cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Film noir
Määrittelyn vaikeus
Lähempi vertailukohta löytyy screwball-komediasta, jonka elokuvahistorioitsijat hyväksyvät laajalti omaksi ”lajityypikseen”: screwball-komediaa ei määrittele mikään yksittäinen ominaisuus, vaan yleinen luonne ja joukko elementtejä, joista joitakin (mutta harvoin, jos koskaan, kaikkia) löytyy jokaisesta lajityypin elokuvasta. Film noirin screwball-komediaa huomattavasti suuremman moninaisuuden vuoksi tietyt tutkijat, kuten elokuvahistorioitsija Thomas Schatz, kutsuvat film noiria kuitenkin lajityypin sijaan ”tyyliksi”. Tunnettu amerikkalainen film noiriin erikoistunut kriitikko Alain Silver viittaa film noiriin ”syklinä” ja ”ilmiönä”, samalla kun toteaa sillä olevan joidenkin lajityyppien tavoin yhtenäiset visuaaliset ja temaattiset koodistot. Jotkut kriitikot pitävät noiria ”tunnelmana”, luonnehtivat sitä ”sarjaksi”, tai yksinkertaisesti viittaavat tiettyyn elokuvien joukkoon, jota pitävät noirin ”kaanonina”. Määritelmästä ei ole yksimielisyyttä.
Elokuvalliset lähteet
Film noirin visuaalinen tyyli on saanut voimakkaita vaikutteita saksalaisesta ekspressionismista, 1910–1920-luvuilla vallinneesta taidesuuntauksesta, joka vaikutti niin teatterissa, valokuvauksessa, maalauksessa, kuvanveistossa, arkkitehtuurissa kuin elokuvassakin. Voimakkaasti kasvavan Hollywoodin tarjoamat mahdollisuudet ja myöhemmin natsien valtaannousu Saksassa johtivat monien ekspressionismin kanssa työskennelleiden tai sitä tutkineiden elokuvantekijöiden muuttoon Yhdysvaltoihin. Fritz Langin, Robert Siodmakin ja Michael Curtizin kaltaiset ohjaajat toivat mukanaan Hollywoodiin dramaattisesti varjoisan valaisutyylin sekä psykologisesti ilmaisuvoimaisen lähestymistavan visuaaliseen sommitteluun – mise en scèneen – ja ohjasivat saavuttuaan jotkin tunnetuimmista klassisista film noireista. Langin vuonna 1931 kaksi vuotta ennen Saksasta lähtöään ohjaama merkkiteos M – kaupunki etsii murhaajaa on ensimmäisiä merkittäviä äänellä varustettuja rikoselokuvia, joka yhdistää noirille ominaisen visuaalisen tyylin noir-tyyliseen juoneen, jossa päähenkilö on rikollinen (kuten hänen menestyksekkäimmät takaa-ajajansakin).
Vuonna 1931 Curtiz oli vaikuttanut Hollywoodissa jo puoli vuosikymmentä ja tehnyt tuotteliaimmillaan kuusi elokuvaa vuodessa. Hänen elokuvansa kuten 20 000 vuotta Sing-Singissä (1932) ja Private Detective 62 (1933) ovat varhaisimpia esimerkkejä Hollywoodin äänielokuvista, jotka voisi kenties luokitella film noiriksi – tutkija Marc Vernet käyttää jälkimmäistä esimerkkinä todetessaan, että film noirin alkuhetken asettaminen vuoteen 1940 tai mihin tahansa muuhun vuoteen on ”sattumanvaraista”. Erityisen vapaat kädet ekspressionismin parissa työskennelleet elokuvantekijät saivat Universalin kauhuelokuvissa, minkä seurauksena syntyi teoksia kuten Dracula – vanha vampyyri (1931), Muumio (1932) ja Musta kissa (1934). Draculan kuvasi ja The Mummyn ohjasi Berliinissä oppinsa saanut Karl Freund, kun taas Mustan kissan ohjauksesta vastasi itävaltalaisemigrantti Edgar G. Ulmer. Lähimmäksi noiria Universalin kauhuelokuvista pääsee kuitenkin Näkymätön mies (1933), jonka ohjasi englantilainen James Whale ja kuvasi amerikkalainen Arthur Edeson. Edeson kuvasi myöhemmin myös Maltan haukan (1941), jota pidetään yleisesti ensimmäisenä merkittävänä klassisen kauden film noireista.
