cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Serge Gainsbourg
Elämä
Gainsbourg oli 11-vuotias, kun Ranska julisti sodan Saksalle vuonna 1939. Saksan miehittämässä Pariisissa juutalaisten pakollinen keltainen tähti vaikutti nuoreen Gainsbourgiin syvästi. Kun juutalaisille säädetty ulkonaliikkumiskielto teki Joseph Ginsburgin työstä Pariisissa mahdotonta, hän alkoi suunnitella perheen muuttoa Limogesiin Keski-Ranskaan, ja se onnistuikin väärien papereiden avulla. Sodan jälkeen perhe muutti takaisin Pariisiin, mutta nuori Gainsbourg oli muuttunut: ennen niin hyvä oppilas sai nyt huonoja arvosanoja ja koki itsensä ulkopuoliseksi.
30. ikävuoteensa asti hän toimi taidemaalarina ja elätti itsensä soittamalla pianoa ravintoloissa. Musiikillista suosiota hän alkoi saavuttaa 1960-luvun puolivälin paikkeilla. Vuoden 1965 Euroviisuissa laulaja France Gall edusti voittoisasti Luxemburgia Gainsbourgin kappaleella ”Poupée de cire, poupée de son”. Vuoden 1967 Euroviisuissa Minouche Barelli edusti Monacoa Gainsbourgin kappaleella ”Boum Bada Boum” ja sijoittui viidenneksi.
Vuonna 1969 ilmestyi Gainsbourgin kansainvälisesti tunnetuin kappale ”Je t’aime... moi non plus”. Alun perin hän äänitti kappaleen silloisen naisystävänsä Brigitte Bardot’n kanssa, mutta julkaistussa versiossa esiintyy Gainsbourgin myöhempi naisystävä Jane Birkin. Kappaleessa kuullaan naisen orgasmin ääniä, ja se joutui monissa maissa sensuurin kohteeksi. Siitä tuli kuitenkin menestys monissa maissa ja Gainsbourgin maineen perusta.
1970-luvun alussa Gainsbourgilta ilmestyi Jean-Claude Vannierin tuottama ja sovittama konseptialbumi Histoire de Melody Nelson. Albumilla esitetään Lolita-tyylinen tarina, jossa hän esiintyy yhdessä Jane Birkinin kanssa. Albumi ei saavuttanut suuria myyntilukuja, mutta se on vaikuttanut merkittävällä tavalla moniin yhtyeisiin ja artisteihin, kuten Air, David Holmes ja Beck. Se on kenties tunnetuin ranskankielinen konseptialbumi ja monet pitävät sitä jopa yhtenä kaikkien aikojen parhaista levyistä. Vuonna 1975 Gainsbourgilta ilmestyi mustaa huumoria sisältävä, natseja käsittelevä albumi Rock Around the Bunker. Samoihin aikoihin ilmestyi myös hänen toinen merkittävä albuminsa L’Homme à la Tête de Chou.
Vuonna 1978 Gainsbourg äänitti Jamaikalla yhdessä Robbie Shakespearen, Sly Dunbarin ja Rita Marleyn kanssa reggaelevyn Aux Armes et cetera, jonka nimikappale oli reggae-versio Marseljeesista. Kappaleen vuoksi hän sai tappouhkauksia oikeistolaisilta Algerian sodan veteraaneilta. Siitä tuli kuitenkin yksi Gainsbourgin parhaiten myyneistä levyistä. Myöhemmin hän äänitti vielä toisenkin reggaelevyn.
1980-luvulla Gainsbourg keskittyi esiintymään juovuksissa ja parta ajamatta erilaisissa televisio-ohjelmissa harjoittaen omanlaistaan sikailuun perustuvaa huumoriaan. Hän myös julkaisi albumit Love on the Beat sekä viimeisen studioalbuminsa You’re Under Arrest, joka sisälsi hip hop -vaikutteita. Vuoden 1990 Euroviisuissa Joëlle Ursull edusti Ranskaa Gainsbourgin kappaleella ”White and Black Blues”, joka sijoittui toiseksi. Hän myös levytti joitakin uusia kappaleita, kuten ”Les Enfants de la Chance” sekä duettona tyttärensä Charlotten kanssa kohua herättäneen kappaleen ”Lemon Incest”.
Gainsbourg kärsi koko elämän jatkuneen runsaan alkoholinkäytön ja tupakoinnin aiheuttamista monista sairauksista, ja muun muassa hänen maksastaan poistettiin noin kaksi kolmasosaa jonkin aikaa ennen hänen kuolemaansa. Hän kuoli 62-vuotiaana sydänkohtaukseen, ja hänet on haudattu Pariisiin Montparnassen hautausmaalle.
Sarjakuvataiteilija Joann Sfar on ohjannut Gainsbourgin elämästä elokuvan Gainsbourg – tarina legendasta (Gainsbourg (Vie héroïque), 2010).
Playback (laulu)
pienoiskuva|[[Lata Mangeshkar on Intian kuuluisimpia playback-laulajia]] Playback-laulaja on laulaja, joka laulaa musiikkia elokuviin. Elokuvassa esiintyvät näyttelijät esittävät laulavansa kappaleet kameralle.
Playback-laulajia käytetään paljon etenkin Bollywood-elokuvissa, ja laulajat voivat olla yhtä ihailtuja kuin elokuvan näyttelijätkin. Kuuluisa intialainen playback-artisti Lata Mangeshkar on äänittänyt tuhansia lauluja.
Ulla Soinne
Ura
Soinne opiskeli altto­viulun­soittoa ja kamari­musiikkia Sibelius-Akatemiassa, jossa hänen opettajiaan olivat Anja Ignatius ja Erkki Rautio. Lisäksi hän opiskeli Detmoldissa ja Kölnissä Rainer Moogin ja Amadeus-kvartetin johdolla. Soinne on esiintynyt solistina Queens­landin filharmonikkojen kanssa ja soittanut lisäksi Kölnin oopperaorkesterissa. Hän toimi vuodesta 1992 Tapiola Sinfoniettan altto­viulun vara­äänen­johtajana, ja vuonna 2007 hänestä tuli äänen­johtaja. Soinne sai valtion puoli­vuotisen apu­rahan vuonna 2005.
Kamari­muusikkona Soinne on muun muassa levyttänyt pianisti Ursula von Lerberin kanssa Robert Schumannin, Tōru Takemitsun ja Ludwig van Beethovenin teoksista koostuvan levytyksen.
Piina
Piina tarkoittaa seuraavia asioita:
Venla Hyttinen
Venla Hyttinen (s. 2. joulukuuta 1994) on suomalainen lentopalloilija, joka edusti liigatasolla salolaista LP Viestiä. Hänen kasvattajaseura on PuMa-Volley Helsingissä.
Liigauran Hyttinen aloitti LiigaEuran paidassa lokakuussa 2013 HPK:ta vastaan pelatussa vieraspelissä. LP Viestiin hän siirtyi kaudeksi 2014-2015. Suomen Cupin Hyttinen oli voittamassa 2014 ja Suomen mestaruuden 2015.
Viimeiset vuodet Hyttinen on opiskellut Latviassa ja pelannut RSU/VMS:n riveissä voittaen mm. Latvian mestaruuden 2019.
Linja 8 (Pariisin metro)
Paris Métro Ligne 8 (linja 8) on yksi Pariisin metron linja. Se liittää Balardin koillisessa Pointe du Laciin lounaassa muun muassa Concorde-aukion, Opera Garnierin ja Républiquen kautta. Linja on 23.4 km pitkä ja siinä on 38 asemaa. Keskimääräinen asemanväli on 632 m. Kalustona on 5-vaunuisia MF 77-runkoja. Noin 92 miljoonalla matkustajallaan linja 8 on Pariisin metron kahdeksanneksi käytetyin linja.
