjaavat itseään sekä myös viettävät pitkiä aikoja koloissaan. Iltapäivällä ne ruokailevat uudelleen. Laji on kasvinsyöjä, ja sen ruokavalioon kuuluu monenlaisia ruohoja, kukkia ja siemeniä.
Juha-Matti Savolainen
Juha-Matti Savolainen (s. 26. toukokuuta 1991) on suomalainen futsalmaalivahti. Seuratasolla Savolainen edustaa Futsal-Liigassa pelaavaa Kampuksen Dynamoa. Savolainen on myös edustanut ammattilaisena Kroatian pääsarjassa pelaavaa MNK Crnicaa, johon hän siirtyi kaudeksi 2019–2020 Kampuksen Dynamosta. Savolainen voitti Futsal-Liigan mestaruuden ensimmäistä kertaa urallaan keväällä 2018 Kampuksen Dynamon riveissä. Lisäksi hän on voittanut liigaurallaan myös kaksi hopeaa ja pronssin.
Keltavatsamurmeli
Käyttäytyminen
Keltavatsamurmelit viettävät jopa 80 prosenttia elämästään koloissaan maan alla. Niiden talvihorros kestää yleensä kahdeksan kuukautta syyskuun alkupuolelta toukokuulle. Horroksen kesto voi kuitenkin vaihdella vuodesta riippuen. Kaikista murmeleista vain keltavatsamurmelit ja metsämurmelit eivät horrosta yhteisöissä, vaikkakin nuoret keltavatsamurmelit saattavat joskus horrostaa myös yhteisössä.
Juha-Matti Savolainen
Savolainen kuuluu myös Suomen futsalmaajoukkueeseen. Hän pelasi Saliharrien paidassa vuoden 2014 Nordic Futsal Cupissa, jonka Suomi voitti. Savolainen kuului myös joulukuussa 2014 Nordic Stars -joukkueeseen, joka kohtasi ystävyysottelussa MNK Dinamo Futsalin Kroatiassa. Nordic Stars voitti pelin 6–4. Savolainen jakaa KaDyssa torjuntavastuuta Niila-Ville Laitisen kanssa, mutta on maajoukkueen ykkösmaalivahti.
Keltavatsamurmeli
Käyttäytyminen
Keltavatsamurmeli tulee sukukypsäksi noin kahden vuoden iässä, mutta vain neljännes naaraista lisääntyy heti kaksivuotiaana. Koiraat saavat ensimmäiset jälkeläisensä yleensä kolmevuotiaana tai vanhempana. Vuodessa on yksi parittelukausi, joka kestää noin kaksi viikkoa talvihorroksesta heräämisestä. Tiineys kestää noin 30 vuorokautta, minkä jälkeen naaras synnyttää 3–8 poikasta. Vastasyntyneet poikaset ovat noin 11,1 senttimetriä pitkiä ja painavat noin 33,8 grammaa. Poikaset tulevat ulos pesästä noin kolmen viikon ikäisinä, jolloin vanhempien huolenpito niitä kohtaan alkaa vähetä.
Juha-Matti Savolainen
Savolainen toimi Suomen ykköstorjujana kauden 2020-21 historiallisissa EM-karsinnoissa, joiden kautta Suomi sai ensimmäisen futsalin arvokisapaikkansa.
Savolainen on 184 senttimetriä pitkä ja painaa 80 kiloa.
alt=|pienoiskuva|Savolainen torjuntatehtävissä [[Espanjan futsalmaajoukkue|Espanjaa vastaa 2.4.2018.]]
Väinö Tanner
Väinö Alfred Tanner (vuoteen 1895 Thomasson, 12. maaliskuuta 1881 Helsinki – 19. huhtikuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Poliittisen uransa ohella Tanner oli Osuusliike Elannon toimitusjohtaja 1915–1946.
Tanner oli merkittävimpiä suomalaisia poliitikkoja 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Hän oli Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) puheenjohtaja 1918–1926 ja 1957–1963. Hän oli Suomen pääministeri 1926–1927, senaattori Tokoin senaatissa vuonna 1917 ja ministeri useissa hallituksissa 1937–1944, muun muassa ulkoministeri talvisodan aikana. Vuosina 1946–1948 hän oli vankilassa sotasyyllisyydestä tuomittuna, mutta palasi vielä vanhoilla päivillään politiikkaan.
Tausta
Väinö Tanner syntyi jarrumiehen ja torpparin tyttären lapseksi vuonna 1881. Vaatimattomasta taustastaan huolimatta hän sai korkean koulutuksen: hän valmistui ylioppilaaksi 1900 Helsingin Suomalaisesta Reaalilyseosta (nykyinen Ressun lukio) ja suoritti tämän jälkeen Suomen Liikemiesten Kauppaopiston. Tanner opiskeli lakia ja valmistui 1911. Tutustuttuaan Saksassa osuustoimintaliikkeeseen hän omaksui sosialistisen ja ateistisen maailmankatsomuksen.
Tanner oli osuustoimintaliikkeen pioneereja Suomessa ja nousi Elannon hallintoneuvostoon 1907, SOK:n puheenjohtajaksi 1909 ja Elannon toimitusjohtajaksi 1915. Kuluttajien osuuskauppaliike oli hänen pitkäaikaisin ja läheisin työkenttänsä. Osuusliike Elanto oli suuressa määrin Tannerin luomus ja lähellä hänen sydäntään. Elannon hallintoneuvoston puheenjohtajana hän toimi vielä, kun oli jo luopunut muista luottamustoimistaan.
Vuosina 1927–1945 Tanner toimi Kansainvälisen osuustoimintaliiton puheenjohtajana.
SDP:n puheenjohtajana ja pääministerinä
Eduskuntaan Tanner valittiin ensimmäisen kerran 1907. Jo tuolloin Tanneria pidettiin SDP:n oikeistosiiven edustajana, ja hän kannatti yhteistyötä maltillisten porvarien kanssa. Vuonna 1917 Tanner toimi Oskari Tokoin senaatissa valtiovarainsenaattorina ja vastasi jonkin aikaa myös elintarvikekysymyksistä. Suomen sisällissodassa hän pysytteli sivussa ja nousi sen jälkeen uudelleen käynnistetyn SDP:n puheenjohtajaksi vuosiksi 1918–1926.
