cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Paintsil
West Ham United
Vuoden 2006 MM-kilpailuiden jälkkeen Israelin jalkapallomaajoukkueen Yossi Benayoun suosittelu Paintsilia West Hamin managerille Alan Pardewille, kun joukkue tarvitsi oikeaa puolustajaa. Pardew otti Paintsilin joukkueen mukaan Ruotsiin kiertueelle, jossa hän antoi vakuuttavia näyttöjä. Elokuussa 2006 siirto West Hamiin varmistui, kun Paintsil sai peliluvat. Paintsil sai joukkueessa numeron 14 ja kilpaili paikastaan Tyrone Mearsin ja Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueen Jonathan Spectorin kanssa.
Siirron jälkeen Paintsil valitti, että hänen nimensä oli kirjoitettu väärin niin sopimukseen, kuin pelipaitaankin. Paintsil kertoi, että hänen nimensä kirjoitetaan 'Paintsil', eikä 'Pantsil'. Asia ihmetytti lisää, kun West Ham väitti, että kaikissa pelaajan virallisissa asiakirjoissa oli käytetty nimeä 'Pantsil'. Seuran ottaman kannan seurauksena Paintsilin protestoinneista huolimatta nimi 'Pantsil' jäi pelaajan pelipaitaan sääntöjen mukaan.
Hän pelasi vain viisi ottelua West Hamille kaudella 2006–2007 ja hän alkoi tutkailemaan kesällä 2007 muita vaihtoehtoja, jotta säilyttäisi paikkansa Ghanan maajoukkueessa tuleviin vuoden 2008 Afrikan-mestaruuskilpailuihin. Paintsil kuitenkin jäi West Hamiin. Heinäkuussa 2008 pelattuaan pääosan 24 ottelustaan vaihtopelaajana hän sai luvan neuvotella Fulhamin kanssa siirrosta.
Fulham
15. heinäkuuta 2008 Paintsil ja joukkuekaveri Bobby Zamora siirtyivät Fulhamiin 6,3 miljoonaan punnan yhteissummalla.
Vaikka vaikutti siltä, että Paintsil ei olisi muuta kuin vaihtoehto juuri Fulhamiin hankitulle Fredrik Stoorille, Paintsil on onnistunut näytöillään vakuuttamaan valmennuksen niin, että on noussut joukkueen aloituskokoonpanon vakiopelaajaksi kauden alussa. Hänen debyyttinsä oli 13. elokuuta Valioliigaottelussa Hull Cityä vastaan. Hän pelasi myös historiallisessa kotivoitossa Arsenalia vastaan viikkoa myöhemmin. Ensimmäisellä kaudella Fulhamissa Paintsil pelasi 37:ssä Valioliigan ottelussa.
Hävitys (elokuva)
Hävitys on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut brittiläis-yhdysvaltalainen science fiction -jännityselokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Alex Garland. Se perustuu Jeff VanderMeerin samannimiseen romaaniin vuodelta 2014. Elokuvan pääosissa ovat Natalie Portman, Jennifer Jason Leigh, Gina Rodriguez, Tessa Thompson, Tuva Novotny ja Oscar Isaac.
Hävitys sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 23. helmikuuta 2018, ja muualla maailmassa 12. maaliskuuta 2018 Netflixin levittämänä.
Juoni
Elokuva kertoo biologista ja entisestä Yhdysvaltain asevoimien sotilaasta Lenasta (Natalie Portman), joka opettaa Johns Hopkinsin yliopistossa solun rakennetta ja toimintaa. Elokuva vaihtelee Lenan kuulustelusta Lomaxin (Benedict Wong) toimesta nykyaikaan. Eräänä päivänä, hänen aiemmin edesmenneeksi luultu aviomies Kane (Oscar Isaac) palaa takaisin kotiin. Hän ei pysty muistamaan edellisestä tehtävästään mitään, sillä oli vuosi aiemmin ilmoittautunut salaiseksi luokiteltuun operaatioon. Kane alkaa tuntemaan itsensä pahoinvointiseksi ja oksentelemaan verta, joten hänet viedään sairaalaan. Kesken matkan, aseistetut miehet pysäyttävät ambulanssin, nukuttavat Lenan ja vievät hänet sekä Kanen salaiselle tutkimuslaitokselle.
Lenan herättyä, häntä kuulustelee psykologi Ventress (Jennifer Jason Leigh). Lena saa tietää, että Blackwaterin kansallispuistoon Marylandissa on iskenyt meteoriitti. Se on aiheuttanut puistoon ilmiön, joka tunnetaan nimellä "Hohto". Hohdon sisälle on suoritettu useita retkiä, joiden jäsenistä kukaan lukuun ottamatta Kane ei ole palannut takaisin. Lena päättää auttaa Kanea liittymällä Ventressin johtamaan retkiryhmään, johon liittyvät Anya Thorensen (Gina Rodriguez) ensihoitaja, Cassie "Cass" Sheppard (Tula Novotny) maanmittaaja ja geologi sekä Josie Radek (Tessa Thompson), fyysikko. Lena vaikenee Kanesta, uskoen tiedon aiheuttavan vain ongelmia retkiryhmässä.
Päästyään Hohdon sisälle, kaikki retkiryhmän jäsenet menettävät muistinsa. He ovat olleet Hohdon sisällä todennäköisesti kolme päivää, ruokavarastoja laskien. Kaikki radiot ja navigointilaitteet lakkavat toimimasta; retkiryhmä turvautuu Cassin menetelmään suuntaamalla etelään. Retkiryhmä löytää soutuveneitä, joilla taittaa matka suon läpi, mutta Josien kimppuun hyökkää alligaattori. Lena onnistuu tappamaan alligaattorin, jonka jälkeen hän kerää siitä näytteitä. Alligaattori paljastuu radikaalisti mutatoituneeksi, aivan kuten lähistöllä kasvavat eriväriset kukat.
Souturetkellä Cass paljastaa retkiryhmien jäsenten kaunat: Anya on toipuva alkoholisti, Josie itsetuhoinen, Ventress kokonaan yksinäinen ja Cass vailla kuollutta tytärtään. Retkiryhmä löytää tukikohdan, joka oli edellisen retkiryhmän käytössä. Ruokailusalista löytyvällä videolla Kane leikkaa auki sotilaan vatsan, paljastaen kiemurtelevia suolia. Retkiryhmä otaksuu edellisen ryhmän menneen sekaisin ja tappaneen toisensa. Videolla nähty sotilas löytyy uima-altaasta, joskin hänen ruumiinsa on muuttunut jäkälien kasvupaikaksi.
Yöllä Ventressin ja Lenan keskustellessa, tukikohdan aidan läpi tunkeutuu karhu ja sieppaa Cassin. Retkiryhmä lähtee etsimään häntä ja Lena löytääkin Cassin puun juurelta kurkku auki. Retkiryhmä päättää majoittautua hylätyssä kylässä, jossa seisoo ihmisiä muistuttavat kasvit. Josie antaa kaikelle tapahtuneelle selityksen: Hohto toimii särmiönä, "taittaen" kaiken DNA:ta, joka joutuu sen sisälle eikä vain ainoastaan radiosignaaleja- ja aaltoja.
Lenan unesta selviää syy Kanen lähtö Hohtoon; Lena petti Kanea hänen yliopisto-kolleegansa kanssa. Anya paranoian vallassa (nähtyään sormenjälkiensä liikkuvan) herättää retkiryhmän, sitoo heidät tuoleihin ja paljastaa Lenan olevan huijari, joka ei maininnut Kanen ollen tämän aviomies. Ennen kuin Anya ehtii leikata Ventressin vatsan auki, Cassin avunhuuto kuuluu talon ulkopuolelta. Anya katoaa ulos ja sisälle astuu Cassin tappanut karhu. Karhun karjaisu on korvattu Cassin viimeisillä avunhuudoilla. Anya hyökkää karhun kimppuun, mutta kuolee tämän raadellessä hänen kaulansa ja leukansa irti. Ennen kuin karhu ehtii tappaa Lenan, Josie vapauttaa itsensä ja tyhjentää rynnäkkökiväärin lippaan sen kalloon, tappaen karhun.
