cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tunturikiuru
Ravinto
Kesällä hyönteiset ja kasvinosat sekä siemenet, talvella siemenet ja rantojen pikkueläimet.
Vintturihinaus
thumb|Vintturi hinauksen loppuvaiheessa Vinttureita käytetään ilmailussa purjekoneiden hinaukseen. Liito- ja purjelentokoneita on yleisesti hinattu taivaalle kolmella eri tavalla. Liitokoneita vedettiin kumiköysistartilla, purjekoneita lentokone- ja vintturihinauksella. Lentokonehinaus on yleisin hinausmuoto, mutta vintturia käytetään myös melko paljon.
Vintturin periaate
Vintturihinauksessa vedetään kiitotien päästä päähän joko vaijeri tai köysi. Toinen pää kiinnitetään purjelentokoneen hinauskytkimeen ja toinen pää on kiinni vintturin kelassa. Hinauksessa vinttaaja (vintturin käyttäjä) vetää langan takaisin vintturin kelalle jolloin langan päähän kiinnitetty purjelentokone nousee jyrkässä kulmassa ilmaan. Purjekoneen saavutettua lakipisteensä köysi laukeaa irti ja lanka vedetään kelalle jarruvarjon avustamana. Vinttauksessa saatu korkeus vaihtelee suuresti riippuen tuulesta, käytetystä konetyypistä, vintturista, vinttaajasta ja lentäjän taidoista sekä kiitotien pituudesta. Vintturit ovat Suomessa olleet yleisesti kerhojen itse rakentamia ja suunnittelemia, mutta myös kaupallisesti valmistettuja vinttureita käytetään.
Edut ja haitat
Vintturin etuina ovat hinauksen halpuus ja luontoystävällisyys verrattuna lekohinaukseen sekä sen turvallisuus koska koko hinaus tapahtuu aina lentokentän päällä. Haittapuolena on vintturin rakentamisen vaatima suuri työmäärä sekä osaaminen. Lisäksi ainakin nykyisillä langoilla hinauslanka kuluu ja alkaa katkeilla usein ja aiheuttaa siten pakkotilanteita sekä ylimääräistä työtä. Yksittäinen vinttaus on huomattavasti nopeampi kuin yksittäinen lentokonehinaus, mutta langan vetäminen radan päästä päähän hidastuttaa toimintaa jos lentoja on lähdössä peräkkäin useita. Vintturi soveltuu hyvin hinausmuodoksi uusia lentäjiä koulutettaessa, mutta kilpailuissa lentokonehinaus on ainut järkevä vaihtoehto, koska kilpailulennoilla koneissa käytetään yleensä painolastina vettä, joka nostaa siipikuormitusta ja aiheuttaisi vintturihinauksessa langan katketessa turhaa riskiä ja lisäpaino heikentäisi koneen saamaa korkeutta hinauksessa.
Taito Vainio
Taito Kalevi Vainio (1. huhtikuuta 1935 Mäntsälä – 6. lokakuuta 2001 Mäntsälä) oli suomalainen harmonikkataiteilija, säveltäjä ja sovittaja.
Tausta
Vainio varttui kymmenlapsisessa perheessä. Hän soitti jo pikkupoikana harmonikkaa, mutta Viipurin musiikkiopistossa Lahdessa hänen soittimekseen osui viulu, jota hän opiskeli aina 15-vuotiaaksi saakka. Iskelmälaulaja Oili Vainio (1940-2001) oli Taito Vainion sisko.
Ura
Vuonna 1954 Vainio pääsi esikuvansa Viljo Vesterisen yhtyeeseen ja hänen ammattimuusikon uransa alkoi. Vuosina 1955-1958 hän oli mukana Lasse Pihlajamaan orkesterissa Pihlajamaan Pelimannit, jonka jälkeen hän perusti oman orkesterin esiintyen eri puolilla Suomea. Ensilevynsä Mäntsälän polkka, joka oli myös hänen oma sävellyksensä, Vainio levytti Pihlajamaan pelimanneissa 1955, jonka jälkeen hän jatkoi levytyksien tekemistä taajaan 1960-luvulle saakka. Huomattavina taltiointeina tuolta ajalta olivat Ilta Välimerellä, Tango Virtuoso ja Taitomiehen jenkka. Kaksi viimeisintä olivat hänen omia sävellyksiään, joita ovat esittäneet ja levyttäneet paljon suomalaiset harmonikkataiteilijat sen jälkeenkin. 1960-luvulla Vainio joutui monen kollegansa tavoin kokemaan harmonikkamusiikin arvostuksen romahtamisen uuden nuorisomusiikin levittäytymisen paineessa, ja hän lopetti soololevytysten tekemisen vuosikausiksi.
Vainio toimi useiden Musiikki-Fazerin vakiolaulusolistien sovittajana ja säestäjänä, tunnetuimpina Eino Grön, Veikko Lavi, Tapio Rautavaara ja Taisto Tammi. Hän oli mukana studiomuusikkona sadoilla levyillä. Sovittajana hän pyrki tunnetusti tavanomaisesta poikkeaviin sointuratkaisuihin. Vainio oli myös mukana Olavi Virran toiseksi viimeiseksi jääneellä Häämuistojen valssi-levytyksellä 1965. Taito Vainio soitti myös Esko Könösen kanssa kiertueita ja muutaman kappaleen äänilevyille.
Uusi tuleminen julkisuuteen tapahtui vuonna 1980, jolloin Vainio levytti kokoelman omia sävellyksiään pitkäsoitoksi, jonka jälkeen hän julkaisi kultalevyyn yltäneen soololevyn Kultainen harmonikka 1981. Sovitukset olivat hänen omaa käsialaansa. Tämän jälkeen hän julkaisi vielä kaksi pitkäsoittoa, jotka jäivät levy-yhtiön vaikeuksien vuoksi vähemmälle huomiolle. Hänen terveytensä alkoi myös horjua, jonka jälkeen studiotyöskentely jäi vähemmälle. Silti 1990-luvun alussa Vainio oli mukana Edward Vesalan levyllä Ode to the death of jazz. Vuonna 1991 hän levytti (Reijo Lehtovirran kanssa) singlen Hanurini kutsu 1991. Vuonna 2008 Vainiolta julkaistiin kymmenen hänen viimeisikseen jäänyttä levytystä postuumisti yhteislevyllä Seppo Leinon kanssa. Leino ja Vainio aikoivat julkaista jo 1990-luvun lopulla yhteisen levyn, johon Vainio soitti osuutensa helsinkiläisessä studiossa ja lähetti materiaalin Leinolle. Hän kuitenkin ehti kuolla ennen levyn valmistumista vuonna 2001 ja sen julkaiseminen siirtyi.
Palkinnot
Taito Vainio voitti harmonikansoiton Suomen mestaruuden vuosina 1956 ja 1958.
NHL-kausi 1933–1934
Kausi 1933–1934 oli National Hockey Leaguen historian 17. kausi. Sarjassa pelasi yhdeksän joukkuetta, joista jokainen pelasi runkosarjassa 48 ottelua. Stanley Cupin voitti Chicago Black Hawks, joka kaatoi Detroit Red Wingsin finaalisarjassa otteluvoitoin 3–1.
Runkosarja
Joulukuussa vuonna 1933 Toronto Maple Leafsin pelaaja King Clancy kamppasi Boston Bruinsin Eddie Shoren niin rajusti, että Shore lensi päin joukkuetoveriansa Ace Baileyta. Bailey löi päänsä jäähän ja joutui lopettamaan jääkiekkouransa. NHL päätti järjestää Baileyn kunniaksi ensimmäisen NHL:n All-Star-ottelun, joka pelattiin 14. heinäkuuta vuonna 1934.
