cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neljäs ristiretki
Neljäs ristiretki oli vuosien 1202–1204 välillä käyty sotilaallinen konflikti. Ristiretken tarkoituksena oli alun perin vallata muslimien hallitsema Jerusalem hyökkäyksellä Egyptin läpi. Valtauksen kohteeksi joutui kuitenkin lopulta vuonna 1204 Bysantin pääkaupunki Konstantinopoli. Valtauksen jälkeen kaupunkia ryöstettiin ja tuhottiin useiden päivien ajan, mikä aiheutti katkeruutta idän kristityissä ja sinetöi lopullisesti katolisen ja ortodoksisen kirkon eron. Ristiretkeläiset perustivat Latinalaisen keisarikunnan (1204–1261) ja muita ristiretkivaltioita.
Ristiretken valmistelut
thumb|left|150px|Paavi [[Innocentius III kuvattuna Subiacossa sijaitsevan Sacro Specon luostarin freskossa.]]
Euroopassa ei ollut paljon intoa lähteä uudelle ristiretkelle muslimeja vastaan sen jälkeen, kun kolmas ristiretki oli epäonnistunut yrityksessä vallata Pyhä Maa takaisin. Euroopassa valittiin kuitenkin uusi paavi vuonna 1198. Paavi Innocentius III alkoi pian saarnata uuden ristiretken puolesta. Innocentius III:n mielestä jokaisen kristityn tuli ottaa osaa ponnisteluihin uuden ristiretken aikaansaamiseksi ja taistelemaan kykenemättömien tuli rukoilla ja paastota. Hän määräsi kaikissa kirkoissa kerättäväksi kolehteja, ja jopa pappien ja luostarien tuli lahjoittaa osa tuloistaan ristiretken tukemiseksi.
Rikhard I Leijonamieli oli keskeyttänyt kolmannen ristiretken osittain sen vuoksi, että Filip oli tunkeutunut hänen läänityksilleen Ranskassa. Rikhard ja Filip kieltäytyivät aluksi yhteistyöstä, mutta solmivat myöhemmin viiden vuoden aselevon. Rikhard sai kuitenkin yllättäen surmansa erään linnan piirityksessä Ranskassa vuonna 1199. Richardin kuolema uhkasi koko hankkeen toteutumista, joten Innocentius lähetti saarnaajia ympäri Eurooppaa nostamaan kristittyjen mielialoja.
Yksi ristiretkikutsuun vastanneista oli Champagnen kreivi Thibaut II, jonka veli Henrik II oli ollut Jerusalemin kuningas vuoteen 1197 asti. Thibautin serkku Blois’n kreivi Louis vastasi myös kutsuun. Helmikuussa vuonna 1200 Flanderin kreivi Balduin otti myös ristin tunnuksen.
Soissonsissa vuonna 1200 pidetyssä kokouksessa sovittiin että ristiretkeläiset käyttäisivät Rikhard I:n aiemmin ehdottamaa strategiaa. Ristiretkiarmeija purjehtisi suoraan Egyptiin, ja kun muslimivallan lähteenä pidetty Egypti olisi kristittyjen hallussa, uskottiin että Jerusalem olisi turvassa. Mutta koska ristiretkeläisillä ei ollut omaa laivastoa, pitäisi alukset vuokrata. Kuusihenkinen valtuusto lähetettiin tiedustelemaan alusten vuokrasta parhaaksi katsomastaan satamasta. Valtuutetut valitsivat Venetsian, jonka johtaja doge Enrico Dandolo otti neuvottelijat vastaan. Venetsian tasavalta suostui huolehtimaan 33 500 ritarin, aseenkantajan ja sotilaan kuljetuksesta ja muonituksesta 85 000 markan korvausta vastaan sekä varustamaan veloituksetta 50 sotakaleeria, mikäli saisi sotasaaliista yhtä suuren osuuden kuin muutkin.
thumb|right|[[Boniface de Montferrat|Montferratin markiisi Bonifatiuksesta tehdään ristiretken johtaja vuonna 1201.]] Yksi ristiretken johtajista, Champagnen kreivin Thibaut III, kuoli vuonna 1201 pian Venetsian sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen. Ristiretken päälliköksi värvättiin vaikutusvaltainen italialainen ylimys Montferratin markiisi Bonifatius. Ristiretkiarmeija alkoi saapua Venetsian edustalle kesällä vuonna 1202, mutta huomattavasti harvalukuisempana kuin oli sovittu, sillä paikalla oli tullut ainoastaan noin 11 000 ristiretkeläistä, kolmasosa sovitusta. Heinäkuussa doge vaati ristiretkeläistä maksamaan velkansa, sillä Venetsia ei voinut ylläpitää suurta armeijaa. Velasta jäi kuitenkin maksun jälkeen puuttumaan vielä 34 000 markkaa, ja tilanteen kärjistyessä Dandolo ehdotti, että mikäli ristiretkeläiset auttaisivat valloittamaan Zaran, lainaisi Venetsia heille 34 000 kunnes se maksettaisiin takaisin Egyptistä saadulla sotasaaliilla. Zara oli kuitenkin Unkarin kuninkaan Imren hallussa. Hänkin oli katolilainen ja oli antanut muutamaa vuotta aiemmin ristiretkilupauksen. Mutta koska kaupungin valtaus oli ristiretkeläisten ainoa mahdollisuus saada sekä lainaa että talvehtimispaikka ja välttää retken hajoaminen, suunnitelma hyväksyttiin.
Zaran valloitus
thumb|right|1800-luvulta peräisin oleva Zaran valtausta kuvaava teos. Ristiretkeläiset nousivat maihin Zarassa 11. marraskuuta 1202. Kaupunki lähetti valtuuskunnan tarjoamaan antautumista kaupungin asukkaiden säästämistä vastaan. Dandolo hyväksyi tarjouksen, mutta sillä välin kun hän neuvotteli asiasta ristiretkiparonien kanssa, kertoi Zaran valloitusta vastustanut Simon IV de Montfort zaralaisille paavin kirjeestä, jossa tämä kirkonkirouksen uhalla kielsi hyökkäämästä Zaraan. Zaralaiset palasivat takaisin kaupunkiinsa, ja paavin ankara kirje pakotti ristiretkeläiset valitsemaan kirkonkirouksen ja ristiretken päättymisen väliltä. Simon miehineen irtautui armeijasta, mutta enemmistö ristiretkeläisistä hyökkäsi Zaraan, joka vallattiin 24. marraskuuta. Paavi julisti neljännelle ristiretkelle kirkonkirouksen, mutta perui sen myöhemmin pitäen kuitenkin voimassa venetsialaisten kirkonkirouksen.
Zaraan saapui Bysantin vuonna 1195 syrjäytetyn Isaak II Angelosin poika Aleksios Angelos, joka lupasi ristiretkeläisille muonituksen, 200 000 hopeamarkkaa, liittyä 10 000 miehen voimin ristiretkeen, perustaa pysyvän varuskunnan Pyhään maahan sekä palauttaa ortodoksikirkon Rooman alaisuuteen mikäli ristiretkeläiset auttaisivat hänet ja hänen isänsä valtaistuimelle. Aleksios vakuutti keisarin olevan vihattu ja tämän syrjäyttämisestä tulevan helppoa. Ristiretken johtajat saivat suostuteltua matkan pitkittymisestä turhautuneet joukot mukaansa vannomalla ettei pysähtyminen Konstantinopolissa kestäisi kauaa. Ristiretkeläiset lähtivät Zarasta huhtikuussa 1203 saapuen Konstantinopolin edustalle kesäkuussa.
