cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ari Hakulinen
Hakulinen on ollut mukana perustamassa levy-yhtiöitä Turun Tähtituotanto Oy (1989) ja Artie Music Oy (2001). Hän toimii Tähtituotannon toimitusjohtajana ja Artie Musicin hallituksen puheenjohtajana. Levy-yhtiöt ovat erikoistuneet vanhojen gramofonilevyjen uudelleenjulkaisuun.
Hakulisen instrumentteja ovat kontrabasso, bassokitara ja harmonikka. Hän opiskeli kontrabassonsoittoa Jyväskylän konservatoriossa 1962–1963 Erkki Talpon johdolla ja Sibelius-Akatemiassa 1965–1970 opettajinaan Oiva Nummelin ja Olli Kosonen. Vuonna 1969 hänet nimitettiin Turun kaupunginorkesterin kontrabasistiksi ja 1973 bassojen äänenjohtajaksi. Hakulinen toimi Mikkelin orkesterin intendenttinä 1987–1988 ja Turun Filharmonisen orkesterin vs. intendenttinä 2007. Hakulinen on myös opettanut kontrabassonsoittoa Turun konservatoriossa.
John Arlott
Ennen toimittajanuraansa Arlott toimi poliisina Southamptonissa. Toisen maailmansodan päättyessä hän piti poliisilaitoksen puolesta puheen kuningas Yrjö VI:lle. Puheen seurauksena BBC tarjosi hänelle vakituisen työpaikan ja vuonna 1946 häntä pyydettiin selostamaan Englannin krikettimaajoukkueen Intian pelimatkan kaksi ensimmäistä ottelua. Selostukset saivat positiivisen vastaanoton ja Arlott toimi selostajana myös kiertueen muissa otteluissa. Hän selosti kaikki kotona pelatut test matchit vuosina 1946–1980, jolloin hän siirtyi eläkkeelle. The Guardianin krikettikirjeenvaihtajana Arlott oli 1968–1980.
John George Vlazny
pienoiskuva John George Vlazny (s. 22. helmikuuta 1937 Chicago) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Chicagon arkkihiippakuntaan 20. joulukuuta 1961 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Stagnumin titulaaripiispaksi 18. lokakuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Joseph Louis Bernardin, jota avustivat Alfred Leo Abramowicz ja Nevin William Hayes.
Vlazny sai 19. toukokuuta 1987 nimityksen Winonan piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 29. heinäkuuta. Hänet nimitettiin 28. lokakuuta 1997 Portland in Oregonin arkkipiispaksi, ja hänet asetettiin tähän virkaan 19. joulukuuta.
Runosmäki
Runosmäki on kaupunginosa ja lähiö Turun pohjoisosassa noin neljä kilometriä keskustasta. Kaupunginosa kuuluu sekä Runosmäki-Raunistulan että Länsikeskuksen suuralueeseen.
Runosmäen lähiöön kuuluvat vanhan Runosmäen lisäksi Palli, Kiikku ja Aurinkolaakso. Runosmäen lähiön eteläosassa oleva Pallin alue kuuluu hallinnollisesti Kaerlaan, mutta toiminnallisesti Runosmäen lähiöön.
Tilastollisessa ”Asuin-Runosmäessä” oli 6 977 asukasta vuonna 2016.
Runosmäessä on pääosin 1970-luvulla rakennettuja kerrostaloja, joita on sittemmin peruskorjattu. Runosmäki on mukana Turun kaupungin lähiöparannusprojektissa.
Historia
Alun perin lähiön alueelta jaettiin tontteja Urakoitsijat Oy:lle ja Rakennus Oy:lle, mutta vuonna 1970 myös Taso Oy sai oman alueensa. Samalla Urakoitsijat ja Rakennus saivat lisää maata rakennettavaksi. Urakoitsijat Oy:n ja Rakennus Oy:n tilauksesta Risto Mäkitalo teki alueen asemakaavaluonnoksen, joka hyväksyttiin kaupunginhallituksessa 1968. Ensimmäinen asemakaava vahvistettiin jo seuraavana vuonna, ja sen pohjalta alettiin rakentaa alueen länsiosia. 1970 asemakaavaa hieman muutettiin. Itäisen alueen asemakaava vahvistettiin 1972. Yksinomaan kerrostaloalueeksi suunniteltu Runosmäki oli Turun suurin rakennuskohde 1970-luvulla.
Viimeinen alun perin suunnitelluista kolmesta päiväkodista rakennettiin vuonna 1988. Lähiötä täydennettiin pohjoispuolelta Aurinkolaakson asuinkorttelialueella 2000-luvun vaihteessa.
Korkeimmillaan Runosmäen lähiön asukasluku oli 1980-luvun alussa, jolloin asukkaita oli yli 9 000; vuonna 2012 siellä asui noin 7 300 ihmistä.
Väestö
Vuoden 2016 lopussa asukkaita oli 6 977; suomenkielisiä oli 5 679, ruotsinkielisiä 116 ja muita 1 182.
Runosmäki–Raunistula-suuralueella asui samana ajankohtana 12 900 suomenkielistä, 336 ruotsinkielistä ja 1 519 muuta.
Vuonna 2020 asuin-Runosmäen noin 7 000 asukaan väestöstä noin 80 % oli suomenkielisiä.
Palvelut
Alueella on muun muassa kolme päivittäistavarakauppaa, kaksi anniskeluravintolaa, kebab-ravintola, kioski, sosiaali- ja terveyskeskus, apteekki, vanhainkoti, kirjasto, nuorisotalo ja liikuntatiloja.
Tällä hetkellä Runosmäessä on yksi koulu; Turun Lyseon koulu (luokat 1–9). Aikaisemmin Runosmäessä toimi Nunnavuoren koulu, jossa olivat luokat 3–6 sekä Runosmäen koulu eli ”pikkukoulu”, jossa olivat luokat 1–2. Koulut kuitenkin yhdistettiin, jonka jälkeen toimittiin Nunnavuoren koulun tiloissa Runosmäen koulun nimellä vuoden 2014 loppupuolelle saakka, kunnes se lakkautettiin. Koulurakennus puretaan syksyn 2020 aikana. Koulun kanssa samassa rakennuksessa oli Runosmäen kirjasto, joka toimii väistötiloissa Runosmäen nuorisotalossa.
Runosmäkiseura
Runosmäessä on vuodesta 1972 asti toiminut kaupunginosayhdistys Runosmäkiseura. Runosmäkiseura ry. perustettiin 16.11.1972 edistämään kotiseututoimintaa Runosmäen kaupunginosan alueella. Seura julkaiseen neljä kertaa vuodessa ilmestyvää Ruutiset-kaupunginosalehteä. Yhdistyksen puheenjohtajana on toiminut vuodesta 2008 Jorma Helsten.
Ympäristö
Piiparinpolku on kävelykatumainen suora katu, joka on Turun Lyseon ja Mustalammen välillä. Mustalammelta Nättinummeen päin mentäessä Piiparinpolku muuttuu Pillipiiparinpoluksi. Mustalammen vieressä on leikkipaikka ja huvimaja. Nunnavuoren kuntorata on 1,7 km pitkä, ja sen sisällä on pirunpelto, joka on yksi Turun luonnonsuojelualueista. Runosmäessä on sienenmuotoinen Parolanpuiston vesitorni.
Runosmäen nimistön aiheena ovat Suomen sotaväki, ruotujakolaitos ja Vänrikki Stoolin tarinat.
Kulttuurissa
Runosmäki on tapahtumapaikkana Dome Karukosken Tyttö sinä olet tähti -elokuvassa, jossa päähenkilöt käyvät paikallisessa Runostuopissa.
Myös elokuvassa Bayoneta – Viimeinen isku päähenkilö käy Runostuopissa.
