cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ryöskän tupa
Ryöskän tupa on Heinäveden kunnassa sijaitseva luola. Sen ympärillä on porfyyristä eli hajajakoista graniittia, Luola on syntynyt kallioon syntyneeseen laajentuneeseen rakoon, jonka toisella puolella on iso kivipaasi. Luolan pohjalla on kivilouhikkoa ja sen seassa hiekkaa ja kariketurvetta, joka sisältää hiiltä. Tämä luola on pienikokoinen. Se on korkeudeltaan hieman yli metrin, leveys vaihtelee yhden ja kahden metrin välillä ja luolan pituus on 5,5 metriä. Tästä luolasta kerrotun tarinan mukaan siellä asui aikoinaan olento, joka oli puoliksi eläin ja puoliksi piru, joka oli rosvo ja joka oli nimeltään Ryöskä. Samalla seudulla on suuri laakalohkare, jota on kutsuttu Ryöskän pöydäksi. Ryöskän tupa on Vaaluvirran rannalla, lähellä oopperatähden Aino Acktén huvilaa. Seutu kuuluu Suomen kansallismaisemiin.
Sarvipöllö
Sarvipöllö (Asio otus) on pienen huuhkajan näköinen, Suomessa rauhoitettu pöllölaji.
Koko ja ulkonäkö
Sen ääni on noin kolmen sekunnin tasaisin välein toistuva matala ”huu”-ääni. Varoitusääniä ovat nokan naputtelu ja erilaiset käheät vinkunat sekä haukkumiset. Kesällä poikueet on helppo löytää, sillä ne kerjäävät öisin kimeästi vinkuen.
Ääntely
Poikasten kerjuuääni on hyvin voimakas, "sydäntäsärkevä", kaksiosainen ja lopussa laskeva, venytetty, valittava, joka kuuluu yli kilometrin päähän.
Vanhat sarvipöllöt ovat suhteellisen äänettömiä.
Levinneisyys
Sarvipöllö pesii laajalla alueella Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa sarvipöllö pesii Tornio–Kuusamo-linjalle saakka. Pesivien lintujen määrä vaihtelee vuosittain hyvin paljon. Hyvänä myyrävuotena Suomessa pesii noin 10 000 paria, huonona vain noin 2 000. Euroopassa pesii arviolta 304 000–776 000 paria, ja maailman populaatioksi on arvioitu 2,2–5,5 miljoonaa lintua.
Sarvipöllö on Suomessa rauhoitettu ja sen ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 673 euroa.
Elinympäristö
Sarvipöllö on havupuuvaltaisen metsänreunan tai metsäsaaren pesimälintu. Hyvänä vuotena pesii kaikenlaisissa metsissä peltojen ja rantojen äärellä. Vanha variksen pesä on sille mieleinen pesäpaikka.
Lisääntyminen
pienoiskuva|vasen|Sarvipöllön poikaset Pesii tavallisesti vanhassa variksen tai harakan pesässä. Muninta alkaa usein jo maaliskuussa, pääosa aloittaa huhtikuun puolimaissa. Naaras munii yleensä 4–6 valkoista munaa, joita se hautoo n. 4 viikkoa. Koiras ruokkii naarasta haudonnan aikana. Poikasia ruokkivat molemmat emot. Ne lähtevät kiipeilemään pesäpuun oksille 3-viikkoisina, ennen kuin ovat lentokykyisiä, ja oppivat lentämään 4-viikkoisina.
Ravinto
Sarvipöllö syö lähes pelkästään pikkujyrsijöitä, pääasiassa peltomyyriä ja metsähiiriä. Lintuja ravinnosta on vain pieni osa.
Nästi
Nästi on kylä Laitilassa, 14 kilometriä Laitilan keskustaajamasta kaakkoon. Kylä sijaitsee valtatien 8 varrella Mynämäen vastaisella rajalla; matkaa Mynämäen keskustaan on noin 15 kilometriä. Nästin lähin naapurikylä Laitilan puolella on Krouvi, joka tunnetaan myös nimellä Krouvinummi.
Nkosazana Dlamini-Zuma
Nkosazana Dlamini-Zuma (s. 27. tammikuuta 1949) on eteläafrikkalainen poliitikko, joka on toiminut useissa ministerin tehtävissä Nelson Mandelan hallituksesta alkaen. Hän on ollut myös Afrikan Unionin komission puheenjohtaja 2012–2017.
Dlamini-Zuma on opiskellut biologiaa ja lääketiedettä Etelä-Afrikassa ja Englannissa ja erikoistunut tropiikin lastentauteihin. Hän oli Steve Bikon kurssikaveri ja liittyi Afrikan kansalliskongressiin opiskeluaikoinaan. Hän joutui lähtemään maanpakoon, täydensi opintojaan Englannissa ja palasi Afrikkaan Swazimaahan missä työskenteli lastenlääkärinä. Siellä hän tutustui Jacob Zumaan, meni tämän kanssa naimisiin ja sai neljä lasta. Vuonna 1994 Zuma nimitettiin Mandelan hallituksen terveysministeriksi.
Tieto-Evry
Tietoevry Oyj on suomalainen ohjelmistoyhtiö, jonka pääkonttori sijaitsee Espoon Keilaniemessä. Sen palveluksessa on noin 24 000 henkilöä. Tietoevryllä on asiakkaita yli 90 maassa. Yhtiön osake on listattu Helsingin, Tukholman ja Oslon pörsseissä. pienoiskuva|Tietoevryn pääkonttori Espoon Keilaniemessä.
Tietotehdas (1968–1995)
Yhtiön historia alkaa vuodesta 1968, kun Espoossa aloitti toimintansa Tietotehdas Oy. Alkuvuosina Tietotehdas toimi pääasiassa omistajiensa tietokonekeskuksena. Tietojärjestelmiä kehitettiin ja ylläpidettiin lähinnä Yhdyspankille, sen asiakkaille sekä muutamalle metsäyhtiölle. Tietotehtaan asiakaskunta laajeni 1970-luvulla, ja keskustietokoneiden rinnalle otettiin käyttöön keskisuuria tietokoneita. Henkilökohtaisten tietokoneiden käyttö yleistyi 1980-luvulla. Keskustietokonepalvelujen ja -ohjelmistojen lisäksi Tietotehtaan toiminta painottui tietojärjestelmien kehittämiseen. Asiakkaat edustivat useita eri toimialoja, ja liiketoiminta organisoitiin näiden asiakastoimialojen pohjalta.
Useiden yritysostojen, fuusioiden ja strategisten kumppanuuksien ansiosta Tietotehdas kasvoi nopeasti 1990-luvulla.
TT Tieto, Tieto Corporation (1995–1998)
Joulukuussa 1995 Tietotehdas osti Valtion tietokonekeskuksen (VTKK-Yhtymä Oy). Uuden yhtiön nimeksi tuli TT Tieto Oy.
Vuonna 1996 yhtiö osti Avancerin. Yhtiön nimi muutettiin muotoon Tieto Corporation Oyj vuonna 1998.
TietoEnator (1999–2008)
Vuonna 2007 yhtiö otti uuden suunnan, ja toiminnan painopisteeksi otettiin taas Pohjois-Eurooppa. Valituilla toimialoilla, kuten tietoliikenteessä, jatkettiin kuitenkin globaalin toiminnan kehittämistä.
Tieto (2009–2018)
TietoEnator muutti nimensä virallisesti Tieto Oyj:ksi keväällä 2009.
