cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Munkkiniemen yhteiskoulu
Koulun alkutaival ja koulutalo
Jatkosodan jälkeen 1940-luvulla koulun oppilasmäärä oli kasvanut niin suureksi, että nykyiset koulutilat eivät enää riittäneet. Koulun johtokunta harkitsi Nuottapolulla olevaa koulutaloa koulun sijoituspaikaksi, mutta Helsingin kaupunki ei pitänyt tätä sopivana sijoituspaikkana. Se tarjosi koulun sijoituspaikaksi kaksi vaihtoehtoa, molemmat Munkkiniemestä Lokkalantien varrelta. Koulun tuleva sijoituspaikka ratkaistiin vuonna 1947: koulu sai tontin Lokkalantien ja Laajalahdentien kulmasta. Tästä tuli koulun lopullinen sijoituspaikka. Kauppa kaupungin ja Munkkiniemen Yhteiskoulun välillä vahvistettiin 17. marraskuuta 1948. Tontin hinta oli lopulta 5,4 vmk. Rakentamisen rahoittamista varten perustettiin vuonna 1948 Munkkiniemen Yhteiskoulun Kannatusyhtiö. Varoja rakentamiseen keräsivät muun muassa naistoimikunnat ja yleiskeräykset. Uuden koulutalon piirustukset tilattiin arkkitehti Toivo Löyskältä. Pääurakan rakentamisessa sai rakennusliike Oy Tektor Ab. Urakkasummaksi sovittiin 48 100 000 markkaa. Lopulta koulun perustusten kaivaminen aloitettiin vuonna 1950. Koulun rakentaminen oli jo syksyllä 1951 niin pitkällä, että koulutyö talossa voitiin jo aloittaa. Lopulta koulutalon ensimmäinen rakennusvaihe oli valmiina keväällä 1952.
Koulutalon toinen rakennusvaihe suoritettiin 1950-luvulla. Syynä oli jälleen kerran se, että Munkkiniemen alueen oppilasmäärien tiedettiin tulevan nousemaan entisestään ja koulutaloon tultaisiin tarvitsemaan lisää tilaa. Munkkiniemen Yhteiskoulun oppilasmäärä oli vuoteen 1955 mennessä noussut jo 900:ään. Silloin koulu oli jo niin ahdas, ettei 69 pääsytutkinnossa hyväksyttyä oppilasta voitu ottaa kouluun. Uuden siiven rakennustyöt kestivät vuodet 1956–1957. Koulu sai tässä yhteydessä lisätilaa noin 10 000 m³. Koulu liittyi myöhemmin kaukolämpöverkostoon vuonna 1971. Koulu peruskorjattiin vuonna 1999. Samassa yhteydessä koulu sai uuden lisäsiiven, uuden yhdyskäytävän ja vanhempaa osiota laajennettiin. Peruskorjauksen pääsuunnittelijana toimi arkkitehti Hannu Jaakola.
Opettajakunta
Kun Munkkiniemen Yhteiskoulu aloitti toimintansa syksyllä 1938, koulussa työskenteli vain neljä opettajaa, joista yksi oli päätoiminen. Pian opettajien lukumäärä kuitenkin kasvoi, ja vuonna 1940 se oli jo yhdeksän. Koulun tavoite oli hankkia jo heti alussa päteviä opettajia. Koulu maksoi niille hyvää palkkaa, parempaa kuin valtion koulut vastaaville viroille. Vuonna 1940 koulu liittyi Yksityiskoulujen eläkekassan jäseneksi.
Vuonna 1951 saatiin valtionapulain ja yksityiskouluasetuksen yhteydessä läpi laki, joka velvoitti yksityiskoulut maksamaan opettajille samansuuruista palkkaa kuin valtion koulut. Samalla kouluun saatiin uusia vanhempien lehtorien toimia, jotka oikeuttivat valtionapuun. Aluksi koulu oli oikeutettu kahdeksaan tällaiseen vanhempaan lehtoriin.
Peruskoulujen tullessa vanhempien lehtorien toimet piti hajauttaa joko lukion tai peruskoulua korvaavan kouluasteen opettajien toimiksi. Toimet pyrittiin erottamaan toisistaan siten, että peruskoulua korvaavassa kouluasteessa sekä lukiossa olisi molemmissa eri opettajat keskenään.
Koulujärjestelmän muutoksen yhteydessä 1977 sallittiin myös normaalia varhaisempi eläkkeelle siirtyminen sekä opettajatoimien vakinaistaminen. Uusi eläkeikärajan alennus johti 1970-luvulla nuorennusleikkaukseen opettajistossa.
Koulutalon tekniset tiedot
Ennen peruskorjausta koulun kokonaispinta-ala oli vain noin 6 700 neliömetriä, mutta peruskorjauksen yhteydessä koulu sai lisää pinta-alaa noin 3 700 neliömetriä. Peruskorjauksen yhteydessä koulu sai lisää tilavuutta vajaa 20 000 kuutiometriä yhteistilavuuden ollessa nykyään yli 46 000 kuutiometriä.
Koulupolitiikkaa
Munkkiniemen yhteiskoulu siirtyi valtionkokeilussa 1950-luvulla järjestelmään, jossa koulua käytiin ensin 4 vuotta kansakoulua, sitten 4 vuotta keskikoulua ja lopuksi 4 vuotta lukiota. 1956 Munkkiniemen yhteiskoulun rinnalle perustettiin uusi Munkkiniemen keskikoulu ja lukio, josta tuli sisarkoulu Munkkiniemen Yhteiskoulun rinnalle. Tämä toimintamalli oli käytössä kahdeksan vuoden ajan, kunnes 1960-luvulla tapahtuneiden muutosten takia Munkkiniemen keskikoulu ja lukio yhdistettiin Munkkiniemen Yhteiskouluun.). 1970-luvulla käytiin keskustelua ja kamppailtiin siitä, saavatko yksityiskoulut enää toimia koulujärjestelmässä. Monet olivat sitä mieltä, että yksityiskoulujen pitäisi muuttua tavallisiksi julkisen tahon peruskouluiksi. Helsinkiin tuli 1977 peruskoulujärjestelmä, ja sen yhteydessä laki, jonka nojalla jotkin koulut saivat jäädä peruskoulua korvaaviksi kouluiksi, ja yksi näistä kouluista oli Munkkiniemen Yhteiskoulu. Munkkiniemestä lähin kaupungin ylläpitämä vuosiluokkien 7–9 koulu on Meilahden yläaste. Kaupungin lukioita ei juurikaan lähellä ole.
Munkkiniemen Yhteiskoulun alueelle muodostettiin tämän jälkeen koulupiiri, johon kuuluivat Vanha Munkkiniemi, Lehtisaari, Kuusisaari, Munkkivuori ja Niemenmäki. Tämä jätti Munkkivuoressa siajinneen Munkkivuoren Yhteiskoulun ilman tehtävää, joten se luovuttautui kaupungille vuonna 1979. Tämän seurauksena koulupiirijakoa muutettiin siten, että Munkkivuoren yläasteen koulupiiriin kuuluivat alueet Munkkivuori, Niemenmäki ja uutena alueena Pitäjänmäki. Munkkiniemen Yhteiskoulun koulupiiriin taas kuuluivat Vanha Munkkiniemi, Lehtisaari, Kuusisaari sekä uutena alueena Konala. Konalalaisten oppilaiden koulumatkat Munkkiniemeen hoidettiin bussikuljetuksin. Vuodesta 1991 lähtien koulupiiri muuttui: Konala erosi siitä ja uudeksi alueeksi otettiin Munkkivuori ja Tali. Munkkivuoren yläasteen entisiin tiloihin siirtyi remontin ja lisärakentamisen valmistuttua valtion omistama Helsingin ranskalais-suomalainen koulu. Konalan ala-asteelta siirrytään nykyisin 7. luokalle Pitäjänmäen peruskouluun.
