cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Museo
Hallinto ja henkilökunta
Keskeinen museotyöntekijä on sitä ylläpitävä tutkija tai amanuenssi. Museon jokaisella amanuenssilla on oma vastuualueensa. Suuremmissa museoissa intendentit ja amanuenssit johtavat museoammattilaisten ryhmää, johon kuuluu esimerkiksi konservaattoreita, valokuvaajia sekä museo- ja näyttelymestareita.
Talous
pienois|[[Yhdysvaltain kansantaiteen museon museokauppa.]] Museot saavat rahoitusta joko julkisilta tai yksityisiltä tahoilta. Julkisissa museoissa rahoittaja on useimmiten paikallinen tai kansallinen hallitus. Näissä museoissa mahdollisuudet käyttää varoja eivät välttämättä ole joustavia, koska ne joutuvat ottamaan huomioon politiikan. Lisäksi julkiset museot joutuvat kilpailemaan rahoituksesta muiden julkisten palvelujen kanssa. Monia museoita rahoittaa yksityinen lahjoittaja, ja joidenkin taustalla on rahastoja.
Museot ovat mukana myös varainhankintatoiminnassa. Varainhankintaa voi järjestää itse museo tai sitä tukeva järjestö. Varainhankinta ja sponsorointi suuntautuvat usein suoraan johonkin tiettyyn hankkeeseen tai kehityskohteeseen. Monissa maissa museot saavat suuren osan rahoituksestaan yritysten sponsoroimana, ja niissäkin maissa, joissa julkishallinnon osuus oli aiemmin lähes sataprosenttinen, yksityisten tahojen taloudellinen panos kasvoi 1900-luvun lopulla.
Monissa museoissa toimintaa rahoitetaan sisäänpääsymaksulla. Pääsymaksua saatetaan kerätä vain suurimpien näyttelyiden yhteydessä. Kaikkiin museoihin ei kuitenkaan tarvitse maksaa päästäkseen sisään, ja joissain museoissa on käytössä vain vapaaehtoinen kävijämaksu. Pääsymaksutulot ovat yleensä keskeisin osa museon omasta tulonhankinnasta, ja suurnäyttelyt voivat tuoda museoon huomattavia summia rahaa.
Museoiden yhteydessä on myös monia kaupallisia palveluita, kuten ravintoloita ja museokauppoja, jotka tuovat lisätuloja museoille. Museokaupan tuotto voi parhaassa tapauksessa olla noin puolet pääsymaksutuloista. Yhdysvalloissa kaupan myynti on noin euron kävijää kohden, kun se Kanadassa on 1,2 euroa ja Suomessa 0,5–1 euroa.
Järjestöt ja kansainvälinen yhteistyö
YK:n perustaman kasvatus-, tiede- ja kulttuurijärjestö Unescon kulttuurijaoston toimialaan kuuluvat muun muassa museot, monumentit ja kiinteät muinaisjäännökset. Vaikka museoita koskevat päätökset ovat vain pieni osa Unescon toiminnasta, järjestö on antanut neljä kulttuuriperintöä koskevaa yleissopimusta. Niistä eniten on saanut huomiota ja tuottanut merkitystä museoille maailmanperintösopimus, jonka tavoitteena on turvata keskeisen kulttuuri- ja luonnonperinnön säilyminen. Museoneuvosto ICOM on yksi Unescon tunnustetuista neuvonantajista museoita koskevissa kysymyksissä. Unescon perustama ICCROM puolestaan on hallitusten välinen kulttuuriperintöä edistävä koulutus- ja tutkimuslaitos.
Maailmanlaajuisten järjestöjen lisäksi eräiden pienempien alueellisten kansainvälisten järjestöjen ohjelmistossa on museotyön edistäminen. Pohjoismainen museoliitto perustettiin Kööpenhaminassa jo vuonna 1915. Sen jäseniksi hyväksytään kaikki Pohjoismaissa työskentelevät tieteellisen koulutuksen saaneet henkilöt. Jokaisessa jäsenmaassa on oma kansallisen osastonsa. Pohjoismainen konservaattoriliitto puolestaan edistää Pohjoismaissa toimivien konservaattorien yhteistyötä. EU-maiden museoliittojen verkosto on NEMO, joka toimii museoiden edunvalvojana EU:ssa. Euroopan unioni on myös itsessään edistänyt museoiden välistä yhteistyötä.
Suomessa museoiden valtakunnallinen etujärjestö on vuonna 1923 perustettu Suomen museoliitto. Se valvoo ja ajaa jäsentensä etuja, edistää museolaitoksen kehitystä, tekee alaa tunnetummaksi ja kehittää yhteistyötä alan sisällä.
Kulttuurimatkailun vaikutus
pienois|Museot ovat suosittuja matkailukohteita. [[Kielletty kaupunki|Kielletyn kaupungin palatsimuseossa kävi vuonna 2016 yli 15 miljoonaa vierailijaa.]] pienois|Museot järjestävät näyttelyiden lisäksi muutakin toimintaa, kuvassa käsityömuseon korutyöpajaa ja sen osallistujia. Museoiden päätehtävä on tallettaa ja säilyttää kulttuuriperintöä, eikä niitä voida varsinaisesti pitää osana matkailuelinkeinoa, mutta monet museot ovat kuitenkin merkittäviä matkailukohteita. Museot ovat osa kulttuurimatkailua, ja monille ne ovat matkojen ensisijaisia tutustumiskohteita. Museot lisäävätkin itsessään matkailua ja vaikuttavat näin paikkakuntansa tai alueensa talouteen.
Vaikka museot joutuvat kilpailemaan muiden vapaa-ajanviettoon liittyvien toimintojen kanssa, ne ovat silti pystyneet pitämään asemansa matkailukohteena. Kävijämäärät ovat monin paikoin jopa kasvaneet. Museoiden suosio kasvoi 2010-luvulla muun muassa Pohjoismaissa, Baltian maissa, Saksassa, Ranskassa, Espanjassa, Venäjällä ja Kiinassa.
Museomatkailu tuo moniin maihin runsaasti ulkomaisia kävijöitä. Monille museo on jopa tärkein tai vähintään tärkeä matkapäätökseen vaikuttanut tekijä. Ruotsissa tehdyn tutkimuksen mukaan museokävijöistä noin 16 prosenttia oli lähtenyt matkalle museon takia. Suomalaistutkimuksen mukaan jokainen museokävijä vaikuttaa alueensa talouteen 33–49 euron verran.
Kävijätutkimus
Museokävijä voidaan nimetä tarkemmin sen mukaan, miten hän museota käyttää. Museovieraan motiivi on museon normaaliin näyttelytoimintaan osallistuminen, asiakkaan motiivi esimerkiksi kuva-arkiston käyttäminen, kuluttaja on puolestaan museokaupan tai kahvilan asiakas, vieraan motiivi on viihtyminen, oppijan oppiminen, ja osallistuja osallistuu museon järjestämään toimintaan.
Länsimaissa tehtyjen kävijätutkimusten perusteella keskivertokävijä on korkeakoulun käynyt. Eri maissa ja museoissa tehdyt tutkimukset ovat antaneet pitkälti samanlaisen profiilin. Suomessa vuosina 1982, 1992 ja 2003 tehtyjen tutkimusten mukaan tyypillinen kävijä on 25–44-vuotias, korkeakoulu- tai opistotasoisen tutkinnon suorittanut nainen. Yli 80 prosenttia kävijöistä tulee ystävien tai perheen kanssa. Miehet vierailevat useimmiten perheensä kanssa. Kävijäprofiili on hieman erilainen museotyypin mukaan: kotiseutumuseoissa käy iäkkäämpää väestöä ja erikoismuseoissa hieman enemmän miehiä.
