cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michelangelo
Työtapa
Michelangelo halusi tehdä mahdollisimman paljon itse, ja hän vaihtoi apulaisia tiheään. Hän maalasi Sikstuksen kappelin kattofreskot hankalassa asennossa: nelivuotinen urakka heikensi hänen terveyttään, ja hän kärsi sen seurauksena silmävaivoista sekä kulumista niskassa ja selässä. Hänen oli vaikea lukea vielä monta vuotta urakan jälkeen.
Kansallinen kaupunkipuisto
Suomessa on kymmenen kansallista kaupunkipuistoa: Kokkolassa (ei lainvoimainen 6.7.2020), Hämeenlinnassa, Heinolassa, Hangossa, Kuopiossa, Porissa, Forssassa, Kotkassa, Turussa ja Porvoossa.
Michelangelo
Vaikutus
Michelangelon arvostus monipuolisena ja nerokkaana taiteilijana on säilynyt nykyaikaan saakka. Hänen kuolemansa jälkeisinä vuosisatoina hänen teoksiaan jäljennettiin ja tutkittiin ahkerasti. Innostus Michelangelon töitä kohtaan puhkesi uudelleen 1800-luvun romantiikan ajalla, jolloin hänestä kirjoitettiin ja hänen töistään otettiin maalaustaiteeseen aiheita. Kuvanveistäjä Auguste Rodin otti nuoresta asti ihailemansa Michelangelon omaksi taiteelliseksi esikuvakseen 1800-luvun lopulla. Michelangelon työt pidetään edelleen hyvässä kunnossa: Daavid puhdistettiin viimeksi vuosina 2003–2004 ja Sikstuksen kappelin freskot entisöitiin 1990–1994.
Kansallinen kaupunkipuisto
Ruotsissa on käytössä vastaava määritelmä "nationalstadspark", joka on toiminut lähtöajatuksena myös Suomeen perustetuille kansallisille kaupunkipuistoille.
Michelangelo
Veistokset
thumb|Michelangelo, Kuoleva orja, 1513–1515. Osa Julius II:n hautamuistomerkin suunnitelmaa.
Kansallinen kaupunkipuisto
Lakimääritelmä
Lakimääritelmän mukaan kansallinen kaupunkipuisto voidaan perustaa ”kaupunkimaiseen ympäristöön kuuluvan alueen kulttuuri- tai luonnonmaiseman kauneuden, historiallisten ominaispiirteiden tai siihen liittyvien kaupunkikuvallisten, sosiaalisten, virkistyksellisten tai muiden erityisten arvojen säilyttämiseksi ja hoitamiseksi”. Käytännössä tämä tarkoittaa, että aluekokonaisuuteen on sisällyttävä jonkin verran valtakunnallisestikin merkittäviä alueita, mutta niiden ohella aluekokonaisuuteen hyväksytään myös vaatimattomamman statuksen omaavia alueita ja kohteita.
Michelangelo
Maalaukset
thumb|Michelangelo, [[Sikstuksen kappelin kattofreskot, 1508–1512.]]
Kansallinen kaupunkipuisto
Lakimääritelmä
Edelleen, lakimääritelmän mukaan kansalliseen kaupunkipuistoon voidaan osoittaa alueita, jotka ”maankäyttö- ja rakennuslain mukaisessa kaavassa on osoitettu puistoksi, virkistys- tai suojelualueeksi, arvokkaaksi maisema-alueeksi tai muuhun kansallisen kaupunkipuiston tarkoituksen kannalta sopivaan käyttöön”. Tarkoituksena on, että alueet ovat ensisijaisesti valtion, kunnan tai muun julkisyhteisön omistamia. Omistajan, esimerkiksi yrityksen tai maanomistajan, suostumuksella kaupunkipuistoon voidaan liittää myös muita alueita. Alueiden käytöstä ja hoidosta sovitaan erikseen, mikä voi tarkoittaa esimerkiksi sitä, että maanomistaja sitoutuu harjoittamaan alueellaan tietynlaista toimintaa (esimerkiksi laidunnusta).
Puistoalueen hakijana on kaupunki tai kunta: alue voidaan perustaa sen hakemuksesta tai jos se sitä lausunnossaan puoltaa. Perustamisesta päättää puolestaan asianomainen ministeriö (eli käytännössä ympäristöministeriö). Perustamispäätöksen jälkeen kunta laatii alueelle hoito- ja käyttösuunnitelman yhdessä alueellisen ympäristökeskuksen kanssa. Suunnitelman tulee tapahtua nykyisen ympäristölainsäädännön hengen mukaisesti vuorovaikutuksessa niiden tahojen kanssa, joiden oloihin asia saattaa huomattavasti vaikuttaa (esimerkiksi paikallisten asukkaiden ja yritysten). Hoito- ja käyttösuunnitelman hyväksyy asianomainen ministeriö.
Kansallinen kaupunkipuisto voidaan myös lakkauttaa tai sen rajausta muuttaa. Tämä olisi kuitenkin aika voimakas toimenpide, sillä tarkoituksena on säilyttää, hoitaa ja kehittää alueen merkittäviä arvoja. Lakkautus- tai muuttamistilanteeseen voitaisiin joutua, jos alueen arvo olisi olennaisesti vähentynyt tai jos yleisen edun kannalta erittäin tärkeän hankkeen tai suunnitelman toteuttaminen edellyttäisi sitä.
Kriteerit
Ympäristöministeriö on antanut ohjeistukseksi neljä kriteeriä, joiden tulee täyttyä. Kriteerien avulla tarkastellaan alueen sisältöä, laajuutta ja eheyttä, ekologisuutta ja jatkuvuutta sekä kaupunkikeskeisyyttä. Kriteerien tarkoituksena on auttaa arvojen tunnistamista ja taata kaupungeille tasapuolinen kohtelu ja taata kansallisten kaupunkipuistojen valtakunnallisen tason säilyminen
Toinen kriteeri on laajuus ja eheys. Kansallisen kaupunkipuiston täytyy olla puisto- ja viherympäristönä riittävän laaja ja häiriötön sekä viherrakenteeltaan niin yhtenäinen, että sitä pitkin on mahdollisuus siirtyä kaupunginosasta toiseen.
Kolmas kriteeri on ekologisuus ja jatkuvuus. Ekologiselta kannalta on tärkeää, että alueelle muodostuu lajiston siirtymisen ja vuorovaikutuksen mahdollistavia ekologisia käytäviä ja alue on jatkuva eli liittyy välittömästi ilman selvää rajaa kaupungin ulkopuolisiin luonnonalueisiin tai sitä ympäröivään maaseutuun.
Neljäs kriteeri on kaupunkikeskeisyys. Kansallisen kaupunkipuiston täytyy olla osa kaupunkirakennetta eli alkaa kaupungin ydinkeskustasta tai sen välittömästä läheisyydestä.
Käyttö- ja hoitosuunnitelma
Kansallisen kaupunkipuiston perustamispäätökseen voidaan kunnan suostumuksella ottaa alueen olennaisten arvojen säilyttämiseksi tarpeellisia määräyksiä. Muut alueen hoidon ja käytön kannalta tarpeelliset määräykset annetaan hoito- ja käyttösuunnitelmassa, jonka kunta laatii yhdessä alueellisen ympäristökeskuksen kanssa.
Hoito- ja käyttösuunnitelman valmistelun tulee tapahtua vuorovaikutuksessa niiden tahojen kanssa, joiden oloihin asia saattaa huomattavasti vaikuttaa. Hoito- ja käyttösuunnitelman hyväksyy asianomainen ministeriö. Kansalliseen kaupunkipuistoon kuuluvan alueen kaavoituksessa ja muussa alueeseen vaikuttavassa suunnittelussa ja päätöksenteossa on otettava huomioon puistoa koskevat määräykset.
