cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ilmoista, vesistä ja paikoista
Sisältö
Teoksen jälkimmäinen osa luvuissa 12–24 käsittelee ilmastollisten ja maantieteellisten tekijöiden vaikutusta ihmisten fyysisiin ja moraalisiin ominaisuuksiin sekä Euroopassa että Aasiassa. Sitä on joskus arveltu alkuperältään itsenäiseksi teokseksi. Siihen on kuulunut myös Egyptiä ja Libyaa käsitellyt jakso, mutta se on kadonnut jo antiikin aikana.
Nykyisin katsotaan, että teos esittää kaavamaisen mallin, joka perustuu tiettyihin ennakko-oletuksiin, ja jossa havainnot on sovitettu yhteen tämän valmiin mallin kanssa. Se kuitenkin antaa paljon tietoa siitä, mitä ja miten antiikin Kreikassa sairastettiin.
Toivo Mäkelä
Toivo Sulo Armas Mäkelä (26. syyskuuta 1909 Loviisa – 20. huhtikuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Loviisassa syntyneen Toivo Mäkelän vanhemmat olivat kirvesmies Leander Mäkelä ja Josefiina Alfors.
Ennen elokuvauraansa Mäkelä näytteli teattereissa. Näistä yksi oli Kotkan teatteri, jossa hän tapasi tulevan elinikäisen puolisonsa Irma Seikkulan. Ensimmäisen elokuvaroolinsa Mäkelä näytteli Wilho Ilmarin ohjaamassa Jalmari Finne -filmatisoinnissa Pitkäjärveläiset (1951) ollessaan jo 42-vuotias. Tämä ei haitannut hänen urakehitystään, vaan Mäkelä esiintyi aktiivisesti elokuvissa ja TV-rooleissa kuolemaansa saakka vuoteen 1979.
Mäkelä muistetaan erityisesti persoonallisesta, tiettyjä maneereja hyväksi käyttävästä näyttelijätyylistään. Elokuvayleisölle hän tuli tunnetuksi Matti Kassilan draamojen ja Aarne Tarkaksen komedioiden luottonäyttelijänä. Tunnetuimmat roolinsa hän tekikin Kassilan ohjaamissa elokuvissa  Elokuu (1956), Komisario Palmun erehdys (1960) ja Kaasua, komisario Palmu! (1961). Ensimmäisessä hän esitti juoppoa kanavanvartijaa, toisessa ravintolan pianistia ja kolmannessa hieman homssuista tuomaria. Muistettava on myös pääministerin rooli Spede-elokuvassa Pähkähullu Suomi (1967). Hänen viimeiseksi suureksi elokuvaroolikseen jäi valokuvaajan (sekin alkoholistin) rooli Rauni Mollbergin lämminhenkisessä komediassa Aika hyvä ihmiseksi (1977), jossa Irma Seikkula esitti hänen vaimoaan. Elokuva toi Mäkelälle hänen ainoan Jussi-patsaansa.
Elokuvauransa aikana Mäkelä jatkoi tiiviisti esiintymistä myös teatterin puolella. Elokuva- ja televisiorooleja hänelle kertyi lähes 50. Vuonna 1960 hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla.
Näyttelijä Taito Mäkelä oli Toivo Mäkelän veli. Toivo Mäkelällä ja Irma Seikkulalla on kolme lasta: Juha Mäkelä (s. 1944), Maarita Mäkelä (myöh. Johansson, s. 1945) ja Markku Mäkelä (s. 1949). Heistä Maarita ja Juha Mäkelä ovat luoneet uraa näyttelijöinä.
Hänet on haudattu vaimonsa Irma Seikkulan kanssa Helsinkiin Malmin hautausmaalle, kortteliin 30–4–125.
Masainas
Masainas on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Etelä-Sardinian maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 313 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 23,69 neliökilometriä. Se sijaitsee 57 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Eumetazoa
Eumetazoa (joskus myös Metazoa, Gastraeozoa tai Histozoa) eli monisoluiset on eläinkunnan alakunta. Monisoluisten alakuntaan kuuluu suuri määrä eliöitä, joille on ominaista, että ne kulkevat alkionkehityksessään niin sanotun gastrula-asteen. Toinen tämän alakunnan lajeille ominainen seikka on, että niiden kudokset muodostuvat seuraavista alkeissolukerroksista:
Monimutkaisempien eliöiden solut ovat hyvinkin erikoistuneet, tästä ääriesimerkkinä tumattomat punasolut. Usein vain pieni osa soluista lisääntyy, tosin lisääntyminen jakautumalla on mahdollista alkeellisten lajien keskuudessa. Voidaan puhua solujen välisestä altruismista toisten, saman perimän sisältävien solujen hyväksi.
Monisoluiset eliöt ovat luultavasti kehittyneet yksisoluisista useampana eri linjana, joten ne eivät ole varsinaisesti yhteinen taksonominen ryhmä. Kaikki monisoluiset eliöt ovat kuitenkin aitotumallisia.
Sienieläimet, kuten pesusieni, ovat poikkeusryhmä. Vaikka nämä eläimet ovat monisoluisia, niillä ei ole hermostoa eikä lihaksia. Näitten ominaisuuksien puuttuminen poistaa ne monisoluisista. Siksi ne ovat luokiteltu omaan alakuntaan, sienieläinmäisiin (Parazoa).
Limassol
Limassol on kaupunki ja kunta (Δήμος Λεμεσού, Dímos Lemesoú) Limassolin alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Se on alueensa hallinnollinen keskus. Kaupungin väkiluku on (2011) ja koko kaupunkialueen väkiluku noin  (2016).
Limassol on Kyproksen toiseksi suurin kaupunki pääkaupunki Nikosian jälkeen. Kyproksen tasavallan alueella olevista kaupungeista se on suurin, jos Pohjois-Kyproksen puolella olevaa aluetta ei lasketa mukaan Nikosian väkilukuun. Limassol on Kyproksen suurimpia ja Kyproksen tasavallan suurin satamakaupunki.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|230px|Limassol mereltä nähtynä. pienoiskuva|vasen|230px|Limassolin Agía Nápan katedraali.
Limassol sijaitsee Kyproksen etelärannikolla. Akrotírinlahden rannalla. Limassolin kaupunkiseutu koostuu hallinnollisesti kuudesta kunnasta, jotka ovat Limassol, Mésa Geitoniá, Káto Polemídia, Ágios Athanásios, Germasógeia ja Ýpsonas. Niiden yhteenlaskettu väkiluku on noin. Väestöstä noin on kyproksenkreikkalaisia.
Vuoden lämpimintä aikaa ovat heinä-, elo- ja syyskuu, jolloin päivän ylin lämpötila on 30 asteen yläpuolella. Joulu-, tammi- ja helmikuussa päivälämpötila on keskimäärin 15 asteen vaiheilla. Sateet ajoittuvat talvipuolelle vuotta.
Historia
Varhaisimmat merkit asutuksesta Limassolin alueella ovat noin ajalta 2000 vuotta eaa. Antiikin Lemessos oli vähäinen kauppapaikka Amathuksen ja Kurionin kaupunkien välillä. Kaupunki alkoi kehittyä Bysantin valtakauden lopulla. Rikhard Leijonamieli saapui kaupunkiin vuonna 1191 ja meni naimisiin sen linnan kirkossa. Richard tuhosi Amathuksen, ja sen asukkaat joutuivat muuttamaan Limassoliin.
Richard myi Kyproksen ensin temppeliritareille ja myöhemmin, asukkaiden valitettua ritareiden ankarasta verotuksesta, Guy de Lusignanille. Saari ehti olla myös saksalaisten, Venetsian ja osmaniturkkilaisten hallussa ennen kuin britit valtasivat sen jälleen 1878. Kun Turkki valtasi saaren pohjoisosat vuonna 1974, monet kreikkalaistaustaiset asukkaat muuttivat Limassoliin.