Toimitusjohtaja Hannu Syrjälä erosi huhtikuussa 2011. Heinäkuussa hänen seuraajakseen nimitettiin F-Securen toimitusjohtaja Kimmo Alkio.
Vuonna 2016 Tiedon pääkonttorissa otettiin käyttöön älytoimistoratkaisu (Empathic Building -teknologia), jolla seurataan muun muassa ihmisvirtoja ja tilojen käyttöastetta. Työntekijät näkevät erilaisten sensorien ja näyttöjen avulla vapaat työpisteet, kollegoidensa sijainnin ja voivat valita oman työpisteensä esimerkiksi lämpötilan ja melun mukaan. Rakennukselle myönnettiin Leadership in Energy and Environmental Design -sertifiointijärjestelmässä platinaluokitus. Lokakuussa 2020 Empathic Building -teknologia myytiin teknologiayhtiö Haltianille.
Tietoevry (2019–2022)
Kesäkuussa 2019 uutisoitiin, että norjalainen Evry sulautuu Tietoon. Evryn osakkeenomistajat saivat käteiskorvauksen lisäksi 37,5 prosenttia uuden yhtiön osakkeista. Hallituksen puheenjohtajaksi valittiin Tiedon hallituksen jäsen Tomas Franzén ja Tietoevryn toimitusjohtajaksi Tiedon toimitusjohtaja Kimmo Alkio. Tietoevryn osakkeet alettiin noteerata Helsingin ja Tukholman lisäksi myös Oslon pörssissä. Yrityskaupan myötä Apax Partnersista tuli Tietoevryn suurin osakkeenomistaja noin 20 prosentin osuudella. Yhdistyminen saatiin päätökseen 5. joulukuuta 2019, samana päivänä alkoi myös yhtiön osakkeen noteeraus Oslon pörssissä.
Wall Street Journal kertoi 30. joulukuuta 2019, että kiinalainen hakkeriryhmittymä Cloud Hopper olisi murtautunut kymmenien länsiyritysten tietojärjestelmiin, joiden joukossa oli myös Tieto. Tieto kiisti väitteen. F-Securen mukaan uhriyritykset eivät aina itse havaitse murtoa. Lausunnossaan yhtiö kertoi, ettei Tiedon omissa järjestelmissä ole ollut merkkejä Cloud Hopperista. Sen sijaan erään sen uuden asiakkaan siirtymäprojektin yhteydessä oli Cloud Hopperista epäilyjä, jotka rajoittuivat tämän asiakkaan ympäristöön. Tieto ja viranomaiset auttoivat asiakasta asian tutkimuksissa.
Vuonna 2021 yhtiöllä oli 24 000 työntekijää ja tuhansia asiakkaita yli 90 maassa. Keväällä 2020 yhtiön työntekijöistä 4 600 oli Ruotsissa, 4 400 oli Norjassa, 4 200 Intiassa ja 3 200 Suomessa.
Euroclear Finlandin osakerekisteri Suomessa
Tietoevryn viisi suurinta osakkeenomistaja Euroclear Finlandin ylläpitämässä osakerekisterissä Helsingissä olivat 30. syyskuuta 2021:
Yhteistyökumppanit
Tietoevry tekee julkisissa pilvipalveluissa yhteistyötä Microsoftin kanssa. Yrityksillä on myös yhteinen koulutusohjelma, jossa Tietoevryyn sertifioidaan tuhansia Azure-ammattilaisia.
Tuotteet ja palvelut
Tietoevry toimittaa asiakkailleen pilvipalveluita, it-palveluita ja järjestelmiä, joita se myös kehittää ja ylläpitää. Se tarjoaa myös esimerkiksi finanssipalveluita.
Tietoevryn asiakkaat toimivat lukuisilla eri aloilla, kuten terveydenhuollossa, pankkisektorilla, metsäteollisuudessa sekä öljy- ja kaasuteollisuudessa Euroopassa ja globaalisti.
Keväällä 2020 Tietoevryllä oli noin 20 prosentin markkinaosuus Suomessa, yli 20 prosentin osuus Norjassa ja 14 prosentin osuus Ruotsissa. Sen asiakkaita olivat muun muassa rengasyhtiö Goodyear, maksupalveluyritys Getswishin ja vakuutusyhtiö Folksam, Norjan ministeriöt ja Tukholman kaupunki, Suomessa esimerkiksi Lassila & Tikanoja, Suominen ja Ahlstrom-Munksjö.
OP-ryhmän kanssa yhtiö pilotoi biometrisiä maksukortteja. Yhtiö toimii muun muassa eläkevakuutusyhtiö Ilmarisen pilvi- ja infrapalvelutoimittajana.
Yhteiskuntavastuu
Tietoevry ja Wärtsilä ovat perustajajäseniä Committed Energy -ryhmässä. Vuonna 2018 perustettu avoin foorumi toimii puhtaan energian puolesta. Joulukuussa 2020 Tietoevry pääsi yritysten ilmasto- ja ympäristötoimia arvioivan CDP-järjestön A-listalle. Parhaiten se oli onnistunut ilmastoriskien torjumisessa. A-listalle pääsevät yritykset ovat asettaneet kunnianhimoiset ympäristö- ja ilmastotavoitteet, kertovat niistä läpinäkyvästi ja ottavat ne huomioon toiminnassaan. CDP arvioi kaikkiaan 5 800 yritystä, joista viisi prosenttia pääsi A-listalle.
Helmikuussa 2021 Tietoevry sijoittui ensimmäiseksi Talouselämän tekemässä selvityksessä, jossa vertailtiin Helsingin pörssin vastuullisuusindeksiin kuuluvaa 40 yhtiötä neljällä arvostusta ja tuottoa mittaavalla kriteerillä.
CEU
CEU, car equivalent unit, tarkoittaa yhden henkilöauton tarvitsemaa tilaa laivassa tai muussa autonkuljetusvälineessä (esimerkiksi junassa). Yksi CEU vastaa noin yhdeksän neliömetrin pinta-alaa ja noin kymmenen kuutiometrin tilavuutta.
CEU:ta käytetään laivojen kuljetuskapasiteetin ilmoittamiseen. Sitä käytetään myös ilmaistaessa eri autolajien kuljetusmääriä autolautoilla, autonkuljetusaluksilla (PCC ja PCTC) tai vaikkapa Kanaalin tunnelissa.
Suurten autonkuljetuslaivojen kuljetuskapasiteetti on 4 000–6 500 CEU. Valtamerillä liikennöivien alusten kuljetuskapasiteetti on yleensä yli 4 000 CEU. Ensimmäinen 6 000 CEU:n kokoinen alus aloitti liikennöimisen vuonna 1974. Suurempia aluksia ei ole rakennettu, sillä alusten on haluttu olevan Panamax-kokoa, jotta kuljetus tapahtuu nopeasti. Lisäksi tämänkokoisen aluksen lastaus ja purku tapahtuu kohtuullisen nopeasti, jolloin satamassaoloaika jää lyhyeksi.
Kajaanin historia
Tämä artikkeli käsittelee suomalaisen kaupungin, Kajaanin, historiaa.
Esihistoria
Kajaanin seudun asutuksen juuret ovat vuosituhansien takaisessa menneisyydessä. Viimeaikaiset arkeologiset löydöt osoittavat, että seudulla on ollut asutusta jo Suomusjärven kulttuurikaudella n. 6500 eaa. Asutus keskittyi tuolloin todennäköisesti Äkälänniemeen. Kajaanin yksi arvokkain löytö oli ikivanha punamultahauta. Äkälänniemen Myhkyräkankaalta on löydetty alkeellinen rautamalmin pelkistyssulatusuuni varhaisrautakaudelta. Myös muualta kaupungin alueelta on tehty runsaasti esihistoriallisia esine- ja asuinpaikkalöytöjä. Rautakautisista löydöistä huomattavimpia on Kajaanin Petäisenniskasta tavattu kupurasolki.
