cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tiukka
Tiukan nimestä
Vanhoista asiakirjoista löytyvät muodot: Tobbe de Tinka t. Tiuka (1303), Tiocko, Tyocko (1546), Tiokkoo (1553), Tiockio (1571), Tiukan kylässä (1879), Tiukka (1923). T. E. Karsten on pitänyt nimeä alun perin joennimenä (Tjöck-å) ja antanut alkuosalle kaksi mahdollista selitystä, joko "leveä" tai "hidas". Lars Huldén on kuitenkin pitänyt uskottavampana, että nimi on alkuaan yksiosainen ja henkilönimitaustainen, mahdollisesti suomalainen Teukku. Nimellä saattaa olla myös yhteys naapurikunnan Teuvan nimeen. Suomenkielistä rinnakkaismuotoa Tiukka on käytetty ensin kylän, sittemmin myös rautatieaseman ja kunnan nimenä.
Maantiede
Tiukan kunnan alue muodosti 6–9 kilometriä leveän, rannikolta sisämaahan suuntautuneen kaistaleen Tiukanjoen molemmin puolin. Muusta kunnan alueesta erillään olivat pieni maa-alue meren rannalla Kristiinankaupungin luoteispuolella ja muutama rannikon edustan saari. Maisemallisesti Tiukka on Etelä-Pohjanmaalle tyypillistä alavaa ja tasaista maastoa, joka nousee vähitellen sisämaahan päin. Maaston korkeus merenpinnasta on lounaisrajalla noin 20–30 metriä, koillisessa Karijoen rajalla 40–60 metriä. Lukuun ottamatta muutamia pieniä metsälampia Tiukan alueella ei ole järviä.
Henkikirjakylät
Puskamarkki (Påskmark), Tiukka (Tjöck).
Historia
Tiukan nimi mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1303, jolloin kuningas Birger Maununpoika antoi kolmelle miehelle oikeuden viljellä maata silloisessa Hämeessä. Nämä miehet olivat Michael de Lappfaerd, Andar de Sastamell ja Tobbe de Teuka. Nimityksiin liittyvät miesten kotipaikat Lapväärtti (ruots. Lappfjärd), Merikarvia (Sastmola) ja Tiukka.
Sukuoikeus
Sukuoikeus on oikeustieteellinen käsite, jolla on kaksi merkitystä.
Tiukka
Historia
Tiukan ja Puskamarkin kylät mainitaan jo vuodelta 1546 olevassa ensimmäisessä maakirjassa, jonka mukaan edellisessä oli 21 talonpoikaa ja jälkimmäisessä viisi. Vuonna 1649 perustettuun Kristiinankaupunkiin liitettiin Lapväärtistä läänityksinä Tiukan ja Puskamarkin kylät vuonna 1651. Läänitys kuitenkin peruttiin vuonna 1685 ja kylät liitettiin takaisin Lapväärttiin. Kristiinankaupungin ehdotuksesta samat kylät alkoivat vuonna 1787 maksaa kirkollisia maksujaan kaupungin kappalaiselle, ja ne pysyivät kaupungin yhteydessä vielä sen jälkeen, kun Kristiinankaupunki oli vuonna 1897 kirkollisesti erotettu Lapväärtistä. Tästä lähtien Tiukka kuului seurakunnallisesti Kristiinankaupunkiin, eikä siellä ollut koskaan omaa kirkkoa tai pappia. Ensimmäinen varma tieto Tiukan asukasluvusta on vuodelta 1830, jolloin se oli 831.
Sukuoikeus
Sukuoikeus on ihmiselle johonkin sukuun tai perheeseen kuulumisen perusteella muodostuva oikeus. Esimerkiksi perintö on sukuoikeus. Jos joku ottaa itselleen väärän nimen tai menettelee muuten vilpillisesti hankkiakseen toiselle kuuluvan sukuoikeuden, hän syyllistyy sukuoikeuden vilpilliseen anastamiseen. Siitä seuraa rikoslaissa määrätty rangaistus (rikoslaki, 39/1889, 18 luku). Rikoksia sukuoikeutta vastaan ovat aviopetos eli väärän nimen tai säädyn ilmoittaminen avioliitoa solmittaessa ja avioesteen salaaminen, pettolapsen esiintuominen, lapsen vaihtaminen ja perinnön hankkiminen vilpillisin keinoin.
Tiukka
Historia
Kunnallishallinto alkoi Tiukassa vuonna 1868 pidetyn kuntakokouksen jälkeen. Ensimmäinen kunnanvaltuusto valittiin vuonna 1918, ja seuraavana vuonna kunnan viralliseksi nimeksi tuli Tiukka.
Sukuoikeus
Sukuoikeus tarkoittaa myös sukujen välistä oikeutta, joka väistyi keskusvallan aseman vahvistumisen myötä syntyneen valtiollisen oikeuden tieltä, mutta sitä esiintyy yhä luonnonkansoilla. Tällainen oikeus on sukujen välistä ja yksilön asema määrittyy suvun jäsenenä. Yksilö ei ole oikeussubjekti ja suvut ovat oikeudenkäytön asianosaisia. Halveksittavan teon tai rikoksen tehnyt yksilö joutuu suvun ulkopuolelle ja jää ilman suojaa ja oikeutta. Suvun reagointikeinona on kosto, jolloin jokainen oikeudenloukkaus voi johtaa sukusotaan. Sukuoikeutta edustaa esimerkiksi 700-luvulla eaa. syntynyt Mooseksen laki. Jo varhainen valtiollinen oikeus pyrki koston estämiseen ja rajoittamiseen. Varhaiset tapaoikeuden oikeuslähteet ovat useimmiten luetteloja loukkaavista teoista seuraavista hyvityksistä. Sukuoikeus tulee esiin esimerkiksi Ruotsin keskiaikaisissa maakuntalaeissa, joiden mukaan sukulaisilla oli oikeus surmata verekseltään kiinniotettu murhaaja. Vuoden 1734 laissa sukuoikeutta edustivat sukulunastussäännökset. Sukuoikeuden jäänteet katoavat siinä vaiheessa, kun oikeudellinen sääntely keskittyy keskenään tasavertaisten kansalaisten toimintaan.
Tiukka
Historia
Pääosa Tiukan kunnan asukkaista sai toimeentulonsa maa- ja metsätaloudesta. Aiemmin myös kalastus oli tärkeä tulonlähde. Maatilojen pienen keskikoon vuoksi monet viljelijät erikoistuivat kasvihuoneviljelyyn. Tärkeimmät lasinalaisviljelyn tuotteet olivat tomaatti ja kurkku. Yksipuolisen elinkeinorakenteen vuoksi kunnan väkiluku väheni 1960-luvulta lähtien lähikaupunkeihin ja Ruotsiin suuntautuneen muuttoliikkeen vuoksi. Vuoden 1973 alussa Tiukka liitettiin Kristiinankaupunkiin yhdessä Lapväärtin ja Siipyyn kanssa.
Liikenne
Tiukan kautta kulkee valtatie 8, jota pitkin on matkaa Poriin noin 90 ja Vaasaan noin 100 kilometriä. Aiemmin Tiukan kautta kulki myös Kristiinankaupungin rata, joka erosi Suupohjan radasta Perälän rautatieasemalla Teuvassa. Henkilöliikenne koko Suupohjan radalla lopetettiin vuonna 1968 ja Kristiinankaupungin rata poistettiin kokonaan käytöstä vuonna 1982. Tiukan rautatieasema arkkitehti Thure Hellströmin suunnittelemine asemarakennuksineen sijaitsi Tiukan kylässä. Sekä rata että asemarakennus on purettu.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Tiukan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Hypokondria
Hypokondria on mielenterveyden häiriö, josta kärsivä luulee tai pelkää perusteetta sairastavansa jotakin vakavaa sairautta. Hypokondriaa kutsutaan puhekielessä myös luulotaudiksi tai luulosairaudeksi. Hypokondria on suunnilleen yhtä yleistä miehillä ja naisilla. Hypokondriaa esiintyy kaiken ikäisillä, mutta useimmiten se puhkeaa nuorella aikuisiällä.
