cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Asunto
Suomessa asunnot luokitellaan käyttötavan mukaan jatkuvaan asuinkäyttöön tarkoitetuiksi tai vapaa-ajan asunnoiksi. Asuntoon liittyvät määritykset on koottu lähinnä Suomen rakentamismääräyskokoelman osaan Asuntosuunnittelu (G1).
Keijukaktukset
Elinympäristö
Lajit kasvavat kalkkikivi- tai kipsikallioilla.
Asunto
Asumistason paraneminen
Asumistaso on Suomessa jatkuvasti parantunut. Yhden ihmisiän aikana on saatettu siirtyä hellahuoneesta väljempään vuokrahuoneistoon ja edelleen pieneen omistusasuntoon. Asumistason huippu on monelle ollut omakotitaloon muutto.
Keijukaktukset
Lajit
Suku käsittää 25 lajia, joista yksi on luonnosta tavattu risteymä.
Asunto
Hirsikota
Vähitellen kota kehittyi kevyestä pystypuukartiosta tukevammaksi asumukseksi. Seinien alaosaksi salvottiin neliömäinen tai suorakaiteen muotoinen, osin maahan upotettu hirsikehikko. Kehikon päältä lähtivät seinät ja katon muodostavat pystypuut.
Keijukaktukset
Lähteet
Anderson, E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9
Asunto
Hirsikota
Jo kivikaudella hirsikodista saatettiin muodostaa perättäisiä, rivitalomaisia rakennuksia. Kussakin, jopa kymmeniä metrejä pitkässä rakennuksessa saattoi asua useampia perheitä tai yksi sukuklaani.
Maja
Nuorakeraamisen kulttuurin aikana Suomessa tehtiin myös majoja, joissa oli erillinen katto. Seinät ja katto oli punottu riu'uista ja vahvistettu savella. Nurkissa oli maahan upotetut paalut.
Savutupa
thumb|Savutupa ulkoa ja sisältä. Vähitellen (Suomessa keskiajalla) tavallisimmaksi asuntotyypiksi tuli kokonaan hirsinen savupirtti ja savutupa. Hirret olivat veistämättömiä ja lattia kodan tapaan maanvarainen. Kurkihirren, muutaman katto-orren ja riukujen varaan ladottiin turve- ja tuohikate, joka pidettiin paikoillaan yläpuolisella riukukerroksella. Lämmitys tapahtui kiukaalla, jonka päällyskivet oli tiivistetty savella. Savu kertyi korkean hirsikehikon yläosaan. Myöhemmin se johdettiin ulos puisen lakeisen kautta. Huoneeseen tuli luonnonvaloa savuaukosta, sekä kahden hirren väliin koverretusta matalasta valoaukosta, akkunasta, jotka voitiin sulkea työntöluukulla. Vetoa vähennettiin pingottamalla valoaukkoihin sianrakosta tehty kalvo, jonka läpi ei nähnyt, mutta joka päästi lävitseen valoa. Pimeään aikaan poltettiin päreitä. Hirsinen savutupa oli luontevaa rakentaa kotaa suuremmaksi, jolloin asumistoiminnot keskittyivät samaan tilaan useampien sivukotien asemasta. Savutupa oli tavallinen asumismuoto Suomen syrjäseuduilla vielä 1900-luvun alussa, ja harvinaisina savutupia tavattiin eteläisen Suomen harvaan asutuilla alueilla 1930-luvulla sekä Ilomantsin ja Pielisjärven kuntien syrjäseuduilla vielä 1950-luvun alussa.
Rautakaudella maanviljely ja karjanhoito yleistyivät. Asutus muuttui puolikiinteäksi. Ajanlaskumme ensimmäisen vuosituhannen lopussa maanviljely nousi pääelinkeinoksi, ja alkoi kiinteä asuminen. Pihapiiritoiminnat erikoistuivat: savutuvan lisäksi tarvittiin karjasuoja, keittokota, riihi ja aitta sekä sauna.
Raasutupa
Savutuvan rinnalle tuli 1700-luvulla savuhormillinen raasutupa eli takkatupa. Kehitys tarkoitti myös asunnon muun varustetason ja rakennustekniikan paranemista. Korotettu puurakenteinen lattia, pärekatto, veistetyt sisäseinät, ikkunalasin yleistyminen ja kehittyneemmät vesikattoratkaisut tarkoittivat oleellista asumisen muutosta. Edellytyksenä oli asumisen juurtuminen paikalleen. Pimeä savuinen pirtti vaihtui valoisaan tupaan. Siirtyminen raasutupaan kesti kuitenkin lähes parisataa vuotta.
Paritupa ja kehitys taloksi
Eri rakennuksiin eriytyneet toiminnot yhdistettiin monihuoneisten rakennusten yleistyessä. Tupa yhdistettiin aluksi vieressä olleeseen apurakennukseen, ja väliin rakennettiin porstua – syntyi 1600-luvulta lähtien yleisin talotyyppi Suomessa, paritupa. Kehitystä nopeutti Talontarkastussääntö vuodelta 1681, jonka mukaan jo yhden manttaalin tiloilla tuli olla asuintuvan lisäksi vierastupa. Parituvan pienempi huone saattoi toimia aittana, saunana tai riihenä. Myöhemmin porstua jaettiin usein kahteen osaan eteiseksi ja kamariksi.
Pikku hiljaa paritupaa jatkettiin yhä useammalla huoneella ja vastaavasti useammalla toiminnolla. Varsinais-Suomessa syntyi isoripi, yhtenäiseksi kokonaisuudeksi salvottu suurrakennus, jossa saattoi olla toistakymmentä huonetilaa. Pohjoisempi pohjalaistalo oli usein kaksikerroksinen jykevä ja pitkä talotyyppi. Itäisempi suurperheeseen perustuva kulttuuri kehitti kaksikerroksisen suurikokoisen karjalaistalon, jossa eläinsuojat sijaitsivat alakerroksessa ja asuintilat niiden päällä saman katon alla.
Asuinhuoneisto
Asuinhuoneisto on jatkuvaan asuinkäyttöön tarkoitettu asunto. Asuinhuoneistossa tulee olla riittävästi tarkoituksenmukaista tilaa lepoa, oleskelua ja vapaa-ajan viettoa, ruokailua ja ruoanvalmistusta, hygienian hoitoa sekä asumiseen liittyvää välttämätöntä huoltoa ja säilytystä varten. Asuinhuoneen huonealan tulee kuitenkin aina olla vähintään 7 m². Ulkotilaa tulee järjestää riittävästi leikkipaikkoja ja oleskelualueita varten. Vuonna 2005 Suomessa oli 2 667 732 asuinhuoneistoa, joiden keskimääräinen pinta-ala oli 78 m².
Tilat tulee varustaa käytön edellyttämällä tavalla. Asuinhuoneistossa on aina oltava käymälä, pesumahdollisuus sekä perusvarustus ruoanlaittoa varten.
Asunnot on rakennettava esteettömiksi eli niiden on sovelluttava myös liikkumisesteellisten henkilöiden käyttöön. Esteettömyydestä on yksityiskohtaisia määräyksiä Suomen rakennusmääräyskokoelmassa.
Asuntotyypit
Asunnon tyyppi ilmoitetaan Suomessa yleensä huoneiden lukumäärän mukaan, keittiötyyppi ja mahdollinen sauna merkittynä erikseen, esimerkiksi 1h+kk, 2h+tupak+s tai 4h+k+s. Huoneluvun mukaan käytetään myös termejä yksiö, kaksio ja kolmio.
Yksiö on asuntotyyppi, jossa on vain yksi asumiseen tarkoitettu huone. Asunnon huoneluvuksi ilmoitetaan esimerkiksi 1h+kk tai 1h+k. Asuinhuone merkitään yleensä olohuoneeksi.
