cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Isä meidän
Toisin kuin esimerkiksi Johanneksen evankeliumin luku 17, Isä meidän -rukous ei ole siinä mielessä Jeesuksen omaa rukousta, että opetuslapset pyysivät Jeesusta opettamaan heitä rukoilemaan ennen kuin hän vastasi heidän pyyntöönsä rukoilemalla tämän rukouksen. Suurin osa kristityistä uskoo Jeesuksen synnittömyyteen ja Isä meidän -rukouksessa syntejä pyydetään anteeksi, eikä Jeesus pyytänyt syntejään anteeksi rukouksessa vaan opetti sen rukouksen opetuslapsien pyynnöstä ja heitä varten.
Varhaisimmista tekstilähteistä puuttuu Matteuksen version lopussa oleva rukouksen ylistysosa: "Sillä sinun on valtakunta ja voima ja kunnia iankaikkisesti. Aamen." Tämän vuoksi monet epäilevät sen olevan tekstiin myöhemmin tehty liturginen lisäys. Vastaavaa lisäystä, vastaavissa käännöksissä ei ole tehty Luukkaan versioon. Lisäksi muutamissa tekstilähteissä Luukkaan versio on huomattavasti lyhyempi: lauseen "Isä meidän, joka olet taivaissa" paikalla on pelkkä sana "Isä" galilean aramean alkutekstiä mukaillen ja niistä puuttuvat myös lauseet: "Tapahtukoon sinun tahtosi myös maan päällä niin kuin taivaassa" ja "vaan päästä meidät pahasta". Lisäksi Matteuksen versiossa Jumalaa pyydetään antamaan anteeksi velat, Luukkaan versiossa taas synnit. Useimmat tekstilähteet sisältävät Matteuksen ja Luukkaan rukousten pidemmät muodot, eli edellä mainitut tekstin osat. Nykyisin eniten käytettyjen Uuden testamentin kriittisten tekstilaitosten tekstistä edellä mainitut tekstin osat puuttuvat. Siksi ne puuttuvat monista raamatunkäännöksistä tai ne on merkitty hakasulkeilla. Vuoden 1992 raamatunsuomennoksesta edellä mainitut tekstin osat puuttuvat; Matteuksen ylistysosa on mainittu reunahuomautuksena. Vanhemmassa vuoden 1938 suomennoksessa näistä useimmat ovat mukana, mutta hakasulkeilla merkittyinä. Vanhemmat käännökset, joiden pohjatekstinä on niin kutsuttu Textus Receptus, sisältävät edellä mainitut kohdat.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon käyttämä versio
Hakasulkeissa oleva osa kuuluu doksologiaan.
Suomen ortodoksisen kirkon käyttämä versio
Hakasuluissa oleva doksologian lausuvat jumalanpalveluksissa piispa tai pappi.
Katolisen kirkon käyttämä versio
Kahdesta edellisestä Isä meidän -rukouksen muodosta käytetään luterilaisessa kirkossa nimitystä ekumeeninen sanamuoto. Tässä muodossa rukous esiintyy Matteuksen evankeliumissa sekä vuosien 1938 ja 1992 raamatunsuomennoksissa. Vuonna 2019 paavi Franciscus muutti katolisen kirkon käyttämän Isä meidän -rukouksen italiankielistä versiota: kun alun perin käännöksessä sanottiin ”Äläkä saata meitä kiusaukseen”, sanotaan uudessa versiossa ”Äläkä anna meidän langeta kiusaukseen”. Syy tähän muutokseen oli tyytymättömyys rukouksen esittämään väitteeseen, että Jumala olisi se, joka johdattaisi rukoilijan syntiin, mitä pidettiin harhaanjohtavana.
Eksegeettinen rekonstruktio
Evankeliumeissa rukous on kirjoitettu kahdessa hieman toisestaan poikkeavasta muodossa, joista Luukkaan evankeliumin sisältämää versiota rukouksesta pidetään eksegetiikan piirissä lähimpänä alkuperäistä muotoa. Sen pohjalta osa tutkijoista ovat pyrkineet rekontroimaan rukouksen sellaiseen muotoon, kuin se luultavasti on ollut ennen evankeliumien kirjoittamista. Rukouksen ensimmäinen osa koskee tulevaa Jumalan valtakuntaa ja on eskatologisiin eli lopun ajallisiin pyyntöihin kohdistuva. Seuraava pyyntö koskee ruokaa ja kolmas pyyntö armahtamista.
Nuori Morse
Nuori Morse (engl. Endeavour) on brittiläinen televisiosarja, joka kertoo kirjailija Colin Dexterin luoman hahmon Endeavour Morsen nuoruusvuosista poliisivoimissa 1960-luvun Britanniassa. Sarjan ensimmäinen osa, televisioelokuva, valmistui vuonna 2012. Britanniassa sarjaa esittää ITV ja Suomessa Yle TV1.
Iäkkäämmästä Morsesta kertonutta televisiosarjaa, Komisario Morsea, tehtiin vuosina 1987–2000.
Asetelma
Sarjan tapahtumat alkavat vuodesta 1965. Endeavour Morse on lopettanut kolme vuotta kestäneet opintonsa Lonsdale Collegessa Oxfordissa vailla tutkintoa. Yliopiston jälkeen hän palvelee vähän aikaa armeijassa ennen ryhtymistään poliisiksi.
Sarjan tapahtumapaikkana on Oxford ja rikoskonstaapeli Morsea esittää Shaun Evans. Muissa päärooleissa nähdään Roger Allam rikoskomisario Fred Thursdayna ja Anton Lesser ylikomisario Bright'na.
Tuotanto
Sarjan käsikirjoittaja on Russell Lewis. Musiikin sarjaan on säveltänyt Barrington Pheloung. Sarjaa on tehty kahdeksan tuotantokautta, ja ITV on tilannut sarjaan yhdeksännen tuotantokauden.
Sarjassa esiintynyttä toimittaja Dorothea Frazia esittänyt Abigail Thaw on alkuperäistä ylikomisario Morsea esittäneen John Thawin tytär.
Adua-luokka
Adua-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston seitsemäntoista aluksen muodostama sukellusveneluokka, joka muodostaa neljännen alaluokan 600-tonnin rannikkosukellusveneistä. Luokan alukset valmistuivat 1930-luvun lopulla ja ne osallistuivat toiseen maailmansotaan, jonka aikana kuusitoista alusta tuhoutui. Ainoastaan ''R.Smg. Alagi'' selvisi sodasta.
Suunnittelu
Luokan alukset olivat toisintoja Perla-luokan aluksista. Luokan alusten uppouma oli pinta-ajossa 680 ja sukelluksissa 844 tonnia. Alusten pituus oli 60,18 metriä ja niiden leveys 6,45 ja syväys 4,7 metriä.
Aluksilla oli pinta-ajoa varten kaksi 600 hevosvoiman dieselmoottoria, jotka kumpikin oli kytketty omaan akseliin. Sukelluksissa akseleita pyörittivät kaksi 400 hevosvoiman sähkömoottoria. Alukset saavuttivat pinta-ajossa 14 ja sukelluksissa 7,5 solmun nopeuden. Pinta-ajossa 10,5 solmun nopeudella alusten toimintamatka oli 3 180 merimailia. Sukelluksissa neljän solmun nopeudella toimintamatka oli 74 merimailia.
Alusten aseistuksena oli kuusi 533 millimetrin torpedoputkea, joista neljä oli keulassa ja kaksi perässä. Kuhunkin putkeen oli yksi torpedo aluksen varastossa eli aluksella oli kaikkiaan kaksitoista torpedoa. Aluksilla oli lisäksi 100 millimetrin kansitykki. Ilmatorjunta-aseistuksena oli yksi tai kaksi kaksiputkista 13,2 millimetrin konekivääriä.