Ventress kiirehtii kohti majakkaa, tahtoen lopettaa retken ennemmin kuin se lopettaa hänet. Josie uskoo, että Cassin mieli taittui karhuun hänen kuollessaan, joka selittää karhun huudot Cassin äänellä. Josie ei tahdo kärsiä, vaan antautuu Hohdolle; hänen viilloistaan alkaa kasvamaan kukkia, muuttuen yhdeksi kylässä olevista ihmiskasveiksi. Lena päättää seurata Ventressiä majakkaan, johon meteoriitti alun perin iskeytyi.
Elokuva loppuu, kun Lena vierailee Kanen luona, joka toipui heti Hohteen tuhouduttua. Kane paljastaa olevansa videolla näkyvä kopio ja halaa Lenaa. Molempien värikalvot hohtavat ja vaihtavat väriä heidän halatessa.
Vastaanotto
Hävitys sai ilmestyessään pääosin myönteisen vastaanoton. Helsingin Sanomien kriitikko Juho Typpö antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä; hänen mukaansa "on ilo katsoa elokuvaa, joka ei aliarvioi yleisöä tippaakaan". Typpö kehui "tavallisesta tieteiskauhufilmien kuvastosta" rohkeasti poikkeavia eläin- ja kasvimutaatioita sekä etenkin Natalie Portmanin ja Jennifer Jason Leighin näyttelijäsuorituksia. Elokuvalehti Episodin mukaan Hävitys puolestaan "aliarvioi yleisöään ja yrittää peittää omat elokuvalliset ongelmansa näennäistieteellisellä oksennuksella". Lehden kriitikko Jani Svensk antoi elokuvalle yhden tähden viidestä.
Hakovuori
Hakovuori eli Vanajan Hakovuori eli Linnanpää on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnan Vanajassa oleva rautakautinen linnamäki, joka sijaitsee Vanajaveden länsirannalla. Vuoren harjanne on Hattelmalan harjun jatketta ja se sijaitsee valtatie 10:n ja valtatie 3 risteysalueen eli Hattelmalan tienliittymän itäpuolella.
Hävitys (elokuva)
Vastaanotto
Rotten Tomatoes -elokuvasivustolla 88 prosenttia kriitikoista on antanut Hävitykselle positiivisen arvion. Sivuston yleisen mielipiteen mukaan elokuvan upea kuvasto ja kunnianhimoinen haastavien teemojen käsittely antavat katsojalle paljon pohdittavaa vielä elokuvan loputtuakin.
Hakovuori
Muinaislinna
Hakovuori on viereisen Hattelmalanharjun harjujakson osa, joka sijaitsee Vanajan kirkosta noin 1,5 kilometriä lounaaseen. Mäkilinnan ympäristö on harjualueelle tyypillistä ja siinä on suuriakin korkeuseroja. Mäki kohoaa 45 metriä Vanajaveden pintaa korkeammalle ja se on 350 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Erityisesti Hakovuoren länsi- ja itärinteet ovat jyrkkiä. Vuoren länsipuolelta on otettu myös hiekkaa, mutta vuori on pääasiassa moreeniselänne. Sen sijaan vuoren luoteis-, pohjois- ja eteläpuolelta on harjulle helppo nousta. Vuoren lakiosa on 240 metriä pitkä mutta vain 10 metriä leveä. Linnapihan pinta-alaksi tulee 1,5 hehtaaria. Laella erottuu kaksi pienempää nyppylää. Pohjoissivulla harjun laki päättyy terassimaiseen muodostumaan, jonka alareunassa on kahden kivivallin jäänteitä. Alempi kivivalli poikkeaa ylemmästä kivivallista siinä, että se on kasattu hyvin erikokoisista kivistä eikä se välttämättä kelpaisi puuvarustuksen tueksi. Etelärinteessä on myös kivivallin jäänteitä, jotka ovat ihmistoiminnan turmelemia. Vuonna 2007 eteläinen vallirakenne olisi jo hävinnyt kokonaan. Harjun laella on erotettavissa myös kolme portin paikkaa. Alueella on myös luonnon muodostamaa kivikkoa, joka on paikoin vaikeasti erotettavissa ihmistoiminnasta syntyneestä vallittamisesta.
Marlon Stöckinger
Marlon Alexander Stöckinger (s. 4. huhtikuuta 1991 Manila) on filippiiniläis-sveitsiläinen moottoriurheilija. Hän kilpailee filippiiniläisellä lisenssillä.
Hakovuori
Muinaislinna
Paikka on Hämeenlinnan kaupungin luonnonhoitotoimiston hoitokohde. Museoviraston hoitoryhmä on avannut näköalan Mantereenlinnan ja Vanajaveden suuntaan. Vuoren laella on pystytetty opastaulu.
Marlon Stöckinger
Ura
Stöckinger aloitti uransa Aasian karting-sarjoissa voittaen Filippiinien Shell Super karting-sarjan mestaruuden vuonna 2002, Junior Rotax-Max World Finals mestaruuden vuonna 2005, Aasian Karting-sarjan mestaruuden vuonna 2006, Filippiinien Senior Rotax Max-sarjan mestaruuden vuonna 2007 hän voitti ja vuonna 2008 Formula BMW Pacific-sarjan mestaruuden. Vuonna 2009 Stöckinger kilpaili Formula Renault UK-sarjassa sijoittuen 25:ksi. Seuraavana vuonna Stöckinger jatkoi sarjassa voittaen yhden kilpailun ollen ensimmäinen filippiiniläinen, joka on voittanut sarjan osakilpailun. Hän sijoittui loppupisteissä kahdeksanneksi.
Hakovuori
Tutkimuksia
Linnavuori tunnettiin jo 1800-luvulla. Hjalmar Appelgren suoritti alueen tarkastuksen vuonna 1886 ja Axel Heikel vuonna 1897. Aluetta tutkittiin pintapuolisesti vielä vuosina 1921 (Julius Ailio), 1935 (Jouko Voionmaa) ja 1939 (Esko Sarasmo). Ailio piti valleja luonnonmuodotelmina. Sauramo löysi kuitenkin luoteispäässä vallin, joka oli hänen mukaansa ihmisen rakentama. Ensimmäiset arkeologiset kaivaukset suoritti Jouko Voionmaa vuonna 1949. Hän avasi vuoren laelta pienen alueen, mutta siitä ei löytynyt lainkaan esineitä. Voionmaan kaivaukset kattoivat koko linnavuoren laesta vain alle 1 %. Tämän jälkeen linnavuorella on vierailtu tarkastus- ja inventointimatkoilla useasti. Siellä ovat käynneet Anna-Liisa Hirviluoto (vuosina 1968 ja 1974), Jyri Saukkonen (1981 ja 1984), Hans-Peter Schulz (1988), Sirkka-Liisa Seppälä (1999) ja Jari-Matti Kuusela (2007). Saukkonen ei hyväksynyt alinta vallia linnan rakenteisiin.