Huomattava osa hypokondriadiagnooseista on virheellisiä, ja etenkin naisille annetaan usein väärä hypokondriadiagnoosi. Yhdysvaltojen autoimmuunisairausyhdistyksen toiminnanjohtajan mukaan yli 40 prosentille autoimmuunisairautta potevista naispotilaista annetaan tai ehdotetaan hypokondriadiagnoosia ennen oikean diagnoosin löytymistä.
Hypokondria liittyy yleensä johonkin muuhun psyykkiseen sairauteen. Noin kaksi kolmasosaa hypokondrikoista kärsii myös masennuksesta tai paniikkihäiriöstä. Hypokondria on somatoforminen häiriö, ja varsin monesti se esiintyy kliinisen depression lisätautina.
Hypokondrikko ei yleensä kuvittele tai valehtele oireitaan, vaan kokee ne oikeasti. Merkki hypokondriasta on kuitenkin vähäistenkin oireiden jatkuva leimaaminen vakaviksi sairauksiksi. Sitkeä käsitys ja pelko esimerkiksi syövän tai AIDSin olemassaolosta voi pysyä jopa useiden lääkärintutkimusten jälkeen. Vakavimmillaan hypokondria saattaa olla psykoottistasoista, jolloin potilas on harhaluuloinen eli täysin vakuuttunut omasta vakavasta sairaudestaan. Tavallisesti potilas kuitenkin käsittää pelkonsa osin aiheettomaksi tai liioitelluksi mutta ei voi sille mitään.
Hypokondriasta kärsivä potilas on jatkuvasti peloissaan ja ahdistunut oireistaan, ja tämä saattaa johtaa masennukseen, joka taas nostaa itsemurhan riskiä. Yleensä potilas osaa nimetä "sairautensa" hyvinkin tarkkaan ja seuraa lähes kaikkia ruumiinsa tapahtumia. Potilas uskoo, että hänen pelkäämänsä sairaus johtaa kuolemaan tai huomattaviin ruumiillisiin vammoihin. Ohimenevä vakavasta sairaudesta kärsimisen pelko ei ole merkki psyykkisestä sairaudesta, mutta kyseessä on hoitoa vaativa tila, kun pelko on erittäin pitkäaikaista ja arkipäivän toimia haittaavaa.
Hypokondriaa voidaan hoitaa psykoterapialla. Joillekin potilaille myös masennuslääkkeistä on apua. Useilla pitkäaikaisesta hypokondriasta kärsivistä henkilöistä on elämässään oireettomia jaksoja.
Kiilopää
thumb|250px|Kiilopäälle johtava yhdystie 9695, taustalla näkyy Niilanpää. pienoiskuva|250x250px|Näkymä Kiilopäältä 2011 Kiilopää on 546 metrin korkuinen tunturi Urho Kekkosen kansallispuistossa, Saariselällä Raututunturien alueella. Kiilopää on Inarin ja Sodankylän rajalla ja kuuluu UK-puisto-Sompio-Kemihaara-Natura 2000 -luonnonsuojelualueeseen.
Suomen Latu Kiilopää
Saariselän alueelle suuntautuvat vaellukset aloitetaan usein Kiilopäältä. Kiilopään juurella sijaitsee Suomen Latu Kiilopää, joka on Suomen Ladun omistama hotelli ja retkeilykeskus. Aikaisemmin kohde on tunnettu nimellä Tunturikeskus Kiilopää, Kiilopään Eräkeskus ja Kiilopään Koulutuskeskus. Se tarjoaa majoitus- ja ravintolapalvelujen lisäksi liikunta- ja retkeilypalveluita. Hotellin pihasta alkaa kolme eripituista luontopolkua, joilla on mahdollista tutustua tunturiluontoon. Ajorata Kiilopäälle erkanee nelostieltä Sodankylän Kakslauttasen kohdalla. Useita vuosia kestänyt tien perusparantaminen saatiin päätökseen syksyllä 2006.
Aiheesta muualla
pienoiskuva|250x250px|Näkymä Kiilopäältä 2011. pienoiskuva|250x250px|Kiilopää rinteen alaosassa 2011.
Evenkin kieli
Evenkin kieli (omakielinen nimi: эвэды̄ турэ̄н, evedyy tureen) on Venäjällä Siperiassa, Kiinassa ja Mongoliassa asuvien evenkien puhuma tunguusilainen kieli.
Evenki kuuluu pohjoistunguusilaisten kielten siperialaiseen ryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat eveni, negidaali ja Kiinassa puhuttu orotšoni.
Puhujamäärät ja alueellinen levinneisyys
Vuonna 2010 kielellä arvioitiin olevan 13 500 puhujaa. Kieli siirtyy uudelle sukupolvelle heikosti. Nykyään evenki on vakavasti uhanalainen kieli. Yhteisön ja perheen elävänä kommunikaatiovälineenä sitä käytetään enää eräissä syrjäisissä asutuskeskuksissa. Evenki jaetaan kahteen päämurteeseen: siperianevenkiin ja mantšurianevenkiin.
Evenkit asuvat valtavan laajalla alueella Venäjällä Krasnojarskin aluepiirin Evenkian ja Taimyrin piireissä, Burjatian ja Jakutian tasavalloissa, Irkutskin, Tomskin, Tšitan, Amurin ja Sahalinin alueilla, Habarovskin aluepiirissä sekä Kiinassa ja Mongoliassa.
Kiinassa evenkejä on noin 19 000 henkeä (vuonna 1982), joista 17 000 puhuu evenkiä äidinkielenään. Toisena kielenään evenkiä käyttää lisäksi noin 7 500 muiden kansallisuuksien edustajaa. Mongoliassa evenkejä arvioidaan olevan yli 2 000 henkeä.
Tutkimusten mukaan evenkin kieli on Venäjällä säilynyt parhaiten Evenkiassa, Amurin alueella ja Habarovskin aluepiirissä. Jakutiassa suurin osa puhuu jakuttia tai venäjää. Burjatiassa evenkit osaavat venäjän ja evenkin lisäksi myös burjaattia. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Jakutian evenkeistä 89,1 % puhuu venäjää ja 84,6 % jakuuttia. Burjatiassa venäjää osaa 98,5 % ja burjaattia 19,6 %. Kiinassa osa evenkeistä puhuu äidinkielenään mongolia.
Vokaalit
Lähde:
Konsonantit
Lähde:
Kielioppi ja sanasto
Monikkoa ei ole tapana merkitä, mikäli nominin edessä on numeraali. Nominit taipuvat kuudessa sijamuodossa. Evenkin perussanajärjestys on subjekti-objekti-verbi.
Lukusanat 1–10 evenkiksi:
Vk
Vk tarkoittaa seuraavia asioita:
Siitintukku
Siitintukku on erityisesti kämmekkäkasveille ominainen suvulliseen lisääntymiseen liittyvä muodostuma. Samanlaisia rakenteita tavataan myös muista kasviheimoista.
Rakenne
Siitintukku muodostuu ainakin osittain yhteenkasvaneista hedelehdistä ja emilehdistä. Useimmilla kämmekkälajeilla siitintukku on voimakkaasti muuntunut, ja alkuperäisten osien tunnistus on vaikeaa. Vaikka suurimmalla osalla on vain yksi normaaliin tapaan toimiva hede (useimmilla Asparagales-lahkon kasveilla kolme), ovat joutoheteet muodostuneet siitintukun toimintaa edistäviksi osiksi, esimerkiksi siitepölymyhkyjä suojaavaksi kalvoksi. Heikoimmin kehittynyt siitintukku lienee alkeellisina pidetyillä Neuwiedia-lajeilla, joilla on kolme selvästi erottuvaa hedettä.
