cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen miesten lentopallomaajoukkueen historia
Vuosi 2011
Suomen uudeksi päävalmentajaksi pestattiin entinen huippupelaaja ja nykyinen huippuvalmentaja Daniel Castellani. Tuomas Sammelvuo päätti tehdä paluun maajoukkueeseen, ja myös henkeä edelliskesän vetänyt Olli Kunnari teki myös paluun maajoukkueeseen. Suomi aloitti totutusti pitkän leirijakson vapun jälkeen Castellanin johdolla. Joukkue pelasi kaksi harjoitusottelua toukokuun puolessa välissä maailmanlistan yhdentenätoista olevaa ja olympialaisissa 2008 viidenneksi sijoittunutta Kiina vastaan. Maajoukkuedebyyttinsä otteluissa tekivät yllätysnimet: Jani Sippola, Jarmo Korhonen ja Tommi Roininen.
Maailmanliigan alkulohkossa Suomen vastustajat ovat Argentiina, Portugali ja Serbia. Ensimmäisissä otteluissa Portugalissa Suomi pelasi osittain kakkosryhmällä – muun muassa Olli Kunnari ja Mikko Esko olivat poissa. Suomi hävisi Portugalille molemmat ottelut, ensimmäisen erin 3–2 ja toisen 3–1.
Seuraavaksi Suomi kohtasi vierasotteluissa Serbian. Ykköspassari Mikko Esko liittyi joukkueeseen mutta keskitorjuja Matti Oivanen oli poissa edellisviikonlopun loukkaantumisen vuoksi. Maailmanlistan kolmannella sijalla ollut Serbia hävisi Suomelle erin 1–3 mutta toisessa kotijoukkue voitti erin 3–0. Maajoukkuedebyyttinsä viikonlopun otteluissa teki Sauli Sinkkonen.
Kotiottelunsa Argentiinaa vastaan Suomi hävisi erin 2–3 ja 0–3. Serbian Suomi voitti Tampereella toisessa osaottelussa, häviten ensimmäisen erin 2–3. Tuomas Sammelvuo korvasi Argentiina-otteluista lähtien epävarmasti pelanneen Jarmo Korhosen joukkueen liberona. Suomi paransi peliään maailmanliigassa jälleen jatkuvasti, ja viimeiset ottelut olivat suomalaisten parhaimmat. Kotikentällään Suomi voitti Serbian toistamiseen erin 3–2 ja hävisi tiukasti 2–3 erin. Argentiinassa Suomi otti vierasvoiton erin 1–3 ja tappion erin 3–2.
Päätösviikonloppuna Portugali kaatui kaksi kertaa, ensin erin 3–2 ja sitten 3–0. Tommi Roininen debytoi viimeisessä Portugali-ottelussa Suomen avauskokoonpanon liberona ensimmäistä kertaa. Suomen lopulliseksi sijoitukseksi Maailmanliigassa tuli 10. sija.
Ennen kauden päätapahtumaa, lentopallo EM-kisoja, Suomi pelasi useita harjoitusmaaotteluita, mikä erosi Mauro Berruton aikaisesta valmistautumistyylistä. Peräti 11 harjoitusottelua ennen EM-kisoja, ja yhdeksän voittoa niistä antoivat hyvät lähtökohdat joukkueelle kisoihin, joihin lähdettiin hakemaan EM-mitalia. Suomi avasi kisat 3–1 tappiolla Ranskalle ja taipui seuraavana päivänä Mauro Berruton valmentamalle Italialle erin 3–0. Kun Belgia voitti Ranskan erin 3–1, päätösottelussa piti Suomen hoitaa Belgia suoraan erin 3–0, jotta jatkopaikka pudotuspeleihin varmistuisi. Suomi voitti Belgian hyvällä pelillä erin 3–0 ja jatkoi pelejään EM-kisoissa.
Suomi kohtasi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Slovenian, jolle maajoukkue oli hävinnyt aiemmin valmistavissa harjoitusotteluissa. Nyt Suomi voitti Slovenian tiukasti erin 3–2 ja jatkoi puolivälieriin. Puolivälieräkamppailuun Italiaa vastaan Suomen valmistautumisaika jäi alle vuorokauteen, koska kisajärjestäjät muuttivat alkuperäistä ohjelmaa. Suomi hävisi Berruton Italialle jälleen erin 3–1, mutta pelasi pirteästi. Joukkueen passari Mikko Esko totesi, että "Suomi ylsi siihen, mihin joukkue peruspelillä pystyy, mutta mitalipeleihin olisi tarvittu huippuonnistuminen".
Vuosi 2012
Suomi aloitti jo edellisvuoden puolella olympiakarsinnat Lontoon kesäolympialaisiin. Se voitti oman olympiakarsintaturnauksensa ja eteni näin toukokuussa 2012 pelattuun Euroopan olympiakarsintaturnaukseen. Suomen kanssa samassa alkulohkossa pelasivat Italia, Saksa ja Slovakia olympiakarsintaturnauksessa. Suomi hävisi avausottelussaan Italialle tiukasti erin 3–2 ja toisessa ottelussa Saksalle erin 3–1 menettäen näin käytännössä mahdollisuudet Lontoon kesäolympialaisiin. Viimeisessä ottelussa Suomi koki myös tappion Slovakialle eikä selviytynyt näin Lontoon kesäolympialaisiin.
Maailmanliigassa Suomi kohtasi alkulohkossaan Brasilian, Kanadan ja Puolan. Neljästä turnauksesta Suomi keräsi kolme voittoa, kaksi Kanadasta ja yhden Puolasta, ja yhdeksän tappiota sijoittuen lohkossaan viimeiseksi eli neljänneksi. Maajoukkue säilytti kuitenkin paikkansa maailmanliigassa pistevertailujen turvin muiden lohkojen heikompien joukkueiden välillä. Pitkäaikainen maajoukkuekapteeni Tuomas Sammelvuo päätti samalla maajoukkueuransa maailmanliigan päätösottelussa Kanadaa vastaan Tampereella.
Syksyn 2012 EM-karsinnoissa Suomi pelasi samassa lohkossa Kreikan, Romanian ja Montenegron kanssa. Suomi lähti karsintoihin ennakkosuosikkina, sillä se oli selvästi korkeammalla maailmanlistalla kuin vastustajansa. Suomi voitti avausturnauksessa Kreikassa sekä Romanian että Montenegron mutta hävisi Kreikalle. Kotiturnauksessaan se varmisti lohkovoiton ja pääsyn 2013 vuoden EM-kisoihin. Päävalmentaja Daniel Castellanin kanssa solmittu kaksivuotisen sopimuksen kausi päättyi turnaukseen.
Subura
thumb|Antiikin aikaista seinää Suburan alueella Subura tai Suburra oli kaupunginosa antiikin Roomassa. Suburan läpi kulki Argiletum-katu, joka päättyi kuurian kohdalla Forum Romanumilla. Tiheästi kansoitetun Suburan maine oli huono: siellä asui prostituoituja ja katukauppiaita, ja alue oli tulipaloherkkä.
Suburasta on jäänyt nykypäivään kuvauksia satiirikko Juvenaliksen teoksissa. Historioitsija Suetonius mainitsee, että Julius Caesar asui Suburassa ennen kuin hänestä tuli pontifex maximus.
Madridin junapommit 11. maaliskuuta 2004
'''Madridin junapommit 11. maaliskuuta 2004''' olivat sarja Espanjan pääkaupungin Madridin lähiliikennejunaverkkoa vastaan suunnattuja koordinoituja pommi-iskuja aamulla 11. maaliskuuta 2004. Iskuissa menehtyi 191 ja loukkaantui 2 050 ihmistä.
