cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
H. M. J. Relander
Relander toimi Tampereen Reaalilyseon matematiikan, kemian ja fysiikan lehtorina 1889–1907 ja rehtorina 1892–1907. Hän oli Suomi-yhtiön päämatemaatikkona 1908–1913, Suomen teollisuuden harjoittajien palovakuutusyhtiön toimitusjohtajana 1913–1935 sekä Suomen teollisuuden hypoteekkipankin toimitusjohtajana 1924–1932 ja pankin hallituksen jäsenenä vuodesta 1937.
Relander oli valtiovarainministerinä Cajanderin II hallituksessa 1924, Tulenheimon hallituksessa 1925, Mantereen hallituksessa 1928–1929 ja Kivimäen hallituksessa 1932–1936. Hän oli kaikissa hallituksissa ammattiministerinä.
Kunnallispolitiikassa Relander oli mukana Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä 1898–1907 sekä valtuuston puheenjohtajana 1900–1901 ja 1906. Relander istui myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1911–1916.
Relander meni naimisiin Olga Mathilda Lindroosin kanssa vuonna 1890. Heidän pojastaan Einar Magnus Helanderista (s. 1898) tuli sisätauteihin ja keuhkosairauksiin erikoistunut lääkäri, joka yleni sodissa lääkintäeverstiluutnantiksi (1944). Korkeimman oikeuden kansliapäällikkö Erik Julius Relander oli heidän toinen poikansa.
Anatolia
Anatolia on niemimaa, joka käsittää suurimman osan nykyisen Turkin Aasiaan kuuluvaa osaa. Aluetta kutsutaan myös Vähäksi-Aasiaksi. Alueen nimi tulee muinaiskreikan sanasta ανατολη (anatole), joka tarkoittaa ”itää” tai ”auringonnousua”. Kreikkalaiset alkoivat kutsua Konstantinopolin (nykyinen Istanbul) itäpuolista aluetta Anatoliaksi Bysantin valtakunnan aikaan.
Sijaintinsa ansiosta Anatolia on ollut monen muinaisen sivilisaation kehto. Neoliittinen Çatal Hüyük sijaitsi Anatoliassa.
Ștefan Vasilache
Ștefan Vasilache (s. 9. toukokuuta 1979) on romanialainen korkeushyppääjä.
Vasilache sijoittui 2001 Universiadeissa korkeudessa yhdenneksitoista tuloksella 215. Seuraavana vuonna hän karsiutui loppukilpailusta Wienin sisäratojen EM-kisoissa tuloksella 222 ja Münchenin ulkoratojen EM-kisoissa. Vuonna 2003 hän karsiutui Pariisin MM-kisoissa. Seuraavana vuonna hän voitti MM-pronssia Budapestin sisäratojen MM-kisoissa hypättyään 225 ja karsiutui Ateenan olympialaisissa.
Vasilache karsiutui 2005 Madridin sisäratojen EM-kisoissa. Seuraavana vuonna hän voitti Balkanin sisäratojen mestaruuden. Myöhemmin samana vuonna hän hyppäsi neljänneksi Euroopan cupin ykkösliigassa. Vasilache karsiutui 2007 Birminghamin sisäratojen EM-kisoissa. Hän on voittanut lukuisia Romanian mestaruuksia.
Nokia Lumia 525
Nokia Lumia 525 on Nokian marraskuussa 2013 julkistama Windows Phone 8 -pohjainen älypuhelin. Se on seuraaja Lumia 520 -mallille, ja on ulkoisesti lähes identtinen lukuun ottamatta kiiltävää takakuorta 520:n mattapintaisen sijasta. Merkittävimmät uudistukset liittyivät RAM-muistin kasvattamiseen, mikä mahdollistaa entistä useampien sovellusten yhtäaikaisen ajon. Puhelimessa on neljän tuuman kosketusnäyttö, viiden megapikselin kamera sekä kahdeksan gigatavua sisäistä muistia. Puhelinta saa mustana, oranssina, valkoisena ja keltaisena. Puhelin tulee aluksi myyntiin Aasian, Afrikan ja Lähi-idän alueilla.
Christian Science (kirja)
Christian Science on Mark Twainin (Samuel Clemensin) vuonna 1907 julkaisema kirjoitus, joka on hyvin arvosteleva Kristillinen tiede -liikettä kohtaan.
Rockers
Rockers on Sladen kokoelma joka nimensä mukaisesti sisältää yhtyeen "rokkaavimpia" kappaleita. Se on osa Salvon Slade-remasterointisarjaa.
Vern Bullough
Vern Leroy Bullough (24. heinäkuuta 1928 – 21. kesäkuuta 2006) oli yhdysvaltalainen historiantutkija ja seksologi. Hän oli Buffalossa sijaitsevan New Yorkin osavaltionyliopiston (SUNY) emeritusprofessori, Kalifornian osavaltionyliopiston merkittävä professori, Society for the Scientific Study of Sex -järjestön entinen puheenjohtaja, SUNY:n entinen luonnon- ja yhteiskuntatieteiden dekaani sekä American Association for the History of Nursing -järjestön perustajajäsen. Bullough oli myös kirjailija, sekulaarihumanistijohtaja, Rationalist Internationalin kunniajäsen ja entinen IHEU:n puheenjohtaja.
Bullough syntyi Salt Lake Cityssä Utahin osavaltiossa vuonna 1928 ja suoritti kandidaatintutkinnon Utahin yliopistossa vuonna 1951. Hän suoritti maisterintutkinnon Chicagon yliopistossa vuonna 1951 ja tohtorintutkinnon vuonna 1954.
Bullough oli osallisena lähes 50 kirjan kirjoittamisessa ja julkaisi yli sata vertaisarvioitua tieteellistä artikkelia sekä runsaasti kansantajuisia artikkeleita. Bullough’n asiantuntija-alueisiin kuuluivat seksologia, historia, kansanterveys, sosiaalipolitiikka, syntyvyyden säännöstely ja väestöpolitiikka. Hän luennoi useimmissa Yhdysvaltain osavaltioissa sekä noin 20 eri maassa, muiden muassa Kiinassa, Venäjällä, Kreikassa, Egyptissä ja Ghanassa. Bullough sai muun muassa Alfred Kinsey -palkinnon ansioistaan seksitutkimuksessa.
Vuonna 1992 Bullough sai Kansainvälisen humanistiliiton (IHEU) Distinguished Humanist Service Awardin. Hän toimi yhtenä IHEU:n puheenjohtajista vuosina 1995−1996.
Bullough'n perheeseen kuului vaimo Gwen Brewer (Kalifornian yliopiston emeritusprofessori) ja neljä lasta.
Miinanraivaaja DR-7
Valmistus
ST-342 tilattiin American Machinery Corporationilta Beresfordista Floridasta. Se valmistui 1943.
Alustyyppi oli 150 tonnin uppoamainen, 21 metriä pitkä, 6,2 metriä leveä ja syväys 2,6 metriä. Koneena oli 400 hevosvoiman diesel suoralla kytkimellä; alustyypin erikoisuus oli se, ettei siinä ollut alennusvaihteita eikä edes peruutusta, vaan peruutusta varten kone piti sammuttaa ja käynnistää uudelleen päinvastaiseen suuntaan.
Palvelus
Kansanhuoltoministeriö osti 12. kesäkuuta 1946 Yhdysvaltain asevoimien selvittelyelimeltä kahdeksantoista ST-luokan hinaajaa sodanjälkeiseen miinanraivaukseen. Aluksen matka Suomeen alkoi 28. heinäkuuta Schiedamin Wilhelminahavenista. Se saapui 8. elokuuta Hankoon.
