cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Al-Anon
Vertaistukiryhmiä alkoholistien läheisille
Al-Anon-perheryhmät muodostavat alkoholistien omaisten ja läheisten yhteisön. Sen ainoa tarkoitus on auttaa toipumaan läheisen ihmisen alkoholinkäytön aiheuttamista ongelmista. Al-Anonissa alkoholismia pidetään koko perheen sairautena. Ryhmissä jäsenet jakavat kokemuksensa elämästä alkoholismisairauden vaikutuspiirissä.
Al-Anon ei ole sitoutunut mihinkään uskontoon, poliittiseen ryhmittymään, järjestöön tai yhteiskunnalliseen laitokseen. Se ei ota kantaa kiistakysymyksiin. Al-Anon on omavarainen ja toimii jäsentensä vapaaehtoisten avustusten ja Al-Anon-kirjallisuuden myynnin turvin. Jäsenmaksuja ei ole. Toiminnan periaatteita ovat vapaaehtoisuus, nimettömyys ja luottamuksellisuus. Periaatteet pohjautuvat Al-Anonin ohjelmaan, joka muodostuu kahdestatoista henkilökohtaisen kasvun askeleesta ja kahdestatoista ryhmien toimintaa ohjaavasta perinteestä sekä kahdestatoista palvelukäsitteestä.
Al-Anon Keskuspalvelu ry on Suomen Al-Anon-ryhmien rekisteröity yhdistys. Yhdistyksen toimisto sijaitsee Kankaanpäässä. Al-Anon julkaisee kuukausittain ilmestyvää lehteä nimeltä Tietoavain sekä maailmanpalvelukokouksen hyväksymää Al-Anonin jäsenten kirjoittamaa kirjallisuutta.
Al-Anonin ainoa tarkoitus on siis alkoholistien läheisten auttaminen ja perheiden selviytymisen tukeminen. Se tapahtuu vertaistukea antavien Al-Anon-ryhmien ja Al-Anonin kirjallisuuden avulla. Viikoittain kokoontuviin ryhmiin voi tulla ilman ennakko-ilmoittautumista, ilman valmistautumista tai hoitosuunnitelmaa, ilman lähetettä, maksusitoumusta tai rahaa, nimettömänä ja silloin kun haluaa ja niin usein kuin haluaa.
El-Anon toimii sähköpostiryhmänä. Ryhmistä saa parhaiten tietoa Al-Anonin kotisivuilta www.al-anon.fi. Al-Anonilla on myös auttava puhelin, joka toimii useilla paikkakunnilla.
Alateen ja Al-Anon aikuiset lapset
Alkoholiperheiden nuorille, teini-ikäisille alkoholistin läheisille on Alateen-ryhmät sekä nuorille tarkoitettu chat-ryhmä Alateen Kolo. Jokaisessa Alateen-ryhmässä on läsnä kummina Al-Anonin aikuinen jäsen. Lisäksi toimii Al-Anon aikuiset lapset -erityisryhmiä, jotka on tarkoitettu lähinnä alkoholistien aikuisille lapsille.
Jarrod Bannister
Jarrod Bannister (3. lokakuuta 1984 Townsville, Queensland, Australia – 8. helmikuuta 2018 Alankomaat) oli australialainen keihäänheittäjä. Bannister on keihäänheiton Oseanian ennätyksen haltija tuloksella 89,02 metriä, jonka hän heitti Brisbanessa 29. helmikuuta 2008.
Pekingin kesäolympialaisissa 2008 Bannister sijoittui kuudenneksi tuloksella 83,45. Ennen olympialaisia hän oli saanut valmennusta Uwe Hohnilta. Keihäänheiton Australian mestaruuden Bannister on voittanut vuosina 2007, 2008, 2010, 2011 ja 2013. Kansainyhteisön kisoissa 2006 hän sijoittui lajissaan kuudenneksi tuloksella 78,06 ja voitti 2010 kultaa heitettyään 81,71. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän oli seitsemäs tuloksella 82,25.
Elokuussa 2013 Bannister sai 20 kuukauden kilpailukiellon kun häntä ei ollut tavoitettu dopingtestiin kolmesti puolentoista vuoden aikana.
Kauden parhaat heitot
Lähde
Hannu Jäntti
Hannu Jäntti (s. 1. maaliskuuta 1963 Tervo) on suomalainen entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Vuonna 1984 Jäntti pelasi IV divisioonan Nastolan Nasevassa. Sieltä hän siirtyi Kuusysiin, jota edusti Mestaruussarjassa ja Veikkausliigassa vuosina 1985–1994. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1986, 1989 ja 1991 sekä Suomen Cupin 1987. Kaikkiaan Jäntti pelasi kymmenen kauden aikana 181 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 14 maalia.
Maajoukkueessa Jäntti pelasi kaksi maaottelua vuonna 1990.
Tyhmyys
Tyhmyys on käsityskyvyn tai älyn puutetta tai epäviisautta.
Marcin Lewandowski
Marcin Przemysław Lewandowski (s. 13. kesäkuuta 1987 Szczecin) on puolalainen keskimatkojen juoksija.
Tyhmyys
Suomen sanan tyhmyys alkuperä
Pahuus oli eri asia kuin tuhmuus ja tyhmyys, se ei ollut vain vajavaisuutta, vaan tietoista hyvän vastaista toimintaa, ja siten paljon vakavampi asia. Nykykäsittein vanhan käsityksen mukaista tuhmaa tai tyhmää voitaisiin pitää ainakin osittain syyntakeettomana haitallisiin tekoihinsa, kun taas paha on syyntakeellinen.
Marcin Lewandowski
Lewandowski oli neljäs alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2006 ja voitti kultaa alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2007. Hän karsiutui välierissä Pekingin olympialaisissa 2008. Vuonna 2009 Lewandowski oli kuudes Torinon sisäratojen EM-kilpailuissa ja kahdeksas Berliinin MM-kilpailuissa. Samana vuonna hän voitti hopeaa alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa maanmiehensä Adam Kszczotin voittaessa kultaa. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän voitti 800 metrin juoksun ajalla 1.47,07. Adam Kszczot sijoittui tällä kertaa kolmanneksi. Pariisin EM-halleissa 2011 Lewandowski sijoittui 800 metrillä toiseksi Adam Kszczotin voittamassa kilpailussa. Saman vuoden Daegun MM-kilpailuissa hän oli neljäs. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 Lewandowski keskeytti välierissä. Saman vuoden Lontoon olympialaisissa hän karsiutui 800 metrin välierissä.
Tyhmyys
Matthijs van Boxselin käsitys tyhmyydestä
Matthijs van Boxselin mukaan tyhmyyden voi määritellä vain jonkin muun ominaisuuden puutteeksi tai vastakohdaksi. Tyhmyyttä ei voi tavoitella, koska tietoisena se ei ole enää tyhmyyttä vaan lisätietoa. Omasta tyhmyydestään ei siten voi olla tietoinen. Tyhmyyteen liittyy toimiminen tietämättään vastoin omaa etuaan.
Toiminnallinen tyhmyys
Toiminnallinen tyhmyys on kriittisen pohdinnan poissaoloa, jota esiintyy esimerkiksi työpaikoilla. Tyhmyys luo organisaatioon yhtenäisen ja yksimielisen tilan, jossa työntekijä alkaa välttää päätösten, rakenteiden ja visioiden kyseenalaistamista. Samanaikaisesti tyhmyys kuitenkin nostaa organisaation tuottavuutta ja tehokkuutta. Jos liian moni terävä yksilö ehdottaisi vaihtoehtoisia toimintatapoja tai kysyisi kriittisiä kysymyksiä, työ hidastuisi. Tyhmyyttä ei vain saa olla liikaa.