Uuden peruskoulujärjestelmän myötä Munkkiniemen Yhteiskoulu päätti ottaa pitkinä kielinä luettavien ruotsin ja englannin oheen myös uuden pitkän ranskan kielen ryhmän.Peruskoulun opetussuunnitelma 1979 tuo kieliin ja matematiikkaan tasokurssit. Ne kuitenkin poistettiin vuonna 1985.
Koulu nykyään
Munkkiniemen yhteiskoulu on yksityinen koulu, jossa toimii peruskoulua korvaavat luokat 7–9 sekä lukio. Sitä ylläpitää Munkkiniemen Yhteiskoulun Kannatusyhdistys ry. Koulussa on paitsi iso ja pieni voimistelusali myös 750 henkeä vetävä juhlasali.
Koulussa toimii sekä peruskoulun että lukion puolella oppilaskunta. Oppilaskunnan hallitus valitaan vuosittain joka luokalta valittujen luottamusoppilaiden keskuudesta.
Munkkiniemen yhteiskoulussa on perinteisesti ollut vahva rooli etenkin kielten ja matematiikan opiskelussa. Tästä on maininta jo valtioneuvostolle keväällä 1938 lähetetyssä koulun toimilupahakemuksessa.
Peruskoulun puolella koulu tarjoaa matematiikkapainotusta, eli kullakin peruskoulun vuosiasteella on yksi erillinen sellainen luokka, jossa opiskellaan matematiikkaa painotetusti. Matematiikkaluokalle haetaan soveltuvuuskokeessa. Myös lukiossa on tarjolla laaja matematiikkavalikoima: opiskelija voi Munkkiniemen yhteiskoulussa opiskella joko lyhyttä, pitkää tai erikoispitkää matematiikkaa. Erikoispitkää matematiikkaa on Munkkiniemen Yhteiskoulussa opetettu vuodesta 1997 lähtien. Munkkiniemen yhteiskoulussa on ollut luokaton lukio vuodesta 1994 lähtien.
Koulussa on myös laaja kieliohjelma. Koulu tarjoaa runsaasti vieraita kieliä niin lukiossa kuin peruskoulussa.
Koulun peruskoulun kieliohjelma:
Munkkiniemen yhteiskoulun lukion sisäänpääsykeskiarvoraja on yleensä keskiarvon 8,6 paikkeilla. Vuonna 2022 yleislinjan pääsyraja oli 8,5.
Munkkiniemen Yhteiskoulu on mukana myös Suomen Ympäristökasvatuksen Seura Ry:n järjestämässä Vihreä lippu- ympäristökasvatusohjelmassa. Koulussa toimii oma erillinen ympäristöraati, joka koordinoi Vihreä Lippu- ohjelmaa koulussa. Raatiin kuuluu niin oppilaita, opettajia kuin muuta henkilökuntaa koulusta.
Koulukirjasto
Munkkiniemen yhteiskoulussa toimii koulun oppilaiden ja henkilökunnan käyttöön tarkoitettu kirjasto, joka käsittää noin 30 000 nidettä kauno- ja tietokirjallisuutta, laajan valikoiman lehtiä ja sähköiset yhteydet. Kirjastossa työskentelee kokopäivätoiminen informaatikko, ja kirjastossa on käytössä koulun oma kirjastokortti. Lisäksi kirjaston yhteydessä toimii hiljaista työskentelyä varten lukusali.
Kirjaston käytössä on tietokanta, johon on tallennettu tiedot kaikista koulun kirjoista. Kirjojen lainaus ja palautus toimivat tämän järjestelmän avulla. Luokituksessa käytetään Helsingin kaupunginkirjaston luokitusjärjestelmää. Kaunokirjallisuus on järjestetty tekijän sukunimen mukaiseen aakkosjärjestykseen: erikseen nuorten- ja aikuistenkirjallisuuteen. Kirjastosta löytää myös vieraskielistä lukemista ruotsiksi, englanniksi, saksaksi, ranskaksi ja espanjaksi.
Kirjasto on palkittu vuosina 2005 ja 2011 Kopioston kannustusrahalla ja vuonna 2008 Munkkivuoren Suomalaisen Kirjakaupan vuoden lukijana.
Rehtorit
Munkkiniemen yhteiskoululla on historian saatossa ollut vain neljä rehtoria, sillä he kaikki ovat olleet virassa erittäin pitkään. Lähde:
Muuta
Munkkiniemen yhteiskoulun senioriyhdistys on valinnut Vuoden munkkalaisen jo vuodesta 2001 lähtien. Tämän kunniamaininnan voi saada Munkkiniemen yhteiskoulun seniori, jolla on erityisiä ansioita yhteiskunnallisesti ja joka samalla osoittaa hyvää Munkka-henkeä.
Munkkiniemen alueella on perinteisesti vankka koripalloperinne, mikä näkyy mm. siinä, että koulu tarjoaa sekä peruskoulun että lukion puolella koripalloa valinnaisaineeksi. Munkkiniemen yhteiskoulun liikuntasali toimiikin koripalloseura Torpan Poikien junioreiden kotihallina. Koulu on myös osa pääkaupunkiseudun urheiluakatemia Urhean yhteistyöverkostoa.
Vuoden 2010 syksyllä Munkkiniemen yhteiskoulun pihaan pystytettiin Vapaaheitto-niminen Juhana Blomstedtin suunnittelema patsas, joka symboloi Munkkiniemen alueen koripalloperinteitä. Talvella 2010 Vapaaheitto-patsas oli ehdolla vuoden urheiluteoksi.
Koulun ruokala- ja kahviopalveluista vastaa Fazer Amica.
Koulua ylläpitää Munkkiniemen yhteiskoulun kannatusyhdistys ry, jonka hallitus päättää koulun asioista. Koulun toimintaa tukee vanhempainyhdistys Munkkiniemen yhteiskoulun ystävät ry, joka tukee koulun toimintaa mm. rahalahjoituksin. Koulussa toimii myös Munkkiniemen yhteiskoulun seniorit ry, joka toimii yhdyssiteenä koulun ja koulun entisten oppilaiden välillä.
Munkkiniemen yhteiskoulun rehtori on Aki Holopainen ja vararehtori Merja Haavisto.
Kirjallisuus
Munkkiniemen yhteiskoulussa on julkaistu vuosien saatossa useita koulua käsitteleviä kirjoja. Koulua koskevia julkaisuja ovat:
Joitain kirjoja voi yhä ostaa koulun toimistosta. Toiset ovat lainattavissa Helsingin kaupunginkirjastosta ja Helsingin yliopiston kirjastoista.
Entisiä oppilaita
Vuoden munkkalaisiksi on vuosien varrella valittu muun muassa Jaakko Rauramo, Jukka Riikonen, Riitta Nelimarkka, Aarne I. Koskimies, Juhana Blomstedt, Mikko Leppilampi, Janne Virkkunen, Jorma Rytkönen, Tuula Teeri, Pentti Nohynek, Anna Kotsalo-Mustonen, Markus Lehtinen, Munkkiniemen yhteiskoulun senioriyhdistys ry, Anssi Rauramo, Eija Salmi ja Tuija Talvitie. Vuoden munkkalaisen kunniamaininnan voi saada Munkkiniemen yhteiskoulun seniori.
Munkkalaiskirjailijoita puolestaan ovat muun muassa Olli Hakkarainen, Elina Halttunen, Seppo Harjulehto, Mirjami Hietala, Helmi Kekkonen, Anita Konkka, Tiina Krohn, Hannu Mäkelä, Riitta Nelimarkka ja Sirkka Turkka.