Warhammer 40,000: Dawn of War III
Warhammer 40,000: Dawn of War III on Relic Entertainmentin kehittämä ja Segan julkaisema reaaliaikainen strategiapeli. Peli on julkaistu vuonna macOS:lle ja Windowsille. Peli on seuraaja Warhammer 40,000: Dawn of War II:lle.
Vastaanotto
Muropaketti antoi pelille 2,5/5 tähteä arvostelussaan.
Siitintukku
Rakenne
Kämmeköillä siitintukku on joskus kasvanut osittain yhteen huulen tai muiden kehälehtien kanssa.
Siitintukku ja pölytys
Siitintukun rakenne pyrkii usein ehkäisemään itsepölytystä. Emin luotti on yleensä omassa syvennyksessään toimivan heteen takana. Joillakin lajeilla, esimerkiksi monilla Suomalaisilla kämmekkälajeilla, siitepölymyhkyt kääntyvät eteenpäin parinkymmenen sekunnin kuluttua siitä, kun pölyttäjä on saanut myhkyt ruumiiseensa, useimmiten päähänsä. Tähän mennessä pölyttäjä on yleensä jo siirtynyt seuraavaan kasviin, ja nyt siitepölymyhky on oikeassa asennossa osuakseen luottiin.
Niin siitepölymyhkyn kuin huulenkin rakenne ovat usein erikoistuneet rajoitettua pölyttäjäkuntaa varten, esimerkiksi vain yhteen hyönteislajiin. Orkideoiden pölytys onkin usein hyvin pitkälle erikoistunut tapahtuma.
Maija Taka
Maija Taka, o.s. Tanner (25. maaliskuuta 1912 Sortavala – 19. joulukuuta 1984 Thaimaa ) oli lääkäri, joka julkaisi ja suomensi tietokirjoja ja muistetaan myös pakinoitsijana ja terveyskasvattajana.
Henkilöhistoria
Maija Takan vanhemmat olivat Väinö Tanner ja Linda Anttila ja puoliso vuodesta 1940 prokuraattori Osmo Verneri Taka. Maija Taka tuli ylioppilaaksi 1930 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1940. Master of Public Health -tutkinnon Taka suoritti Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä 1959. Hän toimi vt. kunnanlääkärinä Vihdissä, Heinolassa, Virroilla ja Urjalassa 1939–1943, Marian sairaalan lastentautiosaston vt. apulaislääkärinä 1944, yksityislääkärinä 1944–1958 sekä vuodesta 1975 ja Helsingin kaupungin terveysviraston apulaishygieenikkona 1958–1975. Terveydenhoitolehden toimittaja Taka oli vuodesta 1947 ja kirjoitti lehteen pakinoita, lääkäripalstaa hän piti myös mm. Kotiliedessä, samoin kuin esiintyi luennoitsijana monissa eri tilaisuuksissa.
Chris Klug
Chris Klug (s. 18. marraskuuta 1972) on yhdysvaltalainen lumilautailija.
Klug valittiin edustamaan maataan vuoden 1998 Naganon talviolympialaisiin. Hän sai heinäkuussa 2000 maksansiirron yhdeksän vuotta aiemmin todetun primaarin sklerosoivan kolangiitin takia. Vain 18 kuukautta leikkauksen jälkeen Klug valittiin uudelleen olympialaisiin eli vuoden 2002 Salt Lake Cityn talviolympialaisiin. Vuoden 2002 olympialaisissa hän voitti pronssimitalin. Hänet valittiin vielä Vancouverin talviolympialaisiin vuonna 2010 joissa oli seitsemäs eli edelleen lajissaan maansa paras.
Klug on ainoa elinsiirron läpikäynyt, joka on osallistunut olympialaisiin. Samalla ainoa, joka on leikkauksensa jälkeen osallistunut kahdesti olympialaisiin ja ainoa olympiamitalin voittanut.
KRTKRTK
KRTKRTK on Wöyh! -yhtyeen kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 1. syyskuuta 2017.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan kolmannella sijalla, sekä fyysisten albumeiden listan toisella sijalla.
Vastaanotto
Albumi sai hyvän vastaanoton. Imperiumi.net -sivuston Jaakko Nikko totesi joidenkin kappaleiden tuovan Kuha. -yhtyeen ohessa mieleen lastenmusiikkiorkestereita, vaikka sisältöön on mahdutettu myös varteenotettavan vakavamielistä taidetta, ja sanoi sanoitusten ja sävellysten toimivan hyvässä harmoniassa. Soundin Salla Harjula mainitsee jo otsikossa musiikin olevan ”hyvän mielen höpsöttelyä”, mutta ei mitenkään mieleenpainuva kokonaisuus. Viihdesivusto V2.fi:n Jesse Kärkkäinen antoi albumille neljä tähteä viidestä. Hän kuvaili albumia äärimmäisen viihdyttäväksi, mutta piti joitakin sävelkulkuja ja sanoituksia ”närästystä aiheuttavina”, eikä suositellut levyä tosikoille. Niin ikään Keskisuomalaisen Juho Hämäläinen antoi albumille arvosanan 4/5. Hän kutsui albumia lystikkääksi, ja sanoi yhtyeen tuovan progressiivisen rockin 2010-luvulle.
Man on the Moon: The End of Day
Man on the Moon: The End of Day on rap-artisti Kid Cudin ensimmäinen studioalbumi. Se julkaistiin 15. syyskuuta 2009. Albumia myytiin ensimmäisellä viikolla 104,419 kappaletta ja se sijoittui Billboard 200 -listan 4. sijalle.
Kappaleet
Suluissa kappaleiden tuottaja.
Ja
Ja tarkoittaa seuraavia:
Mandalika International Circuit
Mandalika International Circuit on moottoriurheilurata Keski-Lombokin hallintoalueella, Läntisellä Nusa Tenggaralla, Indonesiassa. Radan rakentaminen alkoi vuonna 2015 ja se valmistui vuonna 2021.
Siellä kilpailtiin marraskuussa 2021 Superbiken maailmanmestaruussarjan päätösosakilpailu, ja maaliskuussa 2022 radalla ajetaan MotoGP-sarjan kilpailu.
Vahitahi
Ensimmäinen eurooppalainen Vahitahissa oli ranskalainen Louis Antoine de Bougainville 1768, joka antoi atollille nimen Les Quatre Facardins. James Cook saavutti saman atollin seuraavana vuonna ja nimesi sen puolestaan Laguunisaareksi.
Ahlainen
Ahlainen (, aiemmin Hvittisbofjärd) on entinen Suomen kunta Satakunnassa. Kunta liitettiin Porin kaupunkiin vuonna 1972. Naapurikunnat lakkautushetkellä olivat pohjoisessa Merikarvia, idässä Pomarkku ja Noormarkku ja etelässä Pori. Aiemmin kunta oli etelässä myös Porin maalaiskunnan rajanaapuri. Siikaisten kanssa Ahlaisilla oli rajaa yhdessä pisteessä kunnan koilliskulmalla.
Ahlaisten vaakunan suunnitteli Ilmari Sysimetsä ja se vahvistettiin vuonna 1954.
Ahlaisissa toimii oma urheiluseura, nuorisoseura ja metsästysseura.
Historia
Ahlaisten ruotsinkielinen nimi Vittisbofjärd ("huittislaisten selkä") viittaa vanhoihin huittislaisten eräomistuksiin. Ahlaisten edustalla oleva merenselkä Keikvesi on taas ollut aikanaan keikyäläisten kalavesi.
