cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konservatiivipuolueen puheenjohtajavaali 2019
thumb|175px|Puolueen johtaja ja pääministeri [[Theresa May vuonna 2016.]] Konservatiivipuolueen puheenjohtajavaali 2019 käynnistyi, kun Theresa May ilmoitti 24. toukokuuta 2019 eroavansa konservatiivipuolueen johdosta 7. kesäkuuta, ja luopuvansa pääministeriydestä sen jälkeen kun seuraaja olisi valittu. Virkaan asettui ehdolle kymmenen henkilöä. Ensimmäinen äänestyskierros järjestettiin kansanedustajien kesken 13. kesäkuuta, minkä jälkeen järjestettiin aina uusi kierros, kunnes kaksi ehdokasta oli jäljellä. Johtajan valitsi lopulta puolueen jäsenistö postiäänestyksellä, jonka tulos ilmoitettiin 23. heinäkuuta. Entinen ulkoministeri Boris Johnson valittiin puolueen uudeksi puheenjohtajaksi, ja maan pääministeriksi.
Ehdokkaat
Kymmenen ehdokasta asettui ehdolle määräaikaan mennessä 10. kesäkuuta 2019. Viimeiselle kierrokselle eteni kaksi ehdokasta.
Pudonneet ehdokkaat
Ensimmäisessä äänestyksessä putosivat Harper, Leadsom ja McVey, jotka saivat vähemmän kuin 17 ääntä. Raab putosi toisessa äänestyksessä saatuaan alle 33 ääntä. Stewart jäi kolmannessa äänestyksessä viimeiseksi ja putosi kilvasta. Javid putosi neljännessä, ja Gove viidennessä äänestyksessä.
Vetäytyneet ehdokkaat
Matt Hancock vetäytyi kilvasta 14. kesäkuuta, vuorokausi ensimmäisen äänestyksen jälkeen, jossa hän sai 20 ääntä.
Tulokset
Ensimmäinen äänestys järjestettiin 13. kesäkuuta. Ledsom, Harper ja McVey putosivat kilvasta jäätyään 17 vaaditun äänen rajan alle. Hancock vetäytyi kilvasta seuraavana päivänä. 18. kesäkuuta järjestetyssä toisessa äänestyksessä Raab putosi saatuaan alle 33 ääntä. Kolmannessa äänestyksessä 19. kesäkuuta Stewart jäi viimeiseksi ja putosi automaattisesti jatkosta. 20. kesäkuuta järjestetyissä neljännessä ja viidennessä äänestyksessä Javid ja Gove putosivat jäätyään viimeisiksi. Viimeiselle kierrokselle etenivät Hunt ja Johnson. Kierros ratkaistiin puolueen jäsenistön äänestyksellä, ja sen voitti Boris Johnson.
! colspan="2" rowspan="2" style="text-align:left;"| Ehdokkaat ! colspan="2"| 1. kierros ! colspan="2"| 2. kierros ! colspan="2"| 3. kierros ! colspan="2"| 4. kierros ! colspan="2"| 5. kierros ! colspan="2"| Jäsenistö ! width="50"| Ääniä ! width="30"|% ! width="50"| Ääniä ! width="30"|% ! width="50"| Ääniä ! width="30"|% ! width="50"| Ääniä ! width="30"|% ! width="50"| Ääniä ! width="30"|% ! width="50"| Ääniä ! width="30"|%
Ludwigin angiina
Ludwigin angiina on infektiosairaus, joka ilmenee suunpohjan kudosten tai submandibulaarialueen molemminpuolisena tulehdustilana. Yleensä infektion aiheuttaa bakteeri, kuten streptokokki tai stafylokokki.
Merkkejä sairaudesta saattavat olla mm. erilaiset suuoireet, hengenahdistus, nielemisvaikeudet, kuume ja potilaan heikko yleistila. Kurkunkannen turvotessa hengitystiet ovat vaarassa. Sairaus on pahimmillaan hengenvaarallinen ja vaatii välitöntä hoitoa.
Ludwigin angiina on usein hammasperäinen ja nopeasti leviävä sairaus. Tila on nimetty saksalaisen lääkäri Wilhelm Frederick von Ludwigin mukaan.
Müller (jalkapalloilija)
Luiz Antônio Correia da Costa pelaajanimeltään Müller (s. 31. tammikuuta 1966 Campo Grande, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän voitti maailmanmestaruuden vuoden 1994 MM-kisoissa. Müller oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Müller aloitti uransa vuonna 1983 Operário Futebol Clubessa. Hän edusti urallaan monia eri seuroja pääasiallisesti Brasiliassa. Euroopassa Müller kävi pelaamassa Torino FC:ssä ja Perugia Calciossa sekä Japanissa Kashiwa Reysolissa. Pisimpään Müller edusti São Paulo Futebol Clubea. Hän pelasi seurassa peräti kolmeen eri otteeseen ja on 158 maalillaan yksi seuran historian parhaimmista maalintekijöistä. Müller voitti Brasilian Série A:n maalipörssin vuonna 1987 ja hänet valittiin samana vuonna Série A:n parhaaksi pelaajaksi.
Brasilian jalkapallomaajoukkueessa Müller pelasi 59 maaottelua vuosina 1986–1998 ja teki niissä 12 maalia. Hän osallistui jalkapallon MM-kilpailuihin kolme kertaa (1986, 1990 ja 1994) ja voitti maailmanmestaruuden vuonna 1994 mutta pääsi tuolloin kentälle vain yhdessä ottelussa.
Müller oli lähellä siirtyä Everton FC:hen, mutta hän kieltäytyi juuri ennen lehdistötilaisuutta, kun kuuli että joutuisi maksamaan palkastaan veroja eikä saisi ilmaista taloa tai autoa.
Urheilu-uran jälkeen Müller ryhtyi papiksi.
Retrogradinen amnesia
Retrogradinen amnesia  on takautuva amnesian muoto, joka tarkoittaa aivojen vaurioitumista tai sairastumista edeltävään aikaan kohdistuvaa muistinmenetystä. Muistamattomuus voi olla kestoltaan sekunneista vuosikymmeniin ja pahimmillaan kattaa koko henkilön menneisyyden. Retrogradista amnesiaa voi ilmetä yhtäaikaisesti anterogradisen amnesian kanssa.
Syitä retrogradiseen amnesiaan
Retrogradinen amnesia voi olla seurausta muun muassa aivohalvauksesta, erilaisista aivovaurion aiheuttaneista akuuteista traumoista, kuten onnettomuuksista, neurologisista sairauksista, kuten alkoholin aiheuttamasta Korsakoffin oireyhtymästä tai Alzheimerin taudista, tai tietyistä virusperäisistä sairauksista, kuten herpes simplexin aiheuttamasta aivokuumesta. Mitään tiettyä aluetta aivoissa ei ole suoranaisesti pystytty yhdistämään retrogradiseen amnesiaan, mutta joidenkin aivokuoren alueiden, kuten anteriorisen temporaalilohkon lateraalikorteksin, vaurion tiedetään olevan yhteydessä muistinmenetykseen, johon liittyy vaikea retrogradinen amnesia. Tämä saattaa liittyä vaikeuteen hakea tietoa muistista. Myös tietyt aivojen alueet, jotka liittyvät omaelämänkerralliseen muistiin, kuten mediaalinen temporaalilohko ja sen hippokampus sekä väliaivojen talamuksen dorsomediaalinen tumake, saattavat vaurioituessaan aiheuttaa rajatun retrogradisen amnesian.