Suomalaisessa museossa käy keskimäärin noin 16 000 ihmistä vuodessa. Kävijämäärä vaihtelee paljon, sillä suurimmat museot vetävät 200 000 – 300 000 kävijää vuodessa, kun pienimmissä käy vain muutama sata ihmistä. Kävijämäärään vaikuttavat museotyyppi, näyttelyn ohjelmisto, sijainti, avoinnaoloaika ja hinta. Helsingin kaupunginmuseon kävijämäärä on kasvanut selvästi, kun se luopui pääsymaksusta. Samanlainen suuntaus on havaittu myös Englannissa ja Ruotsissa.
Museologia
Museot ovat osa museologiana tunnetun tieteenalan tutkimuskohteita. Museologia ei kuitenkaan suoranaisesti tutki museoita, vaan kulttuurisia prosesseja, joiden seurauksena museot ovat syntyneet ja joiden ansiosta esineistöä halutaan säilyttää. Siitä tuli oma tieteenalansa 1800-luvun lopulla, kun saksalainen Johann Georg Theodor Grässe perusti 1877 Zeitschrift für Museologie und Antiquitätenkunden -nimisen aikakauskirjan. Museologian ensimmäinen oppituoli perustettiin 1919 Brünnin yliopistoon nykyiseen Brnoohon.
Itävaltalainen Friedrich Waidacher jakaa museologian neljään tutkimussuuntaukseen, metamuseologiaan, historialliseen museologiaan, teoreettiseen museologiaan ja sovellettuun museologiaan. Metamuseologia tutkii museologian yleistä luonnetta ja se on lähellä museologian tietoteoriaa. Historiallinen museologia puolestaan tutkii alan aatehistoriaa eli museaalisuuden historiaa. Teoreettisessa museologiassa käsitellään alan tieto- ja arvoteoreettisia kysymyksiä sekä museaalisuuden toteutumista. Se luo pohjaa erilaisille käytännön sovelluksille. Soveltava museologia puolestaan on käytännön museologiaa, joka selvittää toimintaperiaatteita, joilla erilaisia teorioita saadaan sovellettua.
Varhaishistoriasta keskiaikaan
pienois|[[Aleksandrian Museionia ja sen kirjastoa voidaan pitää museoajatuksen esikuvana.]] pienois|[[Kuriositeettikabinetti|Kuriositeettikabinetit olivat museoiden europpalaisia edeltäjiä.]] Museoiden taustalla on ihmisten taipumus kerätä ja tutkia. Ensimmäisiä todisteita museoiden ideasta on Mesopotamiasta, josta on löytnyt opetuskäyttöön tarkoitettuja kopioita vanhoista kirjoituksista.
Museo-sana tulee antiikin kreikan sanasta Μουσεῖον (museion), jolla tarkoitettiin muusille pyhitettyä paikkaa, koulua tai tutkimuslaitosta. Vaikka sana onkin peräisin antiikin Kreikasta, niin museoita siellä ei ollut. Lähin vastine oli jumalille pyhitetty taidekokoelma, pinakoteekki. Museoajatuksen kannalta tärkeä oli silti Aleksandrian Museion, jossa oli muun muassa kuuluisa kirjasto, taidekokoelma, eläintarha ja kasvitieteellinen puutarha. Vaikka Museion vastaakin enemmän yliopistoa kuin museota, se on silti selvä esikuva myös nykyisille museoille, koska siellä yhdistyivät esinekokoelmat ja niiden opetuksellinen tehtävä.
Monet roomalaiset ihailivat kreikkalaista kulttuuria, ja Kreikasta ryöstettiin paljon veistoksia aukioiden ja rakennusten koristeiksi.
Keskiajalla suuria esinekokoelmia oli kuninkaallisilla ja kirkolla, joka oli keskiajan merkittävin kulttuurielämän kannattelija. Sen kokoelmiin kertyi erikoisia esineitä, luonnon kuriositeetteja ja pyhäinjäännöksiä, joista syntyi niin sanottuja ”keskiajan museoita” eli mirabilioita.
Arabimaailma jatkoi antiikin perintöä, ja siellä käännettiin 900–1200-luvuilla monia kreikkalaisia tekstejä arabiaksi ja kerättiin laajoja taide-esinekokoelmia. Keräily liittyi myös kiinteästä waqf-periaatteeseen. Arabitieteilijöiden tutkimuksia ja käännöstekstejä alettiin 1100-luvulla kääntää Euroopassa latinaksi, mikä oli puolestaan vaikuttamassa renessanssin syntymiseen.
Nykymuseon juuret renessanssissa
Renessanssin aikana eurooppalaisten kiinnostus palasi antiikin kulttuuriin. Sen aikana myös tapahtui selvää kehittymistä tieteessä ja taiteessa ja esinekokoelmia alettiin järjestää sisällöllisesti, esteettisesti ja systemaattisesti. Monet paavit lahjoittivat esineistöjään kokoelmiin, esimerkiksi Sixtus IV:n antiikin pronssiveistoskokoelmasta tuli 1571 Musei Capitolini. Näiden kokoelmien lisäksi syntyi taidegallerioita, jotka lainasivat nimensä pitkästä käytävämaisesta tilasta, galleriasta.
Taidemuseoiden lisäksi renessanssiaikana kehittyivät myös historialliset ja luonnontieteelliset kokoelmat. Piispa Paolo Giovio loi Comossa ensimmäisen historiallisin perustein järjestetyn kokoelman, jossa oli kuuluisien henkilöiden muotokuvia ja henkilökohtaista esineistöä. Ennen Giovion Museum Jovianumia luonnontieteellisiä kokoelmia oli kerätty vain lääketieteellisistä, maagisista ja kuriositeettiarvoon liittyvistä syistä.
Valistus ja nykyaikaisen museon synty
pienois|[[British Museum avattiin yleisölle 1759, kuvassa tunnin pääsylippu museoon vuodelta 1790.]] Valistuksen ajan airuina oli 1600-luvulla yliopistolaitoksen voimakas kasvu. Tieteellisen kehityksen myötä syntyivät myös yliopistojen museot ja kokoelmat. Moderni museo syntyi 1700-luvun aikana, kun monet kokoelmat siirtyivät yksityisistä omistuksista julkisiksi, ja niitä alettiin tämän jälkeen avata yleisölle entistä laajemmin. Ajatus museoiden opettavasta ja kasvattavasta asemasta levisi saman vuosisadan aikana, ja esimerkiksi British Museum avattiin yleisölle 1759.
Museoajatus levisi Euroopasta siirtomaapolitiikan ja kaupankäynnin seurauksena myös muualle. Yhdysvaltain museolaitoksen perusta on 1770-luvulla vapaussodan henkisessä ja poliittisessa ilmapiirissä. Maan ensimmäinen museo oli luonnontieteellisen kokoelman ympärille vuonna 1773 perustettu Charlestonin museo. Sen mukana Yhdysvaltain museolaitoksissa on jo alusta alkaen korostettu opetus- ja kasvatustavoitteita.
