cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vercors
Vercors, oik. Jean Marcel Bruller, (1902 Pariisi, Ranska – 1991 Pariisi, Ranska ) oli ranskalainen kirjailija ja kuvataiteilija, alun perin sähköinsinööri. Saksan miehittäessä Ranskaa hän perusti vastarintaliikkeessä toimivan laittoman kustantamon Éditions du Minuit'n, josta tuli aika myöten merkittävä ranskalainen kustannusliike. Hän kuvasi miehitysaikaa kertomuksessaan Meren hiljaisuus (1942. Hän kirjoitti myös romaaneja, näytelmän, esseitä ja muistelmat La Bataille du silence (1967).
thumb|Muistolaatta Pariisissa.
Kartioleikkaus
thumb|300px|Kartioleikkaukset esitetään joko yhtä kartiota (kuvan 1 alaosa) tai kaksoiskartiota (kuva 3) käyttäen. Tapaukset: paraabeli (1), ympyrä ja ellipsi (2) ja hyperbeli (3). Kartioleikkaus on suoran ympyräkartion ja tason leikkauspinta. Kartioleikkaus voi olla ellipsi, ympyrä, paraabeli tai hyperbeli riippuen siitä, miten taso leikkaa kartion. Joskus piste (kartion huippu) ja suora (kartion sivu) jätetään pois kartioleikkausten luettelosta.
Jos taso leikkaa kartion vaipan kahtia, tuloksena on ellipsi (tai sen erikoistapaus ympyrä, mikäli leikkaus tapahtuu kartion pohjan suuntaisesti). Muussa tapauksessa saadaan hyperbeli tai paraabeli, jotka ovat avoimia, toisin kuin ellipsi.
Erik Kråkström
Erik Emil Kråkström (22. syyskuuta 1919 Pedersöre – 13. tammikuuta 2009 Porvoo) oli suomalainen arkkitehti ja professori.
Kråkström kirjoitti ylioppilaaksi 1939, toimi tulenjohtoupseerina sodassa ja valmistui Teknillisestä korkeakoulusta 1948. Hän jatkoi myöhemmin opintojaan ulkomailla, muun muassa University of Californiassa lukukauden 1954–1955. Kråkström työskenteli 1948–1952 Yrjö Lindegrenin apulaisena ja osallistui muun muassa Olympiastadionin laajennuksen ja Helsingissä sijaitsevan Käärmetalon suunnitteluun. Helsingin Töölönlahden alueen asemakaavan, jonka kilpailun Lindegren oli voittanut vuonna 1948, Kråkström jatkoi 1950–1954 loppuun tämän kuoltua. Se toimi myöhemmin Alvar Aallon keskustasuunnitelman viitoittajana.
Vuodesta 1950 Kråkströmillä oli oma toimisto, ja hän teki paljon yhteistyötä arkkitehti Ahti Korhosen kanssa. Kråkström erikoistui varsinkin teollisuusrakennusten suunnitteluun. Imatran Voimalle hän suunnitteli Loviisaan Suomen ensimmäisen ydinvoimalan (1977) ja Vantaan Myyrmäkeen yhtiön pääkonttoriksi tarkoitetun toimistorakennuksen (1987). Kaukas Oy:lle valmistui useita tehdasrakennuksia. Kråkström suunnitteli myös Carl Ludvig Engelin piirtämän Helsingin Katajanokan merikasarmin saneerauksen 1973–1989 ulkoministeriön tiloiksi. Hän teki Wärtsilä-yhtymälle 1965 toteutumattoman suunnitelman toimistotornitalojen kokonaisuudesta entisen Kone ja Silta -yhtiön konepajan alueelle Helsingin Sörnäisiin eli nykyisen Merihaan paikalle. Kråkström suunnitteli myös asemakaavan Helsingin Jakomäen ja Niemenmäen sekä Espoon Lähderannan kaupunginosille. Hänen tuotantoonsa kuuluu lisäksi useita kouluja ja kirkkojen saneerauksia sekä Kaskisten ja Siipyyn kirkot. Eräs Kråkströmin suunnittelutyö, Svenska social- och kommunalhögskolanin entinen rakennus (1964) Helsingin Taka-Töölössä, purettiin vuonna 2020, vaikka Museoviraston mukaan sillä oli kulttuurihistoriallista merkitystä.
Kråkströmin tuotantoa esiteltiin Suomen rakennustaiteen museon näyttelyssä 23. syyskuuta – 29. marraskuuta 2009.
Vuoden sikateko
Vuoden sikateko on Suomen Sikayrittäjät ry:n vuosittain myöntama palkinto henkilölle tai yhteisölle, joka on toiminnallaan profiloitunut positiivisesti sika-alaa ja sikatalousyrittäjyyttä hyödyttävällä tai edistävällä tavalla.
Vuodesta 2006 jaettuun Vuoden sikateko -palkintoon liittyy Leo Karppasen tekemä tamminen puuveistos, joka kuvaa emakkoa imettämässä kahtatoista tyytyväistä porsasta. Palkinto luovutetaan kesäisin, usein maatalousnäyttelyn yhteydessä.
Saint-Rivoal
Vuori tunnetaan nimellä Mont Saint-Michel de Brasparts, koska Saint-Rivoal oli osa Braspartsin kuntaa vuoteen 1925 saakka. Saint-Rivoalin kunta on nimetty Saint Rivoal -nimisen pyhimyksen mukaan, joka oli Britteinsaarilta 500-luvulla Armorikaan saapunut pappi.
Pitkospuut
pienoiskuva|Pitkospuut [[Patvinsuon kansallispuistossa.]] Pitkospuut ovat suolle tai muulle kostealle paikalle, kuten järvien rantakosteikoille, rakennettu kävelyväylä. Pitkospuut on rakennettu yhdestä tai useammasta vierekkäin asetetusta lankusta tai halkaistusta puusta. Nimitys viittaakin juuri siihen, että puut ovat kulkusuuntaan nähden pitkittäin eivätkä poikittain, kuten usein puusillassa. Joskus puita on vierekkäin jopa 3–4 kappaletta. Luontokohteissa, joissa on panostettu esteettömyyteen, saattaa olla leveitä pitkospuureittejä, joita pitkin pystyy kulkemaan myös pyörätuolilla.
Kiinnittäminen
Pitkospuut kiinnitetään päistään puutapeilla poikittaisiin aluspuihin. Nauloja ei kiinnittämisessä yleensä käytetä.
Käyttökohteet
Suomessa on rakennettu lukemattomia kilometrejä pitkospuita varsinkin retkeily- ja suojelualueille, luontopoluille sekä muun muassa lintujärvien lintutorneille johtaville kosteille reiteille.
Paitsi kulkemisen helpottamiseen pitkospuita voidaan käyttää myös maaston kulumisen estämiseen sekä kosteilla että kuivilla maastotyyppialueilla.
Ylläpitäjä
Suomessa pitkospuupolkujen huollosta ja hallinnoinnista vastaa pääosin Metsähallituksen luontopalvelut. Näitä pitkospuupolkuja on yhteensä noin viisisataa kilometriä.
Puuaines
Yleisimmin pitkospuut ovat yli seitsemäntuumaista (17,5 cm) tuppeensahattua mäntylankkua. Jonkin verran käytetään myös siperianlehtikuusta. Kestopuun käyttäminen on yleistynyt, sillä puun kyllästysaineissa on tapahtunut kehitystä.
Kustannukset
Vuonna 2011 pitkospuukilometrin rakentamisen hinnan sanottiin olevan noin 20 000 euroa ja sorastamisen noin puolet tästä. Vuonna 2022 pitkoskilometrin rakentamisen sanottiin maksavan 25 000–50 000 euroa.
