cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tsumadan piiri
thumb|175px|Tsumadan piiri Dagestanin kartalla. Tsumadan piiri on kunnallinen itsehallintoalue Dagestanissa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 1 100 neliökilometriä. Asukkaita on 22 600 henkeä (vuonna 2009).
Tsumadan piiri sijaitsee Andijskoje Koisu -joen laaksossa Dagestanin länsiosan vuoristoseudulla. Se rajoittuu koillisessa Botlihin ja Ahvahin piireihin, idässä Šamilin piiriin, etelässä Tljaratan ja Tsuntan piireihin, lännessä Georgiaan ja luoteessa Tšetšenian tasavaltaan.
Piiriin kuuluu 23 maalaiskuntaa: Agvali, Etšeda, Gadiri, Gakko, Gigatl, Hušet, Huštada, Hvarši, Inhokvari, Kedi, Kotšali, Kvanada, Metrada, Nižneje Hvaršini, Nižnije Gakvari, Sasitli, Šava, Sildi, Tindi, Tissi, Tlondoda, Tsumada ja Verhneje Gakvari. Hallinnollinen keskus on Agvalin kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 35.
Perinteisiä elinkeinoja ovat karjanhoito, maanviljely ja puutarhanhoito. Nykyään suurin osa työikäisestä väestöstä käy ansiotöissä piirin ulkopuolella. Vaikea sosioekonominen tilanne on aiheuttanut yhteiskunnallisia levottomuuksia.
Paikallislehtenä ilmestyy avaarinkielinen Tsumadisezul garak (”Tsumadan ääni”).
Antonio José de Sucre
Antonio José de Sucre (3. helmikuuta 1795 – 4. kesäkuuta 1830) oli eteläamerikkalainen itsenäisyystaistelija, yksi Simón Bolívarin lähimmistä ystävistä, kenraali ja valtiomies. Hän toimi sekä Perun että Bolivian presidenttinä.
Sucre syntyi rikkaaseen ja yläluokkaiseen perheeseen Cumanássa, joka oli osa Espanjan Uuden-Granadan varakuningaskuntaa ja Venezuelan kenraalikapteenin alaisuudessa. Heinäkuussa 1810, kolme kuukautta Caracasin kapinan jälkeen, Sucre liittyi itsenäisyystaistelijoiden riveihin ja osoittautui osaavaksi komentajaksi; 1817 hänet ylennettiin everstiksi ja vuonna 1819 24-vuotiaana prikaatikenraaliksi. Boyacán taistelun jälkeen Bolívar otti hänet esikuntapäällikökseen.
Bolívar nimitti hänet komentajaksi kampanjaan vapauttaa Quito ja Sucre sai ratkaisevan voiton Pichinchassa 24. toukokuuta 1822. Toisen merkittävän voittonsa hän sai Perussa 6. elokuuta 1824 Junínin taistelussa ja ratkaisevan voiton espanjalaisista ja vangitsi varakuningas José de la Sernan Ajacuchossa 9. joulukuuta 1824. Vangittu varakuningas allekirjoitti antautumisen ja espanjalaiset vetäytyivät, mikä antoi Perulle ja Alto Perúlle, josta perustettiin Bolivian, itsenäisyyden. Sucre sai voitostaan arvonimen Gran Mariscal de Ayacucho, Suurmarsalkka Ayacucholainen, 29-vuotiaana. Pian voiton jälkeen Bolívar itse kirjoitti ylistävän lyhyen elämäkerran Resumen Sucinto de la Vida del General Sucre luutnantistaan.
Sucre valittiin 1826 Bolivian presidentiksi, mutta hän pettyi pian politiikkaan. Vuonna 1828 suuri liike nousi Bolívaria, hänen seuraajiaan ja Bolívirin perustuslakia vastaan. Sucre erosi ja muutti Quitoon. Saman vuoden lopulla Suur-Kolumbian kongressi valitsi nimitti hänet puheenjohtajakseen tarkoituksena saada hänestä presidentti Bolívarin seuraajaksi. José Antonio Páezin johtaman komitean mukana hän matkusti Venezuelaan 1829 tukahduttamaan paikallista separatismia. Vaikea tehtävä vahvisti Sucren pettymystä Suur-Kolumbian politiikkaan.
Alkuvuodesta 1830 Sucre sai tietää Bolívarin eronneen ja aikovan jättää maan. Tuolloin hän päätti palata Quitoon ja vetäytyä yksityisyyteen. Kuitenkin matkalla hänet ammuttiin väijyksistä lähellä Pastoa Etelä-Kolumbiassa 4. kesäkuuta 1830. Tekijöistä ja motiivista ei ole varmaa tietoa.
Sucren mukaan on nimetty Sucren departementti Kolumbiassa ja Bolivian pääkaupunki Sucre. Ecuadorin entinen valuutta oli samanniminen ja hänen synnyinmaakuntansa Venezuelassa on nimetty hänen mukaansa. Myös latinalaisamerikkalaisten ALBA-maiden suunniteltu uusi valuutta on nimetty sucreksi.
Nate Guenin
Nathaniel Lawrence Guenin (s. 10. joulukuuta 1982) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura Colorado Avalanchessa.
Ura
Guenin varattiin New York Rangersiin numerolla 127 vuoden 2002 varaustilaisuudessa. Neljän Ohio State Buckeyesissä pelatun yliopistovuoden jälkeen, Guenin teki vapaana pelaajana 16. elokuuta 2006 Philadelphia Flyersin kanssa sopimuksen. Guenin teki ammattilaisdebyyttinsä kaudella 2006-2007 Flyersin AHL-yhteistyöseura Philadelphia Phantomsissa. Myöhemmin kauden aikana hän teki myös NHL-debyyttinsä. Ensimmäisen pisteensä hän sai syöttäessään kaksi maalia New Jersey Devilsiä vastaan 31. maaliskuuta 2007.
Kahden pääasiassa Phantomsissa viettämänsä kauden jälkeen Guenin siirtyi Pittsburgh Penguinsiin 3. heinäkuuta 2009. 11. helmikuuta 2010 Pittsburgh kauppasi hänet St. Louis Bluesiin vastineeksi Steven Wagnerista.
2. heinäkuuta 2010 Guenin siirtyi yhden vuoden sopimuksella Columbus Blue Jacketsiin. Hän aloitti kauden 2010-2011 AHL:ssä Springfield Falconsissa, mutta hänet kutsuttiin pian tekemään Blue Jackets -debyyttiänsä Minnesota Wildia vastaan 16. lokakuuta 2010. Kolmen Columbuksessa pelatun pelin jälkeen Guenin palasi Falconsiin ja 4. tammikuuta 2011 hänet kaupattiin Anaheim Ducksiin Trevor Smithin tilalle.
17. kesäkuuta 2011 Guenin teki kahden vuoden mittaisen jatkosopimuksen Anaheimin kanssa. Seuraavan kauden hän aloitti Anaheimin NHL-kokoonpanossa, jossa teki uransa ensimmäisen NHL-maalin 7. lokakuuta 2011 Buffalo Sabresia vastaan. Guenin pelasi 15 peliä Ducksissa ennen siirtymistään farmijoukkue Syracuse Crunchiin.
Ture Ryberg
thumb|300px|Yksi Karolinska institutetin rakennuksista Ture Ryberg (s. 1881, k. 1961) oli ruotsalainen arkkitehti.
Ryberg opiskeli arkkitehtuuria Kuninkaallisessa teknillisessä korkeakoulussa (KTH) Tukholmassa vuosina 1908–1912 ja Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa vuosina 1912–1914. Hän aloitti arkkitehdin uransa Erik Lallerstedtin alaisuudessa. Rybergin ensimmäinen oma työ oli Yggdrasilin kortteli Djursholmissa vuonna 1916 jonka suunnittelijaksi hän päätyi arkkitehtikilpailun tuloksena. Rybergin suurimpiin töihin lukeutuvat Folkskoleseminariet Linköpingissä (1927) ja Karolinska institutet Solnassa (1936–1955).