Kaksio on asuntotyyppi, jossa on kaksi asumiseen tarkoitettua huonetta. Asunnon huoneluvuksi ilmoitetaan esimerkiksi 2h+kk tai 2h+k. Huoneet merkitään yleensä olohuoneeksi ja makuuhuoneeksi.
Kolmio on asuntotyyppi, jossa on kolme asumiseen tarkoitettua huonetta. Asunnon huoneluvuksi ilmoitetaan esimerkiksi 3h+k. Huoneet merkitään yleensä yhdeksi olohuoneeksi ja kahdeksi makuuhuoneeksi.
Vuonna 2005 Suomessa talouksista 13,5 prosenttia asui yksiöissä, 29,9 prosenttia kaksioissa, 22,8 prosenttia kolmioissa ja 32,8 prosenttia tätä suuremmissa asunnoissa. Lopuissa 1,1 prosentissa talouksista asunnon huoneluku oli tuntematon.
Suomessa katsotaan ahtaasti asuviksi ne perhekunnat, joiden asunnossa on vähemmän kuin yksi asuinhuone henkeä kohti, kun keittiötä ei lasketa asuinhuoneeksi. Vuonna 2005 ahtaasti asuvia oli 19,5 prosenttia väestöstä.
Asunnon tilat
Asuinhuoneita ovat jatkuvaan asuinkäyttöön tarkoitetut, huoneen määrityksen täyttävät tilat, esimerkiksi makuuhuone, olohuone, tupa, keittiö, takkahuone ja työhuone. Asuinhuoneiden lisäksi asunnossa voi olla muita huoneita ja tiloja, esimerkiksi parvi, alkovi, pyykkihuone tai komero.
Ruoanvalmistustilana voi olla keittiö, keittokomero tai keittotila. Mikäli keittotila ja -kalusteet ovat samassa huonetilassa asuinhuoneen kanssa, sitä usein kutsutaan tupakeittiöksi.
Pesutilana on kylpyhuone, joskus myös erillinen wc-tila, ja Suomessa yleensä myös sauna. Saunatila saattaa kerros- ja rivitaloissa olla yksityisen asunnon sijasta taloyhtiön yhteisessä käytössä. Tällöin saunassa saattaa olla asuntokohtaiset vakiovuorot tai erikseen varattavissa kullekin päivälle. Soluasunnoissa WC- ja suihkutilat ovat yleensä yhteiset kahden tai useamman asuinhuoneiston kesken.
Lisäksi asunnossa voi olla huonetiloja muuhun käyttöön, esimerkiksi kodinhoitotila ja varastointitiloja. Erilaiset käytävät, tuulikaappi, eteinen ja aulatilat lasketaan asunnon liikennetiloiksi.
Asunto voi olla varustettu parvekkeella. Siihen voi myös kuulua oleskeluterassi ja oma piha. Rivitaloissa oma pieni piha on yleistä, kerrostalojen kohdalla parvekkeen olemassaolo vaihtelee asuntokohtaisesti.
Asuinhuoneen määritelmä
Asuinhuone on huonetila, joka on ensisijaisesti tarkoitettu jatkuvaan asumiskäyttöön. Asuinhuoneena ei pidetä esimerkiksi eteistä, käytävää, kylpyhuonetta tai muuta sellaista huonetilaa.
Pinta-ala ja korkeus
Asuinhuoneen huonealan tulee olla vähintään 7 m². Huonekorkeuden tulee olla vähintään 250 cm, joskin vähäinen osa voi olla matalampikin, ei kuitenkaan alle 220 cm. Jos huoneen sisäkatto on vino, korkeus määritetään huonealan keskikorkeutena. Alaan ei kuitenkaan lueta alle 160 cm:n korkuista osaa.
Ikkuna
Asuinhuoneessa on oltava ikkuna, jonka valoaukko (lasiosa) on pinta-alaltaan vähintään 10 prosenttia huoneen lattiapinta-alasta. Ikkunan tulee olla välittömässä yhteydessä ulkoilmaan, ja ainakin osan siitä tulee olla avattavissa. Osaan huoneiston asuinhuoneista voidaan luonnonvalo kuitenkin järjestää johonkin muuhun tilaan suunnatun ikkunan kautta.
Asuinhuoneen suhde ympäristöön
Huoneen pääikkunan edessä tulee olla vähintään 8 metriä rakentamatonta tilaa. Pientalossa mitta voi olla – viihtyisyys huomioiden – pienempikin.
Asunnon varustetaso
Asunnon minimivarustetasoa ei ole lailla määritelty. Rakentamisen yhteydessä kerätään tietoa asuntojen laatutasosta väestötietojärjestelmää ja tilastointia varten. Rakennuksista kerätään tiedot muun muassa runko- ja julkisivumateriaaleista, rakennustavasta, pinta-aloista, lämmitystavasta ja käytetystä polttoaineesta, sekä varusteista (sähkö, kaasu, viemäri, vesijohto, hissi, koneilmastointi, aurinkopaneeli). Jokaisesta asunnosta kerätään tiedot huoneistoalasta, huoneluvusta, keittiötyypistä ja asunnon varusteista (wc, amme tai suihku, sauna, parveke tai terassi, lämmin vesi). Näiden lisäksi asunnot varustetaan nykyisin lähes poikkeuksetta tietoliikenneyhteyksillä: puhelinverkolla sekä televisio- ja radiolähetysten yhteisantenni- tai kaapeliverkkoliitynnällä, usein myös paikallisverkkokaapeloinnilla tietokoneita varten. Myös erilaiset turvajärjestelmät – esimerkiksi murtosuojahälyttimet ja sisäpuhelimet – ovat yleistymässä.
Asunnon hallintamuodot
Suomessa asunnon hallinta voi perustua asunto-osakeyhtiön osakkeiden tai kiinteistön, rakennuksen tai niiden osan omistamiseen, vuokrasopimukseen tai asumisoikeuden omistamiseen. Osaomistusasunnon asukas omistaa asunnon yhdessä rakennuttajayhtiön kanssa. Työsuhdeasunnossa asukas asuu vuokralla työnantajan omistamassa asunnossa, ja asumisaika on sidottu työsuhteeseen. Omistusasumisen osuus Suomessa on kansainvälisesti suuri.
Vuonna 2005 Suomessa asuinhuoneistoista 58,3 prosenttia oli omistusasuntoja, 31 prosenttia vuokra-asuntoja ja 1,2 prosenttia asumisoikeusasuntoja. Lopuilla 9,5 prosentilla hallintaperuste oli jokin muu tai se ei ollut tiedossa.
Kustannusjako eri hallintamuodoissa
Asunto-osakeyhtiön osakas maksaa osakehuoneistostaan sen hankintahinnan lisäksi kuukausittain taloyhtiölle yhtiövastiketta yhtiöjärjestyksessä määrätyn vastikeperusteen mukaisesti. Vastaavasti asunnon omistajalla on osakemäärän mukainen äänivalta yhtiökokouksessa asioista päätettäessä. Tämän lisäksi osakkeenomistajan tulee yleensä maksaa käyttö- ja jätevesimaksut, sähkö ja mahdolliset sauna- ja autopaikkamaksut. Kun taloyhtiössä tehdään korjauksia, esimerkiksi putkiremontti, kustannukset kohdistetaan kullekin asunnolle yhtiöjärjestyksen määräämällä tavalla yleensä joko huoneiston pinta-alan tai osakemäärän mukaan.
Vuokralla asuva maksaa vuokra-asunnosta vuokranantajalle vuokran ja sopimuksesta riippuen myös vesimaksun, sähkön ja mahdolliset sauna- ja autopaikkamaksut. Yleensä on asetettava talteen myös takuuvuokra, joka on yleensä 1–3 kuukauden vuokraa vastaava vakuus. Vuokralainen ei maksa remonteista, vaan niiden kustannukset kuuluvat asunnon omistajalle.