Liikenneyhteyksiä Runosmäkeen
Turun seudun joukkoliikenne (Föli)
Pakilantie
thumb|Pakilantien ja Osuuskunnantien risteys Pakilantie on Helsingissä sijaitseva katu. Kokonaisuudessaan kadun pituus on 3,3 kilometriä. Pakilantie alkaa Tuusulanväylältä Oulunkylän liittymästä Maunulassa. Se kulkee Maunulan halki Länsi-Pakilaan ja päättyy Paloheinään. Sen leikkaa Kehä I:n eritaso­liittymässä keskellä Länsi-Pakilaa. Pakilantien varrella sijaitsee muun muassa päivittäistavarakauppa- ja muita kauppa- ja palveluliikkeitä sekä huoltoasema. Pakilantiellä kulkee monia linja-autolinjoja, esimerkiksi linja 66 kulkee koko Pakilantien alusta loppuun.
Tärkeimmät risteykset Pakilantiellä ja paikat, joihin risteyksistä pääsee:
Edellä lueteltujen lisäksi Pakilantie risteää lukuisten pikkuteiden kanssa.
Turvallisuusongelmat
Vuosina 2009–2011 Pakilantien ja Kehä I:n liittymä oli yksi Helsingin viidestä pahimmasta onnettomuuspaikasta.
Pirjontien ja Oulunkylän sillan välisellä osuudella nelikaistainen Pakilantie on vilkkaasti liikennöity erityisesti aamuisin ja iltapäivisin, jolloin myös lapset ovat koulumatkalla. Monet asukkaat pitävät Pakilantien risteysalueita Kyläkunnantien ja Lepolantien kohdalla hengenvaarallisina, koska suojateillä ei ole liikennevaloja eikä ajohidasteita. Pakilantien turvallisuudesta jalankulkijoille on keskusteltu vuosia. Pakilantietä on suunniteltu muutettavaksi kaksikaistaiseksi Pirjontien ja Oulunkylän sillan välisellä osuudella, mutta vuonna 2011 lähinnä alueen yrittäjiä edustava Pro Maunula -seura jätti valituksen suunnitelmasta, koska se seuran mukaan pahentaisi Maunulan liikenneruuhkia. Helsingin hallinto-oikeus kuitenkin jätti valtuksen tutkimatta.
Syksyllä 2014 esitelty kaavaluonnos ehdottaa liikenneturvallisuuden kohentamiseksi, että Pakilantien ylinopeuksia hillittäisiin kaventamalla ylileveitä ajokaistoja ja rakentamalla korotettuja suojateitä vilkkaimpiin ylityskohtiin. Suunnitelmaan liittyy myös Pakilantien varteen rakennettavia nelikerroksisia taloja ja katualueen viihtyisyyden parantamista muun muassa puuistutuksin. Suunnittelun tueksi kerättiin kaupunkilaisten näkemyksiä verkkokyselyllä, jossa Pakilantien tiivistäminen sai kannatusta.
Pakilantien liikenneturvallisuus on keskustelunaiheena yhä 2020-luvun alussa. Pakilan yläasteen koulun kohdalle asennetaan nopeusvalvontakamera tammikuussa 2021 tapahtuneen teinipojan yliajon jälkeen. Kadulle toivotaan myös kiertoliittymiä ja hidastetöyssyjä.
Pakilantien rakennuksia
Pakilantiellä sijaitseva Pakilan Teboil-huoltoasema on yhtenä tapahtumapaikkana Jarkko Sipilän dekkarissa Seinää vasten sekä Kari Hotakaisen romaaneissa Sydänkohtauksia eli kuinka tehtiin Kummisetä (1999), Juoksuhaudantie (2002) ja Satukirja (2004). Hotakainen mainitsee huoltamon ja sen kahvion myös todellisuudessa kantapaikakseen ja ”henkiseksi kodikseen”.
Pakilantien varren 1960-luvun rakennuskantaa edustavat muun muassa nämä kadun alkupään itäpuolen peräkkäiset kiinteistöt:
Muita merkittäviä kohteita Pakilantien varrella ovat muun muassa Pakilan yläaste (Pakilantie 67, käyntiosoite Pilkekuja 10), Pakinkylän VPK:n talo (Pakilantie 64) sekä Paloheinän jäähalli (Pakilantie 122) ja Paloheinän ulkoilumaja (Pakilantie 124) kadun pohjoispäässä.
Tiili (täsmennyssivu)
Tiili tarkoittaa seuraavia:
Katrina Scott
Katrina Scott (s. 11. kesäkuuta 2004 ) on yhdysvaltalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 617 marraskuussa 2019.
Vuonna 2019 Scott eteni puolivälieriin Yhdysvaltain avointen tyttöjen kaksinpelissä. Hän pelasi WTA-turnauksessa ensimmäisen kerran San Joséssa 2019, missä hän hävisi karsinnoissa Tímea Babosille luvuin 5–7, 6–2, 5–7. Kuukautta myöhemmin hän sai villin kortin Yhdysvaltain avointen karsintoihin missä voitti Katie Swanin. Vuoden 2020 Yhdysvaltain avoimissa Scott voitti ensimmäisellä kierroksella Natalja Vihljantsevan.
Rainbow: Music of Central Asia Vol. 8
Rainbow: Music of Central Asia Vol. 8 on yhdysvaltalaisen jousikvartetti Kronos Quartetin albumi ja DVD, joka julkaistiin vuonna 2010 levymerkillä Folkways Records. DVD sisältää 24 minuutisen "Rainbow" dokumentin.
Osmerus
Osmerus on kuorekalojen (Osmeriformes) lahkoon ja kuoreiden (Osmeridae) heimoon kuuluva kalasuku.
Viljo Karvonen
Viljo Ilmari Karvonen (23. heinäkuuta 1906 Halsua – 28. kesäkuuta 1994 Halsua) oli suomalainen kanteleensoittaja ja pelimanni. Varsinaiselta ammatiltaan hän oli linja-autonkuljettaja ja liikennöitsijä.
Hän sai innostuksen kanteleensoittoon isältään, mutta joutui opettelemaan soiton alkeet muualla, koska isä ei ollut halukas opettamaan poikaansa. Pääasiallisesti hän oppi soittamaan pelimannien tapaan kuuntelemalla muiden soittoa ja sittemmin soittamalla yhdessä heidän kanssaan. Oppi-isinä hänellä olivat Eino Tulikari ja serkku Matti Karvonen. Ensimmäisen kerran hän esiintyi kymmenvuotiaana, mutta soittimena ei ollut kantele vaan kampa ja silkkipaperi.
Osmerus
Lajien luokittelussa on ollut eri käytäntöjä. Osmerus dentex on varsinkin aiemmin luettu O. mordaxin alalajiksi (O. mordax dentex). Toisaalta tietyissä Pohjois-Amerikan sisävesissä O. mordaxin kanssa yhdessä elävää hidaskasvuista muotoa on pidetty sen alalajina Osmerus mordax spectrum ja jopa omana lajinaan O. spectrum, mutta toisaalta joskus O. mordaxin synonyyminä.
Viljo Karvonen
Myöhemmin hän aloitti viulunsoiton ja soitti vuoden verran paikallisen kanttorin johtamassa jousiyhtyeessä. Viulunsoiton hän joutui lopettamaan satutettuaan sormensa tapaturmaisesti. Sen jälkeen hän keskittyi kanteleen soittamiseen. Hän myös rakensi kanteleita, ensimmäisen jo 14-vuotiaana. Ensimmäisen kerran hän esiintyi julkisesti 18-vuotiaana, jolloin hän säesti kahta viulupelimannia.
Faulknor-luokka
Faulknor-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston neljän laivueenjohtajan muodostama alusluokka. Chilen laivaston tilaamat alukset olivat rakenteilla Britteinsaarilla ensimmäisen maailmansodan alkaessa, jolloin Britannian hallitus lunasti alukset Kuninkaalliselle laivastolle.
