cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heraldiikka
Alueellisia eroja
Myös Italian heraldiikka juontuu Ranskasta. Siellä on kuitenkin käytössä kilpien muotoja, jotka muualla ovat harvinaisia. Tällaisia ovat muun muassa hevosenpääkilpi, suorakaiteen muotoinen Pavese-kilpi ja tarssi eli turnajaiskilpi, jonka oikeassa laidassa on kolo turnajaispeistä varten. Kypäränkoristetta ei juuri käytetä. Italian heraldiikalle erityistä ovat vaakunoissa esiintyvät guelfien ja ghibelliinien poliittiset tunnukset. Iberian niemimaalla puolestaan on yleistä, että vaakunoihin yhdistetään sekä isän että äidin puolelta periytyvät tunnukset. Niinpä alueen vaakunat ovat usein monikenttäisiä, jopa kirjavia. Reunus, jota muualla käytetään usein saman suvun jäsenten vaakunoiden erotteluun, toimiikin Iberian niemimaalla vaakunoiden yhdistämiskeinona. Sitä käytetään paljon esimerkiksi äidin puolen suvun vaakunatunnusten sijoituspaikkana. Vaakunoiden monikenttäisyyden vuoksi kilpi on usein muodoltaan leveätyvinen.
Saksalaiseen heraldiseen kulttuurialueeseen kuuluvat Saksan lisäksi vanha Böömi ja Unkari, Pohjoismaat ja Baltian maat sekä osin Puola ja Balkanin alue. Saksalaisen alueen erityispiirteet ovat lähinnä kilven ulkopuolella. Kypäränkoristetta käytetään erottelukeinona osoittamaan eri sukuhaaroja, joten se kuuluu kiinteästi vaakunakokonaisuuteen. Vaakunoita yhdistettäessä kilven reunoille nostetaan kantavaakunoiden kypärät koristeineen. Arvoastetta kypärä ei silti ilmaise. Kotka on alueelle tyypillinen tunnus. Alueen muista tunnuskuvioista osa on muualla harvinaisia, eikä niille välttämättä ole edes luontevia nimiä muilla kielillä. Punamustia väriyhdistelmiä, jotka monella alueella ovat heraldiikan värisääntöjen vastaisia, käytetään suhteellisen paljon.
Pohjoismaisten vaakunoiden erityispiirteenä on kapeiden ristien ja vinoristien käyttö vaakunakenttien rajana ilman, että ristillä itsellään olisi erityistä tunnustehtävää. Pohjoismaissa puhuvat vaakunat ovat usein syntyneet niin, että aateloitu on saanut nimensä vaakunansa tunnuskuvan mukaan eikä päinvastoin, kuten yleensä. Kypärien lukumäärä ilmaisee Pohjoismaiden heraldiikassa arvoastetta. Kreivien vaakunoissa kypäriä on kolme ja paroneilla kaksi. Pohjoismaiden ja erityisesti Suomen heraldiikassa korot ovat suosittuja kuviointikeinoja. Suomen heraldiikkaan onkin hyväksytty 35 erilaista koroa, kun esimerkiksi Englannissa niitä on vain toistakymmentä.
Puolassa vaakunajärjestelmä ja itse vaakunatkin poikkeavat muista. Sama vaakuna on siellä käytössä jopa 200 suvulla, joilla ei muuten ole yhteyksiä. Vaakunoiden tunnuskuviot ovat puumerkkimäisiä tai puumerkkejä, ja niiden selittäminen tavallisella heraldisella sanastolla on vaikeaa. Puumerkkikuvioiden lisäksi suosittuja ovat hevosenkenkä, kuu ja tähdet.
Ulkomaisia
1990-luvulla tehdyt muutokset
O'Haskell
O'Haskell on oliopohjainen rinnakkaisuusperiaatteella toimiva laajennus funktionaaliseen Haskell-ohjelmointikieleen. Sitä on kehitetty OGI:ssa ja Chalmersin Teknillisessä Korkeakoulussa. Joitakin O'Haskell:n toimintoja on lainattu Timber-ohjelmointikieleen.
Lähteet
Haskell (programming language)
Irakin juutalaiset
Irakin juutalaiset ovat Irakissa asunut juutalaisten diasporaryhmä. Irakin alueella sijaitsi merkittävimpiin ja vanhimpiin kuuluva juutalaisyhteisö, joka on sittemmin hävinnyt ja nykyään irakinjuutalaisten jälkeläiset asuvat lähinnä Israelissa. Juutalaiset jakautuivat Irakissa kahteen ryhmään: alankoalueella (pääosin Bagdadissa) eläviin ja Kurdistanin alueella eläviin juutalaisiin.
Historiaa
Juutalaisten historia nykyisen Irakin alueella sai alkunsa 500-luvulla eaa., kun vallatusta Juudan kuningaskunnasta pakkosiirrettiin väestöä Babyloniaan (Babylonin vankeus). Persialaisen Kyyros Suuren vallattua Babylonian juutalaisten sallittiin palata Juudaan, mutta osa juutalaisista päätti kuitenkin jäädä. Noin vuodesta 140 jaa. lähtien babylonialaisilla juutalaisilla oli Persian kuninkaan tunnustama eksilarkki, jolla oli maallinen auktoriteetti muun muassa oikeuteen kantaa veroja, mutta ei uskonnollista valta-asemaa. Rabbiininen oppineisuus kukoisti ja Babyloniaan muodostui oppikeskuksia. 500-luvulla koottiin babylonialainen Talmud, joka sai suuremman arvovallan kuin Palestiinan Talmud. Välillä juutalaisten asema heikkeni, mutta palasi aina pääpiirteittäin takaisin.
Arabien tultua 600-luvun puoliväliin mennessä myös Irakin hallitsijoiksi alueen juutalaiset joutuivat sopeutumaan arabien valtakunnan viralliseen uskontoon, joka ajan myötä kehittyi islamiksi. Tällöin juutalaiset alistettiin dhimmi-asemaan; heillä oli vähemmän oikeuksia kuin muslimeilla ja he joutuivat maksamaan suojelusta, mutta saivat pitää oman uskontonsa. Juutalaisten olosuhteet islamilaisen vallan alla myös jossain määrin vaihtelivat hallitsijan mukaan.
Mongolien vallattua Irakin 1200-luvulla juutalaisyhteisöt Bagdadissa ja Basrassa kärsivät pahasti sodan seurauksena. Mongolihallitsijat suhtautuivat myönteisesti juutalaisiin, mikä kuitenkin muuttui Mahmud Ghazanin käännyttyä islamiin.