1800-luku: kansallismuseoaate ja maailmannäyttelyiden vaikutus
pienois|vasen|[[Louvre on kansallismuseoiden esikuva. Louvren Grande Galerie -sali Thomas Allomin piirustuksessa (1844).]] Valistusajan museokehityksen symboliksi nousi kuitenkin Louvren taidemuseon avaaminen Ranskan suuren vallankumouksen jälkeen 1793. Louvre on perustellusti maailman ensimmäinen kansallismuseo. Monet pitävät sitä jopa nykymuseon alkuna. Vuodesta 1803 nimellä Musée Napoleon tunnettuun Louvreen tuotiin paljon taideaarteita kaikkialta Euroopasta ja Egyptistä. Napoleon tavoitteli Ranskaan eurooppalaisen kulttuurin keskusmuseota. Se herätti kuitenkin reaktion, jonka seurauksena muihinkin Euroopan maihin alettiin suunnitella kansallismuseoita.
Ranskan suuren vallankumouksen jälkeistä muutamaa vuosikymmentä aikaa on pidetty museoiden kulta-aikana. Museoiden syntymiseen vaikutti ajatus museon asemasta kansakunnan yhteisenä omaisuuteena. Napeolonin kaatumisen jälkeen Berliinissä avattiin 1815 näyttely, jossa olivat esillä Pariisista palautetut taideaarteet. Tapahtuma johti Altes Museumin perustamiseen 1830. Baijerin kuningas Ludvig I halusi puolestaan luoda pääkaupungistaan Münchenistä uuden Ateenan, ja sinne perustettiin vuonna 1830 veistoskokoelmille Glyptothek ja vuonna 1833 maalauskokoelmille Pinakothek. Uudet saksalaiset museot vaikuttivat museoarkkitehtuuriin ympäri maailmaa.
Teollistuminen, kaupungistuminen ja kaupallistuminen kiihtyivät 1800-luvun lopulla, mistä todistavat myös jättimäiset maailmannäyttelyt. Ne edistivät vahvasti museoiden demokratisoitumista sekä museorakennusten ja -näyttelyiden kehittymistä. Niiden herättämä mielenkiinto sai myös museot panostamaan enemmän näyttelyrakenteisiin ja -tekniikoihin sekä viihtymiseen. Maailmannäyttelyt ovat antaneet myös sysäyksen monien uusien museoiden perustamiselle. Niitä varten on kerätty esineistö ovat johtaneet muun muassa Victoria and Albert Museumin, Science Museumin ja Metropolitan Museum of Artin perustamiseen.
Modernin museon kehitys 1800-luvun lopulta
pienois|Ruotsalainen [[Skansen oli historian elävöittämisen edelläkävijä, kuvassa kansantansseja vuodelta 1904.]] Nykyaikainen julkinen museo, jonka tehtävänä on kerätä, säilyttää ja pitää esillä kokoelmiaan sekä tieteellisin että kasvatuksillisin tavoittein, syntyi 1800-luvun jälkipuoliskolla. Kehitykseen vaikuttivat museolaitoksen sisäiset muutokset ja tieteen virtaukset. Tiede erikoistui entistä suppeampiin aloihin, ja positivismi korosti kokemuksiin ja havainnointeihin perustuvaa tietoa. Näin myös museokohteiden tutkimus ja havainnointi korostui.
Museot haluttiin sitoa 1800-luvun lopulla yhteiskunnan kehittymiseen ja tietoisesti pyrittiin säilyttämään kansakunnan lähihistoriaa. Ruotsalainen Artur Hazelius perusti 1870-luvulla Tukholmaan maailman ensimmäisen kansatieteellisen museon Nordiska museetin ja parikymmentä vuotta myöhemmin ensimmäisen ulkoilmamuseon, Skansenin. Kansatieteellisille museoille asetettiin aatteellisia, lähihistoriaan liittyviä ja kansan yhteistä perinnettä korostavia tarkoituksia. Skansenissa Hazeliuksella oli puolestaan päämääränä näyttää historialliset esineet aidossa yhteydessä kokonaisessa kulttuuriympäristössä. Hazeliuksen ajatus levisi nopeasti, ja ulkoilmamuseoista tuli suosittuja. Niiden ansiosta historian elävöittäminen työnäytöksin ja tapahtumin levisi myös muihin museoihin.
Tekniikan museot seurasivat myös kansatieteellisten ja ulkoilmamuseoiden kehitystä ja toivat kokoelmansa lähemmäksi nykyaikaa. Tieteen ja tekniikan uutuudet olivat olleet maailmannäyttelyiden vetonauloja, ja museotkin alkoivat keskittyä tieteen ja tekniikan kansantajuistamiseen. Tiedekeskusten esikuvaksi muodostui Münchenissä vuonna 1925 avattu Deutsches Museum, jonka pääpaino oli nykytekniikassa. Museo teki myös uraauurtavaa museopedagogista tutkimusta.
Taidemuseoiden kehittymistä ovat 1900-luvulla ohjanneet niin museoiden yleinen kehittyminen kuin taiteen teoriassa 1800-luvun lopulla tapahtuneet muutokset. Taiteen tekeminen, esittäminen, myyminen ja siitä kirjoittaminen ovat muodostaneet taidemaailman, jossa on tiukasti määritellyt normit. Taidemuseoilla on ollut kehityksessä aktiivinen rooli, sillä ne ovat toteajien lisäksi olleet kehittämässä ja luomassa taidehistoriaa. Esimerkiksi New Yorkin Modernin taiteen museolla on ollut suuri vaikutus 1900-luvun kuvataiteeseen. Taidemuseoiden tilat ovat muuttuneet samalla hallimaisiksi, ja samalla monien taidemuseoiden toiminnassa vaihtuvat näyttelyt ovat saaneet tärkeämmän aseman.
pienois|[[Museoarkkitehtuuri on 1900-luvun lopulla noussut aikansa arkkitehtonisiksi merkkipaaluiksi. Helsingin nykytaiteen museo Kiasmakin herätti alkuvaihessa enemmän keskustelua rakennuksen arkkitehtuurista kuin itse taiteesta.]] Ranskassa ja Kanadassa kehittynyt uusi museologinen ajattelu nosti museon keskeiseksi tehtäväksi yhteiskunnan identiteetin ylläpitämisen ja voimistamisen. Tehtävän keskeisin väline on paikallismuseo, eli niin sanottu ekomuseo, jonka pyrkimyksenä on asettaa museo sosiokulttuuriseen yhteyteen, jossa tieteet, tekniikka, historia ja taide muodostavat oman kokonaisuutensa. Kokemukset Ranskasta ovat kuitenkin osoittaneet, että ekomuseoajattelu ei ole pitänyt yllä paikallisten kiinnostusta.
Museorakennuksista on tullut 1900-luvun lopulla oman aikansa merkkipaaluja. Ne ovat olleet suuria rakennuskohteita, joiden rakentamiseen on järjestetty kansainvälisiä arkkitehtuurikilpailuja ja käytetty valtavia rahasummia. Kehitys on näkynyt erityisen vahvasti taidemuseoissa, ja esimerkiksi 1990-luvulla Bilbaoon rakennettu yli 500 miljoonaa euroa maksanut Guggenheim-museosta on tullut Baskimaan suurin nähtävyys. Varsinainen taidekokoelma on jäänyt Bilbaossa omaperäisen museoarkkitehtuurin varjoon.
Isabelle van Keulen
thumb|right|Isabelle van Keulen
Isabelle van Keulen (s. 16. joulukuuta 1966 Mijdrecht) on alankomaalainen viulisti ja alttoviulisti.