Iskut koostuivat kymmenestä räjähdyksestä, jotka tapahtuivat keskellä aamuruuhkaa neljässä lähiliikennejunassa. Tutkijoiden mukaan yhteensä kolmeatoista itserakennettua pommia käytettiin, ja kolmea lukuun ottamatta kaikki räjähtivät. Iskut olivat tuhoisin terrori-isku Euroopassa sitten Lockerbien pommi-iskun vuonna 1988 ja pahin terrori-isku Espanjan nykyhistoriassa.
2. huhtikuuta yritettiin räjäyttää AVE-suurnopeusjuna, mutta isku saatiin estettyä. Seuraavana päivänä poliisi teki rynnäkön Madridin eteläpuolella Leganésin kaupungissa sijaitsevaan huoneistoon, joka saatujen todisteiden perusteella toimi iskujen toteuttajien tukikohtana. Poliisien aloittaessa siirtymisen kohti sisätiloja epäillyt räjäyttivät rakennuksen tappaen itsensä ja yhden poliisin.
Myöhemmissä tutkimuksissa selvisi, että Leganésin räjähdyksessä käytetyt räjähteet olivat samaa tyyppiä kuin 11. maaliskuuta tapahtuneissa iskuissa ja epäonnistuneessa AVE-luotijunan pommituksessa käytetyt. Tutkimukset siitä, kuinka terroristit olivat saaneet räjähteet (yhteensä noin 200 kilogrammaa) haltuunsa ovat edelleen käynnissä. Yleinen oletus on, että Leganésin räjähdyksessä kuolleet henkilöt olivat osallisia molempiin iskuihin.
250px|thumb|Kynttilöitä [[Atochan rautatieasemalla.]] Maaliskuun 11. päivän tapahtumien selvittämiseksi perustettiin Espanjassa virallinen komitea, Comisión de Investigación del 11-M, sillä pääministeri José María Aznarin hallitusta epäiltiin mm. tietojen salailusta, manipuloinnista sekä sen hetkisen hallituspuolueen Partido Popularin (PP) omien intressien asettamisesta yleisen turvallisuuden edelle. Espanjassa oli myöhemmin samalla viikolla parlamenttivaalit, joiden tulokseen PP:n ja Aznarin uskottiin yrittäneen vaikuttaa. Julkisuudessa esitettiin jo muutama päivä tapahtumien jälkeen, että Aznarin hallitus sekä erityisesti itse Aznar ja ministerit Ángel Acebes, Eduardo Zaplana ja Ana Palacio yrittivät kiinnittää suuren yleisön huomion pois islamistiterrorismin mahdollisuudesta, sillä Aznar tuki Irakin sotaa lähettämällä espanjalaisia joukkoja Irakiin, vaikka mielipidetutkimusten mukaan yli 90 % espanjalaisista vastusti Espanjan osallistumista sotaan, ja näin ollen islamistinen terrori-isku voisi merkitä myös valtaisaa vaalitappiota.
11-M-tutkimuskomitean loppuraportissa vuonna 2005 Aznarin hallituksen todettiin syyllistyneen tietojen manipulointiin vaalivoiton toivossa. Hallitus oli myös komitean mukaan laiminlyönyt julkisen turvallisuuden tiedottaessaan ETAn olevan vastuussa iskuista, vaikka hallituksen tiedossa oli, että iskujen takana olivat islamistiterroristit.
James Foley (toimittaja)
James Wright ”Jim” Foley (18. lokakuuta 1973 – 19. elokuuta 2014) oli yhdysvaltalainen toimittaja ja kuvaaja, joka toimi uutiskirjeenvaihtajana Syyrian sisällissodassa. Hänet kaapattiin 22. marraskuuta 2012 luoteis-Syyriassa ja mestattiin elokuussa 2014 vastauksena Yhdysvaltojen ilmaiskuihin 2014 Irakin maaperällä. Isis otti vastuun Foleyn surmaamisesta. Foleyn surmannut ”Jihadi-John” tunnistettiin Kuwaitista kuusivuotiaana perheineen Englantiin muuttaneeksi Mohammed Emwaziksi.
Selma–Montgomery-marssit
Selma–Montgomery-marssit olivat vuonna 1965 Alabamassa Yhdysvalloissa toteutettuja rotusorron vastaisia mielenosoitusmarsseja. Ne edistivät kanslaisoikeuksien toteutumista Yhdysvaltain eteläisissä osavaltioissa ja vaikuttivat vuoden 1965 äänioikeuslain syntyyn. Marssien organisointia johtivat muun muassa James Bevel, Martin Luther King ja Bernard Lafayette.
Marssit, joita järjestettiin yhteensä kolme kertaa, lähtivät liikkeelle Selman kaupungista. Suunniteltu reitti kulki Route 80 -valtatietä pitkin Alabaman pääkaupunkiin Montgomeryyn. Matkan pituus oli noin 85 kilometriä.
Kolmas marssi järjestettiin 21. maaliskuuta. Sitä suojaamaan oli määrätty armeijan sotilaita ja kansalliskaartilaisia. Neljän päivän kuluttua marssijat pääsivät perille Alabama State Capitolille, jonka portailla tohtori King piti puheen How Long, Not Long.
Joulukuussa 2014 sai ensi-iltansa elokuva Selma, joka kertoo Selma–Montgomery-marsseista.
Näkymätön todellisuus
Näkymätön todellisuus on Kari Enqvistin vuonna 1996 ilmestynyt kirja fysiikan historiasta ja luonnontieteiden merkityksestä ihmisen todellisuuskäsitykselle.
K. J. Ehnberg
Karl Johan Ehnberg (31. tammikuuta 1861 Mikkeli – 10. marraskuuta 1920 Äyräpää) oli suomalainen metsänhoitaja. Hän julkaisi jo 15-vuotiaana omaa käsinkirjoitettua sanomalehteään Mikkelissä ja myöhemmin hän teki luonnon- ja kansatieteellisiä tutkimusmatkoja ennenkuin ryhtyi metsänhoitajaksi.
Ehnbergin vanhemmat olivat lääninrahastonhoitaja, kollegiasessori Henrik Oskar Ehnberg ja Sofia Elisabet Cederhvarf. Hän pääsi ylioppilaaksi 1881 Mikkelin ruotsalaisesta lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1884. Ehnberg suoritti metsänhoitajatutkinnon Evolla 1886.
Ehnberg julkaisi 15-vuotiaana Mikkelissä Illustrerad Tidning-nimistä ruotsinkielistä käsinkirjoitettua lehteä. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi syyskuussa 1876 ja se ilmestyi noin vuoden ajan. Lehdessä oli sekä paikallisia, kotimaisia että ulkomaisia uutisia. Osa lehden kuvituksesta oli tehty ulkomaisten esikuvien mukaan mutta Ehnberg teki lehteen myös omia kuvituksiaan. Lehdestä on säilynyt neljä numeroa. Ehnberg teki 1880-luvulla kaksi pitkää kansa- ja luonnontieteellistä tutkimusmatkaa Mongoliaan ja Transbaikalin alueille. Matkojen tuloksena syntyi kaksi kuvitettua päiväkirjaa, joista julkaistiin otteita Mikkelin Sanomat-lehdessä. Vuonna 1885 filosofian kandidaatti Rudolf Hammarströmin (1863–1928) kanssa Pohjois-Mongoliaan tehdyn matkan matkapäiväkirja löytyy digitoituna Kansallisarkistosta. Ehnbergin kuoltua hänen laajat kasvi- ja eläintieteelliset kokoelmansa lahjoitettiin Turun yliopistolle.
Ehnberg toimi aluemetsänhoitajana Korpiselän ja Pällilän alueilla Karjalassa 1898–1920.