Wienissä syntynyt mutta pääasiassa Yhdysvalloissa kasvanut Josef von Sternberg ohjasi Hollywoodissa samoihin aikoihin. Hänen elokuvansa kuten Shanghain pikajuna (1932) ja Paholainen on nainen (1935) ennakoivat klassisen film noirin keskeisiä elementtejä kuumalla eroottisuudellaan ja barokkimaisella visuaalisella tyylillään. Sternbergin vuonna 1927 ohjaaman mykkäelokuvan Alamaailma kaupallinen ja kriittinen menestys oli suurelta osin vastuussa Hollywoodissa syntyneestä gangsterielokuvien trendistä. Lajityypin suositut elokuvat kuten Pikku Caesar (1931), Yhteiskunnan vihollinen (1931) ja Arpinaama (1932) osoittivat, että moraalisesti arveluttavia päähenkilöitä sisältäville rikoselokuville oli yleisönsä. Tärkeä ja mahdollisesti merkittävä elokuvallinen edeltäjä klassiselle noirille oli 1930-luvun ranskalainen runollinen realismi romanttisine, fatalistisine asenteineen ja tuhoontuomittujen sankareidensa ylistyksineen. Kenties merkittävin film noirin kehitykseen vaikuttanut elokuva, jota ei itseään lasketa noiriksi, oli Orson Wellesin ohjaama merkkiteos Citizen Kane (1941). Sen monisyinen visuaalisuus ja mutkikas, kertojan äänen hallitsema tarina toistuvat lukuisissa klassisissa film noireissa.
1940-luvun italialainen neorealismi vaikutti myös osaltaan näennäisen dokumentaarisella autenttisuudellaan amerikkalaisen noirin tyyliin. Billy Wilder, joka myös oli syntynyt Wienissä ja saanut oppinsa Berliinissä, ohjasi vuonna 1945 elokuvan Tuhlattuja päiviä, joka kertoo neorealismia muistuttavalla tavalla kirjailijan itsetuhoisesta alkoholismista. Elokuva on myös esimerkki luokittelun ongelmallisuudesta: se oli ensimmäisiä film noiriksi kutsuttuja amerikkalaisia elokuvia, mutta on nykyään kadonnut täysin alan näkökentästä. Alastoman kaupungin (1948) ohjaaja Jules Dassin on todennut neorealistien inspiroineen häntä käyttämään oikeita kuvauspaikkoja ja amatööristatisteja. Tämä semidokumentaarinen lähestymistapa leimasi merkittävää osaa noireista 1940-luvun lopussa ja 1950-luvun alussa. Neorealismin ohella tyylillä oli myös amerikkalainen ennakkotapaus johon Dassin lisäksi viittaa: ohjaaja Henry Hathawayn 92. kadun talo (1945) havainnollisti elokuvallisten uutisfilmien samanaikaisen vaikutuksen.
Kirjalliset lähteet
Film noirin pääasiallinen kirjallinen vaikutin oli kovaksikeitetty amerikkalainen etsivä- ja rikoskirjallisuus, jota johtivat sen varhaisvuosina kirjailijat kuten Dashiell Hammett (jonka ensimmäinen romaani Red Harvest julkaistiin 1929) ja James M. Cain (jonka Vahinko kello kaulassa ilmestyi viisi vuotta myöhemmin), ja jonka nosti suosioon Black Mask -lehden kaltainen kioskikirjallisuus. Klassisista film noireista Maltan haukka ja Lasiavain (1942) perustuvat Hammettin romaaneihin; Cainin romaaneihin pohjautuvat Nainen ilman omaatuntoa (1944), Mildred Pierce – amerikkalainen nainen (1945), Kohtalon tuomio (1946) sekä Punainen jälki (1956). Jo vuosikymmen ennen klassista kautta oli Hammettin tarina ollut pohjana gangsterimelodraamalle Suurkaupungin kadut (1931), jonka ohjasi Rouben Mamoulian ja kuvasi Sternbergin kanssa usein työskennellyt Lee Garmes. Sekä elokuvan tyyli että tarina sisältävät monia noirin piirteitä, joten kuukausi ennen Langin M – kaupunki etsii murhaajaa julkaistu Suurkaupungin kadut voi pitää itseään ensimmäisenä merkittävänä film noirina.