Marcin Lewandowski
Göteborgin EM-halleissa 2013 Lewandowski sijoittui 1 500 metrin juoksussa neljänneksi. Moskovan MM-kilpailuissa hän sijoittui 800 metrillä neljänneksi. Sopotin MM-hallikilpailuissa 2014 hän tuli maaliin kolmantena 800 metrin juoksussa, mutta hänet hylättiin ratarikon vuoksi. Hän kuului Puolan joukkueeseen, joka saavutti IAAF World Relays -kilpailuissa hopeaa 4 × 800 metrin viestissä 2014. Zürichin EM-kilpailuissa 2014 hän sijoittui 800 metrillä viidenneksi. Prahan EM-hallikilpailuissa 2015 hän voitti kultaa 800 metrillä. Hän saavutti IAAF World Relays -kilpailuissa hopeaa 4 × 800 metrin viestissä jälleen 2015. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän karsiutui 800 metrin välierissä. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 Lewandowski sijoittui 800 metrillä toiseksi Adam Kszczotin voittamassa kilpailussa. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän oli 800 metrillä kuudes.
Lewandowski voitti sisäratojen Euroopan-mestaruuden 1 500 metrillä Belgradissa 2017 ajalla 3.44,82. Hän sai IAAF World Relays -kilpailuissa pronssia 4 × 800 metrin viestissä 2017. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui 1 500 metrillä seitsemänneksi ja karsiutui 800 metrillä välierissä. Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018 hän saavutti 1 500 metrillä hopeaa ajalla 3.58,39. Saman vuoden Berliinin EM-kilpaiuissa hän sai 1 500 metrillä hopeaa ajalla 3.38,14. Hän voitti 1 500 metrin sisäratojen Euroopan-mestaruuden Glasgow'ssa 2019 ajalla 3.42,85. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti pronssia 1 500 metrillä maansa ennätyksellä 3.31,46. Toruńin EN-hallikilpailuissa 2021 hän sai 1 500 metrillä hopeaa ajalla 3.38,06. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän keskeytti 1 500 metrin välieräjuoksun.
Henkilökohtaiset ennätykset
NR = maan ennätys
Hinnalla millä hyvänsä
Hinnalla millä hyvänsä voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Angoulêmen sarjakuvafestivaalien parhaan albumin palkinto
Angoulêmen sarjakuvafestivaalien parhaan albumin palkinto on vuosittain ranskalaisilla Angoulêmen sarjakuvafestivaaleilla jaettava palkinto.
Konstantin Balmont
Konstantin Dmitrijevitš Balmont, (3. kesäkuuta [ J: 15. kesäkuuta) 1867 Gumništšin kylä, Šujan piiri, Vladimirin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 23. joulukuuta 1942 Noisy-le-Grand, Ranska) oli venäläinen runoilija.
Suku ja koulutus
Konstantin Balmont syntyi aatelisperheeseen, hän oli kolmas seitsemästä pojasta. Hänen vanhempansa olivat Dmitri Konstantinovitš Balmont (1835-1907), joka oli Šuiskin käräjäoikeudessa ja paikallishallinnossa rauhantuomarina sekä paikallisneuvoston puheenjohtajana ja everstintytär Vera Nikolajevna Lebedeva kirjallisuutta ammatikseen harjoittavasta perheestä, joka kirjoitti paikallislehtiin, järjesti kirjallisia iltoja ja amatööriteatteriesityksiä.
Äidillä oli voimakas vaikutus tulevan runoilijan maailmankuvaan, joka johdatti hänet musiikin, kirjallisuuden, historian maailmaan ja opetti häntä ymmärtämään "naissielun kauneutta". Vera Nikolajevna osasi vieraita kieliä hyvin, luki paljon "eikä ollut vieras vapaa-ajattelulle" taloon pyrkivien vieraiden suhteen. Balmont oppi lukemaan 5-vuotiaana ja sanoi Aleksandr Puškinin, Nikolai Nekrasovin, Aleksei Koltsovin ja Ivan Nikitinin olleen hänen varhaisimpia kirjalllisia vaikuttajiaan. Hän muisteli myöhemmin Gumništšisin maatilalla vietettyjä elämänsä kymmentä ensimmäistä vuotta suurella kiintymyksellä ja kutsui paikkaa "pieneksi hiljaisen mukavuuden valtakunnaksi".
Vuonna 1879 Vera Nikolajevna muutti 10-vuotiaan Konstantinin kanssa Šujaan, jossa tämä ryhtyi käymään paikallista lukiota. Siellä hän kiinnostui ranskalaisesta ja saksalaisesta runoudesta ja alkoi kirjoittaa itse. Äiti kritisoi kahta hänen ensimmäistä runoaan niin, että seuraavien kuuden vuoden aikana hän ei enää yrittänyt kirjoittaa runoutta. Kymnaasissa Konstantin liittyi salaiseen oppilaiden ja joittenkin opettajien muodostamaan ryhmään, joka painoi ja jakoi vallankumouksellisen, sosialistisen poliittisen järjestön ja vasemmistolaisen terroristiryhmä Narodnaja voljan julistuksia. "Olin onnellinen ja halusin kaikkien olevan onnellisia. Se että vain vähemmistöllä, minä mukaan lukien, oli oikeus sellaiseen onnellisuuteen, vaikutti minusta törkeältä", hän kirjoitti myöhemmin. Kesäkuussa 1886 Konstantin Balmont erotettiin Šujan lukiosta poliittisen toiminnan vuoksi.
Vera Nikolajevna siirsi poikansa Vladimirin lukioon, mutta täällä Konstantinin täytyi asua kreikan kielen opettajan kanssa, joka huolehti pojasta kuin vanginvartija. Loppuvuodesta 1885 Balmont teki julkaisudebyyttinsä: kolme hänen runojaan ilmestyi suositussa pietarilaisessa kuva-aikakauslehdessä Živopisnoje obozrenie (ven. Живописное обозрение). Tätä tapahtumaa elämäkerran kirjoittaja Viktor Bannikovin mukaan "kukaan ei huomannut paitsi hänen mentorinsa" ja hänen äitinsä, joka kielsi nuorta miestä julkaisemasta yhtään enempää.
Yksityiselämä
Helmikuussa 1889 Konstantin Balmont meni naimisiin kotiseutunsa tehtaanomistajan tyttären Larisa Mihailovna Garelinan kanssa. Balmont oli avioliitossa onneton ja 13. maaliskuuta 1890 hän yritti itsemurhaa hyppäämällä kolmannen kerroksen ikkunasta. Tämän seurauksena hän ontui ja hänellä oli loukkaantunut kirjoituskäsi loppuelämänsä. Heidän toinen lapsensa kuoli pienenä ja toinen oli mielisairas. pienoiskuva|Konstantin Balmont 1880-luvulla Vuonna 1896 Balmont meni naimisiin rikkaan kauppiaan hyvinkoulutetun tyttären Jekaterina Aleksejevna Andrejevan (1867–1952) kanssa, joka oli sukua tunnetuille moskovalaisille kustantajiille Sabašnikoveille. Andrejevalla ja Balmontilla oli paljon yhteistä: he muodostivat kääntäjäpariskunnan ja työskentelivät yhdessä Gerhart Hauptmannin ja Oscar Wilden teosten parissa. Jekaterina Andrejevna oli vahvamielinen nainen ja johtava voima perheessä, ja hänen "vahvoissa, terveissä ja rakastavissa käsissään" Balmont vietti "kurinalaista, työteliästä elämää". Heille syntyi tytär Nina Balmont (naim. Bruni, 1901-1989).
