cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talbot-Lago T26C
Type 26C / C-DA
Talbot-Lago T26C ja T26C-DA olivat ranskalaisen Talbot-Lagon kilpamalleja, joilla ajettiin Formula 1:ssä kausina 1950-1951. Autoilla saavutettiin 25 pistettä. Autossa käytettiin Talbotin T26C 4.5 L6 -moottoreita, jotka pohjautuivat maailmansotaa edeltäneen T150-mallin kuusisylinteriseen, 170 hevosvoiman 3 988 cm3 rivimoottoriin, jonka iskutilavuutta oli kuitenkin kasvatettu 4 482 cm3 kokoon, ja moottori varustettu kahdella nokka-akselilla, tehon kehittyessä 240 hv:sta kausien 1950-1951 tuplasytytyksellä varustetun DA-mallin aina 275-280 hevosvoimaan. Ahtamaton T26-moottori oli kilpailuissa alakynnessä ahdettuihin kilpailijoihinsa kuten Alfa Romeo 158, Ferrari 125 F1 tai Maserati 4CLT-48 verrattuna, joskin sen pienempi ominaiskulutus ja suurempi polttoainekuorma sallivat harvemmat varikkokäynnit. Myös T26:n nelivaihteinen esivalintavaihteisto periytyi maailmansotaa edeltäneestä T150-mallista, mutta T26:n paino F1-versiossa oli hieman edeltäjäänsä pienempi, 950 kiloa. Samankaltaisen tekniikan vuoksi moni T26C-kilpamalli sai myöhemmin korin: näitä ei lasketa alun perin Grand Sport:iksi valmistuneiden autojen valmistusmäärään.
Kilpailutoiminta
Vuosina 1947 ja 1949 saavutetun kahden GP-voiton (Louis Chiron Ranskassa ja Louis Rosier Belgiassa) lisäksi Talbot-Lago osallistui T26C:n DA-versiolla ensimmäisenä ranskalaisena automerkkinä uuteen Formula 1-sarjaan vuonna 1950: Louis Rosier saavutti ylivertaisten Alfa Romeo 158:ien kannassa sarjan 4. sijan kahdella kolmossijalla ja kahdella muulla pistesijalla, lisäksi kertyi kaksi voittoa sarjaan kuulumattomista kilpailuista, Albin ja Alankomaiden GP:istä.
Kaudella 1951 T26C:n kilpailukyvyttömyys kävi yhä selvemmäksi: ainoastaan Belgian GP:ssä Rosier ja Yves Giraud Cabantous mahtuivat enää viiden kärkeen (4:s ja 5:s), ja lopputuloksissa Rosier saavutti Talbot-Lagollaan enää sarjan jaetun 12. sijan. Kausi 1953 tiesi F1-sarjan iskutilavuusrajojen muutoksia: ahdinmoottoreissa sai 1 500 cm³ sijaan olla enää enintään 750 cm³ iskutilavuus, ja vapaastihengittävissä moottoreissa 4 500 cm³ sijaan enintään 3 000 cm³. Pienenä autonvalmistajana Talbot-Lagolla ei ollut uuden moottorin kehittämiseen tarvittavia resursseja, ja siksi se jäi pois F1-sarjasta.
Kuriositeettina mainittakoot, että vuonna 1955 Talbot-Lagon vanhan F1-kilpurin korin takaosa varustettiin korkealla tuuliohjaimella, jonka takana ranskalainen kilpapolkupyöräilijä José Meiffret saavutti Linas-Monthléryn moottoriradalla uuden polkupyörien nopeusennätyksen 175,609 km/t. Meiffret kohentaisi lukemaa uudelleen vielä vuonna 1962, tällä kertaa kuitenkin Mercedes-Benz 300 SL:n kuomun takana, ennätyslukemaan 204,778 km/t. Kilpapyörä oli varustettu ennätystä varten erittäin pitkällä välityssuhteella, erikoisuutena lähes asfalttia viistävällä 130-piikkisellä eturattaalla.
Formula 1 -tulokset
‡ – Jaettu auto.
Kilpailutoiminta
Tyypin 26 kilpa-auton tekniikan pohjalta syntyi urheiluautoversio Grand Sport, mikä oli hetken aikaa maailman suorituskykyisin sarjatuotantoauto. Pierre Levegh osallistui omistamallaan ja itse preppaamallaan autolla Le Mansin 24 tunnin ajoihin vuonna 1952. Koska Levegh oli havainnut harjoitusten aikana värinää moottorista, ja kun auton kierroslukumittari oli mennyt epäkuntoon, hän ei halunnut kilpa-autoa huonosti tuntevan varakuljettajansa ottavan ajovuoroja, vaan päätti itse ajaa koko 24 tunnin kilpailun itse. Levegh oli 23 tunnin aikana pystynyt keräämään tavoittamattoman etumatkan kisan muilla palkintosijoilla ajaviin Mercedes-Benz 300 SL (W194) ”Lokinsiipi” -kilpureihin, mutta vajaata tuntia ennen maaliintuloa väsynyt Levegh valitsi liian pienen vaihteen. Moottori karkasi ylikierroksille, ja sen ilmeisesti ennestään vioittunut kampiakseli katkesi. Keskeytyksen vuoksi Mercedes-Benz sai odottamattoman kaksoisvoiton, ja tiimi kutsui Leveghin vuoden 1955 Le Mansin ajoihin loukkaantuneen Hans Herrmannin tilalle. Levegh joutui noin kaksi ja puoli tuntia kilpailun startin jälkeen mahdottomaan tilanteeseen, kun varikolle hidastavaa Mike Hawthornia väistävä Lance Macklin tuli suurella nopeuserolla lähestyvän Leveghin ajolinjalle. Törmäys sinkosi Leveghin 300 SLR (W196S) -auton ilmaan, se muuttui ohjaus- ja jarrutuskyvyttömäksi, ja ulosajo johti moottoriurheiluhistorian pahimpaan onnettomuuteen.
Vuoden 1953 Carrera Panamericana -kilpailussa Louis Rosier saavutti T26 Grand Sport -autolla yleiskilpailun kunniakkaan viidennen sijan, Lancian D23- ja D24-tyypin urheiluautojen saavuttaessa kolmoisvoiton: Rosier pystyi kuitenkin sijoittumaan viidenneksi sijoille 4 ja 6 tulleiden, tehokkaiden ja teknisesti edistyneempien Scuderia Guastellan Ferrari 375 MM Pininfarina -autojen väliin. Aidot Grand Sportit, sekä Formula 1 -luokassa jo kilpailukyvyttömäksi jääneet, korilla varustetut tyypin 26C/26C-DA kilpa-autot osallistuivat myös muunlaisiin autourheilun tapahtumiin.
Talbot T26C L6 4.5
Talbot T26C L6 4.5 oli ranskalaisen Talbotin valmistama kilpa-automoottori, jota käytettiin Talbot-Lagon malleissa T26C, T26C-DA sekä T26C-GS.
Pronssikausi
pienoiskuva|Kaksi Helsingin [[Tapaninkylä|Tapaninkylästä vuonna 1850 löydettyä pronssista asekirvestä, jotka on valmistettu Skandinaviassa ja ajoitettu jaksoon 1300–1100 eaa. Kansallismuseon tunnus KM 72:1a,b. ]] Pronssikausi oli esihistorian aikakausi, jolloin pääasiallinen metalli aseiden ja työkalujen valmistamisessa oli pronssi. Pronssia alettiin valmistaa Lähi-idässä noin 3700 eaa., josta taito levisi Eurooppaan noin 3300 eaa. Suomen pronssikauden katsotaan alkaneen noin vuonna 1500 eaa. ja kestäneen n. vuoteen 500 eaa. Pronssikautta edelsi kalkoliittinen kausi ja sitä seurasi rautakausi.