Asumisoikeusasunnossa asuva maksaa asumisoikeuden ostettuaan kuukausittaista käyttövastiketta sekä vesimaksut, sähkön ja mahdolliset sauna- ja autopaikkamaksut. Korjaukset maksaa omistajayhtiö.
Kiinteistön tai rakennuksen omistaja maksaa kaikki kulutuksen ja asumisen kustannukset korjauksia myöten itse.
Asuntojen rakentamisen ohjaus
Asuinrakentamista ohjataan kaavoituksella, lainsäädännöllä ja kunnan suorittamalla rakennusvalvonnalla. Tarkoitus on taata asuinalueiden, rakennusten ja asuntojen riittävä turvallisuus, terveellisyys ja viihtyisyys.
Drinkki
Drinkki (tunnetaan myös cocktailina tai koktailina eli kimarana) on alkoholipohjainen juomasekoitus. Drinkkejä voi tehdä myös alkoholittomina. Alkoholien lisäksi drinkkeihin käytetään usein alkoholittomia juomia kuten virvoitusjuomia ja mehuja. Usein ne ovat koristeellisia ja niiden maut ovat hyvin vaihtelevia.
Cocktailien synty
Drinkkien historiasta löytyy monia eri tarinoita alkoholipohjaisten juomien kehittymisestä näyttäviksi juomasekoituksiksi. Erään tarinan mukaan cocktailit keksittiin Yhdysvaltojen kieltolain aikaan Los Angelesin salakapakoissa, joissa kehittyi tarve maustamalla ja koristelemalla viedä huomio kotipolttoisen viinan pahasta mausta. Kerrotaan myös, että joku asiakkaista olisi todennut juoman olevan ”korea kuin kukon pyrstö (kukko = cock, pyrstö = tail)”, ja näin olisi cocktail saanut nimensä.
Raaka-aineet
Drinkkien pohjana käytetään etenkin seuraavia alkoholijuomia:
Lasit ja niiden vetoisuudet
Erilaisille drinkeille on erilaisia laseja:
Valmistustapoja
Drinkkejä voidaan valmistaa kolmella eri tavalla, rakentamalla, ravistamalla tai sekoittamalla.
Rakentaminen
Kun drinkki rakennetaan, valmistetaan juoma suoraan tarjoiluastiaan kaataen ainesosat miedoimmasta vahvimpaan ja eniten sokeria sisältävästä vähiten sokeria sisältävään. Ensin siis sokeriliemet ja siirapit, sitten mehut, seuraavaksi liköörit ja viimeiseksi väkevät sokerittomat alkoholit. Tällä tavoin juoman mennessä pilalle tai kaatuessa siitä aiheutunut kustannus on mahdollisimman pieni. Samalla pystytään jo hieman ”esipesemään” muun muassa mittavälineet.
Ravistaminen
Drinkit ravistellaan yleensä silloin kun mukana on ainesosia jotka tavallisesti eivät sekoittuisi keskenään (esimerkiksi kerma, sokeri, siirapit ja jotkin hedelmämehuista). Ravistamisessa käytetään apuna cocktailravistinta eli shakeria, joka täytetään korkeintaan puoleen sen omasta tilavuudesta. Ravistuksen on myös määrä viilentää drinkkiä.
Sekoittaminen
Sekoittamista käytetään yleensä silloin, kun mukana on helposti toisiinsa liukenevia ainesosia. Sekoitettaessa käytetään sekoitusastiaa sekä baarilusikkaa, ja sekoittamisen jälkeen sekoitus siirretään tarjoiluastiaan nopeasti, etteivät sulavat jäät aiheuta drinkin vesittymistä.
Ian Flemingin luoman salaisen agentin James Bondin lempijuoma, vodkamartini, toteutetaan oikeaoppisesti sekoittamalla, ei ravistamalla. Ravistettaessa Martineista tulee sameita. James Bond -elokuvissa Bond halusi kuitenkin aina vodkamartininsa ”ravistettuna, ei sekoitettuna”.
Toinen mannermaakongressi
Toinen mannermaakongressi oli Pohjois-Amerikan kolmeatoista siirtokuntaa edustanut kokous, joka kokoontui alkujaan Philadelphiassa vuonna 1775. Se teki Yhdysvaltain syntymisen kannalta ratkaisevat päätökset vapaussodan aloittamisesta kesällä 1775 ja itsenäisyysjulistuksen hyväksymisestä 4. heinäkuuta 1776. Tämän jälkeen mannermaakongressi alkoi käytännössä toimia uuden valtion väliaikaisena hallituksena. Sodan vuoksi se joutui kokoontumaan eri kaupungeissa. Sen työ päättyi vasta vuonna 1781, jolloin perustuslakina toimineet konfederaatioartiklat astuivat voimaan ja konfederaation kongressi aloitti toimintansa Yhdysvaltojen ensimmäisenä varsinaisena lainsäädäntöelimenä.
Vaiheet
thumb|Toisen mannermaakongressin alkuperäinen kokoontumispaikka, silloinen Pennsylvania State House Philadelphiassa. Rakennus tunnetaan nykyisin nimellä [[Independence Hall, koska itsenäisyysjulistus allekirjoitettiin siellä.]] Toinen mannermaakongressi syntyi alkujaan vuosina 1774–1775 kokoontuneen ensimmäisen mannermaakongressin suoraksi jatkajaksi. Se kokoontui ensi kerran Pennsylvania State Housessa Philadelphiassa 10. toukokuuta 1775. Läsnä olleet edustajat olivat pääosin samoja henkilöitä kuin ensimmäisessäkin mannermaakongressissa, mutta mukana oli myös eräitä merkittäviä uusia kasvoja, kuten Benjamin Franklin ja Thomas Jefferson. Kongressin puheenjohtajina olivat sen toiminnan aikana muun muassa John Hancock ja John Jay. Kolmestatoista siirtokunnasta Georgia ei aluksi lähettänyt edustajia toiseen mannermaakongressiin, kuten ei ensimmäiseenkään.
Toisen mannermaakongressin aloittaessa toimintansa enemmistö sen jäsenistä vastusti edelleen suhteiden katkaisemista Britanniaan ja toivoi jonkinlaisen sovinnon löytämistä. Massachusettsilaiset olivat kuitenkin tässä vaiheessa jo ottaneet yhteen brittijoukkojen kanssa Lexingtonin ja Bunker Hillin taisteluissa. Laajemman konfliktin uhatessa John Adams sai 15. kesäkuuta 1775 mannermaakongressin hyväksymään päätöksen siirtokuntien armeijan perustamisesta ja George Washingtonin nimityksestä sen ylipäälliköksi. Armeijaa ryhdyttiin rakentamaan ”kansallistamalla” Uuden-Englannin kansalaismiliisijoukot. Kongressi ryhtyi myös toimimaan käytännössä kolmentoista siirtokunnan yhteisenä väliaikaisena hallituksena huolehtiessaan finanssiasioista ja luodessaan siirtokunnille yhteisen postilaitoksen sekä laivaston. Silti vielä heinäkuun 1775 alussa se yritti sovintoa Britannian kanssa hyväksymällä niin sanotun ”oliivipuun oksa -anomuksen” (Olive Branch Petition) eli kuningas Yrjö III:lle osoitetun vetoomuksen, jossa korostettiin siirtokuntien rauhanomaisia tavoitteita ja anottiin kuninkaalta suojaa parlamentin säätämiä veroja ja kieltoja vastaan. Kuningas kuitenkin vastasi tähän julistamalla siirtokuntalaiset kapinoitsijoiksi. Kuninkaan tiukentunut asenne osoitti aseellisen vastarinnan olevan ainoa vaihtoehto täydelliselle alistumiselle.
