cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kosti Mustonen
Sisällissodan jälkeinen aika
Mustonen toimi sisällissodan jälkeen edelleen joukkueenjohtajana 3. jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hän oli Savon rykmentistä komennettuna 15. tammikuuta - 15. helmikuuta 1919 väliseksi ajaksi Viipurin suojeluskuntapiirin, missä hän toimi harjoituskoulun opettajana. Mustonen erosi armeijasta 16. helmikuuta 1919 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen. Suojeluskunnissa hänet sijoitettiin ensin paikallispäälliköksi 1. maaliskuuta 1919 alkaen Pielaveden suojeluskuntaan, josta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1920 alkaen Lapinlahden ja 1. elokuuta 1923 alkaen Ruskealan suojeluskuntaan niin ikään paikallispäälliköksi. Ruskealasta hän siirtyi 16. maaliskuuta 1924 Jyväskylän suojeluskuntapiirin XI alueen päälliköksi. Suojeluskuntajärjestöstä hän erosi 30. huhtikuuta 1925 ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä Kuhmossa.
Talvi- ja jatkosota
Mustonen osallistui talvisotaan toimistoupseerina Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin esikunnassa. Välirauhan aikana hän toimi edellä mainitussa tehtävässä. Tehtävässä hän jatkoi vielä jatkosodan puhjettuakin, mutta siirrettiin myöhemmin toimistoupseeriksi Itä-Karjalan Sotilashallinnon esikuntaan, josta hänet siirrettiin vuonna 1943 joukkueenjohtajaksi 984. Ilmasuojelukomppaniaan, jossa hän palveli sodan loppuun saakka. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Sirvart Karamanuk
Sirvart Kalpakian Karamanuk (1. joulukuuta 1912 Üsküdar, Istanbul — 19. lokakuuta 2008 Istanbul) oli armenialainen säveltäjä. Vaikka hän opiskeli Istanbulissa mm. pianonsoittoa, säveltäjänä hän oli suurilta osin itseoppinut.
Vannevar Bush
Vannevar Bush (11. maaliskuuta 1890 Everett, Massachusetts, Yhdysvallat – 28. kesäkuuta 1974 Belmont, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen insinööri, keksijä ja tiedevaikuttaja, joka oli merkittävä taustavaikuttaja Yhdysvaltain tiedehallinnossa toisen maailmansodan aikana. Hänet tunnetaan myös sotateollisuusyritys Raytheonin perustajana ja työstään varhaisten tietokoneiden parissa.
Bush johti Office of Scientific Research and Development -nimistä virastoa, joka hallinnoi armeijan tarpeisiin tehtävää tieteellistä tutkimusta toisen maailmansodan aikana. Viraston johtajana hän oli taustavaikuttajana muun muassa atomipommin ja tutkan kehittämisessä ja toimi käytännössä Yhdysvaltain presidentin ensimmäisenä tieteellisenä neuvonantajana. Sodan aikana hän esitti myös suunnitelmansa siitä, miten sota-aikana syntynyt kiinnostus tieteelliseen tutkimukseen voitaisiin hyödyntää myös rauhan aikana. Bushin ajatukset vaikuttivatkin osaltaan Yhdysvaltain kansallisen tiedesäätiön perustamiseen.
Bushin merkittävät keksinnöt olivat differentiaalianalysaattori, jota käytettiin differentiaaliyhtälöiden laskemiseen, ja Atlantic Monthly -lehden artikkelissa As We May Think esitetty teoreettinen Memex-tiedonhallintalaite. Se oli mikrofilmimuistia käyttävä laite, johon tallennetuissa tiedoissa oli linkkejä dokumenttien välillä. Memexin toimintaperiaate oli hypertekstin edeltäjä.
Nuoruus
Vannevar Bushin isä oli metodistipappi Richard Perry Bush, joka toimi pastorina Everettin kaupungissa Massachusettsissa, kun Vannevar syntyi. Vannevarin äiti oli Emma Linwood Paine. On sanottu, että Vannevarin erikoinen nimi olisi annettu hänen isänsä ystävän, pastori John Van Nevarin mukaan. Vannevar syntyi 11. maaliskuuta 1890 perheen kolmantena lapsena. Hänellä oli kaksi isosiskoa: Edith ja Reba. Perhe muutti vuonna 1892 Chelseaan, kun Richard Bush aloitti kaupungissa pastorina. Perhe asui Chelseassa pääasiassa kirkon pappilassa.
Vannevar kärsi nuoruudessaan useista sairauksista. Hän sairasti reumakuumeen ja lavantaudin sekä kärsi tulehtuneesta umpilisäkkeestä. Teini-iässä hän oli vuoden vuoteenomana. Reuman takia hän joutui vuosien ajan ontumaan välillä toista jalkaansa. Sairauksien vastapainoksi hänestä kasvoi itsevarma ja riidanhaluinen, ja hän ajautui toisinaan tappeluihin muiden nuorukaisten kanssa.
Vannevar piti lapsena erilaisten esineiden kanssa näpertelystä, ja Chelseassa hän piti kotonaan monipuolista työpajaa. Hän käsitteli usein kotinsa kellarikerroksessa koeputkia ja aiheutti kemiallisia reaktioita. Vannevarin Edith-siskolla oli suuri merkitys hänen tulevan uransa kannalta. Edith oli matemaattisesti lahjakas. Hän valmistui vuonna 1903 Jackson Collegesta, joka oli Tufts Collegen tyttökoulu. Valmistumisensa jälkeen hän opetti trigonometriaa Chelsean high schoolissa, ja Vannevar oli hänen oppilaansa. Edithin taidot innostivat myös Vannevaria menestymään matematiikassa. Hän valmistui high schoolista 1909 ja päätti mennä Tufts Collegeen.
Opiskeluaika ja ensimmäiset työt
Bush menestyi hyvin yliopistossa. Ensimmäisen vuoden opiskelijoita oli 125, ja he valitsivat Bushin joukostaan parhaaksi matematiikan opiskelijaksi. Toisena opiskeluvuotenaan hän oli sairauslomansijaisena ja ohjasi opiskelutovereitaan fysiikassa ja matematiikassa rahoittaakseen opiskelujaan.
Vuonna 1912 Bush sai ensimmäisen patenttinsa, kun vuoden viimeisenä päivänä hänen maanmittauslaitteelleen annettiin patenttinumero 1048649. Laite oli rakennettu jo pari vuotta aiemmin. Se muodostui kahdesta polkupyöränrenkaasta, joita yhdisti puinen laatikko. Laatikon sisässä oli mekaaninen laitteisto, joka piirsi yksinkertaisen kartan. Bush yritti myydä laitteensa lisenssiä useille yrityksille, mutta yksikään ei ostanut sitä.
Arabiemiirikuntien vaakuna
Arabiemiirikuntien vaakunan on Arabiemiirikuntien tunnus lipun ohella ja sen nykyinen versio on otettu käyttöön vuonna 2008. Vaakunassa on kultainen haukka, Qurayš-heimon tunnus. Muhammad kuului tähän heimoon. Haukan rinnassa on kiekon sisällä maan lippu, jonka ympärillä on seitsemän sen jäsenemiraatteja kuvaavaa tähteä. Haukan kynsissä on Arabiemiirikuntien nimeä kantava nauha.