Keulen piti ensikonserttinsa 10-vuotiaana ja opiskeli Davina van Welyn johdolla Amsterdamin Sweelinck-konservatoriossa. Hän sai opetusta myös muiden muassa Vladimir Spivakovilta, Boris Gutnikovilta ja Sándor Véghilta. Vuonna 1983 Keulen sai toisen palkinnon senioriluokassa sekä yleisöpalkinnon nuorten viulistien Menuhin-kilpailussa Englannin Folkestonessa ja vuonna 1984 voitti Eurovision Young Musicians -kilpailun Genevessä. Hän oli jo saavuttanut tunnustetun aseman johtavana nuorena eurooppalaisviulistina vuoteen 1990 mennessä, jolloin aloitti myös säännöllisen esiintymisen konserteissa alttoviulistina. Vuonna 1995 Keulen perusti ISOS-kvartetin, jossa alkoi soittaa ensiviulistina. Vuonna 1996 hän perusti Delftin kamarimusiikkifestivaalin, jota johti vuoteen 2006.
Keulen on edistänyt modernien säveltäjien, kuten Alfred Schnittken, Sofija Gubaidulinan, Witold Lutosławskin, Allan Petterssonin ja Hans Henkemansin teosten näkyvyyttä. Hän on myös kantaesittänyt monia teoksia, kuten Erkki-Sven Tüürin Noesis-konserton viululle ja klarinetille (2006). Keulenin ohjelmistoon on lisäksi kuulunut standarditeoksia esimerkiksi sellaisilta säveltäjiltä kuin Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart, Felix Mendelssohn, Camille Saint-Saëns ja Henri Vieuxtemps. Keulen on tulkinnut myös vähemmän tunnettuja teoksia merkittäviltä säveltäjiltä. Näihin ovat kuuluneet viulukonsertot Richard Straussilta ja Igor Stravinskylta, alttoviulukonsertot William Waltonilta ja Béla Bartókilta sekä Sergei Prokofjevin Kvintetto (op. 39).
Laajan konsertoinnin ohella Keulen on levyttänyt useille levymerkeille, kuten Philips Recordsille, Koch Internationalille, Deutsche Grammophonille, BIS:lle, Fideliolle, CPO:lle ja EMI:lle. Hän on opettanut Baselin kaupungin musiikkiakatemiassa ja Haagin kuninkaallisessa konservatoriossa.
Ranskan ralli 2010
thumb|Rallin voittaja Sébastien Loeb. Ranskan ralli 2010 (virallisesti 1. Rallye de France – Alsace) oli Rallin MM-sarjan kauden 2010 11. osakilpailu, joka ajettiin 1.–3. lokakuuta. Kilpailussa oli 20 erikoiskoetta.
Kilpailu oli ensimmäinen Alsacessa järjestetty Ranskan MM-osakilpailu. Kilpailun keskuspaikka oli Strasbourgissa. Toiseksi viimeisenä ajettava erikoiskoe 19 peruttiin johtuen huolesta katsojien turvallisuudesta.
Sébastien Loeb johti kilpailua alusta loppuun ja varmisti seitsemännen mestaruutensa. Loebin tallikaverina ajanut Dani Sordo sijoittui toiseksi, jolloin Citroën varmisti samalla valmistajien mestaruuden.
Erikoiskokeet
Kilpailussa oli 20 erikoiskoetta, joiden yhteispituus oli 352,88 kilometriä. Siirtymiä oli 919,43 kilometriä ja kokonaispituus oli 1272,31 kilometriä.
Donald Bradman
thumb|Don Bradman Donald (Don) George Bradman (27. elokuuta 1908 Cootamundra, Uusi Etelä-Wales – 25. helmikuuta 2001 Adelaide, Etelä-Australia) oli australialainen kriketinpelaaja.
Bradmania pidetään kriketin kaikkien aikojen parhaana lyöjänä. Hän pelasi Australian maajoukkueessa vuosina 1928–1948 yhteensä 52 maaottelua, test matchia, joissa pelasi 80 sisävuoroa tehden yhteensä 6 996 juoksua. Erilaiset lisäpisteet mukaan laskien hänen keskiarvokseen lyöntivuoroa kohti tuli 99,94 juoksua. Ironista on, että maajoukkueuransa viimeisessä sisävuorossa vuonna 1948 Lontoon Oval-stadionilla Bradman jäi juoksuitta – neljä juoksua olisi nostanut hänen uransa keskiarvon yli sadan juoksun. Bradmanin ylivoimaa kuvaa, että uransa päättäneistä pelaajista toiseksi paras keskiarvo on Etelä-Afrikan Graeme Pollockilla: 60,97.
Bradmanin uran aikana Australia hävisi seitsemästä maaottelusarjastaan Englantia vastaan vain yhden, vuosina 1932–1933, jolloin Englanti käytti häntä vastaan bodyline-syöttötapaa, jota monet pitivät sääntöjenvastaisena.
Wilfrid Pelletier
pienoiskuva|Wilfrid Pelletier (oikealla) ja [[Claude Champagne vuonna 1943.]]Joseph Louis Wilfrid (joskus Wilfred) Pelletier (20. kesäkuuta 1896 Montreal – 9. huhtikuuta 1982 New York) oli kanadalainen kapellimestari ja pianisti. Hänen opettajanaan oli vuosina 1904–1914 François Héraly. Hän aloitti ammattimaisen uransa 12-vuotiaana lyömäsoittajana. Vuonna 1910 hän päätti keskittyä oopperaan, ja vuonna 1915 hän voitti Prix d'Europen. Hän lähti Eurooppaan ensimmäisestä maailmansodasta huolimatta ja pääsi muiden muassa Charles-Marie Widorin oppiin. Lähdettyään Ranskasta sodan takia kesäkuun lopussa 1917 Pelletier päätti koettaa onneaan Yhdysvalloissa ja asettui New Yorkiin. Hän työskenteli Metropolitan-oopperassa ja johti ensimmäistä kertaa kokonaisen oopperan (Trubaduuri) toukokuussa 1920.
Pelletier oli yksi Metropolitan-oopperan vakituisista kapellimestareista vuoteen 1950 saakka. 1930-luvulla hän pääsi ensimmäiseksi taiteelliseksi johtajaksi orkesteriin, josta sittemmin tuli Montrealin sinfoniaorkesteri. Orkesteri piti ensimmäisen konserttinsa tammikuussa 1935. Vuonna 1951 hänestä tuli Québecin sinfoniaorkesterin taiteellinen johtaja. Hän sai urallaan lukuisia palkintoja ja tunnustuksia, joiden joukossa on Kunnialegioonan ritarin arvo (1947). Yli 80-vuotias Pelletier teki poikkeuksellisen esiintymisen kapellimestarina vielä vuonna 1978. Hänet on haudattu lähelle Philadelphiaa.
Pentti Lindegren
Pentti Lindegren (s. 18. joulukuuta 1939 Hauho) on suomalainen entinen jääkiekon puolustuspelaaja ja nykyinen urheilutoimittaja ja -selostaja sekä jääkiekkoasiantuntija. Hän oli ensimmäinen suomalainen läpimurron ulkomaille tehnyt ammattilaisjääkiekkoilija Suomessa.
Lindegren pelasi urallaan Suomessa HIFK:ssa, Karhu-Kissoissa SM-sarjaa sekä Reippaassa I divisioonaa. Suomessa hän pelasi seitsemän kautta, joista HIFK:ssa kului vuodet 1961–1965 ja 1967. Lindegren pelasi yhteensä 108 SM-sarjaottelua tehoin 9+9.
Syksyllä 1965 Lindegren solmi ensimmäisenä suomalaisena ammattilaissopimuksen Ruotsin toiseksi ylimmällä sarjatasolla pelanneen Rögle BK:n kanssa. Paikallisen lääketehtaan tuella pyörinyt Rögle keräsi kovan joukkueen, jossa pelasi Lindegrenin lisäksi myös Ruotsin ensimmäinen NHL-pelaaja Ulf Sterner. Rögle nousi pääsarjaan ja Lindegren siirtyi seuraavaksi kaudeksi AIK:hon, jossa oli sarjan parhaita puolustajia. Kaudet 1968–1973 Lindegren pelasi Tranebergissä, Hammarbyssä ja Malmössä.