Meivoimat vuokrasi aluksen 30. marraskuuta 1946 nimeten sen DR-7:ksi. Alus varustettiin miinanraivaukseen ja se palveli koko raivauskauden ajan. Sen päätyttyä merivoimat osti aluksen 27. joulukuuta 1951 ja se sijoitettiin Turun laivastoasemalle hinaajaksi nimellä Pirttisaari.
Pirttisaari poistettiin alusluettelosta 1980 ja se myytiin yksityiselle keväällä 1981. Merimiesammattikoulun opettajina Suomen Joutsenella toimineet merikapteenit ja konemestarit ostivat Pirttisaaren, varta vasten perustetulle Suomen Joutsenen kannatusyhdistykselle turkulaiselta romukauppiaalta. Alus nimettiin tuolloin Auraksi. Alusta käytettiin oppilaiden harjoitusaluksena. Hinauksia tehtiin ruokapalkalla ympäri Suomen, jotta lainaa pystyttiin lyhentämään. Hinauksia oli ajoittain niin paljon, että tuli pula päälliköstä. Apuun kutsuttiin Pirttisaaren viimeinen päällikkö Aimo Helminen. Merimiesammattikoulun lopettamisen jälkeen Aura myytiin Turun Aurajoessa vanhasta rahtilaivasta kuunari Estelleä rakentavalle "Eestaas" yhdistykselle. Se sai uudelta omistajaltaan nimekseen Normandia ja sen kotisatamana on Kotka.
Kotisatamana on Punkaharju, Putikko vuodesta 2010.
Portugalin ralli 1971
Portugalin ralli 1971 eli virallisesti 5. Rali Internacional TAP 1971 ajettiin 5.–10. lokakuuta. Kilpailu oli rallin EM-sarjan vuoden 1971 16. osakilpailu. Rallissa ajettiin 304,50 erikoiskoekilometriä, joista osa kestopäällysteellä. Rallissa maaliin asti ajoi vain yhdeksän autokuntaa. Kilpailuun oli ilmoittautunut 125 autokuntaa.
Painovoima-aalto
Painovoima-aallot ovat hydrodynamiikassa fluidiin tai rajapinnoille syntyviä aaltoja, jotka gravitaatio pyrkii palauttamaan stabiiliksi. Fluidipaketin jouduttua syystä tai toisesta rajapinnalle tai fluidin sisällä poikkeavan tiheyden alueelle gravitaatio pyrkii palauttamaan nesteen tasapainoon.
Maassa painovoima-aaltoja esiintyy sekä vesissä että ilmakehässä.
Painovoima-aaltoja ei tule sekoittaa yleisen suhteellisuusteorian kuvaamiin gravitaatioaaltoihin.
Yhdysvaltain merijalkaväki
Yhdysvaltain merijalkaväki (, lyhenne USMC) on yksi kuudesta Yhdysvaltain asevoimien puolustushaarasta. Se on Yhdysvaltain laivaston kanssa vastuussa maan merirajojen puolustamisesta ja laajamittaisista maihinnousuista sotilaallisissa operaatioissa sekä kaikkien yhdysvaltalaisten suurlähetystöjen vartioinnista ympäri maailmaa. Sen palveluksessa on yhteensä noin 182 000 henkilöä, joista noin 38 500 on reservissä. Naisten osuus merijalkaväen sotilaista on 7,1 %.
1800-luku
thumb|upright|[[Samuel Nicholas oli Yhdysvaltain merijalkaväen ensimmäinen komendantti.]] Yhdysvaltain merijalkaväki perustettiin 10. marraskuuta 1775 Yhdysvaltain vapaussodassa palvelleista siirtokuntien merijalkaväen sotilaista. 28. marraskuuta 1775 Samuel Nicholas nimitettiin merijalkaväen ensimmäiseksi komendantiksi, ja joulukuussa merijalkaväessä palveli yhteensä noin 300 sotilasta. Kun vapaussota päättyi vuonna 1783 siirtokuntien voittoon ja Yhdysvaltain itsenäisyyden tunnustamiseen, siirtokuntien merijalkaväki lakkautettiin. Kaikki 131 upseeria ja yli 2 000 sotilaista menettivät paikkansa merijalkaväen palveluksessa. Instituutio elvytettiin vasta vuonna 1798, kun Yhdysvaltain kongressi perusti laivastoministeriön Yhdysvaltain laivastolle. Vuonna 1800 merijalkaväki siirsi toisen komendanttinsa William Ward Burrowsin johdolla toimipisteensä Yhdysvaltain pääkaupunkiin Washingtoniin, jossa nykyisin sijaitsee merijalkaväen päämaja.
Ensimmäinen Yhdysvaltain rajojen ulkopuolinen sota merijalkaväelle oli ensimmäinen barbareskisota vuosien 1801 ja 1805 välillä. Kenraali William Eatonin ja aliluutnantti Presley O’Bannonin johdolla merijalkaväki ratkaisi sodan kulun Yhdysvaltain eduksi Dernan taistelussa vuonna 1805, ja lopulta heikentynyt Osmanien valtakunta joutui antautumaan Yhdysvalloille. Vuoden 1811 maaliskuussa merijalkaväki perusti Yhdysvaltain rauhan ajan ensimmäisen laivastotukikohdan Georgian osavaltioon, mutta tukikohta hylättiin kaksi vuotta myöhemmin 1813. Merijalkaväen ensimmäinen maataistelu käytiin vuoden 1812 sodassa Sackets Harborissa New Yorkin osavaltiossa. Vuoden 1812 sodassa merijalkaväen sotilaita palveli myös eversti Winfield Scottin yllätyshyökkäyksessä Kanadan puolelle sekä kenraali Andrew Jacksonin puolustuslinjassa kukistamalla englantilaisten maihinnousun New Orleansin satamassa. Vuonna 1817 presidentti Jackson määräsi merijalkaväen tunkeutumaan Espanjalle kuuluneen Floridan maaperälle ja Yhdysvallat kaappasi Itä-Floridan hallintaansa.
Vuoden 1812 sodan jälkeen alkoi merijalkaväen rappeutuminen. Kolmas komendantti Franklin Wharton kuoli kesken virkakautensa ja neljäs viranhaltija Anthony Gale erotettiin syytöksistä epäpätevyydestä ja alkoholismista. Vuonna 1820 merijalkaväen viidenneksi komendantiksi nimitettiin Archibald Henderson, ja hän palveli virassa 39 vuoden ajan eli pidempään kuin yksikään muu komendantti. Hendersonin alaisuudessa merijalkaväki teki tutkimusmatkoja Karibianmerellä, Meksikonlahdella, Länsi-Afrikassa, Falklandinsaarilla ja Sumatrassa, ja hänen toimintansa esti presidentti Jacksonin ehdotuksen merijalkaväen liittämisestä Yhdysvaltain maavoimiin. Hendersonin ansiosta kongressi hyväksyi vuonna 1834 ehdotuksen merijalkaväen siirtämisestä laivastoministeriön alaisuuteen. Henderson oli myös kahden merijalkaväen johdossa vuosien 1846 ja 1848 välisessä Meksikon–Yhdysvaltain sodassa, jossa merijalkaväki ja maavoimat valtasivat Chapultepecin linnan Méxicon kaupungin lähistöllä. Henderson kuoli kesken virkakautensa vuonna 1859, mutta nykyisin hän kuuluu saavutustensa ansiosta merijalkaväen merkittävimpiin hahmoihin.