Lähi-idän suuret sivilisaatiot faaraoiden Egypti ja varhainen Mesopotamia olivat pronssikautisia. Näiden sivilisaatioiden vaikutus säteili Kreetalle ja Kreikkaan, minne syntyi suuria kaupunkeja. Vaikutteet levisivät myös pohjoiseen. Pronssikauteen liittyi kasvava yhteiskunnallinen eriarvoistuminen. Pronssi ei ollut pronssikaudella koko kansan metalli, vaan melko harvinainen. Euroopassa kuparia saatiin vanhalla ajalla vain harvoista paikoista. Kiveä käytettiin työkalujen teossa yhä laajalti.
Pronssikausi liittyy käsitteenä myös Suomen esihistoriaan.
Pronssiteknologian leviäminen
pienoiskuva|Trundholmista Tanskasta löytynyt pronssikautinen koriste-esine joka on toiminut mahdollisesti myös kalenterina. Ennen pronssikautta elettiin kuparikautta eli kalkoliittista kautta. Sen puitteissa tunnettiin eräitä metalleja, joita esiintyi luonnossa helposti hyödynnettävässä muodossa ja joista valmistettiin esineitä. Tällaisia metalleja olivat kulta, hopea, kupari, arseeni ja tina. Näistä valmistettuja esineitä on löytynyt muutamia eri puolilla maailmaa. Pronssi on kuitenkin seosmetalli, jonka valmistamiseksi tuli sekoittaa kuparia ja sen kanssa joko arseenia tai tinaa sopivassa suhteessa. Näistä seoksista käytetään nimitystä arseenipronssi ja tinapronssi, jota yleisyytensä vuoksi kutsutaan myös vain pronssiksi. Pronssin keksiminen lienee vahinko, sillä kuparia sekä arseenia taikka tinaa ei yleensä esiinny samassa kalliossa. Sepän on täytynyt saada käsiinsä kumpaakin metallia ja jostakin syystä hänen on täytynyt sekoittaa nämä toisiinsa sulassa muodossa. Sepän oivallus on siinä, että seos sulaa matalammassa lämpötilassa kuin alkuaineet erikseen ja syntyneellä seoksella on alkuaineita paremmat käyttöominaisuudet.
Pronssikausi alkoi hitaasti, sillä uusien raaka-aineiden tuottaminen kivestä, uuden teknologian kehittäminen ja uusien ideoiden juurtuminen oli hidasta. Tärkein hidaste oli kaupattavan raaka-aineen vähyys, mutta tämä asia korjaantui uusien malmioiden löydyttyä. Pronssin keksimispaikkaa ei tiedetä, mutta teknologia sai ensimmäisenä jalansijaa Anatoliassa tai Kaukasuksella noin 3700–3300 eaa. Täältä taito levisi Mustanmeren pohjoisille rannikoille, Lähi-itään, Karpaateille ja Balkanille, joka toimi innovaatioiden ja kaupan leviämisen keskusalueena 3300–1900 eaa. Keskusalueen eri keskuksissa valmistettiin samantyyppisiä esineitä lähes samalla teknologialla koko tämän ajan. Sieltä esineet levisivät kaupan myötä Euroopan, Euraasian ja Afrikan suuntiin, mutta perässä tuli myös esineiden valmistustaito valamalla. Leviäminen tapahtui pääosin noin 1900–900 eaa. ja pronssin käyttö päämetallina jatkui joillakin alueilla vielä 500 eaa. asti. Kun Anatoliassa keksittiin uuden metallin raudan valmistustapa noin 800 eaa., syrjäytti se alueen ympäristössä pronssin sen valtametallin asemasta. Raudan leviäminen oli jokaisella seudulla rautakauden alkuna, koska rautaa oli halvempaa tuottaa itse ja se korvasi pronssin lyhyellä siirtymäajalla. Pronssia on kuitenkin käytetty nykypäivään asti vielä tarve-, koriste-esineiden ja korujen perusmetallina.
Pronssikauden yhteiskunnat
Mesopotamiassa, Egyptissä, Intiassa ja Kiinassa pronssikausi oli kehittyneiden kaupunkivaltioiden ja imperiumien aikakautta. Kreikan seudulla pronssikautisia olivat Egeanmeren kulttuurit eli kykladinen kulttuuri, minolainen kulttuuri ja helladinen/mykeneläinen kulttuuri. Nämä kävivät kauppaa pohjoisten alueitten kanssa.
Euroopan pohjoisimmissa osissa, Skandinaviassa ja Suomessa pronssikautiset yhteiskunnat olivat kylissä asuvia maanviljelijöitä tai yksinkertaisia metsästäjä-kalastaja-ryhmiä. Eurooppaan levisi pronssikaudella sotaisa indoeurooppalainen kulttuuri, joka hävitti alueelta vanhan kivikautisen megaliittiperinteen. Pronssikaudella oli ominaista selvä yhteiskunnallinen kerrostuminen. Intiaan saapuneet indoiranilaiset olivat pronssikautinen ryhmä, jolla oli vahva pappisaateli ja soturiaateli. Euroopan ensimmäiset kirjoitustaidon tunteneet kulttuurit kehittyvät pronssikaudella Kreetalla ja manner-Kreikassa (minolainen ja mykeneläinen kulttuuri).
Pronssikausi Lähi-idässä
Lähi-idän pronssikausi jaetaan perinteisesti kolmeen pääosaan.
Pronssikausi Länsi-Euroopassa
Varhaisen arseenipronssin käyttö alkoi Balkanilla 4000–3000 eaa. Varsinaista tinapronssia alettiin tehdä 3200 eaa. Koska pronssi oli harvinaista, siitä tuli ylimystön metalli, sillä näytettiin yhteiskunnallista asemaa. Pronssikautta luonnehtivatkin laajalti suuret yhteiskunnalliset erot.
Pronssikaudelle oli tyypillistä indoeurooppalaisten kansojen levittäytymisen aallot Euroopassa. Nämä hävittivät tai muunsivat vanhan toisten kansojen ylläpitämän megaliittikulttuurin. Pronssikaudelle ilmestyivät Kreikan sivilisaation edeltäjäkulttuurit, jotka alussa saivat vaikutteita Lähi-idästä.
Minolainen kulttuuri kukoisti Välimeren itäosan suurella saarella Kreetalla noin 2000–1600 eaa. Luultavasti pohjoisesta tulleiden indoeurooppalaisten heimojen luoma mykeneläinen kulttuuri kukoisti Kreikassa noin 1600–1200 eaa. Mykeneläiset jättivät jälkensä Homeroksen eepokseen. Minolaiset ja mykeneläiset veivät pronssiesineitä pohjoiseen. Pronssikauden päättyminen noin 1250–1000 eaa. oli itäisen Välimeren Euroopassa sotaista aikaa. Tällöin muun muassa mykeneläinen kulttuuri luhistui.
Keski-Euroopassa pronssikausi ajoittuu noin 2300–800 eaa. Varhaispronssikautinen ehkä kelttien edeltäjä Uneticen kulttuuri 1800–1600 eaa. jakaantui pienempiin ryhmiin muun muassa Hatvanin kulttuuriin. Myöhemmin, noin 1600–1300 eaa., sen alueelle tuli voimakkaiden sotapäälliköiden johtama tumuluskulttuuri, joka hautasi vainajiaan tumulus-hautakumpuihin.
Myöhäispronssikaudella tumuluskulttuurista syntyi 1300–700 eaa. vallinnut sotaisa uurnakenttäkulttuuri, jonka alalajina oli Lusatian kulttuuri Pohjois-Saksassa ja Puolassa. Uurnakenttäheimoilla oli hyvä aseistus, ja niin he saattoivat laajentaa valtaansa laajalle.
