cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eliseu Maria Gomes de Oliveira
Eliseu Maria Gomes de Oliveira (12. syyskuuta 1920 João Pessoa – 11. helmikuuta 2002) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hän kuului karmeliittoihin. Hänet vihittiin papiksi 17. syyskuuta 1944 ja nimitettiin Maceión arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Tituli in Numidian titulaaripiispaksi 3. helmikuuta 1968. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Adelmo Cavalcante Machado, jota avustivat Gabriel Paulino Bueno Couto ja Raimundo Luí.
Samira Makhmalbaf
Samira Makhmalbaf on käsikirjoittanut useimmat elokuvansa yhdessä isänsä Mohsen Makhmalbafin kanssa. Koko perhe on elokuva-alalla: äiti Marzieh ja pikkusisko Hana ovat myös ohjanneet omia elokuviaan.
Isänsä tavoin Samira Makhmalbaf ja hänen elokuvansa ovat Iranin vallanpitäjien ja muiden islam-fundamentalistien epäsuosiossa. Two-Legged Horse -elokuvan kuvaukset keskeytyivät Pohjois-Afganistanissa, kun kuvauspaikalla räjäytettiin pommi ja kuusi kuvausryhmän jäsentä loukkaantui hengenvaarallisesti. Kuvaukset saatettiin loppuun salassa pidetyissä kuvauspaikoissa.
Samira Makhmalbaf oli yksi vuoden 2009 Sodankylän elokuvajuhlien vieraista.
Eliseu Maria Gomes de Oliveira
Gomes de Oliveira sai 5. helmikuuta 1974 nimityksen Caetitén ja 24. syyskuuta 1980 Itabunan piispaksi. Hän erosi tehtävistän 20. heinäkuuta 1983.
Leena Niemistö
Niemistö valmistui Helsingin yliopistosta lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1988, fysiatrian erikoislääkäriksi vuonna 2000 ja sittemmin edelleen lääketieteen tohtoriksi. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (2005) vertaili kroonisen alaselkäkivun hoitotapoja ja oli otsikoitu A randomized controlled trial of combined manipulative therapy, stabilizing exercises, and specialist consultation compared to specialist consultation alone for chronic low back pain.
Niemistö toimi Ortonissa fysiatrian erikoislääkärinä vuosina 1997–2004. Hän oli helsinkiläisen lääkärikeskus Dextran toimitusjohtaja ja pääomistaja, kun Pihlajalinna vuoden 2012 lopulla osti yhtiön osake-enemmistön (60 prosenttia osakekannasta). Sen jälkeen hän oli vuoteen 2016 saakka Dextran myynnillä vaurastunut Pihlajalinnan varatoimitusjohtaja, kun hän samalla jatkoi tytäryhtiöksi muuttuneen Dextran toimitusjohtajana (2003–2016). Huhtikuussa 2016 hän luopui operatiivisista tehtävistä Pihlajalinnassa eli L&E toimialan (lääkärikeskukset ja erikoissairaanhoito) johtajuudesta (tehtävässä 2013–2016), yrityksen varatoimitusjohtajuudesta ja johtoryhmän jäsenyydestä. Dextrasta oli tehty Pihlajalinnan aputoiminimi ja L&E toimialan brändi.
Vuonna 2017 Niemistö toimi muun muassa Elisan, Stockmannin, Pihlajalinnan ja Raision hallitusten jäseninä. Hän oli samana vuonna sijoittajana mukana 19 kasvuyrityksessä. Talouselämä-lehti arvioi hänet Suomen talouselämän toiseksi merkittävimmäksi päättäjänaiseksi Sari Baldaufin jälkeen (2017).
Leena Niemistö on naimisissa ekonomi, suursijoittaja Kari Niemistön kanssa. Heillä on kolme lasta. Leena ja Kari Niemistö tunnetaan kuvataidealalla muun muassa toiminnastaan Kari Niemistön vanhempien perustamassa Ars Fennica -säätiössä, joka jakaa vuosittain arvostetun Ars Fennica -palkinnon. Heitä pidetään myös taiteenkeräilijöinä. Leena Niemistö on toiminut vuodesta 2016 lähtien myös Suomen kansallisoopperan ja -baletin hallituksen puheenjohtajana.
Dwight Lodeweges
Dwight Lodeweges (s. 26. lokakuuta 1957) on alankomaalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Hän toimii Alankomaiden jalkapallomaajoukkueen apuvalmentajana.
Ura pelaajana
Kanadassa alankomaalaisperheeseen syntynyt Lodeweges aloitti peliuransa VVOP:n joukkueessa, josta siirtyi 1975 Go Ahead Eaglesiin. Lodewegesiä pidettiin aikanaan lupaavana puolustajana ja hän pelasi 6 maaottelua alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Kehitys ei kuitenkaan edennyt toivotulla tavalla, eikä Lodeweges pelannut koskaan A-maajoukkueessa.
Lodeweges siirtyi Eaglesista kanadalaiseen Edmonton Drillersiin 1979 ja pelasi läpi uransa sekä Go Ahead Eaglesissa että pohjoisamerikkalaisissa seuroissa edustaen myös futsaljoukkue Minnesota Strikersissa. Hän pelasi uransa viimeisen ottelun Eaglesissa syyskuussa 1991.
Ura valmentajana
Lodeweges on valmennusurallaan toiminut eritoten apulais- ja juniorivalmentajana. Hän aloitti Go Ahead Eaglesin organisaatiossa 1989 juniorijoukkueen valmentajana ja toimi 1990–1995 Jan Versleijenin ja Henk ten Caten apulaisvalmentajana Eaglesin ykkösjoukkueessa.
1995 Lodeweges siirtyi VVOG:n päävalmentajaksi siirtyen tammikuussa 1991 Eerste Divisiessä pelanneen FC Zwollen peräsimeen. 2001 Lodeweges siirtyi Eredivisiessä pelanneen FC Groningenin päävalmentajaksi. Debyytti pääsarjatasolla ei ollut erityisen menestyksekäs ja putoamiskurimukseen ajautunut seura antoikin Lodewegesille potkut marraskuussa 2002.
Groningen-potkujensa jälkeen Lodeweges toimi seuran reservi- ja apulaisvalmentajana. Sittemmin hän on toiminut apulaisvalmentajana Alankomaissa ja Aasiassa. Tammikuussa 2009 hän palasi päävalmentajan tehtäviin, kun hän korvasi Huub Stevensin PSV Eindhovenin päävalmentajana loppukauden kattavalla sopimuksella. Debyyttiottelussaan PSV-luotsina Lodeweges luotsasi ryhmänsä 3–0 voittoon De Graafschapista.
Lodeweges on saanut PSV:n peliin uutta ryhtiä ja valmentajan nimi on jälleen noussut tietoisuuteen Alankomaissa. Huhtikuussa 2009 uutisoitiin, että Lodeweges siirtyy kesällä 2009 NEC Nijmegenin päävalmentajaksi kaksivuotisella sopimuksella. Hän seuraa tehtävässä Mario Beeniä, joka siirtyy kesällä Feyenoordin päävalmentajaksi. Hänen pestinsä NECissä jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä seurajohto antoi Lodewegesille potkut lokakuun lopussa 2009 seuran hävittyä PSV Eindhovenille 4–0. NEC oli sarjassa sijalla 11.
Helmikuussa 2010 Lodeweges siirtyi kanadalaisen NASL-liigassa pelaavan FC Edmontonin päävalmentajaksi. Lodeweges ei ennättänyt valmentaa Edmontonia lainkaan NASL-otteluissa, sillä seura aloitti sarjassa vasta kaudella 2011. Joulukuussa 2010 hän jätti kanadalaisjoukkueen ja siirtyi japanilaisen JEF Unitedin peräsimeen. Lodeweges ei onnistunut nostamaan JEF Unitedia takaisin Japanin pääsarjaan ja jätti seuran kauden 2011 jälkeen.