Stadskanaal
Stadskanaal on kunta ja kaupunki Alankomaissa Groningenin provinssissa. Asukkaita kunnassa on 33 774 (1.2.2008) ja väestötiheys on 287/km². Kunnan pinta-ala on 119,96 neliökilometriä, josta vettä on 2,11 km². Kunnan keskustaajama on samanniminen kuin kuntakin. Asukkaita keskustaajamassa on noin 20 000.
Asutuskeskukset
Alteveer, Barlage, Blekslage, Braamberg, Ceresdorp, Höchte, Holte, Horsten, Kopstukken, Mussel, Musselkanaal, Onstwedde, Oomsberg, Smeerling, Stadskanaal, Sterenborg, Tange, Ter Maarsch, Ter Wupping, Veenhuizen, Vledderhuizen, Vledderveen, Vosseberg, Wessinghuizen.
thumb|left|250px|Kartta Stadskanaalin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen).
Ole Bærøe
Ola Bærøe (29. tammikuuta 1877 Undrumsdal – 22. maaliskuuta 1943) oli norjalainen Høyren poliitikko ja puolueensa puheenjohtaja vuosina 1937–1940. Hän istui suurkäräjillä 1928–1930 ja 1934–1940 sekä toimi Norjan maatalousministerinä 1926–1928.
Degerbergstjärnen
Degerbergstjärnen (myös Degerbergsfjärden) on järvi Jomalassa Ahvenanmaan eteläosassa. Sen pinta-ala on 6,6 hehtaaria. Etäisyys Maarianhaminasta on kuusi kilometriä luoteeseen.
Maantiede
Degerbergstjärnenin ulottuvuus etelästä pohjoiseen on 470 metriä. Rantaviiva on varsin suora vailla niemiä ja lahtia, järvi on myös melko tasaleveä. Saaria ei ole. Rannalla on kapea kaistale metsää ja suota, jonka takana avautuu peltoalueita. Idässä sijaitsee Degerberget, joka kohoaa 50 metriä merenpinnan yläpuolelle, eli lähes saman verran järven pinnan yläpuolelle. Degerbergstjärneniin virtaa laskuoja pohjoisesta, Degerbergstjärnenistä virtaa laskuoja etelään Bursfjärdeniin, joka on Ahvenanmeren pieni lahti.
Degerbergstjärnen (82.A34.1.001) kuuluu vesistöalueeseen 82.034A, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Saaristomeren rannikkoalueen ja Ahvenanmaan päävesistössä (82). Degerbergstjärnen on alueen 82.034A ainoa järveksi luokiteltu vakavesi.
Jomalan alueella sijaitsee neljä järveä, joista Prästträsket on laajin. Kolme muuta ovat Kungsöfjärden, Degerbergstjärnen ja Katthavet. Vargsundetista osa sijaitsee Jomalassa.
Kahvi
thumb|300px|Kuppi mustaa kahvia. Kahvi on kahvipensaan paahdetuista ja jauhetuista pavuista uuttamalla valmistettu, useimmiten kuumana juotava nautintoaine. Kahvi sisältää piristävää alkaloidia, kofeiinia. Kahvia voi valmistaa esimerkiksi pannussa keittämällä, kahvinkeittimessä suodattamalla tai pressopannussa puristamalla. Kahvia voi juoda sellaisenaan eli mustana, mutta siihen lisätään usein esimerkiksi maitoa, kermaa, sokeria tai muita mausteita.
Kahvin keksijöinä pidetään arabeja, jotka valmistivat kahvia luultavasti jo 1200-luvun tienoilla Jemenissä. Eurooppaan kahvi tuli 1600-luvulla. Kahvia tuotetaan runsaasti Keski- ja Etelä-Amerikassa, kuten Brasiliassa, Kolumbiassa ja Guatemalassa. Muita merkittäviä kahvintuottajamaita ovat esimerkiksi Vietnam, Etiopia ja Indonesia. Suurin kahvintuottajamaa Brasilia tuottaa noin kolmasosan maailman kahvista. Yleisimmin viljeltyjä kahvilajeja ovat arabiankahvi ja kongonkahvi, joista arabiankahvia pidetään maukkaampana. Suomalaiset ovat maailman ahkerimpia kahvinjuojia asukasta kohti: suomalainen kuluttaa paahdettua kahvia keskimäärin 10 kilogrammaa vuodessa.
Etymologia
Sana kahvi ja sen vastineet muissa kielissä ovat peräisin arabian kielen sanasta qahwa, joka tarkoittaa kasveista valmistettua viiniä. Kahvin nimesivät jemeniläiset, jotka aloittivat sen viljelyn. Sana tuli eurooppalaisiin kieliin italian kielen kautta. Kahvin arabiankielinen nimi on saatettu lainata Etiopian Kaffan maakunnan nimestä, sillä kahvipensas on kotoisin niiltä seuduilta.
Keksiminen Etiopiassa ja leviäminen Arabiaan
thumb|Etiopialaisnainen paahtamassa kahvipapuja nykyajan kahviseremoniassa Etiopialaisten arvellaan nauttineen kahvipapuja ensimmäisenä jo ennen 1000-lukua. He jauhoivat kahvimarjoja, sekoittivat jauheen eläinrasvaan, ja käyttivät näin saatuja patukoita energiaa antavina matkaeväinä. Jotkut syövät Etiopiassa edelleen tällaista ruokaa. Kahvin keksimisestä kerrotaan tarinaa, jossa etiopialainen vuohipaimen nimeltä Kaldi havaitsi vuohiensa valvovan öitä, kun ne olivat syöneet kahvipensaan marjoja. Luostarissa marjoista ryhdyttiin tekemään juomaa, jonka maine kiiri hitaasti Arabiaan.
Arabien on arveltu oppineen kahvin paahtamisen jo 1200-luvulla. Sitä ei tiedetä, miten kahvi levisi Etiopiasta Arabiaan. Kahvia tiedetään viljellyn Jemenissä viimeistään 1400-luvulla ja luultavasti paljon aikaisemminkin. Ensimmäiset kahvihuoneet (arab. qahveh khaneh ) avattiin Mekassa, ja pian kahviloita oli koko arabimaailmassa. Kahvilat olivat yhteisöllisen ja liike-elämän keskuksia, mutta kun niistä tuli myös poliittisen toiminnan keskuksia, ne kiellettiin. Myöhemmin kielto korvattiin kahvi- ja kahvilaverolla. Jemenistä kahvinviljely levisi 1500-lukuun mennessä Persiaan, Egyptiin, Syyriaan ja Turkkiin. Turkkilaiset levittivät kahvikulttuuria ympäri Lähi-itää vallatessaan uusia alueita, ja pääkaupunki Konstantinopoliin syntyi runsaasti uusia, ylellisiä kahvihuoneita.
Arabit pyrkivät pitämään viljelyn itsellään ja kielsivät siemenpapujen viennin. Vasta vuonna 1616 hollantilaiset onnistuivat tuomaan kahvipapuja muualla viljeltäväksi. Hollantilaiset yrittivät viljellä kahvia aluksi Intian Malabarissa 1600-luvun lopulla ja paremmalla menestyksellä Jaavan Bataviassa vuonna 1699. Jaavalta he laajensivat kahvinviljelyään Sumatraan ja Sulawesiin, ja hollantilaisista tuli nopeasti Euroopan johtavia kahvintoimittajia.
Leviäminen Eurooppaan 1600-luvulla
Merkittäviä määriä kahvia toivat Eurooppaan ensi kerran venetsialaiset kauppiaat vuonna 1615. Aluksi kahvia myytiin lääkkeeksi. Venetsian papisto tuomitsi kahvin aluksi ”Saatanan kitkeränä keksintönä”, mutta paavi Klemens VIII antoi juomalle hyväksyntänsä maistettuaan sitä. Englantiin kahvia alettiin tuoda 1650-luvulla, Ranskaan 1660-luvulla ja Pohjois-Saksaan 1670-luvulla. Euroopan ensimmäinen kahvila avattiin Venetsiassa vuonna 1683; vuonna 1720 avattu Caffè Florian on edelleen toiminnassa. Lontoossa avattiin Lloyd’s-kahvila vuonna 1688. 1700-lukuun mennessä kahviloista oli tullut merkittävä osa eurooppalaista kaupunkikulttuuria.