Munkassa koulua käyneitä urheilijoita ovat muun muassa Sauli Väisänen, Niklas Seppänen, Otto Virtanen, Remu Raitanen ja Oona Kivelä.
Musiikin saralta munkkalaisia ovat muun muassa Markus Lehtinen, Ossi Tanner, Esa Kaartamo ja Mona Carita.
Nyrkkeily kesäolympialaisissa 2016
right|100px|Nyrkkeily.
Nyrkkeilyssä kilpailtiin Rio de Janeiron 2016 kesäolympialaisissa 25:ttä kertaa. Kilpailut käytiin 6.–21. elokuuta Riocentro Pavilhão 2:ssa, jonne mahtuu yleisöön 9 000 henkilöä.
Kansainvälisen nyrkkeilyliiton alkukesällä 2016 tekemän päätöksen mukaan myös ammattinyrkkeilijöillä oli Riossa historian ensimmäisen kerran mahdollisuus kilpailla kesäolympialaisissa.
Akvedukti
thumb|250px|[[Pont du Gardin akvedukti Ranskassa]]
Akvedukti on puusta, kivistä, tiilistä tai betonista rakennettu sillan kaltainen vesijohto, jossa vesi virtaa painovoimaisesti.
Vanhin akvedukti oli käytössä jo Ramses II:n aikana Egyptissä.
Kehitysmaissa ne ovat edelleen suosittuja, sillä ne ovat edullisia rakentaa ja helppoja ylläpitää.
Nykyajan akveduktit
Suomessa malmin huuhtomiseen tai vesivoimalaan johdettavan veden siirtämiseen rakennettua akveduktia nimitetään usein ränniksi. Pääkaupunkiseudulle vettä tuovaa 120 km:n pituista Päijännetunnelia voi perustellusti sanoa akveduktiksi, sillä se on kallioon louhittu vesijohto, jossa vesi virtaa vapaasti ilman pumppausta. Tunnelin puolivälissä sijaitsee vesivoimalaitos. Tunneli herätti kansainvälistä huomiota valmistuessaan vuonna 1982 ja vastaavia projekteja on käynnistetty eripuolilla maailmaa, muun muassa Los Angelesissa ja New Yorkissa. Myös vesiliikenteelle tärkeitä kanavia johdetaan usein toistensa tai teiden ylitse akvedukteja pitkin.
Modernissa englanninkielessä aqueduct-termillä tarkoitetaan vedenjakelujärjestelmää, johon kuuluu putkia, kanaaleja, tunneleita ja muita rakenteita. Suppeamman määritelmän mukaan aqueduct tarkoittaa siltaa/viaduktia, jonka tarkoitus on veden kuljettaminen maastoesteen yli.
Roomalaisten akveduktit
thumb|[[Segovian akvedukti Segoviassa Espanjassa]] thumb|Segovian akvedukti katutasosta nähtynä.
Roomalaiset keksivät tämän vesijohtojärjestelmän, ja ensimmäiset akveduktit ovat roomalaisten tekemiä. Niiden rakentaminen osoitti suurta insinööritaitoa ja niitä pidettiin keisarikunnan mahdin osoituksena. Roomalaisten akveduktit olivat useiden kilometrien pituisia rakennelmia, jotka toivat kaupunkeihin puhdasta vettä vuoristolähteistä, joista ja järvistä. Kaikkiaan vesijohtoja oli valtakunnassa noin 500 kilometriä, ja suurimmat akveduktit kuljettivat vuorokaudessa 190 000 kuutiometriä vettä. Tavallisesti vesi kulki maan pinnalle tai maan alle muuratuissa kouruissa, mutta paikoitellen akveduktit olivat jopa kolmikerroksisia rakennelmia, joita kannattelivat kivestä muuratut kaaret. Betoni oli akveduktien tärkein rakennusmateriaali. Jotkin roomalaisten vesijohtotyöt olivat käytössä vielä 1800-luvulla.
Roomalaisten akveduktit laskeutuivat keskimäärin noin kaksi metriä kilometriä kohti, eli niiden kaltevuus oli 1/500. Laskukulmassa oli kuitenkin paljon vaihtelua niin eri akveduktien välillä kuin saman akveduktin eri osuuksienkin välillä. Esimerkiksi Rooman Anio Vetus -akveduktin keskikaltevuus on 1/293, mutta paikoitellen kaltevuus vaihtelee 1/250:n ja 1/1000:n välillä. Aqua Julian keskikaltevuus on 1/94, mutta Nimesin 50 kilometrin mittaisen akveduktin keskikaltevuus on vain 1/2941 ja yhdellä osuudella ainoastaan 1/5882. Akveduktin täytyi olla riittävän jyrkkä, jotta vesi liikkuisi riittävän nopeasti eikä sedimenttiä kerääntyisi tukkeeksi. Toisaalta sen piti olla riittävän loiva, jotta veden paine ei noussut liian korkeaksi, jolloin vesi olisi vahingoittanut putkia ja seinämiä.
Suurin osa akvedukteista sijoitettiin korkeiden kivisiltojen päälle ja joskus niissä oli useita kerroksia. Niiden osana oli myös tunneleita ja kallioleikkauksia. Rakennus- ja louhintatöissä tarvittiin tuhansia orjia ja härkien vetämiä vaunuja. Kalliota murrettiin poraamalla ja junttaamalla reikiin puuta, joka laajeni kasteltaessa. Aluksi roomalaiset muurasivat vesijohtonsa kivistä, mutta myöhemmin siirryttiin halvempien tiilien käyttöön. Varsinainen vesijohto vuorattiin betonilla tiiviiksi. Joskus kuumina kesäpäivinä aurinko lämmitti roomalaisten varhaisia akvedukteja niin voimallisesti, että niiden kaikki vesi haihtui. Ratkaisuna oli akveduktien rakentaminen riittävän suuriksi ja kattaminen kivilaatoilla.
Ensimmäisen vuosisadan lopulla Rooman kaupunkiin toi vettä yhdeksän akveduktia. Alarikin valloittaessa Rooman vuonna 410 niitä oli käytössä yksitoista.
Roomalaisten rakentamia – sekä raunioituneita että edelleen käytössä olevia – akvedukteja on Italian lisäksi Englannissa, Ranskassa, Espanjassa, Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa. Toisinaan akveduktien vesi nostettiin joista suurien vesipyörien avulla. Esimerkkinä on Syyriassa edelleen toimiva peltojen kastelujärjestelmä. Italiassa useita Rooman valtakunnan aikaisia akvedukteja kunnostettiin 1950- ja 1960-luvuilla Marshall-avulla rahoitettuina ja valtion työllistämisprojekteina. Ne tuovat edelleen vettä Rooman kaupungin lähteisiin ja kylpylöihin sekä parantavat samalla kaupungin läpi hitaasti virtaavan Tiber-joen veden laatua. Veden jatkuva vaihtuminen kaupungin alla vanhoissa viemäreissä estää malariaa levittävien sääskien lisääntymisen, joten akveduktien vesi on erittäin tärkeää roomalaisten terveydelle. Asia unohtui keskiajalla ja ymmärrettiin uudelleen vasta toisen maailmansodan jälkeen.
Nykyään akvedukti koristaa myös viiden euron seteliä.
Formula 3000 Britannian Grand Prix 2002
Formula 3000 Britannian Grand Prix 2002 oli Formula 3000 -kauden 2002 seitsemäs osakilpailu, joka ajettiin 6. heinäkuuta Silverstonen moottoriradalla Englannissa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Britannian GP:n ohessa.