Toipuminen
Monissa onnettomuustapauksissa, joihin liittyy onnettomuutta edeltävä muistinmenetys, tapahtuu spontaania palautumista, ja muistamattomuus saattaa lopulta jäädä ulottumaan vain sekunteihin ennen onnettomuutta. Potilailla, jotka kärsivät taudin pysyvästä muodosta, saattaa muistinmenetys kattaa useita vuosia, joiden ajalta muistot eivät enää palaudu. He voivat yrittää selvittää läheistensä avulla tietoja omasta henkilöhistoriastaan, vaikka itse muistot eivät palautuisikaan. Usein muistot, jotka ovat lähempänä vauriohetkeä, ovat vähäisen kertauksen takia vaikeammin muistettavissa ja siksi palautuvat myös toipumisen yhteydessä viimeisenä, jos ollenkaan.
Pius XI
Pius XI, oikea nimi: Ambrogio Damiano Achille Ratti, (31. toukokuuta 1857 – 10. helmikuuta 1939) toimi paavina 6. helmikuuta 1922 alkaen ja Vatikaanivaltion valtionpäämiehenä vuodesta 1929 kuolemaansa asti.
Elämä ennen paaviutta
Achille Ratti syntyi Desiossa, Milanon maakunnassa vuonna 1857. Hänen isänsä oli lombardialainen silkkitehtaan johtaja. Vuonna 1879 Ratti vihittiin papiksi käymänsä pappisseminaarin jälkeen. Tämän jälkeen hän siirtyi opiskelemaan teologiaa, filosofiaa ja kirkko-oikeutta Rooman kaupungissa. Siirtyessään vuonna 1888 Milanossa sijaitsevaan Biblioteca Ambrosianaan töihin Ratti oli keskiaikaisen liturgian tuntija sekä oppinut kirkkohistorioitsija. Toimiessaan Biblioteca Ambrosianassa Ratti tapasi siellä 1500-luvun kirkkohallintoa tutkivan Angelo Giuseppe Roncallin, josta myöhemmin tuli paavi Johannes XXIII. Ratti menestyi hyvin Biblioteca Ambrosianassa, jonka johtajaksi hän yleni vuonna 1907.
Vuonna 1912 Ratti siirtyi työskentelemään Vatikaanin kirjastoon. Jo tällöin hänet tunnettiin kansainvälisestikin kuuluisana tutkijana. Rattista tuli 1914 Vatikaanin kirjaston johtaja. Vuonna 1919, ensimmäisen maailmansodan jälkeen, silloinen paavi Benedictus XV nimitti Rattin Vatikaanin edustajaksi Puolaan ja Baltian maihin. Tässä tehtävässä toimiessaan Ratti joutui tutustumaan muun muassa kansalliskiihkoon ja kommunismiin, joiden hän katsoi muodostavan uhan sekä katoliselle kirkolle että eurooppalaiselle kulttuurille.
Rattin riitauduttua puolalaisten piispojen kanssa Benedictus XV kutsui hänet vuonna 1921 takaisin Vatikaaniin ja nimitti hänet samalla kardinaaliksi ja Milanon arkkipiispaksi. Vuoden 1922 paavinvaalissa Ratti nousi yllättäjänä Benedictus XV:n seuraajaksi. Tullessaan paaviksi Ratti oli ehtinyt toimia kardinaalina vasta noin vuoden.
Valinta paaviksi
pienoiskuva|Pius XI konklaavin jälkeen. pienoiskuva|Pius XI:n paavillinen vaakuna. Vuoden 1922 konklaavi kokoontui valitsemaan seuraajaa samana vuonna kuolleelle paavi Benedictus XV:lle. Konklaavin alkaessa vahvimmat ehdokkaat paaviksi olivat kardinaalivaltiosihteeri Pietro Gasparri ja kardinaali La Fontane, mutta kummankaan ei onnistunut kerätä taakseen tarvittavaa kahden kolmasosan enemmistöä. Kun kumpikaan ehdokas ei näyttänyt saavan tarpeeksi kannatusta, Gasparri sanoi Rattille:
Konklaavi päätyi 14. äänestyskerralla kompromissiehdokkaaseen, tiedemiehenäkin mainetta keränneeseen Rattiin. Hän otti nimekseen Pius XI, vaikka jatkoikin edeltäjänsä, eikä Pius X:n, linjalla. Jo paavin antaessa perinteistä urbi et orbi -siunaustaan oli havaittavissa muutosta, sillä paavi antoi siunauksensa poikkeuksellisesti Pietarinkirkon ulkoparvekkeelta eikä sisältä, kuten "Vatikaanin vangit" olivat tehneet. Tämä osoitti selvästi, että uusi paavi halusi ratkaista Italian ja Vatikaanin välisen riidan, Vatikaanin vankeuden.
Tilanne Pius XI:n noustessa paaviksi
Pius XI:n noustessa paavinistuimelle oli meneillään Italian valtion ja paavinistuimen välillä jo vuosikymmeniä jatkunut kiista, joka tunnettiin nimellä Vatikaanin vankeus. Kiista juonsi juurensa vuoteen 1870, jolloin paavin hallitsema Kirkkovaltio oli valloitettu sotilaallisesti ja liitetty yhdistyneeseen Italiaan. Tällöin silloinen paavi Pius IX oli julistautunut "Vatikaanin vangiksi" ja kieltäytyi poistumasta Pietarinkirkon läheisyydestä. Tätä tapaa jatkoivat Pius IX:tä paavinistuimelle seuranneet paavit, joista jokainen piti suhteet Italian valtioon kylminä. Pius IX:tä paavinistuimelle seurasi ensin Leo XIII, jota seurasi Pius X, jonka jälkeen paaviksi valittiin Pius XI:n edeltäjä Benedictus XV. Vasta Benedictus XV:n pontifikaatin aikana aloitettiin jonkinasteiset neuvottelut Italian valtion ja paavinistuimen kesken kiistan ratkaisemiseksi.
Pius XI:n noustessa paaviksi vuonna 1922, nousi samana vuonna myös fasistinen Benito Mussolini Italian pääministeriksi. Tämä oli tärkeä tapahtuma myöhemmin Pius XI:n kaudella solmittuja Lateraanisopimuksia ajatellen, sillä sopiessaan Italian ja paavinistuimen kiistan Mussolini arveli saavansa arvostusta ulkomailta.
Tieteitä ja taiteita tukeva paavi
Ennen paaviksi tuloaan tunnettuna tutkijana työskennellyt Pius XI oli poikkeuksellinen paavi. Edellinen tutkija paavinistuimella oli ollut 1700-luvulla hallinnut paavi Benedictus XIV. Pius XI oli kiinnostunut keskiaikaisesta kirkkotaiteesta, ja hän pyrki edistämään erilaisia tieteitä ja taiteita. Vuonna 1934 ottaessaan vastaan Suomen ulkoministerin johtaman valtuuskunnan Pius XI kiitteli suomalaisten tekemää työtä Leo XIII:n avaamassa Vatikaanin kirjastossa.
Vasta Lateraanisopimusten jälkeen ja niiden tuomien korvausten avulla paavi Pius XI saattoi alkaa taloudellisesti auttaa tieteitä ja taiteita. Pius XI:n toimiin kuuluikin muun muassa paavillisen tiedeakatemian uudelleenorganisointi. Tiedeakatemian jäseneksi otettiin esimerkiksi suomalainen, myöhemmin Nobelin palkinnon voittanut tiedemies Artturi Ilmari Virtanen. Pius XI myös lisäsi Vatikaanin kokoelmiin lähetyshistoriallis-etnografisen museon.