Historia
Linja 8 oli viimeinen linja, jonka rakentamisesta päätettiin vuonna 1898. Työt alkoivat Seinen vedenalaisella alituksella Concorden ja Invalidesin asemien välillä vuonna 1908. Linja voitiin avata Opéran ja Beaugrenellen välillä 13. heinäkuuta 1913. Vuonna 1937 linjojen reittejä uudistettiin suuresti; linjaa 8 muutokset koskivat 9 aseman mittaisen osuuden siirtämisenä linjalle 10 ja 5 aseman mittaisen uuden osuuden avaamisena. Muutosten päätyttä linja 8 käsitti 31 asemaa. Linjaa laajennettiin kahtena aaltona; ensimmäinen oli vuosina 1913-1942 ja toinen 1970-74.
Turismi
Linja 8 kulkee seuraavien nähtävyyksien läheltä:
Annikki Suviranta
Alma Annikki Suviranta (o.s. Elosuo; ) oli sosiaali- ja terveysministeriön osastopäällikkö ja kodin taloustieteen dosentti.
Suvirannan vanhemmat olivat puuseppämestari Kalle Nestori Elosuo ja Naimi Elina Salonen. Hän suoritti työn ohella alemman oikeustutkinnon ja valtiotieteen tutkinnon ja väitteli valtiotieteen tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1967. Suvirannan väitöstyön kohteena oli nuorten perheiden asuminen, asumisen kysymykset olivat tulleet hänelle tutuksi hänen toimiessaan Hakan ja Aravan palveluksessa. Seuraavana vuonna Suviranta nimitettiin sosiaaliministeriön sosiaalipoliittisen tutkimusosaston päälliköksi, ensimmäisenä naisena ministeriössä vastaavaan päällikkövirkaan, hänen työskenneltyään siellä jo kuusi vuotta. Osastolla tehtiin Suvirannan johdolla tutkimuksia laaja-alaisesti, kansainvälistä huomiota sai muun muassa palkattoman kotityön arvoa koskenut tutkimushanke. Toisaalta esimerkiksi hänen naisten ansiotyötä, päivähoitoa ja koululaisten iltapäivähoitoa koskeneita tutkimuksiaan voi pitää edelleen ajankohtaisina. Suviranta toimi Pohjoismaisen sosiaalitilastokomitean jäsenenä ja puheenjohtajana, samoin kuin useiden vuosien ajan Yhdistyneiden kansakuntien sosiaalitutkimuksen kirjeenvaihtajaverkostossa.
WSOY julkaisi 1967 Suvirannan teoksen Perheenemännän ansiotyön kannattavuus ja motivointi. Sosiaaliministeriö julkaisi samana vuonna hänen suomenkielisen väitöskirjansa Nuorten perheiden asumistaso, samoin kuin muita Suvirannan myöhempien tutkimusten raportteja.
Suvirannan puoliso vuodesta 1953 oli korkeimman hallinto-oikeuden presidentti Antti Suviranta (1923–2008).
Pasi Hirvonen
Pasi Hirvonen on seuraavien henkilöiden nimi:
Maríka Papagkíka
Maríka Papagkíka (joskus Papagíka,, 1. syyskuuta 1890 – 2. elokuuta 1943) oli kreikkalainen rebetiko-laulaja.
Papagkíka syntyi Kosin saarella ja aloitti uransa Egyptissä. Vuonna 1913 hän siirtyi Yhdysvaltoihin, jossa hän teki ensimmäiset levytyksensä vuonna 1918. Levytyksillä Papagkíkaa säesti usein hänen miehensä, cimbalomin soittaja Kostas. Papagkíka menetti omistamansa yökerhon suuren laman aikana vuonna 1929. Hän teki viimeiset levytyksensä vuonna 1937 ja kuoli New Yorkissa 1943.
Kaarle Henrik Teittinen
Kaarle (Kaarlo) Henrik (Heikki) Teittinen (18. marraskuuta 1858 Joroinen – 22. heinäkuuta 1912 Ikaalinen) oli suomalainen opettaja, kanttori, maanviljelijä ja moninkertainen valtiopäivämies.
Teittinen oli Sortavalan maaseurakunnan kanttori, mutta valmistui ensin opettajaksi käytyään Jyväskylän seminaarin. Opettajana hän toimi useita vuosia Juvalla ja Iisalmessa. Sortavalan maalaiskunnassa Teittinen osallistui kunnalliselämään. Hän oli talonpoikaissäädyssä Sortavalan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899 ja 1900 sekä Salmin tuomiokunnan edustaja vielä valtiopäivillä 1904–1905. Teittinen oli valtiopäivillä useaan otteeseen valitsijamies ja eri valiokuntien jäsen ja kerran sekä puhemiesneuvoston jäsen että varapuhemies.
Q-Continuum
Q-Continuum on helsinkiläinen vuonna 2002 perustettu funk-yhtye. Yhtyeeseen kuuluvat laulaja-kosketinsoittaja Tuomo Prättälä (alias Organ Kane), kitaristi Aki Haarala, basisti Heikki Laine ja rumpali Mikko Kaakkuriniemi. Lisäksi yhtyeen levyillä esiintyvät muun muassa trumpetisti Verneri Pohjola, pasunisti Ilmari Pohjola sekä laulaja Emma Salokoski.
Q-Continuum sai alkunsa nu-soul-yhtye Quintessencen tehdessä ensimmäistä albumiaan Talk Less Listen More. Quintessencen rytmisektion – eli Q-Continuumin jäsenistön – jamisessio päätyi albumille kappaleeksi "Funky Ass Guitar", ja miehet saivat studioaikaa Finvoxista uudelle yhtyeelleen. Eri tyylistä funk-materiaalia syntyi runsaasti, ja tuottajakaksikko Nestor eli Prättälä ja Haarala alkoivat koostaa kappaleita.
Alun perin yhtyeen oli tarkoitus julkaista vain yksi tai kaksi muutaman kappaleen EP-levyä. Ensimmäinen, kolmen kappaleen Organ Kane presents: The Quintessential Grooves vol. 1 julkaistiin joulukuussa 2003. Edelleen julkaisujen piti jatkua EP:inä, mutta materiaalia oli syntynyt niin paljon, että yhtye julkaisi joulukuussa 2004 tupla-CD:n Organ Kane's Quintessential Grooves. Yhtyeen toinen EP Love in Fashion julkaistiin tammikuussa 2005.
1. helmikuuta 2006 julkaistiin Q-Continuumin toinen albumi Q-Continuum presents: This Is The Marienhof. Levyllä vierailivat muun muassa räppärit Paleface, Don Johnson Big Bandin solisti Tommy Lindgren (taiteilijanimellä Father Metro), Puppa J ja Axl Smith. Albumi kävi Suomen virallisen albumilistan sijalla 35. Albumin kappale "Girls (Ladies)" on julkaistu CD-singlenä.
Suomi-rock ’84
Suomi-rock ’84 on Poko Rekordsin julkaiseman Suomi-rock -kokoelmalevysarjan seitsemäs osa. Se julkaistiin 26.9.1994. Kokoelma sisältää suomirock-hittejä vuodelta 1984.
Anders Nohrborg
thumb|Anders Nohrborg Anders Nohrborg (9. toukokuuta 1725 Norberg, Ruotsi – 30. marraskuuta 1767 Folkärna, Ruotsi) oli ruotsalainen pappi, Tukholman suomalaisen seurakunnan apulainen  ja hovisaarnaaja. Nohrborg tunnetaan postillastaan, jota ovat lukeneet Suomessa etenkin rukoilevaiset ja heränneet.
