cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antipsykoottiset lääkkeet
Kouristelu ja muut lihasten toimintahäiriöt (ekstrapyramidaalioireet)
Psykoosilääkkeet voivat aiheuttaa ekstrapyramidaalioireita eli ei-tahdonlaisen keskushermoston ekstrapyramidaalijärjestelmään liittyviä lihasten toimintahäiriöitä. Ekstrapyramidaalioireet voivat ilmetä ilmenevät kaulan, niskan, silmien ja vartalon lihasten kivuliaina kouristuksina, akatisiana eli pakonomaisena motorisena levottomuutena, lepovapinana, köpöttävänä kävelynä, motoriikan hidastumisena, lihasjäykkyytenä tai kasvojen ilmeettömyytenä.
Neuroleptit saattavat aiheuttaa epileptisiä kouristuskohtauksia myös ei-epileptikoille. Neuroleptien säännöllinen pitkäaikaiskäyttö saattaa aiheuttaa myös niin sanotun pakkoliikeoireyhtymän eli tardiivin dyskinesian, joka ilmenee useimmiten suun ja kielen, joskus myös vartalon lihasten matomaisina pakkoliikkeinä, kasvojen nykimisenä tai vapinana. Tardiivi dyskinesia on sitä yleisempää, mitä pidempään lääkitystä on käytetty. Oireyhtymä korjautuu hyvin hitaasti lääkityksen lopettamisen jälkeen ja jää usein pysyväksi. Tardiivia dyskinesiaa aiheuttaa etenkin perinteisten eli ensimmäisen polven psykoosilääkkeiden säännöllinen pitkäaikaiskäyttö, mutta myös toisen polven eli epätyypillisten psykoosilääkkeiden käyttö.
Ensimmäisen polven psykoosilääkkeet aiheuttavat eniten ektsrpyramidaalioireita, mutta myös toisen polven psykoosilääkkeet aiheuttavat niitä.
Kohonnut kuolleisuusriski
Yhdysvalloissa vuonna 2015 valmistuneen tutkimuksen mukaan 20-64-vuotiaiden skitsofreniapotilaiden kuolleisuus on lähes 4 kertaa tavanomaista suurempaa. Ylikuolleisuus oli suurinta naisten, ei-valkoihoisten ja vanhimpien ikäryhmien kohdalla. Sydänsairauskuolleisuus oli 3,6-kertainen ja keuhkosyöpäkuolleisuus 2,4-kertainen. Keuhkoahtaumatautikuolleisuus oli kymmenkertaista ja influenssa sekä keuhkokuumekuolleisuus seitsenkertaista. Itsemurhakuolleisuus oli puoli promillea, mikä oli huomattavasti vähemmän kuin aiemmissa pienemmän otoksen tutkimuksissa, mutta silti muuta väestöä suurempaa tutkimuksen kaikissa osaryhmissä. Itsemurhien absoluuttinen määrä oli suurin miehillä, ei-valkoisilla ja nuoremmissa ikäryhmissä. Tapaturmaisia ja alkoholi- tai päihdekuolemia oli noin kaksinkertainen määrä itsemurhiin verrattuna. Joka yhdeksännen skitsofreenikon kuolinsyy jäi arvoitukseksi.
Myös vuonna 2007 julkaistussa laajassa metatutkimuksessa havaittiin, että skitsofreniaa sairastavien elinikä on lyhentynyt merkittävästi suhteessa muuhun väestöön aina 1970-luvulta alkaen. Skitsofreniaa sairastavilla esiintyy lähes 2,5-kertainen riski kuolla erilaisiin sairauksiin. Ylikuolleisuutta esiintyy suurimmassa osassa yleisimmistä kuolinsyistä. Syyksi skitsofreniapotilaiden tavallista korkeampaan kuolleisuuteen arveltiin uuden polven antipsykoottien käyttöä, jotka aiheuttavat klassisia neuroleptejä huomattavasti enemmän painonnousua, metabolista oireyhtymää ja diabetesta.
Toisten väestötutkimusten tuloksena on ollut, että neuroleptien pitkäaikaiskäyttö päin vastoin vähentäisi kuolleisuutta. Koska tutkimusten tulokset ovat monella tavoin ristiriidassa muiden pitkäaikaistutkimusten, lääkkeiden tunnettujen fysiologisten vaikutusten ja muiden väestötutkimusten kanssa, näiden tutkimusten tulosten on arveltu johtuvan tutkimusasetelmiin liittyvien taustamuuttujien heikosta kontrolloinnista. Joissakin tutkimuksissa esimerkiksi lääkkeettömän ryhmän taustamuuttujia, kuten ikää tai aikaisempaa lääkkeiden käyttöä ei edes kerrota. Tämän vuoksi on mahdoton arvioida, johtuvatko tulokset tutkimusten metodologisista virheistä.
Vuonna 2020 julkaistussa suomalaistutkimuksessa havaittiin, että pitkäaikaisen neuroleptilääkityksen ja matalamman kuolleisuuden välinen yhteys katosi, kun sairauden kesto ja muut taustamuuttujat vakioitiin. Taustamuuttujien kontrollonti tuotti tulokseksi, että neuroleptien pitkäaikaiskäyttäjillä oli tavallista suurempi kokonais- ja itsemurhakuolleisuus. Ero oli suurimmillaan pitkävaikutteisten injektioiden ja klotsapiinin käyttäjillä. Tulos oli samansuuntainen myös skitsofreniapotilailla. Löydös oli päinvastainen kuin joissakin edeltävissä tutkimuksissa, joissa klotsapiini ja injektiolääkitys olivat olleet yhteydessä matalampaan kuolleisuuteen.
Niin sanottu selviytyjävinouma saattaa selittää suurelta osin monissa tutkimuksissa saadun tuloksen neuroleptien ja erityisesti klotsapiinin itsemurhia ehkäisevästä vaikutuksesta. Klotsapiinin käyttäjiksi valikoituu usein potilaita, joilla on muita alhaisempi kuolleisuusriski. Tämä siitä, että klotsapiinia käytetään siihen liittyvien vakavien ja jopa kuolettavien terveysriskien vuoksi vasta viimesijaisena vaihtoehtona eli vain niille potilaille, jotka eivät reagoi riittävästi vähemmän haitallisiin neurolepteihin. Moni korkean itsemurhariskin potilas on ehtinyt jo tehdä itsemurhan siinä vaiheessa kun muita lääkkeitä on kokeiltu niin paljon, että aletaan harkita siirtymistä klotsapiiniin. Klotsapiinia ei määrätä myöskään somaattisesti sairaimmille potilaille juuri edellä mainittujen terveysriskien vuoksi.
