cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mikko Karjalahti
Mikko Karjalahti (26. joulukuuta 1820 Haapajärvi – 6. lokakuuta 1894 Haapajärvi) oli suomalainen talollinen, kirkonrakentaja ja valtiopäivämies.
Karjalahden vanhemmat olivat talollinen Juho Harmaala ja Kaisa Savimäki ja puoliso vuodesta 1844 Valpuri Kuonaala (k. 1908). Karjalahti oli kunnallismies, joka valittiin Haapajärven ensimmäiseen kunnallislautakuntaan 1866. Hän oli itseoppinut rakentaja, joka rakensi ja korjasi kirkkoja Juho-poikansa kanssa. Hänen tiedetään rakentaneen tai korjanneen seuraavat kirkot: Kestilän kirkko 1855, Paavolan kirkko 1856, Vesannon kirkko 1857, Sievin kirkko 1862, Kuhmon kirkko 1868, Tuusniemen kirkko 1869, Keiteleen kirkko 1876, Viitasaaren kirkko 1878, Haapajärven kirkko 1880 ja Piippolan kirkko 1887. Karjalahden talossa toimi myös kestikievari, vuonna 1927 talossa avattiin Haapajärven kunnalliskoti. Karjalahti oli talonpoikaissäädyssä Piippolan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1867. Hän teki valtiopäivillä metsäasetuksen muuttamista koskevan anomuksen.
Pyörön kirjasto
Pyörön kirjasto tai Pyörön lähikirjasto on Kuopion Petosen asuinalueen keskustassa, Litmasen kaupunginosassa sijaitseva yleinen kirjasto. Se on osa Kuopion kaupunginkirjastoa.
Zetor Crystal
pienoiskuva|Zetor Crystal 12045 Zetor Crystal oli Tšekkoslovakiassa vuosina 1971-1984 valmistettu traktorimalli. Crystal oli siihenastisen Zetor -traktorituotannon huippumalli. Esittelyvuonna 1968 esimerkiksi kumityynyin traktorin rungosta erotettu tasalattiainen ohjaamo oli uutta. Vastaava ohjaamoratkaisu yleistyi muilla merkeillä vasta 1970-1980-luvuilla. Samoin hydraulisesti ohjattava pikavaihde oli Crystaleissa paljon aikaansa edellä ollut ratkaisu.
Crystaleita tehtiin neli- ja kuusisylinterisinä versioina aluksi vapaasti hengittävinä, sittemmin myös turboahdettuina. Mallinumeroina ahtamattomat olivat: 8011 ja 12011 (takavetoiset), 8045 ja 12045 (nelivetoiset) sekä turboahdetut 10011 ja 16011 (takavedot) sekä 10045 ja 16045 (nelivedot).
Suomen maahantuontiohjelmassa olivat vapaasti hengittävät 8011, 8045, 12011 sekä 12045 ja ahdetulla moottorilla varustettu nelivetoinen 10045. Muita ahdettuja versioita ei tuotu Suomeen virallisen maahantuojan kautta. Crystalin nelivetoversioita arvosteltiin kankeiksi suurehkon kääntöympyrän vuoksi.
Crystalin moottorikonstruktio on yksinkertaisen toimintavarma. Neli- ja kuusisylinteriset moottorilohkot, joissa käytetään samoja sylinteriputkia ja mäntiä (sylinterimitat: 110x120/poraus x isku), on ratkaisu, jolla tuotantokustannuksia saadaan pienemmäksi. Sylinteriputket ovat "märkä"-tyyppisiä, eli jäähdytysneste on suoraan sylinteriputken ulkopinnan kanssa kosketuksissa. Nokka-akseli sijaitsee moottorilohkossa ja on hammasratasohjattu, ja venttiileitä ohjataan työntötankojen välityksellä, mikä on matalakierroksisessa dieselkoneessa toimiva järjestelmä.
Zetor Crystalista tehtiin Puolassa sisarmallia nimellä Ursus. Kyseessä on käytännössä sama traktori joidenkin mallien moottoreita lukuun ottamatta. Käytettyjen markkinoilla Zetoreita arvostetaan pyyntihintojen perusteella enemmän kun Ursusta.
Grayven
Grayven on kuvitteellinen jumala ja superroisto DC Comics universumissa. Hänen ensiesiintymisensä tapahtui lehdessä Green Lantern v3 #74 (kesäkuu 1996). Grayvenin loivat Ron Marz ja Darryl Banks.
Historia
Grayven on Darkseidin kolmas poika ja Orionin ja Kalibakin nuorempi veli. Grayven johtaa tuhoamisen kampanjaa kosmosta vastaan, vallaten planeettoja. Grayvenin joukot tuhosivat Pimeät Tähdet, galaktiset poliisivoimat. Hänen kampanjansa loppuu planeetta Rannilla. Hän aikoo käyttää zetasädelaitetta, rannilaisen teknologian osaa, joka pystyy telesiirtämään materiaa. Hän aikoo sädettää joukkonsa Apokolipsille, ja vallata planeetan. Loput Pimeät Tähdet kohtaavat Grayvenin joukot ja Vihreä Lyhty Kyle Rayner kohtaa Grayvenin taistelussa itse. Vihreän Lyhdyn John Stewartin auttamana Rayner sädettää Grayvenin pois Rannilta. Menetettyään johtajansa Grayvenin joukot vetäytyvät.
Tietämättään Stewart oli siirtänyt Grayvenin syvälle Maan kuoreen. Hän onnistuu kaivamaan itsensä pinnalle ja etsii Kyle Rayneria New York Citystä. Tällä kertaa Raynerilla tuntuu olevan etulyöntiasema. Peläten häviötä Vihreälle Lyhdylle hän käytti teleportaatiolaitetta ja lähetti Raynerin 3000-luvulle.
Seuraavaksi Grayven esiintyi Imperiex-kriisin aikana osana avaruusolioliittoa, johon kuuluivat myös Maxima, Starfire, Adam Strange ja Darkseid. He yrittivät eliminoida Imperiexin, kosmisen jättiläisen, joka tuhoaa kokonaisia ​​aurinkojärjestelmiä. Tarinassa The Adventures of Superman #595 (lokakuu 2001) Grayven on Brainiac-13:n, Imperiex-sodan suuren voiman, vaikutuksen alaisena. Hän kohtaa Teräsmiehen ja Darkseidin Apokolipsin pinnalla. Teräsmies voittaa hänet, minkä jälkeen Darkseid rankaisee häntä. Hän kokee velvollisuutensa tehdä niin, koska Grayven on "häpeännyt itsensä". Pian Grayven karkotetaan maan päälle.
Dave Hakstol
David ”Dave” Hakstol (s. 30. heinäkuuta 1968 Drayton Valley, Alberta) on kanadalainen jääkiekkovalmentaja. Hän toimii NHL:ssä pelaavan Seattle Krakenin ensimmäisenä päävalmentajana. Hän on ollut aiemmin Philadelphia Flyersin päävalmentaja vuosina 2015–2018, ja Toronto Maple Leafsin apuvalmentaja vuosina 2019–2021. Ennen NHL-uraa hän toimi Pohjois-Dakotan yliopiston joukkueen päävalmentajana 11 kauden ajan.
Hakstol oli Kanadan maajoukkueen apuvalmentaja MM-kisoissa 2017 ja 2019, joista hänellä on kaksi hopeamitalia.