Vielä tämänkin jälkeen yleinen näkemys mannermaakongressissa oli, että taistelua käytiin vain siirtokuntalaisten perinteisistä oikeuksista osana brittiläistä imperiumia. Thomas Painen tammikuussa 1776 julkaisema pamfletti Common Sense käänsi kuitenkin yleisen mielipiteen täyden itsenäisyyden kannalle ja kongressikin keskusteli itsenäisyysajatuksesta koko kevään 1776. Epäröinti jatkui silti vielä senkin jälkeen, kun Etelä-Carolinan siirtokunta oli julistautunut omin päin itsenäiseksi Britanniasta 12. huhtikuuta ja Rhode Island 5. toukokuuta. Kesällä brittien kokoaman suuren armeijan maihinnousu oli jo pian odotettavissa, ja tämä riitti ratkaisevaksi yllykkeeksi. Virginiaa toisessa mannermaakongressissa edustanut Richard Henry Lee teki 7. kesäkuuta 1776 ehdotuksen siirtokuntien julistamisesta itsenäisiksi, ja seuraavana päivänä kongressi nimitti itsenäisyysjulistusta valmistelemaan komitean, johon kuuluivat John Adams, Benjamin Franklin, Thomas Jefferson, Robert R. Livingston ja Roger Sherman. Mannermaakongressi hyväksyi 2. heinäkuuta 1776 yksimielisesti (tosin New Yorkin edustajien pidättäytyessä äänestämästä) päätöksen, jonka mukaan ”nämä yhdistyneet siirtokunnat ovat ja oikeuden mukaan niiden pitääkin olla vapaita ja itsenäisiä valtioita”. Kaksi päivää myöhemmin se hyväksyi varsinaisen itsenäisyysjulistuksen, joka perustui Jeffersonin laatimaan tekstiin pienin muutoksin. Äänestyksestä pidättäynyt New York ilmoitti sekin yhtyvänsä julistukseen muutamaa päivää myöhemmin ja elokuun alkuun mennessä julistuksen allekirjoittivat lähes kaikki mannermaakongressin 56:sta edustajasta.
Itsenäisyysjulistuksen jälkeen toinen mannermaakongressi valmisteli konfederaatioartiklat, joista tuli Yhdysvaltain ensimmäinen perustuslaki. Ne hyväksyttiin jo vuonna 1777, mutta lähinnä läntisiä maa-alueita koskeneiden omistuskiistojen vuoksi ratifiointi kaikissa osavaltioissa venyi kestämään neljä vuotta. Konfederaatioartiklat astuivat lopulta voimaan maaliskuussa 1781, ja ne loivat uudesta maasta tasa-arvoisten osavaltioiden valtioliiton. Siirtokuntien kongressi jatkoi toimintaansa tämän jälkeenkin, mutta omaksui nyt erotuksena aiempaan uuden nimen konfederaation kongressi (Congress of the Confederation).
Raatihuoneenkatu (Hämeenlinna)
thumb|Raatihuoneenkatu itään kaupungintalon kohdalla Raatihuoneenkatu on Hämeenlinnan keskustan merkittävin kauppakatu. Noin 800 metriä pitkä katu ulottuu keskustan halki itä-länsisuunnassa ja on yksisuuntainen idän suuntaan. Se on koko pituudeltaan kivetty joko nupukivin tai kivilaatoin. Useat Hämeenlinnan keskustan käyntikohteet sekä monet erikoisliikkeet sijaitsevat Raatihuoneenkadun varrella. Katu on myös kahden korttelin matkalta kävelykatu.
Raatihuoneenkatu sijoittui nykyiselle paikalleen vuoden 1775 asemakaavassa. Kadun poikkikadut lueteltuna lännestä itään ovat Kaivokatu, Saaristenkatu, Kasarmikatu, Sibeliuksenkatu, Linnankatu, Kirkkorinne, Rauhankatu ja Arvi Kariston katu. Itäpäässään katu jatkuu suoraan Vanajaveden ylittävälle sillalle muuttuen Viipurintieksi. Raatihuoneenkadun varrella sijaitsevat muun muassa Kauppatori, raatihuone, kauppakeskukset Linna, Keskustalo ja Optelli, Hämeenlinnan kaupunginmuseo, Hämeenlinnan oikeustalo, kirkko sekä kaupungintalo. Lokakuussa 2014 kadun länsipäähän valmistui Kauppakeskus Goodman.
Kävelykatu Reska
thumb|Kävelykatua Kasarmikadun risteyksen kohdalla Reskaksi nimetyn kävelykadun ensimmäinen osuus Kasarmikadun ja Sibeliuksenkadun välillä muutettiin kävelykaduksi 1980-luvulla ja sitä laajennettiin Kasarmikadulta Saaristenkadulle 2000-luvun alussa. Kävelykadulla sijaitsee lukuisia liikkeitä, ravintoloita, pankkeja sekä kaksi hotellia ja kaksi kauppakeskusta.
Isosaari
thumb|Isosaari kuvattuna pohjoisesta. Isosaari on noin 76 hehtaarin kokoinen saari Helsingin edustalla Suomenlahdessa. Se oli puolustusvoimien linnakkeena vuoteen 2014 saakka. Vuodesta 2017 alkaen se on ollut rajoitetusti avoinna yleisölle.
Maantiede
Muodoltaan kolmiomainen Isosaari sijaitsee 3,8 kilometriä Santahaminasta etelään ja on noin yhdeksän kilometrin päässä Helsingin Kauppatorilta. Sen pohjoinen ja kaakkoinen sivu ovat noin kahden kilometrin ja läntinen sivu noin yhden kilometrin mittaiset. Lauttamatka Kauppatorilta kestää noin 50 minuuttia.
Helsingin alueellisessa jaossa Isosaari kuuluu Ulkosaarten kaupunginosan Itäsaarten osa-alueeseen.
Historia
pienoiskuva|Punavankeja Isosaaren vankileirillä vuonna 1918. Ensimmäiset merkinnät Isosaaren historiasta ovat 1600-luvulta, jolloin saaressa toimi pieni kalastajayhteisö. Vuoden 1654 valtiopäivillä kuningasta pyydettiin rauhoittamaan saaren metsä hakkuilta, jotta saaren ulkonäkö ei muuttuisi ja sitä voitaisiin yhä käyttää kiintopisteenä merellä. Rakennuksia saaressa on ollut viimeistään 1700-luvulta lähtien, ja ensimmäiset vakituiset asukkaansa muuttivat todennäköisesti 1800-luvulla. Linnoitustyöt saarella aloitettiin osana Krepost Sveaborgia vuonna 1913. Valtaosa nykyisistä teistä, suojarakennelmista ja osa asuinrakennuksista rakennettiin vuosina 1913–1917.
Suomen sisällissodan jälkeen saarella oli Isosaaren vankileiri, jonne valkoiset sijoittivat erityisesti "poliittisesti erittäin vaarallisina" pidettyjä punavankeja. Leiri oli Suomenlinnan vankileirin alaisuudessa, ja siellä kuoli yhteensä yli 300 henkilöä. Kuolleista suurin osa haudattiin Santahaminaan, mutta osa myös Isosaareen. Kuolleiden muistoksi saarelle pystytettiin muistomerkki vuonna 1955.
Sodan jälkeen Isosaari vakiintui linnakkeeksi. Sen infrastruktuuri ja yleinen kehitys seurasivat Suomen rannikkotykistön tarpeita. Saaressa oli rauhan aikana noin 300 varusmiestä, 50 vakituista työpaikkaa ja 70 vakituista asukasta.
Isosaari oli puolustusvoimien aktiivikäytössä 9. tammikuuta 2012 asti, jolloin varusmieskoulutus siellä lakkasi ja saari jäi puolustusvoimien harjoitusalueeksi ja vartiolinnakkeeksi. Kun koulutus Isosaaressa päättyi, Suomenlinnan rannikkorykmentin tykkimiesten koulutus siirtyi Upinniemeen. Saari siirtyi puolustusvoimilta Senaatti-kiinteistöjen käyttöön vuonna 2014.