Marlon Stöckinger
Ura
Vuonna 2011 Stöckinger kilpaili GP3-sarjassa Atech CRS GP -tallissa. Hän ei saavuttanut pisteitä. Vuonna 2012 Stöckinger jatkoi GP3:ssa siirtyen Status Grand Prix-talliin. Hän sijoittui toiseksi kauden avauskilpailussa. Hän ajoi voittoon Monacon toisessa kilpailussa. Hän sijoittui lopulta sarjan kymmenenneksi. Vuonna 2013 Stöckinger siirtyi World Series by Renault -sarjaan saavuttaen 23 pistettä. Vuonna 2014 Stöckinger jatkoi samassa sarjassa saavuttaen kaksi palkintosijaa ja 73 pistettä ollen loppupisteissä sarjan yhdeksäs yhdessä Jazeman Jaafarin kanssa. Vuonna 2015 Stöckinger siirtyi GP2-sarjaan ajaen tutussa tallissaan Status Grand Prix -tallissa, jossa ei kerännyt yhtään pisteettä. Hän ajoi samana vuonna myös WSR -sarjan kolme viimeistä osakilpailuviikonloppua. Vuonna 2016 hän siirtyi kestävyysajoihin ajamaan Blancpain GT Series -kilpasarjassa.
Yksityiselämä
Hänen isänsä on sveitsiläinen liikemies Tom Stöckinger ja äitinsä filippiiniläinen Egin San Pedro. Hän seurusteli saksalais-filippiiniläisen mallin ja vuoden 2017 Miss Universum kilpailun voittaneen Pia Wurtzbachin kanssa, kunnes he erosivat vuonna 2019. Hän on filippiiniläismalli Kit Barraquiasin kahden lapsen biologinen isä.
The Mindy Project
The Mindy Project on yhdysvaltalainen komediasarja, joka sai ensi-iltansa Fox-kanavalla 25. syyskuuta 2012. Sen on käsikirjoittanut ja ohjannut Mindy Kaling, joka myös näyttelee sarjan pääosaa.
Hietalahden Villa
Hietalahden Villa on Vaasan Hietalahden puistossa oleva vanha puuhuvila vuodelta 1845. Se oli vuodesta 1880 vuoteen 2016 Vaasan kaupungin omistuksessa ja toimi monien juhlien ja tapahtumien pitopaikkana. Nykyinen omistaja Kiinteistö Oy Hietalahden Villa on kunnostanut huvilan yksityistä ravintolatoimintaa varten. Tiloissa toimii nyt alueosuuskauppa KPO:n ravintola Villa Sandviken. Ympäröivän puiston kesätapahtumaperinnettä elvyttää kesällä 2017 ensi kertaa järjestetty FestiVilla.
The Mindy Project
Kolmen kauden jälkeen, toukokuussa 2015, Fox purki sopimuksen. Kaksi viikkoa myöhemmin tilausvideopalvelu Hulu osti sarjan ja neljäs kausi julkaistiin palvelimella saman vuoden syyskuussa.
Juoni
Fiktiivinen sarja seuraa Mindy Lahirin elämään. Hän työskentelee gynekologin vastaanotolla ja etsii epätoivoisesti rakkautta.
Hietalahden Villa
Historiaa
Hietalahden puiston 1840-luvun puolessavälissä itselleen rakentanut kaupunginlääkäri Fredric Gabriel Sanmark myi alueen hovioikeudenasessori Carl Johan Boylle muuttaessaan pois kaupungista. Vaasan palon jälkeen maa-alue siirtyi kaupungin omistukseen osana hanketta siirtää palanut kaupunki uuteen paikkaan meren rantaan.
Hietalahden Villan alkuperäinen kaksikerroksinen osa on tyyliltään empire-kartano. Puolipyöreä, funktionalismia edustava ravintolaosa valmistui 1939.
Paitsi nykyisen Vaasan yhtenä vanhimmista rakennuksista, Hietalahden Villaa pidetään yhtenä varhaisimmista suomalaisista kesähuviloista. Huvilakulttuuri levisi Ruotsista Suomeen ensin Pohjanlahden rannikolle 1800-luvun alkupuolella ja vasta vuosisadan loppupuolella Etelä-Suomeen, kuten Helsinkiin ja Turun Ruissaloon.
Kim Jae-bum
Kim Jae-bum (, s. 25. tammikuuta 1985 Gimcheon, Pohjois-Gyeongsang ) on eteläkorealainen judon olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Kim voitti 81 kilogramman painoluokassa olympiakultaa Lontoossa 2012 kukistettuaan loppuottelussa saksalaisen Ole Bischofin. Pekingin olympialaisissa 2008 Kim oli saanut samassa sarjassa hopeaa hävittyään loppuottelussa Bischofille.
Kim voitti 81-kiloisten maailmanmestaruuden Tokiossa 2010 kukistettuaan loppuottelussa brasilialaisen Leandro Guilheiron ja Pariisissa 2011, jolloin voitti finaalissa Montenegron Srđan Mrvaljevićin. Hän sai samassa painoluokassa MM-pronssia Rotterdamissa 2009. Hän voitti joukkuekilpailun maailmanmestaruuden Kairossa 2005 ja sai MM-hopeaa Astanassa 2015.
Kim voitti alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden 73 kg:n sarjassa 2004 ja saman ikäluokan Aasian-mestaruuden 66-kiloisissa 2003. Hän sai 73-kiloisissa universiadihopeaa 2007.
MIM-104 Patriot
thumb|250px|Patriot-patteri ampuu ohjuksen. MIM-104 Patriot on Yhdysvaltain maavoimien pääasiallinen ilmatorjuntaohjus (surface-to-air, SAM). Patriot-järjestelmää käyttävät myös useat Yhdysvaltain liittolaisvaltiot. Patriot-järjestelmä korvasi sekä Nike-Ajax että HAWK-ohjusjärjestelmät. Patriot on Yhdysvaltain tärkein ballististen ohjusten torjuntaohjus.
Ohjuksen nimi viittaa isänmaallisuuteen, mutta on myös koostettu sanoista "Phased Array Tracking Radar, Intercept Of Target".
Järjestelmään kuuluu lukuisia komponentteja ja ajoneuvoja: generaattorit sähkötuotantoon, tutka, ohjauskeskus, ohjuslaukaisimet ja ohjukset.
Kehitys
Patriotin kehitti Huntsvillessa, Alabamassa Redstone Arsenal, joka oli aikaisemmin tuottanut myös Safeguard-ABM-järjestelmän. Patriotin kehitystyö alkoi 1964 ja se otettiin palvelukseen 1984. Vuonna 1988 järjestelmä sai rajoitetun toimintakyvyn taktisia ballistisia ohjuksia vastaan (Patriot Advanced Capability-1, PAC-1) Uusin versio PAC-3 on lähes kokonaan uudelleen suunniteltu. Ohjusjärjestelmää valmistaa Raytheon.
Käyttäjämaat
thumb|250px|Saksan [[Luftwaffe (Bundeswehr)|Luftwaffen Patriot-patteri.]] Patriot-järjestelmää käyttää Yhdysvaltain lisäksi Kreikan ilmavoimat, Israelin ilmavoimat, Saksan ilmavoimat, Alankomaiden kuninkaalliset ilmavoimat, Japanin itsepuolustusjoukot, Saudi-Arabia, Kuwaitin ilmavoimat, Etelä-Korea, Taiwan  ja Espanjan maavoimat. Vuonna 2017 Ruotsi päätti ostaa Patriot-järjestelmän turvaamaan Tukholman ympäristöä.
Maaliskuussa 2022 Yhdysvallat siirsi lukuisia Patriot-järjestelmiä Saudi-Arabiaan sen jouduttua huthien ohjus- ja drone-iskujen kohteeksi sodittuaan Jemenissä.
6. toukokuuta 2023 Ukraina ilmoitti käyttävänsä Patriot-järjestelmää. 16. toukokuuta järjestelmä vaurioitui Venäjän ohjushyökkäyksessä, mutta ei yhdysvaltalaisten mukaan vaikuttanut tuhoutuneen. Ukrainalaiset väittivät Patriotin ampuneen alas lukuisia Kinžal-ohjuksia, joiden Venäjän puolustusministeriö väitti tuhonneen Patriot-järjestelmän.