Vuonna 1939 ensiromaaninsa Syvä uni julkaissut Raymond Chandler nousi pian kovaksikeitetyn koulukunnan kuuluisimmaksi kirjailijaksi. Chandlerin romaaneista ohjattiin merkittäviä noireja – Hyvästi, kaunokaiseni (1944; sovitettu romaanista Näkemiin, kaunokaiseni), Syvä uni (1946) ja Nainen järvessä (1947) – ja hän toimi myös tärkeänä käsikirjoittajana lajityypin parissa, tuottaen käsikirjoitukset elokuviin Nainen ilman omaatuntoa, Sinisen dahlian mysteeri (1946) ja Muukalaisia junassa (1951). Siinä missä Chandler rakensi useimmat romaaninsa ja tarinansa Hammettin tavoin yksityisetsivän hahmon varaan, Cain käytti vähemmän sankarillisia päähenkilöitä ja keskittyi enemmän psykologiseen tutkiskeluun kuin rikosten selvittelyyn; Cainin lähestymistapa liitetään kovaksikeitetyn dekkarin alalajina pidettyyn ”noir-fiktioon”. 1940-luvulla eräs näiden synkkien jännitystarinoiden tuotteliaimmista ja menestyksekkäimmistä kirjailijoista oli Cornell Woolrich (joskus salanimillä George Hopley tai William Irish). Woolrichin tuotantoon perustuu useampi klassisen kauden film noir kuin kenenkään muun kirjailijan: kaiken kaikkiaan kolmetoista elokuvaa, mukaan lukien Tuntemattoman varjo (1946), Deadline at Dawn (1946) ja Fear in the Night (1947).
Film noirille merkittävä kirjallinen lähde oli myös W. R. Burnett, jonka ensimmäinen julkaistu romaani oli Pikku keisari vuonna 1929 (ilmestyi suomeksi 1990). Siitä sovitettiin vuonna 1931 Warner Brosin hitiksi noussut elokuva Pikku Caesar; seuraavana vuonna Burnett palkattiin kirjoittamaan dialogia Arpinaamaan, kun taas Poliisin kynsissä pohjautui yhteen hänen tarinoistaan. Ainakin yksi merkittävä viiteteos tunnistaa jälkimmäisen film noiriksi sen varhaisesta julkaisuajankohdasta huolimatta. Burnettille ominainen kerrontatyyli sijoittui johonkin tyypillisen kovaksikeitetyn dekkarin ja noir-fiktion välimaastoon – hänen päähenkilönsä olivat sankarillisia omalla gangsterimaisella tavallaan. Klassisella kaudella hänen kirjalliset teoksensa ja käsikirjoituksensa toimivat pohjana seitsemälle film noirina pidetylle elokuvalle, mukaan lukien kolme kuuluisimmista: High Sierra (1941), Vainottu (1942) ja Asfalttiviidakko (1950).
Yleistä
1940- ja 1950-lukuja pidetään yleisesti amerikkalaisen film noirin ”klassisena kautena”. Vaikka Alain Silverin ja Elizabeth Wardin film noir -tietosanakirja luokittelee Suurkaupungin kadut (1931) ja muut ennen toista maailmansotaa tuotetut rikosmelodraamat – muun muassa Fritz Langin ohjaamat Kiihko (1936) ja Karkuri (1937) – täysiverisiksi film noireiksi, on muilla kriitikoilla tapana kutsua niitä esimerkiksi ”proto-noiriksi”. Ensimmäisenä ”oikeana” film noirina viitataan yleisimmin Latviassa syntyneen ja Neuvostoliitossa oppinsa saaneen Boris Ingsterin elokuvaan Murha 3. kerroksessa (1940). Tähtenä toimi unkarilaisemigrantti Peter Lorre, vaikkei esittänytkään elokuvan pääosaa kuten aiemmin Langin elokuvassa M – kaupunki etsii murhaajaa. Lorre esitti myöhemmin sivurooleja useissa merkittävissä amerikkalaisissa film noireissa. Kohtuullisesta, B-elokuvien yläpään budjetistaan huolimatta ''Murha 3. kerroksessa'' päätyi aiheuttamaan studiolleen RKO:lle tappiota 56 000 dollaria, lähes kolmanneksen kokonaiskustannuksistaan. Variety kutsui Ingsterin teosta ”liian harkituksi ja omaperäisimmillään siltä puuttuu kyky pitää mielenkiintoa yllä. Elokuva on liian taiteellinen tavalliselle yleisölle, ja liian yksitoikkoinen muille.” Elokuvaa ei pidetty uuden suuntauksen, saati lajityypin, alkuna moneen vuosikymmeneen.