Konstantinopolin valloitus
Kun ristiretkeläiset saapuivat Konstantinopolin edustalle, huomattiin että kansa olikin tyytyväinen vallassa olleeseen keisariin Aleksios III:een, eikä halunnut olla tekemisissä länsimaalaisen kruununtavoittelijan kanssa. Ristiretkeläiset päättivät asettaa Aleksioksen keisariksi väkivalloin ja hyökkäsivät kaupunkia vastaan 17. heinäkuuta 1203. Aleksios III pakeni yllättäen kaupungista peläten mahdollista tyytymättömyyden aiheuttamaa vallankaappausta. Isaak II Angelos pääsi vapaaksi, otti jälleen kruunun ja avasi portit pojallensa Aleksiokselle, joka kruunattiin kanssakeisariksi nimellä Aleksios IV.
Ilmeni, että valtakunnan kassakirstut ammottivat tyhjyyttään, eikä Aleksios pystynyt maksamaan kuin puolet lupaamastaan 200 000 markasta. Aleksios pyysi ristiretkeläisiä talvehtimaan Konstantinopolissa saadakseen lisää maksuaikaa sekä vahvistuksia henkivartioonsa pelätessään vallankaappausta. Korvaukseksi hän lupasi pidentää venetsialaisen laivaston vuokra-aikaa. Keisari Aleksioksen suosio alkoi laskea ja länsimaalaisvastaisuus oli korkeimmillaan vuonna 1203 riehuneen, länsimaalaisten sytyttämän tulipalon jälkeen. Ristiretkeläiset alkoivat ryöstellä keisarin maita maksaakseen velan itse itselleen. Vuonna 1204 Aleksioksen syrjäytti palatsin virkamies, joka kruunautti itsensä keisariksi nimellä Aleksios V.
Ristiretkeläiset hyökkäsivät Konstantinopoliin 9. huhtikuuta 1204, ja uudestaan 12. päivänä. Bysanttilaiset eivät halunneet taistella muuriensa sisäpuolella, vaan tarjosivat keisarin kruunua ristiretkeläisten johtajalle Montferratin markiisille Bonifatiukselle. Uusi keisari tultaisiin kuitenkin valitsemaan sopimuksen mukaan vasta myöhemmin. Aleksios V pakeni kaupungista.
Ranskalainen ristiretkipäällikkö Geoffroi de Villehardouin on kirjoittanut valloituksen kuvauksen La Conquête de Constantinople. Se on julkaistu painettuna 1585.
Konstantinopolin ryöstö
thumb|right|Konstantinopolin valtaus vuonna 1204. Ristiretkeläiset aloittivat seuraavaksi kolme päivää kestäneen ryöstelyn ja tuhoamisen, jonka aikana tuhottiin lukuisia taideteoksia, hävitettiin kirjastoja ja varastettiin vanhoja käsikirjoituksia. Myös Konstantinopolin kirkot tyhjennettiin järjestelmällisesti sinne kerätystä, kristikunnan suurimmista reliikkikokoelmista, ja useimmat Euroopan tunnetuimmista pyhäinjäännöksistä ovatkin peräisin Konstantinopolin ryöstöstä. Kappaleita Jeesuksen rististä, Neitsyt Marian hiuksia sekä lukuisia pyhimysten ruumiinosia kuljetettiin Länsi-Eurooppaan. Hagia Sofian kirkon alttari rikottiin ja sotilaat kuskasivat katedraalista kaiken arvoesineistön. Hagia Sofian häpäiseminen oli sekä poliittinen että uskonnollinen teko, jolla hyökättiin Bysantin keisarikuntaa sekä ortodoksista uskoa vastaan. Lisäksi useita sairaaloita tuhottiin, jonka seurauksena monipuolinen filantrooppinen toiminta lakkasi vuosikymmeniksi.
Myös latinalaiset apotit ja munkit ottivat osaa ryöstelyyn. Esimerkiksi apotti Martin Pairislainen hankki itselleen erään luostarin reliikit kiduttamalla erästä vanhaa munkkia. Martinin johtaman luostarin munkki Günther kuvailee:
1200-luvun alussa Konstantinopolin väkiluku oli ollut yli 500 000 asukasta, mutta bysanttilaisten palatessa valtaan vuonna 1261, oli kaupungin väkiluku pudonnut noin 35 000 asukkaaseen.
Neljännen ristiretken seuraukset
thumb|right|Neljännen ristiretken jälkeen Bysantin valtakunta hajosi useaksi pikkuvaltioksi. Merkittävimpiä olivat [[Latinalainen keisarikunta, Nikaian keisarikunta (sinisellä), Epeiroksen despotaatti ja Trebizondin keisarikunta. Alueiden rajat ovat hyvin epävarmoja.]] Venetsian ja ristiretken johtajien välisen sopimuksen mukaan Konstantinopoliin perustettiin Latinalainen keisarikunta. Sen keisariksi ei kuitenkaan tullut ristiretken virallinen johtaja Montferratin markiisi Bonifatius, vaan venetsialaisten ja ristiretkeläisten muodostaman komitean valitsema Flanderin kreivi Balduin, joka kruunattiin Hagia Sofian kirkossa vuonna 1204. Vanha keskushallinto korvattiin feodalistisilla ruhtinaskunnilla.
Bonifatius kieltäytyi hänelle luvatuista maista ja perusti Thessalonikan kuningaskunnan. Venetsialaiset perustivat omia saarivaltioitaan Egeanmeren saaristoon ja saivat haltuunsa muun muassa Kreetan. Muita ristiretkeilijöiden perustamia valtioita olivat Akhaian ruhtinaskunta ja Ateenan herttuakunta. Bysantin valtakunta jatkoi olemassaoloaan Nikean keisarikuntana, Epeiroksen despotaattina ja Trapezuntin keisarikuntana.
Täikärpäset
Täikärpäset (Hippoboscidae) on kaksisiipisiin (Diptera) kuuluva hyönteisheimo. Ne käyttävät ravintonaan lintujen ja nisäkkäiden verta. Täikärpäsiä tavataan kaikkialla maailmassa, ja heimoon kuuluu yli 200 lajia jotka jaetaan 21 sukuun.
Ne ovat litteitä sitkeänahkaisia 6–8 millimetrin mittaisia verenimijöitä. Naaraat synnyttävät kerrallaan yhden täysikasvuisen koteloitumisvalmiin toukan. Täikärpäset ovat kaikki lämminveristen eläinten loisia, jotka ovat sopeutuneet elämään tietyllä isäntäeläimellä.
Lintujen täikärpäsiä ("lintukärpäsiä") on Suomessa useita lajeja. Hevosen täikärpänen (Hippobosca equina) oli Suomessa ennen yleinen, mutta kuuluu nykyään uhanalaisiin eläimiin. Lampaalla esiintyy lampaan täikärpänen (Melophagus ovinus). Ihmistäkin häiritsemässä muiden isäntien kärpäslajit saattavat vierailla satunnaisesti, mutta poistuvat pian havaittuaan virheensä. Tosin hirvikärpänen saattaa pistää ihmistäkin kipeästi ja voi aiheuttaa pitkällisiä tulehtuneita paukamia.
Alaheimon Hippoboscinae täikärpäsiä on tavattu Suomessa kaikkiaan kymmenen lajia
Alaheimossa Nycteribiinae on erikoisia lepakoiden loisia. Näistä Suomessa on tavattu kaksi lajia.
Prinsessa Ruusunen (täsmennyssivu)
Prinsessa Ruusunen voi tarkoittaa:
James Smith (purjehtija)
James Smith (15. joulukuuta 1909 New York - 24. marraskuuta 1982 La Jolla) oli yhdysvaltalainen kilpapurjehtija. Hän voitti olympiakultaa kesäolympialaisissa 1948 Yhdysvaltain joukkueessa "kuutosen" purjehdusluokassa.