Lahti Energia
thumb|350px|[[Kymijärven voimalaitos pakkasilla 4. helmikuuta 2006.]] Lahti Energia Oy on lahtelainen energia-alan yritys. Lahti Energian päätuotteita ovat sähkö, kaukolämpö ja kivihiilellä tuotettuina. Jakeluverkkoon kuuluu Lahden lisäksi Nastola ja Hollola sekä osin Iitti, Hämeenkoski ja Asikkala. Lahti Energia on Fennovoimaa suomalaisittain omistavan Voimaosakeyhtiö SF:n osakas.
Lahti Energia Oy luopui maakaasuliiketoiminnastaan 2018. Lahti Energian entisten noin kolmensadan maakaasuasiakkaan maakaasun jakelu siirtyi Auris Kaasunjakelu Oy:lle ja myynti Suomen Kaasuenergia Oy:lle.
Historia
Lahden kaupungin sähkölaitos perustettiin vuonna 1907. Ensimmäiset katuvalot syttyivät 8. joulukuuta. Kolme päivää myöhemmin yksityisasuntoihinkin oli sähköä saatavilla. Tasavirrasta vaihtovirtaan vaihdettiin 1922. Kaukolämmitys alkoi Lahdessa 1962.
Tuulivoiman tuotanto alkoi vuonna 1999. Vuotta myöhemmin Salpakankaan Lämpö Oy sulautui Lahti Energia Oy:n kanssa.
UKP
right|thumb|200px|UKP:n logo
Joukkueella ei tällä hetkellä ole mitään toimintaa pelaajien ja rahoituksen puutteen vuoksi.
Joukkue pelaa kotiottelunsa Äijänsuon harjoitushallissa.
Aiheesta muualla
Seuran kotisivut
Kimmo Sasi
Kimmo Kalevi Immeri Sasi (s. 21. helmikuuta 1952 Tampere) on suomalainen kokoomuslainen poliitikko. Hän oli kansanedustajana vuodesta 1983 vuoteen 2015. Hän oli Lipposen I ja II hallituksen liikenne- ja viestintäministeri vuosina 1999 ja 2002–2003 sekä Lipposen II hallituksen ulkomaankauppaministeri vuosina 1999–2002.
Työura
Koulutukseltaan Sasi on oikeustieteen kandidaatti (1974), diplomiekonomi (1975) ja Master of Laws (1978, Columbian yliopisto). Hän työskenteli vuosina 1972–1973 kouluasiainsihteerinä ja vuosina 1975–1977 kansainvälisen yksityisoikeuden assistenttina. Myöhemmin hän toimi lakimiehenä ja poliisiasiain neuvottelukunnan sihteerinä.
Vuosina 1997–1998 Sasi toimi Pohjola-Nordenin liittohallituksen puheenjohtajana. Sasi toimii vuodesta 2009 Hanasaaren ruotsalais-suomalaisen kulttuurikeskuksen johtokunnan puheenjohtajana.
Poliittinen ura
Sasi toimi kokoomuksen kansanedustajana yhtäjaksoisesti vuosina 1983–2015. Hän oli ehdolla myös vuoden 2015 vaaleissa, muttei tullut valituksi. Ylen vaalikonevastauksista tehdyn analyysin mukaan Sasi oli oikeistolaisin ehdokas eduskuntavaaleissa 2015.
Sasi toimi kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtajana vuosina 1991–1993, mutta joutui eroamaan tehtävästä kokoomuksen toisen vahvan miehen, Ahon hallituksen valtiovarainministerin Iiro Viinasen vaatimuksesta. 1990-luvun laman aikana Sasi vastusti voimakkaasti Viinasen ajamaa asuntovelkojen korkovähennysten leikkaamista korkojen ollessa korkeimmillaan, ja eduskunta muuttikin hallituksen esitystä asuntovelallisille edullisemmaksi. Toinen suuri näkemysero koski pankkitukea, jossa Sasi katsoi olevansa veronmaksajien puolella, ja eduskunta tiukensi huomattavasti pankkituen ehtoja.
Sasin ja Viinasen riidan seurauksena heidän puhevälinsä katkesivat lopullisesti. Sasin näkemyksen mukaan kysymys oli kokoomuksen sisäisestä valtataistelusta sekä hänen ja Viinasen keskinäisistä sovittamattomista näkemyseroista. Kokoomuksen sisäiseen tilaan vaikuttivat Sasin mielestä Berliinin muurin murtuminen ja kylmän sodan päättyminen, mikä vahvisti länsimielisiä voimia eri puolueissa. Tämän vuoksi Sasi ja Viinanen ajautuivat puolueen sisällä eri leireihin.
Sasi oli Lipposen I hallituksen liikenneministeri kolmen kuukauden ajan vuonna 1999 sekä Lipposen II hallituksen ulkomaankauppaministeri 1999–2002 ja liikenne- ja viestintäministeri 2002–2003. Liikenne- ja viestintäministerinä toimitusministeristövaiheessa hän vaihtoi VR:n hallituksen. Seuraava liikenne- ja viestintäministeri Leena Luhtanen palautti VR:n hallituksen aikaisempaa hallituspohjaa vastaavaksi.
Vuosina 2003–2011 Sasi toimi perustuslakivaliokunnan ja vuodesta 2011 valtiovarainvaliokunnan puheenjohtajana. Huhtikuussa 2007 hänet valittiin Suomenruotsalaisten kansankäräjien toiseksi varapuheenjohtajaksi.
Sasi valittiin kokoomuksen ehdokaslistalle vuoden 2019 europarlamenttivaaleihin, mutta hänen äänimääränsä ei vaaleissa riittänyt valituksi pääsemiseen.
Poliittisia näkemyksiä
Sasi on kannattanut tasavallan presidentin valtaoikeuksien karsimista ja valtion omistuksen purkamista pörssiyhtiöistä. Hän on vastustanut ministereiden tueksi suunniteltuja poliittisia valtiosihteereitä. Keväällä 2009 hän myös ehdotti kansanedustajien määrän vähentämistä 200:sta 150:een.
Eduskunnan perustuslakivaliokunnan puheenjohtajana Sasi esitti, että yhteiskunta voisi Britannian tavoin tukea uskonnollisen šariaa sovittelijan käyttöä riitatilanteissa, jossa molemmat osapuolet henkilöt haluavat sitä ja se ei ole Suomen lain kanssa ristiriidassa. Sasi kritisoi Helsingin Sanomia tavasta, jolla se esitti hänen tukevan šaria-lakia.
Keskustan ympäristöministeri Paula Lehtomäen perheen kaivosomistuksien tultua julkisuuteen Sasi vaati ministereitä julkistamaan puolisoiden omistukset.
Muuta
Kimmo Sasin vanhemmat ovat Tampereen klassillisen lyseon rehtori Immeri Elias Sasi ja hammaslääkäri Hilkka-Liisa Ranta. Sasilla on entisen vaimonsa (1997–2014) Viveca Anita Sasin kanssa yksi tytär. Kimmo Sasin veljenpoika on tamperelainen kunnallispoliitikko Ilkka Sasi.
Rikostuomio 2007
5. maaliskuuta 2007 Sasi joutui auto-onnettomuuteen Kolmostiellä Ylöjärvellä hänen autonsa ajauduttua vastaantulevien kaistalle. Sasilta murtui solisluu sekä nilkka, nokkakolarin toisista osapuolista yksi kuoli ja toinen loukkaantui. Sasi itse ei muistanut kolarista mitään mutta epäili verenpaineen äkillisestä laskusta johtuvaa väsymyskohtausta. Hän oli juuri saanut uudenlaista verenpainelääkettä. Sasi tuomittiin silloisessa Tampereen käräjäoikeudessa kuolemantuottamuksesta ja liikenneturvallisuuden vaarantamisesta 70 päiväsakkoon, ja hän joutui lisäksi korvaamaan 1 200 euroa todistelu- ja ruumiinavauskustannuksia.