Heinäkuun alussa 2013 Lodeweges aloitti Eredivisieen nousseen SC Cambuurin päävalmentajana. Sarjanousija pelasi Lodewegesin johdolla hyvää kautta 2013/14. Maaliskuun lopussa Lodewegesin kerrottiin siirtyvän kauden jälkeen SC Heerenveenin päävalmentajaksi. Suuttuneet kannattajat uhkailivat valmentajaa Cambuurin harjoituksissa ja 1. huhtikuuta Lodeweges ilmoitti eroavansa seuran palveluksesta välittömästi.
Kaudella 2014/15 Lodeweges luotsasi Heerenveeniä kohtuullisen hyvällä menestyksellä ja tuloksena oli Eredivisiessä seitsemäs sija. Kausi 2015/16 alkoi kuitenkin alavireisemmin, eikä Heerenveenin peli syksyllä kulkenut. Lodeweges ja seura purkivat valmennussopimuksen lokakuun lopussa 2015, kun Heerenveen oli liigassa vasta sijalla 15.
Heerenveen-pestinsä jälkeen Lodeweges palasi apuvalmentajaksi. Hän työskenteli PEC Zwollesa John van't Schipin apuvalmentajana 2017–2018. Keväällä 2018 hänestä tuli Ronald Koemanin apuvalmentaja Alankomaiden jalkapallomaajoukkueeseen. Koemanin siirryttyä elokuussa 2020 FC Barcelonan päävalmentajaksi nousu Lodeweges väliaikaiseksi maajoukkueen päävalmentajaksi. Lodeweges palasi apuvalmentajan tehtävään jo syyskuussa 2020, kun Frank de Boerista tuli uusi päävalmentaja.
Ashok Gehlot
Ashok Gehlot (s. 3. toukokuuta 1951) on intialainen poliitikko, joka aloitti kolmannen kautensa Rajasthanin pääministerinä vuonna 2018.
Gehlot aloitti poliittisen uransa opiskelijapolitiikassa. Hän toimi kongressipuolueen opiskelijajärjestön Rajasthanin yksikön puheenjohtajana vuosina 1974–1979. Vuonna 1977 kongressipuolueen etsiessä ehdokkaita osavaltiovaaleihin Jodhpurissa Gehlot tarjoutui ehdolle, mutta hävisi vaalit. Kongressipuolue oli tuolloin epäsuosiossa Indira Gandhin kaksi vuotta aiemmin julistaman kansallisen hätätilan takia. Vuonna 1980 Gandhi valitsi hänet ehdokkaaksi parlamenttivaaleihin, jotka hän voitti. Voittonsa jälkeen hänen kanssaan samaan kastiyhteisöön kuulunut väkijoukko matkusti Delhiin onnittelemaan häntä. Gandhiin väenpaljous teki vaikutuksen, minkä vuoksi hän päätti ylentää Gehlotin valtioministeriksi.
Gehlot valittiin turismista vastaavaksi valtioministeriksi vuonna 1982. Seuraavana vuonna hänen vastuulleen annettiin myös ilmailu- ja urheiluasiat. Tultuaan uudelleenvalituksi Lok Sabhaan vuonna 1984, hän jatkoi ilmailuasiain valtioministerinä. P. V. Narasimha Raon hallitukselle hän toimi tekstiilistä vastaava valtioministerinä vuosina 1991–1993. Vuonna 1998 hän aloitti ensimmäisen kautensa Rajasthanin pääministerinä. Kongressipuolueen tappio vuoden 2003 osavaltiovaaleissa päätti hänen osavaltiohallituksena. Toiselle kaudelle hänet valittiin vuonna 2008. Kokenut kongressijohtaja C. P. Joshi nähtiin tuolloin mahdollisena valintana uudeksi pääministeriksi, mutta hän ei tullut valituksi hävittyään vaalit yhdellä äänellä. Joshin tappio tarjosi Gehlotille tilaisuuden päästä toiselle kaudelle pääministeriksi. Hänen toinen kautensa päättyi vuonna 2013, jolloin kongressipuolue hävisi vaalit saatuaan vain 21 paikkaa 200-paikkaiseen osavaltioparlamenttiin.
Gehlotin nimitettiin vuonna 2018 kolmannelle kaudelleen Rajasthanin pääministeriksi. Hänen varapääministerikseen valittiin Sachin Pilot. Kuusi kuukautta osavaltiohallituksen muodostamisen jälkeen kongressipuolue menetti kaikki Rajasthanin 25-parlamenttipaikkaa vuoden 2019 parlamenttivaaleissa. Yksi hävinneistä oli Gehlotin poika Vaibhav, jonka tappion osalta Gehlot syytti varapääministeri Pilotia. Pilot vastasi syytökseen toteamalla, että Gehlotin olisi pitänyt tehdä vaalityötä koko Rajashtanissa, eikä pelkästään ajaa poikansa valintaa Jodhpurin vaalipiirissä, niin vaalien lopputulos olisi ollut erilainen. Pääministerin ja varapääministerin keskinäinen kinastelu on herättänyt epäilyksiä hallituksen toimintakyvystä.
Philibert Tembo Nlandu
Philibert Tembo Nlandu CICM (s. 3. marraskuuta 1962 Nganda Kikamba) on kinshasankongolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 25. elokuuta 1991 ja nimitettiin Budjalan hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 26. maaliskuuta 2007. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Joseph Bolangi Egwanga Ediba Tasame, jota avustivat Joseph Kumuondala Mbimba ja Cyprien Mbuka.
Tembo Nlandusta tuli 22. lokakuuta 2009 Budjalan piispa.
Heli Ruokamo
Heli Ruokamo (s. 1967 ) on Lapin yliopiston kasvatustieteiden tiedekunnan mediakasvatuksen professori ja varadekaani.
Ruokamo oli 15.6.2016–15.12.2016 Stanfordin yliopistossa lääketieteelliseen tiedekuntaan kutsuttuna vierailevana tutkijana. Vierailu liittyi tutkimushankkeeseen, jossa kehitetään terveydenhuollon simulaatiopedagogiikkaa, kriittistä viestintää ja terveydenhuollon prosesseja sekä näihin liittyviä teknologioita.
Ruokamo on 2018–2020 Cicero Learning -verkoston ja johtoryhmän jäsen.
Al-Mamun
Al-Mamun (Al-Mamūn, Abū Jaʿfar Abdullāh al-Maʾmūn ibn Harūn tai Al-Ma'mun, syyskuu 786 – 9. elokuuta 833) oli Abbasidivaltion kalifi vuosina 813–833. Hänen isänsä Harun al-Rašid jakoi kalifaatin pojilleen niin, että al-Aminista tuli kalifi, kun taas vanhin poika Al-Mamun sai hallittavakseen Mervin kaupungista johdetun valtion itäosan eli Iranin. . Seurauksena oli tuhoisa sisällissota, joka päättyi neljä vuotta kestettyään vuonna 813, kun Mamunin armeija valtasi ja ryösti Bagdadin. Mamun pysyi Mervissä vielä kuusi vuotta, mutta joutui lopulta siirtymään Bagdadiin, vaikka Keski-Aasiassa oli käynnissä Babakin johtama kapinaliike.