Suunnittelu
Chilen laivaston Almirante Lynch -luokka oli J. Samuel White and Companyn suunnittelema alustyyppi, joka oli paljon suurempi ja raskaampi kuin muut vastaavat alustyypit. Niissä oli neljä savuhormia, joista etummainen oli pitkä ja kapea, ja loput kolme olivat paksumpia ja lyhyempiä.
Alusten aseistuksena oli suunnitelmien mukaan kuusi neljän tuuman hylsyyn ladattuja ammuksia käyttävää tykkiä (ns. QF), joista neljä oli asennettu normaalista poiketen etukannelle. Kaksi niistä oli rinnakkain ruorihytin edessä ja kummallakin laidalla oli yksi tykki. Loput tykit olivat puolikannen laidoilla. Tykit olivat Armstrong Whitworthin Elswickin tehtaan Chilelle toimittamia, ja alusten uudelleen aseistamisen yhteydessä ne korvattiin Kuninkaallisen laivaston malleilla.
Viljo Karvonen
Sodan jälkeen hän innostui taas soittamisesta ja osallistui paikallisten kansansoittokilpailujen innostamana vuonna 1955 Helsingissä pidettyyn Suomen Nuorison Liiton soittokilpailuun. Hän voitti kilpailun, ja toinen halsualainen Toivo Venetjoki tuli toiseksi. Vuonna 1958 pidetyissä kilpailussa järjestys oli päinvastainen. Tämän jälkeen he esiintyivät paljon yhdessä. Halsualla toimi 1960-luvulla suuri kanteleyhtye, jossa oli enimmillään 12 soittajaa. Karvonen, Venetjoki ja Tulikari olivat yhtyeessä mukana. Lisäksi Karvonen esiintyi paljon viulupelimanni Otto Hotakaisen kanssa.
Faulknor-luokka
Suunnittelu
Alukselle asnnettiin vuoden 1918 uudelleen aseistuksessa BL 4,7 tuuman 45 pituuskaliiperin Mk I -tykki etukannelle ja toinen takakannen korokkeelle kahden viimeisen savuhormin väliin. Alusten nelituumaiset ruorihuoneen edessä säilyivät ja niille asennettiin lisäksi kaksi kaksinaulaista QF-ilmatorjuntatykkiä.
Viljo Karvonen
Karvosen ohjelmistossa oli sekä pelimannimusiikkia että kansanlauluja ja hengellisiä kappaleita. Hän myös sävelsi itse.
Faulknor-luokka
Suunnittelu
Alukset palautettiin 1920 Chilelle, ja John I. Thornycroft and Companyn valmistama HMS Rooke nimettiin HMS Brokeksi, jotta tunnettu nimi säilytettäisiin laivaston aluksilla.
Viljo Karvonen
Hänet nimitettiin mestaripelimanniksi Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla 1971. Hän oli ensimmäinen kanteleensoittaja, joka sai tämän arvonimen.
Faulknor-luokka
Palvelus
Luokan kaikki alukset osallistuivat 31. toukokuuta – 1. kesäkuuta 1916 Skagerrakin taisteluun, jossa HMS Broke törmäsi Acasta-luokan hävittäjän HMS Sparrowhawkin, joka upposi. Saksan keisarikunnan laivaston taistelulaivan SMS Westfalenin ampuma 150 millimetrin kranaatti upotti samassa taistelussa 4. hävittäjälaivueeseen liitetyn HMS Tipperaryn. Aluksen mukana hukkui 185 merimiestä.
Broke osallistui huhtikuussa 1917 Doverin salmen taisteluun HMS Swiftin kanssa, jolloin se törmäämällä upotti Saksan keisarikunnan laivaston torpedoveneen SMS A-19:n sekä vahingossa torpedoimalla upotti Ranskan laivaston hävittäjän Capitaine Mehlin.
Maddalena Balsamo
thumb|Maddalena Balsamo (2014) Maddalena Balsamo (3. heinäkuuta 1961 ) on italialainen näyttelijä.
Viipurin naistensairaala
Viipurin naistensairaala valmistui Viipurin Patterinmäelle vuonna 1937. Nykyään sen tiloissa toimii Viipurin ortopedia- ja tuberkuloosisairaala. Rakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Uno Ullberg ja Ragnar Ypyä.
Säkeniä
thumb|200px|Lehden ensimmäisen numeron kansikuva. Säkeniä oli Massachusettsin Fitchburgissa vuosina 1907–1921 ilmestynyt amerikansuomalainen sosialistinen aikakauslehti.
Raivaajan kustannusyhtiön julkaisema Säkeniä oli kerran kuukaudessa ilmestynyt kaunokirjallis-teoreettinen aikakauslehti. Yleensä 32–64 sivua käsittänyt lehti sisälsi artikkeleita yhteiskunnallisista aiheista, romaaneja, kertomuksia, runoja, satiiria ja jopa urheilu-uutisia. Lehden ensimmäinen toimittaja oli Eetu Salin. Hänen jälkeensä toimittajina työskentelivät Alex Coleman (Kolehmainen), Santeri Nuorteva, Yrjö Halonen ja Moses Hahl. Lehden avustajiin kuuluivat Eemeli Parras, Kalle Rissanen, A. B. Mäkelä, F. J. Syrjälä ja Yrjö Sirola. Säkeniä-lehden levikki oli 2 000 kappaletta vuonna 1907, 4 000 vuonna 1911, 6 650 vuonna 1914 ja 11 000 vuonna 1921. Vuonna 1921 sen tilalle perustettiin Nykyaika-niminen aikakauslehti.
Viipurin naistensairaala
Sairaalan historiaa
Viipurin naistensairaala oli yksi Suomeen 1920–1940-luvuilla rakennetuista moderneista naisten- ja lastensairaaloista, joista muita ovat muun muassa Helsingissä sijaitsevat Naistenklinikka ja Lastenlinna. Niiden rakentamisen taustalla oli uusi väestö- ja sosiaalipolitiikka, jonka tarkoituksena oli yleinen kansanterveyden edistäminen. Sairaaloiden arkkitehtuuri kuvasti lääketieteen kehitystä, ominaisia olivat uudenlaiset tilaratkaisut, jotka tehtiin vanhemmista sairaaloista poiketen lääketieteellisen työskentelyn ehdoilla. Naistensairaalan lisäksi lähistöllä sijaitsivat myös vuonna 1929 valmistunut Viipurin kaupunginsairaala sekä 1930 rakennettu Viipurin tuberkuloosisairaala, joihin se oli yhdistetty tunnelilla. Viipurin naistensairaala oli vuonna 1934 valmistuneen Naistenklinikan jälkeen Suomen toinen naistensairaala.
Sairaalan suunnittelun aloitti 1934 Viipurin kaupunginarkkitehti Uno Ullberg ja hänen siirryttyään Lääkintöhallituksen arkkitehdiksi vuonna 1936, projektin vei loppuun uusi kaupunginarkkitehti Ragnar Ypyä. Rakennustyöt käynnistyivät saman vuoden helmikuussa ja naistensairaala otettiin käyttöön marraskuussa 1937, jolloin siellä syntyivät ensimmäiset lapset. Viralliset vihkiäiset olivat kuitenkin vasta tammikuussa 1938. Sairaalarakennus muodostuu kahdesta osasta, varsinaiset sairaalatoiminnot olivat alun perin korkeammassa kuusikerroksissa siivessä ja sen itäpuolella matalammassa nelikerroksissa puolestaan oli muun muassa lääkärien vastaanottotiloja. Potilaspaikkoja oli 130. Korkeamman osan seinässä olleen suuren tiilireliefin ”Äiti ja lapsi” suunnitteli ja muurasi viipurilainen Yrjö Kyllönen. Raskaana olevaa naista esittävää teosta ei kuitenkaan enää ole. Sairaalan ylilääkärinä toimi vuodet 1938–1940 Mauno Rauramo.