Elämänvaiheet
Tiedot Nohrborgin elämänvaiheista ovat varsin niukat. Hän oli pappissukua sekä isän että äidin puolelta. Hän opiskeli Uppsalan yliopistossa. Hänet vihittiin papiksi ja hänet määrättiin apupapiksi Tukholman suomalaiseen seurakuntaan vuonna 1854. Tässä toimessa hän oli vuoteen 1865 asti, jolloin hänet nimitettiin ylimääräiseksi hovisaarnaajaksi. Nohrborg oli tuolloin jo sairastunut tuberkuloosiin.
Nohrborg ehti ennen kuolemaansa aloittaa postillan valmistelun. Testamentissaan hän antoi sukulaisilleen ohjeita sen loppuun saattamiseksi. Vuonna 1771 hänen veljensä Daniel Nohrborg julkaisi postillan Den Fallna Människans Salighets-Ordning, Föreställd Uti Betraktelser Öfver de Årliga Sön- och Högtids-Dagars Evangelier. Postillassa oli ylihovisaarnaaja Gabriel Rosénin esipuhe. Nohrborgin postillasta tuli menestys. Siitä on otettu Ruotsissa 21 painosta, niistä uusin 1966–1969. Postilla on käännetty suomeksi ja norjaksi.
Postilla
Postillan saarnat eivät ole kirkkovuoden mukaisessa järjestyksessä, vaan systemaattis-teologisessa järjestyksessä, joka perustuu niin sanottuun autuuden- tai armonjärjestykseen, lat. ordo salutis, johon postillan nimikin viittaa. Järjestys kuvaa kristityn hengellisen kehityksen vaiheita kutsusta ja heräämisestä uskoon. Postillassa on myös kirkkovuoden pyhien luettelo ja kunkin pyhän kohdalla viittaus siihen kuuluvaan saarnaan. Nohrborgin on katsottu saaneen vaikutteita mm. Christian Scriveriltä ja J. J. Rambachilta sekä pietisteiltä ja herrnhutilaisilta.
Osmo Tiililä luonnehtii Nohrborgin postillaa "kansanomaiseksi dogmatiikaksi, jolla on ollut sekä Ruotsissa että meillä suuri merkitys luterilaisen opinkäsityksen lujittajana". Pietistisistä saarnakirjoista Nohrborgin postilla eroaa teologisen painotuksensa takia. Esimerkiksi ensimmäisessä saarnassa käsitellään kaikki keskeiset kristologiaa koskevat harhaopit, myös uskonpuhdistuksen jälkeiset kiistat. Hän esittää saarnoissaan selkeitä ja perusteltuja teologisia kannanottoja. Teologisen painotuksen ohella Nohrborg myös puhuttelee lukijaa, esittää epäilijän ongelmia ja vastaa niihin.
Postillan yhdeksän jaksoa jakautuvat kahteen pääosaan. Ensimmäiset neljä jaksoa käsittelevät Kristusta sekä ihmisen tilaa heräämättömänä, heräämistä sekä uskon kasvamista ja uskon koetuksia. Toinen pääosa keskittyy uskovan elämään, iloihin, koettelemuksiin, kristilliseen käytökseen sekä suhtautumista kuolemaan ja viimeiseen tuomioon.
Nohrborgin postilla Suomessa
Yksittäisiä Nohrborgin postillan saarnoja julkaistiin suomeksi useaan otteeseen, ensimmäiset vuonna 1780. Koko postillan suomennos ilmestyi vuonna 1848. Sen käänsi Inarin seurakunnan kappalainen Joseph Wilhelm Durchman, tunnetun herännäispapin Frans Oskar Durchmanin veli. Postillaa käytettiinkin paljon heränneiden keskuudessa yleensä ja erityisesti Kainuussa. Myös rukoilevaiset ovat käyttäneet Nohrborgin postillaa.
Nohrborgin virsi
Nohrborg on kirjoittanut virren "Ho rätt på tig, o JEsu! tror", joka julkaistiin virsikirjaehdotuksessa 1767. Den svenska psalmboken 1986:ssa alkaa sanoin: "Den rätt på dig, o Jesus, tror", numero 556. Suomenkielisenä se on Ruotsin kirkon virsikirjassa ja alkaa sanoin "Ken sinuun, Jeesus, uskaltaa",  Pekka Kivekkään suomennoksena vuodelta 1995.
Svetozar Pribićević
upright|pienoiskuva|Svetozar Pribićević, vuonna 1936.
Svetozar Pribićević (26. lokakuuta 1875 Karlovac, Kroatia, Itävalta-Unkari – 15. syyskuuta 1936 Praha, Tšekkoslovakia) oli jugoslavialainen poliitikko, taustaltaan Kroatian serbi.
Pribićević oli ennen ensimmäistä maailmansotaa Itävalta-Unkarin serbiväestön poliittinen johtaja, Jugoslaviassa hän johti vuodesta 1924 perustamaansa Itsenäistä demokraattista puoluetta. Hän kannatti alkujaan Jugoslavian muodostamista keskusjohtoiseksi maaksi eikä eri kansallisuuksien liittovaltioksi. Toimiessaan Jugoslavian sisäministerinä hän muun muassa vangitutti Kroatian talonpoikaispuolueen johtajan Stjepan Radićin, joka vastusti yhtenäisvaltiota. Vuonna 1927 Pribićević kuitenkin kääntyi aiempien kantojensa vastaisesti federalismin kannalle. Hän ja Kroatian talonpoikaispuolueen uusi johtaja Vladko Maček pyysivät 5. tammikuuta 1929 kuningas Aleksanteri I:tä muuttamaan Jugoslavian liittovaltioksi. Seuraavana päivänä kuningas perustikin sitä vastoin diktatorisen hallinnon. Pribićević oli vangittuna vuoteen 1931, jolloin hän pääsi lähtemään maasta. Hän asui loppuikänsä maanpaossa.
Désirée (Ruotsin prinsessa)
Désirée Elisabeth Sibylla (s. 2. kesäkuuta 1938) on Ruotsin prinsessa ja kuningas Kaarle XVI Kustaan vanhempi sisar. Avioliittonsa kautta hän on paronitar Silfverschiöld. Hän jäi leskeksi vuonna 2017.
Désirée syntyi ja kasvoi kolmen sisarensa kanssa Hagan linnassa, ja heitä kutsuttiin Hagan prinsessoiksi. Hän menetti varsinaisen kuninkaallisen asemansa mennessään naimisiin, mutta kuningas antoi hänelle arvonimen prinsessa Désirée, paronitar Silfverschiöld. Kun kruununperimysjärjestystä muutettiin 1980 niin, että naisistakin voi tulla hallitsijoita, lakimuutos koski vain Kaarle XVI Kustaan jälkeläisiä.
Adolf Bernard Meyer
Adolf Bernard Meyer (11. lokakuuta 1840 Hampuri – 5. helmikuuta 1911 Berliini) oli saksalainen antropologi ja lintutieteilijä.
Meyer oli Dresdenin antropologian ja kansatieteen museon professori. Hän matkusteli Indonesiassa, Filippiineillä ja Papua-Uudessa-Guineassa, ja kuvaili tieteelle useita uusia lintulajeja, kuten vuoritalekanan. Hän tutki myös kädellisiä. Hänen kunniakseen on nimetty ruskosirppinokka (Epimachus meyeri).
Polytonaalisuus
Polytonaalisuus on musiikissa käytettävä tonaalisuus eli sävellajisuus. Siinä käytetään yhtäaikaisesti useampaa kuin kahta sävellajia. Polytonaalisuus vaikutti 1900-luvulla, mutta myös nykypäivän taidemusiikissa sitä käytetään paljon.