Sasi on ollut kesästä 2017 valtiosääntöoikeuden tohtoriopiskelija Helsingin yliopistossa.
Chilandárin luostari
Chilandárin luostari (, ; myös Hilandarin luostari, Hilandarioun luostari) on ortodoksinen luostari Athoksen autonomisessa luostaritasavallassa Kreikassa. Se on Athoksen serbialainen luostari. Athoksen kahdenkymmenen luostarin välisessä hierarkiassa Chilandári on neljännellä sijalla.
Historia
Chilandárin luostarin paikalla oli alun perin vanhempi, 900-luvulla rakennettu luostari. Sen raunioitumisen jälkeen Bysantin keisari Aleksios III luovutti sen serbialaisille Stefan Nemanjalle ja hänen pojalleen Rastikolle, joista tuli myöhemmin Pyhä Simeon ja Pyhä Sava. He perustivat nykyisen luostarin vuonna 1197. Luostarin nimi tulee joko paikalla olleen varhaisemman luostarin Khilandari tai Khelandari -sukuisesta perustajasta tai bysanttilaisen ajan merenkulkutermistä khelandion.
pienoiskuva|vasen|upright=0.86|Chilandárin luostarin pääkirkko. Luostariin liitettiin aikojen kuluessa useita alueen vanhoja pienempiä luostareita. Muun muassa nykyisin raunioitunut Zygóksen luostari oli taannuttuaan Chilandárin luostarin omaisuutta ja toimi sen metokhionina.
Chilandári kukoisti erityisesti 1300-luvulla. Serbialaisten jatkuva tuki mahdollisesti luostarin kukoistamisen myös turkkilaisvallan vuosina. Luostarissa oli suuret tulipalot vuosina 1722 ja 1891, mikä sai aikaan laskukauden luostarin toiminnassa. Sittemmin luostari on elpynyt ja se on edelleen Athoksen serbialainen luostari ja sitä pidetään serbialaisten hengellisenä keskuksena. Vuonna 2011 luostarissa oli 58 asukasta.
Rakennus
Luostari sijaitsee Athoksen niemimaan koillisosissa noin kaksi kilometriä niemimaan itärannikosta ja Esfigménoksen luostarista. Luostarirakennus muistuttaa torneineen keskiaikaista linnoituskaupunkia. Luostarin pääkirkko (katholikon) on rakennettu 1300-luvulla ja sen seinämaalaukset ovat samalta ajalta, joskin osa on maalattu uudestaan 1800-luvulla. Kirkko on omistettu Neitsyt Marian temppeliin tuomiselle. Luostariin kuuluu 11 kappelia sen sisäpuolella ja kaksi sen ulkopuolella, 17 keljaa ja kolme metokhionia. Luostarin kokoelmiin kuuluu lukuisia pyhäinjäännöksiä ja ihmeitätekeviksi uskottuja ikoneita. Luostarilla on suuri kirjasto, jossa on 181 kreikkalaista ja yli 800 slaavilaista käsikirjoitusta, yli painettua kirjaa sekä historiallisia dokumentteja.
Ange Postecoglou
pienoiskuva|Ange Postecoglou vuonna 2014.Angelos "Ange" Postecoglou (s. 27. elokuuta 1965 Ateena, Kreikka) on Kreikassa syntynyt, mutta lapsena Australiaan muuttanut australialainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Vuodesta 2013 asti hän on toiminut Australian jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana. Pelaajana Postecoglou oli 184-senttinen puolustaja.
Ura pelaajana
Postecogloun kasvattajaseura on South Melbourne FC, jota hän edusti ammattilaisena vuodet 1984–1993. Vuoden 1994 Postecoglou edusti Western Suburbsia, ennen kuin lopetti uransa. Hän edusti maataan alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa. Australian jalkapallomaajoukkueessakin Postecoglou pelasi neljä ottelua ilman maaleja.
Ura valmentajana
Postecogloun ensimmäinen valmennuspesti oli vuonna 1996 pitkäaikaisen seuransa South Melbournen peräsimessä. Hän valmensi seuraa vuoteen 2000 asti. Vuodet 2000–2007 Postecoglou valmensi Australian alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta. Vuonna 2008 hän palasi takaisin synnyinmaahansa Kreikkaan valmentamaan Panachaiki FC:tä. Tuo sopimus ei kuitenkaan kestänyt edes vuotta ja Postecoglou palasi takaisin Australiaan. Seuraavaksi Postecoglou siirtyi valmentamaan A-Leaguen Brisbane Roaria vuonna 2012. Hän toimi seuran valmentajana vuodet 2009–2012 ja voitti liigan kahdesti. Vuodet 2012–13 Postecoglou oli niin ikään A-Leaguessa pelaavan Melbourne Victoryn managerina. Lokakuussa 2013 hänet nimettiin Holger Osieckin paikalle Australian jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi. Postecoglou johti Socceroosin MM-kisoihin, jossa joukkueen tie päättyi kuitenkin alkulohkoon kolmen tappion jälkeen.
Suzu Hirose
Suzu Hirose (, s. 19. kesäkuuta 1998 ) on japanilainen näyttelijä ja laulaja.
Lajos Kassák
Lajos Kassák (21. maaliskuuta 1887 Érsekújvár, Itävalta-Unkari – 22. heinäkuuta 1967 Budapest, Unkari) oli unkarilainen kulttuurivaikuttaja, joka kirjoitti runoja, näytelmiä ja novelleja, maalasi tauluja, teki piirroksia, julkaisi useita kulttuurialan lehtiä, jossa myös käsiteltiin aktivismia. Hän oli myös hetkellisesti edustajana Unkarin parlamentissa.
Elämä
Lajos Kassák syntyi 1887 Érsekújvárissa (nykyinen Nové Zámky Slovakiassa). Hän keskeytti koulun 1899 ja aloitti lukkosepän oppipoikana. Kassákit muuttivat 1904 Budapestiin, ja vuonna 1908 Lajos Kassák julkaisi ensimmäiset kirjoituksensa.
Kassák kierteli 1909–1910 Länsi-Euroopassa ja tutustui Pariisissa moderniin taiteeseen ja anarkistisiin aatteisiin. Budapestissä hän julkaisi novelleja, näytelmiä ja runoja, ja marraskuusta 1915 lähtien hän toimitti A Tett -nimistä julkaisua. Antimilitaristista ja anarkistista aineistoa julkaisseesta A Tettistä ilmestyi vuoden aikana 17 numeroa. Vaikka lehteen kohdistui poliittisia hyökkäyksiä, se onnistui rohkaisemaan kehittyvää avantgarde-taidetta ja aktivismia. Kesällä 1916 Kassák vietti jonkin aikaa Kecskemétin taiteilijasiirtokunnassa lankonsa Béla Uitzin kanssa, jonka vaikutuksesta hän teki ensimmäiset mustepiiroksensa.
thumb|left|Ma-lehden toimittajia Wienissä 1922, Kassák on hattupäinen mies edessä. Kassák aloitti marraskuussa 1916 uuden julkaisun nimeltä Ma, jota hän toimitti Uitzin kanssa. Lehdessä käsiteltiin unkarilaista aktivismia sekä unkarilaisia ja kansainvälisiä suuntauksia. Unkarin neuvostotasavallan aikana Kassák puolusti taiteen itsenäisyyttä ja ajautui siksi kiistoihin puoluejohtaja Béla Kunin kanssa. Ma kiellettiin, mutta neuvostotasavallan kaatumisen jälkeen olosuhteet heikkenivät. Kassák oli hetken vankilassa ja pakeni 1920 monien muiden intellektuellien kanssa. Kassák muutti Wieniin, missä hän julkaisi Ma-lehteä uudelleen 1920–1926. Kassákista tuli Wienissä eurooppalaisen modernismin arvostettu hahmo, ja hän tutustui muun muassa Kurt Schwittersiin, Tristan Tzaraan, El Lisitskiin ja Hans Arpiin. Kassák julkaisi 1921 pamfletin ”Bildarchitektur” ja 1922 László Moholy-Nagyn kanssa kirjan Buch neuer Künstler.