Arabikalifaatissa kehittynyt uusi sääty, islamilainen papisto, ulama eli tietäjät tai oppineet, antoi tässä vaiheessa ensimmäisen kerran todisteen paitsi olemassaolostaan myös vaikutusvallastaan. Mamunin vastaveto papiston vallan kasvua vastaan oli tukea rationaalista islamin suuntausta, niin sanottuja mutaziliitteja. He edustivat uskonoppineita, joiden ajattelu oli saanut virikkeitä kreikkalaisesta filosofiasta. Sen vaikutuksesta heitä kiinnosti kriittinen ajattelu, ja he näkivät muita vähemmän arvoa jyrkkien uskonnollisten dogmien vartioinnissa. Kalifi alkoi suosia mutaliziitteja ja teki suuntauksesta ainoan virallisesti hyväksytyn. Papiston vastarinta johti siihen, että vuonna 827 Mamun päätyi perustamaan inkvisition, mihnan, valvomaan, että ulama noudattaisi hänen valitsemansa koulukunnan oppeja. Symboliseksi pääasiaksi nousi kysymys siitä, oliko Koraani luotu (jolloin sitä saattoi järkiperäisesti arvioida) vai oliko se ollut aina olemassa.
Al-Mamunin aikana kalifin hovikirjasto eli Viisauden talo eli kukoistuskauttaan. Al-Mamunin tarkoituksena oli kääntää persialaista ja kreikkalaista kirjallisuutta arabiaksi tavoitteena koota uudelleen maailmalle hajonnut Zarathustran kirjoittama Avesta. Tätä varten palkattiin kääntäjiä. Abbasidivaltio eli vahvinta kauttaan hänen aikanaan, sillä jälkeen dynastia taantui.
Seuraaja
Mamunin seuraaja kalifina oli hänen poikansa al-Mutasim. Tämä muutti vuonna 836 Bagdadista sadan kilometrin päähän Samarraan päästäkseen eroon Bagdadin valtapelistä, johon armeijan lisäksi osallistui persialainen hallintoeliitti. Kalifi al- Mamun oli jo aloittanut Khorasanista värvätyn armeijansa eli ”dynastian poikien” korvaamisen turkkilaisperäisellä armeijalla luodakseen itselleen enemmän liikkumavaraa ja päästäkseen eroon klaanien vaikutusvallasta. Mutasim jatkoi tätä toimintaa, joka lopulta johti turkkilaisista orjista kootun armeijan vallankaappaukseen.
Sabah
Historia
Sabah on historiallinen osa Brunein sulttaanikuntaa. Nykyinen Sabah käsittää alueen, joka oli 1800-luvun lopussa muodostunut brittiläinen protektoraatti Pohjois-Borneo. Pohjois-Borneo muodostettiin 1880-luvulla kun britannialaiset hankkivat alueluovutuksia aluetta tuolloin hallinneilta Brunein ja Sulun sulttaanikunnilta. Alueen alkuperäisväestö ei hyväksynyt ulkomaalaisten valtaa ja brittihallintoa vastaan nousi kapinoita. Kansannousua johti Mat Salleh, jota pidetään Sabahin historiassa yhtenä maan kansallissankareista. Mat Salleh itse sai surmansa vuonna 1900. 1910-luvulla nousseet uudet kapinat vaikuttivat siihen, että brittiläiset ottivat alueen päätöksentekoon mukaan paikallisia 1920–1930-luvuilla.
Toisen maailmansodan jälkeen Sabahista tehtiin brittien Pohjois-Borneon kruununsiirtomaa. Vuonna 1957 Malaijan liittovaltio itsenäistyi Britanniasta ja vuonna 1963 Borneolla sijainneet Sabah ja Sarawak liittyivät Malaijan pääministerin Tunku Abdul Rahmanin ehdottamaan valtioliittoon yhdessä Singaporen kanssa. Borneon pohjoisten alueiden liittäminen Malesiaan laukaisi myös levottomuuksia, sillä Indonesia ja Filippiinit eivät hyväksyneet Sabahin ja Sarawakin liittämistä Malesiaan. Filippiinit katsoi että Sabah oli historiallinen osa Filippiinejä, sillä aluetta oli aiemmin hallinnut Filippiineihin kuuluva Sulun sulttaanikunta. Indonesia taas halusi pitää maat omassa vaikutuspiirissään. Malesian perustamisesta seurasi Indonesian ja Malesian välinen konfrontaatio. Levottomuudet saatiin lopulta kukistettua Brittiläisen Kansainyhteisön tuella.
Maantiede
thumb|right|250px|[[Mount Kinabalu on Malesian korkein vuori.]] Sabahia ympäröivät Etelä-Kiinan meri, Sulunmeri ja Celebesinmeri. Etelässä alue rajoittuu Sarawakiin ja Indonesiaan. Osavaltion pinta-alasta suuri osa on trooppista sademetsää. Metsäluonto on monin paikoin tuhoutunut laajoista hakkuista johtuen. Jäljellä on kuitenkin laajoja metsäalueita, jotka asuttavat uhanalaisia eläinlajeja, kuten borneonorankeja ja monia muita apinalajeja, sekä äärimmäisen uhanalaisia sumatransarvikuonoja.
Osavaltion sisämaa on vuoristoista ja Banjaran Crocker -vuoristo jakaa osavaltion kahtia. Sabahissa sijaitsevassa Kinabalun kansallispuistossa sijaitsee Kaakkois-Aasian korkein vuori, 4 095 metriä korkea Kinabalu. Sabahissa sijaitsee myös Malesian ainoa toimiva tulivuori, Bombalai. Sen edellistä purkautimisajankohtaa ei tiedetä varmasti, mutta todennäköisesti edellinen purkaus on tapahtunut noin 27 000 vuotta sitten. Osavaltion pisin joki on 560 km pitkä Kinabatangan.
Väestö
Sabahin väestö on etniseltä taustaltaan monimuotoinen ja alueella asuu monia heimoja. Suurin väestöryhmä ovat kadazan-dusunit, joita on 25% Sabahin väestöstä. Bajauväestöä on 10% ja murutväestöä 5%, Brunein malaijeja 5%, muuta malaijiväestöä 20% ja kiinalaisia 9%.
Politiikka
Naapuriosavaltio Sarawakin tavoin Sabah ei ole sulttaanikunta, kuten Malakan niemimaalla sijaitsevat Malesian osavaltiot, vaan alueen johdossa on kuvernööri, jonka maan kuningas nimittää virkaansa nelivuotiskaudeksi.
Joseph Kumuondala Mbimba
Joseph Kumuondala Mbimba (1941 Mokombe – 6. maaliskuuta 2016) oli kinshasankongolainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 21. syyskuuta 1969 ja nimitettiin Bokungu-Ikelan hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Simidiccan titulaaripiispaksi 29. marraskuuta 1980. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. kesäkuuta 1981. Pääkonsekraattorina toimi Frédéric Etsou-Nzabi-Bamungwabi, jota avustivat Louis Nganga a Ndzando ja Joseph Weigl.
Maarianhamina
Maarianhamina on Ahvenanmaan itsehallinnollisen maakunnan hallintokeskus ja ainoa kaupunki. Maarianhaminassa asuu 0 ihmistä eli noin 40 % koko Ahvenanmaan väestöstä. Kaupunki on yksikielisesti ruotsinkielinen ja 83,5 prosenttia sen asukkaista puhuu äidinkielenään ruotsia. Suomenkielisiä on 5,9 prosenttia ja muunkielisiä yhteensä 10,6 prosenttia. Maarianhamina on Suomen suurin yksikielinen ruotsinkielinen kunta.
Kaupungissa sijaitsee Ahvenanmaan maakuntahallitus ja maakuntapäivät, jotka toimivat arkkitehti Helmer Stenrosin suunnittelemassa, vuonna 1978 valmistuneessa itsehallintotalossa (Självstyrelsegården) kaupungin keskustassa. Maarianhamina on tunnettu myös kesäisenä matkailukaupunkina. Vuosittain siellä vierailee noin 1,5 miljoonaa matkailijaa. Kaupungissa toimii useita hotelleja ja keskustan kaakkoispuolella on Gröna uddenin leirintäalue.