On olemassa näyttöä siitä, että skitsofreenikoiden itsemurhakuolleisuus on kasvanut huomattavasti antipsykoottisen lääkehoidon yleistyessä. Itsemurhariski on usein suurimmillaan vuoden ajan siitä laskettuna, kun potilas pääsee laitoshoidosta ja lopettaa lääkityksen. Lääkkeen lopettamisen ja itsemurhien välinen yhteys tulkitaan usein niin, että kohonnut itsemurhariski olisi johtuisi lääkehoidon itsemurhariskiä vähentävästä vaikutuksesta sen sijaan että se johtuisi neurolepteille tyypillisistä lopetus- tai vieroitusoireista. Kuolleisuutta on mitattu lisäksi usein henkilövuosilla, mikä vaikeuttaa sen hahmottamista, johtuuko lääkkeettömien pienempi henkilövuosien määrä kohonneesta kuolleisuudesta vai ainoastaan heidän vähäisemmästä henkilövuosien määrästä. Esimerkiksi eräässä vuonna 2007 julkaistussa meta-analyysissa havaittiin, että lääkityksellä olevien henkilövuosien määrä oli nelinkertainen, vaikka heistä kuoli suurempi osa kuin lääkkeettömistä. Lääkittyjen suurempi henkilövuosien määrä johtui tässä tapauksessa vain siitä, että heitä seurattiin pidempään. Henkilövuosia käytetään usein mittarina, kun tutkitaan neuroleptien yhteyttä kuolleisuuteen, vaikka se on huono tapa mitata kuolleisuutta ryhmissä, joissa toisessa on tutkitulla ajanjaksolla vähemmän henkilövuosia esimerkiksi hoitokäytäntöjen takia.
Monissa rekisteripohjaisissa tutkimuksissa on myös vakavia laadullisia puutteita aineiston raportoinnissa, minkä takia niiden tuottaman näytön laatua on vaikea arvioida. Osa tutkittavien taustamuuttujista, kuten lääkkeettömien potilaiden keskimääräinen ikä tai lääkkeiden käyttö ennen tutkimuksen alkua, jätetään usein raportoimatta. Esimerkiksi vuonna 2017 julkaistussa tutkimuskatsauksessa todetaan tämän vuoksi, että todellinen yhteys skitsofreniapotilaiden kuolleisuuden ja psykoosilääkityksen välillä jäi tämän vuoksi epäselväksi.
Useissa tutkimuksissa on havaittu, että neuroleptien käyttö on yhteydessä korkeampaan kuolleisuuteen myös muilla potilasryhmillä riippumatta ryhmien diagnooseista tai neuroleptin käyttöaiheesta. Esimerkiksi lukuisissa muistisairauspotilailla tehdyissä tutkimuksissa on havaittu, että psykoosilääkkeiden käyttö lähes kaksinkertaistaa kuolleisuuden. Epätyypillisten ja tyypillisten neuroleptien käyttäjien suhteellista kuolleisuusriskiä verrattiin vuonna 2013 julkaistussa tutkimuksessa sekä lääkkeettömiin psykiatrisen diagoosin omaaviin että terveisiin ja lääkkeettömiin. Neuroleptien käyttäjien suhteellinen kokonaiskuolleisuusriski oli lähes kolminkertainen (2,72) ja riski kuolla sydänperäiseen äkkikuolemaan nelinkertainen suhteessa terveeseen kontrolliryhmään. Neuroleptien käyttäjillä oli yli kaksinkertainen kokonaiskuolleisuusriski suhteessa lääkitsemättömiin psykiatrisen diagnoosin omaaviin ja lähes kuusinkertainen (5,76) riski kuolla sydänperäiseen äkkikuolemaan. Neuroleptien käyttäjien kuolleisuusriski verrattuna psykiatrisen diagnoosin omaaviin lääkitsemättömiin oli erityisen korostunut alle 30-vuotiaiden keskuudessa. Kokonaiskuolleisuusriski oli heillä yli nelinkertainen ja se selittyi erityisesti sydänperäisillä äkkikuolemilla, joiden riski oli 5,87-kertainen. Perinteisten neuroleptien käyttäjien kuolleisuusriski oli jonkin verran suurempi kuin epätyypillisten. Vanhempien ikäluokkien erot kuolleisuudessa olivat tästä huolimatta pienemmät kuin nuorempien. Tutkimuksessa ei kyetty kontrolloimaan kaikkia taustamuuttujia, kuten sairauden vakavuusastetta.
Pahanlaatuinen neuroleptioireyhtymä
Noin 0,5 prosentille psykoosilääkkeen käyttäjistä kehittyy pahanlaatuinen neuroleptioireyhtymä. Se on yleisempi ensimmäisen polven lääkkeiden seurauksena, mutta sitä esiintyy harvinaisempana myös toisen polven lääkkeiden käytössä. Oireyhtymään sairastuneista 12–20 % kuolee. Neuroleptioireyhtymä kehittyy yleensä lääkityksen muutoksen jälkeen nopeasti vuorokauden tai muutaman viikon kuluttua. Yleisimpiä oireita ovat vaikea lihasjäykkyys, vapina, kuume, vireyden heikkeneminen ja autonomisen hermoston toiminnan häiriöt. Neuroleptioireyhtymä vaatii psykoosilääkityksen lopettamista ja kiireellistä sairaalahoitoa.
Lihasten hajoaminen (rabdomyolyysi)
Antipsykoottien pitkäaikaiskäyttö saattaa johtaa rhabdomyolyysiin eli lihasten hajoamiseen. Rhabdomyolyysi voi johtaa veren myoglobiinipitoisuuden nousuun, joka saattaa vaurioittaa munuaisia jopa kuolettavalla tavalla. Tila diagnosoidaan virtsan myoglobiinipitoisuuden ja veren kreatninikinaasipitoisuuden perusteella.
Diabetes
Psykoosilääkkeet lisäävät todennäköisyyttä sairastua diabetekseen kaiken ikäisillä ihmisillä. Psykoosilääkkeitä käyttävien nuorten riski sairastua aikuistyypin diabetekseen on kolme kertaa suurempi kuin terveiden samanikäisten ja kaksi kertaa suurempi kuin muiden mielenterveysongelmia sairastavien nuorten, joilla ei ole psykoosilääkitystä. Tutkimusajanjaksolla (1,5 vuotta) riski ei ollut käytännössä kovin suuri, mutta pitkän aikavälin riskejä ei ole tutkittu ja ne ovat luultavasti suurempia. Tutkijat suosittavat, että nuorten psykoosilääkitykset pidettäisiin mahdollisimman lyhyinä ja potilaiden diabeteksen riskitekijöitä ja kehittymistä seurattaisiin.
Sydän- ja verisuonisairaudet ja -kuolleisuus
Psykoosilääkkeet lisäävät hieman laskimoveritulppa riskiä, sillä ne vaikuttavat verihiutaleiden muodostumiseen ja veren hyytymiseen. Riski on suurempi uusilla käyttäjillä ja epätyypillisten eli toisen sukupolven psykoosilääkkeiden kuten ketiapiinin käyttäjillä. Riski ei vaikuta pysyvältä, vaan katoaa, jos lääkitys lopetetaan.
Antipsykoottien käyttäjillä on lähes kuusinkertainen riski kuolla sydänperäiseen äkkikuolemaan. Psykoosilääkitys kasvattaa lisäksi kolminkertaiseksi riskin kuolla sydänkohtaukseen tai muuhun äkilliseen sydänoireeseen. Psykoosilääkitys nostaa sekä sairastumis-, että menehtymisriskiä. Samanaikainen psykoosi- ja masennuslääkkeiden käyttö nostaa riskin kuolla 18-kertaiseksi, etenkin fentiatsiini-psykoosilääkkeen käyttäjillä. Tehdyssä suomalaistutkimuksessa tutkittavat olivat keskimäärin 66-vuotiaita, joten tuloksia ei voi soveltaa välttämättä sellaisenaan nuorempiin ikäryhmiin.