Kenema
Kenema on Sierra Leonen kolmanneksi suurin kaupunki ja Itäisen maakunnan ja siihen sisältyvän 609 873 asukaan Keneman piirikunnan hallintokeskus. Kaupungin asukasluku oli 200 354 (VL2015; vuonna 2004 väkiluku oli 128 402 as.).
Kenema sijaitsee nimellä Kambui Hills tunnetun metsäalueen lähellä ja on alluviaalisten timanttien etsimiseen keskittyneen kaivosseudun keskus. Vuonna 1959 sinne perustettiin kaivostoimintaa tukemaan valtiollinen timanttitoimisto (Goverment Diamond Office). Se on myös alueellinen maataloustuotannon markkinapaikka ja Sierra Leonen sahateollisuuden keskus. Seudulla tuotettu kaakao, kahvi, palmuöljy ja siemenet, huonekalut ja puukaiverrustyöt viedään pääosin maanteitse pääkaupunki Freetowniin myytäväksi ja vientiin. Kenema on alueellinen hallinnon, kirkon ja yksityisten toisen asteen koulujen keskus, jossa on roomalaiskatollinen opettajakorkeakoulu naisille, valtiollinen kirjasto ja yksityisiä sairaaloita.
Sisällissodan jälkeen vuoden 2005 loppuun asti iso joukko pakistanilaisia rauhanturvaajia oli sijoitettuina Kenemaan. Vuosina 2014–2015 Keneman piirikunta oli pahimpia ebolan esiintymisalueita. Sittemmin tartuntatauti saatiin hallintaan ja uusia kuolemia ei enää ole esiintynyt.
Rabia Basralainen
pienoiskuva|Rabia Basralainen jauhamassa viljaa [[Persialaisen sanakirjan kuvassa.]] Rābiʿa al-ʿAdawiyya al-Qaysiyya (s. vuosien 714 ja 718 välillä Basra – k. 801 Basra) oli islamilainen mystikko ja pyhimys, jota pidetään yhtenä ensimmäisistä suufilaisista. Rabia syntyi nykyisen Irakin alueella Basrassa, jonka vuoksi häntä kutsutaan Rabia Basralaiseksi. Hän syntyi perheensä neljäntenä lapsena, jonka vuoksi hän sai nimen Rabi'a, neljäs.
Elämä
Rabia syntyi Qais-heimoon kuuluvaan perheeseen, joka oli hyvin köyhä. Rabian isän kuoltua nälänhätä koetteli hänen kotiseutuaan, jonka myötä Rabia joutui eroon perheestään. Tämän jälkeen hän matkusti karavaanissa, joka ryöstettiin. Ryöstön yhteydessä Rabia kaapattiin ja myytiin orjaksi. Eräänä yönä Rabian isäntä näki orjansa rukoilemassa valo ympärillään. Hän vaikuttui rukouksesta ja päätti vapauttaa Rabian orjuudesta. Rabia vetäytyi rukoilemaan yksinään aavikolle ja ryhtyi askeetikoksi. Hän sai ajan mittaan suuren joukon seuraajia.
Rabian elämästä tiedetään vain vähän, eikä hän jättänyt jälkeensä yhtään kirjallista tuotosta. Faridaddin Attar on aiempiin lähteisiin perustuen dokumentoinut Rabian varhaista elämää.
Bo (Sierra Leone)
Bo on Sierra Leonen toiseksi suurin kaupunki ja Eteläisen maakunnan pääkaupunki. Sen asukasluku oli 231 494 vuonna 2010. Vuodesta 1930 alkaen se oli Sierra Leonen protektoraatin pääkaupunki, kunnes protektoraatti yhdistyi Freetowniin ja itsenäistyi vuonna 1961.
Bossa on lentoasema. Sieltä oli rautatieyhteys Freetowniin vuoteen 1974 asti, jolloin rata suljettiin.
Kaupungissa toimii Njalan yliopisto ja opettajankoulutuslaitos.
Air Interin lento 148
Lento
Lento 148 oli Air Inter -lentoyhtiön reittilento Saint-Exupéryn kansainvälinen lentoasemalta Strasbourgin lentoasemalle maanantaina 20. tammikuuta 1992. Lennon loppuvaiheessa miehistö oli pyytänyt mittarilähestymistä kiitotielle 26, mutta koska kiitotiellä oli liikennettä, lennonjohto alkoi opastaa konetta laskeutumaan. Miehistö valmistautui laskeutumiseen ja asettivat laskeutumiskulmaksi 3.3 astetta. Miehistön asettaessa laskukulmaa kone alkoi nopeasti menettää korkeutta. Puuttuvan maastovaroitusjärjestelmän takia miehistö ei saanut varoitusta. Miehistö huomasi vuorenrinteen vasta kun kone tuli pilvien alapuolelle. He eivät voineet tehdä mitään, ja kone törmäsi puihin Saint-Odile -vuoren lähellä, liukui maata pitkin, hajoten samalla osiin ja syttyen palamaan. Kone pysähtyi noin 799 metrin korkeudessa 813 metriä korkean vuoren rinteeseen 19,5 kilometrin päässä Strasbourgin lentoasemalta. 9 ihmistä selvisi, 87 kuoli maahansyöksyssä.
Onnettomuuden syyt
Onnettomuuden aiheutti miehistön virhe heidän asettaessa laskeutumiskulmaa. Ohjaamon autopilottinäytön yhdessä kohtaa oli kaksi toimintoa; laskeutumiskulman asettaminen sekä pystysuora nopeus. Miehistö oli laskeutumisen aikana sekoittanut nämä kaksi toimintoa, ja asettaneet laskeutumisnopeudeksi -3.3, joka tarkoitti koneen laskeutuvan 3 300 jalkaa minuutin aikana. Myöskin maastovaroittimen puuttuminen, koska Air Inter ei käyttänyt niitä, myötävaikutti turmaan vähentäen miehistöltä aikaa nostaa konetta.
Amelle Berrabah
Amelle Berrabah (s. 22. huhtikuuta 1984) on englantilaisen tyttöbändin Sugababesin uusin jäsen. Hän pääsi bändiin Mutya Buenan lähdetty siitä henkilökohtaisista syistä.
Ennen Sugababesiin liittymistä Amelle esiintyi siskonsa Samiyan kanssa duona nimeltä Boo2, silloin hän kutsui itseään Emmaksi.
Amellesta tuli kolmas Sugababe joulukuussa 2005. Hänen ensimmäinen singlensä bändin kanssa oli uudelleenäänitys kappaleesta Red Dress. Sugababes julkaisi Amellen liittymisen jälkeen neljännen albuminsa Taller In More Ways uudelleen uusilla kuvilla varustettuna ja Amellen kanssa kolme raitaa (Red Dress, Follow Me Home ja Gotta Be You) uudelleen levytettynä. Lisäksi uudelleenjulkaisulla oli uusi kappale, Now You're Gone, jonka Amelle kirjoitti yhdessä Sugababesin jäsenten Keisha Buchananin ja Heidi Rangen kanssa. Seuraava single, jolla Amelle oli mukana oli kesäkuussa 2006 julkaistu Follow Me Home.
Sugababes julkaisi marraskuussa 2006 kokoelmalevyn (Overloaded: The Singles Collection), jolla Amelle oli mukana kolmella raidalla.
Joulukuussa 2007 Sugababes julkaisi viidennen kokopitkän albumin Change jonka ensimmäinen single About You Now nousi heti brittilistan kärkeen. Levyn toisena singlenä on julkaistu nimibiisi Change.
Saint-Lieux-lès-Lavaur
Saint-Lieux-lès-Lavaur on kunta Ranskan eteläosassa Tarnin departementissa Occitanien alueella. Se sijaitsee Agoutjoen varrella. thumb|left|Couillet no 1576 vuodelta 1910 (historiallinen monumentti) Kunnan nähtävyys on kapearaiteinen rautatie CFTT (Chemin de fer touristique du Tarn). Rautatiellä on käytössä viisi höyryveturia, joista kolme on luokiteltu historiallisiksi monumenteiksi.