Pius XI myös kartutti Vatikaanin kirjaston kokoelmia, olihan hän itsekin entinen kirjastonhoitaja. Huomattavien lahjoitusten vastaanottamisen lisäksi Pius XI myös osti erilaisia kokoelmia. Ensimmäisen maailmansodan mullistusten takia markkinoilla liikkui paljon erilaisia kirjastoja, joista suuri osa oli hajonneen Itävalta-Unkarin kaksoismonarkian alueelta. Sivistyneen paavi Nikolaus V:n tapaan Pius XI lähetti asiamiehiä ympäri Eurooppaa hankkimaan Vatikaaniin kirjallisuutta sekä käsikirjoituksia.
Lateraanisopimukset
pienoiskuva|vasen|Vatikaanin kartta. [[Lateraanisopimukset|Lateraanisopimusten seurauksena Italia salli Vatikaanin valtion perustamisen Roomaan. Vastapalveluksena paavin oli lopetettava fasisminvastaisen kristillisdemokraattisen puolueen tukeminen.]]
Pius XI halusi myös lopettaa Italian ja Pyhän istuimen välisen riidan ja onnistuikin tässä. Jo vuonna 1919, jolloin Benedictus XV oli ollut paavina, oli aloitettu neuvottelut paavillisen kuurian ja Italian valtion välillä. Ennen vuonna 1929 järjestettyjä virallisia neuvotteluja Pius XI:n aikana oli käyty myös muutamia epä- ja puolivirallisia neuvotteluja Italian kanssa.
Pius XI kävi vuonna 1929 virallisia neuvotteluja fasistisen Italian johtajan Benito Mussolinin kanssa. Neuvottelujen tuloksena solmittiin samana vuonna Lateraanisopimukset, jotka takasivat Vatikaanille itsenäisyyden ja katoliselle kirkolle suosituimmuusaseman Italiassa. Samoin sopimukset takasivat paavinistuimen riippumattomuuden ja antoivat paaville määräysvallan Vatikaanissa. Lateraanisopimuksissa sovittiin myös konkordaatista Italian ja paavinistuimen välillä. Konkordaatin seurauksena roomalaiskatolisuudesta tehtiin valtionuskonto ja kouluissa alettiin opettaa uskontoa katolisen kirkon opin mukaisesti. Samoin paavinistuin sai korvauksia Italian ja paavinistuimen kiistassa kärsimistään vääryyksistä. Korvausten summa oli 1750 miljoonaa Italian liiraa.
Paavi joutui kuitenkin myös itse tekemään vastapalveluksia Mussolinille, esimerkiksi lopettamaan fasisteja vastustavan kristillisen kansanpuolueen. Paavi Pius XI kielsikin pappeja osallistumasta politiikkaan, jolloin muun muassa kansanpuoluetta johtanut Luigi Sturzo lähti vapaaehtoisesti maanpakoon.
Konkordaatti Saksan kanssa
thumb|Paavi Pius XI. Lateraanisopimuksen lisäksi Pyhä istuin solmi valtakunnankonkordaatin eli valtiosopimuksen myös kansallissosialistisen Saksan kanssa kesällä 1933 valtakunnankansleriksi nousseen Adolf Hitlerin sitä pyydettyä. Tämä sopimus oli suunnanmuutos Vatikaanin politiikalle, joka oli jyrkästi tuominnut kansallissosialismin. Ennen Hitlerin vuonna 1933 tapahtunutta valtaannousua katolinen kirkko oli toiminut natsismin voimakkaimpana vastustajana tuomiten kansallissosialistisen puolueen kulttuuripolitiikan ja rasismin.
Hitlerin päästyä valtaan Saksassa hän pyrki saamaan paavinistuimen kanssa aikaan konkordaatin, kuten Mussolinikin oli tehnyt. Hitler nimittäin arveli fasistisen Italian kanssa tehdyn konkordaatin osoittavan, että Vatikaani luotti enemmän fasistiseen valtioon kuin entiseen liberaalis-demokraattiseen Italiaan, jonka kanssa se ei koskaan ollut saanut riitojaan sovituksi. Näin Hitler päätteli, että fasismi oli lähempänä kristillistä ajatusmaailmaa kuin juutalais-liberalismi, jonka kanssa Saksan katolinen Zentrum-puolue halusi tehdä yhteistyötä. Siksi kansallissosialistisen puolueen lehti kirjoittikin 1930 julkaistussa kirkkopoliittisessa ohjelmassaan seuraavaa:
Noustuaan valtaan 1933 Hitler toteutti kyseisen kirkkopoliittisen ohjelman ja ilmoitti, että hallitus ”takaa kristilliselle kasvatukselle sille kuuluvan vaikutuksen koulussa, kantaa huolta kirkon ja valtion hyvästä yhteistyötä sekä pyrkii pitämään yllä ja edelleen kehittämään hyviä suhteita paavinistuimeen.” Vatikaani aloitti pian neuvottelut konkordaatin solmimisesta. Neuvotteluja johti kardinaalivaltiosihteeri Eugenio Pacelli, josta myöhemmin tuli Pius XI:n seuraaja paavi Pius XII. Konkordaatti allekirjoitettiin 20. heinäkuuta 1933.
Manuela Machado
Maria Manuela Machado (s. 9. elokuuta 1963 Viana do Castelo, Portugali) on entinen portugalilainen kestävyysjuoksija.
Pius XI
Konkordaatti Saksan kanssa
Konkordaatti antoi oikeuden katolisen uskon julkiseen harjoittamiseen, ilmaisi hengellisten virkojen täyttämisen olevan kirkon oikeus, mikä muun muassa merkitsi paavin oikeutta nimittää piispat, lupasi uskonnonopetuksen säilyvän normaaleissa kouluissa, antoi vanhoille teologisille tiedekunnille luvan jatkaa toimintaansa sekä hyväksyi tunnustukselliset koulut. Kuten italialaiset papit Italian kanssa solmitun konkordaatin seurauksena, eivät myöskään saksalaiset papit saaneet enää osallistua politiikkaan. Tämä merkitsi Zentrum-puolueen loppua, vaikka tosin papit eivät saaneet osallistua enää myöskään natsipuolueen toimintaan.
Manuela Machado
Machado menestyi erityisesti maratonilla. Toisin kuin monet muut maratoonarit, hän ei keskittynyt rahakkaisiin kaupunkimaratoneihin, vaan pyrki menestymään arvokisojen maratonjuoksuissa. Vuosina 1990–2000 hän osallistui jokaiselle arvokisamaratonille. Ensimmäisissä arvokisoissaan, Splitin EM-kisoissa 1990, hän juoksi kymmenenneksi. Seuraavana vuonna Tokion MM-kisoissa hän oli seitsemäs, kuten myös Barcelonan olympialaisissa 1992. Ensimmäisen arvokisamitalinsa Machado voitti Stuttgartin MM-kisoissa 1993, kun hän juoksi hopealle. Hän voitti Euroopan mestaruuden 1994 Helsingissä ja maailmanmestaruuden Göteborgissa 1995. Atlantan olympialaisissa 1996 hän oli seitsemäs.
Pius XI
Konkordaatti Saksan kanssa
Konkordaatin solmiminen Saksan kanssa tarkoitti käytännössä sitä, että paavin istuin joutui hyväksymään kansallissosialismin ja Adolf Hitlerin johtaman puolueen.
Kiistoja Hitlerin ja Mussolinin kanssa
thumb|left|Pius XI istuimellaan.
Manuela Machado
Ateenan MM-kisoissa 1997 Machado voitti hopeaa ja seuraavana vuonna Budapestin EM-kilpailuissa jälleen EM-kultaa. Sevillan MM-kisoissa 1999 hän oli seitsemäs ja Sydneyn olympialaisissa 2000 kahdeskymmenesensimmäinen. Seuratasolla Machado edusti Sporting Club de Bragaa. Hän juoksi henkilökohtaisen ennätyksensä, 2.25.09, Lontoon maratonilla 1999 sijoittuessaan juoksun kolmanneksi. Machado jatkoi Portugalin maratonmenestystä maannaisensa Rosa Motan jalanjäljissä. Naisten maraton on ollut EM-kisojen ohjelmassa vuodesta 1982 lähtien. Münchenin EM-kisat 2002 olivat ensimmäiset, joissa naisten maratonin voitti jonkun muun maan kuin Portugalin edustaja.