Käyttöikä
Mäntypitkospuiden kestoikä on 10–15 vuotta, kun taas kestopuisten pitkosten ikä voi olla jopa kolminkertainen.
Vaihtoehdot
Pitkospuita korvataan nykyisin joskus kustannussyistä sorastuksella kangasmaaosuuksilla tai muutoin, kun tämä maaston puolesta käy päinsä. Myös kivituhkaa, mursketta, purua, haketta ja komposiittirakenteita on käytetty.
Teräsrakenteita on käytetty paikoilla, joissa kulkijoita on paljon. Teräksen hankintahinta on kaksinkertainen, mutta elinkaari nelinkertainen. Metalliritilä ei kuitenkaan sovi koirille ja käyttäjät pitävät sinkitystä teräksestä valmistettuja metalliritiöitä ulkonäöltään luontoon sopimattomina.
Sisäinen resistanssi
Lähteen sisäinen resistanssi (sisäresistanssi, sisäinen vastus) on käsite, jolla kuvataan jännitelähteen ja virtageneraattorin napajännitteen putoamista kuormituksen seurauksena. Jännitelähteen sisäinen resistanssi on lähteen kanssa sarjassa, ja virtalähteen sisäinen resistanssi on lähteen rinnalla.
Lähteen sisäisen resistanssin R_i ja kuorman R_L muodostaman sarjakytkennän kokonaisresistanssi on
Kuormaan menevä virta saadaan Ohmin lakia käyttäen
Kuormaan saatava jännite, eli lähteen napajännite saadaan vähentämällä lähdejännitteestä lähteen sisäisessä resistanssissa syntyvä jännitehäviö:
Lähteen sisäinen resistanssi kuvaa siis lähteen kuormitettavuutta. Sisäisen resistanssin ollessa suuri lähteen kuormitettavuus on pieni. Tällainen on tilanne esimerkiksi vajaajännitteisen auton akun ollessa kysymyksessä. Paitsi, että heikossa lataustilassa olevan akun lähdejännite on pienentynyt, myös sen sisäinen resistanssi on kasvanut. Tämän voi helposti havaita, kun perusteellisesti tyhjentynyttä akkua ruvetaan lataamaan. Aluksi akku ei ota virtaa, koska sen sisäinen resistanssi on hyvin suuri. Varaustilan parantuessa sisäinen resistanssi pienenee ja akun vastaanottama virta kasvaa.
Ideaalisen virtalähteen sisäinen resistanssi sijaitsee lähteen rinnalla. Mitä lähempänä ideaalista virtalähde on, sitä suurempi on sen sisäinen resistanssi. Virtalähde, jolla on sisäinen resistanssi, voidaan muuntaa jännitelähteeksi.
Lähteen kuormitettavuus voi myös riippua taajuudesta. Tällöin puhutaan resistanssin sijasta sisäisestä impedanssista.
Kirjallisuutta
Output impedance Impedancia de salida Opór wewnętrzny ogniwa 内阻 Inre resistans
Sentinel (panssarivaunu)
Sentinel oli australialainen muunnos yhdysvaltalaisesta M3 Lee -panssarivaunusta toisessa maailmansodassa.
Käyttöönotto
thumb|left|Sentinel AC3 Vain pieni määrä AC 1:tä ehdittiin valmistaa ennen kuin huomattiin, että 40 millimetrin tykki oli riittämätön ja että nopea suunnittelu oli aiheuttanut pieniä puutteita. Siksi vaunu piti suunnitella osittain uudelleen. Vaunuun laitettiin myöhemmin 87,6 millimetrin tykki (AC 3). Tykkiä käytettiin jo kenttätykkinä, mutta se ei enää ollut niin tehokas panssarivaunuja vastaan, joten tykki vaihdettiin 76,2 millimetrin tykkiin (AC 4). Vuonna 1943 Midwayn taistelun jälkeen ei ollut enää pelkoa siitä, että Japani valloittaisi Australian. Tehtailla valmistettiin jo tuhansia M4 Shermaneja, joita oli yli tarpeen, joten Sentinelien tuotanto pysäytettiin.
Friend of Dorothy
Termistä tuli osa sateenkaarivähemmistön termonologiaa Ihmemaa Oz kirjasta. Kirjassa on muun muassa paljon naishahmoja, joilla on keskenään todella läheisiä ihmissuhteita, sekä sukupuoleltaan ja sen ilmaisulta normaalista poikkeava prinsessa. The Road of Oz kirjassa Polychrome, sateenkaaren lapsi, sanoo Dorothylle "You have some queer friends, Dorothy" eli suomeksi "sinulla on outoja (queer) ystäviä Dorothy." Vuoden 1939 Ihmemaa Oz elokuvassa on myös ikoninen Somewhere over the rainbow kappale, sekä pääroolissa homoikoni Judy Garland. Sateenkaari on yksi tunnetuimmista LGBTQ+ symboleista.
Montana
Montana ([montana], amerikkalaisittain [mɑ:n'tænə]) on Yhdysvaltojen osavaltio. Se liittyi liittovaltioon 41. osavaltiona 8. marraskuuta 1889. Osavaltion nimi tulee luultavasti espanjan kielen vuorta tarkoittavasta sanasta ”montaña”.
Montanan pääkaupunki on Helena ja ainoa yli sadantuhannen asukkaan kaupunki Billings. Montana on kolmanneksi harvimpaan asuttu osavaltio Yhdysvalloissa.
Maantiede
Montana ja Kanada jakavat 877 km pitkän osan maailman pisintä puolustamatonta valtionrajaa. Montana sisältää Glacierin kansallispuiston kokonaan ja osia Yellowstonen kansallispuistosta.
Montanan rajanaapureina ovat Kanadan provinssit Brittiläinen Kolumbia, Alberta ja Saskatchewan pohjoisessa, Yhdysvaltojen osavaltiot Pohjois-Dakota ja Etelä-Dakota idässä, Wyoming etelässä ja Idaho lännessä.
Vuoden kuumin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Great Fallsissa on 28,6 astetta. Keskimääräinen alin on pakkasen puolella puoli vuotta marraskuusta huhtikuuhun, kylmimmillään joulu- ja tammikuussa −9,5 astetta.
Historia
Nykyinen Montana on ollut asuttuna esihistoriallisista ajoista alkaen. Alueen alkuasukkaat saivat käyttöönsä hevosia 1680-luvulla ja tuliaseet 1720-luvulla. Alue siirtyi Yhdysvalloille Napoleonilta osana Louisianan ostoa vuonna 1803. Siitä tuli osavaltio vuonna 1889. Suomalaisia on siirtolaisvuosina muuttanut Montanaan jonkin verran. Beltin kunnan alueella on kiinteistörekisterissä nähtävissä vieläkin suomalaisia nimiä.
Hallinto
Montanan lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 50 jäsentä, alahuoneessa eli edustajainkokouksessa on sata jäsentä.
Ylintä toimeenpanovaltaa käyttää kuvernööri.
Montana on jaettu 56 piirikuntaan.
Talous
Montanan maatalouden tärkeimpiä tuotteita ovat nautakarja, vehnä, ohra, heinä ja sokerijuurikas. Tärkein teollisuuden ala on petrokemian teollisuus. Työttömyysaste oli 6,5 % tammikuussa 2012.
Glacierin ja Yellowstonen kansallispuistot houkuttelevat huomattavia määriä turisteja Montanaan.