Yhdysvaltain sisällissodassa vuosien 1861 ja 1865 välillä merijalkaväen sotilaita palveli sekä Unionin että Konfederaation puolella. Sisällissodan jälkeen merijalkaväki palasi asevoimien itsenäisen puolustushaaran rooliinsa, ja vuodesta 1864 lähtien merijalkaväen seitsemäs komendantti oli Jacob Zeilin. Zeilinin alaisuudessa Yhdysvaltain merijalkaväki omaksui oman sinettinsä, virallisen hymninsä sekä latinankielisen tunnuslauseensa semper fidelis eli ”aina uskollinen”, jonka pohjalta merijalkaväen soittokunnan kapellimestari John Philip Sousa sävelsi samannimisen merijalkaväen virallisen marssin vuonna 1869. Vuonna 1898 Espanjan ja Yhdysvaltain sodassa merijalkaväki teki ensimmäiset laajamittaiset maihinnousunsa miehittämällä Espanjan vallan alaiset siirtomaat Filippiineillä, Kuubassa ja Puerto Ricossa, ja merijalkaväki myös perusti Guantanamo Bayn laivastotukikohdan Kuuban maaperälle.
1900-luku
thumb|upright|Merijalkaväen sotilaita [[Inchonin maihinnousussa vuonna 1950.]] 1900-luvun alussa merijalkaväki osallistui Yhdysvaltain sotilaallisiin interventioihin monissa Latinalaisen Amerikan köyhissä banaanivaltioissa, mukaan lukien Dominikaanisessa tasavallassa, Haitissa, Meksikossa, Nicaraguassa, Panamassa ja Hondurasissa. Merijalkaväen ensimmäinen merkittävä osallistuminen sotatoimiin 1900-luvulla oli kuitenkin ensimmäisessä maailmansodassa, kun Yhdysvallat liittyi ympärysvaltojen puolelle vuonna 1917. Ympärysvaltoihin liittymisen aikoihin merijalkaväessä palveli 511 upseeria ja 13 214 sotilasta, mutta sodan päättymiseen mennessä miesvahvuus oli noussut jo 2 400 upseeriin ja 70 000 sotilaaseen. Merijalkaväki osallistui maataisteluihin Euroopassa, enimmäkseen Ranskan ja Saksan maaperällä, ja heidän voittonsa saksalaisista Marnen lähistöllä vuonna 1918 kuului merijalkaväen historian suurimpiin taisteluihin. On väitetty, että saksalaisten lempinimi merijalkaväen sotilaille oli Teufelshunde eli ”paholaiskoirat”, mutta todellisuudessa kyseessä on urbaani legenda.
Ensimmäisen maailmansodan päättymisen jälkeen Yhdysvaltain merijalkaväen sotilaallinen toiminta siirrettiin 1930-luvun varrella Tyynellemerelle, koska Japanin keisarikunta oli omaksunut imperialistisen laajentumispolitiikan ja laivastoministeri Frank Knox uskoi, että Japanin sotilasmahti olisi vakava uhka Yhdysvaltain turvallisuudelle. Vuoden 1941 joulukuussa Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen Yhdysvallat liittyi toiseen maailmansotaan liittoutuneiden puolelle ja merijalkaväki mobilisoitiin Tyynellemerelle. Merijalkaväen toiminnalla oli ratkaiseva rooli Tyynenmeren sodan kulussa, ja merijalkaväki osallistui muiden muassa Guadalcanalin, Tarawan, Saipanin, Iwo Jiman ja Okinawan taisteluihin. Merijalkaväen miestappiot toisessa maailmansodassa olivat sen historian suurimmat: lähes 87 000 miestä kaatui tai haavoittui, ja 2 274 joutui akselivaltojen sotavangeiksi. Sodan päättymisen jälkeen merijalkaväessä palveli noin 485 000 miestä, ja se oli organisoitu kuudeksi divisioonaksi. Toisen maailmansodan päättyminen liittoutuneiden voittoon ja keisarillisen Japanin sotilasmahdin romahtaminen mahdollistivat merijalkaväen toiminnan Kaakkois-Aasiassa, mukaan lukien Taiwanissa, Laosissa, Thaimaassa ja Etelä-Vietnamissa.
Vuonna 1950 alkaneessa Korean sodassa Yhdysvaltain merijalkaväki teki kenraali Douglas MacArthurin johdolla maihinnousun Incheonin kaupunkiin, joka oli joutunut Korean tasavallan miehittäneen Korean kansanarmeijan alaisuuteen. Maihinnousun ansiosta pohjoiskorealaisten huoltolinjat katkesivat ja kaupunki oli seuraavan viikon sisällä Yhdistyneiden kansakuntien valvonnassa. Korean kansanarmeijan sotilaat joutuivat sekasorron valtaan ja merijalkaväki seurasi heitä Jalun rantatörmille saakka, missä Kiinan Kansan vapautusarmeija saapui Korean demokraattisen kansantasavallan tueksi ja merijalkaväki vetäytyi Koreoiden väliselle rajalle 38. leveyspiirillä. Merijalkaväen kannalta sodan yksi tärkeimmistä taisteluista käytiin Changjinissa, jossa vetäytyvät merijalkaväen sotilaat aiheuttivat Kansan vapautusarmeijalle raskaita miestappioita. Merijalkaväen miestappiot Korean sodassa olivat arviolta 30 000 kaatunutta tai haavoittunutta miestä. Kun sota ratkesi aselepoon vuonna 1953, merijalkaväessä palveli yhteensä 261 000 miestä.
Merijalkaväellä oli myös merkittävä rooli Vietnamin sodassa, jossa se osallistui Đà Nẵngin, Huến ja Khe Sanhin taisteluihin. Kaikki merijalkaväen sotilaat poistuivat Vietnamista vuonna 1971, mutta myöhemmin vuonna 1975 merijalkaväki lähetettiin evakuoimaan Yhdysvaltain suurlähetystön henkilökunnan Saigonista Pohjois-Vietnamin kansanarmeijan saapuessa kaupunkiin. Merijalkaväki menetti Vietnamin sodassa yhteensä 14 836 kaatunutta. Vietnamin sodan tappion myötä merijalkaväki ei enää osallistunut laajamittaisiin sotatoimiin, mutta se osallistui maihinnousuihin vuonna 1983 Grenadan ja vuonna 1989 Panaman miehityksessä. Vuonna 1983 tehty itsemurhapommi-isku yhdysvaltalaisille paraakeille Beirutissa tappoi 241 sotilasta merijalkaväestä. Merijalkaväki oli myös vuoden 1991 Persianlahden sodassa, Yhdysvaltain rauhanturvaoperaatioissa Somaliassa vuosien 1992 ja 1995 välillä ja vuoden 1999 Kosovon sodassa.
2000-luku
Syyskuun 11. päivän terrori-iskujen jälkeen presidentti George W. Bush julisti terrorisminvastaisen sodan, mikä salli Yhdysvaltain merijalkaväelle ja kaikille muille asevoimien puolustushaaroille maailmanlaajuiset oikeudet terrorismin vastaisiin operaatioihin.
Ensimmäinen merijalkaväen osallistuminen terrorismin vastaiseen toimintaan oli vuonna 2001, kun Yhdysvallat aloitti sodan Afganistanissa kaataakseen Taliban-hallinnon ja kaapatakseen al-Qaida-terroristijärjestön perustajan Osama bin Ladenin. Ensimmäiset merijalkaväen joukot saapuivat Afganistaniin Pohjoisen liiton kontrolloiman Qunduzin maakunnan kautta ja kaappasivat lentoaseman Kandaharissa. Vuodesta 2002 lähtien merijalkaväen ensisijainen tehtävä Afganistanissa on ollut vuoristossa ja maaseudulla yhdysvaltalaisilta piileskelevien vastarintataistelijoiden paikantaminen. Vuonna 2008 presidentti Bush ja puolustusministeri Robert Gates ilmoittivat 3 200 uuden merijalkaväen sotilaan lähettämisestä Afganistaniin Nato-jäsenmaiden rauhanturvaoperaatioiden avuksi.