Vannevar Bush
Opiskeluaika ja ensimmäiset työt
Bush siirtyi maisterin tutkintonsa jälkeen työelämään hankkiakseen varoja jatko-opiskeluja varten. Vuoden 1913 jälkimmäisellä puoliskolla General Electric palkkasi hänet testaajaksi Schenectadyyn, ja kolmen kuukauden jälkeen hänet ylennettiin 20-henkisen testiryhmän johtajaksi. Schenectadystä Bush siirtyi Pittsfieldin tehtaalle, ja lokakuussa 1914 hän jätti General Electricin. Hän palasi Tufts Collegeen ja sai paikan matematiikan opettajana Tuftsin rinnakkaiskoulusta Jackson Collegesta. Kesän 1915 Bush työskenteli Brooklynissä Yhdysvaltain laivaston tarkastajana. Syyskuussa 1915 hän lähti laivastosta ja otti vastaan Clarkin yliopiston stipendin. Hän ei kuitenkaan aloittanut opiskelujaan yliopistossa, koska hänen ei annettu päättää omaa tutkimusaihettaan. Myöhemmin hän sai stipendin Massachusettsin teknillisestä korkeakoulusta (MIT).
Arabiemiirikuntien vaakuna
Vaakuna otettiin alkujaan käyttöön vuonna 1973. Alkuperäisessä versiossa lipun tilalla oli perinteinen arabialainen purjelaiva (dhow).
Vannevar Bush
Opiskeluaika ja ensimmäiset työt
Väitöskirjansa Bush teki Arthur E. Kennellyn ohjauksessa. Bush jätti 169-sivuisen väitöskirjansa tarkastettavaksi huhtikuussa 1916. Kennelly ei hyväksynyt Bushin työtä vaan vaati, että Bush laajentaisi työtään. Bush protestoi ja lopulta valitti laitoksen puheenjohtajalle Dugald C. Jacksonille, joka kumosi Kennellyn päätöksen ja hyväksyi väitöskirjan. Jacksonista tuli Bushille merkittävä opastaja. Bush antoi harvoin muille tunnustusta heidän työstään, mutta Jacksonia hän piti yhtenä harvoista osaavista ja kannustavista opettajista.
Bush valittiin vuonna 1916 Tufts Collegen sähkötekniikan apulaisprofessoriksi. Samoihin aikoihin hänestä tuli pienen, yliopiston tiloissa toimivan American Radio and Research Companyn (AMRAD) konsultti. Yritys teki uraauurtavaa työtä radiolaitteiden parissa. Ensimmäisen maailmansodan aikana Bush asui New Londonissa, missä osallistui AMRAD:n sukellusveneiden torjuntaan liittyvään tutkimukseen. Bushin ideasta kehitettiin laite, joka käytti magneettikenttää sukellusveneiden havainnoimiseen. Laite toimi testeissä loistavasti, mutta laivasto ei osannut hyödyntää laitetta, joten taistelutilanteessa se oli hyödytön.
Ura MIT:ssä
Bush jätti Tufts Collegen 1919 ja siirtyi Jacksonin kutsusta MIT:n sähkötekniikan laitokseen apulaisprofessoriksi. Vuonna 1922 hän julkaisi kollegansa William H. Timbien kanssa sähkötekniikan oppikirjan nimeltä Principles of Electrical Engineering. Hänet oli myös asetettu sähkötekniikan laitoksen tutkimusosaston johtoon. Samaan aikaan hän työskenteli edelleen AMRAD:lle, joka oli kuitenkin suurissa vaikeuksissa ja kaatui lopulta vuonna 1922. Bush halusi pelastaa yrityksestä sinne palkkaamansa keksijän Charles G. Smithin ja esitteli Smithin Laurence K. Marshallille, joka innostui eräästä Smithin keksinnöstä. Marshall, Bush ja Smith muodostivat 7. heinäkuuta 1922 American Appliance Companyn (nykyinen Raytheon). Yritys onnistui tuomaan markkinoille S-putken, Smithin keksimän tasasuuntaajan, joka paransi radioiden tehokkuutta. Bush ansaitsi hyvin yrityksen kautta.
MIT:ssä Bush suuntautui entistä enemmän tietotekniikkaan. Vuonna 1924 hän tutki sähkövoimajärjestelmiä kuvaavia yhtälöitä ja mietti, pystyisikö kone suorittamaan osan laskutoimituksista. Seuraavana vuonna hän kehittikin kahden oppilaansa kanssa koneen, joka osasi ratkaista ensimmäisen kertaluvun differentiaaliyhtälöitä. Sen jälkeen Bush alkoi suunnitella tutkimusavustajansa Harold Hazenin kanssa tehokkaampaa konetta. Vuonna 1931 he saivat valmiiksi differentiaalianalysaattorin, joka pystyi laskemaan jopa kuudennen asteen differentiaaliyhtälöitä. Vaikka koneen tulokset eivät olleet täysin tarkkoja, siitä oli kuitenkin hyötyä aidoissa tutkimustilanteissa. Muutamassa vuodessa muut yliopistot kiinnostuivat laitteesta ja sen kopioiden rakentamisesta. Bush oli mielissään kiinnostuksesta.
Bush oli lisäksi kiinnostunut kehittämään laitteen, joka automatisoisi ihmisen ajatusprosessia. Eräässä artikkelissa hän esitteli laitteen, joka pystyisi tallentamaan suuret määrät tietoa mikrofilmille ja jonka avulla tieto voitaisiin nopeasti löytää. Bush kutsui laitetta "nopeaksi valitsijaksi" (rapid selector). Hän ehdotti FBI:lle laitteen rakentamista, mutta laitoksen johtaja J. Edgar Hoover hylkäsi ehdotuksen. Bush oli luvannut, että rapid selectorin avulla voisi tutkia tuhat sormenjälkeä minuutissa, mikä olisi ollut huikea edistys FBI:n käyttämiin tekniikoihin nähden. Rapid selectoreita rakennettiin neljä kappaletta, mutta ne kärsivät teknisistä ongelmista. Myöhemmin rapid selector sisältyi Memex-tiedonhallintalaitteen konseptiin.
Kun Karl Taylor Comptonista tuli MIT:n rehtori vuonna 1930, hänen tavoitteenaan oli vahvistaa yliopiston asemaa. Hän organisoi yliopiston uudelleen ja jakoi sen kolmeen tiedekuntaan. Bushin hän valitsi apulaisrehtoriksi ja nimesi insinööritieteiden tiedekunnan dekaaniksi. Bushin maine oli kasvanut maanlaajuisesti, ja Yhdysvaltain kansallinen tiedeakatemia valitsikin hänet jäsenekseen vuonna 1934. Vaikka Bush oli edelleen kiinnostunut koneista, hän tunsi myös kiinnostusta Yhdysvaltain koulutusjärjestelmää kohtaan. Hän kirjoitti muun muassa kriittisesti insinöörikoulujen tenttijärjestelmästä. Vuonna 1935 Bush oli jäsenenä Kansallisen tutkimusneuvoston organisoimassa komiteassa, joka käsitteli patenttijärjestelmää ja sen vaikutusta uuteen teollisuuteen.
NACA:n hallintoon
thumb|275px|[[National Advisory Committee for Aeronautics|NACA:n kokous vuonna 1938. Vannevar Bush nimettiin tässä tapaamisessa NACA:n varapuheenjohtajaksi. Bush on kuvassa kolmas oikealta.]] Bush pyydettiin Carnegien tiedeinstituutin (CIW:n) johtajaksi vuonna 1938, ja hän hyväksyi viran, vaikka Compton olisikin halunnut Bushin jäävän MIT:n palvelukseen. Bush halusi CIW:n keskittyvän ”koviin tieteisiin” kuten luonnontieteeseen ja jättävän marginaalisempien alojen, kuten tieteenhistorian ja arkeologian, tutkimisen. CIW:n arkeologian ohjelma loppuikin pian, mikä oli historioitsija Bernard Cohenin mukaan suuri takaisku Yhdysvaltain arkeologialle, joka oli saanut suuren osan tuestaan CIW:ltä. Bush valittiin 23. elokuuta National Advisory Committee for Aeronauticsin (NACA) jäseneksi. Järjestö hallinnoi lentämiseen liittyvää tutkimusta.