Maarianhaminan vaakunan on suunnitellut Nils Byman, ja se on vahvistettu vuonna 1951.
Maantiede
Maarianhamina sijaitsee suhteellisen kapealla niemellä, ja niemen kummallakin puolella on satama. Maarianhaminan kaupungin alueella ei ole yhtään järveä. Länsipuolella sijaitsevasta Västerhamnista lähtevät päivittäin autolautat Helsinkiin, Tukholmaan, Turkuun ja Kapellskäriin sekä Tallinnaan. Yöaikaan Turun-linjan laivat pysähtyvät Lumparlandin Långnäsissä. Keskustan itäpuolisessa Österhamnissa on suuri pienvenesatama.
Maarianhaminan alueen korkein kohta on lähellä Västerhamnia sijaitseva Lotsberget (40 m mpy.), jonka tuntumassa on merivartioasema. Lähes yhtä korkea huippu on vähän pohjoisempana oleva Badhusberget, jonka huipulla on vesitorni. Keskustan kaakkoispuolella on luonnonsuojelualueeksi rauhoitettu Tullarns ängin puisto.
Ilmasto
Maarianhaminan ilmasto on meren vaikutuksesta leudompi kuin Manner-Suomessa.
Kaupunkikuva
pienoiskuva|Maarianhaminaa ilmasta kuvattuna. Maarianhamina oli aiemmin tunnettu puutalokaupunkina, mutta useimmat keskustan puutalot joutuivat väistymään 1960- ja 1970-luvuilla uusien liike- ja asuinkerrostalojen tieltä. Eniten kohua herätti seurahuoneen (”Socis”) purkaminen nykyisen itsehallintotalon paikalta vuonna 1975. Vanhoja puutaloja on silti edelleen säilynyt keskustan eteläpuolella. Keskustan pohjoispuolen asuintalot ovat enimmäkseen kerrostaloja. Eteläisimmissä ja pohjoisimmissa kaupunginosissa on pääosin uudehkoja omakotitaloja.
Maarianhaminan pääkadut ovat Stora gatan, Torggatan, Nygatan ja Ålandsvägen. Osa Torggatanista on muutettu kävelykaduksi. Keskustan halki lännestä itään ulottuu Esplanadi, jonka ansiosta Maarianhaminaa on joskus kutsuttu ”tuhansien lehmusten kaupungiksi”.
Maarianhaminan huomattavimpia julkisia rakennuksia ovat Pyhän Yrjön kirkko, kaupungintalo, itsehallintotalo, valtion virastotalo, Ahvenanmaan museo, merenkulkumuseo ja kaupunginkirjasto. Huomattavia muistomerkkejä ovat Emil Cedercreutzin veistämä, hukkuneille merimiehille omistettu Ruorimies-patsas (1933), Matti Hauptin Meren kansa -patsas (1971) sekä Viktor Janssonin veistämä Julius Sundblomin patsas (1948).
Pohjoismaiden neuvosto myönsi vuoden 2022 ympäristöpalkinnon Maarianhaminan kaupungille Nabbenin kosteikkoalueen toteuttamisesta. Palkinnon perustelujen mukaan kosteikko on virkistysalue, joka myös puhdistaa rannikkovesiä ja lisää luonnon monimuotoisuutta. Palkinnon arvo oli 300 000 Tanskan kruunua eli hieman yli 40 000 euroa.
Kaupunginosat ja kylät
Maarianhaminassa on 27 kaupunginosaa: Apalängen, Backeberg, Dalberg, Dalbo, Espholm, Främmanberg, Hindersböle, Johannebo, Kasberget, Klinten, Kvarnberg, Lotsberget, Norrböle, Nyängen, Rossen, Sjukhuset, Storgärdan, Storängen, Strandnäs, Sveden, Vreten, Västernäs, Västra Klinten, Västra Ytternäs, Ytternäs, Österbacka ja Östernäs.
Kaupunginosien lisäksi Maarianhaminassa on 8 kylää: Dalkarby, Espholm, Hindersböle, Styrsö, Sviby, Svinö, Ytternäs ja Övernäs.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Maarianhaminassa oli 11 677 asukasta, joista 11 560 asui taajamassa, 47 haja-asutusalueilla ja 70:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Maarianhaminan taajama-aste on 99,6 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Maarianhaminan keskustaajama. Maarianhaminan keskustaajama ulottuu lisäksi Jomalan kunnan alueelle. Yhteensä Maarianhaminan keskustaajamassa on 14 321 asukasta ja sen pinta-ala on 21,09 neliökilometriä.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Maarianhaminassa toimii Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta Mariehamns församling.
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Maarianhaminassa toimii Åland Pingstförsamling.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Maarianhaminan alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta.
Historia
pienoiskuva|vasen|Maarianhaminan kaupungintaloMaarianhamina perustettiin 21. helmikuuta 1861. Kaupunki on saanut nimensä (”Mariansatama”) Maria Aleksandrovnan, Venäjän keisari Aleksanteri II:n puolison mukaan. Kaupungin paikalla sijaitsi aiemmin pieni Jomalaan kuulunut Övernäsin kylä, josta on jäljellä yksi asuinrakennus, Övernässtugan, keskustan kaakkoiskulmalla. Arkkitehti Georg Theodor von Chiewitzin laatimaa ja vuonna 1871 hyväksyttyä asemakaavaa noudatettiin 1960-luvulle saakka.
Kaupunki kehittyi aluksi hitaasti, kunnes sinne vuonna 1869 muuttanut kauppias Nikolai Sittkoff hankki ensimmäisen purjelaivansa ja pani alkuun Maarianhaminan kehityksen merenkulkukaupungiksi. Myöhemmistä laivanvarustajista nousi huomattavimmaksi Gustaf Erikson, joka sai merenkulkuneuvoksen arvonimen. Erikson omisti uransa aikana yhteensä kymmeniä purje-, höyry- ja moottorialuksia ja 1930-luvulla yli puolet kaikista Maarianhaminaan rekisteröidyistä aluksista.
Maarianhaminassa alkoi merenkulkuopetus vuonna 1866, kun sinne siirrettiin aluksi Finströmin Godbyssä toiminut merikoulu. Samana vuonna avattiin myös kaupungin postitoimisto. Maarianhaminan ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa syksyllä 1874. Kaupunkiin perustettiin puhelinlaitos vuonna 1887.
Vuonna 1889 Maarianhaminaan perustettiin kylpylaitos ja kylpyläelämä oli vilkasta ensimmäisen maailmansodan puhkeamiseen saakka, jolloin se loppui miltei tyystin. Kylpylähotelli paloi vuonna 1916. Kylpylaitos sijaitsi Västerhamnin pohjoispuolella ja siitä muistuttavat Badhusparken- ja Badhusberget-nimet.
Maarianhaminan seurakunta itsenäistyi Jomalan seurakunnasta vuonna 1905. Seurakunta kuuluu Porvoon hiippakuntaan.
Maarianhaminan maistraatti ja raastuvanoikeus aloittivat toimintansa vuonna 1928. Vuonna 1993 toteutetun alioikeusuudistuksen jälkeen kaupungissa on toiminut Ahvenanmaan käräjäoikeus. Maarianhamina ja koko Ahvenanmaa kuuluvat Turun hovioikeuspiiriin. pienoiskuva|Kartta Maarianhaminasta ja kaupungin lähialueista. Vuoden 1961 alueliitosta edeltänyt alue korostettu katkoviivalla. Neuvostoliitto perusti konsulaatin Maarianhaminaan Suomen ja Neuvostoliiton solmittua Ahvenanmaan demilitarisointia koskevan sopimuksen talvisodan jälkeen lokakuussa 1940. Konsulaatissa oli enimmillään liki 140 virkailijaa, joukossa myös Neuvostoliiton salaisen poliisin KGB:n edustajia. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Venäjän konsulaatiksi muuttuneen viraston merkitys on vähentynyt, ja se oli 1990-luvun lopulla säästösyistä vähän aikaa jopa kokonaan suljettuna. Konsulaatti oli yhtenä etappipaikkana ruotsalaisen vakoojan Stig Berglingin pakomatkalla Neuvostoliittoon lokakuussa 1987.