Cha Am
thumb|220px|Cha Am Beachin rantakatu. Cha Am on amphoe ja kaupunki Phetchaburin provinssissa Thaimaassa Siaminlahden länsirannalla. Kaupunki sijaitsee valtatie 4:n varrella noin 160 km Bangkokista. Naapuriprovinssit ovat Rachaburi ja Samut Songkhram pohjoisessa ja Prachuap Khiri Khan etelässä. Cha Am on nykyisin suosittu rantalomakohde, ja se on kuuluisa kauniista hiekkarannoistaan. Hua Hinin rantalomakohde sijaitsee 25 km etelään. Amphoen väkiluku on 45 981 henkeä (2000).
Historia
Amphoe perustettiin 1897 nimellä Na Yang. Vuonna 1914 keskus siirrettiin Ban Nong Chokin kylään (nykyään Tha Yang) – samalla nimi muutettiin amphoe Nong Chokiksi. Toisen maailmansodan jälkeen virkaistuin siirrettiin Cha Amin tamboniin, jolloin alueen nimeksi tuli vastaavasti amphoe Cha Am.
Elokuussa 2006 julkistettiin suunnitelma uudesta provinssista, joka perustettaisiin kuninkaan 80-vuotissyntymäpäivän kunniaksi 2007. Suunnitelman toteutuessa Cha Am siirtyisi uuden provinssin alaisuuteen.
Nähtävyyksiä
Cha Amin kaupungista etelään noin kahden kilometrin päässä sijaitsee kuninkaallinen Mrigadayavanin palatsi, joka rakennettiin 1924 Rama VI:lle. Palatsi on tehty tiikkipuusta, ja se on hiljattain entisöity vanhaan asuunsa.
Asher Roth
Asher Paul Roth (s. 11. elokuuta 1985 Morrisville, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen rap-artisti. Hänen debyyttialbuminsa Asleep in the Bread Aisle julkaistiin huhtikuussa 2009.
The Saints (australialainen yhtye)
Yhtyeen albumi Eternally Yours (1978) valittiin vuonna 2005 hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
MV Joe Keeper
MV Joe Keeper on Manitoban provinssin pohjoisosassa Kanadassa liikennöivä, Northern Airports and Marine Operationsin operoima matkustaja- ja autolautta. Lautta liikennöi Split Lake -järvellä York Landingin kylän ja Split Laken alkuperäiskansan reservaatin välillä.
Alus on rakennettu vuonna 1977 Riverton Boat Worksin telakalla ja se aloitti liikenteen York Landingin ja Split Laken välillä vuonna 1978. Vuoteen 1982 saakka alus liikennöi myös Odeijoen laituriin. Lautta liikennöi reitin kahdesti päivässä joka päivä paitsi tiistaisin. Yhdensuuntainen matka kestää noin kaksi tuntia.
Aluksella on neljän hengen miehistö, ja se voi kuljettaa 40 matkustajaa sekä 16 ajoneuvoa.
Amintore Fanfani
Amintore Fanfani (6. helmikuuta 1908 – 20. marraskuuta 1999) oli italialainen poliitikko ja kirjailija. Hän edusti sodan jälkeen kristillisdemokraattista puoluetta (Democrazia Cristiana), kuuluttuaan sitä ennen 1930-luvun alusta fasistipuolueeseen.
Hän toimi viisi eri kertaa Italian pääministerinä vuosina 1954, 1958–1959, 1960–1963, 1982–1983 ja 1987. Fanfani oli myös viisinkertainen senaatin puheenjohtaja vuosina 1968–1973, 1976–1982 ja 1985–1987.
Hän oli 1965–1966 YK:n yleiskokouksen puheenjohtaja. Fanfani toimi myös virkaatekevänä tasavallan presidenttinä kaksi kertaa, vuonna 1971 yhdeksän päivän ajan ja vuoden 1978 kesällä 25 päivää.
Fanfani oli koulutukseltaan kansantaloustieteen tohtori. 1930-luvulla hän julkaisi useita kansantaloutta ja politiikkaa sivuavia teoksia. Sodan aikana hän pakeni Sveitsiin 17. syyskuuta 1943, saksalaisten komennettua kaikki miehittämällään alueella olevat italialaiset sotilaat ilmoittautumaan palvelukseen. Palattuaan 1945 hän alkoi osallistua kristillisdemokraattien liberaalin siiven toimintaan. Puoluetoimistotehtävistä hänet nostettiin 1947 de Gasperin hallituksen työ- ja sosiaaliministeri, mistä alkoi hänen monipuolinen ministeriuransa. 1951 hänet nimitettiin maatalousministeriksi, 1953 sisäasiainministeriksi ja 1954 ensi kertaa pääministeriksi. Fanfanin kristillisdemokraattinen hallitus nimitettiin 18. tammikuuta 1954 ja se jätti eronpyyntönsä alle kaksi viikkoa myöhemmin 30. tammikuuta.
Presidentti Giovanni Leone nimitti Fanfanin Italian senaatin elinikäiseksi jäseneksi (senatore a vita) vuonna 1972 mikä on nähty hyvityksenä siitä että Fanfanin yritys tulla valituksi presidentiksi edellisenä vuonna oli epäonnistunut, jolloin hänen oli pakko luovuttaa ehdokkuutensa juuri Leonelle. Fanfani jatkoi työtä senaatissa kuolemaansa saakka.
Oulun asemakeskus
Oulun asemakeskus on Ouluun rautatieaseman alueelle suunniteltu matka- ja kauppakeskus. Keskuksen rakentamisen piti alkaa vuosina 2008–2009, mutta rakentamisen aloitus on viivästynyt.
Alueen asemakaava ja kansalaiskeskustelu
thumb|Kivikukko [[Oulun rautatieaseman alueella.]]
Uutta asemakaavaa 3,2 hehtaarin kokoiselle alueelle haki maanomistaja VR-kiinteistöt. Kaupunki kaavoitti alueelle kaikkiaan runsaat 20 000 kerrosneliötä, joista varsinaista liikennepalvelujen tilaa on noin kahdeksan prosenttia, loput yrityksille myytävää liike- ja toimistotilaa. Kerroksia kauppakeskukseen tulee kahdesta kuuteen. Alue oli Oulussa ensimmäinen kaavoitushanke jossa kaavan suunnitteluvaiheessa käytettiin hyväksi 3D-virtuaalimallia.
Ympäristöministeriö, VR-Yhtymä Oy, Museovirasto, Ratahallintokeskus, Valtion kiinteistölaitos ja Metsäntutkimuslaitos olivat vuonna 1998 tehneet menettelytapasopimuksen valtakunnallisesti merkittävien rautatie- ja asema-alueiden suojelusta, jossa Oulun asemanseudulta säilytettävän arvoisiksi listattiin ainoastaan asemarakennus ja entinen asemaravintolarakennus. Kaava noudatti tätä sopimusta, vaikka asemakaavaa varten laaditun rakennushistoria selvityksessä lähes kaikki alueen rakennukset todettiin yhtä arvokkaiksi. Oulun asema-alueella on kymmenkunta rakennusta, joista vanhimmat ovat 1800-luvulta.