Eetu Salinin liittyminen vallankumouksen kannattajiin oli Tannerille suuri pettymys, koska tämä oli aiemmin tarmokkaasti vastustanut väkivaltaa. Tanner oli myös iloinen, etteivät Hannes Ryömä, Väinö Voionmaa ja Wäinö Wuolijoki olleet mukana kumouksessa.
Väinö Tanner asettui jyrkästi vasemmiston vallankumouksellisia suuntauksia vastaan parlamentarismin puolelle. Hänen tärkeimpiä saavutuksiaan olikin sosiaalidemokratian nostaminen yhteiskuntakelpoiseksi sisällissodan jälkeen. Tannerin on katsottu osaltaan pelastaneen Suomen viitoittamalla vasemmistolle parlamentaarisen vaikuttamisen tien erilaisten vallankumousaatteiden sijaan. Tämä kumuloitui talvi- ja jatkosodassa, kun vasemmisto saatiin muun väestön rinnalle puolustamaan yhteistä kotimaata. Tannerin kenties suurin arvo valtiomiehenä onkin sekä oikeistolaisten että vasemmistolaisten väkivaltasuuntausten torjumisessa ja merkittävässä kansallisessa eheytystyössä.
Tannerin yli puoluelinjojen saamaa arvostusta kuvaa teollisuusjohtaja Rafael Haarlan hänelle joulukuussa 1929 tekemä diktaattoritarjous. Haarla vakuutti puhuvansa vain omasta puolestaan, eikä ollut vielä neuvotellut asiasta kenenkään kanssa. Tanner kuitenkin välittömästi kieltäytyi kunniasta kertoen kannattavansa demokratiaa.
Väinö Tanner ja Risto Ryti
1930-luvun alun laman aikana Tanner, joka oli eduskunnan pankkivaltuusmiesten puheenjohtaja, tuki Risto Rytin johtamaa tiukkaa talouspolitiikkaa. Suomen talouden kasvu oli pysähtynyt ja kääntynyt laskuun jo vuonna 1928, mikä johtui rakennustoiminnan ylikuumentumisesta, sahatavaran viennin arvon laskusta ja huonosta viljasadosta. Syksyllä 1929 New Yorkin pörssi romahti, maailmantalouden perusteet alkoivat järkkyä, ja Suomessa talouden taantuma muuttui lamaksi. Rytin linja synnytti erityisen suurta vastustusta maatalousväestön keskuudessa, sillä tuolloin noin 60 prosenttia suomalaisista sai toimeentulonsa maa- ja metsätaloudesta. Rytin ensisijaisena tavoitteena oli kuitenkin luottamuksen saavuttaminen kansainvälisillä rahamarkkinoilla, sillä hänen käsityksensä mukaan Suomi ei nuorena itsenäisenä valtiona ja verisen sisällissodan kokeneena maana ollut kovin houkutteleva luotonannon tai ulkomaisten investointien kohde. Tanner toimi Rytin suojakilpenä vasemmiston suuntaan, sillä työläisillä ei juuri ollut pankkilainoja eikä heitä siten kiinnostanut maanviljelijöiden taistelu korkeita korkoja vastaan. Palkansaajien edun mukaista oli, että rahan arvo pysyi vakaana ja hinnat alenivat. Tukemalla Rytin rahapolitiikkaa Tanner luotsasi työväenliikettä kansallisen yhteistyön suuntaan, ja hänen ohjauksessaan SDP:sta tuli pohjoismaisen mallin mukainen reformistinen parlamentaarinen puolue. Sosialismi säilyi puolueen periaateohjelmassa, mutta käytännössä pyrittiin työväestön aseman parantamiseen porvarillisen yhteiskuntajärjestelmän puitteissa.
Tanner, Lapuan liike ja IKL
1930-luvun alun sisäpoliittisen kuohunnan aikana Tanner nousi yhdeksi Lapuan liikkeen voimakkaimmista vastustajista. Hänen johdollaan SDP pyrki torjumaan ns. kommunistilakien hyväksymisen eduskunnassa siinä kuitenkaan onnistumatta. Vasemmistolaisten pahoinpitelyt ja kyyditykset yleistyivät, ja viranomaiset katsoivat laittomuuksia läpi sormiensa, kunnes presidentti K. J. Ståhlbergin ja eduskunnan puhemiehen Väinö Hakkilan kyyditykset avasivat kansalaisten silmät. Lapuan liike lakkautettiin Mäntsälän kapinan jälkeen oikeuden päätöksellä, mutta sen seuraajaksi perustettiin Isänmaallinen kansanliike (IKL). Eräässä tuolloisessa puheessaan Tanner sanoi, että jo IKL:n nimeen sisältyi kaksi valhetta: liike ei ollut isänmaallinen eikä se ollut kansanliike.
SDP:n asettumiseen pohjoismaisen parlamentarismin kannalle vaikuttivat suuressa määrin puolueeseen poliittisen kentän äärilaidoilta kohdistuneet paineet. Komintern oli julistanut sosialidemokraatit sosiaalifasisteiksi ja kommunistien pääviholliseksi, minkä vuoksi yhteistyö äärivasemmiston kanssa oli mahdottomuus. Toisaalta marxilaisuuden ja osittain myös parlamentarismin vastainen äärioikeisto pakotti sosialidemokraatit hakemaan suojaa demokratiasta. Samaan aikaan maatalousväestön koettelemukset vieroittivat Maalaisliittoa yhteistyöstä oikeiston kanssa ja kypsyttivät sovintoa SDP:n ja Maalaisliiton kesken.
Vuoden 1936 keväällä Tannerilla diagnosoitiin peräsuolisyöpä, joka leikattiin Tukholman Karoliinisessa instituutissa ja hänelle tehtiin suoliavanne.
