cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hyvät, pahat ja rumat
Tarina
Enkelisilmän kuoltua Blondi kertoo, että rahasäkit on haudattu Arch Stantonin haudan vieressä olevaan nimettömään hautaan, ja tietäneensä ettei Tucoon voi luottaa. Rahasäkkien nostamisen jälkeen Blondi kuitenkin pakottaa aseettoman Tucon nousemaan ristin päälle seisomaan ja laittamaan puuhun sitomansa hirttoköyden kaulaansa. Blondi jättää neljä rahasäkkiä ristin juurelle ja ratsastaa hevosen selässä pois neljän muun rahasäkin kanssa. Jos Tuco yrittää päästä pois ristiltä, hän kuolee hirttoköyteen. Tuco huutaa ensin raivoissaan, sitten epätoivoisena apua, mutta Tucon huudoista välittämättä Blondi jatkaa kohti horisonttia. Kuitenkin lopulta Tuco näkee Blondin kaukana hevosensa selässä, kivääri kourassaan. Blondi tähtää, laukaisee ja osuu köyteen joka katkeaa. Hämmästynyt Tuco jää henkiin ja saa osuutensa rahoista ja lopuksi kiroaa Blondin.
Tuotanto
Suurin osa Hyvien, pahojen ja rumien kohtauksista kuvattiin Espanjassa sotilaan avustuksella. Kun loppupuolella nähtyä sillan räjäytystä kuvattiin, sillan räjäyttämisestä vastannut Espanjan armeijan kapteeni painoi laukaisupainiketta ennen kuin elokuvakamerat ehtivät käynnistyä. Leone oli hyvin masentunut tapauksen johdosta, joten armeija rakensi sillan uudelleen. Eräät kohtaukset kuvattiin italialaisessa elokuvastudiossa Roomassa.
Hyvät, pahat ja rumat noudattelee Sergio Leonen tyyliä: vähäistä dialogia, pitkiä kameraottoja ja tarkkoja lähikuvia silmistä. Käsikirjoittaja Luciano Vincenzoni on kertonut, että elokuvan lopun 20 minuuttia kestävä hautausmaakohtaus, jossa ei ole lainkaan dialogia, vie vain kuusi riviä käsikirjoituksessa. Yksi arvostetuimmista nykyohjaajista Quentin Tarantino on sanonut pitävänsä Hyviä, pahoja ja rumia kaikkien aikojen parhaana elokuvaohjauksena.
Leone ei halunnut muovista luurankoa Arch Stantonin ruumisarkkuun, joten sinne laitettiin aito luuranko, joka kuului kuolleelle espanjalaiselle näyttelijättärelle.
Vastaanotto
Hyvien, pahojen ja rumien rönsyilevä ja väkivaltainen tyyli sai tuoreeltaan kielteisiä arvioita. Yleisön parissa elokuva oli kuitenkin alusta lähtien suosittu, ja myös ammattikriitikoiden parissa sen arvostus on sittemmin noussut. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 97 % kriitikoista on antanut Hyville, pahoille ja rumille myönteisen arvostelun. 77 arvostelusta tehdyn yhteenvedon mukaan elokuva ”lienee kaikkien aikojen paras spagettiwestern; eepos, joka tarjoaa mukaansatempaavan tarinan, mieleenpainuvia roolisuorituksia, henkeäsalpaavia maisemia ja unohtumattoman ääniraidan”. AllMovie-sivuston Lucia Bozzola kutsuu Hyviä, pahoja ja rumia dollaritrilogian parhaaksi osaksi ja antaa sille viisi tähteä viidestä.
IMDb-sivustolla Hyvät, pahat ja rumat on käyttäjien antamien pisteytysten perusteella yksi kaikkien aikojen 10 parhaasta elokuvasta. Leffatykki-sivustolla se on käyttäjäpisteytysten perusteella tietokannan paras elokuva.
Kantrum
Kantrum on thaimaalaista nopeaa tanssimusiikkia. 1980-luvulla siitä kehittyi modernimpi muoto, jossa on perinteisten soitinten lisäksi sähköisiä soittimia. 1990-luvulta lähtien kantrum on saanut hieman myös kansainvälistä suosiota.
Islannin parlamenttivaalit 2017
Islannin parlamenttivaalit 2017 järjestettiin 28. lokakuuta 2017. Seuraavat vaalit oli tarkoitus järjestää vasta vuonna 2020, mutta 15. syyskuuta 2017 pääministeri Bjarni Benediktsson ilmoitti ennenaikaisista vaaleista hallituksen kaaduttua.
Itsenäisyyspuolue säilyi suurimpana puolueena, mutta menetti kannatustaan. Edellisessä hallituksessa mukana ollut reformipuolue menetti myös kannatustaan ja hallituspuolue valoisa tulevaisuus tippui kokonaan Alltingista. Uusi, entisen pääministeri Sigmundur Davíð Gunnlaugssonin johtama keskustapuolue sai seitsemän paikkaa.
Uudeksi pääministeriksi valittiin vasemmistovihreiden johtaja Katrín Jakobsdóttir. Hallitus muodostettiin vihreän vasemmiston, itsenäisyyspuolueen ja edistyspuolueen kesken.
Tulokset
! colspan="3"| Puolue ! Äänet !% ! Paikat ! +/–
Galil
Galil on Israel Military Industriesin (IMI; nykyään Israel Weapon Industries eli IWI) valmistama rynnäkkökivääri, joka pohjautuu neuvostoliittolaiseen AK-47-rynnäkkökivääriin suomalaisen RK 62:n kautta. Sitä valmistetaan kaliipereissa 5,56×45 mm NATO ja 7,62×51 mm NATO. Ase on nimetty suunnittelijansa, Jisrael Galilin mukaan. Israelin puolustusvoimien (IDF) lisäksi ase on monien muiden maiden käytössä.
Historia
Kuuden päivän sodassa IDF oli saanut sotasaaliiksi tuhansia AK-47 -rynnäkkökivääreitä ja testannut niitä. AK-47 osoittautui paremmin hallittavaksi ja luotettavammaksi kuin FAL, ja se tarvitsi oleellisesti vähemmän huoltoa kuin FAL. Tämän seurauksena IDF päätti hankkia aseen, joka olisi yhtä luotettava kuin AK-47, mutta myös yhtä tarkka kuin FAL. Uuden aseen hankintakilpailuun toimitettiin USA:sta Colt M16A1 ja Stoner 63 ja Saksasta Heckler & Koch HK33. Israelilaisista prototyypeistä mukana oli Uziel Galin sittemmin liian monimutkaiseksi havaittu ase ja Jisrael Galilin kivääri.
Jisrael Galilin prototyyppikivääri oli Valmetin RK 62:n pohjalta muunneltu, ja sen ensimmäiset kappaleet käyttivät Valmetin valmistamia RK 62:n laatikoita (runkoja). Koska IDF:lle patruunoita toimittanut USA ei toimittanut patruunoita neuvostoliittolaisessa kaliiperissa 7,62×39 mm, oli Galil muokannut aseen 5,56×45 mm M193-patruunalle. 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa toteutetuissa testeissä Galilin kivääri osoittautui parhaaksi tarjotuista aseista, ja IDF valitsi suunnittelijansa mukaan nimetyn aseen virallisesti käyttöönsä 1972. Kiväärin käyttöönotto kuitenkin viivästyi 1973 käydyn Jom kippur -sodan vuoksi.
Yhdysvaltojen toimittaman aseavun vuoksi M16A1 tuli Galilin rinnalle palvelusaseeksi, ja Galilin käytöstä luovuttiin pääasiallisena palvelusaseena jalkaväessä 1990-luvulla. Panssarijoukoissa Galilista luovuttiin vasta 2000-luvulla. Kuitenkin Knessetin vartiokaarti käyttää Galileja yhä 2010-luvulla.