Pius XI
Kiistoja Hitlerin ja Mussolinin kanssa
Hitler ei kuitenkaan noudattanut konkordaatissa tehtyjä sopimuksia: katolisia kouluja ja kirkkoja suljettiin ja uskonnonopetusta ja yhdistystoimintaa vaikeutettiin, eivätkä katoliset toimittajat saaneet enää toimia vapaasti. Samoin kouluissa olevia kristittyjen ristejä poltettiin. Jo konkordaatin solmimisvuonna 1933 saattoi huomata, että koko konkordaatti oli ollut vain poliittista taktikointia, jolla Hitler oli halunnut saada kristittyjä kannattajikseen ja samalla parantaa julkisuuskuvaansa ulkovaltojen silmissä. Vuonna 1937 myös luostareita alettiin sulkea ja aloitettiin tuomiokirkkojen siirtäminen valtion omistukseen.
Paavi yritti protestoida asiasta Hitlerille, mutta Saksa ei muuttanut toimintaansa. Myös papisto alkoi protestoida natsihallintoa vastaan, mikä johti kriitikoiden vainoamiseen ja lähettämiseen keskitysleireille. Pius XI lähettikin salaa Saksaan kiertokirjeensä Mit brennender Sorge, joka luettiin palmusunnuntaina 1937 kaikissa Saksan kirkoissa. Paavi tuomitsi kiertokirjeessä kansallissosialistisen rotuopin, mikä johti useiden saksalaisten pappien toimittamiseen keskitysleireille. Kiertokirjeessä paavi esitti tiukkaa kritiikkiä natsihallintoa kohtaan, kuten tuomitsi kansallissosialismin harhaoppina ja syytti natseja Jumalan sanan pilkkaajiksi ja pintapuolisiksi ihmisiksi. Samoin paavi sanoi natsien kumoavan Jumalan järjestyksen ja palvelevan rotua, valtiota ja kansaa epäjumalanaan.
Loppuelämänsä ajan Pius XI laati lisää fasismia ja kansallissosialismia vastustavia kiertokirjeitä, mutta tuomitsi myös kommunismin ja piti sitä kirkolle vaarallisempana kuin fasismia ja kansallissosialismia. Hän ei kuitenkaan suhtautunut ymmärtäväisesti myöskään fasismiin eikä kansallissosialismiin, vaan puhui ”typerästä ja barbaarisesta rasismista”. Hitlerin vieraillessa 1938 Roomassa Pius XI lähti vierailun ajaksi paavin kesäpalatsiin Castel Gandolfoon. Pyhiinvaeltajille Pius XI selitti lähtöään siten, ettei hän voinut katsoa, "kuinka Roomassa nostettiin salkoihin lippu, johon kuvattu risti ei ole Kristuksen risti." Samoin Pius XI järjesti kaikki Vatikaanin museot suljetuiksi vierailun ajaksi, mitä ei oltu tehty sitten Leo XIII:n aikojen.
Pius XI yritti myös saada julkaistuksi amerikkalaisen jesuiitan laatiman kiertokirjeen rotukysymyksistä, mutta kyseinen kiertokirje jumiutui paavillisen kuurian byrokratiaan, eikä sitä ehditty julkaista ennen paavin kuolemaa. Kiertokirjeestä tiedetään kuitenkin, että se tuomitsi rotusorron ja erityisesti antisemitismin, jota Saksa harjoitti, ja kuvasi rotusortoa ”sotana kristinuskoa vastaan”. Vielä elämänsä viimeisinä viikkoina Pius XI valmisteli kansallissosialismin ja fasismin valheet tuomitsevaa puhetta Italian piispoille. Pius XI erityisesti toivoi lääkäreidensä voivan pitää hänet hengissä puheen julkaisuun asti, mutta toive ei toteutunut. Paavi Pius XI kuoli 10. helmikuuta 1939 eikä ehtinyt pitää puhettaan eikä saada sitä valmiiksi.
Viimeiset vuodet ja kuolema
thumb|Pius XI:n hautajaiset. Paavin terveys heikkeni hänen myöhempinä vuosinaan, ja helmikuussa 1939 hän lopulta kuoli Vatikaanin Apostolisessa palatsissa. Pius XI haudattiin Pietarinkirkon pääkappeliin, lähelle apostoli Pietarin hautaa.
Pius XI:n kuoleman johdosta Pietarinkirkon suurta kelloa soitettiin 10. helmikuuta 1939. Italian diktaattori Benito Mussolinin tiedetään sanoneen:
Epäilyjä murhasta
Ranskalaisen kardinaalin Eugene Tisserantin päiväkirjamerkintöjen perusteella on herännyt epäilyksiä siitä, että Pius XI olisi murhattu. Pius XI:n tiedetään valmistelleen fasisminvastaista puhetta kardinaaleilleen vielä elämänsä viimeisinä viikkoina, mutta hän kuoli ennen kuin ehti hyökätä puheessaan fasismia vastaan. Kardinaali Tisserantin päiväkirjamerkintöjen mukaan Vatikaanille työskennellyt tohtori Francesco Petacci antoi paaville ruiskeen vuorokautta ennen fasismin tuomitsevan puheen pitämistä. Tohtori Francesco Petaccin tytär Clara Petacci oli Italian fasistisen diktaattorin Benito Mussolinin pitkäaikainen rakastajatar.
Pius XI:n perintö paavinistuimelle
thumb|left|Pius XI:n sarkofagi [[Pietarinkirkko|Pietarinkirkossa.]] Pius XI oli merkittävä paavi. Hän johti katolista kirkkoa autoritaarisesti ja diktaattorimaisin elein yli seitsemäntoista vuotta, minä aikana hän varsinkin loppuvuosinaan osoitti rohkeutta taistelussaan natsismia ja fasismia vastaan. Britannian Vatikaanissa oleva lähettiläs sanoi kotimaalleen antamassaan raportissa, että Pius XI:n rohkeus oli nostanut hänet ”yhdeksi maailman merkittävimmistä hahmoista”.
Solmiessaan konkordaatin Italian kanssa Pius XI onnistui lopettamaan Vatikaanin vankeuden. Samalla hän sai aikaan Vatikaanivaltion perustamisen, mikä tiesi maallisen vallan palaamista paaville lähes kuudenkymmenen vuoden tauon jälkeen. Pius XI tuli kuitenkin konkordaattia solmiessaan myös tehneeksi hallaa italialaiselle demokratialle sekä siivittäneeksi tietä nousevalle fasismille. Kuitenkin viimeisinä vuosinaan Pius XI oli alkanut taistella fasismia ja natsismia vastaan.
Paavin sosiaalioppi
Pius XI myös julkaisi paavina ensimmäisen sosiaaliensyklian sitten Leo XIII:n kiertokirjeen Rerum novarum, joka oli julkaistu vuonna 1890. Pius XI:n vuonna 1931 julkaisema kiertokirje Quadragesimo anno -ensykliassa paavi otti kielteisen kannan luokkataisteluun ja pyrki hahmottelemaan uusia ohjeita työelämän järjestystä varten.
Kiertokirjeessään paavi toivoi eri säätyjen rauhanomaista rinnakkaiseloa yhteiskunnissa. Samalla paavi myös esitti toiveen siitä, että työelämän osapuolet jakaisivat saamiaan etuja solidaarisuus mielessään, jolloin he tulisivat toimineeksi kokonaisuuden parhaaksi. Paavi myös vierasti Italian fasistien ajamaa ja Itävallan käyttämää säätyjärjestelmää.