Kaavaluonnos sai aikaan runsaasti keskustelua oululaisessa mediassa. Keskustelussa nousi päällimmäisiksi asioiksi vanhojen rakennusten suojelu ja kaavamuutos alueen suppea tarkastelu. Purettavien rakennusten, erityisesti sodanaikaisen sirpalesuojatun vara-aseman, kivikukon, ja punatiilisen VR:n entisen toimistorakennuksen säilytystarpeesta keskusteltiin vilkkaasti. Lisäksi keskustelussa nousi esille rautatie- linja-autoasemien välisen yhteyden parantaminen: hanke ei toteuta pitkään vireillä ollutta ajatusta yhdistää rautatieaseman ja viereisen linja-autoaseman toimintoja saman katon alle. . Laajentamalla kaavamuutosaluetta radan toiselle puolelle oltaisiin voitu samalla ratkaista sekä joukkoliikenteen ongelmia että säilyttää aseman vanhat rakennukset.
Kaupunginvaltuusto vahvisti asemakaavan elokuussa 2005. Korkein hallinto-oikeus hylkäsi kaavasta tehdyt valitukset kesäkuussa 2007. Muotovirheen vuoksi Pohjois-Pohjanmaan ympäristökeskus joutuu kuitenkin käsittelemään asemanseudun suojeluesityksen uudestaan: mikäli lausunto on suojelulle kielteinen hanke toteutuu, mikäli kielteinen, on koko asemakaava suunniteltava uudestaan.
Kauppakeskus
Kauppakeskukseen sijoitetaan VR:n henkilöliikennepalveluiden lisäksi runsaasti kaupallista tilaa: erikoistavarakaupan liiketilaa, päivittäistavarakauppa, ravintoloita, hotelli ja toimistotilaa. Hanke on suunnitteluasteella ainakin vuoteen 2008. Hankkeesta on teetetty erilaisia visualisointeja ja virtuaalimalleja.
Son Goku (Dragon Ball)
thumb|Supersaiyalainen Goku
Son Goku on Akira Toriyaman luoma manga- ja animehahmo, joka esiintyy Dragon Ball-, Dragon Ball Z-, Dragon Ball GT- ja Dragon Ball Super -sarjoissa. Gokua kutsutaan myös nimellä Kakarot. Goku on koko tarinan päähenkilö. Hän on saiyalainen, joka pystyy muuttumaan supersaiyalaiseksi, jolloin hänen voimansa moninkertaistuvat.
Isoisä Son Gohan siis on antanut Gokulle nimen, jota kaikki muut sarjan hahmot käyttävät lukuun ottamatta saiyalaisia Vegeta, Nappa, Raditz, Turles ja Broly. He kutsuvat häntä hänen oikealla nimellään Kakarot. Son Goku menee Dragon Ball -sarjan alussa mestari Mutenrooshin opetukseen ja siellä hän oppii voimakkaan kamehameha-iskun.
Goku on erityisen vahva soturi Maan asukkaisiin verrattuna ja mangan ensimmäisessä kirjassa selviää, ettei edes luoti pysäytä Gokua. Gokulla on venyvä sauva aseenaan, jonka hän sai isoisä Son Gohanilta. Goku voittaa sarjassa pahan King Piccolon, mutta Piccolo uudelleensyntymä Piccolo Jr. tekee ase-levon.
Goku menee naimisiin Chi-Chin - härkäruhtinaan tyttären - kanssa ja he saavat lapsen, jonka he nimeävät Son Gohaniksi. Gohanissa on puolet saiyalaista ja puolet ihmistä ja tuo yhdistelmä osoittautuu erityisen voimakkaaksi. Gohan on vielä siinä mielessä erityinen soturi, että kun hän lopulta suuttuu, mikään ei pidättele häntä ja hänestä tulee uskomattoman voimakas. Goku saa myöhemmin vielä yhden lapsen lisää: Son Gotenin. Myöhemmin Goku saa lapsenlapsen Pan. Lisäksi Dragon Ball GT sarjan lopussa nähdään Goku jr. Joka on Panin lapsenlapsi.
DragonBall GT:ssä Goku muuttuu lapseksi Black Star Dragonballien avulla. Hän kohtaa sarjan aikana muun muassa Super 17:n, Babyn, Baby Gohanin, Baby Gotenin, Baby Vegetan Nouva Shenronin, Eis Shenronin ja Syn Shenronin, joka myöhemmin muuttuu Omega Shenroniksi. Hän muuttuu sarjassa neljännen tason supersaiyalaiseksi. Kun Goku ja Vegeta fuusioituvat neljännen asteen supersaiyalaisina heistä tulee Gogeta supersaiyan 4. Lopputaistossa Piccolon täytyy voittaa, tai muuten Goku häviää.
Dragon Ball Super
Goku jatkaa seikkailuja uusimmassa sarjassa, jossa hän kohtaa voimakkaita taistelijoita ympäri universumia. Ensimmäisessä saagassa nähdään Gokun jumalasupersaiyalainen taso, missä hänen hiukset ja silmät muuttuvat punaiseksi, sekä aura tuliseksi. Goku taisteli 7. universumin tuhon jumala Beerusta vastaan, mutta hävisi hänelle. Golden Freeza saagassa Goku ja Vegeta ovat treenaamassa Beeruksen opettajan Whisin kanssa Beeruksen kotiplaneetalla. Whis kertoo treenin aikana salaperäisestä muodosta, missä heidän täytyy treenata kaikkia ruumiin osia, jos he haluavat päästä tälle tasolle. Whis kertoo myös, että Beerus ei ole itse saavuttanut tätä tasoa. Goku ja Vegeta saavuttavat SSGSS tason (Super Saiyan Blue), missä hiukset ja silmät muuttuvat neon siniseksi, sekä aura neon liekehtiväksi.
Universe 6 saagassa Goku ja ystävät osallistuvat Beeruksen kaksoisveljen Champan järjestämään turnaukseen, jossa heidän vastustajinaan ovat 6. universumin taistelijat. Goku tapaa toisen saiyalaisen Cabban, Freezan näköisen hahmon Frost, sekä vahvan Hit-san. Goku taistelee Hitiä vastaan SSGSS tasolla, mutta se ei pysäytä häntä yhtään. Goku kerää energiaa lisää, jolloin hän aktivoi Kaioken 10x hänen tasolleen. Gokun nopeus kasvoi enemmän ja hän melkein kykeni voittamaan Hitin, mutta epäonnistui.
Future Trunks saagassa tulevaisuuden Maa on taas vaarassa. Future Bulma joutuu tuntemattoman vihollisen tapetuksi, sekä hänen ystävä Mai oli myös kuolla, mutta selviytyi. Viholliseksi paljastuu Gokun identtinen hahmo: Goku Black. Trunks pääsee juuri matkaamaan menneisyyteen ennen kuin Black oli juuri hyökkäämässä. Trunks tapaa tajutessaan Bulman, Vegetan sekä Gokun, joka luuli hänet aluksi Goku Black hahmoksi. Trunks selittää tilanteensa tulevaisuudessa ja pyytää Gokulta ja Vegetalta apua. Kaikki kolme lähtevät tulevaisuuteen ja kohtaavat Goku Blackin. Black esittää heille uuden tason: Super Saiyan Rose. Black on aikeissa iskeä Gokua, mutta pian paikalle ilmestyy Universe 10 kaioshin Zamasu, joka on myös mukana juonessa. Black ja Zamasu fuusioituvat yhteen ja Goku ja Vegeta myös, jolloin heistä tulee Vegito ja muuttuu SSGSS tasolle. Fuusio ei kestänyt kauan ja Goku ja Vegeta oli lähellä kuolla, kunnes Future Trunks tuli väliin ja tappoi omalla miekalla Zamasun.