Englannissa pronssikausi oli 2100–700 eaa. Varhaisella pronssikaudella saapui Englantiin luultavasti Sveitsin seuduilta muuttajia, jotka kehittivät rikkaan Wessexin kulttuurin alkuperäisten asukkaiden kanssa. Asutus siirtyi enemmän jokilaaksoihin ja alaville maille ilmaston muuttuessa. Keskipronssikaudella 1400–1100 eaa. kehittyi Deverel-Rimburyn kulttuuri alkoi viedä Cornwallin tinaa Eurooppaan. Yhteiskunta koostui heimoista, mutta se monimutkaistui tänä aikana. Ihmisten hautaukset muuttuivat joukkohautojen sijasta yhä enemmän yksityisiksi. Irlannissa varhainen pronssikausi oli 2000–1500 eaa., ja myöhempi 1500–1200 eaa.
Skandinavian eteläosissa se ajoitetaan noin 1700–600/500 eaa. ja Suomessa 1500/1300–500 eaa..
Pronssikausi Pohjoismaissa
Skandinavian eteläosiin kehittyi voimakas kulttuuri viimeistään kivikauden lopulla, ja tämän kulttuurin vaikutus levisi Suomeenkin. Noin 1800–600 eaa. tämä kulttuuri oli pronssikautinen. Pronssi tuotiin Keski-Euroopasta, samoin Välimeren ja Keski-Euroopan vaikutus oli huomattava. Kreikan Mykenen kulttuurin ja Italian Villanovan kulttuurin vaikutus ulottuu ilmeisesti pohjolaan asti. Itämeren alue vei etelään Mykeneen meripihkaa. Tämä rikas kulttuuri harjoitti kaskiviljelyä ja rakensi olkikattoisia pitkiä taloja. Luolamaalauksista ja kulttuurin leviämisestä päätellen rakennettiin myös laivoja, jotka purjehtivat kauas vaarallisille Suomen karikkoisille rannikoillekin. Kivistä rakennettiin laivamaisia hautarakennelmia. Rakennettiin maakumpuja ja maakuvioita. Pronssista ja kullasta valmistettiin esineitä ja ainakin jotkin heimot palvoivat aurinkoa, on löydetty auringon kuvaa esittävät aurinkovaunut, joissa on pronssinen auringon kiekko. Äitijumalatar oli laajalti tunnettu. Uhreja tehtiin usein vesiin, esimerkiksi heittämällä esineitä, eläimiä tai ihmisiä.
Kulttuurin asukkaat olivat mahdollisesti esiprotogermaanisia eli germaanien esi-isiä. Noin 2700 eaa. ilmasto oli lämmin ennen pronssikautta, mutta viileni 860–750 eaa., ja dramaattisemmin kylmeni ja kostui noin 650 eaa.
Noin 1300–1100 eaa. pronssikauden jaksolla III Skandinavia vaikutti Pommeriin.
Pronssikausi Suomessa
Suomen pronssikauden katsotaan alkaneen 1700-luvulla eaa. Rannikolla elänyt väestö oli osa Itämeren piirin verkostoa ja yhteyksiä oli erityisesti Etelä-Skandinaviaan. Sisämaassa eläneen väestön yhteydet olivat puolestaan Keski-Volgalle ja Uralille saakka. Itäinen vaikutus tuli noin 1500 eaa. kukoistaneesta Seiman–Turbinon kulttuurista ja 800–400 eaa. kukoistaneesta Ananjinon kulttuurista.
Pronssia osattiin Suomessakin valaa, mutta suuri osa löydetystä pronssiesineistä oli tuotu sekä lännestä että idästä. On löydetty kirveitä, partaveitsiä, miekkoja, tikareita, ja koruja. Idässä oli pronssia hyvin niukasti. Pronssiesineet olivat kalliita, ja suomalaiset eivät voineet ostaa niitä paljoa. Vaikka Etelä-Skandinavian pronssikautinen yhteiskunta romahti kauden lopussa, Suomessa muutos pronssikaudesta rautakauteen oli ainakin kulttuurisesti rauhallinen. Pronssikauden kulttuuri jatkui melko samanlaisena rautakaudella.
Läntinen pronssikulttuuri
Länsi-Suomessa rannikolla rakennettiin pronssikaudella hiidenkiukaita, hautaröykkiöitä, joiden sisällä oli alkujaan sisäkkäisiä kehiä. Niihin haudattiin päälliköitä, aluksi polttamatta, myöhemmin yhä useammin polttohautaamalla. Tämä tapa oli Skandinavian vaikutusta ja kertoi ehkä Ruotsista saapuvasta siirtolaisuudesta. Maahanmuuttajia ei liene suhteessa ollut paljoa.
Maanviljely valtasi alaa, vaikka pyynnin merkitys oli yhä suuri. Viljely pohjautui suurelta osin kaskiviljelyyn. Viljeltiin ohraa ja vehnää, kotieläiminä oli lampaita, sikoja, vuohia ja nautoja. Hevosta ei luultavasti tunnettu.
Pronssikautta edeltävä Kiukaisten kulttuuri oli alkanut jo myöhäisellä kivikaudella Skandinavian vaikutuksesta. Läntisen pronssikulttuurin alueella tehtiin karkeatekoista kukkaruukkumaista Paimion keramiikkaa ja Keski-Euroopan Lausitzin kulttuurin tyylisiä maljatyypin astioita. Luultavasti Suomen pronssikauden alussa osattiin tehdä laivoja, joilla pystyttiin ylittämään Itämeri. Rakennettiin skandinaaviseen tapaan niin sanottuja pitkätaloja, joissa oli navetta, varastoa ja asuinhuone. Perustus oli kiveys, katossa olkea tai kaislaa, seinissä oksapunoksessa savirappausta. Mutta tehtiin myös pyöreitä oksapunostaloja ja pieniä neliskulmaisia taloja.
Läntisen kulttuurin vaikutus ulottui etelärannikolla Kotkaan, jopa Viipuriin asti. Länsirannikolla vaikutus ulottui Pyhäjoelle. Yleensä läntisen pronssikulttuurin esineet olivat ulkomailta tuotuja. Vanhimmat pronssikirveet olivat ns. olkakirveitä, myöhemmin tulivat putkikirveet.
Suomesta on löytynyt yhteensä 150 pronssikautista metalliesinettä.
Itäinen pronssikulttuuri
thumb|Pronssikautinen hauta Pyhtäällä.
Ydinmajakka
Ydinmajakka on majakka, joka käyttää voimanlähteenään ydinenergiaa. Ydinmajakoiden käyttämän sähkön tuottamiseen käytetään yleisimmin pieniä RTG-generaattoreita, jotka tuottavat sähköä radioaktiivisten aineiden hajotessa syntyvästä lämmöstä termoparien avulla.
Ydinmajakat Neuvostoliitossa ja Venäjällä
Neuvostoliitto rakensi Barentisinmeren, Vienanmeren ja Suomenlahden rannoille noin tuhat RTG-käyttöistä majakkaa, joista kolmasosa oli edelleen käytössä 2008. Ydinmajakat ja niiden RTG-virtalähteet ovat osoittautuneet ongelmallisiksi niiden huonon suojauksen takia, ja niitä ryhdyttiin purkamaan Venäjän rannikoilta Norjan ja Suomen avustuksella. Viimeiset polttoaineenaan Strontium-90:ä käyttäneet ydinparistot saatiin purettua Barentsinmeren ja Vienanmeren rannoilta vuonna 2009. Norjan avustuksella ainakin 180 ydinmajakan voimanlähteet korvattiin turvallisemmilla aurinkopaneeleilla. Hanketta pyrittiin jatkamaan vuonna 2011 Koillisväylän muissa osissa ja Venäjän kaukoidässä olleiden ydinmajakoiden purkamisella.