Nähtävyydet
Limassolin nähtävyyksiin lukeutuvat muun muassa Limassolin arkeologinen museo, linna, Agía Nápan katedraali, Pyhän Andronikoksen ja Athanasian kirkko (Ágios Andrónikos kai Athanasía), Suuri moskeija (Cami Kebir), kunnantalo (”kaupungintalo”) sekä kunnallinen taidegalleria. Kaupungin lähellä sijaitsevat antiikin Amathuksen ja Kurionin arkeologiset alueet.
Talous
pienoiskuva|Limassolin rantaa. pienoiskuva|[[Limassolin arkeologinen museo.]]
Limassol on yksi Kyproksen suurimpia matkailukohteita. Kaupungin pääkatu on Leofóros Archiepiskópou Makaríou III -valtakatu, jonka nimi tulee Kyproksen ensimmäisestä presidentistä, Makarios III:sta. Sen varrella sijaitsee useita merkkiliikkeitä. Myös vanhassakaupungissa on useita edullisempia, mutta laadukkaita pikkuliikkeitä. Ostoksia voi myös tehdä Limassolin ostoskeskuksessa nimeltään MyMall.
Särkyvää
Särkyvää on elokuussa 2001 ilmestynyt Yön single, jonka molemmat kappaleet ovat mukana myöhemmin syyskuussa julkaistulla kokoelma-albumilla Legenda. Siitä tehdyn musiikkivideon ohjasi Anssi Puisto. Toisena kappaleena singellä on Yön versio Skädämin 1980-luvun hitistä Katujen kuningatar. Kyseessä on Yön ensimmäinen levytys, jolla ei soita yhtyeen alkuperäisjäsen Jani Viitanen. Lisäksi singlellä on uutena kitaristina Markku Petanderin tilalle tullut Daffy Terävä.
Särkyvää on Pauli Hanhiniemen sanoittama kappale, jonka demo-version Olli Lindholm kuuli Neste-asemalla.
Rakkausseikkailu 2007 (kappale)
Rakkausseikkailu 2007 on Annika Eklundin samannimisen albumin single. Sävellyksen ja sovituksen on tehnyt Kerkko Koskinen ja sanat Kyösti Salokorpi.
Shanghain valot (kappale)
”Shanghain valot” on Annika Eklundin esittämä kappale, jolla hän osallistui Eurovision laulukilpailujen Suomen-karsintaan vuonna 2006. Kappale jäi karsinnassa kolmanneksi, mutta siitä kehkeytyi Annika Eklundin ensimmäinen suuri hitti. Kappale oli Radio Suomen toiseksi soitetuin kappale vuonna 2006. Sen on säveltänyt Kerkko Koskinen ja sanoittanut Kyösti Salokorpi.
Ernst Brunner
Ernst Brunner (1950 Tullinge, Ruotsi) on itävaltalaistaustainen ruotsalainen kirjailija, koulutukseltaan filosofian tohtori. Hän kuvaa romaanissaan Svarta villan (1987) lapsuutensa siirtolaisyhteisöä Ruotsissa. Hän on julkaissut myös runoja,. Brunnerin väitöskirjan (1985) aiheena on Edith Södergranin ekspressionismi.
Eurocopter Cougar
Eurocopter Cougar on Eurocopterin valmistama kaksimoottorinen keskiraskas sotilashelikopteri. Cougar on Aérospatiale SA 330 Puma -siviilihelikopterista kehitetty sotilashelikopteri ja sen siviiliversio on Eurocopter Super Puma.
Sisä-Suomen sairaala
Sisä-Suomen sairaala oli Suolahdessa sijaitseva Suomen ensimmäinen B-mielisairaala. Se avattiin 20. maaliskuuta 1953.
Vuonna 1953 valmistuneen osan on suunnitellut arkkitehti Martti Paalanen ja vuonna 1957 valmistuneen osan arkkitehti Eino Pitkänen. Sairaalan toimiessa B-mielisairaalana siinä oli yhteensä 277 sairaansijaa.
Toiminta psykiatrisena sairaalana päättyi vuonna 2008, jonka jälkeen tiloissa oli Mehiläisen hoitoyksiköitä.
Keski-Suomen sairaanhoitopiiri on valmistellut isoa kiinteistökauppaa liittyen Jyväskylässä sijaitsevan vanhan Keski-Suomen keskussairaalan kiinteistöjen myymiseen. Samassa yhteydessä on tarkoitus myydä myös Sisä-Suomen sairaalan kiinteistöt. Kiinteistökauppa solmittiin 11.10.2021 Keski-Suomen sairaanhoitopiirin sekä Investors House Oyj:n, Royal House Oy:n ja Ovaro Kiinteistösijoitus Oy:n välillä.
Horezun luostari
250px|thumb|Horezun luostari
Horezun luostari on Romaniassa sijaitseva vuonna 1690 perustettu, arkkitehtuuriltaan merkittävä luostari. Itse rakennuksen muoto on selkeä ja tasapainoinen, ja sitä koristavat runsaat veistokset ja maalaukset. Horezussa kehittyi 1700-luvulla kuuluisa muraali- ja iknomaalauksen koulukunta. Luostari on Unescon maailmanperintökohde.
Calestous Juma
Calestous Juma (9. kesäkuuta 1953 – 15. joulukuuta 2017) oli kenialainen tutkija ja professor of practice Harvardin yliopiston Kennedy Schoolissa. Juma oli muun muassa Royal Societyn, Yhdysvaltain kansallinen tiedeakatemian ja Afrikan tiedeakatemian jäsen.
Jean-Louis Trintignant
Jean-Louis Trintignant (11. joulukuuta 1930 Piolenc, Ranska – 17. kesäkuuta 2022) oli ranskalainen näyttelijä. Hän näytteli miespääosaa muun muassa elokuvissa ...ja Jumala loi naisen (1956) ja Mies ja nainen (1966).
Ura
Trintignant muutti 20-vuotiaana Pariisiin opiskelemaan näyttelemistä ja esiintyi ensi kerran teatterissa vuonna 1951. Elokuvissa hän esiintyi ensi kerran vuonna 1955 ja tuli tunnetuksi seuraavana vuonna näytellessään Brigitte Bardot’n kanssa elokuvassa ...ja Jumala loi naisen (Et Dieu... créa la femme, 1956). Heidän välilleen syntyi lyhyeksi jäänyt romanssi Trintignant joutui keskeyttämään näyttelijänuransa kolmen vuoden asepalveluksen ajaksi.
Kansainvälinen tähti Trintignantista tuli elokuvan Mies ja nainen (Un homme et une femme, 1966) myötä. Elokuva palkittiin Yhdysvalloissa kahdella Oscarilla, ja sen pääparia (Trintignant ja Anouk Aimée) kutsuttiin The Guardianissa parhaaksi sitten William Powellin ja Myrna Loyn.
Trintignant sai Miehen ja naisen jälkeen rooleja useiden kärkiohjaajien elokuvista. Hän työskenteli Claude Chabrolin kanssa Naarashirvissä (1968), Costa-Gavrasin kanssa Oscar-palkitussa elokuvassa Z – hän elää! (1969) ja Bernardo Bertoluccin kanssa antifasistisessa draamassa Fasisti (1970). Z:sta Trintignant palkittiin Cannesin elokuvajuhlien parhaan näyttelijän palkinnolla.