Grayven
Historia
Maahankarkotuksensa aikana Grayven saa tartunnan Jokerimyrkyn muunnelmasta, joka aiheuttaa hulluutta. Hän yrittää esiintyä komediaklubilla ja sitten tuhota sen. Kyle Rayner pysäyttää hänet jälleen. Grayven esiintyi myöhemmin uudelleen tarinassa Ion: Guardian of the Universe. Siellä hänen paljastetaan lähettäneen Neron ja Effigyn Kyle Raynerin perään. Grayvenin uskotaan myös olevan osa suurempaa salaliittoa, todennäköisimmin Sinestro-joukkojen salaliittoa, koska hän metsästi paenneita Qwardilaisia ​​ja tiesi Kylen sairaan äidin. Rayner iski Grayvenin tajuttomaksi.
FS Foudre (L9011)
Foudre (runkonumero L9011) oli Ranskan laivaston Foudre-luokan maihinnousualus. Alus myytiin 2011 Chilelle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Sargento Aldeaksi.
Grayven
Historia
Grayven on sittemmin esiintynyt tarinassa Five of a Kind: Thunder/Martian Manhunter, lobotomisoituna ja lähes katatonisena. Thunder ja Metsästäjä Marsista palauttavat hänen mielensä ja auttavat häntä rakentamaan zeta-sädegeneraattorin, jonka tarkoituksena on lähettää uusien jumalien tuntematon vitsaus (kuten Countdownissa) Darkseidin valtaistuinhuoneeseen. Tämä pakottaisi Darkseidin ja tappajan taistelemaan, ja tulos hyödyttäisi Grayveniä kummallakin tavalla. Thunder ja J'onn huijaavat kuitenkin Grayvenia; J'onn muuttuu Black Raceriksi, uusien jumalien kuoleman inkarnaatioksi, mikä saa Grayvenin käyttämään zeta-sädettä itseensä paetakseen. Hetkeä myöhemmin määränpäässään todellinen tappaja (joka myöhemmin paljastui Infinity-Maniksi) löytää ja murhaa hänet.
FS Foudre (L9011)
Palvelus
Alus osallistui Jugoslavian vastaisiin sotatoimiin ja oli keskeinen elementti Norsunluurannikolla toteutetussa operaatio Licornessa. Aluksen helikopteri tuhoutui 17. tammikuuta 2009 Gabonin rannikolla, jolloin kyydissä olleet kahdeksan henkeä saivat surmansa.
Lokakuussa 2011 ilmoitettiin, että Ranska ja Chile olivat päässeet sopimukseen aluksen myynnistä noin 80 miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla. Alus poistettiin palveluksesta 23. joulukuuta 2011, jolloin se luovutettiin Chilelle. Alus sai nimen Sargento Aldea ja runkonumeron LSDH-91.
Epähedelmä
pienoiskuva|[[Ahomansikka|Ahomansikan "marja" on epähedelmä.]] pienoiskuva|[[Ananasta kutsutaan usein hedelmäksi, vaikka se on epähedelmä.]] Epähedelmällä on tarkoitettu useilla kasveilla esiintyvää hedelmäntapaista muodostumaa, joka kuitenkaan ei katsottu kasvitieteellisesti hedelmäksi, koska se ei ole muodostunut emin sikiäimestä. Nimitys epähedelmä perustuu tulkintaan, jossa hedelmään katsotaan kuuluvan vain sikiäimestä peräisin olevat solukot.
Epähedelmän saattoi muodostaa paisunut kukkapohjus, kuten pohjushedelmillä, jollaisia ovat esimerkiksi mansikat ja banaani. Hedelmämäisen rakenteen voi muodostaa myös mehevöitynyt latvakukinto, jollainen on esimerkiksi ananas, tai mehevän kukinnon lapakko, jollainen on viikuna.
Nykyään epähedelmistäkin käytetään biologiassa nimitystä hedelmä.
Ne Luupojat Surf
Ne Luupojat Surf oli suomalainen yhtye, jonka muodostivat ramopunk-yhtyeet Ne Luumäet, Pojat ja Luonteri Surf. Yhtyeet keikkailivat usein yhdessä 1980-luvun lopulla, kunnes Ne Luumäet keksi, että olisi hauska myös levyttää yhdessä. Yhtyeet päätyivät studioon nimellä Ne Luupojat Surf ja levyttivät vuonna 1990 kolme jouluista kappaletta, julkaisten ne yhtenä singlenä. Jatkoa seurasi vuonna 1992, jälleen kolmen joululaulun verran. Idea joululauluista tuli alun perin Ramones -yhtyeeltä, joka oli julkaissut vuonna 1987 ”Merry Christmas (I Don’t Want To Fight Tonight)” -kappaleen. Joulukuussa 2007 molemmat Ne Luupojat Surfin joulusinglet julkaistiin Kaikki uskoi joulupukkiin 90–92 -EP:nä.
Vuonna 2001 Ne Luupojat Surf teki kaksi keikkaa: Tavastia-klubilla Helsingissä ja Puustock-festivaaleilla Juvalla. Huhtikuinen Tavastian keikka äänitettiin ja livealbumi Henki elää! julkaistiin kesällä Puustockin aikaan.
Akaste
Okeanidi
Akaste oli yksi okeanideista, Okeanoksen ja Tethyksen tytär. Sukuluettelojen lisäksi hänet mainitaan nimeltä antiikin kirjoituksissa ainoastaan kerrottaessa hänen olleen Persefonen seurassa sisariensa kanssa kisailemassa ja keräämässä kedon kukkia
Lastenhoitaja
Akaste oli Argoksen kuninkaan Akastoksen lasten hoitaja.
Pakanoiden vainot Rooman valtakunnassa
Pakanoiden vainot Rooman valtakunnassa olivat seurausta kristinuskoon kääntyneiden hallitsijoiden pyrkimyksestä luoda yksi yhteinen uskonto valtakuntaan. Vainot kohdistuivat antiikin maailman uskontoja vastaan, ja johtivat klassisen, polyteistisen uskontokäsityksen vaihtumiseen kristinuskoon kaikkialla imperiumin alueilla. .
Kristinusko oli kauan vähemmistöuskonto, joka oli suvaitsevainen muita uskontoja kohtaan. Kristinuskoon kääntynyt Tertullianus julisti vuonna 197: "Joku kunnioittaa yhtä jumalaa, toinen toista, kuten Jupiteria; joku ojentaa kätensä taivasta kohti, joku toinen kohti alttaria; joku laskee pilviä rukoillessaan, toinen katon palkkeja; joku antaa jumalalleen oman sielunsa, toinen vuohen. Huolehtikaamme kuitenkin siitä, että myöskään nämä erilaiset käytännöt, eivät saa meitä toimimaan niitä vastaan ja näin ollen lisäämään uskonnottomuutta ja vähentämään uskonnon- ja valinnanvapautta, sillä ketään ei voi pakottaa uskomaan sellaista, mitä hän ei halua. Edes tavallinen ihminen ei halua sellaista kunnioitusta, jota väkisin vaaditaan.”"
"Pakanuuden" määritelmä
Sanalla "pakana" viitataan erityisesti antiikin Kreikan ja antiikin Rooman polyteistisiin uskontoihin, jotka olivat kristinuskon kilpailijoita. Termiä käytetään tieteessä yleensä vain sen historiallisessa merkityksessä. ”Pakana” tulee latinan sanasta pagānu (m), joka viittaa ”maalaiseen” ja tulee termistä pāgus (kylä). Henri Maurierin mukaan pāgus ja pagānus tarkoittivat alueita, niiden asukkaita ja paikallisia kultteja vastakohtanaan Rooman valtakunnan hallintokeskukset ja valtiollisen kultin viralliset palvontarituaalit. Kun kristinuskosta tuli Rooman valtionuskonto, antiikin uskontojen seuraajat vielä harjoittivat omaa uskontoaan maaseudulla, kaukana kaupungin elämästä. Kristillisissä teksteissä sana pakana alkoi esiintyä noin vuonna 380, jolloin kristinuskosta tuli virallinen uskonto ja imperiumin ainut kultti. Termiä käytettiin kuvaamaan kaikkia ei-kristillisiä uskontoja, mukaan lukien juutalaisuus ja islam.