Irakista tuli osa turkkilaista Osmanien valtakuntaa vuonna 1534, ja juutalaiset asetettiin takaisin dhimmi-asemaan. 1623–1638 Irakin alue oli lyhytaikaisesti persialaisten vallan alla, jolloin juutalaisilla oli vaikeat olosuhteet. Osmanivaltakunnassa juutalaisten kokema kohtelu vaihteli ajoittain: välillä he saivat nauttia kohtalaisesta vapaudesta ja välillä heidän asemaansa heikennettiin. pienoiskuva|Irakinjuutalainen perhe Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Irak tuli Yhdistyneen kuningaskunnan vallan alaiseksi ja juutalaiset saivat täydet kansalaisoikeudet. Irakin itsenäistyttyä vuonna 1932 juutalaiset nauttivat edelleen laillisesta tasa-arvosta ja olivat mukana maan politiikassa. Samaan aikaan kuitenkin arabinationalistien joukossa alkoi levitä juutalaisvastaisuutta, jonka takana olivat konfliktit juutalaisten ja arabien välillä Palestiinassa sekä natsi-ideologian leviäminen arabien keskuuteen, ja juutalaisiin alettiin kohdistamaan pommi-iskuja ja muuta väkivaltaa. 1940-luvun lopulla myös virkavalta alkoi sortamaan juutalaisia ja rajoittamaan näiden oikeuksia. Juutalaisten poistuminen maasta kiellettiin, mutta sallittiin taas vuonna 1950 sillä ehdolla, että samalla luopuisi kansalaisuudestaan. Samana vuonna Israelin valtio järjesti 120 000 juutalaisen massamaahanmuuton Irakista Israeliin, jota kutsuttiin nimellä Operaatio Esra ja Nehemia. Vuonna 1952 juutalaisten maastapoistumisesta tuli taas laitonta. 1960-luvulla Baath-puolue kaappasi vallan ja tiukensi juutalaisten kohtelua Irakissa entisestään. Juutalaisilta vietiin muun muassa työpaikkoja ja jäädytettiin pankkitilejä, ja vuonna 1968 lavastetun oikeudenkäynnin jälkeen vakoilusta syytettyjä juutalaisia hirtettiin julkisesti. Kansainvälisen painostuksen vuoksi Irak joutui sallimaan maan lopun juutalaisväestön muuttamisen Israeliin.
Keväällä 2021 Irakissa eli alle viisi juutalaista.
Villa Iloniemi
Villa Iloniemi on Tuusulassa Kirkkotien varrella sijaitseva huvila, joka on yksi Tuusulanjärven kulttuurihistoriakohteista.
1800-luvun puolessa välissä valmistunut huvila on kokenut usean muodonmuutoksen. Suomen huippuarkkitehdit Väinö Vähäkallio, Yrjö Lindegren ja Aarne Ervi ovat kukin muuttaneet taloa kolmen remontin yhteydessä. Rakennuksen ulkoasu on muutosten kautta vaihtunut suurhuvilasta funkkistaloksi. Talossa on useita huoneita, ja sen pinta-ala on noin 350 neliömetriä.
Kanttori Sakari Soinne osti huvilan aikanaan perheelleen 1918 ja huvila säilyi noin sata vuotta Sointeen suvun omistuksessa. Ennen Sointeen suvun omistukseen siirtymistä huvilalla oli useita omistajia, jotka kuuluivat ruotsin- ja venäjänkieliseen sivistyneistöön. Talosta tuli Aina ja Sakari Sointeen taiteilijakoti, jossa vierailivat muun muassa Eino Leino ja Jean Sibelius.
Nykyään huvila on yksityisenä kotina.
Taloon tehdyt muutokset
Iloniemen päärakennus oli alun perin tyypillinen 1800-luvun lopun nikkarityylinen suurhuvila kuisteineen, monine ulokkeineen ja torneineen. Nykyisen, lähinnä funktionalistisen asunsa rakennus on saanut vuosien 1939 ja 1952 muutostöissä. Vuoden 1924 remontti ei juuri muuttanut rakennuksen ilmettä koristeluja lukuun ottamatta. Huvilassa ollut torni purettiin vuoden 1939 remontin yhteydessä.
Arkkitehti Väinö Vähäkallio suunnitelman mukaisesti 1920-luvun loppupuolella taloa korotettiin ja tornia muutettiin koristeellisesta yksinkertaisemmaksi sekä toisen kerroksen sali sai punahonkakaton, joita koristavat Ville Hännisen koristemaalaukset. Sali on edelleen sinne suunniteltuine huonekaluineen lähes alkuperäisessä kunnossa.
Mustakoivu
Mustakoivu (Betula nigra) on Pohjois-Amerikan kaakkoisosista kotoisin oleva keskikokoinen, kesävihanta puu, joka kuuluu koivujen sukuun ja koivukasvien heimoon. Se on eteläisimmäksi levinnyt koivulaji Pohjois-Amerikassa ja ainoa koivulaji, jonka hedelmänorkot muodostuvat jo keväällä.
Ulkonäkö ja koko
thumb|left|180px|Mustakoivun kaarna on vanhemmiten tummaa ja rosoista. Mustakoivu on melko lyhytikäinen puu, joka kasvaa keskimäärin 15–24 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 60–90 senttimetriä paksuksi. Suurimmat yksilöt on löydetty Mississippijoen alajuoksulta, ja niiden korkeus oli hieman yli 30 metriä ja rungon paksuus 150 senttimetriä.
Mustakoivulla on yleensä monihaarainen runko ja siirottavat haarat. Se on nuorena kartiomainen ja vanhempana leveän pylväsmäinen tai pyöreälatvuksinen. Nuorten puiden kaarna on vaaleanpunaisen harmaata tai kermanvalkoista ja kesii epäsiisteinä levyinä; vanhemmilla puilla kaarna on tummanruskeaa ja rosoista.
Mustakoivu on yksikotinen kasvi, joka kukkii huhti–toukokuussa. Sen kukinto on 3-liuskaisten suomujen peittämä norkko, jossa on vain joko hede- tai emikukkia. Hedenorkot ovat enintään 7,5 senttimetriä pitkiä, riippuvia ja keltaisia. Ne muodostuvat oksien kärkiin syksyllä mutta kypsyvät vasta seuraavan vuoden keväällä, jolloin niistä vapautuu runsaasti siitepölyä – mustakoivu onkin yksi pahimmista allergeeneistä levinneisyysalueellaan. Eminorkot ovat pystyjä ja vihreitä ja hedenorkkoja pienempiä. Ne ilmestyvät puihin samaan aikaan lehtien kanssa ja kypsyvät hedelmänorkoiksi jo loppukeväästä tai alkukesästä. Hedelmänorkot ovat 2–4 senttimetriä pitkiä, ruskeita, pystyjä ja kartiomaisia tai lähes pallomaisia. Hedelmä on loppukeväästä tai alkukesästä kypsyvä pähkylä, jossa on kapeat siipipalteet. Tuuli tai virtaava vesi levittävät siemenet puun ympäristöön.
Levinneisyys
thumb|240px|Mustakoivun lehtiä. Mustakoivu on kotoisin Pohjois-Amerikan kaakkoisosista. Lännessä sen levinneisyysalue ulottuu Texasin itäreunalle ja Iowan kaakkoiskolkkaan ja idässä Floridan pohjoisreunalle ja Virginiaan. Yksittäisiä esiintymiä on lisäksi jokivarsilla niinkin kaukana pohjoisessa kuin Etelä-Minnesotassa, Wisconsinin sisäosissa sekä Uuden Englannin keskimmäisissä osavaltioissa. Luontaisella levinneisyysalueellaan mustakoivua ei tavata Mississippijoen tulvatasangon eteläisimmässä osassa, rannikkotasangoilla, Appalakkien vuoristossa tai kalkkikivialueilla Etelä-Missourissa, Keski-Tennesseessä ja Keski-Kentuckyssä.
Elinympäristö
Mustakoivu menestyy aurinkoisilla paikoilla, kosteassa ja melko happamassakin alluviaalisessa maaperässä. Yleensä se kasvaa pioneeripuuna hiekkasärkillä tai rantakaistaleilla järvien rannoilla ja jokilaaksoissa, mistä tulee myös sen englanninkielinen nimi ”jokikoivu”. Vaikka se viihtyykin veden äärellä, se kestää tulvia vain kohtalaisesti.