Trintignant näytteli lähes yksinomaan eurooppalaisessa elokuvassa, mutta hän teki 1983 elokuvan Tulen alla, joka on Nicaraguan sandinistikapinaan sijoittuva poliittinen trilleri. Euroopassa Trintignant puolestaan näytteli sekä François Truffaut’n että Krzysztof Kieślowskin viimeiseksi jääneissä elokuvissa. Truffaut’n ohjaama Pitkä viikonloppu ilmestyi vuonna 1983 ja Kieślowskin Kolme väriä: Punainen (1994).
Trintignant teki 1990-luvun lopun jälkeen enää harvakseltaan elokuvia, mutta hän sai jälleen kansainvälistä huomiota Michael Haneken ohjaamasta draamasta Rakkaus (2012). Trintignant ja Emmanuelle Riva esittävät siinä iäkästä avioparia, joka yrittää selviytyä elämästä jälkimmäisen saatua aivoinfarktin. Trintigant voitti roolista parhaan näyttelijän César-palkinnon ja esiintyi sen jälkeen vielä Haneken seuraavassakin elokuvassa Happy End (2017).
Yksityiselämä
Trintignant oli kolmasti naimisissa. Hänen vuonna 1954 solmima avioliitto Stéphane Audranin päättyi nopeasti eroon. Hän meni naimisiin käsikirjoittaja-ohjaaja Nadine Marquandin kanssa vuonna 1960, mutta avioliitto päättyi eroon vuonna 1976. Avioliitosta syntyi kuitenkin kolme lasta. Heidän tyttärensä Marie Trintignant oli suosittu näyttelijätär kotimaassaan. Hän kuoli henkirikoksen uhrina Liettuassa vuonna 2003. Murhaaja oli puoliso, muusikko Bertrand Cantat. Jean-Louis Trintignantin toinen tytär Pauline kuoli jo vauvaiässä vuonna 1969. Hänellä ja Nadinella on myös poika nimeltä Vincent. Kolmannen kerran Trintignant avioitui vuonna 2000 entisen ralliautoilijan Marianne Hoepfnerin kanssa.
Vetoisuus
Vetoisuus on aluksen rungon tilavuutta kuvaava luku. Luvuilla on merkitystä säädettäessä merenkulkumaksuja sekä aluksen miehistön pätevyysvaatimuksista ja lukumäärästä. Luku ei pidä sisällään aluksen ulkokannella olevia lastitiloja.
Volyymi (, GV) on aluksen (laivan tai veneen) tilavuus kuutiometreinä.
Bruttovetoisuus (, GT) on aluksen (laivan tai veneen) kokonaisvetoisuus. Se käsittää käytännössä koko aluksen tilavuuden. Yksikötön bruttovetoisuus lasketaan volyymista seuraavalla kaavalla:
Nettovetoisuus (, NT) kuvaa aluksen lastinkuljetuskykyä eli on pääasiassa lastitilojen tilavuus, ja se on yksikötön luku.
Vuoteen 1994 asti vetoisuuden mittayksikkönä oli rekisteritonni, joka suuruus on 100 kuutiojalkaa eli noin 2,83 m³. Nykyisten mittaussääntöjen mukaan brutto- ja nettovetoisuudet ovat yksiköttömiä, logaritmisesti laskettuja lukuja.
Kuollut paino (, DWT) on sama kuin aluksen kantavuus eli aluksen vesivarastojen, tarvikkeiden, polttoaineen, lastin ja henkilöiden suurin yhteispaino. Yhteispainon on hyväksynyt viranomainen lastimerkin mukaan. Vuodenaika, eräät liikennealueet ja veden suolaisuus vaikuttavat kantavuuteen.
Hertford
Hertford on noin asukkaan kaupunki ja kunta (civil parish) Hertfordshiren kreivikunnassa Itä-Englannissa. Se kuuluu East Hertfordshiren hallintopiiriin ja toimii Hertfordshiren hallinnollisena keskuksena. Rib-, Beane- ja Mimram-joet yhtyvät kaupungin kohdalla Lea-jokeen, joka virtaa sieltä etelään kohti Thamesia. Hertford sijaitsee noin 30 km päässä kahdesta lentokentästä: Luton ja Stansted.
Historiaa
Hertfordin historia alkaa saksien valtakaudelta. Normannivalloituksen jälkeen Hertfordiin rakennettiin linna, luostari ja uusi mylly. Kaupunki kukoistikolmensadan vuoden ajan. Vuonna 1628 linna siirtyi Salisburyn jaarlin omistukseen, jäi vähälle käytölle ja lopulta raunioitui. Siitä on jäljellä enää vallihauta ja portti. Luostari lakkautettiin 1500-luvulla. 1800-luvulla liikenneyhteydet Lontooseen paranivat ja kaupunki alkoi jälleen kasvaa.
Hertfordilaisia henkilöitä
George Bernard Shawn kotitalo Hertfordissa on nyt museona. Shaw asui talossa vuodesta 1906 kuolemaansa vuoteen 1950 asti.
On sama kuinka kauas meet
"On sama kuinka kauas meet" on Annika Eklundin vuonna 2003 ilmestyneeltä albumilta Valoja ja varjoja Se on Eklundin ensimmäinen single sitten vuoden 1997.
Pirkko Nieminen
Pirkko Tellervo Nieminen (myöh. Metsämäki, 23. maaliskuuta 1939 Tampere – 8. marraskuuta 2022 Tampere) oli suomalainen telinevoimistelun olympiaedustaja.
Masullas
Masullas on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 071 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 18,68 neliökilometriä. Se sijaitsee 129 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Pirkko Nieminen
Nieminen sijoittui Rooman 1960 kesäolympialaisten telinevoimistelun joukkuekilpailussa 13:nneksi ja 8-ottelussa parhaana suomalaisena 63:nneksi. Yksittäisistä telineistä hän sijoittui nojapuilla 31:nneksi, puomilla ja permannolla 61:nneksi sekä hypyssä 74:nneksi. Hän osallistui MM-kilpailuihin vuosina 1958 ja 1962 sekä EM-kilpailuihin vuonna 1961. Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hän saavutti hopeaa joukkuekilpailussa vuonna 1961 ja sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa neljänneksi.
Ajuraan
thumb|right|Kartta Somalian klaaneista vuodelta 1977
Ajuraan on somaliklaani. Ajuranit olivat 13.–17. vuosisadalla Somalian suurin, hallitsevin klaani. Muiden klaanien tyytymättömyys Ajuranien tyrannivaltaan johti suursotaan, jossa Ajuranit miltei katosivat. Ajuranien lukumäärä on noussut vähitellen.
Historia
Tarun mukaan Ajuran dynastia olisi syntynyt Balad-nimisen arabikauppiaan ja merkalaisen päällikön Jamballe Hawiyen tyttären avioliitosta. Nykykäsityksen mukaan ajuranit saapuivat Somaliaan noin 900-luvulla muiden somaliklaanien mukana. Klaanin alkukodista kiistellään paljon, mutta heidän arvellaan olleen tulleen joko Egyptistä tai Sudanista, josta myös Hawiye-klaani on saapunut.
Omega 7
Omega 7 oli miaminkuubalainen antikommunistinen terroristijärjestö. Se vastusti Fidel Castron johtamaa kommunistista hallitusta, ja sen tavoitteena oli kommunistisen hallinnon syrjäyttäminen.