Liikenne
Montanan lentoasemista 36:lla oli kaupallista liikennettä vuonna 2014. Niistä 14:ltä lähti yli 100 matkustajaa. Vilkkain oli Bozemanin Yellowstonen kansainvälinen lentoasema, jolta lähti yli 510 000 matkustajaa. Muita suurimpia olivat Billings-Loganin kansainvälinen lentoasema (420 000 lähtevää matkustajaa), Missoulan kansainvälinen lentoasema (350 000), Glacier Parkin kansainvälinen lentoasema (237 500) ja Great Fallsin kansainvälinen lentoasema (183 000).
Osavaltion suurin rautatieyhtiö on BNSF Railway, jonka raideverkosto kattaa lähes koko osavaltion. Amtrakin matkustajajunista Empire Builderin reitti kulkee Montanan halki itä-länsisuunnassa.
Väestö
Montanan 990 000 asukkaasta 89,7 % on valkoisia. Osuus on suurempi kuin Yhdysvalloissa keskimäärin (77,9 %, tiedot vuosilta 2010–2012).
Kulttuuri
Suurin osa osavaltion kulttuurielämästä pyörii yliopistojen ja korkeakoulujen ympärillä. Omien opiskelijoidensa ja henkilökuntansa esitysten lisäksi ne kutsuvat vierailevia esiintyjiä Montanaan.
Nykyisen Montanan alueella vuonna 1876 käyty Little Bighornin taistelu näytellään uusiksi vuosittain crow-intiaanien reservaatissa. Rodeoita ja rivitanssiryhmiä on paljon.
Montanalaiset joukkueet eivät pelaa urheilun pääsarjoissa. Alemmissa sarjoissa on joitakin baseball-joukkueita, jotka pelaavat Kalliovuorten alueen Pioneer Leaguessa. Montanalaiset yksilöurheilijat ovat menestyneet lähinnä luistelussa.
Osavaltiossa on 15 hiihtokeskusta.
Auran kirkko
Auran kirkko on kirkkorakennus Auran kunnassa Varsinais-Suomessa. Se on malliltaan puinen, tasavartinen ristikirkko. Kirkko on valmistunut vuonna 1804 kirkonrakentaja Mikael Piimäsen johdolla. Se on kaiken kaikkiaan kolmas samalle paikalle rakennettu kirkko. Edellisestä kirkosta ovat muistona saarnastuoli ja alttarireliefi, molemmat 1690-luvulta. Kirkon vierellä seisoo erillinen kellotapuli, joka on peräisin vuodelta 1774, sekin edellisen kirkon ajoilta. Kirkon nykyiset, 15-äänikertaiset urut ovat vuodelta 1990 ja ne on tehnyt Urkurakentamo Hans Heinrich. Niissä on kaksi sormiota ja jalkio.
Kirkkoa on remontoitu useasti, viimeksi vuonna 1958.
Kirkossa on Arthur Heickellin vuonna 1927 maalaama alttaritaulu Jeesus opetuslapsineen Kirkastusvuorella. Alttaritaulun alapuolella on puureliefi Pyhä Ehtoollinen, joka on oletettavasti Mathias Reimanin käsialaa vuodelta 1683.
Kirkon sankaripatsas on kuvanveistäjä Jussi Vikaisen käsialaa vuodelta 1956.
Patrick Paauwe
right|220px|thumb|Patrick Paauwe
Patrick Paauwe (s. 27. joulukuuta 1975 t'Harde, Elburg, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka edustaa VVV-Venloa.
Ammattilaisuransa PSV Eindhovenissa aloittanut Paauwe on voittanut Feyenoordissa muun muassa maan mestaruuden ja UEFA Cupin. Hän on edustanut noiden kahden seuran lisäksi kahta muuta alankomaalaisseuraa, De Graafschapia ja Fortuna Sittardia.
Tilastot Eredivisiestä
(kausi, seura, ottelut, maalit)
Roksitromysiini
Roksitromysiini on makrolidiryhmään kuuluva puolisynteettinen antibiootti. Makrolidiantibioottien ryhmän perusrakenteena on makrosyklinen laktonirengas. Roksitromysiinin vaikutusmekanismina on sitoutuminen bakteerien ribosomeihin ja niiden proteiinisynteesin esto. Roksitromysiinillä hoidetaan esimerkiksi hengitystieinfektioita, virtsatieinfektioita sekä iho- ja pehmytkudosinfektioita.
Roksitromysiini tuli markkinoille 1990-luvun alussa, ja se on osittain syrjäyttänyt erytromysiinin käytön. Erytromysiinin tavoin roksitromysiini jakautuu erinomaisesti kudoksiin, sijoittautuu tulehdussolujen sisään ja metaboloituu maksassa. Sen imeytyminen tosin on nopeampaa ja puoliintumisaika pitkäkestoisempi kuin erytromysiinillä. Tavanomainen annos on 1 tabletti aamuisin ja 1 tabletti  iltaisin, Roksitromysiinin pitkä vaikutusaika mahdollistaa myös annostelun kerran vuorokaudessa. Lääkkeen haittavaikutuksia ovat muun muassa pahoinvointi, vatsakivut, ripuli, päänsärky, huimaus ja nokkosihottuma. Roksitromysiini erittyy äidinmaitoon, joten imettäminen tai hoito kyseisellä lääkeaineella suositellaan lopetettavaksi.
Roksitromysiinin kanssa samanaikaisesti ei suositella käytettäväksi muun muassa seuraavia lääkeaineita: astemitsoli, sisapridi, pimotsidi, ergotamiini, dihydroergotamiini ja terfenadiini.
Suomessa roksitromysiinia myydään nimillä Surlid®, Roxithromycin Copyfarm® ja Roxithromycin Sandoz® (aiemmin myös nimellä Roxibion).
Islam Feruz
Islam Feruz (s. 10. syyskuuta 1995 Kismayo, Somalia) on skotlantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Kreikan Superliigassa pelaavaa OFI Kreetaa lainasopimuksella Englannin Valioliigan Chelseasta.
Somaliassa syntynyt Feruz muutti perheensä kanssa pakolaisina Britanniaan vuosituhannen vaihteessa. Maajoukkuetasolla hän edustaa Skotlantia, mutta voi halutessaan valita aikuisten maajoukkuetasolla myös Somalian, Tansanian tai Sansibarin.
Ville-Vesa Vainiola
Ville-Vesa Vainiola (s. 2. huhtikuuta 1985 Rauma) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Vainiola pelasi urallaan SM-liigaa Rauman Lukossa, Tapparassa, Turun Palloseurassa ja Kalevan Pallossa yhteensä 322 runkosarjaottelua tehopistein 20+41=61 ja 20 playoff-ottelua tehden neljä syöttöpistettä. Hän saavutti KalPassa Spengler Cupin voiton vuonna 2018. Vainiola pelasi myös viisi kokonaista kautta Mestiksessä, jossa hän saavutti pronssia KooKoossa vuonna 2010 sekä TuTossa vuosina 2013 ja 2014. Vainiola teki Mestis-vuosinaan varsin korkeita pistemääriä, mutta hän ei yleisistä odotuksista huolimatta kuitenkaan missään vaiheessa onnistunut tekemään lopullista läpimurtoa SM-liigassa johtavana sentterinä, vaan Vainiolan liigaura eteni pääasiassa alemmissa ketjuissa. Hän pelasi myös yhden kauden Ruotsissa.
Vainiola toimii nykyään Lukon U20 SM-sarjajoukkueen apuvalmentajana.
Junioriura
Vainiola on Rauman Lukon kasvatti. Hän voitti seuran C-nuorten sisäisen pistepörssin kaudella 2000–2001 tehoilla 9+16=25. Seuraavalla kaudella 2001–2002 Vainiola voitti Lukon B-nuorten sisäisen syöttöpörssin ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton junioriuransa pitkäaikaisen tutkaparinsa Petri Lammassaaren kanssa. Kaudella 2003–2004 hän toimi seuran A-nuorten pääasiallisena kakkossentterinä ja oli Lukon kolmanneksi paras pistemies tehoilla 11+27=38. Vainiola debytoi samalla kaudella myös miesten peleissä pelattuuaan kolme Mestis-ottelua alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa.