Kaupunkipuistot
Suomessa on kymmenen kansallista kaupunkipuistoa (2020 lopussa).
Ensimmäinen kaupunkipuisto perustettiin Hämeenlinnaan vuonna 2001. Seuraavana vuonna puistoalueiden perustamisesta tehtiin päätökset Heinolassa ja Porissa. Hankoon toukokuussa 2008 perustettu kansallinen kaupunkipuisto on neljäs Suomessa ja perustettaessa suurin, noin 6 300 hehtaaria.
Porvoon kaupunkipuisto avattiin toukokuussa 2010, Turun kaupunkipuisto kesäkuussa 2013, Forssan maaliskuussa 2015 ja Kuopion joulukuussa 2017. Arviointihankkeita on ollut käynnissä lisäksi ainakin Jyväskylässä ja Vaasassa. Ympäristöministeriön arvion mukaan Suomeen voidaan perustaa yhteensä noin kymmenen kansallista kaupunkipuistoa. Euroopan puutarhaperinneverkosto EGHN palkitsi kaupunkipuistot vuonna 2014 European Garden Award -tunnustuksella.
Puistoajatuksen taustat
Ajatus kansallisten kaupunkipuistojen perustamisesta syntyi Ruotsissa Tukholmassa 1980- ja 90-lukujen vaihteessa. Aktiiviset luontoharrastajat ja kaupunkikulttuurin ystävät havaitsivat tuolloin, että kiivastahtinen kasvu ja massiiviset rakennushankkeet uhkasivat jo kaupunkilaisille virkistysalueina rakkaita, historiallisestikin arvokkaita kuninkaallisia jahtipuistoja. Tilanteen tarkastelu johti oivallukseen: havaittiin, että puistot muodostivat ehjän kokonaisuuden, joka jatkui viheralueiden ketjuna kaupungin ulkopuolelle. Paikalliset luonto- ja kulttuurijärjestöt sekä WWF liittivät voimansa yhteen ja syntyi yhteenliittymä Ekoparksfonden WWF. Yhdistys ehdotti laajan kokonaisuuden suojelua. Tukholmalaiset - tai täsmällisemmin kolmen naapurikunnan eli Tukholman, Solnan ja Lidingön asukkaat - ottivat ajatuksen omakseen, ja 1. tammikuuta 1995 astui voimaan Valtiopäivien päätös 27 km² laajuisen puistoalueen perustamisesta nimellä Kungliga nationalstadsparken (myös Ekoparken tai Nationalstadsparken). Nykyään alue on suosittu virkistys-, opetus- ja matkailukohde, johon tutustuu luokkaa 15 miljoonaa kävijää vuosittain.
Suomeen ajatus kansallisten kaupunkipuistojen perustamisesta rantautui pian Tukholman jälkeen. Idea poimittiin mukaan tuolloin meneillään olleeseen maankäyttö- ja rakennuslain uudistustyöhön. Suomessa mallista on haluttu luoda joustava, erilaisiin kaupunkeihin soveltuva nykyaikaisen kaupunkisuunnittelun työkalu. Mallia voi myös soveltaa pienemmässä mittakaavassa. Näin tekee esimerkiksi Helsinki Vanhankaupunginlahden alueelle sijoittuvan Helsinki-puiston suunnittelussaan.
Richard Pini
thumb|Richard ja Wendy Pini Richard Pini (s. 19. heinäkuuta 1950) on yhdysvaltalainen sarjakuvakäsikirjoittaja. Hänen tunnetuin luomuksensa on yhdessä vaimonsa Wendy Pinin kanssa v. 1978 luotu Elfquest. Pinien sarjakuvia julkaisi alkujaan heidän itse v. 1977 perustamansa pienkustantamo Warp Graphics.
Richard Pini syntyi New Havenissa, Connecticutin osavaltiossa. Hän opiskeli astrofysiikkaa MIT:ssä. Valmistuttuaan hän työskenteli Bostonin Hayden planetaariossa luennoijana, valokuvaajana jne. Richard tutustui vaimoonsa Wendyyn alun perin Silver Surfer -sarjakuvalehden lukijakirjeosaston kautta. Pariskunta avioitui vuonna 1972. Vuonna 1977 Richard ja Wendy alkoivat työskennellä Elfquest-tarinan parissa. Elfquestista kasvoi vähin erin miljoonamyynteihin yltänyt menestystarina. Richard luopui kuitenkin päivätyöstään IBM-yhtiössä vasta vuonna 1981. Tämän jälkeen hän toiminut päätoimisesti sarjakuva-alalla: käsikirjoittajana, kustantajana, markkinoijana jne.
Johan Boskamp
thumb|200px|Johan Boskamp Jan "Johan" Boskamp (s. 21. lokakuuta 1948 Rotterdam, Alankomaat) on hollantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Ura pelaajana
Boskamp pelasi urallaan Alankomaiden ja Belgian sarjoissa. Suurin saavutus seurajoukkueuralla oli Belgian mestaruuden voittaminen 1975 ja valinta Belgian liigan parhaaksi pelaajaksi samalla kaudella. Maajoukkueessa Boskamp pelasi kaksi ottelua ja oli mukana MM-kisoissa 1978 tullen vaihdosta kentälle ottelussa Skotlantia vastaan.
Seurat pelaajana
Ura valmentajana
Kesäkuussa 2009 Boskamp siirtyi Belgian kakkosdivisioonassa pelaavan KSK Beverenin peräsimeen. Hän sai kuitenkin potkut jo joulukuussa 2009.
Seurat valmentajana
Meriitit valmentajana
Louzy
Louzy on Ranskan kunta Deux-Sèvresin departementissa Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Kunnan pinta-ala on 18,6 neliökilometriä ja siellä on arviolta 1 350 asukasta (vuonna 2016).
Kunnan kyliä ovat Louzy, le Bouchet, Launay, Monceau, Magé ja Vitray. Neljä kilometriä etelään Louzysta sijaitsee Thouarsin kaupunki.
Zhou Enlai
Zhou Enlai, (, 5. maaliskuuta 1898 – 8. tammikuuta 1976) oli kiinalainen kommunistijohtaja, joka toimi Kiinan pääministerinä vuodesta 1949 kuolemaansa saakka. Hänen strategiansa selvitä Kiinan huipulla oli myötäillä passiivisesti puhemies Maon aivoituksia. Lopulta hän kuitenkin joutui Maon epäsuosioon Maon pidettyä hänen linjaansa liian maltillisena ja hänen tehtäviään vähennettiin. On arvioitu, että hän oli kuitenkin viimeisinä vuosinaan selvästi Maoa suositumpi kansan keskuudessa.
Varhaiset vuodet
Zhou syntyi Huai’anissa, Jiangsun maakunnassa, ja hänet adoptoitiin hyvätuloiseen perheeseen Tianjinin kaupunkiin Hebein maakuntaan. Hän opiskeli Nankain yliopistossa Tianjinissa sekä Japanissa vuosina 1915–1918. Zhoun yhteydet radikaaleihin johtivat siihen, että hänet pidätettiin lyhyeksi ajaksi hänen palatessaan Nankaihin. Vapauduttuaan vuonna 1920 hän opiskeli Ranskassa, Britanniassa ja Saksassa. Zhou liittyi Kiinan kommunistiseen puolueeseen vuonna 1921, ja kolme vuotta myöhemmin hän palasi Kiinaan työskentelemään Sun Yat-senin kanssa. Häntä pidetään puolueen parhaiten koulutettuna ja kielitaitoisimpana johtajana.