Ahlainen oli Ulvilan emäseurakuntaan kuulunut kappeli vuosina 1691–1861, jonka jälkeen se oli Noormarkun kappelina vuodesta 1861 ja oma kirkkoherrakunta vuodesta 1893. Ahlaisten seurakunta itsenäistyi 1908. Vuonna 1972 kunta liitettiin Porin kaupunkiin ja seurakunta muuttui yhdeksi Porin seurakunnista.
Ahlaisten rannikolla ja saaristossa oli aikanaan paljon ruotsinkielisiä asukkaita, mutta 1900-luvulla väestö suomenkielistyi täysin. 1600-luvulla seutu oli valtaosin ruotsinkielistä, ja 1700-luvulla ruotsin ja suomen kielet olivat tasavahvoja. 1860-luvulla papisto alkoi vastustaa ruotsia rippikoulu- ja lukukinkerikielenä. Papiston mielestä Ahlaisten ruotsinkielinen murre oli niin omituista, että väestö voisi yhtä hyvin oppia suomea; ruotsinkieliset vanhemmat vastustivat suomenkielistämistä, mutta nuorempi väestö alkoi papiston vaatimusten myötä hävetä murteellista ruotsiaan mikä lopulta johti suomenkielistymiseen. Ahlaisten ruotsinkielinen murre oli vanhoillista ja vaikka sen katsotaan kuuluneen osaksi ruotsinkielisen Pohjanmaan murrealuetta, se myös poikkesi läheisistä Merikarvian ja Lapväärtin murteista. Vuonna 1880 Ahlaisten 3 618 asukkaasta 476 oli ruotsinkielisiä, mutta vuoden 1960 väestönlaskennassa kunnan silloisista 2 984 asukkaasta vain yksi oli ruotsinkielinen.
Ahlaisiin asutettiin viime sotien jälkeen Hiitolan siirtoväkeä.
Maantiedettä
Ahlaisten alueella laskee Pohjanlahteen kaksi Noormarkun puolelta tulevaa suurempaa jokea: Keikveden lahteen laskeva, Noormarkun Poosjärvestä alkunsa saava Pohjajoki (ylempänä myös nimillä Lampinjoki ja Poosjoki) ja Baablinginlahden luona mereen laskeva Eteläjoki (ylempänä Noormarkunjoki), joka saa alkunsa Noormarkun Inhottujärvestä. Nämä ovat osa Pohjois-Satakunnasta alkunsa saavan Karvianjoen vesistöä ja muodostavat tämän vesistön kaksi eteläistä lasku-uomaa. Pienempiä, pienet rannikkovesistöalueet muodostavia jokia ovat etelässä Puodanlahteen laskeva Kellahdenjoki (ylempänä Söörmarkunjoki) ja pohjoisessa, Merikarvian rajalla, lähellä Keikveden lahden suuta mereen laskeva, osittain Merikarvian puolella virtaava Uksjoki.
Ahlaisten itäosissa sijaitsevia järviä ovat Uksjokeen laskeva Uksjärvi pohjoisessa lähellä Merikarvian rajaa sekä Pohjajoen varressa entisellä Noormarkun rajalla sijaitsevat Lampinjärvi, Kivijärvi, Haapijärvi ja Poikeljärvi.
Ahlaisten saarista ovat oman kylänsä muodostavat Anttoora, Pastuskeri ja Rankkuu. Muita saaria ovat muun muassa Lynaskeri, Iso-Enskeri, Gummandoora, Hamskeri ja Kiislee. Rannikolla sijaitsevia niemiä ovat Fiskee, Saantee ja Lanskata.
Ahlaisten itäosaa halkoo valtatie 8. Seututie 272 alkaa lännessä Lampaluodosta ja yhdistyy Lampin eteläpuolella valtatiehen 8. Lampin kohdalta valtatieltä erkanee yhdystie 2680, joka kulkee ensin länteen ja sitten pohjoiseen Pohjajoen kautta Merikarviaan kirkonkylään. Tämä tieosuus on Pohjanlahden rantatien matkailutietä.
Ylikylän kartta vuodelta maanmittari Daniel Ekmanin tekemä vuodelta 1730.
Kylät ja kulmakunnat
Ahlaisissa on 9 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967) :
Kulmakuntia Ahlaisissa ovat Hara, Kankaankulma, Keikvesi, Korkeakoski, Lampinkartano, Mustalahti, Pirttijärvi, Pohjajoki (Norrland), Puoda, Ristikallio, Sahakoski, Trikanmäki ja Ämttöö.
Nykyisessä Porin kaupungin tilastollisessa aluejaossa Anttoora, Bastuskär ja Lampaluoto kuuluvat Meri-Poriin, Alakylä, Kellahti, Lamppi, Rankku ja Ylikylä Pohjois-Poriin. Vuonna 2013 Alakylässä oli 408 asukasta, Anttoorassa 3, Bastuskärissä 17, Kellahdessa 241, Lampaluodossa 77, Lampissa 156, Rankussa 10 ja Ylikylässä 453. Näiden tietojen perusteella entisen Ahlaisten kunnan alueella olisi 1 365 asukasta.
Taajamat
Ahlaisten alueen ainoa taajama on Ahlaisten kirkonkylä, jossa vuoden 2011 lopussa oli 401 asukasta. Vuoden 1960 väestönlaskennassa Ahlaisten taajamia olivat Alakylä ja Ylikylä. Alakylässä oli 392 asukasta 1,7 neliökilometrin alueella ja Ylikylässä 255 asukasta 2,0 neliökilometrin alueella. Vuoden 1970 väestönlaskennassa taajamat olivat yhdistyneet Alakylä-nimiseksi taajamaksi, jossa oli 463 asukasta ja jonka pinta-ala oli 2,22 neliökilometriä. Vuoden 1990 väestönlaskennassa taajama oli myös nimeltään Alakylä. Tuolloin siellä oli 509 asukasta, ja sen pinta-ala oli 3,9 neliökilometriä. Ahlaisten kirkonkylä on myös yksi Museoviraston määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä Suomessa.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Ahlaisten väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Guémené-sur-Scorff
Guémené-sur-Scorff on kunta läntisessä Ranskassa Morbihanin departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee Scorffjoen varrella, noin 20 kilometriä Pontivyn kaupungista länteen.
Guémené on keskiaikainen kaupunki, joka on kasvanut Rohanin suvun linnan ympärille. Kaupungissa vaikutti erityisesti Rohan-Guéménén sukuhaara. Linnasta on enää osia jäljellä, kuten linnan valleja ja yksi portti, Porte des Rohans. Lisäksi linnasta on säilynyt "kuningattaren kylpylä", jota on lämmittänyt roomalaistyyppinen hypokausti. Kaupungissa on jäljellä useita keskiaikaisia ristikkotaloja.
Paikallisia erikoisuuksia
Guémenén gastronomisia erikoisuuksia on sianlihasta tehty makkara andouille.
Persianhammastikkupuu
Persianhammastikkupuu (Salvadora persica) on puuvartinen kasvilaji, joka on tunnetuin heimonsa (Salvadoraceae) lajeista. Se on ainavihanta pensas tai kuutisen metriä korkeaksi kasvava pieni puu. Kasvilla on usein riippuvat oksanhaarat. Kukinnot ovat monihaaraisia röyhyjä, jotka koostuvat lukuisista pienistä vihertävänvalkoisista kukista. Hedelmänä on kypsänä punainen, yksisiemeninen luumarja. Persianhammastikkupuu kasvaa luonnonvaraisena Arabiassa ja melko laajasti Afrikassa. Se on kuuman ja kuivan ilmaston laji.
Persianhammastikkupuuta hyödynnetään muun muassa lääkekasvina sen antibakteerisen ominaisuuden vuoksi; tunnettuja ovat etenkin miswak-pureskelutikut.