Teorioita kaupungin nimestä
Sanat Kainuu ja Kajaani liittyvät epäilemättä toisiinsa tavalla tai toisella. Ruotsiin kuuluva mutta aikoinaan suomenkielinen Kalix on suomeksi suunnilleen Kainu. Tämä voi olla siirtymä suuntaan tai toiseen. Kainu tunnetaan myös etunimenä. Eräässä vanhassa venäläisessä kartassa seutuun on liitetty venäjänkielinen teksti "окаянная земля" (okajannaja zemlja), kirottu maa, (voidaan ymmärtää myös vaikeapääsyinen maa).
Seudun asutus ja aika ennen kaupungin perustamista
Esihistoriallisen ajan viimeisinä vuosisatoina Kajaanin seutu oli saamelaisten asuttama, mistä kertovat monet saamenkieliset paikannimet. Arvattavasti Kajaanin Koutaniemi oli saamelaisten, samoin kuin sen läheisyydessä oleva Vuoreslahti, jossa tarinoiden mukaan asui muinoin vanha saamelaisruhtinas. Ärjänsaari on ollut saamelaisten asuinpaikka. Sen keskiosissa on ollut muinainen riittipaikka, jota kutsuttiin Poronkirkoksi. Myös Vuolijoki-nimi arvellaan olevan saamelaisperäinen samoin kuin Jormua.
Ensimmäiset savolaiset ja pohjalaiset ilmaantuivat Kajaanin seudulle 1550-luvulla. Kaikkiaan Kainuuseen muutti vuonna 1554 kymmenen uudisasukasta. Tämän jälkeen seudulle muutti lisää ihmisiä, ja arvattavasti osa uudisasukkaista asettui tuolloisen Vuohenkikosken (nyk. Kajaaninjoen Ämmäkosken) seutuville asumaan. Osaltaan tätä asutusta vauhditti Oulun palte -nimisen kuninkaankartanon rakentaminen joen suuhun. Laajemmassa mitassa jokivarteen muutti ihmisiä kuitenkin vasta Kajaanin linnan rakentamisen alettua 1604. Tuolloin linnan pystyttäjät asettuivat taloksi varustuksen etelärannalle. Kajaanin linna vilkastutti elämää koko Oulujärven ympäristössä ja tarjosi suojaa linnan läheisyydessä olevalle latokartanolle. Vuosien kuluessa tilapäisten hökkelien kylästä muodostui seudun merkittävin kauppapaikka, johon saapuivat myös rajantakaiset karjalaiset kauppamiehet. pienoiskuva|[[Johan Jacob Ahrenberg|Jac. Ahrenbergin 1890-luvun kuvaelma Kajaanin linnasta ennen sen räjäyttämistä vuonna 1716.]]
Kaupungin perustaminen ja 1600-luku
Ruotsin kuningatar Kristiina luovutti 18. syyskuuta 1650 kreivi Pietari Brahelle vapaaherrakunnaksi Kajaanin, Kuopion ja Iisalmen pitäjät. Kreivi oli vieraillut Kajaanin korpilinnassa kaksi kertaa aikaisemmin vuosina 1639 ja 1649. Niinpä hän päätti perustaa linnoituksen kupeelle muodostuneesta talorykelmästä laajan vapaaherrakuntansa pääpaikan. Käydessään kolmatta kertaa seudulla hän allekirjoitti 6. maaliskuuta 1651 Kajaanin perustamisasiakirjan myöntäen kaupungille asiaankuuluvat privilegiot. Pietari Brahe määräsi kaupungille oman alueen linnoituksen eteläpuolelta aina Lehtovaaran kylään asti, idässä raja ylsi Petäjäkosken niskaan ja lännessä Parkinniemeen. Kokonaisuutena rajanveto jäi varsin epämääräiseksi ja synnytti myöhemmin lukuisia rajariitoja paltamolaisten kanssa. Kajaanin porvarit eivät näet halunneet tyytyä omiin maihinsa vaan raivasivat kaskimaita paltamolaisten alueella. Pietari Brahen käskystä linnan rakentamista jatkettiin 1650-luvulla. Se valmistui lopullisesti 1666. Linnaa käytettiin lähinnä hallinnollisena rakennuksena, vankilana ja sotilastukikohtana.
Kajaanin väkiluku oli 1650-luvulla vain 400 asukasta, ja taloja kaupungissa oli joitain kymmeniä. 1690-luvulla koetun suuren nälänhädän jälkeen kaupungissa oli enää vain puolensataa asukasta.
1700-luku
pienoiskuva|Vuonna 1735 valmistunut Kajaanin vanha kirkko, joka purettiin 1895. Kaupungin kasvu oli 1700-luvun alussa hidasta, sillä kaupunki joutui kokemaan sodan. Seutua kosketti erityisesti ns. sarkasodan nimellä tunnettu suuren Pohjan sodan sivutapahtuma 1712. Toden teolla sodan jalkoihin Kajaani joutui 1716, jolloin venäläiset joukot aloittivat Kajaanin linnan piirityksen 4 000 miehen voimalla. Parikuukautisen piirityksen jälkeen puolustajien oli antauduttava. Maaliskuussa 1716 linna räjäytettiin ja sotavangeiksi saadut puolustajat ja seudun asukkaat vietiin Venäjälle sotavankeuteen. Ryöstettyyn ja tuhottuun kaupunkiin ei liene jäänyt ainuttakaan asukasta. Vähitellen kuitenkin jostain ilmaantui uusia ihmisiä, jotka olivat säilyttäneet sodan kurimuksessa henkensä. Tulijat rakensivat vähitellen uudelleen tuhotut talot ja elämä elpyi pian entiselleen. Paikalliset asukkaat hakivat Kajaanin linnan kiviä talojen peruskiviksi, kunnes rauniot suojeltiin. Alueella on tehty kaivauksia ja korjaustöitä.
1800-luku
pienoiskuva|[[Claes Wilhelm Gyldén|C. W. Gyldénin asemakaavakartta Kajaanista vuodelta 1841.]] Kajaani pysyi kuitenkin pitkälle 1800-luvulle asti vähäpätöisenä kaupunkipahana. Sen olojen kurjuuden joutui omakohtaisesti kokemaan myös Kajaanin alkutalvesta 1833 piirilääkäriksi saapunut Elias Lönnrot. Tuolloin seudulla riehui ankara puna- ja lavantauti- sekä koleraepidemia. Nuori piirilääkäri joutui heti ensi töikseen taistelemaan ankarasti kulkutauteja vastaan. Hän sairastui myös itse, mutta vahvakuntoisena selvisi ja saattoi toden teolla keskittyä kansanrunojen keruuseen. 28. helmikuuta 1835 Elias Lönnrot päiväsi Kalevalansa Kajaanissa sijainneessa talossaan.
Huonokuntoinen maantie etelästä valmistui 1825. Matkantekoa asumattomalla seudulla vaikeuttivat monet vesistöjen ylitykset, laajat suot ja mäet. Veneyhteys Ouluun oli vaarallinen sekä Kajaanin- että Oulujoen suurten koskien takia. Oman lukunsa muodostivat Oulujärven merirosvot, ”Kiveksen veljekset”, 1800-luvun puolivälissä.