Balmont tapasi Pariisissa 1900-luvun alussa Jelena Konstantinovna Tsvetkovskajan (1880–1943), kenraali K. G. Tzvetkovskin tyttären, joka opiskeli matematiikkaa Pariisin yliopistossa ja oli runoilijan kiihkeä ihailija. Balmont ei ollut rakastunut Jelenaan, mutta huomasi pian olevansa monin tavoin riippuvainen tytöstä, joka osoittautui uskolliseksi ja omistautuneeksi ystäväksi. Balmontin perhe-elämä vaikeutui vakavasti vuonna 1907, kun Tsvetkovskaja synnytti tyttären, jolle isä antoi nimeksi Mirra vuonna 1905 kuolleen runoilija Mirra Lohvitskajan muistoksi, jonka kanssa Balmontilla oli ollut intohimoinen platoninen suhde.
Kahden perheen välille repeytyneenä Balmont yritti vuonna 1909 itsemurhaa toisen kerran hyppäämällä ikkunasta ja selvisi hengissä. Vuoteen 1917 asti hän asui Pietarissa Jelenan ja Mirran kanssa, vieraillen silloin tällöin Jekaterinan ja Ninan luona Moskovassa. Ranskassa asuessaan Balmont jatkoi kirjeenvaihtoa Jekaterina Andrejevnan kanssa vuoteen 1934 asti. Jelena Tsvetkovskaja, josta runoilja ei saanut käytännöllistä eikä henkistä tukea tai vuorovaikutusta, pysyi Balmontin kanssa tämän kuolemaan asti. Tytär Mirra Balmont (naim. Boytšenko ja Ajutina, 1907-1970) oli runoilija, joka käytti salanimeä Aglaja Gamajun.
Vuodesta 1919 Balmontilla oli romanttinen suhde Dagmar Šakhovskajan (os. von Lilienfeld, 1893–1967) kanssa, joka seurasi Balmontia Ranskaan vuonna 1921. He asuivat erillään suurimman osan aikaa, vaikka Dagmar synnytti Balmontille kaksi lasta: Georges (1922–1943) ja Svetlana (1925–2018). Balmont lähetti hänelle kirjeitä tai postikortteja lähes päivittäin, kaikkiaan 858 niistä on jäljellä enimmäkseen vuosilta 1920-1924. pienoiskuva|Jekaterina Andrejevna 1880-luvulla, runoilijan toinen vaimo
Kirjallinen ura
Hänen ensimmäinen runokirjansa ilmestyi omakustanteena Vladimir Korolenkon henkisesti tukemana vuonna 1890. Se oli myynnillisesti katastrofi ja turhautunut nuori runoilija poltti kaikki myymättömät kappaleet [vrt. Nikolai Gogol].
Balmontin tuotannolla oli vaikutusta venäläisen symbolismin muotoutumiseen, mutta hän käsitteli myös yhteiskunnallisia aiheita, muun muassa vallankumouksen kokemukset ilmenevät hänen runoissaan. Runojen ohella hän julkaisi omaelämäkerrallista proosaa, kritiikkiä ja matkakertomuksia.
Vuosina 1898–1903 ilmestyneet runokokoelmat tekivät Balmontista yhden venäläisen symbolismin johtohahmoista. Balmontin kuuluisa runo Budem kak solntse (Olkaamme kuin aurinko), joka on antanut nimen myös vuonna 1903 ilmestyneelle runokokoelmalle, päättyy kehotukseen olla auringon kaltainen. Vuosisadan vaihduttua pessimistinen asenne väistyi Balmontin runoista. Vuosina 1905–1913 runoilija asui poliittisista syistä ulkomailla matkustellen eri puolilla maailmaa ja ajautui pois venäläisen kulttuurin keskiöstä. Hän suhtautui myönteisesti helmikuun vallankumoukseen ja sen nostama laaja yhteiskunnallinen innostus näkyy hänen tuotannossaan, mutta tuomitsi bolševikkien vallankaappauksen. Vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen runoilija joutui lopullisesti lähtemään Venäjältä ja vuonna 1920 Balmont muutti Ranskaan, jossa hän jatkoi runoilijantyötään. Elämänsä viimeisen vuosikymmenen hän vietti köyhyydessä kärsien mielisairaudesta.
Balmontin lyriikka on muodoltaan hienostunutta, intohimoista ja musikaalista. Hänen tuotantoaan leimaavat dekadentit, impressionistiset ja eksoottiset sävyt, luonnonusko ja äärimmäinen individualismi. Oman runoilijantyönsä ohella Balmont oli myös tuottelias kaunokirjallisuuden kääntäjä. Hän käänsi venäjäksi muun muassa Shelleyn teokset. pienoiskuva|Runoilijan tytär Mirra Balmont äärim. vas., äärim.oik. hänen äitinsä Jelena Tsvetkovskaja, jonka vieressä Konstantin Balmont, 1920-luku Ranska. Konstantin Balmont on Zinaida Gippiuksen ohella varhaisen modernismin dekandenttirunouden parhaita esimerkkejä: hänen runoudessaan pääsee esiin schopenhauerilainen pessimismi, nostalgia ja surumielisyys. Luonto ei vastaa Belmontin lyyrisen subjektin etsintään ja maailmantuskaan, sen sijaan taide osoittautuu keinoksi murtautua ulos pessimismin ja turhautumisen kehästä. pienoiskuva|Grif-kustantamon omistajat 1900-luku. Vas. K. D. Balmont, A. A. Kursinski ja M. A. Durnov. Toisen version mukaan Balmontin vieressä ovat S. A. Poljakov ja M. N. Semjonov.
Elämä ulkomailla 1920-1942
Saavuttuaan Pariisiin Balmont huomasi olevansa epäsuosittu. Radikaalit venäläiset emigrantit pitivät hänen turvallista ja helppoa lähtöään Venäjältä osoituksena siitä että hän on kommunistien kannattaja. Anatoli Lunatšarski puolusti näitä epäilyjä anteeksipyytävällä artikkelillaan, joka varmisti yleisölle kotona, että Balmontin asenne ei ollut millään tavalla bolševikkien vastainen. Toisaalta bolševikkilehdistö syytti Balmontia "petollisuudesta" siitä, että "hänet lähetettiin länteen keräämään tavallisen kansan vallankumouksellista runoutta ja väärinkäyttäen Neuvostoliiton hallituksen luottamusta". Tuomitessaan Venäjän sortotoimia Balmont kritisoi myös uutta ympäristöään ja puhui monista asioista, jotka kauhistuttivat häntä lännessä.
Eniten häntä vaivasi kuitenkin kaipaus Venäjälle: "Yksikään muu venäläinen maanpaossa oleva runoilija ei kärsinyt niin tuskallisesti siitä, että hänet revittiin juuriltaan", muistelmien kirjoittaja Juri Terapiano kirjoitti myöhemmin. Balmontille hänen eurooppalainen kokemuksensa oli "elämää muukalaisten keskuudessa". "Tyhjyys, tyhjyys kaikkialla. Ei jälkeäkään henkisyydestä täällä Euroopassa", hän valitti joulukuussa 1921 lähettämässään kirjeessä entiselle vaimolleen Jekaterina Andrejevnalle.
Vuonna 1921 Balmont muutti Pariisista maaseudulle, jossa hän ja hänen perheensä vuokrasivat taloja Bretagnessa, Vendéessä, Bordeaux'ssa ja Girondessa. 1920-luvun puolivälistä lähtien Balmont käänsi katseensa Itä-Eurooppaan ja matkusti venäläisten siirtolaisten keskuksiin Liettuassa, Puolassa, Tšekkoslovakiassa ja Bulgariassa, käänsi runoutta heidän kielistään ja mukautti heidän kansanperinnettä omaan alkuperäisteokseensa.