Järjestö perustettiin 11. syyskuuta 1974 Sikojenlahden maihinnousuun osallistuneiden veteraanien kesken. Sen perustaja oli Eduardo Arocena, joka oli osallistunut Kuuban hallinnon vastaiseen toimintaan 1960-luvulta lähtien. "Omega" viittasi kreikkalaisten aakkosten viimeiseen kirjaimeen, ja se merkitsi järjestölle viimeistä hyökkäystä Castron hallintoa vastaan. Numero "7" viittasi järjestön alkuperäiseen jäsenmäärään. Terroristijärjestö Omega 7 syyllistyi kymmeniin terrori-iskuihin Yhdysvaltojen maaperällä. Kohteita olivat muun muassa Venezuelan konsulaatti, kuubalaiset ja muut Latinalaisen Amerikan maiden diplomaatit, ja myös kaikki sellaiset tahot, jotka suhtautuivat Castron hallintoon myönteisesti tai eivät olleet vahvasti Castron hallintoa vastaan. Tuhoisimman iskunsa järjestö toteutti 6. lokakuuta 1976, kun se tuhosi Cubana Airlines -matkustajakoneen Barbadoksen ilmatilassa. Iskussa kuoli 73 ihmistä. Järjestön toiminta loppui käytännössä siihen, kun järjestön perustaja Arocena (joka käytti koodinimeä "Omar") tuomittiin elinkautiseen Manhattanilla vuonna 1984.
Per-Wadjet
Per-Wadjet (, ”Wadjetin talo”) voi viitata seuraaviin paikkoihin muinaisessa Egyptissä:
Eudes (Ranska)
thumb|Eudes eli Odo I. Eudes I (usein myös Odo I, 858–860 – 1. tammikuuta 898) oli Pariisin, Ranskan ja Troyesin kreivi ja frankkien kuningas. Hänet voideltiin kaksi kertaa kuninkaaksi vuosina 888–898, jollainen toisto oli poikkeuksellista. Hän oli ensimmäinen hallitsija niin sanotusta Robertien dynastiasta, joka jatkui Kapetingien dynastiana.
Tausta
Kuningas Odon isä oli Neustrian herttua/rajakreivi ja Anjoun kreivi Robert Vahva ja eräiden lähteiden mukaan hänen äitinsä Adélaïde olisi ollut frankkien kuninkaan Ludvig I Hurskaan ja tämän puolison Ermengarden tytär. Robert Vahva oli Kaarle Kaljun taistelutoveri tämän taistellessa viikinkejä vastaan (missä hän sai myös surmansa vuonna 866). Robertin pojat Eudes ja Robert olivat liian nuoria seuraamaan häntä maa-alueiden lääninherrana, ja vasta kun Eudes tuli täysi-ikäiseksi hänelle annettiin – ikään kuin korvaukseksi – Pariisin kreivikunta.
Taistelu vallasta
Frankkien kuninkaana toimi Kaarle Paksu (884–887), joka lopulta joutui luovuttamaan valtansa Odolle. Tämä tapahtui viikinkejä vastaan käydyn Pariisin piirityksen (885–886) jälkeen. Piirityksen yhteydessä Odon onnistui päästä karkuun piiritetystä kaupungista ja lähteä hakemaan apua Kaarle Paksulta Saksasta. Tämä saapuikin vahvan armeijan kanssa Pariisin liepeille Montmartrelle, mutta ei uskaltanut lähteä taisteluun viikinkejä vastaan, vaan piti parempana neuvotella asiasta käyttäen keinoina rahaa ja Burgundin maakunnan ryöstämisen sallimista.
Valtaan tulo
Valtakunnan suuret vasallit kokoontuivat jo toisen kerran kolmen vuoden sisällä valitsemaan frankeille kuningasta. He päättivät Kaarle Paksun syrjäyttämisestä ja samalla he valitsivat Odon uudeksi frankkien kuninkaaksi vuonna 888 – Kaarle Yksinkertaisen sijasta, joka olisi tuolloin ollut ainoa niin sanotusti laillinen Frankkien valtakunnan perillinen.
Eudes kruunattiin ensimmäisen kerran frankkien kuninkaaksi Compiègnessä helmikuussa 888.
Vallassa pysyminen
Eudes joutui uudelleen taistelemaan viikinkejä vastaan ja voitti heidät Montfauconin taistelussa Argonnessa. Tämän jälkeen hänen oli taisteltava valtakunnan suuria vasalleja vastaan. Heidätkin Eudes voitti, eikä perinteiseen tapaan ollut kovinkaan armelias kapinoijia kohtaan.
Nyt olivat vuorossa Kaarle Yksinkertaisen kannattajat, jotka eivät voineet hyväksyä karolingisukuisen hallitsijan syrjäyttämistä. Eudes voitti heidätkin Burgundissa, mutta antoi heille hyvitystä ja luovutti Kaarlelle alueet Reinin ja Seinen väliltä ja piti itsellään kaiken muun. Lisäksi hän suostui tekemään Kaarlesta vallanperijän jälkeensä.
Kristina Anapau
thumb|Kristina Anapau Kristina Anapau (s. 30. lokakuuta 1979 Havaiji) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi ja varttui Havaijilla. Pian valmistuttuaan high schoolista viidentoista vuoden iässä ja mentyään University of Hawaiʻi at Mānoaan, hän esiintyi Escape From Atlantis -televisioelokuvassa. Siitä alkoi hänen uransa viihdealalla.
Rautakirja
kehys|oikea|Rautakirjan aiempi logo Rautakirja Oy (vuoteen 1974 Rautatiekirjakauppa Oy) oli suomalainen yritys, jonka toimialat olivat kioskikauppa, lehtitukkukauppa ja monitoimiareenat. Rautakirja omisti muun muassa R-kioskit, Veikkausrastin, Finnkinon, Suomalaisen Kirja­kaupan, Suomalainen.com-verkkosivuston ja Lehtipisteen. Rautakirja toimi Suomessa, Virossa, Latviassa, Liettuassa ja Saksassa.
Mookie Betts
Markus Lynn ”Mookie” Betts (s. 7. lokakuuta 1992 Nashville, Tennessee, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen baseballpelaaja, pelipaikaltaan oikea takakenttämies, joka edustaa Major League Baseball (MLB) -sarjan Los Angeles Dodgersia. Aiemmin hän on edustanut Boston Red Soxia. Betts varattiin Red Soxiin vuonna 2011 ja hän teki MLB-debyyttinsä kaudella 2014. Helmikuussa 2020 hänet kaupattiin Dodgersiin.
Rautakirja
Maaliskuussa 2011 Finnkino myytiin ruotsalaiselle pääomasijoitusyhtiö Ratokselle ja saman vuoden syyskuussa Rautakirja myi Suomalaisen Kirjakaupan Otavalle. Vuonna 2011 Sanoma ilmoitti aikovansa luopua Sanoma Trade -yksiköstään, johon Rautakirja kuului. Vuonna 2012 Sanoma Oy myi Rautakirja-tavaramerkin ja R-kioskit norjalaiselle Reitan Conveniencelle.
Historia
Rautakirjan historia alkaa vuonna 1910 perustetusta Rautatiekirjakauppa Osakeyhtiöstä, jonka suurimmat omistajat olivat Otavan, Werner Söderströmin, Uuden Suomettaren ja Hufvudstadsbladetin kustantamot. Nämä kustannusyhtiöt perustivat Rautatiekirjakaupan myydäkseen kirjallisuutta ja sanomalehtiä Suomen rautatieasemilla. Yhtiö avasi ensimmäisen toimintavuotensa aikana 36 asemakioskia ja aloitti myös sanomalehtien myynnin junissa sekä alkoi myös jälleenmyydä lehtiä ja kirjallisuutta tukuittain.
Yhtiön palvelukseen vuonna 1911 tullut ja sittemmin kauppaneuvoksen arvonimen saanut Akseli Kinnunen oli sen pitkäaikainen toimitusjohtaja, vuodesta 1917 aina vuoteen 1955 asti.