Kassák oli Wienissä aktiivinen kulttuurivaikuttaja ja kokeili muun muassa de stijl -tyylin hengessä plastisia muotoja. Kassák julkaisi lehdessään myös muun muassa Theo van Doesburgin kirjoituksia, ja toisaalta Kassákin töitä julkaistiin de stijl -liikkeen lehdessä. Kassák muutti 1926 takaisin Budapestiin ja alkoi julkaista Dokumentum-nimistä lehteä. Se oli lyhytaikainen, mutta vuosina 1928–1939 hän julkaisi Munka-lehteä ja organisoi sosialistista nuorten työläisten, intellektuellien, taidemaalareiden ja dokumenttivalokuvaajien Munka-Kört-ryhmää. Ryhmä kiellettiin 1934, mutta lehti ilmestyi vuoteen 1939.
Toisen maailmansodan jälkeen Kassák toimi Unkarin politiikassa ja oli uskonto- ja opetusministerin neuvoa-antavan elimen taideneuvoston varapuheenjohtaja. Hän edusti vuonna 1947 parlamentissa Unkarin sosiaalidemokraattisen puoluetta. Kassák kuului Európai Iskolaan ja toimitti kirjallisuuslehtiä Alkotás ja Kortárs. Hän joutui kuitenkin lähtemään Budapestista poliittisista syistä ja asui ulkomailla 1949–1956. Tällöin hän keskittyi jälleen kuvataiteeseen ja julkaisi muun muassa piirroksia. Kassákilla oli vuosina 1960–1967 ulkomailla useita näyttelyitä. Hän kuoli 80-vuotiaana vuonna 1967.
Liberty Records
Alkuaikoina yhtiö keskittyi pääsääntöisesti orkesteri- ja elokuva-musiikkiin. Sittemmin se otti suojiinsa myös muiden genrejen artisteja, kuten rock and roll -muusikko Eddie Cochranin. Muita yhtiön alkuaikojen hittejä oli mm. The Chipmunksin "The Chipmunk Song (Christmas Don’t Be Late)".
1960-luvun alun isoin nimi Libertyllä oli teini-idoli Bobby Vee. Vuosikymmenen puolivälin jälkeen yhtiö rantautui Isoon-Britanniaan, jossa sen jakelijoina toimivat mm. Decca Records ja EMI. Libertyn englantilaisiin artisteihin kuuluivat mm. Bonzo Dog Band, Idle Race, The Aynsley Dunbar Retaliation, The Searchers ja Family. Transamerica Corporation, amerikkalainen vakuutusyhtiö, osti Libertyn vuonna 1968 ja yhdisti sen United Artist Recordsiin. Vuonna 1971 Libertyn nimi pudotettiin lopullisesti ja yhtiö jatkoi United Artist Records -nimellä.
Vuonna 1979 yhtiö siirtyi EMI:lle, joka vuorostaan pudotti United Artist Records-nimen ja alkoi julkaista sen katalogia Liberty Recordsin nimellä. 1980-luvulla amerikkalainen Capitol Records julkaisi Libertyn kautta country-musiikkia. 2000-luvulla Liberty Records toimii edelleen EMI:n alaisuudessa julkaisten pääasiassa vanhempien yhtyeiden albumeja.
Storören
60.25923°N, 25.23726°W
Storören on niemi ja entinen saari Etelä-Sipoossa Suomenlahden rannalla.
Storörenin ja viereisen Lillörenin alueelle on vuonna 2009 tehdyn kaavamuutoksen myötä rakennettu Sipoonrannan asuinalue. Storörenissä toimii Sipoonrannan venesatama.
Willy Messerschmitt
thumb|Willy Messerschmitt thumb| Messerschmitt Bf 109 Wilhelm Emil ”Willy” Messerschmitt (26. kesäkuuta 1898 – 15. syyskuuta 1978) oli saksalainen lentokonesuunnittelija. Messerschmittin suunnittelemat koneet muodostivat tärkeän osan Saksan ilmavoimien kalustosta toisen maailmansodan aikana. Messerschmitt Bf 109 on yhä ilmailuhistorian eniten valmistettu hävittäjälentokone: mallia rakennettiin 35 000 kappaletta. thumb|Messerschmitt M 17 -koneen replika (alkuperäisten suunnitelmien mukaisesti rakennettu jäljennös)
Ensimmäisen purjelentokoneet
Messerschmitt syntyi Frankfurt am Mainissa. Hän tutustui nuorena Friedrich Harthiin, joka suunnitteli ja rakensi purjelentokoneita. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Harthin ollessa rintamalla Messerschmitt jatkoi hänen työtään S5-purjekoneen parissa, kunnes astui itse asepalvelukseen 1917. Sodan jälkeen he jatkoivat työtä yhdessä. Messerschmitt aloitti opinnot koneinsinööriksi Münchenin teknillisessä korkeakoulussa, ja Harth työskenteli BFW Bayerische Flugzeugwerke -lentokonetehtaassa. Vuonna 1921 lensi ensilentonsa ensimmäinen kokonaan Messerschmittin suunnittelema lentokone, purjekone S9.
Messerschmittin oma lentokonetehdas
Yhteistyö jatkui vuoteen 1923, jolloin Messerschmitt perusti Bambergiin lentokoneenrakennusyhtiön nimeltään Flugzeugbau Messerschmitt GmbH. Messerschmitt suunnitteli aluksi puurakenteisia purjelentokoneita. Ensimmäinen moottorikone oli puurakenteinen kaksipaikkainen Messerschmitt M 17. Vuonna 1925 tehdas sai ensimmäisen huomattavamman tilauksen: nelipaikkaisen kokometallisen syöttöliikennekoneen suunnittelun ja rakentamisen. Koneen ensilento oli jo seuraavana vuonna. Vuonna 1927 Willy Messerschmitt siirtyi BFW:n pääsuunnittelijaksi. thumb| Messerschmitt Bf 110
Eksitoni
Eksitoni on elektronin ja sen elektroniaukon muodostama kvasihiukkanen. Eksitoneja syntyy, kun elektroni absorboi fotonin ja nousee korkemmalle energiatasolle jättäen samalla elektroniaukon.
Willy Messerschmitt
Varustautumisen aika ja sota
Saksan varustautuminen laajensi tuotantoa 1930-luvulla nopeasti. Vuonna 1936 Messerschmitt voitti Bf 109 -suunnitelmalla Saksan ilmailuministeriön Reichsluftfahrtministeriumin kilpailun yksimoottorisen hävittäjäkoneen sopimuksesta. Vuonna 1938 BFW:stä muodostettiin Messerschmitt AG, ja Willy Messerschmitt nimitettiin hallituksen puheenjohtajaksi ja toimitusjohtajaksi. Vuonna 1944 Messerschmittin yhtiössä toimi 45 000 työntekijää.
Eksitoni
Elektroni on negatiivisesti ja aukko positiivisesti varattu, joten nämä kaksi hiukkasta sitoutuvat toisiinsa sähköstaattisella voimalla ja muodostavat näin neutraalin kvasihiukkasen. Eksitoni lakkaa olemasta, kun elektroni putoaa aukkoon ja emittoi fotonin.