Lindegren pelasi Suomen maajoukkueessa kuusi ottelua. Mukaan mahtuivat myös yhdet maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1965.
Lindegren on toiminut vuodesta 1977 lähtien laajaa arvostusta jääkiekkopiireissä nauttivana urheilutoimittajana. Hänen ensimmäinen virkansa oli Suomen Jääkiekkoliiton kausijulkaisun toimittaminen. Lindegren on tullut suosituksi selostuksistaan ensin MTV3:lle 1990-luvulla Hockey Night- ja NHL Power Week -lähetyksissä sekä myöhemmin Canal+:lle erityisesti NHL-peleissä. Hän on myös ollut kuuluttajana HIFK:n ja Jokereiden SM-liigapeleissä sekä kaksissa MM-kisoissa. Lindegren on myös jatkanut selostustyötään selostaessaan Nelonen Prolle NHL:ää, KHL:ää ja Sveitsin liigaa.
Afrikanmetsärotta
Afrikanmetsärotta (Praomys jacksoni) on jyrsijälaji, jota tavataan lähes koko Saharan eteläpuolisessa keskisessä Afrikassa. Sen elinympäristöä ovat trooppiset ja subtrooppiset kosteat alankoalueiden metsät. Lajeja Praomys montis ja Praomys peromyscus pidettiin aiemmin omina, uhanalaisina lajeinaan, mutta tarkemmat tutkimukset ovat osoittaneet, että kaikki kolme eläintä kuuluvat samaan, elinvoimaiseen lajiin.
Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että lajin suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin sudaninpehmohiri.
Syntipukki (vuoden 1935 elokuva)
Syntipukki on suomalainen komediaelokuva vuodelta 1935. Elokuva perustuu Agapetuksen näytelmään Syntipukki (1930).
Elokuva kertoo omasta maitokaupasta haaveilevan Koikkalaisen eli Mussun edesottamuksista suuressa tavaratalossa valitusten vastaanottajana, syntipukkina. Rakkautta väreilee tavaratalon kauniin myyjän Irjan ja pääjohtajan Vaaran välillä. Miss Euroopalla Ester Toivosella on tässä elokuvassa ensimmäinen pääroolinsa.
Elokuva on kuvattu Helsingin tavaratalo Stockmannilla. Elokuvan toteutusta on luonnehdittu kankeaksi. Se oli kuitenkin yleisömenestys. Samasta näytelmästä on Matti Kassila ohjannut vuonna 1957 valmistuneen elokuvan Syntipukki (1957).
Juoni
Adalbert ”Mussu” Koikkalainen perii yhdeksän tuhatta markkaa. Hän hakeutuu töihin tavaratalo Sampoon, jotta saisi työkokemusta havittelemaansa maitokauppaa varten. Rohdoskauppaosaston tasokas myyjätär Irja Salo saa valituksia asiakkailta. Hän ehdottaa, että Mussusta tehdään syntipukki, jonka piikkiin tavaratalossa sattuneet kömmähdykset pannaan. Irja sattuu tapaamaan myös Sammon pääjohtaja Vaaran, mutta ei tunne miestä vaan luulee tätä kauppamatkustajaksi. Mussu kyllästyy pian syntipukin rooliinsa, mutta ei pääse siitä heti eroon, sillä henkilökunnan päällikkö Aro huomauttaa häntä kahden viikon irtisanomisajasta.
Irja saa lisää huomautuksia. Hän keksii juonen: Mussu alkaa hänen pyynnöstään kertoa huhua, jonka mukaan pääjohtaja Vaara olisi nähty intiimissä tilanteessa Irjan kanssa. Näin Irja saa Aron kunnioittamaan itseään. Todellisuudessa Irja ei tiedä vieläkään kuka johtaja on. Hän pyytää Vaaraa ulos luullen miestä edelleen kaupparatsuksi. Irja ja Vaara rakastuvat toisiinsa. Seuraavana päivänä Vaara nimittää Mussun uudeksi henkilökunnan päälliköksi ja Arosta tehdään osto-osaston päällikkö. Mussu alkaa saman tien nöyryyttää vahtimestari Miettistä, jonka kanssa hänellä meni sukset ristiin jo hänen tullessaan Sampoon töihin. Kun Miettinen kertoo tilanteesta Vaaralle, tämä kumoaa nimitykset. Mussu haluaa yhä kiihkeämmin eroon työstään Sammossa. Hän paljastaa, että Vaarasta ja Irjasta kulkeva huhu on vailla totuuspohjaa.
Lopulta Irjalle paljastuu Vaaran henkilöllisyys. Pienen vastahangan jälkeen Irja suostuu Vaaran kosintaan. Mussun äiti puolestaan saapuu paikalle kartanonomistaja Ilolan kanssa ja kertoo heidän hankkineen maitokaupan. Vihdoin Mussu pääsee eroon Sammosta ja voi aloittaa työn omassa kaupassaan.
Tuotanto
Elokuvan pohjana ollut Agapetuksen saman niminen näytelmä oli yksi kolmesta näytelmästä, joiden filmausoikeudet Suomen Filmiteollisuus hankki toimintansa alussa. Kaksi muuta olivat Minna Canthin Roinilan talossa (1935) ja Sam Sihvon Hevoshuijari (1943). Näytelmän kantaesitys oli Kansallisteatterissa huhtikuussa 1930. Näytelmää esitettiin myös Norjassa, Ruotsissa ja Virossa. Syntipukin filmatisoinnissa tapahtumapaikkoja laajennettiin Sammon tavaratalosta muun muassa päähenkilöiden koteihin ja kabaree-ravintolaan.
Suomen Filmiteollisuus otti vasta toimintansa ensiaskeleita ja oli studiotta. Vuonna 1930 valmistunut huippumoderni Stockmann Helsingin Aleksanterinkadulla antoi henkilökuntansa ja tilansa ilmaiseksi SF:n käyttöön. Tavaratalo laski elokuvalle huomattavan mainosarvon ja myös rahoitti elokuvaa runsaskätisesti. > Syntipukki kuvattiin kuudessa viikossa tammi–maaliskuussa 1935 Stockmannilla ja sen ympäristössä. Myös studio-otot kuvattiin Stockmannilla.
Koomikon uraansa aloittavalle Kaarlo Kartiolle ja Miss Eurooppa Ester Toivoselle Syntipukki oli ensimmäinen merkittävä elokuva. Ansa Ikonen teki pienen sivuroolin myyjättärenä. Syntipukki oli yksi hänen kolmesta avustajatason elokuvatehtävästään ennen pääroolia komediassa Kaikki rakastavat (1935). Pienissä sivuosissa vilahtavat myös muun muassa Georg Malmstén, Uuno Montonen ja Laila Rihte.
Televisiossa Syntipukki esitettiin ensi kerran 13. helmikuuta 1979.
Matti Kassila ohjasi 1957 Syntipukista uuden version, nimiosassa Lasse Pöysti.
Musiikki
Syntipukin musiikista vastasi Georg Malmstén. Elokuvassa esitetään muun muassa iskelmä ”Lemmen liekki leimahtaa”, jonka sanoitus on Erkki Karun. Sen laulaa ravintolakohtauksessa Mary Hannikainen Dallapé-orkesterin säestyksellä. Sävelmän levyttivät Malmstén ja Greta Pitkänen vuonna 1934. Myöhemmin sen ovat levyttäneet muun muassa Ossi Malinen, Kivikasvot ja Finlanders.