Patriot Persianlahden sodassa
Patriot-järjestelmä sai huomiota uutisoinnissa Persianlahden sodan aikana sillä sitä käytettiin irakilaisjoukkojen ampumien Scud-ohjuksien torjunnassa. Sodan aikaisessa propagandassa tuloksia ylistettiin hyviksi ja puhuttiin 90–96 % prosentin osumatarkkuudesta. Kymmenisen vuotta sodan jälkeen puolustusministeri William S. Cohen totesi ohjustorjunnan epäonnistuneen. Erään tutkimustoimiston mukaan Patriotin torjuntaluotettavuus oli yhdeksän prosenttia. Kongressin selvityksessä vain yhden Patriotin todettiin varmasti tuhonneen Scud-ohjuksen.
Persianlahden sodassa käytetty patriot järjestelmä on uusimpaan pac-3 malliin verrattuna vanha malli.
Sean Bentivoglio
Sean David Bentivoglio (s. 16. lokakuuta 1985 Thorold, Ontario, Kanada) on italialais-kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Iso-Britannian EIHL-liigan Cardiff Devilsissa. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä, mutta osaa pelata myös keskellä. Bentivoglio on pelannut urallaan myös yhden NHL-ottelun New York Islandersissa kaudella 2008–2009.
Seuraura
Bentivoglio pelasi Ontarion paikallisia juniorisarjoja kotikaupunkinsa joukkueessa Thorold Blackhawksissa, jonka jälkeen hän kävi vuodet 2003–2007 Niagaran yliopistoa. Bentivoglio voitti CHA:n mestaruuden vuosina 2004 ja 2007. Kaudella 2005–2006 hän nousi joukkueensa varakapteeniksi ja sijoittui CHA:n pistepörssissä kolmanneksi joukkuetovereiden kanssa Ted Cookin ja Les Reaneyn jälkeen tehoilla 16+22=38. Bentivoglio valittiin kauden päätteeksi liigan ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Viimeisellä yliopistokaudellaan 2006–2007 hän nousi Niagaran kapteeniksi. Bentivoglio muodosti taas CHA:n pistepörssin kärkikolmikon Cookin ja Reaneyn jälkeen ja sijoittui sarjan pistepörssissä toiseksi tehoilla 16+30=46. Hänet valittiin myös CHA:n vuoden pelaajaksi. Kauden jälkeen, maaliskuussa 2007 Bentivoglio siirtyi amatööritry-out -sopimuksella AHL-joukkue Providence Bruinsiin. Hän teki siellä 15 runkosarjaottelussa tehot 3+11=14 ja 13 playoff-ottelussa tehot 3+6=9.
Kaudeksi 2010–2011 Bentivoglio siirtyi Saksan DEL-liigan Augsburger Pantheriin. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi sieltä Italian Serie A:n A&O Asiagoon, jonka paras pistemies ja syöttäjä Bentivoglio oli tehoilla 15+28=43. Kaudella 2012–2013 hän voitti liigan piste- ja syöttöpörssin tehoilla 23+52=75. Bentivoglio voitti kauden päätteeksi Italian-mestaruuden. Kaudella 2013–2014 hän oli Asiagon paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies tehoilla 26+42=68, joilla Bentivoglio sijoittui Elite.A:n (Serie A:n nimi kaudella 2013–2014) pistepörssissä kolmanneksi. Hän voitti kauden aikana myös Italian supercupin. Kaudella 2014–2015 Bentivoglio oli Asiagon paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 16+40=56. Hän sijoittui Serie A:n pistepörssissä yhdeksänneksi. Bentivoglio voitti kevään 2015 pudotuspelien maalipörssin 14 osumallaan. Hän voitti kauden päätteeksi Italian-mestaruuden. Kaudella 2015–2016 Bentivoglio voitti Serie A:n syöttöpörssin ja sijoittui pistepörssissä toiseksi edellään vain SSI Vipitenon Adam Hughesman. Hän voitti kauden aikana myös Italian supercupin.
Maajoukkueura
Bentivoglio on pelannut Italian A-maajoukkueessa kolme ottelua tehden yhden maalin.
Jordan Oesterle
Jordan Oesterle (s. 25. kesäkuuta 1992) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Detroit Red Wingsissa.
Ura
Varaamattomaksi pelaajaksi jäänyt Oesterle pelasi yliopistokiekkoa vuosina 2010–2014. Tämän jälkeen hän siirtyi vapaana agenttina kahden vuoden tulokassopimuksella Edmonton Oilersiin.
Ammattilaistason debyyttikaudellaan 2014–2015 Oesterle pelasi pääosin AHL:ssä Oklahoma City Baronsissa. Hän teki 21 pistettä 49 pelissä ennen 20. helmikuuta 2015 tullutta ensimmäistä kutsua NHL:n puolelle. Seuraavana päivänä hän teki debyyttinsä ottelussa Anaheim Ducksia vastaan.
Juan Alberto Belloch
Juan Alberto Belloch (s. 3. helmikuuta 1950) on espanjalainen sosialistisen työväenpuolueen poliitikko. Hän toimi Zaragozan pormestarina vuosina 2003-2015. Aikaisemmin Belloch on toiminut Espanjan oikeus- ja sisäministerinä.
Kirkkovaltio
Kirkkovaltio (ital. Stato della Chiesa, lat. Status Pontificius) oli paavin hallitsema valtio Italiassa ennen kuin yhdistynyt Italian kuningaskunta liitti sen itseensä 1870. Kirkkovaltio muodostui katolisen kirkon omistamista alueista, etenkin Rooman kaupungista ja sen ympäristöstä, ja sen maallinen ja hengellinen hallitsija oli Rooman piispa eli paavi.
Alkuvaiheet
Aluksi kirkon maat tunnettiin nimellä Patrimonium Sancti Petri, Pyhän Pietarin perintö. Rooman kirkko sai omistaa omaisuutta vasta vuodesta 321 lähtien. Maa-alueet kasvoivat nopeasti lahjoitusten ja perintöjen avulla. Katolisen kirkon mukaan ensimmäinen merkittävä lahjoitus oli Kristus vapahtajan basilika (San Giovanni in Laterano), nykyinenkin Rooman katedraali. Myöhemmin tämä niin sanottu Konstantinuksen lahjakirja paljastui väärennökseksi. Kirkko sai lahjoituksina maata Italiassa Syrakusan, Palermon, Ravennan, Genovan ja Rooman ympäristöstä, mutta myös Ranskasta, Afrikasta ja idästä. Suuremmat lahjoitukset päättyivät 600-luvulla tilanteen muuttuessa, mutta paavista oli jo tullut Italian suurin maanomistaja.
Kirkko oli mieluummin Bysantin suojeluksessa kuin Pohjois-Italian langobardien alainen ja perusti myös oman sotajoukon maidensa suojaksi. Paavin suosio Italiassa antoi muutamille paaveille tilaisuuden uhmata myös Konstantinopolin keisarin valtaa, kuten paavi Gregorius II:lle. Paavi ja Bysantin valta Ravennassa 540–751 pystyivät hillitsemään langobardeja diplomatian, uhkausten ja lahjusten turvin.
Kun Bysantin eksarkaatti kaatui langobardien hyökkäykseen 751 ja langobardit alkoivat uhata Roomaa, kirkko löysi uuden liittolaisen frankeista. Pipin Pieni lähetti armeijat Italiaan 754 ja 756. Hän voitti takaisin valloitetut alueet ja lahjoitti ne paavi Stefanus III:lle. Kaarle Suuri nimesi 781 alueet, joilla paavi hallitsi. Rooman herttuakunta oli näistä merkittävin, ja sen alueeseen liitettiin Ravenna, Pentapolis ja osia Beneventon, Toscanan, Korsikan ja Lombardian herttuakunnista sekä joitain kaupunkeja. Paavin turvallisuuden takasi Frankkien valtakunta. Sen hajottua vuonna 843 paavi Gregorius VII (1073–1085) sai liittolaisekseen Etelä-Italiaa hallitsevat normannit ja Innocentius III (1198–1216) laajensi jälleen kirkon omistuksia. Ranskan kuningas Filip III lahjoitti Gregorius X:lle 1274 Comtat Venaissin’in maa-alueen Avignonin ympäristössä Etelä-Ranskassa.