Kajaani joutui ankarasti kärsimään myös 1867–1868 suurten nälkävuosien koettelemuksissa. Kaupungin asukasluku jopa väheni tuntuvasti ihmisten nääntyessä leivän puutteeseen. Mutta elämä elpyi vähitellen ja vuosisadan lopulla kaupungissa oli jo yli 1 200 asukasta.
Kajaani sai huomattavan osan tuloistaan tervakaupasta, sillä ylämaiden tervatalonpojat toivat tervanpolton kultakaudella, 1800-luvun viimeisellä neljänneksellä tuhansia tynnyreitä korven mustaa kultaa kaupungin tervahaminaan tai laskivat veneineen Kajaanin sivuitse tervakanavan kautta Oulujärvelle. Vuoden vilkkaimmat viikot olivat kesäkuun lopulla, hieman ennen heinäpoutia, jolloin Kajaaninjoen suluissa kävi huiske. Suluista selvittyään paltamot pääsivät viilettämään pitkin avaria Oulujärven selkiä kohti Oulua.
Kajaanin raatihuone perustettiin 1831, entinen kaupunginkirjasto 1852 Kainuun vanhin kansakoulu 1883 Paltaniemelle, joka silloin kuului Paltamoon ja Kajaanin kirkko 1896.
1900-luku
Toisen maailmansodan aikana Kajaani joutui kokemaan kovia, sillä huomattava osa sen asuinrakennuksista tuhoutui useissa pommituksissa. Myös monet ydinkeskustan liiketalot tuhoutuivat. Sodan jälkeen rakennusyhtiöt täydensivät pommitusten työn ja tekivät selvää lopuista keskikaupungin vanhoista puurakennuksista. Kaupungin asukaslukumäärä kasvoi 1960-luvulla jo 14 600 asukkaaseen. Palokankaalle valmistui 1969 Kainuun keskussairaala. Kajaanin teollisuuden kehittymistä on nopeuttanut 1973 perustettu Kajaanin Teollisuuskylä Oy, jonka suurin osakas on kaupunki. Vuonna 1980 asukkaita oli Kajaanissa 34 574 ja 1985 35 917. Asukasluvun kasvu on 1980-luvulla perustunut luonnolliseen väestönkasvuun. Kaupungin asukasmäärä alkoi 1990-luvun puolivälissä laskea asukkaiden muuttaessa Ouluun ja Helsinkiin.
2000-luku
Yöjunayhteys Helsinkiin ja Turkuun lopetettiin syksyllä 2006. Ensimmäinen Pendolino-juna lähti Kajaanin rautatieasemalta Helsinkiin vuonna 2007.
Kainuun rajavartioston rajajääkärikomppania lopetti 88 vuotta jatkuneen varusmieskoulutuksen Kajaanissa 1. heinäkuuta 2007. Esikunta jatkaa edelleen toimintaansa kaupungissa. Kainuun prikaati muodostettiin Kajaaniin 1966, sen jälkeen kun Pohjois-Savon prikaati Kuopiosta (1962–63) ja Porin prikaatin patteristo Niinisalosta (1966) oli siirretty kaupunkiin.
Kuntaliitokset
pienoiskuva|400x400px|Kartta nykyisen Kajaanin alueen aluemuutoksista vuosina 1915–2007.
Kajaanin maalaiskunta
Vuonna 1835 Kajaanin maaseurakuntaan liitettiin aiemmin Sotkamoon kuulunut Lahnasjärven ja Raudanveden kylät. Vuonna 1865 säädettiin uusi kunnallisasetus. Yhteisestä kunnallishallinnosta Kajaanin maaseurakunta ja Paltamo erotettiin 1870. Jotkut katsovat eron tapahtuneen 1869. Maalaiskunnasta liitettiin Vuottolahden kylä 1897 samana vuonna perustettuun Säräisniemestä erotettuun Vuolijoen kappeliseurakuntaan. Kajaanin maalaiskunta perustettiin 1897. Aiemmin Paltamoon kuuluneet Paltaniemen, Uudenkylän (myöhemmin Nakertaja) ja Kirkkoahon (Linnantaus) kylät liitettiin Kajaanin maalaiskuntaan 1954. Kajaanin maalaiskunnasta liitettiin kaupunkiin Kylmä ja Parkinniemi 1967. Kunnan keskus muodostui kaupungin keskustaajaman osaksi Kajaaninjoen pohjoisrannalle Teppanaan, minne muutti ihmisiä myös Kajaanin kaupungista. Myöhemmin taajama-asutus laajeni itään Kuurnaan ja pohjoiseen Komiaholle.
Vuolijoki
Vuolijoen kirkko rakennettiin 1907. Vuolijoen kunta perustettiin 11. joulukuuta 1915 Penttilän talossa pidetyssä perustamiskokouksessa. Vuolijoen kunnan perustamisen yhteydessä päätettiin rakentaa toimitilat. Vuonna 1950 asukkaita oli Vuolijoella 2 876. Maatalousvaltainen kunta teollistui vahvasti 1950-luvulla Otanmäen malmikaivoksen myötä. Myöhemmin Vuolijoelle perustettiin myös Vuorokkaan kaivos. Kaivoksen avaaminen 1953 käänsi kunnan asukasluvun kasvuun ja 1960 asukkaita oli 4 790. Tämän jälkeen väestö on hitaasti vähentynyt. Vuonna 1985 asukkaita oli 3 364 ja 2007 asukkaita oli enää vain 2 643. Pääosa asutuksesta oli ryhmittynyt Oulujärven tuntumaan. Kunnan kahdessa taajamassa asui yli puolet väestöstä. Vuolijoki oli Kainuun teollistunein kunta.
Liitokset
Kajaanin maalaiskunta liitettiin pakkoliitoksella Kajaanin kaupunkiin 1977. Liitos vahvisti olennaisesti Kajaanin asemaa Kainuun maakunnan keskuksena. Vuolijoen kunta liitettiin Kajaanin kaupunkiin 1. tammikuuta 2007.
Sergei Okulov
thumb|Sergei Okulov 1930-luvulla.
Syntymä ja lapsuus
Sergei Okulov syntyi kirkon vahtimestari Nikolai Okulovin (1824–1874) ja hänen puolisonsa Maria Petrovnan perheeseen esikoisena. Heille syntyi lisäksi vielä kaksi poikaa ja seitsemän tytärtä. Ajan tavan mukaan, koska kysymys oli papiston jäsenen perheestä, heidät merkittiin Venäjän kansalaisiksi. Sergei Okulovista tuli Suomen kansalainen vasta vuonna 1920.
Okulovit olivat jo sukupolvien ajan olleet kirkon palveluksessa, mikä ohjasi nuoren miehen elämää jo alusta alkaen. Jo varsin varhain nuori mies halusi oppia eritoten suomen kieltä ja palvella kansaa sen avulla. Tähän häntä ohjasi sekä kodin perintö että yllättäen myös Venäjän kirkko: Pyhä synodi oli nimittäin vuonna 1812 määrännyt, että kun ns. Vanha Suomi liitettiin muuhun Suomeen, alueen kirkoissa olisi käytettävä kansan kieltä eikä kirkkoslaavia kuten siihen asti.
Okulovin kerrotaan olleen jo lapsena hyvin vakava ja uskonnollismielinen, paljon rukoileva; käytös oli hillittyä ja sanat harkittuja eli jonkinlainen ”sisäinen vakavuus” leimasi Okulovin koko elämän. Hän hakeutui heti iän salliessa seminaariin opiskellakseen papiksi.