Carthago Nova
pienoiskuva|pysty|Carthago Novan muurien jäänteitä. Carthago Nova (lat., ”Uusi Karthago”) oli puunilaisten Iberian niemimaan Välimeren puoleiselle rannikolle perustama muinainen satamakaupunki. Sen alkuperäinen nimi Qart Hadasht tarkoittaa ”uutta kaupunkia”. ”Uudeksi Karthagoksi” nimi muutettiin toisen puunilaissodan aikana.
Hasdrubal perusti Uuden Karthagon varuskuntakaupungin Hispanian puunilaisen provinssin hallintokeskukseksi vuonna 227 eaa. Se sijaitsi niemellä, jonka pohjoispuolella oli järvi ja eteläpuolella merenlahti. Linnoitettu Uusi Karthago oli puunilaisvallan vahva vertauskuva, jota ympäröi metriä pitkä muuri. Kaupungissa sijaitsivat puunilaishallinnon asiakirjat ja aarrekammiot sekä suuri ja hyvin varustettu satama. Hannibal aloitti Uudesta Karthagosta marssinsa Italiaan vuonna 218 eaa. Roomalaiset valtasivat Uuden Karthagon vuonna 209 eaa. komentaja Scipio Africanuksen johdolla Carthago Novan piirityksen jälkeen, jonka jälkeen siitä tuli roomalainen kaupunki.
Roomalaisella kaudella Carthago Nova kuului ensin Hispania citeriorin provinssiin ja sitten Hispania Tarraconensiksen provinssiin. Nykyään Uuden Karthagon paikalla sijaitsee espanjalainen Cartagenan kaupunki.
Tiurasenkalla
Tiurasenkalla eli Korkiankalla on pieni asumaton saari Simon kunnan vesialueella Tiurasen ja Korkiakarin saarten eteläpuolella Perämerellä, noin viisi kilometriä lounaaseen Simojoen suulta.
Intianjuutti
Intianjuutti (Corchorus olitorius) on juutteihin kuuluva malvakasvilaji, joka on tunnettu kuitukasvina. Se on yksivuotinen karvainen ruoho, joka kasvaa 2–2,5 metriä korkeaksi. Kukat ovat kirkkaan keltaiset. Intianjuutti esiintyy alkuperäisenä tropiikissa ja subtropiikissa, Etelä-Aasiassa ja Afrikassa. Sitä viljellään kuitukasvina varsinkin Intiassa. Kasvin varsikuidusta saatava juutti on yleisimpiä säkkikankaan raaka-aineita.
Ylioppilaslakki
thumb|Suomalainen ylioppilaslakki. Ylioppilaslakki (yleiskielessä myös valkolakki ) on valkoinen, mustareunainen lakki, jota käyttävät ylioppilastutkinnon suorittaneet ylioppilasjuhlassa ja myöhemmin erityisesti vappuna. Lakki on alun perin kesäkautena käytössä ollut yliopistossa opiskelevien päähine, jolle oli talvikaudelle oma vastineensa.
Suomalaisessa ylioppilaslakissa on valkoinen samettipäällinen ja musta samettireunus, kova musta lippa sekä kullanvärinen kokardi. Lakki otettiin käyttöön 1810-luvulla ja vakiintui nykyiseen muotoonsa 1870-luvulla. Tanskassa ja Ruotsissa yleistyi 1840-luvulta alkaen valkoinen lakki. Uppsalasta saadun mallin mukaan tilasi joukko Helsingin yliopiston opiskelijoita keväällä 1865 ompelija Maria Grapelta valkoiset lakit, joita vanhoillisemmat nimittivät maitolakeiksi. Suomalaisia erikoisuuksia olivat kokardi ja sininen vuori.
Naisten ylioppilaslakki
Suomen ja Pohjoismaiden ensimmäinen naisylioppilas oli keisarin erikoisluvalla kirjoittanut Maria Tschetschulin. Hän ei saanut ylioppilasjuhlissaan käyttää ylioppilaslakkia, vaan hänen piti tyytyä pelkkään lyyraan, jonka hän oli kiinnittänyt kampauksessaan valkoiseen rusettiin. Hän oli Suomessa vuonna 1870 ensimmäinen nainen, joka pääsi yliopistoon. Hänen jälkeensä seuraava ylioppilaaksi 1873 kirjoittanut nainen Emma Irene Åström käytti kuitenkin kieltoa uhmaten ylioppilaaksi päästessään lakkia, mitä kuitenkin paheksuttiin eikä hän saanut pitää lakkia ulkona. Naisylioppilaiden yhdistys De Kvinnliga ryhtyi suunnittelemaan naisille omaa ylioppilaslakkia 1890. Malliehdotuksia pyydettiin eri taiteilijoilta ja yhden ehdotuksen lähetti myös Akseli Gallen-Kallela. Olga Andsten oli kuitenkin tehnyt ehdotuksen juna-asemalla näkemästään naisten hatusta ja hänen ehdotuksensa lopulta valittiin. Tämä Suomen ensimmäinen naisten ylioppilaslakki esiteltiin suomen- ja ruotsinkielisissä lehdissä vappuna 1890, ja sitä käytettiin aina 1890-luvun lopulle saakka. Kun naiset saivat 1897 oikeuden kirjoittautua ylioppilaskuntaan, he saivat samalla oikeuden käyttää samanlaista ylioppilaslakkia kuin miehet.
Yleistä
Aina 1950-luvulle asti ylioppilaslakkia oli tapana pitää päässä koko yliopiston kesäloman ajan, vapusta syyskuun loppuun; nykyään lakkia käytetään lähinnä vappuna ja erilaisissa akateemisissa juhlissa.
Vuoteen 1917 saakka ylioppilastutkinto oli Helsingin yliopiston pääsykoe, jolloin kaikilla lakin käyttäjillä oli ainakin muodollisesti opiskelupaikka Helsingin yliopistossa. Muistona tuosta ajasta kaikkien uusien ylioppilaslakkien kokardina on edelleen Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan tunnus, Apollon lyyra. Vuodesta 1919 alkaen lakki on painettu päähän jo koulussa. Monissa yliopistoissa ja korkeakouluissa ylioppilaskunta suosittelee, että opiskelija vaihtaisi lyyran tilalle oman yliopistonsa ylioppilaskunnan kokardin päästyään opiskelemaan yliopistoon. International Baccalaureate -ylioppilailla on tapana käyttää omaa IB-kirjaimet sisältävää kokardiaan. European Baccalaureate -ylioppilailla on myös tapana käyttää omaa lyyraa, jota ympäröivät seppeleen sijasta Euroopan unionin tähdet. Kuopion yliopiston ylioppilaskunnan tunnus on kokardin sijaan punottu keltamustanauha, joka kulkee lakin kuvun valkoisen osan poikki, ja jonka saa osallistuttuaan sivistykseen vihkimiseen vapun aattona; lakissa pidetään kuitenkin edelleen lyyraa.
1800-luvun loppupuolella kielikysymys jakoi akateemista maailmaa, mikä heijastui myös ylioppilaslakkeihin. Lyyran koolla viestitettiin kantajan kielipoliittista näkemystä: ruotsinkieliset ylioppilaat käyttivät halkaisijaltaan 22 mm:n lyyraa, maltilliset suomenkieliset 16 mm:n ”puolueetonta” lyyraa, aktiiviset suomenkieliset 14 mm:n ”aitosuomalaista” lyyraa, radikaalit 12 mm:n "kiihkosuomalaista" lyyraa ja kaikkein jyrkimmät 10 mm:n "raivosuomalaista" lyyraa. Tämä jako on säilynyt nykypäivään saakka, sillä ruotsinkieliset ylioppilaat käyttävät edelleen 22 mm:n lyyria ja suomenkieliset 16 ja 14 mm:n lyyria.
thumb|left|Ylioppilaslakissa tavallisesti valmiina oleva Helsingin yliopiston lyyrakokardi. Perinteisesti lyyra kuuluu vaihtaa myöhemmin oman yliopiston kokardiin. thumb|International Baccalaureate -opiskelijoiden ylioppilaslakissa käytettävä IB-kokardi.