Sarjan viimeisessä Universe survival saagassa käydään World Of Void alueella iso turnaus, jonka järjestävät nyky- ja tulevaisuuden Zen-oh samat. Ensin käydään Universe 7 ja Universe 9 välinen ottelu, jonka Goku ja muut voittavat. Universe 11 taistelija ja Pride Troopers johtaja Toppo haastaa Gokun, jonka Goku voittaa helposti. Grand Priest kertoo turnauksen säännöt: Taistelijan täytyy lyödä vastustajansa ulos areenalta. Aseet ja tappo kielletään kokonaan, tai taistelija tullaan diskaamaan. Jokaisen Universumin täytyy kerätä 10 taistelijaa. Universe 7 tiimiin kuuluvat: Goku, Vegeta, Gohan, Piccolo, Master Roshi, Tien, Krillin, Android 18, Android 17 ja Majin Buu, mutta Buun nukahtaessa hänen tilalleen tuli Freeza. Tournament Of Power on alkamassa ja kaikki 80 taistelijaa ovat kokoontuneet areenalle. Goku tapaa Universe 11 taistelijan Jirenin, joka saa Gokun pelkäämään hänen liikkeet ja voimat. Gokun ja Jirenin taistelussa Goku taistelee ensin SSGSS tasolla, mutta tämä ei onnistu siinä. Goku otti isot keinot käyttöön ja keräsi ystäviltään energiaa saadakseen Spirit pommin. Sekään ei pysäyttänyt Jireniä, ja Gokun luultiin kuolevan siihen. Goku herää myöhemmin uudessa tasossaan: Ultra Instinct, jonka liikkeet ovat äkkinopeita ja hän pystyy lukemaan vastustajan liikkeet helposti.
Reijo Viita
Reijo Viita, oik. Reijo Viitanen (s. 12. joulukuuta 1936 Pohjaslahti) on erityisesti 1960–1970-luvuilla esiintynyt suomalainen iskelmälaulaja, joka oli Kullervo Linnan orkesterin pitkäaikaisin laulusolisti.
Pohjaslahti, soittokunta ja soittajat
Reijo Viidan syntymäpaikka Pohjaslahti on 100 kilometriä Tampereelta pohjoiseen. Kunta on liitetty Vilppulaan ja Virtain kaupunkiin 1973.
Reijo Viidan ensimmäinen orkesteri oli Isku–Pojat, vuoden 1954 lopusta toukokuuhun 1955. Peruskokoonpano tällä 1953 kootulla orkesterilla oli:
Oli Mauno Sillanmäen orkesteri, Pentti Tiensuun orkesteri ja Reijo Viita laulusolistina ja soittajana Kullervo Linnan kuuluisassa orkesterissa. Pohjaslahden opeilla tultiin huipulle. Myöhemmin Helsingin seudulle tuli myös Jyrki Tiensuu – tuuban taitaja. Tahvo Lappalainen soitti Mauno Sillanmäen orkesterissa, johon myöhemmin siirtyi Uolevi Haapanen ( 1929 ), jolla oli myös orkesteri jonkin aikaa.
Helsinki ja Teuvo Ihanuksen yhtye
Reijo Viita tuli Helsinkiin 1955. Työ järjestyi ensin Pasilan Konepajalta ja sieltä silloiselle Aerolle. Työ oli lentokoneiden moottorien koekäyttö korjauksien jälkeen. Reijo piti päivätyönsä koko laulajan uransa ajan.
Aluksi hän meni HTY:n soittokuntaan, mutta se jäi kun alkoi tulla tanssikeikkoja runsaamman puoleisesti. Hän oli nimittäin tutustunut hanuristi Teuvo Ihanukseen, jonka yhtyeeseen hän meni. Yhtye kiersi aina Kajaania ja Posiota myöten. Kokoonpano oli:
Teuvo Ihanus ja Reijo Viita vierailivat myös tangosäveltäjä Unto Monosen orkesterissa. Samoin olivat myös Matti Louhivuoren orkesterissa 1960–luvun alussa, kunnes taas palattiin Teuvo Ihanuksen yhtyeen nimiin.
Kullervo Linnan orkesteri ja Reijo Viita
Kullervo Linnan isolla orkesterilla oli Helsingin Kulttuuritalolla keikka maaliskuun lopulla 1964. Solisti Reijo Taipale oli sairastunut ja tilalle oli saatava nopeasti laulaja, sillä Kullervo Linnan 16–miehisellä orkesterilla ei voinut mennä ilman solistia pitkään tanssisessioon.
Rumpali Göran ”Jösse” Lindblad oli jo aikaisemmin puhunut Kullervo Linnalle Reijo Viitasesta, joka soittaa hyvin klarinettia ja osaa laulaakin, sillä Kullervo etsi uutta solistia. Reijo Taipale oli nimittäin perustamassa omaa orkesteria. Linna haetuttikin Reijon tuuraajaksi ison orkesterin eteen ja sanoi – siinä on Reiska mikrofoni alahan laulaa.
Reijo lauloi ja salintäyteisen yleisön reaktio oli niin pauhaava, että tiesin tähden löytyneen, sanoi Linna. Kyllähän helsinkiläiset Reijon tiesivät jo Teuvo Ihanuksen yhtyeestä. Linna ottikin Reijon orkesteriinsa heti ja lehtihaastattelussa tuolta ajalta toteaa, että menestys on ollut joka paikassa yhtä hyvä ja nimikirjoituksen pyytäjiä riittää.
Näin syntyi Kullervo Linnan ”Syksyn sävel” ja Toivo Kärjen ”Illan ensimmäinen tango”. Hanurin mestari Matti Viljanen sovitti ja Reino Helismaa teki sanoitukset – Pohjaslahden mies oli suomalaisen iskelmän nimimiesten joukossa - huipulla.
Sukunimi lyhennettiin Viidaksi tässä yhteydessä. Levy nousi molemmilla kappaleillaan heti listoille. Reijo Viidasta tuli tähti, josta musiikkitoimittajat kirjoittivat eri lehtiin. Radio- ja TV-esiintymiset tulivat mukaan. ”Syksyn sävel” oli Ilta–Sanomien listalla kotimaisista kuudes parhaimmillaan. Suosituimmat kotimaiset –listalla Reijo oli yhdeksäs. Myös seuraavat levytykset nousivat listalle. Vuonna 1965 Viita levytti Toivo Kärjen-Lauri Jauhiaisen tangon "Haaveita tanssilavan luona", jonka sovitti Kaarlo Valkama. Se on jäänyt myös elämään.
Fonovox-yhtiö tuotti Reijolle LP-levyn, jossa sovituksista vastasi Seppo Rannikko. Tähän juhlalevyyn on siitä valittu Kullervo Linnan ” Muistojen Inari,” Jarmo Jylhän ”Kadotettu onni” ja Seppo Rannikon ”Yö Volgalla.”
JP – Musiikki tuotti myös LP – levyn Reijolla ja jälleen oli sovittajana Seppo Rannikko.
Vuoden 1980 levytyksiä olivat tamperelaisen hanuristin Toivo Honkosen säveltämä ”Ilta kotikujalla”. Samoin ”Koskipuisto”, jonka säveltäjä on Franco Morero (s. 1941). Hän on italialainen ja on asunut Suomessa jo vuodesta 1972. Raul Reiman (1950–1987) teki sanoituksen.
Reijo Viita lopettaa keikkailun
Kullervo Linnan orkesterin viimeinen keikka oli 31.10.1980. Reijo Viita oli Kullervo Linnan orkesterin laulusolistina yli 16 vuotta, eli ylivoimaisesti pisimmän ajan - yli puolet ajasta, jonka orkesteri oli olemassa.
Viimeinen esiintyminen Kullervo Linnan kanssa oli 23.11.1981 Linnan 70-vuotisjuhlakonsertissa Kulttuuritalolla.