Pakanuus ja kristinusko
Kristinusko levisi koko Rooman valtakuntaan varsinkin kolmannen vuosisadan kriisin aikana. Virallinen uskonto itsessään ilmaisi henoteistisiä taipumuksia, jotka toimivat yhteiskunnassa vallinneen vahvan keskusvallan tarpeen mukaan. Näissä konteksteissä keisari Aurelianus hyväksyi Sol Invictus -kultin, joka muistutti monia Mitraismin piirteitä.
Alun perin kristinusko seurasi pääasiassa kyseisen ajan juutalaisia käytäntöjä, mutta se alkoi pian kilpailla Rooman, Kreikan ja Egyptin uskontojen kanssa, jotka olivat silloin hallitsevassa asemassa Välimeren alueella. Kuitenkin kristinusko kohtasi pian sisäisiä ongelmia, joita aiheuttivat lukuiset ”harhaopit”, kuten Paulus samosatalainen, montanolaisuus, novatiolaisuus, markionismi, valentinolaisuus,  manikealaisuus ja ennen kaikkea arianilaiset, jotka kapinoivat voimakkaasti Rooman kirkkoa vastaan Konstantinus II:n valtakauden aikana. He saivat myös hetkellisen yliotteen Rooman piispojen kumppanuuden vuoksi Riminin kirkolliskokouksessa vuonna 359 – 360. ”Harhaoppien” poistamisessa turvauduttiin rikoslain pykäliin, jotka otettiin käyttöön Diocletianuksen antikristillisistä määräyksistä, samojen piispojen suostumuksella, jotka muutamia vuosia aiemmin olivat itse olleet niiden kohteena. .
Joka tapauksessa, kun Konstantinus kehotti alaisiaan seuraamaan herransa Kristuksen uskontoa, antoi hän myös niille, jotka eivät halunneet omaksua hänen uskoaan, edelleen vapauden tunnustaa omaa uskoaan ja harjoittaa sitä temppeleissään. Vaikka hän säilyttikin uskonnon vapauden, pyrki hän kuitenkin hävittämään pakanuuden eräänlaisella psykologisella väkivallalla, joka toteutettiin ennen kaikkea kristillisen kirkon hyväksi, vaikka naamioitiinkin oikeudenmukaisuudeksi ja yleisen edun puolustukseksi. . Kun kirkon totuus saatiin juurrutettua kansaan erilaisten lakien ja tekojen innoittamina, kaikki kriittiset mielipiteet vaiennettiin ja jopa papiston auktoriteetin kyseenalaistaminen määriteltiin uhkaksi keisarin valtaa vastaan. Keisarilla oli siis oikeus ja velvollisuus puuttua ankarasti siihen, mitkä asiat määriteltiin harhaoppisiksi. Itse asiassa Milanon ediktissä vahvistettu uskonnonvapaus poistettiin hiljaisuudessa. Toisaalta ei pidä aliarvioida sitä, että Konstantinuksen kristinuskon kokonaisvaltaisesta levittämisestä kaikkialle, oli tullut erittäin hyödyllistä myös Imperiumin taloudelliselle hyvinvoinnille. Rakkauden käskyn vuoksi kristityt olivat itse asiassa luoneet tiheän orpokotien ja ruokaloiden verkoston köyhille sekä vanhusten auttamisjärjestelmän. Lyhyesti sanottuna syntyi todellinen ”hyväntekeväisyystalous”, joka oli välttämätön köyhimpien ihmisten toimeentulolle, josta valtiojärjestelmä ei kyennyt enää huolehtimaan.
Uusi Jumala vaati kansaltaan maailmanlaajuista sitoutumista ja kirkon esittämän totuuden puolustamista ja se, joka ei ollut samaa mieltä tämän säännön kanssa, oli vastuussa siitä keisarillisen oikeuden edessä. Myöhemmin alkoivat vainot niitä kohtaan, jotka eivät suostuneet uskomaan kirkonoppeja. Ei-kristittyjen vainot alkoivat vähitellen, mutta lopulta viitoittivat aivan uudenlaisen ajan alkua, joka ei päättyisi kovinkaan pian. .
Vuosina 320 tai 321 kirkollisessa ediktissä kiellettiin uhrilahjat ja yksityiset ennustamismenetelmät. Keisarit olivat jo pitkään suhtautuneet kultteihin epäilevästi, sillä niiden kautta oli mahdollista tukea keisarillisen vallan vastustajia ja heidän mahdollisia pyrkimyksiään valtaistuimelle. Yksityisesti suoritettua ennustamista vastustavia lakeja oli otettu käyttöön jo keisari Tiberiuksen aikana, niihin turvauduttiin edelleenkin julkisten ennustusrituaalien osalta. Joissakin tapauksissa pakanalliset käytännöt olivat edelleenkin lain puitteissa salittuja ,kuten flamen:en,duumviri:en ja papiston suorittamat rituaalit.
Pakanuuden asteittainen kieltäminen
pienoiskuva| [[Germanicus|Germanicuksen rintakuva, jonka kristityt tuhosivat kaivertamalla sen otsaan ristin.]] Valentinianus I:n ( 375 ) kuoleman jälkeen Länsi-Rooman valtaistuimelle nousivat hänen poikansa Gratianus ja Valentinianus II. Heidän setänsä, Itä-Rooman keisari Valensin ( 378 ), kuoleman jälkeen hallitsijaksi valittiin Theodosius I ( 379 – 395 ).
Kolme Augustusta Gratian, Valentinian II ja Theodosius I julistivat 27. helmikuuta vuonna 380 Thessalonikan ediktin, jolla kristinuskosta tehtiin valtion virallinen uskonto, joka määriteltiin ”katoliseksi”. Vuonna 381 osallistuminen kaikkiin pakanallisiin rituaaleihin kiellettiin ja todettiin, että ne, jotka olivat kääntyneet kristinuskosta jälleen pakanalliseen uskontoon, menettivät oikeutensä lailliseen testamenttiin. Vuonna 382 määrättiin, että kaikki pakanalliset esineet, joilla oli taiteellista arvoa tuli säilyttää, Siitä huolimatta suuri määrä temppeleitä kaikilla roomalaisalueilla tuhottiin uskonnollisen innostuksen ja fanatismin voimin.