Pius XI vastusti kiivaasti fasismia ja kansallissosialismia, mutta myös kommunismia. Pius XI muun muassa tuomitsi Neuvostoliiton virallisena oppinaan käyttämän ateistisen marxismin.
Kritiikkiä
Pius XI:een kohdistunut kritiikki liittyi pääasiassa hänen pontifikaattinsa alkuaikojen suhtautumiseen fasismiin ja natsismiin. Esimerkiksi Italian kanssa solmittujen Lateraanisopimusten jälkeen alettiin epäillä paavin ideologista vakaumusta, ja paavin epäiltiin olevan fasisti. Pius XI:n pontifikaatin loppupuolella nämä syytökset kuitenkin vähenivät, eikä paavin kielteistä kantaa fasismiin ja natsismiin enää epäilty.
Molli
Molli on duurin ohella toinen länsi­maisessa musiikissa vanhastaan käytetty diatoniseen asteikkoon perustuva sävellaji. Päinvastoin kuin duuri, molli mielletään usein suru­mieliseksi tai salaperäiseksi. Mollia vastaava kirkkosävellaji on aiolinen sävellaji.
Mollikolmisointu on kolmisointu, jossa perussävelen yläpuolella on pieni terssi ja puhdas kvintti. Mollikolmisoinnun muodostavat esimerkiksi sävelet a, c ja e (a-molli­kolmi­sointu) tai c, es ja g (c-molli­kolmi­sointu). Mollin peruskolmisointu on mollikolmisointu. Puhtaasti viritetyssä molli­kolmi­soinnussa sävelten taajuuksien suhteet ovat 10:12:15.
Termi molli johtuu latinan sanasta mollis, joka merkitsee pehmeää.
Erityyppiset molliasteikot
Musiikin teoriassa mollista erotetaan tavallisesti kolme muunnelmaa, luonnollinen, harmoninen ja melodinen molli. Nämä eroavat toisistaan asteikon kuudennen ja seitsemännen sävelen osalta. Käytännössä kuitenkin samassakin sävellyksessä nämä sävelet esiintyvät vaihdellen korotettuina ja korottamattomina.
Luonnollinen molli
thumb|400px|Luonnollinen a-molliasteikko. thumb|Kaavio koko- ja puoliaskelista luonnollisessa mollissa.
Mollisävellajin perus­muotona pidetään niin sanottua luonnollista mollia, joka on käytännössä sama kuin aiolinen kirkkosävellaji. Sen asteikko on diatoninen, ja a-molli­asteikko voidaan pianolla ja muilla kosketin­soittimilla soittaa pelkästään valkoisia koskettimia käyttämällä. Siinä on oktaavia kohti seitsemän säveltä, joiden väliset korkeuserot sävelaskelin ilmaistuina ovat 1–½–1–1–½–1–1. Toisin sanottuna luonnollisessa molliasteikossa on puoliaskel 2. ja 3. sekä 5. ja 6. sävelen välissä. Tässä asteikossa esiintyy kolme molli­kolmi­sointua, joiden pohjasävelinä ovat asteikon ensimmäinen, neljäs ja viides sävel eli toonika (perussävel), subdominantti ja dominantti. Asteikon muille sävelille muodostetut kolmi­soinnut ovat duuri­kolmi­sointuja lukuun ottamatta toisen asteen sointua (a-mollissa h-d-f), joka on vähennetty kolmisointu.
Luonnollisessa molliasteikossa esiintyvät samat sävelet kuin siinä duuri­asteikossa, jonka perus­sävelenä on mollin kolmas sävel. Vastaavasti tämän mollin perus­sävel on sama kuin vastaavan duurin kuudes sävel. Duuria ja mollia, jossa näin esiintyvät samat sävelet, sanotaan toistensa rinnakkais­sävel­lajeiksi.
Harmoninen molliasteikko
thumb|400px|Harmoninen a-molliasteikko. Seitsemäs sävel on korotettu.
Harmoninen molliasteikko on muutoin sama kuin luonnollinen molli, mutta seitsemäs sävel on korotettu puoli­askelen verran. Tämän vuoksi asteikon kuudennen ja seitsemännen sävelen välissä on ylinouseva sekunti. Harmonisessa mollissa seitsemäs sävel on vain puoli­askelen verran perus­säveltä alempana, samoin kuin duurissakin, minkä vuoksi se on luonteeltaan johtosävel. Sen sijaan luonnollisessa mollissa seitsemännen sävelen ja perussävelen välissä on kokoaskel, minkä vuoksi tässä asteikossa ei ole johto­säveltä.
Vaikka harmonisessa mollissa korotetun seitsemännen sävelen katsotaan kuuluvan itse sävel­lajiin, nuotti­kirjoituksessa sitä ei kuitenkaan osoiteta viivaston alkuun merkityllä kiinteällä etumerkillä vaan välittömästi nuotin eteen kirjoitetulla tila­päisellä etu­merkillä, ikään kuin kyseessä olisi varsinaiseen asteikkoon kuulumaton muunnesävel.
Harmoninen molli on saanut nimensä siitä, että molli­asteikon seitsemäs sävel esiintyy korotettuna etenkin soinnuissa, erityisesti molli­sävel­lajin dominantin eli viidennen asteen soinnussa. Tällöin mollin toonikan ja subdominantin (1. ja 4. asteen) soinnut ovat molli­kolmi­sointuja samoin kuin luonnollisessakin mollissa, mutta dominantti­sointuna on duuri­kolmi­sointu. Esimerkiksi harmonisessa a-mollissa dominanttisointu on E-duuri­kolmi­sointu, jonka sävelet ovat e, gis ja h (joihin, samoin kuin duurissakin, usein lisätään vielä septimi d, jolloin saadaan dominanttiseptimisointu).
thumb|400px|Harmoninen a-molliasteikko sointuineen. Huomattakoon, että tässä englantilaisen nimistön mukaisesti B:llä merkitty sävel on [[Sävel#Sävelten nimet|Suomessa käytetyn nimistön mukaan H. ]]
Paitsi dominantti­sointuun, sisältyy korotettu seitsemäs sävel luonnollisesti myös seitsemännen asteen sointuun, joka on vähennetty kolmisointu, sekä kolmannen asteen sointuun. Viimeksi mainittu on ylinouseva kolmisointu, jollaista ei duurissa eikä luonnollisessa mollissa lainkaan esiinny.
Mikäli enharmoniset sävelet samastetaan keskenään, yli­nousevan kolmi­soinnun käännökset eivät sisällä sellaisia intervalleja, joita se ei perus­muodossaankin sisältäisi. Sen sekä ensimmäinen että toinen käännös ovat enharmonisesti yhtäläisiä toisten perus­muodossa olevien yli­nousevien kolmi­sointujen kanssa. Esimerkiksi harmonisessa c-mollissa esiintyvän soinnun Es-G-H ensimmäinen käännös on G-H-Es, joka on enharmonisesti yhtäläinen ylinousevan kolmisoinnun G-H-Dis kanssa. Niinpä sama sointu voidaan tulkita eri tavoin ja sillä saattaa olla erilainen harmoninen luonne eri sävel­lajeissa, minkä seikan antamia kromaattisia mahdollisuuksia jo Johann Sebastian Bach ja myöhemmin monet muut säveltäjät ovat käyttäneet hyväkseen. Samoin on laita vähennetyn neli­soinnun, joka harmonisessa mollissa esiintyy seitsemännellä asteella, esimerkiksi a-mollissa sointu gis-h-d-f.