Käyttö
Mustakoivun puuaines on kovaa, lujaa ja tiheäsyistä mutta liian oksaista ollakseen kaupallisesti merkittävää. Siitä valmistetaan jonkin verran selluloosaa ja puuviilua mutta pääasiallisesti sitä käytetään polttopuuna sekä erilaisten käsityötuotteiden, kuten huonekalujen, korien ja puuastioiden raaka-aineena. Siitä valmistetaan myös leluja ja tekojäseniä, sillä se on kevyempää ja kestävämpää kuin monien kaupallisesti merkittävämpien koivulajien puu. Lisäksi sitä käytetään koristekasvina Yhdysvaltojen koillisosissa ja Keskilännessä.
Tuukka Leppänen
Tuukka Tapani Leppänen (s. 25. kesäkuuta 1982 Lahti ) on suomalainen näyttelijä. Hän pääsi sisään Teatterikorkeakouluun ensimmäisellä yrittämällään vuonna 2003 ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2007. Hänet kiinnitettiin Helsingin Kaupunginteatteriin vuonna 2008, ja hän on esiintynyt lukuisissa näytelmissä ja musikaaleissa. Leppänen on tunnettu myös ääninäyttelijänä lukuisissa dubbauksissa.
Muut työt
Laulusolistina
Marcus Nilson
Marcus Nilson (s. 1. maaliskuuta 1978 Bålsta, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka siirtyi kaudeksi 2012–2013 Elitserienin HV71:een. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Nilson on voittanut urallaan kolme MM-mitalia ja pelannut yli 500 NHL:n runkosarjaottelua.
Seurajoukkueissa
Nilsonin ura pääsarjatasolla alkoi kaudella 1995–1996 Djurgårdens IF:ssä. Florida Panthers varasi hänet ensimmäisellä kierroksella, 20. vuorolla, vuonna 1996 NHL:n varaustilaisuudessa. Nilson pelasi Ruotsin pääsarjassa kolme kautta. Kaudella 1997–1998 Djurgården selvisi Elitserienin finaaleihin saakka, mutta hävisi finaalisarjan.
Nilson siirtyi Floridaan vuonna 1998. Ensimmäiset kaksi kautta hän pelasi pääosin AHL:ssä, Floridan farmijoukkueessa Beast of New Havenissa ja Louisville Panthersissa. Kaudella 1998–1999 hän pelasi kahdeksan ja seuraavalla kaudella yhdeksän NHL-peliä. Nilson vakiinnutti paikkansa Floridan NHL-joukkueen kokoonpanossa kaudella 1999–2000, jolloin hän oli Floridan kolmanneksi eniten pisteitä tehnyt pelaaja 36 pisteellä. Nilson pelasi kolme täyttä kautta Floridassa, kunnes hänet myytiin kesken kauden 2003–2004 Calgary Flamesiin, josta Florida sai vaihdossa toisen kierroksen varausoikeuteen. Nilson ehti pelata Floridassa kuuden kauden aikana 327 NHL-ottelua. Calgary eteni keväällä 2004 aina Stanley Cup -finaaleihin asti, mutta hävisi loppuottelusarjan Tampa Bay Lightningille.
Työsulkukaudella 2004–2005 Nilson pelasi Djurgårdenissa. Kesällä 2007 Nilson teki kahden vuoden jatkosopimuksen Calgaryn kanssa. Nilson pelasi Calgaryssä vain ensimmäisen sopimuskautensa, sillä seura ilmoitti kesällä 2008, ettei tarvitse enää Nilsonia. Calgary ja venäläinen KHL-seura Lokomotiv Jaroslavl sopivat Nilsonin siirtymisestä Lokomotiviin.
Nilson pelasi Jaroslavlissa yhden kauden. Hän palasi kaudeksi 2009–2010 Elitserienin Djurgårdeniin, Djurgården eteni keväällä 2010 Elitserienin loppuotteluun, mutta hävisi ottelusarjan. Nilson teki kauden aikana 24 maalia ja 51 tehopistettä. Hän oli sarjan pistepörssin kuudes ja maalintekijätilaston toinen Jan Hlaváčin jälkeen. Seuraavaksi kaudeksi Nilson yritti saada pelipaikaa NHL-joukkue New Jersey Devilsistä, mutta palasi harjoituskauden jälkeen Djurgårdenin. Seuraavan kahden kauden aikana hän ei onnistunut aivan yhtä hyvin Elitserienissä ja sai 55 pistettä 89 ottelussa. Kesäkuussa 2012 MODO ilmoitti Nilsonin siirtyvän joukkueeseen, mutta viikkoa myöhemmin joukkue ilmoitti, ettei sopimusta syntynytkään. Pian tämän jälkeen Nilson teki sopimuksen HV71:n kanssa.
Maajoukkueessa
Nilson pelasi ensimmäisen kerran Ruotsin maajoukkueessa miesten arvoturnauksessa MM-kilpailuissa 2003. Hän ei pelannut turnauksessa kuin yhden ottelun, sillä hän sai aivotärähdyksen ensimmäisessä ottelussa Latviaa vastaan Kārlis Skrastiņšin taklauksesta. Ruotsi sai turnauksesta hopeaa.
Vuori (täsmennyssivu)
Vuori tarkoittaa seuraavia:
Kayak
Kayak on vuonna 1972 perustettu alankomaalainen progressiivista rockia soittava yhtye. Sen perustajajäsenet ovat Ton Scherpenzeel ja Pim Koopman. Vuonna 1973 julkaistiin heidän ensimmäinen albuminsa, See See the Sun. Se sisälsi myös kolme hittisingleä. Suurinta suosio oli heidän kotimaassaan Alankomaissa, jossa hitti Ruthless Queen saavutti listasijoituksen 6 maaliskuussa 1979. Yhtye hajosi vuonna 1982, mutta se aloitti toimintansa uudestaan vuonna 1999. Alkuperäisjäsenistä ainoa jäljellä oleva on kosketinsoittaja Ton Scherpenzeel.
Erkki Hautamäki
Erkki Johannes Hautamäki (s. 28. elokuuta 1930 Lapua) on suomalainen opetusneuvos ja eläkkeellä oleva historioitsija. Hän oli 1960-luvulla erikoistehtävässä Pääesikunnassa ja Vuokatin urheiluopiston rehtorina 1970–1990. Hän jäi reserviin majurina. Teoksessaan Suomi myrskyn silmässä hän on käyttänyt hyväkseen Mannerheimin salaiseksi leimattua S32-kansiota tulkitessaan Suomen historiaa.
Hautamäki osallistui Helsingin olympialaisiin 1952 kymmenottelussa, mutta keskeytti ennen viimeistä lajia. Hän saavutti kymmenottelussa SM-hopeaa 1952 ja -pronssia vuonna 1951.
Pöyhönen
Pöyhönen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Pekka Kopsa
Pekko (Pekka) Kopsa (26. elokuuta 1887 Jaakkima – 19. maaliskuuta 1969 Mikkeli) oli suomalainen liikemies ja kansanedustaja 1922–1929.
Pekka Kopsan vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Kopsa ja Regina Roininen. Hän työskenteli ensin maanviljelijänä ja puutavaraliikemiehenä Jaakkimassa vuoteen 1925, sitten leipomo- ja kahvilaliikkeen harjoittajana Lahdenpohjassa 1925–1939 ja 1941–1944. Vuosina 1945–1961 hän omisti matkustajakodin Pieksämäellä.