Poliittinen ura
thumb|left|upright|Zhou Enlai ja [[Deng Yingchao vuonna 1954.]] Zhou herätti kansallista huomiota vuoden 1919 Toukokuun neljännen päivän liikkeen aikana johtaessaan ratsiaa paikallisviraston tiloihin Versailles’n sopimuksen vastaisten opiskelijaprotestien aikana. Vuonna 1920 Zhou muutti Ranskaan, jossa hän toimi aktiivisesti radikaalien kiinalaisopiskelijoiden joukossa. Vuonna 1921 hänestä tuli Ranskan kommunistisen puolueen jäsen, ja hän vietti seuraavat kaksi vuotta matkustellen Euroopassa.
Vuonna 1923 Etelä-Kiinaa presidenttinä hallinnut Sun Yat-sen solmi avunantosopimuksen kommunistisen Kominternin kanssa. Tämä loi mahdollisuuden sekä kansallisen kuomintang-puolueen että kommunistisen puolueen muodostumiselle. Palattuaan Kiinaan Zhou palveli Kantonissa Whampoan sotilasakatemian poliittisen osaston puheenjohtajana sen perustamisvuonna 1926. Whampoan Kominternin tukijat pitivät tätä tehtävää vastapainona Tšiang Kai-šekin kansalliselle puolueelle.
Pohjoisen sotaretken alettua hän toimi työläisten agitaattorina. Vuonna 1926 hän järjesti yleislakon Shanghaissa, avaten kaupungin kuomintangille. Kun kuomintang erosi kommunisteista, Zhou onnistui pakenemaan valkoisten terroria ja selvisi lopulta Jiangxiin. Vähitellen hän alkoi etääntyä ortodoksisemmasta kaupunkikeskeisestä kommunistipuolueen siivestä, ja hänen lojaalisuutensa suuntautui Maon uudentyyppiseen maalaisvallankumoukseen. Zhou osallistui myös Pitkään marssiin.
Vuonna 1949, Kiinan kansantasavallan perustamisen aikaan, Zhousta tuli pää- ja ulkoministeri. Kesäkuussa 1953 hän laati viisi rauhanjulistusta. Hän johti kommunistisen Kiinan delegaatiota Geneven rauhanneuvotteluissa (1954) ja Bandungin konferenssissa (1955). Vuonna 1958 hän luovutti ulkoministerin salkkunsa Chen Yi'lle mutta pysyi pääministerinä. Zhou oli suosittu ja käytännöllinen valtionhoitaja ja säilyttikin virkansa suuren harppauksen (1958) ja kulttuurivallankumouksen (1966–1976) ajan. Hän ajoi ”neljää modernisaatiota” kumotakseen aiheutetun vahingon.
Zhou oli suurimmaksi osaksi vastuussa suhteiden uudistamisesta länsimaihin 1970-luvun alussa. Hän kutsui Yhdysvaltain presidentti Richard Nixonin Kiinan vierailulle helmikuussa 1972 ja allekirjoitti suhteiden normalisointiin tähtäävän sopimuksen. Saatuaan tietää sairastavansa syöpää hän alkoi siirtää monia vastuutehtäviään Deng Xiaopingille. Hän joutui sairaalahoitoon vuonna 1974 ja kuoli 8. tammikuuta 1976 vain muutamia kuukausia ennen Maoa. Näin Kiina joutui vuoden 1976 aikana johtajiensa sukupolvenvaidokseen. Zhoun julkisuuskuva oli hänen loppuaikoinaan huomattavasti parempi kuin Maolla, sillä kansa oli jo 1970-luvulla kyllästynyt Maon kaoottisena pidettyyn politiikkaan. Myös kansan spontaanit surunosoitukset Zhoun kuoltua olivat huomattavat siihen nähden, että maan virallinen johto pyrki vähättelemään tapahtunutta (suruaika säädettiin lyhyeksi eikä Mao osallistunut hautajaisiin). Kansan riveissä Zhouhun liitettiin kiinalaiseen tarustoon kuulunut hyvän pääministerin hahmo, jonka tehtävä oli hillitä mielivaltaista keisaria.
Troijalainen
Troijalainen tarkoittaa seuraavia asioita:
Kellonlahti
Kellonlahti on vesialue Perämerellä Kellon kaupunginosassa Haukiputaalla Oulussa. Vesialue rajoittuu etelässä Kellon Kraaselin, Rapakarin ja Kotakarin saariin ja pohjoisessa Virpiniemeen. Kellon Kiviniemen kala- ja venesatama sijaitsee alueen pohjoisreunalla. Vesialue on myös suosittu pilkkialue. Keinotekoinen veneväylä, Kraaselin kaivanto, yhdistää Kellonlahden Kuivasmereen.
Look Around (Red Hot Chili Peppersin kappale)
Look Around on Red Hot Chili Peppersin kappale, joka löytyy yhtyeen vuoden 2011 albumilta I'm with You. Kappale julkaistiin albumin kolmantena singlenä 25. tammikuuta 2012.
Musiikkivideo
Videossa laulaja Anthony Kiedisin huoneessa ovat myös hänen tyttöystävänsä Charlotte Free, poikansa Everly Bear Kiedis sekä hänen koiransa. Basisti Flea tanssii huoneessaan alushousuissa yhdessä tyttöystävänsä Sandha Khinin kanssa. Rumpali Chad Smith on kylpyhuoneessa, jossa on myös nyrkkeilysäkki. Kitaristi Josh Klinghoffer on hämärässä huoneessa, jossa on vain pieni lamppu ja pöytä.
Júlio César (jalkapalloilija, 1979)
Júlio César Soares de Espíndola, joka paremmin tunnetaan nimellä Júlio César (s. 3. syyskuuta 1979 Duque de Caxias, Rio de Janeiron osavaltio, Brasilia) on brasilialainen entinen jalkapallomaalivahti.
Ura
Júlio César aloitti uransa Flamengossa, jossa hän pelasi kuusi vuotta. Talvella 2005 hän siirtyi Interiin ja lunasti nopeasti paikkansa ykkösmaalivahtina, mutta myöhemmin menetti paikkansa Francesco Toldolle, joka jo aiemmin oli joukkueen ykkösmaalivahti. Hän allekirjoitti neljän vuoden sopimuksen Queens Park Rangersin kanssa 29. elokuuta 2012. César jäi lontoolaisjoukkueessa kuitenkin statistin rooliin ja siirtyi lainalle Toronto FC:hen saadakseen peliaikaa tulevia MM-kisoja silmällä pitäen. MM-kisojen jälkeen César siirtyi Portugalin pääsarjan Benficaan kahden vuoden sopimuksella.
Keväällä 2018 César palasi kasvattajaseuraansa Flamengoon, jossa hän lopetti uransa.
Maajoukkueura
Brasilian jalkapallomaajoukkueessa Júlio César pelasi ensimmäisen kerran 8. heinäkuuta 2004 Chileä vastaan. Vuoden 2006 MM-kisoissa hän oli Brasilian joukkueen varamaalivahti. Júlio César edusti Brasiliaa 87 maaottelussa, lopettaen maajoukkueuransa pettymykseen päättyneisiin MM-kotikisoihin.
Yksityiselämä
Hän on naimisissa brasilialaisen näyttelijä/malli Suzana Wernerin kanssa, joka oli 1990-luvulla Ronaldon kihlattu.