Ylioppilaslakin vuorin värit ovat tunnus ylioppilaan kuulumisesta omaan maakuntaansa. Aiemmin ylioppilas valitsikin lakkinsa vuorin väreiksi oman osakuntansa värit. Nykyään tyypillisin vuori on yleisisänmaallisen sinivalkoinen. Kuitenkin ruotsinkielisillä ylioppilailla on yleensä punakeltainen tai sinikeltavalkoinen vuori ja ainakin Satakunnassa, Pohjois-Savossa sekä Pohjois-Karjalassa ovat edelleen käytössä maakunnalliset vuorit: Satakunnassa sinikeltainen, Pohjois-Savossa keltamusta ja Pohjois-Karjalassa punamusta. Helsingin ranskalais-suomalaisen koulun oppilailla suomalaisen ylioppilaslakin vuori on sinivalkopunainen, eli Ranskan trikolorin värinen.
thumb|Ylioppilaslakki, jossa on tavanomainen sinivalkoinen vuori. Vieressä tekniikanpunaisella vuorilla varustettu [[teekkarilakki.]]
Ylioppilaslakki Suomen ulkopuolella
Yhdysvalloissa on käytössä esimerkiksi musta nelikulmainen tupsullinen lakki, jonka oppilaat saavat high schoolin loppukokeet läpäistyään.
Ruotsissa käytettävä ylioppilaslakki on likimain yhdenmukainen suomalaisten käyttämien lakkien kanssa, mutta sen vuori on sinikeltainen ja kokardina toimii sinikeltainen ruusuke.
Tanskalaiset ylioppilaat puolestaan käyttävät lakkia, jossa mustan samettinauhan on korvannut Tanskan värien mukainen punavalkea nauha. Kokardi on kangasta ja siinä on kuvattuna valkea risti punaisella pohjalla.
Aiheesta muualla
Calotte
Steve Perry
pienoiskuva|Steve Perry vuonna 2019 Steve Perry (syntyjään Stephen Ray Pereira, s. 22. tammikuuta 1949) on yhdysvaltalainen muusikko. Parhaiten hänet tunnetaan rockyhtye Journeyn entisenä laulajana. Hän oli Journeyssä vuosina 1978–1987 ja 1995–1998. Steve Perry on äänialaltaan alttoa vastaava kontratenori josta käytetään nimitystä tenor altino. Perryn erityinen ääni on antanut hänelle nimityksen "The Voice". Suurin vaikutus Perryn laulutapaan on ollut Sam Cookella.
Suomi-rock ’78
Suomi-rock ’78 on Poko Rekordsin julkaiseman Suomi-rock-kokoelmalevysarjan ensimmäinen osa. Se julkaistiin 26. syyskuuta 1994. Kokoelma sisältää suomirock-hittejä vuodelta 1978.
Galápagos
Galápagos on Kurt Vonnegutin tieteisromaani vuodelta 1985. Teos on ajatusleikki pienen ihmisjoukon päätymisestä Galápagossaarille samalla, kun järjestäytyneet yhteiskunnat tuhoutuvat talouskriisissä ja sodissa. Luonnonvalinnan seurauksena saaren perustajajoukon jälkeläisistä kehittyy hylkeen kaltaisia nisäkkäitä.
Juoni
Vuonna 1986 joukko ihmisiä on kokoontumassa Ecuadorin Guayaquiliin osallistuakseen Vuosisadan luontoristeilyksi nimetylle turistimatkalle Galápagossaarille. Talouskriisi on luhistamassa kehittyviä talouksia ja ajamassa maailman sekasortoon. Turvallisuustilanne Ecuadorissa kiristyy. Vararikkoon ajautunut Peru julistaa Ecuadorille sodan ja seuranneessa sekasorrossa risteilyalus Bahía de Darwinille päätyvät vain sen kapteeni, neljä turistia ja kuusi fiktiiviseen kanka-bono -kannibaaliheimoon kuuluvaa tyttöä. Mukana heillä on Mandarax-niminen taskutietokone, joka kykenee kääntämään kieliä, diagnosoimaan tauteja ja siteeraamaan maailmankirjallisuutta.
Tyyli ja kerronnan keinot
Vonnegut parodioi romaanissaan kaikkitietävän kertojan asemaa sijoittamalla kertojakseen Vietnamin sodan veteraanin, Leon Trotsky Troutin, joka on jäänyt tapaturmaisen kuolemansa jälkeen kummittelemaan maan päälle. Haamulla on kyky siirtyä paikasta toiseen, lukea ihmisten ajatukset ja ilmaantua kummittelemaan teoksen henkilöhahmoille. Kertoja paljastaa pikkuhiljaa yksityiskohtia menneisyydestään. Romaanissa portti tuonpuoleiseen Jälkielämään avautuu ja kertojan isä, huonosti menestynyt science fiction -kirjailija, manaa poikaansa lopettamaan kuolemanjälkeisen vaelluksensa. Poika kuitenkin kieltäytyy ja hänet jätetään rangaistukseksi seuraamaan ihmiskunnan perillisten elämää Santa Rosalialla seuraavaksi miljoonaksi vuodeksi.
Romaanin tapahtumat etenevät kronologisesti, mutta miljoonan vuoden päästä kirjoittava kertoja tekee hyppäyksiä ajassa ja paikassa ja paljastaa tulevaisuutta kerronnan aikana. Kertoja peilaa usein ihmisten ”isojen aivojen” aiheuttamia ongelmia näiden hylkeen kaltaisten jälkeläisten seesteiseen ja yksinkertaiseen elämään. Yksi tulevaa paljastava kerronnan keino on sijoittaa asteriski niiden henkilöhahmojen nimien eteen, jotka kuolevat saman päivän aikana.
Teokseen on ripoteltu sitaatteja maailmankirjallisuudesta, jotka valikoi fiktiivinen Mandarax-taskutietokone. Sitaatit kommentoivat niin tarinaa kuin inhimillisen sivilisaation mielettömyyttä.
Marvel-animaatiouniversumi
Marvel-animaatiouniversumi on Marvel Comicsin animoiduista supersankari-televisiosarjoista koostuva jatkumo. Tätä universumia oli enimmäkseen tekemässä Stan Lee, Rick Ungar, Avi Arad ja Tom Tataranowicz.
Kaikki hahmot, jotka ovat mukana Marvel-animaatiouniversumissa perustuvat Marvel-sarjakuvien sankareihin. Tämä universumi on lähtöisin X-Men -ohjelmasta, jonka jälkeen on tuotettu lisää spin-off Marvel-sarjoja, kuten Hämähäkkimies ja Hulk. Marvelin animaatiouniversumi kesti vuodesta 1992 aina vuoteen 2000 asti.
Televisiosarjat
Marvel-animaatiouniversumi koostuu seuraavista animaatiosarjoista:
Dun-sur-Grandry
Dun-sur-Grandry on kunta Ranskassa Nièvren departementissa Burgundi-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 14 kilometriä Château-Chinon (Ville)’n kaupungista länteen.
Aivan keskustan liepeillä oleva Saint-Jean-Baptisten kirkko on rakennettu 1100-luvulla, mutta siitä on jäljellä vain apsis. Kirkko on muuten rakennettu 1500- ja 1800-luvuilla. Vanhalla hautausmaalla oleva risti on tehty vuonna 1755, ja se on historiallinen muistomerkki.