Dhanbad
Dhanbad on kaupunki Jharkhandin osavaltiossa Intiassa, noin 280 kilometriä Kalkutasta luoteeseen. Kaupungin asukasluku oli 1 064 357 vuonna 2011. Se on Intian suurimpia hiilikaivoskaupunkeja. Se kutsuu itseään "Intian hiilipääkaupungiksi". Suurella intialaisyrityksellä Tata Steelillä on siellä kaivoksia, ja niiden ympärille rakennettuja lähiöitä työläisasuntoineen ja palveluineen. Hiiltä jalostetaan kaupungissa koksiksi.
Syyskuussa 2006 Dhanbadissa tapahtui tuhoisa onnettomuus, kun yli 50 työläistä jäi loukkuun romahtaneeseen kaivokseen, ja vain kolme saatiin pelastettua.
Hugo Hørring
Hugo Egmont Hørring (1842–1909) oli tanskalainen konservatiivipoliitikko. Hän toimi Tanskan pääministerinä vuosina 1897–1900.
Moottoripyöräcowboy
Moottoripyöräcowboy (Electra Glide in Blue) on James William Guercion käsikirjoittama, ohjaama, tuottama ja säveltämä draamaelokuva vuodelta 1973. Arizonalaisesta moottoripyöräpoliisista kertovan ”modernin lännenelokuvan” pääosissa näyttelevät Robert Blake, Billy Green ja Bush Mitchell Ryan. Elokuva oli levytuottajana ja Frank Zappankin yhtyeessä soittaneena muusikkona paremmin tunnetun Guercion ensimmäinen ja tiettävästi ainoa elokuvaohjaus.
Juoni
Harley-Davidsonin Electra Glide -mallilla ajeleva John Wintergreen on Arizonan osavaltion moottoripyöräpoliisi ja Vietnam-veteraani, joka on kyllästynyt pikkurikkeiden tekijöiden jahtaamiseen ja haluaa urallaan eteenpäin. Hän saa tilaisuuden, kun vanhan kullankaivajan kuolema alkaa paljastua murhaksi. Hän joutuu kuitenkin kohtaamaan yhteiskunnassa vallitsevan korruption ja ottaa ohjat omiin käsiinsä.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Mikael Fränti sanoi Moottoripyöräcowboyta hyväksi esimerkiksi niistä erikoislaatuisista ja poikkeuksellisista amerikkalaiselokuvista, joita tehtiin vielä 1970-luvulla. Hänestä se on innostava, mutta hyvin hajanainen ja ristiriitainen esikoiselokuva, jossa näkyy vaikutteita Easy Riderista ja Kenneth Angerin underground-elokuvasta Scorpio Rising. Conrad Hallin kuvausta Fränti piti yksityiskohdissaan rikkaana, mutta laskelmoituna ja ylityöstettynä. Myös koko elokuvaa hän piti tarkoitushakuisena tarinana, jossa monet tilanteet rakennetaan vain niiden mahdollistaman väkivaltaryöpytyksen ehdoilla.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen luonnehtii elokuvaa kauniisti kuvatuksi, myyttiseksi ja auktoriteetteihin kriittisesti suhtautuvaksi. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä.
Lapsinäyttelijänä uransa aloittanut Robert Blake sai pääosastaan Golden Globe -ehdokkuuden.
Cumbria
Cumbria on hallinnollinen ja muodollinen kreivikunta Luoteis-Englannissa Skotlannin rajalla. Nykyinen kreivikunta muodostettiin vuonna 1974 yhdistämällä Cumberlandin ja Westmorlandin historiallisiin kreivikuntiin osia Lancashiren ja Yorkshiren historiallisista kreivikunnista. Sen alueella on kuusi hallintopiiriä ja hallinnollisena keskuksena toimii suurin asutuskeskus Carlisle. Vuonna 2020 kreivikunnassa arvioitiin elävän noin ihmistä.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|[[Catbellsvuori Järviseudulla lähellä Keswickiä.]]
Cumbria sijaitsee Irlanninmeren rannikolla Morecambenlahden ja Solway Firthin välissä. Sen pinta-ala on neliökilometriä, minkä ansiosta se on toiseksi laajin Englannin paikallishallintoalueista. Sitä ympäröivät Skotlantiin kuuluvat Dumfries ja Galloway ja Scottish Borders pohjoisessa, Northumberland koillisessa, County Durham idässä, North Yorkshire kaakossa ja Lancashire etelässä.
Cumbriaan kuuluu valtaosa Englannin järviseudusta, joka on kuuluisa vuoristaan ja järvien täyttämistä laaksoistaan. Eroosio ja virtaava vesi ovat kuluttaneet voimakkaasti Järviseudun vulkaniitista ja saviliuskeesta muodostunutta kallioperää. Siellä kohoaa myös Cumbrian ja koko Englannin korkein huippu Scafell Pike (978 m). Kallioperä vaihtuu nuorempiin kalkki- ja hiekkakivilajeihin Carlislea ympäröivällä alangolla ja Eden- ja Kentjokien laaksoissa. Kreivikunnan itälaidalla on useita korkeita kukkuloita, kuten Cross Fell ja Knock Fell, jotka kuuluvat Penniineihin.
Historia
pienoiskuva|vasen|220px|[[Long Meg and Her Daughters on pronssikaudella pystytetty kivikehä Edenjoen laaksossa.]] Cumbrian asutushistoria ulottuu vähintään 3 000 vuoden päähän ennen ajanlaskun alkua. Kivikauden ihmisten jäljiltä on löydetty Järviseudulta kivikirveitä ja useita kivikehiä, kuten Castlerigg ja Long Meg and Her Daughters. Seudulle saapui vuorotellen kelttejä, roomalaisia, anglosakseja ja viikinkejä. Roomalaiset rakensivat sinne Hadrianuksen vallin ja linnakkeita, ja viikinkien kiviristejä on yhä monin paikoin pystyssä.
1400–1500-luvuilla seudulle pystytettiin tornilinnoituksia (peel towers) suojaksi rajarosvoja vastaan. Vuonna 1551 Englanti ja Skotlanti sopivat rajalinjasta, jonka vahvistukseksi rakennettiin Scots’ Dike -niminen matala kaivanto. Keskiajalla kreivikunnassa oli kaksitoista luostaria, joista neljä on selvinnyt nykypäiviin Carlislen tuomiokirkon ohella.
1100-luvulta alkaen (mahdollisesti jo aikaisemminkin) Cumbriasta louhittiin kiveä ja mineraaleja, kuten lyijyä, kuparia ja sinkkiä. Keskiajalta 1800-luvulle saakka seudulla toimi kalkkiuuneja, joissa valmistettiin muurilaastia ja myöhemmin lannoitteita. Kveekariliike sai alkunsa 1650-luvulla Cockermouthin maaseutukaupungin lähistöltä, ja myös metodistiliike löysi kreivikunnasta kannattajia.
Hallinto
Cumbrian hallinnollisena keskuksena toimii Carlislen kaupunki, jossa sijaitsevassa Cumbria Housessa (2016) kreivikunnanvaltuusto kokoontuu. Vuonna 2017 valitussa valtuustossa on 84 valtuutettua, joista 37 kuuluu konservatiivipuolueeseen, 26 työväenpuolueeseen ja 16 liberaalidemokraatteihin. Kreivikunnan hallinnon vastuulla on tuottaa monia alueen julkisista palveluista, muun muassa sosiaali- ja terveyspalvelut, pelastustoiminta, jätehuolto, tieverkko ja kirjastopalvelut.