Willy Messerschmitt
Sodanjälkeinen aika
thumb| Katettu kaksipaikkainen Messerschmitt-moottoripyörä Sodan jälkeen Willy Messerschmitt tuomittiin vankilaan orjatyövoiman käytöstä Messerschmitt AG:n tehtailla sodan aikana. Kahden vuoden vankila-ajan jälkeen hän palasi yhtiön johtoon. Saksalta oli lentokoneteollisuus kielletty vuoteen 1955, jonka vuoksi tuotanto oli muutettava muuhun käyttöön. Messerschmitt AG valmisti muun muassa ompelukoneita, elementtitaloja ja pieniä katettuja moottoripyöriä.
Lentokonesuunnittelua Messerschmitt jatkoi 1952–1953 Espanjassa hallituksen Hispano Aviación -lentokonetehtaalle, suunnitellen Hispano HA200 -suihkukoneen. Lentokoneiden valmistuskiellon poistuttua Messerschmitt AG aloitti Fiat G.91 -koneiden lisenssivalmistuksen Saksan ilmavoimille. Myöhemmin aloitettiin myös Lockheed F-104 Starfighter -hävittäjien tuotanto.
Useiden yritysliittymien kautta syntyi EWR Entwicklungsring Süd -yhtymän yhdessä Ludwig Bölkowin ja Ernst Heinkelin kanssa, ja myöhemmin MBB Messerschmitt-Bölkow-Blohm, nykyisin osa EADS-konsernia. Willy Messerschmitt toimi yhtiön johdossa vuoteen 1970. Hän kuoli Münchenissä 15. syyskuuta 1978.
thumb|Me 323 Gigant
Tunnetuimpia Messerschmittin suunnittelemia lentokoneita
thumb| Messerschmitt Me 163 Kometthumb| EWR VJ 101
William Lyon Mackenzie King
William Lyon Mackenzie King, PC, OM, CMG (17. joulukuuta 1874 Berlin, Ontario – 22. heinäkuuta 1950 Wright County, Quebec) oli kanadalainen poliitikko, Kanadan liberaalipuolueen pitkäaikainen puheenjohtaja sekä kolme kertaa maansa pääministeri (1921–1926, 1926–1930 ja 1935–1948). 21 pääministerivuodellaan King on pisimpään palvellut Kansainyhteisömaan hallituksen johtaja. Kingin mukaan ollaan nimetty Kanadaan kuuluva Mackenzie Kingin saari.
Cosmo Jones Beat Machine
Cosmo Jones Beat Machine on suomalainen rock/blues-yhtye. Se perustettiin Varpaisjärvellä vuonna 1998. Yhtyeen tunnuskuvaksi ovat muodostuneet kitarariffit, eteenpäin puskeva rytmi sekä laulaja Pekka Pirttikankaan kurkkusoundi. Yhtye on saavuttanut pienen kulttimaineen esiintyen ympäri Suomea ja Keski-Eurooppaa.
William Lyon Mackenzie King
Mackenzie King opiskeli Toronton, Chicagon ja Harvardin yliopistoissa. Tehdessään sosiaalityötä Chicagossa hän sai ajatuksen paljastaa vaarallisia ja epäreiluja työskentelyolosuhteita Torontossa. Hän vaikutti Kanadan työvoimaministeriön perustamiseen ja toimi myöhemmin maan työvoimaministerinä.
Vuonna 1919 Mackenzie King valittiin liberaalipuolueen johtoon, ja puolue voitti vuoden 1921 vaalit hänestä tuli ensi kertaa pääministeri. Mackenzie King vaikutti Kanadan sosiaaliturvajärjestelmien, kuten eläkejärjestelmän kehittämiseen. Hänet tunnettiin sovinnollisena maan kielikysymyksessä, koska hän kohteli niin englannin- kuin ranskankielisiä samanarvoisesti.
Lüshunkou
Lüshunkou eli Lüshun, historiallisesti Port Arthur, on Dalianin kaupungin suuralue Liaodongin niemimaan eteläkärjessä Kiinan kansantasavallassa. Alue on laajuudeltaan 506 neliökilometriä ja siellä on 210 000 asukasta. Aikaisemmin se oli itsenäinen kaupunki. Port Arthur oli 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa geopoliittisesti merkittävä paikkakunta ja Kiinan, Japanin sekä Venäjän taisteluiden kohde. Se oli Venäjän hallinnassa 1897–1905 ja sen jälkeen Japanin hallinnassa vuoteen 1945 saakka. Sillä on hyvä luonnonsatama, joka toimi vuosina 1904–1905 käydyn Venäjän–Japanin sodan avaustaistelun (Port Arthurin taistelu) näyttämönä. Tätä ennen siellä tapahtui Port Arthurin joukkomurha ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa vuonna 1894.
Lüshunkoun alkuperäinen kiinalainen nimi on Lüshun. Kansain­välisesti tunnetumman nimensä Port Arthur se sai elokuussa 1860, toisen oopiumi­sodan aikana Britannian kuninkaallisen laivaston luutnantti William C. Arthurin mukaan, joka partioi tämän strategisesti merkittävän satama­paikan ympärillä taistelu­laivalla HMS Algerine. Siihen aikaan Lüshun oli linnoittamaton kalastaja­kylä. Paikan ollessa Venäjän hallinnassa sen virallisena nimenä oli Port Arthur, myöhemmin Japanin hallitessa Ryojun.
Maantiede
thumb|left|Dalian lähiympäristöineen [[Landsat 5:n satelliittikuvassa 3.8.2010]]
Dalianin keskusta on noin 64 kilometrin päässä Liaodongin niemimaan kärjestä, sen kapeimmalla kohdalla, kun taas Lüshun on niemi­maan eteläisimmässä kärjessä. Kuten alempana olevasta satelliitti­kuvasta ilmenee, Lüshun ympäröi niemen kärjessä olevaa järvimäistä muodostumaa, joka toimii kaupungin sisempänä satamana ja on sellaisena hyvin suojaisa ja ollut 1800-luvulla helposti linnoitettavissa.
Liadongin nimemimaan lounais­puolella on Keltainenmeri, itäpuolella Koreanlahti ja länsi­puolella Bohainmeri. Peking on lähes suoraan vastapäätä Lüshunia Bohainlahden toisella puolella.
Port Arthur historiallisten tapahtumien polttopisteenä
thumbnail|Tykistöpatteri
Saksalainen Krupp-yhtiö sopi 1880-luvun lopulla Kiinan hallituksen kanssa linnoitusten rakentamisesta Port Arthurin ympärille. Tämän on kerrottu tapahtuneen vasta, kun paikalliset urakoitsijat olivat pahoin tunaroineet yrittäessään rakentaa linnoitusta.
Suurta kansain­välistä huomiota Port Arthur sai osakseen ensimmäisen kerran ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan (1894–1895) aikana. Sen jälkeen kun japanilaiset olivat voittaneet kiinalaiset Pyongyangissa Koreassa syyskuussa 1894, Japanin ensimmäinen ja toinen armeija kohtasivat maitse ja meritse Liadongin niemimaalla. Japanilaisilla oli kunnian­himoisia suunnitelmia Liadongin niemimaan ja Port Arthurin hallinnasta, ja he ymmärsivät hyvin myös sataman strategisen sijainnin, jonka ansiosta sieltä voitiin hallita Keltaisen­meren pohjois­osan meri­reittejä ja kulkua Tianjiniin.