Kunnan korkein kohta on 378 metrin korkea, ja sinne on pytytetty Notre-Dame-du-Morvanin patsas vuonna 1875.
Kunta on osa Morvanin luonnonpuistoa (Parc naturel régional du Morvan).
IX (albumi)
IX on Zero Ninen yhdeksäs studioalbumi, joka julkaistiin 9. syyskuuta 2009. Levyn nimi viittaa yhdeksänteen albumiin.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 20.
Mari Piuva
Mari Piuva (s. 21. lokakuuta 1980 Kemi) on suomalainen jousiampuja. Piuva voitti tauluammunnan Suomen mestaruuden vuosina 1999, 2003 ja 2004. Ennen ensimmäistä mestaruuttaan hän oli harrastanut lajia vain viisi vuotta.
Vuoden 2002 EM-kisoissa Piuva sijoittui sijalle 40. Vuoden 2004 EM-kisoissa hänen sijoituksensa oli kahdeksas, ja EM-kisojen yhteydessä käydyn karsintakilpailun perusteella Piuva lunasti paikan saman vuoden Ateenan olympiakisoihin. Olympialaisten tähtäinjousen henkilökohtaisessa kilpailussa Piuva sijoittui 25:ksi.
Piuva harrastaa pyöräilyä, pikaluistelua ja uintia. Ammatiltaan hän on urheiluhieroja, ja hänellä on myös ravintolakokin koulutus. Häntä valmentaa Rauno Simula, ja seuratasolla hän edustaa Pohjan Jousta.
Dneprin vesivoimalaitos
Dneprin vesivoimalaitos on Ukrainan suurin vesivoimalaitos ja yksi Euroopan suurimmista. Se on Dnepr-jokea hallitsevan kuuden suuren padon ja vesivoimalan muodostaman kaskadin toiseksi alin voimala ja se sijaitsee Zaporižžjan kaupungin kohdalla.
Rakennustyöt
thumb|right|280px|Pato rakenteilla noin vuonna 1930. Venäjän keisarikunnassa kaavailtiin voimalaa Dneprille vuonna 1905. Jo 1800-luvulla oli tehty suunnitelmia saada alun perien koskien hallitsema Dneprin alajuoksu liikennöitäväksi koko matkaltaan.
Vesivoimalan patoa ja voimalaitosta alettiin rakentaa GOELRO-suunnitelman puitteissa, ja se saatiin valmiiksi Neuvostoliiton ensimmäisen viisivuotissuunnitelman puitteissa. Voimalaitoksen suunnitteli professori Ivan Aleksandrov, josta tuli myöhemmin valtion(talous)suunnitelmaviraston, Gosplanin, johtaja. Padon suunnittelivat arkkitehdit Viktor Vesnin ja Nikolai Kolli.
Padon rakentaminen alkoi vuonna 1927 ja sähköntuotanto lokakuussa 1932. Laitoksen teho oli 560 MW; se oli tuolloin Euroopan suurin voimala ja yksi maailman suurimpia. Rakentamista valvoi yhdysvaltalainen eversti H. Cooper. Voimalaitoksen ensimmäiset generaattorit olivat General Electricin valmistamia. Teolliset keskukset Zaporižžja, Kryvyi Rih ja Dnepropetrovsk (nyk. Dnipro) kasvoivat voimlaitoksen rakentamisen aikana sen sähkön käyttäjiksi, mm. alumiinin tuotantokeskuksina. Alumiinin tuotanto liittyi tuolloin lähinnä lentokoneteollisuuden tarpeisiin. Hanke oli samanlainen yhdistetty varustelu-, työllisyys- ja kansantaloutta kiihdyttävä investointihanke kuin Yhdysvaltain TVA-voimalat Tennesseessä noin 10 vuotta myöhemmin.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan aikana voimalaitos tuhottiin kahdesti. Neuvostoliiton joukot hävittivät sen peräytyessään vuonna 1941. Saksalainen miehittäjä korjasi voimalan ja puolestaan vaurioitti sitä joutuessaan vetäytymään vuonna 1943.
Toisen maailmansodan jälkeen
Neuvostoliittolaiset jälleenrakensivat laitoksen vuosina 1944-1949 ja se alkoi taas tuottaa sähköä 1950. Vuosina 1969-1980 patoon rakennettiin toinen voimalaitos, jonka sähköteho oli 828 MW.
Voimalaitos nykyään
thumb|right|280px|Pato nykyisin. Nykyinen pato Dneprin poikki heti Hortytsjan saaren yläpuolella on 800 metriä pitkä ja 61 meträ korkea. Padon rakentaminen nosti Dneprin vedenpintaa sen yläpuolella 37 metriä. Tämän jälkeen myös joen entiset koskialueet muuttuivat navigointikelpoisiksi.
Itsenäinen Ukraina yksityisti voimalaitoksen, joka tuottaa nykyisin 3,64 miljardia kWh vuodessa.
Aiheesta muualla
47.86917°N, 35.08694°W
Tolteekit
thumb|250px|Tolteekkien "Atlantes"-sotilaspatsaita thumb|250px|[[Tula (Meksiko)|Tulan hieroglyfejä.]] Tolteekit olivat nahuatlia puhuva kansa, joka hallitsi Meksikon laaksoa noin vuosina 900-luvulta 1100-luvulle, kunnes chichimeekit kukistivat heidät. Tolteekit olivat alkujaan kiertelevä metsästäjä-keräilijäkansa, joka saapui Meksikon ylängölle pohjoisesta. Tolteekit olivat sukulaistensa asteekkien tapaan sotilaskansa, joka uhrasi ihmisiä. Tolteekit saivat vaikutteita vuoden 750 jaa tienoilla kukistuneesta Teotihuacánista, jonka ryöstämisestä heitä tai heidän edeltäjiään epäillään. Tolteekkien mahti kasvoi suureksi 900-luvulla. Vaikka tolteekit olivat sotilaskansa, chichimeekit kukistivat heidät 1160. Tiedot tolteekkien historiasta perustuvat osin arkeologisiin löytöihin, osin vaikeasti tulkittavaan ja epämääräiseen perimätietoon.
Tolteekkien kulttuuri
Tolteekkeja pidetään taitavina rakentajina. Heidän tyylinsä oli jäykempää kuin edeltäjäkulttuuri Teotihuacánin. Heidän valtakuntansa kantamaa oli muinaista Texcoco-järveä ympäröineellä Meksikon keskiylängöllä. Tolteekit kävivät jatkuvasti sotia. He valtasivat itselleen veroa maksavia alueita. Tolteekkivaltiota johti soturiylimystö, joka oli jakautunut moneen klaaniin, mm. kotkan, kojootin ja jaguaarin klaaneihin. Tolteekeilla oli kaksi kilpailevaa jumaluutta, Quetzalcoatl, sulkakäärme ja Tezcatlipoca, "savuava peili", sodan ja tyrannian jumala.
Tolteekkityyliä on löydetty melko kaukaa koillisesta ja luoteesta muun muassa taraskien alueelta. Heidän valtakuntansa ulottui Jukatanille ja Guatemalaan asti. Tolteekkikeramiikkaa on löydetty jopa Costa Ricasta asti. Tolteekkien pääkaupunki oli Tula, joka sijaitsee Méxicosta luoteeseen nykyisen Meksikon Hidalgon osavaltiossa Tula de Allenden kaupungin lähellä. Siellä on noin 12 km² laajuinen alue, jossa asui muinoin 30 000 – 40 000 asukasta.