Vuonna 1933 yhtiö avasi ensimmäiset kioskit asemien ulkopuolelle ja alkoi myydä luettavan lisäksi muun muassa makeisia ja tupakkaa. Vuonna 1940, veikkaustoiminnan käynnistyessä Suomessa, kioskit alkoivat palvella myös veikkaustoimistoina. Vuonna 1958 otettiin käyttöön nimi R-kioski, ja kioskit alkoivat nopeasti levitä ostoskeskuksiin. Viidessadas R-kioski avattiin 1971 ja 1980-luvulla kioskeja oli parhaimmillaan yli kahdeksansataa. Ensimmäinen Suomen ulkopuolella sijaitseva R-kioski avattiin Tallinnassa 1993.
Laajentuminen kirjakauppa- ja ravintola-alalle
Rautatiekirjakauppa Oy, joka 1974 vaihtoi viralliseksi nimekseen Rautakirja Oy, laajeni myös muille alueille. Yhtiö osti jo 1924 Helsingin Suomalaisen Kirjakaupan, jolle ryhdyttiin 1960-luvulla perustamaan sivuliikkeitä, ja hankki itselleen muun muassa Yliopistokirjakauppa Oy:n. Vuosina 1990–1998 Rautakirja omisti myös Tiimari-paperitavaraketjun.
1970-luvun puolivälissä Rautakirjalla oli Domi-niminen kahvila- ja grilliravintolaketju, johon kuului 38 toimipistettä.
1970-luvun puolessavälissä Rautakirjan tukkuyritys Kauppa Hallenberg alkoi hoitaa Union-huoltamoiden kahvilatoimintaa tuotemerkeillä Punahilkka, Sophy’s Inn ja R-asema, mutta toiminta ei ollut kannattavaa. Kokeilusta jäivät jäljelle Hallenbergin ja Unionin valtateiden varsille perustamat taukopaikat Taukotuuli (Lahden Mukkula), Tuuliharja (Orimattila), Linnatuuli (Janakkala) ja Kaukatuuli (Tampere). 1980-luvun puolivälissä Hallenberg omisti myös Helsinki-Vantaan lentoaseman Fly Inn -ravintolat ja Helsingin Pörssitalossa sijainneen ravintola Adlonin.
Eurostrada
Rautakirjan tytäryhtiö Eurostrada operoi 1990-luvulla liikenneväylien varrella sijainneita ravintoloita. Eurostrada-nimi tuli Rautakirjan käyttöön sen ostettua Lahnajärven taukopaikan ykköstien varrelta 1989. Kauppa Hallenbergin ravintola- ja kahvilatoiminta (lentoaseman Fly Inn ja Hämeenlinnan Domi) siirrettiin uudelle tytäryhtiölle Eurostradalle. Yhtiö teki kahvilayhteistyötä Esson, Kesoilin, Teboilin ja Unionin kanssa, Kaikkiaan taukopaikkoja oli vuonna 1995 vasta kahdeksan, mutta Eurostrada oli tuolloin Rautakirjan kannattavin tytäryhtiö. Vuonna 1996 Eurostrada osti Sentra Oy:ltä Suomen Pizza Hut -ravintolat, joita oli tuolloin kymmenen. Ketjua yritettiin laajentaa nopeasti heikoin tuloksin, ja samalla luovuttiin myös Pizza Hutin omistajan Pepsicon tarjoamasta mahdollisuudesta lanseerata Suomeen myös Kentucky Fried Chicken ja Taco Bell. 2000-luvulle tultaessa Eurostrada sopi yhä huonommin uuden omistajan SanomaWSOY:n strategiaan, ja yhtiö myytiin vuonna 2004 Neste Markkinointi Oy:lle lukuun ottamatta Pizza Huteja, jotka myytiin 2006 islantilaisille.
Suomen suurin videovuokraaja
1980- ja 1990-luvuilla Rautakirja oli Suomen videovuokramarkkinoiden johtava yritys. Sillä oli kattavan R-kioskiverkoston lisäksi videokasetteja Showtime-merkillä julkaiseva Europa Vision -tytäryhtiö sekä vuonna 1984 perustettu, vuonna 1988 noin 30 toimipistettä käsittänyt Kotikatsomo-videovuokraamoketju, joka ajettiin alas Suomen 1990-luvun alun lamavuosina. Rautakirja yritti 1980-luvun puolessavälissä laajentaa videoista myös kotitietokoneisiin ja tietokonepeleihin lyhytikäiseksi jääneillä Game Station- ja Computer Station -ketjuilla.
Videoista elokuvateattereihin: Finnkino
Vuonna 1994 Rautakirja osti Finnkino-elokuvateatteriketjun, joka oli lamavuosina joutunut Unitas-pankkikonsernin omistukseen. Finnkinon 84 salilla oli tuolloin noin 65 prosentin markkinaosuus Suomen elokuvateatteritoiminnasta. Rautakirja tehosti elokuvalippujen myyntiä R-kioskien kautta ja panosti isojen kaupunkien monisaliteattereihin, kuten Helsingin Tennispalatsiin, sekä digitaaliseen esitystekniikkaan. Sanoma-konserni oli mukana neuvottelemassa eri Pohjoismaiden elokuvateatteribisnesten yhdistämisestä Nordisk Filmin, Svensk Filmindustrin ja Sandrew Metronomen kanssa, mutta neuvotteluista toteutui vain Sandrewn Suomen-elokuvateattereiden – Helsingin ja Turun Kinopalatsien ja Helsingin Maximin – siirtyminen Finnkinolle 2006.
Maaliskuussa 2011 Rautakirjan uusi omistaja Sanoma myi Finnkinon ruotsalaiselle Ratos-pääomasijoitusyhtiölle.
Sanoma-fuusio 2003
Maaliskuun alussa 2003 Rautakirja Oyj sulautui SanomaWSOY:hyn, jolloin myös Rautakirjan osakkeiden noteeraus Helsingin Pörssissä päättyi. Samalla Rautakirjan liiketoiminnat yhtiöitettiin uuteen Rautakirja Oy:hyn.
Auta mua / Tyttö sopassa
"Auta mua / Tyttö sopassa" on Annika Eklundin uran ensimmäinen julkaisu. Eklund esiintyi tuolloin pelkällä etunumellään, joten single julkaistiin Annikan ensimmäisenä levytyksenä. Single sisälsi kaksi kappaletta, jotka ovat kuitenkin jääneet melko tuntemattomiksi, verraten Annika Eklundin uran myöhempiin menestyskappaleisiin.
Kasharin rautatieasema
Kasharin rautatieasema on rautatieasema entisessä Kasharin kunnassa, nykyisin Albanian pääkaupunki Tiranan alueella. Se sijaitsee vuonna 1949 avatun Durrës–Tirana-radan varrella, kymmenen kilometrin päässä Tiranan keskustasta.
Durrës–Tirana-radan alkuperäinen pääteasema, kaupungin keskustassa sijainnut Tiranan rautatieasema, suljettiin 1. syyskuuta 2013 ja purettiin uuden bulevardin tieltä. Tiranaa lähimmäksi rautatieasemaksi jäi tuolloin Vorën rautatieasema 15 kilometrin päässä kaupungista.
Kasharin asema avattiin uudistustöiden jälkeen Tiranan aseman väliaikaiseksi korvaajaksi 26. toukokuuta 2015. Avajaisissa olivat paikalla parlamentin puhemies Ilir Meta ja Albanian liikenneministeri Edmond Haxhinasto. Kasharin ja Durrësin välillä kulkee päivittäin seitsemän junavuoroa kumpaankin suuntaan. Kaupungin keskustasta Kasharin asemalle pääsee bussilla. Asema palvelee Tiranaa toistaiseksi, kunnes Laprakën alueelle suunniteltu uusi rautatieasema valmistuu.