Balmont kuoli 23. joulukuuta 1942 venäläisten emigranttien hoivakodissa Pariisissa keuhkokuumeen aiheuttamiin komplikaatioihin. Hänet haudattiin Noisy-le-Grandin katoliselle hautausmaalle, harmaaseen hautapaateen on kaiverrettu neljä sanaa: "Constantin Balmont, poete russe". pienoiskuva|K. D. Balmontin luento. N. I. Altmanin karikatyyri, 1914; "Venäjän aurinko" )Солнце России), 1915
Valikoima teoksia
(teosten nimet ovat englanninkieliseltä Wikipedia-sivulta)
Taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailut 1914
Taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailut 1914 olivat Sveitsin St. Moritzissa ja Suomen Helsingissä käydyt taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailut, jotka kilpailtiin kahdessa vaiheessa. Miehet kilpailivat Helsingissä 21.–22. helmikuuta. Naisten ja parien kilpailu käytiin 24.-25. tammikuuta St. Moritzissa. Tyytymättömyyttä varsinkin itävaltalaisissa aiheutti miesten kilpailun tuomaritoiminta. Hajonta sijaluvuissa olikin melkoinen.
HMS Najaden (1834)
HMS Najaden oli Ruotsin laivaston vuonna 1834 vesillelaskettu korvetti, joka teki palvelusaikanaan useita pitkiä purjehduksia. Pisimmällä purjehduksellaan alus kävi aina Länsi-Intiassa ja ruotsalaisten hallinnoimassa Saint Barthélemyssä.
Valmistus
Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Se laskettiin vesille 8. marraskuuta 1834.
Palvelus
Alus teki ensimmäisen pitkän purjehduksensa vuosina 1837-1838 yhdessä fregatti HMS Josephinen kanssa. Seuraavalle Folke Magnus af Puken johtamalle purjehdukselleen alus lähti 19. lokakuuta 1839 Karlskronasta. Matkattuaan Itämerta Helsingöriin ja Göteborgiin alus jatkoi matkaansa Madeiralle. Atlantin ylitettyään alus saapui Länsi-Intiaan Saint Barthélemyyn 28. joulukuuta. Kotimatkalle alus lähti 19. tammikuuta 1840. Se vieraili Martiniquelle, Venezuelassa ja Yhdysvaltoissa New Yorkissa ennen Atlantin ylitystä. Alus saapui Karlskronaan 20. toukokuuta. Kolmannelle Claes Samuel Annerstedtin johtamalle matkalleen alus lähti Karlskronasta 13. syyskuuta 1842. Alus vieraili ennen Atlantin ylitystä Kööpenhaminassa ja Lissabonissa. Se vieraili Uruguayssa Montevideossa ja Brasiliassa Rio de Janeirossa ja Salvadorissa ennen Länsi-Intiaan lähtöään. Alus vieraili vielä Barbadosilla ennen saapumistaan Saint Barthélemyyn 21. maaliskuuta 1843. Alus lähti kotimatkalle 16. huhtikuuta vieraillen Portsmouthissa ja Känsössä ennen saapumistaan Karlskronaan 19. heinäkuuta.
Axel Fredrik Palanderin johtama purjehdus alkoi 21. syyskuuta 1847 Karlskronasta. Alus vieraili Madeiralla ennen Atlantin ylitystä Montevideoon Uruguayhin. Alus vieraili Bahiassa Brasiliassa ennen saapumistaan Saint Barthélemyyn 2. maaliskuuta 1848. Alus lähti 13. huhtikuuta paluumatkalle ja se saapui Karlskronaan 16. kesäkuuta vierailtuaan Fayalissa Azoreilla.
Johan Lilliehök af Fårdalan johdolla alus lähti 26. syyskuuta 1849 Karlskronasta merelle. Alus vieraili Kööpenhaminassa, josta se jatkoi Bahiaan. Alus vieraili Pernambucossa ja Martiniquella ennen saapumistaan Saint Barthélemyyn 10. helmikuuta 1850. Alus lähti paluumatkalle 3. maaliskuuta vieraillen Neitsytsaarten Saint Thomasilla ja Martiniquella Fort Royalissa sekä Havannassa Kuubassa. Alus jatkoi matkaansa Yhdysvaltoihin vieraillen New Yorkissa, Nashonissa ja Bostonissa ennen Atlantin ylitystä. Alus saapui Göteborgiin 3. heinäkuuta vierailtuaan Plymouthissa.
Otto Améenin johtama purjehdus alkoi Karlskronasta 25. syyskuuta 1852 ja alus vieraili Marstrandissa 17. lokakuuta ennen saapumistaan Yarmouthiin 6. marraskuuta. Alus jatkoi 10. marraskuuta matkaansa Gibraltarille, jonne se saapui 4. joulukuuta. Gibraltarilta alus jatkoi 15. joulukuuta matkaansa Välimerelle ohittaen Matapanin niemen ja saapuen Kreikkaan Milosiin 13. tammikuuta 1853 ja edelleen Pireukseen 17. tammikuuta. Alus vieraili paluumatkalla Maltalla ennen saapumistaan Gibraltarille, mistä se jatkoi Cadiziin, jonne saapui 8. huhtikuuta. Alus jatkoi 21. huhtikuuta matkaansa Brestiin, jonne se saapui 13. toukokuuta. Alus saapui Karlskronaan 24. heinäkuuta.
Alus oli palveluksessa vuoteen 1874.
Juulia Turkkila
Juulia Turkkila (s. 3. marraskuuta 1994 Helsinki) on suomalainen taitoluistelija. Hän edustaa Helsingin Luistelijoita. Turkkila kilpaili yksinluistelussa vuoteen 2016 asti ja sen jälkeen jäätanssissa Matthias Versluisin kanssa.
Turkkila aloitti taitoluistelun Helsingin Taitoluisteluklubissa vuonna 2001. Kaudella 2010–2011 hän voitti junioreiden SM-kultaa. Aikuisten SM-tasolla Turkkila on saavuttanut hopeaa kausilla 2011–2012 ja 2012–2013, kultaa kaudella 2013–2014 ja pronssia kaudella 2015–2016. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän luisteli pronssia vuonna 2011 ja kultaa vuonna 2012.
Taitoluistelun EM-kilpailuissa 2011 Turkkila oli 15:s ja saman vuoden MM-kisoissa 20:s. Sheffieldin EM-kisoissa 2012 Turkkila oli 17:s. Saman vuoden Nizzan MM-kisoissa hän luisteli lyhytohjelmassa silloiset ennätyspisteensä (47,75) ja oli lopulta parhaana suomalaisena 18:s pistein 135,56. Vuoden 2013 EM-kilpailuissa Turkkila sijoittui 17:nneksi. Hän teki kilpailussa lyhytohjelman uudet ennätyspisteensä (51,47). Vuoden 2014 EM-kilpailuissa Turkkila oli 12:s luistellen yhteispisteiksi uuden ennätyksensä 140,31. Kausilla 2014–2015 ja 2015–2016 Turkkila kärsi loukkaantumisesta.
Yksinluistelussa Turkkilan valmentajana toimi Tarja Sipilä ja koreografeina Shae Zukiwsky ja Maria McLean.