Historian tunnetuimpia kahvinjuojia oli ranskalainen kirjailija Honoré de Balzac (1799–1850), jonka kuoleman yhdeksi syyksi kirjattiin kahvin liiallisesta juomisesta aiheutunut sydänvika.
Leviäminen Amerikkaan ja Afrikkaan
thumb|Ranskalainen laivastoupseeri Gabriel Mathieu de Clieu tuomassa kahvipensasta Karibialle vuonna 1720 Pohjois-Amerikkaan kahvi tuli viimeistään vuonna 1668, ja kahviloita perustettiin pian siirtokuntien suurimpiin kaupunkeihin. Kahvi syrjäytti teen pohjoisamerikkalaisten suosikkijuomana Bostonin teekutsujen myötä. Ranskalainen laivastoupseeri Gabriel Mathieu de Clieu toi vuonna 1720 kahvipensaan Martiniquelle, ja vuonna 1777 saarella oli jo 18–19 miljoonaa kahvipensasta. Hollantilaiset alkoivat viljellä kahvia Etelä-Amerikassa vuodesta 1718 alkaen, ja britit toivat kahvipensaan Jamaikalle vuonna 1730. Brasilian Paraíba-laaksossa alettiin viljellä kahvia vuonna 1774, ja 1830-luvulla Brasilia oli jo maailman suurin kahvintuottaja ennen Kuubaa, Jaavaa ja Haitia. Kahvin tuotantomäärien kasvu johti hintojen romahtamiseen 1840-luvulla, mistä hinnat nousivat taas nopeasti 1890-luvulle asti. Hinnannousun myötä kahvin viljely levisi myös muun muassa Guatemalaan, Meksikoon, El Salvadoriin ja Kolumbiaan, jonne kahvi oli tullut vuonna 1723 jesuiittojen mukana. Myös muualla maailmassa kahvin tuotanto levisi, ja moni toisen maailmansodan jälkeen itsenäistynyt Afrikan maa, etenkin Uganda, Kenia, Ruanda ja Burundi, oli jo taloudellisesti enemmän tai vähemmän riippuvainen kahvin viennistä.
Kahvijuomien kehitystä 1900-luvulla
Yhdysvalloissa erikoiskahvien myynti alkoi kasvaa 1980-luvulla, ja 1990-luvulla italialaistyyppistä kahvia myytiin enemmän kuin suodatinkahvia. Amerikkalaisten makuun sopi cafe latte jossa oli paljon maitoa ja jota maustettiin usein erilaisilla makusiirapeilla. Manner-Euroopassa espressojuomien nauttimisesta tuli nuorisolle tapa korostaa ”eurooppalaisuutta”.
Kahvin historiaa Suomessa
Turkulainen Axel Käg oli tiettävästi ensimmäinen suomalainen, joka maistoi kahvia. Hän oli kamaripalvelijana Schleswig-Holsteinin herttuan seurueessa tämän Persian-matkalla ja sai maistaa kahvia vuonna 1637. Kahvi tuli Suomeen 1700-luvulla aluksi herrojen juomana. Jo 1800-luvulla kahvi oli levinnyt tavallisen kansan keskuuteen ja sen merkitystä kuvaa se, että säännöllinen kahvin saaminen saatettiin kirjata ehdoksi työsopimuksiin.
Ruotsin valtakunnassa tuli vuonna 1756 voimaan kahvinkieltolaki, joka kumottiin vuonna 1761. Sen jälkeen kahvi kiellettiin lähinnä valtiontaloudellisista syistä (ylellisyyden vastustaminen, tuontitavaroihin kului valuuttaa) useita kertoja muutamaksi vuodeksi kerrallaan vuoteen 1802, jonka jälkeen se on pysynyt sallittuna. Kieltojen aikana Suomessa opeteltiin käyttämään kahvinkorvikkeita, joihin käytettiin etenkin rukiinjyviä.
Kahvin kulutus yleistyi 1800-luvun loppupuolella. Se kasvoi kolminkertaiseksi vuosina 1860–1913. Aamukahvista tuli maaseudullakin yleinen tapa 1880–1890-luvuilla, ja kaupunkiväestö omaksui tavan jo aikaisemmin. 1900-luvun alussa myös iltapäiväkahvi alkoi tulla tavaksi. Samalla lisääntyi sokerin ja vehnästen käyttö.
Toisen maailmansodan aikana, vuodesta 1939 kahvi oli Suomessa säännösteltyä, koska maassa oli pula kaikista elintarvikkeista. Vuonna 1941 otettiin käyttöön korvikkeita, joissa oli kahvia vain neljäsosa ja loput paahdettua ruista, ohraa, lanttua, hernettä ja voikukanjuuria. Vuonna 1943 otettiin käyttöön kahvinvastike, jossa ei ollut oikeaa kahvia lainkaan. Kahvinkorvikkeena ja -vastikkeena käytettiin myös sikuria juurisikurista. Siinä oli oikean kahvin tapaan katkera jälkimaku, mutta se oli kahvia huomattavasti halvempaa. Ensimmäisenä Suomessa sikurin valmistuksen aloitti teollisuusmies Wilhelm Schauman Pietarsaaressa vuonna 1883.
1950-luvulle asti kahvia myytiin ainoastaan papuina. Papuja myytiin aluksi paahtamattomina, mutta ensimmäinen paahtimokin aloitti jo 1900-luvun alussa. Monista kodeista löytyi rännäli, jolla pavut pystyi paahtamaan hellalla tai hiilloksella. Vuonna 1956 Paulig alkoi tuoda Suomeen Melitta-suodattimia ja suodatinkahvia.
Kahvinkeittimet tulivat Suomeen 1960-luvulla, mutta laajempaan käyttöön ne nousivat vasta 1970-luvulla.
Erikoiskahvijuomia tarjottiin Suomessa hyvin satunnaisesti ennen kuin 1980-luvun lopussa ja 1990-luvulla kahvilakulttuuri kehittyi voimakkaasti. Varsinkin nuoriso alkoi suosia amerikkalaistyylisiä kermalla ja makusiirapeilla maustettuja kahvijuomia.
Koostumus
thumb|400px|right|Kahvijuoman keskimääräinen kemiallinen koostumus laskettuna prosentteina kuiva-aineesta (kahvijuomassa on 1,5 % kuiva-ainetta) Kahvipapu sisältää vettä, aminohappoja, sokereita, hiilihydraatteja, kuitua, proteiineja, orgaanisia happoja, mineraaleja, lipidejä, kofeiinia ja trigonelliinia. Paahdetussa kahvissa on myös fenolihappoja, flavonoideja ja lignaaneja. Paahtaminen tuottaa kahviin melanoideja. Paahdetun kahvin ja paahtamattoman, vihreän kahvin koostumukset eroavat toisistaan huomattavasti. Niiden ainesosat ovat samat, mutta ainesosien suhteet muuttuvat paahdettaessa. Kahvin kemiallinen koostumus riippuu myös kahvilajista, sijainnista, maaperästä, ilmastosta ja muista ympäristötekijöistä.
Kahvin tunnetuin kemiallinen aine on kofeiini. Kahvin kofeiinipitoisuus vaihtelee käytetyn kahvilajikkeen mukaan. Robustassa on kaksi kertaa enemmän kofeiinia kuin arabicassa. Suomalaisten juomassa kahvissa on kofeiinia keskimäärin 90 mg/dl.