left|thumb|[[Varjot menneisyydestä (Out of the Past, 1947) sisältää monia lajityypin tuntomerkkejä: kyyninen yksityisetsivä päähenkilönä, femme fatale, useita takaumia kertojaäänen selostuksella, dramaattisesti varjoisa kuvaustyyli, ja fatalistinen tunnelma, jota piristää provosoiva vitsailu. Elokuvan päärooleissa noir-ikonit Robert Mitchum ja Jane Greer.]] Useimmat klassisen kauden film noirit olivat samaan tapaan matalan tai keskitason budjetilla varustettuja tuotantoja ilman suuria tähtiä – B-elokuvia joko kirjaimellisesti tai hengeltään. Näissä tuotanto-olosuhteissa kirjoittajilla, ohjaajilla, kuvaajilla ja muilla alan ammattilaisilla oli suhteellisen vapaat kädet verrattuna tyypillisen suurelokuvan asettamiin rajoitteisiin. Visuaalisia kokeiluja toteutettiin useammin kuin Hollywoodissa keskimäärin: noiriin nykyään vahvasti liitetty ekspressionismi ja myöhemmin yleistynyt semidokumentaarinen tyyli edustavat kahta hyvin erilaista suuntausta. Kerronta sisälsi joskus monimutkaisia takaumia, joita nähtiin harvoin muissa kaupallisissa tuotannoissa. Sisältöjen osalta vallitseva tuotantokoodi (Production Code) varmisti, etteivät elokuvien hahmot voineet tehdä murhaa jäämättä kiinni tai harrastaa avioliiton ulkopuolisia suhteita; näin rajoitettunakin moni film noir sisälsi kuitenkin ajalleen hyvin uskaliaita juoniaineksia ja rohkeaa dialogia.
Teemallisesti film noirit olivat poikkeuksellisia erityisesti kyseenalaistaessaan suhteellisen usein naishahmojensa hyveellisyyden – tästä oli tullut harvinaista Hollywood-elokuvissa 1930-luvun puolivälin jälkeen, jolloin tuotantokoodia ryhdyttiin valvomaan tarkemmin. Suuntauksen tulenkantaja oli Billy Wilderin ohjaama Nainen ilman omaatuntoa ja mallin loi Barbara Stanwyckin unohtumaton femme fatale, Phyllis Dietrichson – selvä kunnianosoitus Marlene Dietrichille, joka oli rakentanut ilmiömäisen uransa esittämällä tällaisia hahmoja Sternbergin elokuvissa. Wilderin A-luokan tuotannon kaupallinen menestys ja seitsemän Oscar-ehdokkuutta tekivät elokuvasta luultavasti merkittävimmän varhaisista noireista. Stanwyckin jalanjäljissä seurasi joukko nykyään kuuluisia noirin ”pahoja tyttöjä”, kuten Rita Hayworth (Gilda, 1946), Lauren Bacall (Syvä uni, 1946), Lana Turner (Kohtalon tuomio, 1947), Ava Gardner (Tappajat, 1946) ja Jane Greer (Varjot menneisyydestä, 1947). Femme fatalen ikonimainen vastapari, yksityisetsivä, nousi esille elokuvissa kuten Maltan haukka (1941), jossa Humphrey Bogart esitti Sam Spadea, ja Hyvästi, kaunokaiseni (1944), Dick Powellin esittäessä Philip Marlowea. Muut merkittävät noir-etsivät palvelivat suurempia organisaatioita, kuten Dana Andrewsin rikosetsivä elokuvassa Laura (1944), Edmond O’Brienin vakuutustutkija Tappajissa ja Edward G. Robinsonin hallituksen agentti elokuvassa Muukalainen katosi (1946).