Vuosina 379 tai 382 Gratianus luopui perinteisestä pontifex maximus papiston johtajan arvonimestä ja kumosi pappiskollegioiden koskemattomuuden mukaan lukien vestaalien vapaudet sekä takavarikoi heidän omaisuutensa. Nämä uskontoon liittyvät oikeudet olivat olleet erittäin tärkeä osa pappiskollegioiden toimintaa aina Numa Pompiliuksen ajoista lähtien. Antiikin Rooman uskonto itse asiassa perustui jäykkään ja määriteltyyn rakenteeseen, kuten pappiskorkeakoulut, joissa oli tarkoin määritellyt etuoikeudet ja tarkka hierarkkinen rakenne: ylinnä olivat 15 Pontifex maximusta, sitten 15 auguurit, 15 decemvirit eli kymmenmiehet, Sibyllan Kirjojen vartijat 6 vestaalit, 7 epulones, 3 suurinta flamenia ja 12 vähäisempää flamenia ja näiden lisäksi siihen kuului myös erilaisia veljeskuntia. Uuden vallan myötä antiikin uskonnon sekä poliittiset että siviilioikeudet heikkenivät, mutta lait suojelivat edelleenkin heidän pyhää arvokkuuttaan. Ennen kaikkea Pontifex:t eivät koskaan lakanneet käyttämästä oikeuttaan uskontonsa pyhiin tehtäviin, eivätkä myöskään luopuneet siivilioikeuksistaan. Myös jotku kristityt keisarit hyväksyivät ainakin nimellisesti Pontifex maximus roolin ja arvonimen. Näin ollen Gratianuksen kieltäytyminen kyseisestä arvonimestä oli erittäin kova isku antiikin uskontojärjestelmälle ja ristiriidassa vuosisatoja vanhojen perinteiden kanssa. Voiton jumalattaren Victorian alttarin poistaminen senaatista oli hirveä teko antiikin Rooman kulttuuria vastaan. ( Konstantinus II oli poistanut alttarin jo aiemmin, jonka keisari Julianus (apostata) todennäköisesti oli palauttanut jälleen paikalleen) Voiton alttarin edessä senaattorit olivat kautta aikojen vannoneet valansa ja uskollisuuttaan Rooman oikeusjärjestelmälle ja keisarille, sen poistamista pidettiin todellisena pyhäinhäväistyksenä. Toisaalta Gratianus säästi kristittyjen mielenosoituksista huolimatta, lukuisten jumalien patsaita ja temppeleitä. . Gratianuksen kuoleman jälkeen vuonna 383 pakanalliset senaattorit, jotka olivat edelleen sentaatin enemmistössä, pyysivät Quintus Aurelius Symmachuksen johdolla, uutta kristittyä keisaria Valentinianus II: ta palauttamaan Victorian patsaan paikalleen. Mutta ilman menestystä, sillä vastustajien taustalla oli Milanon piispa Ambrosius, joka ilmeisesti oli toiminut myös Gratianuksen toimien taustalla, Theodosiuksen avustuksella. Tämän seurauksena senaattiin saatiin vähitellen kristitty enemmistö.
Vuonna 383 lepopäivä, dies solis nimettiin uudelleen dies dominicukseksi, jonka vietosta tuli pakollista ja uhrilahjat ja ennustaminen kiellettiin vuonna 385. Alun perin kyseistä päivää vietettiin Sol Invictuksen kunniaksi
Thessalonikin kapinan seurauksena Theodosius aloitti erittäin väkivaltaisen hyökkäyksen kapinoivia kansalaisia vastaan, minkä jälkeen piispa Ambrosius suoritti hänelle parannussakramentin, jossa hän sai anteeksi aiheuttamansa verilöylyn. Tämän jälkeen keisarin uskontopolitiikka pakanoita kohtaan muuttui jäykemmäksi. Vuosien 391 ja 392 aikana julkaistiin sarja uusia asetuksia, jotka tunnetaan Teodosiuksen asetuksina, joilla vuonna 380 annettu Thessalonikan määräys pantiin täysimääräisesti täytäntöön. Pääsy pakanallisiin temppeleihin kiellettiin samoin myös palvontamenot ja patsaiden palvonta kielto vahvistettiin uudelleen, myös laillisia seuraamuksia kovennettiin niille kristityille, jotka olivat palanneet vanhan pakanauskontonsa pariin. Konstantinopolissa vuonna 392 annetussa asetuksessa uhrilahjat ja uhraaminen ja eläinten ”suolista ennustaminen” rinnastettiin Lex lulia maiestatis, keisarin auktoriteettia vastaan tehdyksi rikokseksi.
Temppelien tuhoaminen ja pakanoiden vastarinta
Joillakin imperiumin itäisillä alueilla pakanalliset temppelit joutuivat kristittyjen fanaatikkojen väkivaltaisen tuhon kohteeksi. Joissakin tapuksissa keisarilliset viranomaiset olivat itse mukana, kuten Itäisen valtakunnan pretoriaaniprefekti Maternus Cynegius, joka osallistui piispa Marcellon ( 386 ) tilauksesta Apamea n Juppiterin temppelin tuhoamiseen. Kreikkalainen reettori Libanios valitti temppelin tuhoamisesta juhlapuheessaan keisarille Theodosius Pro Templis. Monissa vastaavanlaisissa tapauksissa valtion viranomaiset tuomitsivat paikalliset piispat suvaitsevaisuuden periaatteen nimissä korvaamaan vahingot. vasen|pienoiskuva| [[Serapeion (Aleksandria)|Aleksandrian Serapeum, Serapeiolle omistettu temppeli. Ennen imperiumin täydellistä kristillistämistä se sisälsi palvontapaikan lisäksi myös laajan kirjaston, lukusaleja ja pieniä pyhäkköjä. Theophilus (noin vuonna 391 ) määräsi temppelin tuhottavaksi, jolloin se hävitettiin maantasalle. ]] Lainsäädännön tiukentaminen Theodosiuksen asetuksilla herätti pakanoissa ilmeistä vastustusta. Egyptin Aleksandriassa piispa Theophilus sai keisarillisen luvan muuttaa Dionysoksen temppelin kirkoksi, mikä herätti pakanoiden keskuudessa kapinahenkeä. He sulkivat itsensä Serapeumin temppeliin ja vastustivat väkivaltaisesti sitä kristittyjä vastaan. Kun kapina päättyi, temppeli oli täysin tuhoutunut noin vuonna 391. Theodosius toimi sekä tuhokäskyn antajana että riidan tuomarina ja pakanat joutuivat  pakenemaan ja piiloutumaan pelätessään kristittyjen kostoa. . Muutamaa vuotta myöhemmin vuonna 399, pyhät jumalpatsaat määrättiin poistamaan temppeleistä samoin kuin annettiin käsky lopettaa uhrirituaalit maaseudulla. Määräykset aiheuttivat levottomuutta Karthagon ympäristössä, erityisesti Augustinuksen kertomusten ( Kirjeet, L) mukaan Herkules-patsaan purku aiheutti väkivaltaisen reaktion pakanoiden keskuudessa, jotka tappoivat 60 kristittyä.
Systemaattisemmalla tavalla suoritetut purkamiset tapahtuivat Mithra kultin pyhäköiden kanssa, jotka eivät yleensä olleet julkisia rakennuksia, kuten suuret pakanalliset temppelit. Roomassa rakennettiin useita domus ecclesiae (kirkon talo) aiemmin tuhottujen mitrei (Mitran palvontapaikka) päälle: tunnetuin tällaisesta rakennuksesta on San Clemente al Laterano basilika.