Kopsa valittiin eduskuntaan maalaisliiton edustajaksi Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä vuosiksi 1922–1929. Hän toimi myös Jaakkiman kunnanvaltuuston ja Lahdenpohjan kauppalanvaltuuston puheenjohtajana sekä Lahdenpohjan kauppalanhallituksen jäsenenä.
Puoluerekisteri
Suomen puoluerekisteri
Oikeusministeriö ylläpitää puoluerekisteriä.
Rekisteröidyllä puolueella on oikeus asettaa ehdokkaita eduskuntavaaleihin, kuntavaaleihin, aluevaaleihin ja Euroopan parlamentin vaaleihin. Ne yhdistykset, jotka eivät ole rekisteröityjä puolueita, eivät voi asettaa ehdokkaita, vaan ehdokkaille on koottava erikseen kullekin oma valitsijayhdistyksensä kulloisenkin vaalin säädösten mukaisesti.
Puolueen rekisteröimiseksi vaaditaan 5 000 vaalikelpoisen äänestäjän allekirjoittamat sähköiset kannatusilmoitukset tai paperiset kannattajakortit, jotka eivät saa olla yhtä vuotta vanhempia. Jos puolue ei kaksissa perättäisissä eduskuntavaaleissa onnistu saamaan yhtäkään kansanedustajaa tai vähintään kahta prosenttia annetuista äänistä, se poistetaan puoluerekisteristä. Monet pienpuolueet toimivat tämän takia vuoron perään tavallisina aatteellisina poliittisina yhdistyksinä ja rekisteröityinä puolueina.
Jos jokin rekisteröity puolue päättää itse lopettaa toimintansa, se voidaan poistaa rekisteristä omasta hakemuksestaan. Näin on menetelty muutaman kerran, mm. vuonna 1973 Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattisen Liiton ja vuonna 2001 Remonttiryhmän osalta. Suomen Maaseudun Puolueen toiminta päättyi konkurssiin vuoden 1995 eduskuntavaalien jälkeen, mutta puoluerekisteristä SMP poistettiin vasta vuoden 2003 vaalien jälkeen, koska puolue ei itse ollut anonut poistoa rekisteristä. Vuonna 1990 toimintansa lopettaneet Vasemmistoliiton edeltäjät Suomen Kansan Demokraattinen Liitto ja Demokraattinen Vaihtoehto säilyivät samasta syystä rekisterissä kaksien eduskuntavaalien yli vuoteen 1995 saakka.
Puolueen viralliseen nimeen liittyvät säännöt
Yhdistyslain mukaan yhdistysten rekisterissä oloa kuvaava jälkimerkintä kirjoitetaan ilman pisteitä (ry, "rekisteröity yhdistys"). Puoluelain mukaan puoluerekisterissä olevaa yhdistystä merkitään jälkiliitteellä r.p., pisteineen ("rekisteröity puolue" tai "registrerat parti"). Puoluelain mukaan rekisteröityyn puolueeseen ei enää tule viitata yhdistysliitteellä vaan siihen tulee viitata rekisteröitynä puolueena niin kauan kun se on puoluerekisterissä.
Suomen puoluerekisterin historiaa
Suomessa puoluerekisterin pitäminen tuli välttämättömäksi 10. tammikuuta 1969 hyväksytyn puoluelain vuoksi. Helmikuun alussa 1969 perustettuun puoluerekisteriin merkittiin kaikki silloiset eduskuntapuolueet: Suomen Sosialidemokraattinen Puolue, Keskustapuolue, Suomen Kansan Demokraattinen Liitto, Kansallinen Kokoomus, Ruotsalainen Kansanpuolue, Liberaalinen Kansanpuolue, Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattinen Liitto ja Suomen Maaseudun Puolue sekä Suomen Kommunistinen Puolue.
Vuoden 2011 eduskuntavaalien jälkeen puoluerekisteristä poistettiin Suomen Kommunistinen Puolue, Kommunistinen Työväenpuolue ja Suomen Senioripuolue. SKP hyväksyttiin takaisin rekisteriin joulukuussa 2011 ja KTP elokuussa 2012. Suomen Senioripuolue päätti kesäkuussa 2012 liittyä Itsenäisyyspuolueen jäsenyhdistykseksi ja lopetti toimintansa itsenäisenä puolueena loppuvuodesta 2014.
Vuoden 2015 eduskuntavaalien jälkeen rekisteristä poistettiin Suomen Työväenpuolue, Itsenäisyyspuolue, Köyhien Asialla, Muutos 2011, Sinivalkoinen Rintama ja Piraattipuolue. Piraattipuolue hyväksyttiin takaisin rekisteriin kesäkuussa 2016 ja Itsenäisyyspuolue tammikuussa 2017. Sininen tulevaisuus merkittiin puoluerekisteriin uutena puolueena marraskuussa 2017.
Vuoden 2019 eduskuntavaalien jälkeen rekisteristä poistettiin Suomen Kommunistinen Puolue ja Kommunistinen Työväenpuolue. Suomen Kommunistinen Puolue keräsi kuitenkin vuonna 2020 uudestaan 5 000 kannattajakorttia ja palasi täten puoluerekisteriin vuonna 2021.
Vuoden 2021 alkuun asti puoluerekisteriin halunneiden yhdistysten täytyi kerätä kaikki kannatusilmoitukset paperilomakkeille. Internet-palvelu sähköisten kannatusilmoitusten antamiseen otettiin käyttöön 1.1.2021. Ensimmäinen puolue, joka keräsi tarvittavat 5 000 kannattajakorttia verkkopalvelun avulla oli Avoin puolue, joka sai kannattajakortit täyteen 24.2.2021.
Vuoden 2023 eduskuntavaalien jälkeen rekisteristä poistettiin Kansalaisliitto, Piraattipuolue, Liberaalipuolue – Vapaus valita, Eläinoikeuspuolue, Kansalaispuolue, Feministinen puolue, Korjausliike, Suomen Kansa Ensin ja Seitsemän tähden liike.
Britannian puoluerekisteri
Vuonna 2000 säädetyn puolue-, vaali- ja kansanäänestyslain nojalla yhdistyksen on oltava puoluerekisterissä, jotta äänestyslipukkeissa voisi olla ehdokkaan nimen lisäksi myös puolueen nimi. Tämä koskee Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin, Skotlannin parlamentin, Walesin kansalliskokouksen, Pohjois-Irlannin kansalliskokouksen ja Euroopan parlamentin vaaleja sekä paikallisvaaleja paitsi Englannin, Walesin ja Skotlannin kunta- ja seurakuntavaaleja.
Fredrik Colting
Fredrik Colting eli John David California eli J. D. California on ruotsalainen kirjailija, joka on kirjoittanut "jatko-osan" 60 Years Later: Coming Through the Rye J. D. Salingerin teokselle Sieppari ruispellossa. Hän asuu Boråsissa.
Colting on asunut osan lapsuuttaan Kanadassa kanadalaisen isänsä luona ja puhuu englantia sujuvasti.
Jo alun perin englanniksi kirjoitettu Coltingin teos on ilmestynyt Britanniassa, ja se oli tarkoitus julkaistu Yhdysvalloissa syksyllä 2009. Salingerin nostettua kanteen teoksen julkaisu on kielletty Yhdysvalloissa tuomioistuimen päätöksellä, koska se plagioi J. D. Salingerin teosta. Syytettyinä olivat Coltingin lisäksi hänen omistamansa ruotsalainen kustantaja Nicotext ja sen brittiläinen tytäryhtiö Windupbird Publishing. Teos on julkaistu muun muassa Britanniassa. Colting ei itse pidä teostaan jatko-osana Salingerin teokselle vaan sen kommentaarina.