Broadcast (yhtye)
Broadcast oli vuonna 1980 perustettu suomalainen pop-yhtye. Se hajosi viidennen albuminsa Step On It (1987) jälkeen. Se teki comebackin vuonna 1995 ja julkaisi uuden levyn seuraavana vuonna. Tämän jälkeen se lopetti toimintansa toistamiseen.
Klaus Holvisola
Holvisola työskenteli ammatikseen kiviteollisuuden parissa mutta hän kirjoitti myös noin kymmenkunta näytelmää joista monissa käytettiin Vakka-Suomen murretta.
Holvisolan 1950-luvulla tekemä kipsinen pantteriveistos on Uudenkaupungin virastotalo Mörnen ala-aulassa. Kipsiveistos oli aikanaan mallina Yhdysvaltoihin Daytonaan 1958 tilatulle mustalle graniittiveistokselle.
Bertha Relander
Bertha Relander o.s. Wüger (14. helmikuuta 1866 Oulu – 1942 ) oli suomalainen musiikinopettaja.
Turun Tähtituotanto
Turun Tähtituotanto Oy on levykustannukseen ja ohjelmapalvelujen tuottamiseen erikoistunut yhtiö, jonka perustivat turkulaiset Ari Hakulinen ja Rauno Lepistö vuonna 1989 Anneli Saariston La Dolce Vita -projektia varten. Vuonna 1999 julkaistiin ensimmäinen Sointu juhlalevysarjan ensimmäinen osa, jolla on vanhoja Sointu-levymerkin savikiekkoja. Myös jokavuotisen Sointu-konsertin järjestäminen uudenvuodenaattona Turussa kuuluu asiaan. Turun Tähtituotanto tekee laajaa yhteistyötä Artie Musicin kanssa.
Bertha Relander
Relanderin vanhemmat olivat kauppias Petter Vilhelm Wüger ja Henriette Fredrika Charlotte Krook. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1891 seminaarinjohtaja Oskar Relander. Relander valmistui tyttökoulusta 1882, Helsingin musiikkiopistosta ja sen jatkoluokalta 1888. Sen jälkeen hän harjoitti opintoja Berliinissä professori Ch. Klinthworthin oppilaana.
Relander toimi Helsingin musiikkiopiston opettajana 1886, Sortavalan seminaarissa soiton ja maantiedon opettajana 1888–1891, Sisälähetysseuran lukkari- ja urkurikoulussa Sortavalassa soiton, säveltapailun ja teorian opettajana vuodesta 1913 ja Sortavalan tyttökoulussa opettajana vuodesta 1916. Hän johti useita laulukuoroja.
Kyttyrälohi
Kyttyrälohi (Oncorhynchus gorbuscha) on lohikalojen heimoon kuuluva anadrominen vaelluskala, jonka alkuperäinen esiintymisalue sijoittuu Tyynenmeren pohjoisosiin, mutta on levittäytynyt ihmisen avustuksella Pohjois-Atlantille. Kyttyrälohen nimi tulee ennen kutua koiraalle kehittyvästä kyttyrästä.
Koko ja ulkonäkö
Kyttyrälohi elää kaksi vuotta ja kasvaa 40–50 senttimetrin pituiseksi ja 1,5–2 kilogramman painoiseksi. Kotoperäisestä lohesta (Salmo salar) kyttyrälohen erottaa suurista, ovaaleista täplistä sekä pienistä suomuista. Kutuaikana kyttyrälohen noustessa jokiin, koiraalle kehittyy helposti tunnistettava selkäkyttyrä sekä koukkuleuka.
Levinneisyys
Kyttyrälohen alkuperäinen levinneisyysalue sijoittuu Tyynenmerenpuoleiseen Aasiaan ja Pohjois-Amerikkaan. Venäläiset ovat istuttaneet kyttyrälohta Itämereen, Vienanmereen ja Muurmannin rannikolle 1950-luvulta asti. Niistä istutuksista peräisin olevia kyttyrälohia on tavattu Suomessa Näätämöjoesta, Tenojoesta ja Inarijoesta. Kyttyrälohen levinneisyys kattaa nykyään laajasti myös Norjan rannikon.
Elintavat
Kyttyrälohet ovat generalisteja ja niiden ruokavalio koostuu pienistä kaloista, äyriäisistä sekä muista selkärangattomista.
Kyttyrälohen elinkierto on aina kaksivuotinen ja lajista esiintyy parillisten ja parittomien vuosien kantoja. Kyttyrälohien kutuaika on heinä-syyskuussa ja lajin poikaset vaeltavat mereen seuraavana kesänä noin 4-5 cm mittaisina. Aikuiset palaavat toisena elinvuotenaan loppukesästä synnyinjokeensa kutemaan. Kudun jälkeen kaikki yksilöt kuolevat. Koska kyttyrälohen elinkierto kestää aina kaksi vuotta, lajista esiintyy parittomien ja parillisten vuosien kantoja, jotka eivät lisäänny keskenään.
Kyttyrälohi vieraslajina
Kyttyrälohi on vieraslaji, joka on levinnyt ihmisen toimesta Eurooppaan. Venäläiset ovat istuttaneet kyttyrälohta Itämereen, Vienanmereen ja Muurmannin rannikolle 1950-luvulta asti, jolloin ei kuitenkaan saatu kotiutettua luonnossa lisääntyviä kantoja. 1980-luvulla Venäjällä siirryttiin istuttamaan pohjoisempaa kyttyrälohikantaa, jolla saatiin kotiutettua vahvoja luonnossa lisääntyviä kantoja erityisesti Vienanmereen laskeviin jokiin. Täältä kyttyrälohi on hiljalleen levittäytynyt myös Barentsinmereen laskeviin jokiin ja 2000-luvun alussa kyttyrälohen lisääntyviä kantoja on tavattu Pohjois-Suomessa Näätämöjoessa ja Pohjois-Norjassa Itä-Finnmarkin joissa. Sittemmin istutuksista peräisin olevia kyttyrälohia on tavattu Suomessa Näätämöjoesta, Tenojoesta ja Inarijoesta.
Vuonna 2017 kyttyrälohen esiintymisalue ja yksilömäärät alkoivat lisääntyä räjähdysmäisesti Pohjois-Atlantilla Suomen ja Norjan joissa. Kasvukäyrä kiihtyi uudestaan vuonna 2021. Tenojokeen arvioitiin ennen vuotta 2017 nousseen tavallisesti maksimissaan muutamia satoja kyttyrälohia vuodessa (parittomina vuosina). Vuosina 2017 ja 2019 niitä arvioitiin nousseen noin 5000 yksilöä ja vuonna 2021 noin 50 000 yksilöä. Parillisten vuosien kannat ovat samaan aikaan pysyneet pieninä.
Kyttyrälohikantojen valtavan kasvun uskotaan johtuvan muuttuvista ilmasto-olosuhteista, jotka ovat kytköksissä ilmastonmuutokseen. Lämpenevät keväät Barentsin alueella ovat luultavasti auttaneet kyttyrälohen poikasten eloonjääntiä, joka heijastuu jokiin kutemaan palaavien aikuisten kyttyrälohien määrään.
Kyttyräloheen kehitetään erilaisia torjuntamenetelmiä. Suomessa Luonnonvarakeskuksen koordinoimassa hankkeessa kehitetään kyttyräloheen soveltuvaa nuottaa sekä ajoverkkoa (Barents IAS). Norjassa on tarkoitus pystyttää Tenojokeen kesällä 2023 pato, jonka tarkoitus on estää kyttyrälohen nousu, mutta päästää muut kalalajit jatkamaan vaellustaan.