Loppusijoitukset
Kummankin divisioonan kolme parasta joukkuetta pääsivät jatkoon. O = Ottelut, V = Voitot, H = Häviöt, T = Tasapelit, HJA = Häviöt jatkoajalla, TM = Tehdyt maalit, PM = Päästetyt maalit, PIST = Pisteet
Pudotuspelit
Runkosarjassa Kanadan ja Yhdysvaltojen divisioonien voittajat pelasivat paras viidestä -sarjan, jonka voittaja pääsi Stanley Cup -finaaliin. Kummankin divisioonan toiseksi sijoittuneet pelasivat myös toisiansa vastaan ja kolmanneksi sijoittuneet toisiansa vastaan. Näiden otteluiden voittajat kohtasivat toisensa paras viidestä -sarjassa, jonka voittaja pääsi Stanley Cup -finaaliin divisiooniensa voittajien kohtaamisen voittanutta joukkuetta vastaan.
Thorsten Jonsson
Thorsten Jonsson (1910 Nordmaling, Ruotsi – 1950 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija, koulutukseltaan filosofian kandidaatti. Hän oli kustannustoimittaja, lehtitoimittaja ja myöhemmin 1940-luvulla Yhdysvalloissa kirjeenvaihtaja.
Jonsson toi proosassaan Ruotsiin kovaksikeitetyn proosatyylin. Monille hänen teoksistaan on ominaista lakoninen kerronta ja dramatiikka sekä elokuvamainen pikkutarkkuus. Niistä esimerkki on toisen maailmansodan aikaan sijoittuva Laivasaattue. Hän käänsi ruotsiksi yhdysvaltalaista kirjallisuutta.
Viherkuhankeittäjä
Viherkuhankeittäjä (Oriolus flavocinctus) on kuhankeittäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Viherkuhankeittäjää tavataan Australiassa, Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Sitä on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Cabo de Gatan taistelu
Cabo de Gatan taistelu oli toisen barbareskisodan ensimmäinen meritaistelu, joka käytiin 17. kesäkuuta 1815. Taistelussa Stephen Decaturin komentama Yhdysvaltain laivaston osasto ja Hamidou Raïsin komentama Algerian barbareskien lippulaiva fregatti Mashoda ottivat yhteen Cabo de Gatassa lähellä Espanjan rannikkoa. Taistelun päätyttyä algerialaisalus oli vallattu ja Hamidou Raïs saanut surmansa.
Tausta
230px|thumb|vasen|Amerikkalaisia komentanut [[Stephen Decatur komensi laivaa taistelussa ensimmäistä kertaa. ]] Vuoden 1812 sodan sytyttyä Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian välille Algerian dey Hadji Ali hyödynsi tilannetta irtisanomalla aiemmin solmitut sopimukset Yhdysvaltojen kanssa ja hyökkäämällä amerikkalaista laivaliikennettä vastaan. Amerikkalaisia laivoja oli vaikea löytää, sillä suuri osa niistä oli jo brittien kaappaamia, mutta kesällä 1812 algerialaiset valloittivat yhdysvaltalaisen prikin Edwinin Espanjan rannikolla sen ollessa matkalla Maltalta Yhdysvaltoihin. Laiva tuotiin Algeriin ja sen kymmenhenkinen miehistö pantiin vankilaan.
Sota Britannian ja Yhdysvaltain välillä päättyi Ghentin sopimukseen 24. joulukuuta 1814, minkä jälkeen amerikkalaiset saattoivat keskittyä Edwinin tilanteeseen. Yhdysvaltain presidentti James Madison kirjoitti Algerian deylle uhkaavan kirjeen, jota lähti viemään kaksi laivasto-osastoa. Toista niistä komensi Stephen Decatur fregatti USS Guerrierella (52 tykkiä). Laivasto-osaston mukana oli myös Yhdysvaltojen uusi Algerin-konsuli William Shaler. Osasto saapui Gibraltarille 15. kesäkuuta 1815 ja kohtasi 17. kesäkuuta Cabo de Gatassa, Espanjan rannikolla, kauppalaivoja väijyneiden ja Hamidou Raïsin komentamien algerialaisten lippulaivan fregatti Mashodan (44 tykkiä). Algerialaisten mukana Espanjan rannikolla oli ollut myös priki Estedio (22 tykkiä), mutta se oli kohtaamisen aikana tiedustelemassa kauempana.
Taistelu
thumb|oikea|Taisteluun osallistunut [[USS Constellation (1797)|USS Constellation. Yksityiskohta maalauksessa.]] Algerialaisten laivan Mashodan havaitsi ensimmäisenä fregatti USS Constellationin (38 tykkiä) tähystäjä 17. päivän aamulla. Algerialaiset purjehtivat Union Jack lipputangossaan, mutta Constellationin kapteeni Charles Gordon epäili laivaa silti algerialaiseksi. Hän määräsi miehistönsä viestittämään lipuilla Guerrierelle vihollisen olevan kaakossa. Amerikkalaisten kahdeksan laivaa lähtivät tämän jälkeen hyökkäykseen. Algerialaisten komentaja Raïs luuli aluksia ensin ystävällismielisiksi briteiksi eikä siksi paennut heti. Algerialaiset huomasivat alusten olevan amerikkalaisia vasta, kun Constellation nosti Yhdysvaltain lipun tankoon. Silloin algerialaiset nostivat kaikki purjeet pakenemista varten. Komentoalus Guerriere oli jo antanut aiemmin vahingossa merkin muille laivoille, että niiden pitäisi tehdä vastakäännös ja ryhmittyä muodostelmaan. Muut laivat eivät kuitenkaan huomioineet merkkiä, mikä esti Mashodan pakenemisen.
Mashodan onnistui jättää amerikkalaisten Constellation taakseen, mutta Guerriere saavutti sitä, jolloin Hamidou määräsi tekemään täyskäännöksen ja algerialaiset tarkka-ampujat pääsivät tulittamaan Guerrieren miehistöä. Käännös toi kuitenkin Mashodan Constellationin tykkien ulottuville, ja sen komentaja Gordon määräsi avaamaan tulen. Algerialaiset saivat osumia laivan yläkannelle, ja Hamidou haavoittui puunsäleestä. Hän kuitenkin jatkoi aluksen komentamista kannelta. Mashoda vaihtoi jälleen kurssia, jolloin sluuppi USS Ontario (29 tykkiä) sai vuorostaan ammuttua täyslaidallisen algerialaisia vastaan. Ontarion komentaja ei kuitenkaan osannut ennakoida tilannetta ja laiva purjehti Mashodan ohi. Muutamaa minuuttia myöhemmin Guerriere sai myös ammuttua täyslaidallisen vain parinkymmenen metrin päästä. Tykkien osumat tuhosivat Mashodan yläkannen ja tappoivat Hamidoun. Useimmat algerialaiset pakenivat laivan sisäosiin, mutta muutamat jatkoivat amerikkalaisten tulitusta musketeilla yläkannelta. Tässä vaiheessa prikitakiloitu sluuppi USS Epervier (18 tykkiä) tuli algerialaisten laivan viereen ja ampui usean täyslaidallisen.
Vain noin puoli tuntia kestäneen taistelun jälkeen Mashoda antautui ja amerikkalaiset nousivat laivaan. He ottivat 406 vankia, minkä lisäksi noin 30 algerialaista oli kuollut. Guerrierrella oli algerialaisten tulituksessa kuollut yksi ja haavoittunut kolme. Lisäksi kolme oli kuollut ja seitsemän haavoittunut yhden tykin räjähtäessä. Kaksi päivää myöhemmin 19. kesäkuuta amerikkalaiset pakottivat toisen algerialaisten aluksen Estedion purjehtimaan maihin ja sen miehistön pakenemaan.