Vuonna 2003 Yhdysvallat aloitti Irakin sodan Saddam Husseinin hallinnon kaatamiseksi, ja Yhdysvaltain merijalkaväki osallistui muiden muassa Fallujan kaupungin valtaamiseen. Sotatoimien päättymisen jälkeen yli 3 000 merijalkaväen sotilasta osallistui Irakin hallituksen joukkojen rinnalla muiden muassa vuonna 2004 operaatio Phantom Furyyn, jonka oli tarkoitus kaapata Falluja, jonka Irakin vastarinta oli miehittänyt Husseinin hallinnon kaatumisen jälkeen. Merijalkaväen sotilaita on kuitenkin myös syytetty sotarikoksista Irakissa, kuten vuoden 2005 Hadithan verilöylystä, jossa Yhdysvaltain merijalkaväki tappoi 24 irakilaista siviiliä Hadithan kaupungissa Länsi-Irakissa.
Organisaatio
thumb|upright|[[James T. Conway on 34. merijalkaväen komentaja.]] Yhdysvaltain merijalkaväki toimii puolustusministeriön alaosaston laivastoministeriön alaisuudessa. Puolustushaaran korkea-arvoisin upseeri on merijalkaväen komentaja, pääsääntöisesti täyskenraali, joka on vastuussa merijalkaväen sotilaiden värväyksestä, koulutuksesta ja varustuksen hankkimisesta. Komentaja on Yhdysvaltain asevoimien pääesikunnan jäsen ja vastuussa toiminnastaan laivastoministerille. Komentaja kuuluu olla neljän tähden kenraali, jonka on nimittänyt virkaan Yhdysvaltain presidentti ja valinnan on vahvistanut Yhdysvaltain senaatti. Komendantin alaisuudessa on hänen varamiehensä ja muut sotilaskomentajat, joille komendantti kertoo laivastoministeriön päättämät käskyt. Nykyista edeltävä Yhdysvaltain merijalkaväen komentaja oli Persianlahden sodassa ansioitunut kenraali James T. Conway, jonka presidentti George W. Bush nimitti virkaan vuonna 2006. Conwayn varamies oli nuorempi kenraali James Cartwright, jota pidettiin todennäköisenä ehdokkaana seuraavaksi merijalkaväen komentajaksi. Yhdysvaltain maavoimien rakenteesta poiketen merijalkaväki ei ole organisoitu tavanomaisen armeijan tavoin, vaan se koostuu taisteluosastoista, jotka on jaettu merijalkaväkipataljooniksi, merijalkaväkiprikaateiksi ja merijalkaväkiarmeijakunniksi. Merijalkaväkeen kuuluvat myös erilliset osastot komentoketjulle, maajoukoille, ilmavoimille ja logistiikalle. Yhdysvaltain merijalkaväessä palvelee 176 000 miestä kolmessa divisioonassa ja 40 000 miestä yhdessä divisioonassa joka on reservissä, joten se miesvahvuudeltaan Yhdysvaltain asevoimien puolustushaaroista pienin, mutta kuitenkin suurempi monen muun valtion koko asevoimat. Presidentti Obaman suunnitelmiin kuuluu merijalkaväen vahvuuden nostaminen 27 000 miehellä. Merijalkaväki käyttää armeijan sotilasarvoja.
Taisteluosastot
Vaihtelevan kokoinen Marine Air-Ground Task Force (MAGTF) kuuluu maa- ja ilmakomponentin lisäksi huolto- ja komentokomponentit. Pienin osasto on merijalkaväkipataljoonan taisteluosasto (MEU), jossa on noin 2 000 sotilasta ja suurin merijalkaväkiarmeijakunta (MEF). Tyynenmeren ja Atlantin laivastoille on yleensä alistettu molemmille kolme pataljoonaa ja seitsemäs MEU-pataljoona on reservissä Okinawan tukikohdassa. Jokainen pataljoona pystyy suorittamaan erikoisjoukko-operaatioita. Merijalkaväkiprikaatin (MEB) vahvuus on 10 000–20 000 sotilasta ja sen ilmakomponenttiin kuuluu noin 100 helikopteria ja 50 rynnäkkökonetta. Armeijakuntia (MEF) on rauhan aikana kolme ja niissä on joukkoja kulloisessakin tehtävässä tarvittava määrä. Armeijakunnan lennostoon kuuluu noin 120 lentokonetta ja 150 helikopteria.
Upseerikoulutus
Vuosittain palvelukseen astuu yli 2 000 upseeria ja 38 000 hyväksytään koulutukseen, johon valitaan laivaston reserviupseerikurssilta (NROTC), upseerikokelaskoulusta (OCS) tai Yhdysvaltain laivastoakatemiasta. Kuusikuukautinen peruskoulutus jalkaväkijoukkueen johtajaksi järjestetään Quanticossa, Virginiassa.
Yhteistyö laivaston kanssa
Laivastoministeriön toiminnan seurauksena merijalkaväki tekee aktiivista yhteistyötä Yhdysvaltain laivaston kanssa, ja niiden välinen suhde on läheisempi kuin muilla Yhdysvaltain asevoimien puolustushaaroilla. Kaikkia merijalkaväen sotilaita kannustetaan jo alokasvaiheessa yhteistyöhön laivaston henkilökunnan kanssa, ja yhteistyön toimivuuden takaamiseksi molemmilla puolustushaaroilla on käytössä samoja koulutusohjelmia. Laivasto avustaa merijalkaväkeä logistiikassa ja sotilaiden kuljetuksessa taistelukentälle, ja vastaavasti merijalkaväki suorittaa laivaston puolesta merivoimien operaatioissa vaaditut tehtävät sisämaassa. Merijalkaväellä ei ole omia lääkintämiehiä tai sotilaspastoreita, koska laivaston lääkintämiehet ja sotilaspastorit korvaavat molemmat roolit merijalkaväessä. Merijalkaväen ja laivaston yhteistyön takia vuonna 2007 laivastoministeriö yritettiin nimetä ”laivasto- ja merijalkaväkiministeriöksi”, mutta lopulta ehdotus hylättiin.
Kalusto
Merijalkaväellä on käytössään omat hävittäjät, taisteluhelikopterit, kuljetuslentokoneet hyökkäysalukset, panssarivaunut ja tykistö joten se on täysin omavarainen. Pääasiallisena maastopukuna käytetään MCCUU-leikkauksella varustettua MARPAT-kuvioitua pukua. Kantolaitteena nykyään merijalkaväki käyttää SPARTAN II tai Interceptor liiviä, johon on kiinnitettynä taskuja, tämä lipastaskut+sirpaleliivi järjestelmä on syrjäyttänyt LC-2 kantolaite. Merijalkaväen erikoisjoukot kuten Force Reconnaissance ja FAST käyttävät myös CIRAS ja FSBE -liivejä. Interceptor liivejä alettiin korvaamaan MTV liiveillä, jotka taas todettiin liian raskaiksi ja niistä kehitettiin SPC liivi joka on korvaamassa molemmat mallit.