Vastaavasti Suomenlahdella, Suomen rajan ja Koiviston välillä oli lähes 30 ydinmajakkaa, joiden turvallinen käyttöikä ylittyi vuosilla. Vielä kesällä 2011 osa majakoiden ydinparistoista oli purkamatta, joskin niiden poistaminen oli tarkoitus tehdä saman vuoden lopulla. Majakoiden sijainti haluttiin salata säteilylähdevarkauksien ja ilkivallan välttämiseksi kunnes ydinparistot olisi purettu. Vuoteen 2021 mennessä kaikki ydinmajakat on saatu purettua tai muutettu käyttämään esimerkiksi tuuli- tai aurinkoenergiaa.
Bombayn pommi-iskut 1993
Bombayn pommi-iskut 1993 tapahtuivat Intian Bombayssa eli nykyisessä Mumbaissa 12. maaliskuuta 1993. Isku sisälsi 13 pommi-iskua. Mafiapomo Dawood Ibrahimin, jota ei ole saatu kiinni, uskotaan olleen iskujen suunnittelija. Iskujen uskotaan olleen kosto Baburin moskeijan tuhosta vuonna 1992.
Voimakas autopommi räjähti kello 13.30 Bombayn pörssin kellarissa ja 28-kerroksinen rakennus vaurioitui pahoin. Muita kohteita olivat muun muassa Chhatrapati Shivajin kansainvälinen lentoasema ja Air Indian toimisto. Kello 15.40 mennessä oli räjähtänyt yhteensä 13 pommia.
Saaristomeri
pienoiskuva|Saaristomeren sijainti [[Itämeri|Itämerellä.]] Saaristomeri on saarten rikkoma merialue Itämerellä, Suomessa. Alue rajoittuu idässä Suomen lounaisrannikkoon ja lännessä Ahvenanmantereeseen. Etelärajan muodostaa Pohjois-Itämeri ja pohjoisrajan Selkämeri. Saaristomeren maisema-alue on kansallismaisema ja alueella sijaitsee Saaristomeren kansallispuisto.
Saaristomeri muodostuu noin 40 000 saaresta, pienistä kallioluodoista suuriin asuttuihin, suurista avomerenomaisista merenselistä ja jokisuistoja muistuttavista saarilabyrinteista. Suuria, yli neliökilometrin laajuisia saaria on 257. Saaristomeren keskisyvyys on vain 23 metriä. Saaristomeri on Euroopan laajin saaristo.
Saariston asuttaminen
Varsinais-Suomen saaristo on ollut asuttua myöhäisestä kivikaudesta (noin 2000–1300 eaa.) lähtien. Runsaat luonnonantimet houkuttelivat jääkauden jälkeen kivi- ja pronssikauden ihmisiä asumaan saaristoon. Tuolloin Itämeri oli suolaisempi ja se tarjosi runsaasti turskaa ja muita kaloja, sekä sadattuhannet hylkeet elivät alueella. Ihmiset käyttivät runsasta merilinnustoa ravintonaan, sekä keräsivät sen munia ja untuvia. Karjatalouden ja marginaalisen maanviljelyn edellytykset saattoivat tuolloin olla jopa nykyistä paremmat lämpimän ilmaston takia. Saaristomerellä tapahtuvan maankohoamisen myötä merestä nousi asumiskelpoisia saaria, joille esihistoriallinen asutus levisi hiljalleen. Kivi- ja pronssikaudella ulkosaariston luodot olivat nykyistä 20–25 metriä alempana. Ulkosaaristo oli nykyisten Nauvon, Korppoon ja Houtskarin pääsaarien paikkeilla. Esimerkiksi Dragsfjärdissä sijaitseva Bötesbergetin kivikautinen asuinpaikka vuodelta 6000 eaa. on nykyään korkealla metsäisellä ylängöllä 55 metriä merenpinnasta, kun tuolloin se oli yksinäinen saari ulapalla.
Saaristomeren kansallispuiston yhteistoiminta-alueelta ei ole löydetty kivikautisia asuinpaikkoja, mutta nelisenkymmentä hautarauniota pronssi- ja rautakaudelta (500 eaa.–1150/1300 jaa.) tunnetaan. Saaristosta on kuitenkin löydetty kaksi esihistoriallisen ajan linnaluotoa, jotka voisivat mahdollisesti olla rautakauden aikaisia.
Kalastuksen ja muiden saariston peruselinkeinojen lisäksi saaristolaiset harjoittivat kauppaa, käsitöitä ja merenkulkua jo varhain. Viimeistään tultaessa pronssikaudelle purjehtiminen yleistyi koko Itämerellä. Jo pronssikaudella Saaristomerelle levisi samanlaiset elinkeinot, hautaustavat ja metallinkäyttö kuin muuallakin Itämeren kulttuuripiirissä.
Tultaessa rautakaudelle (500 eaa.–1150) asutus levisi Saaristomeren kansallispuiston alueelle. Merkkinä tästä, yhteistoiminta-alueelta on löydetty useita rautakautisia muinaisjäännöksiä. Siitepölyanalyysillä on osoitettu, että rannikolla on ollut maanviljelyä rautakaudelta lähtien. Yleisimmät muinaisjäännökset sijoittuvat juuri rautakauden lopulta 1800-luvulle asti.
Hautarauniolöytöjä on tehty ympäri saaristoa, hyvin erikoisilta saarilta. Suurin osa haudoista on niiden rakentamisaikoihin jo tehty isommille saarille, ja maankohoamisen myötä ne ovat kasvattaneet kokoaan. Hautapaikka on usein valikoitunut, maastosta erottuvalta paikalta, kuten kallionhupuilta ja lakialueilta, joilta on näkymä merelle. Kansallispuiston hautarauniot ovat matalia, melko pieniä, ja ne on rakennettu lähelle saaren korkeinta kohtaa. Osa haudoista on myös rannalla tai usein hautaröykkiön ryhmässä. Luultavasti kaikki Saaristomeren hautaröykkiöt ovat rautakaudelta. Kansallispuiston yhteistoiminta-alueella eniten hautoja löytyy Nötöstä ja Hiittisten suurimmilta saarilta. Jo tuolloin kyseiset alueet olivat tiheää saaristoa, josta oli lyhyt matka ulkosaaristoon kalaan ja hyljejäille. Alue on saattanut olla asuttu jo rautakaudella.
Ruotsalaisväestö kansoittaa saariston
pienoiskuva|Saaristomeren sisäsaaristoa, Naantalin [[Lempisaari|Lempisaaressa.]] Saaristomeren väkiluku alkoi kasvaa tuntuvasti 1200-luvun loppupuoliskolta alkaen kun ruotsalaisväestöä siirtyi sinne. Saaristomeren kansallispuiston yhteistoiminta-alueen nykyisistä kylistä noin puolet oli jo keskiajalla asutettuja.
Saaristomeren asukasluku jatkoi nousuaan 1500-luvun puoliväliin asti, jonka jälkeen se alkoi vähetä nopeasti. Ihmismäärä oli käynyt liian suureksi ja sen aikaisilla menetelmillä ei pystynyt elättämään kaikkia. Olot saaristossa olivat käyneet karuiksi ja myös sodat sekä kulkutaudit vaivasivat yhteisöjä. Isoviha ja rutto varjostivat saaristolaisten elämää 1700-luvun alkupuolella.