60 Years Later on Coltingin ensimmäinen kaunokirjallinen teos. Hän ilmoittautui kirjan tekijäksi syytteen noston jälkeen, koska hänen nimensä olisi joka tapauksessa tullut esiin. Salanimeä hän käytti siksi, että kirjakauppiaat eivät hänen uskoakseen olisi pitäneet hyvänä, että kustantaja itse on samalla kirjailija.
Colting omistaa Nicotextin Carl-Johan Gaddin kanssa. Yritys julkaisee lahjakirjoja, joilla se on päässyt Yhdysvaltojen, Britannian ja Ruotsin markkinoille. Keväällä 2008 Colting ja Gadd päättivät ryhtyä julkaisemaan myös kaunokirjallisuutta ja perustivat siksi uuden yrityksen Windupbirdin.
Coltingin veli Jonas Colting on huipputason triathlonisti.
Lehtohavusammal
Lehtohavusammalta esiintyy maapallon pohjoispuolen lauhkealla vyöhykkeellä varsinkin mereisillä alueilla. Suomessa se on eteläinen lähinnä hemiboreaalisen vyöhykkeen laji ja harvinainen. Laji tunnetaan Etelä-Pohjanmaan, Pohjois-Hämeen ja Pohjois-Karjalan korkeudelta. Sen kasvupaikkoja ovat lehdot, lähteiköt ja lehtokorvet.
Wilhelm Worringer
Wilhelm Worringer (13. tammikuuta 1881 Aachen – 29. maaliskuuta 1965 München) oli saksalainen taidehistorioitsija. Worringerin tunnetuin ja laajimmin vaikuttanut teos oli hänen vuonna 1907 julkaistu väitöskirjansa Abstraktion und Einfühlung.
Ekspressionismin tutkija ja tukija
Worringer rohkaisi myös oman aikansa taidetta, kuten ekspressionismia. Väitöskirja toimi ekspressionismin tukena, vaikka se ei käsitellyt modernia taidetta. Worringer kirjoitti myös huomiota herättäneen artikkelin ekspressionistisen taiteen puolesta. Teksti julkaistiin sekä pamflettina että Der Sturm -lehdessä. Worringerin väitteet pohjoisten kansojen taiteen alkuvoimaisen abstrahoivasta olemuksesta saivat vastakaikua niin Saksassa kuin Suomessakin. Tunnestautumisteoria oli Suomessa jo ennestään tuttu esimerkiksi Yrjö Hirnin teoksesta The Origins of Art vuodelta 1900.
Worringer väitti pohjoisten kansojen edustavan abstrahoivaa tuonpuoleisuuden kaipuuta ja samalla myös syvällisyyttä. Pohjoisten kansojen abstrahointi oli suggestiovoimaista ja ekspressiivistä. Pohjoinen paatos ja angsti johtuivat kiihkeästä ilmaisutarpeesta. Abstraktiopakko hallitsi Worringerin mukaan myös primitiivistä taidetta, joka toimi eurooppalaisen taiteen vapauttajana.
Abstraktiopakko ja tunnestautuminen
Worringerin pohjana olivat Alois Rieglin ja Einfühlung-teoreetikko Theodor Lippsin teoriat. Taiteen kehitystä hallitsi Worringerin mukaan taidetahto eli Kuntswollen. Se ilmeni kahtena vastakkaisena psykologisena tunnesuhteena maailmaan: abstraktiopakkona ja tunnestautumisena. Abstraktiopakko oli alkuvoimaisempi. Sitä oli Worringerin mukaan kaikkeuden pelkoa (Raumscheu) tuntevilla ihmisillä. He suuntautuivat siksi tuonpuoleiseen.
Abstraktiopakkoa tuntevat etsivät rauhaa ja abstrahoimalla. He puhdistavat ja kristallisoivat ulkomaailman kohteita ytimiinsä. Einfühlung eli tunnestautuminen taas oli luottavaa suhdetta luontoon. Tunnestautujat, toisin kuin abstrahoijat suuntautuivat tämänpuoleiseen. Siten he jäljittelivät luonnon muotoja ja pyrkivät naturalismiin. Tunnestautumista ilmeni muun muassa antiikin taiteessa.
Tunnestautumisteorioita soveltamalla Worringer nosti tärkeäksi taiteilijan ja luonnon suhteen. Luonnon jäljittely ei hänen jaottelunsa mukaan varsinaisesti kuulunut taiteen alueelle, vaan taide oli ihannetapauksessa ulkomaailmasta riippumaton ihmisen psyyken tuote. Tyylitelty taide taide ei johdu kulttuurin kykenemättömyydestä luoda realistisia representaatioita, vaan se paljastaa pikemminkin psykologisen tarpeen esittää objekteja henkisemmillä tavoilla. Worringer väitti teoksessaan Abstraktion und Einfühlung, että realistinen representaatio, kuten antiikin Kreikan ja Rooman taide, osoitti luottamusta materiaalisen maailmaan. Abstrakti representaatio, kuten gotiikan tai antiikin Egyptin taiteiden kaltainen abstrakti representaatio osoitti epävarmuutta materialismin suhteen ja suurempaa luottamusta henkisyyteen. Niinpä taiteen representaatiosta tuli tärkeä ikkuna historiallisen aikakauden maailmankuvaan. Worringerin kirjoitustapa sai enemmän ymmärrystä osakseen taiteilijoiden ja yleisön kuin tutkijoiden keskuudessa. Väitöskirjasta tuli bestseller ja siitä keskusteltiin yleisesti. Sen kerrotaan vaikuttaneen moniin saksalaisiin taiteilijoihin, muun muassa Paul Kleehen. Väitöskirjan englanninnos lisäsi sen vaikutusta myös Englannin taiteessa 1900-luvun alussa. Kirja on ilmestynyt useina painoksina, ja se on käännetty muun muassa italiaksi, espanjaksi, tšekiksi, ranskaksi ja turkiksi.
Worringerin kunnioitus primitiivistä taidetta kohtaan ja huomio siitä, että abstrahoidut muodot kantautuivat yhteiskunnista, joissa oli henkinen hätä, antoivat oikeutuksen ekspressionismin raa'alle luonteelle 1900-luvun alussa. Sellaiset taiteilijat kuin Ernst Ludwig Kirchner, Dresdenin ekspressionistiryhmän henkinen johtaja, Die Brücke ja Emil Nolde ammensivat paljon Worringerin eksotismista ja siihen liittyvästä abstraktin angstista. Worringerin ajatukset rohkaisivat myös lumoutumaan Afrikan ja Etelä­meren taiteista. Taidehistorioitsijoita Carl Einsteinia (Negerplastik, 1915) ja myöhemmin Herbert Readia innosti Worringerin tuotanto.
Tyylin globaali teoria
Worringerin toinen kirja Formprobleme der Gotik kehitti edellisessä teoksessa muotoiltuja teemoja yhden erityisen aikakauden, Euroopan keskiajan taiteen aikana. Tässä teoksessa Worringer kehitti tyyliin perustuvan globaalin teorian. Gotiikan taide määritellään tyyliksi, jota ei ole muokannut klassiset vaikutteet. Worringer kärjistää näkemyksiään dikotomioilla: pohjoinen-etelä, abstraktio-empatia, renessanssi-gotiikka. Tätä asetelmaa ja sen historiallisia johdannaisia kulttuureihin Saksan kansallissosialismi käytti estetiikassaan "puhtaaseen" ja "rappiotaiteeseen". Saman kirjoittajan teoriat auttoivat sekä valaisemaan Saksan ekspressionisteja että palvelemaan sen suurinta vastustajaa, Natsipuoluetta.