Slayer
Slayer oli yhdysvaltalainen thrash metal -yhtye, joka perustettiin Los Angelesin alueella Huntington Parkissa Kaliforniassa vuonna 1981.
Slayerin alkuperäisjäsenet ovat basisti-laulaja Tom Araya, kitaristi Kerry King, kitaristi Jeff Hanneman ja rumpali Dave Lombardo. Yhtyeen lopettaessa alkuperäisestä kokoonpanosta olivat jäljellä Tom Araya ja Kerry King Jeff Hannemanin kuoltua ja Dave Lombardon erottua.
Slayer on ollut merkittävä vaikuttaja thrash metal -tyylilajin synnyssä, ja yhtyettä pidetään yleisesti musiikkityylinsä pioneerina. Slayer levytti thrash metalin tunnetuimpiin kuuluvan Reign in Blood -albumin vuonna 1986. 29-minuuttinen ja kymmenen kappaleen albumi sisälsi nopeinta thrash metalia, mitä siihen mennessä oli kuultu, ja sen intensiteettiä pidetään yhä ylittämättömänä. Yhtyettä syytettiin Reign in Bloodin myötä myös natsismista albumin avaavan, Josef Mengelestä kertovan kappaleen ”Angel of Death” vuoksi. Syytösten todenperäisyys on kyseenalaista muun muassa siksi, että albumin tuottanut Rick Rubin on juutalainen, Tom Araya on chileläissyntyinen ja yhtyeen rumpali Dave Lombardo kuubalaissyntyinen. Yhtyeen jäsenet ovat saaneet kiistää väitöksen paikkansapitävyyttä jo parin vuosikymmenen ajan.
Slayer konsertoi ja julkaisi albumeita läpimurron jälkeen 1980-luvulta 2000-luvulle saakka. Yhtye on julkaissut yhteensä yksitoista studioalbumia, yhden cover-albumin sekä kaksi livealbumia.
Jeff Hanneman kuoli maksasairauteen 2. toukokuuta 2013. Hannemanin tunnetuimpia sävellyksiä olivat mm. kuuluisa Angel of Death, Raining Blood, South of Heaven ja Seasons in the Abyss. Jeff Hanneman oli kuollessaan 49-vuotias.
Yhtye ilmoitti tammikuussa 2018 lopettavansa ja esiintyi jäähyväiskiertueellaan Yhdysvalloissa ja Kanadassa touko-kesäkuussa 2018. Viimeinen konsertti pidettiin marraskuussa 2019, jonka jälkeen yhtye hajosi.
Perustaminen ja alkuajat (1981–1983)
thumb|right|Perustajajäsen Jeff Hanneman oli Slayerin kitaristi 30 vuotta, vuosina 1981–2011. Hän oli Kerry Kingin kappaleiden pääasiallinen säveltäjä ohella sekä sanoittaja. Slayer sai alkunsa vuonna 1981, kun kitaristit Kerry King ja Jeff Hanneman tapasivat toisensa aikeinaan perustaa metalliyhtyeen. He pestasivat nopeasti yhtyeeseen laulaja-basistin Tom Arayan, ja King löysi rumpali Dave Lombardon. Yhtye esitti alkujaan muun muassa Iron Maidenin, Judas Priestin ja Venomin materiaalia lähinnä eteläisessä Kaliforniassa.
Metal Blade -levy-yhtiön johtaja Brian Slagel otti yhteyttä soittajiin nähtyään heidän konserttinsa ja tarjosi heille paikkaa yhtiönsä tulevalle kokoelma-albumille. Slayerin ensimmäinen äänitys oli ”Aggressive Perfector” kokoelmalla ”Metal Massacre III”. Kappale sai melkoisesti suosiota underground-piireissä ja sai Slagelin kiinnittämään yhtyeen yhtiönsä nimiin.
Yhtyeen alkuaikoina ja myöhemmin liikkuneiden huhujen mukaan Slayerin alkuperäinen nimi oli ”Dragonslayer” vuonna 1981 ilmestyneen samannimisen elokuvan mukaan. King on kuitenkin sitkeästi kiistänyt nämä huhut.
Esikoisalbumi Show No Mercy, EP Haunting the Chapel ja albumi Hell Awaits (1983-1985)
thumb|left|Koko uran ajan mukana ollut [[basisti-laulaja Tom Araya esiintymässä Puolassa vuonna 2012.]] Marraskuussa 1983 Slayer aloitti esikoisalbuminsa Show No Mercy äänittämisen Track Record -äänitysstudiolla Los Angelesissa. Albumin tuotti Brian Slagel, mutta Metal Blade ei kuitenkaan rahoittanut albumin tuotantoa. Tämän vuoksi Show No Mercyn tuotantokulut rahoitettiin hengitysterapeuttina työskennelleen Tom Arayan tuloilla ja Kerry Kingin isältä lainatuilla varoilla. Tom Arayan mukaan albumin musiikkiin vaikuttivat vahvasti Iron Maidenin, Judas Priestin, Venomin ja Mercyful Faten tuotanto, mutta sanoituksissa olivat esillä vahvasti satanismiset teemat, joilla yhtye pyrki herättämään huomiota metallimusiikkiyhteisön keskuudessa. Show No Mercy julkaistiin joulukuun alussa, ja se saavutti hyvin nopeasti suuren suosion underground metal -piirien keskuudessa. Vuodenvaihteen jälkeen Slayer aloitti klubikiertueen, joka tehosti albumin suosiota huomattavan nopeasti. Kiertueen johdosta albumia myytiin yli 20 000 kappaletta pelkästään Yhdysvalloissa, ja toiset 20 000 kappaletta ulkomailla.
Show No Mercy nousi nopeasti levy-yhtiö Metal Bladen toistaiseksi suurimmaksi myyntimenestykseksi, minkä johdosta Brian Slagel halusi yhtyeen julkaisevan EP-levyn esikoisalbumin jatkeeksi. Yhtye myöntyi ehdotukselle, ja aloitti tuottajana toimineen Slagelin kanssa Haunting the Chapel -EP:n äänittämisen Pohjois-Hollywoodissa. Albumi sisälsi nimikkokappaleen “Haunting the Chapel“ ohella kappaleet “Chemical Warfare“ ja “Captor of Sin“, joita yhtye oli esittänyt jo Show No Mercyn julkaisua seuranneella klubikiertueellaan. EP julkaistiin vuoden 1984 kesäkuussa, ja musiikillisesti sitä pidetään ensimmäisenä “klassisen Slayer-soundin“ omaavana julkaisuna. EP:n julkaisemisen jälkeen Slayer teki ensiesiintymisensä Euroopassa esiintyessään Belgian Heavy Sound Festival -festivaaleilla brittiläisen UFO -yhtyeen lämmittelijänä, jonka jälkeen yhtye palasi Yhdysvaltoihin jossa se aloitti Haunting the West Coast -kiertueen maan länsirannikolla.
Vuonna 1984 thrash metal - jonka kehittämisessä Slayer oli yksi tärkeimmistä yhtyeistä - oli saamassa entistä enemmän suosiota metallimusiikkia kuuntelevien keskuudessa. Eräs uusista, nopeasti suosiotaan kasvattavista yhtyeistä oli aiemmin Metallican kitaristina tunnetun Dave Mustainen perustama Megadeth, johon Mustaine pyysi Kingiä toiseksi kitaristiksi Slayerin päätettyä kiertueensa länsirannikolla. King suostui Mustainen pyyntöön, mutta muiden Slayerin jäsenten suhtautuessa hänen päätökseensä hyvin negatiivisesti hän päätti palata takaisin Slayeriin. Kingin paluun jälkeen Slayer aloitti 1984 Combat Tour -kiertueen Venomin ja Exoduksen kanssa, ja yhtye äänitti New York Cityssä myös ensimmäisen livealbuminsa Live Undead, joka julkaistiin vuoden 1985 marraskuussa. Vuonna 1985 yhtye julkaisi myös videotallenteen Combat Tour: The Ultimate Revenge, joka koostui New York Cityn tunnetussa Studio 54 -yökerhossa 1984 Combat Tour -kiertueen aikana taltioidusta materiaalista.