Kaupungin alue laajeni nykyiselleen vuoden 1961 alussa, kun Maarianhaminaan liitettiin vajaan seitsemän neliökilometrin alue Jomalasta ja noin puolentoista neliökilometrin alue Lemlandista. Jomalasta Maarianhaminaan tuolloin liitetyllä alueella sijaitsevat mm. Hindersbölen, Johannebon, Klintenin, Strandnäsin ja Ytternäsin kaupunginosat sekä Lemlandista liitetyllä alueella Espholmin, Styrsön ja Svinön saaret. Ennen liitosta kaupungin maapinta-ala oli ollut vain 3,1 neliökilometriä.
Maarianhaminan asukasluku kasvoi melko tasaisesti 1900-luvun aikana samalla kun kaupungin osuus maakunnan koko väestöstä lisääntyi. Vuoden 1950 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 3 264 henkeä ja kymmenen vuotta myöhemmin 6 688 henkeä. Vuoden 1970 lopussa Maarianhaminassa oli 8 461 asukasta, vuoden 1985 lopussa 9 885 asukasta ja vuoden 2001 alussa 10 488 asukasta.
Maarianhaminan lentoturma sattui 8. marraskuuta 1963.
Elinkeinoelämä
Palvelut ja julkinen sektori työllistävät yli 60 prosenttia kaupungin asukkaista. Liike-elämä on keskittynyt keskustan itäosaan torin ympärille ja sen lähikatujen varsille. Keskustan pohjoispuolella Maarianhaminan ja Jomalan rajan molemmin puolin toimii muutamia pienehköjä teollisuusyrityksiä, joista tunnetuimpia on leikkikaluja ja taloustavaroita valmistava Plasto.
Maarianhamina on ollut ja on edelleen Suomen merkittävimpiä merenkulku- ja laivanvarustamokaupunkeja. Aina kaupungin perustamisesta saakka kaupungin elinkeinoelämä on keskittynyt merenkulun ympärille. Kaupungissa sijaitsee edelleen suuri määrä varustamoja ja iso osa väestöstä on jollain tavalla tekemisissä merenkulun kanssa. Muun muassa Viking Line -konsernin ja Eckerö-konsernin pääkonttorit sijaitsevat Maarianhaminassa. Monet Ahvenanmaan vesillä purjehtivat alukset on rekisteröity Maarianhaminaan kuten Silja Linen M/S Silja Serenade
Ahvenanmaan keskussairaala sijaitsee runsaan kilometrin päässä keskustasta pohjoiseen.
Koulutus
Maarianhaminassa toimii kolme peruskoulua, joista Ytternäsissä on vuosiluokat 1–6 ja Övernäsissä sekä Strandnäsissa vuosiluokat 1–9. Ahvenanmaalla on myös yksi lukio, Ålands lyceum. Kaupungissa toimivat myös ammattikoulu ja merenkulkuoppilaitos.
Liikenne
pienoiskuva|200px|Ahvenanmaan maakuntapäivien rakennus pienoiskuva|257x257px|Ruotsinlaivat pysähtymässä Maarianhaminan satamassa Suuret autolautat pysähtyvät Maarianhaminassa, koska Ahvenanmaa ei kuulu EU:n veroalueeseen ja näin lautoilla voidaan edelleen jatkaa verovapaata myyntiä. Laivoilla pääsee Helsinkiin, Tukholmaan, Tallinnaan ja Turkuun. Virolaisen Tallink-varustamon alukset Tallinna–Tukholma-reitillä ovat poikenneet Maarianhaminassa Viron liityttyä EU:hun, jotta voisivat jatkaa verovapaata myyntiä. Helsingin linjan lautat ovat pysähtyneet Maarianhaminassa vuodesta 1999. Viking Linen lautat ovat aina pysähtyneet Maarianhaminassa.
Maarianhaminan lentoasema sijaitsee kolmen kilometrin päässä keskustasta ja sieltä on päivittäiset lentoyhteydet Helsinkiin, Tukholmaan ja Turkuun. Lähellä lentoasemaa sijaitsee Ahvenanmaan postikeskus.
Keskustan pohjoispuolella olevasta liikenneympyrästä lähtee kolme Ahvenanmaan päätietä: päätie 1 Hammarlandiin ja edelleen Eckeröhön, päätie 2 Finströmin Godbyhyn ja sieltä Sundin Prästöhön sekä päätie 3 Lumparlandin Långnäsiin.
Maarianhaminan julkinen liikenne hoidetaan pääosin linja-autoin. Punaiset paikallisbussit, eli "Röde Orm", liikennöivät aiemmin kahdella kahdeksikkomaisella linjalla, mutta niiden toiminta lopetettiin toukokuun 2013 loppuun. Koulupäivisin ajetaan myös linjaa Maarianhaminan ja Järsön välillä. Linja-autoyhtiöt Sundqvists Buss ja Williams Buss ajavat kaukolinjoja Maarianhaminasta eri puolille Ahvenanmannerta.
Nähtävyyksiä
pienoiskuva|200px|[[Lars Sonckin suunnittelema Maarianhaminan kirkko.]] pienoiskuva|200px|Maarianhaminan Itäsatama pienoiskuva|200px|Yönäkymä satamaan
Urheilu
Tunnetuimmat maarianhaminalaiset urheiluseurat ovat miehissä jalkapallon Veikkausliigaa pelaava IFK Mariehamn ja naisten jalkapallon SM-liigaa pelaava Åland United.
Maarianhaminassa järjestettiin 14.–19.8.2007 ensimmäistä kertaa beach volleyn World Tourin eli Swatch FIVB World Tourin osakilpailu. Maarianhaminan turnaus järjestettiin ensimmäistä kertaa FIVB:n historiassa yhteistyönä kahden eri maan Lentopalloliiton kanssa, sillä Maarianhaminan turnaushakemusta on tukenut myös Ruotsin Lentopalloliitto.
Urheilun keskuskenttänä on vuodesta 1967 toiminut Mariehamns idrottsgård. Maarianhaminan ravirata sijaitsee Jomalan kunnan puolella aivan Maarianhaminan rajan tuntumassa.
Flokumafeeni
Flokumafeeni on voimakas rotanmyrkkynä käytetty antikoagulantti. Se on toisen polven 4-hydroksikumariini-johdannainen ja K-vitamiini -antagonisti. Sitä kutsutaan "super-varfariiniksi" sen voimakkuuden takia sekä sen vuoksi, että sillä on ominaisuutena kertyä myrkkyä saaneen organismin elimistöön.
Flokumafeeni on hajuton, väritön-kermanvärinen kiteinen kiinteä aine. Se vaikuttaa nieltynä ja ihon läpi. Se on kertamyrkky ja yksi syöntikerta riittää surmaamaan jyrsijän.
Toksisuus
Useimmille jyrsijälaeille on 1 mg/kg, mutta se voi vaihdella eri lajien välillä 0.12 mg/kg: Kenttämyyrä; 10 mg/kg Okahiiri. Koirille 0.075–0.25 mg/kg.
Vasta-aine
Antidoottina eli vastamyrkkynä annetaan K1-vitamiinia.