Viimeinen suomalainen lapsi Viipurin naistensairaalassa syntyi 15. kesäkuuta 1944 kello 18.00, jonka jälkeen sairaala evakuoitiin kaksi tuntia myöhemmin Neuvostoliiton lähestyvän suurhyökkäyksen alta. Naistensairaala selvisi sodasta käytännössä vaurioitumatta ja Viipurin siirryttyä Neuvostoliiton haltuun, se jatkoi aluksi toimintaansa alkuperäisessä muodossaan synnytyssairaalana. Lisäksi sairaalassa hoidettiin sotainvalideja. Synnytysosaston muutettua entisen Viipurin lääninsairaalan tiloihin, naistensairaalasta tuli lasten tuberkuloosisairaala.
Tapahtumat kesäkuussa 1944
Viipurin taistelun aikana 20. kesäkuuta 1944 suomalaiset menettivät kaupungin vain muutamassa tunnissa. Naistensairaalan kellarikerrokseen oli tuolloin perustettu Viipuria puolustaneen 20. prikaatin IV pataljoonan joukkosidontapaikka. Samaan aikaan sairaalaan tuotiin myös Kannakselta vetäytyvien suomalaisjoukkojen kaatuneita. Viipurin taisteluun osallistuneen kapteeni Uuno Tarkin mukaan kävelemään pystyvät saatettiin pois, jonka jälkeen joukkosidontapaikalle jäi kahdeksan vaikeasti haavoittunutta sekä sotilaslääkäri Otto Salonen ja lääkintävääpeli Eino Varjola. Pataljoonan komentaja majuri Viljo Kirma oli määrännyt miehensä vetäytymään kaupungista Linnansiltaa pitkin, mutta Salonen ja Varjola päättivät jäädä haavoittuneiden luokse. Tämän jälkeen heidän kohtalostaan ei ole mitään varmaa tietoa.
Joidenkin lausuntojen mukaan kaikki joukkosidontapaikalla olleet olisi ammuttu ja heidän ruumiinsa haudattu jonnekin sairaalan pihamaalle yhdessä arkuissa olleiden noin 30 kaatuneen kanssa. Paikalla on tehty maatutkakartoituksia sekä kaivauksia, mutta mitään ei ole kuitenkaan löydetty.
Kakku (maalaus)
Kakku on suomalaisen taiteilijan Helge Dahlmanin öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1959. Kooltaan maalaus on 33,5×41,5 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin.
Helge Dahlman maalasi Kakku-maalaukseen puoliksi syödyn kermaisen täytekakun. Maalauksen väreinä hän käytti iloista punaista, keltaista ja valkoista väriä. Myös kukkamaljakko kakun vieressä tuo juhlan tunnetta tähän suurpiirteisesti maalattuun maalaukseen.
7-osainen näyttö
alt=|pienoiskuva|280x280px|Tavallinen 7-osainen LED-näyttökomponentti desimaalipisteellä 7-osainen näyttö, 7-segmenttinäyttö, on sähköinen numeronäyttö, joka on vaihtoehto monimutkaisemmille pistematriisinäytöille.
7-osaisia näytöjä käytetään laajasti digitaalikelloissa, sähköisissä mittareissa, tavallisissa laskimissa ja muissa laitteissa, jotka näyttävät numeerista tietoa.
Visuaalinen rakenne
alt=|pienoiskuva|Seitsenosaisen näytön yksittäiset lohkot alt=|pienoiskuva|16x8 ruudukko, jossa näkyy 7-osaisen näytön kaikki 128 tilaa alt=|pienoiskuva|Yleiset ositetut näytöt vasemmalta oikealle: 7-osainen, 9-osainen, 14-osainen ja 16-osainen näyttö. Näytön seitsemän lohkoa voidaan kytkeä erilaisiksi yhdistelmiksi arabialaisten numeroiden näyttöä varten. Seitsemän lohkoa ovat usein viistossa järjestyksessä, mikä edistää luettavuutta. Lohkot ovat useimmissa käyttökohteissa yhtenäisen muotoisia ja kokoisia (yleensä kuusikulmioita, mutta myös puolisuunnikkaita ja suorakulmioita voidaan käyttää), mutta vanhojen mekaanisten laskinten pystysuuntaiset lohkot ovat pidempiä ja päistään oudomman muotoisia, jotta luettavuus saataisiin vielä paremmaksi.
Seitsemän lohkoa muodostavat suorakaiteen, jossa molemmilla puolilla on kaksi pystysuuntaista lohkoa, ja niiden välissä on kolme vaakasuuntaista lohkoa ylhäällä, keskellä ja alhaalla. Seitsemäs lohko jakaa suorakaiteen vaakatasossa keskeltä kahtia. On olemassa myös täysin aakkosnumeerisia 14- ja 16-osaisia näyttöjä. Tällaiset näytöt on kuitenkin pääosin korvattu pistematriisinäytöillä. 22-osainen näyttö soveltuu kaikkien ASCII-merkkien esittämiseen. Niitä oli markkinoilla 1980-luvun alkupuolella, mutta ne eivät yleistyneet.
Toteutus
pienoiskuva|Varhainen hehkulankatyyppinen 7-osainen näyttö, Numitron pienoiskuva|Mekaaninen 7-osainen näyttö, joka näyttää auton polttoaineiden hinnat alt=|pienoiskuva|7-osaisen sähköisen yhteiskatodinäytön tyypilliset kohtiot ja kytkennät 7-osaiset näytöt voivat olla nestekidenäyttöjä, loistediodinäyttöjä (LED), EC-näyttöjä, tai muita valoa tuottavia tai ohjaavia tekniikoita käyttäviä, kuten kylmäkatodikaasupurkausnäyttöjä (Panaplex), tyhjiöfluoresenssinäyttöjä, hehkulamppunäyttöjä (Numitron) tai muita. Polttoaineiden hintanäytöissä ja muissa suurissa kilvissä käytettiin kääntöpistekilven tapaan sähkömagneettisesti käännettäviä valoa heijastavia lohkoja, ja käytetään usein nykyisinkin. 7-osaisen näytön kilpailija 1950–1970-luvuilla oli kylmäkatodinäyttö eli Nixie-putki. RCA myi 1970-luvulta alkaen Numitron-nimistä näyttöä, jossa käytettiin 7-osaisen näytön muotoon järjestettyjä hehkulamppuja.
Tavallisesti yksinkertaisissa LED-näytöissä kaikki loistediodilohkojen katodit (negatiiviset kohtiot) tai anodit (positiiviset kohtiot) kytketään yhteiseen napaan. Näitä kutsutaan yhteiskatodi- tai yhteisanodinäytöiksi. Desimaalipisteen sisältävä 7-osainen näyttö tarvitsee tällöin vain yhdeksän kohtiota, mutta kaupallisissa tuotteissa on yleensä enemmän napoja tai tyhjiä kohtia navoille, jotta ne sopivat mikropiirien standardikantoihin. On olemassa myös yhdennettyjä näyttöjä, joissa on yksi tai useampi numero. Joissakin tällaisissa näytöissä on sisäinen dekooderi, mutta useimmissa ei: jokainen yksittäinen loistediodi kytketään yksittäiseen liitäntänapaan edellä kuvatulla tavalla. oikea|pienoiskuva| Limitetty nelinumeroinen seitsenosainen näyttö, jossa on ainoastaan 12 kohtiota Usean numeron LED-näytöissä, joita käytetään taskulaskimissa ja muissa samantapaisissa laitteissa, käytettiin limitettyjä näyttöjä, millä saatiin vähennettyä näytön ohjaamiseen tarvittavien kohtioiden määrää. Esimerkiksi kaikki jokaisen numeron A-lohkon anodit kytketään yhteen ja sen jälkeen ohjauspiiriin, kun taas jokaisen numeron katodit kytkettiin erikseen. Kun ohjataan minkä tahansa numeron mitä tahansa lohkoa, ohjausmikropiiri käynnistää valitun numeron katodiohjaimen ja oikeiden lohkojen anodiohjaimet. Tätä seuraavan lyhyen viipeen jälkeen valitaan seuraava numero ja käynnistetään halutut lohkot peräkkäin. Tällä menetelmällä desimaalipisteellinen kahdeksan numeron 7-osainen näyttö tarvitseen toimiakseen vain kahdeksan katodi- ja kahdeksan anodiohjainta 64 ohjaimen ja mikropiirin kohtion asemesta. Taskulaskinten näytönohjaimia käytetään usein myös näppäinten painallusten rekisteröintiin, mikä säästää lisää kustannuksia. Tällöin kuitenkin useiden näppäinten painaminen yhtä aikaa näkyy outoina merkkeinä limitetyllä näytöllä.