Karhujärvi (Laukaa)
Karhujärvi on Keski-Suomessa Laukaassa Petäiskorven kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 13,9 hehtaaria, se on 700 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 240 700 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,7 metriä ja suurin syvyys on 3,8 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,9 kilometriä.
Rautakausi
pienoiskuva|297x297px|[[Mikkeli|Mikkelistä löytyneet rautakautinen veitsi, tappara, keihäänkärki sekä kuolaimet ja niiden osia. ]] Rautakausi oli esihistorian aikakausi, jolloin pääasiallinen materiaali aseiden ja työkalujen valmistamisessa oli rauta. Raudan pelkistämisen taito keksittiin Välimeren itäpuolella noin vuonna 1500 eaa. ja se levisi Eurooppaan noin 1200 eaa. Suomen rautakauden katsotaan alkaneen noin vuonna 500 eaa. Rautakautta edelsi pronssikausi ja sitä seurasi keskiaika.
Josef Kaplan
Josef Kaplan (6. joulukuuta 1903 Viipuri – 23. toukokuuta 1978 Lontoo) oli suomalainen sisätautilääkäri ja nuoruudessaan maajoukkuetason jääpalloilija.
Josef Kaplan opiskeli ylioppilaaksi Viipurissa ja muutti 1920-luvun alussa Helsinkiin ja opiskeli lääkäriksi Helsingin yliopistossa valmistuen vuonna 1933. Sen jälkeen jatko-opiskeli vielä Itävallassa ja Ruotsissa valmistuen vuonna 1940 sisätautilääkäriksi. Vuosina 1940–1946 hän työskenteli kunnallisissa ja valtiollisissa sairaaloissa kuten Kivelän sairaalassa. Sen jälkeen hän siirtyi Helsingin kaupungin liikennelaitoksen päällikkölääkärin virkaan, jossa tehtävässä hän oli eläköitymiseensä eli vuoteen 1961 asti. Talvi- ja jatkosodassa hän toimi sairasjunan päällikkölääkärinä ja sotasairaalan lääkärinä. Sotilasarvoltaan hän oli lääkintämajuri.
Rautakausi
Raudan käyttö oli yleisempää kuin sitä ennen pronssin käyttö laajimmillaan, sillä rautamalmia esiintyy luonnossa melko yleisesti ja raudan valmistus on helpompaa kuin pronssin. Pohjois- ja Keski-Euroopassa rautakauden alkua voidaan pitää esihistoriallisena kautena. Sen sijaan osissa Etelä-Eurooppaa, Lähi-idässä, Intiassa ja Kiinassa kirjoitustaito oli keksitty jo kauan ennen raudan keksimistä ja siten ollen rautakausi ajoittuu historialliselle ajalle. Keski-Euroopan merkittäviä rautakautisia kulttuureja olivat mm. Hallstattin ja La Tènen kulttuurit.
Josef Kaplan
Josef "Kapsi" Kaplan aloitti jääpallouransa Viipurissa paikallisten IFK:n ja Reippaan riveissä. Hän siirtyi opiskelujen myötä Helsinkin ja siirtyi Kiffenin jääpallomiehistöön kaudesta 1925/1926 lähtien. Alkujaan hän pelasi hyökkääjänä, mutta siirtyi myöhemmin puolustukseen. Hänestä tuli 1920-luvulla Suomen parhaita keskustukimiehiä. Maaotteluita hänen urallaan kertyi 6 A -maaottelua ja 1 B -maaottelu. SM-mitaleita hän oli voittamassa Kiffenin riveissä kaksi SM-hopeaa. Uransa hän lopetti kauden 1930 jälkeen.
Saavutuksia
Jääpallo:
Rautakausi
Rautakausi
pienoiskuva|294x294px|[[Kemijärvi|Kemijärveltä löydetty koristeltu rautakautinen suksi. Sukseen on kaiverrettu mm. käpälikkö.]] Vanhin löydetty rautaesine on noin 6 000 vuotta vanha. Pieniä määriä rautaa alettiin pelkistää Lähi-idässä ja Indusjoen laaksossa 3000–2000 eaa. Rautaa pidettiin mahdollisesti seremoniametallina, joka oli kultaakin kalliimpaa. Jotkut taas pitivät rautaa kuparin kuonametallina. Heettiläiset alkoivat tuottaa rautaa järjestelmällisesti noin 1300 eaa. Intiassa alkoi 1800 eaa. kehittyä oma rautakulttuurinsa, joka tuotti 200 eaa. korkealuokkaista hiiliterästä. Raudan käsittelytaito levisi laajalle Lähi-idässä vuoteen 1200 eaa. mennessä, vaikka pronssia käytettiinkin yhä raudan ohella.
Eurooppaan raudan käsittelytaito saapui 1000 eaa. ja se levisi hitaasti länteen. Suomeen raudan käsittelytaito levisi vuoteen 500 eaa. mennessä. Rautaa käyttivät myös Tšernogorovkan ja Novotšerkasskin kulttuurit noin 900 eaa. Kaukasuksen pohjoispuolisilla alueilla. Sieltä rautateknologia kulkeutui länteen suuntautuvassa kansainvaelluksessa noin 800 eaa. Hallstattin keskieurooppalaiseen kulttuuriin, joka kukoisti 800–450 eaa. Pohjois-Euroopan kulttuuri- ja kauppayhteydet Välimeren tienoille heikkenivät huomattavasti tämän jälkeen, minkä arvellaan johtuneen kelttiläisen La Tènen kulttuurin vahvistumisesta.
Rautakausi Suomessa
pienoiskuva|294x294px|[[Turku|Turusta löytyneitä kansainvaellusajalle 400-550-luvuille ajoitetut putkikeihäänkärki, taitettu miekka, kilvenkupura sekä kilven kädensija. ]] Rautakauden katsotaan alkaneen Suomessa noin 500-luvulla eaa. ja päättyneen 1200/1300-luvuilla. Ensimmäiset rautaiset esineet kulkeutuivat Suomeen noin 800–400-luvuilla eaa. Esineitä saapui Suomeen kahdesta suunnasta, rannikolle Skandinaviasta tai muualta Itämeren alueelta ja sisämaahan ja Pohjois-Suomeen Ananjino-kulttuurin alueelta Euroopan-puoleisen Venäjän itäosasta, jonne yhteydet olivat muodostuneet jo myöhäis-pronssikaudella. Nämä varhaisimmat Suomeen kulkeutuneet esineet olivat pääasiassa kirveitä, veitsiä, keihäänkärkiä, sirppejä ja myöhemmin myös viikatteita sekä erilaisia koruja.
Varhaisimmat merkit Suomessa paikallisesta raudan tuotannosta ovat 300–200-luvuilla eaa. Todisteina tästä on Pohjois- ja Itä-Suomesta löydetyt raudan pelkistysuunit. Samanlaisia uuneja tunnetaan myös Itä-Karjalasta. Vastaavia uuneja ei tunneta rannikkoseudulta, mutta joiltain niin sanotun esiroomalaisen rautakauden asuinpaikoilta ja röykkiöhaudoista on löytynyt rautakuonaa joka voi viitata myös raudan tuotantoon. Ananjino-kulttuurin pronssikirveet säilyttivät suosionsa pitkälle esiroomalaisen rautakauden puolelle, mikä viittaa raudan käytön yleistymisen hitauteen.