Kohdattuaan päivällä ja yöllä 20.–21. marraskuuta 1894 vain vähäistä vastarintaa japanilaiset joukot saapuivat kaupunkiin aamulla 21. marraskuuta. Seuraavina päivinä jotkut länsimaisten sanoma­lehtien kirjeen­vaihtajat kertoivat japanilaisten voittoisten joukkojen surmanneen joukoittain kaupungin kiinalaisia asukkaita, ilmeisesti kostoksi siitä, miten julmasti kiinalaiset olivat kohdelleet japanilaisia sota­vankeja Pyongyangissa ja muualla. Huomattavin kirjeen­vaihtajista oli New York World -lehden James Creelman. Vaikka ainakin yksi amerikkalainen kirjeenvaihtaja kiisti asian, on ilmeistä, että japanilaiset surmasivat erottelematta tuhansittain kiinalaisia sotilaita ja siviilejä. Kertomukset japanilaisten suorittamista joukko­murhista levisivät länsi­maissa laajalle yleisön keskuuteen, vahingoittivat Japanin mainetta ja haittasivat Yhdysvalloissa esiintynyttä liikettä, jonka tarkoituksena oli neuvottelemalla muuttaa tämän maan ja Japanin välisiä epätasa-arvoisia sopimuksia. Tapaus tuli tunnetuksi Port Arthurin verilöylynä.
Muuan yhdys­valtalainen meri­mies, joka oli käynyt satamassa muutamaa viikkoa ennen hyökkäystä, kertoi, että kiinalaiset sotilaat olivat "naurettavia." He eivät näyttäneet esiintyvän sotilaallisesti, heidän vaatetuksensa oli hoitamaton ja siistimätön, ja he vaelsivat paikalla vailla ammatti­sotilaille ominaista ulkomuotoa. Hän kertoi myös, että siihen aikaan varuskunnassa oli noin 20 000 sotilasta, mutta toden­näköisemmin heitä oli noin 30 000–40 000. Hän arvioi, että japanilaiset voisivat valloittaa sataman kolmas­osalla sen mies­vahvuudesta, mutta jos sitä olisivat puolustaneet kuriin tottuneet sotilaat, paikka olisi ollut valloittamaton.
Kaksi vuotta myöhemmin Venäjä painosti Kiinaa vuokraamaan Port Arthurin 25 vuodeksi, ja se sai oikeuden rakentaa rautatien, joka yhdisti niemimaan Kiinan itäiseen rautatiehen. Ratalinjaus johti Port Arthurista läheisen Dalnyn (Dalianin) kautta kiinalaiseen Harbinin kaupunkiin. Radasta tuli Kiinan itäisen rautatien eteläinen haara. Venäläiset ryhtyivät järjestelmällisesti linnoittamaan Port Arthurin satamaa. Tämä ärsytti muutoinkin kuohuksissa ollutta Japania yhä lisää, ja Japani sai kansain­välistä geopolitiikkaa koskeneen kovan opetuksen, jota se ei hevin unohtanut.
Kymmenen vuotta myöhemmin Port Arthur sai jälleen keskeisen merkityksen Kaukoidässä käydyssä sodassa. Voidaan syystä sanoa, että Venäjän–Japanin sota oli ennen kaikkea suuri taistelu Port Arthurin ja sinne johtavan rauta­tien, Etelä-Mantsurian rauta­tien, omistuksesta. Sen jälkeen, kun kansain­välinen liittoutuma oli kukistanut boksarikapinan (1900–1901), Venäjä kieltäytyi vetäytymästä tuki­kohdistaan Mantšuriassa ja alkoi sen sijaan linnoittaa Etelä-Mantšurian rautatien vartta koko pituudeltaan ja perustaa sinne varus­kuntia. Japani ehdotti, että maat neuvottelisivat asemastaan Itä-Mantšuriassa, sillä alueen eri osia pidettiin kummankin etupiiriin kuuluvina.
Neuvotteluja käytiin vuosina 1902–1904. Vaikka molemmissa maissa laadittiin monia ehdotuksia sopimuksiksi, Venäjä jatkoi alueen sitomista de facto omaan valta­piiriinsä perustamalla linnoituksia ja varuskuntia, vaikka ei de jure liittänytkään sitä alueeseensa, ja yritti viivytyksillä saada aikaan itselleen edullisemman sopimuksen. Lopulta kun kahden­välisiä neuvotteluja oli käyty tuloksetta kaksi vuotta eikä kummankaan maan oikeuksista ja intresseistä Mantšuriassa päästy sopimukseen, Japani aloitti sodan Venäjää vastaan.
Venäjän–Japanin sota
Port Arthurin taistelu, joka aloitti Venäjän–Japanin sodan, käytiin Port Arthurin lujasti linnoitetun kaupungin satamassa Lüshunissa 9. helmikuuta 1904, jolloin japanilaiset hyökkäsivät sinne yöllä torpedoilla, minkä jälkeen päivän valjettua pinta-alusten välillä käytiin lyhyitä kahakoita. Satama antautui lopulta 2. tammikuuta 1905 monien maalla ja merellä käytyjen taistelujen jälkeen, joissa japanilaiset miehittivät koko Korean niemimaan, hajottivat Venäjän armeijan, tuhosivat Venäjän laivaston ja katkaisivat huolto­yhteytenä Harbinista toimineen rautatien. Sotatoimet huipentuivat kesä­kuusta (toisten lähteiden mukaan heinä­kuun lopulta) seuraavaan tammi­kuuhun saakka käytyihin verisiin taisteluihin, jotka tunnetaan Port Arthurin piirityksenä. Heinäkuun lopulla Japanin sota­voimat olivat vallanneet suurimman osan Liaodongin niemimaasta ja saapuneet Port Arthurin ulommille puolustuslinjoille.
Venäläinen Dalnyn (Dalianin) kaupunki oli alkanut kehittyä sen jälkeen, kun keisari Nikolai II oli perustanut sen vuonna 1898. Vuonna 1902 venäläinen varakuningas oli käytännössä hylännyt sen muutoin kuin kauppa­satamana ja päätti sen sijaan rakentaa palatsin ja kulttuuri­rakennukset Port Arthuriin.
Toisen maailmansodan jälkeen
Lüshonkou oli Japanin hallinnassa 1905–1945, ja sen nimenä oli silloin Ryojun. Se jakautui 40 kaupunginosaan. Toisen maailmansodan loppuvaiheessa Neuvostoliitto valloitti sen, ja 25. marraskuuta 1945 sen paikalle perustettiin kommunistinen Lüshunin kaupunki. Se oli osa laajempaa Lüdan kaupunkia ja käsitti aluksi 40 kylää ja kolme kaupunginosaa: Dazhong (大众区), Wenhua (文化区) ja Guangming (光明). Tammikuussa 1946 Wenhua liitettiin Dazhongiin ja 40 kylää yhdistettiin 23 kunnaksi. Tammikuussa 1948 jäljellä olleet kaksi kaupunginosaa yhdistettiin Shineiksi (市内区), minkä lisäksi alueella oli 12 kuntaa.
Port Arthur oli Neuvosto­liiton ja Kiinan yhteinen laivasto­tuki­kohta vuosina 1945–1955, minkä jälkeen se on ollut jälleen täysin Kiinan omistuksessa.
Tammikuun 7. päivänä 1960 Lüshunin kaupunki muutettiin Lüshunkoun kaupungin­osaksi, joka yhä kuului Lüdaan. Vuonna 1985 sen yhdeksästä kaupunkipiiristä seitsemän sai kaupungin arvon.
Hallinnollinen jako
Lüshunkoun piiri käsittää 12 osa-aluetta; kaikki aikaisemmat kaupungit on joko lakkautettu, yhdistetty tai muutettu osa-alueiksi.