Slayerin esikoisalbumin Show No Mercy myynti ylitti vuoden 1985 alussa Yhdysvalloissa 40 000 kappaleen rajan. Yhtye oli aloittanut jo vuoden 1984 syyskuussa toisen studioalbuminsa Hell Awaits äänittämisen. Levy-yhtiö Metal Blade rahoitti albumin tuotannon Show No Mercyn kasvaneesta suosiosta vakuuttuneena, minkä johdosta yhtye saattoi palkata ammattiväkeä mukaan albumin tekoprosessiin. Metal Bladen tarjoamasta rahoituksesta huolimatta Tom Araya on myöhemmin todennut albumin kärsineen kehnosta tuotannosta. Brian Slagelin tuottama Hell Awaits julkaistiin vuoden 1985 maaliskuussa laajensi Haunting the Chapel -EP:n aloittamaa synkkää teemaa entisestään, ja sen musiikillisesti monipuolisten kappaleiden johdosta albumia pidetään yhtyeen uran sävellyksellisesti parhaana albumina. Brittiläisen Metal Forces -musiikkilehden vuoden 1985 lukijaäänestyksessä Slayer valittiin vuoden parhaaksi yhtyeeksi ja live-yhtyeeksi, Dave Lombardo parhaaksi rumpaliksi ja Hell Awaits parhaaksi albumiksi.
Klassikkoalbumi Reign in Blood (1986-1987)
thumb|right|Kitaristi [[Kerry King on toinen koko uran mukana ollut jäsen.]] Hell Awaitsin saavuttaman menestyksen jälkeen Rick Rubinin ja Russell Simmonsin perustama Def Jam Recordings -levy-yhtiö tarjosi Slayerille levytyssopimusta. Def Jam oli pitkälti hip hop -artistien levy-yhtiö, mutta Slayer päätti silti solmia levytyssopimuksen yhtiön kanssa. Sopimuksen ansiosta yhtye sai tuottajakseen Rick Rubinin, ja Def Jam kustansi yhtyeelle myös suuren budjetin seuraavan studioalbumin Reign in Blood äänittämistä varten. Albumille yhtye kirjoitti aiempaa lyhyempiä ja nopeatempoisempia kappaleita, ja suuren levy-yhtiön takaaman budjetin ansiosta myös albumin tuotantotaso nousi.
Reign in Blood äänitettiin Los Angelesissa, mutta julkaisuvaiheeseen siirryttäessä Def Jam Recordsin jakelija Columbia Records kieltäytyi julkaisemasta albumia levitykseen sen kansikuvituksen ja kappaleiden sanoitusten vuoksi. Columbian sijasta albumin jakeli lopulta Geffen Records, ja Reign in Blood julkaistiin vuoden 1986 lokakuussa. Albumi nousi lainkaan ilman radiosoiton tuomaa kaupallista apua Yhdysvalloissa Billboard 200 -albumilistan korkeimmillaan 94. sijalle, ja Britanniassa se oli albumilistan sijalla 47. Vuonna 1992 Reign in Blood ylitti Yhdysvalloissa kultalevyn myyntirajan yhtyeen uran ensimmäisenä albumina, ja se luetaan yhdeksi thrash metalin ja koko metallimusiikin merkittävimmistä julkaisuista. Menestyksen ohella albumi kuitenkin herätti myös negatiivista huomiota kappaleidensa vuoksi, ja yhtyettä syytettiin muun muassa natsismista Josef Mengelestä kertovan kappaleen”Angel of Death” vuoksi.
Lokakuussa 1986 Slayer aloitti Reign in Pain -maailmankiertueen esiintyen Yhdysvalloissa Overkillin ja Euroopassa Malicen kanssa. Yhtye esiintyi W.A.S.P.:n lämmittelijänä Yhdysvalloissa, mutta pian tämän jälkeen Dave Lombardo päätti erota yhtyeestä vedoten rahariitoihin. Kiertuetta jatkaakseen Slayer hankki Lombardon korvaajaksi Whiplashin Tony Scaglionen. Lombardo kuitenkin palasi yhtyeeseen jo vuonna 1987.
Askel melodisempaan musiikkiin: albumit South of Heaven ja Seasons in the Abyss (1988)
South of Heaven julkaistiin vuoden 1988 heinäkuussa. Albumi jakoi julkaisunsa alussa mielipiteitä sekä yhtyeen fanien että kriitikoiden keskuudessa tyylivaihdoksensa takia, mutta useissa myöhemmissä arvioissa South of Heaven on nostettu yhtyeen suurimpien klassikoiden joukkoon. Albumi nousi Billboard 200 -listalla sijalle 57., ja siitä tuli yhtyeen uran siihen asti nopeiten myynyt julkaisu ja myöhemmin toinen Yhdysvalloissa kultalevyrajan ylittänyt albumi.
Seasons in the Abyss julkaistiin vuonna 1990, ja sen myötä yhtye meni myös melodisempaan suuntaan, jonka voi kuulla esimerkiksi albumin nimikappaleessa. Nimikappaleesta Egyptissä kuvattu musiikkivideo oli Slayerin ensimmäinen laatuaan. Nimikappaleen lisäksi tunnettuja kappaleita olivat muun muassa ”War Ensemble” ja sarjamurhaaja Ed Geinistä kertova ”Dead Skin Mask”. Yhtye julkaisi seuraavana vuonna livealbumin Decade of Aggression ja piti pienen tauon. Vuonna 1992 rumpali Dave Lombardo erosi riitaannuttuaan muiden jäsenten, etenkin Kerry Kingin, kanssa. Lombardon paikan täytti Paul Bostaph.
Eteenpäin perinteisen thrashin, punkin ja uuden rumpalin voimin (1994–2001)
thumb|right|Rumpali Paul [[Bostaph, joka korvasi Dave Lombardon vuonna 1992.]] Vuonna 1994 julkaistiin yhtyeen odotettu seuraava albumi, Divine Intervention, joka sisältää muun muassa tunnetun kappaleen ”Dittohead”. Albumi sisälsi tuttua Slayeria ja oli kaupallisesti hyvin menestynyt, vaikka valtavirran musiikkimarkkinat olivatkin jo erkaantuneet heavy metal -musiikista uusien tyylilajien, muun muassa grungen, kasvattaessa suosiotaan.
Vuonna 1996 yhtye julkaisi yllättäen punkcovereita sisältävän albumin Undisputed Attitude. Vuonna 1998 julkaistiin Diabolus in Musica, joka poikkesi tyyliltään selvästi yhtyeen aiemmista levyistä. Modernimpaa, hieman nu metal -vivahteista soundia hakenut albumi on yhtyeen ehkä vähiten arvostettu.
Vuonna 2001 yhtye julkaisi albumin God Hates Us All, jonka kappaleesta ”Bloodline” tehtiin musiikkivideo. Levy julkaistiin sattumalta samana päivänä, jolloin syyskuun 11. päivän terrori-iskut tapahtuivat. Jotkut sanoivatkin, että Slayer teki kaikkien aikojen mainostempun.
Alkuperäisen kokoonpanon paluu (2002–2009)
Slayer julkaisi vuonna 2006 albumin Christ Illusion, jonka kappaleesta ”Eyes of the Insane” tehtiin musiikkivideo. Worcester Magazinen haastattelussa elokuussa 2007 Tom Araya sanoi yhtyeen tulevan albumin jäävän mahdollisesti heidän viimeisekseen.