Ammattilaisura
Yhden Ruotsissa vietetyn vuoden jälkeen Vainiola siirtyi kaudeksi 2009–2010 vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue KooKoohon. Hän oli tehoilla 18+22=40 joukkueen kolmanneksi paras pistemies. Vainiola voitti myös koko kevään 2010 pudotuspelien maalipörssin ja jakoi pistepörssin voiton Jokipoikien Antti Kerälän kanssa tehoilla 7+6=13. Hän jakoi myös KooKoon sisäisen tehotilaston voiton Matti Ahon kanssa lukemalla +7. Vainiola voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia. Toukokuussa 2010 hän teki vuoden mittaisen ja 6. syyskuuta asti kestävän koeajan sisältäneen sopimuksen Helsingin IFK:n kanssa. Vainiola pelasi siellä kahden European Trophy -ottelua tehden kolme maalia, mutta hän jäi kauden 2010–2011 kynnyksellä lopulta ilman sopimusta. Noin viikkoa myöhemmin Vainiola palasi vuoden mittaisella sopimuksella KooKoohon. Hän oli joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 16+18=34.
Kaudeksi 2011–2012 Vainiola siirtyi TUTO Hockeyn riveihin. Hän nousi joukkueen kapteenistoon ja jakoi TUTOn sisäisen pistepörssin tehoilla 15+28=43, joilla Vainiola jakoi koko Mestiksen pistepörssin kolmannen sijan Sportin Mika Halavan kanssa. Hän jakoi myös sarjan voittomaalipörssin voiton kolmen muun pelaajan kanssa viidellä ratkaisumaalillaan. Vainiola voitti myös TUTOn sisäisen tehotilaston lukemalla +9. Kaudella 2012–2013 hän teki Mestiksen yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 14+32=46, joilla Vainiola voitti TUTOn sisäisen pistepörssin ja sijoittui sarjan pistepörssissä kolmanneksi. Kevään 2013 pudotuspeleissä hän oli joukkueen paras syöttäjä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Antti Virtasen kanssa tehoilla 4+8=12. Vainiola voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia. Hänet valittiin Mestiksen tammikuun 2013 kuukauden pelaajaksi. Vainiola edusti kauden aikana myös Etelän joukkuetta Mestis Hockey Dayn tähdistöottelussa.
Kesän 2013 Vainiola halusi harjoitella yksin ja pohtia tulevaisuuttaan, joten hän teki lopulta jatkosopimuksen TUTO Hockeyn kanssa vasta kauden 2013–2014 kynnyksellä. Vainiola oli TUTOn toiseksi paras maalintekijä 20 osumallaan Aki Keinäsen jälkeen. Hän voitti kauden päätteeksi taas Mestis-pronssia. Alkukauden 2014–2015 Vainiola oli ilman sopimusta, kunnes hän teki lokakuussa 2014 loppuvuoden kattavan sopimuksen Tapparan kanssa. Hän aloitti kuitenkin lyhyemmän sopimuksensa hakemalla pelituntumaa sarjatasoa alempaa Lempäälän Kisan paidasta. Vainiola pelasi Tapparassa kaksi ottelua, jonka jälkeen hän jatkoi tammikuussa 2015 ottelukohtaisella sopimuksella LeKissä. Saman kuun lopulla Vainiola siirtyi loppukaudeksi SM-liigajoukkue Turun Palloseuran paitaan. Helmikuussa vain kolmen pelaamansa ottelun jälkeen hän teki 1+1-vuotisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Kaudella 2015–2016 Vainiola jakoi TPS:n pudotuspelien sisäisen tehotilaston voiton kolmen muun pelaajan kanssa lukemalla +3.
TPS ei käyttänyt Vainiolan sopimuksessa ollutta optiota. Hän siirtyi kaudeksi 2016–2017 vuoden mittaisella sopimuksella Kalevan Palloon. Hän ehti pelata joukkueessa vain neljä runkosarja- ja Mestarien liigan ottelua, kunnes Vainiolan kausi päättyi loukkaantumiseen. Kesäkuussa 2017 hän teki KalPan kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen, kuten taas helmikuussa 2018. Kaudella 2018–2019 Vainiola voitti Spengler Cupin.
Vainiola ei pelannut kaudella 2019–2020 missään, mutta hän kuitenkin kuntoutti itsensä edellisen kauden jälkeen ja harjoitteli jatkaakseen pelaajauraansa. Vainiola ei kuitenkaan löytänyt itselleen enää sopivaa seuraa ja kauden jälkeen myös koronaviruspandemia teki pelaajamarkkinat liian epävarmoiksi. Hän siirtyi kaudeksi 2020–2021 kasvattajaseuransa Lukon U18-junioreiden apuvalmentajaksi Toni Nenosen johtamaan valmennustiimiin. Kaudeksi 2021–2022 Vainiola nimettiin seuran U20-joukkueen apuvalmentajaksi Mikael Kotkaniemen valmennustiimiin. Tosin Kotkaniemi sairastui vakavasti jo ennen kauden alkua, joten Vainiola aloitti kauden väliaikaiseksi päävalmentajaksi nousseen Jarno Mensosen apuvalmentajana.
Maajoukkueura
Vainiola pelasi 18 nuorten ja kymmenen poikien maaottelua.
Pelityyli
KalPan urheilutoimenjohtajana toiminut Kimmo Kapanen kuvaili Vainiolaa vahvaksi kahden suunnan pelaajaksi ja hyväksi aloittajaksi, joka toi joukkueeseen kokoa, kamppailuvoimaa ja kokemusta. TPS:n entisen urheilutoimenjohtaja Antero Niittymäen mukaan hän oli klassinen sentterityyppinen pelaaja. Faneille.com -sivuston toimittaja Toni Rajamäen mukaan Vainiola oli taitava ja viisas hyökkääjä, joka loi ketjukavereilleen maalintekopaikkoja. Rajamäen mukaan hänen potentiaalinsa tehdä suuria pistemääriä oli tiedossa, mutta SM-liigan vauhti oli Vainiolalle kuitenkin liikaa hänen uransa alussa.
Vainiola on maininnut esikuvakseen Raimo Helmisen.
Claude Simon
Claude Simon (10. lokakuuta 1913 Antananarivo, Ranskan Madagaskar – 6. heinäkuuta 2005 Pariisi) oli Nobel-palkittu ranskalainen kirjailija. Hän tuli tunnetuksi ranskalaisen niin sanotun uuden romaanin merkittävimpänä edustajana. Simon opiskeli Pariisissa, Oxfordissa ja Cambridgessa. Hän taisteli toisessa maailmansodassa sotilaana ja otti myöhemmin osaa vastarintaliikkeeseen. Simon kirjoitti myös Tel Quel -lehteen. Nobelin palkinto hänelle myönnettiin vuonna 1985.
Martin Agricola
upright|pienoiskuva|Jousisoittimet, jotka on esitetty Martin Agricolan Musica Instrumentalis Deudschin teoksessa (1528-1545).