Hengellisessä seminaarissa
Sergei Okulov aloitti seminaarin vuonna 1869; hän alkoikin opiskella erityisen innokkaasti kieliä, eritoten suomea: hän tutustui Kalevalaan ja venäjänsi sieltä runon ”Pohjolan häät”. Kaarlo Merikosken Okulov-elämäkerran mukaan Okulov myös avusti seminaarin suomen kielen opettaja Johannes Albinskia kääntämään jumalanpalveluskirjallisuutta kirkkoslaavista suomeksi.
Asia on myöhemmän tulkinnan (Laitila) mukaan tuskin näin yksinkertainen; Okulov ei niinkään nähnyt käännöstyötä suomalaiskansallisena valistuksena kuin pikemminkin tarpeena vahvistaa ortodoksisuutta Raja-Karjalassa, sillä kuten hän myöhemmin totesi, omakielisen opetuksen puute oli vakava uhka suomalaisille ortodokseille ja saattoi johtaa liiankin helposti uskosta luopumiseen.
Pappeus ja avioliitto
Sergei Okulov valmistui hengellisestä seminaarista kesäkuussa 1875 ”ylioppilaan arvolla”. Opinnot jatkuivat hetken ajan hengellisessä akatemiassa, mutta keskeytyivät, kun Pietarin metropoliitta Isidor (virassa 1858–1892) esitti hänen nimittämistään Sortavalan kirkkoherraksi.
Okulov suostui ja solmi myös avioliiton Sortavalan kirkkokuoron jäsenen ja hetkellisen johtajan Maria Romanovin (1859–1939) kanssa; heidät vihittiin tammikuussa 1876 heti vuoden alusta teofaniajuhlaan eli 6. tammikuuta asti kestäneen avioliittoon vihkimiskieltoajan päätyttyä; lukijaksi Okulov oli vihitty jo seminaarissa, ja diakoniksi hänet vihittiin häitä seuranneena sunnuntaina. Muutamaa viikkoa myöhemmin eli 12. helmikuuta (vanhaa ajanlaskua) /30. tammikuuta (uutta ajanlaskua) 1876 Okulov vihittiin papiksi.
Maria ja Sergei Okulov saivat kaikkiaan yhdeksän lasta, joista neljä kuoli nuorina. Yksi pojista suomenkielisti nimensä Ortamoksi, mutta papillinen suku jatkuu sekä poikien että tytärten kautta.
Pappina Sortavalassa
Olo Sortavalassa alkoi hyvin: Valamon luostarin igumeni Damaskin (virassa 1839–1881) kutsui uuden kirkkoherran puolisoineen puheilleen. Hän kestitsi heitä vieraanvaraisesti ja myös siunasi nuorenparin pyhällä ikonilla. Tästä alkoi igumenin ja Okulovien loppuun asti kestänyt ystävyys, joka jatkui saman veroisena myöhempienkin igumenien aikana. Vuosien saatossa Okulov avusti luostaria eritoten kääntäjänä, suomentaen tarpeen mukaan sieltä tulleita kirjeitä ja antaen neuvoja ja ohjeita.
Sortavala oli vilkas kauppakaupunki; rajan läheisyys antoi oman merkityksensä asialle. Se ei ollut rajakaupunki vain taloudellisesti vaan myös aatteellisesti: suomalaisen ja venäläisen nationalismin raja kulki juuri siellä.
Vaikka synodi olikin jo varhain määrännyt, että alueella olisi käytettävä valtaväestön kieltä – siis suomea tai karjalaa – 1900-luvun taitteen tienoilla Raja-Karjalaan oli lähetetty venäläissyntyisiä ja pitkälti ummikkovenäjänkielisiä pappeja.
Papiston äidinkielestä riippumatta jumalanpalveluskielenä oli kuitenkin useimmiten slaavi, vaikka papisto olisikin osannut suomea, koska seurakuntalaiset olivat tottuneet siihen ja halusivat pitää slaavin vaikkeivät ymmärtäneet mitään.
Pyhäin Sergein ja Hermanin veljeskunta perustetaan
Okulovin mielestä tämä oli surullinen tilanne, ja vuonna 1880 hän aloittikin keskustelut muiden pappien kanssa suomenkielisestä ortodoksisesta valistustyöstä.
Näistä keskusteluista syntyikin kirkkoherra Vladimir Soboleffin aloitteesta kokonainen yhdistys tässä nimenomaisessa tarkoituksessa; Soboleff lähetti ehdotuksen säännöistä Pietarin hengellisen konsistorin hyväksyttäväksi.
Näin sai alkunsa Pyhäin Sergein ja Hermanin veljeskunta (jäljempänä PSHV); säännöt eivät tahtoneet mennä millään läpi konsistorista, mutta Soboleff keksi lähettää ne vuonna 1884 Suomen senaatille jolla oli valta hyväksyä yleishyödyllisiä järjestöjä; nyt hanke onnistui ja veljeskunta aloitti toimintansa Viipurin katedraalissa pidetyllä rukoushetkellä 12./1. kesäkuuta 1885 (vanhaa/uutta ajanlaskua).
Jäsenmäärä vaihteli alkuvuosina kovin, mutta ajan kanssa se vakiintui.
Päätehtäväksi otettiin valistustyö; kirjasten julkaiseminen oli sensuurista huolimatta helppoa, koska sensuurisäädökset sallivat uskonnollisen kirjallisuuden julkaisemisen ja varsinainen sensuuri kuritti lähinnä suurten kaupunkien päivälehtiä.
Kirkkoherra Okulov paitsi suomensi myös välitti kirjoja, ja vuoteen 1905 asti hän myös varastoi veljeskunnan painattamat suomenkieliset kirjat. Hänen työnsä tässä suhteessa kasvoi mittavaksi; vapaakappaleita kirjoista jaettiin köyhimpiin seurakuntiin, menipä niitä Venäjän puolellekin.
Myös sittemmin kuuluisiksi tulleet tiistaiseurat alkoivat vuonna 1886 ja niiden merkitys vain kasvoi kasvamistaan; tärkeitä toimintatapoja olivat kirkkolaulun kehittäminen ja köyhien koululasten vaateapu – jossa ei tehty eroa luterilaisten ja ortodoksien välillä.
Tarkalleen tuntemattomista syistä tiistaiseurojen toiminta hiipui jo vuonna 1903 ja uudelleen se alkoi vasta vuonna 1924.
Arkkipiispa Antonij
Vuonna 1891 Suomen alue, joka oli kuulunut Pietarin hiippakuntaan, erotettiin omaksi itsenäiseksi hiippakunnakseen ja ensimmäiseksi piispaksi nimitettiin apulaispiispa Antonij (Aleksander Vadkovskij); hän sai piispanistuimensa paikaksi Sortavalan.
Uusi arkkipiispa katsoi tärkeäksi tehtäväksi toisaalta valistaa omia uskovaisiaan ja toisaalta pyrkiä poistamaan luterilaisten ylenkatsetta ortodokseja kohtaan. Tässä kohdin kirkkoherra Okulovin apu oli enemmän kuin tarpeen.
Senaattori Y.S. Yrjö-Koskiselle 3. joulukuuta 1893 päivätyssä kirjeessään arkkipiispa toteaa ettei hän pyri hyökkäämään luterilaisuutta vastaan vaan toimimaan ortodoksien oikeuksien puolustajana ja suojelijana – pelkistäen siis: Antonij halusi tehdä kirkollista valistustyötä, ei poliittista propagandaa.