Kultamuseo
pienoiskuva|Kultamuseon Suomen näyttelystä Kultamuseo on yksi Suomen ammatillisesti hoidetuista erikoismuseoista. Museo toimii Pohjois-Sodankylässä Tankavaarassa naapureinaan Tankavaaran Kultakylä ja Tankavaaran entinen luontokeskus. Vuonna 1973 perustettu Kultamuseo tutkii ja tallentaa Suomen kullankaivun historiaa sekä esittelee maailman kullanhuuhdontaperinnettä. Museon omistaa ja sitä hallinnoi yksityinen Kultamuseosäätiö. Museo kuuluu valtionavun piiriin.
Näyttelyt
Kultamuseon perusnäyttelyssä on kattavasti tietoa Suomen kultahistoriasta, kullankaivusta ja kultamaiden legendoista. Kansainvälisessä näyttelyssä on esillä noin 20 eri maan ja alueen kullankaivun historiaa. Vaihtuva näyttely vaihtuu vuosittain. Kivi- ja mineraalinäyttely esittelee geologista näkökulmaa sekä Lapissa että muualla, ja ulkomuseoalueelta löytyy tunnelmallisia kullankaivajien kämppiä, koneita ja muita välineitä.
Kultamuseon pihaa koristaa pronssinen, lähes kolmemetrinen vaskaajapatsas. Patsaan on lahjoittanut Lapinkullan Ystävät ry, ja se paljastettiin Kultamuseon 20-vuotisjuhlassa vuonna 1993. Patsaan on tehnyt taiteilija Ensio Seppänen, ja se on kunnianosoitus "elinkautisten" kullankaivajien työlle.
Encore
Encore eli ylimääräinen on konsertin lopuksi esitetty, konsertin varsinaiseen ilmoitettuun tai suunniteltuun ohjelmaan kuulumaton musiikkiesitys. Encore esitetään ”yleisön pyynnöstä”, kun suosionosoitukset ovat riittävän pitkät ja voimakkaat varsinaisen konserttiohjelman loputtua. Encoren esittäminen on hyvin tavanomaista populaarimusiikkikonserteissa; ylimääräisenä esitetään useimmiten yhtyeen tai artistin tunnetuimpia, yleisön rakastamia kappaleita. Ylimääräisillä numeroilla on pitkä ja vahva perinne myös klassisen musiikin konserteissa.
Encore [ãˈkor] on ranskaa ja tarkoittaa ’uudelleen’, ’vielä (kerran)’. Ranskalaiset itse eivät useinkaan käytä sanaa tässä konserttiohjelmaan liittyvässä merkityksessä vaan huutavat lisänumeroa pyytäessään ”rappel” tai ”bis”.
Populaarimusiikin konsertissa encore alkaa usein niin, että yleisö huutaa bändin nimeä tai ”we want more” eli ’me haluamme lisää’. Klassisen konsertin encore pyritään saamaan aikaan pitkin ja voimakkain taputuksin. Myös italiankielisellä huudolla ”Da capo!” voi pyrkiä samaan päämäärään.
Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota)
Pohjois-Afrikan rintama viittaa liittoutuneiden ja akselivaltojen välisiin sotatoimiin Pohjois-Afrikassa. Sotatoimet alueella alkoivat 11. kesäkuuta 1940 ja päättyivät 16. toukokuuta 1943. Pohjois-Afrikan rintaman vaiheet voidaan jakaa kolmeen osaan Libyan ja Egyptin aavikoilla käytyihin läntisen aavikon sotatoimiin tai yksinkertaisemmin aavikkotaisteluihin, Marokkoon ja Algeriaan tehtyihin maihinnousuihin liittyviin sotatoimiin sekä Tunisian taisteluihin.
Liittoutuneiden sotatoimista vastasi alkuvaiheessa brittiläisen Kansainyhteisön joukot vahvennettuna eri Euroopan pakolaishallitusten joukoilla. Yhdysvallat liittyi sotaan 1941 ja se osallistui Pohjois-Afrikan sotatoimiin 11. toukokuuta 1942 alkaen.
Pohjois-Afrikan taistelut alkoivat Italian sodanjulistuksella 10. kesäkuuta 1940. Brittien 11. husaarirykmentti 1. panssarirykmentin tukemana ylitti 14. kesäkuuta Egyptin ja Libyan välisen rajan ja valtasi italialaisen varuskunnan Fort Capuzzon. Tämän seurauksena Italia aloitti hyökkäyksen Egyptiin, jolloin he valtasivat syyskuussa 1940 Sidi Barranin. Liittoutuneiden vastahyökkäys, operaatio Compass, alkoi joulukuussa, jolloin Italian 10. armeija tuhottiin ja Saksa joutui lähettämään Erwin Rommelin komentaman armeijakunnan Afrikkaan (operaatio Sonnenblume) tukemaan perääntyviä italialaisia ja estämään rintaman sortumisen.
Taistelut aaltoilivat edestakaisin Libyan ja Egyptin välillä. Liittoutuneet saivat aloitteen, kun brittiläinen Bernard Montgomeryn komentama 8. armeija voitti toisen El Alameinin taistelun. Tämän jälkeen akselivaltojen joukkoja työnnettiin länteen kohti Tunisiaa.
Liittoutuneiden Dwight D. Eisenhowerin johtama maihinnousu Marokkoon ja Algeriaan loppuvuodesta 1942, jonka jälkeen Vichyn Ranskan Pohjois-Afrikassa olleet joukot liittyivät liittoutuneisiin, aiheutti akselivaltojen Pohjois-Afrikassa olevien joukkojen joutumisen kahden rintaman sotaan. 13. toukokuuta 1943 akselivaltojen Pohjois-Afrikassa ollut armeija lopulta antautui Tunisiassa liittoutuneille.
Konstantin Vaginov
Konstantin Vaginov (1899 Pietari, Venäjä – 1934 Leningrad, Neuvostoliitto) oli venäläinen neuvostokirjailija. Hän opiskeli lakia ja osallistui Venäjän sisällissotaan punaisten puolella. Hän kuului alkuun akmeistien ryhmään, sittemmin oberiutteihin. Hän oli runoilijana kokeileva. Proosassaan hän kuvaa karnevalistisesti 1920-luvun kulttuurielämää. thumb|left|Kirjailijoita 1925 Leningradissa. Konstantin Vaginov ylhäällä oikealla.
Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota)
Läntisen aavikon taistelut
Vähään aikaan sodan syttymisen jälkeen ei nähty suuria hyökkäyksiä, mutta pienen mittakaavan hyökkäilyjä kyllä esiintyi. Eräässä sellaisessa britit valtasivat Capuzzon linnakkeen. Italian 10. armeija aloitti 13. syyskuuta 1940 suurhyökkäyksen Libyasta Egyptiin ja eteni rannikkoa pitkin vallaten muun muassa Sollumin. Libyan kenraalikuvernööri marsalkka Rodolfo Graziani pysäytti Italian armeijan hyökkäyksen sen saavuttua Sidi Barraniin täydennysongelmien vuoksi ja hän määräsi joukot linnoittamaan alueen.
Italialaisten tiedustelun heikkous ilmeni pysäyttämispäätöksessä. Hyökkäysjoukkoihin kuului lähes 200 000 miestä ja puolustajia oli noin 36 000, joten eteneminen aina Kairoon ja Niilille saakka olisi todennäköisesti ollut mahdollista.
Vuoden 1940 lopulla liittoutuneet aloittivat vastahyökkäyksen, operaatio Compassin, josta tuli menestys. Hyökkäyksessä tuhottiin pääosa Italian 10. armeijasta ja joukot etenivät aina El Agheilaan. Akselivaltojen vahvennuksiksi lähetettiin Uldo Capzonin johtamia italialaisia joukkoja sekä Erwin Rommelin Afrikan armeijakunta. Samanaikaisesti liittoutuneiden joukot vähenivät, kun joukoista lähetettiin muun muassa Australian 7. divisioona Kreikkaan ja 7. panssaridivisioona täydennettäväksi Niilille. Joukot korvattiin Australian 9. divisioonalla ja 2. panssaridivisioonalla.