Vastaanotto
Elokuva oli katsojien mieleen. Tuottajan osuus elokuvan pääsylipputuloista kohosi lähes puoleentoista miljoonaan markkaan.
Ilta-Sanomien kriitikko kuitenkin arvioi Syntipukin melko epäonnistuneeksi. Kirjoittajan mielestä elokuvakameran tarjoamia mahdollisuuksia ei ollut osattu hyödyntää. Uusi Suomessa kriitikko teilasi elokuvan alun liian hidastempoiseksi, mutta tähdensi: ” --- virkeätä elävyyttä ja hauskaa tilannekomiikkaa on sittemmin aivan riittämiin ja filmi on kokonaisuudessaan hauska.” Helsingin Sanomissakin kehuttiin elokuvan pirteyttä ja komiikkaa. Kriitikot antoivat myönteistä palautetta Ester Toivoselle. ”Hänen filmiin tulonsa on ensimmäinen todellinen filmidebyytti meidän maassamme”, eräs arvostelija kirjoitti.
Vuoden 1994 televisioesityksen yhteydessä Ilta-Sanomien Timo Kuismin arvioi Syntipukin omalla tavallaan sangen hauskaksi, mutta auttamattoman kömpelösti toteutetuksi ja ala-arvoisesti leikatuksi. 2000-luvulla Arto Pajukallio on arvioinut elokuvan Matti Kassilan samasta näytelmästä tekemään ohjaukseen verrattuna heikommaksi tulkinnaksi.
Steven Sotloff
Steven Joel Sotloff (11. toukokuuta 1983 Miami, Florida, Yhdysvallat – n. 2. syyskuuta 2014 Aleppo, Syyria) oli yhdysvaltalainen toimittaja. Sotloff siepattiin Aleppon kaupungissa Syyriassa vuonna 2013. Irakin ja Levantin islamilainen valtio julkaisi videon Sotloffin teloituksesta 2. syyskuuta 2014. Sotloff toimi freelance-toimittajana muun muassa Time ja Foreign Policy -lehdissä. Hän opiskeli journalismia Keski-Floridan yliopistossa. Sotloffin surmanneen "Jihadi-John"in on tunnistettu Kuwaitista 6-vuotiaana perheineen Englantiin muuttaneeksi 26-vuotiaaksi Lontoolaiseksi Mohammed Emwaziksi.
Iakob Gogebašvili
thumb|Iakob Gogebašvili Iakob Gogebašvili (15. lokakuuta 1840 – 1. kesäkuuta 1912) oli georgialainen opettaja, lastenkirjailija ja journalisti, jota pidetään Georgian nykyaikaisen kasvatustieteen perustajana. Jokainen georgialainen on vuodesta 1880 lähtien oppinut lukemaan äidinkieltään hänen laatimansa aapisen Deda ena ( 'äidinkieli') avulla. Muokattua laitosta käytetään Georgian kouluissa nykyäänkin.
Elämäkerta
Gogebašvili syntyi Varianin kylässä Gorin lähellä Georgiassa, joka oli silloin osa Venäjän keisarikuntaa. Köyhän perheen isä oli pappi Simon Gogebašvili. Iakob opiskeli Gorin ja Tbilisin seminaarissa, ennen kuin lähti Kiovan teologiseen akatemiaan vuonna 1861. Samanaikaisesti hän kävi luonnontieteen luennoilla Kiovan yliopistossa, jossa hän tutustui venäläisten ajattelijoiden, kuten Aleksandr Herzenin, Vissarion Belinskin ja Nikolai Tšernyševskin, poliittisiin ajatuksiin. Toisin kuin moniin hänen aikansa Georgian älymystön jäseniin, häneen kuitenkin vaikutti enemmän Gorin ja Tbilisin seminaarin uskonnollinen tausta kuin venäläiset radikaalit. Gogebašvili palasi Georgiaan vuonna 1863, ja hän opetti aritmetiikkaa ja maantiedettä Tbilisin seminaarissa. Seminaarin opiskelijat vierailivat hänen asunnossaan, jossa voitiin turvallisesti keskustella taiteesta ja politiikasta. Tämän vuoksi hänet erotettiin Pietarin Pyhän Synodin määräyksestä vuonna 1874.
Erottamisensa jälkeen Gogebašvili jätti vakituisen työn ja omisti aikansa ja energiansa koulutuksen edistämiseen. Vuonna 1879 hän avusti Seura lukutaidon levittämiseksi georgialaisten keskuudessa -nimisen yhdistyksen perustamista. Sen kautta hän vastusti erityisesti koululaitoksen venäläistämistä ja yritti estää georgian kielen rapautumisen – hän vertasi kieltä "kurjaan orpoon, jolta on riistetty kaikki huolenpito ja suojelu". Gogebašvili sai pian vaikutusvaltaa prinssi Ilia Tšavtšavadzea ympäröivän älymystön keskuudessa. Tšavtšavadze johti Georgian kansallisen heräämisen liikettä salamurhaansa saakka vuoteen 1907.
Gogebašvilin tärkein teos Deda ena, lapsille tarkoitettu johdanto georgian kieleen, julkaistiin alun perin vuonna 1876. Teos siirtyy aakkosista kirjallisiin teksteihin, ja se sisältää useita tietosanakirjamaisia sivuja. Kirjasta on otettu sadan vuoden aikana loputtoman paljon painoksia, ja siitä on tullut paitsi georgiankielisten myös useiden muunkielisten uusien aapisten malli Kaukasuksen alueella. Toinen Gogebašvilin merkittävä teos on Bunebis k'ari ( 'ovi luontoon') vuodelta 1868. Saduista ja luonnontieteellisestä johdannosta muodostuu pienoiskokoinen lasten tietosanakirja. Gogebašvili kirjoitti myös useita satuja ja historiallisia kertomuksia lapsille sekä monia Georgian kulttuuria ja identiteettiä puolustavia lehtiartikkeleita.
Ludovit Reis
Ludovit Reis (s. 1. kesäkuuta 2000 Haarlem, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka edustaa espanjalaista FC Barcelona B:tä. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Roman Virastjuk
Roman Virastjuk (,, 20. huhtikuuta 1968 Ivano-Frankivsk – 27. heinäkuuta 2019 ) oli ukrainalainen kuulantyöntäjä.
Vuosituhannen vaihteen molemmin puolin Virastjuk oli vakiokävijä arvokilpailujen finaaleissa, saavuttaen 1994 Helsingin EM-kisoissa pronssimitalin tuloksella 19,59. Ennen huippuvuosiaan hän oli kärsinyt 1990-luvun alussa kahden vuoden kilpailukiellon doping-rikkomuksen takia. 1995 Göteborgin MM-kisoissa Virastjuk oli seitsemäs tuloksella 19,66 ja vuotta myöhemmin 1996 Atlantan olympialaisissa kuudes (20,45) samoin kuin 1997 Ateenan MM-kisoissa (20,12). 1999 Sevillan MM-kisoissa hänen kilpailunsa päättyivät jo karsintaan samoin kuin vuotta myöhemmin Sydneyn olympialaisissa.