Ominaispiirteitä
thumb|Jotkut pitävät elokuvaa [[Vertigo – punainen kyynel (1958) film noirina sen juonen, tunnelman ja aiheiden perusteella. Toisten mukaan elokuvan värillisyys yhdistettynä ohjaaja Alfred Hitchcockin näkemyksen tarkkuuteen sulkevat sen kategorian ulkopuolelle. ]] Raymond Borde ja Etienne Chaumeton nimeävät vuoden 1955 alkuperäisessä kaanonissaan 22 vuosien 1941 ja 1952 välillä julkaistua elokuvaa pääesimerkkeinä film noirista; tämän lisäksi he nimeävät 59 muuta aikakauden amerikkalaiselokuvaa oleellisesti film noiriin liittyvinä. Puoli vuosisataa myöhemmin elokuvahistorioitsijat ja -kriitikot olivat saaneet kokoon noin kolmesataa vuosien 1940–1958 elokuvaa sisältävän kaanonin. Tästä huolimatta muiden aikakauden elokuvien osalta esiintyy edelleen erimielisyyttä siitä, kuuluvatko ne film noiriin vai eivät. Esimerkiksi Räsynukke (1955), pääosassa kiitetyn näyttelijäsuorituksen tehnyt Robert Mitchum, on joidenkin kriitikoiden mukaan film noiria, toisten mielestä ei. Alfred Hitchcockin elokuva Vaarallisia valheita (1941) on joidenkin kriitikoiden noir-katalogeissa, toiset jättävät sen huomiotta. Yhteisymmärrys on vielä harvinaisempaa ennen tai jälkeen klassisen kauden tehtyjen tai Yhdysvaltain ulkopuolella tuotettujen elokuvien kohdalla.
Tukeakseen tiettyjen elokuvien luokittelua noiriksi ja toisten hylkäämistä monet kriitikot viittaavat tiettyihin film noirin ominaispiirteiksi katsomiinsa elementteihin. Kysymys siitä, mitä nämä piirteet ovat, on jatkuvan väittelyn aihe. Kriitikoilla on esimerkiksi tapana määritellä tyypilliselle film noirille traaginen tai synkkä päätös, mutta monissa tyylisuunnan yleisesti tunnustetuissa klassikoissa on kuitenkin onnellinen loppu (esimerkkeinä Murha 3. kerroksessa, Syvä uni, Pimeä käytävä, Jälki häviää tyhjään), kun taas joidenkin loppuratkaisujen sävy on ristiriitainen. Jotkut kriitikot pitävät klassisen noirin tunnusmerkkinä sen selkeästi erottuvaa visuaalista tyyliä. Toiset huomioivat, että noirin sisällä on huomattavaa visuaalista vaihtelua ja painottavat sen sijaan juonen ja hahmojen olemusta. Kolmannet saattavat keskittyä tunnelman ja asenteen analysointiin. Mitään klassisen noirin ominaispiirteisiin tehtyä katsausta ei tästä syystä voi pitää lopullisena ja ainoana oikeana. 1990-luvulla ja 2000-luvulla kriitikot ovat enenevissä määrin kääntäneet huomionsa niin sanotun neo-noirin laajaan kenttään; näiden klassisen kauden jälkeen tehtyjen elokuvien ominaispiirteistä on vielä vähemmän yhteisymmärrystä.
Visuaalinen tyyli
thumb|left|upright|[[Helen Walker elokuvan Tuhoava isku (Impact, 1949) mainoskuvassa. Matala kuvakulma ja dramaattisia varjoja heittävä valaistus kuuluvat film noirin visuaalisiin tyylikeinoihin.]] Monen klassisen film noirin tummasävyiset valaisutyylit liitetään jyrkkiin vaalean ja tumman kontrasteihin sekä dramaattisiin varjokuvioihin – tyyliin, joka tunnetaan renessanssiajan kuvataiteista lainatulla termillä chiaroscurona. Sälekaihtimien tai porraskaiteiden näyttelijän, seinän tai koko kohtauksen päälle heittämät varjot ovat ikoninen osa noirin visuaalisuutta ja olivat muuttuneet kliseeksi jo hyvissä ajoin ennen neo-noirin aikakautta. Hahmojen kasvot saattavat olla osin tai kokonaan pimeyden peitossa, mikä on suhteellisen harvinaista perinteisessä Hollywoodin elokuvanteossa. Vaikka monet pitävät mustavalkoista kuvaustyyliä oleellisena osana klassista film noiria, luetaan värielokuvat Minun on kosto (1945) ja Niagara (1953) yleisesti noiriin kuuluviksi, ja erinäinen määrä kriitikoita luokittelee myös elokuvat Punainen jälki (1956), Chicagon yöperhoset (1958) sekä Vertigo – punainen kyynel (1958) film noiriksi.