Rausjärvi
Rausjärvi on humuspitoinen metsäjärvi Lohjan koillisosassa luoteisella Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 62 hehtaaria. Etäisyys Lohjan keskustasta on 29 kilometriä pohjoiseen ja Karkkilasta kuusi kilometriä länteen.
Maantiede
Rausjärven lounais–koillissuuntainen pituus on 1,6 kilometriä, mukaan luettuna järven eteläosan pitkulainen Ruuhilahti. Järvi on saareton ja sen rantaviiva on mutkainen. Järven keskiosassa Saarennokan niemen kohdalla altaan leveys on 200 metriä. Niemen etelä- ja pohjoispuolella leveys on 500–700 metriä. Rausjärven syvin kohta sijaitsee altaan eteläosassa. Rausjärven ympäristö on kangasmetsää, asutusta on vähän. Lähistöllä sijaitsee useita pieniä järviä, kuten Alimmainen, Kahilainen ja Koiralampi.
Rausjärven pohjoisosaan virtaa laskuoja koillisesta Murhalammelta, jonka pinta-ala on noin 80 aaria ja korkeustaso 98,6 metriä mpy. Rausjärven lounaisrannalta lähtee laskuoja etelään.
Rausjärven kuormitus on arvioitu vähäiseksi, järven ekologinen tila on hyvä. Tilavuus on 3 689 000 kuutiometriä.
Rausjärvi (23.067.1.014) kuuluu Hirvijoen valuma-alueeseen (23.067), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Karjaanjoen vesistössä (23). Toinen jakovaihe on Pusulanjoen alue (23.06). Rausjärvi on suurin Hirvijoen alueen 24:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä; se on Hirvijoen alueen pohjoisia järviä.
Landes
Landes on Ranskan departementti numero 40. Departementti sijaitsee Lounais-Ranskassa Uuden-Akvitanian hallintoalueella Atlantin rannikolla. Departementti on pinta-alaltaan 9 243 neliökilometriä ja siellä on 362 825 asukasta (vuonna 2006). Landesin pääkaupunki on Mont-de-Marsan. Landes on jaettu edelleen kahteen arrondissementtiin, 30 kantoniin ja 331 kuntaan.
Landes oli yksi 83 departementista, jotka perustettiin Ranskan vallankumouksen yhteydessä 4. maaliskuuta 1790. Landes muodostettiin osasta Guyennen ja Gascognen provinsseja.
Landesin rannikko muodostuu 106 kilometriä pitkästä hiekkarannasta ja -dyyneistä. Rannikko on lainelautailijoiden suosiossa.
Aiheesta muualla
thumb|left|Landesin [[Côte d'Argent]]
Kachinit
Kachinit ovat etninen ryhmä Burman, Kiinan Yunnanin ja Intian Assamin alueilla. Heitä on yhteensä eri arvioiden mukaan 700 000:ta yli miljoonaan ja suurin osa heistä asuu Burmassa. Kiinassa heitä oli vuoden 1990 väestönlaskennan mukaan 119 209 ja Intian Assamissa muutama tuhat. Kachinit jakautuvat useisiin eri alaryhmiin, joita ovat esimerkiksi jingpot Kiinassa ja singhpot Intiassa.
Historia
220px|thumb|vasen|Kachineja burmalaisessa piirroksessa 1900-luvun alulta. Kiinalaisissa lähteissä kachinit mainitaan Yunnanissa asuvana kansana 1300- tai 1400-luvuilta lähtien. Assamissa sijainneessa Ahomin kuningaskunnassa kirjoitetuissa kronikoissa heidät mainitaan jo 1200-luvun alkupuolella. Kachinit elivät läheisissä yhteyksissä shaneihin, joilta he omaksuivat esimerkiksi useita lainasanoja. Kachinipäälliköt hallitsivat omaa kansaansa usein shanhallitsijoiden alamaisina. Kiinassa paikalliset dynastiat puolestaan hallitsivat samanlaisen niin sanotun tusi-järjestelmän kautta, jossa keskusvalta käytti paikallisia päälliköitä paikallisten hallitsemisen välikäsinä. 1700-luvun lopulla kachinit levittäytyivät itään ja länteen, mikä johti välikohtauksiin shanien kanssa. Kachinit ottivatkin haltuunsa sittemmin useita shanien hallitsemia ruhtinaskuntia.
Kulttuuri
220px|thumb|Kachineita perinneasuissa. Kachinien perinteinen elinkeino on ollut lähes yksinomaan maanviljely, jota on harjoitettu lähinnä kaskiviljelyksen kautta. Yleisin viljelty kasvi on riisi. Kalastusta harjoitetaan suhteellisen paljon, mutta sillä ei ole juurikaan taloudellista merkitystä. Metsästystä harjoitetaan etenkin kylmempinä kuukausina joulukuusta huhtikuuhun, jolloin maanviljely ei vie paljoa aikaa.
Lähetyssaarnaajien myötä suuri valtaosa kachineista on nykyisin kristittyjä. He kuuluvat protestanttisiin ja katolilaisiin kirkkoihin, joiden välit keskenään ovat usein varsin huonot. Etenkin Burman puolella valtio on pyrkinyt myös käännyttämään heitä buddhalaisuuteen. Kiinan puolella jingpot harjoittavat edelleen pääasiassa perinteistä animismista uskoaan.
Ken tulta pyytää
Ken tulta pyytää on Sakari Kirjavaisen ohjaama ja yhdessä Esko Salervon kanssa käsikirjoittama tummasävyinen komediaelokuva vuodelta 2001. Elokuva käsittelee työuupumusta ja sijoittuu helsinkiläiseen lähiöön.
Elokuvan päähenkilö on loppuunpalanut palomies Jesse Viljanen (Taisto Reimaluoto), joka palkitaan sankariteosta Vuoden palomiehenä. Suunnaton huomio suistaa palomiehen arjen raiteiltaan, ja Jesse palaa isänsä Taiston (Antti Litja) luokse lähiöön. Siellä hän kohtaa myös nuoruudenmielitiettynsä Marjukan (Anna-Maija Valonen) ja tämän isättömän tyttären Jeminan (Elena Leeve).
Like Kustannus on julkaissut elokuvan käsikirjoituksen samannimisenä kirjana.
Vastaanotto
Tv-maailman kritiikissä luonnehditaan elokuvaa surrealistiseksi aikuisten saduksi, jossa ei farssien tapaan naureta ihmisille ylhäältä. Toisaalta taas Arto Pajukallio (Helsingin Sanomat) toteaa, että realismin ja fantasian kohtaaminen ei osu maaliin, kun hahmot lähenevät ihmisvihaa, vuoropuhelu on lattea ja motiivit näennäispsykologisia.
Laura Ollikainen
Laura Anna Elina Ollikainen (s. 19. tammikuuta 1998 Varkaus) on suomalainen seiväshyppääjä. Hän edustaa Varkauden Kenttä-Veikkoja.
Ollikainen saavutti sisäratojen SM-kilpailuissa hopeaa 2022 sekä pronssia 2019 ja 2020 ja SM-hopeaa vuoden 2019 Kalevan kisoissa. Vuonna 2018 hänen sijoituksensa SM-kilpailuissa olivat vastaavasti viides ja kuudes. Hän on edustanut Suomea alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2017 ja alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2019. Ennätyksensä 430 cm hän hyppäsi Somerolla kesäkuussa 2019.
