Irakin_historia
Kohti uutta vallankumousta
Vuonna 1952 huono taloudellinen tilanne, jota edelleen pahensi huono satokausi ja hallituksen kieltäytyminen suorien vaalien järjestämisestä, laukaisi maassa laajamittaiset hallinnon vastaiset mielenosoitukset. Pääministeriksi palanneen Nuri as-Saidin autokraattinen hallintotapa, suvaitsemattomuus toisinajattelua kohtaan ja ankara opposition kohtelu, vieraannutti maan keskiluokkaa entisestään, erityisesti armeijaa. Maan alle pakotettu oppositio muuttui entistä vallankumouksellisemmaksi. Mielenosoitusten muuttuessa väkivaltaisemmiksi, hallitus julisti sotatilan, kielsi kaikki poliittiset puolueet, joukko sanomalehtiä kiellettiin ja määrättiin ulkonaliikkumiskielto. Mielenosoitusten määrä osoitti, kuinka laajalle levinnyttä tyytymättömyys oli. Maan tulot alkoivat parantua 1950-luvun vaihteessa öljyteollisuuden kasvun myötä. Kasvaneet öljytulot eivät juuri hyödyttäneet kansaa. Korruptio korkeiden valtion virkamiesten keskuudessa oli yleistä. Öljy-yhtiöt työllistivät irakilaisia suhteellisen vähän, ja öljybuumilla oli myös vakava inflaatiovaikutus talouteen. Inflaatio vahingoitti erityisesti kasvavaa määrää kaupunkien köyhiä ja työtä tekevää keskiluokkaa. Keskiluokkainen väestö oli erityisen tyytymätöntä, sillä vaikka koulutusjärjestelmä oli kehittynyt, he eivät saaneet työstään sen vaativuuden mukaista palkkaa. Kun olot hieman rauhoittuivat, siviilihallinto palautettiin vuonna 1953. Mikään ei kuitenkaan viitannut siihen, että maata hallinneet poliitikot olisivat jakaneet valtaansa poliittisten vastustajiensa kanssa. Tänä aikana myös täysi-ikäiseksi tullut kuningas Faisal II alkoi käyttää muodollisia valtuuksiaan ja Abdulilahin aika valtionhoitajana tuli päätökseensä. Hänen toivottiin jättävän aktiivinen politiikkaan osallistuminen, jättäen uuden järjestyksen luominen poliitikkojen tehtäväksi. Tämä kuitenkin jatkoi politiikkaan osallistumista kulissien takaa, nyt kruununprinssin ominaisuudessa. Monarkian suurin ulkopoliittinen virhe tapahtui vuonna 1955, kun Nuri as-Said ilmoitti, että Irak solmii Iranin, Pakistanin ja Turkin kanssa Ison-Britannian tukeman keskinäisen puolustussopimuksen. Tämä maiden välinen Bagdadin sopimus oli suora haaste Gamal Abdel Nasserin johtamalle Egyptille. Vastauksena Nasser kyseenalaisti Irakin monarkian legitiimiyden ja kehotti maan armeijaa kaatamaan sen. Suezin kriisin syttyminen vieraannutti Irakin oppositiota entisestään brittimyönteisestä hallinnosta. Maan hallinto pyrki hillitsemään yhä matalammaksi käyvää suosiotaan turvautumalla entistä suurempaan sortoon ja tiukempaan poliittiseen valvontaan. Taloudellisesta edistyksestä huolimatta monarkia ei onnistunut saamaan julkista tukea eikä varsinkaan nuoremman sukupolven luottamusta. Maasta puuttui valistunut johtajuus, jonka avulla oltaisiin kyetty herättämään kansan luottamus. Nuorempi sukupolvi ei saanut ääntään kuuluviin, ja vanhemmat poliitikot harjoittivat epäsuosittua ulkopolitiikkaa, mikä näkyi epäonnistuneessa Bagdadin sopimuksessa. Kun Egypti ja Syyria muodostivat Yhdistyneen arabitasavallan valtioliiton, alkoi alueen tasapaino järkkyä. Jordaniassa tämä koettiin uhaksi ja kuningas Hussein ehdotti Irakille vastaavanlaista, hašemiittisten kuningaskuntien muodostamaa Arabifederaatiota.