Rakenne ja ominaisuudet
Tärkeimmät erot RK 62:een verrattuna ovat aseen "luurankotaittoperä" kiinnitysmekanismeineen, molemminpuoleinen vaihdin ja tähtäimen muutokset. Taittoperän kiinnitysmekanismi kiinnittyy aseen runkoon tehtyyn syvennykseen kiinnittyvällä ulokkeella, joka pysyy paikoillaan rungon läpi menevällä putkisokalla. Vastaavanlainen perän kiinnitys toteutettiin myös Valmetin myöhempiin 1980-luvulla valmistettuihin RK 62 -rynnäkkökivääreihin. Taittoperän lukitusmekanismi perustuu erittäin yksinkertaiseen jousella viritettyyn vahvarakenteiseen koukkupariin, jotka takertuvat toisiinsa jousen työntövoiman vaikutuksesta perän ollessa paikallaan. Perän saa taitettua painamalla sitä alaspäin voimakkaasti, jolloin koukut lakkaavat olemasta vastakkain, ja aseen perän voi taittaa aseen oikealle puolelle.
Vaihtimeen on kiinnitetty rungon sisälle vasempaan reunaan lisävipu, joka ulottuu pistoolikahvaan asti tullen kahvan yläreunan kohdalla runkoon tehdyn leikkauksen läpi, joten pistoolikahvan vasemmalla puolen on vaihtimeen kytketty säätönuppi. Tämä mahdollistaa vaihtimen käytön kummaltakin puolelta asetta.
Tähtäimissä on luovuttu RK 62:n tangentillisesta takatähtäimestä, ja yksinkertaisesta takatähtäimen diopterilevystä on siirrytty kaksidiopteriseen L:n muotoiseen tähtäinlevyyn, jota voi kääntää 300 metriin ja 500 metriin kohdistetuille asetuksille. Lisäksi takatähtäimestä voi taittaa esiin tritiumvalaistun hämärätähtäinhahlon, jota voi käyttää taittamalla diopterilevyn keskiasentoonsa. Takatähtäimestä on poistettu korkeussäätö kokonaan. Etutähtäimen jyvästä on tehty ruuvaamalla korkeutta säädeltävä, ja säätötyökalua voi täyttää etutähtäimen renkaaseen tehdyn aukon kautta. Muuten etutähtäin on samanlainen RK 62:n kanssa.
Aseen vasempaan kylkeen on myös koneistettu pieni kiinnitysura optisten tähtäinten jalustoja varten.
Lisäksi Galiliin on lisätty kaasukammion alapuolelle etujalka- ja pistinkiinnikkeet (joissain malleissa), pistinkiinnike on yhteensopiva mm. USA:n M16:ssa käytetyn kiinnikkeen kanssa. Liekinvaimennin on vaihdettu ns. birdcage-tyyppiseen, joka mahdollistaa myös kiväärikranaattien ampumisen. Lisäksi etukädensijan kiinnityksessä on palattu AK-47:n ratkaisuun, ja etukädensijassa on leikkaus tukijalkojen taittamista varten. Myös laatikon kannessa olevaa hylsyportin aukon reunaa on vahvistettu hitsatulla vahvikepalalla. Luistin viritintappi on myös pidennetty ja väännetty ylöspäin lataamisen helpottamiseksi. Myös palauttimen karan takapainiketta on pidennetty laatikon kannen kiinnityksen tukevoittamiseksi ja se on karhennettu AK-47:n tapaan.
Irrotettavia etujalkoja voi käyttää tarvittaessa aseessa kiinni ollessaan myös piikkilankaleikkurina tai pullonavaajana. Lisäksi vaakatasoon taitetut tukijalat toimivat lippaanohjaimina lipasta vaihtaessa, jolloin lippaanvaihto sujuu nopeammin.
Sisäisenä erona RK 62:een, aseen kaasumäntä ja kaasukammion sisäpuoli on kromattu, ja piippu patruunapesineen on joko nitratoitu tai kovakromattu, mallista riippuen. Piipun rihlaus on toteutettu 5,56-malleissa kuudella ja 7,62-malleissa neljällä oikeakätisellä rihlalla, kummassakin 305 mm:n rihlannousulla.
Aseeseen on myös olemassa niin IMI:n kuin muidenkin valmistajien valmistamia adaptereita mm. M16:ssa käytettäville Stanag 4179 -lippaille.
Monet Galilin uudistuksista RK 62:een verrattuna otettiin käyttöön myös Sakon RK 95 TP:ssä, kuten uudistetut tähtäimet, M16:n tyyppinen pistinkiinnike, kyky ampua kiväärikranaatteja ja perän kiinnitys.
5,56×45 mm NATO
pienoiskuva|Galil ARM
7,62×51 mm NATO
pienoiskuva|Galil Sniper "Galatz"
Muut mallit
pienoiskuva|Galil ACE-N 22
Eteläafrikkalainen Denel Vektor R pienoiskuva|Eteläafrikkalainen Vektor R4
Ruotsalainen FFV 890 pienoiskuva|Galil SAR:n pohjalta suunniteltu ruotsalainen FFV 890 C
Käyttäjät
pienoiskuva|Galil SAR:lla aseistettu [[virolaissotilas Irakissa]] pienoiskuva|Päivitetyllä Galil SAR:lla aseistettu virolaissotilas harjoituksessa Saksassa 2014 pienoiskuva|Galil MAR:ia käyttävä Knessetin (Israelin parlamentin) vartija
BIOS
BIOS on tietokoneohjelma, joka etsii ja lataa käyttöjärjestelmän keskusmuistiin sekä käynnistää sen tietokoneen käynnistyessä. BIOS hoitaa myös matalan tason kommunikoinnin tietokonelaitteiston kanssa ja laitteiston hallinnan, joka vähimmillään on tuki näppäimistölle ja alkeellinen tuki näytölle ja levylle jolta BIOS ladataan. BIOS on usein kirjoitettu suorittimen assembly-kielellä.
Aikaisemmin BIOS tallennettiin usein ROM-muistiin, mutta nykyaikaisissa tietokoneissa BIOS on yleensä tallennettu tietokoneen emolevyllä olevalle flash-muistille tietokoneen valmistuksen yhteydessä. Flash-muistilla oleva BIOS on käyttäjän päivitettävissä tarvittaessa.
Nykyaikaisissa tietokoneissa BIOSin (nk. ”Legacy BIOS”) tehtävä on lähinnä toimia tukena vanhemmille käyttöjärjestelmille, kuten MS-DOSille. Useimmat uudet käyttöjärjestelmät, kuten Microsoft Windows ja Linux, sisältävät omat alustus- ja käyttörutiininsa kaikille oheislaitteille, eli laitteisto valmistellaan käyttökuntoon kahdesti käynnistyksen aikana, BIOSin ja sitten käyttöjärjestelmän kautta.
Nykyisissä tietokoneissa BIOS on usein korvattu kokonaan UEFI-järjestelmällä. Yksi UEFI:n vaihtoehdoista on Open Firmware -spesifikaatio, joka ei ole rajattu PC-laitteisiin. On myös olemassa avoimen lähdekoodin projekti coreboot, jonka tarkoituksena on korvata perinteinen suljetun lähdekoodin BIOS. Corebootissa on myös BIOS-yhteensopivat ajonaikaiset palvelut.