Dairis Bertāns
Dairis Bertāns (s. 9. syyskuuta 1989 Valmiera, Latvian SNT, Neuvostoliitto) on latvialainen koripalloilija, pelipaikaltaan heittävä takamies. Hän on pelannut urallaan muun muassa NBA:ssa ja Espanjan sekä Italian pääsarjoissa ja on voittanut muun muassa Italian mestaruuden ja neljä Latvian mestaruutta. Bertāns on pelannut myös Latvian maajoukkueessa.
Elämä ja ura
Bertāns aloitti koripalloilijanuransa kotimaassaan voittaen BK Ventspilsissä yhden ja BK VEF Rīgassa kolme maan mestaruutta. Vuonna 2013 Bertāns siirtyi ulkomaille pelaten Espanjan, Turkin ja Italian pääsarjoissa. Italiassa hän voitti Olimpia Milanon joukkueessa Italian mestaruuden vuonna 2018 ja Italian supercup-mestaruuden vuosina 2017 ja 2018.
Maaliskuussa 2019 Bertāns siirtyi NBA-joukkue New Orleans Pelicansiin. Heinäkuussa 2019 hän teki kaksivuotisen sopimuksen venäläisen Himki BK:n kanssa.
Bertāns on kuulunut myös Latvian miesten maajoukkueeseen, jota hän on edustanut muun muassa vuosien 2011, 2013, 2015 ja 2017 EM-kilpailuissa. Vuoden 2017 EM-kilpailuissa Latvia sijoittui viidenneksi.
Kun saan oma Jeesuksen olla
Kun Jeesus on omana mulla on O. H. Jussilan kirjoittama laulu, jonka hän teki Eric Mauritz Bergqvistin laulun (Jag har inga sorger i världen, SS nro 171) pohjalta. Laulun hän julkaisi Siionin lähetyslehdessä vuonna 1914.
Sävelmän on tehnyt Emil Törnwall (1861–1926) Bergqvistin lauluun. Sävelmä on tuttu myös virrestä nro 178 (Myös isämme uskoivat ennen). Aiemmin sävelmä oli Siionin laulut -kokoelmassa hiukan eri muodossa.
Laulu löytyy myös Amerikan lestadiolaisten laulukirjoista sanoilla When Jesus, through faith, is my Savior sekä When Jesus is mine by faith only.
Siionin kannel -kokoelmassa laulu on suomennos Bergqvistin laulusta (nro 309) ja se alkaa sanoilla Ei paina mun murheeni täällä.
Zeuksen temppeli (Dodona)
Zeuksen temppeli eli ”Pyhä talo” oli antiikin aikainen Zeus Naïokselle omistettu kreikkalainen temppeli ja siihen liittynyt pyhäkkökokonaisuus Dodonassa Kreikassa. Se oli paikka, jossa Dodonan oraakkeli toimi. Temppelin rauniot sijaitsevat Dodonan arkeologisella alueella Dodónin kunnassa.
Rakennusvaiheet
Vaihe I
Vaihe II
Ensimmäinen varsinainen pyhäkkörakennelma ja temppeli rakennettiin paikalle klassisella kaudella 300-luvun eaa. alkupuolella. Tuolloin pyhäkkö koostui peribolos-muurilla ympäröidystä nelikulmaisesta temenoksesta. Pyhä tammi oli sen keskiössä ja toimi edelleen jumalan asuinpaikkana, ja sen ympärillä oli edelleen pronssipatoja. Yhdessä nurkassa oli pieni pronaoksesta ja naoksesta eli cellasta koostunut temppeli, jonka koko oli noin 4 × 6,5 metriä.
Vaihe III
Hellenistisellä kaudella, Epeiroksen kuningas Pyrrhoksen aikana 200-luvun eaa. alkupuolella temenosta laajennettiin ja se ympäröitiin kolmelta sivulta joonialaista tyyliä edustaneilla stoilla eli pylväshalleilla, joihin oli sijoitettu Pyrrhoksen voittamiltaan roomalaisilta ottamia kilpiä. Aitolialaiset tuhosivat pyhäkön vuonna 219 eaa.
Vuoden 218 eaa. jälkeen, Makedonian Filippos V:n ja epeiroslaisten voitettua aitolialaiset, pyhäkkö rakennettiin uudestaan aitolialaisilta saadulla sotasaaliilla. Vanhan temppelin paikalle rakennettiin uusi prostylostemppeli, jonka julkisivussa oli neljä joonialaista pylvästä ja sisällä pronaos, naos ja adyton. Laajimmassa vaiheessaan suorakulmaisen pyhäkön koko oli noin 20,8 × 19,2 metriä. Pyhä tammi oli edelleen osana temenosaluetta, nyt lähellä sen itäsivua, jonka puolella ei ollut stoaa.
Aurinkomyrsky (täsmennyssivu)
Aurinkomyrsky viittaa esimerkiksi seuraaviin:
Toinen Marokon kriisi
Kriisi alkoi, kun Saksan keisarikunnan laivaston SMS Panther toi marokkolaiseen Agadirin kaupunkiin joukkoja suojelemaan Saksan kansalaisia ja saksalaisia yrityksiä alkuperäisväestön levottomuuksilta. Saksa syytti Ranskaa yrityksestä liittää Marokko osaksi Ranskan siirtomaita
Reaktio maailmalla
Kansainvälinen lehdistö käsitteli kannanotoissaan 2. heinäkuuta laajasti saksalaisten edesottamuksia Marokossa. Saksan hallitusmielinen, mutta myös liberaalinen, lehdistö tervehti tyydytyksellä tykkiveneoperaatiota, kun taas konservatiivinen Kreuzzeitung kirjoitti ”Koko Saksan kansa pidättelee hengitystä”. Liberaali Frankfurter Zeitung tiivisti kannanottonsa yhteen lauseeseen ”Vihdoinkin”.
Sen sijaan vasemmistoliberaalinen Berliner Tageblatt suhtautui operaatioon kriittisesti: ”''Saksan kansalla on oikeus tietää mitä tapahtuu. On selvää, että saksalaisten yritysten etujen vaarantaminen Marokossa ei ole riittävä peruste tykkiveneen lähettämiseen''”.
Konservatiinen englantilainen Observer reagoi järkyttyneenä: ”Saksalaishyökkäys tulee kuin salama kirkkaalta taivaalta!”, kun taas Lontoon Times näki asiat rauhallisemmin: ”Saksan ottama askel ei johda välttämättä vakaviin seurauksiin”.
Ranskassa oikeistolehti Eclair korosti, että Ranskan hallitus ei voi antaa saksalaisille periksi: ”Saksa haluaa saada jalansijan Atlantin äärellä, jotta se voisi aiheuttaa ranskalaisille alati vaikeuksia ja rajoittaa Ranskan vaikutusvaltaa”.
Englannin valtiovarainministeri David Lloyd George varoitti Saksan hallitusta epäsuorasti rauhan vaarantamisesta puheessaan, jonka hän piti lontoolaisille pankkimiehille. Espanja taas ilmaisi 5. heinäkuuta tyytyväisyyttä Saksan tunkeutumisesta Marokkoon, kun taas Saksan sosiaalidemokraattinen puolue protestoi hallituksen Marokon-politiikkaa vastaan 4. elokuuta ja vaati valtiopäiviä koolle.
Sopimus
Saksan ja Ranskan välinen sota vältettiin neuvotteluilla Berliinissä 4. marraskuuta, jossa molemmat osapuolet allekirjoittavat ns. Marokon-Kongo-sopimuksen. Sopimuksessa Ranskalla on Marokossa poliittinen johtoasema ja Saksalla ja Ranskalla tasaveroinen taloudellinen asema Marokossa.