Osa-alueet
Hallintopiirit jakaantuvat edelleen 268 kuntaan (civil parish), joilla on omat kunnan- tai kaupunginvaltuustonsa. Kunnat kattavat koko kreivikunnan alueen Barrowin kaupunkia, Walneyn saarta ja Carlislen keskustaa lukuun ottamatta. Kuntien tehtävä on lähinnä edustaa asukkaitaan heitä koskevassa poliittisessa keskustelussa. Niiden tulee myös ylläpitää kunnallisia rakennuksia ja alueita. Kunnat voivat periä asukkailtaan veroa toimintansa rahoittamiseksi.
Talous
pienoiskuva|[[Sellafieldin ydinjätteen jälleenkäsittelylaitos on Cumbrian suurin yksityinen työnantaja.]] Historiallisesti Cumbrian tärkein elinkeino on ollut maatalous. Ylängöillä on kasvatettu lampaita, etenkin sitkeitä herdwicklampaita, kun taas alavammilla mailla on viljelty maata. Vuonna 2001 seudulla oli paha suu- ja sorkkatautiepidemia, jonka takia jouduttiin teurastamaan miljoonia lampaita ja rajoittamaan matkailua väliaikaisesti. Myös kalastus on ollut perinteisesti tärkeä elinkeino, mutta se on menettänyt merkitystään EU:n asettamien kalastuskiintiöiden vuoksi. Eden-, Derwent- ja Eskjoista pyydetään kuitenkin edelleen lohta.
Nykyään Cumbrian tärkeimpiä työllistäjiä ovat ydintekniikka, laivanrakennus, kipsituotteet, tuulienergia, kuljetusala ja keksiteollisuus. Suurin yksityinen työnantaja on Irlanninmeren rannalla sijaitseva Sellafieldin ydinjätteen jälleenkäsittelylaitos, jonka palveluksessa työskentelee yli ihmistä. Barrow-in-Furnessissa on suuri telakka ja Workingtonissa ja Whitehavenissa on kevyttä koneteollisuutta. Pohjoiseen johtava päätie ja päärata kulkevat Carlislen kautta, ja kaupungista onkin muodostunut tärkeä kuljetus- ja logistiikkakeskus. Myös matkailu on merkittävä työllistäjä kreivikunnassa.
Tiestö
Cumbrian alueella kulkee useita suuria teitä:
Rautatiet
Lontoosta Glasgow’iin ja Edinburghiin johtava päärata kulkee Cumbrian läpi etelä-pohjoissuunnassa ja ohittaa Carlislen kaupungin. Carlisle on tärkeä risteysasema, josta johtaa radat myös Newcastleen, Leedsiin ja Dumfries ja Gallowayn alueelle Skotlannissa. Cumbrian rannikolla kulkee rata, jota pitkin liikennöidään paikallisjunia Carlislestä Barrow-in-Furnessiin.
Väestö
pienoiskuva|[[Carlislen tuomiokirkko|Carlislen tuomiokirkon rakentaminen aloitettiin vuonna 1133. Kirkko edustaa normanni- ja goottilaista tyyliä.]] Cumbria on harvaanasutuimpia alueita Englannissa – väestötiheys on vain hieman yli 70 asukasta neliökilometrillä, kun se on Englannissa ja Walesissa keskimäärin 320 asukasta neliökilometrillä. Vuonna 2020 kreivikunnassa oli noin asukasta ja seuraavat yli kymmenentuhannen asukkaan asutuskeskukset:
Lippu
Cumbrialla ei ole virallista lippua, mutta liputuksessa käytetään joskus kreivikunnanvaltuuston baneeria. Sen keskelle on kuvattu aaltomaisia pystyviivoja ja sahanterämäisiä vaakaviivoja, joiden väliin jää erivärisiä alueita. Väriyhdistelmät symboloivat kreivikunnan vaihtelevia maisemia: sinivalkoinen edustaa merta, sinikultainen järviä ja peltoja, vihreävalkoinen vuoria ja järviä ja vihreäkultainen vuoria ja peltoja. Lipussa on tummanvihreä reunus, johon on kuvattu vuorotellen vilukkoja ja punavalkoisia Tudor-ruusuja.
Cumbriaan kuuluvassa Cumberlandin historiallisessa kreivikunnassa käytetään yhä yleisesti omaa lippua.
Nimikkokukka
Vuonna 2004 Cumbrian nimikkokukaksi valittiin vilukko Plantlife International -järjestön pitämässä yleisöäänestyksessä. Kukka on kuvattu myös kreivikunnan vaakunaan.
Perinneruoat
pienoiskuva|Cumberlandin makkaraa. Cumbrian perinneruokia ovat muun muassa:
Windermerejärvessä esiintyy nieriän muunnosta, jota ei tavata missään muualla. Sen vaaleanpunaista lihaa pidetään seudulla suurena herkkuna.
Copyleft
180px|thumb|Vaakasuunnassa peilattu [[tekijänoikeusmerkki|copyright-merkki on copyleftin tunnus.]]
Copyleft eli käyttäjänoikeus on yleinen menetelmä levittää tietokoneohjelmaa (tai muuta teosta) vapaasti ja vaatien, että kaikki muokatut tai laajennetut versiot ovat myös vapaita. Termi on Richard Stallmanin kehittämä käsite, joka on tapa levittää vapaita ohjelmistoja ja teoksia. Sen tarkoitus on, että muokattu teos julkaistaan samalla lisenssillä kuin alkuperäinen teos, jolloin kaikki saavat samat vapaudet teoksen kopiointiin, muokkaamiseen ja levitykseen.
Sana "copyleft" on ohjelmoija Don Hopkinsin ideoima humoristinen väännös englanninkielisestä sanasta copyright, suomeksi tekijänoikeus, sillä englanninkielen sana right voi tarkoittaa sekä oikeutta (vrt. jokamiehenoikeus) että oikeaa ja left tarkoittaa vasenta tai jätettyä. Kun oikea muutetaan vasemmaksi, oikeuksia ei enää korosteta, vaan ne jätetään (teoksen saajalle).
Simon IV de Montfort
thumb|Montfortin vaakuna. thumb|Simon de Montfortin muistolaatta Simon IV de Montfort (1160 – 25. kesäkuuta 1218) oli Leicesterin viides kreivi. Hän otti osaa neljänteen ristiretkeen ja ristiretkeen kerettiläisiä vastaan.
Copyleft
Tekijänoikeus syntyy teokselle aina automaattisesti ja julkisella lisenssillä voi antaa kenelle tahansa teoksen käyttöoikeuden. Copyleft-lisenssit perustuvat siihen, että ne sallivat teoksen vapaan muokkaamisen, kopioinnin, ja käyttämisen johdannaisteoksissa sillä ehdolla, että myös näin syntyvä teos lisensoidaan samanlaisella tai vastaavalla lisenssillä. Kaikkein käytetyin copyleft-lisenssi on Richard Stallmanin laatima GNU General Public License, joka tunnetaan ehkä parhaiten Linux-ytimen lisenssinä.
Copyleft-lisenssejä kutsutaan nimellä "protective licenses" (suojelevat lisenssit), koska ne pyrkivät suojelemaan käyttäjän vapauksia (ts. koodin avoimuutta), mikä muodostaa vastinparin ryhmän "permissive licenses" (sallivat lisenssit) kanssa, jotka ovat myös vapaita ja avoimia lisenssejä, mutta mahdollistavat koodin sulkemisen muokatussa julkaisussa. Open Source Initiativen mukaan sallivia lisenssejä ovat "ei-copyleft" lisenssit: lisenssit, jotka sallivat käyttää, muokata ja levittää sekä sallii omisteiset johdannaiset työt.
Simon IV de Montfort
Hän oli Simon III de Montfortin ja Amicia de Beaumontin poika. Amicia oli Robert III de Beaumontin, Leicesterin 3. kreivin, vanhin tytär. Amician vanhin veli Robert kuoli lapsettomana vuonna 1204, ja Simon peri Leicesterin kreivikunnan. Simon peri näin kreivikunnan äitinsä kautta, mutta Englannin kuningas Juhana takavarikoi kuitenkin maat.