NACA:n jäsenenä Bush kuuli Charles Lindberghin raportin Saksan sotakoneistosta. Lindbergh järkytti Yhdysvaltain hallintoa kertomalla syyskuussa 1938 Saksan ilmavoimien olevan vahvempi kuin muilla Euroopan mailla yhteensä ja Yhdysvaltain olevan paljon Saksaa jäljessä. Bushista tuli NACA:n puheenjohtaja lokakuussa 1939, kun sairastunut Joseph S. Ames erosi sen johdosta. NACA alkoi pian valmistautua sotaan, mutta se oli keskittynyt vain pieneen tieteelliseen osa-alueeseen. Bush halusi perustaa uuden viraston, joka keskittyisi tutkimaan armeijalle tärkeitä osa-alueita ja olisi tärkeä yhdysside armeijan ja tiedeyhteisön välillä. Hän keskusteli asiasta usein NACA-kollegoidensa Comptonin, James Bryant Conantin ja Frank B. Jewettin kanssa. Bush pyysi NACA:n järjestösihteeri John F. Victoryä hahmottelemaan lakiehdotuksen National Defense Research Committeen (NDRC) perustamiseksi.
NDRC ja OSRD
Bush tapasi presidentti Franklin Rooseveltin 12. kesäkuuta 1940 ja esitteli hänelle lyhyesti suunnitelmansa sotatekniikan mobilisoimiseksi. Roosevelt teki vain pari lyhyttä huomautusta ja hyväksyi NDRC:n perustamisen. Tapaaminen kesti alle 15 minuuttia. Kaksi päivää myöhemmin Roosevelt nimesi Bushin virallisesti uuden viraston johtajaksi. Bush valitsi ryhmäänsä tieteellisinä edustajina Comptonin, Conantin, Jewettin ja Richard C. Tolmanin. Hallituksen edustajat olivat patenttiasiamies Conway P. Coe, kontra-amiraali Harold G. Bowen, joka oli laivaston johtava tutkimusupseeri, ja prikaatikenraali George V. Strong.
thumb|275px|[[Syklotroniprojektia käsittelevä tapaaminen vuodelta 1940. Kuvassa ovat vasemmalta oikealle Ernest O. Lawrence, Arthur H. Compton, Vannevar Bush, James B. Conant, Karl T. Compton ja Alfred L. Loomis.]] Bush liitti NDRC:hen armeijan tutkimuskomiteoita, jotta hän voisi hallinnoida niiden tekemää tutkimusta. NDRC:hen liitettiin myös uraanikomitea, jonka tarkoituksena oli tutkia mahdollisuuksia atomipommin valmistamiseksi. Bush ei uskonut, että atomipommitutkimuksista olisi hyötyä meneillään olevassa maailmansodassa, mutta vuoden 1941 aikana hän muutti mieltään. Hänet saivat vakuuttumaan ensinnäkin tutkijat, jotka pitivät atomipommin rakentamista mahdollisena, toiseksi brittiläisten MAUD-raportti, jonka mukaan pommi voitaisiin saada valmiiksi jo sodan aikana, ja kolmanneksi pelko siitä, että Saksa onnistuisi valmistamaan pommin ensin.
Bush oli luvannut pitää tutkijat yliopistoissaan, kun NDRC oli perustettu. Yhden poikkeuksen virasto teki, kun se perusti lokakuussa 1940 Radiation Laboratoryn MIT:n tiloihin. Laboratorio keskittyi sodan aikana tutkan kehittämiseen ja suunnitteli lähes puolet sodan aikana käytetyistä tutkista. Tutkia koskevassa tutkimuksessa tehtiin läpimurto, missä auttoi brittien vuoden 1940 alussa kehittämä ontelomagnetroni. Britit arvelivat, ettei heillä olisi tarpeeksi teollisia valmiuksia tutkan täyteen hyödyntämiseen, joten he tarjosivat Yhdysvalloille vaihtokauppaa tutkatutkimuksen tiedoista. Bush ja brittien valtuuskunnan johtaja Henry Tizard sopivat asiasta lounaalla elokuussa 1940. Bush neuvoi Tizardia kertomaan tietonsa vasta, kun Bush olisi saanut maavoimat ja laivaston mukaan vaihtokauppaan. Lopulta 19. syyskuuta Tizardin valtuuskunta esitteli yhdysvaltalaisille uuden magnetronin.
NDRC lakkautettiin toukokuussa 1941, kun Roosevelt aloitti viraston uudelleenorganisoinnin Bushin suosituksesta. Kesäkuun 28. päivänä, alle kuusi kuukautta ennen hyökkäystä Pearl Harboriin, Roosevelt perusti Office of Scientific Research and Developmentin (OSRD:n) ja nimesi Bushin sen johtajaksi. OSRD:n rahoitus oli huomattavasti tukevammalla pohjalla kuin NDRC:n, sillä se sai varansa suoraan kongressilta, kun NDRC oli joutunut turvautumaan presidentin hätävaroihin. Koska virasto oli suoraan presidentin alaisuudessa, Bushista tuli käytännössä presidentin ja hallituksen tieteellinen neuvonantaja.
Yhdysvallat liittyy sotaan
Kun Roosevelt oli valinnut Bushin tiedeasiantuntijakseen, hän pyrki värväämään tieteilijöitä tutkimuksiinsa ja tyydyttämään armeijan laitetarpeet. Vuoden 1942 alussa Bush tajusi, että armeija ei pystynyt ottamaan uusia aseita tarpeeksi nopeasti käyttöön eikä Roosevelt aikonut perustaa Bushin toivomaa ”sotakabinettia”, jossa olisi myös tiede-edustaja. Maaliskuun 16. päivänä Bush kirjoitti Rooseveltille ja vaati, että OSRD:n pitäisi pystyä vaikuttamaan myös armeijan strategiaan. Toukokuussa Roosevelt loi uudelle puolustushaarakomentajien neuvostolle alakomitean, joka keskittyi uusiin aseisiin. Bush pääsi ensimmäisenä hallituksen ulkopuolisena siviilinä neuvottelupöytään armeijan johtohenkilöiden kanssa. Komitea ei kuitenkaan toiminut Bushin toivomalla tavalla eikä sillä ollut käytännön merkitystä, sillä armeijan johdon ei tarvinnut noudattaa Bushin neuvoja. Bush jatkoi edelleen työtä uusien aseiden puolesta. Sotaministeri Stimson lupasikin lopulta Bushille, että armeijaan perustettaisiin suunnittelujaos, joka vastaisi uusien aseiden käyttöönotosta ja armeijan strategiasta. Maavoimien esikuntapäällikkö Marshall allekirjoitti 25. lokakuuta määräyksen jaoksen perustamiseksi, ja laivasto seurasi pian perässä.
Bush ilmoitti varapresidentti Wallacelle 16. joulukuuta 1941, että halusi siirtää atomiohjelman maavoimien vastuulle. Maaliskuun 9. päivänä 1942 hän kirjoitti Rooseveltille muistion asiasta. Roosevelt suostui, ja atomiohjelma siirrettiin maavoimille kesäkuussa 1942. Laivasto suljettiin Bushin toivomuksesta ohjelman ulkopuolelle ja vetovastuu annettiin maavoimille, vaikka laivasto oli ollut kiinnostunut atomiohjelmasta ja se oli myös teknisesti edistyneempi kuin maavoimat. Bush suosi maavoimia, sillä sotaministeri Stimson ja maavoimien upseerit kuuntelivat häntä, kun taas laivaston kanssa Bushilla oli ollut ongelmia. Bush halusi kuitenkin olla edelleen mukana atomipommin suunnittelussa, ja hänen pyynnöstään syyskuussa perustettiin Military Policy Committee, jonka tehtävänä oli valvoa Manhattan-projektia ja jonka puheenjohtajaksi Bush nimettiin.