Yhdysvaltalaistutkimuksen mukaan myös psykoosilääkkeitä käyttävät nuoret (alle 17-vuotiaat) sairastuivat muita useammin sydänoireisiin kuten sydämen rytmihäiriöihin. Heillä oli useammin myös sydänoireille altistavia tekijöitä kuten lihavuutta, diabetesta ja kohonnutta verenpainetta. Ongelmat kasaantuivat useita lääkkeitä samanaikaisesti käyttäville. Tutkimuksen loputtua jopa neljänneksellä nuorista oli vähintään yksi aineenvaihdunnan tai sydämen ja verisuoniston häiriö.
Aivoverenvuotoriski
Muistisairauspotilailla tehdyssä tutkimuksessa on havaittu, että psykoosilääkkeiden käyttö kolminkertaistaa aivoverenkiertohäiriöiden esiintymisen. On mahdollista, että kyseinen riski liittyy myös muihin potilasryhmiin ainakin epätyypillisten antipsykoottien osalta.
Immuunipuolustuksen heikkeneminen
Antipsykootteja syövillä skitsofreenikoilla on muuta väestöä kolme kertaa suurempi riski sairastua infektioon. Esimerkiksi vuonna 2019 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin, että risperidoni-antipsykootti kertyy hiirillä immuunijärjestelmän solujen synnystä ja kehityksestä vastaavaan luuytimeen siten, että lääkkeen pitoisuus luuytimessä on 10–15 prosenttia suurempi kuin veressä. Kun matala-annoksista lääkitystä oli jatkunut viisi päivää, solujen reseptorit olivat salpautuneet niin pahasti, että koe-eläimen immuunijärjestelmä kadotti vastustuskyvyn yli kahdellekymmenelle tartuntataudille. Koe-eläinten immuunisoluista osa kuoli, eivätkä loput kehittyneet normaalisti.
Hiirikokeissa on havaittu myös, että jo lyhyt ja pieniannoksinen risperidon-kuuri häiritsee merkittävästi immuunijärjestelmän tulehdusvastetta. Vain 13 prosenttia tutkituista vastekanavista toimi normaalisti ja kaikki hengityselinjärjestelmän puolustuksesta vastaavat kanavat toimivat epänormaalisti. Vain alle 40 prosenttia mitatuista tulehdussytokiineista toimi normaalisti eivätkä kaikki hiiret kehittäneet myöskään normaalia rokotuksenjälkeistä immuunivastetta. Tutkijat epäilevät, että toisen polven antipsykootit lisäävät edellä mainittujen seikkojen vuoksi potilaiden riskiä sairastua esimerkiksi vakavaan koronavirustautiin. Myös vanhan polven antipsykootti klotsapiini heikentää immuunipuolustusta altistaen esimerkiksi keuhkokuumeelle.
Hengityselinsairaudet
Ketiapiini saattaa aiheuttaa lääkitystä vaativia nenän toimintahäiriöitä.
Alzheimerin tautia sairastavilla psykoosilääkkeiden käyttöön liittyy kolminkertainen riski sairastua keuhkokuumeeseen ja klotsapiini lisää skitsofreniapotilailla sekä riskiä sairastua keuhkokuumeeseen että riskiä kuolla siihen.
Luunmurtumat
Antipsykootit lisäävät luunmurtumien riskiä.
Muita haittoja
Muita sivuvaikutuksia ovat muun muassa: tunteiden latistuminen, motoriset häiriöt, jotka muistuttavat usein Parkinsonin taudin oireita, rauhattomuus, ihottumat, verenkuvamuutokset sekä pahoinvointi ja oksentelu. Neuroleptit saattavat myös aiheuttaa hikoilua ja levottomuutta sekä muuttaa ihmisen persoonallisuutta.
Tutkimusten valikoiva julkaiseminen
Monet neurolepteja valmistavat yhtiöt ovat johtaneet lääkärikuntaa tietoisesti harhaan julkaisemalla tutkimuksiaan valikoidusti tarkoituksenaan muun muassa salata tietoa neuroleptien aiheuttamista terveysriskeistä.
Toleranssin kehittyminen ja vieroitusoireet
Neuroleptien käyttö lisää aivojen dopamiinireseptorien määrää, mikä johtaa aivojen dopaminergisen järjestelmän herkistymisen aiheuttamaan toleranssin kasvuun Neuroleptien pitkäaikaiskäyttö lisää niiden reseptorien määrää, joiden toimintaa ne vaimentavat. Toleranssin kehittyminen merkitsee sitä, että annostelun muutokset on tehtävä hitaasti.
Tutkimusten mukaan kaksi kolmasosaa neuroleptien pitkäaikaiskäyttäjästä saa vieroitusoireita lääkitystä lopetettaessa. Mahdollisia vieroitusoireita ovat esimerkiksi pahoinvointi, oksentely, ripuli, vatsakipu, huimaus ja vapina. Muita oireita voivat olla päänsärky, hikoilu, kuumat ja kylmät aallot, heikko olo, akatisia eli lääkkeen aiheuttama motorinen levottomuus, pakkoliikkeet, vaikea unettomuus, ärtyisyys, levottomuus, kiihtyneisyys, joskus myös muistin pätkiminen tai aggressiivisuus.
Liian nopeasti tapahtuva vieroitus lisää suuresti psykoottisten oireiden paluun tai voimistumisen riskiä. Vieroituksen aikana saattaa ilmaantua jopa uusia psykoosioireita. Vaikeat vieroitusoireet saattavat johtaa jopa vieroituksen epäonnistumiseen.
Vuonna 2016 perustettiin yhdistys Mad In Finland - Tarpeenmukainen hoito ry tarjoaa Suomessa lääkevieroitukseen liittyvää tietoa ja tukea. Neuroleptilääkityksen lopettaminen tulisi aina tehdä varovaisesti lääkärin tuella, jotta lopettamiseen liittyvät edut ja riskit voidaan arvioida oikein, lopettamiseen liittyviltä karikoilta vältyttäisiin ja vieroitusoireita voidaan tarvittaessa lievittää muulla sopivalla oheislääkityksellä. Suomessa on kuitenkin huomattu, ettei terveydenhuollossa tarjota useinkaan lääkevieroitukseen liittyvää tietoa ja tukea. Lopettamisaikeista kertominen saattaa lisäksi johtaa omatoimisesti säännösteltävän tablettilääkityksen vaihtamiseen injektiolääkitykseksi, jota ei voi lopettaa asianmukaisesti ilman lääkärin myötävaikutusta.
Vuonna 2018 julkaistun suomalaistutkimuksen mukaan antipsykoottilääkityksen lopettaneilla olisi muita suurempi riski sairastua psykoosiin tai kuolla ja kyseinen riski olisi sitä suurempi, mitä kauemmin lääkettä on ehditty käyttää. Tutkimuksen julkaisseessa tiedelehdessä ilmestyi kuitenkin kahden tutkijan laatima vastine, jonka mukaan tutkimusraportista kävi ilmi, että lääkityksen lopettaneiden potilaiden absoluuttinen psykoosiriski päin vastoin pieneni sitä enemmän, mitä kauemmin lääkehoito oli kestänyt ennen lääkityksen lopettamista. Psykoosioireiden määrän ja vieroittautumisen välinen positiivinen korrelaatio taas johtui todennäköisesti siitä, että ne, joilla esiintyy paljon psykoosioireita, ovat vuosien kuluessa yhä taipuvaisempia lopettamaan lääkityksensä, koska heille karttuu koko ajan kokemusta siitä, ettei lääkityksestä ole hyötyä. Lääkityksen lopettaneiden joukossa on tämän vuoksi tavallista enemmän sellaisia potilaita, joilla esiintyy tavallista enemmän psykoosioireita.