Aluksi akselivaltojen täydennysjoukkojen tehtävänä oli vain puolustaa Tripolitaniaa ja estää liittoutuneiden eteneminen, mutta Rommelin huomattua liittoutuneiden puolustuksen heikkous saksalaiset aloittivat hyökkäyksen. Saksalaiset voittivat 24. maaliskuuta El Agheilassa ja saksalaiset olivat 15. huhtikuuta mennessä ajaneet liittoutuneet Egyptin rajalle Sollumiin. Rommel oli palauttanut asemat alkuperäisiksi piiritettyä Tobrukia lukuun ottamatta.
Liittoutuneet aloittivat vastahyökkäyksen, operaatio Brevityn, yrittäessään työntää akselivaltojen joukot takaisin. Seuraavassa operaatio Battleaxessa pyrittiin laukaisemaan Tobrukin saarto, missä epäonnistuttiin. Näiden operaatioiden aikana liittoutuneiden joukkoja organisoitiin uudelleen. Lähi-idän alueen johtajaksi Claude Auchinleckin tilalle saapui Archibald Wavell ja läntisen aavikon joukkoja täydennettiin toisella armeijakunnalla muodostettaessa alueen joukoista brittiläinen 8. armeija, jossa oli brittiläisiä, australialaisia, intialaisia, uusiseelantilaisia ja eteläafrikkalaisia joukkoja. Lisäksi siihen kuului prikaati Vapaan Ranskan joukoista.
thumb|Bernard Montgomery, 8. armeijan komentaja. Vasta perustettu 8. armeija aloitti 18. marraskuuta 1941 operaatio Crusaderin, joka oli samalla liittoutuneiden kolmas yritys murtaa Tobrukin piiritys. Tammikuussa 1942 liittoutuneet olivat vallanneet akselivaltojen aiemmin valtaamat alueet takaisin ja etulinja oli siirtynyt El Agheilaan.
Puolikovat
Puolikovat on Anu Kaipaisen romaani pienen kaupungin muutaman nuoren elämästä muutaman talvipäivän aikana.
Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota)
Läntisen aavikon taistelut
thumb|Rommel Tobrukin lähellä 16. kesäkuuta 1942 Akselivaltojen saatua täydennyksiä Tripolista joukot aloittivat hyökkäyksen voittaen liittoutuneet kesäkuussa Gazalan taistelussa ja vallaten Tobrukin. Akselivaltojen joukot työnsivät 8. armeijan takaisin Egyptin rajan taakse aina 140 kilometrin päähän Alexandriasta, kunnes heidät pysäytettiin ensimmäisessä El Alameinin taistelussa.
Puolikovat
Tarina kulkee Lahden kaltaisessa kaupungissa ennen hiihtolomaa mäkihyppykilpailun ollessa tulossa. Lapset ovat laiskoja, velttoja ja vihaisia, tupakoivia ja seksin aloittaminen on mielessä. Keskiluokan lapsien suuhun on laitettu melkoisesti enemmän kirosanoja kuin vuoden 1960-luvun alussa oli tapana. Juominen pysyy kolajuomissa baarissa, mutta niidenkin ostamisesta pyrkivät vanhoja tonneja omaavat lapset repimään cooliutta. Lapset nahistelevat hieman ja pojat likistelevät tyttöjä. Pääosan aikaa he värjöttelevät lumisilla kaduilla ilman rahaa mennä baariin lämmittelemään. Tosin tanssit olivat iso osa tarinaa.
Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota)
Läntisen aavikon taistelut
Seuraavina viikkoina molemmat osapuolet, erityisesti liittoutuneet tekivät runsaasti hyökkäyksiä, jotka eivät johtaneet merkittäviin tuloksiin. Elokuussa Rommel yritti läpimurtoa Alam Halfan taistelussa siinä onnistumatta. Samassa kuussa britit korvasivat kenraali Auchinleckin Harold Alexanderilla. Brittiläisen 8. armeijan komentajaksi piti tulla William Gott, mutta hän kuoli ja armeijan komentajaksi nimitettiin Bernard Montgomery.
Nyrkkeilyn maailmanmestaruuskilpailut 1997
Vuoden 1997 nyrkkeilyn maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin 18. lokakuuta – 26. lokakuuta 1997 Budapestissa, Unkarissa. Kisoissa oteltiin 12 painoluokassa.
Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota)
Läntisen aavikon taistelut
Koulutus- ja täydennysjakson jälkeen aloitti Montgomery suurhyökkäyksen akselivaltojen joukkoja vastaan. Hän voitti 23. lokakuuta alkaneessa toisessa El Alameinin taistelussa puolustautuneet akselivaltojen joukot, minkä jälkeen liittoutuneet pakottivat Rommelin aloittamaan peräytymisen kohti Tunisiaa. Liittoutuneet valtasivat Tripolin tammikuun puolessa välissä 1943. Helmikuussa 8. armeija pysähtyi Mareth linjan, jonne saksalais-italialainen panssariarmeija oli asettunut puolustukseen, edustalle, jolloin 8. armeija alistettiin Harold Alexanderin 18. armeijaryhmälle aloitettaessa Pohjois-Afrikan sodan viimeinen vaihe Tunisian taistelut.
Puolikovat
Tarinan nuoret ovat
Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota)
Maihinnousut Marokkoon ja Algeriaan
thumb|left|Kartta operaatiosta englanniksi. Operaatio Torch oli länsiliittoutuneiden, enimmäkseen yhdysvaltalaisten, maihinnousu Ranskan Marokkoon ja Algeriaan, jotka olivat Vichyn hallituksen alaisuudessa. Yksi tärkeimmistä tavoitteista oli saartaa Rommelin joukot. Ranskalaisilla oli Marokossa 60 000 sotilasta, rannikkotykistöä, hiukan panssarivaunuja ja lentokoneita, noin kymmenen sotalaivaa ja 11 sukellusvenettä. Liittoutuneiden joukkoja komensi kenraali Dwight D. Eisenhower. Liittoutuneet uskoivat etteivät ranskalaiset tekisi vastarintaa. Maihinnousu alkoi 8. marraskuuta 1942. Silloin liittoutuneet nousivat maihin kolmella alueella: Marokossa, Oranissa ja Algerissa.