Suurin osa ulkosaariston arkeologisista löydöistä liittyy kalastuselinkeinoon. Tällaisia ovat muun muassa tilapäisasumuksena käytetyt tomtning-jäännökset, labyrintit, veneenvetopaikat, kiviuunit ja kallioon hakatut merkit. Tomtning-jäännökset ovat yöpymissuojia tai varastorakennuksia, joita kalastajat rakensivat väliaikaisille paikoilleen. Kalastusmatkat olivat usein pitkiä, joten suoja oli elinehto saariston ankarissa säissä. Nykyaikaan näistä suojista on useimmiten säilynyt vaakasuora, raivattu lattia-ala ja sitä ympäröivä lohkareista ladottu muuri. Joskus myös kallionseinämiä on käytetty rakennuksen osana.
Jurmon saarelta löytyvät muinaisjäännökset niin kutsutut munkinkehät, ruotsiksi munkring, ovat Saaristomeren tutkituimpia muinaisjäännöksiä. Munkinkehät ovat neljä pyöreää kivikehää, joiden merkitystä on yritetty ratkaista jo 1700-luvulla, jolloin niitä epäiltiin kökarilaisten munkkien rakentamiksi. Tieto saattaa pitää paikkansa, sillä tutkimukset ovat osoittaneet, että fransiskaaniveljiä asui Kökarissa 1300-luvun lopulta 1530-luvulle saakka. Yhden tulkinnan mukaan kehät saattaisivat olla munkkien kalastusmatkojen tilapäisasutuksiin liittyviä tomtning-jäännöksiä.
1900-luvun alussa ihmisiä muutti saaristosta kaupunkeihin toimeentulon perässä. Ensimmäisenä autioituivat kaukaisimmat ja karuimmat torpat. Ulkosaaristo pysyi asutettuna aina 1950-luvulle saakka. 1970-luvulla mökkiläiset ihastuivat Saaristomereen ja uusia asukkaita virtasi taas saaristoon.
Saariston muodostuminen
pienoiskuva|vasen|Saaristomeri
Noin 11 100 vuotta sitten Saaristomerellä myllersi. Alueen kallioperä oli painunut mannerjäätikön alla kymmeniä metrejä alaspäin, ja alkoi nyt nytkähdellen kohota alkuperäiselle tasolleen. Maankamaran äkilliset liikunnot ja tärähdykset aiheuttivat pystysuuntaisia siirroksia sedimenttikerrostumissa sekä rinteiden luhistumisia. Sedimentaatio-olot rauhoittuivat 10 300 vuotta sitten. Silloin elettiin Ancylusjärvi-vaiheen aikaa. Vedensyvyys Saaristomerellä oli yhä noin 85 metriä nykyistä suurempi.
Noin 9 000 vuotta sitten Itämeren altaaseen alkoi tunkeutua Atlantilta suolaista merivettä Tanskan salmien läpi seurauksena valtamerten pinnan noususta mannerjäätiköiden sulaessa. Noin 7 600 vuotta sitten Atlantin pinta saavutti tason, joka johti Saaristomerellä järviolosuhteiden muuttumiseen murtovesiolosuhteiksi (Litorinameri-vaiheen alku) hyvin lyhyessä ajassa. Siirtyminen järviolosuhteista murtovesiolosuhteisiin aiheutti huomattavia muutoksia vesimassan fysikaalisissa ja kemiallisissa ominaisuuksissa, minkä ansiosta perustuotanto kasvoi pintavesissä nopeasti. Lisääntyneen perustuotannon vuoksi merenpohjalle kerrostui eloperäistä ainesta runsaasti aiempaa enemmän, mikä voimisti hapenkulutusta merenpohjalla johtaen lopulta happiolosuhteiden heikkenemiseen. Ajalliset vaihtelut merenpohjan happitilanteessa ovatkin olleet tyypillisiä Saaristomerelle aivan nykypäiviin asti.
Murtovesivaiheen alkaessa vedensyvyys oli noin 45 metriä nykyistä suurempi. Sittemmin maankohoaminen on hidastunut, mutta se jatkuu yhä ollen nykyisin noin 4–5 mm vuodessa.
Geologia ja maantiede
pienoiskuva|300px|Auringonlasku saaristossa.
Saaristomeri muodostuu noin 40 000 saaresta, pienistä kallioluodoista suuriin asuttuihin, suurista avomerenomaisista merenselistä ja jokisuistoja muistuttavista saarilabyrinteista. Yli neliökilometrin laajuisia saaria on Saaristomerellä 257 kappaletta. Saaristomeren keskisyvyys on vain 23 metriä. Saaristomeri muodostaa kolmiomaisen alueen Maarianhaminan, Uudenkaupungin ja Hangon välille. Saaristomeri voidaan jakaa sisä- ja ulkosaaristoon, saariston kokonaispinta-ala on 8 300 km², josta 2 000 km² on maata.
Saaristomeri alkoi nousta merestä jääkauden jälkeen. Maannousu on yhä käynnissä, joten uusia luotoja nousee merestä vieläkin. Maannousu on noin 4–5 mm vuodessa. Saaristossa on kolme kraatterimaista muodostumaa, joista Ahvenanmaan Lumparn on todellinen törmäyskraatteri. Myös Brändön kunnassa sijaitseva Åva ja Houtskärin ja Iniön välissä sijaitseva Fjälskär näyttävät törmäyskraattereilta, mutta eivät todellisuudessa sitä ole.
Saaristomeri jaetaan useissa yhteyksissä kolmeen osaan:
Luonto
Saaristomerellä sijaitsee Saaristomeren kansallispuisto. Luonto on hyvin erikoista, karua ja samalla rehevää. Saaristomerta leimaavat rehevät saarnimetsiköt ja karut kallioluodot. Ensimmäisen Salpausselän jatkeena alueen eteläosissa on joukko soraharjun pätkiä eli hiekkasaaria. Suurin näistä on Jurmo. Toisen Salpausselän jatkeena on muun muassa Örö. Hiekkasaarten kasvillisuus ja eläimistö ovat tavallista rikkaampia ja poikkeavat kallioluotojen luonnosta.
Suuremmilla saarilla on samankaltaiset olot kuin Manner-Suomessa, mutta pienillä saarilla ja luodoilla on erilainen ympäristö. Pienet saaret ovat usein puuttomia, mutta luonto on silti rikasta ja kasvukausi on Suomen pisin ja olosuhteet ovat aurinkoiset. Alituinen tuuli ja hyvin vähäinen tai olematon maaperä rajoittavat kasvien kasvua. Suurin osa saarista on kallioisia luotoja, mutta osa saarista on itse asiassa moreenista koostuvia Salpausselän jatkeita, esimerkiksi Jurmo.
Olosuhteet voivat vaihdella suuresti jokaisen yksittäisen saaren välillä, riippuen saaren maaperästä. Yksittäisellä saarella saattaa olla esimerkiksi pieniä makeavetisiä soita, murto- ja makeavetisiä lampia, pusikoita ja jopa suojaisia lähteitä. Monet saariston kasvit ovat erilaisia kuin muualla. Esimerkiksi katajat kasvavat alle puolen metrin korkuisiksi, mutta saattavat olla usean metrin laajuisia.
Verrattuna itse saarien ja rannikon ekosysteemiin, itse Itämerellä on melko matala biodiversiteetti. Syy tähän on veden vähäinen suolapitoisuus, Itämeri ei ole meri, vaan murtovesiallas. Saaristossa veden suolapitoisuus on ainoastaan 0,6 %. Suolapitoisuus on vaihdellut suuresti menneisyydessä, joten lajit eivät ole ehtineet sopeutua kunnolla. Kuitenkin suuri yksilöiden määrä kertoo melko suotuisasta elinympäristöstä. Tyypillisiä kalalajeja ovat silakka, hauki, muikku, ahven ja kampela.