Väärinkäyttö
Suomalaisen vuonna 2007 julkaistun väitöskirjan mukaan psykoosilääkkeitä saatetaan käyttää vanhainkodeissa sosiaalisen kontrollin välineenä. Noin joka kolmannella yli 90-vuotiaalla pitkäaikaislaitoshoidon asukkaalla oli psykoosilääkitys. Tyytymättömillä ja negatiivisesti ympäristöön suhtautuvilla vanhuksilla oli suurempi riski joutua lääkityksi, kun taas sosiaalisilla vanhuksilla riski oli pienempi. Turhaan lääkittiin etenkin vanhuksia, joilla on kahnauksia hoitohenkilökunnan kanssa. Psykoosilääkkeiden syöttämistä vanhainkodeissa on puolusteltu sillä, että valtaosasta dementiaa sairastavista tulee käytöshäiriöisiä.
Laitoshoidossa olevien lääkemääräykset eivät näy Kelan tilastoissa, ja niitä on ollut vaikea seurata. Laitoshoidossa olevien vanhusten psykoosilääkemääräykset ovat olleet suomalaisten Käypä hoito -suositusten vastaista.
Käyttö liittyi potilaan tyytymättömyyteen ja negatiiviseen asenteeseen ympäristöä kohtaan. Joissain tapauksissa psykoosilääkkeitä käytetään muistisairaiden liikkumisen rajoittamiseen tai käyttäytymisen hillitsemiseen. Tätä kutsutaan kemialliseksi sitomiseksi. Vuonna 2016 haminalainen hoivakoti lopetti psykoosilääkkeiden syöttämisen, ja vanhukset piristyivät, alkoivat liikkua enemmän ja syödä itsenäisesti.
Historia
Ensimmäinen antipsykootti oli 1950-luvulla Ranskassa leikkauspotilaiden kivun lievittämiseen ja sokkitilan estämiseen kehitetty klooripromatsiini. Lääkkeen todettiin tekevän leikkauspotilaista välinpitämättömiä leikkausta kohtaan ja tekevän heistä väsyneitä. Teho psykoosioireisiin vahvistettiin ensin kokeilemalla ja myöhemmin lukuisissa kaksoissokkoutetuissa tutkimuksissa.
Vuosikymmenten kuluessa on pyritty kehittämään parempia antipsykootteja. Uuden sukupolven antipsykootteja kutsutaan epätyypillisiksi; ensimmäinen oli klotsapiini vuodelta 1971. Antipsykoottiset lääkkeet toivat merkittäviä julkisen talouden säästöjä, jonka takia niiden käyttö lisääntyi vaihtoehtona kalliille psykiatriselle laitoshoidolle, kun potilaat voitiin ohjata avohoitoon. Uusien lääkkeiden ei silti ole osoitettu olevan paljoa tehokkaampia tai turvallisempia.
Fentiatsiini syntetisoitiin ensimmäisen kerran 1800-luvulla, ja sitä käytettiin 1930-luvulla matolääkkeenä. Ranskalaisen Paul Charpentierin johtama ryhmä alkoi valmistaa erilaisia synteettisiä fentiatsiineja käytettäväksi rauhoittavana antihistamiinina ennen nukutuslääkkeen antamista. Vuonna 1949 ranskalainen kirurgi Henri-Marie Laborit antoi leikkauspotilaille prometatsiini-nimistä fentiatsiinijohdannaista yhdessä barbituraattien kanssa estämään shokkia. Hän havaitsi samalla, että sekoitus sai erittäin pelokkaat ja pakokauhuiset potilaat rauhoittumaan, rentoutumaan ja muuttumaan välinpitämättömiksi ja yhteistyökykyisiksi. Laborit kuvasi vaikutusta kemialliseksi lobotomiaksi. Tutkimusta jatkettiin ja vuonna 1950 löydettiin klooripromatsiini, jonka huomattiin toimivan paitsi antihistamiinina, myös esimerkiksi adrenaliinia estävästi, autonomista hermostoa lamauttavasti ja oksennuslääkkeenä.
Kun klooripromatsiinia testattiin rotilla, havaittiin sen tekevän rotista passiivisia sekä välinpitämättömiä ympäristön vaara- ja häiriötekijöiden suhteen. Ihmiskokeissa klooripromatsiinin havaittiin aiheuttavan sedaatiota. Vuonna 1952 havaittiin, että klooripromatsiini vähensi psykoottisuutta skitrofreniapotilailla. Tämän jälkeen neuroleptien käyttö laajeni nopeasti psykoottisiin ja maanisiin potilaisiin, jolloin aiemmin käytetyistä hoitokeinoista, kuten potilaan eristämisestä, voitiin usein luopua. Neuroleptit ovat sittemmin korvanneet skitsofrenian aikaisemmat hoitomuodot insuliini- ja sähköšokkihoidot sekä lobotomian.
Puolikuu
Puolikuun vaihetta sanotaan usein myös ensimmäiseksi tai viimeiseksi neljännekseksi. Kasvavassa vaiheessa oleva puolikuu on siis ensimmäinen neljännes ja vaihe on viimeinen neljännes.
Jamaikan maroonit
Jamaikan maroonit ovat Jamaikan siirtomaakaudella karanneiden ja vapaina eläneiden orjien jälkeläisiä. Jamaikan ensimmäiset maroonit olivat espanjalaisten taakseen jättämiä orjia englantilaisten vallatessa saaren vuonna 1655. Myöhemmin maroonit puolustivat itsenäistä asemaansa esimerkiksi kahden maroonisodan aikana. Britit päätyivät lopulta tekemään sotilaallisesti vaikeasti voitettavien maroonien kanssa sopimuksia, jotka mahdollistivat maroonien itsehallinnon. Nykyisin maroonikyliä Jamaikalla on vielä neljä ja niissä on noin 700 asukasta. Historiallisesti maroonit saatettiin jakaa kahteen ryhmään, Windward-maroonit Jamaikan itäosissa ja Trelwny-maroonit saaren länsiosissa.
Historia
thumb|vasen|Maroonit valmistelevat brittijoukkojen väijytystä, maalaus vuodelta 1810. thumb|vasen|[[Trelawny Town vuoden 1795 paikkeilla. Piirros vuodelta 1801.]]
Alkuperä
Siirtomaa-ajalla etenkin karanneita vapaana eläviä orjia kutsuttiin yleisesti marooneiksi. Nimitys johdettiin espanjan kielen sanasta cimarrón, jolla alun perin viitattiin villiintyneisiin nautoihin Hispaniolalla. Mustia orjia Jamaikalle olivat tuoneet espanjalaiset. Englantilaiset valtasivat saaren vuonna 1655. Antautuneiden espanjalaisten sallittiin lähteä, mutta ilman omaisuuttaan tai orjiaan. Osa espanjalaisista pakeni kuitenkin vuorille saaren sisäosaan, josta he orjineen tekivät sitkeää vastarintaa. Lopulta vuoteen 1660 mennessä viimeiset espanjalaiset olivat lähteneet Kuubaan. Vuorille jäi heidän entisten orjiensa yhteisö, niin sanottu Nanny Town. Englantilaiset päättivät sallia Nanny Townin säilyttää riippumattoman asemansa. Jamaikalle oli näin muodostunut vapaiden mustien orjien yhteisö jo ennen englantilaisen orjatalouden alkamista.