Film noir tunnetaan myös matalien kuvakulmien, laajakuvan sekä vääristyneiden ja vinojen kuvien käytöstä. Muita film noirissa suhteellisen tavallisia hämmennyskeinoja ovat ihmisten heijastukset yhdestä tai useammasta peilistä, kuvaus kaarevien tai huurrutettujen lasien tai muiden vääristävien pintojen läpi (kuten kuristuskohtaus elokuvassa Muukalaisia junassa) sekä joskus omalaatuiset erikoisefektijaksot. Oikeiden yökuvien käyttö oli tavallista, toisin kuin Hollywoodissa yleensä päivällä kuvatut yökohtaukset. 1940-luvun puolivälistä alkaen oikeiden kuvauspaikkojen käyttö yleistyi film noirissa.
Analysoidessaan myöhäisen ja itsetietoisen tyylitellyn klassisen film noirin Kohtalokkaan tapaamisen visuaalisuutta, kriitikko Alain Silver kuvailee, kuinka kuvaustyyli vahvistaa tarinan teemoja ja tunnelmaa. Eräässä kohtauksessa hahmot nähdään ”kulmikkaiden muotojen sekasorron” läpi, ikään kuin ”vangittuna käsin kosketeltavaan kurimukseen tai suljettuna ansaan”. Silver esittää, että ”sivuvaloa on käytetty ... kuvastamaan hahmojen ristiriitaisuutta”, kun taas alhaaltapäin valaistut kuvat ”noudattavat visuaalisen ilmaisun traditiota, joka liittää ylöspäin lankeavat varjot kasvoilla epäluonnollisuuteen ja pahaenteisyyteen”.
Rakenne ja kerronnalliset keinot
thumb|[[Barbara Stanwyck ja Burt Lancaster olivat klassisen noirin tuotteliaimpia näyttelijöitä. Valitan, väärä numero! (1948) sisältää monimutkaisen rakenteen, johon kuuluu reaaliaikainen kehyskertomus, useita kertojia sekä takaumia takaumien sisällä. ]] Film noireissa esiintyy epätavallisen monimutkaisia tarinoita, jotka käyttävät usein hyväkseen takaumia ja muita kerrontaa häiritseviä tai sekoittavia leikkauskeinoja. Koko pääjuonen sisällyttäminen takaumaan on myös tavallista. Kertojaäänen selostusta saatettiin käyttää selventämään rakennetta ja siitä tulikin yksi noirin tunnusmerkeistä; vaikka klassinen noir liitetään yleensä ensimmäisen persoonan (ts. päähenkilön) kerrontaan, Stephen Neale huomauttaa kolmannen persoonan kerronnan olevan tavallista semidokumentaarisella tyylillä tuotetuissa noireissa. Hyvinkin erilaiset neo-noirit, kuten Forbrydelsens element (surrealismi), Loppuun asti (retro) ja Kiss Kiss, Bang Bang (meta), ovat käyttäneet takauman ja kertojaäänen yhdistelmää.
Klassisella kaudella tehtiin joitakin uhkarohkeita elokuvallisen kerronnan kokeiluja: esimerkiksi Nainen järvessä on kuvattu täysin päähenkilönsä Philip Marlowen näkökulmasta; tähden (ja ohjaajan) Robert Montgomeryn kasvot nähdään vain peileissä. Vainoojan (1946) unenomaisuuteen ja fatalismiin pohjautuva mielikuvituksellinen kerrontatyyli muistuttaa tiettyjä kauhutarinoita, eikä tyylillä ole pahemmin ennakkotapauksia realististen lajityyppien keskuudessa. Sekä Auringonlaskun katu että Kuollut saapuessaan ovat eri tavoin kumpikin kuolleiden miesten kertomia tarinoita. Myöhempien aikojen noir on ollut valtavirtaelokuvan kerronnallisten kokeilujen etujoukossa, kuten muun muassa Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta, Fight Club ja Memento osoittavat.