Ukrainansuolakaunokki
Ukrainansuolakaunokki eli suolakaunokki (Phalacrachena inuloides) on Itä-Euroopassa kasvava asterikasvilaji. Laji on läheistä sukua kaunokeille (Centaurea) ja kuuluu pieneen kaksilajiseen suolakaunokkien sukuun, jonka kuvasi venäläinen kasvitieteilijä Modest Iljin 1930-luvulla.
Ukrainansuolakaunokkia esiintyy Etelä-Ukrainassa, Euroopan puolella sijaitsevan Venäjän eteläosassa ja Kaukasiassa. Kasvia on lisäksi havaittu satunnaisena tulokkaana Suomessa. Suolakaunokkia on esiintynyt Varsinais-Suomessa Raisiossa yli kahden vuosikymmenen ajan 1980-luvulta 2000-luvulle rehutehtaan entisellä kaatopaikalla.
Jérôme Haeffler
Jérôme Haeffler (s. 12. toukokuuta 1982) on ranskalainen keihäänheittäjä. Haefflerin ennätys on vuonna 2010 Valencessa heitetty 80.37. Hän on yksinkertainen Ranskan mestari. Haeffler on osallistunut yksiin EM-kisoihin, vuonna 2010 Barcelonassa. 182 senttimetriä pitkä ja 69 kilogrammaa painava Haeffler edustaa Pays de Colmar Athletismeä.
Arja Tiainen
Tiainen asuu Vantaalla. Hän oli ehdolla vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Vasemmistoliiton listalla saaden 256 ääntä.
Futuristinen manifesti
Futuristinen manifesti on futurismiksi nimetyn modernistisen taidesuuntauksen perustaksi tullut manifesti. Sen kirjoitti italialainen runoilija Filippo Tommaso Marinetti. Manifesti ilmestyi alkujaan italialaisessa lehdessä Gazzetta dell’Emiliassa Bolognassa 5. helmikuuta 1909. Kansainvälistä huomiota se kuitenkin sai, kun se ilmestyi ranskaksi nimellä "Manifeste du futurisme" 20. helmikuuta 1909 Figaro-lehdessä. Futurismi hylkäsi historian, ihannoi nopeutta, koneita, väkivaltaa, nuoruutta ja teollisuutta, ja se pyrki Italian modernisointiin ja kulttuuriseen nuorentamiseen.
Seuraavana vuonna ilmestyi kolme manifestia, joista yksi oli taidemaalareiden "tekninen manifesti".
George Harrison (uimari)
George Prifold Harrison (9. huhtikuuta 1939 Berkeley – 3. lokakuuta 2011) oli yhdysvaltalainen kilpauimari, joka voitti olympiakultaa viestissä vuonna 1960.
Harrison saavutti Pan-Amerikan kisoissa hopeaa 400 metrin vapaauinnissa vuonna 1959. Rooman olympialaisissa 1960 hän voitti kultaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä, jossa hän ui alkuerissä ankkuriosuuden ja loppukilpailussa ensimmäisen osuuden. Yhdysvallat teki loppukilpailussa maailmanennätyksen 8.10,2. Harrison ui henkilökohtaisia maailmanennätyksiä sekauintimatkoilla.
Carlsbad Cavernsin kansallispuisto
Carlsbad Cavernsin kansallispuisto on Yhdysvalloissa New Mexicon osavaltion Guadalupe-vuorilla sijaitseva kansallispuisto. Se perustettiin 14. toukokuuta 1930. Puisto ulottuu 189,26 km²:n laajuiselle alueelle, ja sitä hallinnoi Yhdysvaltojen muiden kansallispuistojen tapaan National Park Service.
Sijainti ja geologia
thumb|left|Näkymä yhdestä puiston luolastosta. Carlsbad Cavernsin kansallispuisto sijaitsee 400 kilometriä pitkällä fossiiliriutalla, joka reunustaa New Mexicon kaakkoisosissa Texasin länsiosissa sijaitsevaa Delawaren allasta. Riutan päälle on kerrostunut suolaa ja sedimenttejä vuosimiljoonien aikana. Riutta kohosi 65–6 miljoonaa vuotta sitten muodostamaan Guadalupevuoret.
Ilmasto
Carlsbad Cavernsin kansallispuiston ilmasto on puolikuiva mannerilmasto. Talvet ovat viileitä, ja niiden aikana sataa välillä lunta. Keväät ovat tuulisia ja kesät kuumia. Vuoden keskilämpötila on 19 astetta ja vuoden sadanta 366 millimetriä. Heinä–syyskuussa on monsuunikausi, jonka aikana esiintyy voimakkaita ukkosmyrskyä ja sataa suurin osa vuoden sademäärästä.
Luolastojen ilmasto on monimutkainen. Carlsbad Cavern -nimiseen tunnetuimpaan luolaan puhaltaa talvisin kylmää ja kuivaa ilmaa, joka pakottaa lämpimämmän ja kosteamman ilman kattoon ja ulos luolasta. Ilmiö on viilentänyt luolan keskilämpötilan 13,3 asteeseen. Talvisin ilmankosteus tippuu 87,5 prosenttiin, mutta kesäisin se on noin 100 prosentin tienoilla. Syvemmällä luolassa on tasaisempi 20 asteen lämpötila ja 100 prosentin ilmankosteus.
Eläimet
Kansallispuistossa on havaittu 67 nisäkäs-, 357 lintu-, 45 matelija-, 9 sammakkoeläin-, 5 kala- ja vähintään 600 hyönteislajia. Puistossa elää peräti 17 lepakkolajia. Niistä huomattavin on meksikondoggilepakko, joita siellä on pesimäkaudella noin miljoona yksilöä. Muita nisäkkäitä ovat harmaakettu, kojootti, puuma, kauluspekari, hanka-antilooppi ja muulipeura.
Rattlesnake Springs on harvinainen aavikkoympäristön rantametsävyöhyke. Se on luokiteltu kansainvälisesti tärkeäksi lintualueeksi, ja siellä on tunnistettu yli 300 lintulajia. Kansallispuiston lintulajistoon kuuluvat maakotka, valkopäämerikotka, suomuviiriäinen, täpläpöllö, amerikanhuuhkaja, kalifornianjuoksukäki, amerikanisolepinkäinen ja luolapääsky, jonka Carlsbad Cavern -luolassa pesivä populaatio on pohjoisen pallonpuoliskon suurin.
Evia
thumb|Viherjuuren mainostoimisto toimi aluksi Kaija Viherjuuren synnyinkodissa Bulevardi 6:n ullakolla. Toimisto muutti viime kuukausikseen samaan kiinteistöön vuonna 2009. Evia Oyj oli suomalainen markkinointiviestinnän toimisto, joka perustettiin vuonna 1955 nimellä Markkinointi Viherjuuri. Evian osake noteerattiin OMX:ssä pohjoismaisessa pörssissä. Yhtiö ajautui konkurssiin kesäkuussa 2009 ja lopetti toimintansa.
Historia
Matti ja Kaija Viherjuuri perustivat 1. marraskuuta 1955 Helsingin Bulevardi 6:een Markkinointi Viherjuuri -mainostoimiston. Viisikymmenluvulla toimisto suunnitteli muun muassa Jyväshyvä-nimen. 1960-luvulla Markkinointi Viherjuuri nousi kymmenen suurimman suomalaisen mainostoimiston joukkoon. Yhtiö hankki ensimmäisenä suomalaisena mainostoimistona tietokoneen, IBMV Datacenterin vuonna 1965.