Fridolin Ambongo Besungu
pienoiskuva Fridolin Ambongo Besungu (s. 24. tammikuuta 1960) on kinshasankongolainen roomalaiskatolinen piispa. Hän kuuluu kapusiineihin. Hänet vihittiin papiksi 14. elokuuta 1988 ja nimitettiin Bokungu-Ikelan hiippakunnan johtoon 22. marraskuuta 2004. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. maaliskuuta 2005. Pääkonsekraattorina toimi Joseph Kumuondala Mbimba, jota avustivat Giovanni d'Aniello ja Frédéric Etsou-Nzabi-Bamungwabi.
Ambongo Besungu sai 30. lokakuuta 2008 lisäksi nimityksen apostoliseksi hallitsijaksi Kolen hiippakuntaan.
Uusgotiikka
thumb|250px|Uusgoottilainen oikeustalo [[Royal Courts of Justice Lontoossa.]] Uusgotiikka eli neogotiikka on arkkitehtuurin ja sisustustaiteen suuntaus, joka kuuluu 1800-luvun kertaustyyleihin. Se yritti elvyttää myöhäiskeskiaikaisen gotiikan mukailemalla sen muotoja. Uusgotiikan juuret ovat lähinnä 1700-luvun Englannissa, ja se kukoisti 1800-luvulla.
Arkkitehtuurissa
Uusgoottilaiseen arkkitehtuuriin kuului erityisesti goottilaisen muotokielen ja ornamentiikan elvyttäminen holviruoteina, suippokaarisina torneina ja ruusuikkuna-aiheina. Englannissa on useita tunnettuja uusgoottilaisia rakennuksia, kuten Britannian parlamenttitalo, Windsorin linna ja Strawberry Hillin kartano. Merkittävimpiä uusgotiikan arkkitehteja Britanniassa oli Augustus Pugin. Yhdysvalloissa uusgotiikka hallitsi pilvenpiirtäjien tyyliä aina 1920-luvulle asti.
Sisustuksessa
Uusgoottilaista sisustusta käytettiin lähinnä kirjastoissa, herrainhuoneissa ja biljardisalongeissa. Uusgoottilaisissa tuoleissa oli korkeat ja suippokaariset selustat, ja kaappien ovipinnoissa kirkon ikkunat mieleen tuovia kaarilinjoja. Kaapeissa ja kaappikelloissa käytettiin porrastettuja päätyjä, jotka koristeltiin tornimaisilla ulokkeilla. Rottinkikalusteissa uusgotiikka oli erityisen suosittua, koska rottinkia on helppo taivuttaa kaarimuotoon.
Uusgotiikka Suomessa
Suomalaista uusgotiikkaa edustavat muun muassa Georg Theodor von Chiewitzin Helsingin Ritarihuone (1861) sekä Carl Axel Setterbergin Vaasan hovioikeuden talo (1861) ja kirkko (1867). Erityisesti uusgotiikka näkyykin lukuisissa kirkoissa. Sitä sovellettiin muussakin rakentamisessa, kuten Kolkanniemen pappilassa Saarijärvellä.
Suomen Yleisten rakennusten intendentinkonttorissa alettiin kiinnostua uusgotiikasta 1820-luvulla, jolloin tyyliä käytettiin joidenkin kellotapuleiden suunnitteluun. Ensimmäinen merkittävä työ uusgotiikan saralla tehtiin, kun Carl Ludvig Engel suunnitteli Turun tuomiokirkon korjaustyöt ja uuden torninhuipun vuoden 1827 suurpalon jälkeen.
Uusgotiikka löi itsensä läpi Engelin seuraajan Ernst Lohrmannin intendenttikaudella 1841–1865 hänen suunnittelemiensa kirkkojen myötä. Tällöin hän suunnitteli uusgotiikasta myös kiinnostuneen arkkitehti A. F. Granstedtin kanssa Kerimäen puukirkkoa, jossa näkyy myös empiretyyli. Granstedtiä epäilytti suuren kirkon rakentaminen, mutta hän suostui kuitenkin, erityiskorvausta vastaan. Näin suuria kirkkoja ei kuitenkaan haluttu rakentaa useampia.
Merkittäviä uusgoottilaisten kirkkojen suunnittelijoita olivat Lohrmannin lisäksi muun muassa Georg Theodor von Chiewitz, Carl Axel Setterberg, Carl Albert Edelfelt, Frans Sjöström, Jac. Ahrenberg, Ferdinand Öhman ja Josef Stenbäck.
Hilja Niku
Hilja Maria Niku (myös Hilja-Maria Niku, o.s. Oinonen, 4. marraskuuta 1898 Kuopio – 10. lokakuuta 1985 Lahti ) oli suomalainen voimistelunopettaja.
Niku suoritti voimistelunjohtajan kurssin vuonna 1919 ja teki sen jälkeen opintomatkoja Eurooppaan, Afrikkaan ja Amerikkaan. Työuransa hän teki voimistelunopettajana muun muassa Jyväskylässä, jossa hän oli kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1948–1952. Lahteen muutettuaan hän oli myös siellä kaupunginvaltuuston jäsenenä 1957–1968. Hän oli presidentin valitsijamies vuosina 1950 ja 1962 sekä kokoomuksen puoluehallituksen jäsen vuosina 1950–1957. Hän toimi eri järjestöissä ja julkaisi runsaasti lehtipakinoita nimimerkillä Hilja Maria.
Nikun vanhemmat olivat vahtimestari Juho Vilho Oinonen ja Amanda Fredriikka Törrönen. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1923 hiihtäjä Tapani Niku. Heille syntyi kuusi lasta, joista yksi on tietokirjailija Risto Niku ja toinen oli metsäneuvos Väinö Niku.
Stanislas Lukumwena Lumbala
Stanislas Lukumwena Lumbala (s. 24. heinäkuuta 1949 Tshikapa) on kinshasankongolainen roomalaiskatolinen piispa. Hän kuuluu fransiskaaneihin. Hänet vihittiin papiksi 31. maaliskuuta 1979 ja nimitettiin Kolen hiippakunnan johtoon 14. helmikuuta 1998. Pispaksi vihkiminen seurasi 21. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Faustino Sainz Muñoz, jota avustivat Faustin Ngabu ja Godefroid Mukeng'a Kalond.
Lukumwena Lumbala erosi tehtävistään Kolen piispana 30. lokakuuta 2008, jolloin hiippakuntaan nimitettiin apostoliseksi hallitsijaksi Fridolin Ambongo Besungu.
Godefroid Mukeng'a Kalond
Mukeng'a Kalond sai 3. maaliskuuta 1997 nimityksen Kanangan arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 3. toukokuuta 2006.
Kai Nurminen -palkinto
Kai Nurminen -palkinto on Suomen Jääkiekkoliiton vuosittain jakama palkinto, joka annetaan sille Mestiksen pelaajalle, joka teki kauden aikana eniten maaleja. Palkinto on myönnetty kaudesta 1987–1988 alkaen ja ensimmäinen palkinnon saaja oli TuTon Jari Hirsimäki. Syksyllä 2010 palkinto nimettiin Kai Nurmisen mukaan.
Yhden kauden maaliennätystä pitää nimissään Vaasan Sportin Håkan Hjerpe 64 maalilla I-divisioonan kaudelta 1976–1977. Mestiksen ajan maaliennätys on SaPKon Jonatan Tanuksella 40 maalilla kaudelta 2016–2017.
Ahmet Şefik Mithat pašša
thumb|Mithat pašša Ahmet Şefik Mithat pašša (lokakuu/marraskuu 1822 Istanbul – 8. toukokuuta 1883 Taif, Arabia) oli turkkilainen valtiomies, joka toimi Osmanien valtakunnan suurvisiirin virassa 1872 ja uudestaan 1876–1877. Hän oli yksi tanzimatin ajan aktivisteista ja pätevimmistä poliitikoista.
