Lazzarett
Britannian hallituskausi 1800-luvulta vuoteen 1964
Britannian miehittäessä Maltan karanteeniasema Lazzarett aloitti uudelleen toimintansa. Saarivaltiosta tuli Lähi-idän kanssa kauppaa käyvien alusten suosikkisatama. Matkustajia ja tavaroita saapui Levantista ja Pohjois-Afrikasta, jonka maita ritarien hallinnan aikana oltiin suljettu Maltan kanssa kaupankäynnin ulkopuolelle. Tuolloin karanteenipalvelun pääjohtajaa kutsuttiin karanteeniosaston päävalvojaksi ja Lazzarettin kapteeniksi. 1800-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä Lazzaretti-kompleksiin kuului vähintään 185 huonetta. Myöhemmin tällä vuosisadalla tapausten määrä lisääntyi siinä määrin, ettei kaikkia potilaita voitu majoittaa Lazzarettiin, ja vuonna 1813 annettiin karanteeniosaston käyttöön myös viereinen Manoelin linnoitus. Vuoden 1837 koleraepidemia paljasti tarttuvien tautien hoitamiseen tarkoitetun asianmukaisen ruttosairaalan tarpeen tulleen. Kyseistä ruttosairaalaa selvistä syistä ei voitu perustaa karanteenitiloihin. Kuvernööri Sir Henry Bouverien hallintokaudella vuosina 1837 – 1838 Lazarettia laajennettiin ja näiden töiden aikana käytettiin tilaisuutta rakentaa uusi ruttosairaala, joka tunnetaan myös nimellä Manoel-sairaala. Tämä itsenäinen yksikkö sijaitsi karanteeniaseman länsipuolella ja lähellä saapuvia potilaita varten rakennettua siltaa, joka yhdisti ”karanteenisaaren” pääsaaren kanssa. Se oli suorakaiteen muotoinen 66 m pitkä ja 48 m leveä kaksikerroksinen rakennus, jonka julkisivu oli merelle päin ja johon mahtui 40 potilasta. Sen etuosassa sijaitsivat vastaanottohuoneet, keittiö sekä huoneistot lääkärille, hoitajille ja muulle henkilöstölle. Etuosan tai hallinnollisen osan takana oli iso piha, jonka molemmilla puolilla olivat potilasosastot, toinen tarkoitettu miehille ja toinen naisille. Jokainen potilashuone oli eristetty ja siinä oli oma ruokakomero ja kylpyhuone. Krimin sodan aikana Lazzarett avasi ovensa paitsi brittiläisille myös ranskalaisille sotilaille ja englantilais-italialaisen legioonan italialaisille joukoille. Jokaiselle oli Lazzarett-kompleksissa löytynyt oma hoito-osasto ja monet punatautiin, keripukkiin jne. sairastaneista miehistä löysivät viimeisen lepopaikkansa Lazzarett-hautausmailla. Vuonna 1860 Euroopan kireä poliittinen tilanne vaati Maltan asevoimien lisäämistä ja Manoelin linnoituksen Britannian joukkojen varuskunta kasvoi huomattavasti. Koska lisäjoukoille ei ollut tarpeeksi tilaa, otettiin väliaikaisesti käyttöön Lazzarettin itäosa (uusi palatsi) ja uusi sairaala muutettiin perheasunnoiksi. Pohjakerros muutettiin kasarmiksi ja vuonna 1861 siellä asui noin 200 miestä. Sotilasperheet poistuivat rakennuksesta kuitenkin koleran puhjetessa vuonna 1865, jonka jälkeen uudelleen avattiin eristyssairaala tartuntatapausten hoitamiseksi. Kohti yhdeksännentoista vuosisadan loppupuolta Grand Harborissa sijaitseva Barriera-karanteeniasema suljettiin. Karanteenipalvelut keskitettiin tal-Marsamxettin satamaan ja Lazzarettiin, missä vuonna 1870 tehtiin suuria parannuksia ja jälleenrakennuksia etenkin itäosassa, jonka armeija oli sillä välin vapauttanut. Nämä parannukset tehtiin lääkärin Antonio Ghion toimesta ja Uusi palatsi tuli tunnetuksi nimellä Ghion sairaala. Vuonna 1871 sitä käytettiin isorokkopotilaiden vastaanottoon ja siitä tuli Isorokko-sairaala {Sptar tal Gidri). Sairaala pysyi toiminnassa yli vuosisadan vuoteen 1911 asti, jolloin sitä alettiin soveltaa asuintoloiksi, kasarmiksi tai sotilastukikohdaksi ja suurimmalta osin se tuhoutui toisen maailmansodan aikana. Myöhemmin se kunnostettiin Lazzarettin toiminnasta vastuussa olevan lääkärin asuinpaikaksi.