Vuoden 1937 presidentinvaalissa Tanner oli SDP:n presidenttiehdokkaana ja sai vaalin ensimmäisellä kierroksella 95 valitsijamiestä. SDP:n päätavoitteena oli kuitenkin presidentti P. E. Svinhufvudin uudelleenvalinnan torjuminen, ja niinpä puolue tuki toisella kierroksella Maalaisliiton ehdokasta, pääministeri Kyösti Kalliota, joka valittiinkin uudeksi presidentiksi. Vaalin tulos avasi tien Suomen ensimmäinen punamultahallituksen eli Maalaisliiton ja sosialidemokraattien yhteishallituksen muodostamiselle. Tanner tuli professori Aimo Cajanderin johdolla muodostetun hallituksen valtiovarainministeriksi.
Sota-aika
Neuvostoliiton sotajoukkojen hyökättyä Suomeen 30. marraskuuta 1939 Tanner teki aloitteen Suomen hallituksen vaihtamiseksi. Hänen mielestään oli vaihdettava ainakin siihenastisen politiikan näkyvimmin leimaamat pää- ja ulkoministeri, jotka myös venäläiset olivat nimenneet syyllisiksi maiden välien katkeamiseen. Vielä samana päivänä nimitettiinkin Suomen Pankin pääjohtajan Risto Rytin johtama uusi hallitus, johon Tanner tuli ulkoministeriksi. Tästä seurasi, että Neuvostoliiton Suomea vastaan suuntaaman propagandan siihenastiset pääkohteet A. K. Cajander ja Eljas Erkko unohdettiin ja tilalle otettiin Tanner. Max Jakobsonin mukaan Neuvostoliitto ajatteli Tanneria nimenomaan työväenjohtajana eikä niinkään Suomen hallituksen jäsenenä, ja edellisessä asemassa hän oli selvästi vaarallisempi. Jakobsonin luonnehdinnan mukaan "Moskova antautui Tannerin kanssa köydenvetoon Suomen työväestön sielusta".
Väinö Tanner oli ulkoministerinä 1939–1940 ja talvisodan jälkeen kauppa- ja teollisuusministerinä 1940–1942 erottuaan Neuvostoliiton vaatimuksesta ulkoministerin virasta. Kaikkiaan Tanner oli ministerinä 2 756 päivää. Välirauhan aikana Tanner hyökkäsi toistuvasti toukokuussa 1940 perustettua Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuraa vastaan, jota pidettiin yleisesti Neuvostoliiton "viidentenä kolonnana". Keskustellessaan Suomen Moskovan-lähettiläänä toimineen J. K. Paasikiven kanssa kesällä 1940 Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov katsoi, että Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden parantamiseksi ei ollut tehtävissä mitään niin kauan kuin Tanner oli ministerinä. Paasikivelle itsenäisyyspäivänä 1940 Kremlissä pitämässään puhuttelussa Molotov liitti Tannerin niiden henkilöiden joukkoon, joita Neuvostoliitto ei hyväksynyt Suomen uudeksi presidentiksi.
Toimiessaan ministerinä jatkosodan aikana Tanner joutui vaikeaan kaksoisrooliin: ulospäin hän edusti hallituksen politiikkaa, mutta hallituksessa puolueensa kriittisiä näkemyksiä; valtaosa SDP:n kannattajista ei hyväksynyt Tarton rauhan rajan ylittämistä. Laajassa yksityiskirjeessään presidentti Risto Rytille syksyllä 1941 Tanner katsoi Suomen saavuttaneen tärkeimmät sodanpäämääränsä vallattuaan takaisin Moskovan rauhassa menettämänsä alueet. Hänen mielestään Suomi voisi pitää Itä-Karjalan vain siinä tapauksessa, että Neuvostoliitto luhistuisi lopullisesti, mihin hän ei lainkaan uskonut, koska "200 miljoonan kansaa ei noin vain pyyhitä maan päältä".
Syksyllä 1942 Tanner keskeytti silloisen sisäministerin Toivo Horellin ja Valpon päällikön Arno Anthonin käynnistämän prosessin Suomessa oleskelleiden juutalaispakolaisten luovuttamiseksi Saksaan. Asiasta hallituksen iltakoulussa käydyssä kiivaassa keskustelussa Tanner korosti, että kysymys ei ollut vain sisäministerin toimivaltaan kuuluvasta asiasta, vaan ennen kaikkea Suomen maineesta ja suvereniteetista. Tästä huolimatta pakolaisten luovuttamiselta ei täysin vältytty, vaan kahdeksan pakolaista kuljetettiin Tallinnaan ja sieltä edelleen tuhoamisleireille Saksaan.
Jatkosodan aikana niin SDP – jonka natsismia vastustava asenne oli yleisesti tiedossa – kuin sen vahvin mies Väinö Tanner joutuivat paitsi Neuvostoliiton, myös Saksan silmätikuksi. Helmikuussa 1943 SDP:n puolueneuvosto antoi julkilausuman, jossa se korosti Suomen käyvän omaa erillistä sotaansa ja julisti, että Suomi on vapaa päättämään irtautumisestaan sodasta, kun siihen on sopiva hetki. Tanner kehotti syyskuussa 1943 Suomen kansaa varautumaan siihen, että tulevaisuudessa Suomen naapurina olisi voimakas Neuvostoliitto. Hitlerin Saksa näki Tannerin yhtä kovana erillisrauhan tekijänä kuin Stalinin Neuvostoliitto näki hänet sodanlietsojana.