Rautakauden kulttuuri jatkoikin pitkään pronssikautisia perinteitä, joille oli ominaista jakautuminen sisämaan itäiseen ja rannikon läntiseen kulttuuripiiriin. Rannikon ihmiset asuivat pääosin yksittäistaloissa tai muutaman talon ryhmissä. Elinkeinoina olivat maanviljelys, metsästys ja kalastus, pienessä määrin myös kaupankäynti. Viljelykasveina olivat mm. ohra, spelttivehnä, ruis, kaura ja nauris. Aura oli alkeellinen koukkuaura. Kotieläiminä pidettiin nautoja, lampaita, vuohia ja sikoja. Talot olivat 10–20 metrin mittaisia pystypaalujen varaan rakennettuja hallitaloja, joiden seinät olivat savella tilkittyä oksapunosta tai turvetta.
Röykkiöhautoja tehtiin edelleen roomalaisajallakin. Kansainvaellusajalla sekä merovingiajalla 200–800 jaa. hautalöytöjen määrä kasvoi. Noin vuonna 500 kuoppahautaus alkoi yleistyä Suomessa röykkiö- ja kalmistohautauksen rinnalla. Vuoden 800 jälkeen hautalöydöissä alkavat näkyä kauppa- ja kulttuuriyhteydet viikinkiajan kulttuuripiireihin idässä ja lännessä.
Rautakauden jako Suomessa
Suomessa rautakausi jaetaan seuraaviin vaiheisiin:
Kolibakteeri
Kolibakteeri (Escherichia coli) on yksi niistä bakteerilajeista, jotka elävät tasalämpöisten eläinten (muun muassa nisäkkäiden ja lintujen) ruoansulatuskanavan alaosassa.
Escherichia coli on myös ihmisellä yleinen suolistobakteeri. Ihmisen päivittäisessä ulostemäärässä on tavallisesti 1011–1013 kolibakteeria. Jos pohjavedessä on kolibakteeria, se kertoo yleensä ulostesaastumisesta. Bakteeri on saanut tieteellisen nimensä löytäjänsä Theodor Escherichin mukaan. Se kuuluu enterobakteereihin.
Rakenne
Kolibakteeri on sauvamainen noin kahden mikrometrin pituinen ja puolen mikrometrin levyinen. Sen soluseinä koostuu peptidoglykaaneista. Sen kaksinkertaisen solukalvon ulompi kerros on peptidoglykaanikerroksen ulkopuolella eli se on gram-negatiivinen bakteeri. Lisäksi se on fakultatiivisesti anaerobinen organismi ja luokitellaan ei-sisäitiöitä-ryhmään. Kolibakteerilla on noin 15 000 ribosomia, tuhat erilaista entsyymiä, noin kahden millimetrin mittainen rengasmainen DNA-molekyyli ja mahdollisesti plasmideja.
Genomi
thumb|350px|Malli perättäisestä kolibakteerin [[binäärijakautuminen|binäärijakautumisesta.]] Kolibakteerin proteiineja koodaava haploidinen genomi on 4 639 221 eli noin 4,64 miljoonaa emästä pitkä, ja se koodaa 4 377 proteiinia. Ihmisessä oleva kolibakteerin versio O157:H7 sisältää noin 5,44 miljoonaa emästä, jotka koodaavat 5 416 proteiinia. Jos genomin pituudeksi oletetaan 4 miljoonaa emäsparia, genomi painaa 4,4×10−18 kg (4,4 attogrammaa), ja genomin pituus oikaistuna on 1,36 mm. Kromosomi on pitkä (noin 500 kertaa solun pituus) ja siksi voimakkaasti kiertynyt ja laskostunut.
Kolibakteeri jakautuu suotuisissa lämpötilaoloissa kerran 20 minuutissa, ja hieman keskimääräisemmissä oloissa kerran 30 minuutiss. Näin kolibakteereja syntyisi jakautumisen kautta kaksi potenssiin 48 eli yli 280 biljoonaa kappaletta vuorokaudessa, mikäli ympäristö ei tätä rajoittaisi. Monesti jakautuminen on hitaampaa, esimerkiksi kerran 108 minuutissa.
Joidenkin aiempien arvioiden mukaan olisi 4,64 miljoonan emäksen kolibakteerissa 4 300 geeniä, joista 180 liittyisi solun rakenteeseen, 650 liittyisi aineenvaihduntaan, 240 energia-aineenvaihduntaan, 530 geeniä toimisi DNA-jakautumisen ohjaajina, ja kuljettajaproteiinien geenejä olisi noin 240.
Bakteerin hyötykäyttö
Talousveden puhdistamisen tarkkailussa ja jätteidenkäsittelyssä kolibakteeri on jo hyvin varhain valittu veden saastuneisuusasteen mittariksi. Pääasialliset syyt sen käyttöön ovat se, että ihmisulosteessa on paljon enemmän koliformisia bakteereita kuin patogeeneja (kuten lavantautia aiheuttava Salmonella typhii), koliformisia bakteereita on nopea ja edullinen analysoida sekä se, että kolibakteeri on tavallisesti vaaraton eli se ei voi ”karata käsistä” laboratoriossa ja tuottaa vahinkoa.
Kolibakteeri on hyvin yleisesti käytetty bakteeri geenitekniikassa ja synteettisessä biologiassa. Bakteeriin voidaan helposti siirtää geenejä. Geenejä voidaan esimerkiksi monistaa liittämällä niitä kolibakteerin DNA:han, jolloin geeni monistuu samalla kun se jakautuu. Kolibakteereja voidaan käyttää myös proteiinin tuottamiseen: bakteeriin liitetään halutun proteiinin geeni, jolloin bakteeri alkaa tuottaa proteiinia.
Haitat
Vaarattomuudestaan huolimatta kolibakteeri voi aiheuttaa tulehduksen, jos se pääsee leviämään ruoansulatuskanavasta muualle elimistöön. Tartunta tapahtuu usein saastuneiden käsien tai käytettyjen välineiden kautta. Yleisimmin kolibakteeri aiheuttaa infektion virtsaputkeen tai vatsaonteloon, mutta sairaalaoloissa se voi levitä esimerkiksi keuhkoihin. Infektio todennetaan laboratoriokokeissa bakteeriviljelyllä, joka tehdään infektioalueelta otetusta näytteestä (esimerkiksi virtsanäyte tai keuhkoista yskös- tai imulimanäyte). Kolibakteeri on kuitenkin hyvin herkkä antibiooteille, joten tulehdukset ovat helppohoitoisia.
Suomessa on kuollut tästä huolimatta lapsia kolibakteeriin, ja moni on joutunut dialyysihoitoon tai munuaisten siirtoon.
EHEC
Jotkin muunnokset bakteerista tuottavat myös toksiineja, kuten Shiga-toksiineja ja saattavat aiheuttaa ruokamyrkytyksen. Yksi suolistotulehduksia aiheuttavista kolibakteeri-ryhmistä on Enterohemorraaginen Escherichia coli -bakteeri eli EHEC-bakteeri, ja niistä on 2000-luvulla tullut yleinen ruokamyrkytysten aiheuttaja. EHEC on esimerkki rinnakkaisesta evoluutiosta, sillä eri Escherichia coli -kannat voivat itsenäisesti kehittyä EHEC-bakteeriksi.