Martin Agricola (6. tammikuuta 1486 Ala-Sleesia – 10. kesäkuuta 1556 Magdeburg) oli saksalainen säveltäjä ja musiikkiteoreetikko. Hänen oikea saksalainen nimensä oli Sohr tai Sore. Vuodesta 1524 kuolemaansa saakka Agricola asui Magdeburgissa, jossa hän toimi opettajana. Vuonna 1529 hän kirjoitti soittimista kertoneen kirjan Musica instrumentalis deudsch. Hänen kirjoittamistaa kirjoista on saatu arvokasta tietoa sen ajan sottimista, niiden sormituksista, virityksistä ja tekniikasta. Hän käänsi latinan kielisiä lauluja ja musiikkitermejä saksaksi. vasen|pienoiskuva Muiden töidensä lisäksi Agricola sävelsi ensimmäisenä neliosaisen Martti Lutherin koraalin Ein' feste Burg (Jumala ompi linnamme).
Martin Agricolan julkaisi ainakin nämä kirjat:
Labrys-lippu
pienoiskuva|Labrys-lippu Labrys-lippu on Sean Campbellin vuonna 1999 suunnittelema ja vuonna 2000 julkaisema lesbojen pride-lippu.
Lipussa on arkalochórin kirves, kaksoiskirves labrys, joka mytologian mukaan oli vain naissotureiden käyttämä ase. Lesboyhteisö on ottanut labryksen voimaannuttavaksi symbolikseen. Musta kolmio kuvastaa keskitysleireillä käytettyä symbolia "epäsosiaalisten naisten" (joihin lukeutuivat natsi-saksan mukaan muun muassa lesbot) tunnistamiseksi. Myöhemmin lesbot ovat omineet mustan kolmion itselleen. Lipun taustaväri puolestaan tulee Sapfon runoudesta, jonka innoittamana violetti otettiin lesbojen symboliseksi väriksi.
Isaac Albéniz
thumb|Isaac Albéniz vuonna 1901. Isaac Manuel Francisco Albéniz y Pascual (29. toukokuuta 1860 Camprodon, Girona – 18. toukokuuta 1909 Cambo-les-Bains) oli espanjalainen pianisti ja säveltäjä. Hänen pianomusiikissaan on vaikutteita muun muassa espanjalaisesta kansanmusiikista.
Albéniz syntyi Camprodonissa Kataloniassa ja esiintyi ensimmäistä kertaa nelivuotiaana. Hän opiskeli muun muassa Madridissa, Leipzigissa ja Brysselissä.
Vuonna 1883 Albéniz tapasi säveltäjä Felipe Pedrellin, joka inspiroi häntä säveltämään espanjalaisesta kansanmusiikista vaikutteita saanutta musiikkia, kuten Suite Españolan. Francisco Tárrega sovitti myöhemmin sen viidennen osan (Asturias) kitaralle.
1890-luvulla Albéniz asui Lontoossa ja Pariisissa. Vuonna 1900 hänellä todettiin munuaistauti, johon hän kuoli 48-vuotiaana vuonna 1909.
Eberbach
Eberbach [ˈeːbɐbax] on kaupunki Lounais-Saksassa, Baden-Württembergin osavaltion pohjoisosassa Neckar-joen varrella. Kesäkuun 2022 lopussa kaupungissa oli 14 517 asukasta.
Maantiede
thumb|left|Eberbachin kantakaupunki Neckar-joen varrella Eberbach sijaitsee Baden-Württembergin osavaltion pohjoisosassa Neckar-joen laaksossa keskellä Odenwaldin keskivuoristoaluetta. Kaupungin kupeessa sijaitsee 626 metriä korkea Katzenbuckel, Odenwaldin korkein vuori. Lähin suurkaupunki on Heidelberg, joka sijaitsee 33 kilometriä länteen. Eberbach kuuluu Rhein-Neckar-Kreisin piirikuntaan, joka on osa Rein-Neckar-kolmion metropolialuetta.
Eberbachin naapurikaupungit ja -kunnat ovat Mudau koillisessa, Waldbrunn idässä, Zwingenberg kaakossa, Neunkirchen etelässä, Schönbrunn lounaassa, Hirschhorn lännessä, Rothenberg luoteessa sekä Beerfelden ja Hesseneck pohjoisessa. Neljä viimeisintä kuuluvat Hessenin naapuriosavaltioon.
Eberbachin kokonaispinta-ala on 81,17 neliökilometriä, josta kolme neljäsosaa on metsän peittämää. Kaupungin alueeseen kuuluvat varsinaisen Eberbachin kantakaupungin lisäksi Brombachin, Friedrichsdorfin, Lindachin, Pleutersbachin, Rockenaun, Badisch Igelsbachin, Gaimühlen, Unterdielbachin ja Badisch Schöllenbachin kaupunginosat. Igelsbachin ja Schöllenbachin kylät ovat kummatkin jaettu Eberbachiin kuuluvaan Badenin puoliseen ja Hessenin puoliseen osaan: Hessisch Igelsbach on Hirschhornin kaupunginosa, Hessisch Schöllenbach kuuluu Hesseneckin kuntaan.
Historia
Eberbachin nykyisin enää rauniona säilynyt linna rakennettiin jo 1000-luvulla. Eberbachin kaupungin perustamisajankohtana pidetään kuitenkin vasta vuotta 1227. Tällöin Saksan kuningas Henrik (VII) sai Wormsin piispalta Eberbachin linnan läänityksenä. Oletetaan että samoihin aikoihin perustettiin kaupunki linnan kupeeseen. Ensimaininta Eberbachista kaupunkina on kuitenkin vasta vuodelta 1321.
Kun Henrik vuonna 1235 menetti valtataistelun isäänsä keisari Fredrik II:ta vastaan ja joutui vankeuteen, Eberbach siirtyi suoraan pyhän saksalais-roomalaisen keisarin alaisuuteen, eli siitä tuli niin sanottu vapaa valtakunnankaupunki. Kuitenkin jo vuonna 1297 kaupunki menetti tämän statuksen ja vaihtoi useampaan kertaan omistajaansa, kunnes se siirtyi vuonna 1330 Kurpfalzin alaisuuteen.
Nähtävyydet
thumb|Hotelli "Zum Karpfen" vanhan torin reunalla Eberbachin nähtävyyksiin kuuluu sen vanhakaupunki, jota ympäröi keskiaikainen kaupunginmuuri. Muurin kaikki neljä tornia ovat säilyneet: Pulverturm ("ruutitorni") ja Rosenturm ("ruusutorni") ovat 1200-luvulta, Blauer Hut ("sininen hattu") ja Haspelturm 1300-luvulta. Eberbachin vanhankaupungin keskipiste on Alter Markt eli vanha tori, jota reunustavat hotelli "Zum Karpfen" julkisivumaalauksineen ja kaupunginmuseo, joka rakennettiin alun perin vuonna 1824 raatihuoneena. Vanhin kokonaisena säilynyt Eberbachin vanhankaupungin ristikkotaloista on vuodelta 1470. Hyvin säilynyt vanha kylpylä, sekin 1400-luvulta, toimii nykyään hotellina. Paikallista viininviljelyyn liittyvää tynnyrinvalmistusperinnettä esittää Eberbachin tynnyrinvalmistusmuseo (Küferemuseum).
Vanhankaupungin ulkopulella sijaitsevat Eberbachin kaksi suurinta kirkkoa: Evankelinen Mikaelin kirkko (Michaelskirche) vuodelta 1836 sekä vuosina 1884–1887 renessanssityylissä rakennettu katolinen pyhän Johannes Nepomukin kirkko. Kaupungin yläpuolella vuoren rinteessä seisoo Eberbachin linnan raunio.
Macaon kreoli
Macaon kreoli eli patuá on portugalin kieleen pohjautuva kreolikieli. Sitä puhutaan Macaolla, joka on Kiinalle kuuluva erityishallintoalue. Vuonna 2010 kielellä arvioitiin olevan 50 puhujaa. Näistä suurin osa on yli 50-vuotiaita ja naisia. Näiden lisäksi arvioidaan olevan joitakin tuhansia henkilöitä, joilla on edes jonkinlainen tuntemus kielestä.