Ydinohjelma
Bush oli ensimmäisiä hallinnon jäseniä, jotka varoittivat asevarustelukilvasta. Hän huolestui asiasta, kun huomasi suhteensa Rooseveltiin heikentyneen. Presidentti kertoi hänelle 22. syyskuuta 1944, että oli keskustellut Winston Churchillin kanssa Yhdysvaltain ja Britannian sodan jälkeisestä ydinsuhteista ilman neuvonantajiensa kuulemista. Bush pelkäsi, että Neuvostoliitto aloittaisi oman ydinaseohjelmansa, jos se jätettäisiin Yhdysvaltain ja Britannian liiton ulkopuolelle.
Bush ja Conant kirjoittivat kaksi kirjettä sotaministeri Stimsonille 30. syyskuuta. Heidän mukaansa Yhdysvalloilla oli vain tilapäinen etu ja se saatettaisiin menettää, jos alkaisi salainen varustelukilpailu. Se saattaisi johtaa vetypommin kehittämiseen ja ydinsotaan. He eivät kuitenkaan vaatineet ydinaseiden kieltämistä vaan suosittelivat, että ensimmäisen ydinpommin jälkeen perustettaisiin kansainvälinen komissio valvomaan ydinaseiden valmistusta ja kehittelyä. Stimson ei antanut kirjeitä Rooseveltille, vaikka Bush oli niin toivonut, sillä hallinnon huolenaiheena oli vielä käynnissä oleva sota, ei tulevat uhkakuvat.
Joulukuussa 1944 Bush ja Conant vaativat keskustelua siitä, miten ydinaseisiin suhtauduttaisiin sodan jälkeen. Huhtikuussa 1945 Stimson kertoi Harry S. Trumanille, että atomipommi valmistuisi ja sitä voitaisiin käyttää Japania vastaan. Hän neuvoi presidenttiä perustamaan komitean, joka käsittelisi pommia ja sodanjälkeistä ydinasepolitiikkaa. Truman perusti Interim Committeen 2. toukokuuta ja nimesi Stimsonin sen puheenjohtajaksi, ja Stimson valitsi Bushin ryhmään kaksi päivää myöhemmin. Kahdeksanjäseninen komitea sai pohdittavakseen kaksi merkittävää kysymystä: pitäisikö pommia käyttää Japania vastaan ja pitäisikö siitä kertoa Neuvostoliitolle ja muille valtioille etukäteen. Kaksi ja puoli viikkoa myöhemmin komitea suositteli yllätyshyökkäystä Japaniin.
Ajatukset rauhanajan tutkimuksesta
Sodan lopulla Bush suuntasi katseensa tulevaisuuteen ja alkoi pohtia, miten sodan aikana virinnyt tutkimus saataisiin suunnattua myös uusiin, rauhanajan tavoitteisiin. Bushin mielestä OSRD oli vain tilapäinen organisaatio, jolla ei olisi enää käyttöä sodan jälkeen.
Bush kirjoitti Rooseveltille ja ehdotti, että OSRD:stä saatuja kokemuksia voitaisiin soveltaa rauhanajan käytäntöihin. Roosevelt pyysi 20. marraskuuta 1944 Bushia tutkimaan asiaa ja esitti siitä neljä laajaa kysymystä. Vastatakseen kysymyksiin Bush perusti neljä komiteaa, joihin kuului jokaiseen 18 jäsentä. Marraskuussa 1945 Bush julkaisi komiteoiden tutkimusten perusteella raportin, joka oli nimeltään Science: The Endless Frontier ja jonka hän antoi uudelle presidentille Trumanille. Raportin keskeinen vaatimus oli Kansallisen tiedesäätiön perustaminen.
León Zuckert
León Zuckert (4. toukokuuta 1904 Pultava – 29. toukokuuta 1992 Toronto, Kanada) oli ukrainalaissyntyinen, vuodesta 1929 Kanadassa asunut säveltäjä, viulisti, alttoviulisti ja kapellimestari. Hän opiskeli vuosina 1916–1918 Boris Brodskin johdolla viulunsoittoa Pultavan keisarillisessa musiikkikoulussa. Hän asui ennen Kanadaan muuttamistaan myös Puolassa ja Argentiinassa.
Dan Labraaten
Dan Labraaten (s. 5. syyskuuta 1951 Arvika) on ruotsalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti Ruotsin maajoukkuetta Kanada-cupissa 1976 ja viisissä MM-kilpailuissa, joissa hän saavutti yhden MM-hopean ja neljä MM-pronssia. Vuoden 1975 MM-turnauksessa hän teki yhdeksän maalia ja oli joukkueensa toiseksi paras maalintekijä.
Labraaten siirtyi vuonna 1969 Grums IK:sta pääsarjajoukkue Leksands IF:ään, jossa hän voitti Ruotsin-mestaruuden vuosina 1973, 1974 ja 1975. Hän pelasi kuusi kautta Pohjois-Amerikassa. Kausina 1976–1978 hän edusti WHA:ssa Winnipeg Jetsia ja voitti liigan mestaruuden vuonna 1978. Tämän jälkeen hän siirtyi NHL:ään ja edusti 2,5 kautta Detroit Red Wingsia sekä 1,5 kautta Calgary Flamesia. Hän pelasi NHL:ssä 268 runkosarjaottelua, joissa hän teki 71 maalia ja sai 73 syöttöpistettä, sekä kahdeksan pudotuspeliä, joissa hän teki yhden maalin. Kaudet 1982–1988 Labraaten pelasi jälleen kotimaassaan Leksandin joukkueessa.
Psykedelia
Populaarikulttuurissa
Psykedelia yhdistetään usein San Franciscossa sijaitsevan Haight-Ashburyn kaupunginosassa alun perin syntyneeseen hippiliikkeeseen, joka sittemmin levisi muualle Yhdysvaltoihin ja lopulta maailmanlaajuiseksi. Hippien keskuudessa suositut tajuntaa laajentavat kemialliset yhdisteet, kuten LSD ja psilosybiini, innoittivat monet taiteilijat luomaan psykedeeliseksi luonnehdittavaa musiikkia, taidetta ja kirjallisuutta.
Musiikissa
Musiikissa termiä "psykedelia" käytettiin ensimmäisen kerran Holy Modal Rounders -yhtyeen vuonna 1964 julkaistulla kappaleella "Hesitation Blues". Tiettävästi ensimmäinen rock-yhtye, joka kutsui musiikkiaan psykedeeliseksi oli 13th Floor Elevators vuonna 1966 ilmestyneellä albumilla The Psychedelic Sounds of the 13th Floor Elevators. Muita merkittäviä 1960-ja 1970-luvun psykedeelisiä yhtyeitä olivat muun muassa The Grateful Dead, Jefferson Airplane, The Jimi Hendrix Experience, The Doors ja Pink Floyd. Myös monet The Beatlesin 1960-luvun lopulla tekemistä kappaleista edustavat psykedeelistä rockia. Myöhempinä vuosikymmeninä psykedeeliseksi laskettavaa musiikkia ovat esittäneet ainakin Ozric Tentacles, Kula Shaker sekä suomalainen Kingston Wall. 1990-luvun loppupuolella syntyi psykedeelinen trance, jossa psykedeelisiä elementtejä yhdistetään elektroniseen musiikkiin.