Tammikuussa 1945 pääministeri J. K. Paasikivi kehotti Suomen sodanaikaisia johtavia poliitikkoja siirtymään syrjään poliittisesta toiminnasta "hyvien ja luottamuksellisten suhteiden aikaansaamisen helpottamiseksi Suomen ja Neuvostoliiton välillä". Hieman myöhemmin puolueiden tietoon saatettiin nimilista henkilöistä, jotka eivät saaneet asettua ehdokkaiksi tulevissa eduskuntavaaleissa. Listalla oli mukana myös Väinö Tanner, joka nautti SDP:n kannattajien keskuudessa edelleen vankkaa suosiota. Tanner erosi välittömästi eduskunnasta katsottuaan julkisuuteen toimittamassaan lausunnossa hallituksen asettuneen tässä asiassa eduskunnan ja äänestäjien yläpuolelle. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Antti Lastu.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti ja vankeus
Jatkosodan jälkeisessä sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä Tanner tuomittiin viideksi ja puoleksi vuodeksi vankeuteen helmikuussa 1946. Valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov oli ennen oikeudenkäyntiä vaatinut ehdottomasti Tannerin istuttamista syytettyjen penkille; hän oli jopa sanonut oikeusministeri Urho Kekkoselle, että "oikeudenkäynti ilman Tanneria on kuin auto ilman kuljettajaa". Neuvostoliiton asenteen Tanneria kohtaan on katsottu johtuneen ennen kaikkea siitä, että hän oli sosialidemokraatti eli Moskovan silmissä aatteellinen petturi. Jakobsonin mukaan suomalaiset olivat aluksi tarjonneet valvontakomissiolle syytettyjen listaa, jolla olisivat olleet vain Risto Ryti, Jukka Rangell, Edwin Linkomies ja Henrik Ramsay, mutta tämä ei ollut kelvannut Ždanoville. Paasikiven hallitus päätti asettaa sotaan syyllisiksi nimetyt henkilöt syytteeseen 6. marraskuuta 1945, ja seuraavana päivänä Valpon etsivät pidättivät Tannerin tämän kotoa, Elannon pääjohtajan virka-asunnosta Sörnäisistä. Muodolliseksi syyksi Tanneria vastaan esitettiin hänen jäsenyytensä Linkomiehen hallituksen ulkoasiainvaliokunnassa, ja sen myötä syytettyjen piiriin joutuivat myös maalaisliittolaiset ministerit Antti Kukkonen ja Tyko Reinikka. Neuvostoliiton hallituksen äänenkannattaja Izvestija julkaisi sotasyyllisyysoikeudenkäynnin aikana marraskuussa 1945 kirjoituksen, jossa nimettiin pääsotasyylliseksi Tanner ja hänen ”merkittävimmiksi rikostovereikseen” Risto Ryti, Jukka Rangell ja Tyko Reinikka.
Vankilassa istuessaankin Tanner toimi SDP:n oikeistosiiven johtajana. Vankeusvuosinaan hän aloitti myös muistelmiensa kirjoittamisen. Tanner tarjoutui rauhanneuvottelujen aikana menemään Moskovaan tuomittavaksi, mutta Stalin kielsi asian ehdottomasti: jos joku tuomittaisiin, se pitäisi tehdä Suomessa. Sotasyyllisyysoikeudenkäyntien edellä Tannerille vaadittiin jopa kuolemanrangaistusta, mutta sotasyyllislaissa kuolemanrangaistusta ei ollut säädetty rangaistusvaihtoehdoksi. Kaikista sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä syytetyistä Tanner esiintyi voimakkaimmin ja hän pyrki liittämään syytettyjen joukkoon myös edeltäjänsä, jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana valtiovarainministerinä toimineen Mauno Pekkalan. Tanner halusi myös muistuttaa, että Urho Kekkonen oli vastustanut talvisodan päättäneen Moskovan rauhan hyväksymistä ja osoittaa, että tämä oli ollut Pekka Peitsi -nimimerkillä laatimine kirjoituksineen jatkosodan aikana väärällä puolella.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä saamansa tuomion vuoksi Tanner oli elämänsä loppuun saakka katkera paitsi Kekkoselle, myös presidentti J. K. Paasikivelle, joka tiesi tarkoin Tannerin johdonmukaisen toiminnan rauhan aikaansaamiseksi. Paasikiven ja Kekkosen presidenttikausilla Väinö ja Linda Tanneria ei kertaakaan nähty vuosittaisella itsenäisyyspäivän vastaanotolla Presidentinlinnassa. Huolimatta katkeruudestaan Tanner ei kuitenkaan kokonaan menettänyt huumorintajuaan. Kun muuan SDP:n puoluetoimitsija kävi erään asian vuoksi tapaamassa Tanneria vankilassa ja kysyi, milloin voisi tulla jälleen käymään, Tanner vastasi: "Milloin vain. Kyllä täällä kotona ollaan."
Helmikuussa 1948 Tanneria kuultiin todistajana jatkosodan aikaista Valpon päällikköä Arno Anthonia vastaan käydyssä, Suomesta Saksaan luovutettuja juutalaispakolaisia koskeneessa oikeusjutussa Turun hovioikeudessa, minkä vuoksi hänet kuljetettiin poliisisaattueessa Turkuun ja takaisin vankilaan Helsinkiin.
Väinö Tanner vapautui vankilasta marraskuussa 1948 yhdessä entisen pääministerin Edwin Linkomiehen kanssa heidän istuttuaan puolet saamistaan vankeustuomioista. Kotikommunistit ja Neuvostoliiton lehdistö paheksuivat voimakkaasti Tannerin vapauttamista väittäen, että siltä puuttuivat "lailliset edellytykset", mutta Fagerholmin hallitus jatkoi linjallaan järkkymättä. Toukokuussa 1949 presidentti J. K. Paasikivi armahti entisen presidentin Risto Rytin tämän vakavan sairauden vuoksi ja vapautti Tannerin ja Linkomiehen sekä Suomen entisen Berliinin-lähettilään Toivo Kivimäen ja entisen pääministerin Jukka Rangellin tuomioiden jäljellä olleesta osasta. Päätös merkitsi myös sitä, että sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä tuomitut nauttivat jälleen kansalaisluottamusta.
Paluu politiikkaan
thumb|200px|Väinö Tannerin ja hänen puolisonsa hauta Hietaniemen hautausmaalla Helsingissä. Heinäkuun 1951 eduskuntavaaleihin saivat jälleen asettua ehdokkaiksi ne, joiden ehdokkuus oli vuoden 1945 vaaleissa estetty, ja koko vaalien yksittäisistä ehdokkaista Tanner nousi päätähdeksi. Vaalien edellä keväällä 1951 Kekkosen hallituksen ulkoministeri Åke Gartz vaati SDP:n puheenjohtajaa Emil Skogia estämään Tannerin paluun eduskuntaan. Tähän Skog vastasi tuohtuneena, että jos nyt estetään Tannerin ehdokkuus ulkopoliittisista syistä, seuraavissa vaaleissa voitaisiin estää kenen tahansa muun ehdokkuus mistä syistä tahansa.