Theodosiuksen viimeisin käsky tunnetaan äärimmäisestä suvaitsemattomuudestaan: ”Meidän tahto ja ilo on ilmoittaa, ettei kukaan alaisistamme, olkoon hän oikeudenviranomainen, tuomari tai yksityinen kansalainen, jalo tai tavallinen, joka asuu tai elää, missä tahansa kaupungissa tai paikassa, palvo epäjumalia eikä tee uhrilahjoja viattomista uhreista”. Tällä tavalla kaikki rituaalit, joita harjoitettiin (vaikkakin vähemmässä määrin) maaseudulla, kiellettiin. Vaikka nämä paikat olivat vähemmän tunnettuja, niissä uhraaminen ja ennustaminen rinnastettiin valtionpetokseen, rikokseen, josta langetettiin kuolemanrangaistus. Kotirituaaleista, joita järjestettiin lari ja penati (lari, kuolleiden esi-isien suojelijat, penati, talon ja perheen suojelijat) kunniaksi, rangaistiin talon takavarikoinnilla tai, jos niitä juhlittiin muualla rankaistukseksi annettiin erittäin kovat sakot. Jopa niitä, jotka eivät osallistuneet näihin rituaaleihin, mutta eivät myöskään tuominneet niitä, rangaisttiin ankarilla sakoilla. pienoiskuva| [[Solidus|Kultaraha Flavio Eugenio, lyötiin 392 – 394]] Pakanoiden vastarintaa tuki Eugenius, jonka Gallian sotajoukot olivat valinneet Länsi-Rooman keisarin Valentinianus II : n kuoleman jälkeen vuonna 392, jota Theodosius ei ollut tunnustanut. Eugenius nimitettiin keisariksi Magister militum Arbogaste käskyn ja Rooman pakana senaattorien sekä Virius Nicomachus Flavianuksen johdolla. Ilmeisesti poliittisten syiden vuoksi antoi hän avata temppelit uudelleen ja määräsi Victoria jumalattaren patsaan siirettäväksi jälleen Kuuriaan.Tämä viimeinen yritys pakana kulttuurin palauttamiseen päättyi Eugeniuksen tappioon ja kuolemaan Frigidon taistelussa Theodosiuksen armeijaa vastaan vuonna 394.
Theodosius I: n kuoleman jälkeen vuonna 395 hänen poikansa ja seuraajansa Arcadius idässä ja Honorius lännessä uusivat kaikkien pakanallisten kulttien kiellon. Lännessä Honoriuksen asetuksella kuitenkin vuonna 399 määrättiin temppelien ja julkisten töiden koristeiden suojaamisesta. Karthagon kokouksessa 15. kesäkuuta vuonna 401 kongregaatio pyysi itse keisaria toteuttamaan joukon lainsäädännöllisiä toimenpiteitä, joiden tarkoituksena oli kieltää "epäjumalien" julkinen palvonta ja temppelien käyttö uhrien suorittamiseen. Julkiset näytelmät ja pelit kiellettiin sunnuntaisin ja muina vapaapäivinä kristittyjen käännynnäisten suojelemiseksi. Vuonna 408 vahvistettiin molemmissa imperiumin osissa, lännessä ja idässä, että temppelit olivat julkisia rakennuksia, jotka säilytettiin, kunhan niistä poistettiin pakanallisen palvonnan elementit. Toisaalta säännöt kielsivät pakana kulteilta kaikki taloudelliset ansaitsemiskeinot, mutta temppelien varallisuus kuitenkin takavarikoitiin verojen muodossa. Toisaalta näin myös nuo temppelit säästyivät tuholta, sillä ne olivat nyt osa valtion varoja. Yhtäältä vuoden 424 määräyksessä todettiin, että vielä olemassa olevat pakanalliset temppelit, kappelit ja palvontapaikat oli tuhottava ja paikat puhdistettava. Toisaalta samassa tekstissä oli myös lauseke, jonka mukaan temppelit oli muutettava pyhäköiksi ja ehjät koristepinnat, kirjoitukset ja taideteokset oli säilytettävä.
Muinaisen uskonnon vastaista tiukempaa lainsäädäntöä käytettiin oikeuttamaan temppelien tuhoaminen ja pakanoita vastaan tehdyt hyökkäykset koko valtakunnan alueella. Sulpicius Severus ( Pyhä Martinus, 13), kertoo kuinka Martituns Toursilainen ja hänen munkkitoverinsa tuhosivat Pohjois-Gallian temppelit ja pakanalliset palvontapaikat. Paulinus Nolanus ( Kirjeet, 18, 4) kertomuksen mukaan Rouenin piispa Victricius teki saman Englanni kanaalin rannikolla. Theodoret ( Ecclesiastical History, V, 29) kertoo, että Konstantinopolin arkkipiispa Johannes Khrysostomos ”valitsi uskossaan hurskaat ja rikkaat naiset” ja ”askeetit täynnä kiivasta uskonnollista innokkuutta ja lähetti heidät tuhoamaan temppeleitä” foinikialaisten alueella. Vainot, jotka eivät erottaneet palvontapaikkojan niistä, jotka harjoittivat kyseistä kulttia, aiheuttivat myös väkivaltaisia vastareaktioita kristittyjen uskonnollista suvaitsemattomuutta kohtaan, mikä Gibbonin mukaan johtui monoteismi sta syntyneestä innoituksesta. Kahden vuosisadan ajan Tertullianuksen suvaitsevaisuusohjelma ( Apologetic, 24.) korvattiin Julius Firmicus Maternuksen ehdottamalla väkivalta-ohjelmalla. '”'Pyhät keisarit, nämä ovat asioita, jotka on leikattava juuriaan myöten ja todellakin tiukkojen lakienne on tuhottava ne kokonaan, jotta ne eivät tahraisi edes yhtä päivää kauemmin roomalaisten itsepäisyydestä johtuvaa kuolemansyntiä niin, että sen jumalattomuus vahvistuu ja että se vahvistaa pahaa maanpäällä, joka johtaa kadotukseen ihmisen, joka kuuluu Jumalalle. ” . ”Kristus on tarkoittanut sinun kätesi epäjumalanpalveluksen tuhoamiseen ja rienaavien temppelien hävitykseen [...] Iloitessasi rienaavien pakanoiden joukkomurhasta, iloita saatte vielä voimakkaammin, ilosta uskossa.” .”Takavarikoikaa, takavarikoikaa pelkäämättä, te kaikkein pyhimmät keisarit, temppelien koristeet. Olkoon niin, että rahapajojen ja valimojen liekki löytää ne. Käyttäkää kaikkia aarteita eduksenne ja pitäkää niitä arvokkaana omaisuutenanne. Temppelien tuhoamisen jälkeen tulette saamaan vielä suuremman voiman Jumalan voiman ansiosta.''”.
Pakanuus oli lähes hävinnyt, vaikka joitakin muinaisen ”taikauskon” jälkiä säilyikin ja niitä siedettiin. Esimerkiksi Roomassa kristityt jatkoivat koko vuosisadan ajan muinaisten Lupercalia- festivaalien juhlintaa eräänlaisena suosittuna perinteenä huolimatta siitä, että piispat yrittivät toistuvasti lakkauttaa sen rienaavana tapana ja kristinuskon hengen vastaisena. Gibbon in mukaan ”Epäjumalat pelkistyivät pölyksi, ja mytologia, joka oli aiemmin ollut kansakuntien uskontunnustus, muuttui niin, että sitä voitiin käyttää ilman skandaalia tai ainakin ilman epäröintiä kristittyjen runoilijoiden teoksissa”.
Viime kädessä kristinuskon kamppailun tarkoituksena oli ilmeisesti poistaa "vääryydet", ei niitä, jotka tekivät vääryyksiä. Kaupungeissa käytiin eräänlaista sissisotaa tai ainakin kristittyjen sotureiden tarkoitus oli kristinuskoon käännyttäminen, jonka vuoksi pakanoita myös vainottiin. Vaikka lainsäädäntö hyväksyikin vainot, virallisesti ei kuitenkaan näytä siltä, että etukäteen olisi suunniteltu aseellista taistelua pakanoita vastaan heidän eliminoimisekseen. .
Vuonna 415 Aleksandriassa Egyptissä, Aleksandrian Kyrillisen piispakunnan alaisuudessa, jonka osallistumisesta muinaiset lähteet ovat eri tavoin kertoneet, joukko fanaatikko kristittyjä tappoi Hypatian, neoplatonisti filosofin ja pakana matemaatikon, Theon Aleksandrialaisen tyttären. Syynä murhaan ilmeisesti oli poliittiset syyt, Cyrilin kirkollisen viranomaisen ja siviiliviranomaisen välinen valtataistelu, jonka epäiltiin olevan jollain tavoin yhteydessä Hypatian karismaattiselle vaikutukselle.