Nykyinen Lüshunkou
Lüshonkoun eteläinen puolisko Lushunin eteläisen tien varrella, Lüshunin keskusta ja sota­satama-alue ovat yhä ulko­maalaisilta suljettuja, vaikka Lüshunkou on kokonaan modernisoitu. Lüshunin länsirannalla, Bohain­meren rannalla avattiin Maailman­rauhan puisto, josta on tullut uusi nähtävyys. Puiston pohjois­puolelle perustettiin Lüshunin kehitettävä vyöhyke sekä Yangtoun­lahden rannalle Lüshunin uusi satama, josta on suunniteltu juna­lautta­yhteyttä Keltaisen­meren yli Yantaihin.
Dalianin keskustassa toimineet yliopistot on siirretty Lüshunkouhun. Dalian-Jiatongon yliopisto (entinen Dalianin rauta­tie­yli­opisto) siirsi ohjelmistokoulunsa uuden sataman läheisyyteen, kun Dalianin vieraiden kielten yliopisto ja Dalianin lääketieteellinen yliopisto sijoittivat sijoittuivat kampuksille Baiyingin-vuorten itä­rinteelle, Lushunin eteläisen tien varrelle. Dalianin kalastusoikeusyliopisto aikoo siirtää englannin ja japanin kielikoulunsa Daheishiin, Lüshunin pohjoisen tien varteen. Vuoden 2006 lopulta lähtien Sinorail on ylläpitänyt Bohain junalauttaa Lüshunin, Dalianin, Yantain ja Shandongin välillä.
Madeleine Albright
Madeleine Jana Korbel Albright, alun perin Marie Jana Korbelová (15. toukokuuta 1937 Praha – 23. maaliskuuta 2022 Washington) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja diplomaatti. Hän oli järjestyksessään 64. Yhdysvaltain ulkoministeri ja ensimmäinen kyseisessä virassa toiminut nainen.
Bill Clinton nimitti Albrightin ulkoministeriksi vuonna 1996. Ennen ulkoministeriksi nousuaan hän oli ollut YK:ssa Yhdysvaltojen lähettiläänä.
Nuoruus ja perhe
Madeleine Albrightin alkuperäinen nimi oli Marie Jana Korbelová. Hän sai katolisen kasvatuksen; Albrightin vanhemmat olivat kääntyneet juutalaisuudesta katolilaisuuteen välttääkseen juutalaisvainot. Vuonna 1939 Korbelin perhe pakeni Englantiin sen jälkeen, kun Saksa miehitti Böömin ja Määrin alueet. Monet Albrightin sukulaisista kuolivat holokaustissa, joten pako Englantiin pelasti todennäköisesti tämän hengen. Sodan jälkeen perhe muutti Belgradiin, jossa Madeleinen isä Josef Korbel toimi Tšekkoslovakian Jugoslavian-suurlähettiläänä.
Albright kävi koulunsa sveitsiläisessä sisäoppilaitoksessa, muutti Yhdysvaltoihin vanhempineen vuonna 1950 paettuaan ensin Britanniaan kommunistien valtaannousua vuonna 1948. Albright puhui sujuvasti englantia, ranskaa, tšekkiä, venäjää ja puolaa. Albrightistä tuli Yhdysvaltojen kansalainen vuonna 1957. Toukokuussa 1959 hän meni naimisiin chicagolaisen journalistin Joseph Medill Patterson Albrightin kanssa, ja avioliitosta syntyi kolme tytärtä. Pariskunta erosi vuonna 1982. Vuonna 1996 Albright sai tietää että hänen isovanhempansa oli murhattu Auschwitzissa ja Theresienstadtissa. Albright oli kertonut, ettei tiennyt vanhempiensa olleen juutalaisia kuin vasta aikuisiässä.
Opiskelu ja uran alku
Albright suoritti 1959 alemman korkeakoulututkinnon Wellesley Collegessa ja vuonna 1968 maisterintutkinnon Columbian yliopistossa. Hän toimi sen jälkeen senaattori Edmund Muskien varainhankkijana tämän presidentinvaalikampanjan ajan ja sitten Muskien lainopillisena avustajana. Albright väitteli 1976 tohtoriksi Columbian yliopistosta julkisoikeudesta ja hallinnosta.
Albright toimi vuodesta 1978 vuoteen 1981 presidentti Jimmy Carterin toimeenpanovirastossa ja kansallisessa turvallisuusneuvostossa turvallisuusneuvonantaja Zbigniew Brzezinskin alaisuudessa. Albright oli vuosina 1982–1993 Georgetownin yliopiston kansainvälisten suhteiden professorina. Hän työskenteli samaan aikaan monissa yleishyödyllisissä järjestöissä, ja hänen Washingtonin kodistaan tuli paikka, jossa monet vaikutusvaltaiset demokraattipoliitikot kokoontuivat.
YK-suurlähettiläänä
Albrightista tuli Yhdysvaltain YK-suurlähettiläs 9. helmikuuta 1993. YK-uransa aikana hänellä oli kivinen suhde YK:n pääsihteerin Boutros Boutros-Ghalin kanssa. YK:n päätökseen vaikutti voimakkaasti se, että Yhdysvaltain ulkoministerinä Albright pyrki vaikuttamaan muihin turvallisuusneuvoston jäsenmaihin niin, ettei Ruandan tapahtumia julistettaisi kansanmurhaksi, koska silloin kansainvälinen oikeus olisi velvoittanut YK:n jäsenmaat toimimaan. Tähän oli syynä että Yhdysvaltain asevoimat olivat kärsineet nöyryytyksen Mogadishun taistelussa Somaliassa, ja Valkoisessa talossa oli juuri saatu valmiiksi asiakirja Presidential Decision Directive 25,, jossa esitettiin syitä vähentää Yhdysvaltojen osallistumista YK:n rauhanturvatehtäviin. Tästä syystä Yhdysvallat vastusti YK:n lisäjoukkojen lähettämistä Ruandaan. Albright katui toimintaansa asiassa myöhemmin ja sanoi, että YK:n olisi pitänyt puuttua asiaan.
Yhdysvaltain ulkoministerinä
pienoiskuva|Madeleine Albright ja Bill Clinton (1998) Bill Clinton nimitti Albrightin Yhdysvaltain ulkoministeriksi 5. joulukuuta 1996, ja senaatti vahvisti hänen nimityksensä yksimielisesti 99–0. Ulkoministerikautensa aikana Albright joutui käsittelemään Kosovon sotaa. Hän puolusti sotilaallista väliintuloa demokratian ja ihmisoikeuksien takia ja oli vaikuttamassa Naton ilmapommitusten aloittamiseen.
Konsulttina ja kirjailijana
Albright jätti hallintotehtävät vuonna 2001 ja perusti konsulttiyritys Albright Groupin. Albright kirjoitti elämänsä aikana useita poliittisia kirjoja. Muistelmateoksia ovat Madam Secretary (2003), Prague Winter: A Personal Story of Remembrance and War, 1937–1948 (2012) ja Hell and Other Destinations (2020).
Kuolema
Albright kuoli syöpään 84-vuotiaana 23. maaliskuuta 2022. Albrightin hautajaiset pidettiin 27. huhtikuuta 2022 Washington National Cathedralissa.
Émile Friant
Émile Friant (16. huhtikuuta 1863 – 9. kesäkuuta 1932) oli ranskalainen taidemaalari ja Ranskan kunnialegioonan komentaja. Hänen maalauksensa olivat esillä Pariisin salongissa. Hän oli École des Beaux-Artsiin professori ja Ranskan instituutin jäsen. Hän kuoli Pariisissa 6. syyskuuta 1932.
Valtiosääntöoikeus
Valtiosääntöoikeus on oikeudenala, joka tutkii valtiosääntöä eli niiden keskeisten oikeussääntöjen kokonaisuutta, jotka sääntelevät perusoikeuksia, ylimpien valtioelinten toimintaa ja niiden valitsemista sekä valtion aluetta ja kansalaisuutta. Nykyisin valtiosääntöoikeus tutkii myös Euroopan integraation ja kansainvälisen yhteistyön vaikutuksia valtiosääntöön. Valtiosääntöoikeus on osa julkisoikeutta.