Vaikka harmoninen molli on saanut alkunsa sointujen käsittelystä, sitä ja siinä esiintyvää ylinousevaa sekuntia käytetään toisinaan myös melodisesti. Esimerkkejä tästä löytyy muun muassa Mozartin ja Schubertin teoksista, kuten Mozartin 40. sinfonian pääteemasta sekä Schubertin 14. jousikvartetosta Der Tod und das Mädchen. Tässä muodossa se esiintyy useammin laskevana kuin nousevana sävelkulkuna.
Harmonisen mollin kaltainen asteikko esiintyy myös itämaisessa musiikissa. Sen ylempi tetrakordi vastaa arabialaisessa musiikissa esiintyvää jins -nimistä maqamia. Harmoninen molliasteikko kokonaisuudessaan tunnetaan arabialaisessa musiikissa nimellä Nahawand-Hijaz. Turkkilaisessa nimistössä sen nimi on Bûselik Hicaz Harmonista mollia vastaava intialainen raga on nimeltään Kirwani.
Mustalaisasteikko on harmonisen mollin muunnelma, jossa seitsemännen lisäksi myös asteikon neljäs sävel on korotettu. Sitä sanotaan myös itämaiseksi tai unkarilaiseksi molliksi. Jazzmusiikissa käytettynä sitä sanotaan joskus myös "egyptiläiseksi molliksi"; esimerkiksi Miles Davis kuvasi sitä omaelämäkerrassaan "joksikin, jonka olin oppinut Juilliardilta".
Polulaarimusiikissa Katy B:n laulu Easy Please Me on harvinainen esimerkki sävellyksestä, jossa käytetään yksinomaan harmonisen mollin säveliä.
Melodinen molli
thumb|400px|Melodinen a-molliasteikko. Nousevassa sävelkulussa sekä kuudetta että seitsemättä säveltä on korotettu puoliaskelen verran luonnolliseen molliin verrattuna. Laskevassa sävelkulussa melodinen molli on sama kuin luonnollinen molli.
Harmonisessa mollissa kuudennen ja seitsemännen sävelen välillä on ylinouseva sekunti; esimerkiksi a-mollissa nämä sävelet ovat f ja gis. Vaikka jotkut säveltäjät kuten Mozart ovat käyttäneet tätä intervallia melodioissa, jossa nämä sävelet esiintyvät välittömästi peräkkäin, useat muut säveltäjät ovat pitäneet sitä kömpelönä. Varsinkin vokaali­musiikissa sitä on pyritty välttämään, ja se on pyritty korvaamaan kokoaskelella sujuvamman melodian aikaan­saamiseksi. Tämä voidaan saada aikaan joko korottamalla myös asteikon kuudes sävel tai poistamalla harmoniselle mollille ominainen seitsemännen sävelen korotus. Edellinen vaihtoehto esiintyy käytännössä vain nousevassa, kun taas jälkimmäinen on yleisempi laskevassa sävelkulussa. Musiikin teoriassa onkin vanhastaan puhuttu melodisesta mollista mollin kolmantena muotona, jolloin nousevassa melodisessa mollissa sekä kuudes että seitsemäs sävel ovat korotettuja, kun taas laskevassa melodisessa mollissa kumpaakaan ei koroteta.
Sävelaskelin ilmaistuna sävelten väliset korkeuserot nousevassa harmonisessa mollissa ovat 1–½–1–1–1–1–½. Toisin sanoen siinä on puoli­askel 2. ja 3 sekä 7. ja 8. sävelen välissä, muissa väleissä kokoaskel. Nousevan melodisen a-mollin sävelet ovat a, h, c, d, e, fis, gis ja a, laskevan a, g, f, e, d, c, h ja a. Verrattuna duuriasteikkoon, jolla on sama perussävel, eli mollin muunnossävellajiin, nousevassa melodisessa mollissa vain asteikon kolmas sävel on alennettu, laskevassa myös kuudes ja seitsemäs sävel.
Käytännössä säveltäjät ovat harvoin käyttäneet melodisen molli­asteikon nousevaa ja laskevaa muotoa täysin johdon­mukaisesti. Yleistä on, että molliasteikon kuudes ja seitsemäs sävel esiintyvät melodioissa vaihdellen korotettuna tai korottamattomina riippuen lähinnä siitä, onko jompikumpi näistä sävelistä juuri edellä esiintynyt soinnutuksessa. Korottamatonta seitsemättä säveltä käytetään yleisesti varsinkin mollin kolmannen asteen soinnussa, joka onkin sama kuin mollin rinnakkaisen duurin peruskolmisointu. Jazzmusiikissa sen sijaan molliasteikon kuudes ja seitsemäs sävel korotetaan useimmiten myös alaspäisessä sävel­kulussa. Voidaankin sanoa, että melodinen molli noudattelee ylöspäin mentäessä ns. jazz-mollia ja alaspäin mentäessä luonnollista mollia.
Mollisävellajit
Nuottikirjoituksessa kirjoitetaan mollissa etumerkintä viivaston alkuun aina luonnollisen mollin mukaisesti. Harmonisessa ja ylöspäisessä melodisessa mollissa esiintyvät, luonnollisesta mollista poikkeavat sävelet osoitetaan välittömästi nuotin eteen sijoitetulla korotus- tai palautusmerkillä, joka on voimassa seuraavaan tahtiviivaan saakka, ellei sitä jo aikaisemmin kumota toisella etumerkillä.
Bielsko-Biała
Kaupunki muodostuu kahdesta aiemmin erillisestä kaupungista Bielskosta ja Białasta.
Historia
Ensimmäinen kirjallinen maininta Bielskon kaupungin olemassaolosta on peräisin vuodelta 1312. Sen sijaan ensimmäinen maininta Białasta on vuodelta 1564, jolloin se oli osa Lipnikin kylää.
Bielsko ja Biała yhdistyivät samaksi kaupungiksi vuonna 1951.
Bielsko-Biała oli vuosina 1975–1998 Bielsko-Białan voivodikunnan hallinnollinen keskus.
Dodi Al-Fayed
Emad El-Din Mohamed Abdel Moneim Fayed (, 15. huhtikuuta 1955 Aleksandria, Egypti – 31. elokuuta 1997 Pariisi, Ranska) oli egyptiläisen liikemiehen Mohamed Al-Fayedin poika. Hänet tunnetaan parhaiten nimellä Dodi Al-Fayed. Hänen isänsä Mohamed Al-Fayed omisti Harrodsin tavaratalon Lontoossa, Hôtel Ritz Parisin Pariisissa sekä monia muita kiinteistöjä Lontoossa ja Pariisissa.
Dodi Al-Fayed kävi koulunsa sveitsiläisessä Le Roseyn sisäoppilaitoksessa. Dodi Al-Fayed asui koko ikänsä Englannissa ja Ranskassa. Hän seurusteli Walesin prinsessa Dianan kanssa tämän avioeron jälkeen. Al-Fayed toimi elokuvatuottajana. Hän osallistui muun muassa elokuvien Tulivaunut (1981), FX - murha tilauksesta (1986 ja sen jatko-osa vuonna 1991), Hook - Kapteeni Koukku (1991) ja Tulipunainen kirjain (1995) tuotantoon.