Aamun Koitto syntyy
Oman piispan – ja suvaitsevaisen sellaisen – saaminen siivitti eritoten hanketta saada hiippakunnalle oma äänenkannattaja; kirkkoherra Okulovin mukaan lehden olisi oltava Tästä saatiinkin lehden nimeksi Aamun Koitto.
Okulov oli päätoimittaja sekä silloisen lain mukaan myös julkaisija, vaikka PSHV kantoikin taloudellisen vastuun.
Vuonna 1922 venäläiset seurakunnat ehdottivat lehden muuttamista kaksikieliseksi; ajatus torjuttiin, mutta Valamon luostarin taloudellisella tuella perustettiin kolme vuotta myöhemmin venäjänkielinen rinnakkaislehti, Utrennaja Zarja; Okulov oli senkin vastaava toimittaja, mutta suurimman käytännön vastuun kantoi ensin seminaarin opettaja Nikolai Varfolomejev (Valmo) ja loppuvuodesta 1929 kirkollishallituksen notaari Nikolai Kasanskij (myöh. Kasnio).
Arkkipiispa Nikolaj
Vuonna 1898 arkkipiispa Antonij sai ylennyksen ja siirron pois Suomesta; hänen tilalleen tuli arkkipiispa Nikolaj, joka oli aivan eriluontoinen. Se, että näin kävi juuri ensimmäisen sortokauden eli ns. routavuosien alussa, liittynee tuolloin voimistuneeseen panslavismiin.
Aamun Koiton sivuilta voi lukea päätoimittaja Okulovin ja arkkipiispan sanallisia yhteenottoja, jotka aika ajoin kasvoivat rajuiksikin; Okulov itse myönsi eräässä paljon myöhemmässä haastattelussa, että kiistely nimenomaan ummikkovenäläisten papiston jäsenten, eritoten piispojen, kanssa, sai joskus jopa sopimattomia mittoja; eräät tutkijat sanovat, että kyseinen kiistely vaikuttaa joskus suorastaan eräänlaiselta "henkiseltä nyrkkitappelulta".
Nikolaj’n kausi oli vaikeaa aikaa Suomelle, ja ei varmaan ollut puhdas sattuma, että hänen siirtonsa Tverin arkkipiispaksi ajoittui ensimmäisen sortokauden loppuun vuoteen 1905.
Arkkipiispa Sergij’n kausi
Kesäkuussa 1905 uudeksi arkkipiispaksi nimitettiin Pietarin hengellisen akatemian rehtori, arkkimandriitta Sergij (Ivan Stragorododskij) vuoden 1906 alusta alkaen. Nimitys herätti vilkasta keskustelua Aamun Koiton palstoilla – eritoten koska vuoden 1906 alusta astui voimaan myös uskonnonvapauslaki, joka mahdollisti kirkosta eroamisen.
Keskustelu jatkui vielä vuoden 1907 puolellakin, ja uutta aihetta antoi 25. – 26./12. - 13. heinäkuuta 1907 (vanhaa/uutta ajanlaskua) Valamossa pidetty Suomen hiippakunnan pappeinkokous. Kokouksessa keskusteltiin vilkkaasti mm. uskosta luopumisesta, jumalanpalveluskirjallisuuden suomentamisesta sekä lastenkoulujen opetuskielestä. Okulov ilmoitti jo varhain vetäytyvänsä toimittajantyöstä, koska se vei kohtuuttomasti aikaa suomennokselta. Tosin hän sittemmin muutti mielensä.
Arkkipiispa Sergij nosti kokouksen ulkopuolella esiin kysymyksen venäjän kielen pakollisuudesta opettajakoulutuksessa; tämä siksi ettei olemassa ollut säädöksiä asiasta vaan niitä vasta valmisteltiin.
Arkkipiispa vastusti Aamun Koiton sivuilla ajatusta palvelusten täydestä suomentamisesta, koska tällöin muutettiin palvelusten rakennetta – silti hän torjui jyrkästi ajatuksen että palvelukielenä tai kirkollisten koulujen kielenä olisi aina ja kaikkialla ollut venäjä. Hän kuitenkin lisäsi että kieltä olisi opetettava – kuten rajapitäjissä – sekä lapsille
Tilanteesta kasvoi arvovaltakiista ennen muuta synodin ja lehden välille, ja seuraus oli että vuoden 1908 alusta lehti lakkasi ilmestymästä. Nimellisenä syynä oli varojen niukkuus.
Alkoi toistakymmentä vuotta kestänyt lakkautusaika, mutta Suomen itsenäistymisen jälkeen Aamun Koitto alkoi ilmestyä uudelleen.
Kielikysymys ja kirkosta eroaminen
Elokuun 8. ja 9. päivänä 1905 pidetyssä kokouksessa käsiteltiin kirkkolaulun elvyttämistä seurakunnissa, jumalanpalveluskirjallisuuden suomentamista sekä hengellisen konsistorin ehdotusta siirtää kiertokoulunopettajien valmistus laitos Sortavalasta Viipuriin – minkä kokous torjui. Suomenkieliset julkaisut katsottiin tärkeiksi.
Sergij siis pyrki hiippakunnassaan kohentamaan jumalanpalveluselämää; mitä hänen poliittisiin näkemyksiinsä tulee, niitä voidaan arvioida hänen kenraalikuvernööri Gerardille tammikuussa 1906 lähettämänsä kirjeen perusteella; piispa tuo selkeästi julki, että yrityskin pitää tiukasti kiinni venäläisestä suunnasta olisi ortodoksisuuden etua vastaan toimimista. Piispaa hävetti erityisesti se, että suomea tai ruotsia paremmin kuin venäjää ymmärtävät olivat hänen hiippakunnassaan paarioita: hänen mukaansa oli pahasta, että kyseisiltä ihmisiltä puuttui tärkein kyky, kyky ymmärtää oikeauskoista jumalanpalvelusta omalla kielellään, ja pari kertaa vuodessa Viipurissa pidetty suomenkielinen palvelus oli pelkkä kitsas almu. Piispan mukaan tällainen johti vieraantumiseen ja siihen että liian moni siirtyi luterilaisuuteen.
Tosin piispa lisäsi lopuksi:
Aluksi Sergij asettui tukemaan suomenkielistä palveluskäytäntöä, mikä teki hänestä hyvin suositun.
Salmissa törmättiin kuitenkin odottamattomaan seinään: kuntalaiset pitivätkin suomen kielen käyttöä jumalanpalveluksessa rienauksena! Okulovin johdolla tehdyt parannusyritykset tuntuivat pitkät ajat menevän kuuroille korville: todellisina uskovaisina itseään pitävien ihmisten aivan liian yleinen käsitys oli se, että slaavinkieli oli pyhää, suomenkieli rienausta! Käsityksessä olikin todellinen poisjuuriminen – aivan kuten oli ollut 1500-luvun Suomessa Agricolan aikana, kun latina korvattiin ruotsin tai suomen kielillä; eritoten suomenkieltä pidettiin raakana ja sopimattomana pyhään käyttöön.
Kummassakin tapauksessa täysin yhdentekevää tuntui monille olevan se ettei palveluksesta ymmärretty mitään - - ja piispan sekä papiston mielestä tällainen käsitys oli enemmän pakanuuteen takautuvaa taikauskoa eikä todellista uskovaisuutta, erityisesti siksi että kirkkoslaavin kieli, jolla ei ollut tarvetta muuntua ja kehittyä kuten arkivenäjänkielellä, oli niin etääntynyt siitä, että jopa syntyperäisille venäläisille oli työlästä ymmärtää slaavinkieltä.