Senaatti vuokrasi maa-alueet ja rakennukset keväällä 2017 Suomen Saaristokuljetus Oy:lle ympärivuotisen matkailutoiminnan kehittämiseksi. Saari avattiin yleisölle lauantaina 10. kesäkuuta 2017.
Linnake
pienoiskuva|Isosaaren linnoitustöitä vuonna 1941 pienoiskuva|Kasematti Isosaaressa vuonna 2019 Isosaaren linnake sai alkunsa huhtikuussa 1918, kun Suomen valtio otti haltuunsa Helsingin maa- ja merilinnoituksen sekä kaiken siihen kuuluneen Venäjän valtion kiinteän omaisuuden. Toukokuussa perustettu joukko-osasto sai nimen Viaporin linnoitustykistö. Isosaareen ensimmäinen 15 miehen vartiokunta komennettiin tehtävään 2. syyskuuta 1918. Sen toimi kuitenkin vain lyhyen aikaa, ja saaren vartiointi päätettiin aluksi hoitaa Kuivasaaresta käsin. Lopulta saari sai ensimmäiset omat miehensä 28. lokakuuta 1918 ja ensimmäiset omat alokkaansa keväällä 1919. Isosaaren ensimmäiset harjoitusammunnat ammuttiin heinäkuussa 1919 ja ensimmäinen siellä koulutettu aliupseerikurssi aloitti vuonna 1925.
Toisen maailmansodan aikana linnake toimi tykistön tukikohtana, ja siellä oli sekä järeitä että raskaita pattereita. Suurimmillaan syksyllä 1939 saaren vahvuus oli yhteensä 800 miestä. Saaren edustalla ei talvi- tai jatkosodan aikana tapahtunut juurikaan vihollisten merisotatoimia, mutta Isosaaren ilmatorjunta sen sijaan joutui jatkuvasti puolustamaan Helsinkiä.
Jatkosodan päätyttyä Valvontakomissio määräsi purettavaksi kaikki Hankoniemen itäpuoliset yli 120-millimetriset tykit. Tämä vaikutti merkittävästi myös Isosaaressa: linnakkeen henkilöstöä jouduttiin vähentämään useiden tykkien purkamisen johdosta. Moskovan välirauhan mukaisten vuokra-alueiden aikana 1944–1956 Isosaareen kuitenkin keskittyi runsaasti koulutustoimintaa ja erityisesti patteriston koulutustoiminta jatkui 1960-luvulle saakka vahvana saarella, sillä venäläisten lähdettyä Mäkiluodolta vuonna 1956 he olivat räjäyttäneet saaren tykkiasemat käyttökelvottomiksi.
Linnake oli sotien jälkeen pääosin koulutuskäytössä, ja se kuului Suomenlinnan rannikkorykmenttiin. Sillä koulutettiin vuosittain noin 300 varusmiestä muun muassa sotilaspoliiseiksi sekä tuliasemamiehiksi ja -aliupseereiksi. Linnake vastasi itse valmiustehtävistään ja miehistön suhteellisen vähäisyyden johdosta myös varusmiehet saivat keskimääräistä vähemmän viikonloppuvapaita, eikä saaresta iltavapailla päässyt mantereelle. Valmiustehtäviin kuului saaren vartiointi, merivalvonnan tilannekohtainen vahvistaminen sekä valmius ampua yhdellä saaren neljästä 130 millimetrin tornikanuunoista varoitustulta. Tämän lisäksi linnakkeen miehistö vastasi myös Merisotakoulun vartioinnista.
Peruskoulutus linnakkeella loppui vuoden 2012 alusta, mutta erilaiset erityiskoulutukset ja -kurssit jatkuvat. Erityis- ja joukkokoulutuskaudella saarella koulutettiin eri aikoina mm. rannikkotykistön tuliasemamiehiä, rannikkojalkaväkimiehiä, merivalvojia, linnakeheitinmiehiä ja sotilaspoliiseja. Näiden lisäksi koulutettiin tuliasemalinjan aliupseereja ja myös yksittäisiä henkilöitä huoltotehtäviin, kuten kirjureiksi, esikuntaläheteiksi tai asesepiksi.
Rakennuksia
pienoiskuva|Vanha kasarmirakennus pienoiskuva|Vanhoja henkilökunnan rivitaloja Isosaaren rakennuskanta koostuu pääosin vanhoista, puolustusvoimien käytössä olleista 1900-luvulla rakennetuista rakennuksista. Pääosa vanhoista rakennuksista on tyhjillään, kuten saarella sijaitsevat vanhat kasarmirakennukset, kasematit, Lauttasaaresta siirretty koulurakennus ja henkilökunnan asuinkäytössä olleet 1960-luvulla rakennetut rivitalot. Vanha upseerikerho ja kasarmin ruokala on otettu ravintolakäyttöön, ja saarella sijaitsevat kaksi rantasaunaa ovat virkistyskäytössä. Saaressa sijaitseva linnake on yhä suljettua sotilasaluetta.
Saarella sijaitsee myös saarella työskennelleen sähköasentaja Sauli Ketosen golfharrastuksesta 1980-luvun lopulla alkunsa saanut yhdeksänreikäinen par 3 -golfkenttä. Kenttää laajennettiin pääasiassa 1990-luvulla mutta hieman vielä 2000-luvun alussakin. Kenttää on kuvattu ainutlaatuiseksi, ja siihen kuuluu muun muassa puita ja hiekkaesteitä huomattavasti tavallisia golfkenttiä enemmän.
Saarella sijaitsee lisäksi 1930-luvulla rakennettu vanha torpedokoeasema, johon vierailijoilla on nykyisin pääsy ainoastaan oppaan kanssa. Koeasemaa ei ole käytetty 1940-luvun jälkeen, ja se lakkautettiin virallisesti vuonna 1956 kun torpedokoetoiminta siirtyi Helsingin Laivastoasemalle Upinniemeen. Torpedokoeaseman rakennuksessa on myöhemmin sijainnut Teknillisen korkeakoulun (myöhemmin Aalto-yliopiston) ulkokorroosiolaboratorio, jossa on voitu tehdä ulkorasitustestejä todellisissa meriolosuhteissa sekä upotuskokeita merivedessä.
Isosaaren merivalvonta-asema eteläniemessä tunnetaan nimellä "Rikama" eversti Johan Rikaman kunniaksi. Rikama ei aikanaan vaikuttanut millään tavoin merivalvonta-aseman rakentamiseen, mutta oli aktiivinen rannikkopuolustuksen ja erityisesti rannikkotykistön tulenjohdon kehittäjä. Hänen tuhkansa laskettiin Isosaaren eteläpuolelle ja eteläkalliolle nostettiin kivipaasi vuonna 1955 hänen muistokseen. Kivipaadessa on eversti Rikaman muistolaatan lisäksi merivoimien komentajan kenraaliluutnantti Eino Järvisen muistolaatta, joka lisättiin paateen vuonna 1958. Järvinen kuoli muistopatsaan vihkimisen yhteydessä. thumb|Isosaaren merivalvonta-asema Rikama syyskuussa 2013
Sääasema
Isosaaressa oli toiminut sääasema jo aiemmin, joka siirrettiin vuonna 1953 Katajaluotoon, kunnes vuonna 1984 se siirrettiin takaisin Isosaareen. Puolustusvoimien ylläpitämältä sääasemalta tehtiin säähavaintoja Ilmatieteen laitokselle. Havainnontekijöinä toimivat varusmiehet jotka koulutettiin Tykistöprikaatissa Niinisalossa. Sääasema lähetti kolmen tunnin välein SYNOP-sääsähkeen, josta kävivät ilmi muun muassa ilman lämpötila ja suhteellinen kosteus, tuulen suunta ja nopeus, pilvien laatu ja alaraja sekä kokonaismäärä, ilmanpaine, näkyvyys ja sääilmiöt. Sääasema lopetti toimintansa 24-vuotispäivänään 1. lokakuuta 2008.