Pahimmillaan EHEC voi aiheuttaa voimakasta veriripulia, ja noin 10 prosentilla sairastuneista saattaa tulla vakava munuaisten toimintahäiriö, ureeminen oireyhtymä HUS (yleensä lapsilla). Se voi johtaa myös tromboottiseen trombosytopeeniseen purppuraan TTP (TTP tarkoittaa ihoverenvuotoa eli purppurana ilmenevää verenvuototaipumusta) (yleensä vanhuksilla). Tauti saattaa johtaa kuolemaan. EHEC leviää varsinkin jauhelihan ja pastöroimattoman maidon välityksellä, jolloin taudin alkuperä on yleensä nautakarjan suolisto. Tämä on yleistä länsimaissa muun muassa Pohjois-Amerikassa, jossa bakteeri on levinnyt huonosti kuumennettujen hampurilaisten tai muun pikaruoan välityksellä. Tätä vakavampaa tautityyppiä on tavattu silloin tällöin Suomestakin. Ensimmäinen EHEC-epidemia (kanta 0157:H7) ja myös ensimmäiset kuolemantapaukset diagnosoitiin Suomessa vuonna 1997. Suomessa vuosittain todettujen EHEC-tartuntojen määrä on kasvanut viime vuosien aikana. Kasvua selittää laboratoriodiagnostiikassa tapahtuneet muutokset. Vuonna 2019 todettuja tapauksia oli 311.
Ruotsissa myrkyllistä 0157:H7-muunnosta on kymmenessä prosentissa maitotiloista, Hollannissa jopa joka neljännellä tilalla. Verosytotoksiinia muodostavista muunnoksista käytetään lyhennettä VTEC (verosytotoksiinia muodostavat E. kolibakteerit. Ryhmän uudet muunnokset, bakteerit O21 ja O103, ovat levinneet Ruotsissa yhtä laajalle kuin 0157:H7, ja joissakin naapurimaissa aiheuttaneet kuolemantapauksia.
EHEC-tartunta voi olla hengenvaarallinen ja tämänhetkiset hoidot perustuvat pääosin oireiden lievittämiseen. EHEC-bakteerin tuottamien toksiinien takia antibioottien käyttöä ei suositella taudin hoitomenetelmänä. Antibioottien vaikutuksesta kuolevat bakteerisolut voivat erittää toksiineja ympäristöönsä ja näin pahentaa taudin oireita.
Kesäkuussa 2011 ilmeni Saksassa 1 700 EHEC-tapausta, joista kuoli ainakin 30. Suomessa tapauksia ilmeni yksi, joka oli todennäköisesti peräisin Saksasta, sillä se muistutti saksalaista kantaa. Tartunnan lähteenä ovat olleet Saksassa kasvatetut idut.
Mutaatiotutkimus
thumb|right|220px|Lenskin kolibakteerin mutaatioita tutkiva koe, jossa 12 eri bakteerijoukkoa lisääntyy vuosikymmeniä suljetussa tilassa.
Richard Lenski aloitti Michigan State Universityssä Yhdysvalloissa 12. helmikuuta 1988 Escherichia colin evoluutiotutkimuksen jolloin 12 koeputkeen kylvettiin lähes identtiset E. coli -populaatiot. Koetta kutsutaan nimellä LTEE eli E. coli long-term evolution experiment.
Parinkymmenen vuoden kuluttua, vuonna 2008, oli tapahtunut 40 000 solunjakautumista. Tähän mennessä oli näkynyt joitain muutoksia bakteereissa. Kun noin 20 000 bakteerisukupolvea oli käyty läpi, monia geneettisiä muutoksia oli tapahtunut kaikissa maljoissa, ja bakteerien kasvu oli nopeutunut 70 %:lla. Kaikista bakteereista oli kehittynyt suurempia ja harvemmassa eläviä, ja ne erikoistuivat elämään glukoosissa. Suurin osa koon kasvusta tapahtui 2 000 ensimmäisen sukupolven aikana. Neljällä populaatiolla heikkeni DNA:n korjausmekanismi, mikä kasvatti mutaatioiden määrää. Vaikka bakteerit läpikävivät maljaa kohden miljoonia mutaatioita 20 000 ensimmäisen solunjakautumisen aikana, Lenskin mukaan vain 10–20 mutaatioista oli hyödyllisiä, ja vain 100 kaikista hyödyllisistä ja selviämisen kannalta yhdentekevistä mutaatioista jäi geeneihin. Kokoa kasvattaneista populaatioista Ara-1 ja Ara+1 kaikki koon määränneet samat 59 geeniä olivat muuttuneet samaan suuntaan toisistaan riippumatta.
33 127 jakautumisen jälkeen eräs populaatio, joka on ristitty Ara-3:ksi pystyi hyödyntämään kasvuaineen sitraattia, mihin normaali kolibakteeri ei pysty. Tämä kasvatti bakteerien määrää ja näytti selvästi, että hyödyllinen mutaatio oli tapahtunut laboratoriossa. Sitraattikyky vaati bakteerilta ainakin kaksi peräkkäistä mutaatiota, ja siksi sitä ei ilmestynyt kaikkiin maljoihin mutaatioiden suhteellisen harvinaisuuden takia.
Puskuri (televisio-ohjelma)
Puskuri oli Tarinatalon tuottama ja Yle TV2:lla esitetty auto- ja liikenneaiheinen makasiiniohjelma, jota esitettiin vuosina 2002-2011. Puskuria juonsivat Raimo Tengvall ja Matti Sinervä. Ohjelman viimeinen jakso nähtiin 23. toukokuuta 2011.
Kuvanlukija
thumb|Canonin tasokuvanlukija Kuvanlukija eli skanneri (englannin teonsanasta scan, ’keilata’, ’pyyhkäistä’) on laite, joka muuntaa kaksiulotteisen kohteen kuvatiedostoksi. Tätä kutsutaan kuvan lukemiseksi, ”skannaamiseksi”. Kuvanlukijan tallentamasta dokumentin kuvasta mahdollinen tekstiosuus voidaan jälkikäsittelyä varten muuntaa tekstimuotoon erillisen tekstintunnistus- eli OCR-ohjelman avulla. On olemassa myös kolmiulotteisia skannereita. Kolmiulotteisella skannerilla voidaan tarkoittaa esimerkiksi dokumenttikameraa, johon voi laittaa esineen ja ottaa siitä kuvan. Kuva tallennetaan kuvatiedostoksi.
Tasokuvanlukija
Kuvanlukijatyypeistä yleisin on pöydällä pidettävä tasokuvanlukija, joka on rakenteeltaan yksinkertainen ja kopiokoneenomainen. Tasokuvanlukijassa luettava kuva asetetaan lasilevyn päälle aivan kuten kopiokoneessa. Lasilevyn alla on lukupää ja valonlähde. Kuvanlukijan tärkeimmässä osassa, lukupäässä, on tuhansia valolle herkkiä puolijohde-elementtejä. Lukupää liikkuu kiskoilla lukualueen päästä päähän ja siirtää lukualueelta mitatun valon ja värin määrän tietokoneen muistiin. Erikoistarkoituksia varten on esimerkiksi arkistoissa olemassa myös suuria, kiinteitä tasokuvanlukijoita, joilla voidaan lukea digitaaliseen muotoon isokokoisiakin asiakirjoja esimerkiksi kokoon A0 asti.
Valmistajia
Kuvanlukijoiden valmistajista tunnetuimpia ovat Atiz, Hewlett-Packard, Canon, Epson ja Lexmark. Nykyään erillisiä kuvanlukijoita myydään yhä vähemmän, sillä yleistyneillä monitoimilaitteilla voidaan tulostaa, lukea ja kopioida, ja valokuvauksessa on siirrytty digikameroiden käyttöön.
Solomon R. Guggenheim -museo
Solomon R. Guggenheim -museo on modernin ja nykytaiteen museo New Yorkin Upper East Sidellä Manhattanilla. Se on tunnetuin Solomon R. Guggenheimin säätiön ylläpitämistä museoista, ja sitä kutsutaan yleisesti Guggenheim-museoksi.