Myönnyttyään Marokon Ranskalle Saksa sai vastineeksi 275 000 km²:n laajuisen maa-alueen Ranskan Päiväntasaajan Afrikasta nykyisen Kongon alueelta, joka liitettiin Saksan Kameruniin. Alue on pääasiassa suota. Marokon sulttaani Abdelhafid allekirjoitti Fèsin sopimuksen, jolla maasta tuli Ranskan protektoraatti. Sopimuksen mukaisesti perustettiin Ranskan Marokko ja Espanjan Marokko. Espanjan osuus oli Luoteis-Marokossa pieni kaistale, johon kuuluivat Tanger, Rif, Atlantin rannikolla lounaassa oleva Ifni sekä Tarfaya, joka jäi muodollisesti sulttaanin valtaan.
Marokkoon asetettiin sveitsiläinen erityistarkkailija. Hänen tehtävänään oli valvoa, että sopimuksen ehdot pidettiin. Hän asettui asumaan Tangeriin. Tangerista tehtiin vuonna 1923 kansainvälinen vyöhyke, jota hallitsivat Ranskan, Espanjan ja Britannian virkamiehet. Italia liittyi sopimukseen vuonna 1928.
Vaikka Fèsin sopimus ratkaisi Marokon kohtalon lopullisesti, se oli silti vasta alkua Ranskan yrityksille saada koko maa hallintaansa. Viimeinen kolkka alistui ranskalaisten valtaan vasta vuonna 1934. Ranskan valtakausi Marokossa jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä maa itsenäistyi jälleen vuonna 1956.
Konetykki
thumb|300px|Boforsin 40 mm ilmatorjuntatykki 300px|thumb|Useissa yhdysvaltalaisissa lentokoneissa käytettävä 20 mm [[M61 Vulcan -tykki]] Konetykki eli pikatykki on räjähtäviä ammuksia eli kranaatteja ampuva asejärjestelmä, jolla voidaan ampua sarjatulta. Toisin sanoen aseen lataaminen ja laukaiseminen tapahtuu automaattisesti. Raskaammat automaattilatauksella varustetut tykit, kuten esimerkiksi taistelupanssarivaunujen pääaseet eivät ole konetykkejä, sillä niille on tyypillistä yksittäislaukaisu sekä hitaampi tulinopeus. Ensimmäinen konetykki oli Hiram Maximin 1880-luvun lopussa suunnittelema 37 mm Q.F. 1 pounder eli ”pom-pom”.
Toiminta
Konetykki on toiminnaltaan kuin konekivääri, jonka kaliiberi kuitenkin on yli 20 millimetriä, jolloin se täyttää tykin kriteerit. Konetykki saa yleensä käyttövoimansa omasta rekyylistään joko suoraan lukon tai ruutikaasujen välityksellä.
Konetykin ongelmaksi muodostuu pikatulen vuoksi aseen jäähdytys. Tämän vuoksi on kehitetty Gatling-tyyppisiä aseita, joissa on useampi kuin yksi putki. Putkiryhmään kuuluu useampia pituusakselin ympäri pyöriviä putkia, jotka mahdollistavat suuren tulinopeuden, jopa yli 6 000 laukausta minuutissa. Tällaisia ovat esimerkiksi yhdysvaltalainen M61 Vulcan ja venäläinen AK-630.
Jotkin konetykit, kuten yhdysvaltalaiset 30 millimetrin M230 Chain Gun tai 20 millimetrin M61 Vulcan, saavat käyttövoimansa erillisestä hydraulisesta tai sähköisestä voimanlähteestä. Chain gun -tyyppisessa konetykissä lataus- ja laukaisukoneistoa käyttää erillinen sähkömoottori. Tämän etuna on, että laukeamaton patruuna ei pysäytä tykkiä, vaan tykin sulkukoneisto vetää laukemattoman patruunan ulos aivan samoin kuin ammutun hylsyn. Chain gunit eivät siis voi toimia ilman erillistä virtalähdettä, ellei siihen ole lisätty käsikäyttömahdollisuutta. Suomessa CV-9030 FIN -rynnäkköpanssarivaunujen pääaseena on yhdysvaltalainen Bushmaster II Mk. 44 mod. 2 -konetykki, joka toimii Chain gun -periaatteella. Asetta valmistaa nykyään ATK Gun Systems.
Historia
thumb|220px|Yhdysvaltain rannikkovartioston fregatin 20 mm:n ilmatorjuntatykki (1941–1945) thumb|220px|Kaksi saksalaista MK 108 lentokoneen konetykkiä Konetykkejä valmistettiin jo ennen toista maailmansotaa, etupäässä ilmatorjuntaan, mutta myös panssarintorjuntatykeiksi. Suomeen saatiin talvisodan aikana jonkin verran tanskalaisia 1930-luvulla suunniteltuja 20 mm Madsen-konetykkejä kevyellä kaksipyöräisellä lavetilla. Tällaisella lavetilla varustettuna Madsen oli tarkoitettu panssarintorjuntaan. Madsen-pst-tykistä käytettiin Suomessa nimeä 20 PstK/40, se ampui 350 laukausta minuutissa ja kykeni läpäisemään 100 metrin päästä 25 millimetriä panssariterästä ja 500 metrin päästä vielä 16 millimetriä.
Saksalaiset olivat ennen toista maailmansotaa huomanneet konetykin käyttökelpoisuuden lentokoneiden aseena. Saksalaisten jokaisessa sodanaikaisessa hävittäjälentokonetyypissä oli aseistuksena vähintään yksi konetykki, yleensä joko 20 mm MG FF tai MG 151/20 tai 30 mm MK 103 tai MK 108. Sodan loppua kohden konetykki oli jo hyvin yleinen hävittäjien aseena. Jo 1930-luvulta alkaen konetykki oli myös erityyppisten ajoneuvojen aseena, esimerkiksi panssariautoissa ja kevyissä panssarivaunuissa (esimerkiksi Panzerkampfwagen II, jossa oli yksi 20 mm konetykki). Nykyään rynnäkköpanssarivaunut ja monet jalkaväen taisteluajoneuvot sekä tiedustelupanssarivaunut on aseistettu 20–40 mm konetykein.
Konetykkejä
Esimerkkejä konetykeistä on M2 Bradley -rynnäkköpanssarivaunussa oleva 25 mm M242 Bushmaster, A-10 ”Warthog” -rynnäkkökoneessa oleva 30 mm GAU-8 Avenger, sekä 35 mm Oerlikon KDA, 23 mm ZU-23 ”Sergei”, Boforsin 40 mm ilmatorjuntatykki ja 20 mm General Electric M61A2 Vulcan (F-18 Hornet), joista neljä viimeksi mainittua ovat myös Suomen puolustusvoimien käytössä.
GP2 Italian Grand Prix 2012
GP2 Italian Grand Prix 2012 oli GP2-kauden 2012 yhdestoista osakilpailu, joka ajettiin 8.–9. syyskuuta Monzan moottoriradalla Italiassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Italian GP:n ohessa.
Gurbanguly Berdimuhamedow
Gurbanguly Mälikguliyýewiç Berdimuhamedow (turkmeeniksi, , s. 29. kesäkuuta 1957) on Turkmenistanin entinen presidentti ja diktaattori. Berdimuhamedow toimi ennen presidenttikauttaan Turkmenistanin varapääministerinä. Maan turvallisuusneuvosto nimitti hänet 21. joulukuuta 2006 virkaatekeväksi presidentiksi Saparmurat Nijazovin kuoleman jälkeen. Berdimuhamedow asettui presidenttiehdokkaaksi ja voitti helmikuussa 2007 järjestetyt presidentinvaalit lähes 90 prosentin kannatuksella. Hän edustaa Turkmenistanin demokraattista puoluetta. Vuonna 2010 presidentille myönnettiin arvonimi Arkadag, joka tarkoittaa 'suojelijaa'.