Copyleft
Historia
Richard Stallman keksi copyleftin käsitteen kun hän oli kehittämässä Lisp-kielen tulkkia. Symbolics-niminen yhtiö pyysi Stallmanilta lupaa käyttää Lisp-tulkkia, ja hän antoi yritykselle public domain -version ohjelmasta. Symbolics laajensi ja paransi ohjelmaa, mutta kun Stallman halusi nähdä parannukset, Symbolics kieltäytyi. Tämän jälkeen Stallman aloitti työnsä suljetun lähdekoodin hävittämiseksi.
Stallman katsoi että nykyisen tekijänoikeuslain kumoaminen olisi epäkäytännöllistä, ja alkoi kehittää olemassa olevan lain ympärille uutta lisenssiä, GNU GPL:ää, josta tuli ensimmäinen copyleft-lisenssi. Lisenssin avulla tekijänoikeuksien haltija pystyi varmistamaan, että ohjelman käyttäjät saisivat mahdollisimman monia vapauksia ohjelman käyttöön ja muokkaamiseen, riippumatta siitä kuinka monta johdettua teosta alkuperäisestä ohjelmasta olisi tehty. Alkuperäinen GNU GPL -lisenssi ei antanut kaikille yleisesti samoja oikeuksia, vaan ainoastaan niille, jotka olivat jo saaneet ohjelman. Se oli kuitenkin paras mihin sen ajan tekijänoikeuslakia hyödyntämällä pystyi.
Ideologia
Stallman sanoo copyleftin olevan "melkein kuin tekijänoikeus, mutta käännettynä väärin päin". Normaalisti tekijänoikeus kieltää teoksen muuttamisen, levittämisen ja käyttämisen omassa projektissa ilman tekijänoikeuden haltijan lupaa. Copyleft sen sijaan antaa käyttäjälle yleensä samat oikeudet kuin tekijälle, usein (riippuen lisenssistä) oikeuden muokata ja kopioida teosta vapaasti sekä käyttää teosta omassa projektissaan. Ehtona tälle on kuitenkin se, että käyttäjä säilyttää tuotteella saman lisenssin, antaen näin muille taas samat vapaudet. Nämä vapaudet ovat yleensä Free Software Foundationin (FSF) vapaan ohjelmiston tunnusmerkit:
Teoksen ei kuitenkaan tarvitse olla tietokoneohjelma. Jos teos on esimerkiksi kuva, tekijä voi joutua tarkentamaan mitä tarkoitetaan teoksen "lähdekoodilla".
Copyleftin eri tyypit
Suurin ero copyleft-lisenssien ja muiden vapaiden lisenssien välillä on se, etteivät edes kaikki vapaat lisenssit vaadi johdettujen teosten levittämistä samalla lisenssillä. Tämä aiheuttaa kiistoja muun muassa siitä, onko lisenssi, joka sallii koodin käytön ei-vapaissa teoksissa, vapaampi kuin copyleft-lisenssi. Tästä syystä on kehitetty eritasoisia copyleft-lisenssejä, joiden avulla on pyritty tarjoamaan väliratkaisuja.
Vahva ja heikko copyleft
Vahvaan copyleftiin kuuluvat lisenssit, jotka vaativat vapauksien säilyvän samoina kaikilla käyttäjillä ja kaikissa johdetuissa teoksissa. Tällainen lisenssi on esimerkiksi aiemmin mainittu GNU GPL. Heikko copyleft taas sisältää lisenssit, jotka voidaan linkittää yhteen ei-GNU GPL-lisensoitujen teosten kanssa. Tämä mahdollistaa sen, että esimerkiksi kaupallisten ohjelmistojen ei tarvitse julkaista lähdekoodia, jos ohjelma on dynaamisesti linkitetty erilliseen heikkoa copyleftiä-lisenssiä käyttävään kirjastoon. Heikkoa copyleftiä hyödyntävätkin yleensä ohjelmakirjastot. Tällaisista lisensseistä tunnetuin on Richard Stallmanin GNU Lesser General Public License (LGPL).
Täysi ja osittainen copyleft
Täysi copyleft tarkoittaa sitä, että koko teos on copyleft-lisenssin alainen. Joissakin tapauksissa tämä ei kuitenkaan ole paras ratkaisu. Osittainen copyleft tarkoittaa sitä, että vain osa teoksesta on copyleftin alainen. Tämä mahdollistaa sen, että osa teoksesta voi olla esimerkiksi GNU GPL -lisensoitu ja osa BSD-lisensoitu, jolloin osaa teoksesta voi muokata vähemmin rajoituksin ja käyttää omassa teoksessa ilman että tarvitsee käyttää jotakin tiettyä lisenssiä.
Sama lisenssi
Sama lisenssi -periaatetta noudattavat lisenssit ovat osittaisia copyleft-lisenssejä. Ne kuitenkin vaativat vahvan copyleft-lisenssin tavoin että kaikki käyttäjät saavat samat vapaudet. Siispä kaikki täyden copyleftin lisenssit noudattavat automaattisesti sama lisenssi -periaatetta. Share-alike-lisenssit voivat kuitenkin pidättää joitakin oikeuksia. Ne voivat esimerkiksi kieltää teoksen vapaan levityksen, ja voivat vaatia että alkuperäisen teoksen tekijän nimi mainitaan johdetuissa teoksissa. Esimerkkejä tällaisista lisensseistä ovat Creative Commons -lisenssit.
Erot muihin lisensseihin
Tavalliset, ei-vapaat ohjelmistolisenssit yleensä rajoittavat oikeutta käyttää hankkimaansa ohjelmaa, sen sijaan että antaisivat lisäoikeuksia. Ohjelman kopioiminen eteenpäin jakamista varten ei ole sallittua ilman eri lupaa ja tätä lupaa ei usein anneta niissäkään tapauksissa, joissa ohjelma on saatavana ilmaiseksi. Hankittuaan ohjelman laillisesti saa, ellei muuta sovita, oikeuden käyttää ja tutkia sitä, tehdä siitä käytön kannalta tarpeelliset kopiot, korjata sen virheitä ja muuntaa sitä tarpeen mukaan sekä myydä tai luovuttaa ohjelma toiselle (hävittäen omat kopiot). Näitä oikeuksia yleensä rajoitetaan kaupallisilla lisensseillä. Lähdekoodin puuttuessa ohjelman tutkiminen ja korjaaminen joka tapauksessa ei onnistu kuin hyvin rajallisesti.
Kaikki vapaat lisenssit eivät ole copyleft-lisenssejä. Hyvä esimerkki vapaasta ei-copyleft-lisenssistä on BSD-lisenssi. Se on vapaa kuten GNU GPL, mutta muokattua teosta saa levittää myös eri lisenssillä. Monet suuret ohjelmistoyritykset eivät pidä vahvoista copyleft-lisensseistä siitä syystä, että lisenssi vaatii julkaisemaan ohjelmien lähdekoodin kaikkien binäärimuodossa levitettyjen tuotteiden mukana. BSD-lisenssi onkin tähän tarkoitukseen sopivampi. Muun muassa Applen macOS -käyttöjärjestelmä sisältää BSD-lisensoitua koodia ja sen pohjautuu BSD-pohjaiseen Darwiniin.