George Quinnellin hauta
pienoiskuva|George Quinnellin hauta Isosaaressa sijaitsee englantilaisen ylimatruusi George Quinnellin hauta. Quinnell osallistui vuonna 1855 Oolannin sodan sotatoimiin höyryfregatti HMS Amphionin ylimatruusina johtaen sen tykkitulta. Amphion pyrki luotaamaan väylää kohti Viipurinväylää. Louesaaren vesillä alus joutui sekä Santahaminasta että Laajasalon Matosaaresta tulleen tulituksen kohteeksi. Sitä kohti ampuivat lisäksi viisi suomalaista tykkivenettä. Eräs Santahaminasta tullut tykinammus osui George Quinnelliä päähän. Tykinkuula ja pää jatkoivat matkaansa kohti merenpohjaa, ja ruumis tunnistettiin ylimatruusin arvomerkeistä. Tämä oli yksi englantilaisten harvoista tappioista heidän operaatiossaan Helsingin vesillä. Ruumis haudattiin Isosaareen, sillä vainajia ei tuohon aikaan voitu kuljettaa ilman vakavia hygieniaongelmia. Quinnell oli kuollessaan 35-vuotias.
Haudalle asetettiin puinen risti, jossa luki: “Sacred to the memory of George Quinnell. I. H. S.” 1800-luvun lopulla eräs suomalaisen kauppiaan englantilainen vaimo pystytti haudalle pysyvämmän muistomerkin, johon tuo teksti kopioitiin. Britannian kuninkaallinen laivasto ja Britannian Suomen suurlähettiläspari ovat käyneet laskemassa haudalle seppeleen taistelun 100- ja 150-vuotispäivinä. Heinäkuussa 2019 Helsingissä vierailleen HMS Albionin päällystö laski kukkatervehdyksen haudalle yhdessä Rannikkoprikaatin edustajien kanssa. Perimätieto kertoo, että Quinnellin leski kummittelisi haudalla, josta on nykyisin tullut turistinähtävyys.
Aiheesta muualla
60.1°N, 25.05°W
RCA Studio II
RCA Studio II on RCA:n valmistama toisen sukupolven pelikonsoli.
Yhtiö ilmoitti konsolista tammikuussa 1977 vain muutamaa kuukautta Fairchild Channel F-konsolin jälkeen. Konsoli oli toinen pelikonsoli, joka tuki ohjelmoitavia pelimoduuleja. Konsolissa oli vain musta-valkoista grafiikkaa ja alhainen 64x32 pikselin resoluutio. Konsolissa ei ollut peliohjaimia, vaan vain laitteessa itsessään oleva numeronäppäimistö ilman mahdollisuutta liittää muita ohjaimia.
Historia
Joseph Weisbecker työskenteli RCA:lle ja suunnitteli omatekoisen tietokoneen nimeltä FRED. FRED johti Cosmac 1801 -sarjaan, joka oli vuonna 1975 julkaistu mikroprosessorijärjestelmä. Vuonna 1976 tämän pohjalta julkaistiin Cosmac 1802. Josephin työ johti Cosmac VIP -rakennussarjaan sekä Studio II -pelikonsoliin.
Josephin tytär Joyce työskenteli itsenäisesti sopimuksella pelien kehittäjänä konsolille. Hän oli aiemmin kiinnostunut FRED-koneen ohjelmoinnista logiikkapulmana ja kesällä 1976 hän oli lomalla ennen ensimmäistä lukuvuotta yliopistossa. Joyce ohjelmoi aluksi demopelejä Cosmac VIP -koneelle, josta ei vielä saanut palkkaa. Tämän jälkeen hän työskenteli Studio II:lle tulevien pelien parissa.
Laittesta oli tarkoitus tulla välivaiheen malli, jolle tulisi kehittyneempiä seuraajia. Teknisten rajoituksien ja rajoittuneen pelivalikoiman vuoksi laite myi heikosti ja RCA lopetti tuotteen helmikuussa 1978.
Pelit
Laitteelle oli 16 peliä, joista viisi oli sisäänrakennettuja: Addition, Bowling, Doodle, Freeway ja Patterns.
Akhat
Akhat ovat etninen ryhmä Burman, Kiinan, Thaimaan, Laosin ja Vietnamin alueilla. Heitä on yhteensä noin 430 000, joista 180 000 asuu Burmassa, 150 000 Kiinassa, 59 000 Laosissa, 34 000 Thaimaassa ja 10 000 Vietnamissa. Akhan kieli kuuluu lolo-burmalaisiin kieliin.
Historia
220px|thumb|vasen|Burmalainen piirros akhoista 1900-luvun alusta. Akhojen perimätietoon liittyy heidän muuttoaaltonsa useiden jokien yli. Tutkijat ovat yhtä mieltä siitä, että jonkinlainen muuttoliike tapahtui, mutta lähtöpaikka on epäselvä. Jotkut pitävät lähtöpaikkana Tiibetin rajaseutua ja toiset taas Yunnania, joka on nykyisin akhojen pohjoisinta asuinseutua. Osa tutkijoista pitää akhoja hanien alaryhmänä. Heidän tiedetään paikallisen kuninkaan akhojen kanssa solmiman sopimuksen perusteella saapuneen Burman puoliseen Shanin osavaltioon 1860-luvulla tai hieman aikaisemmin. Sieltä käsin heitä tuli myös Thaimaahan vielä saman vuosisadan aikana.
Kulttuuri
220px|thumb|Akhanainen perinteisessä asussa Laosissa. Akhojen ruokavalion perustan muodostaa riisi, jota viljellään kaskiviljelyllä. Riisiä ei näin viljellä tunnetumpaan tapaan vesialtaissa, vaan riittävä kosteus saadaan yksinomaan sadevedestä. Vesialtaitakin on tosin rakennettu paikoille joilla vettä riittää. Metsästystä harjoittavat miehet, kun taas naiset valmistavat esimerkiksi vaatteet. Naiset valmistavat myös ruuaksi käytettävän riisin miesten valmistaessa metsästämänsä lihat.
Akhojen perinteinen usko eli zah on sekoitus animismia ja esi-isien palvontaa. Esi-isiltä pyydetään siunauksia, joilla voidaan vaikuttaa esimerkiksi hedelmällisyyteen sekä ihmisten, viljakasvien ja kotieläinten terveyteen. Uskontoon kuuluu myös jumaluus, joka loi taivaan ja maan, sekä säännöt joiden mukaan akhat elävät. Tähän jumaluuteen ei kuitenkaan pyritä saamaan samalla tapaa yhteyttä kuin esi-isiin. Lähetyssaarnaajien vaikutuksesta akhoja on myös kääntynyt protestanttisiksi ja katolilaisiksi kristityiksi, jotka asuvat usein erillään perinteistä uskoaan harjoittavista akhoista.
Metsäjärvi (Köyliö)
Metsäjärvi sijaitsee Säkylän Köyliössä Kankaanpään kylän itäpuolella Satakunnassa ja se kuuluu Eurajoen vesistöön. Metsälampi kuuluu Säkylänharjuun, jonka vuoksi se saattaa olla suppa.