Vuodet 1305–1378, jolloin paavit asuivat Avignonissa Ranskan kuninkaan suojeluksessa, Kirkkovaltio säilyi virallisesti paavin omistuksessa ja Avignon lisättiin siihen. Se jäi paavien haltuun senkin jälkeen, kun paavius palasi Roomaan.
Kirkkovaltio lakkasi ajoittain olemasta ja palautettiin. Näin kävi 1434 kapinan vuoksi ja Napoleonin sotien aikana. Viimeisen kerran Kirkkovaltio palautettiin 1848 Ranskan ja Itävallan avustuksella.
Laajeneminen
Renessanssin aikana Kirkkovaltio kasvoi jälleen suuresti, etenkin paavi Aleksanteri VI:n ja Julius II:n aikana. Paavista tuli yksi Italian merkittävimmistä hallitsijoista kirkollisen asemansa lisäksi. Suurin osa alueesta oli kuitenkin vain nimellisesti paavin hallinnassa ja suurin osa oli läänitetty eri ruhtinaille. Paavin valta palautui vasta 1500-luvulla, jolloin paavin maallinen valta oli jo vähenemässä. Suurimmassa koossaan Kirkkovaltio käsitti suurimman osa Keski-Italiasta, Latiumin, Umbrian, Marchen ja legaatit Ravennassa, Ferrarassa ja Bolognassa pohjoiseen Romagnaan asti ja ulottui täten niemimaan poikki. Siihen kuuluivat myös enklaavit Beneventossa ja Pontecorvossa Etelä-Italiassa ja niitä suurempi Comtat Venaissin Etelä-Ranskassa.
Kirkkovaltio uuden ajan pyörteissä
thumb|Kirkkovaltio (Papal States) vuonna 1870. Punainen alue liitettiin Italian kuningaskuntaan 1860, loput (harmaa) vuonna 1870. Ranskan suuri vallankumous ja Napoleon osoittautuivat kohtalokkaaksi Kirkkovaltiolle ja katoliselle kirkolle yleensä. Vuonna 1791 Ranska otti kansanäänestyksen jälkeen haltuunsa Comtat Venaissin’in. Ranskalaisten hyökätessä Italiaan 1796 Kirkkovaltio ja sen alueet liitettiin osaksi Napoleonin perustamaa Cisalppista tasavaltaa. Kaksi vuotta myöhemmin ranskalaiset valloittivat koko Kirkkovaltion ja perustivat Rooman tasavallan. Paavi Pius VI kuoli maanpaossa Ranskassa 1799. Kirkkovaltio palautettiin kesäkuussa 1800 ja paavi Pius VII palasi sen hallitsijaksi, mutta ranskalaiset valtasivat sen taas 1808 ja kirkon tilusten jäännöksistä tehtiin Ranskan Tibre'n ja Trasimène’n departementit.
Kirkkovaltio kärsi Euroopan hullun vuoden vallankumouksissa 1848–1849. Paavi Pius IX syrjäytettiin väliaikaisesti ja uusi, vain nelikuukautinen Rooman tasavalta julistettiin perustetuksi. Kesäkuussa 1849 Ranskan ja Itävallan joukot palauttivat paavin valtaan ja hän luopui vapaamielisistä aatteistaan ja alkoi ajaa vielä edeltäjiäänkin vanhoillisempaa politiikkaa.
Vuonna 1858 Ranskan keisari Napoleon III ja Sardinian pääministeri Cavour lähtivät sotaan Itävaltaa vastaan. Itävallan joukkojen vetäytyminen Kirkkovaltiosta ja häviö sodassa 1859 johti kapinaan ja Romagnan kapinalliset vaativat liittymistä Italiaan. Helmikuussa 1860 Sardinian kuningas Viktor Emanuel otti Umbrian ja Marchen voimalla. Voitettuaan paavin joukot hän liitti suuren osan Kirkkovaltion alueista Sardiniaan ja otti Italian kuninkaan arvonimen. Alueellisesti supistunut Kirkkovaltio ei enää ulottunut Adrianmereen saakka, vaan siihen kuului vain Latium, Rooman ympäristö. Kirkkovaltion turvasivat Ranskan joukot.
Loppu
Paavin vaatimus katolilaisten boikotista Italian vaaleissa jäi huomiotta, eikä katolinen maailma tullut paavin avuksi. 1920-luvulla paavi Pius XI luopui aluevaatimuksistaan ja allekirjoitti lateraanisopimukset (Rooman konkordaatti) 1929, joka loi Vatikaanivaltion, Pyhän istuimen maallisen alueen.
Azarethes
Azarethes (eli 500-luvulla) oli persialainen sotapäällikkö. Azarethes ei luultavasti ollut hänen oikea nimensä, vaan kreikkalainen versio persialaisesta arvonimestä. Aikalaishistorioitsija Prokopios kuvasi Azarethesta "poikkeuksellisen kyvykkääksi soturiksi", ja aikalaishistorioitsija Zakharias Mytileneläisen mukaan hänen virkansa oli astabadh (korkea-arvoinen virkamies, vastasi suunnilleen roomalaisten magister officiorumia).
Itä-Rooman ja sassanidien Persian välisen sodan aikana vuonna 531 Azarethes hyökkäsi 15 000 ratsumiehen kanssa roomalaisten Eufratensiksen provinssiin Eufratjoen eteläpuolella. Persialaiset ryöstelivät aluetta, mutta joutuivat perääntymään roomalaisten armeijan saavuttua paikalle. Roomalaiset saivat kuitenkin Azarethesin armeijan kiinni, mutta seuranneessa Callinicumin taistelussa 19. huhtikuuta 531 Azarethes kukisti roomalaisten suuremman armeijan. Persialaisten tappiot olivat kuitenkin niin suuret, että Azarethes joutui Persian kuninkaan Kavadh I:n epäsuosioon.
Vuonna 544 Azarethes oli Persian kuningas Khosraun mukana Edessan piirityksessä. Häntä ei mainita enää historiallisissa lähteissä tämän jälkeen.
Molukkiravut
Molukkiravuista tunnetaan ainoastaan neljä nykyisin elävää lajia, jotka kuuluvat Limulidae-heimoon. Aikaisemmin Xiphosura-ryhmä luokiteltiin yhdessä meriskorpionien kanssa Merostomata-luokkaan ("tikaripyrstöt"), mutta nykyisin ryhmien katsotaan muodostavan fylogeneettisesti pikemminkin kaksi erillistä luokkaa, Xiphosura ja Eurypterida.
Nykyisin elävät molukkiravut ovat aikuisina jopa 60 senttimetrin mittaisia, pyrstö mukaan lukien. Molukkiravut ovat ainoita nykyisin eläviä leukakoukullisia, joilla on verkkosilmät. Sivuilla olevien verkkosilmien lisäksi ravuilla on myös keskellä päätä kaksi rakenteeltaan yksinkertaisempaa silmää, ns. pistesilmät, jotka aistivat valon voimakkuutta ja sen muutoksia mutta eivät liikettä. Muilla leukakoukullisilla kaikki silmät ovat yhden mykiön pistesilmiä, jotka tosin ovat joillakin lajeilla huomattavan kehittyneitä. Tunnetuin molukkirapujen lajeista on molukkirapu (Limulus polyphemus).