Kahvissa on yli 30 erilaista orgaanista happoa, joista tärkeimpiä ovat klorogeenihapot. Paahdettaessa klorogeenihapoista syntyy myös kiinahappoa ja kahvihappoa. Karvaalla alkaloidilla trigonelliinilla on merkittävä vaikutus kahvin tuoksuun, makuun ja koostumukseen. Se tuottaa paahdettaessa niasiinia, jota yhdessä kupillisessa on 1–3 milligramaa. Arabica-pavussa on trigonelliinia noin 1,0–1,2 prosenttia ja robusta-pavussa noin 0,6–0,75 prosenttia. Kahvin karboksyylihappoja ovat sitruunahappo, omenahappo, klorogeenihappo ja kiinihappo.
Kahvin lipideillä on tärkeä rooli kahvin laadussa. Lipidit ovat pääosin triglyseridejä, steroleja ja tokoferoleja. Lipideistä noin 20 prosenttia on diterpeenejä, joista tärkeimmät ovat kahveoli, kafestoli sekä 16-O-metyylikafestoli.
Polysakkarideista yleisimpiä ovat mannaani, galaktomannaani, arabinogalaktaani sekä selluloosa. Arabicassa on huomattavasti robustaa enemmän polysakkarideja.
Kahvissa on pieniä määriä noin 30:a kivennäisainetta.
Kahvijuomista on löydetty myös mao-estäjinä toimivia harmania ja beetakarboliinia sekä opioidiantagonistina toimivaa 4-CQL:ää.
Kahvilajit
Maailmassa on 124 erilaista kahvipensaslajia. Näistä viljeltyjä lajeja ovat:
Maailman tuotannosta arabicaa on noin 60 prosenttia ja robustaa 40 prosenttia. Liberiankahvin osuus on yksi prosentti.
Kahvia tehdään myös joistain villeistä lajikkeista, mutta tällaista kahvia ei myydä yleisesti. Villejä lajikkeita pyritään kuitenkin säilyttämään, jotta arabican geneettinen vaihtelu säilyisi tulevaisuudessakin.
Viime vuosikymmeninä on kehitetty hybridilajikkeita, jotka ovat alkuperäisiä lajikkeita kestävämpiä ja tuottavampia.
Viljelyolosuhteet
Kahvipensas on kotoisin Afrikasta. Nykyisin kahvia viljellään yli 60 maassa subtrooppisella, lauhkealla ja trooppisella vyöhykkeellä. Arabica viihtyy lauhkeammassa ilmastossa kuin kuumuutta paremmin kestävä robusta. Kahvipuu kasvaa luonnostaan 7–8-metriseksi, mutta viljelmillä se leikataan 2–4 metrin korkuiseksi leveäksi pensaaksi, jolloin se tuottaa hyvin ja sadonkorjuu helpottuu. Pensaat istutetaan 3–4 metrin välein, ja niitä karsitaan vähintään 2–3 kertaa vuodessa. Pensaat kasvavat yleensä muiden lajien suojassa, mutta jotkin lajikkeet on jalostettu kestämään suoraa auringonvaloa.
Kahvin paras viljelykorkeus on 600–1 200 metriä merenpinnasta. Robustaa voidaan viljellä myös meren pinnan tasolla ja arabicaa jopa 2 200 metrin korkeudessa. Parhaat maaperät viljelylle ovat savipitoinen, paksu multa sekä tulivuorten mineraalipitoiset rinteet. Lähellä merenpintaa viljellyt kasvit tuottavat parhaan sadon, sillä ne kypsyvät nopeammin. Pavut ovat myös pehmeämpiä, joten niitä ei voi paahtaa tummiksi. Kongonkahvi viihtyy matalalla, sillä se kestää arabicaa paremmin ankaria olosuhteita kuten korkeaa lämpötilaa ja siitä johtuvia sienitartuntoja.
Kahvipensas kaipaa sadetta 1 000–2 000 mm/vuosi ja ihanteellisesti 15–25 asteen lämpötilaa. Se vaatii kukintaa edeltäviä sateita, eikä kestä hallaa.
Kahvin viljely kaupallisesti on alkanut tulla mahdolliseksi myös esimerkiksi Sisiliassa, mikä katsotaan johtuvan ilmaston lämpenemisestä.
Erilaisia kahviviljelmätyyppejä ovat:
Marja ja papu
thumb|Kahvimarjan poikkileikkaus kahvimuseon mallissa. Marjan sisällä on kaksi kahvipapua. Kahvipensaassa kasvaa kahvimarjoja, jotka ovat kypsyessään punaisia tai keltaisia. Yksisiemenisiä hedelmiä eli helmipapuja on noin 10 prosenttia. Jotkut pitävät niitä normaaleja papuja maukkaampina, sillä ravinteet ja yhdisteet ovat niissä keskittyneet yhteen siemeneen.
Siemeniä ympäröivässä perikarpissa eli hedelmän seinässä on kolme kerrosta. Marjan pinta on nimeltään epikarppi eli eksokarppi. Sen alla on mehevä mesokarppi, joka on makea sokerikerros. Se voi antaa kahville makean maun, jos papu käsitellään menetelmällä, joka säilyttää sen mahdollisimman pitkälle. Siemenet ovat endokarpin eli pergamentin tai kuoren sisällä. Myös siemenessä on kolme kerrosta. Spermodermi eli ohut päällys poistetaan yleensä ennen paahtamista. Tärkein kerros on endospermi. Sisimpänä on alkio.
Sadonkorjuu
Kahvipapuja aletaan kerätä 2–4 vuoden ikäisistä pensaista, ja pensaat antavat 1–2 satoa vuodessa. Pensas tuottaa normaalin sadon eli 0,4–2,0 kilogrammaa raakakahvipapuja jo viisivuotiaana.
Vuorenrinteillä kuten Kolumbiassa ja Väli-Amerikassa poiminta tapahtuu tyypillisesti käsin ja tasangoilla kuten Brasiliassa koneellisesti. Sato voidaan kerätä kahdella tavalla: joko yhdellä kertaa kokonaan, tai valikoivasti. Sarkapoiminnassa kaikki hedelmät poimitaan yhdellä kertaa koneellisesti tai käsin. Koneellisessa korjuussa niittokoneet kaartelevat ympäri peltoja, ja niiden pyörivät terät pudottavat kaikki hedelmät maahan, josta poimijat keräävät ne. Hedelmät voidaan irrottaa myös kiskomalla ne käsin alas pressun päälle tai kassiin. Jalostamossa kone poimii sen jälkeen kypsät ja terveet yksilöt sekä hylkää ylikypsät, raa’at, vahingoittuneet ja mädäntyneet.
Valikoivassa poiminnassa pensaista poimitaan kullakin korjuukerralla vain kirkkaanpunaiset, täysin kypsät marjat, jotka eivät ole liian kovia tai pehmeitä. Tämä menetelmä on työläs, mutta sillä saadaan hienolaatuisia papuja. Yksi työläinen voi kerätä käsin valikoiden 100 kilogrammaa hedelmiä päivässä.
Sadonkorjuumenetelmän valinta riippuu sadon kypsymisajasta ja kasvuympäristöstä. Esimerkiksi Brasiliassa, missä lämpötila on yhtenäinen ja maasto tasainen, koko sato voidaan poimia kerralla, kun 75 prosenttia siitä on kypsynyt.
Sadonkorjuu kestää neljä kuukautta, ja sen aika vaihtelee alueittain. Brasiliassa sadonkorjuun alku on huhtikuussa ja Keniassa lokakuussa.
Kuivatus
thumb|Paahtamattomia kuivattuja kahvipapuja (arabica) Poimimisen jälkeen marjat käsitellään ja pavut kuivataan. Kuivatusmenetelmiä on kaksi: kuivakäsittely ja märkäkäsittely, joista jälkimmäisessä on kaksi muunnelmaa, pesty ja pulpattu luonnollinen. Kuivamenetelmä tuottaa miedon ja pehmeän aromin, ja märkämenetelmä hapokkaan aromin.