Vaikka LED-näytön kaikki numerot näkyvät paljain silmin, edellä kuvattu limitetty näyttö tarkoittaa loistediodimuunnelmana sitä, että todellisuudessa vain yksi numero näkyy kerrallaan.
Historia
Ensimmäinen 7-osainen patentoitiin jo vuonna 1903 (Yhdysvaltain patentti 1,126,641), kun Carl Kinsley keksi menetelmän, jolla lähetettiin kirjaimia ja numeroita telegraafisesti, ja tulostettiin ne nauhalle 7-osaisessa muodossa. Vuonna 1908 F. W. Wood keksi 8-osaisen näytön, jossa käytettiin vinoviivaa luvun 4 esittämiseen (Yhdysvaltain patentti 974,943). Hehkulampuin valaistua 7-osaista näyttöä käytettiin erään voimalaitoksen pannuhuoneen merkinantotaulussa vuonna 1910. Niitä käytettiin myös näyttämään valittu puhelinnumero puhelinoperaattoreille, kun oltiin siirtymässä käsikäyttöisistä puhelinvaihteista automaattisiin. Ne eivät yleistyneet ennen loistediodien tuloa 1970-luvulla. 7-osaisuutta käytetään välillä julisteissa tai tunnisteissa. Käyttäjä joko valitsee esitulostettujen lohkojen värit tai laittaa värin 7-osaisen näytön mallisen mallineen läpi kirjoitettaessa merkkejä kuten tuotteiden hintoja tai puhelinnumeroita.
Nestekidepistematriisinäytöt ovat korvanneet 7-osaiset LED-näytöt monissa käyttökohteissa, mutta 7-osaiset nestekidenäytöt ovat yhä todella yleisiä. Toisin kuin loistediodinäytöissä, nestekidenäytön lohkojen muodot ovat mielivaltaisia, koska ne on muodostettu eräänlaisella tulostusmenetelmällä. Loistediodilohkot ovat yleensä yksinkertaisia suorakulmioita, koska ne täytyy muovata muotoonsa fyysisesti, mikä tekee monimutkaisemmista muodoista vaikeampia kuin suorakulmaiset lohkot. Kuitenkin 7-osaisten näyttöjen lohkojen selkeät muodot ja suhteellisen korkea visuaalinen sävykkyys verrattuna pistematriisinäyttöjen numeroihin tekee moninumeroisista 7-osaisista nestekidenäytöistä todella yleisiä tavallisissa laskimissa.
Kirjainten näyttö
pienoiskuva| Loistediodeihin perustuva 7-osainen näyttö, jossa kiertävät tavalliset kirjoitusmerkit eli kymmenjärjestelmän numerot ja kuusi heksadesimaalijärjestelmän "numerokirjainta" (A, b, C, d, E ja F) Heksadesimaalijärjestelmän luvut voidaan näyttää 7-osaisella näytöllä. Nykyisin käytetään yleisesti isojen ja pienten kirjainten yhdistelmää näyttämään kirjaimet A–F. Tämä tehdään siksi, että jokainen heksadesimaalinumero olisi ainutlaatuinen ja yksiselitteinen (muuten D-kirjain näyttäisi täysin samalta kuin 0 ja B kahdeksikolta). Myös numero 6 täytyy näyttää ylälohkoineen, jotta se ei näytä samalta kuin b-kirjain.
Numeroiden 0–F heksadesimaalinen kooditus Tätä nykyistä järjestelmää ei kuitenkaan ennen aina käytetty, ja onkin olemassa useita muita järjestelmiä:
7-osaisia näyttöjä voidaan käyttää myös muiden kirjainten, kuten latinalaisten, kyrillisten ja kreikkalaisten aakkosten sekä välimerkkien esittämiseen, mutta vain muutamat esitykset ovat samaan aikaan yksiselitteisiä ja näkemyksellisiä. Seitsenosaisilla näytöillä näytetään usein lyhyitä tilaviestejä (esim. ”no dISC” CD-soittimessa). Tällaisten viestien tapauksessa kaikkien kirjainten ei tarvitse olla yksiselitteisiä, kunhan sanat ovat kokonaisuutena lukukelpoisia.
Saatavilla on myös 14- ja 16-osaisia näyttöjä, jotka mahdollistavat aakkosten yksiselitteisemmän esittämisen.
Koululaiset käyttävät yleisesti 7-osaisten näyttöjen tiettyjä numeroita, jotka näyttävät (ylösalaisin) kirjaimilta, muodostamaan sanoja ja puheenparsia. Tätä kutsutaan taskulaskimella pilailuksi/kirjoittamiseksi.
Milwaukee Admirals
Milwaukee Admirals on yhdysvaltalainen jääkiekkoseura Milwaukeesta Wisconsinista. Joukkue pelaa AHL:ssa ja kotiottelunsa UW–Milwaukee Panther Arenalla. Joukkue toimii Nashville Predatorsien farmijoukkueena.
Joukkueen alkuperäinen nimi oli Milwaukee Wings, mutta joukkue nimittiin uudelleen ensimmäisen kauden jälkeen Milwaukee Admiralsiksi.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Hilarius Sorjonen
Heino Hilarius Sorjonen (16. elokuuta 1908 Pielisjärvi – 3. huhtikuuta 1954 Pyhäjärvi Ul) oli suomalainen rikollinen, joka herätti huomiota 1950-luvun alkupuolella tekemillään kassakaappiryöstöillä. Hänet tunnettiin myös nimellä Hentomielinen Hilarius.
Elämä
Sorjonen varttui Lieksassa kunnan hoidokkina veljensä Viktorin kanssa eräässä maatalossa, jossa heitä kohdeltiin huonosti. Hän oli jonkin aikaa rakennustöissäkin, mutta siirtyi sitten tekemään rikoksia. Sorjonen teki monia aseistettuja ryöstöjä ja karkasi usein vankiloista. Vuonna 1929 Sorjonen tuomittiin Kuopion raastuvanoikeudessa 58 eri varkausrikoksesta. Hän pääsi vankilasta keväällä 1936 ja 13. lokakuuta 1936 hän ryösti Savo-Karjalan Osake-Pankin Viipurin Talikkalan konttorin avustajinaan kaksi miestä. Ryöstön jälkeen Sorjonen matkusti Turkuun, jossa hänet pidätettiin.
8. maaliskuuta 1950 hän suunnitteli ja toteutti rikostoveriensa kanssa Helsingin Vuorimiehenkadun postin ryöstön ja keräsi saaliina 2 miljoonaa silloista markkaa (nykyrahassa 64 000 euroa). Tästä ryöstöstä Sorjonen joutui Turun lääninvankilaan, mutta pakeni sieltä taas 1953.