Algerin valtaus onnistui helposti, koska saksalaisvastaiset ranskalaiset ottivat kaupungin haltuunsa ennen maihinnousua. Oranissa yhdysvaltalaisilla oli vaikeuksia, kun ranskalaiset laivat avasivat tulen sataman valtausta yrittäviä joukkoja vastaan. Ranskalaiset laivat murtautuivat ulos satamasta hyökäten maihinnousulaivastoa vastaan, mutta hyökkääjät joko upotettiin tai pakotettiin rantautumaan.
thumb|Amerikkalaiset rantautuvat. Marokossa taas maihinnousu suoritettiin ilman suojatulta, koska liittoutuneet uskoivat, etteivät ranskalaiset tekisi vastarintaa. Se suoritettiin kolmeen paikkaan, Safiin, Fedalaan ja Port-Lyautey-hin. Ennen maihinnousua yritetty liittoutuneiden tukema vallankaappaus vichyläismielistä komentajaa vastaan kuitenkin epäonnistui ja ranskalaiset tekivät vastarintaa maihinnousijoita vastaan. Liittoutuneet onnistuivat Safissa kukistamaan vastarinnan ja valtaamaan kaupungin vielä samana päivänä. Port-Lyautey:ssa maihinnousijat olivat epävarmoja sijainnistaan ja sen vuoksi toisen maihinnousuryhmän rantauttamista viivytettiin. Sillä välin puolustajilla oli aikaa järjestää toimivaa vastarintaa ja loppu maihinnousu jouduttiin suorittamaan tykistön avustuksella. Ilmavoimien tukemina liittoutuneet joukot etenivät ja saavuttivat hyökkäyksen päämäärän vastarinnasta huolimatta. Fedalan seudulla sää haittasi maihinlaskuja. Liittoutuneet pääsivät kuitenkin rannalle ja saivat vielä samana päivänä (8. marraskuuta) turvattua asemansa rantavyöhykkeellä. 10. marraskuuta he piirittivät Casablancan ja kaupunki antautui. Ranskan Marokon laivasto oli tehty toimintakyvyttömäksi jo maihinnousun alkaessa. Samaan aikaan Operaatio Torchin kanssa saksalaiset valloittivat Tunisian huolimatta ranskalaisten vastustuksesta.
Tunisian taistelut 17. marraskuuta 1942 – 13. toukokuuta 1943
Marraskuussa 1942 akselivaltojen tilanne näytti erittäin huonolta. Montgomeryn sotilaat etenivät idästä ja Eisenhowerin komentamat joukot valloittivat Marokon ja Algerian. Tripolitanian aavikolla kahden rintaman taistelu olisi ollut akselivaltojen joukoille mahdotonta, joten heidän oli saatava parempi puolustusasema seuraavien kuukausien taisteluita varten. Vuoristoista vain muutaman solan läpäisemää Tunisiaa oli helppo puolustaa. Saksalaiset ja italialaiset joukot ottivat haltuunsa 10. marraskuuta 1942 Tunisian ranskalaisilta joukoilta.
Liittoutuneet aloittivat 25. marraskuuta ensimmäisen hyökkäyksen Tunisiassa, minkä tavoitteena oli Tunisin ja Bisertan kaupunkien valtaaminen. Joukot etenivät itään, mutta eivät onnistuneet tavoitteissaan, saksalaiset pysäyttivät heidät. 1. joulukuuta 1942 saksalaiset aloittivat vastahyökkäyksen, jolla he työnsivät amerikkalaiset takaisin 25. päivän asemiin. 22. joulukuuta liittoutuneet hyökkäsivät taas, mutta heidät lyötiin takaisin. Sitten Tunisiassa alkoi noin kuukauden enimmäkseen taisteluton aika. Se loppui siihen, kun Rommelin Libyasta vetäytyvät joukot saapuivat Tunisiaan tammi-helmikuun vaihteessa. 30. tammikuuta he hyökkäsivät eräiden amerikkalaisjoukkojen kimppuun ja muutaman päivän kuluttua amerikkalaiset vetäytyivät Sbeitlan lähistölle ja rakensivat sinne puolustuslinjan. Kuitenkin saksalaiset hyökkäsivät seuraavalla viikolla ja amerikkalaisten linja murtui 16. helmikuuta. Saksalaiset valloittivat Sbeitlan seuraavana päivänä ja liittoutuneet pakenivat Algerian vastaisten vuorten solille. Koko Tunisia oli akselivaltojen hallussa. 19. helmikuuta saksalaiset hyökkäsivät liittoutuneiden asemien kimppuun Kasserinen solassa. Amerikkalaisten asemat luhistuivat parissa minuutissa ja saksalaiset valtasivat solan.
thumb|left|[[M3 Lee|M3-panssarivaunun miehistöä Tunisiassa.]] Näiden tapahtumien jälkeen saksalaiset jakautuivat kahdeksi ryhmäksi, jotka etenivät luoteeseen kohti Thalaa. Lisäksi eräs joukko eteni etelään, Haïdraa kohti. Amerikkalaisjoukkojen taistelutahto alkoi romahtaa ja monet joukot joutuessaan vetäytymään jättivät varusteensa taistelukentälle. Helmikuun 21. päivän vastaisena yönä saksalaiset pääsivät Thalan edustalle, jota puolusti vain heikko ranskalaisosasto. Jos Thala olisi vallattu, suuri joukko liittoutuneita olisi joutunut saarroksiin. Saksalaiset kuitenkin etenivät liian hitaasti ja liittoutuneiden täydennysvoimat ehtivät paikalle, eivätkä saksalaiset sen jälkeen enää pystyneet valtaamaan Thalaa. Tämän jälkeen Rommel päätti lopettaa hyökkäyksen, koska Montgomeryn armeija lähestyi idästä saksalaisten puolustuslinjaa, Mareth-linjaa. Saksalaiset alkoivat peräytyä kohti itää. 23. helmikuuta amerikkalaiset pommittivat vetäytyviä saksalaisia ja 24. helmikuuta amerikkalaiset valtasivat Kasserinen solan. Vaikka saksalaiset joutuivatkin perääntymään, he olivat tuottaneet amerikkalaisille suunnatonta vahinkoa, muun muassa tuhonneet tai vallanneet kaksi kolmasosaa amerikkalaispanssarivaunuista.
6. maaliskuuta suurin osa Rommelin joukoista teki idässä hyökkäyksen brittejä vastaan Medenineen. Hyökkäys kuitenkin epäonnistui brittien murskaavan tykistötulen takia ja saksalaiset menettivät 150 panssarivaunustaan 55. Adolf Hitlerin kiellettyä Rommelia vetäytymästä paremmin puolustettaviin asemiin Tunisin ympärille, Rommel lähti sairauslomalle, eli käytännössä luopui tehtävistään 8. maaliskuuta. Brittijoukot aloittivat suurhyökkäyksen, operaatio Pugilistin Marethin linjaa vastaan maaliskuun 19. ja 20. päivän välisenä yönä. Seuraavana yönä joukko brittejä pääsi tunkeutumaan saksalaisten puolustuslinjan läpi ja muodostamaan sinne sillanpääaseman, mutta 22. maaliskuuta saksalaisten vastahyökkäys tuhosi sillanpään ja rintama palautui entiselleen. 26. maaliskuuta brittijoukot valtasivat El Hamman kaupungin linjan pohjoispäässä ja tekivät täten linjan käytännössä toimintakyvyttömäksi. Seuraavana päivänä akselivaltojen joukot onnistuivat pysäyttämään britit ja saamaan aikaa strategiselle vetäytymiselleen. Kahdessa päivässä linjan puolustajat marssivat 60 kilometriä luoteeseen ja loivat uuden puolustuslinjan Wadi Akaritiin Gabèsin lähelle.
Samaan aikaan amerikkalaiset olivat aloittaneet etenemisen. 17. maaliskuuta he valtasivat Gafsan ja seuraavana päivänä El Guetarin keidaskaupungin. Sen italialaiset puolustajat poistuivat kaupungista lähes vastarinnatta, mutta asettuivat saman nimiseen solaan, joka johtaa sisämaan tasangoille. 20. maaliskuuta amerikkalaiset valtasivat yhden italialaisten asemista ja ottivat 700 vankia. Amerikkalaiset olivat erinomaisissa asemissa mahdollista hyökkäysoperaatiota varten. Silloin saksalaiskomentajat, jotka saivat tiedon amerikkalaisten valtauksista, lähettivät panssaridivisioonan voittamaan amerikkalaiset. 23. maaliskuuta aamukuudelta 50 panssaria, joita seurasi muita joukkoja, tuli solasta ja hyökkäsi amerikkalaisten kimppuun edeten alas laaksoon. Saksalaiset voittivat nopeasti amerikkalaisten etulinjan jalkaväen ja tykistön. Vähän ajan kuluttua he ajoivat miinakenttään ja joutuivat pysähtymään raivaamaan sitä. Silloin yhdysvaltalaiset alkoivat hyvin voimakkaasti tulittaa miinakenttää raivaavia ja raivausta odottavia saksalaisia ja tunnissa saksalaisten 50 panssarivaunusta 30 tuhoutui. Kello yhdeksältä saksalaiset vetäytyivät laaksosta takaisin solaan.