Berdimuhamedow on koulutukseltaan hammaslääkäri ja on toiminut aiemmin terveys- ja lääketeollisuuden ministerinä ja Nijazovin henkilökohtaisena lääkärinä. Ennen vaaleja häntä pidettiin heikkotahtoisena ja vaikutusvallattomana, mitä spekuloitiin syyksi hänen pitkään jatkuneeseen asemaansa varapääministerinä.
19. maaliskuuta 2022 Berdimuhamedowin kausi päättyi ja hänen tilalleen uudeksi presidentiksi nousi hänen poikansa Serdar.
Nousu presidentiksi
Nijazovin perustuslain mukainen seuraaja, parlamentin puhemies Ovezgeldy Atajev pidätettiin ja turvallisuusneuvosto nimitti kokouksessaan Berdimuhamedowin presidentin virkaan. Berdimuhamedow on julistanut Turkmenistanin jatkavan suuren edeltäjänsä linjaa ja kunnioittavan hyviä naapuruussuhteita ja neutraalia politiikkaa. Berdimuhamedow nimettiin Nijazovin hautajaiset järjestämän komitean johtoon, joka Neuvostoliiton aikoina oli yleensä johtajan seuraajalle varattu asema. Lain mukaan presidentinvaalit on järjestettävä kahden kuukauden kuluessa. Perustuslain 60 artiklan toisen luvun mukaan Berdimuhamedow ei saa asettua ehdokkaaksi, mutta Khalk Maslakhaty kumosi tämän pykälän ja hänet nimettiin yhdeksi kuudesta nimetystä presidenttiehdokkaasta.
Berdimuhamedow voitti helmikuussa 2007 järjestetyt presidentinvaalit suurella enemmistöllä. Monet tahot ovat epäilleet tulosta etukäteen järjestetyksi. Presidentinvaalien äänestysprosentti oli 98,65 %. Berdimuhamedow lupasi kansalaisille huomattavasti enemmän vapauksia kuin edesmennyt diktaattorina johtanut Nijazov, esimerkiksi pääsyn Internetiin. Vaalikampanjassaan Berdimuhamedow lupasi uudistuksia maatalouteen, koulutukseen ja eläkkeisiin.
Berdimuhamedow juhli 50-vuotissyntymäpäiviään 29. kesäkuuta 2007, jolloin hänelle myönnettiin ”merkittävistä saavutuksistaan” Watanin (isänmaan) kunniamerkki. Se on kullasta ja timanteista valmistettu ja noin kilogramman painoinen. Syntymäpäiviensä yhteydessä presidentti julkaisi myös elämäkertansa ja valtio laski liikkeelle 400 hänen kuvallaan varustettua kulta- ja hopeakolikkoa.
Uudistuksia
Berdimuhamedow on muuttanut Nijazovin ”neutraalisuuspolitiikkaa”, joka tosiasiassa tiesi maan lähes täydellistä sulkeutumista ulkomaailmalta, ja on pyrkinyt aktiivisempaan vuorovaikutukseen Venäjän ja länsimaiden kanssa. Ašgabatiin tehtiin vilkkaasti diplomaattisia vierailuja ulkomaiden edustajien saapuessa tervehtimään maan uutta presidenttiä. Voittajaksi selviytyi ilmeisesti Venäjä, joka sopi 12. toukokuuta 2007 Türkmenbaşyssa suunnitelmista rakentaa Kaspianmeren kiertävä kaasuputki Kazakstanin kautta Venäjälle. Tosin myös Yhdysvaltain sponsoroimalla Venäjän ohittavalla Trans-Kaspia-kaasuputkihankkeella on edelleen mahdollisuuksia toteutua.
Syksyllä 2008 laadittu uusi perustuslaki otti maassa käyttöön monipuoluejärjestelmän ja markkinatalouden. Lisäksi parlamenttia luvattiin laajentaa.
Berdimuhamedow on osittain jatkanut edeltäjänsä kaltaisten massiivisten rakennushankkeiden toteuttamista. Pääkaupunkiin rakennettiin uusi viiden tähden hotelli, hallituksen rakennuksia, uusi stadion ja ”Onnellisuuden palatsi” avioliittotilaisuuksia varten. Suunnitelmissa on myös Karakumin aavikon Karashorin syvänteeseen keskelle aavikkoa luotava 2000 neliökilometrin laajuinen ”Kultaisen ajan järvi” täyttämällä syvänne puuvillapeltojen kasteluun käytetyllä vedellä. Projektin kustannuksiksi arvioidaan 20 miljardia dollaria.
Fabien Barthez
Fabien Alain Barthez (s. 28. kesäkuuta 1971 Lavelanet, Ariège, Ranska) on ranskalainen, maailman- ja Euroopan-mestaruuden voittanut jalkapallomaalivahti. Hän pelasi Ranskan maajoukkueessa 87 ottelua.
Erkki Liikanen (muusikko)
Erkki Ilmari Liikanen (s. 16. huhtikuuta 1943 Viipuri) on suomalainen laulaja, lauluntekijä, näyttelijä ja rumpali.
Fabien Barthez
Barthez aloitti vuonna 1990 Toulousessa ja siirtyi Marseilleen vuonna 1992. Marseillessa hän oli mukana voittamassa sekä Ranskan mestaruutta että Mestarien liigaa. Marseille menetti kuitenkin myöhemmin mestaruutensa sopupeliskandaalin takia. Vuonna 1994 Barthez pelasi ensimmäisen maaottelunsa Australiaa vastaan. Barthez toimi Ranskan maajoukkueen maalivahtina vuoden 1998 MM-kisoissa ja vuoden 2000 EM-kisoissa, joissa molemmissa Ranskan joukkue voitti mestaruuden. Vuoden 1998 kisoissa Barthez tuli tunnetuksi paitsi taitavasta maalivahtityöskentelystään, myös siitä, että ennen jokaisen ottelunsa alkua hänen ystävänsä ja joukkuetoverinsa Laurent Blanc (ilmeisesti hyvän pelionnen toivottamiseksi) suuteli hänen kaljua päätään. Barthez edusti Ranskan maajoukkuetta myös MM-kisoissa vuosina 2002 ja 2006 saaden 2006 MM-hopeaa, sekä EM-kisoissa vuonna 2004. MM-lopputurnauksissa hän on pelannut 10 nollapeliä; ennätys jonka hän jakaa Englannin Peter Shiltonin kanssa.
Erkki Liikanen (muusikko)
Ura
Vuonna 1965 levytetty lännenballadi Mua älä hylkää saneli laulajan tyylin jatkossa. Countrya on ollut usein mausteena myös myöhemmässä tuotannossa. Vuosikymmenen vaihteessa Liikanen oli mukana lauluduossa Heput, joka levytti muun muassa kappaleen Kuljen kuljen, joka oli käännösversio Proud Marystä.
Erkki Liikanen esiintyi komediallisessa televisiosarjassa Katapultti (1971–1972). Lisäksi hän näytteli myös muutamissa elokuvissa. 1970-luvun puolivälissä syntyi country-henkinen pitkäsoitto nimeltään Aikapommi yhdessä Kari Tapion kanssa. Levyltä löytyy hittikappale ”Meiä Veera”, Karjalan murteella tehty suomennos Buck Owensin kantrikappaleesta ”Arms Full of Empty”. Samaan aikaan Liikanen näytteli ja lauloi Merirosvoradiossa ja aloitti menestyksekkään osallistumisputken Syksyn sävel -kilpailuihin kappaleella ”Evakkoreki” (1975). Liikasen huumorirallit valloittivat listat seuraavina vuosina ja myöhemminkin syntyi vielä muun muassa kappale ”Lampata” (1989).