Jäätanssissa Turkkila ja Matthias Versluis ovat nousseet Suomen parhaaksi pariksi. Vuonna 2019 he sijoittuivat Euroopan-mestaruuskilpailuissa 11:nneksi ja maailmanmestaruuskilpailuissa 16:nneksi. Vuonna 2021 he sijoittuivat MM-kilpailuissa 21:nneksi. Vuonna 2022 he joutuivat jäämään EM-kilpailuista pois, kun Turkkila sairasti joulukuussa lieväoireisen koronavirustaudin ja antoi vielä tammikuussa positiivisen testituloksen. Pekingin olympialaisissa Turkkila ja Versluis sijoittuivat 15:nneksi ja MM-kilpailuissa 12:nneksi. Vuoden 2023 EM-kilpailuissa Espoossa he voittivat pronssia. Suomen edellinen arvokisamitali lajissa oli vuodelta 1995.
Teruki Miyamoto
Jalkapallomaajoukkue
Miyamoto edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1961-1971. Hän osallistui muun muassa vuosien 1964 ja 1968 olympialaisiin, joista jälkimmäisissä Japani saavutti pronssia.
Liettuan terveystieteiden yliopisto
Liettuan terveystieteiden yliopisto on Kaunasissa Liettuassa sijaitseva lääketieteellistä ja eläinlääketieteelistä tutkimusta harjoittava ja koulutusta antava yliopisto. Se perustettiin vuonna 2010 yhdistämällä kaksi kaupungissa aiemmin toiminutta korkeakoulua. thumb|210px|left|Kaunasin lääketieteellisen akatemian rakennusta. thumb|250px|Liettuan terveystieteiden yliopiston lääketieteellinen kirjasto. Liettuan terveystieteiden yliopistoon kuuluu kaksi pääosaa: Lääketieteellinen akatemia ja Eläinlääketieteellinen akatemia. Lääketieteellinen akatemia sisältää lääketieteen, farmasian, hoitotieteen, odontologian (hieman eri käsite kuin hammaslääketiede) ja kansanterveyden tiedekunnat sekä erillislaitoksina neurotieteiden, kardiologian ja endokrinologian instituutit. Eläinlääketieteelliseen akatemiaan kuuluu eläinlääketieteen ja kotieläintalouden tiedekunta sekä erillislaitoksena eläintieteen instituutti.
Kosovo olympialaisissa
Kosovo sai Kansainvälisen olympiakomitean täyden jäsenyyden joulukuussa 2014 ja maa osallistui ensimmäisiin olympialaisiinsa Riossa 2016. Kosovoa edusti Riossa kahdeksan urheilijaa, joista suurimpiin mitalitoivoihin kuului judoka Majlinda Kelmendi.
Kelmendi voitti kultaa judossa naisten 52-kiloisten sarjassa, ja hänestä tuli maan ensimmäinen olympiavoittaja ja -mitalisti.
Henrik Johansén
Henrik Johansén on suomalainen tennisvalmentaja. Hän valmensi Jarkko Niemistä vuosina 1996–2003. Suomen Tennisliitto valitsi hänet vuoden 1999 valmentajaksi. Johansén toimi Suomen Davis Cup -joukkueen kapteenina vuosina 2002–2004. Davis cup -joukkueen kakkosvalmentajana hän toimi vuosina 1994–1999.
Nykyisin hän opettaa liikuntaa Luostarivuoren koulussa sekä Luostarivuoren Lyseon lukiossa ja toimii tenniksen valmentajana Kerttulin lukiossa.
HMS Carlskrona (1841)
HMS Carlskrona oli Ruotsin laivaston vuonna 1841 vesillelaskettu korvetti.
Valmistus
Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta ja se laskettiin vesille 13. elokuuta 1841.
Palvelus
Alus lähti Eric Gustaf af Klintin alaisuudessa Karlskronasta 6. elokuuta 1845 Kööpenhaminan, Brestin ja Gibraltarille ja edelleen Tenerifalle. Alus ylitti Atlantin vieraillen Argentiinassa Buenos Airesissa, Uruguayn Montevideossa ja Brasilian Rio de Janeirossa ennen saapumistaan Saint Barthélemyyn. Alus lähti paluumatkalle vieraillen Kuuban Havannassa, mistä se jatkoi matkaansa 30. huhtikuuta 1846. Vain hetken purjehdittuaan alus kaatui ja upposi vieden mukanaan lähes koko 131 hengen miehistön. Ainoastaan seitsemäntoista henkeä pelastui ainoaan vesille laskettuun pelastusveneeseen, josta amerikkalainen parkki Swan pelasti eloonjääneet 3. toukokuuta.
Willie May
William Lee "Willie" May (11. marraskuuta 1936 Knoxville, Alabama, Yhdysvallat – 28. maaliskuuta 2012 Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen pika-aitajuoksija ja olympiamitalisti.
Yonne (joki)
Yonne on Seinen suurin vasemmanpuolinen sivujoki Ranskassa, pääosin Burgundi-Franche-Comtén alueen länsiosissa. Sen mukaan on saanut nimensä myös Yonnen departementti.
Yonne laskee Seineen Montereau-Fault-Yonnessa.
Sijaintinsa ja virtaamansa vuoksi Yonnella on ollut suuri merkitys Pariisin kehityksen kannalta keskiajalta rautateiden rakentamisen aikaan saakka. Sitä pitkin on uitettu polttopuuta Morvanista kohti Pariisia sekä kuljetettu Burgundin viiniä.
Nimen alkuperä
Nimen kelttiläinen alkumuoto on Icauna. . Tästä alkumuodosta on johdettu myös Yonnen departementin asukkaiden nimitys Icaunais.
Lähteet
upright=2.5|center|thumb|Suoalue Mont Préneleyssä, josta Yonne-joki alkaa.
Yonnen lähteet ovat suolla Mont Préneleyssä 738 metrin korkeudessa, Gravellen metsän keskellä Morvanin kukkuloilla. Ne sijaitsevat Glux-en-Glennen kunnan alueella Château-Chinon (Ville) kaupungin kaakkoispuolella.
Joen kulku
Yonnen uoman kaltevuus on keskimäärin 2,38 tuhannesosaa. Sen valuma-alue on 18 836 neliökilometrin laajuinen, ja se tuo Seineen vettä keskimäärin 93 kuutiometriä sekunnissa.
Yonne on 292,3 kilometrin pituinen, ja sellaisena Ranskan 16:nneksi pisin joki. Se laskee Seineen Montereau-Fault-Yonnessa Seine-et-Marnen departementissa.
Jokivarren kaupungit ja departementit
thumb|Yonnen mutka [[Armeaussa Sensin ja Joignyn välillä]] thumb|Yonne Saussois'n kallion luona [[Merry-sur-Yonnessa]]
Yonne virtaa Nièvren, Yonnen ja Seine-et-Marnen departementtien alueella. Tärkeimmät sen varrella sijaitsevat kaupungit ovat:
Yonne ja Seine
upright=2.5|center|thumb|Jokien yhtymäkohta [[Montereau-Fault-Yonnessa. Vasemmalla kaksikaarinen silta, joka ylittää Seinen, oikealla kolmikaarinen silta, joka ylittää Yonnen.]]
Jokien yhtymäkohdassa Montereaussa Yonne on runsasvetisempi kuin paikalle virtaava Seinen yläjuoksu. Kuten edellä mainittiin, sen virtaama on 93 km3/s ja valuma-alueen pinta-ala 10 800 km2, kun taas Seinen virtaama on Montereaun yläpuolella 80 km3/s ja tämän yläjuoksun valuma-alueen pinta-ala 10 300 km2. Tämän vuoksi erään jokia koskevan maantieteellisen määritelmän mukaan Yonnea olisi itse asiassa pidettävä Seinen vesistön pääjokena, ja jokiosuus Montereausta merelle olisi katsottava Yonneen eikä Seineen kuuluvaksi. Näin Pariisikin olisi siis Yonnen eikä Seinen varrella. Kuitenkin Seineä on vanhalta ajalta saakka pidetty pääjokena, johon näiden koko yhteinen alajuoksu on aina luettu kuuluvaksi.