Justinianus
Justinianuksen kaksi lakia määräsivät Julianuksen uudelleen herättämän (hellenismi) kreikkalaisroomalaisen kulttuurin täydellisen hävittämisen myös siviilielämän puolella. John Malala, Theophanesin Confessor, John Ephesus, väitti käännyttäneensä 70 000 pakanaa, mikä todistaa, että noita lakeja sovellettiin myös käytäntöön. Lisäksi vuonna 529 Ateenan platonisen akatemian opetustehtävät asetettiin kristityn valtionhallinnon alaisuuteen.
Pakanallisten perinteiden korvaaminen
Vaikka pakanauskontoja ei enää harjoitettu neljännen vuosisadan jälkeen, kristinusko kuitenkin sovelsi monia ei-kristittyjä perinteitä omiin tapoihinsa ja kertomuksiinsa. Esimerkiksi Jeesuksen syntymän päivä, jota perinteisesti vietetään samana päivänä, jona roomalaiset juhlivat ”Dies Natalis Solis Invicti” -päivää, Sol Invictuksen muinaisen jumaluuden syntymäpäivää. Noihin samoihin päiviin sijoitettiin myös jumalien, kuten Horus, Krishna, Kybele, Attis ja Dionysos, syntymät. Kun kristinusko vietiin polyteistisiin maihin erilaisista ”jumalien suojelijoista” tuli "suojeluspyhimyksiä" Pyhä Hieronymus totesi: ”Epäjumalien palvonta on inhottavaa, mutta marttyyreille pyhitettynä se on hyväksyttävää.”.
Arhip Nekolenko
Arhip Nekolenko (, s. 11. maaliskuuta 1996 Marjino, Venäjä) on venäläinen jääkiekkoilija, joka pelaa laitahyökkääjänä ja edustaa KHL-joukkue Metallurg Magnitogorskia.
Perhe
Nekolenkolla on yksi isoveli, Ilya Nekolenko, joka edustaa KHL-liigassa pelaavaa Neftehimik Nižnekamskia.
Fuckin’ Hippies
Fuckin’ Hippies on 1980-luvulla perustettu rockyhtye Helsingistä. Fuckin' Hippiesin musiikki koostuu pääosin englanninkielisestä klassisesta rock and rollista hieman rajummalla otteella soitettuna. Tavaramerkkinä on visuaalisuus ja rock and rollin kliseet kokoava tyyli lurekseineen, rasvaletteineen ja pitkätukkineen.
Historia
Fuckin’ Hippies -yhtye koottiin Hyvinkäänkylän työväentalolla järjestettyä rock and roll -tapahtumaa varten 1980-luvun puolivälissä. Helsingistä ja Espoosta vanhoilla amerikkalaisilla autoilla saapuneista autokunnista kerättiin nopeasti soitto- ja laulutaitoinen ryhmä. Kysyttyään luvan soittaa pääesiintyjän tauon aikana ryhmä nousi lavalle ja esitteli itsensä yhtyeenä nimeltä Fuckin’ Hippies. Uusi yhtye otettiin positiivisesti vastaan. Silloisella keikalla kuultiin muun muassa Bo Diddleyn "Roadrunner" ja Chuck Berryn "Johnny B. Goode".
Yhtyettä yhdistävä tekijä oli harrastus eli vanhat amerikkalaiset autot ja moottoripyörät. Kaksi yhtyeen jäsenistä oli työskennellyt amerikkalaisista autoista kertovan lehden toimittajina, yksi jäsen oli toimittajana historiallisten autojen julkaisussa ja kaksi jäsentä perustivat Suomen ainoan Harley-Davidson-moottoripyöriä käsittelevän lehden. Sittemmin yksi jäsen perusti uuden amerikanautolehden 2000-luvulla.
Fuckin’ Hippies kokoontui satunnaisesti 1980-luvun lopulla erään jäsenen työpaikan tiloissa Helsingin Konalassa ja sittemmin keskustassa Korkeavuorenkadun pommisuojassa. Muun muassa nuori Marjo Leinonen, joka myöhemmin tuli tunnetuksi Balls -yhtyeestään, kävi näihin aikoihin koelaulussa.
Yhtyeen logo on silloin vielä mainostoimistopiireissä vaikuttaneen artistin, J. Karjalaisen, 1990-luvun alussa piirtämä. Fuckin’ Hippies hankki 1992 ensimmäisen oman harjoitustilan Punavuoresta Merimiehenkadun kellarista, josta he siirtyivät myöhemmin eduskuntatalon eteen VR:n makasiineille. Yhtye esiintyi ensi kerran julkisesti syyskuun alussa 1992 Dianapuiston kupeessa sijaitsevassa kuubalaisessa ravintolassa. Seuraava esiintyminen oli kahden päivän päästä jo Tavastia Klubilla Kopteri-lehden juhlissa. Tällöin yhtye oli sonnustautunut lurekseihin ja niitteihin. Keikkailu jatkui Remu Aaltonen -klubilla Adlonissa, Kaivohuoneella, Planet FunFunin uusissa vuosissa ja vapuissa, eri kaupunkien Honky Tonk -ravintoloiden avajaisissa jne. Kaikilla keikoilla Fuckin’ Hippies soitti illan viimeisenä esiintyjänä.
Nousu julkisuuteen
Musiikkialan monitoimimies Lasse Norres kiinnostui yhtyeestä samoihin aikoihin ja halusi sen televisioon musiikkiohjelmaansa muutamaan jaksoon esiintymään. Hipit olivat myöhemmin myös televisiossa Jyrki -musiikkiohjelmassa ja Äkkiä Anttolassa -nimisessä kotimaisessa elokuvassa 1999.
Amerikanlippu-teemalla maalattu 1960-luvun alun Scania-linja-auto, kiihdytysdragster katollaan, toimi yhtyeen liikkuvana mainoksena.
Fuckin’ Hippies panostaa musiikin lisäksi lavaesiintymiseen, koreografiaan ja visuaalisuuteen. Tyylissä ja musiikissa on nähtävissä viittauksia ajalle 1950-1979. Keikoilla on nähty myös rekvisiittaa, mm. kaksi metriä korkea toimiva tatuointikone, aidonkokoinen 1959 Cadillacin kyljenpuolikas, kolmimetrinen vapaudenpatsas, Harley-Davidson-moottoripyöriä ja dragster-kiihdytysauto.
Yhtye suunnitteli livealbumin tekemistä Megamanian Atte Blomin johdolla. Leningrad Cowboys -puuhamies Sakke Järvenpää toimi Fuckin’ Hippiesin ”suosittelijana” levy-yhtiön suuntaan. Megamanian Tom Vuori äänitti alkuvuoden 1993 aikana kolme live-esiintymistä, Tavastialla, Adlonissa ja vappuna Planet Fun Funissa Keravalla, joista oli tarkoitus koota albumi. Lopulta päädyttiin studioäänityksiin elävän musiikin sijaan. Ensimmäiseen pitkäsoittoon yhtye loi myös suomenkielistä omaa materiaalia, osittain levy-yhtiön toivomuksesta.
Fuckin’ Hippies esiintyi koko 90-luvun tiiviisti ympäri Suomea. 2000-luvulla keikkatahti oli maltillisempi. 2010-luvulla yhtye toimii taas aktiivisesti.