Aamulla kello 4.45 saksalaiset hyökkäsivät uudestaan, kun heidän jalkaväkensä oli järjestäytynyt. Mutta taas Yhdysvaltain tykistö pysäytti hyökkäyksen ja aiheutti saksalaisille suuria tappioita. Sen jälkeen saksalaiset tajusivat, että hyökkäysyritykset olivat toivottomia ja siksi osa divisioonasta linnoittautui El Guettarista itään sijaitseville kukkuloille ja osa pakeni takaisin Gabèsiin.
Seuraavan viikon aikana yhdysvaltalaiset etenivät hitaasti vallaten loput sisämaan tasangoista.
Angus Macfadyen
Angus Macfadyen (s. 21. lokakuuta 1963 Glasgow, Skotlanti) on skottilainen näyttelijä. Hänen tunnetuimmat elokuvansa ovat Braveheart – taipumaton (1995) ja Saw III (2006). Macfadyen on myös näytellyt Allan Pinkertonia kanadalaisessa televisiosarjassa Pinkertonin etsivätoimisto. Lisäksi hän vieraillut yhdysvaltalaisissa televisiosarjoissa Californication ja Criminal Minds.
Macfadyenin isä oli lääkäri, joka teki kansainvälisiä töitä Maailman terveysjärjestölle. Macfadyen opiskeli Edinburghin yliopistossa ja Lontoon Central School of Speech and Dramassa.
Macfadyen seurusteli Catherine Zeta-Jonesin kanssa, ja pari oli aiemmin kihloissa.
Gabe Hordos
thumb|right|Gabe Hordos (oikealla) [[Annie-gaala 2007|vuoden 2007 Annie-gaalassa.]] Gabriel Hordos on yhdysvaltalainen animaattori, joka palkittiin vuonna 2007 Anniella elokuvasta Virran viemää. Hän on usein työskennellyt DreamWorksin tuottamissa animaatioelokuvissa, joista ensimmäinen oli Joosef – unten kuningas.
Llanfairfechanin rautatieasema
Llanfairfechanin rautatieasema on rautatieasema Llanfairfechanin kaupungissa Conwyn alueella, Walesissa. Se sijaitsee North Wales Coast Linen varrella.
Asema avattiin toukokuussa 1860. Sitä käytti 14 040 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Club Life Volume One – Las Vegas
Club Life Volume One – Las Vegas on Tiëston miksauskokoelma-albumi ja sen ilmestymispäivä oli 5. huhtikuuta 2011. Albumilla Tiësto on mukana kappaleissa C'mon, Zero 76, Don't Ditch, Slumber, We Rock ja Girls with Bangs. Las Vegas -albumi oli esimerkiksi Yhdysvaltain tanssi/elektronisen musiikin albumilistan sijalla kolme. Tuona aikana Tiëston kiertue, Club Life oli nimetty albumin mukaan.
Aberin rautatieasema (Gwynedd)
Aberin rautatieasema oli rautatieasema Abergwyngregynin kylässä Gwyneddin alueella, Walesissa. Se sijaitsi North Wales Coast Linen varrella.
Historia
Aberin aseman avasi Chester and Holyhead Railway 1. toukokuuta 1848. Siellä oli kaksi laituria. Länteen kulkevien junien laiturilla oli kaksikerroksinen tiilinen asemarakennus, toisella laiturilla yksinkertainen odotushuone. Asemalla oli myös rahtiliikenteelle tarkoitettu sivuraide, jota käytti erityisesti aseman lähellä sijainnut Lord Penrynin saviliusketehdas.
1950-luvulle tultaessa syrjäisen aseman liikenne alkoi olla vähäistä. Se suljettiin matkustajilta 1. toukokuuta 1848. Rahtiliikenteen käytössä se pysyi vielä 4. toukokuuta 1964 asti. Asemarakennus on yhä olemassa ja käytössä yksityisasumuksena. Laiturit ja muut rakennukset sen sijaan on purettu.
Tenavat
thumb|pysty=1.55|Otsikkoruutu vuonna 1965 julkaistusta Tenavat-sunnuntaistripistä, jossa [[Jaska Jokunen|Jaska Jokusen leija on päätynyt leijoja syövään puuhun. Tämä versio ”Peanuts”-tekstistä oli käytössä sunnuntaistripeissä vuoteen 1987.]] Tenavat on strippimuodossa ilmestynyt sanomalehtisarjakuva, jota kirjoitti ja piirsi yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä Charles M. Schulz. Tenavat ilmestyi 2. lokakuuta 1950 – 13. helmikuuta 2000 ja se oli vuosien ajan maailman luetuin sanomalehtisarjakuva. Parhaimmillaan sarjaa julkaistiin yli 2 600 sanomalehdessä, sillä oli 355 miljoonaa lukijaa 75 maassa, ja sitä käännettiin 21 eri kielelle. Schulz teki kaikki 17 897 strippiä yksin ilman avustajia.
Tenavien on katsottu esimerkillään mullistaneen sanomalehtisarjakuvan ja lukuisat sarjakuvantekijät ovat julistaneet sen esikuvakseen. Schulz piirsi sarjaa hyvin pelkistetyllä piirrostyylillä ja se ilmestyi alkujaan tavanomaista pienemmässä koossa, joka kuitenkin myöhemmin muodostui alan standardiksi. Tenavien henkilöt ovat lapsia, jotka ilmaisevat usein aikuisten tunteita, ja sarjan huumori syntyy pitkälti hahmojen kärjistetyistä persoonallisuuksista sekä toistuvista aiheista. Sarjan vahvuutena on pidetty sen psykologista tasoa ja se on nähty myös filosofisena.
Tenavien merkittävä teema on arkipäiväisten vastoinkäymisten ja epävarmuuden tunteen kuvaus, jotka tulevat esiin varsinkin sarjan päähenkilössä Jaska Jokusessa (Charlie Brown). Myös mielikuvituksellinen ja inhimillisenä kuvattu koira Ressu (Snoopy) on muodostunut hyvin suosituksi hahmoksi. Schulz viittasi Tenavissa usein uskonnollisiin teemoihin, mutta pääsääntöisesti hän vältteli kiistanalaisia aiheita.
Tenavista on tehty 45 televisioanimaatiota, viisi pitkää animaatioelokuvaa ja Broadway-musikaali, jotka ovat kaikki olleet suosittuja varsinkin sarjan kotimaassa Yhdysvalloissa. Tenavat on ollut valtaisa kaupallinen menestys. Se on saanut oheistuotteiden ja hahmojen mainoskäytön myötä ympärilleen miljardiluokan liiketoiminnan, joka on herättänyt ristiriitaisia tunteita. Tenavia julkaisi vuoteen 2011 saakka United Feature Syndicate -sarjakuvasyndikaatti. Nykyisin sarjan oikeudet omistaa Peanuts Worldwide -niminen yhteisyritys, jonka omistavat WildBrain, Sony ja Schulzin perikunta.