Jalkaväkiaseet
thumb|Yhdysvaltain merijalkaväen sotilaita ampumassa [[M198 haupitsi|M198-haupitsilla Irakissa.]] Yhdysvaltain merijalkaväen sotilaiden ensisijainen käsiase on M16-rynnäkkökivääri tai sen pohjalta valmistettu M4-karbiini yleisimpänä aseena ollessa M16A4 M5-RAS-kiskoetupäällä varustettuna. Merijalkaväki on korvaamassa kaikkien kiväärimiesten aseet Heckler & Koch HK416 rynnäkkökivääriin perustuvalla M27 kiväärillä, jolla voi ampua pistemaaleja 550 metriin ja aluemaaleja jopa 700 metriin asti. Tulitukimiesten aseistukseen kuuluvat M240- ja M249-konekiväärit, ja raskaamman tulivoiman takaavat myös rynnäkkökivääreihin liitettävä M203-kranaattiampumalaite sekä M224- ja M25-kranaatinheittimet. Merijalkaväen sotilaat voidaan aseistaa myös M2-mallin raskaalla konekiväärillä tai Mk 19 -kranaatinheittimellä. Merijalkaväen tarkka-ampujat on aseistettu M40-kiikarikiväärillä. Panssarintorjuntaa varten merijalkaväen aseistukseen kuuluu AT4- ja SMAW-raketteja sekä FGM-172 SRAW-, FGM-148 Javelin- ja BGM-71 TOW -ohjuksia. Joidenkin sotilaiden aseistukseen kuuluu myös M9-pistooli.
Maa-ajoneuvot
Merijalkaväen ajoneuvoihin kuuluu Humvee-panssariautoja ja M1 Abrams -taistelupanssarivaunuja, jotka ovat myös Yhdysvaltain maavoimien käytössä. Merijalkaväellä on kuitenkin myös puolustushaaraa varten suunniteltuja ajoneuvoja, kuten AAV-7A1-amfibiovaunuja ja LAV-25-panssariautoja. Irakissa toistuvien tienvarsipommi-iskujen vaaran seurauksena vuonna 2007 merijalkaväki tilasi 3 200 kappaletta MRAP-panssariautoja korvatakseen Humveet, jotka osoittautuivat liian heikosti panssaroiduksi tienvarsipommeille. Merijalkaväen tykistöön kuuluvat M777- ja M198-haupitsit sekä M142 HIMARS-raketinheittimet.
Lentokalusto
Merijalkaväellä on maassa liikkuvien kulkuneuvojen ohella myös suuri valikoima helikoptereita ja lentokoneita. AH-1 SuperCobra on merijalkaväen taisteluhelikopteri, joka siirrettiin merijalkaväen palvelukseen maavoimien uudemman AH-64 Apachen massatuotannon alkamisen jälkeen. UH-1N Twin Huey, CH-46 Sea Knight ja CH-53 Sea Stallion ovat kuljetushelikoptereita, mutta merijalkaväki suunnittelee niiden korvaamista V-22 Ospreylla. Marine One -kutsukoodilla tunnettu helikopteri kuljettaa presidenttiä.
Merijalkaväellä on myös AH-8B Harrier II - ja F/A-18 Hornet -suihkuhävittäjiä, mutta ne korvataan F-35 Joint Strike Fighterilla. EA-6 Prowler ja KC-130 Hercules ovat elektroniseen sodankäyntiin tarkoitettuja lentokoneita.
Merijalkaväen miehittämättömiin UAV-koneisiin kuuluvat RQ-7 Shadow ja ScanEagle.
Kladrubynhevonen
Kladrubynhevonen on yksi maailman vanhimmista ihmisen tietoisen jalostustoiminnan tulokseksi syntyneistä hevosroduista. Se tunnettiin aiemmin nimellä Equus bohemicus.
Ominaisuudet
Kladrubynhevonen on korkeudeltaan noin 175–180 senttimetriä, rinnanympärys on noin 250 senttiä, etujalan ympärys noin 22–23 senttiä ja paino usein yli 700 kiloa. Jalostuksessa on kiinnitetty erityistä huomiota hyvään luonteeseen.
Historia
24. huhtikuuta 1579 keisari Rudolf II antoi Prahan linnassa käskyn perustaa hovisiittola Kladruby nad Labemin kylään, Pardubicen lääniin. Perustusasiakirja on nykyään nähtävänä Slatiňanyn hevosmuseossa. Esimerkiksi Lipican siittola perustettiin vuotta myöhemmin, ja sen tarkoitus oli tuottaa ratsuhevosia pääasiassa keisarillisiin seremonioihin ja ratsuväelle.
Kladrubyssa tuotettiin keisarin hoviin soveltuvia erivärisiä raskaita vaunuhevosia, joita ajettiin yleensä neli- tai kuusivaljakkoina. Alun perin valkoiset kladrubynhevoset oli tarkoitettu maallisiin seremonioihin ja mustat kirkollisiin. Ensimmäisen maailmansodan loppuun asti keisarillisten seremonioiden etiketti vaati 18 mustan ja 18 valkoisen oriin käyttöä. Kladrubyn hevoset toimitettiin tehtäviinsä ensin Rudolf II:n aikana Prahaan, mutta myöhemmin Itävalta-Unkarin pääkaupunkiin Wieniin.
thumb|Tammat palaavat laitumelta talliin vuosisataisen perinteen mukaisesti joka päivä puoli neljältä iltapäivällä. Kladrubynhevosen jalostukseen käytettiin ensin puhdasverisiä espanjalaisia ja italialais-espanjalaisia hevosia. Näiden lisäksi käytettiin kylmäverisiä böömiläishevosiä sekä hevosia Napolista, Irlannista, Tanskasta, Holsteinista ja Oldenburgista. Kaikissa kladrubynhevosissa on myös andalusianhevosta.
Kladrubyläiskanta on voimakkaasti sisäsiittoinen, mikä tekee siitä jalostuksellisesti haastavan. Se luetaan uhanalaisten rotujen joukkoon. 1930-luvulla rodun musta kanta hävitettiin suurimman osan hevosista joutuessa teurastettaviksi, mutta jäljelle jääneistä harvoista tammoista rodun musta tyyppi saatiin elvytettyä Slatiňanyssa 1970-lukuun mennessä.
Nykyisen valkoisen kladrubylaiskannan isänä pidetään ori Generalea (s. 1787) ja sen poika Generalissimus (s. 1797) on toisen linjan kantaori. Emälinjoja kimokannalla on neljä. Mustien kladrubylaisten isälinjoista on jäljellä vain Sacramoson (s. 1799) linja, emälinjoja sen sijaan löytyy 13. Starokladrubyläisoriit Maestoso (s. 1773) ja Favory (s. 1779) olivat kantaisiä tunnetuille lipizzalaisorilinjoille. 1900-luvun puolella kladrubynhevosen jalostukseen käytettiin myös muiden muassa arabialais-, orlov- ja lusitanorotuisia oriita.
Käyttö
thumb|Kladrubylaisoriiden nelivaljakko. Nykyään kladrubynhevosia käytetään sekä ratsuina että valjakkoajoon. Rauhallinen ja suurikokoinen kladrubylainen on myös suosittu poliisihevonen. Hevoset ovat esiintyneet usein valjakkoajon maailmanmestaruuskilpailuissa erityisesti nelivaljakkoina. Vuonna 1994 ensimmäiset starokladrubyläiset kantakirjaoriit vietiin Espanjaan, ja samana vuonna kuusivaljakollinen oriita myytiin Tanskan hoville. Myös Ruotsissa sekä ratsupoliisi että kuninkaallinen ratsuvartio ovat ostaneet hevosia Kladrubyn siittolasta.
Nelivuotiaina kladrubynhevoset aloittavat kymmenkuukautisen koulutuksen, joka päättyy suorituskykykokeeseen.