Kokoonpanoja
Fuckin’ Hippies on toiminut neljällä vuosikymmenellä, joten kokoonpanossa on tapahtunut luonnollisesti joitakin muutoksia. Vierailevia esiintyjiä ja spiikkaajia ovat olleet mm. Remu Aaltonen, Sakke Järvenpää, Mato Valtonen, Eeki Mantere, Heinäsirkka, Andy McCoy, Pete Malmi ja Sepi Kumpulainen. Myös Aikka Teddy Guitar Hakala oli yhtyeessä vuosituhannen vaihteessa.
Esihipit 1986:
Keikkakokoonpano 1992:
(Masa aloitti rummuissa, Ari jatkoi. Imu oli alkuvaiheessa mukana, samoin Annika).
1990-luvun puoliväli: 2011 2013 2014
Digimon
right|220px Digimon (, lyhenne japaninkielisestä sanasta デジタルモンスター, dejitaru monsutā, ”digitaaliset hirviöt”) on japanilainen mediatuotesarja, joka sisältää virtuaalilemmikkejä, animea, mangaa, videopelejä, elokuvia ja korttipelejä. Sarja keskittyy Maan rinnakkaisuniversumissa Digimaailmassa eläviin Digimon-olentoihin, joiden alkuperä on Maan moninaisista tiedonsiirtoverkostoista peräisin.
Tuotesarja sai alkunsa sarjana virtuaalilemmikkejä vuonna 1997, omaten osan tyylistään moderneille Tamagotcheille tai nano Giga Pet -leluille. Alun perin olennot luotiin näyttämään söpöiltä ja ikonisilta jo pelkästään laitteiden pienillä näytöillä; myöhempi kehitys sai kehittäjätiimin luomaan niitä tyyliltään terävämpinä, ottaen osan vaikutteistaan amerikkalaisista sarjakuvista. Tuotesarja sai työntövoimaa ensimmäisellä anime-sarjallaan, Digimon Adventure (pelkkä Digimon läntisessä maailmassa) ja aikaisimmallaan videopelillä Digimon World. Molemmat julkaistiin vuonna 1999. Useita niihin perustuvia animekausia ja elokuvia on esitetty ja videopelisarja on laajentunut kattamaan genrejä kuten ajopeli, roolipeli, taisteluroolipeli ja MMORPG. Myös muita mediamuotoja on julkaistu.
Konsepti ja luontiprosessi
pienoiskuva|Alkuperäinen Digital Monster -taskupeli Tamagotchi julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1996, jonka kehittäjinä olivat Akihiro Yokoi, Aki Maita ja Takeichi Hongo. Tamagotchi oli yksi Digimon-tuotesarjan ensijulkaisun alkuinspiraatioista, ja vuonna 1997 he julkaisivat laitteen markkinanimeltään Digimon, lyhenteenä sanoista Digital Monster. Markkinoinnin pääkohteena oli miespuolinen yleisö, ja sarjan luojat tultiin tuntemaan nimellä Akiyoshi Hongo (pseudonyymi joka viittaa Tamagotchin kehittäneeseen kolmikkoon). Laite esitteli käyttäjille ainoastaan datasta koostuvan ja puhtaasti leikkimiseen ja taisteluun tarkoitetun virtuaalilemmikin. Vuoden 1998 helmikuussa ilmoitettiin tulevasta DigiMon-taistelupelistä, joka tuli olemaan yhteensopiva Windows 95:n kanssa, ja jonka kehittäisi Rapture Technologies Inc. Kertaluontoinen manga, C'mon Digimon julkaistiin vuonna 1997 Shūeishan V-Jump-lehdessä.
Virtuaalilemmikkien toinen sukupolvi markkinoitiin puoli vuotta ensimmäisen jälkeen, jota seurasi kolmas vuonna 1998. Jokainen pelaaja aloittaa baby-tason digimon-olennolla, jolla on rajallinen määrä hyökkäyksiä ja muodonmuutoksia. Tehdäkseen olennon vahvaksi pelaajan täytyy onnistua sen kouluttamisessa ja ravitsemisessa. Jos pelaaja onnistuu niissä, niin digimonista tulee vahva. Jos taas epäonnistuu, digimonista tulee heikko. Kaksi erillistä laitetta voidaan yhdistää, mikä sallii pelaajien taistella toisiaan vastaan kukin omilla olennoillaan. Kyseinen ominaisuus on käytettävissä vain, jos pelaajien olennot ovat lapsitasoa (Child) tai korkeampia. Kyseinen ominaisuus oli aikansa innovaatio. Suurin osa laitteen käyttäjistä keskittyi leikkikentille ja metroihin: virtuaalilemmikit kiellettiin osin tietyissä paikoin Aasiaa, syynä se että vanhemmat ja opettajat pitivät laitteita sekä liian äänekkäinä että väkivaltaisina. Ensimmäiset Digimon-sarjakuvat piirsi japanilainen suunnittelija Kenji Watanabe, joka otti vaikutteita amerikkalaisista sarjakuvista ja jotka alkoivat kerätä Japanissa suosiota, ja näin ollen hän alkoi suunnitella hahmonsa näyttämään sekä vahvoilta ja ”siisteiltä”. Vuoteen 2000 mennessä muun tyyppisiä digimoneja oli olemassa 279 erilaista, ja kyseiset digimonit olivat Bandain työntekijöiden pitkällisten keskusteluiden ja yhteisprojektien lopputulosta.
Kuvaus digimoneista
Digimonit ovat datasta koostuvia olentoja, jotka kuoriutuvat digimunista. Japanin ulkopuolisissa versioissa digimuniksi tai Digi-Eggeiksi kutsutaan myös esineitä, joilla on merkittävä rooli erikoislaatuisissa digivoitumistyypeissä. ”Digivoituminen” (,, ”Evolution”) on keino, jolla digimonit etenevät tai kehittyvät ylempiin muotoihin. Ihmisten kumppaneina toimivat digimonit eivät yleensä pysy Rookie-tasoa korkeammissa muodoissa, koska ovat taistelun jälkeen liian väsyneitä tai nälkäisiä. Lisäksi tällaiset digimonit tarvitsevat digivoitumiseensa energiaa laitteista nimeltä Digivice. Digimonin menettäessä voimansa taistelussa tai taistelun jälkeen se voi De-Digivoitua tai Degeneroitua takaisin alemmalle asteelleen. Poikkeuksena on Tailmon, joka pienen kokonsa takia kykenee pitämään Champion-muotonsa taistelun jälkeenkin paitsi digivoituessaan Angewomoniksi tai Holydramoniksi.
Digivoituminen
Digimonien normaali digivoitumisjärjestelmä käsittää kuusi eri muotoa:
Fresh-muotoiset digimonit ovat täysin hyökkäyskyvyttömiä, kun taas In-Training -muotoiset digimonit osaavat lähinnä vain yhden hyökkäyksen: ”Acid Bubbles”.
Varhaisimmissa sarjoissa digivoituminen Ultimate- ja Mega-muotoihin tapahtuu tiettyjen esineiden avulla, kuten Digimon Adventuressa tiettyjä luonteenpiirteitä kuvaavien Tuntolevyjen eli Tunnusten voimalla. Mutta joskus digimonit voivat edetä ylempiin muotoihinsa yhdistymällä toistensa kanssa ”DNA-digivoitumisella” (kutsuttu myös ”Fuusioitumiseksi”) (, ”Jogres Evolution”). Digimon Tamersissa digivoituminen Mega-muotoon voi tapahtua myös yhdistymällä oman ihmiskumppaninsa kanssa. Englanninkielinen nimi tälle tekniikalle on ”Biomerge Evolution”. Jotkut digimonit voivat myös muotoharpata suoraan ylempään muotoonsa Warp Digivolutionin (, ”Warp Evolutionin”) avulla.