Reijo keikkaili Linnan kauden lopussa ja jälkeen Aarre Jokisen yhtyeen laulusolistina vuosina 1980–1981.
Myös Teuvo Ihanuksen yhtyeen mukana tuli jälleen oltua, ja Reijo Viidan viimeinen keikka Ihanuksen kanssa oli Kajaanissa lauantaina 16.7.1982.
ALGOL
ALGOL (lyhenne sanoista ALGOrithmic Language ) on ohjelmointikieli, joka kehitettiin 1950-luvulla. Kielen kehitystä johti Carnegie Mellon -yliopiston Alan J. Perlis.
ALGOL oli aikoinaan ensimmäinen niin sanottu toisen sukupolven ohjelmointikieli. Vaikka ALGOL ei ollut kaupallisesti yhtä käytetty ohjelmointikieli kuin FORTRAN tai COBOL, se vaikutti paljon niitä enemmän myöhempien ohjelmointikielien, erityisesti Pascalin kehitykseen.
ALGOL-kielestä on olemassa kolme virallista versiota: Numerot viittaavat versioiden kehittämisvuosiin.
Minamitori-shima
Minamitori-shima  on Japanille kuuluva korallisaari luoteisella Tyynellämerellä. Saaren pinta-ala on 1,2 neliökilometriä ja se kuuluu Ogasawara-saariin. Hallinnollisesti saari on osa Tokioa.
Dino Jelusić
Dino Jelusić (s. 4. kesäkuuta 1992 Požega, Kroatia) on kroatialainen muusikko ja lauluntekijä. Hän on ensimmäinen Lasten Eurovision laulukilpailun voittaja kappaleella ”Ti si moja prva ljubav” vuonna 2003.
Jelusić asuu Zagrebissa vanhempiensa, nuoremman sisarensa Lorenan sekä Bruno-taaperon kanssa.
Albumit
Lähde:
Lara Stock
thumb|Lara Stock (oikealla) Lara Stock (s. 26. toukokuuta 1992) on kroatialais-saksalainen shakinpelaaja. Hän voitti alle 10-vuotiaiden tyttöjen maailmanmestaruuden vuonna 2002 sekä alle 12-vuotiaiden tyttöjen Euroopan mestaruuden vuonna 2004.
Stockilla on myös FIDE:n naissuurmestarin arvo.
Andy van der Meyde
Andy van der Meyde (s. 30. syyskuuta 1979 Arnhem, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
Kaudella 2004–2005 29:n Interissä pelatun ottelun jälkeen van der Meyde ilmoitti etsivänsä uutta seuraa ja 31. elokuuta 2005 Everton osti keskikenttäpelaajan kahdella miljoonalla punnalla. Ensiesityksensä Evertonissa hän teki paikallisottelussa Liverpoolia vastaan 25. maaliskuuta 2006. Van der Meyden sopimus Evertonin kanssa päättyi kesällä 2009. Maaliskuussa 2010 hän teki kauden loppuun kestävän sopimuksen PSV Eindhovenin kanssa. Van der Meyde lopetti ammattilaisuransa hetkeksi. Hän teki joulukuussa 2011 loppukauden kestävän sopimuksen Hollannin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Topklassessa pelaavan WKEn kanssa.
Alankomaiden maajoukkueessa van der Meyde pelasi ensi kerran toukokuussa 2002 2–0-voitto-ottelussa USAa vastaan. Yhteensä 18 ottelua maajoukkueessa pelannut van der Meyde edusti maataan vuoden 2004 EM-kisoissa.
Utin lentoasema
Utin lentoasema on Kouvolan Valkealassa, Utissa sijaitseva sotilaslentoasema. Se sijaitsee vanhan Karjalan radan läheisyydessä Kouvolan ja Kaipiaisen rautatieasemien välissä, Utin kylän itäpuolella. Lentoasema toimii Maavoimien kuljetushelikopterien tukikohtana. Lentoasemalle ei ole matkustajaliikennettä. Lentoaseman kiitotie on 2 000 metriä pitkä. Lentoasema kuului vuoteen 2008 asti Valkealan kuntaan.
Historia
thumb|left|1941 Utin lentotukikohdan suomalainen toiminta alkoi 2. huhtikuuta 1918, kun punaisten joukkojen muutama Nieuport-kone lennettiin kentälle, joka oli entinen kilpa-ajorata. Punaiset pakenivat 30. huhtikuuta 1918 ja polttivat lentokoneensa. Kentällä oli yksi venäläisiltä jäänyt kangashalli.
Vale-Dmitri II
Vale-Dmitri II (k. 21. joulukuuta 1610 Kaluga) oli huijari, joka teeskenteli olevansa Venäjän tsaari Iivana Julman poika, prinssi Dmitri Ivanovitš. Hän väitti samalla olevansa myös ensimmäinen vale-Dmitri, joka mukamas oli pelastunut 17. toukokuuta 1606. Toisen vale-Dmitrin oikeaa nimeä ja alkuperää ei tunneta, vaikkakin siitä on olemassa useampi versio. Jo ensimmäisen vale-Dmitrin valtakaudella kyseinen huijari väitti olevansa tämän setä, jota ei koskaan ollut olemassa.
Utin lentoasema
Historia
Utin sotilaslentoasema perustettiin valkoisten päämajan 23. huhtikuuta 1918 tekemällä päätöksellä.
Vuonna 1923 Uttiin sijoitettiin hävittäjäeskaaderi. Utti oli pitkän aikaa Suomen ilmavoimien ainoa maalentokoneiden tukikohta. Tämä aloitti määrätietoisen hävittäjälentäjien koulutuksen. Ilmavoimien ollessa vielä vesitoimintakonepainotteinen, toiminta oli tulevaa ajatellen sitäkin merkittävämpää. 1920- ja 1930-luvuilla Utissa lennettiin muun muassa Martinsyde Buzzard, Caudron ja Gamecock -koneilla. Tällöinen hiekkakenttä toi oman lisähaasteensa moottorien luotettavuuteen.
Talvisodan alussa Utissa olleella Lentorykmentti 2:lla oli, sodanaikaiset täydennykset mukaan lukien, 142 konetta, joista sodan aikana tuhoutui 29 ja vaurioitui 41. Koneet osallistuivat 493 ilmataisteluun ja ampuivat alas 239 viholliskonetta. Lentorykmentti 2 menetti kaatuneina 15 ja haavoittuneina 16 ohjaajaa.
Toisen maailmansodan lopulla kentän toiminta perustui Messerschmitt Bf 109 -hävittäjiin.
Lentoasema on toiminut myös ilmavoimien kuljetuskoneiden tukikohtana (Kuljetuslentolaivue).
Nykyään kentälle on sijoitettu maavoimien NH90 ja MD500 -helikopterit.
Lääkärihelikopteri
Utin lentoasema valittiin Kaakkois-Suomen lääkärihelikopterin sijoituspaikaksi pitkän poliittisen väännön jälkeen maaliskuussa 2022. Toinen vaihtoehto olisi ollut sijoittaa tukikohta Lappeenrantaan. Utin Finnhems-tukikohdan on tarkoitus valmistua vuonna 2024.
Muistomerkit
Kentän lähellä on ollut esillä vuodesta 1955 alkaen Messerschmitt Bf 109 -hävittäjä, ensin MT-507 ja vuodesta 1970 lähtien MT-452.
Kentän reunalla on myös Rissalan lentoturman (1978) muistomerkki.
Kentän luona on kotkapatsas, joka pystytettiin vuonna 1997 kunnianosoitukseksi kaikille ilmailun parissa henkensä tai terveytensä menettäneille. Patsaan taakse paljastettiin 7. syyskuuta 2000 muistolaatat sotien 1939–44 lentoturmien uhreille.