Savinja
Savinja on joki Koillis-Sloveniassa. Savinja virtaa pääasiassa Ylä- ja Ala-Savinjan jokilaaksoissa, Laškon ja Celjen kaupunkien läpi. Savinjan alkulähteenä on Rinkan vesiputous ja laskupaikkana Savajoki. Savinja on usein tulvinut, kuten vuosina 1990 ja 1998. Savinjalla on pituutta 102 kilometriä ja se on pisin joki, joka virtaa vain Sloveniassa.
Nimi
215px|left|thumb|Savinja kuvattuna postikortissa vuonna [[1914.]] Nimi Savinja on lähtöisin sanasta Savьn′a, joka taas on johdettu Savajokea tarkoittavasta sanasta. Saksan kielen sana Sann on todistettu myöhemmin. Paikalliset tuntevat joen myös nimellä Sáu̯ńe. Sana Savьn′a on muotoutunut muotoon Savnja nykysloveenissa. Nimen uskotaan olevan esislaavilaista alkuperää.
Historian kuluessa Savinjasta on käytetty muun muassa seuraavia nimityksiä:
Oulun hautausmaa
Oulun hautausmaa on Oulun evankelisluterilaisten seurakuntien hautausmaa. Oulun hautausmaa sijaitsee Intiön kaupunginosassa noin kilometrin päässä tuomiokirkosta. 26,5 hehtaarin suuruisen hautausmaan pinta-ala on noin kolmannes kaupunginosan alueesta. Hautausmaa kuuluu Museoviraston valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen luetteloon.
Oulun seurakuntien muodostamalla seurakuntayhtymällä on lisäksi useita muita hautausmaita, mm. Oulujoen hautausmaa, Kiimingin sekä Jäälin hautausmaat, Oulunsalon hautausmaa, Haukiputaan hautausmaa, Ylikiimingissä sijaitsevat Ylikiimingin kirkkotarhat I ja II, Kiviharjun hautausmaa ja Ylivuoton hautausmaa. Vainajia on lisäksi haudattu Oulun tuomiokirkon kirkkotarhaan.
Historia
pienoiskuva|upright|vasen|Kuvernöörin muistomerkki. Keskiajalta 1700-luvun lopulle Oulussa, kuten muuallakin Ruotsin valtakunnassa kuolleet haudattiin pääasiassa kirkkotarhaan, merkkihenkilöitä myös kirkon lattian alle. Valtakunnassa esitettiin kirkkoon hautaamisen kieltämistä vuonna 1779. Oulussa kirkkoon hautaamisesta luovuttiin jo seuraavalla vuosikymmenellä.
Oulun hautausmaan vihki käyttöön kirkkoherra Carl Henrik Ståhle 27. elokuuta 1781. Kirkkoherran mukaan uutta hautausmaata alettiin kutsua Ståhleborgiksi. Hautausmaa oli Oulun kaupunki- ja maaseurakuntien yhteinen, kunnes Oulujoen kunta sai oman hautausmaan vuonna 1908.
Nykyisen tuomiokirkon ympärillä olleelle vanhalle jo 1600-luvun alussa muodostuneelle hautausmaalle, kirkkotarhalle, ei haudattu uusia vainajia enää vuoden 1792 jälkeen.
Hautausmaan alue
Vanhan osan sisääntuloportin vieressä on arkkitehti Harald Andersinin piirtämä entinen vahtitupa ja haudankaivajan asunto vuodelta 1915. Vanhan alueen läpi kulkeva kävelytie vie Vanhalle kappelille, jonka suunnitteli lääninarkkitehti Otto F. Holm vuonna 1922. Kappeli valmistui marraskuussa 1923, ja Oulun hiippakunnan piispa Juho Koskimies vihki sen käyttöön 16. joulukuuta 1923.
Sotien 1939–1945 sankarihauta-alue sijaitsee hautausmaan vanhimman osan kupeessa Kajaanintien varressa. Alueelle on haudattu 456 kaatunutta. Sankaripatsaan Taistelu on päättynyt on veistänyt kuvanveistäjä Oskari Jauhiainen. Patsas paljastettiin 1952. Sankarihauta-alueen suunnittelivat Tarja Salmio-Toiviainen ja Esko Toiviainen.
SID (yhtye)
Sid (シド) on vuonna 2003 perustettu japanilainen oshare kei -yhtye. Aluksi yhtyeeseen kuuluivat vain laulaja Mao ja basisti Aki. Kitaristi Shinji ja rumpali Yuuya liittyivät mukaan myöhemmin. Yhtyeen jäsenet eivät ole vaihtuneet tämän jälkeen. He esiintyivät ensimmäisen kerran 16. elokuuta 2003. Yhtye oli hädin tuskin ollut koossa vuoden heidän mennessään esiintymään Amerikkaan.
Almaty
Almaty tai Almatı (, IPA:, vuosina 1921–1992 Alma-Ata ) on runsaalla 1,5 miljoonalla asukkaallaan Kazakstanin suurin kaupunki ja maan entinen pääkaupunki. Maan kaakkoisosassa sijaitseva Almatyn kaupunki on itsenäinen, suoraan Kazakstanin tasavallan hallinnon alaisuudessa oleva kaupunkialue Almatyn alueen eli oblastin sisällä, eikä ole hallinnollisesti osa maakunta-aluetta.
Historia
Vuonna 1854 venäläiset perustivat Almatyn kazakkikylään Keski-Aasiaan yhteyteen, lähelle Kirgisian rajaa Zailijskojen rajalinnoituksen (Заилийское). Paikkakunnan nimeksi tuli tsaari Nikolai I:n mieltymyksen perusteella pian Vernyi (Верный, ). Vuonna 1921 kaupungista alettiin käyttää kazakinkielisestä nimestä tulevaa venäläistettyä nimeä Alma-Ata, jossa alkuosa tarkoittaa omenaa, loppuosa isoisää: kaupungin nimen merkitys olisi näin ollen "omenan isoisä" tai "omenoiden isä". Tosiasiassa kaupungin nimi näyttää olevan yksinkertaisesti adjektiivimuoto sanasta alma, omena. Kaiken lisäksi tutkijat saivat selville vuonna 2010, että omenakasvi on todella peräisin Etelä-Kazakstanin vuorilta Almatyn ympäristöstä. Kaupungin nimen turkkilaista kirjoitustapaa vastaa translitterointi Almatı. Nykyisin esimerkiksi ulkoministeriö käyttää kaupungista nimeä Almaty, joka on kaupungin ”virallinen” suomalainen kirjoitustapa, vaikka monien matkatoimistojen viestinnässä neuvostovallan aikainen Alma-Ata on yhä käytössä.
Kaupungista tuli vuonna 1929 perustetun Kazakstanin sosialistisen neuvostotasavallan pääkaupunki. Kazakstan itsenäistyi vuonna 1991 Neuvostoliiton hajotessa. Pääkaupunki siirrettiin keskemmäksi valtiota Astanaan vuonna 1997.
Venäjällä syntyneen Gennadi Kolbinin nimitys Kazakkien kommunistisen puolueen pääsihteeriksi loppuvuodesta 1986 johti kolmipäiväisiin väkivaltaisiin mellakoihin kaupungissa (ns. Jeltoqsan, Желтоқсан, suom. joulukuu). Levottomuudet olivat yksi ensimmäisiä merkkejä Neuvostoliiton kansallisuuspolitiikan epäonnistumisesta ja kansallisuuksien välisistä jännitteistä.
Väestö
Almaty on Kazakstanin suurin kaupunki 1 450 327 asukkaallaan (2012 alun arvio). Kaupunki on jatkanut kasvuaan Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen ja pääkaupungin aseman menettämisestä huolimatta. Kaupungin asukasluku on kehittynyt viime vuosikymmeninä väestönlaskentojen mukaan seuraavasti:
Vuonna 2003 kaupunki jakautui etnisesti seuraavasti: kazakit 43,7 %, uiguurit 5,7 %, tataarit 2,1 %, venäläiset 40,2 %, ukrainalaiset 1,7 %, saksalaiset 0,7 %, korealaiset 1,8 %.