Virtaama
thumb|Yonne Bassevillen kallioiden luona Surgyssä.
Yonnen virtaamaa on seurattu 54 vuoden ajan, 1958–2014, Courlon-sur-Yonnessa Yonnen departementissa hieman Montereau-Fault-Yonnesta etelään.
Yonnen virtaama vaihtelee varsin huomattavasti eri vuodenaikoina. Talvisin, joulukuusta maaliskuuhun sen virtaama vaihtelee 127 ja 169 kuutiometrin välillä sekunnissa ja on suurimmillaan helmikuussa. Pienimmillään virtaama on elokuussa, keskimäärin 40,9 kuutiometriä sekunnissa.
Toisinaan pitkään jatkuneina sateettomina kausina virtaama saattaa pienetä 14 kuutiometriin sekunnissa. Toisaalta silloin tällöin esiintyy suuria tulvia. Suurin hetkellinen virtaama, 750 m3/s, mitattiin 1. tammikuuta 1982, suurin vuorokautinen kesivirtaama, 726 m3 samana vuonna 12. tammikuuta.
Vesiliikenne
right|thumb|Näkymä [[Auxerresta. Etualalla jokisatama, taustalla katedraali.]] Yonnea pidetään purjehduskelpoisena Montereausta Auxerreen saakka. Joen tämän osuuden pituus on 108 km. Siihen on rakennettu 26 sulkua, jotka kaikki ovat vähintään 93 metrin pituisia ja 8,30 metrin levyisiä.
Yonnen yhdistää Saôneen Burgundin kanava, joka alkaa Migennesistä, ja Loireen Nivernais'n kanava, joka alkaa Auxerresta.
Kaupallinen liikenne
Vuonna Port-Renardin sulku Courlonissa levennettiin 10,5 metrin levyiseksi. Nyt laivat, joiden kantavuus on 1000 tonnia, voivat kulkea Yonnea pitkin Seinestä Migennesiin saakka, josta Canal de Bourgogne alkaa. Jokilaivoilla kuljetetaan varsinkin viljaa, puuta ja rakennusmateriaaleja. Vuosittain joella kuljetetaan 1 800 000 tonnia tavaraa.
Venesatamat
Yonnen varrella on kolme venesatamaa: Joignyssa, Villeneuve-sur-Yonnessa ja Auxerressa. Siihen liittyvien kanavien varsilla lähellä jokea ovat lisäksi Migennesin, Saint-Florentinin ja Brienon-sur-Armançonin venesatamat. Nämä kuusi satamaa muodostavat departementin laajuisen verkon, ja niissä veneitä voidaan säilyttää ympäri vuoden. Venesatamissa on ammattitaitoista henkilökuntaa.
Veneilijöitä on eniten joen eteläosalla ja sen eteläisellä jatkeella, Nivernais'n kanavalla. Veneilijöistä noin 45–60 % on ranskalaisia, joista suurin osa asuu Île-de-Francessa tai Rhône-Alpesin alueella. Ulkomaalaisista suurimman ryhmän muodostavat myös saksalaisia, mutta myös italialaisia ja belgialaisia on huomattava määrä.
Venesatamien lisäksi Yonnelle on rakennettu kaksitoista pysähdyspaikkaa. Niissä on vain välttämättömimmät palvelut. Niissä veneilijät voivat pysähtyä lyhyeksi ajaksi ja poistua maihin esimerkiksi katsomaan nähtävyyksiä tai käymään läheisessä ravintolassa.
Luettelo Ruotsin merivoimien vartioveneistä
Luettelo Ruotsin merivoimien vartioveneistä listaa Ruotsin merivoimissa palvelleet vartioveneet.
Aakku Cederberg
Aarne "Aakku" Cederberg on Egotripin alkuperäinen basisti. Cederberg työskentelee nykyään rehtorin virassa Santahaminan ala-asteella.
Chart Busters!
Chart Busters! (levyetiketin mukaan Chartbusters) on kokoelma-albumi yhdysvaltalaisen soul- ja rhythm and blues -yhtye The Impressionsin tuotannosta vuosilta 1962–1967.
Levyn on julkaissut Pickwick International, jonka toimipaikka on ollut New Yorkin Woodburyssä.
Kappaleet
Kappaleiden tekijä on Curtis Mayfield, paitsi kappaleen "I Need Your Love" osalta R. Brooks. Kappaletta "Meeting Over Yonder" on käsitelty elektronisesti stereofonista äänentoistoa varten.
Wallingfordin tornado
Wallingfordin tornado oli Wallingfordin kaupunkiin Connecticutiin Yhdysvalloissa 9. elokuuta 1878 iskenyt tornado, jonka voimakkuus Fujitan asteikolla oli F4. Surmansa sai 34 henkilöä ja yli 70 loukkaantui.
Valdeón (juusto)
thumb|Valdeón-juustoa. Valdeón on espanjalainen pääasiassa lehmänmaidosta valmistettava sinihomejuusto.
Valdeón-juusto on peräisin nimensä mukaisesti Posada de Valdeónin alueelta Espanjan pohjoisosassa sijaitsevalta Picos de Europa-vuorilta. Vuoristo tunnetaan myös monista muista juustoistaan. Juustolla on Euroopan unionin suojattu alkuperänimitys.
Valdeón-juuston pääraaka-aine on lehmänmaito, mutta juuston valmistukseen käytetään noin 5 % vuohenmaitoa ja tiettyinä vuodenaikoina pieni määrä lampaanmaitoa. Vuohenmaito tekee juustosta hieman hapanta. Juuston valmistukseen käytettävä maito voi olla pastöroitua tai raakamaitoa. Lehmänmaito saadaan parda-rotuisesta karjasta ja vuohenmaito florida-rotuisista vuohista. Valmistuksen aikana juusto kuivasuolataan vuorisuolalla ja juusto kypsyy paikallisissa luolissa kahdesta neljään kuukautta. Juusto kääritään tavallisesti folioon tai perinteisemmän menetelmän mukaan joskus vaahteranlehtiin. Lehtien paikallinen nimi on plageru ja niiden tarkoitus on antaa kuoren hengittää kypsymisen aikana. Lisämakua niistä ei kuitenkaan varsinaisesti tule.
Valmiin juuston siniset tai vihertävät suonet aiheuttaa Penicillium roqueforti -lajin home. Juuston muu sisältö on norsunluunvalkoista ja sen rakenne on voin kaltainen. Juuston makua on kuvailtu miedosti mausteiseksi ja suolaiseksi. Juustoa voidaan tarjoilla sellaisenaan, tai sitä voidaan käyttää muussa ruuanlaitossa. Juuston kanssa voidaan tarjoilla makeaa valkoviiniä.
Gustaf Axel von Kothen
thumb|Gustaf Axel von Kothen Gustaf Axel von Kothen (17. heinäkuuta 1843 Pietarhovi, Venäjä – 25. kesäkuuta 1906 Lauritsala) oli suomalainen vapaaherra, kenraaliluutnantti, valtiopäivämies ja lääninkuvernööri.
Von Kothen kuului von Kothenin aatelissuvun vapaaherralliseen haaraan. Hänen vanhempansa olivat kenraalimajuri Mauritz Ferdinand von Kothen ja kreivitär Amalia Magdalena Piper. Von Kothen kävi Haminan kadettikoulun vuosina 1855–1860 ja valmistui vänrikiksi Pietarin keisarillisesta paašikoulusta vuonna 1862. Hän palveli sen jälkeen Henkikaartissa, jonka mukana osallistui Puolan kapinan kukistamiseen vuosina 1863–1864. Hän sai 1863 aliluutnantin, 1870 luutnantin, 1873 alikapteenin ja 1877 kapteenin arvon. Osallistuessaan Turkin sotaan hänet nimitettiin keisarin sivusadjutantiksi toukokuussa 1877 ja ylennettiin everstiksi syyskuussa 1878. Von Kothen nimitettiin vuonna 1881 14. tarkk’ampujapataljoonan, vuonna 1888 65. jalkaväkirykmentin ja vuonna 1895 Henkikaartin Liettuan rykmentin komentajaksi. Hän sai kenraalimajurin arvon vuonna 1894.