Historia
IBM PC:ssä BIOS oli keskeinen osa. IBM:n alkuperäisen suunnitelman mukaan ROM-muistissa sijaitseva BIOS sisälsi palvelut laitteiston käyttöön. BIOS kloonattiin takaisinmallinnuksella, ja useat valmistajat toivat markkinoille IBM PC -yhteensopivat tietokoneet. PC:n BIOS oli sidottu x86-arkkitehtuuriin ja toimi 16-bittisessä real mode -tilassa. 16-bittisen moodin käyttö oli hidasta ja 32-bittisen protected mode -tilan myötä toimintoja tehtiin käyttöjärjestelmän laiteajureihin BIOSin käytön sijaan. BIOSin rooli jäi varhaiseksi käynnistyslataajaksi. Intelin tarvittua vaihtoehtoa IA-64 Itanium -arkkitehtuuria varten syntyi EFI. EFI:n käytön tullessa myös x86-arkkitehtuurille se nimettiin UEFI:ksi.
Intel on ilmoittanut aikeesta säilyttää vain UEFI ja jättää pois viimeiset BIOSit vuoteen 2020 mennessä.
Käyttöliittymä
Biosin alkuperäinen IBM PC ja XT eivät sisältäneet interaktiivista käyttöliittymää. Virhekoodit ja viestit näyttäytyivät näytöllä, tai koodisarjatut äänet oli luotu viestittämään virheistä milloin käynnistyksen itsetesti (power-on self-test tai POST) ei ollut suoriutunut onnistuneesti alustamaan videonäytön sovitinta. Asetukset IBM PC ja XT:ssä asetettiin kytkimillä ja jumppereilla emolevyyn ja laajennuskortteihin. Alkaen 1990-luvun puolesta välistä, BIOS-ROMille tuli tyypilliseksi sisällyttää "BIOS kokoonpano apuohjelma" (BCU[14])  tai "BIOS setup apuohjelma", antaen pääsyn järjestelmään käynnistyksen yhteydessä painamalla tiettyä näppäinyhdistelmää. Tämä ohjelma mahdollisti käyttäjän asettaa järjestelmän kokoonpanoasetuksia, samoin kuin aiemmin asetettiin käyttäen DIP kytkimiä, interaktiivista järjestelmävalikkoa käytettiin näppäimisöllä. Väliaikaisesti, IBM-yhteensopivat PC:t-sisältäen IBM AT-held kokoonpanoasetukset akkukäyttöisessä RAMissa, käyttivät käynnistettävää kokoonpano-ohjelmaa floppy diskillä (lerppu), ei ROMissa, asettaakseen kokoonpanoasetukset tästä muistista. Lerppu toimitettiin tietokoneen mukana, ja jos se meni hukkaan, järjestelmäasetuksia ei voinut muuttaa. Sama päti yleisesti EISA-väyläisiin tietokoneisiin, jonka kokoonpano-ohjelmaa kutsuttiin nimellä EISA Configuration Utility (ECU).
Moderni Wintel-yhteensopiva tietokone tarjoaa setup rutiinin käytännössä olennaisesti muuttumattomana ROM-asukkaan BIOS setupin apuohjelmia 1990-luvun lopulta; käyttäjä voi konfiguroida laitteistovaihtoehtoja käyttäen näppäimistöä videonäytöllä. Moderni Wintel kone voi sisältää BIOS kokoonpanoasetukset flash ROMissa, kenties sama flash ROM joka sisältää BIOSin itsessään.
BIOS-asetukset
BIOS-asetukset tehdään yleensä tietokoneen käynnistyksen yhteydessä funktionäppäimellä (esim. F2, ESC) aktivoitavassa käyttöliittymässä. UEFI-käynnistys saattaa piilottaa tämän vaihtoehdon kokonaan, jolloin asetuksiin pääsy edellyttää käyttöjärjestelmän asettamista tilaan, jossa BIOS-asetukset tuodaan valittavaksi seuraavalla käynnistyskerralla. Varhaisimmissa IBM PC-yhteensopivissa tietokoneissa BIOSin asetukset säädetään emolevyllä olevilla jumppereilla.
Tyypillisiä asetusvalintoja ovat emolevyn perustoimintojen aktivoiminen ja passivoiminen. Ennen asetusten muuttamista vanhoista valinnoista kannattaa säilyttää tieto.
Tehdyt valinnat tallentuvat erilliseen pysyväismuistiin, minkä jälkeen valittuja arvoja sovelletaan seuraavilla käynnistyskerroilla. Tehdyt valinnat voivat sekoittaa käynnistyksen niin, ettei kuvaa ilmesty tai kone ei käynnisty lainkaan.
Useimmilla emolevyillä nämä tallennusarvot voidaan palauttaa valmistajan oletusarvoihin CMOS clear/reset -toimenpiteellä, mikä edellyttää Palautus oletusarvoihin saattaa palauttaa itsestään toimimattomaksi päätyneen tietokoneen toimivuuden.
Käyttöjärjestelmän käynnistys
BIOS lataa massamuistista, eli kiintolevyltä tai levykkeeltä ensimmäisen sektorin (ns. käynnistyssektori) sisällön muistiosoitteeseen 0:7C00 ja alkaa sen jälkeen suorittamaan ohjelmakoodia kyseisestä osoitteesta. Kiintolevyltä käynnistettäessä sektorin lopussa pitää olla tavut 0x55 ja 0xAA (ns. Boot Sector Signature), mutta levykkeen käynnistyssektorilla kyseisiä tavuja ei tarvitse olla. Levykkeeltä käynnistettäessä BIOS tukee useita eri sektorikokoja, mutta kiintolevyltä käynnistäessä sektorikoko on aina 512 tavua.
Koska 512 tavun (tai kiintolevyjen tapauksessa 510 tavun) tilaan mahtuu vain rajallinen määrä ohjelmakoodia, useimpien käyttöjärjestelmien tapauksessa käynnistyssektori vain lataa enemmän koodia muistiin toisista sektoreista, jonka jälkeen hyppää tuoreeltaan ladattuun koodiin. Usein myös osiotaulu vie tilaa käynnistyssektorilta, jolloin suoritettavaa koodia voi olla vielä vähemmän. Tällaista monivaiheista alkulataajaa kutsutaan englanniksi nimellä "multi stage bootloader". Monivaiheinen alkulataaja voi sisältää enemmän koodia ja siinä voi olla varsin edistyneitäkin toimintoja, kuten muistiin ladattavan kernelin aitouden varmentaminen. Käynnistyssektorille on kuitenkin mahdollista mahduttaa alkulataajan perustoiminnot kuten esimerkiksi FAT-tiedostojärjestelmän parseri, jolloin koko alkulataaja voi olla käynnistyssektorilla, eikä monivaiheista alkulatausta välttämättä tarvita - näin toimii esimerkiksi suurin osa DOS-käyttöjärjestelmistä.
BIOS-virus
BIOS-virus on tietokonevirus, joka tarttuu tietokoneen emolevyllä olevan BIOSin flash-muistiin. BIOSin tartuttavilta viruksilta voi suojautua BIOS-piirin fyysisellä kirjoitussuojauksella. Useimmissa nykyaikaisissa emolevyissä ei ole kuitenkaan mahdollista firmwarepiirin kirjoitussuojaukseen.
Virus sijaitsee emolevyllä, joten virusta ei pysty poistamaan samoin keinoin kuin perinteiset massamuisteissa sijaitsevat virukset (esimerkiksi virustentorjuntaohjelmalla, asentamalla käyttöjärjestelmä uudelleen tai vaihtamalla kiintolevyn käynnistyslohkon). BIOS-viruksia on kehitetty muutamia erityyppisiä, tunnetuimpana esimerkkinä virus nimeltään Meningitis. BIOS-viruksen poisto vaatii koneen Flash-muistissa olevan BIOS-ohjelman uudelleenasennuksen.