Palvelut
Kaupungissa on kaksi yliopistoa ja kymmeniä korkeakouluja. Tunnettuja ovat myös televisiotorni ja Medeo-tekojäärata.
Liikenne
Eurooppatiet E40 ja E125 kulkevat Almatyn kautta ja lyhyempi eurooppatie E011 alkaa sieltä. Kaupungissa on kansainvälinen lentoasema ja tärkeä rautatieasema.
Ante Pavelić
Ante Pavelić (14. heinäkuuta 1889 Bradina, Hertsegovina, Itävalta-Unkari – 28. joulukuuta 1959 Madrid, Espanja) oli kroatialaisen fasistisen Ustaša-liikkeen johtaja 1930-luvulla ja myöhemmin Kroatian johtaja toisessa maailmansodassa. Pavelić, joka nimesi itsensä ”johtajaksi” (poglavnik), oli yksi huomattavimpia natsi-Saksan sotilaallisen alkumenestyksen valtaan nostamia pikkuvaltioiden diktaattoreita. Hänen johtamansa Ustaša-liike vainosi ankarasti serbejä, juutalaisia, mustalaisia ja kommunisteja.
Elämä
Ante Pavelić syntyi pienessä Bradinan kylässä joka sijaitsi Bosnia ja Hertsegovinassa Sarajevon ja Mostarin välillä 1889. Hänen vanhempansa työskentelivät rautateillä ja työn takia perhe muutti usein paikkakunnalta toiselle. Perheen asuessa Travnikissa Pavelic sai koulussaan ensikosketuksensa kroaattinationalismiin.
Vuonna 1905 terveysongelmat katkaisivat Pavelićin opiskelut. Tervehdyttyään hän muutti veljensä luo Zagrebiin suorittamaan lukio-opinnot loppuun. Tämän jälkeen hän kirjoittautui yliopistoon opiskelemaan lakia ja liittyi Kroatian oikeuspuolueen kansallismieliseen siipeen. Puolueen ohjelmaan oli kirjoitettu tavoitteeksi Kroatian itsenäistyminen.
Vuonna 1912 Pavelić pidätettiin. Häntä epäiltiin Kroatian baanin Slavko Cuvajin murhan suunnittelemisesta. Hänet vapautettiin pian. Lakitieteen perusopintonsa Pavelić suoritti loppuun vuonna 1914. Tohtorintutkinnon hän suoritti vuonna 1915. Vuodet 1915- 1918 Pavelić työskenteli asianajajana.
Pavelić yleni ”Puhtaan oikeuspuolueen” sisempään sihteeristöön 1919. Vuonna 1921 Pavelić pidätettiin muiden puolueen jäsenten kanssa, mutta vapautettiin pian. Pavelić valittiin Zagrebin kaupunginvaltuustoon 1927 ja puolueensa ainoaksi edustajaksi Jugoslavian parlamenttiin, kunnes kuningashuone kaappasi vallan 1929. Tällöin Pavelić pakeni maasta ja perusti eräiden muiden kanssa Ustašan, jonka julistuksen Pavelić muotoili samana vuonna yhdessä Mile Budakin kanssa.
Tilanne Jugoslaviassa helpottui 1931, mutta Pavelić pakeni Benito Mussolinin johtamaan Italiaan 1932. Pavelić kumppaneineen pidätettiin Torinossa 1934. Häntä syytettiin osallisuudesta Jugoslavian kuninkaan Aleksanteri I:n murhaan. Pian hänet kuitenkin vapautettiin ja hänen oleskelunsa Italiassa oli välillä kotiarestia ja välillä valtion vieraana elämistä. thumb|300px|left|[[Adolf Hitler tervehtii Ante Pavelićia Berchtesgadenissa vuonna 1941.]]
Pavelićin johtama Ustaša-hallinto oli julma serbejä, juutalaisia ja romaneja kohtaan. Kaikkia Pavelićin mielestä ei-toivottuja kansallisuuksia surmattiin kymmenin tuhansin keskitysleireillä. Pavelić huomasi pian, että ei voi kunnolla luottaa Jugoslavialta perimiinsä kroaattivirkamiehiinkään. Sen sijaan hän hallitsi pienen luottomiesryhmänsä kautta, joista suurin osa oli hänen laillaan ollut pitkään maanpaossa. He hallitsivat maata terrorilla ja väkivallalla joka käänsi yhä enemmän kroaatteja uuden hallinnon vastustajiksi. Terrorilta eivät olleet turvassa edes ne Ustašan ne jäsenet, jotka uskalsivat kritisoida Pavelićia. Lisäksi monia Ustašan jäseniä ärsytti Pavelićiin kohdistettu henkilöpalvonta.
Kun Ustaša-hallinto romahti 1945, Pavelić pakeni Bleiburgin kautta Itävaltaan ja sitten kuudeksi kuukaudeksi Roomaan. Yhdysvaltain tiedustelupalvelu tiesi että Pavelić on Roomassa, mutta ei pidättänyt häntä.
Pavelić matkusti Etelä-Amerikkaan ja hänestä tuli Argentiinan populistisen johtajan Juan Perónin neuvonantaja. Argentiinaan muutti 34 000 antikommunistia ja fasistia Josip Broz Titon johtamasta kommunistisesta Jugoslaviasta. Vuonna 1957 Pavelić yritettiin murhata kahdella laukauksella. Yleisesti uskotaan, että tämän teki Jugoslavian tiedustelupalvelu UDBA, mutta Blagoje Jovović, eräs Argentiinaan paennut četnikki väitti olleensa ampuja.
Pavelić joutui murhayrityksen jälkeen siirtymään Espanjaan, joka myönsi hänelle poliittisen turvapaikan kieltäen kuitenkin kaikki julkiset esiintymiset. Pavelić kuoli Espanjassa vuonna 1959 haavojensa aiheuttamiin komplikaatioihin.
Ante Pavelićin puoliso Mara Pavelić, omaa sukua Lovrencic, oli Wienin juutalainen. Perheeseen syntyi kolme lasta. Puolison juutalaisuus ei kuitenkaan ollut esteenä Ante Pavelićin Itsenäisessä Kroatian valtiossa käynnistämille juutalaisvainoille.
22. heinäkuuta
22. heinäkuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 203. päivä (204. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 162 päivää.
Tbilisi
Tbilisi (, aiemmin, joissakin kielissä Tiflis) on Georgian pääkaupunki ja suurin kaupunki. Se sijaitsee historiallisella Kartlin alueella Mtkvari-joen varrella maan itäosassa. Vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukasluku oli 1 108 717. Tbilisi muodostaa oman hallintoalueensa, jonka pinta-ala on 1 384 neliökilometriä.
Perustaminen ja varhaiskeskiaika
Arkeologiset todisteet kertovat asutuksesta Tbilisin alueella jo neljännellä vuosituhannella ennen ajanlaskun alkua. Perimätiedon mukaan kaupungin perusti Iberian kuningas Vakhtang I Gorgasali 400-luvun jälkipuoliskolla. Legenda kertoo, että kuningas oli metsästämässä alueella, kun hänen haukkansa sai kiinni fasaanin. Fasaani putosi kuumaan lähteeseen. Toisen version mukaan kuningas haavoitti peuraa, joka joutui kuumaan veteen, parani ja pääsi pakoon. Vakhtang hämmästyi veden parantavista vaikutuksista ja päätti perustaa paikalle kaupungin. Se sai nimekseen ″Tbilisi” (, vanh. ″Tpilisi”) kuumien lähteiden mukaan. Vanhin maininta paikasta on kuitenkin 300-luvun puolivälistä, kun kuningas Varaz-Bakur I rakennutti paikalle linnoituksen, ja kaupungista tuli vuosisadan loppupuolella Persian varakuninkaan hallituspaikka. Kun se joutui Iberian haltuun 400-luvulla, Vakhtang rakennutti sen uudelleen, minkä vuoksi häntä pidetään kaupungin perustajana.