Ahvenlammi (Jämsä, Ehunsalmi)
Ahvenlammi on Jämsän Ehunsalmella sijaitseva runsaan kolmen hehtaarin laajuinen metsäjärvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on 20 kilometriä luoteeseen ja Tampereelta 82 kilometriä koilliseen.
Maantiede
Ahvenlammi on saareton. Järven kaakkoisosasta lähtee laskuoja itään Karppijärven länsirannalle. Järvien välinen etäisyys on 350 metriä. Ahvenlammin lounaispuolella on lähes suorassa koillis–lounaissuuntaisessa linjassa neljä lampea: Ehunlammi, Suolammi, Iso-Haukinen ja Pikku-Haukinen. Niiden länsipuolella on Kokemäenjoen vesistöön kuuluva Kerteselkä. Ahvenlammen eteläpuolella sijaitsee Kelalammi, luoteessa on Liesjärvi ja Jämsänjärvi, koillisessa Valkeajärvi.
Ahvenlammi kuuluu Lahnajoen valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen päävesistössä. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Lahnajoen valuma-alue kattaa suuren osan Jämsänjoen alueesta, Ahvenlammi kuuluu valuma-alueen luoteisiin järviin.
Torsten Andersson
Torsten Andersson (6. kesäkuuta 1926 – 30. toukokuuta 2009 Hörby, Ruotsi) oli ruotsalainen taidemaalari, joka asui Benarpissa lähellä Hörbytä Skånessa.
Elämäkerta
Andersson opiskeli 1945 Otte Sköldin taidekoulussa, 1947 Tanskan kuninkaallisessa taideakatemiassa Kööpenhaminassa ja 1946–1950 Tukholman Kuninkaallisessa taidekorkeakoulussa hänet 1960 nimitettiin Kuninkaallisen taidekorkeakoulun professoriksi ennätyksellisen nuorena. Yritettyään uudistaa opetusta hän luopui professuurista 1966 ja muutti Benarpiin Hörbyhyn.
Kesäkuussa 2007 tuli tieto, että Torsten Andersson saisi vuoden 2008 Carnegien taidepalkinnon. Palkinnon jako tapahtui Helsingissä 25. lokakuuta 2007.
Andersson kuoli 30.5.2009 Hörbyssä 82-vuotiaana. Hän oli aktiivinen loppuun saakka ja asetti näytteille töitään vielä viime keväänä.
Taide
Torsten Andersson omistautui yksinomaan maalaamisen tutkimiselle ja etsi koko uransa ajan sitä, mitä hän sanoi ”kielekseen”. Hänen mukaansa jokaisen taiteilijan tulisi etsiä sitä. Monen mielestä maalaaminen on tullut yksivärisyyden vuoksi (esimerkiksi Yves Klein) tiensä päähän, ja Torsten Andersson "otti tehtäväkseen" löytää maalaustaiteelle uuden tien, kuten hän asian ilmaisi. 1960-luvun alussa hän saavutti läpimurron teoksillaan Måsen (Malmön taidemuseossa), Källan (Tukholman nykytaiteen museossa) ja Molnen mellan oss.
Sittemmin hän maalasi muotokuvia kuvitteellisista veistoksista. Nykytaiteen museon Moderna-näyttelyssä 2006 häneltä oli esillä maalaus, jossa oli keskellä T:n muotoinen ja verinen mestauspölkky. T tarkoittaa Torstenia ja mestauspölkky edustaa sitä uhria, jonka taiteilija antaa työnsä kautta.
Työmenetelmä
Torsten Anderssonin maalaukset näyttävät pinnallisesti katsoen sotkuisilta ja hätäisesti tehdyiltä, mutta joka maalauksen takana on satoja luonnoksia ja koemaalauksia. Työn kuluessa hän poltti kaiken, mitä ei täyttänyt vaatimuksia, "makuloi" kuten hän sanoi. Hänen ankara itsekritiikkinsä aiheutti myös sen, että hän hävitti maalauksia, jotka olivat olleet valmiina monta vuotta ja olleet esillä museoissa ja näyttelyissä. Näin kuvailee Tukholman Nykytaiteen museon johtaja Lars Nittve Torsten Anderssonin työmenetelmää Ruotsin taideyhdistyksen vuosikirjassa 2002:
Vale-Dmitri III
Vale-Dmitri III (k. heinäkuu 1612) oli viimeinen ja kaikkein merkillisin Iivana Julman pojan prinssi Dmitrin kolmesta teeskentelijästä, jotka tavoittelivat Venäjän kruunua. Oletetusti huijari oli diakoni, jota kutsuttiin Sidorkaksi. Hän ilmestyi 28. maaliskuuta 1611 Narvanjoen varrella sijaitsevaan Iivananlinnan kaupunkiin ja julisti olevansa prinssi Dmitri. Kasakat, jotka riehuvat Moskovan ympäristössä tunnustivat hänet tsaariksi 2. maaliskuuta 1612 ja pelottelun takia myös Pihkovan aateliset tunnustivat tämän Pihkovan rosvon tsaariksi. Hän pakeni Pihkovasta 18. toukokuuta 1612, mutta jäi kiinni. Hänet vietiin Moskovaan ja teloitettiin siellä salaa.
Jalkarätti
pienoiskuva|upright|Jalkarätin käärimisen vaiheita. Jalkarätti eli levysukka on villaflanellista tehty suorakulmainen kangaskappale, jota käytetään sukkien tilalla. Niitä on käytetty etenkin armeijassa ja luonnossa liikuttaessa. Jalkarätit (hattarat t. sättärät) kuuluivat perinteiseen kansanomaiseen pukeutumiseen ja säilyivät pisimpään miesten saappaissa ja huovikkaissa, aiemmin niitä käytettiin myös muissa jalkineissa, kuten virsuissa. Monet etenkin vanhemmat tottuneet miehet käyttävät niitä edelleen mielellään, koska osaavat taitella ne oikein. pienoiskuva|vasen|upright|Sotilaat kuivattavat jalkarättejä [[Juri Gorelovin maalauksessa "Tahtovatko venäläiset sotaa" vuodelta 1962.]]
Esimerkiksi Venäjän armeija on käyttänyt jalkarättejä näihin päiviin, vaikka ministeritasolla niitä jopa vastustetaan. Alun perin niiden väitetään tulleen maahan Pietari Suuren mukana Hollannista.
pienoiskuva|vasen|upright|Jalkarätti käärimisen alkuvaiheessa. Kuvan jalkarätti on peräisin [[Jalkaväkimuseon museokaupasta Mikkelistä.]]
Heinz Holliger
Huomionarvoinen yksityiskohta Holligerin liki kaikki ajateltavissa olevat soitinkokoonpanot kattavassa sävellystuotannossa on, että hän on säveltänyt verrattaen vähän omalle instrumentilleen oboelle. Ihmeteltäessä tätä säveltäjä on todennut: ”Oboe ei instrumenttina juurikaan tarjoa minulle salaisuuksia tutkittavakseni. Se on liian lähellä minua jotta voisin kokea uuden löytämisen tunteen sille säveltäessäni” (Wall Street Journal, huhtikuu 2005). Tämä pyrkimys suuntautua kohti uutta ja tuntematonta on ollut keskeinen Holligerin muusikkoutta ohjaava tekijä hänen liki puoli vuosisataa kestäneellä urallaan. Holliger muotoilee asian itse seuraavasti: ”Säveltäminen on uusien maailmojen löytämistä: astumista ulos pimeästä luolasta ja kykyä alkaa nähdä asioita” (lähde kuten edellä).