Ennen vuoden 1956 presidentinvaalia pidetyssä SDP:n puoluekokouksessa kesäkuussa 1955 suoritettiin salainen koeäänestys puolueen presidenttiehdokkaasta. Tanneria pidettiin puolueväen keskuudessa parhaana ajateltavissa olleena ehdokkaana – lukuun ottamatta ulkopoliittisia syitä. Äänestyksessä eduskunnan puhemies K.-A. Fagerholm voitti Tannerin yhdellä äänellä, minkä jälkeen Fagerholm valittiin yksimielisesti SDP:n presidenttiehdokkaaksi.
Kekomäki
Kekomäki voi tarkoittaa:
Väinö Tanner
Paluu politiikkaan
Viimeisen kerran Tanner valittiin SDP:n puheenjohtajaksi vuoden 1960 puoluekokouksessa. Tanner katsoi, että puolue oli ajettu tahallaan hajalle ja toivoi sen eheytymistä. Yhdessä TPSL:n puheenjohtajan Emil Skogin ja vanhan toverinsa Arvo Tuomisen kanssa Tanner laati sovintoesityksen, jonka leskisläisten hallitsema SDP:n puoluetoimikunta kuitenkin torjui. Tanner luopui eduskuntapaikastaan 1962 ja puolueen puheenjohtajuudesta 1963. Tanner oli viimeinen eduskuntatyössä mukana ollut ensimmäisen, vuonna 1907 valitun eduskunnan jäsen. Tanner on ainoa poliitikko, joka on toiminut kansanedustajana seitsemällä eri vuosikymmenellä.
SDP:n suhteet vuonna 1956 presidentiksi valittuun Urho Kekkoseen tulehtuivat Tannerin uuden tulemisen myötä entisestään, ja puolue pysyi enemmän tai vähemmän sisäpoliittisesti paitsiossa aina Tannerin luopumiseen asti vuonna 1963. Eripuran taustalla oli ennen muuta ulkopolitiikka. Tanner oli sodan jälkeen omaksutun idänpolitiikan, Paasikiven-Kekkosen linjan, ankara vastustaja, eikä Kekkonen poliitikkona nauttinut sanottavasti Tannerin luottamusta. Miesten välinen eripura ulottui alun perin jo jatkosodan loppuvuosiin, jolloin Kekkonen aloitti ulkopoliittisen uudelleenorientoitumisensa. Kekkosen ja Tannerin välisestä kaunasta kertoo jotain se, että Tannerin kuoltua vuonna 1966 Kekkonen jätti osallistumatta hänen hautajaisiinsa hiihtomatkan vuoksi. Pitkän linjan parlamentaarikon siunaustilaisuudessa tasavallan presidenttiä edustivat ainoastaan adjutantti ja seppele.
Huomionosoituksia
Väinö Tannerin muistomerkki Tannerin portti sijaitsee Helsingissä Sörnäisissä. Kuvanveistäjä Kari Juvan toteuttama muistomerkki on pystytetty vuonna 1985. Vuonna 2006 Porin Itäpuistossa paljastettiin Juvan tekemä Tannerin muistoreliefi. Tanner työskenteli Porissa ilmestyneen Sosialidemokraatin toimittajana vuosina 1906–1907.
Tanner asui puolisonsa Linda Tannerin kanssa Espoon Henttaalla Lillhemtin tilalla vuosina 1917–1923. Linda Tannerin mukaan on Henttaalla entisen kotitilan lähetty nimetty Linda Tannerin kuja ja polku. Valtuustoaloitteen jälkeen Linda Tannerin polku uudelleen nimettiin Väinö Tannerin poluksi (Väinö Tanners stig).
A Tribe Called Quest
A Tribe Called Quest on yhdysvaltalainen rap-yhtye, joka perustettiin 1980-luvun puolivälissä. Yhtye hajosi 1990-luvun lopulla, mutta uudelleen aktivoitui 2000-luvulla. Yhtye julkaisi viimeisen albuminsa vuonna 2016.
Historiikki
A Tribe Called Quest oli yksi Native Tongues -nimisen vaihtoehtorap-yhtyeiden yhteenliittymän jäsenistä. Yhtyeen ensimmäisten vuosien tuotantoa leimaavatkin De La Soulia ja Jungle Brothersia muistuttavat pehmeä äänimaailma, runsaalla huumorilla höystetty kantaaottavuus ja myös keskivertoa rap-musiikkia syvällisempien aiheiden valitseminen ynnä sisäpiirin vitsien viljely. Samaan aikaan nimenomaan Questille tyypillisiä piirteitä olivat erityisen voimakas suuntautuminen jazziin, suhteellisen niukoista ainesosista taitavasti rakennellut, usein unenomaiset musiikkitaustat ja omien albumien tuottaminen itse. Quest vältteli kaikkein muodikkaimpia kantaa ottavia aiheita, kuten musta- ja valkoihoisten vastakkainasettelua, ja julisti joissakin kappaleissaan (ainakin Youthful Expression, 1990, ja Award Tour, 1993) tekevänsä mustaa musiikkia kaikenvärisille yleisöille.
Questin MC:t Q-Tip ja Phife edustivat yhtyettä äänilevyllä ensi kertaa De La Soulin kappaleessa Buddy (Native Tongue Decision Version) (1989). Kappaleen albumiversiossa Phife ei ole mukana.
Esikoisalbumi People's Instinctive Travels and the Paths of Rhythm (1990) edustaa jo nimelläänkin sekä Native Tonguesille tyypillistä ilkamointia että Questin omaa henkistä vaeltelua. Kokonaisuus saattaa kuulostaa hiomattomalta, mutta vastapainona on reilusti pirteää nuoruuden intoa. Albumin vahvan myönteisestä asenteesta kertoo esimerkiksi se, että ryhmän neljännen jäsenen, lähinnä ideointiin osallistuneen Jarobin osuutta kehutaan monessa kohtaa. Levy oli arvostelumenestys ja toi yhtyeellä vähintäänkin vankan kulttimaineen. Hittiraidoista maininnan ansaitsee varsinkin Lou Reed -sampleen Walk on the Wild Side perustuva Can I Kick It?