Patuán katsotaan olevan lähes sammunut. Sen lähin sukulaiskieli on kristang. Kielellä ei ole virallista oikeinkirjoitusta.
Macaon kreoliksi kieltä kutsutaan paitsi patuáksi, myös nimellä Papia Cristam di Macau ("Macaon kristillinen puhe"), ja runoilijoilta se on saanut lempinimekseen sekä Dóci Língu di Macau ("Macaon makea kieli") että Doci Papiaçam ("makea puhe"). Portugaliksi sitä sanotaan Macaenseksi, Macaista Chapadoksi ("puhdas macao") tai Patuáksi (ranskankielisestä sanasta patois).
Historia
Macaon kreoli on yksi portugaliin pohjatuvista kreolikielistä, jotka syntyivät Portugalin ja Kiinan välisestä kaupallisesta toiminnasta. Kieli on portugalin ja kantoninkiinan sekoitus ja siinä on myös malaijinkielisiä sanoja ja lauseita. Kieli juontaa juurensa 1500-luvulle ja helpotti kommunikaatiota eurooppalaisten ja kiinalaisten kauppiaiden välillä, macaolaisista kun oli tullut heidän tärkeitä välittäjiä.
Alussa kieleen olivat vaikuttaneet eniten malaiji ja sinhali, koska portugalilaisten uudisasukkaiden jälkeläiset menivät naimisiin kiinalaisten sijasta usein Malakasta ja Sri Lankasta olevien naisten kanssa. Nykymacao, johon on vaikuttanut kantoninkiina, kehittyi 1800-luvulla, kun macaolaiset alkoivat mennä naimisiin Macaosta olevien kiinalaisten naisten kanssa. Brittien Hongkongin miehityksen ansiosta tuli Macaon kreoliin myös englannin kielen sanoja.
Macaon kreolilla on ollut tärkeä rooli Macaon kaupallisessa ja sosiaalisessa kehityksessä 1500-luvulta 1800-luvulle, jolloin kieli toimi Macaon euraasialaisten asukkaiden olennaisimpana kanssakäymisen välineenä. Puhujien määrä ei ollut silloinkaan kovin suuri ja kieltä on aina puhunut korkeimmillaan luultavasti tuhansia, ei kymmeniä tuhansia. 1900-luvun alkupuoliskoon asti Macaon kreolia puhuttiin runsaasti ja käytettiin silloin päävälineenä esim. poliittista satiiria harjoittavissa sarjakuvissa. Jotkut kirjailijat, kuten edesmennyt runoilija José dos Santos Ferreira, valitsi "makean kielen" luovuuden välineekseen.
Macaon kreoli ei tosin ole ikinä ollut virallinen kieli Macaossa eikä sitä ole koskaan opetettu kouluissa. 1900-luvun alkupuoliskolla kieli menetti suosionsa, kun sitä alettiin pitää alempiarvoisena ja "primitiivisenä portugalina". Nykyään kieltä puhuu vain harva eikä tarkkaa puhujamäärää tiedetä. Puhujia voi olla vaikka useita kymmeniä Macaossa ja Hongkongissa ja useita satoja tai jopa tuhansia ulkomailla asuvien macaolaisten keskuudessa.
Maantieteellinen jakauma
Macaon kreoli on lähes sukupuuttoon kuollut kieli, jota puhuvat Macaon macaenset eli euraasialaiseen vähemmistöön kuuluvat (8 000 ihmistä eli 2% Macaon väestöstä) sekä 20 000 ulkomailla asuvaa maahanmuuttajaa ja heidän jälkeläiset. Paitsi Macaossa sitä puhutaan mm. myös Hongkongissa, USA:n Kaliforniassa, Kanadassa, Perussa, Brasiliassa, Costa Ricassa, Australiassa, Portugalissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ja Venezuelan Parian niemimaalla. Macaossa ja Hongkongissa kreolia puhuvat aktiivisesti vain parikymmentä vanhusta, lähinnä kahdeksan- ja yhdeksänkymppisiä naisia, ja ulkomailla (pääasiallisesti Kaliforniassa) vain parisataa.
Tekstinäyte
Tässä patuáksi eli Macaon kreoliksi kirjoitettu runo:
Sonic Runners
Sonic Runners on Sonic Teamin kehittämä tasohyppelypeli. Pelin on julkaissut Sega älypuhelimille helmikuussa 2015.
Jersey (nautarotu)
Jersey on pienikokoinen Jerseyn saarelta kotoisin oleva lypsykarjarotu. Se on maailman toiseksi yleisin lypsyrotu. Jerseyt ovat väriltään kullankeltaisia tai harmahtavia, joskus harvoin keltaisen ja valkoisen kirjavia. Turpa ja häntä mustia. Sonnit ovat yleensä tummempia kuin lehmät. Lehmän keskimääräinen elopaino Suomessa on 516 kg. Suomessa jerseyn keskituotos vuonna 2017 oli 8 045 kg maitoa, rasvapitoisuus oli 5,27 % ja valkuaispitoisuus 3,84 %. Suurin osa Suomen populaatiosta on eriasteisia risteytyksiä muiden rotujen kanssa, joten tuotannon luvut eivät ole suoraan vertailukelpoisia muiden maiden kanssa, joissa suurin osa on puhdasrotuisia yksilöitä. Rotu on suosittu maailmalla, mikä selittynee sillä, että rotu on pienikokoinen ja sillä on maine sekä hyväluontoisena että rauhallisena lypsylehmänä.
Ominaisuudet
Painossa ja takakorkeudessa on populaatiokohtaisia eroja. Esimerkiksi USAssa takakorkeus on 135–143 cm, kun taas Tanskassa vastaava lukema on 126–132 cm. Vasikan paino on 25kg. Jerseylehmät ovat melko pieniä ja ne painavat noin 360–540 kg. Myös sonnit ovat melko pieniä (noin 540–820 kg).
Rodun pieni koko saa aikaan sen, että laitumiin kohdistuva rasitus on muita rotuja vähäisempää. Puhdasrotuisia yksilöitä ei käytetä juurikaan lihan tuotannossa, koska niiden kasvukyky ja lihantuotanto ovat selkeästi muita rotuja heikompi.
Jerseyn keskituotos vaihtelee eri populaatioiden välillä Australian 5 349 kg ja USA:n 8 200 kg. Valkuaispitoisuus ja rasvapitoisuus vaihtelevat eri populaatioiden välillä. Kanadassa rasvapitoisuus on 5,1 % ja valkuaispitoisuus on 3,85 % Tanskassa rasvapitoisuus on 5,94 % ja valkuaispitoisuus 4,18 %.
Luonteeltaan jerseyt ovat hyvin aktiivisia ja sopeutuvat hyvin pihattoelämään. Aktiivisuuden seurauksena jerseylle tulee helposti stereotypioita, mikä johtuu siitä, ettei se pääse riittävästi liikkumaan tai korsirehua ei ole riittävästi tarjolla. Lehmät ovat luonteeltaan rauhallisia ja helppoja käsitellä, mutta sonnit voivat olla hyvinkin aggressiivisia, elleivät jopa vaarallisia.
Poikimiset ovat yleensä helppoja, mutta vanhemmilla lehmillä esiintyy muita enemmän poikimahalvauksia. Sorkkaterveys on muita rotuja selkeästi parempi. Solupitoisuus on perinnöllisesti keskimääräistä korkeampi. Keskimääräinen solupitoisuus on 200 000 / ml.