Mithat syntyi Ahmet Şefik -nimisenä siviilioikeuden tuomarin perheeseen Konstantinopolissa (nyk. Istanbul) syksyllä 1822. Hänen uudistusmielinen isänsä koulututti hänet virkamiestehtäviin, ja opittuaan ulkoa koraanin kymmenvuotiaana häntä alettiin kutsumaan nimellä Hafiz Şefik. 1823 hänen perheensä muutti Vidiniin, jossa hänen isänsä työskenteli apulaistuomarina. Palattuaan Istanbuliin hän työskenteli sulttaanin neuvoston apulaissihteerinä. Kyvykkyytensä vuoksi hän sai uuden nimen Mithat, joka tarkoittaa ylistettyä ja joka annetaan esimerkiksi lapselle, josta toivotaan erittäin lahjakasta. Nimi Mithat korvasi käytössä aiemmat nimet.
Mithat oli taloustehtävissä Syyriassa toistamiseen, ja sen jälkeen hänestä tuli osmanien suuren neuvoston sihteeri. Hänen vihollisensa onnistuivat kuitenkin järjestämään hänelle siirron mahdottomalta vaikuttaneeseen tehtävään, Rumeliassa puhjenneen kapinan rauhoittamiseen.
Mithat käytti lujia otteita, jotka olivat menestykseltään vaihtelevia. Hallitus päätti palauttaa hänet tehtäväänsä tehden hänestä ensimmäisen luokan virkamiehen. Vuonna 1857 hän kukisti levottomuudet Bulgariassa yhtä kovin ottein. Kolme vuotta myöhemmin hänestä tehtiin visiiri ja pašša, ja hänet nimitettiin kuvernööriksi Nišiin, jossa Mithat loi uudistuksia ja paransi oloja niin innokkaasti, että sai sulttaanin vihat niskaansa. Vuonna 1864 hän sai tehtäväkseen järjestää valtiopäivät ja hän oli mukana säätämässä uutta lakia. Tämän jälkeen hänet nimitettiin Bulgarian kuvernööriksi.
Mithat ajautui riitoihin suurvisiiri Mehmed Emin Aali paššan kanssa, ja hänet määrättiin epämieluisaksi katsottuun tehtävään Bagdadiin Irakin provinssin kuvernööriksi. Hän hoiti tehtäviään Irakissa samalla tarmokkuudella kuin Nisissäkin ja perusti muun muassa ensimmäisen irakilaisen sanomalehden al-Zawran. Bagdadin aikana häntä tosin vastustettiin entistä enemmän, mutta hän jäi bagdadilaisten mieleen yhtenä parhaimmista kuvernööreistä. Vuonna 1871 vanhoillinen suurvisiiri Mahmud Nedim pašša piti Mithatia jo uhkana valtiolle. Mahmud Nedim pašša kutsui Mithatin haastateltavaksi sulttaanin luokse, mutta tämä puolustautui niin vakuuttavasti, että sulttaani nimittikin 1872 tämän suurvisiiriksi Nedim paššan tilalle. Mithatin ensimmäinen kausi suurvisiirinä jäi kuitenkin lyhyeksi, koska hän toimi alkuun omavaltaisesti ja itsenäisesti. Hänet siirrettiin väliaikaisesti Salonikin kuvernööriksi, ja sen jälkeen hän pysyi näennäisesti erossa hallinnollisista tehtävistä vuoteen 1875 saakka.
Vallankaappaus
thumb| Mithat pašša, [[karikatyyri Vanity Fair -lehden kannessa 30. kesäkuuta 1879.]] Tämän jälkeen Mithatin ura sekaantui outoihin seikkailuihin. Vaikka hän kannatti nuorturkkilaista liikettä, hän halusi rajoittaa heidän innokkuuttaan. Sulttaani Abdülaziz I:n muutosvastaisuus sai salkuttomana ministerinä toimineen Mithatin liittoutumaan vallankumousta varten suurvisiiri Mütercim Mehmed Rüşdi paššan, sotaministeri Hussein Avni paššan ja ulkoministeri Mehmed Raşid paššan kanssa. 30. toukokuuta 1876 sulttaani suistettiin vallasta ja todennäköisesti surmattiin seuraavan kuun 5. päivä, vaikka virallisten tiedotteiden mukaan oli kyseessä itsemurha.
Vallankaappaajat nostivat Abdülazizin seuraajaksi hänen veljenpoikansa Murat V:n. Uusi sulttaani oli kuitenkin alkoholisoitunut, ja hänen mielenterveytensä alkoi järkkyä varsinkin hänen saatuaan uutiset setänsä kuolemasta. Lisäksi 15. kesäkuuta 1876 osmaniarmeijan upseeri tunkeutui Mithatin kotiin, jossa pidettiin paraikaa hallituksen kokousta. Seuranneessa Çerkes Hasanin välikohtauksessa upseeri ampui kuoliaaksi ja haavoitti useita virkamiehiä, etunenässä vaikutusvaltaiset ja uudistuksiin maltillisesti suhtautuneet ministerit Hussein Avni paššan ja Reşit paššan. Suurvisiiri Rüşdi pašša onnistui pakenemaan lukitun oven taakse. Vaikka teon taustalla usein selitetään olleen Çerkes Hasanin henkilökohtaiset murheet, on Mithat paššan epäilty olleen mukana välikohtauksen provosoimisessa saadakseen raivattua tieltään konservatiiviset hallituksen jäsenet.
Sulttaani Muratin mielenterveysongelmat syvenivät, ja hänen tilalleen astui jo elokuussa Abd-ul-Hamid II. Joulukuussa Mithat paššasta tuli toistamiseen suurvisiiri. Hän lupasi uudistuksia, esitteli uuden perustuslain ja uuden parlamentin. Kuitenkin jo helmikuussa 1877 hänet erotettiin ja karkotettiin epäiltynä osallisuudesta Abdülaziz I:n murhaan. Tämän jälkeen Mithat kiersi Euroopan pääkaupungeissa ja jäi joksikin aikaa Lontooseen, jossa hän tutki alahuoneen toimintaa.
Mithat kutsuttiin takaisin 1878 ja nimitettiin Syyrian kuvernööriksi. Elokuussa hän vaihtoi virkaa Smyrnan kuvernöörin kanssa. Jälleen toukokuussa 1879 Mithat pidätettiin sulttaanin määräyksestä. Mithat pakeni mutta antautui pian ja pyysi oikeudenkäyntiä. Oikeudenkäynti järjestettiin kesäkuussa 1881 sulttaanin Yıldızin palatsissa. Kolme päivää kestäneiden istuntojen jälkeen Mithat ja muut syytetyt saivat kuolemantuomion. Oikeudenkäyntiä ei kuitenkaan pidetty rehellisenä, ja Britannian hallituksen myötävaikutuksella tuomio muutettiin karkotukseksi.
Mithat vietti viimeiset kolme vuottaan Jemenissä, joka merkitsi Osmanien valtakunnassa samaa kuin Siperia keisarillisen ajan Venäjällä. Hänet todennäköisesti surmattiin vankilassa 8. toukokuuta 1884.
Markus setä kertoo...
Markus setä kertoo... on Vilho Syrjälän ja Eino Itäsen ohjaama lastenelokuva vuodelta 1938. Elokuvan tuottaneen Karhu-Filmi Oy:n toimitusjohtaja oli elokuva-alalla vuodesta 1922 toiminut Kurt Nylund (1901–1980). Vuonna 1935 perustettu yhtiö tuotti pääasiassa lyhytelokuvia ja se toimi vuoteen 1957 saakka. Aloite elokuvan tekemiseen tuli saksalaiselta Suvenniemen Eläintieteellisen aseman johtajalta Fritz Remmleriltä. Elokuvan kuvauspaikkoina olivat Kajaanin lähellä sijainnut Suvenniemen tutkimusasema, Olavinlinna sekä ravintola Kalastajatorppa Helsingissä. Elokuvaa levitettiin myös ruotsin- ja englanninkielisellä kertojaäänellä varustettuina versioina. Elokuvan yleisömenestys jäi heikoksi. Elokuva on säilynyt vain osittain, sen alkuosa puuttuu.