A Tribe Called Questin tuotannon huippuna voitaneen pitää toista albumia The Low End Theory (1991). Suurin osa esikoislevyn riehakkuudesta on jäänyt pois, poikkeuksena nokkelan iskevä huumorikappale What? Levyllä painottuvat niin musiikissa kuin sanoituksissakin tummemmat sävyt, mutta synkistelyyn ei silti sorruta. Jatsivaikutteet ovat nyt korostetussa asemassa, erityisen merkittävänä voidaan pitää basistiveteraani Ron Carterin esiintymistä kappaleessa Verses from the Abstract. Vierailevia esiintyjiä on monia muitakin, muun muassa Brand Nubian ja tuolloin uransa alussa ollut Leaders of the New School (kappaletta Scenario onkin pidetty merkittävänä Busta Rhymesin urakehityksen kannalta). Tiettävästi Jarobi oli mukana tekemässä albumia ja ehti nauhoittaa rap-osuuksia, jotka kuitenkin jätettiin pois hänen luovuttuaan yhtyeen täysjäsenyydestä. The Low End Theory oli sekä kaupallinen että arvostelumenestys ja yksi 1990-luvun alun jatsiräppiliikkeen merkittävimmistä virstanpylväistä.
Midnight Marauders (1993) on selvää jatkoa kahdelle edelliselle albumille; soundi on jossakin niiden välimaastossa. Yhtyeen taidot ovat kehittyneet entisestään, taustatkin ovat monin paikoin selvästi aiempaa täyteläisempiä. Esimerkiksi raidan We Can Get Down musiikillinen kollaasi on melkoinen DJ:n taidonnäyte. Toisaalta levyllä on jo havaittavissa aavistus esiintyvien taiteilijoiden rankan elämän aiheuttamasta väsymyksestä ja ahdistuksesta – itse asiassa kappale 8 Million Stories on Questin siihen mennessä synkin kappale. Soolouralleen siirtymässä oleva Busta Rhymes käy esittelemässä uutta (räppäys- ja pukeutumis)tyyliään hittikappaleessa Oh My God.
Seuraavina vuosina yhtyeen ammattitaidon kasvu ei riittänyt tasapainottamaan uupumusta ja sisäisten jännitteiden kasvua. Neljäs albumi Beats, Rhymes and Life (1996) eroaa selvästi edeltäjistään niin äänimaailmaltaan kuin asenteeltaan. Q-Tipin saama islamilainen herätys näkyy ja kuuluu muun muassa siinä, että levyn tuottajaksi mainitaan Questin sijasta The Ummah, ’yhteisö’. Koko ajan ulkopuolisemmaksi liukuva Phife ei ole tämän yhteisön jäsen.
Yhtyeen toiminnan aikana varsinkin Q-Tip esiintyi usein vierailijana toisten yhtyeiden levyillä. De La Soul -yhteistyön lisäksi maininnan ansaitsee ainakin vierailu Beastie Boysin kappaleessa Get It Together (1994).
A Tribe Called Quest julkaisi kuudennen ja viimeisen albuminsa We Go it from Here... Thank You for your service syksyllä 2016. Phife Dawg kuoli kesken albumin äänittämisen.
Albumit
(Lisäksi lukuisia singlejulkaisuja ja remix-kokoelmia.)
Yoshi’s Island DS
Yoshi’s Island DS on Nintendo DS -käsikonsolille julkaistu tasohyppelypeli. Yoshi’s Island DS on täysiverinen jatko-osa SNES:in Super Mario World 2: Yoshi’s Island -pelille. Pelin ominaisuuksiin kuuluu mm. uusia hahmoja sekä kahden ruudun hyödyntäminen.
Tarina
Salaperäinen ilmassa leijuva saari on yhtäkkiä ilmestynyt rauhallisen Yoshin saaren ylle. Pian sen saapumisen jälkeen kourallinen lapsia katosi saarella sijaitsevasta koulusta. Ainoastaan Baby Mario, Baby Peach, Baby Bowser, Baby Wario ja Baby Donkey Kong onnistuivat välttämään kidnappauksen, kun haikara lentää Kamekin apulaista päin ja Baby Mario ja Baby Peach putoavat häneltä. Nyt Yoshin ja näiden viiden vauvan tulee pelastaa kadonneet lapset ja tutkia salaperäistä leijuvaa saarta.
Nekau I
Nekau I oli muinaisen Egyptin 26. dynastian hallitsija 672 eaa.–664 eaa. Hän oli prinssi Bokchoriksen poika ja Saisin kaupungin hallitsija. Niilin suiston prinssit olivat lojaaleja Assyrialle, ja Nekau jopa antoi pojalleen assyrialaisen nimen, Psametik. Nekau nousi koko Niilin läntisen suistoalueen hallitsijaksi noin 672 eaa. Vuonna 666 eaa. hänet nimitettiin Memfisin ja Saisin varakuninkaaksi. Nekau sai surmansa vuonna 664 eaa. Memfisin lähellä faarao Tantamania vastaan käydyssä taistelussa.
Mac Wilkins
Mac Wilkins saavutti vuonna 1973 ensimmäisen Yhdysvaltain mestaruutensa kiekonheitossa. Kauden parhaaksi tulokseksi tuli 64,77 m. Seuraavana kahtena kautena hän paransi tulostaan niin, että vuonna 1974 henkilökohtainen ennätys oli 65,14 ja 1975 66,79 m. Vuodesta 1976 tuli Wilkinsille todellinen menestysvuosi. Hän rikkoi jo 24. huhtikuuta John Powellin ME:n tuloksella 69,18 ja paransi sitä viikon päästä San Josessa Kaliforniassa 1. toukokuuta 1976 samassa kilpailussa kolme kertaa ylittäen samalla 70 netrin rajan eli aluksi 69,80 ja sen jälkeen vielä kaksi kertaa tuloksilla 70,24 ja 70,86. Yhdysvaltain mestaruus ja edelleen olympiavoitto Montrealin kisoissa tuloksella 67,50 kruunasi menestysvuoden 1976.