E.W. Böckenförden mukaan valtiosääntöoikeuden erottaa muista oikeudenaloista neljä keskeistä erityispiirrettä:
Sufficiently Breathless
Sufficiently Breathless on Captain Beyondin studioalbumi vuodelta 1973. Edelliseen levyyn verrattuna albumi on musiikillisesti kevyempi. Kokoonpanoa oli täydennetty kosketinsoittajalla ja perkussionistilla, jotka toivat musiikkiin jazzmaisia vaikutteita.
Albumin teko kärsi miehistönvaihdoksista ja huonosta levy-yhtiön tuesta, joiden seurauksena yhtye hajosi vuoden 1973 lopussa.
Double violences urbaines
Double Violences Urbaines on LIM:nin toinen mixtape ja se julkaistiin vuonna 2004. Levyllä vieraili muita rap-artisteja kuten Zeler, Denver, Aty.k, Fantom ja Les Generaux duon muodostavat General Ismaëli ja General Salem.
Jääpallon Suomensarja 1952
Jääpallon Palloliiton Suomensarja pelattiin vuonna 1952 nelilohkoisena lohkovoittajien päästessä karsimaan vuoden 1953 jääpallon mestaruussarjapaikasta. Sarjajärjestelmän uudistamisen myötä sarjasta putosi yhteensä 13 joukkuetta. Lohkoissaan kolmanneksi ja sitä huonommin sijoittuneet putosivat maakuntasarjaan. Vaasan Pallo-Pojat, Hämeenlinnan Pallokerho ja Jyväskylän Palloilijat luopuivat sarjasta. Palloliiton lisäksi Työväen Urheiluliitto järjesti oman Suomensarjansa.
TUL:n Suomensarja
TUL:n Suomensarja pelattiin kolmilohkoisena ja lohkovoittajat Helsingin Kullervo, Lappeenrannan Pallo-Toverit ja Paraisten Rehti nousivat mestaruussarjaan. Kakkosten karsinnoista nousi lisäksi Joensuun Pallo-Toverit.
Supersuckers
Supersuckers on yhdysvaltalainen rockyhtye, joka perustettiin Tucsonissa, Arizonassa vuonna 1988. Yhtye kuvailee itseään "maailman parhaaksi rock and roll-yhtyeeksi. Yhtyeen musiikkissa on country ja southern rock vaikutteita.
Supersuckers on tehnyt yhteistyötä muun muassa Willie Nelsonin, Steve Earlen, Kelley Dealin, The Breedersin ja Pearl Jamin Eddie Vedderin kanssa. He ovat esiintyneet Jay Lenon The Tonight Show:ssa. Yhtye on ollut kiertueella muun muassa seuraavien artistien kanssa: Mudhoney, Social Distortion, Bad Religion, The Ramones, Motörhead, Flogging Molly, Toadies, Supagroup, Butthole Surfers, The Reverend Horton Heat, New York Dolls, The Dwarves, White Zombie ja Nashville Pussy.
Jerash
thumb|Muinaisen Roomalaisen Palestiinan kartta. [[Dekapolis|Dekapoliin kaupungit merkitty punaisella. Gerasa eli Jerash kartalla.]]
Jerash antiikin aikana Gerasa  on kaupunki Pohjois-Jordaniassa, 48 kilometriä pääkaupunki Ammanista pohjoiseen.
Jerashin kaupunki on Jerashin kuvernoraatin pääkaupunki. Kuvernoraatti on pinta-alaltaan (410 km2) pienin Jordanian 12 kuveroraatista. Vuoden 2004 väestönlaskennan aikaan Jerasin kaupungissa asui 31 652 ja koko kuvernoraatissa asui 153 602 ihmistä.
Arkeologisten kaivauksien perusteella Jerashissa on ollut asutusta jo pronssikaudella 3 200 eaa. – 1 200 eaa. Rooman vallattua alueen vuonna 63 eaa. Jerashista ja sen lähialueista tehtiin Rooman provinssi.
Damtin piirikunta
Damtin piirikunta sijaitsee Al Dalin maakunnassa Jemenissä. Vuonna 2003 sen asukasluku oli 60 944.
Autumn Leaves (täsmennyssivu)
Autumn Leaves voi tarkoittaa:
John Lennon
John Winston Ono Lennon (9. lokakuuta 1940 Liverpool, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta – 8. joulukuuta 1980 New York, New York, Yhdysvallat) oli brittiläinen laulaja, lauluntekijä ja muusikko.
Lennon perusti kaikkien aikojen suosituimman rockyhtyeen The Beatlesin, ja toimi laulajana, lauluntekijänä, komppikitaristina sekä yhtyeen keulahahmona yhdessä Paul McCartneyn kanssa. Lennon kirjoitti monet Beatlesin tunnetuimmista kappaleista joko yksin tai yhdessä McCartneyn kanssa. Beatlesin jälkeen 1960-luvun lopulta 1970-luvun puoliväliin Lennon julkaisi useita menestyksekkäitä sooloalbumeja. Hän oli myös poliittisesti aktiivinen ja osallistui rauhanliikkeeseen yhdessä vaimonsa Yoko Onon kanssa. Lennon murhattiin vuonna 1980, kun hän oli tekemässä paluuta musiikkiin viiden vuoden tauon jälkeen. Lennonin lauluista kuuluisimpia ovat esimerkiksi ”Imagine”, ”Help!”, ”Come Together”, ”Strawberry Fields Forever”, ”All You Need Is Love”, ”I Feel Fine” ja ”Jealous Guy”. Yhdessä McCartneyn kanssa hän sävelsi muun muassa kappaleet ”We Can Work It Out”, ”She Loves You”, ”I Want To Hold Your Hand” ja ”A Day in the Life”.
Lapsuus
Freddy palasi lopulta meriltä ja otti viisivuotiaan Johnin päiväksi mukaansa Blackpooliin. Hänen tarkoituksenaan oli häipyä pojan kanssa Uuteen-Seelantiin. Vaikka John viihtyikin isänsä seurassa, hän ei kuitenkaan dramaattisen huoltajuusriidan jälkeen lopulta halunnut jättää äitiään, vaan palasi tämän kanssa takaisin Mimin luokse.
Johnin lapsuus oli idyllistä ja aineellisesti turvattua aikaa. Mimi ja George asuivat mukavasti ja pitivät pojasta hyvää huolta, vaikka Mimi pitikin kotona tiukkaa kuria. Mimi-täti oli Johnille hyvin läheinen ja tärkeä ihminen. Myös Mimin mies, Johnia hemmotteleva George oli pojalle läheinen: hän kylvetti Johnia, luki hänelle iltasatuja ja opetti hänet lukemaan sanomalehdestä kirjain kirjaimelta Johnin ollessa neljä- ja puolivuotias. Tapa, jolla John oppi lukemaan, saattoi vaikuttaa siihen, että hän luki intohimoisesti sanomalehtiä koko elämänsä ajan ja sai idean moniin kappaleisiinsa sanomalehtiartikkeleista. Lähistölle muuttaneet Julia ja Bobby olivat myös tiiviisti mukana Johnin elämässä, ja heidän kahdesta tyttärestään Juliasta ja Jacquista tuli Johnille rakkaat pikkusiskot.
John kärsi lapsena ulkopuolisuuden tunteesta, mikä näkyi hänessä usein väkivaltaisuutena ja kielellisenä julmuutena. Hän oli kapinallinen lapsi eikä kaihtanut tappeluita. Hänen piti myös aina saada päättää omat leikkinsä ja johtaa omaa poikaporukkaansa.