Uusin vuonna 2009 ilmaantunut viruslaji on Persistent BIOS Infection ("Pysyvä BIOS-infektio"), joka tarttuu koneen virranhallintaan ACPI:iin. Jotta tämä virus voisi asentua koneeseen, sen sisältämän ohjelman ajajalla on oltava koneen pääkäyttäjän oikeudet. Persistent BIOS Infectionin saa tilapäisesti estettyä siten, että ottaa koneen Setupissa ACPI:n pois päältä.
Anatoli Kinah’
pienoiskuva|Anatoli Kinah’ Anatoli Kyrylovytš Kinah’ (, s. 4. elokuuta 1954) on ukrainalainen poliitikko. Hän oli pääministeri 2001–2002 ja valtiovarainministerinä Viktor Janukovytšin hallituksessa 21. maaliskuuta 2007 alkaen. Hän on teollisuuden ja yrittäjien puolueen (Партія промисловців і підприємців України, PPPU) johtaja.
Kinah’ syntyi Bratušanyn kylässä Moldavian SNT:ssa ja opiskeli Leningradin laivanrakennusinstituutissa, josta valmistui 1978. Hän työskenteli Tallinnan telakalla ja vuodesta 1981 Mykolajivissa.
Huhtikuussa 1990 Kinah’ valittiin Ukrainan parlamenttiin ja nimitettiin 1992 presidentin edustajaksi Mykolajivin alueelle. Vuonna 1995 hänet nimitettiin varapääministeriksi vastuuseen teollisuuspolitiikasta. Hän oli pääministerinä 2001–2002, kunnes Kutšma erotti hänen hallituksensa. Hänet valittiin vuonna 2000 teollisuuden ja yrittäjien puolueen puheenjohtajaksi ja parlamenttiin vuonna 2002 Yhtenäisen Ukrainan puolesta! -listalta. Hän oli presidenttiehdokkaana 2004 vaaleissa teollisuuden ja yrittäjien puolueen ehdokkaana. Vaalikampanjan aikana hän rikkoi välinsä Viktor Janukovytšiin julistamalla ”ettei rikollisesta voi tulla Ukrainan presidenttiä”, ja oli aktiivisesti mukana vastaehdokas Viktor Juštšenkon oranssissa vallankumouksessa yhtenä sen viidestä johtajasta. Hänet valittiin maaliskuussa 2006 parlamenttiin presidentti Juštšenkoa tukevan Meidän Ukrainamme -listan kakkospaikalta. Hän oli kansallisen turvallisuuden ja puolustusneuvoston sihteerinä.
Maaliskuussa 2007 Kinah’ liittyi Janukovytšin II hallitukseen talousministeriksi Arseni Jatsenjukin ryhdyttyä ulkoasiainministeriksi. Hänen mukanaan kymmenen edustajaa siirtyi hallituksen taakse. Nimitys oli pettymys Juštšenkolle, joka nimitti sitä ”moraaliseksi häpeäksi”.
Thompson-konepistooli
thumb|280px|Thompson M1928A1 Thompson-konepistooli on yhdysvaltalainen konepistooli, josta on valmistettu useita eri malleja 1920-luvulta alkaen. Englanniksi ase tunnetaan lempinimellä Tommy gun, tai Chicago typewriter (kirjoituskonemaisen nakutuksen takia, Chigagon gangsterisotien ajalta). Kenraali John Taliaferro Thompsonin suunnitteleman aseen tärkeimmät mallit ovat M1921, M1928, M1928A1, M1 ja M1A1. Aseen kaliiperi on .45 ACP (Automatic Colt Pistol).
M1 ja M1A1 ovat toisen maailmansodan aikana valmistuksen nopeuttamiseksi yksinkertaistettuja malleja. pienoiskuva|[[Winston Churchill ampumassa Thompson-konepistoolilla tarkastaessaan liittoutuneiden maihinnousujoukkoja vuonna 1944.]]
Aiheesta muualla
thumb|left|John T. Thompson ja Thompson M1921 -konepistooli.
Pyhän Florianin kirkko
thumb|300px|Pyhän Florianin kirkkoa. Pyhän Florianin kirkko on kirkkorakennus Slovenian pääkaupungissa Ljubljanassa. Sen rakennuttivat alun perin Ljubljanan asukkaat tulipalon tuhonneiden Stari trg -aukion ja Gornji trg -aukion muistoksi vuonna 1660. Vuonna 1774 kirkko kuitenkin paloi maan tasalle. Sen jälkeen se on kokenut useita uudelleenrakennustöitä. Nykyisen ulkoasun sille on luonut arkkitehti Jože Plečnik, ja se toteutettiin vuosina 1933-1934. Kirkon sisätilat on koristeltu barokki-henkisillä maalauksilla.
Freeport (Bahama)
Freeport on Bahaman toiseksi suurin kaupunki. Se sijaitsee Grand Bahaman saarella, ja sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan noin 28 000. Freeport on oma hallintoalueensa, joka on myös vapaakauppa-alue. Kaupungilla oli verovapaus vuoteen 1984, mutta sitä päätettiin jatkaa vielä 70 vuodella.
Freeport sai alkunsa vuonna 1955, kun yhdysvaltalainen liikemies Wallace Groves sai Bahaman hallinnolta luvan perustaa Grand Bahamalle vapaakauppa-alueen ja saarivaltion toisen kaupungin. Kaupungin paikaksi valittiin noin 200 neliökilometrin kokoinen suoalue, joka kuivattiin. 1960-luvulla kaupunki oli lähinnä valkoihoisten asuttama, kunnes 1969 lähtien Bahaman hallitus pakotti kaupungin ottamaan kenet tahansa asukkaakseen. Tämä johti pieneen lamaan 1970-luvulla rikkaiden muuttaessa pois Freeportista. Myöhemmin Freeportin pinta-ala kasvoi 558 neliökilometriin.
Kapusiiniapinat
Kapusiiniapinat (Cebus) ovat kierteishäntäapinoiden heimoon kuuluva suku Keski- ja Etelä-Amerikassa eläviä uuden maailman apinoita. Kapusiiniapinat ovat alaheimonsa (Cebinae) ainoa suku. Ne ovat saaneet nimensä kapusiini-munkkiveljeskunnan mukaan.
Koko ja ulkonäkö
Kapusiiniapinat ovat keskikokoisia, lyhytkarvaisia, pituudeltaan 30–56 cm, ja niiden häntä on suurin piirtein yhtä pitkä kuin muu ruumis. Kapusiiniapinat painavat noin 2,5–5 kg. Niiden häntä on kokonaan karvainen, mutta silti kätevä apuväline. Väritykseltään kapusiiniapinoiden ruumis, kädet, jalat ja häntä ovat tummia (ruskeita tai mustia), kun taas naama, kurkku ja rintakehä ovat vaaleita. Päälaella niillä on musta ”myssy”. Väritys vaihtelee lajeittain ja yksilöittäin.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kapusiiniapinoita esiintyy Keski- ja Etelä-Amerikasta.
Kapusiiniapinat viettävät suurimman osan ajastaan puissa, mutta ne käyvät myös maassa. Ne etsivät aktiivisesti ravintoa päivisin, lukuun ottamatta pientä torkkuhetkeä keskipäivällä, ja nukkuvat öisin puussa.
Kapusiiniapinoiden luontaisia vihollisia ovat esimerkiksi suuret haukat, kissaeläimet ja käärmeet.