Tolteekkien historia
Noin 450 jaa. tienoilla todella suureksi imperiumiksi kasvanut Teotihuacán hallitsi tolteekkien myöhempää kantapaikkaa Tulaa noin 300–600 jaa. Seudulle saapui noin 600–750 jaa., ehkä 600–650 jaa. mennessä Coyotlatelco-keramiikka, joka muistutti muun muassa pohjoisessa olevan Pueblan keramiikkaa. Coyotlatelco-keramiikkaa on löydetty myös palaneen Teotihuacánin alueelta. Tämä lienee liittyneen vieraiden nahuatlia puhuneiden heimojen saapumiseen alueelle.
Tolteekit ovat ilmeisesti saaneet nimensä kotikaupunkinsa Tollanin ("ruokojen paikka") eli nykyisen Tulan mukaan. Tolteekkien nimellä on useita merkityksiä, se voi tarkoittaa "kaupunkilaista" tai "sivistynyttä" sekä kirjaimellisesti "ruokojen ihmistä". Tolteekkien vanha kaupunki, niin sanottu Pikku Tula, Tula Chico syntyi noin 700 jaa. ja siellä lienee asunut tolteekkeja ja alueen alkuperäisiä asukkaita. Näiden kulttuuritkin yhdistyivät. Tula Chicon kaupungin ala saattoi olla 5–6 km2. Se perustettiin Teotihuacanin vaikutteiden alla, mutta El Tajín, Xochicalco ja chichimeekit vaikuttivat sen ulkonäköön. Toisten mielestä misteekit ja zapoteekit vaikuttivat tolteekkeihin.
Teotihuacán romahti noin 700–750 jaa ehkä tolteekkien, ehkä Xochicalcon, ehkä muiden ryöstämänä, kapinoihin tai kuivuuteen. Nahuatl-johtoinen Xochicalco nousi paikalliseksi mahdiksi.
Teotihuacánin suurvallan romahdettua Xochicalco-kaudella noin vuosina 750–870 ei alueella ollut pariin sataan vuoteen merkittävää imperiumia. Xochicalcon uskotaan vaikuttaneen tolteekkien vallan syntyyn, muun muassa sillä perusteella, että kuuluisa tolteekkijohtaja Ce Acatl Topiltzin Quetzalcóatl syntyi perimätiedon mukaan Xochicalcossa.
Tolteekit vahvistivat asemaansa noin vuonna 900, mahdollisesti tarunomaisen kuninkaansa Mixcóatlin johdolla. Tolteekkien merkittävin hallitsija oli Mixcóatlin poika ja seuraaja, Ce Acatl Topiltzin eli Ce Acatl Topiltzin Quetzalcóatl, joka jatkoi valloitussotia ja yhdisti suurimman osan ylängön kaupunkivaltioista valtansa alle. Ce Acatl Topiltzin luoman tolteekkien valtakunnan kulttuurivaikutteet levisivät laajalle, vaikkeivät he pystyneetkään kukistamaan voimakkaimpia kilpailijoitaan Xochicalcoa ja Cholulaa.
Tolteekit omaksuivat Teotihuacánin uskonnosta ja rakennustaiteesta useimmat piirteet. He laajensivat voimakkaasti Quetzalcoatlin, sulkakäärmejumalan, kulttia. Perimätiedon mukaan noin 923–947 jaa. hallinnut tolteekkikuningas Ce Acatl Topiltzin kannatti sulkakäärmejumalan kulttia ja otti sen nimen osaksi omaa hallitsijanimeään. Hänen vastustajansa jotka kannattivat sotaisaa Tezcalipocaa voittivat hänet 900-luvun alussa sisällissodassa, ja Topilzin Ce Acatl Quetzalcoatl pakeni luultavasti Jukatanille. Arkeologisten kaivausten mukaan näihin aikoihin alettiin rakentaa Suurta Tulaa jonkin matkan päähän pikku Tulasta.
Chaco Canyonin alueelta Yhdysvaltojen lounaisosissa vietiin lähistöltä louhittua turkoosia tolteekkien maahan.
Tolteekkeja vaelsi mayakaupunki Chichén Itzáan asti, jossa alkoi kukoistaa maya-tolteekki-kulttuuri, viimeinen mayojen nousu. Tolteekit toivat sine mukanaan ihmisuhrien harjoittamisen.
Pohjoisesta Meksikon keskiosiin vaeltaneet chichimeekit murskasivat 1100-luvulla tolteekkien ylivallan alueella. Sinne tunkeutuneiden kansojen joukossa olivat asteekit, jotka tuhosivat Tollanin 1100-luvun puolivälissä.
Lumi (albumi)
Lumi on suomalaisen avantgardejazzsäveltäjän, yhtyeenjohtajan ja rumpalin Edward Vesalan albumi, joka on nauhoitettu 1986 ja julkaistu ECM:n merkillä 1987.
Vastaanotto
Kritiikeissä albumi sai vaihtelevan vastaanoton.
The Penguin Guide to Jazz valitsi albumin keskeiseksi albumiksi listalleen List of Crown albums in The Penguin Guide to Jazz.
A Kid Named Cudi
A Kid Named Cudi on rap-artisti Kid Cudin vuonna 2008 julkaistu mixtape.
SMS Köln
Köln tai Cöln on ollut ainakin viiden Saksan laivaston aluksen nimenä. Kaiserliche Marine Reichsmarine, josta 1935 muodostettiin Kriegsmarine Länsi-Saksan laivasto
Sara Davis Buechner
Sara Davis Buechner (s. David Buechner, 1964 Baltimore) on yhdysvaltalainen pianisti.
Buechner on toiminut vuodesta 2003 pianonsoiton apulaisprofessorina Brittiläisen Kolumbian yliopistossa. Hän syntyi miehenä mutta aloitti sukupuolenkorjausprosessin vuonna 1998.
Buechner voitti vuonna 1983 yhdeksännen palkinnon Kuningatar Elisabetin musiikkikilpailussa ja vuonna 1986 pronssimitalin Kansainvälisessä Tšaikovski-kilpailussa. Hän on levyttänyt mm. Joaquín Turinan, Ferruccio Busonin, Wolfgang Amadeus Mozartin, George Gershwinin ja Joseph Lambin tuotantoa.
Rivinletto
Rivinleton loisto
Saarella on nimellä Rivinletto tai Rivinleton loisto tunnettu sektoriloistotorni, joka on osa Martinniemeen ja Kiiminkijoelle johtavan väylän väyläohjausta. Loisto on niin kutsuttu apuloisto, joka sytytetään tarvittaessa. Sen valotunnuksena on valkoinen valonvälähdys joka kolmas sekunti. Valo näkyy sektorissa, jonka rajat mereltä loistoa kohti nähtynä ovat 016°—284°. Valon korkeus merenpinnasta on 7,6 metriä ja valon kantomatka on 3,5 meripeninkulmaa eli noin 6,5 kilometriä. Betoninen, vuonna 1939 rakennettu loistotorni on pyöreä, yläosaltaan musta ja alaosaltaan valkoinen, ja sen huipulla on valkoinen lyhtykoju. Loistokojua kiertää kävelytasanne.
Fâchin
Fâchin on kunta Ranskassa Nièvren departementissa Burgundi-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee Yonnejoen varrella, noin 10 kilometriä Château-Chinon (Ville)’n kaupungista etelään.
Aku Ankan juhlasarjat
Aku Ankan juhlasarjat on Sanoma-yhtiön julkaisema kymmenosainen sarjakuvakirjasarja. Ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 1991 ja viimeinen vuonna 2000. Sarjassa on sekalaisessa järjestyksessä Carl Barksin tarinoita koottuna noin 170-sivuisiin kovakantisiin kirjoihin. Jokainen kirja sisältää myös esipuheen, jossa käydään läpi muun muassa Barksin Suomen vierailua ja öljyväritöitä.
Kirjat
Perässä kannen öljyvärityön nimi.
Y Kant Tori Read
Y Kant Tori Read oli yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Tori Amosin 1980-luvun loppupuolella toiminut yhtye.