Museon vaiheita
Solomon R. Guggenheim (1861-1949) hankki omaisuutensa kaivosalalla, ja eläkkeelle jäätyään hän keräsi merkittävän taidekokoelman. Vuonna 1937 hän perusti Solomon R. Guggenheimin säätiön taidekokoelman tueksi.
Museo avattiin vuonna 1939 aluksi nimellä Non-objektiivisen maalaustaiteen museo, jolloin se oli varsinkin varhaisten modernistien ja avantgardetaiteilijoiden, kuten Rudolf Bauerin, Hilla Rebayn, Wassily Kandinskyn ja Piet Mondrianin, taiteen esittelypaikka.
Vuonna 1959 valmistui arkkitehti Frank Lloyd Wrightin suunnittelema museorakennus Central Parkin reunaan Fifth Avenuelle. Rakennus tunnetaan sisätilojensa spiraalimaisista kävelyrampeista sekä ulkopuolen kaarevista, valkoisista muodoista, jotka poikkeavat jyrkästi ympäristön laatikkomaisista taloista.
Museo avasi sivutoimipisteen alemmalla Manhattanilla SoHossa vuonna 1992, mutta siitä kuitenkin luovuttiin kymmenen vuotta myöhemmin suurten kansainvälisten yhteistyökohteiden ilmaannuttua.
Vuonna 2009 Guggenheim New York saavutti kävijäennätyksen: 1,3 miljoonaa kävijää. Eräs suosittu näyttely oli Wassily Kandinskyn retrospektio.
Kokoelma
thumb|250px|[[Paul Klee, Punainen ilmapallo, 1922. Teos on Guggenheim-museon kokoelmassa.]] thumb|250px|[[Franz Marc, Keltainen lehmä, 1911.]] thumb|250px|Sisäkuva Guggenheimin museokokoelma koostuu useista erilaisista yksityiskokoelmista.
Viimeisen 20 vuoden aikana kokoelmaa ovat kartuttaneet lahjoitukset Robert Mapplethorpe -säätiöltä, Bohen-säätiöltä sekä Berliinin Deutsche Bankin yhteistyössä Guggenheimin kanssa tehty nykytaiteen komissioiden sarja ja niistä erillään oleva Guggenheim Bilbaon hankintaohjelma. Kokoelma sijoittuu ajallisesti 1800-luvun lopusta nykyaikaan.
Näyttelyt 2009-2011
2009
2010
2011
Muut Guggenheim-museot ja perustamisaikeet
New Yorkin museon lisäksi Guggenheim-säätiö ylläpitää Peggy Guggenheimin taidekokoelmia Venetsiassa.
Vuonna 1997 avattiin arkkitehti Frank Gehryn suunnittelema Guggenheim-museo Bilbaossa Espanjassa.
Vuosina 1997-2012 Berliinissä toimi Deutsche Guggenheim. Sen näyttelytilat olivat Deutsche Bankin hallintorakennuksen katutasossa.
Solomon R. Guggenheimin säätiö allekirjoitti määräaikaisen yhteistyösopimuksen Pietarin Eremitaašin kanssa vuonna 2000, johon liittyi seuraavana vuonna myös Wienin Kunsthistorisches Museum. Liittouman tavoitteena on muun muassa laajentaa kansainvälisiä kulttuurisuhteita ja parantaa museoiden kokoelmien tavoitettavuutta laajemmille yleisöille sekä toimia yhteistyössä kokoelmien esittelyssä, julkaisemisessa ja taidekasvatuksessa. Guggenheim Hermitage Museumin näyttely Las Vegasissa suljettiin vuonna 2008. Näyttelyprojektia toteutettiin Las Vegasin pienessä museotilassa hotellissa, jonka suunnitteli Rem Koolhaas.
Meksikon Guadalajarassa sijaitseva The Guggenheim Guadalajara on ollut epävarmalla pohjalla.
Yhdistyneiden arabiemiirikuntien Abu Dhabiin tulevan The Guggenheim Abu Dhabin kaavailtiin alun perin valmistuvan vuonna 2013, mutta ajankohtaa on siirretty, eikä vuonna 2016 ilmoitettu sen valmistumisaikaa. .
Huhuista huolimatta Zaha Hadidin Liettuan Vilnaan suunnittelemaa museorakennusta, The Vilnius Guggenheim Hermitage Museumia, ei ole koskaan ollutkaan tarkoitus rakentaa; kyseessä oli ainoastaan Guggenheim-säätiön konsultointi.
Myös muista Guggenheimin kansainvälisistä yhteistyöprojekteista on huhuttu aina, kun Guggenheim-säätiö tekee konsultointia. Esimerkiksi Bukarestin keskustan Esplanada-projektia edelsi lyhyt, alustava neuvottelu.
Guggenheim ja Suomi
Guggenheimin taidemuseon kokoelmien modernismin klassikoista ja ajan amerikkalaisesta nykytaiteesta koostuva suuri näyttely avattiin Ateneumin taidemuseossa Helsingissä syksyllä 1957. Vuonna 1994 esitettiin myös Helsingissä Ateneumin taidemuseossa modernismin klassikoita esittelevä näyttely Guggenheim-museosta. Syksyllä 2008 avattiin Kiasmassa Full House, jossa museon Kouri-kokoelmaa oli täydennetty Guggenheim-museosta lainatuilla töillä.
Olli Lyytikäinen ja Paul Osipow edustivat Suomea vuonna 1982 Sleeping Beauty – Art Now, Scandinavia Today -näyttelyssä Guggenheim-museossa.
Gonzo-journalismi
pienoiskuva|upright|Alun perin Hunter S. Thompsonin käyttämä tunnus Gonzon nyrkki. Gonzo-journalismi on journalismin muoto, joka on saanut vaikutteita undergroundista. Gonzo-journalismissa kyseenalaistetaan yleisesti hyväksytyt arvot. Tyylillisesti sille on tyypillistä muun muassa liioitellun retorinen kielenkäyttö sekä erikoiset ilmaisut. Gonzo-journalismille on ominaista myös kertojan omien havaintojen korostaminen ja pikkuseikkojen esille tuominen.
Gonzon perustajana pidetään yhdysvaltalaista Hunter S. Thompsonia.
Sanan alkuperä
Thompsonin kirjoista tunnetuin on Pelkoa ja inhoa Las Vegasissa (1971), jossa esiintyy tohtori Gonzo -niminen hahmo.
Suomessa
Suomessa gonzo-journalismiksi on kutsuttu ainakin Mattiesko Hytösen Helsingin Sanomiin kirjoittamia kolumneja, Walter de Campin (oik. Kari Lempinen) City-lehdessä pitämää Hienoa elämää -palstaa, Juho Juntusen kirjaa Tuuliajolla – Suuri rock and roll -risteily, Nalle Östermanin blogikirjoituksia Rumba-lehden verkkosivuilla, ”Tozimiehen kolumneja” Egorazzi-lehdessä sekä Ari Lahdenmäen ja Riku Rantalan kirjaa Isänmaan asialla.
Hymy-lehteen 1960-luvulla kirjoittaneen Veikko Ennalan pakinoita ja lehtijuttuja voidaan pitää yhtenä ensimmäisistä suomalaisista gonzo-journalismin ilmentymistä. Ennala esitteli usein kirjoituksissaan omaa elämäänsä, lapsuuttaan ja perheenjäseniään.
Palojärvi (Kokemäki)
Palojärvi on Satakunnassa Kokemäellä Peipohjassa Järilänharjulla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alaosan Kokemäen alueeseen.
Maantiede
Ovaalin muotoisen järven pinta-ala on 6,5 hehtaaria ja sen hakaisija on 300 metriä. Järven luusua sijaitsee järven pohjoisrannalla, josta saa alkunsa 400 metriä pitkä laskuoja, joka päättyy metsään.