León Zuckert
Zuckert toimi niin viulistina ja alttoviulistina kuin kapellimestarinakin lukuisissa orkestereissa. Näitä olivat Winnipegin sinfoniaorkesteri, Toronton sinfoniaorkesteri, Halifaxin sinfoniaorkesteri ja Montrealin sinfoniaorkesteri. Vuonna 1937 hän sai Reginald Stewartilta orkesterinjohdon opetusta Toronton musiikkikonservatoriossa. Hänellä oli 1930-luvulla Winnipegissä oma To a Wild Rose -ohjelma CRBC:lla. Hän johti radiossa esiintynyttä argentiinalaistyylistä Los Pamperos -kokoonpanoaan.
Säveltäjänä Zuckert otti vastaan monia tilauksia; esimerkiksi Fantasia ukrainalaisiin teemoihin syntyi vastauksena Winnipegin CBC-orkesterilta saatuun tilaukseen. Hänen muuhun tuotantoonsa kuuluu muun muassa kaksi sinfoniaa.
Vannevar Bush
Ajatukset rauhanajan tutkimuksesta
Jo vuonna 1942 senaattori Harley M. Kilgore oli pyrkinyt saamaan kannatusta lakialoitteelle, joka olisi antanut tukea tieteelle ja tekniikalle, ja siitä muokattiin keväällä 1945 aloite uuden tiedesäätiön perustamiseksi. Bush ei pitänyt aloitteesta, joka olisi painottanut erityisesti soveltavaa tutkimusta, joten senaattori Warren Magnuson teki samasta aiheesta Bushin mieleisen aloitteen. Aloitteista keskusteltiin kaksi vuotta ja lopulta kompromissiehdotus hyväksyttiin vuonna 1947. Presidentti Truman käytti kuitenkin veto-oikeuttaan ja hylkäsi lain. Kansallinen tiedesäätiö perustettiin lopulta 1950, mutta se ei ollut aivan niin vaikutusvaltainen kuin Bush olisi halunnut.
Mauno Nissinen
Mauno Aulis Nissinen (s. 16. elokuuta 1947 Oulu) on uransa päättänyt suomalainen telinevoimistelija. Hän saavutti vuonna 1973 EM-hopeaa nojapuilla. Uransa aikana ja sen jälkeen hän opiskeli Yhdysvalloissa ja edelleen Saksan liittotasavallassa, jossa hän työskennellyt biomekaniikan tutkijana ja telinevoimisteluvalmentajana.
Méxicon 1968 olympialaisissa Nissinen sijoittui joukkuekilpailussa kymmenenneksi, 12-ottelussa parhaana suomalaisena 17:nneksi ja hevosella 12:nneksi. Münchenin 1972 olympialaisiin hän osallistui ainoana suomalaisvoimistelijana ja sijoittui 12-ottelussa 35:nneksi. Seuraava olympialaisiin osallistunut suomalainen telinevoimistelija oli Annika Urvikko Lontoossa 2012. MM-kilpailuihin Nissinen osallistui vuosina 1966 ja 1970. EM-kilpailuissa hän sijoittui vuonna 1969 nojapuilla ja hevosella kuudenneksi. Vuoden 1971 EM-kilpailuissa hän ei menestynyt mutta Grenoblen EM-kilpailuissa 1973 hän saavutti nojapuilla hopeaa ja sijoittui kuusiottelussa 16:nneksi. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti hevosella vuonna 1973.
Vannevar Bush
Ajatukset rauhanajan tutkimuksesta
Vuonna 1945 Bush julkaisi Science-raporttinsa lisäksi artikkelin As We May Think The Atlantic Monthly -lehdessä. Hän oli kirjoittanut artikkelia varten luonnoksia jo vuosia aiemmin. Artikkelissa hän esitteli teoreettisen tiedonhallintalaitteen, eräänlaisen tutkijan työaseman, nimeltä Memex.
Mauno Nissinen
Nissinen edusti kotimaassa Oulun Pyrintöä. Hän voitti moniottelun Suomen mestaruuden vuosina 1967–1968 ja 1970–1972 ja saavutti EM-pronssia Grenoblessa 1973. Seuraavan kerran suomalainen telinevoimistelija saavutti arvokisamitalin vasta vuonna 1997.
Vannevar Bush
Sodan jälkeen
Bush aloitti sodan jälkeen OSRD:n lakkauttamisen ja siirsi sen toimintoja muille tutkimuslaitoksille. Hän ei ollut enää politiikan keskiössä, minkä takia hänen mielenkiintonsa suuntautui kokonaan armeijaan ja puolustustutkimukseen. Hän ehdotti uusien aseiden komitean vuoden 1946 ensimmäisessä kokouksessa uuden, maavoimien ja laivaston yhteisen johtavan tutkimuselimen perustamista. Puolustushaarakomentajien neuvoston ja Bushin näkemykset uuden elimen toimivallasta erosivat kuitenkin huomattavasti. Lopulta, kuukausien keskustelun jälkeen sotaministeri Robert P. Patterson ja laivastoministeri James Forrestal päättivät, että uusi neuvosto olisi osastojen yhteinen eikä puolustushaarakomentajien neuvoston alainen. He pyysivät Bushin johtamaan neuvostoa, ja Joint Research and Development Board (JRDB) perustettiin virallisesti 6. kesäkuuta johtajanaan Bush.
Vuonna 1947 JRDB korvattiin uudella Research and Development Boardilla (RDB). Se syntyi, kun Truman hyväksyi lain kansallisesta turvallisuudesta. Sen pohjalta muodostettiin National Military Establishment (nykyinen puolustusministeriö). Bush oli kiinnostunut toimimaan ensimmäisenä puolustusministerinä, mutta Truman ei edes harkinnut häntä tehtävään. Truman tarjosi paikkaa ensin Robert Pattersonille, mutta tämä kieltäytyi, minkä jälkeen puolustusministeriksi valittiin James Forrestal. Bush toivoi pääsevänsä korvaukseksi RDB:n puheenjohtajaksi, sillä hän ajatteli, että viraston johtajalla olisi tarpeeksi valtaa kontrolloidakseen armeijan tutkimustyötä. Bushin pesti JRDB:n johdossa oli ollut kuitenkin myrskyisä, ja Trumanin neuvonantajat pelkäsivät Bushin ylittävän valtuutensa uudessa virassa. Syyskuussa Bush kuitenkin nimettiin RDB:n puheenjohtajaksi. RDB osoittautui pettymykseksi, sillä sen organisaatio oli tarpeettoman raskas, Bushilla oli jatkuvasti erimielisyyksiä puolustusvoimien komentajien kanssa ja alkuvuodesta 1948 Bushin terveys heikkeni. Bush erosi RDB:stä 5. lokakuuta.
Bush ei jäänyt kuitenkaan kokonaan tiedemaailman ulkopuolelle, sillä hän oli edelleen Carnegie-instituutin johdossa. Lisäksi hän aikoi kirjoittaa ja puhua kansalliseen turvallisuuteen liittyvistä asioista. Sodan jälkeen Bush oli halunnut kirjoittaa teoksen, joka käsittelee demokratiaa, tiedettä ja kansallista turvallisuutta. Modern Arms and Free Men ilmestyi marraskuussa 1949. Bush jäi eläkkeelle vuoden 1955 lopussa. Hän jätti Carnegie-instituutin johtajan paikan ja kieltäytyi paikasta johtokunnassa, ja samalla hän erosi myös kansallisesta tiedesäätiöstä.
Eläkeaika
Bush muutti eläkkeelle jäätyään Massachusettsin Belmontiin. Vuonna 1957 hänet valittiin MIT:n hallintoneuvoston puheenjohtajaksi, ja vuodet 1959–1971 hän oli neuvoston kunniapuheenjohtaja.