Kuivamenetelmässä marjat pestään tai huuhdellaan ja sitten kuivataan yleensä ulkona auringonpaisteessa 5–10 senttimetrin paksuisina kerroksina kuivatustasanteilla tai riippuvilla kuivatusverkoilla. Kuivatus kestää vähintään kolme viikkoa, ja sitä nopeutetaan usein kuivureilla. Kuivamenetelmää käytetään lähinnä Brasiliassa ja Länsi-Afrikassa.
Märkämenetelmä on kuivamenetelmää vaativampi ja kalliimpi. Marjat kaadetaan vesitankkeihin ja uloimmat kerrokset poistetaan pulppereissa. Pulpatussa luonnollisessa käsittelyssä marjat kuivataan heti, eikä hedelmälihaa poisteta. Kuivatus kestää 7–12 vuorokautta. Pesukäsittelyssä marjoja liotetaan ennen kuivausta vesialtaissa yhdestä kahteen vuorokautta, kunnes hedelmäliha irtoaa. Kuivatus kestää 4–10 vuorokautta. Märkämenetelmää käytetään Keski-Amerikassa, Kolumbiassa ja Itä-Afrikassa.
Kofeiinittoman kahvin valmistaminen
Kofeiinittoman kahvin valmistusta varten kahvipapujen kofeiini voidaan poistaa useilla eri menetelmillä. Aktiivihiilikäsittelyssä papuja liotetaan ensin vedessä, jolloin kofeiini ja muut kahvin sisältämät aineet siirtyvät liuokseen. Sitten pavut poistetaan ja lisätään aktiivihiili, johon tarttuu kofeiinin lisäksi myös makuaineita. Aktiivihiili suodatetaan pois ja liuos haihdutetaan pieneen tilavuuteen. Teollisuudessa yleisesti käytetty tapa on hiilidioksidiuutto. Siinä hiilidioksidi on ylikriittisessä tilassa, eli paine ja lämpötila ovat yli hiilidioksidin kriittisen pisteen. Kofeiini voidaan myös uuttaa orgaanisilla liuottimilla, kuten etyyliasetaatilla.
Paahtaminen
Kahvilla on neljä tai viisi paahtoastetta. Paahtoajan pituudesta ja paahtolämpötilasta riippuen kahvista tulee paahtoasteeltaan joko vaaleaa, keskipaahtoista, tummaa tai erittäin tummaa. Vaaleapaahtoinen kahvi on maultaan tummapaahtoista hapokkaampaa, ja tummempi paahto puolestaan tekee mausta pehmeämmän.
Kaupasta ostettavat kahvit ovat yleensä kahvisekoituksia, jotka on valmistettu yhteispaahtona tai erillispaahtona. Yhteispaahdossa raakakahvipavut sekoitetaan ennen paahtoprosessia, ja erillispaahdossa jokainen raakakahvilaji paahdetaan erikseen ja sekoitetaan vasta paahdon jälkeen.
Vuoteen 1926 saakka valtaosa Suomessa myydystä kahvista myös paahdettiin itse. Vuonna 2013 Suomessa oli toistakymmentä paahtimoa, joista valtaosa oli aloittanut viime vuosien aikana.
Jauhaminen
Kahvipavut jauhetaan ennen kahvin valmistusta. Jauhatusaste riippuu kahvin suodatusajasta niin että mitä lyhyempi suodatusaika, sen hienompi jauhatus. Hienointa jauhetta tehdään turkkilaista kahvia varten, seuraavaksi hienointa espressoa varten, sitten suodatinkahvia varten, ja karkeinta pannukahvia varten. Kahvia myydään kuluttajille papuina tai irtonaisena jauheena. Papuina myytävä kahvi jauhetaan annos kerrallaan käyttöpaikassa, jolloin se säilyy pidempään ja on tuoreempaa. Kahvi jauhetaan kahvimyllyssä. Kahvimyllyssä on yleensä joko levyterä tai kartioterä. Levyterä pyörii ja leikkaa pavut pieniksi paloiksi, ja kartioterä jauhaa pavut.
Säilytys
Kahvi on parhaimmillaan tuoreena. Papujen laatu alkaa heiketä heti paahtamisen jälkeen, kun niiden aromit alkavat haihtua, ja pavut lopulta hapettuvat. Jauhettu ja pussiin pakattu irtokahvi säilyy hyvänä parisen viikkoa, minkä jälkeen ilman happi hapettaa kahvin rasvahappoja ja pilaa kahvin maun. Tyhjiöpakkauksessa kahvi säilyy hyvänä kolme kuukautta pakkauksessa olevan alipaineen ansiosta. Avaamattomassa suojakaasupakkauksessa, jossa on yksisuuntainen venttiili, kahvi voi säilyä tuoreena jopa kolme vuotta. Kahvi säilytetään tiiviissä astiassa kuivassa ja viileässä. Kokonaiset pavut säilyvät hyvinä kolmisen viikkoa suljetussa astiassa, jota avataan päivittäin; jauhettu kahvi säilyy laadukkaana sellaisessa vain muutamia päiviä.
Vesi
Kahvin tekemiseen käytetyn veden mineraalipitoisuuden ihannetaso on 50–150 osaa miljoonassa, eikä sen pidä ylittää 300 osaa miljoonassa. Parasta kahvivettä on suodatettu vesi, sillä suodattimet poistavat vedestä kemikaalit ja sakan mutta säilyttävät tärkeät mineraalit. Myös pullotettu lähdevesi soveltuu kahviin. Tislatusta vedestä mineraalit sen sijaan puuttuvat, mikä vaikuttaa heikentävästi makuun ja uuttamisprosessiin sekä voi ruostuttaa laitteet. Myöskään kova vesi ei ole ihanteellista, sillä siinä on niin paljon mineraaleja, että kahvinkeittimen putket voivat kalkkeutua ja tukkeutua. Keinotekoisesti pehmennetyssä vedessä taas natriumionit saattavat muodostaa hyytelömäistä massaa, joka tukkii koneen.
Veden ihannelämpötila on 91–96 celsiusastetta. Veden kiehuminen sadassa asteessa saa aikaan kitkerän maun, ja alle 91-asteinen vesi tuottaa aliuuton sekä laihan ja mauttoman kahvin.
Erilaisia kahvinvalmistustapoja
Pannukahvi eli porokahvi valmistetaan kiehauttamalla vesi ensin kahvipannussa. Sen jälkeen siihen lisätään karkeaa pannukahvia noin yksi lusikallinen kuppia kohti. Seuraavaksi juoma kuohautetaan, mutta sen ei anneta kiehua. Juoma nostetaan lopuksi hellalta ja sen annetaan laskeutua ennen nauttimista. Mutteripannussa eli mokkapannussa vesi kiehautetaan pannussa, jonka yläpuolella on kahvisäiliö. Vesihöyry nousee kahvin läpi kannuun. Perkolaattori eli pulputuspannu toimii muuten samoin kuin mutteripannu, mutta kahvi valuu alas takaisin pannuun.
thumb|Suodatinkahvin valmistusta. Suodatinkahvi valmistetaan mittaamalla kahvi suodattimeen, johon kuumennettu vesi kaadetaan tai pumpataan kahvinkeittimen vesisäiliöstä. Kahvijuoma tippuu suodattimen läpi alla olevaan lasi- tai termoskannuun. Suodattimena voi käyttää kertakäyttöistä suodatinpussia tai pestävää metalliverkosta tehtyä suodatinta.
Ibrik (myös esim. cezve) on pitkäkahvainen tinattu kuparipannu, joka on suosittu Itä-Euroopassa ja Lähi-idässä. Sillä saadaan paksua ja vahvan makuista kahvia.