Ravinto
Kapusiiniapinoiden ruokavalio on vaihtelevampi kuin muilla kierteishäntäapinoilla. Ne ovat kaikkiruokaisia ja syövät kasviksia, hedelmiä, pähkinöitä, versoja, hyönteisiä, hämähäkkejä, linnunmunia ja pieniä selkärankaisia. Vesistöjen lähistöllä elävät kapusiiniapinat käyttävät ravintonaan myös rapuja ja simpukoita, joita ne avaavat työkaluina käyttämiensä esineiden avulla.
Lisääntyminen ja käyttäytyminen
Kapusiiniapinat elävät 6–40 jäsenen ryhmissä. Naaraat saavat jälkeläisen joka toinen vuosi 160–180 päivän kantoajan jälkeen. Vankeudessa kapusiiniapinat ovat eläneet jopa 45-vuotiaiksi, mutta luonnossa ne elävät noin 15–25-vuotiaiksi.
Kapusiiniapinat tunnetaan älykkyydestään ja niitä pidetään uuden maailman apinoista älykkäimpinä. Ne osaavat suunnitella tulevaisuutta, ovat jokseenkin tietoisia itsestään ja osaavat muun muassa avata luonnossa simpukoita, kovakuorisia hedelmiä ja vastaavia työkaluja apunaan käyttäen. Nuoret kapusiiniapinat oppivat vanhemmilta työkalujen käytön. Vankeudessa kapusiiniapinoiden on havaittu olevan erittäin oppivaisia, ja niitä on menestyksekkäästi opetettu käyttämään monenlaisia työkaluja ja ratkaisemaan ongelmia.
Frank Bridge
Frank Bridge (26. helmikuuta 1879 – 10. tammikuuta 1941) oli englantilainen alttoviulisti ja säveltäjä. Hän opiskeli lontoolaisessa Royal College of Musicissa vuosina 1899–1903.
Bridge tunnetaan nykyään lähinnä kamarimusiikin säveltäjänä.
Zr
Zr tarkoittaa seuraavia:
Eliana Stábile
pienoiskuva|Eliana Stábile Eliana Stábile (s. 26. marraskuuta 1993) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Argentiinan naisten maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä 17 maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia. MM-kilpailuissa hän pelasi Argentiinan kaikki kolme ottelua alusta loppuun.
Stábile on edustanut seuratasolla River Platea, Boca Juniorsia ja kolumbialaista Atlético Huilaa.
25 (luku)
25 (kaksikymmentäviisi) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 24 ja seuraa luku 26.
Luonnontieteissä
pienoiskuva|Luku 25 kyltissä.
Miriam Mayorga
pienoiskuva|Miriam Mayorga Miriam Mayorga (s. 20. marraskuuta 1989) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Argentiinan naisten maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä 12 maaottelua. MM-kilpailuissa hän pelasi kaksi ottelua kokonaan ja tuli yhdessä vaihtopelaajana kentälle loppuminuuttien ajaksi.
Mayorga on voittanut UAI Urquizan joukkueessa Argentiinan liigamestaruuksia.
Irlantilainen tanssi
Historiaa
Irlantilaiseen tanssimiseen on varsinaisesti viitattu ensimmäisen kerran 1600-luvulta säilyneissä kirjoituksissa. Jo silloin tuli ilmi eri maiden tanssien vaikutukset toisiinsa, mutta myös musiikin paikallisuus ja tanssin vauhdikkuus. Hovien muotisuuntaukset ja rahvaan tanssit heijastuivat toisiinsa, myös Irlannissa. Vanhempi väestö vastusti muutoksia, nuorison ollessa valmiimpi ottamaan uudet vaikutukset vastaan ja muokkaamaan ne osaksi paikallista tanssikulttuuria. Esimerkiksi 1800-luvulla muotiin tulleiden katrillien vaikutus näkyy irlantilaisissa muodostelmatansseissa.
Tanssimestarit
1700-luvulla Irlannissakin alkoi liikkua kiertäviä tanssimestareita ('Travelling Dance Master'), jotka tienasivat elantonsa ja majapaikkansa opettamalla tanssia paikallisille. Nämä tanssimestarit olivat usein hyvin koulutettuja, värikkäitä persoonia, ja muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta pääosin miehiä.
Tanssimestarit tarjosivat opetusta tanssin saralta, joko säestäen itse tai kiertävän muusikon kanssa. Mestarit saattoivat majoittua yhdessä paikassa tietyn aikaa, jatkan seuraavaan kylään. Ennen lähtöä järjestettiin kuitenkin usein yleiset tanssit.
Kulttuurinationalismin nousu
1929 perustettu irlantilaisen tanssin komissio, An Coimisiún Le Rinncí Gaelacha (CLRG), perustettiin jatkamaan liiton aloittamaa työtä irlantilaisen tanssin määrittämisessä ja puhdistamisessa. Pitkälti muiden kuin irlantilaista tanssia ja/tai musiikkia tunteneiden ihmisten johtaman komission toimet johtivat alueellisten tyylien kieltämiseen, etenkin tanssikilpailuista, epäisänmaallisina ja supisti irlantilaiseen tanssiin liittynyttä kirjoa.
Komissio myös alkoi vaatia, että tanssikouluissa opetettaisiin vain heidän näkemyksiensä mukaisesti. Opetusta sai antaa vain rekisteröityneet opettajat ja iirinkielellä – joka ironisesti poissulki vanhempia tanssimestareita. Komissio julkaisi myös Ár Rincí Foirne nimisen kirjan, johon sisällytettiin komission näkemyksen mukaiset irlantilaiset tanssit. Kyseinen kirja toimii uudistettuina versioina edelleen irlantilaisen tanssin kilpailuissa céilí-tanssien arvostelupohjana.
Järjestäytymisen aikakausi
Erimielisyyksien saattelemana merkittävä osa CLRG:n opettajista erosi organisaatiosta, ja perusti irlantilaisen tanssin opettajien liiton, An Comhdháil Múinteoirí Na Rince Gaelacha, vuonna 1969. Liitto pyrki pitämään elossa vanhoja tyylejä ja tansseja, sallien kaikkien osallistua kilpailuihin. Tähän avoimeen malliin (open platform) CLRG reagoi sulkemalla omat kilpailunsa muiden järjestöjen jäseniltä.
Myöhemmin, 1982, osa An Comhdháilin jäseniä perustivat uuden järjestön Cumann Rince Náisiúnta (CRN).
Janne Raitio
Janne Kosti Raitio (10. tammikuuta 1919 Kööpenhamina – 10. toukokuuta 1997 Espoo) oli suomalainen urkuri, Elis Mårtensonin oppilas. Hän oli violisti Eino Raition poika ja säveltäjä Väinö Raition veljenpoika.
Raitio opiskeli urkujensoittoa Sibelius-Akatemiassa ja suoritti diplomin vuonna 1943. Hän opiskeli myös pianonsoittoa Ilmari Hannikaisen johdolla sekä suoritti kapellimestarintutkinnon vuonna 1951. Raitio toimi pitkään opettajana Sibelius-Akatemiassa: 1943–1951 pianonsoiton opettajana, 1951–1956 urkujensoiton opettajana, 1956–1986 lehtorina. Hän työskenteli myös Ilta-Sanomain musiikkiarvostelijana 1945–1967 ja Helsingin katolisen kirkon urkuri-kapellimestarina 1950–1956.
Irlantilainen tanssi
Järjestäytymisen aikakausi
Euroopassa perustettu World Irish Dance Association (WIDA) on toiminut vuodesta 2004, tarjoten avoimia kilpailuja kaikille tanssijoille.
Janne Raitio
Janne Raition puoliso oli urkuri Seija-Sisko Raitio (s. 1931). Heidän tyttärensä on violisti Silja Raitio-Heikinheimo (s. 1960), sellisti Tapani Heikinheimon puoliso.