Colt M1911
Colt M1911 on yhdysvaltalaisen John Moses Browningin suunnittelema lyhytrekyyliperiaatteella toimiva, yksitoiminen itselataava pistooli. Se valittiin Yhdysvaltain asevoimien palveluspistooliksi .45 ACP (Automatic Colt Pistol) -kaliiperisena vuonna 1911 nimikkeellä Automatic Pistol, Caliber .45, M1911. Ase tunnetaan yleisesti nimellä 1911 ja arkikielessä se on riittävä viittaus asemalliin.
Digimon
Digivoituminen
Lisäksi joillakin digimoneilla on vaihtoehtoisia muotoja, joihin digivoitua tietyillä tasoilla suorittaen Mode Changen ; esim. Imperialdramon voi muuttua Fighter Modeen, Gallantmon Crimson Modeen, Beelzemon Blast Modeen, ja joillakin Mega-tason digimoneilla kuten Arkadimonilla ja Daemonilla on myös olemassa harvinainen ylempi Ultra (, ”Super Ultimate”) -muoto. Digimon Fusion sarjassa esiintyi None-muodon digimoneja, jotka virallisesti eivät olleet minkään tason digimoneja, mutta jotka voimiltaan vastasivat joko Rookie-, Champion-, Ultimate- tai Mega-tason digimoneja. Sarjassa digimonit voivat yhdistyä keskenään voimakkaampaan muotoonsa DigiFusen (, ”DigiXros”) avulla.
Colt M1911
Aseista puhuttaessa Colt M1911 saattaa sekaantua Winchesterin Model 1911 (Winchester "Widowmaker") -nimiseen haulikkoon.
Digimon
Elinkaari
Digimon Adventuressa ja Digimon Data Squadissa digimon muuttuu tuhoutuessaan digimunaksi ja syntyy uudelleen kuoriutuessaan sen sisältä. Ainakin osa digimoneista säilyttää muistonsa elämästään ennen uudelleensyntymää. Uudelleensyntymää ei kuitenkaan tapahdu, jos kaikki digimonin data tuhoutuu täysin tai joku toinen digimon lataa sen itseensä. Akihiro Kuratan luomat kokeelliset digimonit Gizumonit kykenivät hyökkäyksellään tuhoamaan täysin toisen digimonin datan, jolloin kyseinen digimon ei voinut syntyä uudelleen. Digimon Adventure tri. -elokuvissa Digimaailman uudelleenkäynnistymisen myötä kaikki aiemmin ihmisten maailmassa ja Digimaailmassa tuhoutuneet digimonit syntyivät uudelleen muistinsa menettäneinä paitsi Apocalymon, jonka dataan kuulunut pieni musta kuutio oli yhä Meicoomonissa.
Colt M1911
Aseen historia
1900-luvun alkupuolella Yhdysvaltain asevoimat ilmoitti vaihtavansa palvelusrevolverinsa nykyaikaisempiin ja tehokkaampiin itselataaviin pistooleihin. Vuosina 1906–1907 asevoimat julisti kilpailun, jonka tarkoituksena oli löytää paras ja edullisin pistooli.
Digimon
Televisiosarjat
Digimon-animesarja tuotettiin yhteistyönä Toei Animationin ja Japanin Bandain kanssa. Tuoteperhe sai alkunsa vuonna 1999. Sen ensimmäinen animaatio oli Digimon-elokuva, joka esitettiin vain ja ainoastaan Japanissa. Digimon Adventure -elokuvan piti alun perin olla pelkkä lyhytelokuva, mutta sen jälkeen kun kuvakäsikirjoitus saatiin valmiiksi, tuli Bandain taholta pyyntö muuttaa kuvakäsikirjoitus täysvaltaiseksi lasten piirrossarjaksi, josta myöhemmin tuli pohja sarjalle Digimon Adventure. Sarjoja tehtiin myöhemmin lisää, kun Adventure sai lyötyä itsensä läpi. Sarjat jälkiäänitettiin länsimaisia markkinoita varten, ja ensimmäiset neljä sarjaa tultiin tuntemaan Yhdysvalloissa ja osassa Eurooppaa pelkästään nimellä Digimon: Digital Monsters. Suomeksi jälkiäänitetyissä sarjoissa on käytetty pohjana sarjan alkuperäistä ja muokkaamatonta japaniversiota.
Colt M1911
Patruuna
Aseen vaadittuihin ominaisuuksiin kuului luotettavuuden, edullisuuden ja kestävyyden lisäksi 11,4 millimetrin (0,45 tuumaa) kaliiperi. John Browning kehitti uuden, 15,64 gramman painoista luotia ampuvan pistoolinpatruunan ja tämän ympärille uuden aseen.
Digimon
Televisiosarjat
*** Ei televisionäytöstä. Englanniksi dubattu versio oli jonkin aikaa saatavilla Suomen Netflix-suoratoistopalvelusta.
Colt M1911
Patruuna
Uuden mahdollisimman pysäytysvoimaisen pistoolin käyttöönottoon vaikutti merkittävästi Moro-kapina Filippiineillä. Koettiin, että .38 Special -kaliiperinen Colt Single Action Army -revolveri ja .30-40 Krag -kaliiperinen kivääri eivät kyenneet pysäyttämään tarpeeksi tehokkaasti kipua lievittävien huumeiden vaikutusten alaisena rynnäköiviä Moro-sotureita. Silminnäkijöiden mukaan Moro-soturit olivat jatkaneet yhdysvaltalaisten sotilaiden tappamista useamman luodin osuman jälkeenkin, käyttäen jopa Barong-veitsiä. John Browningin kehittämä .45 ACP -kaliiperin kookas ja painava luoti nähtiin tähän ratkaisuksi ja Coltin tehtaat ottivat aseen valmistukseen ja se läpäisi asevoimien asettamat vaatimukset.
Digimon
Digimon Adventure
Ensimmäinen Digimon-animesarja alkoi Japanissa 7. maaliskuuta 1999, Yhdysvalloissa 14. elokuuta 1999 ja Suomessa 10. tammikuuta 2001. Seitsemän lasta Taichi Yagami, Yamato Ishida, Sora Takenouchi, Koushiro Izumi, Mimi Tachikawa, Jou Kido ja Takeru Takaishi päätyvät kesäleiriltä Digimaailmaan, jota asuttavat digimonit eli digitaaliset hirviöt. Lapset saavat kuulla olevansa ”Valittuja lapsia”, joiden tehtävä on pelastaa todellinen maailma ja Digimaailma pahuudelta. Jokainen lapsi saa käsiinsä laitteen nimeltä Digivice sekä oman digimon-kumppanin. Digivice’ien avulla he voivat saada digimoninsa muuttumaan/digivoitumaan Champion-muotoihinsa. He saavat myös paljon arvokasta apua salaperäiseltä mieheltä nimeltä Gennai. Kukistettuaan Devimonin ja taistellessaan Etemonia vastaan lapset löytävät kukin Tuntolevyt, joiden tunnuksia vastaavat ominaisuudet auttavat heidän kumppaneitaan digivoitumaan Ultimate-muotoihin. Lopulta he joutuvat seuraamaan Vandemonia takaisin omaan maailmaansa löytääkseen kahdeksannen Valitun lapsen, Hikari Yagamin, ja estääkseen Vandemonia tuhoamasta häntä. Kun kaikki kahdeksan lasta ovat koossa, he palaavat Digimaailmaan tuhoamaan kaiken pahan alkulähteenä toimineet neljä Pimeyden Valtiasta sekä Apocalymonin.