Juoni
Elokuvassa Markus-setä kertoo ystäväperheensä lapsille viisi eläinaiheista satua Tyttö ja linnunpoikanen, Karhu ja hiiret, Jänis ja siili, Prinsessa ja halonhakkaaja sekä Onnenkissa. Elokuvan lopussa Georg Malmstén esittää Nukku Matti-laulun.
Jyväskylän suurajot 1992
Osallistujat
Kilpailuun ilmoittautui 132 autokuntaa. Mukana olivat tehdastalleista Lancia (Juha Kankkunen, Didier Auriol ja Philippe Bugalski), Ford (Massimo Biasion ja Francois Delecour), Toyota (Markku Alén), Subaru (Ari Vatanen ja Colin McRae) ja Nissan (Tommi Mäkinen ja Stig Blomqvist). Tehdastalleista Mitsubishi puuttui osallistujista. Toyotan Carlos Sainz oli perunut osallistumisensa viime hetkellä, kun taas yksityiskuljettaja Marcus Grönholm oli saanut tehtaan Toyotan ajettavakseen.
Reitti
Reitin pituus oli 1,562,10 km, josta erikoiskokeita 524,82 km. Reitti noudatteli edellisen vuoden mallia, mutta erikoiskokeiden määrää oli vähennetty 42:sta 37:ään. Ouninpohjan erikoiskoe oli mukana jälleen muutaman vuoden tauon jälkeen.
Kilpailun kulku
Didier Auriol nousi kilpailun johtoon neljännellä erikoiskokeella ja piti johtonsa loppuun asti. Auriol oli toinen ei-skandinaavinen kuljettaja, joka onnistui voittamaan Jyväskylän Suurajot. Lancian kaksoisvoiton varmisti Juha Kankkunen, joka on myöhemmin kirjassaan todennut, ettei kaudella 1992 edes yrittänyt ajaa maailmanmestaruudesta, vaan talli tuki Auriolin mestaruusyritystä.
Paras yksityiskuljettaja oli kuudenneksi sijoittunut Lasse Lampi. N-ryhmän voitti Jarmo Kytölehto.
Kontaktikulma
thumb|Kolmen faasin välisellä rajapinnalla nestepisaraan vaikuttavat voimat. thumb|Kontaktikulma < 90°. thumb|Kontaktikulma > 90°. Kontaktikulma on kiinteän faasin rajapinnan ja nestefaasin rajapinnan tangentin välinen kulma θ.
Sopimuksen mukaan kontaktikulma mitataan nestefaasin puolelta. Kun nestepisara asetetaan kaasufaasin rajoittamalle kiinteälle pinnalle, muodostuu kolmen faasin välinen rajapinta. Rajapinta liikkuu, kunnes interfasiaaliset pintajännitykset ovat tasapainossa.
Tasapainotilanteelle saadaan yhtälö
missä \gamma_{GS} on kaasufaasin (G) ja kiinteän faasin (S) välinen pintajännitys, \gamma_{LS} on nestefaasin (L) ja kiinteän faasin välinen pintajännitys ja \gamma_{GL} kaasufaasin ja nestefaasin välinen pintajännitys. [1] Yhtälö tunnetaan Youngin yhtälönä, ja kulmaa θ kutsutaan Youngin kontaktikulmaksi.
Kontaktikulman ollessa < 90 °, cos θ > 0, jolloin nestefaasin ja kiinteän faasin välinen pintajännitys \gamma_{LS} on pienempi kuin kaasufaasin ja kiinteän faasin välinen pintajännitys \gamma_{GS}. Tällöin neste kostuttaa kiinteän aineen. Jos kontaktikulma on 0 °, pinta on täydellisesti kostunut.
Kontaktikulman ollessa > 90 °, cos θ < 0, jolloin nestefaasin ja kiinteän faasin välinen pintajännitys \gamma_{LS} on suurempi kuin kaasufaasin ja kiinteän faasin välinen pintajännitys \gamma_{GS}. Tällöin neste ei kostuta kiinteää ainetta.
Kontaktikulman hystereesi
Youngin yhtälön kolme parametria \gamma_{GS}, \gamma_{LS} ja \gamma_{GL} määrittelevät yhden kontaktikulman θ. Käytännössä kuitenkin kiinteällä pinnalla olevan nestepisaran tila ei ole aina tasapainossa, eikä mitattu kontaktikulma aina vastaa Youngin kontaktikulmaa θ. Kun kolmen faasin rajapinta on liikkeessä, muodostuvaa kontaktikulmaa kutsutaan dynaamiseksi kontaktikulmaksi. Mittaamalla kontaktikulma, kun nestepisaraa laajennetaan ja pienennetään, saadaan etenevä kontaktikulma \theta_a (advancing contact angle) ja vetäytyvä kontaktikulma \theta_r (receding contact angle). Näiden kulmien välistä erotusta kutsutaan hystereesiksi H,
Kontaktikulman hystereesin katsotaan aiheutuvan pinnan epätasaisuudesta ja/tai heterogeenisuudesta. Ideaalisilla kiinteillä pinnoilla hystereesiä ei esiinny, ja mitattu kontaktikulma vastaa Youngin kontaktikulmaa θ.
Kupolen
250px|thumb|Kupolen Kupolen on kupolinmuotoinen kauppakeskus Borlängessa Ruotsissa. Se avattiin vuonna 1990, ja se oli valmistuessaan Taalainmaan läänin suurin kauppakeskus. Kauppakeskuksessa on 80 myymälää, ravintoloita ja kahviloita. Siellä käy vuosittain 4,2 miljoonaa ihmistä.
Kontaktikulma
Kontaktikulma käytännössä
Itsepuhdistuvat pinnat perustuvat pinnan superhydrofobisuuteen. Lika tarttuu pinnalta pois kierivään vesipisaraan. Tulevaisuudessa materiaaleja, joiden välinen kontaktikulma on suuri, voidaan käyttää esimerkiksi jäänestosovelluksissa.
Kontaktikulman mittaaminen
Kontaktikulman mittaamiseen on lukuisia menetelmiä. Yleisin näistä on pisaramenetelmä. Muita menetelmiä ovat muun muassa Wilhelmyn levy –menetelmä ja kapillaarinousumenetelmä.
Taulukossa on esimerkkejä veden ja glyseriinin kontaktikulmista erilaisilla pinnoilla.
Alec Issigonis
Alexander Arnold Constantine Issigonis CBE, FRS, RDI (18. marraskuuta 1906 Smyrna – 2. lokakuuta 1988 oli kreikkalaissukuinen brittiläinen autosuunnittelija, joka muistetaan parhaiten monia uusia ratkaisuja sisältäneen pikkuauto Minin suunnittelijana 1950-luvun lopulta.
Elämä ja ura
Alec Issigonis syntyi Turkissa sijainneessa kreikkalaisyhdyskunnassa Smyrnassa (nyk. İzmir), jonne hänen isoisänsä oli muuttanut Paroksen saarelta Kreikasta rakentamaan brittiläisten kanssa rautatietä. Isoisä oli onnistunut sitä myötä saamaan Britannian kansalaisuuden, joka periytyi hänen jälkeläisilleenkin. Alec Issigonisin isä Constantine oli opiskellut Englannissa ja hänen äitinsä oli saksalaista sukua.