Illalla 14. tammikuuta 1954 Sorjonen yritti ryöstää Vihdin Säästöpankin konttorin, koska hän oli saanut tietää, että pankin kassaholvissa oli sillä hetkellä useita miljoonia markkoja seuraavana päivänä tapahtuvaa meijeritilien maksua varten. Sorjonen ei kuitenkaan saanut pankkivirkailijoilta kassaholvin avainta ja joutui poistumaan ilman rahoja. Tapauksessa oli huvittaviakin piirteitä ja siitä uutisoitiin laajalti. Pankinjohtaja Saara Forsiuksen rohkeus vaikutti osittain hänen valintaansa kansanedustajaksi vuoden 1954 eduskuntavaaleissa
Hilarius Sorjonen ampui itsensä huhtikuussa 1954, kun hänen Ul. Pyhäjärven, eli nykyisen Karkkilan, Ahmoolla sijainnut piilopaikkana pitämänsä lato joutui poliisien piirittämäksi.
Kulttuuri
Kirjailija Jussi Kylätasku kirjoitti 1974 Sorjosesta radiokuunnelman "Hentomielinen Hilarius", josta tehtiin myös 1985 näytelmä (ensi-ilta Tampereen Työväen Teatterissa 3. lokakuuta 1985). Vuonna 1987 ohjasi Taavi Kassila kuunnelman ja näytelmän perusteella elokuvan Petos, jossa Hilariusta esitti Paavo Pentikäinen. Elokuvaa varten Juice Leskinen sävelsi ja sanoitti kappaleen "Hilarius Hentomielinen"
Vizor
Vizor Oy on Jaakko Visurin perustama televisiotuotantoyhtiö, joka tuotti monia suosikkiohjelmia kuten Megavisa, Noppapotti, Kaikki kotona? ja Kellopeli. Jaakko Visurin siirryttyä MTV3-kanavan ohjelmalinjan johtajaksi ”Vizorin perintönä” kanavalle tulivat ohjelmaformaatit kuten Taxi, Mekastelijat, Rakkautta, BumtsiBum! ja Salatut elämät.
Visurin palattua MTV3:lta takaisin Vizorin pariin kehittämään uudenlaisia interaktiivisia viihde- ja sisältöpalveluja, oli TV:n digitalisoitumisen myötä uusia kanavapaikkoja haettavana. Vizor sai valtioneuvostolta toimiluvan uudelle valtakunnalliselle TV Viisi -kanavalle, joka aloitti lähetystoiminnan 12. maaliskuuta 2004. Kotimaisen pääomarahoituksen puutteessa Visuri myi kanavan kansainväliselle SBS Broadcastingille.
Vizorin TV-tuotannot:
Kalkkarokäärmeet
Kalkkarokäärmeet (Crotalus) on kyykäärmeiden (Viperidae) heimoon kuuluva käärmesuku. Ne kuuluvat kuoppakyiden (Crotalinae) alaheimoon, jonka kaikkia lajeja toisinaan kutsutaan kalkkarokäärmeiksi, mutta kalistinhäntäisiä varsinaisia kalkkarokäärmeitä ovat vain kalkkarokäärmeiden suku sekä kääpiökalkkarokäärmeet (Sistrurus). Kalkkarokäärmeiden suku käsittää suurimman osan ”hännänkalistajista”, 53 lajia, kun taas kääpiökalkkarokäärmeisiin kuuluu vain kolme lajia. Kalkkarokäärmeet elävät Etelä-, Keski- ja Pohjois-Amerikassa.
Lajit
Kalkkarokäärmeisiin kuuluu 53 lajia:
Lopen kirkonkylän koulu
Lopen kirkonkylän koulu sijaitsee Lopella kirkonkylässä. Se on perustettu 1921. Kirkonkylän koulussa on ala-asteella noin 280 oppilasta ja opettajia ja muita aikuisia on noin 20. Koulua laajennettiin 2007.
Lopen kirkonkylässä on myös yläkoulu ja lukio. Niiden rakennusten remontit saatiin valmiiksi kun uusi B-talo valmistui vuoden 2010 syksyllä.
Monica Raymund
Monica Raymund (s. 26. heinäkuuta 1986 St. Petersburg, Florida) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Ria Torresina rikosdraamassa Paljastavat valheet, sekä Gabriela Dawsonina Dick Wolfin luomissa draamasarjoissa Chicago Fire ja Chicago P.D..
Nuoruus
Raymund syntyi Floridan St. Petersburgissa vuonna 1986 Steve ja Sonia Raymundille. Hän valmistui yksityisestä koulusta (Shorecrest Preparatory School) vuonna 2004 ja esitettäviin taiteisiin erikoistuneesta Juilliard Schoolista vuonna 2008.
Ura
Raymund esiintyi useissa näytelmissä opiskellessaan Juilliard Schoolissa, sekä St. Petersburgissa hän esiintyi LiveArts Peninsula Foundationin alkuperäistuotannoissa Manhattan Casino ja Webb's City: The Musical. Raymund on myös toiminut Ann Reinkingin Broadway Theatre -projektissa esiintyjänä.
Vuonna 2008 Raymund sai ensimmäisen televisioroolin NBC:n rikosdraamasarjassa Kova laki: Erikoisyksikkö. Vuonna 2009 hänet valittiin esittämään Maria "Ria" Torresia Foxin rikosdraamasarjaan Paljastavat valheet.
CBS kiinnitti Raymundin draamasarjan Good Wife kolmannelle kaudelle.
Raymund valittiin tähdittämään Dick Wolf draamasarjaa Chicago Fire vuonna 2012. Hänen esittämä Gabriela Dawson hahmo on vieraillut myös sarjoissa Chicago P.D. ja Chicago Med.
Yksityiselämä
Kesäkuussa 2011 Raymund meni naimisiin käsikirjoittaja Neil Patrick Stewartin kanssa. Pari kuitenkin erosi vuonna 2014.
Monican on avoimesti HLBT-tukija. Vuonna 2014 hän kertoi Twitterin kautta olevansa biseksuaali.
Vuonna 2015 Monican pikkuveli Will menehtyi 27-vuotiaana.
Syyskuussa 2015 Raymund kertoi seurustelevansa Tari Segalin kanssa.
Snake’s Revenge
Snake’s Revenge on Konamin kehittämä hiiviskelypeli, joka julkaistiin vuonna Nintendo Entertainment System -konsolille.
Koska Kojima teki jatko-osansa Metal Gear 2: Solid Snake samana vuonna MSX2-tietokoneelle, on Snake’s Revenge tätä nykyä kaanoniin kuulumaton peli. Huolimatta siitä että Kojima ei ollut NES:lle käännettyjen Metal Gearin ystävä, hän on haastattelujen perusteella ilmaissut suhtautuneensa vähemmän penseämmin Snake’s Revengeen kuin sen NES-edeltäjäänsä, jota hänen tiedetään inhonneen.
Karjaa
Karjaan keskustaajamassa oli vuoden 2016 lopussa 7 905 asukasta.
Historia
Karjaalla sijaitsi nuoremmalla roomalaisajalla merkittävä asutuskeskittymä, josta kertovat seudulta löytyneet viisi ajanjakson kalmistoa. Karjaan alue on ollut alun perin varsinaissuomalaisten asuttamaa. Rautakauden lopulla asutusta oli ainakin kolmessa keskittymässä. Nykyisen Läppträskin alue on näistä vanhin muinaislinnoineen. Toinen rautakauden lopun asutusalue oli Karjaan pohjoisosassa Mustionjoen varsilla ja kolmas nykyisessä Snappertunassa Raaseporin linnan ympäristössä.