Irlantilainen tanssi
Riverdance
Usein irlantilainen tanssi liitetään tanssilajia tunnetuksi tehneeseen Riverdance-esitykseen, joka teki läpimurron vuonna 1994 Eurovision laulukilpailun väliaikanumerollaan. Esitys yhdisti irlantilaisen tanssin elementtejä ja toi muuten vähän ulkomaista huomiota saaneen tanssimuodon kansainväliseen huomioon.
Oliviero Toscani
pienoiskuva|Toscani vuonna 2008 Oliviero Toscani (s. 1942 Milano) on tunnettu italialainen valokuvaaja, joka suunnitteli kohua herättäviä mainoskampanjoita Benettonille 1980- ja 1990-luvuilla. Suurin osa hänen tekemistään mainoksista Benettonille olivat kiistanalaisia valokuvia, joissa näkyi vain yrityksen logo vain hyvin vähän.
Irlantilainen tanssi
Riverdance
Irlantilaisesta tanssista tuli hetkessä ilmiö, ja opetuksen kysyntä kasvoi räjähdysmäisesti. Tämä toi mukanaan itseoppineita opettajia, ja aiheutti paljon kritiikkiä mm. Irlannissa.
Oliviero Toscani
Yksi Toscanin tunnetuimmista kampanjoista Benettonille sisälsi AIDS:iin kuolevan miehen makaamassa sairaalavuoteella surevien läheisten ympäröimänä. Tärkeimpiä teemoja Toscanin kuvissa olivat rasismi, sota, uskonto ja jopa kuolemanrangaistus.
Irlantilainen tanssi
Irlantilainen tanssi Suomessa
Riverdance -ilmiö näkyi myös Suomessa ja johti siihen, että irlantilaisen tanssin opetuksen kysyntä kasvoi siellä missä sitä oli tarjolla. Suomalaista irlantilaisen tanssin harrastamista ei ole dokumentoitu kovin laajasti, mutta jatkuvaa opetusta on maassa ollut jo ennen vuotta 1994.
Oliviero Toscani
Toscani opiskeli valokuvausta Hochschule für Gestaltungissa Zürichissä vuosina 1961—1965 ja hän on perustanut kulttuurilehti Colorsin ja kansainvälisen nykytaiteen ja viestinnän tutkimuskeskuksen. Toscani asuu nykyään Toscanassa kolmen lapsensa ja vaimonsa kanssa. Hänellä on kuusi lasta kolmen eri naisen kanssa.
Irlantilainen tanssi
Irlantilainen tanssi Suomessa
Tällä hetkellä irlantilaisen tanssin opetusta Suomessa on isoimmissa kaupungeissa ja opetus keskittyy pitkälti fèis-tyyliin ja céilí-tansseihin. Kilpailevia tanssijoita on muutamia kymmeniä, harrastajien määrän liikkuessa arviolta noin sadassa.
Irlantilaisen tanssin Pohjoismaiden mestaruuskilpailut, Nordic Fèis, on järjestetty Suomessa viidesti. Edellisen kerran kilpailut järjestettiin Turussa vuonna 2015. Ensimmäiset CLRG:n alaiset kansainväliset Helsinki Fèis -kilpailut järjestettiin vuoden 2017 lokakuussa Espoon Kannusalissa.
Tanssin muodot ja suuntaukset
Irlantilainen tanssi oli ennen 1900-luvun alkua alueellisesti hyvin muokkautunutta. Tanssimestarien tyylit olivat erilaisia ja saattoivat muodostua heidän toimialueensa tyylilliseksi määrittäjäksi.
Paitsi että erot olivat maantieteellisiä, näkyivät erot myös tanssityylien painottumisessa maaseudulla ja kaupungeissa. Maaseuduilla tanssit liittyivät usein erilaisiin juhliin, kuten elonkorjuujuhliin, ja tätä perua myös set-dancing termin korvikkeena käytetään vielä nykyäänkin termiä country dancing. Tanssit järjestettiin usein yksityiskodeissa tai tien risteyksissä.
Vahvalla muuttoliikkeellä oli osittain vaikutusta myös kulttuurin säilymiselle, sillä esimerkiksi Yhdysvaltoihin muuttaneet siirtolaiset veivät sen hetkisen kulttuuriperimänsä uuteen maahan ja ylläpitivät sitä. Näin esimerkiksi tietyt alueelliset tanssilajit ja -tyylit säilyivät muuttumattomina, jotka saattoivat paluumuuttajien myötä palata alkusijoilleen.
Set-dancing
Set dancing tai country dancing on saanut vahvoja vaikutteita 1800-luvun katrilleista (quadrille). Nimi on lyhennys lauseesta set of quadrilles, viitaten tanssin rakenteeseen. Myös termejä full-set tai half-set käytettiin.
Set-dancet muodostivat ison osan maaseudun sosiaalisista tansseista, ja niissäkin näkyy alueelliset erot eri tanssien muodossa. Puhutaan eri seteistä, joita on kirjattu esimerkiksi Toss the Feathers – Irish Set Dancing -nimiseen kirjaan 61 kappaletta.
Sean nós
Sean nós (vanha tyyli) on myöhemmällä ajalla nimensä saanut tanssimisen muoto, joka on perkussiivista, lähellä lattiaa tapahtuvaa tanssia. Irlantilaisista tansseista tämä edustaa eniten improvisoivaa, vartalon ja kädet vapauttavaa tanssia.
Etevän sean nós tanssijan on oletettu pystyvän tanssimaan "''lautasen päällä rikkomatta sitä". ''Tämä heijastuu nykyaikaankin tanssijoiden liikkuessa suhteellisen vähän verrattuna modernimpiin tyyleihin.
Elias Ekdahl
Simo Elias Ekdahl (s. 31. tammikuuta 1947 Nivala) on suomalainen geologi, joka toimi pitkään Geologian tutkimuskeskuksessa, viimeiset kymmenen vuotta pääjohtajana.
Irlantilainen tanssi
Sean nós
Tämä tanssimuoto on kasvattanut suosiotaan 2000-luvun alusta ja opetuksen tarjonta on kasvanut etenkin Irlannissa. Tämä on näkynyt myös sean nós -kilpailujen kasvaneena suosiona niin osallistujien kuin katsojien kannalta. Mestaruuskilpailut (Oireachtas) myös lähetetään kansallisena televisiolähetyksenä.
Moderni irlantilainen tanssi
Moderni irlantilainen tanssi on näyttävämpää ja liikkuvampaa kuin edeltäjänsä. Ajankohdallisesti voitaneen olettaa moderninen irlantilaisen tanssin kehittyneen 1900-luvun alun muodosta.
Elias Ekdahl
Elias Ekdahl syntyi maanviljelijä Matti Ekdahlin ja emäntä Ida Pinolan perheeseen. Hän tuli ylioppilaaksi 1966 ja valmistui filosofian maisteriksi 1975 ja lisensiaatiksi 1982. Filosofian tohtoriksi Ekdahl väitteli Oulun yliopistossa 1993. Ekdahl oli Geologian tutkimuskeskuksen geologi 1974–1982, tutkimusryhmän päällikkö 1982–1991, toimialapäällikkö 1991–1997 ja ohjelmajohtaja 1998–2002. Tutkimuskeskuksen yli/pääjohtaja ja professori hän oli vuodesta 2004. Vuonna 2003 Ekdahl toimi Suomen Teollisuussijoituksen projektijohtajana. Ekdahlia seurasi Geologian tutkimuskeskuksen pääjohtajana helmikuusta 2015 alkaen Mika Nykänen.