Järven rantaviiva on 1,1 kilometriä pitkä ja ranta on hiekkaharjulla oleva soinen kangasmetsä. Sen rannalla on kolme loma-asuntoa. Etelärantaan pääsee historiallista Huovintietä pitkin ja sen editse kulkee retki- ja kuntoreitti. Lammen rannassa on laavu ja nuotiopaikka.
Haarapääsky
Haarapääsky (Hirundo rustica) on pääskyjen heimoon kuuluva muuttolintu, joka on helposti tunnistettavissa pyrstön kaksihaaraisesta muodosta.
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|vasen|Haarapääsky lennossa. Haarapääsky on 19–22 cm pitkä ja painaa 13–20 grammaa. Pitkien pyrstöjouhien vuoksi se on mahdollista sekoittaa vain ruostepääskyyn. Selkä on sinisenmusta, yläperä ei vaalea, mutta pyrstösulissa vaaleita pikkutäpliä. Kurkussa ja otsassa punainen laikku. Pyrstön uloimmat sulat huomattavasti sisempiä pitemmät, naaraalla hieman lyhyemmät kuin koiraalla. Alapuoli vaihtelevan värinen, Euroopassa valkea tai hiukan kermanvärinen, Vähässä-Aasiassa ruosteensävyisempi ja Egyptissä voimakkaan ruskeanpunainen. Nuorilla haarapääskyillä on syksyllä vain 1 cm pitkät pyrstöjouhet, otsa ja kurkku ovat vaaleat, ruosteenruskehtavat, ja rintajuova on harmaanruskea. Poikaset ovat niukasti harmaanuntuvaisia; kita keltainen, suupielet lähes valkoiset. Laulu on iloista lirkutusta, joka päättyy tukahdutettuun narinaan.
Kaikilla haarapääskyillä on täydellinen sulkasato talvehtimisalueilla, minkä jälkeen eri ikäluokkia ei voi erottaa toisistaan.
Laattatektoniikka
thumb|500px|Kolmentyyppisiä laattojen rajoja Laattatektoniikka on tieteellinen teoria, joka selittää litosfäärilaattojen eli kivikehälaattojen liikkeen mekanismia ja liikkeen vaikutuksia. Maan litosfääri eli kivikehä on muodostunut useista mannerlaatoista. Ne liikkuvat jatkuvasti astenosfäärin eli Maan litosfäärin alla sijaitsevan suuren viskositeetin kivikerroksen päällä, mutta kitka vastustaa niiden välistä liikettä, minkä seurauksena reunakohdissa syntyy usein maanjäristyksiä.
Haarapääsky
Koko ja ulkonäkö
Vanhin suomalainen rengastettu haarapääsky on ollut seitsemän vuotta, yhden kuukauden ja 24 päivää vanha.
Natasha Nice
Natasha Nice (s. 28. heinäkuuta 1988 Fontenay-sous-Bois, Ranska) on yhdysvaltalainen pornonäyttelijä. Natasha oli joulukuun 2011 Penthouse Pet.
Haarapääsky
Levinneisyys
Haarapääsky pesii laajalla alueella Euroopassa, Pohjois-Amerikassa ja Aasiassa sekä Pohjois-Afrikassa. Talveksi se muuttaa etelämmäs Afrikkaan, Etelä-Aasiaan, Australiaan ja Etelä-Amerikkaan. Maailman populaatio on kooltaan noin 190 miljoonaa yksilöä, joista Euroopassa pesii 13–19 miljoonaa paria.
Laattatektoniikka
Mannerlaatat
Laattatektoniikkateorian mukaan Maan litosfääri eli kivikehä on jakaantunut useisiin laattoihin. Suurimpia laattoja lasketaan olevan seitsemän, ja lisäksi on useita pienempiä laattoja. Laattojen reuna-alueilla sijaitsevat merten keskiselänteet, syvänmeren haudat ja aktiivisesti kasvavat vuoristot.
Haarapääsky
Elinympäristö
Haarapääskyjen elinympäristöä ovat mangrovemetsät, taajamat, pellot ja laitumet. Syysmuuttoaikaan parvet yöpyvät ruovikoissa, ja kansa luuli muinoin, että pääskyset kaivautuvat pohjamutaan talveksi ja nousevat sieltä sitten taas keväällä jäiden sulettua ja vesien lämmettyä.
Laattatektoniikka
Mannerlaatat
Mannerlaatat ovat 100–150 kilometrin paksuisia, ja ne liikkuvat astenosfäärin päällä 1–15 senttimetriä vuodessa. Useimmissa laatoissa on sekä mantereellista että merellistä kuorta. Laattojen liikkuessa niiden keskiosat ovat pääosin jäykkiä ja koskemattomia, mutta niiden reunojen törmäysvyöhykkeillä tapahtuu halkeilua, liukumista, taipumista, venymistä ja pehmenistä.
Haarapääsky
Lisääntyminen
pienoiskuva|Haarapääskyn munia. pienoiskuva|upright|Haarapääsky Nederlandsche Vogelen -teoksessa (1770). Haarapääsky pesii touko–elokuussa Lapin pohjoisosia lukuun ottamatta koko maassa (Suomessa), ennen kaikkea maaseudulla, missä on runsaasti ulkorakennuksia, myös kaupunkien laitamilla ja teollisuusalueilla. Pesii rakennuksen sisällä, kattohirren päällä tai vastaavanlaisessa paikassa. Joskus harvoin pesä rakennetaan räystään tai muun ulokkeen alle paremman paikan puuttuessa. Myös vanha räystäspääskynpesä voi korjailun jälkeen kelvata pesintään. Puolisot rakentavat yhdessä kuppimaisen, päältä avoimen pesän ruohosta, korsista ja savesta, ja vuoraavat sen korsilla tai höyhenillä. Usein sama pesä on käytössä monta vuotta ja sitä vain vähän korjaillaan keväällä. Naaras munii 4–6 valkoista, punaruskeapilkkuista munaa. Se hautoo niitä noin kaksi viikkoa. Yhden kesän aikana saattaa olla kaksi poikuetta ja ensimmäisen poikueen poikaset voivat syöttää toisen poikasia. Molemmat vanhemmat ruokkivat poikasia. Poikaset lähtevät pesästä noin kolmiviikkoisina.
Ravinto
Haarapääskyt syövät lentäviä hyönteisiä, mutta myös jonkin verran hämähäkkejä.
Laattatektoniikka
Mannerlaatat
Laattojen liikkeen perusteella niiden reunatyypit voidaan jakaa kolmeen eri kategoriaan. Ne voivat erkaantua toisistaan, liikkua toisiaan kohti tai liikkua sivuttain toisiinsa nähden.
Erkanevat laatat
left|Valtameren keskiselänteen poikkileikkaus Erkanevat laatat loittonevat toisistaan, kun vaippa pullistuu ylöspäin ja magmaa pääsee työntymään laattojen väliin. Merellisillä erkanemisalueilla laattojen rajat näkyvät valtamerten keskiselänteinä, jotka ovat seismisesti ja vulkaanisesti aktiivisia alueita. Selänteiden keskuslaaksot ovat puolestaan normaalisiirrosten rajaamia hautavajoamia. Mantereisissa repeämävyöhykkeissä piirteet ovat samat kuin merellisten laattojen erkanemiskohdissa. Vulkaaniset kivet ovat kuitenkin mantereella vaihtelevampia kuin valtamerten basaltit ja sedimentit karkeita.
Haarapääsky
Haarapääsky symbolina
Haarapääsky on Viron kansallislintu. Se onkin varsin tyypillinen näky virolaisessa maalaismaisemassa. Haarapääsky valittiin maan kansallislinnuksi vuonna 1962 ornitologien aloitteesta.