1970-luvulla asiakkaiksi nousivat muiden muassa Saab, Aurinkomatkat ja Asko, ja toimiston käsialaa oli myös "Suomalaiselle naiselle Lumene" -kampanja. Toimisto nousi Suomen kuuden suurimman mainostoimiston joukkoon. Samaan nopeaan kasvun aikaan ajoittuu suuri muutos Matti Viherjuuren luopuessa toimitusjohtajuudesta vuonna 1979. Uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin ekonomi Arto Liinpää.
"Lihaa säästämättä, laadusta tinkimättä", "Postin keltainen kuljetus" ja "Sokeria luonnosta" olivat yhtiön luomia mainoslauseita ja yhtiö pysyi suurimpien mainostoimistojen joukossa 1980-luvulla. Yhtiön perustajan Matti Viherjuuren kuoltua perustajasuku luopui osakeomistuksestaan. Vuonna 1988 yhtiö toteutti osakeannin, ja seuraavana vuonna osakkeet tulivat julkisen kaupankäynnin kohteeksi. Suurin osakkeenomistaja oli toimitusjohtaja Arto Liinpää. Yhtiö nousi neljän suurimman mainostoimiston joukkoon ja muutti toimintastrategiaansa mainonnan suunnittelusta kokonaisviestintään.
Lama 1990-luvun alussa harvensi mainostoimistojen määrää; etenkin pieniä karsiutui. Vuonna 1994 ala alkoi hiljalleen toipua. Viherjuuren suurimpia asiakkaita olivat muun muassa Ahlström, Alko, MTV3, Taffel ja Toyota. Ala alkoi integroitua ja niin sanottu integroitu markkinointiviestintä (IMC) nousi monien toimistojen tavoitteeksi ja toimintatavaksi.
2000-luvun taitteessa toimiston nimeksi tuli uuden yhteistyökuvion myötä Viherjuuri Saatchi & Saatchi. Uusmediaan keskittyvä tytäryhtiö Axel Digital Group perustettiin vuonna 2000 yhdistämällä Diart Oy, Frame Graphics Oy, Spektrico Oy ja Viherjuuren Verkkoviestintä Oy. Sen toimialaksi määriteltiin viestinnän teknologiaratkaisujen ja sisältökonseptien kehittäminen ja toteuttaminen digitaalisessa toimintaympäristössä.
Kesäkuussa 2009 Evia Oyj hakeutui konkurssiin. Yhtiötä rasitti erityisesti epäonnistunut GSM Suomi -kauppa, jonka myötä Evialle kasaantuneet velkavastuut kävivät mahdottomaksi hoitaa. Konkurssin myötä noin 500 sijoittajaa menetti sijoituksensa arvon. Eviasta erillinen markkinointitoimisto Viherjuuri Helsinki Oy hakeutui tapauksen myötä yrityssaneeraukseen. Marraskuussa 2009 senkin toiminta loppui konkurssiin.
Kansainväliset yhteistyökumppanit
Evia oli vuosituhannen vaihteen tienoilla sekä kansainvälisen Edelman-ketjun että Saatchi & Saatchin yhteistyökumppani Suomessa.
Valto Sara
Valto Sara (vuoteen 1947 Waldemar Sandberg; 24. maaliskuuta 1907 Sippola – 18. kesäkuuta 1967 Heinola) oli suomalainen maanviljelijä ja runoilija. Hän asui Käkisalmessa ja myöhemmin Päijät-Hämeessä.
Sara oli maanviljelijän työn ohella toimittajana Käkisalmelainen-kotiseutulehdessä vuosina 1952–1967 ja pakinoitsijana Etelä-Saimaa-lehdessä.
Mel Blanc
Melvin ”Mel” Jerome Blanc (30. toukokuuta 1908 San Francisco, Kalifornia – 10. heinäkuuta 1989 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen Annie-palkittu ääninäyttelijä, joka esiintyi myös radiossa ja televisiomainoksissa.
Hänen poikansa Noel Blanc on jatkanut isänsä työtä Looney Tunesin parissa, mutta ei yhtä aktiivisesti.
Ura
Parhaiten Blanc tunnetaan lukuisista äänirooleistaan Warner Bros.:in ja Hanna-Barberan piirrossarjoista ja -elokuvista animaation kulta-aikana 1940–1960-luvuilla. Hän oli ensimmäinen ääninäyttelijä, joka sai nimensä piirroselokuvien alkuteksteihin. Blanc esitti muun muassa Looney Tunesin suurimpia ja tunnetuimpia tähtiä kuten sarkastista Väiski Vemmelsäärtä, yliaktiivista ja vaaroille altista Repe Sorsaa, kilttiä, pahasti änkyttävää Putte Possua ja satoja muita hahmoja. Hän saikin lempinimekseen ”tuhannen äänen mies”. Mel Blanc teki 1 014 ääniroolia vuosina 1937–1989. Oma radio-ohjelma The Mel Blanc Show hänellä oli vuosina 1946–1947 CBS-radioverkossa.
Majakkalaiva
thumb|260px|Majakkalaiva Breeveertien Majakkalaiva on valolaitteella varustettu kelluva merenkulun turvalaite, joka on ankkuroitu paikkaan, jonne kiinteän turvalaitteen pystyttäminen ei ole ollut mahdollista. Majakkalaivoja käytetään varoittamaan merenkululle vaarallisista kohteista, kuten karikoista ja matalikoista, tai ohjaamaan satamaan saapuvia aluksia väylän alkuun. Yleensä majakkalaivat on maalattu punaisiksi, jotta ne erottuisivat paremmin muutoin siniharmaasta ympäristöstään.
Yleistä
Majakkalaivan kannelle on rakennettu majakan kaltainen matala tornimainen rakennelma, ja sen huippuun on sijoitettu majakoissa käytettävän kaltainen linssilaitteisto. Joissakin aluksissa on ollut kiinteä maston huippuun sijoitettu lyhty tai mastoa/mastoja pitkin nostettava ja laskettava lyhtyrakenne. Alkuaikoina lyhdyt toimivat öljyllä, aluksi nauris- tai hamppuöljyllä, joskin jo 1800-luvun lopussa siirryttiin petroliin, koska pohjoisissa oloissa kasviöljyt jäätyivät pakkasella. 1900-luvun alkupuolella öljyvalot vaihdettiin asetyleenillä toimiviin kaasuvaloihin. Sähkökäyttöisiä majakoita oli Suomessa vain yhdessä majakkalaivassa ja siinäkin suhteellisen lyhyen ajan. Nykyisin lähes kaikki käytössä olevat majakkalaivat on varustettu sähkövilkuin.
Lisäksi miltei kaikissa aluksissa oli kiinteä sumumerkinantoasema. Ensimmäiset sellaiset olivat voimakasäänisiä laivakelloja, sittemmin tulivat käsikammella toimivat sumusireenit, jotka jo 1800-luvun lopussa vaihtuivat paineilmakäyttöisiin torviin, joita kutsutaan tyfooneiksi. Niiden myötä aluksille ilmestyivät ensimmäiset apukoneet, jotka olivat pääasiassa kuulamoottoreita.
Hiukan myöhemmin tyfoonit korvattiin höyrykäyttöisillä sireeneillä. Tämän vuoksi koneettomiin majakkalaivoihin ryhdyttiin 1900-luvun alussa asentamaan höyrykattiloita, jotka paitsi kehittivät tehoa sumusireeneille, myös majakkalaivoille tärkeään ankkurivinssiin sekä lopulta myös alusten lämmitykseen. Joissakin aluksissa oli molemmat sumumerkkijärjestelmät.