Rodun härkiä voidaan kouluttaa hyviksi vetohäriksi. Jerseyhärät ovat pienen kokonsa ja lempeän luonteensa ansiosta suosittuja nuorten ohjastajien keskuudessa. Ne eivät kuitenkaan ole yhtä vahvoja kuin isompien rotujen härät, minkä vuoksi kilpaohjastajat eivät juuri käytä niitä.
Rotu soveltuu hyvin myös kuumiin olosuhteisiin, ja sitä kasvatetaan jopa Brasilian kuumimmissa osissa.
Historiaa
thumb|300px|Jerseykarjaa näyttelytuomarin arvosteltavana maatalousnäyttelyissä Jersey on nimensä mukaisesti peräisin Jerseyn kanaalisaarelta. Se polveutuu kaakkoiseurooppalaisista arojen nautaroduista. Tällainen rotu on esimerkkisi Unkarin harmaa karjarotu. Alkuaan uskotiin, että se polveutuu lähellä sijaitsevasta Normandiasta tuodusta karjasta. Ensimmäiset maininnat ovat 1600-luvulta. Amerikkaan jersey tuli 1860–luvulla, ja ensimmäiset jerseyt tuotiin Suomeen vuonna 2002. Toistaiseksi Suomesta on myyty VikingGeneticsillä yksi vasikka, se syntyi vuonna 2014 ja sen nimi on Alapallarin Link Lumo.
Rotu oli eristettynä ulkopuolisilta vaikutteilta lähes kaksisataa vuotta vuodesta 1789 vuoteen 2008. Ennen vuotta 1789 lehmiä annettiin myötäjäisinä Jerseyn ja Guernseyn saarien välisissä avioliitoissa, mutta käytäntö ei ollut yleinen.
Aristokraattiset maanomistajat toivat puistoihinsa koristeiksi pieniä laumoja jerseykarjaa rodun pienen koon, viehättävän ulkonäön ja rauhallisen ja uteliaan luonteen vuoksi.
Vuonna 1789 ulkopuolisen karjan tuonti Jerseyn saarelle kiellettiin lailla jerseyrodun puhtauden varmistamiseksi, vaikkakin eläinten ja siemenen vienti onkin ollut saarelle tärkeä tulonlähde. Rajoitus karjan tuontiin asetettiin alun perin ehkäisemään romahdusta vientihinnoissa. Yhdistynyt kuningaskunta ei kerännyt maahantuontiveroa Jerseyltä tuodusta karjasta. Verotusta kierrettiin tuomalla karjaa Ranskasta Jerseylle ja sieltä Englantiin. Joskus huonompilaatuisenkin tuontikarjan määrän lisääntyminen laski hintoja ja huononsi jerseykarjan mainetta. Kielto tuoda saarelle karjaa vakautti hinnat ja mahdollisti tieteellisemmin kontrolloidun jalostustavan omaksumisen.
Vuoden 2008 kesäkuussa Jersey lakkautti maahantuontikiellon ja salli minkä tahansa rodun siemenen tuonnin.
Lähteet
<references group="Faba 2008" />
Sukelluspuku
pienoiskuva|[[O'Neillin valmistama lyhyenmallinen märkäpuku.]] pienoiskuva|Kaulamansetti, vetoketju, täyttöventtili, rannemansetit ja tyhjennysventtiili [[neopreenistä valmistetussa kuivapuvussa.]]
Sukelluspuku on sukeltamisessa käytettävä puku, jonka tarkoitus on lämmittää sukeltajaa sekä ehkäistä ruhjeita ja naarmuja. Vapaasukelluksessa ja uinnissa sukelluspukua käytetään myös veden vastuksen pienentämiseen. Käytännön syistä kuivapukua käytetään myös nosteen hallintaan sukelluksessa.
Märkäpuvut
Märkäpuku valmistetaan yleensä neopreenistä, ja sen paksuus on 2–8 mm. Sisäpuolelta kangasvahvisteinen ihonmyötäinen puku on yleensä varustettu vetoketjulla ja täyttyy ohuella paikallaan pysyvällä vesikerroksella sisäpuolelta. Lämmöneristyskyky perustuu neopreenin sisältämiin ilmakupliin ja vedenpitävyyteen. Paineen alaisena (sukellettaessa) neopreeni puristuu kasaan ja menettää lämmöneristyskykyään. Suomessa laitesukelluksessa suositeltava neopreenipaksuus on 7 mm. Suomessa märkäpukuja valmistaa Helsingissä Finn-Suit.
Erittäin lämpimissä vesissä käytetään märkäpuvun materiaalina (dive skin) myös pelkkää Lycra-kangasta. Tällöin estetään vain ihon ohi virtaavan veden suuri vaikutus lämmönhukkaan ja suojataan ihoa korallin aiheittamilta naarmuilta, varsinaista lämmöneristyskerrosta puvussa ei ole.
Kuivapuvut
Kuivapuku on vesitiivis ja pysyy siis täysin kuivana. Kuivapuvussa eristäminen tapahtuu puvun alle puettavalla eristävällä vaatekerroksella ja puvun sisään jäävällä ja johdettavalla paineilmalla tai eristekaasulla. Kuivapuvun kaulassa ja hihansuissa käytetään ohuita kumi- tai silikonimansetteja estämään ilman pääsy puvusta ulos ja veden pääsy puvun sisään. Kuivapuvun materiaaleina käytetään neopreenia, kumia tai erilaisia laminaattikankaita (kumia, kangasta, ja muita materiaaleja kerroksina). Pukuun pukeudutaan kaasutiiviin vetoketjun kautta, joka ulottuu joko olkapäältä olkapäälle selässä tai lonkasta olkapäälle vatsan puolella. Käytössä on myös niin sanottu rullapuku, jossa yläosan (puseron) helma ja alaosan (housut) vyötärö ovat normaalia pidemmät, jolloin ne voidaan taittaa päällekkäin ja rullata vyötärölle vesi- ja ilmatiiviiksi liitokseksi.
Kuivapuvussa oleva kaasu puristuu kasaan sukelluksen aikana, jonka vuoksi syvyyden lisääntyessä sinne on lisättävä ilmaa tai kaasua, ja ylös noustessa laajentuva kaasu on poistettava poistoventtiilin kautta. Poistoventtili sijaitsee yleensä vasemmassa hihassa.
Kuumavesipuku on työ- ja raskassukelluksessa käytettävä kuivapuku, jossa kuivapuvun normaalien toimintojen lisäksi käytetään tukialuksesta johdettua kuumaa vettä puvun lämmitykseen. Kuumavesipukua käytetään kypäräsukelluksessa koska vaihtoehto, argon eristekaasuna, ei sovi hengitettäväksi. Kypäräsukelluksessa pukukaasu ja hengityskaasu tulevat samasta letkusta eikä niitä voida erotella. Kuumavesilämmitystä käytetään sen vuoksi, että työsukellukset ovat ajallisesti pitkiä. Kuuman veden ansiosta lämmitys on jatkuvaa. Argon ei lämmitä, se vain eristää jonkun verran ilmaa paremmin. Argonia käyttävät kuivapukusukeltajat joutuvat pidemmillä sukelluksilla käyttämään sähköllä toimivia lämpöliivejä lämpötasapainon säilyttämiseen. Kehon lämpötila vaikuttaa sekä kompressioon että dekompressioon, jolloin sukelluksen loppupuolella tapahtuva kehon lämpötilan lasku altistaa sukeltajantaudille.