Sumuvuoret
Sumuvuoret (sindariksi Hithaeglir) on paikka J. R. R. Tolkienin luomassa fiktiivisessä Keski-Maassa. Ne jatkuvat vajaat 1 300 kilometriä pohjoisesta etelään Eriadorin ja suuren joen, Anduinin, laakson välissä sekä Gundabadin vuoresta kaukana pohjoisessa Methedrasiin etelässä.
Historia
Melkor loi Sumuvuoret halutessaan vaikeuttaa Oromën kulkemista metsästämään Keski-Maan poikki. Aikanaan Sumuvuoret olivat korkeampia.
Suuri kääpiövaltakunta Khazad-dûm perustettiin kerran Sumuvuorten alla, mutta Balrogin (Durinin Turma) löytyminen vuonna 1981 Kolmatta Aikaa johti kääpiöiden valtakunnan hylkäämiseen, vaikkakin örkit ja muut oliot saapuivat oleilemaan Sumuvuorten alle.
Kolmas aika
Kolmetoista kääpiötä, Gandalf ja Bilbo Reppuli ylittivät Sumuvuoria ja Hiidet vangitsivat heidät kirjassa Hobitti eli sinne ja takaisin.
Populaarikulttuuri
Lista gór i wzgórz Śródziemia Platser i Tolkiens värld
Club Atlético River Plate
Club Atlético River Plate on vuonna 1901 perustettu argentiinalainen urheiluseura, jonka joukkueista tunnetuin on jalkapallojoukkue.
"River Plate" -nimeä käytetään joskus englannin kielessä Rio de la Plata -joesta, jonka varrella Buenos Aires sijaitsee. Kerrotaan, että seuran alkuaikoina yksi perustajista (Martínez) näki merimiesten pelaavan jalkapallopelejä Buenos Airesin satamassa korien vieressä, joissa luki "The River Plate", siitä seuran nimi.
Historia
Club Atlético River Plate perustettiin 25. toukokuuta 1901, lähellä La Bocan asuinaluetta, josta myöhemmin tuli paikallisvastustaja Boca Juniors. Tarina väittää, että River Plate ja Boca Juniors olisivat pelanneet ottelun ratkaistakseen kumpi saa jäädä alueelle, ja River Plate olisi joutunut hävittyään siirtymään. Seura siirtyi ensin Palermon alueelle ja sen jälkeen Nuñeziin kaupungin pohjoisosaan vuonna 1923.
1930-luvun alkupuolella River hankki Bernabé Ferreyran Tigrestä siihen aikaan ennenkuulumattomaan hintaan ja maksoi summan pääosin kultana. Seura tunnettiin siitä lähtien nimellä Los Millonarios ("Miljonäärit").
1940-luvulla Alfredo Di Stéfano ja 1950-luvulla Eduardo Omar Sivori pelasivat River Platessa ennen kuin heistä tuli tähtiä Euroopassa. Sivori siirtyi Juventukseen ja Di Stéfano Real Madridiin. Jotkut Riverin pelaajat, heidän joukossaan Di Stéfano, pelasivat joitakin jaksoja Kolumbian Eldorado-liigassa, kun siellä maksettiin parhaiten maailmassa. Liiga ei ollut kuitenkaan FIFA:n tunnustama.
Riverin hyökkäävän pelityylin vuoksi joukkue sai 1940-luvun alkupuolella lempinimen La Máquina ("Kone"). Joukkueen viiden hyökkääjän nimet (Muñoz, José Manuel Moreno, Pedernera, Labruna, Lusteau) ovat tuttuja vielä tämänkin päivän argentiinalaisille jalkapallofaneille.
Vuosien 1952 ja 1957 välillä River voitti viisi kuudesta tarjolla olleesta liigavoitosta ennen 18 vuoden kuivaa kautta. River palasi voittokantaan vuonna 1975 ja voitti useita peräkkäisiä mestaruuksia valmentaja Angel Labrunan alaisuudessa. Silloisessa joukkueessa pelasivat mm. Daniel Passarella ja Norberto Alonso.
Vuonna 1983 Enzo Francescoli hankittiin uruguaylaisesta Montevideo Wanderersista täyttämään Alonson paikan. Hän pelasi kahdessa jaksossa Riverissä saavuttaen jälleen kansainvälistä nimeä ja sai lempinimen "Prinssi".
Vuonna 1986, juuri Francescolin lähdettyä Racing Club Parisiin Ranskaan, River voitti ensimmäisen kerran Copa Libertadoresin. Uusi sukupolvi kotimaisia pelaajia, johtohahmonaan Claudio Caniggia, saavutti menestystä Riverissä ja ulkomailla.
River Plate on voittanut 35 Argentiinan mestaruutta, Intercontinental Cupin vuonna 1986, Copa Libertadoresin kahdesti (1986 ja 1996 (lyöden molemmilla kerroilla finaalissa saman joukkueen - America de Calin), Copa Interamericanan vuonna 1987 ja Supercopan vuonna 1997. River oli ensimmäinen argentiinalainen joukkue, joka voitti kansainvälisen kilpailun (Supercopan) ja maan mestaruuden samana vuonna (1997). Tämä saavutusten ketju johti seuran IFFHS:n seurarankingin kärkeen maailmassa kuudeksi kuukaudeksi ensimmäisenä argentiinalaisena seurana. River Plate on myös ainoa argentiinalainen seura, joka on valittu kauden parhaaksi seuraksi maailmassa (1997–1998).
Kesällä 2011 River Plate putosi ensimmäisen kerran historiansa aikana pääsarjasta, kun se hävisi karsintaottelun Club Atlético Belgranoa vastaan. 2014 River Plate palasi Etelä-Amerikan huipulle voittamalla maanosan toiseksi arvokkaimman kilpailun Copa Sudamericanan. 2015 voitti 19 vuoden tauon jälkeen Etelä-Amerikan arvostetuimman kilpailun Copa Libertadoresin.
Argentiinan mestaruudet
36
Kotimaan Cupit
10
Argentiina-Uruguay-turnaukset
yhteensä: 7 voittoa
Kansainväliset turnausvoitot
Copa Libertadores: 3
Copa Sudamericana: 1
Copa Interamericana: 1
Supercopa: 1
Recopa Sudamericana: 2
Copa Suruga Bank: 1
Muut lajit
River Plate pelaa kansallisessa mestaruussarjassa koripalloa. Sillä on myös ammattilaisjoukkueet lentopallossa sekä miehissä että naisissa. Molemmat pelaavat ensimmäisessä divisioonassa.
Lääketiede
Lääketeollisuus rahoittaa 77 prosenttia Suomessa tehtävästä lääketieteellisestä tutkimuksesta.
Lääkäriseura Duodecim ja erikoislääkäriyhdistykset laativat Suomessa hoitosuosituksia. Isossa Britanniassa hoitosuositukset laaditaan puolestaan terveydenhuoltoviranomaisen asettamissa riippumattomissa komiteoissa, joiden jäseninä on sekä ammattilaisten että potilaiden edustajia. Myös suurelle yleisölle tarjotaan siellä tilaisuus vaikuttaa prosessissa.
Historia
Renessanssin aikana lääketieteen edustajat alkoivat hiljalleen tutkia ihmisruumista ruumiinavauksin. Anatomian kehitys avasi tien ihmisruumiin tarkempaan tuntemukseen. 1600-luvulla mikroskoopin keksiminen mahdollisti solujen ja verenkierron löytämisen.
1700-luvulla kirurgian ja lääketieteen oppialat alkoivat yhdistyä, kun kirurgian harjoittaminen siirtyi välskäreiltä lääkäreiden hoitoon. Tällöin keksittiin myös ensimmäinen rokotus, kun isorokkoa vastaan alettiin rokottaa lehmänrokkovirusta sisältäneellä uutteella.