Fabien Barthez
Barthez ilmoitti lopettavansa uransa 5. lokakuuta 2006, koska ei saanut mielestään sopimusta minkään seuran kanssa kaudelle 2006–2007. Joulukuussa 2006 Barthez kuitenkin ilmoitti tekevänsä jälleen paluun jalkapallokentille. Nantes etsi kokenutta korkean profiilin maalivahtia, sillä Mickaël Landreau oli siirtynyt kauden 2005–2006 jälkeen PSG:hen. 17. joulukuuta julkistettiin Barthezin sopimus Nantesiin.
29. huhtikuuta 2007 Nantes Atlantiquen puheenjohtaja Rudi Roussillon ilmoitti, että Barthez oli lähtenyt perheineen pois Nantesista tapeltuaan Nantesin kannattajan kanssa ottelun jälkeen. Seuraavana päivänä Barthez ilmoitti jättävänsä seuran ja lopettavansa uransa.
Erkki Liikanen (muusikko)
Ura
Vuodesta 1976 lähtien Erkki Liikanen esiintyi vuosikausia Seura-lehden mainoskasvona laulajanuransa ohella. 1980-luvulla hän harjoitteli klassista laulua ja teki joitakin kirkkokonsertteja. Viimeisimmät levyt ovat olleet teemoiltaan selviä kokonaisuuksia: Juha Vainion lauluja (1997) yhdessä Aarno Ranisen johtaman Kotkan kaupunginorkesterin kanssa ja Lapin lentojätkä rento (2002), joka sisältää uusia sovituksia Lappi-aiheisista lauluista.
Fabien Barthez
Barthez oli myös tunnettu uransa aikana hänelle sattuneista monista epäonnistumisista, jotka johtivat vastustajan maaliin. Barthezilla oli myös tapana repiä pelihousujansa päästetyn maalin jälkeen.
Barthez harrastaa myös paikoin kilpa-autoilua ja on ajanut muun muassa eri GT -luokissa. Vuonna 2014 Barthez osallistui perinteiseen Le Mansin 24 tunnin ajoon.
Erkki Liikanen (muusikko)
Ura
Liikanen levytti jääkiekkoseura SaiPan kannustuslaulun ”Lätkä lentää” alkuperäisen version vuonna 1981. Hän on tehnyt myös Turun Palloseuran maalilaulun ”Maali se on hunajata”. Vuonna 2010 Liikanen levytti FC Hämeenlinnan seuralaulun ”Linna linna linna”.
Liikanen on tunnettu myös imitoinnin taidosta.
Syksyn sävel
Erkki Liikanen oli 1970-luvun lopulla suosituimpia suomalaislaulajia Syksyn sävel -kilpailussa saavutetun menestyksen myötä. Hän osallistui kilpailuun vuosina 1975, 1976, 1977, 1983, 1984 ja 1989. Liikanen voitti humoristisilla iskelmillään kilpailun vuosina 1975 ja 1976 ja sijoittui toiseksi muilla osallistumiskerroillaan.
Kilpailukappaleet
Kaikki kappaleet ovat Liikasen sävellyksiä ja sanoituksia.
Toni Cuquerella
Toni Cuquerella (s. 14. huhtikuuta 1973 Gandia) on espanjalainen entinen HRT F1 Formula 1 -tallin tekninen johtaja.
Cuquerella toimi Super Agurilla kaudella 2006 Yūji Iden ja 2007 Anthony Davidsonin kisainsinöörinä. Kausilla 2008–2009 hän toimi BMW Sauberilla Robert Kubican kisainsinöörinä. Vuonna 2010 hän siirtyi HRT F1 tallin pääinsinööriksi. Vuonna 2012 hänet ylennettiin tallin tekniseksi johtajaksi.
Aati Marttinen
Aati Marttinen (s. 26. joulukuuta 1997) on suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on maalivahti. Marttinen edustaa Veikkausliigassa pelaavaa FC Inter Turkua.
Kaudella 2015 Marttinen pelasi 13 Kakkosen ottelua Åbo IFK:ssa. Marttinen nousi FC Interin junioreista edustusjoukkueeseen kaudeksi 2016. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Veikkausliigassa 9. toukokuuta 2016, kun FC Inter hävisi IFK Mariehamnille kotonaan 0–2. Kauden 2018 hän pelasi lainalla tuolloin Ykkösessä pelanneessa Valkeakosken Hakassa.
José Hernández (runoilija)
pienoiskuva|José Hernández José Hernández (1834 San Martín, Buenos Airesin maakunta – 1886 Belgrano, Buenos Airesin maakunta) oli argentiinalainen journalisti ja runoilija, jonka tunnetuin teos on Argentiinan kansalliseepokseksi nimitetty El Gaucho Martín Fierro.
Aatelissukuinen Hernández varttui nuoruudessaan karjatilalla, ja Martin Fierro -eepos perustuu hänen tuolloin kuulemiinsa gauchokulttuurin tarinoihin. Hän työskenteli journalistina ensin Buenos Airesissa ilmestyneessä Reforma Politica -lehdessä ja sitten Paranán kaupungissa. Työskenneltyään myös Corrientesissä ja Rosariossa Hernández palasi Buenos Airesiin ja perusti uuden, radikaaleja yhteiskunnallisia ajatuksia ajaneen sanomalehden Rio de la Plata. Entre Ríosinn maakunnassa syntyi 1870 sotilaallinen itsenäisyysliike, johon Hernández liittyi. Kapinallisten kärsittyä tappion valtiollisia joukkoja vastaan Hernández lähti maanpakoon joko Uruguayn Montevideoon tai Brasiliaan.
Palattuaan maanpaosta hän julkaisi 1872 runoteoksensa El Gaucho Martín Fierro, josta tuli suuri menestys. Vuonna 1879 karjapaimen Fierron tarina sai jatkoa teoksessa La vuelta de Martín Fierro.
Gibson SG
Gibson SG (lyhenne sanasta solid guitar) on Gibsonin vuodesta 1961 eteenpäin valmistama sähkökitara. SG kehiteltiin alun perin Gibson Les Pauliksi, mutta Les Paul itse ei pitänyt ajatuksesta, että mallisto kantaisi hänen nimeään, sillä Les Paul ajatteli, että joku saattaisi loukata itsensä SG:n terävään soololoveen. Syynä uuden mallin kehittämiseen oli alkuperäisen LP - kitaran heikko menestys, jolloin päätettiin yrittää radikaalimpaa muotoilua.
Tuloksena oli runko, jossa oli yläpuolinen leikkaus soololoven lisäksi. Tätä muotoilua edustaa esim. 1959 Les Paul Junior -malli. Kitara muotoiltiin uudelleen nykyiseksi ja eriytettiin selvästi aikaisemmista kitaroista. thumb|200px|Ns. Tv-Yellow 1959 LP Junior. Keltainen väri erottui mustavalkoisessa televisiossa valkoisena olematta liian kirkas.
SG-kitaran tunnistaa helposti kahdesta "sarvesta", jotka ovat molemmin puolin kaulaa. Mikrofoneina käytetään pääasiassa kaksikelaisia humbucker-mikrofoneja. Gibson valmistaa SG:tä omalla merkillään Nashvillessä, Tennesseessä, ja Epiphone-merkillä Kaukoidässä.