Vakhtangin työtä jatkoi hänen seuraajansa Datši, joka sai kaupungin muurit valmiiksi ja siirsi valtakuntansa pääkaupungin Mtskhetasta Tbilisiin isänsä tahdon mukaan. Kaupungin vanhin asutus syntyi rikkipitoisten lähteiden alueelle. Kaupungin kasvua vauhditti sen sijainti: merkittävät Keski-Aasiaan johtavat kauppatiet kulkivat sen kautta.
Pitkä kamppailu kaupungin hallinnasta alkoi 500-luvun loppupuolella. Persia hallitsi kaupunkia 570–580-luvuilla, Bysantin ja kasaarien armeijat tuhosivat sitä vuonna 627 ja vuosina 736–738 sen valtasi arabivalloittaja Marwan II. Arabit perustivat Tbilisin emiraatin, joka hallitsi kaupunkia 1100-luvulle saakka. Kaupunki joutui kuitenkin jälleen kasaarien tuhoamaksi vuonna 764, ja arabijohtaja Bugha al-Turki valtasi sen vuonna 853 vahvistaakseen kalifaatin valtaa. Georgian kuningas Bagrat IV yritti vallata kaupunkia 1000-luvun alkupuolella useaan otteeseen siinä kuitenkaan onnistumatta, mutta seldžukit miehittivät kaupunkia vuonna 1068 Alp Arslanin johdolla.
Keskiaika
thumb|250px|Kaupungin vanhinta osaa: kylpylä Abanotubanin kaupunginosassa. thumb|250px|Mtkvari-joki 1800-luvun valokuvassa.
Vuonna 1121 yhdistyneen Georgian kuningas Davit IV voitti seldžukit Didgorin taistelussa ja palautti Tbilisin georgialaisten haltuun useiden vuosisatojen arabihallinnon jälkeen. Tbilisistä tehtiin nyt kuninkaallinen pääkaupunki, ja se nousi paitsi Georgian keskukseksi myös koko Kaukasian alueen politiikan ja kulttuurin keskuspaikaksi. 1100–1200-luvuilla Georgian kulta-aikana kaupungissa oli noin 80 000 asukasta, ja se kasvoi muuriensa ulkopuolelle. Maan hallitsijoiden politiikan avulla kaupungin talous ja sosiaalinen elämä kukoistivat.
1400–1600-luvuilla Georgiaa koettelivat osmanien ja persialaisten hyökkäykset. Valtakunta jakautui osiin, ja Tbilisi pysyi vain Kartlin kuningaskunnan pääkaupunkina. Yhteys Eurooppaan katkesi vuosisatojen ajaksi. Persialaiset valtasivat kaupungin vuonna 1522, mutta kuningas Davit X vapautti sen kaksi vuotta myöhemmin. Vuoteen 1541 saakka kaupunki kehittyi ja kasvoi, kauppa elpyi ja rakennuksia korjattiin, mutta šaahi Tahmasp I tuhosi kaupungin jälleen. Kartlin kuningas Simon I ei onnistunut vapauttamaan kaupunkia ja sitä koettelivat persialaisten jatkuvat hyökkäykset 1600-luvun alussa. Rauhallisempi kausi alkoi vuonna 1632, kun kaupungin hallitsijaksi (mouravi) nimitettiin Rostom. Vuonna 1700 Tbilisissä oli 20 000 asukasta, joista suurin osa oli palvelijoita, maalta muuttaneita ja kerjäläisiä; pienempiä ryhmiä olivat niin sanotut kaupungin kansalaiset, kauppiaat ja feodaaliaristokratia. Vuonna 1709 kaupunkiin perustettiin ensimmäinen kirjankustantamo ja vuonna 1755 seminaari.
Osmanit valtasivat Tbilisin vuonna 1725 ja kymmenen vuotta myöhemmin se joutui jälleen Persian haltuun. Siitä tuli kuitenkin uuden Kartli-Kakhetin kuningaskunnan pääkaupunki vuonna 1762. Kaupunkiin syntyi vuosisadan lopussa pienteollisuutta, vaikka käsityö säilyikin edelleen vallitsevana tuotantomuotona. Tbilisiä kohtasi kuitenkin jälleen katastrofi: vuonna 1783 Georgia ja Venäjä solmivat Georgijevskin sopimuksen, joka teki maasta Venäjän protektoraatin. Tästä raivostunut Persian šaahi Aga Muhammad Khan tuhosi kaupungin Krtsanisin taistelussa vuonna 1795.
Venäjän valta ja moderni Tbilisi
thumb|250px|left|Näkymä Tbilisiin 1870-luvun postikortissa. thumb|left|250px|Neuvostoajan elementtirakentamista Tbilisissä.
Kartli-Kakhetin kuningaskunta liitettiin Venäjän keisarikuntaan vuonna 1801. Tbilisistä tuli samalla oman kuvernementtinsä pääkaupunki ja Venäjän Kaukasian-armeijan komentajan hallintopaikka. 1800-luvulla kaupunki laajeni nopeasti, se sai runsaasti uusia eurooppalaistyylisiä rakennuksia ja kaupungin järjestelmällinen suunnittelu aloitettiin. Kaupunki myös teollistui vähitellen: maaorjuus lakkautettiin vuonna 1866 ja maan ensimmäinen rautatie Tbilisin ja Potin välille avattiin vuonna 1872. Uusien tehtaiden myötä työläisväestö kasvoi. Vuosisadan loppupuolella kaupungissa toimi värjäämö, tupakkatehdas ja muita teollisuuslaitoksia, joista suurin oli Transkaukasian rautatien konepaja, vaikka teollisuustoiminta olikin vielä suhteellisen pienimuotoista. Kaupungissa oli vuonna 1897 jo yhteensä 187 000 asukasta ja se sai uusia pääväyliä: Golovin-kadun (nykyinen Rustaveli-katu) ja Mikheili-kadun (nykyinen Aghmašenebeli-katu).
Myös Tbilisin asema maan kulttuurin keskuksena vahvistui. Kaupunkiin syntyi tiedotusvälineitä, Georgian teatterielämä alkoi elpyä vuodesta 1850 alkaen ja uusia koulutuslaitoksia avattiin. Vuonna 1887 avattiin merkittävä vesijohto Avtšalasta, puhelinliikenne käynnistyi vuonna 1893 ja vuodesta 1897 lähtien Tbilisiä valaistiin sähkövaloin. Georgian kansallisen heräämisen ajan kirjailijat ja taiteilijat hakivat inspiraatiota boheemista kaupungista, jossa yhdistyivät eurooppalaiset ja aasialaiset piirteet. Vielä 1800-luvulla alle neljännes Tbilisin asukkaista oli georgialaisia: suurin osa oli armenialaisia tai venäläisiä.
Venäjän keisarikunnan hajotessa syntyi 23. helmikuuta 1918 Transkaukasian federaatio, jonka pääkaupunkina Tbilisi toimi. Federaatio hajosi kuitenkin vain muutaman kuukauden kuluttua, ja Tbilisistä tuli itsenäistyneen Georgian pääkaupunki. Puna-armeija hyökkäsi maahan vuonna 1921 ja miehitti sen, minkä jälkeen Tbilisi julistettiin uuden Transkaukasian SFNT:n pääkaupungiksi. Siitä tuli Georgian vastarintaliikkeen keskus: liike huipentui vuoden 1924 kansannousuun, joka kuitenkin kukistettiin verisesti. Georgian SNT erotettiin omaksi alueekseen 1930-luvun puolivälissä, ja Tbilisi jatkoi sen pääkaupunkina.