Copyleft kaupallisessa käytössä
Kaupallisessa käytössä copyleftin ongelmana on ollut se, että ohjelmistoyritykset eivät halua julkaista ohjelmiensa lähdekoodeja joista voi olla kilpailijoille hyötyä: copyleft-ohjelmaa ei voi käyttää suljetun ohjelman pohjana. Toisaalta voittoa tavoittelemattomien järjestöjen (esimerkiksi FSF) ohjelmistot ovat saaneet suurta suosiota ja myös kaupalliset toimijat ovat osallistuneet merkittävästi monien copyleft-ohjelmistojen kehittämiseen. Yksi kaupallistetuin copyleft-lisensoitu teos onkin Linux (osana Linux-käyttöjärjestelmää). Tunnetuimpia kaupallisia Linux-jakeluita ovat Red Hatin kehittämä Red Hat Enterprise Linux ja SUSEn SUSE Linux.
Far from the Sun
Far from the Sun on Amorphiksen kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 26. toukokuuta 2003. Albumi jäi laulaja Pasi Koskisen viimeiseksi yhtyeessä. Jan Rechberger vuorostaan korvasi rummuissa kolmella edellisellä albumilla soittaneen Pekka Kasarin. Soolokitaristi Esa Holopainen on myöhemmin kertonut, että hänen mielestään Far from the Sun on Amorphiksen heikoin albumi. Myös muut Amorphiksen jäsenet ovat ilmaisseet tyytymättömyytensä albumiin. Albumi myi Suomessa kultaa vuonna 2010.
Copyleft
Copyleft kaupallisessa käytössä
Yksi tapa hyödyntää copyleftiä kaupallisesti on niin kutsuttu kaksoislisensointi ja muun muassa Linux-jakeluissa osa ohjelmista on kaksoislisensoitua. Kaksoislisensoinnilla tarkoitetaan käytäntöä, jossa saman ohjelman voi saada käyttöönsä joko copyleft-lisenssillä (yleensä GNU GPL) ilmaiseksi tai tavanomaisella kaupallisella lisenssillä korvausta vastaan. Tämä tuo kehittäjäyhtiölle monet avoimen lähdekoodin hyödyistä, mutta mahdollistaa lisenssitulojen keräämisen osalta käyttäjiä. Toisaalta avoimen koodin kehittäjät saavat ohjelmiston käyttöönsä normaalein copyleft-ehdoin, joten kaksoislisensointi ei ole aiheuttanut juurikaan protesteja. Tunnetuimpia kaksoislisensoituja ohjelmia on MySQL-tietokanta ja KDE:n käyttämä Qt-kirjasto.
Yritys voi myös käyttää ohjelmistoa sisäisiin tarpeisiinsa tai käyttää sitä myytävän tuotteen pohjana, saaden tulonsa esimerkiksi räätälöimis- tai tukipalveluiden kautta. Näissä tapauksissa copyleft tarjoaa kaikki vapaan ohjelmiston edut, samalla estäen kilpailijoita kehittämästä ohjelmistosta omaa suljettua versiota.
Samppalinnanpuisto
thumb|right|[[Samppalinnan tuulimylly|Samppalinnan vanha mylly.]] Samppalinnanpuisto, tunnetaan myös nimellä Samppalinnanvuori , on yksi Turun puistoista. Puistossa sijaitsevat mm. Samppalinnan ravintola, maauimala sekä Luostarivuoren koulu. Sen kasvivalikoima käsittää yli 60 eri puuvartista kasvilajia. Paikan nimi juontuu paikalla sijainneesta muinaislinnasta. Sana sampa eli sammas on Varsinais-Suomessa tarkoittanut rajamerkkiä tai -paalua.
Samppalinnanmäen korkeus on 39 metriä merenpinnan yläpuolella.
Historiaa
Puiston istutukset aloitettiin 1860-luvulla, kun kunnallisneuvos P. C. Rettig rakennutti Samppalinnanvuoren Aurajoen puoleiselle rinteelle ravintolan. Paikalla on aiemmin sijainnut Aurajoen merkittävin kristinuskon aikaa edeltänyt muinaislinna. Linnoituksen kiviä oli vielä ravintolan rakentamisen aikaan paikalla vähäisiä määriä nähtävissä. Ravintolaa ympäröivän rinteen istutukset aloitettiin vuonna 1865 ja ne valmistuivat 1880. Puiston suunnittelijaksi Rettig palkkasi maineikkaan ruotsalaisen puutarhurin Knut Forsbergin.
Puistoa laajennettiin 1800- ja 1900-lukujen aikana vaiheittain. Mäen lounaiskulmaan nykyisen maauimalan kohdalle rakennettiin 1927 Turun ensimmäinen radioasema. Tämänhetkisen muotonsa puisto sai 1950-luvulla, jolloin Samppalinnan maauimala valmistui.
Samppalinnanpuistossa järjestettiin usean vuoden ajan Down By The Laituri -kaupunkifestivaalin ulkoilmakonsertteja.
Hannibal Sehested (1842–1924)
Hannibal Sehested (1842–1924) oli tanskalainen konservatiivipoliitikko. Hän toimi Tanskan pääministerinä vuosina 1900–1901.
Porfyriinit
thumb|[[Porfiini on yksinkertaisin porfyriini]] Porfyriinit on ryhmä konjugoituneita rengasrakenteisia pyrroliväriaineita. Se esiintyy rakenneyksikkönä monissa biologisissa molekyyleissä, esimerkiksi hemissä, klorofylleissä ja bakterioklorofylleissä. Edellä mainituissa molekyyleissä porfyriini esiintyy metalliporfyriininä, missä porfyriinin tasomaiseen rengasrakenteeseen on sitoutunut metalliatomi. Hemin tapauksessa keskusmetallina on rauta, kun taas klorofyllien ja bakterioklorofyllien tapauksessa keskusmetallina on magnesium.
Daredevils
Daredevils oli Brett Gurewitzin kokoama yhtye Los Angelesista, Kaliforniasta. Kokoonpano perustettiin vuonna 1994 Gurewitzin erottua Bad Religionista. Daredevils ehti julkaista vain singlen ”Hate You” (1996) ennen hajoamistaan.
Peter Broeker
Peter William Broeker (15. toukokuuta 1926 Saksa – 4. marraskuuta 1980 Ottawa, Ontario ) oli kanadalainen moottoriurheilija, joka osallistui yhteen Formula 1 -kilpailuun Stebro-tallissa. Kyseinen kilpailu oli Yhdysvaltain Grand Prix 1963. Broeker ajoi maaliin 22 kierrosta kärjelle jääneenä ja sijalla seitsemän, eikä saanut yhtään MM-pistettä.
Tilastot ja saavutukset F1-sarjassa
(avain)
Port-de-Paix
thumb|right|200px|Näkymä Port-de-Paix'n kadulta vuonna 1910. Port-de-Paix (Haitin kreoliksi Pòdepè tai Pòdpè) on Haitin kunta ja Nord-Ouestin departementin pääkaupunki Atlantin valtameren rannikolla. Port-de-Paix'n väkiluku on 250 000 (v. 2009).
Aiemmin Port-de-Paix oli merkittävä banaanin ja kahvin vientisatama, mutta nykyään se on Miamista lähtevän salakuljetuksen keskus. Kristoffer Kolumbus nimesi kaupunkia ympäröivän alueen Valparaísoksi laskettuaan siellä maihin 6. joulukuuta 1492. Alueella on paljon kauniita hiekkarantoja. Kaupungin ja heti sitä vastapäätä sijaitsevan Tortugan saaren välillä kulkee lauttayhteys.
Port-de-Paix'n perustivat vuonna 1665 ranskalaiset sotajoukot, jotka englantilaiset miehittäjät olivat häätäneet Tortugasta. Vuonna 1676 ranskalainen Saint-Dominguen siirtokunta siirrettiin Tortugalta Port-de-Paix'iin, ja se säilyi hallintokeskuksena pääkaupungin siirtämiseen Cap Françaisiin asti vuonna 1711. Ensimmäinen mustien orjien kapina kaupungissa syttyi vuonna 1679.