Nykyisin SG on muodostunut instrumentin mallina ja suunnittelun tyylinä käsitteeksi ja myös muut valmistajat esim. Tokai, Vintage, Grass Roots (ESP). tekevät mallia mukailevia kitaroita.
SG:n kaula ja runko ovat mahonkia ja otelauta ruusupuuta. Otelautamerkinnät ovat joko puolisuunnikkaan tai pisteen muotoiset. Kaulan ja rungon liitos on 19. nauhan kohdalla.
Ensimmäinen SG-mallinen kitara ilmestyi vuonna 1958, jolloin se oli vielä Les Paul -niminen. SG sai tunnetun "pirunsarvi"-muotonsa vasta vuonna 1960. Les Paul -nimen käyttö mallille lopetettiin vuonna 1963. Nimeksi eri versioille tulivat Standard, Custom, Junior ja Special.
SG:n runko on kevyt suhteessa kaulaan, minkä vuoksi seisaallaan soitettaessa kitara lepää kaulan puoleisen käden päällä ja kitaran kaula "tippuu" alas, ellei siitä pidetä jatkuvasti kiinni.
SG-malleja
(*)=Valmistus lopetettu
Kuuluisia SG-soittajia
SG-kitara tuli kuuluisaksi 1970-luvulla eritoten AC/DC-yhtyeen kitaristin Angus Youngin, Black Sabbathin Tony Iommin ja Frank Zappan soittimena. Myös The Whon Pete Townshend, Judas Priestin Glenn Tipton, Jimi Hendrix, Iron Maidenin Adrian Smith, Lynyrd Skynyrdin Gary Rossington, The Doorsin Robby Krieger, The Rolling Stonesin Mick Jagger, Neo Geon Jesse Suave, System of a Downin Daron Malakian, Led Zeppelinin kitaristi Jimmy Page teki tunnetuksi Gibson EDS 1275 -mallin, joka on rakenteeltaan kaksikaulainen SG. Stabbing Westwardin kitaristi Derek Hawkins on myös tunnettu SG:n soittaja.
Tunnettuja suomalaisia SG-soittajia ovat muun muassa HIM:in Mikko "Linde" Lindström, Disco Ensemblen Jussi Ylikoski (Tokai SG), Hurriganesin Ile Kallio, Happoradion laulaja-kitaristi Aki Tykki, Haloo Helsinki!-yhtyeen kitaristi Leo, Monsteriserin Miitri Aaltonen ja Lapkon laulaja-kitaristi Ville Malja. Tamperelaisen Kaseva-yhtyeen kitaristi Tapio Rauma käytti kitarasoolojen osuudessa Gibson SG:ta, suositussa balladissa "Tyhjää". Tämä näkyy YouTuben videoleikkeessä olevassa live-esityksestä.
Eräitä Gibson SG:n käyttäjiä :
Muuta
Guitar Hero -videopelin kitaraohjaimen ulkomuoto perustuu Gibson SG:n ja Les Paulin ulkomuotoon.
Syntetisaattori
thumb|250px|Micromoog, syntetisaattori vuodelta 1975 Syntetisaattori (tai puhekielessä myös syntikka tai syna) on musiikin ja efektien luomiseen käytettävä ääntä tuottava elektroninen laite. Yleensä syntetisaattoreita ohjataan pianon koskettimistoa muistuttavalta laitteelta, mutta on olemassa myös esimerkiksi kitarasyntetisaattoreita sekä syntetisaattoreita, joita ei ole tarkoitettu käsin soitettavaksi.
Moog ja varhaiset syntetisaattorit
Modernien syntetisaattorien historian tärkeimpiä henkilöitä oli yhdysvaltalainen Robert Moog. Hän alkoi rakentaa Theremin-soittimia 1950-luvulla lähinnä omana harrastuksenaan, ja vuonna 1964 ilmestyi ensimmäinen laajempaan käyttöön tarkoitettu Moog-syntetisaattori, jonka kantavana ideana oli analogielektroniikalla toteutettu vähentävä synteesi, jossa oskillaattorin signaali ohjataan suotimen läpi. Samanaikaisesti Don Buchla suunnitteli vastaavaa laitetta avantgardistisen musiikin tuottamiseksi.
thumb|[[Telharmonium, Thaddeus Cahill 1897]]
Vaikka Moogin osuus syntetisaattorien historiassa on kiistaton, rakennettiin ensimmäiset elektroniset instrumentit jo 1800-luvun viimeisellä neljänneksellä. Moogin luomusten lisäksi mainitsemisen arvoisia elektronisia soitininstrumentteja tässä yhteydessä ovat ainakin Theremin (1917), Ondes Martenot (1928) ja Trautonium (1930).
Modulaarinen syntetisaattori
Ensimmäiset analogiset syntetisaattorit olivat rakenteeltaan modulaarisia. Niissä jokainen elektroninen yksikkö oli erillinen laitekokonaisuuteen asennettava moduuli. Moduulien etupaneeleissa käytettiin erilaisia liittimiä, joilla ne voitiin yhdistää keskenään kaapeleilla käyttäjän haluamalla tavalla. Koskettimisto oli myös irrallinen ja sillä voitiin soittaa vain yhtä säveltä kerrallaan sillä syntetisoija oli monofoninen.
Modulaarisyntetisaattori oli sitä käyttävän muusikon kannalta rakenteeltaan hyvin joustava. Sen kokoonpanoa voitiin tarpeen tullen muuttaa, tai jo syntetisaattoria tilattaessa se voitiin rakentaa muusikon toiveiden mukaisesti. Soittimen moduuleita voitiin yhdistää lähes mielivaltaisella tavalla.
Perusmallisessa, soitininstrumentiksi kelpaavassa syntetisaattorissa on tavallisesti vähintään seuraavanlaisia moduuleita:
Näiden lisäksi modulaarisessa syntetisaattorissa on yleensä myös muitakin moduuleja, esimerkiksi:
Kannettavat syntetisaattorit
Modulaariset syntetisaattorit ovat yleensä hyvin monipuolisia, mutta raskasrakenteisia soitininstrumentteja, joiden käyttötarkoitus on etupäässä musiikkistudioissa. Niiden seuraajiksi kehitettiin yksinkertaistettuja syntetisaattoreita, jotka sisälsivät syntetisaattorin tavallisemmat perusmoduulit kiinteästi asennettuina. Moduulit olivat sisäisesti kytketty toisiinsa audiosignaalitien kannalta toimivaan järjestykseen, jolloin liitoskaapeleiden käyttöä ei enää tarvittu. Yleisesti käytetty perusesimerkki oli sijoittaa ohjauspaneeliin moduulit ja sen säätimet vasemmalta oikealla järjestyksessä VCO, VCF, ADSR ja VCA. Lisäksi näissä syntetisaattoreissa oli koskettimisto siihen kiinteästi asennettuna.
Kannettavista syntetisaattoreista valmistettiin myös sekamalleja, joissa moduulit olivat kiinteästi laitteeseen asennettuja ja sisäisesti valmiiksi toisiinsa peruskytkettyjä, mutta niitä voitiin tarvittaessa kytkeä myös ulkopuolisilla liitoskaapeleilla käytön joustavuuden parantamiseksi. Eräs tunnetuin tällainen syntetisaattorimalli on yhdysvaltalaisen ARP-yhtiön valmistama ARP 2600, joka voitiin kannen kanssa sulkea yhdeksi matkalaukuksi kuljetusta varten.