Eläkeaikanaan Bush keskittyi harrastuksiinsa ja keksintöihin. Kolmella hänen projektillaan oli laajempaa merkitystä: hän suunnitteli uuden autonmoottorin, kantosiipialuksen sotilaskäyttöön ja pieniä lääketieteessä käytettäviä venttiilejä sydän- ja aivovaivojen hoitamiseen. Uusi moottori sai hieman huomiota lehdistössä, mutta autoteollisuus ei ollut kiinnostunut siitä. Kantosiipialuksen kanssa Bush teki testejä yli vuosikymmenen, ja hän muodosti sen taustalle yrityksen ja sijoitti siihen jonkin verran varoja. Laivaston tutkimusvirasto teki Bushin kanssa tutkimussopimuksen, mutta alus ei kuitenkaan lopulta ollut tarpeeksi hyvä laivaston tarpeisiin. Bush itse oli kiinnostunein lääketieteellisestä tutkimuksesta. Hänen venttiilinsä ei kuitenkaan ikinä päässyt tuotantoon, sillä Bush ei juurikaan tuntenut ihmisruumiin fysiologiaa ja oli käyttänyt venttiileissä aineita, jotka sopivat huonosti käytettäväksi sydämessä.
Perhe
Vannevar Bush meni naimisiin chelsealaisen Phoebe Davisin kanssa 5. syyskuuta 1916. Phoebe oli ollut Vannevarin ihastus jo college-aikana, ja he osallistuivat ylioppilaskunnan tansseihin yhdessä, kun Vannevar opiskeli Tufts Collegessa. Phoebe oli ujo ja jopa hieman syrjäänvetäytyvä. Hän ei missään vaiheessa yrittänyt ymmärtää Vannevarin työn teknisiä taustoja ja oli onnellinen kotioloissa itsekseen. Ehkä juuri siksi hän olikin ainoa ihminen, joka pystyi tyynnyttämään Vannevarin. Vannevar ja Phoebe Bushin avioliitosta syntyi kaksi lasta: Richard Davis ja John Hathaway.
Bushin perhe asui aluksi Belmontissa, Massachusettsissa. Bushit viettivät kuitenkin paljon aikaa muualla, ja heidän suosikkipaikkansa oli Phoeben suuri perintömökki South Dennisissä, Cape Codissa. Mökki oli kahdeksanhuoneinen ja sijaitsi yhdeksän hehtaarin tontilla. Kiinteistöön kuului lisäksi vierasmaja, venevaja ja kahden auton autotalli. Bushit muuttivat Washingtoniin tammikuussa 1939, kun Vannevar Bush oli saanut sieltä töitä. He muuttivat Washingtonissa kerran, kun Bush osti syyskuussa 1941 talon kaupungin hienostoalueelta. He olivat antaneet Massachusettsin asunnon vuokralle ja olivat hankkineet maatilan Jaffreystä, New Hampshiresta. Phoeben isä asui välillä maatilalla, ja Bush kasvatti siellä kalkkunoita. Maatilaan kuului yli 120 hehtaaria maata, josta pääosa oli metsää ja noin 25 hehtaaria viljeltynä tai laidunmaana. Lisäksi Vannevar omisti Jaffreystä naapurinsa kanssa sahan. Bush ei ehtinyt sota-aikana kovin usein vierailla maatilallaan mutta haaveili toimivansa sivutoimisena maanviljelijänä. Kun Bush jäi eläkkeelle vuonna 1955, hän myi Washingtonin talon ja rakennutti Belmontiin uuden.
Merkitys tiedehallinnossa
Vuonna 1979 Bushista elämäkerran kirjoittaneen Jerome Wiesnerin mukaan Bush on vaikuttanut Yhdysvaltain tieteen ja teknologian kehitykseen enemmän kuin kukaan muu. Hän organisoi ja johti toisen maailmansodan aikana historian suurinta tutkimusohjelmaa. Häntä pidetään myös Yhdysvaltain poliittisesti vahvimpana keksijänä Benjamin Franklinin jälkeen. Collier's-lehti kutsui Bushia sodan aikana ”mieheksi, joka voi voittaa tai hävitä sodan”. Bush valvoi sodan aikana Manhattan-projektia ja esimerkiksi tutkan ja lähisytyttimen kehittelyä. Japanin antautumisen jälkeen The New York Times nostikin Bushin merkittävimmäksi virkamieheksi, joka toimi atomipommin kehittelyn taustalla. Lehden mukaan hänellä oli ”merkittävä rooli sodan lopettamisessa”.
Bush muutti tapaa, jolla tiedettä tehtiin Yhdysvalloissa. Hän vakuutti toisen maailmansodan aikana, että tekniikka oli tärkeässä osassa sodan voittamisessa, ja nosti näin tieteilijöiden arvostusta. Hän vakiinnutti hallituksen, teollisuuden ja tiedeyhteisön välisen yhteistyön. Bush esitti artikkelissaan Science: The Endless Frontier tavan, jolla Yhdysvallat voisi säilyttää tieteessä johtoasemansa sodan jälkeen. Artikkelissa esitettyjen ajatusten pohjalta muodostui Kansallinen tiedesäätiö, vaikka se ei ollutkaan aivan Bushin toiveiden mukainen. Säätiön johtokunta jakaa vuosittain Vannevar Bush -palkinnon Bushin työn muistoksi.
Differentiaalianalysaattori
thumb|215px|left|[[Cambridgen yliopiston differentiaalianalysaattori, joka rakennettiin Bushin koneen innoittamana. ]] Differentiaalianalysaattori, jonka Bush kehitti sotien välisenä aikana, oli merkittävä askel analogiakoneiden kehityksessä. Bushin kone pystyi ratkaisemaan integraalin avulla differentiaaliyhtälöitä, ja se oli ensimmäisiä kehittyneitä tietokoneita, joita käytettiin käytännön ongelmien ratkaisuun. Bushin laitteen taustalla oli lordi Kelvinin kehittämä analysaattori vuodelta 1876.
Bushin analysaattori mittasi liikettä ja matkaa ja teki laskelmia niiden avulla. Akselien liike vastasi muuttujia ja erilaiset rattaat kertoivat, jakoivat, summasivat ja erottivat. Laite oli suuri ja tarvitsi oman huoneen. Siinä oli 18 akselia, ja sen virittämiseen meni muutamia päiviä. Jokaista ongelmaa varten laite piti purkaa osiin ja koota uuden mallin mukaisesti. Vaikka analysaattori oli kooltaan ja toiminnaltaan raskas, sen toimintaperiaate oli yksinkertainen, sillä samanlaisen kokonaisuuden pystyi rakentamaan Meccano-lelusarjan osista.
Bush suunnitteli myös uutta konetta, joka säätäisi uuden kaavan sähköisesti reikänauhan avulla. MIT:lle kone oli liian kallis, joten Bush haki sitä varten ulkoista tukea ja saikin sitä, mutta hän hylkäsi projektin lopulta huhtikuussa 1936. Samuel H. Caldwell, Bushin yhteistyökumppani MIT:ssä, rakensi vuonna 1942 Bushin suunnitelman mukaan uuden analysaattorin. Niitä rakennettiin muutamia ja käytettiin ballistisissa laskelmissa toisen maailmansodan aikana. Laite edisti selvästi suurten aseiden ammuksien tarkkuutta. Bushin laite oli suosittu, ja se hidasti selvästi digitaalisten tietokoneiden kehitystä suuntaamalla tutkijoiden kiinnostuksen analogiakoneisiin.
Memex
Bush esitteli heinäkuussa 1945 The Atlantic Monthly -lehden artikkelissa As We May Think laitteen nimeltä Memex. Hän oli kirjoittanut artikkelista useita luonnoksia jo vuosia aikaisemmin. Hänen tarkoituksenaan oli vaikuttaa moderniin tieteelliseen ajatteluun ja nostaa esiin ajattelun automatisointi ja lisääminen, jotka olivat jääneet tieteessä aiemmin käytännössä huomiotta.