1800-luku oli kaupungille suuren kasvun aikaa, mutta vuoden 1902 tulipalo tuhosi Port-de-Paix'n lähes täysin, eikä se koskaan saavuttanut aiempaa asemaansa.
Port-de-Paix on myös samannimisen arrondissementin pääkaupunki. Arrondissementtiin kuuluu neljä kuntaa: Port-de-Paix, Bassin-Bleu, Chansolme and Tortugan saari.
Geberit
Geberit (lausutaan ) on sveitsiläinen saniteettikalusteiden valmistaja. Geberit osti suomalaisen Sanitecin vuonna 2014.
20 suosikkia – Perhonen
20 suosikkia – Perhonen on Paula Koivuniemen vuonna 1995 julkaistu kokoelma-albumi, joka sisältää 20 kappaletta hänen vuosina 1966–1978 levyttämistään kappaleista. Albumi sisältää Koivuniemen ensimmäisen levytyksen, "Perhonen", vuodelta 1966. Albumin on julkaissut CD-levynä ja C-kasettina Fazer Records. Levy on osa Warner Music Finlandin 20 suosikkia kokoelmalevysarjaa.
Itämerensara
Itämerensara on kasvutavaltaan voimakkaasti mätästävä ja yleisväritykseltään harmaanvihreä saralaji. Sillä on voimakkaasti kouruiset lehdet ja lehtien tyvitupet ovat mustanruskeita. Kukinnon tukilehdet ovat kapeita ja yläviistoon osoittavia. Alin tukilehti on tavallisesti pitkä, yleensä koko kukintoa pidempi. Itämerensara on erilaistähkäinen saralaji ja sen kukinto koostuu yleensä yhdestä hedetähkästä sekä kahdesta tai kolmesta emitähkästä. Emitähkät ovat soikeita sekä tiiviisti, lähellä toisiaan, ja emikukat ovat kolmiluottisia. Tähkäsuomut ovat vaaleanruskeita sekä lyhytkärkisiä, ja pullakot ovat tiiviisti sekä lyhyen suuodan omaavia.
Itämerensara kasvaa merenrantaniityillä, yleensä lähellä vesirajaa yhdessä suolavihvilän (Juncus gerardii), merisuolakkeen (Triglochin maritima) sekä merirannikin (Lysimachia maritima) kanssa.
Itämeren rannikoilla itämerensara on melko yleinen Ruotsin rannikolla Tukholman korkeudelta etelään. Skånen sekä Ruotsin Tanskan puoleisella rannikolla itämerensara on harvinaisempi. Ruotsin rannikon lisäksi itämerensaraa tavataan Viron rannikolla, Hiiden- ja Saarenmaalla, Ahvenanmaalla, Gotlannissa sekä Tanskan saarilla. Nimestään huolimatta itämerensaraa kasvaa laajalti koko Euroopan merten rannikoilla. Lajia tavataan koko Manner-Euroopan Atlantin puoleisilla rannikoilla Tanskasta Portugaliin sekä Ison-Britannian ja Irlannin rannikoilla. Lisäksi lajia tavataan myös laajalti läntisen Välimeren rannikoilla sekä Euroopan että Afrikan puolella sekä Mustanmeren länsi- ja pohjoisrannikoilla.
Suomessa itämerensara on silmälläpidettävä laji (NT).
Lars Henriksson
Lars Henriksson (s. 1965 ) on ruotsalainen pöytäjääkiekkoilija, joka edustaa Broderna Grym-nimistä seuraa. Hän on voittanut vuonna 2014 veteraanien euroopanmestaruuden sekä saanut kaksi kertaa pronssia pöytäjääkiekon maailmanmestaruuskilpailuista. Henriksson on tällä hetkellä ITHF:n maailmanrankingissa sijalla 47.
Ura
Henriksson aloitti pelaajauransa vuonna 1984 huhtikuussa. Vuonna 1989 Henriksson voitti pronssia maailmanmestaruuskilpailuista. Vuoden 2014 EM-kilpailuista Henriksson kaappasi euroopanmestaruuden. Finaalissa hän voitti Lars-Erik Svenssonin. Vuosina 2017 ja 2018 Henriksson voitti kaksi kultaa ruotsinmestaruuskilpailujen veteraani-sarjasta. Vuosina 1989-1991 Henriksson hallitsi ITHF:n maailmanrankingia totaalisesti olemalla 28 kuukautta putkeen ykkössijalla.
Kolme etsivää ja kultainen vyö
Kolme etsivää ja kultainen vyö on 3 etsivää-kirjasarjan 5. osa. Kirjan on kirjoittanut Robert Arthur ja suomentanut Laura Tetri.
Rettigin palatsi
Rettigin palatsi eli Villa von Rettig on Turun keskustassa, Aurajoen rannalla sijaitseva barokkiklassistinen rakennus. Sen rakennutti tupakkatehtailija Hans von Rettig vuonna 1928. Matti Koivurinnan säätiö osti palatsin vuonna 1991, ja nykyisin siinä toimii historian ja nykytaiteen museo Aboa Vetus Ars Nova sekä ravintola-kahvila.
Their Greatest Hits (1971–1975)
Their Greatest Hits (1971–1975) on yhdysvaltalaisen rock-yhtyeen The Eaglesin kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 1976. Se on parhaiten myynyt äänite Yhdysvalloissa yhdessä Michael Jacksonin Thriller -albumin kanssa ja kolmanneksi parhaiten myynyt albumi maailmanlaajuisesti (1. Michael Jacksonin Thriller ja 2. AC/DC:n Back in Black ). Tämä albumi on ensimmäinen joka myi platinaa RIAA:n asteikolla ja myöhemmin se sai myös timantti-statuksen. Maailmanlaajuisesti Their Greatest Hits (1971–1975) on myynyt 41 miljoonaa kappaletta.
Rettigin palatsi
Historia
Palatsi rakennutettiin P. C. Rettig & Co. -tupakkatehtaan omistajan, Hans von Rettigin, perheen yksityisasunnoksi vuonna 1928. Piirustukset tehtiin arkkitehtiveljesten Valter ja Bertel Jungin arkkitehtitoimistossa Helsingissä, vaikkakin varsinainen suunnittelija oli Valter, veljeksistä nuorempi.
Rakennus suunniteltiin barokkiklassistiseen tyyliin korostamaan omistajansa asemaa. Paikoin lähes nelimetriset muurit piilottivat aikoinaan tehtaanjohtajan perheineen ihmisten katseilta. Rakennus sijaitsi Rettigien omistaman tupakkatehtaan vieressä, ja yhdessä ne muodostivat kiinteän, muusta kaupungista erottuvan sarakkeen. Palatsia voisikin pitää jonkinlaisena maaseutukartanon ja kaupunkipalatsin välimuotona. Tyylillisesti rakennus oli selkeästi vanhoillinen, sillä samoihin aikoihin Turkuun rakennettiin mm. Alvar Aallon suunnittelema Turun Sanomien toimitalo (1927–1929), joka edusti jo funktionalismia.
Hans von Rettigin kuoltua vuonna 1979 palatsi jäi pitkäksi aikaa tyhjilleen. Vasta 1980-luvun lopulla kiinteistön uudeksi omistajaksi ilmoittautui Turun Työväen Säästöpankki, joka oli kaavaillut tiloja edustuskäyttöön sekä näyttelyjen ja konserttien järjestämiseen. Toiminta ei kuitenkaan ehtinyt lähteä kunnolla käyntiin, koska jo vuonna 1991 Rettigin palatsi siirtyi Matti Koivurinnan säätiön haltuun, ja sitä alettiin kunnostaa taidemuseoksi. Kunnostustöiden yhteydessä paikalla tehtiin kuitenkin huomattavan arvokkaita arkeologisia löytöjä, joten museohanketta päätettiin laajentaa. Pitkien arkeologisten kaivausten ja kunnostustöiden jälkeen arkeologian ja nykytaiteen museo Aboa Vetus & Ars Nova avasi ovensa yleisölle vuonna 1995.