Timber
Timber on funktionaalinen ohjelmointikieli, joka on oliolaajennus Haskell-kieleen.
Timber on tarkoitettu reaaliaikaisiin sulautettuihin järjestelmiin.
Timber perustuu O'Haskell:iin, jonka Timber korvaa. "O'Haskell last saw a release in 2001, and has reportedly been superseded by Timber."
Siniviiripyrstö
Siniviiripyrstö (Fundulopanchax sjostedti) on hammaskarppikaloihin kuuluva kalalaji, jota pidetään myös akvaariokalana.
Koko ja ulkonäkö
Siniviiripyrstö kasvaa noin 12 senttiä pitkäksi. Koiras on suurempi ja värikkäämpi kuin naaras.
Alkuperä
Siniviiripurstö on kotoisin Nigeriasta ja Kamerunista.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Siniviiripyrstö on vilkas ja hieman aggressiivinen. Kala kutee pohjaturpeessa. Kudun jälkeen turve otetaan pois akvaariosta ja puristetaan varovasti tai suurin osa turpeesta siivilöidään vedestä pois. Sen jälkeen turve pannaan muovipussiin 4-6 viikoksi noin 20-22 asteeseen. Sitten turve pannaan pehmeään veteen ja poikaset kuoriutuvat.
Vesiolot ja ravinto
Siniviiripyrstö tarvitsee vähintään 100 litran kokoisen akvaarion. Akvaariossa pitäisi olla hämärä valaistus ja tumma pohja, hiekkaa tai turvetta, tiheästi kasveja sekä juurakoita ja kivenkoloja suojapaikoiksi. Veden laatu ei ole kovin tärkeää. Sopiva veden happamuus on 6-7,5 ja kovuus alle 15. Sopiva lämpötila on 23-26 astetta. Akvaariossa kasvatetut siniviiripyrstöt syövät yleensä kuivaruokaa. Sille pitäisi antaa kuitenkin säännöllisesti myös pakastettuja ravintoeläimiä.
Causa y Efecto
Causa y Efecto on poplaulaja Paulina Rubion kappale albumilta Gran City Pop. Kappale julkaistiin singlenä 30. maaliskuuta 2009 ja se nousi U.S. Billboard Hot Latin Songs- ja Hot Latin Airplays -listoilla ensimmäiseksi. Kappaleen tuotti Cachorro López ja kirjoittivat Mario Domm ja Mónica Vélez.
Musiikkivideo
Causa y Efecton musiikkivideon ohjasi itävaltalainen ohjaaja Rudi Dolez. Video kuvattiin maaliskuussa M3 Studiosissa Miamissa. Video esitettiin ensimmäisen kerran 7. toukokuuta.
Ferdinand de Saussure
pienoiskuva|pysty|Ferdinand de Saussure. Ferdinand-Mongin de Saussure (26. marraskuuta 1857 Geneve, Geneven kantoni, Sveitsi – 22. helmikuuta 1913 Vufflens-le-Château, Vaud, Sveitsi) oli sveitsiläinen indoeurooppalaisten kielten tutkija, jonka esittämät ajatukset vaikuttivat suuresti kielen tieteellisen tutkimuksen painopisteen muuttumisessa rakenteellisen kuvauksen suuntaan. Häntä pidetään kielitieteellisen strukturalismin yhtenä perustajana (Vilém Mathesiuksen ja Franz Boasin ohella) ja semiotiikan – tai saussureläisittäin semiologian – suunnannäyttäjänä siirryttäessä 1800-lukua hallinneesta historiallis-vertailevasta kielentutkimuksesta nykyaikaiseen kielitieteeseen.
Tausta
Muita kuuluisuuksia sisarusparvessa olivat sinologina ja erityisesti kiinalaisen astrologian asiantuntijana tunnettu Léopold de Saussure (1866–1925) sekä kansainvälisten apukielten kehittäjänä kuuluisaksi tullut matemaatikko René de Saussure (1868–1943). Kuuluisin Saussuren sukulaisista lienee kuitenkin Horace-Bénédict de Saussure (1740–1799), Ferdinandin isoisän isä, poliitikko ja monialainen luonnontieteilijä, jota on usein pidetty muun muassa Alppien tieteellisen tutkimuksen perustajana. Kemisti ja kasvifysiologian tutkija Nicolas-Théodore de Saussure (1767–1845) oli Horace-Bénédicten poika ja siis Ferdinandin isosetä.
Nuoruus ja opinnot
Saussure oli jo nuorena kiinnostunut kielistä, mutta perheen perinteiden mukaisesti hän kirjoittautui Geneven yliopistoon luonnontieteiden opiskelijaksi. Jo ensimmäisen vuoden jälkeen, vuonna 1876, hän kuitenkin siirtyi Leipzigiin opiskelemaan kielitiedettä. Juuri samaan aikaan Leipzigin yliopistossa alkoi kehkeytyä vuosisadan loppupuolen tärkein kielitieteellinen koulukunta nuorgrammaatikot ( eli die Jungrammatische Richtung). Saussurea ei kuitenkaan yleensä pidetä tämän koulukunnan edustajana. Opiskeltuaan Leipzigissa kaksi vuotta hän siirtyi vuodeksi Berliiniin täydentämään sanskritin opintojaan.
Saussure julkaisi joulukuussa 1878 ainoaksi jääneen täysimittaisen tieteellisen monografiansa Mémoire sur le système primitif des voyelles dans les langues indo-européennes (’tutkielma indoeurooppalaisten kielten alkuperäisestä vokaalijärjestelmästä’). Tämä nuoruudentyö oli uraauurtava niin metodologisesti kuin sisällöltäänkin: Saussure postuloi siinä täysin formaalien menetelmien perusteella indoeurooppalaiseen kantakieleen vokaalin, joka ei ollut säilynyt yhdessäkään tuolloin tunnetussa kielessä. 1920-luvulla tulkittujen heetinkielisten piirtokirjoitusten on usein katsottu tukevan Saussuren kirjassaan esittämää hypoteesia. Osittain Saussuren esittämien ajatusten perusteella kehitettiin historiallis-vertailevassa kielitieteessä paljon keskustelua herättänyt laryngaaliteoria.
Väitöskirjansa Saussure kirjoitti sanskritin syntaksista (De l’emploi du génitif absolu en sanscrit, ’Absoluuttisen genetiivin käytöstä sanskritissa’, 1881). Se oli kuitenkin selvästi Mémoirea vaatimattomampi työ. Väiteltyään keväällä 1880 Leipzigissa Saussure teki kenttätyömatkan Liettuaan tutkiakseen heikosti dokumentoituja murteita siellä, missä niitä todella puhuttiin. Liettuan kieli kiinnosti noihin aikoihin kovasti indoeurooppalaisten kielten tutkijoita, sillä sitä pidettiin poikkeuksellisen vanhakantaisena ja siten sen ajateltiin tarjoavan erityisen arvokasta aineistoa indoeurooppalaisen kantakielen rekonstruointia silmällä pitäen.