Artikkelissa Bush esitteli teoreettisen, Memex-nimisen tiedonhallintalaitteen. Siihen kuului työpöytä, näyttöjä, näppäimistö, valintanäppäimiä ja -vipuja sekä mikrofilmimuisti. Mikrofilmille tallennettu tieto pystyttiin lataamaan nopeasti suoraan näytölle. Järjestelmä muistutti jonkin verran nykyistä hypertekstiä, ja se oli kehittynyt Bushin aiemmasta keksinnöstä rapid selectorista. Hyperteksti-termin (hypertext) 1960-luvulla luonut Ted Nelson tunnusti Bushin saavutukset. Memex inspiroi myöhemmin suuresti tutkijoita, jotka olivat kehittämässä Internetiä, erityisesti J. C. R. Licklideria ja Douglas Engelbartia.
Palkinnot ja tunnustukset
Bush sai urallaan ja sen jälkeen useita palkintoja ja tunnustuksia. Hän oli useiden yhdysvaltalaisten insinöörijärjestöjen kunniajäsen, ja sai monia yhdysvaltalaisia insinöörimitaleita. Jo vuonna 1928 Philadelphian Franklin-instituutti palkitsi Bushin Louis Edward Levy -mitalilla. American Institute of Electrical Engineers palkitsi hänet vuonna 1943 Edison-mitalilla työstään sähkötekniikan kehittämisestä ja huomattavasta palveluksestaan kansakunnalle toisen maailmansodan aikana. Presidentti Lyndon B. Johnson myönsi Bushille National Medal of Sciencen vuonna 1964, ja vuonna 2004 hänet otettiin keksijöiden kunniagalleriaan National Inventors Hall of Fameen.
Palveluksestaan Bush sai presidentti Harry S. Trumanilta Presidential Medal for Meritin vuonna 1948. Yhdysvaltain ulkopuolella häntä muistivat myös Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska. Vuonna 1948 hänestä tehtiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan ritarikomentaja (KBE), ja vuonna 1955 hänestä tuli Ranskan Kunnialegioonan upseeri.
Geoffrey Howe
Richard Edward Geoffrey Howe, Baron Howe of Aberavon, CH, PC, QC (20. joulukuuta 1926 – 9. lokakuuta 2015 ), vuoteen 1992 Sir Geoffrey Howe, oli brittiläinen konservatiivipoliitikko. Hän oli Margaret Thatcherin pitkäaikaisin ministeri toimimalla valtiovarainministerinä 1979–1983, ulkoministerinä 1983–1989, varapääministerinä 1989–1990, Lord President of the Council ja alahuoneen johtajana 1989–1990.
Elämäkerta
Geoffrey Howe syntyi Port Talbotissa Walesissä. Hän palveli upseerina Itä-Afrikassa ja meni asepalveluksensa jälkeen Cambridgen Trinity Halliin lukemaan lakia, ja oli opiskeluaikoinaan Cambridge University Conservative Associationin johdossa. Hän sai lakimiehen oikeudet 1952.
Howe valittiin alahuoneeseen Bebingtonista kaudeksi 1964–1966, Reigateista 1970–1974 ja Surreyn itäisestä vaalipiiristä 1974–1992. Vuonna 1970 hänet lyötiin ritariksi ja nimitettiin Heathin hallituksen varaoikeusministeriksi (Solicitor General for England and Wales). Vuonna 1972 hänestä tuli ministeri kauppa- ja teollisuusministeriöön, kunnes Työväenpuolue voitti vaalit maaliskuussa 1974.
Howe pyrki konservatiivipuolueen johtoon 1975, jolloin Margaret Thatcher kuitenkin voitti. Thatcher nimitti hänet valtiovarainministeriksi varjohallitukseensa. Hän kehitti opposition talouspolitiikkaa sen manifestin The Right Approach to the Economy mukaan.
Howe jätti alahuoneen 1992 ja hän sai elinikäisen aatelisarvon Baron Howe of Aberavon, of Tandridge in the County of Surrey. Hän julkisti muistelmansa Conflict of Loyalty (Macmillan, 1994) pian sen jälkeen. Ylähuoneessa hän vastusti Työväenpuolueen suunnitelmia muuttaa se vaaleilla valittavaksi.
Tie 59 (Viro)
thumb| Kantatie 59 (Pärnu maantee) [[Tori (pienkauppala)|Torin pienkauppalassa.]] Kantatie 59 kulkee Länsi-Virossa Pärnusta valtatieltä 4 Sindin kaupungin ja Torin pienkauppalan kautta valtatielle 5. Tie kulkee suurimman osan matkastaan Pärnunjoen itärantaa.
Tien kulku
Kantatie 59 kulkee seuraavien maakuntien ja kuntien alueella:
Per-Olov Brasar
Per-Olov Brasar (s. 30. syyskuuta 1950 Falun) on ruotsalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti Ruotsin maajoukkuetta Kanada-cupissa 1976 ja viisissä MM-kilpailuissa, joissa hän saavutti yhden MM-hopean ja kolme MM-pronssia. Brasar edusti kotimaassaan Leksands IF:ää, jossa hän voitti Ruotsin-mestaruuden vuosina 1973, 1974 ja 1975, sekä viimeisen kautensa 1983–1984 Mora IK:ta. Hän pelasi kausina 1977–1982 Pohjois-Amerikassa, jossa hän edusti NHL:ssä 2,5 kautta Minnesota North Starsia ja 2,5 kautta Vancouver Canucksia. Hän pelasi NHL:ssä kaikkiaan 348 runkosarjaottelua ja 13 pudotuspeliä. Runkosarjassa hän teki 64 maalia ja sai 142 syöttöpistettä.
Shinji Takahira
Shinji Takahira (, s. 18. heinäkuuta 1984 Asahikawa) on japanilainen pikajuoksija ja olympiamitalisti.
Takahira kuului Japanin pikaviestijoukkueeseen Pekingin kesäolympialaisissa 2008. Joukkue sijoittui alun perin kolmanneksi, mutta nousi jälkikäteen hopealle kun Jamaikan joukkue hylättiin Nesta Carterin dopingkäryn takia. Pekingin olympialaisten 200 metrillä Takahira karsiutui puolivälierissä. Ateenassa 2004 Takahira oli Japanin pikaviestijoukkueen mukana neljäs, ja 200 metrillä hän karsiutui alkuerissä. Lontoossa 2012 hän karsiutui 200 metrin välierissä ja kuului neljänneksi sijoittuneeseen Japanin pikaviestijoukkueeseen. Lontoossa joukkueen sijoitus oli alun perin viides, mutta sijoitus parani yhdellä Tyson Gayn dopingkärystä johtuneen Yhdysvaltain joukkueen hylkäyksen jälkeen.
Takahira karsiutui MM-kisojen 200 metrillä alkuerissä Helsingissä 2005, puolivälierissä sekä Osakassa 2007 että Berliinissä 2009 ja välierissä Daegussa 2011.
Vuoden 2006 Aasian kisoista Takahira saavutti pikaviestissä hopeaa ja 200 metrillä pronssia. Aasian-mestaruuskilpailuista Takahira saavutti Guangzousta 2009 pikaviestin kultaa ja 200 metrillä hopeaa ja Kōbesta 2011 pikaviestin kultaa.
Takahiran henkilökohtainen ennätys 100 metrin juoksussa on Hiroshimassa 29. huhtikuuta 2009 juostu 10,20 sekuntia ja 200 metrin juoksussa Hiroshimassa 26. kesäkuuta 2009 juostu 20,22 sekuntia.
RMS Andania (1921)
RMS Andania oli Cunard Linen omistama höyrylaiva. Laiva rakennettiin Hawthorn Leslie and Companyn telakalla Newcastlessa. Sen vesillelasku tapahtui 1. marraskuuta 1921 telakkanumerolla 500, ja se valmistui 24. toukokuuta seuraavana vuonna. Neitsytmatkalleen alus lähti 1. kesäkuuta Southamptonista Montrealiin.