Vaikka lääketieteellä on pitkät perinteet, se saavutti vasta 1800-luvun loppupuolella erityisaseman ihmisen sairauksien hoidossa. Ruumiinavaukset, mikroskopian kehittyminen, bakteerien löytäminen ja kemian kehittyminen mahdollistivat lääketieteen nopean kehityksen. Rokotusohjelmat ja antibioottien keksiminen 1940-luvulla vähensivät lopulta monien kulkutautien valtaa kehittyneissä teollisuusmaissa, mutta yhä 2000-luvulla kehitysmaissa WHO:n mukaan 74 prosenttia AIDS-lääkkeistä on edelleen monopolin alaisia ja 77 prosenttia afrikkalaisista jää edelleen vaille AIDS-hoitoa ja 30 prosenttia maailman väestöstä on edelleen vailla mahdollisuutta saada säännöllisesti elintärkeitä lääkkeitä.
thumb|[[Maailman terveysjärjestön WHO:n lippu.]] Suomessa on 1980-luvun puolivälistä alkaen esitetty kritiikkiä, että lääketiede on saavuttanut liian hallitsevan aseman. On puhuttu medikalisoitumisesta. Medikalisaatiossa lääketieteen valta laajenee aiemmin ei-lääketieteellisinä pidetyille alueille. Tämä on länsimaissa vallitseva kehityssuunta, joka lisää lääkinnän ja lääketieteen toiminta-alaa yhteiskunnassa ja muuttaa terveyden edistämisen ja lääketieteelliset toimenpiteet ihmiselämän keskeiseksi asiaksi.
Lääketiede on kehittynyt kansanparannuksesta (jota kutsutaan myös kansanlääkinnäksi). Lääketieteen piirissä kuitenkin vastustetaan usein ankarasti kansanparannuksen hoitokeinoja, ennen kuin löydetään tieteellinen selitys, miksi tietty perinteinen hoitokeino toimii. Vuonna 2008 on julkaistu tutkimus pihkavoiteesta, joka on vanha kansanlääkinnän keino haavojen ja ihon infektioiden hoidossa. Tutkimuksen mukaan voiteella on myönteisiä vaikutuksia haavoihin, tulehduksiin ja ihosairauksiin.
Näyttöön perustuva lääketiede
Tieteellisten tutkimusten tuloksiin perustuvaa lääketiedettä nimitetään näyttöön perustuvaksi lääketieteeksi (evidence based medicine). Kyseinen termi otettiin käyttöön vuonna 1992, jolloin Evidence-Based Medicine Working Group -niminen asiantuntijaryhmä suositteli, että lääkäreiden koulutuksen ja hoitovalintojen pitäisi perustua tieteelliseen tutkimusnäyttöön sen sijaan, että lääkärit luottaisivat vain omaan intuitioonsa, päättelyynsä tai kliiniseen kokemukseensa. Näyttöön perustuvan lääketieteen harjoittaminen vaatii lääkäreiltä muun muassa kykyä arvioida tutkimusten luotettavuutta.
Nykyisin ajatellaan, että lääkärin antaman hoidon on perustuttava näyttöön aina, kun se on mahdollista. Jos lääkäri käyttää näyttöön perustumatonta hoitoa, jolla ei ole vakiintuneen lääketieteellisen hoidon asemaa, kyseessä on kokeellinen hoito. Tällaisia ovat esimerkiksi jonkin lääkkeen niin sanottu off label -käyttö. Muunlainen näyttöön perustumaton hoito määritellään nykyisin uskomuslääkinnäksi.
Lääketieteellinen tutkimus
Lääketieteellistä tutkimusta tarvitaan muun muassa sen vuoksi, etteivät hoitoja antavat tahot kykene itse arvioimaan hoitojen tehoa esimerkiksi valikoitumisharhan vuoksi (engl. selection bias). Valikoitumisharha syntyy siitä, että hoitava taho saa palautetta yleensä vain niiltä potilailta, jotka ovat hyötyneet saamastaan hoidosta, koska muut potilaat usein keskeyttävät hoidon.
Lääketieteen kuvitus
Lääketieteen alan kuvitus on Yhdysvalloissa oppiaine, jossa on maisteriohjelma. Sen perusti Gerald Parker Hodge, joka toimi professorina Michiganin yliopistossa.
Ristiinnaulitseminen
Ristiinnaulitsemisen tekniikkaa
Tuomittu kiinnitettiin puuristiin. Risti voi olla T:n muotoinen tau-risti, X:n muotoinen decus-risti (latinan X = 10, "decus") tai niin sanottu latinalainen risti, jossa poikkipuu oli vähän matkaa pystypuun yläreunasta.
Tuomitun kädet kiinnitettiin ristin poikkipuuhun hartialinjan yläpuolelta. Ranteet joko sidottiin tai naulattiin kiinni. Kämmeniä ei lävistetty, sillä ne eivät olisi kestäneet ruumiin painoa. Yhteen liitetyt jalat naulattiin yleensä toisen tai kolmannen jalkapöydänluun välistä. Jalat olivat koukussa pienen istumatuen varassa, jolloin teloitettavan oli helpompi hengittää. Tämä pitkitti kuolemaa, sillä ilman tukea vaakasuora käsiin kohdistuva veto olisi salvannut hengityksen melko nopeasti.
Teloitetun ruumis jätettiin ristille hajoamaan ja eläinten syötäväksi, eikä ruumiita ole siten säilynyt. Ristiinnaulitsemisen tavoite ei ollut vain tappaa rikollista, vaan myös silpoa ja häpäistä ruumis. Kunniallinen kuolema vaati hautauksen, jonka vastakohta oli ruumiin hajoaminen ristillä. Ainoa säilynyt jäänne ristiinnaulitun luurangosta löytyi Israelin valtion alueelta 1970-luvulla (kuva).
Ristiinnaulitsemisen fysiologiset seuraukset
Ristiinnaulitseminen aiheuttaa hitaan ja tuskallisen kuoleman. Sen ensisijaisena syynä on hidas tukehtuminen, joka johtuui rintakehän huonosta asennosta. Kuolemaa edistävät myös verenhukka, korkea kuume, sydämen toiminnan heikkeneminen ja nestehukka. Joissain tapauksissa sääret murskattiin kuoleman nopeuttamiseksi. Hyväkuntoinen uhri saattoi kuitenkin kitua ristillä useita päiviä ennen kuolemaansa.
1950-luvulta lähtien kristillisessä taiteessa esitettyjä ristiinnaulitsemisen kuvauksia alettiin kyseenalaistaa. Ranskalainen lääkäri Pierre Barbet esitti teorian, että kun koko ruumiin paino riippuu käsien varassa, kuoleman syynä on tukehtuminen. Hän kirjoitti, että tuomitulla on suuria vaikeuksia hengittää keuhkojen ja rintakehän lihasten venytyksestä johtuen. Sen vuoksi tuomittu kohottaa itseään käsien avulla ylöspäin, mikä aiheuttaa kipua käsissä oleviin haavoihin tai työntää itseään ylöspäin jalkojen avulla, mikä taas aiheuttaa kipua jaloissa. Nämä liikkeet toistuvat, kunnes tuomittu ei enää jaksa nostaa itseään, jolloin kuolema tulee nopeasti. Toiset, kuten Frederick Zugibe, ovat ehdottaneet muita kuolinsyitä. Zugibe sijoitti vapaaehtoisia koehenkilöitä riippumaan kädet 60−70 asteen kulmissa. Testattavat eivät kokeneet hengitysvaikeuksia, mutta tunsivat nopeasti lisääntyvää tuskaa, mikä sopii roomalaiseen tavoitteeseen käyttää ristiinnaulitsemista hitaan ja tuskallisen kuoleman aikaansaamiseksi.