Kuolema
31. elokuuta 1997 Diana ja Dodi Al-Fayed saivat surmansa auto-onnettomuudessa Pariisissa. Dodi ja Diana olivat olleet Dodin isän omistamassa Hôtel Ritz Parisissa syömässä. Kun paparazzit olivat odottamassa pariskuntaa Ritzin aulassa, Dodi ja Diana poistuivat takaovesta. Auton lähtiessä liikkeelle Al-Fayedin omistamaa asuntoa kohti paparazzit lähtivät seuraamaan sitä moottoripyörillään, jolloin Dodi käski autonkuljettajaansa Henri Paulia ajamaan ylinopeutta. Kun he saapuivat Place de l'Alman alittavalle tunnelille, kuljettaja ei saanut autoa tielle ja auto törmäsi päin tunnelin betonipylvästä ja Dodi ja Henri Paul saivat surmansa. Ainoa eloonjäänyt oli Dodin henkivartija Trevor Rees-Jones. Auto-onnettomuuden syy oli kuljettaja Henri Paulin rattijuopumus. Monet paparazzit ehtivät ottaa kuvia prinsessasta ennen kuin ambulanssi haki Dianan sairaalaan. Sairaalassa Diana kuoli noin kolme ja puoli tuntia kolarin jälkeen aamuyöllä klo 03.57. Dodi ja Henri Paul olivat jo kuolleet kolaripaikalla.
Dodi haudattiin Brookwoodin hautausmaalle, Wokingiin, Surreyn kreivikuntaan, mutta hänen ruumiinsa siirrettiin myöhemmin Al-Fayedin omistamalle kartanolle Skotlantiin. Hänen isänsä pystytti muistomerkin Dodille ja Dianalle Harrodsin tavarataloon vuonna 1998, ja toisen suuremman vuonna 2005.
Chris Anderson (yrittäjä)
Anderson syntyi syrjäisessä kylässä Pakistanissa ja valmistui Oxfordin yliopistosta. thumb|180px|right|Chris Anderson TED-konferenssissa vuonna 2007
Anderson työskenteli Personal Computer Games lehdessä ja oli Zzap!64 -lehden päätoimittaja ennen Futuren perustamista ja sen ensimmäisen lehden Amstrad Actionin aloittamista.
Anderson myi Futuren Pearsonille vuonna 1994 ja osti sen takaisin vuonna 1998.
Paroslainen kronikka
pienoiskuva|upright=1.05|Paroslaisen kronikan tekstiä. [[Pároksen arkeologinen museo.]] Paroslainen kronikka on antiikin kreikkalainen kronikka, joka on kirjoitettu piirtokirjoituksena nimellä Paroksen marmori (, lyhenne Mar. Par.) tunnettuun kiveen. Se on vanhin säilynyt kreikkalainen kronologian sisältävä kirjoitus, ja käsittää noin vuodet 1581/1580–264/263 eaa.
Piirtokirjoituksen sisältänyt kivi on löydetty Pároksen saarelta, josta se on saanut nimensä. Se on hajonnut kolmeen osaan, joista kaksi alinta on säilynyt. Osat ovat:
Alkuperä
Paroslainen kronikka on todennäköisesti kirjoitettu suunnilleen samana vuonna mihin sen kronologia päättyy, toisin sanoen noin vuonna 264/263 eaa. Kronikan kokoajaa ei tunneta. Piirtokirjoituksen alussa olevan maininnan perusteella sen on kirjoittanut yksi henkilö, mutta mahdollinen nimi ei ole säilynyt. Kirjoitus saattaa olla ateenalaista alkuperää, sillä sen teksti esittää historian ateenalaisesta näkökulmasta ja mainitsee ajoituksissa erityisesti Ateenan kuninkaita ja arkontteja.
On kuitenkin myös ehdotettu, että tekijä olisi ollut paroslainen tai ainakin asunut Paroksella, vaikkakaan teksti ei viittaa saaren historiaan. Tekstin kirjoitusajankohtana joku paroslainen on voinut hyvin kirjoittaa ateenalaisesta näkökulmasta, koska Ateena oli tuolloin tärkeimpiä kulttuurikeskuksia. Muun muassa Demeaan ja Mnesippoksen tiedetään toimineen Paroksella ja tutkineen historiaa ja kirjallisuutta. Tekijä on saattanut olla myös oppinut harrastelija, sillä kronologia ei ole aina historiallisesti oikeellinen.
Yksityisestä alkuperästään huolimatta tekstin sisältänyt kivi oli todennäköisesti tarkoitettu julkisesti esillä olevaksi. Sen uskotaan olleen osa antiikin Paroksen kaupungin Arkhilokheionia eli runoilija Arkhilokselle omistettua heroonia, jonka oletetaan olleen Paroksen kirjallisten piirien käytössä. Tämä selittäisi sen, miksi teksti sisältää paljon mainintoja juuri runoilijoista. Heroon tunnetaan kuitenkin huonosti, sillä sen kivet ovat hajallaan eri puolilla kaupungin paikkaa eli nykyisen Paroikián kaupungin ympäristöä.
Osien vaiheet
Paroksen marmorin alun perin tunnettu kappale (myöhemmät osat 1 ja 2) tuli julkisuuteen 1600-luvulla. Sen löytöajankohdasta ja -paikasta Pároksella ei tiedetä mitään. Kappaleen hankki Smyrnasta Thomas Howard, Arundelin jaarli, ja se tuotiin Lontooseen vuonna 1627. Se oli tämän jälkeen sijoitettuna Arundelin palatsin puutarhaan yhdessä muiden piirtokirjoituskivien kanssa. Kappaleen ylin osa (osa 1) katosi Englannin sisällissodan aikana, jolloin puutarhan kiviä vaurioitui, varastettiin tai käytettiin rakentamiseen. Sen teksti on kuitenkin säilynyt kirjoitettuna talteen. Alempi eli koko kiven keskiosa (osa 2) on säilynyt. Jaarlin pojanpoika Henry Howard lahjoitti sen Oxfordin yliopistolle vuonna 1667.
Piirtokirjoituskiven alin osa (osa 3) ei koskaan poistunut Párokselta, vaan löydettiin Paroikián kaakkoispuolelta vuonna 1897. Se on siitä lähtien ollut Pároksen arkeologisessa museossa. Osan löytyminen osoitti oikeaksi sen arvelun, että myös aiemmin tunnettu osa oli peräisin saarelta.
John Selden julkaisi piirtokirjoituksen alkuosan heti kiven tultua julkisuuteen (Marmora Arundelliana, Lontoo 1628–1629). Myöhemmin sen julkaisi myös Richard Chandler (Marmora Oxoniensia, Oxford 1763). Se on myös mukana Inscriptiones Graecae -kokoomajulkaisussa (XII.5.444). Loppuosan löytymisen jälkeen koko teksti on julkaistu teoksissa Felix Jacoby, Das Marmor Parium (1904) ja Die Fragmente der griechischen Historiker 2B (1929) No. 239.
Sisältö
Diognetoksen tiedetään toimineen Ateenan arkonttina vuonna 264/263 eaa. Kekropsin kirjoitus ajoittaa puolestaan ensimmäisessä varsinaisessa merkinnässä 1318 vuotta tätä aiemmaksi, mistä saadaan noin vuosi 1581/1580 eaa. (Piirtokirjoitus vaikuttaa laskutoimituksissa käyttävän välillä inklusiivista ja välillä eksklusiivista tapaa vuosien laskemisessa.)
Merkinnät
pienoiskuva|Paroslaisen kronikan keskiosa, [[Ashmolean Museum.]] pienoiskuva|Paroslaisen kronikan alaosa, [[Pároksen arkeologinen museo.]]
Kiven kadonnut yläosa oli käsittänyt 30 merkintää ja vuodet 1581/1580–895/894 eaa. Kiven säilyneistä osista keskiosa sisältää 93 tekstiriviä ja 50 merkintää käsittäen vuodet 895/894–355 eaa., ja alaosa 33 tekstiriviä ja 27 merkintää käsittäen vuodet 336–299 eaa. Keskiosan ja alaosan välillä kronikassa on näin 19 vuoden mittainen katkos, johon on kuulunut arviolta 21 merkintää, kun taas alaosan lopusta puuttuu viimeiset 35 vuotta.