Alus siirrettiin 1925 Hampurin ja New Yorkin väliselle reitille ja 1927 Liverpool-Glasgow-Belfast-Quebec-Montreal-reitille, joka liittyi Anchor-Donaldson Linen reitteihin.
Toisen maailmansodan uhatessa alus varustettiin apuristeilijäksi syyskuussa 1939. Alus otettiin laivaston palvelukseen 28. lokakuuta, jolloin se oli aseistettu kahdeksalla 152 millimetrin tykillä ja kahdella kolmen tuuman (76 mm) ilmatorjuntatykillä. Aluksen päälliköksi määrättiin 18. syyskuuta alkaen Donald Keppel Bain. Alus sijoitettiin valvomaan pohjoisia vesialueita osana niin kutsuttua Northern Patrolia.
Saksan laivaston sukellusveneen UA laukaisema torpedo osui alukseen 16. kesäkuuta 1940 230 merimailia länsiluoteeseen Färsaarilta. Alus upposi hitaasti, ja islantilainen troolari Skallagrimur pelasti aluksen miehistön. Troolari lähti kuljettamaan miehistöä Hulliin, mutta kohdatessaan puolitoista vuorokautta myöhemmin hävittäjä HMS Foresterin miehistö siirrettiin hävittäjälle. Ainoastaan kaksi aluksen miehistöstä loukkaantui aluksen upotessa.
Dreams (videopeli)
Dreams, joka tunnetaan myös Dreams-pelimoottorina, on PlayStation 4 -pelikonsolille kehitetty alusta, jonka avulla käyttäjä voi luoda omia videopelejä sekä muunlaisia taideteoksia, kuten animaatioita, 3D-mallinnuksia, veistoksia, maalauksia, sekä musiikkia ja jakaa niitä alustan muille käyttäjille. Täten alustan käyttäjät voivat myös pelata toistensa tekemiä videopelejä sekä katsella muiden tekemiä taideteoksia.
Alustan on kehittänyt Media Molecule, ja sen ensimmäinen täysversio julkaistiin 14. helmikuuta 2020 yksinoikeudella PlayStation 4 -pelikonsolille.
Dreams on ainut nykykonsolien pelimoottori, jonka käyttöohjelmisto toimii pelikonsolin sisällä. Näin ollen erillistä tietokonetta pelinluomiseen ei tarvita.
Viralliset pelit
Alustassa pelaajat voivat pelata Media Moleculen luomia virallisia videopelejä, joihin lukeutuu Dreamsin "tarinamodiksi" kutsuttu Art's Dream -videopeli, joka kertoo keski-ikäisestä Art-nimisestä jazzmuusikosta, joka on pelin alussa saanut potkut omasta yhtyeestään. Pelaajan tehtävä on auttaa surun murtamaa Artia löytämään inspiraatiota elämälleen tutkimalla hänen mielikuvituksensa luomaa taidetta, joka vie Artin taiteelliseen seikkailuun, jossa yhdistyvät useat eri videopeligenret. Dreamsin tarinamodi ja kaikki muutkin sen sisältämät viralliset videopelit on tehty täsmälleen samoilla työkaluilla, joita alustan käyttäjät voivat itsekin käyttää pelien luomiseen.
Käyttäjien luoma sisältö
Dreams-alustassa pelaajat voivat pelata toisten käyttäjien tekemiä videopelejä sekä nähdä ja kokea käyttäjien tekemiä luomuksia, kuten taideteoksia.
Alustan "AUTOSURF!"-toiminnolla käyttäjät pääsevät kokemaan automaattisessa satunnaisjärjestyksessä videopelejä sekä muita luomuksia, joista suurin osa on käyttäjien tekemiä. Koska autosurf-luomuksien lista on satunnainen ja lista on loputon, käyttäjä ei voi ikinä tietää, mitä hän tulee kokemaan. Alustassa on myös hakutoiminto, jolla käyttäjät voivat etsiä juuri sellaisia videopelejä ja sellaisia luomuksia, mitä he etsivätkin.
Tämän lisäksi käyttäjät voivat arvostella toistensa tekemiä luomuksia ja antaa luomuksilleen aihetunnisteita (eli tageja), joilla ne löytyvät helpommin.
Työkalut
Dreams-pelimoottorissa on monipuoliset työkalut, miltei kaikenlaisen taiteen sekä videopelien tekemiseen. Käyttäjä tekee omia luomuksia käyttämällä joko Dualshock-ohjainta taikka Playstation move -ohjaimia, joiden avulla ohjataan alustan osoitinta eli niin kutsuttua "Imppiä". Impit ovat alustassa seikkailevia pörröisiä hahmoja, jotka auttavat käyttäjiä luomaan taidetta. Ennen pelimoottorin käyttöönottoa käyttäjä valitsee itselleen haluamansa näköisen impin osoittimeksi.
Imppien avulla on mahdollista muun muassa piirtää, maalata, luoda 3D-mallinnoksia, kaivertaa, värittää ja siirtää objekteja sekä materiaaleja.
Pelimoottorissa on paljon erilaisia työkaluja, joiden avulla pelaaja pystyy muokkaamaan luomuksiensa fysiikoita.
Näiden lisäksi pelimoottorista löytyy erillinen työkalu tekoälyn luomiseen.
Pelimoottorista löytyy myös alustan sisäinen äänieditori, jonka avulla käyttäjä voi luoda ääniä ja omaa musiikkia.
Litulaukka
Litulaukka eli rohtolitulaukka (Alliaria petiolata) on valkokukkainen ristikukkaiskasvi, jonka murskattujen lehtien tuoksu muistuttaa valkosipulia eli kynsilaukkaa; tästä kasvi on saanut nimensäkin.
Eric Harris ja Dylan Klebold
alt=Eric Harris ja Dylan Klebold ampumassa kouluaan|pienoiskuva|Eric Harris (vas.) ja Dylan Klebold Eric David Harris (9. huhtikuuta 1981 – 20. huhtikuuta 1999) ja Dylan Bennet Klebold (11. syyskuuta 1981 – 20. huhtikuuta 1999) olivat kaksi yhdysvaltalaista lukion viimeisen vuoden opiskelijaa, jotka tulivat tunnetuiksi Columbinen verilöylyn toteuttajina. He tappoivat 15 henkilöä, mukaan lukien itsensä ja haavoittivat kahtakymmentäneljää muuta, joista kolmea näiden paetessa hyökkäystä. Kaksikko teki itsemurhan kirjastossa, jossa he myös tappoivat kymmenen uhreistaan.
Litulaukka
Levinneisyys
Litulaukkaa tavataan Länsi- ja Keski-Euroopassa Espanjaa ja Portugalia lukuun ottamatta. Pohjoismaissa sitä kasvaa paikoin rannikoilla ja yleisemmin Ruotsin eteläosassa. Suomessa se on melko yleinen Ahvenanmaalla sekä Turun ja Helsingin seuduilla. Yksittäisiä havaintoja on muualta Etelä- ja Keski-Suomesta Ouluun saakka.
Eric Harris ja Dylan Klebold
Taustatietoa
Eric David Harris syntyi Wichitan kaupungissa Kansasin osavaltiossa. Hänen perheensä muutti usein, sillä hänen isänsä Wayne Harris oli Yhdysvaltain ilmavoimien kuljetuskoneen lentäjä. Hänen äitinsä Katherine Ann Poole oli kotiäiti. Perhe muutti Plattsburghista, New Yorkista Littletoniin, Coloradoon heinäkuussa 1993, kun Wayne Harris jäi eläkkeelle armeijatyöstään.