Antiikin kulttuurit
Ristiinnaulitseminen alkoi luultavasti Persiasta, mistä Aleksanteri Suuri levitti sitä muillekin valloittamilleen alueille. Roomalaiset oppivat tavan Karthagosta. Ristiinnaulitsemista käytettiin orjille, kapinallisille, merirosvoille ja muille erityisen halveksituille vihollisille ja rikollisille. Ristiinnaulitseminen oli yleinen teloitustapa 500-luvulta eaa. 300-luvulle saakka, etenkin Persiassa, Egyptissä, Karthagossa ja Roomassa.
Islamilainen maailma
Ristiinnaulitseminen mainitaan Koraanin Pöydän suurassa rangaistuksena Jumalaa ja Hänen lähettilästään vastaan sotiville. Sama rangaistus mainitaan Abu Dawudin kokoamassa Rangaistusten kirjassa (Kitab al-Hudud) ja eräissä muissa haditheissa.
Espanjan arabivalloituksesta 711 kertovassa kronikassa todetaan, että arabeja ja berbereitä johtanut Musa ”raunioitti kauniita kaupunkeja, poltti ne tulella, ristiinnaulitsi herrat ja mahtimiehet ja teurasti lapset miekalla.” Vuonna 818 kukistettiin al-Andalusissa Córdoban lähiössä ramadanin aikana syntynyt kapinaliike. Sen osallistujista 300 ristiinnaulittiin riviin emiirin palatsin edustalle.
Ristiinnaulitseminen on vuonna 2013 osa ainakin Saudi-Arabian, Iranin ja Sudanin lakia. Hamas on ottanut vuonna 2009 šarialain käyttöön Gazan kaistalla, mukaan lukien ristiinnaulitsemiset. Saudi-Arabiassa "ristiinnaulitseminen" merkitsee mestaamisen jälkeistä ruumiin kiinnittämistä paaluun julkiselle paikalle irrotetun pään kera. Euroopan historiassa tätä vastaa lähinnä teilaus.
Islamistinen Isis-järjestö on vuonna 2014 ristiinnaulinnut ihmisiä hallitsemillaan alueilla Irakissa ja Syyriassa.
Japani
Japanissa ristiinnaulitseminen (haritsuke) otettiin käyttöön kristinuskon kieltämisen myötä 1600-luvulla. Japanissa ristiinnaulitseminen oli yleinen rangaistustapa niille rikollisille, joilta kiellettiin seppukun tekeminen. Ristiinnaulitseminen lakkautettiin Meiji-restauraation myötä 1860-luvulla.
Tunnettuja ristiinnaulittuja
thumb|Kristinuskon symboleihin kuuluu ristiinnaulitun kuva, [[krusifiksi. Risti tai naulitsemistapa eivät krusifikseissa useimmiten näytä realistisilta.]] Historian kuuluisin ristiinnaulittu on Jeesus Nasaretilainen, jonka ristiinnaulitseminen on selostettu Raamatussa. Oletetaan, että hänen ristiinnaulitsemisensa tapahtui Golgatalla Jerusalemin ulkopuolella noin vuonna 30. Raamatun evankeliumeissa ristille oli kiinnitetty kyltti, jossa luki hepreaksi, latinaksi ja kreikaksi ristiinnaulitsemisen syy: ”Jeesus nasaretilainen, juutalaisten kuningas”.
Johanneksen evankeliumissa viitataan siihen, että myös apostoli Pietari kuoli ristillä. Perimätiedon mukaan Pietari pyysi hänet ristiinnaulinneilta sotilailta että risti käännettäisiin ylösalaisin, jotta häntä ei verrattaisi Jeesukseen.
Dareios III ristiinnaulitsi Hermiaan, Atarneuksen tyrannin ja Aristoteleen ystävän, vuonna 341 eaa. syytettynä vehkeilystä Makedonian kanssa.
Stephanie Savage
Stephanie Savage (s. 1969 Ottawa) on kanadalainen televisiotuottaja ja käsikirjoittaja. Hän on luonut Gossip Girl -televisiosarjan yhdessä Josh Schwartzin kanssa. Lisäksi he ovat olleet mukana tekemässä ohjelmia O.C., Carrien päiväkirjat, Dynastia ja Runaways.
Yleinen korroosio
Yleinen korroosio eli tasainen korroosio on toinen kahdesta pääkorroosiotyypistä. Yleisessä korroosiossa metalli syöpyy samalla nopeudella koko pinnaltaan. Tämä johtuu anodisen ja katodisen alueen jatkuvasta paikan vaihtumisesta. Tasainen korroosio on paikallista korroosiota (se toinen pääkorroosiotyyppi) harmittomampaa ja se on helpommin havaittavissa.
Tyypillisesti yleistä korroosiota esiintyy erilaisissa ilmasto-olosuhteissa suojaamattomilla metallipinnoilla. Myös teollisissa prosesseissa saattaa esiintyä yleistä korroosiota prosessiliuoksien kanssa kosketuksissa olevilla metallipinnoilla.
Lauluja rakastamisen vaikeudesta (Badding)
Lauluja rakastamisen vaikeudesta (AMT 2502) on Rauli Somerjoen kokoelma-albumi vuodelta 1988. Rauli Somerjoella on LP-vinyylin lisäksi Lauluja rakastamisen vaikeudesta-niminen CD-albumi (Megamanian sekä AMT:n julkaisemana), jossa on eri kappalelistaus. Kansi: Jussi Aho. Valokuva: Risto Vuorimies.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Roy Mayorga
Roy "Maurice" Mayorga (s. 6. huhtikuuta 1970 New York City, New York) on Stone Sour -yhtyeen rumpali. Hän liittyi virallisesti Stone Souriin 10. toukokuuta 2006 korvatessaan Joel Ekmanin paikan rumpalina. Hän on soittanut myös metallibändi Soulflyssa sekä hardcorebändi Shelterissä ja crustibändi Nauseassa.
Autódromo Internacional de Curitiba
Autódromo Internacional de Curitiba (tunnettu myös nimellä Autódromo de Pinhais ja Circuit Raul Boesel) on moottorirata Curitibassa, Brasiliassa. Siellä on ajettu muun muassa WTCC-sarjaa sekä maan vakioautosarjaa. Radalla piti myös ajaa A1 Grand Prix-kilpailu helmikuussa 2006, mutta se peruuntui.
Aiheesta muualla
thumb|left|245px|Radan lähtö- ja varikkosuoraa.
-25.44472°N, -49.19694°W
Jääkiekon SM-sarjakausi 1970–1971
Jääkiekon SM-sarjassa pelattiin kaudella 1970–1971 ensin kahdentoista joukkueen kaksinkertainen runkosarja, jonka jälkeen sarjan kuusi parasta joukkuetta jatkoivat loppusarjassa. Runkosarjan kaksi viimeistä putosivat Suomensarjaan. Loppusarjaan selvinneiden kuuden joukkueen kesken pelattiin kaksinkertainen sarja, jonka voittaja voitti mestaruuden. Runkosarjan pisteet jäivät loppusarjassa voimaan. Porin Ässät kuroi edellään runkosarjassa olleiden Jokereiden ja HIFK:n etumatkan kiinni voittaen loppusarjan kymmenestä ottelustaan yhdeksän. Ässät nousi lopulta selvällä erolla Suomen mestariksi. Mestaruus oli Ässien ensimmäinen.