Sifoni on Japanissa suosittu kahvinvalmistusväline. Siinä vesi haihdutetaan hitaasti pannun alle sytytettävällä liekillä.
Cold dripper -laitteella voidaan uuttaa kylmää kahvia.
Annoskahvin tekeminen on helppoa: kahvi on pakattu muovista tai metallista tehtyyn pieneen kertakäyttöiseen nappiin, jonka läpi kuuma vesi puristetaan paineella espressokeittimessä.
Kahviautomaateissa on usein monipuoliset valinnat erilaisten kahvien valmistamiseksi. Kahviautomaatti jauhaa pavut annos kerrallaan ja vaahdottaa maidon tarvittaessa.
Pikakahvi eli murukahvi on teollisesti esikäsiteltyä kahvia, josta voidaan valmistaa juomaa kuppi kerrallaan lisäämällä kahvijauheeseen vettä. Murukahvia myydään purkeissa tai pusseissa, murumaisena tai jauhemaisena. Murukahvi valmistetaan monimutkaisella prosessilla paahdetusta kahvista. Prosessin aikana kahvinesteestä haihdutetaan vettä ja se jäädytetään. Pakastettu kahvi hienonnetaan ja kuivataan, ja lopputuloksena on kuiva kahviuute. Pakastekuivauskäsittely on hellävarainen raaka-aineiden sisältämille ravintoaineille ja solurakenteille. Vuonna 2009 noin joka kolmas maailmassa nautittu kahvikupillinen oli pikakahvia.
Uuttuminen
Kahvijuomassa on liuenneita kahvinporoja tavallisesti 1,20–1,45 prosenttia ja vettä loput eli vajaat 99 prosenttia. Espresso on vahvempaa, joten siinä kahvia on selvästi enemmän. Kahvinpavusta on liukenevaa 30 prosenttia. Uuton saanto tarkoittaa sitä prosenttia kahvista, joka poroista katoaa, ja se on ihanteellisesti 18–22 prosenttia liukenevasta kahvista. Ihannetason ala- tai yläpuolella kahvi on aliuuttunutta tai yliuuttunutta. Silloin sen maku on epätasapainoinen, sillä aineet liukenevat eri aikoina ja jokin ainesosa on liian hallitseva. Hedelmäiset hapot liukenevat ensimmäisinä. Paahtamisen sivutuotteina syntyneet Maillard-yhdisteet liukenevat seuraavaksi, ja ne antavat kahville pähkinäisen, paahdetun viljaisen tai maltaisen maun. Runsaasti karamellisoidut sokerit liukenevat seuraavaksi, ja ne tuottavat vaniljaisen, suklaisen tai karamellisoidun maun. Kuivat tisleet liukenevat hitaimmin. Ne antavat tuhkaisen, savuisen, hiilimäisen tai tupakkamaisen maun.
Lisukkeet
Jotkut nauttivat kahvinsa maidon, sokerin, kerman tai kauramaidon kera. Kahvia voi maustaa myös esimerkiksi kardemummalla, aniksella, inkiväärillä tai alkoholilla. Valmiiksi maustetut kahvit ovat tulleet suosituiksi 1960-luvun jälkeen etenkin Yhdysvalloissa. Kahvia voidaan käyttää myös muun muassa leivonnassa, kastikkeissa ja marinadeissa. Kylmänä nautittavia kahveja kutsutaan jääkahveiksi.
Tarjoiluastiat
Kahvia voi juoda erilaisista astioista, kuten lasista, kupista tai mukista. Astian tuntuma, muoto, koko ja tyyli voivat vaikuttaa kahvin ulkonäköön ja juomiskokemukseen eri tavoin. Paksuseinäinen muki pitää kahvin lämpimänä pitkään. Mukissa ja kupissa on usein korva, joka ei kuumene ja josta voi tarttua. Kylmää kahvia voi juoda myös lasista, esimerkiksi tavallisesta juomalasista, konjakkilasista tai korkeasta lattelasista. Laakeaa mukia käytetään perinteisesti café au lait'lle. Kahvicocktaileja ja jääkahvia juodaan joskus tyylikkäästä coupettesta.
Kahvikulttuuri
Kahvia voi ostaa ja nauttia julkisissa kahviloissa, jotka toimivat myös sosiaalisen oleskelun tiloina. Kahviloiden tarjonta ja kahvilakulttuuri vaihtelee maittain. Internetin myötä on perustettu myös nettikahviloita, joissa kahvitarjoilu ei kuitenkaan ole pääosassa. Monilla työpaikoilla on nykyään usein niin kutsuttu kahvitauko. Työaikalaki ei tunne erityisiä kahvitaukoja, ja kahvitauot perustuvat yleensä työpaikoilla noudatettuun vakiintuneeseen käytäntöön.
Jos kahvia juodaan kupista, lusikka tulee etiketin mukaan laskea lautaselle ennen juomista.
Kahvinvalmistuksessa ja kahvinmaistamisessa myös kilpaillaan. Suurin kilpailunjärjestäjä on Dublinissa toimiva World Coffee Events (WCE), joka järjestää muun muassa baristojen, kahvinmaistajien ja lattetaiteen (Latte Art) maailmanmestaruuskilpailut. Myös Suomessa järjestetään vuosittain Vuoden Barista ja Latte Art -kilpailut.
Kahvista voidaan myös pidättäytyä terveydellisistä tai uskonnollisista syistä. Mormonien ”Viisauden sanaksi” kutsuttu käsky kieltää alkoholin, tupakan ja huumeiden ohella myös kahvin ja teen käytön. Adventistit korostavat terveitä elämäntapoja, mihin kuuluu osana myös kahvin välttäminen. Rastafarit välttävät kahvia siinä olevan kofeiinin vuoksi.
Suomessa
Suosituimmat kahvien tuotemerkit Suomessa vuonna 2004 olivat Juhla Mokka, Kulta Katriina, Presidentti, Costa Rica ja Saludo yhteensä 87,3 %:n markkinaosuudella. Reilun kaupan kahveja on myyty Suomessa vuodesta 1999 lähtien, ja vuonna 2012 Reilun kaupan kahvia myytiin Suomessa noin 864 000 kiloa. Johtava pikakahvimerkki Suomessa ja maailmalla on Nescafé.
Suomessa juodusta kahvista 94 % on vaaleapaahtoista, mutta tummapaahtoisen kahvin suosio ja tarjonta on kasvussa.
Hyödyt
Kahvia juodaan usein sen sisältämän kofeiinin piristävän vaikutuksen takia. Kahvin piristävä vaikutus hyödyttää etenkin yö- ja vuorotyöläisiä ja henkilöitä, jotka joutuvat valvomaan pitkään. Kahvi auttaa erityisesti väsyneitä ja kovassa suorituspaineessa työskenteleviä. Liikenteessä kahvi parantaa tarkkaavaisuutta ja ajovirheet vähenevät. Paras teho on saatu ottamalla 1–2 kahvikupillisen jälkeen 15 minuutin nokoset.
Joissakin tutkimuksissa kahvin sisältämän kofeiinin on havaittu parantavan lähimuistia, pienentävän Parkinsonin taudin riskiä ja vähentävän sen oireita. Kofeiinin on havaittu myös yleensä auttavan muistihäiriöissä. 3–5 kupillista kahvia päivässä nauttineilla vanhuksilla on havaittu esiintyvän vähemmän dementiaa kuin enemmän nauttineilla tai kahvia käyttämättömillä.