Museolle kuulumattomat alueet ovat olleet kauppaneuvos Matti Koivurinnan ja hänen vaimonsa elinikäisessä käytössä. Tähän kuuluivat palatsin 600 neliöinen keskikerros sekä piha-alueet. Yleisradion MOT-ohjelman mukaan tällä tavoin konkurssissa vuonna 1995 kaiken menettänyt Matti Koivurinta on voinut ylläpitää elintasoaan viime vuosikymmenet. Asiaan on liittynyt myös mahdollisia varojen siirtoja eri yhtiöiden kautta Sveitsiin.
Chivas Regal
pienoiskuva|12-vuotiasta Chivas Regalia. Chivas Regal on Pernod Ricardin omistama skotlantilainen sekoiteviski. Sitä on saatavilla 12-, 18- ja 25-vuotiaana. Viskimerkin historia alkaa vuodesta 1801.
Waldshut-Tiengen
Waldshut-Tiengen on kaupunki Baden-Württembergin osavaltiossa Etelä-Saksassa Sveitsin rajalla. Se on Waldshutin piirikunnan keskuskaupunki ja suurin kaupunki. Kesäkuun 2022 lopussa siellä oli 24 537 asukasta. Kaupunki sijaitsee Schwarzwaldin eteläosassa Reinin pohjoisrannalla vastapäätä sveitsiläistä Koblenzin kuntaa.
pienoiskuva|vasen|Näkymä Tiengeniin Kaupungilla on kaksi keskusta: Waldshut sijaitsee Reinin sivujoen Aaren laskupaikassa, Tiengen taas Wutachjoen varrella. Waldshutin ja Tiengenin kaupungit yhdistyivät Waldshut-Tiengenin kaupungiksi 1975. Näiden kahden entisen kaupungin lisäksi kuntaan on liitetty yhdeksän pienempää kuntaa, joissa oli alle viisisataa asukasta kussakin: Aichen, Breitenfeld, Detzeln, Eschbach, Gurtweil, Indlekofen, Krenkingen, Oberalpfen ja Waldkirch.
Vuoteen 1803 asti alue kuului Habsburgien valtakuntaan.
Ystävyyskaupungit
Waldshut-Tiengenillä on kaksi ystävyyskaupunkia:
Walesin prinsessa
Walesin prinsessa on ollut Walesin prinssin, Englannin hallitsijan vanhimman pojan, puolisolle myönnettävä arvonimi vuodesta 1282. Naispuolisista kruununperijöistä ei käytetä arvonimeä Walesin prinsessa.
Suuri kuolleisuus ja se, että kaikki Walesin prinssit eivät ole menneet naimisiin ennen valtaannousuaan, on aiheuttanut sen, että arvonimellä Walesin prinsessa on ollut toistaiseksi vain kaksitoista kantajaa:
Vain osa Walesin prinsessoista kruunattiin kuningattareksi. Ne, joiden puolisot kuolivat ennen kruunausta, ottivat yleensä arvonimen Walesin leskiprinsessa (Dowager Princess of Wales).
Vaikka Camilla Parker Bowles virallisesti saikin Walesin prinsessan arvonimen avioituessaan Walesin prinssi Charlesin (nyk. Charles III) kanssa, hän esitti edesmenneen Walesin prinsessa Dianan muistoa kunnioittaakseen toivomuksen, että häntä kutsuttiin arvonimellä Cornwallin herttuatar.
Gordon MacRae
thumb|215px|Gordon MacRae elokuvan [[Teetä kahdelle esittelyvideolta.]] Albert Gordon MacRae (12. maaliskuuta 1921 – 24. tammikuuta 1986) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja.
MacRae syntyi East Orangessa, New Jerseyssä, valmistui Deerfield Academysta ja palveli toisessa maailmansodassa Yhdysvaltain armeijan ilmavoimissa. Hän aloitti viihdeuransa 1940-luvulla. Hän esiintyi Broadwaylla ja sai lisäksi mainetta muun muassa Jo Staffordin kanssa esittämillään lauluilla. Hänet nähtiin useissa elokuvissa Doris Dayn kanssa.
Elokuvia, joissa MacRae esiintyi, olivat muiden muassa musikaalielokuvat Oklahoma (1955) ja Karuselli (1956). Hän esiintyi myös televisiossa, teatterissa ja radiossa. Hän oli 1950-luvulla kahdesti ehdolla Emmyn saajaksi. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
MacRae oli vuosina 1941–1967 naimisissa Sheila MacRaen kanssa. Eron jälkeen hän solmi Elizabeth Lamberti Schrafftin kanssa uuden avioliiton, joka päättyi vasta miehen kuolemaan. MacRae sai ensimmäisestä avioliitostaan neljä lasta ja toisestaan vielä yhden. Lasten joukossa ovat Heather ja Meredith MacRae. MacRae oli alkoholiongelmainen ja kärsi 1980-luvulla vakavista terveysongelmista. Hän kuoli Nebraskan Lincolnissa keuhkokuumeeseen syöpää sairastettuaan.
Baltic Jazz
Baltic Jazz on vuosittain heinäkuussa Kemiönsaaren Taalintehtaalla järjestettävä jazzfestivaali. Ensimmäinen Baltic Jazz järjestettiin vuonna 1987, jolloin se oli pieni paikallinen tapahtuma. Festivaali on kasvanut yhdeksi Suomen suurimmista jazzfestivaaleista. Se kuuluu neljän Turun saariston alueen festivaalin kokonaisuuteen nimeltä Archipelago Sea Jazz, jonka muut tapahtumat ovat Korpo Sea Jazz, Turku Sea Jazz ja Åland Sea Jazz. Vuodesta 1999 järjestäjänä on ollut Intresseförening för jazzmusik i Dalsbruk rf.
Vuonna 2008 Baltic Jazz keräsi noin 10 000 kävijää.
Baltic Jazz on keskittynyt etenkin Itämeren alueen muusikoihin. Suurin osa festivaalitaiteilijoista on tullut Suomesta, Ruotsista, Baltian maista ja Venäjältä. Festivaalin taiteellisena johtajana on toiminut 2000-luvun alkuvuosista lähtien Antti Sarpila.
Baltic Jazz on saaristofestivaali, johon voi tulla autolla tai veneellä. Baltic Jazz -viikonlopun aikana järjestetään yli 20 konserttia.
Festivaali järjestetään toisena viikonloppuna juhannuksen jälkeen.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Lauri Karvonen kirjoitti 1990-luvun alussa Baltic Jazz -tapahtuman muistuttaneen tunnelmaltaan alkuaikojen Pori Jazzia ja kasvaneen vähäisestä markkinoinnista huolimatta paitsi merkittäväksi jazztapahtumaksi, myös pienen taajaman tärkeimmäksi matkailutapahtumaksi houkuttelemalla esimerkiksi vuonna 1992 noin 6 000 festivaalivierasta. Kun Pori Jazz oli tuolloin alkanut kosiskella rocksukupolvea muun muassa Ringo Starrin avulla, Karvonen kiitteli Baltic Jazzin pitäytymistä suomalaisessa jazzissa vieläpä perinteistä swingiä ja dixielandiä painottaen.
Carlos Torre Repetto
thumb|200px|Carlos Torre Repetton saama suurmestarin arvo 1977 Carlos Torre Repetto (23. marraskuuta 1905 Mérida – 19. maaliskuuta 1978 Mérida) oli meksikolainen shakinpelaaja.