Saaristossa on monia lajeja, joita ei esiinny muualla Suomessa. Esimerkiksi pyöriäinen on ainoa valaslaji, josta tehdään vuosittain muutamia havaintoja pohjoisella Itämerellä. Pyöriäisten nykyisiä määriä Itämerellä ei tiedetä, vuosisata sitten eli Itämeressä arviolta 10 000–20 000. Toinen esimerkki on merikotka, joita elää Saaristomerellä melko paljon. Muita harvinaisia tai uhanalaisia eläinlajeja ovat muun muassa räyskä, lapasotka ja norppa.
Saaristossa elää paljon lintuja. Lajeja ovat kyhmyjoutsen, riskilä, silkkiuikku ja useita eri lokkilajeja. Viime aikoina saaristoon on levinnyt merimetsoja, ja niiden lukumäärä on alkanut kasvaa nopeasti. Merimetsoihin suhtaudutaan melko kielteisesti, ja niiden ulosteet tappavat korkean typpi- ja fosforipitoisuuden vuoksi kasvillisuuden. Merimetso on myös aiheuttanut närää kalastajien keskuudessa, sillä merimetsot syövät suuria määriä kalaa, mikä voi näkyä kalastajien kalasaaliin vähentymisenä.
Saaristomeren kansallispuisto
pienoiskuva|Jurmon saarta.
Saaristomeren kansallispuisto on Paraisten ja Kemiönsaaren kunnissa, Varsinais-Suomessa sijaitseva kansallispuisto. Kansallispuisto on perustettu vuonna 1983 ja sen pinta-ala on 500 km². Aluetta hoitaa muiden Suomen kansallispuistojen tapaan Metsähallitus.
Saaristomeren kansallispuiston maisemaa hallitsevat laajat saaristot, jotka koostuvat kallioluodoista ja metsäisistä saarista sekä suurista selkävesistä. Puistoon voi tutustua useiden luontopolkujen, Sinisimpukan luontokeskuksen ja Saaristokeskus Korpoströmin avulla. Alueella liikutaan omalla veneellä, venematkalla tai saariston yhteysaluksilla.
Kansallispuistoa ympäröi laajempi yhteistoiminta-alue, jonka sisäpuolella valtion omistamat alueet muodostavat kansallispuiston. Jos yhteistoiminta-alueella oleva alue, jota valtio ei omista, siirtyy valtion omistukseen, se liitetään kansallispuistoon. Puolustusvoimien hallinnoimat alueet jäävät kuitenkin kansallispuiston ulkopuolelle. Puisto on Unescon vuonna 1994 perustaman Saaristomeren biosfäärialueen ydinosa. Puisto sai vuonna 2007 WWF:n kansainvälisen PAN Parks -sertifikaatin.
Eläimistö
pienoiskuva|Merikotka on Saaristomeren kansallispuiston tunnuseläin. Saaristomeren kansallispuiston eläimistö tunnetaan varsin hyvin säännöllisten laskentojen ja tutkimusten ansiosta. Nisäkäslajeja on tavattu 25, joista yleisimpiä ovat muun muassa metsäpäästäinen, vaivaispäästäinen, metsäjänis, metsämyyrä, peltomyyrä, kettu, supikoira, minkki ja hirvi. Harmaahylje on runsastunut viime vuosina, norppa puolestaan vähentynyt. Kalakanta on runsas ja tavallisimpia lajeja ovat muun muassa silakka, ahven, hauki, särki, lahna, kivinilkka, kampela ja simppu. Myös linnusto on runsas ja kansallispuiston alueella on pesinyt ainakin 132 lintulajia, muun muassa runsaimpina ja näkyvimpinä kyhmyjoutsen, merimetso, sinisorsa, tukkasotka, haahka, pilkkasiipi, telkkä, isokoskelo, tukkakoskelo, meriharakka, karikukko, punajalkaviklo, rantasipi, kalalokki, merilokki, harmaalokki, lapintiira, riskilä, västäräkki, luotokirvinen, niittykirvinen, kivitasku, satakieli, pensaskerttu, hernekerttu ja varis. Vähälukuisempia mutta säännöllisiä pesimälajeja ovat myös muun muassa mustakurkku-uikku, merihanhi, valkoposkihanhi, ristisorsa, harmaasorsa, lapasorsa, merikotka, teeri, tylli, töyhtöhyyppä, lehtokurppa, merikihu, selkälokki, räyskä, kalatiira, ruokki, huuhkaja, kultarinta, kirjokerttu ja korppi. Harvinaisia tai epäsäännöllisiä pesimälajeja ovat muun muassa etelänsuosirri, suokukko, pikkutiira, etelänkiisla, sarvipöllö ja suopöllö.
Minkin poisto
Saaristomeren kansallispuiston alueella 1990-luvulla alkanut minkkien poistaminen eli tappaminen on lisännyt monien lintulajien parimääriä ja parantanut pesimätulosta. Tutkituista 22 saaristolintulajista neljäntoista lajin pesimäkanta lisääntyi, eräiden, kuten tukkasotkan, pilkkasiiven ja lapintiiran, kanta runsastui selvästi, kun eräiden toisten vähemmän. Vuonna 2006 alkoi minkkien poisto myös Dragsfjärdin Vänön alueella, ja tulokset osoittavat, että eräiden lintulajien pesimäkannat runsastuivat nopeasti ja paljon.
Ilmasto
Saaristomeren ilmastoa käsitellään artikkelissa Utön saaren ilmastotilastojen pohjalta, joka kuvastaa varsin hyvin ulkosaariston tyypillisiä olosuhteita. Saaristomerellä on leuto ja merellinen ilmasto Manner-Suomeen verrattuna. Yön ja päivän välinen lämpötilaero on keskimäärin hyvin pieni, ainoastaan 3,5 astetta. Itämeri vaikuttaa alueen ilmastoon merkittävästi.
Talvet ovat keskimäärin Suomen leudoimpia kylmimmän kuukauden eli helmikuun keskilämpötilan ollessa −2,2 °C astetta. Terminen talvi eli aika, jolloin lämpötila pysyy nollan alapuolella, alkaa keskimäärin vasta 25. joulukuuta ja päättyy maaliskuun loppupuolella. Talvisin lämpötila laskee harvoin −10 celsiusasteen alapuolelle, mutta kovimpien pakkasjaksojen aikana myös Saaristomerellä voidaan mitata varsin alhaisia lämpötiloja. Esimerkiksi Utön saaren pakkasennätys on −31,3 °C, joka mitattiin tammikuussa 1987. Lumen syvyys on talvisin yleensä alle 10 cm. Vuorokauden ylin lämpötila jää nollan alapuolelle keskimäärin 38 päivänä vuodessa. Lämpötila käy pakkasen puolella keskimäärin 93 päivänä vuodessa, ja lämpötila laskee −10 °C asteen alapuolelle keskimäärin 9 päivänä vuodessa.
Saaristomerellä kesä on muuta Suomea pidempi, mutta se alkaa hieman muuta Etelä-Suomea myöhemmin meren lämpötiloja säätelevän vaikutuksen takia. Kun kesäkuussa tyypillinen yölämpötila on +10 °C, on se heinä- ja elokuussa +15 °C. Tyypillinen päivälämpötila on heinä- ja elokuussa +19 °C. Terminen kesä alkaa keskimäärin 2. kesäkuuta. . Hellepäiviä mitataan keskimäärin vain kerran vuodessa, heinäkuussa. Utön saaren lämpöennätys on +27,1 °C, joka mitattiin elokuussa 2003.