Olennainen ero 1500-lukuun nähden oli se, että tällä kertaa paitsi hengellinen myös maallinen esivalta pitivät asiaa todella tärkeänä ja oikaisemisen arvoisena.
Kärsivällisyydellä päästiin kompromissiin; kolme suomenkielistä palvelusta vuoden 1906 alusta ja sen jälkeen slaavinkielinen joka neljäs sunnuntai – mutta käytännössä tilanne menikin suurimmassa osassa Karjalaa siihen, että miltei yksinomaan suomen kieltä käytettiin. Slaavin kieli alkoi hiljalleen hiipua.
Karjalan Veljeskunta
Koska Sortavalan Evankelinen Seura oli uskonnonvapauslain myötä aloittanut aggressiivisen luterilaistamiskampanjan kaikkialla Karjalassa, arkkipiispa Sergij ja hänen apulaisensa pappismunkki (1909 arkkimandriitta) Kiprian päättivät, että sen torjumiseksi tarvitaan voimaperäistä sisälähetystyötä myös ortodoksien puolelta.
Tätä varten Uhtualla pidettiin 10.-13. joulukuuta/27. marraskuuta - 1. joulukuuta 1906 (vanhaa/uutta ajanlaskua) kokous, johon ottivat osaa niin Sergij kuin Arkangelin alueen piispakin. Lisäksi paikalla oli runsaasti maallikkoja.
Kokouksessa käytettiin värikkäitä puheenvuoroja; esimerkiksi kun muuan venäläinen kauppias vaati, että
- tällöin isä Kiprian joutui muistuttamaan, että keisarin alaisina elää monia erikielisiä kansanheimoja, joille toimitetaan palveluksia kielellä jota ymmärtävät.
Rovasti Sergei Solntsevin mukaan ajatus tyydytti lähes kaikkia. Vastauksena esitetyt yksittäiset ehdotukset pakkovenäjänkielistämisestä torjuttiin ehdottomasti.
Papisto piti lisäksi suljetun kokouksen, jossa päätettiin että siellä missä kansa tahtoo käytetään paikallista kieltä. Papiston olisi siis osattava suomea, ja siksi päätettiin ehdottaa että Uhtuan kirkollinen kansakoulu muutetaan kuusiluokkaiseksi ja siellä annettaisiin koulutusta sisälähetystyöhön ja pienten lasten opetukseen. Näin saataisiin opettajia elintärkeisiin kiertokouluihin. Lisäksi päätettiin perustaa veljeskuntaverkosto tekemään sisälähetystyötä ja vastustamaan luterilaistamista. Kunkin osaston esimiehenä olisi paikallinen seurakuntapappi.
Karjalan Veljeskunta perustettiin varsinaisesti kokouksessa 20.-24./7. - 11. tammikuuta 1907 (vanhaa/uutta ajanlaskua) Aunuksen Viteleessä.
Arkkimandriitta Kiprian vihittiin Sortavalan apulaispiispaksi vuonna 1913.
Pyhä synodi oli vahvistanut Karjalan Veljeskunnan säännöiksi sen, että tarkoituksena oli ennen muuta toimia ortodoksisuuden ja kirkollis-kansallisten päämäärien toteuttamiseksi. Tätä varten Veljeskunta saarnasi Jumalan sanaa ortodoksisten karjalaisten keskuudessa karjalan, slaavin, venäjän ja suomen kielillä sekä levitti rukouskirjoja ja muuta tarpeellista kirjallisuutta. Lisäksi avustettiin paikallisia pappeja mm. juhlien järjestelyssä sekä harjoitettiin hyväntekeväisyyttä, mm. tuettiin vähävaraisia kirkkoja ja tsasounia, järjestettiin laulukursseja sekä autettiin köyhiä.
Karjalan Veljeskunnan toiminta hiljeni tuntuvasti apulaispiispa Kiprianin kuollessa yllättäen 18. kesäkuuta 1914 vatsakalvontulehdukseen Pietarissa; varsinaisesti Veljeskunnan lakkautti Suomen senaatti päätöksellään vuonna 1918; kirjavarastot siirtyivät vuonna 1921 arkkipiispan päätöksellä PSHV:lle ja Veljeskunnan koulurakennukset Raja-Karjalan kunnille tavallisiksi kouluiksi.
Arkkipiispa Serafim - viimeinen venäläinen piispa
Kun apulaispiispa Kiprian kuoli, todettiin tarvittavan hänelle seuraaja; tehtävään valittiin jälleen Pietarin hengellisen akatemian rehtori, arkkimandriitta Serafim (Aleksander Lukjanov). Hänet valittiin venäläisten sotilaspappien aggressiivisen kampanjan johdosta, koska nämä pitivät toisena ehdokkaana ollutta - ja sittemmin myös apulaispiispaksi valittua - katedraalirovasti Mihail Kasanskia aivan liian suomalaismielisenä.
Serafim oli edeltäjästään poiketen täysin ummikkovenäjänkielinen ja jopa haluton opettelemaan suomen kieltä.
Tämän vuoksi hän ei ollut alun perinkään mitenkään hyvissä väleissä jo vuonna 1905 rovastin arvon saaneen Okulovin kanssa.
Suomi itsenäistyy – ortodoksit joutuvat heitteille
Samaan aikaan Okulov ja rovasti Sergei Solntsev varoittivat maan hallitusta painostamasta liikaa venäjänkielistä väestöä, eritoten Valamon munkkeja; kirjeessään senaattori E. N. Setälälle he varoittivat, että eritoten yli 50-vuotiaiden painostaminen Suomen kansalaisiksi voisi aiheuttaa luostareissa.
Erityistä työtä Okuloville aiheutti se, että kansallismielisten luterilaisten, kuten vaikutusvaltaisen lehtori ja kirjailija Ernst Lampénin, näkemys ortodoksisuudesta oli korostetun mustavalkoinen: Suomen ortodoksinen hiippakunta nähtiin pelkästään Venäjän sortovallan kätyrinä.
Tästä seuraten oli Okulovin, ortodoksien pää-äänenkannattajan päätoimittajana ja siis kirkon virallisena äänenä ylikorostettava suomalaisuutta, yhtäläisyyttä luterilaisten suomalaisten yleisnäkemyksen kanssa sekä pyrkiä tiukasti eroon Venäjän kirkosta ja selvästi venäläisistä piirteistä. Oman erityisen pahan ongelmansa tuotti nyt täyteen vauhtiinsa päässyt ajanlaskukiista.
Piispa ja patriarkka vaihtuvat
Tilannetta ei mitenkään auttanut arkkipiispa Sergij’n sijaiseksi vuonna 1917 määrätyn piispa (arkkipiispa 1921) Serafimin itsepintainen yrittäminen pitää Suomen ortodoksinen kirkko venäläisenä ja Moskovan alaisuudessa; pahimman virheen omalta kannaltaan hän teki ryhtyessään tukemaan epäkanonista Karlovcin synodia; hänen mielestään kyseinen ryhmittymä olisi ollut – ja sitten aikanaan olisi voitu palata Moskovan alaisuuteen.
Tähän ei suostunut sen enempää Suomen hallitus kuin ortodoksinen kirkollishallituskaan; päätös olisi merkinnyt Suomen ortodoksien irtautumista muusta yhteiskunnasta omalla ajanlaskulla ja omalla kielellä toimivaksi eristyneeksi lahkoksi – mutta tätä ei Serafim suostunut ymmärtämään; hän selitti että hänen piispanvalansa edellytti ehdotonta uskollisuutta kirkolliselle esivallalle – siis Moskovan patriarkalle. Hän unohti - tarkoituksella tai tarkoittamattaan - sen seikan, että sama vala sitoi hänet tottelemaan myös maallista esivaltaa, siis Suomen hallitusta, jolle hän oli myös vannonut uskollisuuttaan saadessaan kansalaisuuden.