Aika Pariisissa
Samana syksynä Saussure muutti Pariisiin. Hän oli liittynyt jo vuonna 1876 arvovaltaisen Pariisin kielitieteellisen seuran (Société de Linguistique de Paris) jäseneksi. Pariisissa Saussure aluksi täydensi opintojaan kuuluisassa École pratique des hautes études -korkeakoulussa (EPHE), mutta jo seuraavana vuonna, syksyllä 1881, Michel Bréal luopui omasta oppituolistaan Saussuren hyväksi, kun tämä kutsuttiin kouluun opettamaan. Nimityksellä turvattiin myös ranskalaisen kielihistorian tutkimuksen tulevaisuus Bréalin – joka sen Ranskaan oli tuonut – ajauduttua oppositioon kannassaan August Schleicherin ja nuorgrammaatikkojen edustamaa uudempaa tutkimussuuntausta vastaan.
Aluksi Saussuren virka rajattiin gootin ja muinaisyläsaksan opetukseen, mutta jo muutaman vuoden kuluttua kielirajoitus poistettiin ja Saussure laajensi opetuksensa sisältämään myös latinan, klassisen kreikan sekä liettuan kursseja. Kaiken kaikkiaan Saussure toimi opettajana EPHE:ssä yhdeksän vuotta ja menestyi tehtävässään varsin hyvin: hänellä oli huomattavan paljon oppilaita, joiden joukossa oli myös useita seuraavan sukupolven tärkeimpiin kuuluneita ranskalaisia kielitieteilijöitä, kuten Antoine Meillet ja Maurice Grammont.
Paitsi opettajana Saussure toimi Pariisissa myös kielitieteellisen seuran apulaissihteerinä sekä seuran aikakausjulkaisun (Mémoires de la Société de Linguistique de Paris) vastaavana toimittajana. Tänä aikana Saussure myös julkaisi pääosan tieteellisistä artikkeleistaan, joista useimmat tosin ovat varsin lyhyitä etymologisia katsauksia yksittäisiin sanoihin.
Paluu Geneveen
Pian paluunsa jälkeen Saussure avioitui Marie Faeschin (1867–1950) kanssa. He saivat kolme poikaa, joista vanhimmasta Jacques de Saussuresta (1892–1969) tuli diplomaatti ja poliitikko, keskimmäisestä Raymond de Saussuresta (1894–1971) tuli huomattava psykoanalyytikko, nuorin André kuoli vain kolmen kuukauden ikäisenä vuonna 1895.
Geneveen paluunsa jälkeen Saussure ei juuri enää julkaissut. Ainoat laajempaa huomiota herättäneet tutkimukset olivat kaksi 1890-luvun puolivälin paikkeilla julkaistua liettuan aksentuaatiota käsittelevää artikkelia. Artikkeleissa muotoillaan säännönmukaisuus, josta on sittemmin käytetty myös nimeä Saussuren laki.
Opetus Genevessä
Mutta jos Saussure ei enää julkaissutkaan, niin hän opetti sitäkin enemmän: tärkein opetusala oli sanskrit, jonka kursseja hän opetti joka vuosi kuolemaansa saakka, muita keskeisiä olivat latina, klassinen kreikka, germaaniset kielet sekä nykyranska.
Kaikkiaan Saussure opetti kurssia kolmeen otteeseen, vuosina 1907, 1908–1909 ja 1910–1911. Kaikki kolme kurssia olivat sisällöltään erilaisia ja sikäli kuin Saussure käsitteli samoja aiheita, hänen eri kursseilla esittämänsä näkemykset monesti vaihtelivat.
Kesällä 1912 Saussure sairastui ja joutui anomaan virkavapautta koko seuraavaksi lukuvuodeksi. Syksyn mittaan sairaus vain paheni ja 22. helmikuuta 1913 hän kuoli. Kuolinsyynä oli todennäköisesti valtimokovettumatauti yhdistyneenä influenssaan.
Yleisen kielitieteen kurssi
Saussure itse ei julkaissut mitään yleisestä kielitieteestä. Hänen omien säilyneiden muistiinpanojen ja kirjeenvaihdon perusteella on kuitenkin ilmeistä, että hän oli suunnitellut 1890-luvulla kirjoittavansa kirjan kielentutkimukseen liittyvistä yleisistä ongelmista. Vuosisadan vaihteeseen mennessä hän kuitenkin oli mitä ilmeisimmin lopullisesti luopunut näistä haaveista ja suunnannut huomionsa toisiin aiheisiin. Kun hänet sitten vuonna 1906 määrättiin opettamaan kielitieteen kurssia, kyse oli pikemminkin siitä, että hän joutui palaamaan aiheisiin, jotka oli jo jättänyt taakseen, kuin siitä että hän olisi saanut tervetulleen mahdollisuuden esittää itselleen tärkeitä ajatuksia, kuten Bally ja Sechehaye antavat ymmärtää Yleisen kielitieteen kurssin esipuheessa.
Kirjan keskeisiksi teoreettisiksi oivalluksiksi nostettiin jo ensimmäisistä arvosteluista lähtien tietyt uudet teoreettiset käsitteet sekä vastakkainasettelut. Valitettavan usein Saussuresta puhuttaessa nämä vastakkainasettelut on tulkittu kategorisina ja kärjistetymmin kuin mihin kirja oikeastaan antaa aihetta. Vastakkainasetteluiden keskinäisiä suhteita ei ole myöskään aina osattu nähdä kovin selkeästi.
Historiallisesti tärkeimmät Saussuren nimeen yhdistettävistä käsitteistä ja erotteluista ovat seuraavat: kielenkäytön, kielen ja puheen erottaminen sekä käsitys kielestä merkkien järjestelmänä; diakronisen ja synkronisen lähestymistavan erottaminen; kielen ja kirjoittamisen erottaminen; ajatus semiologiasta eli yleisestä merkkiopista; merkin, muodon ja merkityksen erottaminen; kielellisen merkin arbitraarisuus ja merkitsevän yksiulotteisuus; kielellisen merkin arvo; syntagmaattisten ja assosiatiivisten suhteiden erottaminen.
Näitä aiheita käsitellään lähinnä kirjan johdanto-osassa sekä ensimmäisessä (Yleiset periaatteet) ja toisessa osassa (Synkroninen kielitiede). Niiden lisäksi kirjassa käsitellään laajasti myös esimerkiksi historiallis-vertailevaa kielitiedettä (kolmas osa: Diakroninen kielitiede) ja murremaantiedettä (neljäs osa: Maantieteellinen kielitiede). Nämä osuudet ovat laajuudestaan huolimatta monesti ohitettu, eikä niissä esitettyjä ajatuksia ole pidetty mitenkään erityisesti Saussurelle tyypillisinä. Kirjassa on myös Saussuren hahmottama foneettinen teoria, joka on jäänyt varsin vähälle huomiolle (johdanto-osan liitteenä oleva Fonologian periaatteet). Myöskään Saussuren peräänkuuluttamat metateoreettiset kysymyksenasettelut (esimerkiksi kielitieteen tutkimuskohteesta ja sen suhteesta tutkimuksessa käytettyyn aineistoon) eivät välttämättä ole saaneet kielitieteen sisällä kovin suurta huomiota osakseen.
Joskus Saussuren teoriassa esiintyvien erotteluiden ja termienparien yhteydessä on käytetty termejä antinomia, dikotomia, dualismi, (binaarinen) oppositio tai antiteesi, jotka korostavat kaksijakoisuutta sekä termien keskinäistä vastakkaisuutta ja poissulkevuutta. Varsinkin Saussuren omien muistiinpanojen, mutta myös Yleisen kielitieteen kurssin valossa tällaisten termien käyttäminen on usein vähintään kyseenalaista. Kaikissa tapauksissa kyse ei ole vain kahden termin vastakkainasettelusta (esim. kieli ja puhe ovat ymmärrettävissä vain suhteessa kielenkäyttöön), tai ne eivät ole toisiaan poissulkevia vaan päinvastoin edellyttävät toisensa(esim. merkitty ja merkitsevä), puhumattakaan siitä, että ”saussurelaiset” termiparit eivät suinkaan olen kaikki luonteeltaan samanlaisia.