Alueen merellisestä ilmastosta kertoo sekin, että kesäkuu on vasta vuoden neljänneksi lämpimin kuukausi heinä-, elo- ja syyskuiden jälkeen. Tämä on meri-ilmastoissa varsin tyypillistä, sillä alueen ilmastoon vaikuttava meri reagoi lämpötilanmuutoksiin hitaasti. Terminen syksy alkaa keskimäärin 29. syyskuuta, ja ensimmäiset pakkaset saatetaan mitata vasta marras-joulukuussa.
Saaristomeri on Suomen aurinkoisinta seutua. Talvet ovat varsin pilvisiä, mutta kesä on aurinkoinen. Utö on jaksolla touko-elokuu keskimäärin Suomen aurinkoisin paikka. Auringonpaistetunteja on vuodessa keskimäärin 1 990, joka on noin 200 tuntia enemmän kuin Vantaalla ja yli 600 tuntia enemmän kuin Pohjois-Lapissa. Saariston kesät ovat kuivempia kuin mantereella. Talvet ovat vähälumisia, sillä osa talven sateista tulee myös vetenä. Sadepäiviä on keskimäärin 160 kpl vuodessa.
8. heinäkuuta 2009 Turun saaristossa satoi puolessa vuorokaudessa ennätyssade 50 vuoteen. Utön asemalla vettä satoi 12 tunnissa 68,5 mm ja vuorokaudessa 70,2 mm. Se oli suurin mitattu sademäärä 50 vuoteen.
Utössä mitattiin vuonna 2015 Suomen kaikkien aikojen korkein vuoden keskilämpötila, +8,4 °C.
Termisten vuodenaikojen alkaminen Utössä keskimäärin:
Talous ja liikenneyhteydet
pienoiskuva|vasen|Lossi saaristossa.
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1936
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1936 Garmisch-Partenkirchenissä sisälsivät kolme kilpailua hiihdossa, yhden mäkihypyssä ja yhden yhdistetyssä. Kilpailut toimivat myös lajien maailmanmestaruuskilpailuina.
Saaristomeri
Talous ja liikenneyhteydet
Saarilla on liikenneyhteyksiä toisiinsa siltojen ja lauttojen avulla, ja Ahvenanmaalla on pieni lentokenttä. Suurempien saarien välillä operoivat, Finferriesin ylläpitämät lossit ovat maksuttomia. Saaristossa kulkee myös risteilyaluksia Suomesta Ahvenanmaalle ja Ruotsiin.
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1936
18 km
Päivämäärä: 12. helmikuuta
Saaristomeri
Talous ja liikenneyhteydet
Kylminä talvina saaristossa on myös virallisia jääteitä. Jäätie helpottaa huomattavasti saarien ja mantereen välillä liikkumista, sillä autolla tai jopa rekalla pääsee nopeammin kuin lautalla tai laivalla. Toisaalta keväällä tai syksyllä voi olla kelirikko, jolloin jää on liian ohutta autoliikenteelle, mutta liian paksua laivaliikenteelle. Kelirikon aikana jotkin saaret voivat jäädä jopa viikoiksi eristyksiin laivaliikenteeltä. Leutoina talvina jääteitä ei avata, mikäli jää ei ole vähintään 20 cm:n paksuista.
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1936
18 km
<br style="clear:both" />
Saaristomeri
Talous ja liikenneyhteydet
Saariston rengastie
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1936
50 km
<br style="clear:both" />
Saaristomeri
Kulttuuri
pienoiskuva|vasen|[[Jomalan kirkko on Suomen vanhin kirkkorakennus.]] pienoiskuva|upright|Juhannussalko [[Nauvossa]]
Sándor Puhl
Sándor Puhl (14. heinäkuuta 1955 – 20. toukokuuta 2021 ) oli unkarilainen entinen jalkapallotuomari. Hän toimi kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n virallisena tuomarina vuosina 1988–2000. Siviiliammatiltaan Puhl oli johtaja.
Puhl tunnettiin parhaiten siitä, että hän tuomitsi vuoden 1994 MM-kilpailuiden loppuottelun Brasilian ja Italian välillä. Noissa kisoissa hän tuomitsi myös kolme muuta ottelua. Mestarien liigan finaalin Puhl tuomitsi vuonna 1997 ja UEFA Cupin finaalin ensimmäisen osan vuonna 1993. Kotimaansa pääsarjan OTP Bank Ligan tuomarina Puhl toimi vuosina 1984–2000.
Puhl ei ollut erityisen suosittu Espanjassa, sillä häneltä jäi vuoden 1994 MM-kilpailuiden puolivälierässä huomaamatta Italian Mauro Tassottin tönäisy kyynärpäällä Espanjan Luis Enriquen kasvoihin, tilanteessa, jossa Enriquen nenä murtui. Tassotti sai kuitenkin myöhemmin FIFA:lta kahdeksan ottelun pannan.
Tuomariuransa jälkeen Puhl toimi Unkarin jalkapalloliiton varapuheenjohtajana, jalkapallokommentaattorina, tuomarinohjaajana ja FIFA:n tuomaritarkkailijana.
Saaristomeri
Kulttuuri
Saariston kulttuuri muistuttaa Suomen ruotsinkielisten rannikkoalueiden vastaavaa. Saaristossa on paljon vaikutteita Manner-Suomen kulttuurista, saaristossakin käydään saunassa. Joitakin eroja tosin on – esimerkiksi juhannussalot ovat saaristossa osa suomenruotsalaisten juhannuksen viettoa, mutta Manner-Suomessa eivät. Toisaalta kokkojen polttamisesta on tullut saaristossa osa juhannuksen viettoa vasta viime aikoina.
Kielellisesti saaristo voidaan jakaa kolmeen osaan. Ahvenanmaan saaristo lännessä on lähes täysin ruotsinkielinen, Turun saaristo on suurelta osin ruotsinkielinen ja pohjoinen saaristo on suomenkielinen.
Koska kristinusko levisi saaristoon ennen mannermaata, saariston kirkot ovat melko vanhoja, vanhimmat 1200–1400-luvuilta. Jomalan kirkko on Suomen vanhin kivinen kirkko, se rakennettiin todennäköisesti vuosien 1260 ja 1280 välillä.
Yli 80 prosenttia mannersuomalaisista kuuluu Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon, ja osuus on vielä suurempi saaristossa, jossa ei ole lainkaan ortodoksista tai katolista seurakuntaa.
Saariston ruokakulttuuri on omaleimainen verrattuna Manner-Suomen vastaavaan. Saaristossa syödään enemmän kalaa, erityisesti silakkaa, lohta ja kirjolohta. Saaristo on myös kuuluisa perinteisestä tummaleivästä, jonka valmistukseen käytetään piimää, siirappia ja maltaita. Ahvenanmaa on tunnettu myös pannukakustaan, joka eroaa tavanomaisesta pannukakusta sisältämällä manna- tai riisipuuroa. Jopa hääjuhlat aloitettiin entisaikaan tarjoamalla vieraille pala pannukakkua. Sitä vaalitaan vieläkin paikallisena kansallisruokana. Jouluaterian pääruoka on yleensä hauki, kun se mannermaalla on kinkku. Jouluisin Korppoon kalastajat toimittavat Suomen presidentille jouluhauen.
Saaristomeren alueen kunnat
Varsinais-Suomi
Varsinais-Suomen rannikkokunnat, joihin kuuluu myös saaria
Ahvenanmaan kunnat
Uudenmaan kunnat, joihin kuuluu myös saaria
Saaristo jatkuu vielä itään, mutta Hankoa pidetään perinteisesti Saaristomeren ja Suomenlahden rajana.