Osa marooneista jatkoi vastarintaa englantilaisia vastaan. Saaren sisäosien metsistä he tekivät iskuja valkoisten omistamille tiloille ja saivat elinkeinonsa esimerkiksi varastamalla heidän karjaansa. Muita elinkeinoja olivat metsästys ja esimerkiksi banaanien kasvatus. Englantilaiset yrittivät ajoittain hävittää Jamaikan maroonien yhteisöjä sotilaallisin keinoin. Käytännössä tämä osoittautui kuitenkin hyvin vaikeaksi. Maroonit eivät yleensä ryhtyneet avoimiin taisteluihin. Vahdit havaitsivat saapuvat englantilaiset yleensä hyvissä ajoin, jolloin yhteisöä saatettiin varoittaa etukäteen. 1700-luvun alussa Jamaikan marooneilla oli hallussaan kaksi useiden kymmenien neliökilometrien kokoista aluetta. Toinen sijaitsi saaren itäpäässä Blue Mountains-vuorilla ja toinen saaren länsipäässä Cockpit Countryn alueella. Blue Mountainsin marooneja kutsuttiin Windward-marooneiksi ja Cockpit Countryn marooneja Trelwny-marooneiksi.
Maroonisodat ja muut kapinat
1730-luvun alussa alkoi niin sanottu ensimmäinen maroonisota Trelwnyn marooneja vastaan. Heidän tukikohtansa Maroon Town eli myöhempi Trelawny Town osoittautui kuitenkin erityisen hankalaksi kohteeksi alueen vaikeakulkuisuuden takia. Lopulta britit päättivät sodan sijaan solmia vuonna 1739 sopimuksen, jolla Trelawnyn maroonit saivat riippumattomuuden, sekä hallinto-oikeuden 600 hehtaarin kokoiseen alueeseen. Heillä oli oikeus metsästää ja viljellä mitä tahansa sokeriruokoa lukuun ottamatta. Toisaalta maroonit lupasivat vastaisuudessa ottaa kiinni ja palauttaa pakenevat orjat. Vuosina 1795–1796 käytiin niin sanottu toinen maroonisota. Sen aikana britit tekivät Trelawnyn maroonien kanssa sopimuksen antautumisesta ja kun maroonien katsottiin rikkoneen sopimusta, heitä karkotettiin Halifaxiin Kanadassa. Kanadasta heitä siirrettiin edelleen vuonna 1800 Sierra Leoneen, jonne heitä päätyi kaikkiaan 600.
Maroonit sotivat ajoittain myös brittien puolella. Vuonna 1760 puhjenneen Tackyn kapinan aikana maroonit taistelivat orjakapinallisia vastaan, vaikka orjien tavoite lienee ollut maroonien kaltaisen aseman saavuttaminen. Esimerkiksi vuonna 1865 puhjenneen Morant Bayn kapinan aikaan Blue Mountainsin maroonit asettuivat brittien puolelle ja muun muassa ottivat kiinni kapinajohtaja Paul Boglen teloittaen hänet, ja noin 35 muuta kapinallista.
Nykyaika
thumb|[[Accompong Townin päällikkö Ferron Williams.]] Orjuus päättyi Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuonna 1834 ja Jamaika itsenäistyi vuonna 1962. Monet marooniyhteisöjen kanssa tehdyt brittivallan aikaiset sopimukset pidettiin käytännössä, joskaan ei virallisesti voimassa maan itsenäistymisen jälkeenkin. Maroonikyliä on jäljellä edelleen neljä: Charles Town, Moore Town, Accompong Town ja Scott’s Hall. Asukkaita neljässä kylässä on yhteensä noin 700. Maroonien maista ei kerätä veroa, mutta maata ei voi myöskään myydä tai pantata. Yhteisö valitsee oman neuvostonsa, jota johtaa päällikkö tai eversti. Yhteisön johtajan tehtävä on hallinto, joskin maroonit voivat myös käyttää esimerkiksi Jamaikan tavallista oikeusjärjestelmää. Valtio järjestää myös esimerkiksi koulutusta, infrastruktuuria ja terveydenhuoltoa.
Kulttuuri
Blue- ja John Crow -vuoret ovat Unescon maailmanperintöluettelon kohde liittyen historiaansa maroonien alueena. Moore Townin maroonikulttuuri on puolestaan luokiteltu Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Osa marooneista osaa edelleen kromantin kieltä. Kieltä käytetään nykyisin lähinnä seremoniallisissa yhteyksissä, mutta se oli myös arkikieli aina 1900-luvun alkupuolelle saakka. Kieli on tärkeä osa niin sanottua "kromanti play" seremoniaa. Kieli ja kulttuuri ovat saaneet erityisen voimakkaita vaikutteita akanin kielestä ja akanilaisilta kansoilta.
Karuselli
thumb|350px|Karuselli [[Lontoossa.]]
Karuselli on huvittelulaite, jossa keskeistä on vaakasuuntainen pyörivä liike. Perinteinen karuselli koostuu pystyakselin ympäri pyörivästä alustasta ja siihen kiinnitetyistä erilaisista istuimista. Tällaisessa karusellissa matkustajat yleensä ratsastavat puusta tai nykyään useimmiten lasikuidusta valmistetuilla eläimillä, jotka liikkuvat ylös ja alas laukkamaista liikettä matkien. Tavallisin karusellieläin on hevonen, ja iloinen karusellimusiikki on erottamaton osa laitetta. Karuselliksi voidaan myös kutsua mitä tahansa pyörivää alustaa tai muuta laitetta, jota ihmiset käyttävät ympäri pyörimiseen huvittelutarkoituksessa.
Sana karuselli on alun perin tarkoittanut turkkilaisten ja arabien harjoittamaa ratsastuspeliä, josta ranskalaiset kehittivät carrouseliksi kutsumansa eräänlaiset turnajaiset.
Karusellityypit
thumb|left|260px|Ketjukarusellin kyyti on perinteistä karusellia lennokkaampaa.
Hitaat, perinteiset karusellit on yleensä koristeltu eläimin, joiden selkään matkustajat istuvat. Vähäisen pyörimisnopeuden vuoksi turvavöitä ei tarvita, ja laitteet ovat mieluisia ja turvallisia myös pienille lapsille. Karusellieläimet saattavat myös laukata eli liikkua hiukan pystysuunnassa. Perinteinen eläinkaruselli voi olla joko yksi- tai kaksikerroksinen.
Ketjukaruselli on karuselli, jossa pyörivään sienenmuotoiseen runkoon on kiinnitetty ketjujen varassa roikkuvia istuimia. Alkeellisia karuselleja ovat myös esimerkiksi lasten leikkikentillä tavattavat pyörivät levyt, joissa on kaiteet kiinni pitämistä varten ja joihin vauhtia otetaan työntämällä tai potkimalla. Yhdysvalloissa laitteelle on useita nimityksiä rakenteen ja valmistajan mukaan. Esimerkiksi flying horses ("lentävät hevoset") on karuselli, jossa hevoset on kiinnitetty katosta sivusuunnassa joustaviin tankoihin. Mitä nopeammin karuselli pyörii, sitä enemmän matkustajat ovat kallellaan. Tällaiset alkeellisesti valmistetut karusellit olivat tavallisia ennen kaikkea Yhdysvalloissa karusellin alkuaikoina.