Laattatektoniikka
Erkanevat laatat
Sulan laavan purkautuessa keskiselänteen saumasta Maan magneettikenttä magnetisoi sen – magneettiset kiteet jähmettyvät näin Maan magneettikentän suuntaisiksi. Koska Maan magneettiset navat vaihtavat paikkaansa keskimäärin noin puolen miljoonan vuoden välein, ja mannerlaattaa muodostuu muutama senttimetri vuodessa, on keskiselänteen sauman molemmin puolin symmetrisesti magneettisia vyöhykkeitä.
Lähenevät laatat
thumb|300px|Merellinen laatta ja mantereinen laatta
thumb|300px|Merellinen laatta ja merellinen laatta thumb|300px|Mantereinen laatta ja mantereinen laatta Lähenevien laattojen tapauksessa voi tapahtua joko niin sanottu alityöntö, eli subduktio, tai poimuttuminen. Alityöntöä tapahtuu sekä merellisen ja mantereellisen laatan että kahden merellisen laatan törmätessä. Alityöntökohdassa toinen laatoista painuu toisen alle. Mantereellinen laatta on liian kevyt, jotta se voisi upota toisen laatan alle. Raskas merellinen laatta voi kuitenkin painua toisen alle; subduktio tapahtuu kuitenkin hitaasti ja merellinen laatta uppoaa noin 10–15 senttimetriä vuodessa.
Haarapääsky
Nimi
Suomen itsenäistymisen jälkeen ornitologit olivat kiinnostuneet paikallisista suomalaisista linnun nimistä. Niitä julkaisi myös K.E. Kivirikko kaksiosaisessa teoksessaan Suomen linnut, joka ilmestyi vuosina 1926–1927. Haarapääskystä oli ihmisille tuttuna lintuna käytössä lukuisia nimiä, kuten jouhipääskönen Kajaanissa, haarajainen Rovaniemellä, saksipääskynen Porissa, latopääskynen Kemissä, huonepääskynen Raahessa, riihipääskynen Sievissä. Historiallisia nimiä ovat olleet muun muassa päsky tai päskynen (Agricola, 1551) ja muuripääsky, parvipääsky ja haarapääsky (Lönnrot, 1861).
Tieteellinen nimi Hirundo on latinaa ja tarkoittaa pääskyä. Sana esiintyy esimerkiksi Pliniuksella. Lajinimi rustica on myös latinaa ja tarkoittaa maalaista.
Laattatektoniikka
Lähenevät laatat
Kahden merellisen laatan törmätessä alityöntökohtaan syntyy yleensä syvänmeren hauta. Subduktiovyöhykkeiden maanjäristyskeskukset muodostavat levymäisiä ja kaarevia pintoja, joissa on maanjäristyksiä jopa 700 kilometrin syvyydessä. Maanjäristyskeskukset ovat painuvan laatan yläosassa, Wadati–Benioff-vyöhykkeenä tunnetulla alueella. Alityöntövyöhykkeen yläpuolelle syntyy tulivuorten muodostamia vulkaanisia saarikaaria.
Sivuuttavat laatat
thumb|320px|Punainen ja ruskea tarkoittavat transformisiirroksia. Mannerlaattojen reunoilla tapahtuu myös laattojen liukumista. Liukumisen yhteydessä ei synny eikä tuhoudu uutta kuorta. Liukuvat laatat aiheuttavat usein maanjäristyksiä. Tällainen vyöhyke on esimerkiksi San Andreasin siirros Pohjois-Amerikan ja Tyynenmeren laatan rajalla. Laattojen sivuava liike voi maanjäristyksessä vaihdella muutaman senttimetrin pienestä liikkeestä jopa 1–2 metrin siirtymisiin.
Laattojen saumat ovat yleensä pilkkoutuneet transformisiirroksiin ja erkaantumislaattarajoihin/lähenemislaattarajoihin. Valtamerten leviämissuuntaa ei voida määritellä keskiselänteen asennosta, vaan saumaa pilkkovista transformisiirroksista.
Teorian historiaa
Nykyaikaisen laattatektoniikan perustan loi meteorologi Alfred Wegener, jonka teos The Origin of Continents and Oceans julkaistiin vuonna 1915. Hän esitti, että nykyiset mantereet olivat muodostaneet aiemmin yhden suurmantereen. Jo ennen Wegeneriä maantieteilijä Alexander von Humboldt oli vuonna 1801 huomioinut, että Etelä-Amerikan itärannikko sopii Afrikan länsirannikkoon, ja maantieteilijä Antonio Snider-Pellegrini oli vuonna 1858 tehnyt kartan, jossa hän oli esittänyt Etelä-Amerikan ja Afrikan mantereiden paikat ennen niiden eroamista. Wegener ja Frank Taylor esittivät itsenäisesti 1900-luvun alussa, että mantereet liikkuivat hiljalleen maan pinnalla. Taylor jätti teorian, mutta Wegener kehitti sitä eteenpäin ja esitti, että kivihiilikaudella mantereet olisivat muodostaneet Pangaian jättimantereen.
Wegenerin teoria herätti paljon keskustelua, eivätkä useimmat geologit pystyneet hyväksymään ajatusta siitä, että mantereet pystyisivät liikkumaan merten yli. Mannerliikunnoille ei sillä hetkellä ollut löydetty mekanismia, joten teoriaa ei pidetty vakavastiotettavana. Vuonna 1957 julkaistussa Encyclopedia Britannicassa Pangaia-ajatusta pidettiin täysin mielikuvituksellisena.
Tilanne alkoi muuttua toisen maailmansodan jälkeen, kun opittiin tuntemaan paremmin merten syvyyksien pinnanmuotoja. Tutkimuksissa havaittiin, että valtamerten keskikohdissa kulki pitkä yhtenäinen vuorijono ja sen keskellä oli samantapainen laakso kuin mantereillakin on maan liikkumiskohdissa. Lisätodisteita tuli 1950-luvulla paleomagnetistisista tutkimuksista, jotka todistivat, että triaskaudella mantereet liikkuivat yhtenä kokonaisuutena.
Harry H. Hess ja Robert S. Dietz esittivät 1960-luvun alussa ajatuksen merenpohjan leviämisestä. Heidän mukaansa valtamerialtaiden pohja leviää keskiselänteellä, ja merellinen kuori sekä mantereet vaeltavat vaipan konvektiovirtausten päällä. Teoria vahvistui, kun brittiläiset Frederick Vine ja Drummond Matthews ehdottivat selitystä valtamerten pohjien nauhamaisille magneettisille poikkeamille. Heidän mukaansa valtameriselänteessä purkautuvan magman jäähtyessä muodostamat tuoreet laavakivet magnetoituvat magneettikentän suuntaisesti.
Laattatektoniikka muilla taivaankappaleilla
Nykyisen käsityksen mukaan Kuussa ei ole maan kaltaista laattatektoniikkaa. Sama koskee Merkuriusta ja Marsia. Tästä syystä paineen aiheuttamat purkaukset planeetan pinnalle ovat räjähdysmäisiä ja erittäin voimakkaita. Jupiterin suurimmalla kuulla Ganymedeksellä puolestaan on havaittu laattatektoniikkaa.
Halsuan perennapuisto
63.46322°N, 24.17127°W Halsuan perennapuisto on Halsualla sijaitseva monivuotisten ruohovartisten puutarhakasvien esittelypuisto. Puisto on perustettu vuosina 1997–2000. Kooltaan 0,7 hehtaarin puistossa on yli 700 erilaista perennalajia tai -lajiketta, mukaan on erityisesti valittu myös vanhoja perinnekasveja.