2001 Lissabonin MM-hallikisoissa Virastjuk selviytyi loppukilpailuun, missä hän kuitenkin jäi 12:nnelle sijalle tuloksella 19,55. 2002 Münchenin EM-kisoissa hän oli yhdeksäs tuloksella 19,52 samoin kuin 2003 Pariisin MM-kisoissa tuloksella 19,61. Virastjukin viimeisiksi kansainvälisiksi arvokisoiksi jäivät 2004 Ateenan olympialaiset, missä hän jäi karsintoihin parhaan työnnön kannettua 18,52 metriin. Maansa mestaruuden Virastjuk on voittanut kuulantyönnössä kolmesti, vuosina 2000 (20,55), 2002 (19,95) ja 2004 (19,73).
Kilpailuissa Virastjukille ominaista oli, että ennen työntöä hän touhusi magnesiumin kanssa samaan aikaan puhuen itsekseen. Atlantan olympialaisten kuulafinaalissa yksinpuhelu jatkui kuudetta työntöä ennen niin pitkään, että toimitsija joutui lopulta nostamaan punaisen lipun hylkäyksen merkiksi. Aktiiviaikoinaan Virastjukin mitat olivat 189 senttimetriä ja 135 kilogrammaa. Hänen veljensä Vasyl Virastjuk on entinen kuulantyöntäjä (ennätys 19,68), joka sittemmin on menestynyt voimamieskilpailuissa (Maailman vahvin mies 2004).
Roman Virastjuk kuoli vatsa-aortan aneurysman leikkauksen jälkitilaan.
Hei, me lennetään!
Hei, me lennetään! (Airplane!) on yhdysvaltalainen Jim Abrahamsin, David Zuckerin sekä Jerry Zuckerin ohjaama ja käsikirjoittama komediaelokuva vuodelta 1980. Elokuva on kolmikon ensimmäinen yhdessä käsikirjoittama ja ohjaama elokuva. Sen pääosissa nähdään Robert Hays, Julie Hagerty, Leslie Nielsen, Robert Stack, Lloyd Bridges, Peter Graves, Kareem Abdul-Jabbar ja Lorna Patterson. Elokuva on parodia monista 1970-luvulla tehdyistä katastrofielokuvista, erityisesti vuoden 1970 elokuvasta Kiitorata. Elokuva sisältää dialogia vuoden 1957 elokuvasta Kuoleman kynnyksellä (Zero Hour!), josta se lainaa suoraan juonen ja keskeiset roolihahmot.
Vuonna 1995 Hei, me lennetään valittiin Yhdysvaltojen National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta. Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi elokuvan kaikkien aikojen seitsemänneksi parhaaksi komediaksi.
Elokuva sai jatko-osan joulukuussa 1982 nimellä Hei, taas me lennetään! (Airplane II: The Sequel).
Juoni
Entinen taistelulentäjä Ted Striker (Robert Hays) traumatisoitui tuntemattomassa sodassa, minkä seurauksena hän on alkanut pelätä lentämistä. Traumansa vuoksi hän ei pysty pitämään työpaikkojaan, ja näin ollen myös hänen lentoemäntänä työskentelevä sodanaikainen tyttöystävänsä Elaine Dickinson (Julie Hagerty) jättää hänet. Voittaakseen Elainen takaisin Striker päihittää pelkonsa ja ostaa lipun Los Angelesista Chicagoon menevälle lennolle, jolla Elaine on työvuorossa. Lennon aikana Elaine kuitenkin torjuu miehen ehdotukset palata takaisin yhteen.
Kun päivällinen on tarjoiltu, useat matkustajat sairastuvat, ja yksi matkustajista, tri Barry Rumack (Leslie Nielsen), käsittää, että kaikki kalaa syöneet matkustajat ovat saaneet ruokamyrkytyksen. Lentoemännät huomaavat, että koneen miehistö, mukaan lukien lentäjä Clarence Oveur (Peter Graves) ja perämies Roger Murdock (Kareem Abdul-Jabbar), ovat saaneet myös ruokamyrkytyksen, eikä koneessa ole jäljellä yhtään lentotaitoista ihmistä. Elaine ottaa yhteyttä Chicagon lennonjohtotorniin saadakseen apua, ja tornin työnjohtaja Steve McCroskey (Lloyd Bridges) ohjeistaa häntä aktivoimaan koneen autopilotin. Kyseessä on suuri puhallettava Otto-niminen nukke, joka voi viedä heidät Chicagoon, muttei laskeutua. Tri Rumack taivuttelee Strikerin lentämään konetta, mutta tämä tuntee paineen liian kovaksi ja konetyypin itselleen liian tuntemattomaksi.
McCroskey tietää, että hänen on saatava joku muu ohjaamaan kone alas puhelimitse, ja kutsuu paikalle Rex Kramerin (Robert Stack). Striker ja Kramer taistelivat sodassa yhdessä, joten heidän on ensin voitettava yhteiset negatiiviset kokemuksensa. Koneen lähestyessä Chicagoa Striker alkaa hermostua yhä enemmän ja pystyy laskeutumaan vasta tri Rumackin kannustuspuheen jälkeen. Kramerin tarjotessa taustalla loputonta ohjevirtaa Striker saa pelkonsa voitettua ja onnistuu laskeutumaan turvallisesti. Vain muutama matkustaja saa vähäisiä vammoja, ja laskutelineetkin säästyvät suurilta vaurioilta. Strikerin rohkeus elvyttää Elainen rakkauden, ja pari suutelee toisiaan Oton painellessa samalla koneella takaisin yläilmoihin puhallettuaan itselleen ensin naiskumppanin.
Muuta
Suomalaisnimestä syntyi elokuvamaahantuojien keskuudessa muotivillitys, jossa monille toisiinsa liittymättömille kreisikomedioille annettiin samantapaisia nimiä: Hei me tehdään sitä (Can I Do It ... 'till I Need Glasses?, 1977), Hei me nauretaan (Kentucky Fried Movie, 1977), Hei me sabotoidaan (Utilities, 1981), Hei me leikellään (Jekyll and Hyde... Together Again, 1982), Hei, me pamputetaan (Police Squad! Help Wanted, 1982), Hei me rokataan! (This is Spinal Tap, 1984), Hei me vakoillaan (Scandalous, 1984), Hei me lusitaan (Doin’ Time, 1985), Hei me kuvataan (Hollywood in Trouble, 1986), Hei me sukelletaan (Going Under, 1991) ja Hei me folkataan (A Mighty Wind, 2003).
Skonto-areena
thumb|Skonto-areena kesällä 2011. Skonto-areena on urheiluhalli Latvian Riiassa. Halli on osa suurempaa urheilupaikkojen kokonaisuutta, johon kuuluu jalkapallostadion sekä kaksi pienempää urheiluhallia, joissa pelataan muun muassa kori- ja lentopalloa sekä curlingia. Hallissa järjestettiin vuonna 2003 Eurovision laulukilpailu. Katsojia halliin mahtuu 6 500. Areena valmistui vuonna 1996 ja se kunnostettiin vuoden 2006 jääkiekon MM-kilpailuita varten. Toisena kilpailupaikkana tuolloin toimi Riika-areena.
Lähteet
56.96194°N, 24.11444°W
Arvo Niemelä
Arvo Niemelä (17. tammikuuta 1909 Loppi − 17. elokuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hänen painiuransa huippuhetki osui Heimolan talossa Helsingissä pidettyihin EM-kisoihin 1933, joissa hän ylsi hopealle raskaassa sarjassa. Niemelä hävisi selätyksellä Saksan Kurt Hornfischerille mutta voitti pisteillä Ruotsin kolminkertaisen olympiavoittajan, "Spartan leijona" Carl Westergrenin. Viimeisessä ottelussa Westergren voitti Hornfischerin mutta saksalainen voitti silti mestaruuden.