Karusellin kehityshistorian aikana laitteeseen on yhdistetty miltei kaikki mahdolliset kulkuneuvot. Euroopassa kehitettiin esimerkiksi matkustajien itse poljettavia versioita (velocipède carrousel) ja vedessä kelluvia, purjeiden, soutajien tai höyrykoneen avulla pyöriviä karuselleja. Rautatiet tulivat huvipuistolaitteisiinkin: karusellitekniikkaa kehitellyt britti Frederick Savage esitteli noin vuonna 1880 uudenlaisen karusellityypin, switchbackin, josta myös tuli hyvin suosittu. Se koostui vaunuista, jotka liikkuivat ympyränmuotoisella, kahdelta sivulta kohotetulla radalla vuoroin ylä- ja vuoroin alamäkeen. Ennen vuosisadan vaihdetta saksalainen Johann Eckert oli jo patentoinut "ilmapallokarusellin" (Luftballon-Caroussel), ja myös muut yrittäjät alkoivat valmistaa karuselleja, jotka lennättivät matkustajia pienissä lentokoneissa tai ilmalaivoissa.
Uusi tekniikka on mahdollistanut huvipuistolaitteiden pyörimisnopeuden kasvattamisen entistä huimemmaksi. Nykyisissä huvipuistoissa perinteisiä hevosilla, elefanteilla ja hilpeällä musiikilla varustettuja karuselleja tavallisempia ovatkin uudenaikaiset laitteet, joilla ei ole entisajan karusellien kanssa juuri muuta yhteistä kuin pyörivä liike. Niissä matkustajat pyörivät vaakatason lisäksi yleensä kaikissa muissakin mahdollisissa suunnissa.Tällaisissa laitteissa on luonnollisesti oltava vahvat turvalaitteet.
Historia
thumb|250px|Lapset leikkivät kotitekoisella karusellilla [[Pohjois-Dakotassa 1930-luvulla.]] thumb|250px|[[Neuvostoliittolainen leikkikentän karuselli.]]
Karusellilla on ihmisten huvitusvälineenä monituhatvuotinen historia, sillä pyöriminen erilaisissa tätä tarkoitusta varten suunnitelluissa kojeissa on kuulunut todennäköisesti monien varhaisten kulttuurien hauskanpitotapoihin. Näistä alkeellisista puurakennelmista laite on kehittynyt nykyajan sähkökäyttöisiksi huvipuistolaitteiksi. Eläimet tulivat mukaan karuselliin 1600-luvun Ranskassa, jossa aatelisnuorukaiset harjoittelivat turnajaisia varten keskitolpan ympäri pyörivillä puuhevosilla ratsastaen. Höyrykoneen keksiminen mahdollisti suurempien väkijoukkojen pyörittämisen, ja teollistumisen myötä laite sai nykyisen muotonsa. Kukoistukseensa karusellitaide nousi 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun taloudellisen hyvinvoinnin aikana Yhdysvalloissa, jonne eurooppalaiset siirtolaiset veivät kotimaidensa karuselliperinteet.
Karusellin varhaishistoria
Ensimmäiset karusellit koostuivat keskitolppaan sidotuista koreista, joissa matkustajat istuivat: tällaista laitetta kuvaa bysanttilainen kohokuva noin vuodelta 500. Laitteita pyöritettiin käsipelillä, ja joskus matkustajien tavoitteena oli potkaista tai lyödä pyörittäjältä hattu päästä. Alkeellinen ketjukaruselli saatettiin rakentaa nostamalla tolpan päähän kärrynpyörä, johon kiinnitettiin roikkuvia istuimia. Myös muinaisilla intialaisilla on ollut samanlaisia huvituksia. Asteekit puolestaan pyörivät köysien varassa korkean tolpan ympäri petolintujen höyheniin sonnustautuneina. Seremonia, jossa osallistujat pyörivät suurella nopeudella pää alaspäin, oli hengenvaarallinen.
Englantilainen Peter Mundy näki matkoillaan vuonna 1620 kahdenlaisia pyöriviä huvittelulaitteita turkkilaisten vallan alla olleessa nykyisessä Bulgarialle kuuluvassa Plovdivin kaupungissa (tuolloin Philippopolis). Toista laitetta pyöritettiin vaakasuunnassa ja toista pystysuunnassa maailmanpyörän tapaan. Mundy kuvaili ihmisvoimin toimivaa kummallista laitetta näin:
Sana karuselli tulee alun perin italiasta (garosello) ja espanjasta (carosella), "pikku sota". Se merkitsi arabialaisten ja turkkilaisten hevosmiesten 1100-luvulla harjoittamaa peliä, jota eurooppalaiset ristiretkeläiset ihmettelivät. Pelissä ratsastajat heittelivät toisilleen hajustetulla vedellä täytettyjä savipalloja. Taitamattoman pelaajan saattoi pelin jälkeen erottaa tuoksun perusteella päiväkausia. Ristiretkeläisten mukana peli tuli tunnetuksi myös Euroopassa, ennen kaikkea Ranskassa, jossa sitä kutsuttiin nimellä carrousel. Siitä kehkeytyi turnajaisten kaltainen suosittu tapahtuma, jossa ottelijat mittelivät taitojaan hevosen käsittelyssä ja tarkkuudessa. Carrouselin kohokohta oli kilpailu, jossa ratsastajat lävistivät peitsillään tolppiin kiinnitettyjä pieniä renkaita täydessä vauhdissa. Erityisen valtavan spektaakkelin järjesti Aurinkokuningas Ludvig XIV vuonna 1662 Pariisissa Tuileries'n ja Louvren välisellä aukiolla, joka on tänäkin päivänä nimeltään Place du Carrousel. Vastaavia tapahtumia pidettiin myös muutamissa muissa Euroopan maissa.
1600-luvun loppupuolella keksittiin peliin uusi harjoitusmuoto, josta tuntemamme karuselli sai alkunsa. Keskitolpan varassa pyöriviin palkkeihin kiinnitettiin puisia hevosia, joiden selässä nuorukaiset ratsastivat renkaita lävistäen ja valmistautuen siten carrousel-peliin. Pyörittäjänä toimi palvelija tai vetojuhta. Laite yleistyi nopeasti, kun huomattiin, että siinä ympäri pyöriminen oli myös aatelisnaisten ja lasten suosiossa. Tässä vaiheessa karusellihevosilla ei usein ollut lainkaan jalkoja. Myöhemmin laitetta paranneltiin lisäämällä sen alle pyörät. Lisäksi pyöritysmekanismia kehitettiin hammaspyörien avulla niin, ettei pyörittäjän enää tarvinnut kulkea ympyrää, vaan karusellin sai liikkeelle kampea kiertämällä.
thumb|left|260px|Perinteinen karuselli [[Honfleurissa Ranskassa.]]
Nykykarusellin synty
Karuselleja alkoi ilmestyä eri puolille Eurooppaa, ja Yhdysvaltoihinkin keksintö rantautui viimeistään 1800-luvulla. Laite oli pian etenkin Ranskassa yleinen huvitteluväline ja esimerkiksi poliittisten pilapiirrosten aihe. Hevosten lisäksi mukaan alettiin ottaa muitakin hahmoja. Renkaansieppaus oli – ja on edelleen – toisinaan vielä mukana: karusellimatkustaja saattoi halutessaan keihästää renkaita pienellä peitsellä tai pyydystää niitä käsin ja ansaita siten ilmaisen uuden kierroksen.