Maantiede
Metsäjärvi on 400 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lähes soikion muotoisen järven pinta-ala on 6,2 hehtaaria. Järven rannat on ojitettu sekä ala- että ylärinteeseen. Alarinteen ojat on koottu suoalueen alareunassa poikittaisella ojalla, joka laskee yksittäistä ojaa myöten alemmaksi rinnettä ja joka päätyy lopulta pieneen lampeen. Tästä lammesta vesi ei jatka enää eteenpäin uomaa myöten, vaan se imeytyy hiekkaharjun maa-ainekseen. Järvellä on rantaviivaa kilometrin verran. Ranta päättyy suohon lukuun ottamatta koilliskulmaa, missä järveä reunustaa mäntyinen kangasmaasto. Tähän kohtaan on rakennettu laavu. Hieman kauempana on kaksi rakennusta lisää. Metsäjärvestä 100 metriä lounaaseen sijaitsee toinen kartassa nimetön lampi, jonka vedenpinta on 81,6 metriä merenpinnan yläpuolella.
Sepeltrogoni
Sepeltrogoni (Harpactes kasumba) on trogonien heimoon kuuluva kaakkoisaasialainen lintulaji. Sen esiintymisalue käsittää eteläisimmän Thaimaan, Malakan niemimaan, Borneon ja Sumatran. Lajista tunnetaan kaksi alalajia. Stamford Raffles kuvaili lajin holotyypin Sumatralta vuonna 1822.
Päivölän opisto
thumb|Päivölän opiston vanha päärakennus kesäisessä pihapiirissä Päivölän opisto on Valkeakoskella sijaitseva yksityinen ja riippumaton sisäoppilaitos, jolla on yli 120-vuotinen historia.
Päivölässä voi opiskella toisen asteen opintojen jälkeen ensimmäisen vuoden yliopisto-opintoja ja samalla prepata pääsykokeisiin. Päivölän opisto on yhteistyössä Suomen eri yliopistojen kanssa luonut toimivat koulutus- ja opetussuunnitelmat, joiden avulla lukion jälkeen välivuosia ei tule, vaan hyväksiluettavien opintopisteiden ansiosta opiskeluaika yliopistossa lyhenee huomattavasti, jolloin osa opinnoista on jo suoritettu yliopisto-opintojen alkaessa. Välivuosi Päivölässä ei vie ensikertalaisen hakijan asemaa, eikä myöskään kuluta myöhempiä opintotukikuukausia ammattikorkeakoulussa tai yliopistossa. Päivölässä voi opiskella oikeustieteitä, luonnontieteitä, arkkitehtuuria ja kuvataidetta sekä psykologiaa ja kasvatustiedettä. Päivölässä on myös maineikas matematiikkalinja jossa yhdessä Valkeakosken tietotien lukion kanssa suoritetaan ylioppilastutkintoon johtavat opinnot. Linja on suunnattu tieteestä ja teknologiasta kiinnostuneille peruskoulunsa päättäville nuorille.
Päivölässä järjestetään vuosittain yli sata lyhytkurssia, ja esimerkiksi lukiolaisten kansainvälisiin matematiikkaolympialaisiin tähtäävä valmennus järjestetään Päivölässä. Lisäksi tarjolla on erilaisia abikursseja ja preppauksia jatko-opintoja ja lukio-opintoja varten.
Opiston tiloissa ollut Suomen suurin yksityinen Mannerheim-kokoelma siirrettiin vuonna 2018 Hämeenlinnaan Museo Militariaan.
Historia
Päivölän opiston perusti Helsingin yliopiston Hämäläis-Osakunta vuonna 1894 silloiseen Sääksmäen pitäjään Hämeen Kansanopiston nimellä, tarkoituksenaan kansallisen ja yleisinhimillisen sivistyksen edistäminen. 1900-luvun alussa toiminta laajeni Päivölän maamieskoululla, ja maatalousoppilaitoksen tarina jatkui mäellä aina 1990-luvun alkuun asti. Maatalousoppilaitoksen lakkauttamisen jälkeen Päivölä on jatkanut toimintaa opistomuotoisena erilaisten pitkien, 9 kk kestävien linjojen ja lukuisten intensiivikurssien parissa. Mäellä on aikojen saatossa opiskellut tuhansia suomalaisia. Nykyään opisto on tiede- ja yliopistosuuntautunut, sitoutumaton vapaan sivistyön oppilaitos.
Opintolinjat
Päivölän matematiikkalinja tarjoaa opiskeluvaihtoehdon matemaattisista aineista kiinnostuneille peruskoulunsa päättäneille nuorille. Linja antaa mahdollisuuden suorittaa lukio-opinnot kahdessa vuodessa Tietotien lukiossa Valkeakoskella. Lisäksi opiskelijat kehittävät osaamistaan Päivölä Student Innovation Lab:ssa (PSIL) erilaisissa projekteissa teknologian parissa. Linjan kaksi opintovuotta sisältävät laajat matematiikan opinnot, runsaasti tietotekniikkaa, fysiikkaa ja kemiaa sekä mahdollisuuden yliopistokurssien suorittamiseen. Luonnontieteiden linjalla opiskellaan fysiikkaa, kemiaa, matematiikkaa ja biologiaa. Opinnot valmentavat teknis- tai lääketieteellisiin jatko-opintoihin korkeakoulussa tai yliopistossa. Linjalla voi halutessaan päivittää lyhyen matematiikan pitkäksi tai parantaa pitkän matematiikan osaamista. Opiskelujen aikana on myös mahdollisuus hankkia lukion syventäviä kursseja vastaavat tiedot fysiikassa, kemiassa ja biologiassa. Myös lukion oppimäärän arvosanojen korottaminen on mahdollista kevään ylioppilaskokeissa. Linjan kesto on 9 kk, myös kevään syventävä pääsykoepreppaus 4,5 kuukautta on mahdollista.
Oikeustiedelinjalla opiskellaan avoimen yliopiston opintoina sekä Turun yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan että Itä-Suomen avoimen yliopiston oikeustieteen opintoja. Laaja 9 kuukautta kestävä kokonaisuus ja kertauskurssi kevään pääsykokeisiin valmentautumista varten antavat hyvän pohjan oikeustieteen osaamiselle ja lisäävät valmiuksia pääsykokeisiin.
Kuvataidelinja Kuvataidelinjalla voit suorittaa Lapin ammattikorkeakoulun kuvataiteen AMK tutkintoon sisältyviä opintojaksoja ja LAB-ammattikorkeakoulun opintojaksoja. Yhdeksän kuukautta kestävällä kuvataidelinjalla voit opiskella laajat ja ammatillista osaamistasi syventävät opinnot. Kuvataidelinjan kokopäiväiset opinnot koostuvat yhteisistä opintokokonaisuuksista, lyhytkursseista, itsenäisesti toteutetuista kehitystehtävistä, ryhmä- ja paritehtävistä sekä henkilökohtaisesta ohjauksesta.
Arkkitehtuurin opinto-ohjelma on kuvataidelinjan rinnalla toimiva arkkitehtuuriopintoihin valmentava kuvataidepainotteinen opintolinja, jossa kehitetään opiskelijan valmiuksia sekä kuvataiteen että matematiikan alueella. Valmentavat opinnot on suunnattu niille arkkitehtuuriopintoihin tai DIA-haun insinööritieteiden pääsykokeisiin hakeutuville, jotka haluavat parantaa mahdollisuuksiaan pääsykokeissa.
Kasvatustieteen opintolinja on tarkoitettu lukion tai toisen asteen oppimäärän suorittaneille, jotka ovat kiinnostuneet varhaiskasvatuksen, opetuksen, opinto-ohjaajan, henkilöstö-asiantuntijan tai kasvatus-, koulutus-, ja opetusalan tehtävistä. Linjalla opiskellaan kasvatustieteiden perusopinnot (25 op) Tampereen yliopiston opetussuunnitelman mukaisina. Perusopintokokonaisuuden voi sisällyttää osaksi myöhempiä korkeakouluopintoja joko pää- tai sivuaineopintoina.
Get You
Get You on Aleksei Vorobjovin esittämä kappale, joka edusti Venäjää vuoden 2011 Eurovision laulukilpailussa Saksan Düsseldorfissa.