Irlantilainen tanssi
Moderni irlantilainen tanssi
Modernille irlantilaiselle tanssille on tyypillistä korkeilla varpailla oleva tanssiasento, jossa ylävartalo on ryhdikkäästi kannatettuna kädet sivuilla ja jalat ovat ojennettuina. Tanssi on hyvin tekniikkapainotteista, jalkojen ollessa ristissä ja aukikierrossa. Baletilla on ollut vaikutusta moderniin irlantilaiseen tanssiin, tuoden mukanaan tiettyjä liikkeitä ja liikesarjoja.
Tämä tanssimuoto on myös ainoa, joka voidaan jakaa pehmeisiin ja koviin tansseihin käytettyjen jalkineiden mukaisesti. Pehmeillä jalkineille tanssitaan single jig, light jig, slip jig ja light reel -tanssit. Kovilla kengillä tanssitaan hornpipe, heavy jig ja heavy reel (myös treble jig ja treble reel).
Muita
Perinteisesti miehet eivät ole tanssineet slip jig tansseja, mutta etenkin Manner-Euroopan kilpailuissa on näkynyt useampien miesten osallistuvan tällä tanssilla. Vastaavasti myös vain miehistä koostuvien ryhmä- tai muodostelmatanssien osallistuminen kilpailuihin on jopa sääntöjen puitteissa estetty.
Fèis style
Irlantilaisen tanssin komission myötä opetus siirtyi vahvasti toistamaan tiettyä alueellista tyyliä, jota nykyisin kutsutaan myös fèis-tyyliksi. Tämä tyyli on CLRG:n vahvan organisaation myötä laajimmiten opetettu ja harrastettu muoto nykyaikaista, kilpailullista irlantilaista tanssia.
Vahva kilpailukulttuuri on vienyt lajia aina vain näyttävämpään, fyysisempään ja teknisempään muotoon. Tanssijoiden esiintymisasut yksilökilpailuissa, ns. sooloasut, ovat herättäneet paitsi huomiota, myös keskustelua itsensä esiintuomisesta. Kilpailuja järjestävät organisaatiot ovat joutuneet puuttumaan säännöin tiettyihin asioihin, kuten nuorten tanssijoiden meikkaamiseen.
Festival style
Etenkin Pohjois-Irlannissa on säilynyt toinen modernin irlantilaisen tanssin muoto, festival style. Tälle tyylisuuntaukselle on ominaista selkeästi hitaampi tempo sekä hillitymmät asut ja ilmeet. Festival style-suuntauksessa on nähtävissä myös enemmän 2-3 hengen kuviotansseja.
Musiikki
Irlantilainen tanssimusiikki on vauhdikasta ja keskeisiä soittimia ovat viulu, huilu, tinapilli ja bodhrán-rumpu. Musiikkityylin mukaan tanssit jakautuvat eri ryhmiin: reel, slip jig, hornpipe ja jig. Reel ja hornpipe ovat 2/4- tai 4/4-tahtista, slip jig 9/8-tahtista ja jig 6/8-tahtista.
Kilpailuissa musiikki on yleensä elävää musiikkia, joka vaatii soittajalta taitoa soittaa tasaisella tahdilla useita tunteja. Tempo saattaa vaihdella tanssijoiden tason ja tanssilajin mukaan. Soittajan tulee myös tuntea tietyt perinteiset kappaleet, jotka liittyvät tiettyihin perinteisiin tansseihin (set dance).
Tanssikengät
Irlantilaisessa tanssissa voidaan käyttää pehmeitä tossuja (pumps, gillies) tai kovia kenkiä (jig shoes, hard shoes).
Pehmeät tossut ovat usein nahkaiset ja balettitossun tavoin jalanmyötäiset. Pehmeitä tossuja käyttävät naiset sekä pojat tanssiessa pehmeitä tansseja (single jig, slip jig, light jig, light reel). Miehille on omat pehmeät kenkänsä (reel shoe), jotka ovat jazztossujen kaltaiset. Miesten pehmeissä kengissä on lasikuitukanta, jolla voidaan tehdä erilaisia rytmejä.
Irlantilaiset kovakengät sekoitetaan usein steppikenkiin, mutta ne eivät ole samanlaiset. Tavallisissa steppikengissä on raudat kannan ja päkiän alla, mutta irlantilaisessa kovakengässä varpaiden alla on lasikuituinen tai puinen kovikepala, jolla tehdään perkussiivisia rytmejä. Kovakengät ovat myös nahkaiset ja niitä käytetään tanssiessa hornpipeä, treble jigiä ja treble reeliä. Kovakengät ovat samanlaiset miehillä ja naisilla.
Perinteisempien tyylien tanssijat voivat käyttää joko kovia kenkiä tai steppikenkiä, mutta ei ole tavatonta nähdä esimerkiksi sean nósia tanssittavan missä tahansa jalkineissa.
Italian Grand Prix 1956
Italian Grand Prix 1956 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 2. syyskuuta 1956 Monzan radalla. Kilpailu oli kauden viimeinen, ja sen voitti Stirling Moss, jolle voitto oli kauden toinen. Maailmanmestaruustaistelu käytiin Juan Manuel Fangion, Peter Collinsin ja Jean Behran välillä, mikä ratkesi Fangion eduksi Collinsin luovuttaessa autonsa hänelle.
It Just Gets Worse
It Just Gets Worse on Anal Cunt -yhtyeen 9. marraskuuta 1999 julkaisema grindcore-albumi. Se julkaistiin Earache Recordsilla.
İskenderun
İskenderun (aikaisemmin Aleksandretta,, al-Skanderoon) on kaupunki Turkissa. Kaupunki sijaitsee Iskenderuninlahden itärannalla, Hatayn maakunnassa, Kaakkois-Turkissa. Vuonna 2014 kaupungissa arvioitiin asuvan 244 970 ihmistä.
It Just Gets Worse
It Just Gets Worseen sisältyvän kappaleen "Your Kid Committed Suicide Because You Suck" alkuperäinen nimi oli "Connor Clapton Committed Suicide Because His Father Sucks", mutta se jouduttiin muuttamaan juridisista syistä. Anal Cuntin laulaja Seth Putnam oli ennen levyn julkaisua joutunut riitoihin laulaja Chris Barnesin kanssa, minkä vuoksi hän kirjoitti levylle myös laulun "Chris Barnes Is A Pussy".
İskenderun
Aikanaan Aleksanteri Suuren kunniaksi perustettu kaupunki toimi Aleppon satamakaupunkina 1500-luvun jälkeen, jolloin sen kautta kulki mausteita, silkkiä ja muita idän tuotteita Eurooppaan.
Maantiede
230px|thumb|vasen|İskenderunin rannikkoa. İskenderun sijaitsee Välimeren rannikolla kohdalla, jossa etelän suuntainen rantaviiva kääntyy jyrkästi länteen luoden İskenderuninlahden ja näin suojatun satamapaikan. Kaupunkia ympäröivät aina 1920-luvulla tehtyyn kuivattamiseen saakka suot, jotka tekivät esimerkiksi malariasta jatkuvan ongelman.
Varhainen historia
İskenderun perustettiin Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen ja kaupunki nimettiin hänen mukaansa monien muiden kaupunkien tapaan. Perustaja oli todennäköisesti Seleukos I Nikator, joka kutsui kaupunkia nimellä Alexandreia kat Isson, joka latinalaistettiin myöhemmin muotoon Alexandria ad Issum. Tuolloinen İskenderun eli Alexandria sijaitsi nimittäin lähellä Issuksen kaupunkia, joka oli pieni mutta varakas satamakaupunki. Se tunnettiin ehkäpä satamaansa paremmin Issoksen taistelun tapahtumapaikkana. Issus sijaitsi vastaperustetusta kaupungista pohjoiseen, ja sen eteläpuolella sijaitsi foinikialaisten aikanaan perustama Myriandus tai Myriandrus. Kasvaessaan İskenderun syrjäytti molemmat näistä kaupungeista ja ne kuihtuivat lopulta pois. Pian puolestaan İskenderun jäi uuden Orontesjoen varrella olleen Seleucia Pieria -nimisen kaupungin varjoon. İskenderun säilyi pienenä kaupunkina Rooman ja sittemmin Bysantin valtakunnan alaisuudessa. Vuonna 451 jaa. kaupunki lähetti edustajan Khalkedonin kirkolliskokoukseen.