Von Kothen nimitettiin Suomeen Vaasan läänin kuvernööriksi joulukuussa 1898 pysyen yhä Henkikaartin upseeriluetteloissa. Hän edusti sukuaan aatelissäädyssä valtiopäivillä 1899. Tammikuussa 1900 hän siirtyi Hämeen läänin kuvernööriksi. Hän kuitenkin pyysi ja sai eron toukokuussa 1901. Saman vuoden lokakuussa hän sai eron myös sotapalveluksesta ja samalla kenraaliluutnantin arvon.
Von Kothenin puoliso oli venäläinen Anna Leonovna Hromova. Heillä ei ollut lapsia. Säveltäjä Axel von Kothen oli Gustaf Axel von Kothenin velipuoli ja senaattori Casimir von Kothen hänen setänsä.
Rooman valtaus
Rooman valtaus oli 20. syyskuuta 1870 käyty yhteenotto Italian kuningaskunnan armeijan ja paavi Pius IX:n johtaman Kirkkovaltion välillä Roomassa. Yhteenotto päättyi Kirkkovaltion sveitsiläiskaartin antautumiseen, Rooman liittämiseen Italiaan ja Kirkkovaltion loppuun itsenäisenä territoriaalivaltionaan. Toisaalta paavin asema muuttui paikallishallitsijasta laajempimuotoiseksi kirkon päämieheksi, minkä lisäksi paavin hallintaan jätettiin Vatikaanin alue.
Tausta
Paavi Pius IX valittiin virkaansa edeltäjänsä Gregorius XVI:n kuoltua vuonna 1846 ja häntä pidettiin aluksi huomattavan liberaalina. Kirkkovaltion vangitut vallankumoukselliset vapautettiin, ja paavi oli puhunut myönteiseen sävyyn italialaisesta kansakunnasta, minkä vuoksi häntä pidettiin Italian yhdistymisen kannattajana. Kirkkovaltion uudistukset tekivät hänestä myös vapaamielisen lehdistön suosikkihahmon. Uudistukset lakkasivat kuitenkin Euroopan hulluun vuoteen 1848. Kansallismielisten pyrkiessä karkottamaan itävaltalaiset Italiasta paavi kehotti uskovia pysymään lojaaleina paikallisille ruhtinailleen. Paavin kannanotosta syntyi mellakoita Roomassa, ja hän joutui pakenemaan Gaetaan. Roomassa Giuseppe Mazzini ja Giuseppe Garibaldi perustivat Rooman tasavallan, jonka Ranskan armeija palautti paavin hallintaan. Paavi palasi vuonna 1850 ja hallitsi Kirkkovaltiotaan vielä kahdenkymmenen vuoden ajan ranskalaisten sotilaiden turvin. Paavin toiminta teki hänestä katkerasti vihatun hahmon Italian katolilaisten parissa, vaikkakin hänellä oli suuri suosio ulkomailla. Italian yhdistymisen kannattajat eivät takaiskuista huolimatta olleet luopuneet tavoitteestaan. Liikkeen uudeksi johtohahmoksi nousi Piemonten kuningas Viktor Emanuel II ja hänen pääministerinsä Camillo Cavour.
Valtaus
thumb|vasen|Murtuma Rooman muurissa Porta Pian portin luona aikalaisvalokuvassa. Maailmanpoliittinen tilanne muuttui Kirkkovaltion kannalta nopeasti vuonna 1870. Ranskan keisarikunta kävi vuonna 1870 sodan Saksaa vastaan. Sodan seurauksena Ranskan keisari Napoleon III kukistui, ja keisari­kunnan tilalle perustettiin uusi Ranskan tasavalta. Ranska veti Kirkkovaltiota suojaamassa olleet joukkonsa Italiasta, jolloin maata suojasivat enää vain paavin omaan armeijaan kuuluneet 15 000 sveitsiläiskaartilaista ja muuta palkkasotilasta. Italian hallitus päätti Kirkkovaltion liittämisestä Italiaan syyskuussa 1870, ja paavia tapaamaan lähetettiin edustusto. Alkuperäisenä tarkoituksena oli tehdä liitos ilman verenvuodatusta, ja paaville aiottiin jättää Vatikaanin ja Città Leoninan alueet sekä mahdollisesti myös maakaistale meriyhteyden luomiseksi. Pius IX ei kuitenkaan ollut valmis neuvottelemaan Italian hallituksen kanssa, jolloin tuloksena oli sotilaallinen yhteenotto.
Italian armeijan joukot ja Kirkkovaltion sveitsiläiskaartilaiset ottivat yhteen 20. syyskuuta Rooman kaupungin­muuriin kuuluvan Porta Pian portin tuntumassa. Italian armeijan joukot menettivät yhteenotossa 40 sotilasta kaatuneina ja sveitsiläiskaarti 19. Pian yhteenoton jälkeen Kirkkovaltion valtiosihteeri Giacomo Antonelli määräsi sveitsiläiskaartin antautumaan enempien uhrien välttämiseksi. Paavilta lupaa antautumiselle ei oltu kysytty, mutta antautuminen merkitsi taistelun loppua.
Seuraukset
thumb|Rooman valtauksen muistomerkki Roomassa. Paaville pienimuotoinen aseellinen vastarinta merkitsi lähinnä sitä, että Kirkkovaltion ei voitu sanoa luopuneen hallinnostaan vapaaehtoisesti, vaan se saattoi väittää juridisen oikeutensa olevan edelleen voimassa. Alueen valtaamisen jälkeen Italia järjesti Roomassa kansan­äänestyksen alueen liittämisestä Italiaan, jossa suurin osa alueen asukkaista äänesti liittämisen puolesta.
Paavi Pius IX vetäytyi kirkon hallintaan jätettyyn Vatikaaniin ja kieltäytyi poistumasta sen alueelta pitäen itseään Italian valtion vankina. Italian valtion suhtautuminen paaviin ja kirkkoon oli kuitenkin tätä retoriikkaa suopeampaa. Vuonna 1871 tuli voimaan laki, joka takasi kirkon riippumattomuuden valtiosta ja myönsi paaville verovapaan kolmen ja puolen miljoonan liiran avustuksen. Avustussumma vastasi lähes 5 % budjetista. Italian ja kirkon suhteet vakiintuivatkin sittemmin nopeasti, vaikkakin paavit jatkoivat muodollista mielenilmaisuaan Vatikaanissa vuoden 1929 lateraanisopimukseen saakka.
Kirkkovaltion hallinnan menettäminen merkitsi paaveille osaltaan paavin viran muuttumista pienehkön italialaisen territoriaalivaltion hallitsijasta katolilaisen kirkon universaaliksi johtajaksi, mitä voidaan pidemmällä aikavälillä pitää paaveille myönteisenä kehityksenä.