Merkinnät on kaikki kirjoitettu suhteellisen samassa muodossa: ensin mainitaan tapahtuma, sitten siitä kirjoitushetkellä kulunut aika ja tämän jälkeen mahdollisesti ajoitukseen liittyviä hallitsijoita ja muita merkkihenkilöitä. Esimerkiksi vuotta 490 eaa. koskeva merkintä 48 kuuluu:
Ajoitukset
Myöskään varhaisen historian tapahtumien ajoitukset eivät ole aina oikeaan osuvia, mutta oikeampia lähestyttäessä kirjoittajan omaa aikaa. Esimerkiksi Syrakusan perustaminen ajoitetaan vuoteen 790 eaa., mutta tapahtui todellisuudessa noin vuonna 734 eaa. Alyatteen noin vuonna 591 eaa. tapahtunut nousu kuninkaaksi ajoitetaan vuoteen 605 eaa. Myös vuosien laskutavassa on paljon horjuntaa.
Otteita
Eräitä tapahtumia kronikassa ovat:
Joonas Berghäll
Joonas Berghäll (s. 15. heinäkuuta 1977 Kemi) on suomalainen elokuvatuottaja, käsikirjoittaja ja dokumenttiohjaaja. Hän on ohjannut myös useita Viikatteen musiikkivideoita.
Vuonna 2011 Berghäll ja Mika Hotakainen saivat parhaan dokumentin Jussin elokuvasta Miesten vuoro. Elokuva oli ehdolla myös Pohjoismaiden neuvoston elokuvapalkinnon saajaksi sekä Suomen Oscar-ehdokkaana parhaan vieraskielisen elokuvan palkintoon. Berghäll ja Hotakainen saivat elokuvasta Miehen työ -palkinnon ja Suomen Saunaseuran Löylynhenki-palkinnon vuonna 2010. Vuonna 2011 elokuva esitettiin Trenton elokuvafestivaaleilla Italiassa.
2022 Tammi julkaisi Berghällin muistelmateoksen Vaaleanpunainen kirje. Muistelmat keskittyvät Berghällin äitisuhteeseen, terveysvaikeuksiin sekä kokemuksiin elokuva-alalla.
Musiikkivideot
Lähde
Martti Aljand
Martti Aljand (s. 22. marraskuuta 1987 Tallinna, Viron SNT, Neuvostoliitto) on virolainen uimari. Hän edustaa seuratasolla TOP Ujumisclubia.
Aljand edusti Viroa Pekingin vuoden 2008 kesäolympialaisissa, missä hän sijoittui 100 metrin rintauinnissa sijalle 45 ja 200 metrin rintauinnissa sijalle 46. Lyhyen radan EM-kilpailuista Aljand on saavuttanut 100 metrin sekauinnissa kaksi pronssimitalia ja 100 metrin rintauinnissa yhden hopean.
Aljandin isosisko Triin Aljand on myös olympiatason uimari ja arvokisamitalisti. Sisarusten isoäiti Ulvi Voog (o.s. Indrikson) ui Neuvostoliiton joukkueessa Rooman kesäolympialaisissa 1960.
Kivilampi
Kivilampi on melko yleinen maantieteellisen kohteen erisnimi Suomessa. Se tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Kansalaisen Karttapaikan mukaan Suomessa nimi Kivilampi viittaa yli 150 järveen tai muuhun kohteeseen.
Take Off
thumb|right|200px|Take Off Take Off on Särkänniemen huvipuiston huvipuistolaite, jonka on valmistanut saksalainen Huss. Laitteen lautanen pyörii, ja samalla sen neljä gondolia, joihin mahtuu kymmenen matkustajaa (viisi kumpaankin päähän gondolia), pyörivät jopa 80 kilometrin tuntinopeudella. Take Off kohoaa melko alussa 14 metrin korkeuteen ja pysyy siellä loppuun asti. Koko laite painaa yhteensä 60 000 kg, ja laitteeseen pääsee ainoastaan yli 130 cm:n pituinen asiakas. Lautanen on pyöriessään enimmillään noin 40 asteen kulmassa. Laite kuljettaa tunnissa noin 1 400 matkustajaa.
Take Off on valmistettu vuonna 1997. Se muistuttaa Linnanmäelläkin aikoinaan pyörinyttä Breakdancea, joka oli myös Hussin valmistama. Take Off on aiemmin pyörinyt ruotsalaisessa huvipuistossa, joten se tuotiin Särkänniemeen käytettynä. Laitteessa soitettiin ennen NRJ-musiikkikanavan musiikkia, mutta vuonna 2009 musiikkikanavaksi vaihdettiin Radio 957 ja vuonna 2012 Radio City.
Lähteet
http://www.sarkanniemi.fi
Dao (kiinalainen filosofia)
pienoiskuva|Kiinalainen sinogrammi: Dao / Tao. Dao (道 pinyin: dào; Wade-Giles: tao) on kiinalainen käsite. Se on kungfutselaisuuden ja taolaisuuden peruskäsite. Sana on mandariinikiinaa ja tarkoittaa tietä tai polkua. Dao käsitetään kaiken luojaksi, vaikkei sitä voikaan sanoin kuvata. Se ei ole luojajumala, vaan kaiken takana oleva alkusyy, josta kaikki lähtee ja siihen palaa, ja on yhtä sen kanssa. Daosta puhui tällä tavoin muun muassa Laozi, jonka kirjoittamaksi väitetyssä kirjassa ”Daodejing” daon olemusta kuvaillaan. Näin ollen taolaisuus ei ole alun perin jumaluskonto vaan pikemmin maailmanselitys, mutta sen erilaisissa tulkinnoissa esiintyy jumalia kuten keisarijumalia.
Dao on monistinen käsite. Dao on kaikkialla ja kaikessa oleva maailmaa ylläpitävä ja johtava voima. Laozi sanoi sen kattavan samalla kaiken ja ei mitään. Se on hänen mukaansa ollut olemassa aina ja on vanhempi kuin jumalat. Daosta voi ammentaa voimaa pohdiskeluun ja oikealla tiellä pysymiseen eli daon seuraamiseen.
Toisaalta dao sisältää tietylaisen dualismin. Esimerkkinä taolaisesta dualismista käytetään savesta valmistettua kuppia: ”Astia muovataan savesta, mutta tyhjä tila tekee astian hyödylliseksi. Ovet ja ikkunat veistetään huonetta tehdessä, mutta tyhjästä tilasta johtuu huoneen hyödyllisyys. Sen vuoksi käyttämällä sitä, mikä on, hyödytään siitä, mitä ei ole.”
Kiinalaisen vanhan kansanuskon käsityksen mukaan maailmankaikkeuden perimmäinen sopusointu riippuu kahden vastakkaisen voiman, yinin ja yangin tasapainosta. Yinin ja yangin tasapainoinen kokonaisuus on dao, maailmankaikkeuden harmoninen kokonaisuus. Tämä kuvataan ympyränä, jonka kaareva viiva jakaa kohteen kahteen samankokoiseen osaan. Nykyään kansanusko elää sekoittuneena Kiinan muihin uskontoihin.
Pythion
Pythion voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kohteisiin:
Melqart
Melqart tai Milk-quart ("kaupungin kuningas") oli foinikialaisen Tyroksen pää- ja suojelusjumala, jota palvottiin myös Karthagossa. Melqart yhdistetään mereen ja purjehdukseen, ja hänet kuvataan kolikoissa ratsastamassa merihevosella. Myöhemmin häntä pidettiin myös auringonjumalana, ja hänet rinnastettiin myös Heraklekseen.