Pohjoismaissa alettiin majakkalaivoja 1800-luvun lopuilla varustaa höyrykoneilla, koska uudet, joskus vaarallisissakin oloissa toimivat vartiopaikat ja eritoten liikennekauden piteneminen niin keväästä kuin syksystäkin pakottivat tähän ratkaisuun: koneettomat, vain purjeilla liikkuvat majakkalaivat olivat varsin avuttomia jääkeleissä. Samoihin aikoihin käyttöön otettiin myös kaarivalolla toimivat valonheittimet. Useimmat majakkalaivat toimivat myös luotsivartiopaikkoina, ja voimakas valonheitin oli tarpeellinen pimeällä tapahtuvassa luotsinannossa. Ensimmäinen asennettiin uuteen Äransgrundin majakkalaivaan vuonna 1901.
Uuden laitteen myötä paineilmasireenin käyttökoneeseen liitettiin erillinen sähkögeneraattori. Muut valot aluksilla olivat pitkälle 1910-luvulle asti öljylamppuja. 1920-luvulla aluksiin asennettiin ensimmäiset sähkösireenit eli nautofonit, tämän johdosta höyrykoneiden yhteyteen asennettiin erillinen höyryturbiinilla toimiva turbogeneraattori. Näitä asennettiin vain höyrykoneilla varustettuihin majakkalaivoihin. Majakkalaiva Helsinki oli ensimmäinen, jossa tällainen voimakone oli jo alun alkaen, koska aluksessa oli alun perin sähkövilkku.
thumb|Majakkalaiva Helsingin merkinantotykki syksyn 2005 asussaan
Majakkalaivan valolaitteisto on yleensä huomattavan tehokas, sillä sen korkeus merenpinnasta on rajallinen. Päivällä joidenkin majakkalaivojen tunnuksena ovat mastossa olevat pallokuviot.
Majakkalaivojen synty Englannissa
Ensimmäinen majakkalaiva oli brittiläisten liikemiesten Robert Hamblinin ja David Averyn vuonna 1731 hankkima, Thamesjoen suistossa olevalle Noren särkälle ankkuroitu yksimastoinen sluuppi Nore, jonka maston raa'annokkiin oli sijoitettu kaksi voimakasvaloista ankkurilyhtyä. Kuningas Yrjö II myönsi kumppanuksille oikeuden periä majakkamaksua tästä palvelusta.
thumb|260px|Viimeinen majakkalaiva Nore museoituna. Saint Katharine Docks, Lontoo.
Ison-Britannian korkein majakkaviranomainen Trinity House ei hyväksynyt ikiaikaisten majakanpito-oikeuksiensa loukkaamista. He saivatkin aluksen käyttökieltoon, mutta koska tähän uuteen palveluun ihastuneet laivanvarustajat ja meriupseerit toimivat majakkalaivan puolesta, suostui Trinity House lopulta sallimaan aluksen käytön ja lunastamaan sen haltuunsa maksamalla aluksesta oikeuksineen entisille omistajille ja näiden jälkeläisille 100 puntaa vuodessa 61 vuoden ajan. Noren majakkalaiva uusittiin moneen kertaan ja oli paikallaan vuoteen 1955 asti jolloin se poistettiin. Viimeinen näistä laivoista museoitiin Lontooseen.
Vanhoilliset Trinity Housen lordit suhtautuivat edelleen nuivasti majakkalaivoihin. Yleinen mielipide kääntyi majakkalaivojen puolelle, kun vuonna 1787 sattui myrsky, jonka seurauksena Norfolkin karikoihin tuhoutui 23 laivaa ja noin 600 merimiestä hukkui. Merenkulkijoiden mukaan onnettomuus olisi ehkä vältetty, jos karikot olisi merkitty majakkalaivalla. Majakkalaivoja alettiin rakentaa, nyt varta vasten tehtävään suunniteltuina.
Koska kiinteitä majakoita ei pystytty rakentamaan merenkululle vaarallisiin paikkoihin, alkoi alusten määrä kasvaa. Suurimmillaan määrä oli 1930-luvulla. Silloin aluksia oli koko maailmassa noin tuhat. Toisesta maailmansodasta alkoi hiljainen määrän lasku. Yksi syy tähän oli vesirakennustekniikan oleellinen kehittyminen, joka mahdollisti pohjamajakoinen rakentamisen.
Tosin vanhin kasuunimajakoista ja edelläkävijä monessa mielessä on nykyisin muistomerkkinä toimiva saksalainen Roter Sandin majakka Weserjoen suistossa. Majakka valmistui vuonna 1885. Sen korvasi uusi ja tehokkaampi kasuunimajakka Alte Weser vuonna 1964. thumb|Roter Sand -kasuunimajakka.
Yleistietoa majakkalaivoista
Monissa majakkalaivoissa ei ollut aluksen liikutteluun tarvittavaa koneistoa, vaan alukset hinattiin ankkuripaikalleen ja sieltä pois. Suomessa majakkalaivat hinattiin asemapaikoilleen jäidenlähdön jälkeen ja noudettiin pois myöhään talvella. Suomesta alkoi myös käytäntö varustaa majakkalaivoja koneistoilla, mikä lisäsi niiden merikelpoisuutta. Ruotsalaiset omaksuivat käytännön saman tien, ja heiltä se levisikin laajemmalle; ensimmäinen koneistettu majakkalaiva oli vuonna 1879 valmistunut Storkallegrund.
Nykyisin kaikissa miehitetyissä majakkalaivoissa on oma koneisto. Koneettomiin aluksiin ilmestyi kyllä jo varhain ns. donkey-kattila joka kehitti höyryvoimaa aluksi ankkurivinssille ja sittemmin myös höyrysireenille ja myös lämmitykseen.
Majakkalaivat ankkuroidaan asemapaikalleen koko purjehduskaudeksi. Yleensä laivat sijaitsivat sellaisilla paikoilla, joihin veden syvyyden, tai merenpohjan muotojen tai koostumuksen vuoksi ei voida sijoittaa kiinteää majakkaa. Monessa majakkalaivassa käytettiin puolipallon muotoista lyijyllä raskaasti painotettua ns. sieniankkuria.
thumb|Museoidun majakkalaiva Finngrundetin radiohytti ja radistinukke
Muistomerkkejä
Majakkalaiva Storbrottenin sieniankkuri ja pienempi tukkimallinen keula-ankkuri ovat muistomerkkeinä; pitkään ne olivat Merenkulkulaitoksen toimitalon edessä ensin Olympialaiturilla ja sittemmin vuoteen 2011 Porkkalankadulla Helsingissä. Nykyisin muistomerkki on Kotkan Merikeskus Vellamon pihalla kun entinen Merenkulkulaitoksen talo meni Meritaito Oy:lle.
Ruotsissa on säilynyt useitakin entisiä majakkalaivoja. Yksi niistä eli 1903 valmistunut Finngrundet on sijoitettu Tukholmaan museolaivaksi, se on tosin muutettu 1930-luvulla moottorilaivaksi.
Ruotsalainen Bolinder-kuulamoottorilla varustettu majakkalaiva VINGA tuotiin Suomeen kunnostettavaksi 2010-luvun alussa. Sen vakinainen paikka on Hylkysaaren laiturissa. thumb|200px|Majakkalaiva VINGA Lyypekinlaiturissa Helsingin Eteläsatamassa syyskuussa 2018
Tilanne nykyään
Nykyisin monet majakkalaivat on korvattu kiinteillä pohjamajakoilla eli ns. kasuunimajakoilla tai muilla kiinteillä tai kelluvilla merimerkeillä.
Yksi maailman kuuluisimmista majakkalaivoista, New Yorkin ulkopuolella ollut Ambrose, korvattiin samalle paikalle tuodulla texasilaisella öljynporauslautalla, joka muutettiin automaattimajakaksi ja maalattiin samalla kirkkaanpunaiseksi.