Ensimmäiset höyrykäyttöiset karusellit valmistettiin Euroopassa 1800-luvun puolivälin jälkeen. Varhaisin kuvaus höyryvoimalla toimivasta karusellista on Isosta-Britanniasta vuodelta 1863. Tekniikkaa kehitteli erityisesti britti Frederick Savage. Tehokkaampien pyöritysmekanismien avulla laite kasvoi kokoa: hevosia saatettiin sijoittaa pyörivälle alustalle kolmeen tai jopa neljään riviin. Myös nykyajan karuselleille tyypillinen laukkaa jäljittelevä pystysuuntainen keinuva liike tuli mukaan. Vuosisadan loppuun mennessä karusellialalla toimi Britanniassa jo useita yrityksiä. Karusellin nimityksiä olivat Yhdistyneessä kuningaskunnassa roundabout, galloper tai tilt, Ranskassa carrousel tai manège de chevaux de bois ("puuhevosmaneesi"), Alankomaissa stoomcaroussel, Italiassa torneo, Saksassa Karussel ja Yhdysvalloissa muun muassa flying horses, carousel, whirligig, carry-us-all, flying Dutchmen, hobby horses, steam circus, steam riding gallery tai merry-go-round.
Saksassa joitakin karuselleja ilmestyi huvipuistoihin jo ennen vuotta 1850, mutta laitteille ei ollut erityisempää kysyntää. Vähitellen alan pioneerien kuten Michael Dentzelin rinnalle nousi uusia karuselliyrittäjiä, joista Fritz Bothmann oli ensimmäinen vuonna 1883. Hänen luomuksensa olivat yksinkertaisempia, halvempia ja kevyempiä kuin brittikilpailijoiden. Vielä vuosisadan lopullakin karusellit saattoivat olla hevosen tai ihmisen pyöritettäviä; muussa tapauksessa höyrykoneen piippu pisti usein esiin karusellin keskitolpasta. Suurempi pyörityskapasiteetti mahdollisti raskaammat laitteet, ja karusellit hukutettiin kaiverruksiin ja muihin koristeisiin. Sähkö tuli karusellin käyttövoimaksi 1910-luvulla.
Eräs kuriositeetti oli karusellien vastakkainen pyörimissuunta Isossa-Britanniassa. Saarivaltiossa renkaansieppaus ei jostakin syystä ollut suosittua, ja kun muut vanhan ja uuden maailman karusellit pyörivät vastapäivään, jotta oikea käsi jäisi ulkoreunalle, hyrräsivät englantilaiset karusellit myötäpäivään. Selitykseksi tähän on esitetty myös Ison-Britannian vasemmanpuoleista liikennettä ja sitä, että hevosen selkään noustaan perinteisesti sen vasemmalta puolelta. Tämän vuoksi myös englantilaiset karusellieläimet olivat vasemmalta sivultaan tyylitellympiä päinvastoin kuin amerikkalaiset ja mannereurooppalaiset virkaveljensä. Saksalaiset karusellitaiteilijat pysyttelivät hillitymmällä linjalla kuin koristekaiverruksia tuhlailevat britit ja ranskalaiset. Myös hollantilaiset omaksuivat karusellin viihdykkeekseen. Hollantilaisen stoomcarousselin tyypillinen piirre oli ylenpalttisin kaiverruksin koristeltu jyhkeä julkisivu, jonka läpi kulkiessaan matkustajat ostivat lipun laitteeseen.
Kulta-aika Yhdysvalloissa
thumb|320px|Saksalainen karuselli. thumb|320px|Karuselli ilahdutti helsinkiläisiä [[Kampin keskus|Kampin keskuksen edustalla joulukuussa 2005.]]
Karusellin suosio kasvoi vuosisadan vaihteessa ja koki todellisen kultakauden 1900-luvun ensimmäisten vuosikymmenten taloudellisen hyvinvoinnin aikana luksustuotteiden ja -palvelujen kuten huvipuistojen yleistyessä. Kysynnän myötä kasvoi myös tuotanto, ja karusellitehtailu sai vauhtia myös Yhdysvalloissa, jossa se aiemmin oli ollut esimerkiksi maanviljelijöiden talviajan puhdetyötä. Ensimmäinen patentti alalle myönnettiin vuonna 1850.
Karusellien kulta-aikaa kesti Yhdysvalloissa noin puoli vuosisataa 1880-luvulta 1930-luvulle. Tänä aikana maassa rakennettiin tuhansia puusta käsin kaiverrettuja karuselleja, joista vain noin 150 on yhä käytössä. Sekä laitteiden taiteellinen että tekninen taso kehittyi, sillä ensimmäisiä hevos- tai höyrykäyttöisiä karuselleja paranneltiin lukuisilla uudistuksilla. Karuselleista tuli sähkökäyttöisiä, ja uusi kampimekanismi pehmensi laukkaavaa liikettä. Yhdysvalloissa karusellit eivät yleensä olleet siirrettäviä, vaan ne sijoitettiin pysyvästi ennen kaikkea huvipuistoihin. Sen vuoksi ne olivat myös suurempia kuin Euroopassa: tyypillisesti hevosia oli 3–5 rinnakkain. Huvipuistokarusellien ympärille rakennettiin yleensä laitetta suojaava koristeellinen paviljonki. Huvipuistoja syntyi ennen kaikkea raitiovaunulinjojen päähän ja rautateiden varsille, koska junat haluttiin saada täyteen myös viikonloppuisin.
1900-luvun alkupuolella Yhdysvalloissa palattiin jonkun verran perinteisiin hevoskaruselleihin erilaisten vaunujen, villieläinten ja muiden mielikuvituksellisten kokeilujen sijaan, sillä huomattiin lasten kapuavan mieluiten juuri hevosen selkään. Karusellitaiteilijoiden ammattikunnasta tuli yhä valikoituneempi joukko lahjakkaita käsityöläisiä. Tunnettuja yhdysvaltalaisia karusellinvalmistajia tai -kaivertajia olivat muun muassa Gustav Dentzel, Charles Looff, Allan Herschell, Philadelphia Toboggan Company, Solomon Stein ja Harry Goldstein, Charles Parker, Marcus Illions, Salvatore Cernigliaro, Daniel Müller, Frank Carretta, Charles Carmel ja John Zalar. Monet karusellinvalmistajista olivat Euroopasta muuttaneita siirtolaisia. Näistä ensimmäisinä toimintansa aloittivat Dentzel ja Looff. Molemmat kehittivät omintakeisen kaiverrustyylin, jotka ovat vaikuttaneet Yhdysvaltain karusellituotantoon tähän päivään asti. Dentzelin karuselleille olivat tyypillisiä aistikkaat mutta realistisemmat hahmot, kun Looffin tuotokset olivat mielikuvituksellisempia ja eloisampia. Vielä kolmaskin, yksinkertaisempi tyyli kehittyi maatalousnäyttelyiden siirrettävien karusellien pohjalta.
Toisin kuin luultiin, olivat lähes kaikki karusellit Yhdysvalloissa valmistettuja, sillä korkeat tullit ja kuljetuskustannukset tekivät laitteiden tuonnin Euroopasta kannattamattomaksi. Poikkeuksena oli Coney Islandilla Brooklynissa vuodesta 1911 sijainnut valtava saksalainen El Dorado -karuselli, jonka saama huomio sai jotkut yhdysvaltalaisetkin valmistajat tavoittelemaan eksoottisuutta väittämällä laitteidensa olevan saksalaisia. Karuselleja kuljetettiin kuitenkin jonkin verran Eurooppaan sekä maihin joissa omaa tuotantoa ei ollut, esimerkiksi Filippiineille, eteläiseen Afrikkaan, Japaniin, Australiaan ja Singaporeen.