Moero
Moero oli sairaalalaiva, jonka Neuvostoliiton pommikoneet upottivat Itämerellä toisen maailmansodan yhteydessä syyskuussa 1944.
Flensburger Schiffsbau-Gesellschaft rakensi aluksen Compagnie Maritime Belge du Congo -yhtiölle Belgian ja tämän siirtomaan Kongon väliseen laivaliikenteeseen. Alus laskettiin vesille 15. maaliskuuta 1937. Saksalaisten aloittaessa hyökkäyksensä 10. toukokuuta 1940 alus oli Antwerpenissa. Se siirtyi Bordeaux’hon, jossa se jäi saksalaisten käsiin. Syyskuussa 1940 Moero nimettiin H16:ksi.
Alus ajoi maaliskuussa 1943 karille Hangon edustalla, minkä jälkeen se oli Helsingissä telakalla korjattavana.
Sairaalalaivaksi muunnettu Moero lähti 21. syyskuuta 1944 Tallinnasta kohti Saksaa merkittynä punaisella ristillä, mutta 22. syyskuuta neuvostoliittolaiset pommikoneet upottivat sen. Laivalla oli arviolta 700 haavoittunutta ja 500 pakolaista, joista 655 kuoli tapauksen aikana.
Love Buzz
"Love Buzz" on grungeyhtye Nirvanan ensimmäinen single, joka julkaistiin vuoden 1988 marraskuussa. Singlen julkaisi Sub Pop Records.
Kovalenttinen säde
Kemiassa voidaan arvioida kahden atomin A ja B välinen sidospituus R näiden atomien kovalenttisten säteiden summana, R(AB) = r(A) + r(B). Linus Pauling määritteli säteen r(A) puolittamalla sopivan A-A kovalenttisen sidoksen pituuden. Sidospituuksien ja kovalenttisten säteiden tyypillisiä yksiköitä ovat pikometri (pm) tai Ångström (Å). 1 Å = 100 pm, 1 pm = 10−12 m. Yleisemmin voidaan sovittaa sarja tiettyjen alkuaineiden kovalenttisia säteitä joukkoon mitattuja tai kvanttikemiallisesti laskettuja sidospituuksia antamatta erityisasemaa homonukleaarisille A-A sidoksille tai tietyille alkuaineille, kuten hiilelle. Lisäksi sovitus voidaan tehdä erikseen yksin-, kaksin- tai kolminkertaisille sidoksille. Näin on saatu taulukossa olevat säteet r1, r2 ja r3.
Vahvoja moninkertaisia sidoksia muodostaville alkuaineille kuten hiilelle on voimassa laki r1 > r2 > r3. Eräille vain heikkoja moninkertaissidoksia muodostaville alkuaineille voi esiintyä poikkeamia tästä, jos sidospituuden R moninkertaislyhenemä on pienempi kuin käytettyjen ligandien (kuten C) vastaava lyhenemä. Mainitut säteet r(A) riippuvat oletetusta atomin A naapurien lukumäärästä eli koordinaatioluvusta, CN, erityisesti (d ja f) siirtymämetalleille.
Love Buzz
"Love Buzz" julkaistiin myös vuonna 1989 yhtyeen Blew-EP:llä.
Kovalenttinen säde
Tetraedriset kovalenttiset säteet on tarkoitettu kiteille, joissa sidoksen A-B kummallakin atomilla on neljä naapuria tetraedrisissa sidoskulmissa. Esimerkkejä kiteistä ovat timantti, binääriset yhdisteet kuten ZnS tai GaAs, kolmen alkuaineen yhdisteet kuten kalkopyriittirakenne CuInS2 jne. Vuonna 2012 julkaistun sovituksen neliöllinen keskipoikkeama on vain 0.67 pm 30 alkuaineelle 48 yhdisteessä.
Love Buzz
"Love Buzzin" B-puolesta "Big Cheese" julkaistiin liveversio With The Lights Out -box setin DVD:llä.
Ateenan koulu
thumb|upright=1.25|Rafael, Ateenan koulu, 1509–1510. Ateenan koulu on eräs renessanssimaalari Rafaelin tunnetuimpia freskomaalauksia. Se on maalattu vuosien 1509 ja 1510 välillä.
Love Buzz
"Love Buzzia" käytettiin vuonna 1995 elokuvassa Mad Love.
"Love Buzz" julkaistiin myös vuonna 1994 Nirvanan Live! Tonight! Sold Out!! -VHS-kasetilla. Tämä versio nauhoitettiin livenä 19. lokakuuta 1991, Dallasissa, Texasissa.
Ateenan koulu
Fresko sijaitsee Stanze di Raffaello -nimellä tunnetuissa huoneissa Apostolisessa palatsissa Vatikaanissa. Huone nimeltä Stanza della Segnatura oli rakennuksen ensimmäinen, johon Rafael maalasi freskoja, ja Ateenan koulu oli huoneen järjestyksessä toinen maalaus vastapäisellä seinällä sijaitsevan Väittely pyhästä sakramentista (La Disputà) -nimisen freskon jälkeen. Teosta on pitkään pidetty yhtenä Rafaelin mestariteoksista ja renessanssin huippuvaiheen klassiseen sivistykseen suuntautuneen hengen ruumiillistumana.
Konteksti
Maalauksen nimi Ateenan koulu on peräisin vanhoista matkaoppaista ja itse asiassa hämärtää sen, mistä maalauksessa on laajemmin ottaen kyse. Maalaus sijoittuu huoneessa kontekstiin, jossa neljällä seinällä on kuvattu aihepiireittäin neljää tiedon lajia: filosofia, runous (mukaan lukien musiikki), teologia sekä laki. Jokaisen freskon yläpuolella on vastaavasti sitä kuvaava teksti: ”Tieto syistä” (Causarum Cognitio), ”Jumalallinen inspiraatio” (Numine Afflatur), ”Tieto jumalallisista asioista” (Divinarum rerum notitia) ja ”Jokaiselle ansionsa mukaan” (Ius suumcuique tribuit).
Näin maalauksen teemana on itse asiassa filosofia, ja sen otsake Causarum Cognitio vaikuttaa olevan heijastusta Aristoteleen filosofian painotuksesta: hänelle keskeistä oli asioiden aikaansaavien syiden tutkiminen. Aristoteles vaikuttaakin olevan maalauksen keskeisin henkilöhahmo. Kuitenkin myös muut maalauksessa esiintyvät henkilöt etsivät asioiden syitä omalla tavallaan. Monet elivät ennen Platonia ja Aristotelesta, korkeintaan kolmannes oli ateenalaisia, ja rakennuksen arkkitehtuuri on roomalaista, ei kreikkalaista. Näin maalaus on tulkittava yleisemmin kuin vain ”Ateenan kouluksi”.
Henkilöt
Rafael itse ei selventänyt, keihin henkilöhahmot viittaavat, eikä mikään tuolta ajalta säilynyt dokumentti selitä maalausta. Ei myöskään ole tietoa siitä, kuinka paljon Rafael tunsi antiikin ajattelua, millaista ohjausta hän sai Donato Bramantelta ja muilta, tai millaiset ohjeet hänellä oli kirkon johdolta maalausta koskien. Tulkinnan vaikeutta lisää se, että Rafaelin täytyi kehittää oma ikonografia esittääkseen filosofeja, joiden ulkonäöstä ei ollut olemassa taiteessa perinteisesti käytettyjä kuvauksia. Esimerkiksi siinä missä Sokrateen hahmo on välittömästi tunnistettavissa antiikin ajalta säilyneistä rintakuvista, niin kutsuttu Epikuros on kauempana siitä, millaiseksi hänet on usein ajateltu.
Freskossa esiintyvät henkilöt on yleensä tunnistettu seuraaviksi (suluissa Rafaelin aikalaiset):