Serafim jopa ehdotti, että koko Suomi siirtyisi takaisin hänen mukaansa "taattuun ja turvalliseen" vanhaan ajanlaskuun - mutta tämän ajatuksen valtioneuvosto tyrmäsi suoraan, koska se olisi merkinnyt muusta maailmasta erilleen joutumista.
Lopullinen välirikko tuli, kun Serafim omin valloin yritti estää Suomen kirkon siirtymisen pois Moskovan alaisuudesta - mutta Konstantinopoli torjui hänen kirjelmänsä laittomina.
Monen mutkan jälkeen Serafim siirrettiin lakkautuspalkalle Konevitsan luostariin ja hänen seuraajakseen valittiin virolainen rovasti Herman Aav.
Uusi piispa vihittiin Konstantinopolissa, samalla kun Suomen kirkko liitettiin Ekumeeniseen patriarkaattiin. Tässä prosessissa rovasti Okulovin osuus oli todella merkittävä, joskin hän ei kuulunut varsinaiseen lähetystöön; katsottiin, että hänet tarvittaisiin paremmin Suomessa hoitamassa asioita, ja lähetystöön papiston edustajaksi valittiin suomalaisten kannalta yhtä luotettava mutta hiukan Okulovia nuorempi rovasti Solntsev, koska matka tulisi olemaan erittäin rasittava; isä Sergein jo horjahdellut terveys olisi tuskin kestänyt matkan rasituksia.
Ajanlaskukiistakin ratkesi uuden arkkipiispan taitavalla johdolla 20-luvun jälkipuoliskolla.
Pappisseminaarin rehtoriksi
Seminaarin johtajaksi – vuodesta 1926 alkaen rehtoriksi – nimitettiin rovasti Okulov, joka vuonna 1926 sai arkkipiispa Hermanin aloitteesta harvinaisen ja hyvin arvostetun mitrarovastin arvon työstään Suomen ortodoksien hyväksi. Kunnianosoitus jäikin ainoaksi lajissaan; edes Okulovia myöhemmin rehtorina seurannut isä rovasti Johannes Suhola, joka käytännössä kasvatti koko sodan jälkeisen pappispolven, ei saanut tätä, vaikka asiaa esitettiinkin.
Kiertolaiselämää
Tilakysymys oli vaikea; Puolustusvoimat oli omin valloin takavarikoinut seminaarille luvatun entisen venäläisen koulun omaan käyttöönsä ja kieltäytyi luopumasta siitä. Tästä johtui että seminaari joutui liki puoleksitoista vuosikymmeneksi viettämään kiertolaiselämää.
Seminaari toimi kaksi ensimmäistä vuotta Okulovin kodissa; vuonna 1920 muutettiin kasööri Lönnbergin taloon Sariolan- ja Tehtaankadun kulmassa ja Valamon luostari luovutti seminaarille edustustostaan kuusi huonetta oppilaiden asunnoksi ja luokiksi. Syksyllä 1922 päästiin muuttamaan Suomen Kirkon Sisälähetysseuran taloon diakonissalaitoksen yhteyteen ja vuonna 1926 Kirkko- ja Syrjäkadun varrella sijainneeseen ns. Araman taloon.
Tällainen kiertolaisuus ja vieraat tilat olivat ajan päälle kestämätön tilanne, joka häiritsi vakavasti jo opiskeluakin.
Harmaantunut rehtori käyttikin joka liikenevä hetki kaiken tarmonsa saadakseen seminaarille laillisesti luvatut tilat.
Isä Johannes ei ehtinyt nähdä viimeistä muuttoa Joensuuhun vuonna 1992; sen aikana rehtorina oli isä Niilo Karjomaa.
Kuusilammi
Kuusilammi on Pirkanmaalla Ruovedellä Pohtion kylän lähellä sijaitseva lampi.
Sergei Okulov
Omaan taloon
Vasta vuonna 1931 Okulovin itsepäisyys tuotti tulosta ja mustalaiselämä loppui: Puolustusvoimat antoi peräksi ja luovutti seminaarille jo vuonna 1918 luvatun venäläisen koulun, johon se oli sijoittanut omin valloin rannikkotykistörykmentti III:n esikunnan.
Isä Sergei oli hyvä rehtori; ankara mutta tarvittaessa lempeä ja taitava opettaja. Kuitenkin vastuu alkoi painaa liikaa, ja vuonna 1926 seminaarin valvojan tehtävät siirrettiinkin häneltä Konstantin Kononoffille. Kuitenkin rehtorin terveys heikkeni yhä, ja vuonna 1930 hänet vapautettiinkin tehtävästä ja myönnettiin 28 800 silloisen markan (noin 5000 nykyisen euron) suuruinen vuotuinen eläke; kokonaan ei Okulov kuitenkaan malttanut jättää rakasta kouluaan, vaan vielä seitsemän vuoden ajan hän opetti kreikan kieltä.
Kuusilammi
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,3 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Sergei Okulov
Omaan taloon
Rehtorin paikan peri isä Nikolai Valmo, joka hoiti sitä vuoteen 1943 asti, mutta käytännössä hänen viimeisen vuotensa rehtorina toimi isä Johannes Suhola, koska isä Nikolai oli jo liian sairas.
Seminaari toimii
Oppilasmäärä ei tosin ollut kovinkaan suuri; myöhemmän rehtorin, isä rovasti Johannes Suholan mukaan vuoteen 1930 mennessä seminaarista valmistui 21 oppilasta, joista viisitoista siirtyi kirkon palvelukseen pappeina, kaksi diakoneina ja yksi kanttorina. Vuonna 1926 teki kirkollishallitus päätöksen että papistoa kasvatettaisiin myös ”rajat ylittävään näkemykseen” eli ryhdyttiin toimenpiteisiin, jotta parhaat oppilaat voisivat jatkaa opintojaan ulkomailla; näin tekivätkin mm. Puolassa opiskellut seminaarin pitkäaikainen vararehtori (rehtori 1972–74), runoilijana tunnetuksi tullut pastori, myöhemmin rovasti ja 1974 lehtorin arvon saanut Aari Surakka ja sotavuosina opettajana toiminut pastori Paavo Saarikoski, joka opiskeli Ateenassa ja Romanian Cernutissa.
Puolassa opiskelun pysyväksi muistoksi jäi isä Aarin puolankielestä suomentama oppikirja PATROLOGIA, joka yhä muodostaa merkittävän osan ortodoksisen teologian opintomateriaalista.
Kuusilammi
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Mutiojan valuma-alueeseen (35.413) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 167,8 metriä mpy.
Turrón
thumb|right|Klassinen torrone Turrón (espanjaksi), torrone (italiaksi) tai torró (katalaaniksi) on espanjalaiseen jouluperinteeseen kuuluva nougat'ta muistuttava makeinen. Sitä valmistetaan yleensä hunajasta, manteleista, sokerista ja kananmunan valkuaisesta.
Kuusilammi
Luontoarvoja
Lammen etelärannat kuuluvat Helvetinjärven kansallispuistoon, mutta sen vesialue ei ole suojeltua aluetta. Järvi sijaitsee suojelualueen eteläpuolella.