Karusellien kolmas sukupolvi
Puukarusellien valtakausi alkoi horjua, kun hahmojen valmistukseen alettiin käyttää muun muassa alumiinia. Tähän vaikutti osaltaan myös ensimmäisen maailmansodan aiheuttama materiaalipula. 1930-luvun suuri lama, toisen maailmansodan mukanaan tuoma tuotantoresurssien puute sekä uudet keksinnöt, kuten lasikuitu, romahduttivat lopullisesti käsin tehtyjen puukarusellien valmistuksen. Lasikuitu syrjäytti lopulta kaikki muut materiaalit karusellieläinten raaka-aineena, mutta muotoilussa toistetaan usein edelleen vanhojen mestarikäsityöläisten kädenjälkeä. Viime aikoina on syntynyt myös joitakin uusia puuta raaka-aineenaan käyttäviä karuselliyrityksiä.
Eurooppalaiset karusellinvalmistajat
thumb|370px|Englantilaistyyppinen karusellihevonen [[Edinburghissa. Kirkasvärisen hevosen selkään mahtuu kaksikin ratsastajaa.]] thumb|280px|Perinteinen englantilainen karuselli [[Nottinghamin vuotuisessa Goose Fair -tapahtumassa. Huomaa karusellin vastakkainen pyörimissuunta.]]
Euroopassa laajamittaisempi karuselliteollisuus sai alkunsa Saksasta, jossa Michael Dentzel valmisti karuselleja jo 1830-luvulla. Saksassa ja yleisemminkin Euroopassa karuselliteollisuus kasvoi voimakkaasti 1880-luvulla. Karuselleja valmistaneita saksalaisyrityksiä tai -yrittäjiä olivat muun muassa Hövermann & Jürgens, Fritz Bothmann & Glück, Freidrich Heyn, Carl Müller, Josef Hübner ja Alfred Poeppig. Saksalaiset karusellieläimet olivat varsin liioittelemattomia, mutta niiden erikoisuutena olivat lasiset "jalokiviupotukset". Karusellin pyörivä keskiosa oli 1800-luvun lopulla tapana verhota sametilla tai muulla kirjaillulla kankaalla. Saksassa ja Ranskassa myös kaksikerroksiset karusellit olivat suosittuja, mutta Yhdysvalloissa ne hylättiin epäkäytännöllisinä. Perinteisiä karuselleja valmistettiin Saksassa aina toiseen maailmansotaan saakka, vaikka puukarusellien kysyntä oli jo hiipunut ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Saksasta vietiin myös paljon karusellieläimiä muualle Eurooppaan.
Britanniassa karusellien tekniikkaa kehitti erityisesti Frederick Savage, joka sai useita kilpailijoita. Tärkeimmät karuselliyrittäjät Savagen lisäksi olivat Charles John Spooner sekä John Anderson ja tämän poika Arthur Anderson. Englannissa valmistetut karusellihevoset olivat pääasiassa laukkaajia, joiden kaikki jalat ovat irti lattiasta. Hevoset oli joko kiinnitetty tangoilla karusellin kattoon tai sitten laukkamekanismi sijaitsi karusellin lattian alla (ns. Platform Gallopers). Vähitellen yksinkertaisista telttakangaskattoisista karuselleista siirryttiin karusellin reunoja kiertäviin raskaisiin koristekaiverruksiin. Aluksi hahmoissa tavoiteltiin realistisuutta, mutta varsinkin Andersonien yritys vei tyyliä huomattavasti mielikuvituksellisempaan suuntaan. Hevoset olivat taidokkaasti koristeltuja ja kirkkain värein maalattuja. Hahmot olivat usein kahden hengen istuttavia.
Puuhevoskarusellin kotimaassa Ranskassa karusellien laajamittaisempi valmistus alkoi varsin myöhään, vasta 1800-luvun lopulla. Tunnetuin ranskalainen karuselliyrittäjä Gustave Bayol aloitti karusellinvalmistuksen Angersissa vuonna 1884. Hahmoja tuotiin Ranskaan myös Saksasta. Ranskalaiset suosivat karusellihahmoina erilaisia kotieläimiä, erityisesti sikoja. Usein koko karuselli varustettiin ainoastaan yhdellä eläinlajilla ja nimettiin sen mukaan, esimerkiksi lehmillä (Manège des Vaches) tai kukoilla (Manège des Coqs). Bayol myi hyvin menestyneen tehtaansa vuonna 1909, minkä jälkeen toimintaa jatkoivat hänen työntekijänsä Coquereau ja Maréchal. He valmistivat tyylikkäitä rokokoohenkisiä karuselleja, joissa karusellin keskiosaa peittävät verhot korvattiin peileillä tai maalatuilla paneeleilla. Belgian karusellikeskus oli Gent, jossa karuselleja valmistivat Alexander Devos ja Jules Moulinas. Hollantilaiset ja belgialaiset hahmot muistuttivat huomattavasti saksalaisia karusellieläimiä.
Yhdysvaltalaiset karusellinvalmistajat
Yhdysvaltain karusellimestarien kaiverrustyylit voidaan löyhästi jakaa kolmeen päähaaraan:
thumb|left|320px|Puinen karusellihevonen [[San Sebastiánissa Espanjassa.]]
Gustav Dentzel
Yhdysvalloissa ensimmäisiä kokeiluja karusellialalla teki Saksasta muuttanut Gustav A. Dentzel, Michael Dentzelin poika. Aluksi karusellit olivat käsin veivattavia tai hevosvoimalla toimivia kuten Euroopassakin, sittemmin höyrykäyttöisiä. Parin pienimuotoisen kokeilun jälkeen Dentzel pystytti ensimmäisen täysikokoisen karusellinsa vuonna 1870 Philadelphiaan, ja sen valtava menestys innoitti Dentzelin lähtemään kiertueelle huvilaitteensa kanssa. Kiertueen tuoma julkisuus lisäsi laitteiden menekkiä ja uusia yrityksiä syntyi.
Gustav Dentzelin seuraajana jatkoi hänen poikansa William H. Dentzel aina kuolemaansa vuoteen 1928 saakka, jonka jälkeen lama teki lopun Dentzelien perheyrityksestä.
Charles Looff
Dentzelin jälkeen uusista tehtailijoista ensimmäinen oli Schleswig-Holsteinissa syntynyt, New Yorkiin muuttanut Charles I. D. Looff. Looff oli huonekalutehtaan työntekijä, joka huvitteli valmistamalla kotonaan puisia eläimiä ja kokoamalla niistä karusellin. Hän pystytti sen Coney Islandille vuonna 1876. Näin alkanut yritys menestyi niin hyvin, että Looff itse luopui lopulta kokonaan kaivertamisesta ja keskittyi liiketoimintaan. Aluksi Looffin karusellieläimet olivat saksalaistyyppisiä, mutta myöhemmin Looff ja hänen työntekijänsä loivat niin kutsutun Coney Island -karusellinkaiverrustyylin, jolle on ominaista runsas koristelu ja lennokkuus. Tunnetuin Looffin palveluksessa ollut kaivertaja oli Ljubljanassa syntynyt John Zalar, joka myöhemmin siirtyi Philadelphia Toboggan Companyn työntekijäksi. Myös liettualainen Marcus Illions saattoi työskennellä jonkin aikaa Looffin tehtaassa.
Allan Herschell Company
thumb|280px|[[Gröna Lundin lastenkaruselli Cirkuskarusellen on aito käsin tehty karuselli 1800-luvun lopulta.]]