Kovat puvut
pienoiskuva|Jim-puku Niin kutsuttu kova sukelluspuku on eräänlainen pienoissukellusveneen ja sukelluspuvun välimuoto. Sen sisällä vallitsee sama paine kuin meren pinnalla ja hengityskaasuna käytetään tavallista ilmaa. Kovalla puvulla voidaan sukeltaa jopa 700 metrin syvyyteen. Sen kanssa ei tarvita dekompressiota eikä siihen liity esimerkiksi sukeltajantaudin vaaraa, koska sukeltajaan vaikuttaa koko ajan normaali ilmanpaine. Kova puku on yleensä umbilikaalin välityksellä yhteydessä pintaan, mutta sukeltaja voi myös irrottautua siitä ja toimia itsenäisesti puvun omien ilmasäiliöiden varassa. Joissakin puvuissa on jopa oma potkureilla tai vesisuihkupropulsiolla toimiva liikutteluyksikkö. Kovista sukelluspuvuista tunnetuin on Jim-puku, joka on saanut nimensä sitä ensimmäisenä kokeilleen sukeltajan Jim Jarrettin mukaan.
Valmistajia ja toimittajia Suomessa
Suomessa sukelluspukuja ovat valmistaneet ja toimittaneet muun muassa Optomec, Sukeltaja-Apu, neopreenisia märkäpukuja valmistava Finn-Suit, trilaminaatti- ja polyuretaanikuivapukuja valmistava turkulainen Ursuk sekä luonnonkumisia kuivapukuja valmistava Sukelluspuku Loitokari Oy.
Poikajoki
Poikajoki voi tarkoittaa seuraavia virtavesiä:
Yhteisrintama
Yhteisrintama voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Michigan
Maantiede
Michigania ympäröi neljä Yhdysvaltojen ja Kanadan rajoilla olevista Isoistajärvistä. Michiganin rajanaapureita ovat etelässä Indiana ja Ohio sekä Ylä-Michiganin niemimaan rajanaapurina Wisconsin.
Osavaltion pääkaupunki on Lansing. Michiganissa asuu paljon amerikansuomalaisia. Michiganilla on enemmän makeanveden rantaviivaa kuin millään muulla Yhdysvaltain osavaltiolla ja toiseksi eniten rantaviivaa Alaskan jälkeen. Michigan jakautuu kahteen niemimaahan, Ylä- ja Ala-Michiganiin. Niemimaita yhdistää noin kahdeksan kilometriä pitkä Mackinac Bridge. Kaikki Michiganin suuret kaupungit ovat Ala-Michiganissa. Ylä-Michiganissa on enemmän erämaata kuin Ala-Michiganissa, ja yli 90 prosenttia siitä on metsää.
Avoveden vaikutus lumisateeseen tuntuu Isojenjärvien läheisyydessä: eniten lunta sataa (465 senttimetriä vuodessa) Houghtonissa ja Calumetissa Yläjärven rannalla.
Tärkeitä asutuskeskuksia
thumb|left|250px|Detroitin liikekeskustaa.
Suurimmat kaupungit Michiganissa ovat (vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan):
Historia
Ennen eurooppalaisia nykyistä Michiganin aluetta asuttivat algonkin-kansat.
Michiganin alueen ensimmäiset eurooppalaiset olivat ranskalaisia turkiskauppiaita. Britit voittivat heiltä alueita ranskalaisten intianisodassa (1754–1763). Seuraavien viidenkymmenen vuoden aikana britit, intiaanit ja yhdysvaltalaiset joukot kävivät alueella useita taisteluita. Michigan liittyi Yhdysvaltoihin 1837.
Kanavien rakentaminen paransi Suurten järvien käyttöä kuljetusreittinä, ja rautatien rakentamisen jälkeen puutavara- ja kaivosteollisuus saivat uutta potkua.
Michigan oli ensimmäisiä paikkoja Amerikassa johon tuli suomalaisia siirtolaisia vuonna 1865.
1900-luvun alussa Michiganista tuli autoteollisuuden keskus. Kolmen suuren autonvalmistajan, General Motors, Ford ja Chrysler, pääkonttorit olivat Detroitissa. Tehtaat houkuttelivat työvoimaa Euroopasta ja Yhdysvaltojen eteläosista. 1920-luvulla Detroit oli Yhdysvaltojen neljänneksi suurin kaupunki.
Toisen maailmansodan aikana Michiganin teollisuus määrättiin tuottamaan sotatarvikkeita. Chrysler teki tankkeja, Ford lentokoneita ja uudentyyppistä maastoajoneuvoa jota alettiin kutsua jeepiksi. General Motors tuotti erilaisia tankkeja, panssariajoneuvoja, lentokoneen moottoreita ja maihinnousukalustoa. Oldsmobilen tehtailla valmistettiin tykistölle ammuksia.
Sekä Suuri lama että 1970-luvun öljykriisi kohtelivat Michiganin teollisuutta kaltoin, ja aiheuttivat massatyöttömyyttä. Öljykriisin jälkeen pienet ja tehokkaat japanilaisautot alkoivat valloittaa markkinaosuutta amerikanraudoilta.
Hallinto
thumb|left|[[Michigan State Capitol.]] Michiganin lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 38 jäsentä, alahuoneessa eli edustajainkokouksessa on 110 jäsentä.
Ylintä toimeenpanovaltaa käyttää kuvernööri. Vuoden 2019 alusta kuvernöörinä on ollut Gretchen Whitmer.
Osavaltio on jaettu 83 piirikuntaan.
Michiganissa oli ensimmäinen englanninkielisen alueen hallitus, joka hylkäsi kuolemanrangaistuksen, jo vuonna 1846.
Talous
Michiganin bruttokansantuote vuonna 2010 oli 384 miljardia dollaria. Se oli Yhdysvaltojen osavaltioista 12. sijalla.
Michiganin tärkeimpiä maataloustuotteita ovat juusto ja muut maitotuotteet. Kaivoksista saadaan rautaa ja kalkkikiveä. Teollisuus tuottaa autoja, lentokoneita ja veneitä.
Vuonna 2013 Yhdysvaltojen liikevaihdoltaan suurimpien yritysten Fortune 500-listalla oli 19 michiganilaista yritystä. Suurimmat niistä olivat General Motors ja Ford sijoilla 7. ja 10. Michiganissa on 1 500 teollisuusyritystä ja 370 teknologian kehityskeskusta. Insinöörien osuus väestöstä on suurempi kuin missään muussa osavaltiossa. Vuonna 2010 kolme suurta autotehdasta olivat osavaltion suurimmat työnantajat. Silti palvelusektori kasvoi suurimmaksi työllistyalaksi.
Michiganissa yksityishenkilöiden tuloverotus on tasavero, vuonna 2013 veroprosentti oli 4,25 %. Veroaste oli 9.84 %.
Väestö
thumb|Michiganin väestöntiheys. Michiganin väkiluku vuonna 2020 oli 10 077 331.
Hancock/Houghtonin kuparikaivosalueilla on merkittävä määrä suomalaistaustaisia asukkaita, joiden esi-isät ovat tulleet kaivoksiin töihin 1800-luvulta alkaen.
Michiganissa on useita yksityisiä ja julkisia yliopistoja. Vuoden 2014 4icu-luokituksen mukaan niistä parhaita ovat.
Kulttuuri
Detroitin ensimmäinen oopperatalo rakennettiin jo ennen sisällissotaa. Detroitin sinfoniaorkesteri perustettiin 1914.
Elokuvaohjaaja Francis Ford Coppola syntyi Detroitissa. Hänen isänsä soitti Detroitin sinfoniaorkesterissa.
Kirjailija Joyce Carol Oates asui 1960-luvulla Detroitissa ja opetti sen yliopistossa. Kaupungin tapahtumat vaikuttivat hänen varhaisiin teoksiinsa. Hän on saanut useita kirjallisuuspalkintoja, esimerkiksi National Book Awardin.