Kielenkäyttö, kieli ja puhe
Eräs keskeisimpiä erotteluita Saussuren kieliteoriassa tehdään käsitteen kielenkäyttö sisällä. Kielenkäyttö (le langage) on Saussurella tekninen termi, jolla hän tarkoittaa kaikkia mahdollisia kielen ilmenemismuotoja, eli sitä kokonaisuutta, johon usein viitataan arkisemmissa yhteyksissä sanalla kieli. Pohdittaessa kysymystä siitä mitä kielitiede tutkii, tai mikä on sen tutkimuskohde, tullaan Saussuren mukaan nopeasti huomaamaan, ettei kielenkäyttö voi olla vastaus tähän kysymykseen. Se on luonteeltaan yksinkertaisesti liian monimuotoinen ja häilyvä, jotta se voisi toimia tieteellisen tutkimuksen kohteena. Tämän ongelmallisen tilanteen Saussure katsoo voivansa ratkaista esittämällä kielitieteen tutkimuskohteeksi selkeästi määriteltävissä olevan asian, josta hän käyttää termiä kieli (la langue). Kieli on Saussurelle osa kielenkäyttöä, se on ”yhtä aikaa sekä kielikyvyn sosiaalinen tuote että joukko välttämättömiä konventioita, jotka sosiaalinen yhteisö omaksuu, jotta yksilöt voisivat käyttää tuota kykyä”. Saussurelle kieli on siis nimitys sille järjestelmällisyydelle ja säännönmukaisuudelle, joka kieltä käytettäessä ilmenee. Toisin sanoen se on luonteeltaan sosiaalinen konventio.
Mutta jos kielenkäyttö ja kieli eivät tarkoita Saussurelle samaa, niin mikä ne erottaa toisistaan? Saussuren muistiinpanoissa olevan kuuluisan kaavan mukaan kielenkäyttö = kieli + puhe. Puheella (la parole) Saussure tarkoittaa kaikkea sitä, mikä kielenkäytössä on luonteeltaan yksilöllistä ja satunnaista. Puhe on toisin sanoen kielenkäytön se osa, jota kielen järjestelmä eli kieli ei määrää. On kuitenkin syytä huomata, että kielen ja puheen erottelussa on kyse ennen kaikkea käsitteellisestä erottelusta, jonka Saussure tekee taatakseen kielitieteelle legitiimin tutkimuskohteen, joka voidaan määritellä riippumatta kielenkäytön todellisuuteen liittyvästä monimuotoisuudesta. Vaikka voitaisiin ajatella, että kieli näin määriteltynä olisi vain abstraktio kielenkäytöstä, Saussure kuitenkin vakuuttaa että ”kieli on luonteeltaan konkreettinen” ja että jopa kielelliset merkit ovat luonteeltaan konkreettisia koska ne ovat kollektiivisen kokemuksen vahvistamia.
Saussuren teoriassa kieli on merkkien järjestelmä. Tämä ei tarkoita, että kielen voisi ajatella rakentuvan yksittäisistä kielellisistä merkeistä ikään kuin niiden summana, vaan kieli on päinvastoin aina lähtökohtana, koska viime kädessä kielelliset merkit saavat arvonsa pelkästään suhteessa toisiin merkkeihin eli ne voidaan käsittää vain kielen kautta. Tällä tavoin saussurelaiseen käsitys kielestä merkkien järjestelmänä nivoutuu tiiviisti tiettyyn hänen teoriaansa merkistä ja merkin arvosta. Kielellisen merkin arvo-käsitteen kautta käsitys kielestä merkkien järjestelmänä liittyy edelleen kiinteästi esimerkiksi Saussuren tekemään erotteluun synkronisen ja diakronisen näkökulman välillä.
Diakroninen ja synkroninen näkökulma
Toinen keskeinen jako, jonka merkitys kirjan myötä vakiintui kielitieteelliseen keskusteluun, oli diakronisen ja synkronisen näkökulman välinen erottelu. Usein tämä erottelu on samaistettu erontekoon historiallisen ja kuvailevan tutkimuksen välillä niin, että sanaa diakroninen on toisinaan jopa käytetty historiallisen synonyyminä. Saussurelle asia ei ollut aivan näin yksinkertainen.
Saussure esitti diakronisen ja synkronisen välisen eron nimenomaan näkökulmaerona, siis kahtena erilaisena tapana tarkastella kielenkäyttöä. Erottelua hän havainnollisti yksinkertaisella kuviolla, jossa synkroniaa kuvaavan vaakasuoran janan läpi kulkee 90 asteen kulmassa nuoli, joka puolestaan kuvaa diakroniaa. Vaakasuora, samanaikaisuutta hahmottava akseli kuvaa kielessä tietyllä hetkellä olemassa olevien asioiden keskistä suhdeverkostoa, josta aika on suljettu pois; kun taas pystysuora, eli perättäisyyden akseli kuvaa vaakasuoran akselin yksittäisen yksikön muuttumista suhteessa aikaan. Synkronisesta kielitieteestä puhuttaessa kyse on aina monien merkkien suhteista toisiinsa kielen – eli merkkien järjestelmän – sisällä, kun taas diakronisesta näkökulmasta asioita tarkasteltaessa kyse on aina yhden yksikön suhteesta itseensä – eli identiteetistä – ajan tarjoaman viitekehyksen sisällä. Asioita synkronisesta näkökulmasta tarkasteltaessa, abstrahoidaan kielenkäytön todellisuuden kuvauksesta ajan välttämättä mukanaan tuomat muutokset, jolloin kielenkäyttöä voidaan tarkastella kieltä käyttävän subjektin olennaisesti ahistoriallisesta näkökulmasta. Diakronisesta näkökulmasta asioita tarkasteltaessa taas joudutaan uhraamaan kielen käyttäjän näkökulmalle olennainen kielen järjestelmällisyys – ja sitä myöten myös merkityksellisyys – jotta kielen historiallisen muuttumisen prosessi voidaan tehdä näkyväksi.
1800-luvun kielentutkimusta oli hallinnut luonnontieteistä omaksuttu alkuperän ja kausaalisten muutosten merkitystä korostava käsitys tieteellisestä selittämisestä, jonka seurauksena ”tieteellisenä” pidetty kielentutkimus keskittyi hyvin pitkälle juuri kielen historiallisten muutosketjujen rekonstruoimiseen. Saussuren yhtenä tavoitteena koko erottelun esittelemisessä epäilemättä olikin juuri yritys tehdä myös ei-historiallisesta kielentutkimuksesta tieteellisesti kunniallista. Implisiittisesti erottelu oli tietysti ollut olemassa viimeistään siitä lähtien, kun kielen historiallista muutosta oli alettu tutkia. Vaikka 1800-luvun kielitiedettä hallinnut historiallis-vertaileva suuntaus saattaakin ensi näkemältä vaikuttaa läpikotaisin diakroniselta, niin esimerkiksi kantakielen käsitteen kautta myös synkronisesti kielentila oli kuin olikin läsnä myös tuon ajan tutkimuksessa. Tämä seikka ei vain ollut tuolloin yhtä ilmeinen kuin myöhemmästä näkökulmasta asioita tarkasteltaessa.