Ukrainan ortodoksinen kirkko
Ukrainan ortodoksinen kirkko on Ukrainassa vaikuttava ortodoksinen paikalliskirkko, joka on 1990-luvun alussa valtion itsenäistymisen jälkeen eronnut Moskovan patriarkaatista ja julistautunut autokefaliseksi, muista ortodoksikirkoista riippumattomaksi. Syksyllä 2018 Konstantinopolin patriarkaatti tunnusti Ukrainan ortodoksisen kirkon itsenäisen aseman (autokefalian). Ukrainan ortodoksinen kirkko on suurin Ukrainan kolmesta nykyisestä ortodoksisesta kirkosta, muut ovat Moskovan patriarkaattiin nykyisin autonomisena kuuluva Ukrainan ortodoksinen kirkko – Moskovan patriarkaatti sekä pieni Ukrainan autokefalinen ortodoksinen kirkko.
Kirkon pääpaikka on Pyhän Mikaelin kultakupolinen luostari, jossa kirkon päämies, Kiovan ja koko Ukrainan metropoliitta, asuu virallisesti.
Historia
thumb|270px|Ukrainan väestön uskonnollinen jakauma vakaumuksen mukaan.
Vuonna 2006 tehdyn kyselyn mukaan Ukrainan ortodoksinen kirkko – Kiovan patriarkaatti oli Ukrainan suurin uskonnollinen yhdyskunta. Siihen katsoi lukeutuvansa noin 15 prosenttia kansasta ja noin 40 prosenttia uskontoa tunnustavista. Vastaavat luvut Moskovan patriarkaatin Ukrainan ortodoksiselle kirkolle olivat 11 prosenttia ja 29 prosenttia.
Kirkkoa johti patriarkka Filaret (siviilinimeltään Myh’ailo Denysenko), joka ennen Neuvostoliiton hajoamista oli Moskovan patriarkaatin alaisen Ukrainan ortodoksisen kirkon Kiovan ja koko Ukrainan metropoliitta. Filaret päätti vuonna 1992 muuttaa Ukrainan kirkon autokefaliseksi, mikä johti skismaan Moskovan kanssa ja hajaannukseen Ukrainan kirkossa, jossa suuri osa piispoista kiisti Filaretin johtajuuden ja pakotti hänet eroamaan. Kansallismielisen presidentin tuella Filaret yhdisti sitten oman kirkkonsa ensin diasporasta palanneen historiallisen Ukrainan autokefalisen kirkon kanssa, jonka patriarkka Mstyslav oli kirkon ensimmäinen pää. Näiden kirkkojen liitosta tuli kuitenkin lyhytaikainen. Filaretista itsestään tuli Kiovan patriarkka vuonna 1995; vuonna 1997 hän menetti kanonisen (Moskovan) kirkon pappisvihkimyksen ja suljettiin sen ehtoollisyhteydestä ”skismaattisesta toiminnasta”.
Piispaneuvosto päättää 24.5.2023 siirtyä kokonaan tarkistettuun Juliaaniseen kalenteriin ja että tämä siirtyminen tapahtuu 1.9.2023. Päätettiin myös kutsua koolle 27.7.2023 paikallisneuvosto, joka lopulta hyväksyy siirtyminen tarkistettuun Julianuskalenteriin.
Nykyaika ja autokefalia
Kirkko sai autokefaalisen kirkon aseman tammikuussa 2019 Konstantinopolin patriarkaatilta, joka myönsi sille tomosin ja sisällytti sen diptyikkaansa. Patriarkka Bartolomeos I vetosi muihin ortodoksisiin kirkkoihin, jotta nämä tunnustaisivat autokefalian. Patriarkan vetoomukseen vastasivat Theodoros II (Aleksandrian ja koko Afrikan patriarkaatti), Kreikan ortodoksinen kirkko ja Kyproksen ortodoksinen kirkko.
Kirkko seuraa ennemmin bysanttilaista kaavaa kuin venäläistä. Tämän on oletettu kasvattavan kirkon suosiota tavallisen kansan sekä nuoremman sukupolven keskuudessa.
Kalliorakkeli
Levinneisyys
Kalliorakkelia tavataan laajalla alueella Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Lajin on kuvattu olevan yleinen tai runsaslukuinen lähes koko levinneisyysalueellaan, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tikanheitto
Tikanheitto (myös nimellä suomalainen tikkapeli) on ajanvietepeli, jossa tikkaa eli heitettävää nuolta yritetään saada osumaan keskelle pyöreää maalitaulua. Keskellä taulua on kymppi, josta saa kymmenen pistettä, ja pisteet laskevat taulun reunaa kohti päättyen yhteen. Eniten pisteitä usealla tikalla saanut voittaa. Luonteeltaan suomalainen tikkapeli on puhdas tarkkuusheittopeli.
Tikanheiton tikat ovat jykevämpiä kuin darts-tikkapelin tikat.
Tikkataulu kiinnitetään 150 cm:n korkeudelle mitattuna heittotasosta taulun keskiöön. Heittomatka on miehillä ja yli 15-vuotiailla pojilla 5 metriä, naisilla, tytöillä ja alle 15-vuotiailla pojilla 4 metriä. Kaikki apuvälineet ovat kiellettyjä, mutta apuvälineenä ei pidetä henkilön muutenkin valtaosan valveillaoloajastaan käyttämää välinettä (silmälaseja, kuulolaitetta tms.).
Suomessa järjestetään myös kymmenittäin tikanheittokilpailuja vuodessa. Yleisimmät pelimuodot ovat:
Joukkuekilpailussa miesten joukkueeseen kuuluu 4 heittäjää ja naisten ja nuorten joukkueeseen kumpaankin kolme heittäjää. Kukin joukkueen jäsen heittää viisi kertaa viisi tikkaa. Useimmiten tikat heitetään tauluun niin, että tuolla vuorolla jo heitettyä tikkaa ei irroteta ennen kuin kyseisellä vuorolla on heitetty kaikki tikat, mutta säännöt mahdollistavat myös sen muunnelman, että tikkoja heitetään yksi kerrallaan. Tällöin kukin tikka irrotetaan saman tien heiton jälkeen, jolloin taulussa ei ole kiinni useampaa tikkaa kuin yksi.
Tikanheiton viralliset kilpailut käydään sisätiloissa.
Darts
Englantilaisesta tikanheitosta eli dartsista on oma artikkelinsa.
Ragnar Nordström
Gustav Ragnar Enos Nordström (16. tammikuuta 1894 Loviisa – 25. joulukuuta 1982 Loviisa) oli suomalainen laivanvarustaja, jääkärieverstiluutnantti, heimoaktivisti ja poliittinen taustavaikuttaja, harmaa eminenssi. Tullivartijan poikana syntynyt Nordström kävi Helsingin kauppakoulun 1912 ja työskenteli sen jälkeen muutamia vuosia liike-elämässä konttoristina ja prokuristina Loviisassa, Hampurissa ja Raumalla.
Jääkäri ja heimosoturi
Nordström liittyi Jääkäripataljoona 27:ään joulukuussa 1915 ja taisteli sen riveissä maailmansodan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella (Gauja) 1916–1917. Nordström oli Saksassa saksalaisia kouluttajia vastaan suuntautuneen jääkärikapinan johdossa.
Palattuaan Suomeen jääkäriluutnanttina jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918 hänet komennettiin komppanianpäälliköksi 1. jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonaan. Sisällissodassa Nordström taisteli Lempäälän rintamalla ja haavoittui Kelhossa 7. huhtikuuta 1918. Koko päivän jatkuneen ankaran taistelun jälkeen hän pelastui vain vaivoin yön pimeyden turvin Mäyhäjärven jään yli takaisin valkoisten puolelle Sotavaltaan. Hän valitsi oikean käsivartensa amputoinnin muiden hoitomuotojen ollessa liian hitaita hänen ehtiäkseen Viipurin taisteluihin. Vamma ei kuitenkaan estänyt hänen myöhempiä sotilaallisia seikkailujaan ja sotilaallista kehitystään.