Seuraavina vuosina Wilkins voitti Yhdysvaltain mestaruuden vielä 1977–1980. Itä-Saksan Wolfgang Schmidt nousi kuitenkin 1970-luvun lopulla maailman ykkösnimeksi, jolle Wilkins joutui kokemaan tappion muun muassa vuosien 1977 ja 1979 yleisurheilun maailmancupeissa. Heinäkuussa 1980 Wilkins saavutti Helsingin maailmankisoissa oman henkilökohtaisen ennätyksensä 70,98, joka on edelleen 40 vuotta myöhemmin paras Suomessa heitetty kiekkotulos. Tulos oli sillä hetkellä vain 18 cm voimassa olleesta Wolfgang Schmidtin maailmanennätyksestä. Yhdysvaltain boikotin vuoksi Wilkins ei päässyt puolustamaan Moskovan olympiakisoissa mestaruuttaan.
Mac Wilkins jatkoi vielä 1980-luvulla uraansa. Vuoden 1983 ensimmäisissä MM-kisoissa Helsingissä hän sijoittui 10:ksi. Seuraavan vuoden Los Angelsin olympiakisoissa Wilkins saavutti hopeaa tuloksella 66,30 Länsi-Saksan Rolf Dannebergin voittaessa 30 cm pitemmällä tuloksella. Vuoden 1984 jälkeen Wilkins lopetti huippu-urheilijan uransa, mutta teki vielä come backin vuoden 1988 Soulin olympialaisiin, jossa sijoitus oli viides tuloksella 65,90 Itä-Saksan Jürgen Schultin voittaessa lähes kolme metriä pitemmällä tuloksella.
Muina urheilulajeina monipuolisena heittäjänä pidetyllä Wilkinsillä oli kuulantyöntö, jossa hänen ennätyksensä on 21,06. Lisäksi keihäs on lentänyt 78,44 ja moukarikin 63,67.
Urheilu-uransa aikana Wilkins kilpaili suomalaisista Markku Tuokon kanssa. Oleskelipa hän kilpailu-urallaan viikon Tuokon kotona lähellä Lohjaa harjoitellen hänen kanssaan. Muita tuttavia kilpailu-urallansa ovat muun muassa suomalainen kuulantyöntäjä Reijo Ståhlberg ja Itä-Saksan kova kanssakilpailija Wolfgang Schmidt.
Urheilu-uransa jälkeen Wilkins on työskennellyt heittolajien valmentajana Portlandissa Oregonissa Concordian yliopistossa vuosina 2006–2013. Sen jälkeen hän siirtyi Yhdysvaltain olympiajoukkueen valmennustehtäviin Rion olympialaisia varten Chula Vistaan Kaliforniaan. Nykyään hän työskentelee heittolajien kouluttajana ja konsulttina Etelä-Kalifornissa. Vuonna 2019 työnantajana on Kiinan yleisurheiluliitto. Kollegana kiinalaisvalmentajissa on keihäänheiton puolella suomalainen Kimmo Kinnunen.
Yuengling
D. G. Yuengling & Son on yhdysvaltalainen panimo. Se on maan vanhin edelleen toiminnassa oleva panimo. Oluita on 12. Jäätelömakuja on nykyään 13.
Historia
Yuengling aloitti toimintansa vuonna 1929 nimellä Eagle Brewery. Sen perustaja David Yuengling saapui Saksasta Pottsvilleen, joka oli tuolloin hiljainen hiilikaivoskaupunki. Yrityksen nimi on englanninkielinen väännös saksalaissyntyisen perustajan alkuperäisestä nimestä Jüngling.
Panimon alkuperäinen rakennus paloi vuonna 1831, jonka jälkeen paikalle rakennettiin uusi rakennus, jossa panimo toimii edelleen. Nykyisen nimensä panimo sai vuonna 1873, kun Davidin poika, Frederick, tuli yritykseen mukaan. .
Yhdysvaltain kieltolain aikana panimo selviytyi myymällä alkoholittomia virvoitusjuomia (alle 0,5 ti. %) sekä jäätelöä. Jäätelön valmistus lopetettiin vuonna 1985, mutta se aloitettiin uudelleen 2014.
Ryan Johnson (jääkiekkoilija, 2001)
Ryan Johnson (s. 24. heinäkuuta 2001 Irvine, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Minnesotan yliopistojoukkueessa. Buffalo Sabres varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 31. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2019.
Seuraura
Johnson on Anaheim Jr. Ducksin kasvatti. Sioux Falls Stampede varasi hänet koko USHL Futures Draftin kolmantena pelaajana kesällä 2016. Johnson pelasi Ducksissa isänsä Craigin valmennuksessa, kuten myös kaudella 2016–2017 Santa Margarita Catholic High Schoolin joukkueessa. Suurimman osan kaudestaan Ryan Johnson pelasi kuitenkin T1EHL-juniorisarjaa Anaheim Jr. Ducksissa, jonka tehokkain puolustaja hän oli tehoilla 3+21=24. Kaudella 2017–2018 Johnson oli tehoilla 12+33=45 joukkueen paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Josh Grollin jälkeen. Hän voitti koko T1EHL:n puolustajien piste- ja syöttöpörssin sekä jakoi puolustajien maalipörssin voiton Cleveland Baronsin Andrew St. Julianin kanssa. Johnson sijoittui koko sarjan pistepörssissä neljänneksi.
Kaudeksi 2018–2019 Johnson siirtyi hänet varanneen Sioux Falls Stampeden USHL-joukkueeseen. Hän voitti joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +24. Johnson voitti kauden päätteeksi Calder Cupin. Hänet valittiin USHL:n ensimmäiseen tulokkaiden tähdistökentälliseen. Johnson pelasi kauden aikana myös USHL/NHL Top Prospects Gamessa sekä CCM/USA Hockey All-American Prospects Gamessa.
Buffalo Sabres varasi Johnsonin ensimmäisellä kierroksella 31. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2019, kun seura oli saanut varausvuoron St. Louis Bluesilta heinäkuussa 2018 tehdyn pelaajakaupan yhteydessä. Hän oli Sabresin toinen varaus, sillä seura oli samassa tilaisuudessa varannut aiemmin jo Dylan Cozensin (7. varaus). Kaudeksi 2019–2020 Johnson siirtyi Minnesotan yliopistojoukkueeseen.