Kotimaassa Niemelä edusti Helsingin Atleettiklubia ja saavutti neljä Suomen mestaruutta. Hänen myöhemmistä vaiheistaan ei ole tietoa, mutta väestörekisterikeskuksen tietojen mukaan Niemelä kuoli 75-vuotiaana vuonna 1984 Helsingissä.
Dariusz Kuć
Dariusz Kuć (s. 24. huhtikuuta 1986) on puolalainen pikajuoksija, jonka päämatka on 100 metrin juoksu. Kuć juoksee myös Puolan 4 × 100 metrin viestijoukkueessa, missä hän voitti hopeaa yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuista 2006.
Nurmeksen museo
Nurmeksen museo on Nurmeksessa sijaitseva, vuonna 1948 perustettu museo. Siihen kuuluvat Kötsin museo ja Ikolan ulkoilmamuseo.
Historiaa
Museo perustettiin 6. helmikuuta 1948 Nurmeksen kauppalan saatua haltuunsa merkittävän kulttuurihistoriallisen esinekokoelman. Samana vuonna perustettiin museolautakunta ja nimitettiin kokoelmista vastaava museonhoitaja.
Museo toimi aluksi vaihtelevissa tiloissa kuten asuinrakennuksissa, kansakoulun ullakolla ja virastotalon kellarissa. Ensimmäiset suunnitelmat museorakennukseksi tehtiin 1950-luvulla, mutta hanke lykkääntyi ja museon nykyiset toimitilat valmistuivat kokonaisuudessaan vasta 1990-luvun alussa.
Kötsin museo
Kätsin museo sijaitsee Nurmes-talossa ja on auki ympäri vuoden. Museon perusnäyttely esittelee Nurmeksen historiaa, kuten esihistoriaa, metsästystä, kalastusta ja 1900-luvun alkupuolen asuinoloja Nurmeksen kauppalassa. Perusnäyttelyyn valmistui vuonna 2004 uusi, Nurmeksen vaiheita esittelevä osio.
Vaihtuvien näyttelyiden tilassa esitellään kiertonäyttelyitä sekä omia vaihtuvia näyttelyitä.
Ikolan museo
Ikolan ulkoilmamuseo sijaitsee Ikolassa, Porokylässä ja on auki kesäisin. Ikolan vanhassa navettarakennuksessa oleva näyttely esittelee muun muassa Kuokkastenkoskella sijainneen rautaruukin historiaa, palotoimen kehitystä, Nurmeksen meijeritoimintaa sekä maanviljelyn kehitystä valokuvin ja esinein.
Herold (kirjaintyyppi)
pienoiskuva|Herold Herold tai Reklameschrift Herold on Hermann Hoffmannin suunnittelema jugend-henkinen kirjaintyyppi. Kirjasinvalimo H. Berthold AG julkaisi sen vuonna 1901. Laiha leikkaus ja ääriviivoista muodostuva leikkaus julkaistiin vuonna 1904, ja vuonna 1907 kirjainperheeseen lisättiin lihava leikkaus. Berthold julkaisi myös kyrillisen version Heroldista. Suomen Kansallisteatterin logossa käytettiin pitkään Heroldia.
Nurmeksen museo
Ikolan museo
Museon alueelle on siirretty vanha maatalon päärakennus, Rantolan talo ja 1700-luvulta peräisin olevat pari- ja luhtiaitta Vinkerannan Kortelasta. Päärakennus on sisustettu 1900-luvun alun mukaisesti. Alueella on myös Rautavaaralta siirretty savupirtti, joka oli asumiskäytössä vuoteen 1956 saakka. Savupirtti siirrettiin Nurmekseen vuonna 1957. Museon alueelle on siirretty myös latorakennus, joka sisältää suurten maatalouskoneiden näyttelyn.
Ikolan museoalueella sijaitsevat myös Nurmeksen museon toimisto-, konservointi- ja säilytystilat.
Kokoelmat
Museon kokoelmiin kuuluu noin 20 000 esinettä ja 80 000 valokuvaa, joista noin 15 000 on nähtävissä myös verkossa Kantapuu- ja Finna-palveluissa. Kokoelman perustana toimii talonomistaja Väinö Hämäläisen (1883–1947) Nurmeksen kauppalalle lahjoittama kokoelma, jonka Hämäläinen keräsi 1920–30-luvuilla Nurmeksesta ja sen lähikunnista sekä muualta Itä-Suomesta.
Museon toinen merkittävä kokoelma on Nurmes-Seuran 1960–70-luvuilla keräämä maatalous- ja arkielämään liittyvä esinekokoelma. Seura ylläpiti maatalousmuseota vanhassa viljasiilossa vuoteen 1984 saakka, jolloin esineistö lahjoitettiin museolle.
Kokoelmiin kuuluu myös Nurmeksen osuusmeijerin vanhaa esineistöä, Nurmeksen maatalousoppilaitoksen lahjoittamia maatalouslaitteita ja -koneita sekä Ikolan museossa esillä oleva palokunnan esineistö. Lisäksi kokoelmissa ovat edustettuna Nurmeksen koulut. Museo on tallentanut myös romanikulttuuriin liittyvää aineistoa.
Sepalus auki
Sepalus auki on Irwin Goodmanin vuonna 1985 julkaisema kappale, jolla hän osallistui saman vuoden Syksyn sävel -kilpailuun. Goodman voitti lehdistön suosikki -palkinnon, mutta jäi itse kilpailussa viimeiseksi. ”Sepalus auki” ilmestyi vuoden 1985 Dirly dirly dee -albumilla sekä singlenä.
Kourouninkoto
Kourouninkoto on kaupunkikunta ja sen ainoa taajama Kayesin alueen Kitan piirissä Malissa. Se sijaitsee historiallisella Kaartan alueella 105 kilometriä Kitasta pohjoiseen. Kunnassa on 5 500 asukasta (vuonna 2009).
Kourouninkoton kunta rajoittuu pohjoisessa Kitan piirin Djougounin, idässä Didenkon, etelässä Saboulan ja lännessä Séféto Ouestin kuntiin. Maisemaa leimaavat alangot ja kukkulat. Etelärajalla virtaa Baouléjoki. Ilmasto on sudanilais-sahelilainen.
Asukkaat ovat etupäässä mandinkoja. Lisäksi on bambaroita, kakoloja, fulbeja, soninkeja ja diawandoja.
Kourouninkoton kautta kulkee Kitasta pohjoiseen johtava paikallistie RR5. Väestön pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, maapähkinä, maissi ja puuvilla. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja hevoset. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, keräilyä, käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.
Palveluihin kuuluvat ala- ja yläkoulu sekä terveys- ja kulttuurikeskukset. Vesihuolto käsittää kaivoja ja porakaivoja.
Raitaimunuoliainen
Raitaimunuoliainen (Gastromyzon fasciatus) on imunuoliaisten heimoon kuuluva makean veden kalalaji. Sitä tavataan Borneossa. Raitaimunuoliainen voi kasvaa jopa 7 senttimetrin mittaiseksi. Se elää nopeasti virtaavassa vedessä.
Nicholas Kujala
Nicholas Kujala (s. 15. toukokuuta 1995 Espoo ) on suomalainen nuorisopoliitikko. Hän toimi Nuorten Pohjoismaiden Neuvoston puheenjohtajistossa Pohjoismaiden Keskustanuorten edustajana 2018–2019 ja Ruotsalaisen kansanpuolueen entinen jäsen.
Verteporfiini
Verteporfiini (C41H42N4O8) on porfyriineihin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä muun muassa silmänpohjan rappeuman fotodynaamisessa hoidossa.