Ruotsalaiset asuttivat alueen 1200–1300-lukujen aikana niin sanotun toisen ristiretken jälkeen. Ruotsalaissiirtolaiset kutsuivat alueen suomalaiskylää Finnbyksi. Alueelle tulleet ruotsalaiset asettuivat kylän lähistöllä oleville viljelyskelpoisille maille. Kylän nautinta-alue ulottui merelle, ruotsalaisten nimeämään Finneholmenin saareen asti. Saaren nimi on varhaisissa lähteissä kirjoitusasussa Veckasaar, joka lienee ollut saaren alkuperäinen suomenkielinen nimi. Karjaa näyttää ruotsalaistuneen täysin vuoden 1400 tienoilla. Siirtolaisten pääosa oli kotoisin Sveanmaalta, mutta heitä tuli myös Götanmaalta, Taalainmaalta, Gästriklandista ja myös Ahvenanmaalta.
Karjaa mainitaan ensimmäisen kerran kirjallisissa lähteissä vuonna 1326, ja se oli keskiajan alussa Länsi-Uudenmaan keskusalue. Karjaan keskeisyydestä kertoo se, että sieltä käsin tehtiin koko maakunnan piispantarkastukset ja siellä asui myös Uudenmaan veronkantaja. Myöhemmin hallintokeskus muutti Karjaalta Raaseporin linnaan.
Karjaan kaupunkiin kuului myös Mustio (ruots. Svartå), joka sijaitsee Karjaan keskustasta noin 14 km Lohjan suuntaan. Mustio on ollut Suomen toisen rautaruukin sijoituspaikka vuodesta 1560. Ruukin perusti Ruotsin kuninkaan Kustaa Vaasan vallan aikana Suomen herttua Juhana. Väitetään myös, että Suomen toisen auton olisi hankkinut Mustiolle kamariherra Hjalmar Linder 1900-luvun alussa. Vuonna 1873 avattu Hanko–Hyvinkää-rata ja vuonna 1899 avattu rautatieyhteys Turkuun synnyttivät Karjaalle asutustaajaman. Suora junayhteys Helsinkiin saatiin, kun säännöllinen rautatieliikenne Pasilan ja Karjaan välillä alkoi 1. syyskuuta 1903.
Karjaan kirkonkylästä tuli taajaväkinen yhdyskunta vuonna 1910 ja kauppala vuonna 1930, ja samalla Karjaan kauppala erosi Karjaan maalaiskunnasta, johon Mustiokin kuului. Kauppala ja maalaiskunta yhdistyivät uudelleen 1. tammikuuta 1969. Vuonna 1977 Karjaa muuttui kauppalasta kaupungiksi.
Ennen kaupungin lakkauttamista Karjaan kunnallisveroprosentti ehti olla Suomen korkein, 21 prosenttia. Kaupunki oli kaksikielinen ja enemmistö, 59 prosenttia asukkaista, puhui äidinkielenään ruotsia ja 38 prosenttia suomea. Karjaa kuului Uudenmaan vaalipiiriin ja sen kaupunginvaltuustossa oli 35 kaupunginvaltuutettua.
Kylät ja taajamat sekä kyliä kirkonkirjojen mukaan
Backby, Backgränd, Bengtsmora, Björnbollstad, Bondby, Brasby, Bredvik, Brynikbacka, Bålaby, Båtsmora, Bällarby, Bällby, Degerby, Domargård, Dönsby, Finnbacka, Finnby, Grabbacka, Gösbacka, Heimos, Hållsnäs, Högben, Ingvallsby, Joddböle, Jällsby, Kansbacka, Karjaan asema (Karis station), Karjaan keskusta (Karis centrum), Kasabacka, Kasaby, Kaunislahti (Grundsjö), Kiila (Kila), Kleven, Knapsby, Konungsböle, Kroggård, Kudiby, Kurby, Kvarvbacka, Leppi (Läpp), Lågbacka, Lövkulla, Mangård, Meltola (Mjölbolsta), Mjölnarby, Mustio (Svartå), Nyby, Osmundsböle, Pappila (Prästgården), Päsarby, Reiböle, Romsarby, Sannäs, Sepänkylä (Smedsby), Snällböle, Starkom, Sutarkulla, Svarvarböle, Svedja, Torsböle, Visanbacka, Västanby, Österby
thumb|250px|[[Karjaan rautatieasema.]] thumb|350px|Hangon ja Raaseporin kuntajako 1960-luvulla. Karjaaseen liitettiin Karjaan maalaiskunta ja osa Snappertunasta vuonna 1977.
Liikenne
Karjaalla on Bäljensin rautatietunneli. Karjaan rautatieasemalla pysähtyvät useimmat Helsingin ja Turun väliset junat. Sieltä kulkee myös taajamajunia Hankoon. Karjaan kautta kulkee valtatie 25, josta eroaa liittymä noin kolme kilometriä keskustasta kantatielle 51 Helsinkiin.
Ruokakulttuuri
Karjaan pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla perunamakkara.
Norodom I
Norodom I (, ennen valtaannousua Ang Vodey; 3. helmikuuta 1834 Angkor Borey – 24. huhtikuuta 1904 Phnom Penh) oli Kambodžan kuningas vuosina 1860–1904. Norodomin aikana Kambodža vapautui Thaimaan ja Vietnamin vaikutusvallasta mutta ajautui Ranskan protektoraatiksi ja lopulta osaksi Ranskan Indokiinaa.
Yksityiselämä
Kuninkaalliseen perheeseen kuului vuonna 1866 noin 1 500 henkeä. Norodomilla itsellään oli ainakin 37 vaimoa ja 60 lasta. Jalkavaimojen lukumäärästä ei ole tietoa. Etienne Aymonier, Ranskan edustaja Kambodžassa 1879–1881, valitti, että suurin osa maan varallisuudesta meni tämän suuren kuninkaallisen perheen elättämiseen. Ranskalaiset yrittivät vuonna 1913 selventää tilannetta tekemällä sukututkimuksen mutta epäonnistuivat siinä.
Ranskan protektoraatiksi
Norodom vietiin 14-vuotiaana Bangkokin hoviin, josta hänen sallittiin palata Kambodžaan vasta vuonna 1858. Hän nousi kuninkaaksi, kun hänen isänsä Ang Duong kuoli vuonna 1860. Isänsä tavoin Norodomin tavoitteena oli estää Vietnamin ja Thaimaata sekaantumasta liian paljon maan asioihin. Ratkaisuna tähän he näkivät liittoutumisen valtion kanssa, joka oli vahvempi kuin Thaimaa tai Vietnam. Vuonna 1863 Norodom solmikin protektoraattisopimuksen Ranskan kanssa. Sopimukseen syntyyn vaikutti merkittävästi katolilainen lähetyssaarnaaja Jean-Calude Miche, minkä ansiosta katolinen kirkko sai etuoikeuksia maassa. Sopimuksen mukaan Ranska nimitti neuvonantajan hoviin (”résident”) ja lisäksi ranskalaiset henkilöt ja yritykset saivat käydä vapaasti kauppaa Kambodžassa.
Vietnam ei juurikaan reagoinut sopimukseen, mutta Thaimaan kuningas Mongkut oli raivoissaan. Lepyttääkseen thaimaalaiset Norodom solmi Mongkutin kanssa salaisen sopimuksen joulukuussa 1863. Käytännössä sopimus kumosi Norodomin ja Ranskan välisen protektoraattisopimuksen. Norodom I kruunattiin 3. maaliskuuta 1864. Hänen asemansa Kambodžan kuninkaana vahvistettiin saman vuoden kesäkuussa, jolloin siihen osallistuivat sekä Ranskan että Thaimaan edustajat. Elokuussa 1864 Thaimaan ja Kambodžan välinen salainen sopimus vuoti julkisuuteen singaporelaisessa sanomalehdessä. Se luonnollisestikin suututti ranskalaiset, eikä heidän luottamuksensa Norodomiin koskaan palannut entiselleen.