Aleppon satama
thumb|Katunäkymää Muslimien tultua valtaan kaupunki oli pienentynyt lähes merkityksettömäksi. 1300-luvun alussa elänyt maantieteilijä Abu al-Fida kirjoitti kaupungista mainiten, että se oli jälleenrakennettu kalifi Al-Wathiqin valtakaudella, mutta hänen omana aikanaan sen paikalla ei ollut enää edes kylää. Osmanien valtakunta valloitti Syyrian vuonna 1517 ja tämän jälkeen Aleppon kaupungista kasvoi suuri kaupan keskus. Tuolloin alueen tärkein satama oli Tripoli, mutta sen sijaintia pidettiin turvattomana. Myös kulku Alepposta Tripoliin kesti vähintään kahdeksan päivää. Aleppo tarvitsi näin lähempänä kaupunkia sijaitsevan sataman. İskenderun rakennettiin lopulta eurooppalaisten kauppiaiden tarpeiden takia ja he tunsivat sittemmin kaupungin nimellä Scanderoon. Paikalle rakennettiin tulliasema vuonna 1593 ja siitä tuli Aleppon virallinen satama vuonna 1612. Kaupungin kautta vietiin Eurooppaan etenkin silkkiä. Kaupankäynnistä huolimatta sen kasvua hidastivat epäterveelliset olosuhteet kaupunkia ympäröivien soiden takia, sekä kurdi-, arabi- ja turkkilaispaimentolaisten ryöstöretket.
Aleppon merkitys kaupan keskuksena väheni 1700-luvun puolivälin jälkeen, mikä vaikutti myös İskenderunin kaupankäynnin vähenemiseen. Kauppa elpyi 1800-luvulla Krimin sodan ja puuvillan kasvaneen viennin takia. Suot estivät edelleen itse kaupungin kasvua ja paikkaa kuvailtiin "Syyrian parhaaksi satamaksi", sen kaupungin tai sataman kehittämiseen ei sijoitettu juurikaan työtä tai rahaa. Kaupungin kehittäminen jäi lähes yksinomaan ulkomaalaisten kauppiaiden sijoitusten varaan. Kaupungissa oli vuonna 1859 vain noin 1 000 asukasta ja vuosisadan vaihteessa noin 7 000. Ensimmäinen maailmansota kasvatti kaupungin strategista merkitystä. Sen valtausta ehdotettiin, mutta britit toteuttivat tämän suunnitelman sijaan Gallipolin maihinnousun. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Osmanien valtakunta hajosi ja Franklin-Bouillonin sopimuksella İskenderunista tuli osa Ranskan hallitsemaa Syyriaa. Kaupungista ja sitä ympäröivästä alueesta tuli turkkilaisten autonominen alue. Sinne myös muutti suuri joukko armenialaisia, jotka seurasivat muualta Anatoliasta vetäytyviä ranskalaisia. Ranskalaiset rakensivat kaupunkiin sähköverkon - ja mikä vielä tärkeämpää -, he kuivattivat sitä ympäröivät suot, mikä vähensi malariaa.
Nykyaika
230px|thumb|Turkkilaisia joukkoja İskenderunissa vuonna 1938. Syyskuussa 1936 Ranska ja Syyrian kansallismieliset solmivat sopimuksen, joka teki Syyriasta Kansainliiton jäsenen. Mainintaa turkkilaisten autonomisesta alueesta ei sopimuksessa ollut ja tästä suivaantuneet turkkilaiset saivat neuvottelujen jälkeen liitettyä oman alueensa Osmanien valtakunnasta itsenäistyneeseen Turkin tasavaltaan vuonna 1938. Turkki päätyi rakentamaan toisen maailmansodan jälkeen kaupunkiin viimein nykyaikaisen sataman. Myöhemmin kaupunkia ympäröivälle tehdasalueella on rakennettu omia erikoistuneita satamiaan. Nykyisin kaupunki on eteläisin İskenderuninlahtea ympäröivästä Mersinin kaupunkiin asti ulottuvasta satamien ketjusta.
Zappa (elokuva)
Zappa on Bille Augustin ohjaama tanskalainen nuortenelokuva vuodelta 1983. Bjarne Reuterin samannimiseen romaaniin perustuvassa draamassa noin 13-vuotiaat herkkä Bjørn ja työväenluokkaan kuuluva iloinen Mulle joutuvat rikkaan perheen sadistisen Steenin jengiin.
Elokuvan nimi tulee Steenin akvaariokalasta nimeltä Zappa. Viiltävän julma nuorisoelokuva oli Bille Augustin läpimurtoelokuva. Hän ohjasi elokuvalle jatko-osan vuonna 1984 nimellä Usko, toivo ja rakkaus. Sekin perustuu Bjarne Reuterin nuortenromaaniin nimeltä Når snerlen blomstrer.
Vastaanotto
Zappa sai Suomen teatterikierroksellaan vain 415 katsojaa, millä se sijoittuu vuonna 1983 Suomen-ensi-iltansa saaneen 238 elokuvan joukossa sijalle 213.
Aleksi Lehtonen
Aleksi Emanuel Lehtonen (21. kesäkuuta 1891 Uusikaupunki – 27. maaliskuuta 1951 Turku) toimi Turun arkkipiispana vuosina 1945–1951.
Suku
Aleksi Lehtosen isä Emanuel Lehtonen oli Uudenkaupungin kaupunginpalvelija ja äiti Fransisca Sofia Josefintytär Siiri, joka toimi lastenvaatteiden ompelijana. Perheeseen syntyivät lapset Naima vuonna 1878 (k. 1879), Aina 1880, Johan 1883 (k. 1885), Anna 1890 ja Aleksi vuonna 1891. Perheen lapsista tuli täysorpoja vuonna 1899, kun isä kuoli; äiti oli kuollut muutama kuukausi aiemmin. Aleksi sai hyvän uuden kodin tullipäällysmies F. O. Stenroosin ja tämän sydämellisen Maria-rouvan luota.
Aleksi Lehtosen puoliso oli Kyllikki Margaretha af Hällström. Perheeseen syntyivät lapset Samuel, Mikael, Risto, Elisabeth ja Johannes. Pojista Samuel Lehtonen toimi aikanaan Helsingin piispana ja myös Mikael ja Risto Lehtonen ovat pappeja. Arkkipiispa Lehtonen kuoli Turussa 1951.
Opinnot
Lehtonen kävi koulua Uudessakaupungissa, jonka lyseosta hän valmistui ylioppilaaksi 16-vuotiaana. Helsingin yliopistossa hän opiskeli teologiaa ja valmistui papiksi vuonna 1911 20-vuotiaana. Teologian kandidaatin tutkinnon hän suoritti vuonna 1917 ja lisensiaatin 1921. Tohtoriksi (ultimus) hän valmistui 1923. Ulkomaisia opintoja Lehtonen suoritti Leipzigissa 1923 ja Englannissa 1924. Opinto- ja tutkimusmatkoja hän teki mm. Yhdysvaltoihin, Italiaan, Sveitsiin ja Skandinaviaan.