Sarjan synty
Li’l Folks sisälsi jo Tenavien lähtökohdan: lapset puhumassa tunteista ja asioista, jotka normaalisti kuuluvat aikuisten eikä lasten maailmaan. Useat Tenavien varhaiset hahmot ja vitsit saivat alkunsa jo Li’l Folksissa. Sarjassa muun muassa esiintyi Ressua muistuttanut koira ja useampikin Charlie Brown -niminen poika. Varhaisissa Li’l Folks -stripeissä lapset näyttivät vielä suhteellisen realistisilta, mutta vuoteen 1949 mennessä ne muuttuivat suuripäisiksi karikatyyreiksi ja ennakoivat näin varhaisten Tenavat-strippien visuaalista ilmettä.
Schulz lopetti Li’l Folksin piirtämisen syksyllä 1949, koska St. Paul Pioneer Pressin päätoimittajalla ei ollut kiinnostusta sarjan kehittämiseen. Vuoden 1950 alussa Schulz tarjosi newyorkilaiselle United Features -syndikaatille uutta sarjaa, joka olisi muodostunut kahdesta allekkaisesta stripistä. Syndikaatti kiinnostui ja ehdotti, että ylempi strippi kertoisi lapsista ja alempi teineistä. Lopulta kuitenkin sovittiin, että Schulz ryhtyisi piirtämään yhtä neliruutuista strippiä, joka jatkaisi Li’l Folksin lapsiaihetta muutaman vakiohahmon voimin.
Sanomalehdet pyrkivät noihin aikoihin supistamaan sarjakuville varattua palstatilaa. United Featuresin johdossa keksittiin, että pienistä lapsihahmoista kertova vitsisarja voitaisiin räätälöidä tuotteeksi, joka vastaisi lehtien toiveita. Sarja ilmestyisikin tavallista pienikokoisempana, vain kolmen palstan levyisenä neljän sijasta. Sitä markkinoitaisiin lehdille ”tilansäästöstrippinä”, joka kiinnittäisi lukijoiden huomion mutta veisi vähän palstatilaa. Tenavat-strippi muodostui neljästä suorakulmaisesta ruudusta, joten ne voitiin painaa sanomalehden sivulle kolmessa eri muodossa: vaakasuorassa, pystysuorassa tai kahdella rivillä neliönmuotoisessa tilassa. Schulz sopeutui tähän pelkistämällä piirrostyylinsä mahdollisimman niukaksi, sillä hän toivoi ruutuihin jäävän tyhjän tilan kiinnittävän lukijoiden huomion täyteen ahdetuilla sarjakuvasivuilla. Schulz arveli myöhemmin, että tämä alkujaan tilanpuutteen sanelema ratkaisu oli keskeistä hänen tunnusomaisen piirrostyylinsä kehittymiselle.
Sarjan nimi
Tenavien aloittaessa tarkoituksena oli alun perin säilyttää Schulzin edellisen sarjan nimi muutettuna muotoon Li’l Folk. Hieman ennen sarjan julkistamista kuitenkin ilmeni, että sarjakuvapiirtäjä Tack Knightin 1930-luvulla piirtämän Little Folks -sarjan nimi oli rekisteröity tavaramerkki, ja Knight kielsi käyttämästä nimeä, joka muistuttaisi liian läheisesti sitä. Koska Schulz oli tässä vaiheessa jo valinnut sarjansa päähahmolle nimen, hän ehdotti koko stripin nimeämistä sen mukaan ”Charlie Browniksi” tai ”Good ol’ Charlie Browniksi”. Syndikaatti kuitenkin valitsi nimen Peanuts (kirjaimellisesti ”maapähkinät”, tarkoittaa myös jotain pientä tai mitätöntä). Nimen keksi tiettävästi syndikaatin tuotantojohtaja William Anderson. Hänen innoittajanaan toimi suosittu television lastenohjelma The Howdy Doody Show, jossa studion lapsiyleisö istui vaatimattomassa aitiossa (”peanut gallery”) ja sarjassa hahmona esiintynyt intiaanipäällikkö viittasi heihin sanalla ”peanuts”. Anderson ja United Featuresin johto uskoivat sen olevan yleinen puhekielinen nimitys pikkulapsille, vaikka näin ei ollut. Schulz myöntyi vastentahtoisesti ehdotettuun nimeen. Hänelle myös lupailtiin, että nimi voitaisiin ehkä myöhemmin vaihtaa. Sarjan alkuvuosina Schulz pyysi useasti nimen vaihtamista. Siinä vaiheessa, kun Tenavat alkoi menestyä, nimi katsottiin kuitenkin jo niin vakiintuneeksi, ettei sitä enää haluttu muuttaa.
Vielä vuosikymmeniä myöhemmin antamassaan haastattelussa Schulz sanoi sen olevan ”huonoin nimi mitä millään sarjakuvastripillä on ollut” ja pitävänsä loukkaavana sitä, että hänen elämäntyönsä oli saanut tällaisen vähättelevän nimen. Erityisesti häntä turhauttivat valitukset ja kyselyt lukijoilta, jotka eivät ymmärtäneet, mihin tai kehen sarjan nimi viittasi. Schulz vältteli sarjan nimen käyttöä puhuessaan työstään ja sanoi mieluummin piirtävänsä ”Jaska Jokusta ja Ressua”. Schulzin elinaikana julkaistujen Tenavat-kokoelmakirjojen ja -animaatioiden nimissä (muutamaa varhaista kirjaa lukuun ottamatta) ei koskaan käytetty itse sarjan nimeä, vaan aina jonkin sen hahmon nimeä, useimmiten Jaska Jokusen. Sunnuntaistrippien otsikkoruudussa oli marraskuusta 1966 alkaen aina sarjan nimen alapuolella yhtä suuri alaotsikko ”mukana vanha kunnon Jaska Jokunen” (featuring ”Good Ol’ Charlie Brown”). Teksti tosin jäi pois, kun ”Peanuts”-otsikon fonttia muutettiin tammikuussa 1987.
Sarjan alkuvuodet
Tenavat alkoi ilmestyä 2. lokakuuta 1950, aluksi seitsemässä sanomalehdessä, jotka olivat Minneapolis Tribune, Chicago Tribune, Washington Post, The Denver Post, Seattle Times sekä Pennsylvaniassa ilmestyneet Evening Chronicle ja Globe-Times. Sarjassa oli aluksi neljä hahmoa: Jaska Jokunen (Charlie Brown), Kielo (Patty), Pave (Shermy) ja Ressu (Snoopy). Kahden seuraavan vuoden aikana Schulz kuitenkin esitteli neljä uutta hahmoa: Lipen (Violet), Amadeuksen (Schroeder), Tellun (Lucy) ja Epun (Linus). Aluksi sarja ilmestyi kuutena päivänä viikossa. Sunnuntaistripit alkoivat ilmestyä 6. tammikuuta 1952. Syndikaatti markkinoi alkuvaiheessa Tenavia ostamalla mainostilaa sarjaa julkaisemattomista lehdistä ja kannustamalla mainoksissa lehden tilaajia pyytämään toimitusta ottamaan sarjan julkaistavakseen. Syndikaatin aktiivisesta markkinointistrategiasta huolimatta Tenavat ei noussut heti menestykseen, vaan kasvatti suosiotaan hitaasti. Vuoden kuluttua alkamisestaan sarja oli päässyt 36:een lehteen, mutta varsinainen nousu alkoi vuonna 1952. Syndikaatissa laskettiin, että pelkästään markkinointikulujen kattamiseksi sarja olisi myytävä vähintään sataan lehteen. Tämä raja saavutettiin lopulta kesäkuussa 1955.