Poukombon kapina
Norodom oli hyvin myötämielinen ranskalaisia kohtaan. Hän oli heidän kanssaan kaikesta samaa mieltä mutta juonitteli sitten tarpeen vaatiessa ranskalaisten selän takana itselleen mieluisemman ratkaisun. Tähän lienee ollut syynä se, miten siirtomaavallat olivat muualla Aasiassa nujertaneet avoimen vastarinnan. Norodomin politiikka ei kuitenkaan miellyttänyt kaikkia. Ensimmäistä ranskalaisten vastaista kapinaa johti Assoa, joka väitti olevansa prinssi Ang Emin poika. Assoan kapina kesti 1862–1866.
Vuonna 1866 alkoi uusi kapina. Kambodžalainen munkki väitti olevansa Poukombo, kuningas Ang Chan II:n lapsena kuollut poika. Poukombo syytti Norodomia maanpetoksesta ja kehotti kaikkia yhtymään kapinaan ranskalaisia vastaan. Kesäkuussa 1866 kapinalliset lähtivät marssille kohti Phnom Penhiä. Kapinalliset menestyivät aluksi taistelussa armeijaa vastaan, mutta kun ranskalaiset aloittivat vastahyökkäyksen tammikuussa 1867, he löivät kapinallisten joukot helposti. Poukombo pakeni Laosiin, ja kun hän palasi joulukuussa 1868, hänet vangittiin ja tapettiin.
Vaikka Poukombon kapina oli lyhyt, sillä oli merkittävä vaikutus Kambodžan historiaan. Kaksi Poukombon luutnanttia onnistui pakenemaan, ja he jatkoivat taistelua ranskalaisia vastaan seuraavat 20 vuotta. Tarinat kapinasta jäivät elämään kansan suussa, ja niitä kerrottiin myöhemmin muun muassa Saloth Sarille, joka tunnetaan paremmin Pol Potina.
Uusi pääkaupunki: Phnom Penh
Kambodžan pääkaupunkina oli vaihdellut khmerien valtakunnan tuhon jälkeen joko Lovek, Udong tai Phnom Penh, joiden välillä hovi sukkuloi. Vuonna 1866 maan pääkaupungiksi vakiintui Phnom Penh, mihin yhtenä syynä oli ranskalainen byrokratia. Samana vuonna alkoi myös nykyisen kuninkaanlinnan rakentaminen.
Kambodžan ja sen hovin ylläpito oli kallista Ranskalle, ja siksi Ranska ehdotti protektoraattisopimuksen uudistamista. Maaliskuussa 1884 Ranska vaati Norodomia allekirjoittamaan uuden sopimuksen. Norodom teki sen vasta kesäkuussa 1884, kun Ranskan laivasto saapui paikalle ja uhkasi pakottaa Norodomin luopumaan kruunusta.
Si Vothan kapina
Uuden protektoraattisopimuksen myötä Ranska alkoi suunnitella Kambodžan muuttamista protektoraatista siirtomaaksi, koska siirtomaan hallinta olisi yksinkertaisempaa. Tammikuussa 1885 alkoi kuitenkin uusi kapina, jota johti Norodomin velipuoli Si Votha. Si Vothan kapina oli ennen kaikkea sissisotaa. Ranskan armeija ei pystynyt kukistamaan sissiliikettä ja joutui neuvotteluyritysten kariuduttua turvautumaan kostotoimiin. Kapina päättyi vasta, kun Norodom lähti kiertämään maaseutua ja suostutteli kapinalliset lopettamaan sissisotansa. Si Vothaa ei saatu koskaan kiinni, ja hän kuoli viidakossa vuonna 1890.
Vuosi kapinan päättymisen jälkeen Kambodža liitettiin vuonna 1887 Ranskan Indokiinaan.
Viimeiset vuodet
Si Vothan kapinan jälkeen Ranska päätti modernisoida Kambodžan ja etenkin Phnom Penhin. Uudistustoimet johtivat keskiluokan syntymiseen, mikä aiheutti epävarmuutta hallitsevan eliitin keskuudessa. Ranskalaisten avoin kritisointi johti kahden prinssin maanpakoon. Duong Chakr karkotettiin vuonna 1893 Pariisista Ranskan Algeriaan, jossa hän kuoli vuonna 1897. Norodomin vanhin poika Aruna Yukanthor ei päässyt koskaan palaamaan Kambodžaan vuoden 1901 Pariisin-matkaltaan ja eli loppuelämänsä Thaimaassa. Poikien kohtalo oli kova isku Norodomille. Lisäksi Norodomin velipuoli Sisowath oli päässyt Ranskan kanssa sopimukseen siitä, että hänestä tulisi seuraava kuningas. Katkeroitunut Norodom vetäytyi Phnom Penhin kuninkaanpalatsiin, jossa hän kuoli 24. huhtikuuta 1904.
The Last Sunset
The Last Sunset on suomalaisen heavy metal -yhtyeen Adastran esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2007 levymerkillä Violent Journey Records.
Sulfiinipyratsoni
Sulfiinipyratsoni (C23H20SN2O3) on pyratsolidiinidioneihin ja sulfoksideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää kihdin hoidossa virtsahapon eritystä lisäävänä lääkeaineena, mutta se ei ole käytössä Suomessa.
Ominaisuudet ja vaikutusmekanismi
Huoneenlämpötilassa sulfiinipyratsoni on valkoisia kiteitä. Yhdiste liukenee vain vähäisessä määrin veteen ja liukenee helpommin orgaanisiin liuottimiin alkoholiin, dietyylieetteriin, etyyliasetaattiin ja kloroformiin. Sulfiinipyratsoni on optisesti aktiivinen yhdiste ja sillä on d- ja l-isomeerit. Sulfiinipyratsoni on vahvasti hapan yhdiste.
Sulfiinipyratsonin aiheuttamia haittavaikutuksia voivat olla ruuansulatuskanavan ärsytys, huonovointisuus ja harvinaisempina allerginen ihottuma ja veriarvojen muutokset. Sulfiinipyratsoni voi voimistaa eräiden sulfonamidien kuten sulfadiatsiinin ja sulfisoksatsolin vaikutusta.
Kitilän suurmotti
Ennen mottia
Neuvostoliiton 168. jalkaväkidivisioona oli ollut rintamalla talvisodan alkupäivistä lähtien. Se oli hyökännyt Laatokkaa myötäilevää rantatietä pitkin, mutta pysäytetty noin 60 kilometrin etenemisen jälkeen Ruhtinaanmäelle ja Impi­lahden kirkonkylän itäpuolelle joulukuun puolivälissä. Divisioona oli jo tähän mennessä kärsinyt tuntuvia tappioita. Erityisesti divisioonan selustaan jäänyt suomalaisten Mantsin linnakkeen Erillinen pataljoona 23 tuotti ongelmia puna-armeijan huollolle iskien välillä rantatielle. Lisäksi joulukuun aikana suomalaiset tekivät useita vastahyökkäyksiä pakottaen divisioonan puolustuskannalle. Joukkojen tilanne tammikuun alussa 1940 oli jo heikko.
Motin synty
Motti syntyi 10. tammikuuta 1940, kun suomalaiset katkaisivat divisioonan yhteydet selustaan Pitkä­rannan suunnassa. Tämä motti oli ainoa, joka oli tehty Laatokan Karjalassa tarkoituksellisesti. Muut olivat syntyneet enemmänkin tämän motin rakentamisen sivutuotteena. 168. divisioonan osia jäi Kitilän suurmotin lisäksi Rykmenttimottiin ja pari kilometriä alempana olleeseen Konnunkylän alamottiin.
Lisää matematiikan iloja
Lisää matematiikan iloja on Theoni Pappasin kirjoittama kirja, joka on jatkoa kirjalle Matematiikan ilot. Kirja esittelemee matematiikan kansanperinnettä ja historiaa. Suomeksi kirjan on kustantanut Terra Cognita ja suomentanut Juha Pietiläinen. Kirjassa on 319 sivua.