Maajoukkueura
Johnson pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2021, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden. Johnson pelasi myös World Junior A Challengessa vuonna 2018, jolloin hän voitti kultaa.
Muuta
Johnsonin isä Craig pelasi omalla urallaan hyökkääjänä yli 500 NHL-ottelua. Hän edusti Yhdysvaltoja Lillehammerin olympiakisoissa 2014 sekä pelasi neljät MM-kilpailut. Craig Johnson toimii nykyään AHL-joukkue Ontario Reignin apuvalmentajana.
Porto Amboim
Porto Amboim on kunta ja kaupunki Cuanza Sulin maakunnassa, Angolan rannikolla. Kunnassa asuu 158 713 asukasta (2022), ja sen pinta-ala on 3 564 neliökilometriä. Kunnan väestönkasvu on noin kolme prosenttia vuodessa. Kaupungissa sijaitsee pieni satama.
Joan Tower
Joan Tower (s. 6. syyskuuta 1938) on yhdysvaltalainen säveltäjä. Hänestä tuli vuonna 1990 ensimmäinen Grawemeyerillä palkittu naissäveltäjä.
Tower syntyi New Rochellessa, New Yorkin osavaltiossa, mutta kasvoi pääasiassa Etelä-Amerikassa, jossa hänen isänsä työskenteli kaivosinsinöörinä. Hän harrasti jo lapsena pianonsoittoa ja palasi 18-vuotiaana kotimaahansa opiskellakseen Bennington Collegessa, Vermontissa. Hän jatkoi Columbian yliopistoon, jossa hän sai maisterin- ja tohtorinarvonsa musiikista.
Tower on tullut tunnetuksi lukuisilla laajalti esitetyillä ja levytetyillä orkesteriteoksillaan, joihin hänen tuotantonsa ei kuitenkaan rajoitu. Hän on opettanut vuodesta 1972 Bard Collegessa. Hänet otettiin vuonna 1998 Yhdysvaltain Taiteiden ja kirjallisuuden akatemiaan ja vuonna 2004 Taiteiden ja tieteiden akatemiaan.
Tower toimi vuosina 1985–1987 St. Louisin sinfoniaorkesterin nimikkosäveltäjänä.
Konstantin Saarenpää
Konstantin Emanuel Saarenpää ent. Herckman (21. toukokuuta 1852 Mikkeli – 28. huhtikuuta 1922 Liperi) oli suomalainen kanttoriurkuri ja valtiopäivämies.
Saarenpää, alkujaan Herckman, oli Liperin seurakunnan kanttoriurkuri. Ennen Liperiin tuloaan vuonna 1882 hän toimi urkurina Myrskylässä. Liperin kunnan luottamustoimiin Saarenpää osallistui yli 30 vuoden ajan. Hän oli talonpoikaissäädyssä tuomiokuntansa edustaja valtiopäivillä 1888, joilla hän kuului lakivaliokuntaan.
Säveltäjä Toivo Saarenpää oli Konstantin Saarenpään poika.
Imatran kaupungintalo
Imatran kaupungintalo on Imatran kaupungin hallintorakennus. Kaupungintalo sijaitsee Imatran keskustan pohjoispuolella Mansikkalan kaupunginosassa, Vuoksen länsirannalla.
Imatran kaupungintalosta pidettiin suunnittelukilpailu vuosina 1966–1967. Kilpailun voittivat arkkitehdit Arto Sipinen ja Mane Hetzer. Voittajien suunnitelmien mukainen kaupungintalo valmistui vuonna 1970.
Kaupungintalon toimistotilat ryhmittyvät kolmessa kerroksessa sisäpihan ja keskelle jäävän kolmen kerroksen korkuisen keskushallin ympärille. Toimistotilojen väliseinät ovat kevytrakenteisia elementtejä, joten huonejakoa voidaan vapaasti tarvittaessa muuttaa. Keskushallista nousee omana kuutiona valtuuston istuntosali, joka saa päivänvalonsa koko keskushallia kattavasta valokattoarinasta. Kaupungintalon sisäpiha katettiin vuonna 2002, jolloin kaupungintalon keskelle luotiin lämpiömäinen avara keskusaulatila asiakkaiden ja henkilökunnan kohtaamispaikaksi. Aulan lattia on kiiltäväksi hiottua Amadeus graniittia. Aulatilan suunnitteli arkkitehtitoimisto Arto Sipinen Oy/ Ari Sipinen.
Valtuuston istuntosalin ulkopinta, hissitorni, portaat sekä 1-kerroksen lattia on päällystetty Imatran harmaalla graniitilla. Sama materiaali toistuu sokkeleissa. Kaupungintalon julkisivut ovat tummaksi käsiteltyä pronssia ja kolminkertaista, tummennettua umpiolasia. Vuoden 1997 Imatran kaupungin suorittamassa peruskorjauksessa muuttuivat rakennedetaljit julkisivuissa alkuperäisiä raskaammiksi.
Erä- ja luontokulttuurin museo
Imatra voitti vuonna 2021 hankekilpailun jossa päätettiin tulevan erä- ja luontokulttuurimuseon sijainnista. Kaikkiaan lähes sata kuntaa oli kiinnostunut uudentyyppisestä museosta, ja 25 kuntaa tarjoutui museon sijaintipaikaksi. Lopullisen tarjouksen hankkeen rahoittamisesta tekivät Imatran lisäksi Pyhtää ja Riihimäki.
Imatra tarjosi sijaintipaikaksi kaupungintaloa, joka muutettaisiin museoksi. Suunnitelmien mukaan rakennustöihin päästäisiin vuosina 2024–2026, museon sisällöt rakennetaan vuonna 2026-2027 ja museo avattaisiin vuonna 2027.
Pariisi–Nizza-ajo 2008
Pariisi–Nizza-ajo 2008 järjestettiin perinteisenä maantiepyöräilyn etappikilpailuna 9.–16. maaliskuuta 2008. Kilpailu alkoi prologilla Amilly'n kaupungissa ja päättyi Nizzaan. Kyseessä oli järjestyksessään 66. Pariisi–Nizza-ajo.