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1936
4 x 10 km viesti
Päivämäärä: 10. helmikuuta
Viimeisessä vaihdossa matkaan lähtiessään Suomen Kalle Jalkanen oli jäljessä Norjan Bjarne Iversenia minuutin ja 22 sekuntia. Kun osuutta oli hiihdetty vähän yli puolet, oli Jalkanen ottanut Iversenin jo kiinni. Eräässä alamäessä Jalkanen kuitenkin sylkäisi ja samalla hänen tekohampaansa lensivät hangelle. Hän palasi hakemaan ne ja norjalainen pääsi uudelleen johtoon. Puoli kilometriä ennen maalia Jalkanen saavutti Iversenin ja voitti lopulta kuudella sekunnilla. <br style="clear:both" />
Yhdistetty
Päivämäärä: 12.–13. helmikuuta
<br style="clear:both" />
Mäkihyppy
Päivämäärä: 16. helmikuuta
<br style="clear:both" />
Lapsikuoro Jippii
Jippii-kuorot ovat suomalaisia ja nykyisin myös muissa maissa toimivia lapsikuoroja. Ne toimivat seurakunnissa ja kouluissa useiden eri kirkkokuntien alaisuudessa. Kuorotoiminta on maksutonta, ja kaikki halukkaat lapset ja lapsikuorot voivat tulla mukaan. Jippii-lauluissa kaikuu evankeliumi, ja laulujen kautta lapset osallistuvat lähetystyöhön.
Jippii-kuorot Suomessa
Suomessa Jippii-kuorotoiminnassa on mukana noin sata lapsikuoroa, jotka toimivat itsenäisesti omilla paikkakunnillaan. Kuorojen mukana Jippii-orkestereissa soittaa kymmeniä ammattimuusikkoja. Toiminnan tueksi on julkaistu nuotit ja musiikkitaustat Jippii-lauluista. Muutamia kertoja vuodessa järjestetään suurempia yhteiskonsertteja. Vuonna 2017 Suomen 100-vuotis- ja uskonpuhdistuksen 500-vuotisjuhlien kunniaksi Jippii-kuorot järjestivät ympäri Suomen kulkeneen Ristin maa 2017 -kiertueen yhdessä King's Kids -lähetysliikkeen kanssa. Suomeksi on julkaistu 11 Jippii-levyä, viimeisimpänä joululevy Kipin kapin Betlehemiin vuonna 2019.
Jippii-kuorot muissa maissa
Jippii-lauluja alettiin kääntää viroksi jo ennen kuin ensimmäinen suomenkielinen levy valmistui, ja unkarinkielinen Jippii-äänite ilmestyi pian suomalaisen levyn jälkeen. Nyt Jippii-äänitteitä on tehty jo 60 kappaletta 39 kielellä. Laulujen käännösohjelmassa on yli sata kieltä. Laulut äänitetään paikallisten lasten kanssa kussakin maassa. Jippii-kuoroja on muun muassa Virossa, Latviassa, Liettuassa, Venäjällä, Albaniassa, Armeniassa, Brasiliassa, Madagaskarilla, Nepalissa, Intiassa, Laosissa ja Japanissa. Kansainvälisissä Jippii-konserteissa lapset laulavat samoja lauluja monilla eri kielillä. Vuoden 2014 lopussa julkaistu georgiankielinen levy on 35. Jippii-äänite ja oletettavasti ensimmäinen korkealaatuinen hengellinen lastenmusiikkilevy Georgiassa.
Historia
Jippii-toiminta alkoi vuonna 1998 Suomessa Fida International -lähetysjärjestön lapsityössä. Sittemmin Jippiimissio on itsenäistynyt omaksi toimijaksi. Ensimmäiset Jippii-laulut tehtiin vuonna 2000 ja ensimmäinen suomenkielinen Jippii-äänite nimeltään Jippii, Taivaan Isän hommissa julkaistiin vuonna 2001. Myös muunkielinen toiminta alkoi nopeasti, sillä viron- ja unkarinkieliset levyt julkaistiin pian suomenkielisen levyn jälkeen.
Muusikot
Jippii-kuoroille musiikkia ovat tehneet muun muassa Lasse Heikkilä ja Jukka Salminen.
Jippiimissio ry
Jippii-kuorotoimintaa koordinoi Jippiimissio ry, joka myös tuottaa kuoroja varten erilaista materiaalia.
Goal.com
Goal 50
Goal.com jakaa vuosittain parhaan pelaajan palkinnon ja listaa 50 parasta jalkapalloilijaa.
DANA
DANA on tšekkoslovakialainen, myöhemmin Slovakiassa valmistettu ajoneuvoalustainen haupitsi. Lyhenne tulee sanoista Dělo Automobilní Nabíjené Automaticky. Nimen vapaa suomennos on motorisoitu itselataava ase.
DANA:n suunnittelu alkoi 1970-luvulla Tšekkoslovakiassa ja suunnittelu valmistui vuonna 1976. Vuoden 1980 alussa ensimmäiset DANA:t luovutettiin Tšekkoslovakian kansanarmeijalle ja ensimmäinen julkinen tilaisuus, jossa armeija käytti DANA:a, oli paraati pääkaupunki Prahassa 9. toukokuuta 1980.
DANA on luotu taistelemaan tykistöä, kranaatinheittimiä, jalkaväkeä sekä pesäkkeitä vastaan, mutta sillä voidaan tuhota myös muun muassa linnoitusrakennelmia. DANA on myös tehokas tukemaan maavoimien toimintoja. Aseena olevan haupitsien suurin kantama on 20 kilometriä ja ammuksia mahtuu yhteensä 60, jotka latautuvat automaattisesti. DANA oli yksi ensimmäisistä järjestelmistä, joilla oli mahdollista haupitsin lataus millä tahansa putken kulmalla.
Kun vuonna 1992 Tšekkoslovakia jakautui, kaikki sen armeijan 408 DANA:aa jaettiin Tšekin ja Slovakian kesken niin, että Tšekki sai niitä 273 ja Slovakia 135. Tšekin armeija on vähitellen siirtänyt DANA:nsa varmuusvarastoihin, mutta järjestelmän on kuitenkin suunniteltu jatkavan aktiivipalveluksessa vuoteen 2014. DANA:aa on myös myyty Puolaan, Libyaan ja vuosina 1987–1989 myös Neuvostoliittoon. Ostosta erikoisen teki se, että DANA on tiettävästi ainoa ulkomaalainen asejärjestelmä, jota Neuvostoliitto käytti. Neuvostoliiton hajotessa DANA:t siirrettiin Kazakstaniin, josta niitä on päätynyt muun muassa Georgialle, joka käytti niitä Venäjän–Georgian sodassa.
DANA:sta on neljä muunnelmaa: 152 mm ShKH Ondava, 155 mm ShKH Zuzana, 155 mm ShKH Himalaya ja 152 mm ShKH MODAN.
Suunnittelu
Järjestelmän suunnitteli Konštrukta Trenčín 1970-luvulla kotimaiseksi vaihtoehdoksi neuvostoliittolaiselle 2S3 Akatsijalle. Työ valmistui 1976. Valmistuspaikaksi valittiin ZŤS:n tehdas Dubnica nad Váhomissa. Aseen viralliseksi nimeksi tuli ShKH vz.77 (Samohybná Kanónová Húfnica vzor 77; "motorisoitu haupitsi malli 77").
Käyttötarkoitus
DANA on tarkoitettu taistelemaan vihollisen tykistöä, kranaatinheittimistöä, jalkaväkeä ja pesäkkeitä vastaan. Käyttökohteena on myös viestiliikenteen, komentokeskusten ja linnoitusrakennelmien tuhoaminen. Sen pitkän kantaman ja hyvän osumatarkkuuden tähden sen avulla voi tukea tehokkaasti maavoimien toimintoja.