1980-luvulla kehitettiin musiikin esitystilannetta varten syntetisaattoreita, joissa on kitaran tavoin olkahihnassa kannettava koskettimisto. Näitä soitetaan lavalla useimmiten yhdellä kädellä. Toiselle kädelle jää kahva, jonka vieressä sijaitsevat vibrato ja glide-säätimet. Tällaiset syntetisaattorit eivät ole kovin yleisiä. Myös kitarasyntetisaattorit, joihin äänen arvot syötetään koskettimiston sijasta sähkökitaran kaltaiselta ohjaimelta tai kitaraan asennetun lisälaitteiston avulla tulivat tunnetuiksi 1980-luvulla.
Ohjelmoitavat syntetisaattorit
Suurin hyöty digitaalitekniikan lisäämisestä analogisiin syntetisaattoreihin oli säädinasetusten tallettaminen ja niiden kutsuminen muistista, jolloin erilaisia ohjelmoituja sointuääniä voitiin vaihtaa nopeasti.
Digitaalinen ohjelmoitavuus poisti vähitellen syntetisaattorin käyttöpaneelista pyöritettävät säätimet ja niistä tuli enemmän pelkillä näppäimillä käytettäviä. Nykyään on markkinoille ilmestynyt joitakin syntetisaattorimalleja, joissa audiosignaalitie on täysin analoginen ja säätimet perinteisesti kierrettävillä nupeilla toteutettuja vanhan käyttötavan suosivia muusikoita varten, mutta säädinasetukset tallentuvat syntetisaattorin sointumuistiin edelleen digitaalisesti. Tällaiset soitinmallit ovat täysin uutta suunnittelumallia ja vanhoista tunnetuista analogisista syntetisaattorimalleista uudelleen tuotantoon toteutettuja.
Digitaaliset syntetisaattorit
Nykyaikaisissa syntetisaattoreissa käytetään aaltomuotojen synnyttämiseen analogisten oskillaattorien sijasta usein digitaalisia ääninäytteitä (wavetable-synteesi) tai analogisten syntetisaattoreiden ääntä imitoimaan pyrkiviä funktioita (mallintava synteesi).
Digitaalisissa syntetisaattoreissa audiosignaalin prosessointi tapahtuu joko osittain tai täysin digitaalisesti. Osittaisessa prosessoinnissa äänen alkulähde luodaan digitaalisesti, joten varsinaisia analogisia oskillaattoreita soittimessa ei ole, mutta alkuääni muokataan edelleen analogisilla kytkennöillä. Täysin digitaalisissa soittimissa analogiääntä jäljittelevä signaali käsitellään alusta loppuun saakka digitaalisesti.
1980-luvulla kehitettiin digitaalisten syntetisaattoreiden ja muiden digitaalisten musiikki-instrumenttien yhdistämiseksi MIDI-väylä, jolla eri valmistajien soittimia voidaan ohjata keskenään. Ennen MIDI-standardia syntetisaattoreiden ulkopuoliseen ohjaamiseen käytettiin kontrollijänniteliitäntöjä (CV).
Digitaalisista syntetisaattoreista on olemassa myös erikoistapauksia, joissa sointuäänen muokkaamiseen ei käytetä lainkaan perinteisiä audiosignaalin prosessointeja. Näistä tavoista esimerkkinä ovat 80-luvun popmusiikille tunnusomainen Yamahan käyttämä FM-synteesi, ja Casion kehittämä PD-synteesi (Phase Distortion). Ainakin Kawai on valmistanut additiiviseen synteesiin perustuvia syntetisaattoreita, joissa ääni generoidaan laskemalla yhteen siniaaltoja.
Vastauksena ongelmaan markkinoille tuli ns. virtuaalianalogisia syntetisoijia. Niissä käyttöliittymä on analogisen syntetisoijan kaltainen vaikka itse sointivärejä tuottava ja muokkaava tekniikka on digitaalista. Tämä mahdollistaa muutokset itse soittotilanteessa ja tekee sointivärin luomisen ja rakenteen ymmärtämisen helpommaksi. Ohjelmistosyntetisaattorit niitä varten valmistettuine koskettimistoineen, joissa on parametrien säätömahdollisuus, ovat varsinkin studiotyöskentelyssä osittain korvanneet nämä.
Ohjelmistosyntetisaattorit
Tietokonesyntetisaattoreissa tai virtuaali-instrumenteissa (engl. software synthesizer) äänen synteesi voi tapahtua yksinomaan tietokoneessa laskemalla. Tietokoneiden alkuaikoina laskenta tapahtui hitaasti reikäkorteilla ohjaten ja tulos kirjoitettiin magneettinauhalle. Sittemmin prosessoriteho on kasvanut niin, että laskenta ja äänenmuodostus voivat tapahtua reaaliajassa samalla kun käyttäjä vääntää aidon kolmiulotteisen näköisiä säätönappuloita hiirellä kuvaruudulta ja kuulee välittömästi lopputuloksen.
Nykyään monista ohjelmistosyntetisaattoreista on kasvanut kokonaisia virtuaalistudioita eli softastudioita, jotka sisältävät jo itsessään kaikki äänen syntetisoimisen, säveltämisen ja signaaliprosessoinnin toiminnot. Tällaisia ohjelmia ovat mm. FL Studio, ReBirth RB-338, Reason, Orion (Platinum) ja Jeskola Buzz (Tracker), joilla voi periaatteessa tehdä kappaleen alusta loppuun koti-PC:ssä ilman mitään ulkoisia ohjelmia tai laitteita. Tietokoneohjelmina on olemassa myös virtuaalisia VSTi syntetisaattoreita. Ne ovat plugineita joiden käyttämiseen tarvitaan jokin virtuaalistudio.
Syntetisaattoreiden käyttö musiikissa
Syntetisaattoreita alettiin käyttää 1960-luvun lopussa populaarimusiikissa enimmäkseen muiden soittimien lisänä studiossa silloin tällöin. Tuohon aikaan Wendy Carlosin levyt, joissa barokkimusiikkia oli sovitettu moog-syntetisaattoreille, toivat syntetisaattorit kuitenkin yleisön laajaan tietoisuuteen. Jo 1960-luvulla ilmestyi muutama popmusiikkia edustanut levy, joissa syntetisaattorit olivat pääosassa. Ajan tunnetuin tällainen kappale oli kaiketi Gershon Kingsleyn "Popcorn" (1969), joka nousi hitiksi vuonna 1972 Hot Butter -yhtyeen levyttämänä. Syntetisaattoreiden käyttöä rajoitti vielä niiden kallis hinta ja suuri koko sekä paljon vaivannäköä vaatinut äänenmuokkaus.
1970-luvulla tunnetuimpia syntetisaattoreihin erikoistuneita artisteja olivat ranskalainen Jean-Michel Jarre, klassista musiikkia sovittanut japanilainen Isao Tomita, myöhempään teknomusiikkiin vaikutteita antanut saksalaisyhtye Kraftwerk, ambient-genreä ennakoinut saksalainen Tangerine Dream ja elokuvamusiikkiakin tehnyt kreikkalainen Vangelis. Syntetisaattoreita alettiin käyttää 1970-luvulla yhä säännöllisemmin esimerkiksi osana afroamerikkalaista rytmivetoista musiikkia. Vuonna 1977 ilmestyi käänteentekevä disco-kappale, Donna Summerin "I Feel Love" (tuottajina ja säveltäjinä Giorgio Moroder ja Pete Bellotte), joka oli laulua lukuun ottamatta kokonaan "koneilla" tehty. Erillinen laite, kuten vocoder tai talkbox, syntetisoi usein etenkin disco-kappaleiden lauluraidat. Perinteisessä rock-musiikissa syntetisaattori alkoi näihin aikoihin olla usein yksi soitin muiden rinnalla. Yhtyeen kosketinsoittajalla saattoi tuolloin olla syntetisaattori esimerkiksi sähköurkujen tilalla tai sen lisäksi.