Slayer voitti vuonna 2007 Grammy-palkinnon parhaasta metalliesityksestä Christ Illusion -albumin kappaleella ”Eyes of the Insane” ja vuonna 2008 Christ Illusion -albumin erikoispainoksen kappaleella ”Final Six”.
World Painted Blood, Dave Lombardon lähtö ja Jeff Hannemanin kuolema (2009-2013)
Vuonna 2009 julkaistiin yhtyeen yhdestoista levy World Painted Blood. Se on yhtyeen ensimmäinen levy, johon ei ollut studioon mennessä sanoituksia valmiina. Yhtyeen sopimus levy-yhtiön kanssa päättyi tähän levyyn ja levyn spekuloitiin olevan yhtyeen viimeinen. Levyltä on julkaistu kolme singleä; ”Psychopathy Red” kertoo neuvostoliittolaisesta sarjamurhaajasta Andrei Tšikatilosta, uskontoa kritisoiva ”Hate Worldwide” ja maailmanloppua käsittelevä ”World Painted Blood”.
Slayer joutui perumaan konserttejaan usean kuukauden ajalta Tom Arayan jouduttua selkäleikkaukseen tammikuussa 2010. Kovana moshaajana tunnetun Arayan selkä alkoi oireilla jo syksyllä 2009, mutta hän suostui leikkaukseen vasta seuraavana vuonna. Muutama kuukausi myöhemmin huhtikuussa laulaja-basistin niskaan ruuvattiin teräksinen levy.
Alkuvuodesta 2011 Hanneman sai lihansyöjäbakteerin todennäköisesti hämähäkin puremasta, eikä pystynyt enää soittamaan. Jotta sovittuja esiintymisiä ei tarvitsisi perua, Hannemanin tilalle otettiin väliaikaisesti Exodus-yhtyeen kitaristi Gary Holt. Holt soittikin koko Slayerin Australian kiertueen Hannemanin sijaisena ja osan Euroopan-kiertuetta, mutta palasi huhtikuussa 2011 Exoduksen riveihin. Uudeksi sijaiseksi ilmoitettiin Cannibal Corpse -yhtyeen kitaristi Pat O’Brien, joka soitti Euroopan-kiertueen loput konsertit. Gary Holt palasi esiintymään Slayerin kanssa 23. huhtikuuta, samalla Hanneman nousi lavalla soittamaan kaksi viimeistä kappaletta yhtyeen Yhdysvaltain-kiertueella. Kerry King kertoi syyskuisessa haastattelussa, että yhtye oli jo harjoitellut Hannemanin kanssa, mutta tämä ei ollut ihan vielä täydessä tikissä. Hanneman oli syvästi masentunut ja alkoholisoitunut pureman aiheuttamien käsiongelmien vuoksi, jonka lisäksi hänen käsissä ilmeni reumaoireita. Kun hänen tilansa ei parantunut, toukokuussa 2012 Slayerin jäsenet joutuivat kertomaan Hannemanille, että he jatkavat ilman häntä. Gary Holt liittyi vakituisesti Slayeriin. Tämä ajoi Hannemanin vakavaan juomiskierteeseen. Kaksi vuotta Slayerin toiminnasta poissa ollut Jeff Hanneman kuoli maksan pettämiseen 2. toukokuuta 2013. Hänen virallinen kuolinsyynsä oli pitkäaikaisesta alkoholinkäytöstä johtunut maksakirroosi.
Helmikuussa 2013 rumpali Dave Lombardo erotettiin Slayerista. Lombardo kertoi Facebookissa oman näkemyksensä asiasta, jonka mukaan hänet erotettiin raha-asioista johtuvien erimielisyyksien vuoksi. Lombardo kertoi saaneensa vuonna 2012 selville, että 90 prosenttia Slayerin miljoonia dollareita käsittävistä kiertuetuloista meni muihin kuluihin, kuten managereiden palkkoihin, ja vain 10 prosenttia tuloista jäi nelihenkisen yhtyeen kesken jaettavaksi. Lombardo palkkasi Tom Arayan kanssa tilintarkastajia selvittämään sekavaa tilannetta, mutta häntä estettiin näkemästä Slayerin taloudenhallintaan liittyviä asiakirjoja. Kaiken lisäksi Lombardolle kerrottiin, ettei hän saisi palkkaa ennen kuin hän allekirjoittaisi uuden pitkäkestoisen sopimuksen, joka kuitenkin esti hänen nähdä mitään yhtyeeseen liittyvistä taloudellisista yksityiskohdista. Sopimus olisi myös kieltänyt Lombardoa antamasta haastatteluja tai lausuntoja yhtyeen puolesta. Lombardo oli ehdottanut Kingille ja Arayalle uudenlaista liiketoimintamallia, joka palauttaisi yhtyeen paremmin kontrolliin omista asioistaan. Lombardon mukaan King oli tyrmännyt ehdotuksen täysin ja sanonut etsivänsä uuden rumpalin, mikäli uusi menettely ei sovi. Lombardo erotettiin Slayerista sähköpostin välityksellä. Lombardo toivoi asioiden selviävän vielä, mutta lopulta hän ei palannut koskaan Slayeriin.
Slayer ei nähnyt asioiden laitaa samalla tavalla kuin Lombardo ja julkaisti vastineen hänen lausunnolle. Slayerin mukaan Lombardo esitti yhtyeelle uudenlaiset ehdot sitoutumisestaan lyhyellä varoitusajalla ennen seuraavaa kiertuetta. Vaatimukset olivat ristiriidassa niiden ehtojen kanssa, joista oli jo aiemmin sovittu. Yhtye ei päässyt yhteisymmärrykseen hänen esittämistään ehdoista niin lyhyellä varoitusajalla ennen lähtöä kiertueelle. Jon Dette tuli tilapäisesti tuleville keikoille Lombardon tilalle. Toukokuussa 2013 Paul Bostaph palasi yhtyeeseen korvaten Dave Lombardon.
Viimeinen albumi (2014–2018)
thumb|right|[[Exodus- kitaristi Gary Holt liittyi Slayeriin vuonna 2011, alun perin tuuraamaan Jeff Hannemannia, kunnes hänestä tuli Hannemanin kuoltua tämän korvaaja.]] Slayer julkaisi uutta materiaalia ensimmäisen kerran viiteen vuoteen huhtikuussa 2014 ”Implode”-kappaleen muodossa. Vapaasti yhtyeen sivuilta ladattava kappale on ensimmäinen julkaisu, jolla Gary Holt soittaa kitaraa. Yhtye ilmoitti solmineensa levytyssopimuksen Nuclear Blast Recordsin kanssa päättäen näin 28-vuotisen historiansa tuottaja Rick Rubinin kanssa. Kitaristi Kerry King kertoi 18. marraskuuta 2014 albumin äänitysten olevan enää viimeistelyä vaille. Viimeiseksi jäänyt levy Repentless julkaistiin 11. syyskuuta vuonna 2015. Albumin jälkeen Slayer kiersi maailmaa Repentless Tour -kiertueen merkeissä vuoteen 2017 saakka.
Repentlessin jälkeen Slayer suunnitteli vielä seuraavaa studioalbumia. Albumin runko olisi voitu kasata viime vuonna Repentlessin ylijäämämateriaalista. King sekä Holt mainitsivat asiasta haastatteluissa ja Holt sanoi olevansa valmis osallistumaan seuraavan albumin kappaleiden kirjoittamiseen. Kun Slayer julkaisi jäähyväiskiertueensa, Holt ilmoitti ettei Slayer julkaisekaan enää uutta studioalbumia.