Kahvia käyttävät sairastuvat muita harvemmin kakkostyypin diabetekseen ja maksakirroosin. Nämä vaikutukset eivät johdu kofeiinista, vaan muista kahvin sisältämistä aineista, mahdollisesti fenolihapoista tai diterpeeneistä. Vuonna 2014 julkaistu tieteellisten tutkimusten yhteenveto tarkastelee kahvin yhteyttä terveysriskeihin. Sen mukaan jokainen kupillinen kahvia päivässä vähentää diabetesriskiä 9 prosentilla ja kofeiiniton kahvikuppi 6 prosentilla. Muutama kupillinen kahvia päivässä näyttää tilastojen perusteella ehkäisevän myös sydämen vajaatoimintaa, mutta tätä vaikutusta ei saa kahvin suurkulutuksella.
Haitat
Vuonna 2004 julkaistussa kreikkalaistutkimuksessa havaittiin, että kahvinjuojien veressä esiintyy tavallista selvästi korkeampia elimistön systeemisen tulehdustilan biomarkkereita, jotka lisäävät esimerkiksi sydän- ja verisuonitautien riskiä. Yli 2 desilitraa kahvia päivässä juovilla naisilla oli kahvia käyttämättömiin naisiin verrattuna 54 % korkeampi interleukiini 6 -arvo, 38 % korkeampi amyloidi-A:n arvo (SAA) ja 28 % korkeampi tuumorinekroosiarvo (TNF). Saman verran kahvia juovilla miehillä oli 50 % korkeampi interleukiini 6 -arvo, 30 % korkeampi CRP-arvo, 28 % korkeampi tuumorinekroosiarvo ja 12 % korkeampi amyloidi-A:n arvo. Tutkimuksessa oli noin 3 000 osanottajaa.
Kahvin on havaittu häiritsevän sikiön kasvua jo aivan pieninä pitoisuuksina. Vuonna 2022 julkaistussa yhdysvaltalaistutkimuksessa havaittiin, että kahvia tai muita kofeiinipitoisia juomia käyttävien äitien lapset myös kasvoivat muita hitaammin, ja olivat 7-vuotiaina keskimäärin 1,5 senttiä muita lapsia lyhyempiä.
Kahvin sisältämä kofeiini voi aiheuttaa lisäksi sydämentykytystä, vatsavaivoja ja unettomuutta. Yleensä nämä haitat ovat kuitenkin vähäisiä. Kahvia satunnaisesti nauttiva huomaa nämä vaikutukset herkemmin kuin säännöllisesti käyttävä, koska kofeiinin sieto kasvaa säännöllisessä käytössä. Kofeiini lisää happaman mahanesteen eritystä, joten kahvi saattaa pahentaa muista syistä johtuvaa närästystä tai muita vatsavaivoja.
Kahvin sisältämä kofeiini estää välittäjäaine adenosiinia vastaanottavien reseptorien toimintaa aivoissa. Adenosiini vaikuttaa unirytmiin ja aiheuttaa väsymystä ja unipainetta etenkin pitkäaikaisen valvomisen yhteydessä.
Kofeiini voi aiheuttaa pientä riippuvuutta ihmiselle, joka juo kahvia yli viisi kuppia päivässä. Silloin kahvinjuonnin äkillisestä lopettamisesta voi seurata muutaman päivän kestäviä vieroitusoireita kuten päänsärkyä tai uupumusta.
Ympäristövaikutukset
Yhden kahvikilon tuotannon ja kuljetusten ilmastoa lämmittävä vaikutus vastaa 4,87 ekvivalenttikiloa hiilidioksidia.
Mikko Kohonen (urheilija)
Mikko Kohonen (s. 11. helmikuuta 1979) on suomalainen salibandyn pelaaja. Hän on lajin kaksinkertainen maailmanmestari ja kolminkertainen Suomen mestari. Kohonen edustaa Salibandyliigassa pelaavaa Seinäjoen Peliveljiä. Hän on pelannut urallaan myös Jyväskylän Happeessa. Kohonen on pelipaikaltaan laitahyökkääjä ja hänen vahvuuksiaan ovat palloton peli ja viimeistely.
Kohosen veli Mika Kohonen pelaa myös salibandya. Mikko Kohonen esiintyy myös Pojun musiikkivideolla Alivoimamaali taiteilijanimellä Kippari.
Ura
Kohonen on Jyväskylän Happeen kasvatti. Ura liigatasolla alkoi B-juniori-ikäisenä. Kohonen edusti Happeeta kaudesta 1997–1998 kauteen 2006–2007 asti, yhteensä kymmenen kautta. Edustaessaan Happeeta hän saavutti yhden pronssin (2000) ja yhden hopean (2005).
Kohonen siirtyi Peliveljiin kaudeksi 2007–2008. SPV:n riveissä Kohonen on saavuttanut kolme mestaruutta (2012, 2013, 2015), yhden hopean (2011), neljä pronssia (2009, 2010, 2017, 2019), Suomen Cupin voiton (2011) sekä Champions Cup -hopean (2013).
Kohonen on edustanut Suomen A-maajoukkuetta 83 maaottelussa tehden niissä 51+17=68 tehopistettä. MM-kilpailuissa hän on pelannut neljästi, vuosina 2006, 2008, 2010 ja 2012 voittaen kaksi kultaa ja kaksi hopeaa.
Ennätyksiä
Salibandyliiga:
Migros
Migros [ˈmiɡro] on Sveitsin suurin vähittäiskauppayritys ja Euroopan suurin osuuskauppa. Sillä on myös paljon elintarviketeollisuutta, ja valtaosa ketjun myymistä tuotteista on omaa sveitsiläistuotantoa. Migros oli mukana perustamassa Turkissa toimivaa Migros Türk -ketjua, joka on kuitenkin toiminut vuodesta 1975 asti täysin itsenäisesti.
Nimi Migros tulee ranskan sanoista ”puoli” (mi) ja ”tukku” (gros). Se pyrkii kuvaamaan ketjun hintoja, jotka ovat vähittäis- ja tukkukaupan väliltä.
Historiaa
Migros’n perusti vuonna 1925 Gottlieb Duttweiler Zürichissä yksityiseksi yritykseksi. Hänen ideanaan oli myydä vain kuutta peruselintarviketta tuon ajan maatalousvaltaiseen Sveitsiin, jossa useimmilla oli omaa karjaa ja viljelyksiä. Aluksi hän myi vain kahvia, riisiä, sokeria, makaronia, kookosöljyä ja saippuaa kylästä kylään kiertävistä autoistaan. Tukkuportaan ohittamalla Duttweiler sai vihamiehiä, jotka yllyttivät tavarantoimittajia boikotoimaan hänen yritystään. Vastaukseksi tähän Duttweiler alkoi kehittää omia liha- ja maitotuotteita ja suklaata. Sen seurauksena valtaosa Migros’n myymistä tuotteista on yhä osuuskunnan omissa tuotantolaitoksissa Sveitsissä valmistettuja.
Vuonna 1926 hän alkoi perustaa myös kiinteitä kauppoja, ensin Zürichiin ja sitten osuuskuntamuotoisen liikkeen Ticinoon. Vähitellen Duttweiler luovutti kaikessa toiminnassaan vallan paikallisille osuuskunnille, jonka keskuksena toimi Migros-osuuskuntien liitto, ranskaksi Fédération des coopératives Migros (FCM).
Vuonna 1935 Duttweiler laajensi Migros’n toimintaa perustamalla Hotelplan-matkatoimiston ja 1950-luvulla Migrol-huoltoasemaketjun sekä Migros-pankin ja vakuutusyhtiön.
Vuodesta 1995 Migros on toiminut myös Saksan markkinoilla, jossa se omistaa Tegut-ketjun. Vuonna 2012 Migros toi Sveitsiin saksalaisen luomutuotteiden marketketjun Alnaturan.
Migros tänään
Noin neljännes Sveitsin asukkaista on Migros-osuuskunnan jäseniä.
Kauppaketjut jakaantuvat kolmeen eri kokoluokkaan: M-pikkukaupat, MM-supermarketit ja MMM-hypermarketit.