Juonet, hahmot ja tapahtumapaikat
Melkein kaikissa film noireissa esiintyy rikos, yleensä murha; ahneuden lisäksi motivaationa on usein mustasukkaisuus. Yksityisetsivän, (mahdollisesti yksin toimivan) rikostutkijan tai huolestuneen sivullisen suorittama rikostutkinta on yleinen muttei hallitseva perusjuoni. Muissa tavallisissa juonissa päähenkilö sotkeutuu ryöstöihin tai huijauksiin, tai ajautuu mukaan murhanhimoisiin salajuoniin joihin usein liittyy avioliiton ulkopuolisia suhteita. Väärät epäilyt ja syytökset rikoksista ovat yleisiä juonielementtejä, kuten myös toisten henkilöiden petkuttaminen. J. David Slocumin mukaan ”päähenkilöt omaksuvat kuolleiden miesten identiteetit lähes viidessätoista prosentissa kaikista noireista”. Muistinmenetys on yleinen sairaus – elokuvahistorioitsija Lee Serverin sanoin ”noirin versio flunssasta”.
Film noirin sankarit ovat epätäydellisiä ja moraalisesti arveluttavia sekä usein syntipukkeina tavalla tai toisella. Monet kriitikot kuvaavat noirille tyypillisiä päähenkilöitä ”vieraantuneiksi”; Silverin ja Wardin sanoin he ovat ”täynnä eksistentiaalista katkeruutta”. Noirille luonteenomaisia hahmotyyppejä ovat kovaksikeitetyt etsivät, femme fatalet, korruptoituneet poliisit, mustasukkaiset aviomiehet, pelottomat vakuutustarkastajat ja pennittömät kirjailijat. Lähes kaikki polttavat tupakkaa. Yksityisetsivää ja femme fatalea pidetään ominaisimpina film noir -hahmoina, vaikka he eivät esiinnykään suurimmassa osassa klassisista noireista. Yhdysvaltain kansallisen elokuva-arkiston tallentamista 23 film noirista vain neljässä (Maltan haukka, Syvä uni, Varjot menneisyydestä ja Kohtalokas tapaaminen) on pääosassa yksityisetsivä. Vain neljä muuta voidaan laskea etsivätarinoiksi: Laura, Tappajat, Alaston kaupunki ja Pahan kosketus.
Film noir liitetään yleensä kaupunkiympäristöön, ja monet klassiset noirit sijoittuvat muutamiin kaupunkeihin, erityisesti Los Angelesiin, San Franciscoon, New Yorkiin ja Chicagoon. Monien kriitikoiden mielestä kaupunki esitetään noirissa ”labyrinttinä” tai ”sokkelona”. Tapahtumapaikkoina ovat usein baarit, yökerhot ja uhkapeliluolat. Merkittävän monen film noirin juonen huipentuma tapahtuu visuaalisesti monitahoisissa, usein teollisissa ympäristöissä, kuten jalostamoissa, tehtaissa, ratapihoilla ja voimalaitoksissa – kuuluisimpana esimerkkinä Valkoisen hehkun räjähtävä päätös kemikaalitehtaalla. Suuren yleisön (ja melko usein kriitikoidenkin) mielikuvissa noirissa on aina yö ja sateista.
Maailmankatsomus, moraali ja tunnelma
Film noiria kutsutaan usein pohjimmiltaan pessimistiseksi. Luonteenomaisimmat noir-tarinat kertovat ihmisistä ei-toivotuissa tilanteissa (joita he eivät yleensä aiheuttaneet mutta ovat toimillaan pahentaneet), kamppailemassa sattumanvaraista, välinpitämätöntä kohtaloa vastaan, usein tuhoon tuomittuina. Elokuvien katsotaan kuvaavan maailmaa, joka on perimmiltään turmeltunut. Monet kriitikot yhdistävät klassisen film noirin aikakauden yhteiskunnalliseen tilanteeseen Amerikassa, erityisesti kasvaneeseen levottomuuteen ja vieraantumiseen, jonka on sanottu seuranneen toista maailmansotaa. Kirjailija ja elokuvakriitikko Nicholas Christopherin sanoin, ”on kuin sota ja yhteiskunnalliset purkaukset sen jälkimainingeissa olisivat päästäneet valloilleen kansalliseen psyykeen kasaantuneet demonit.” Film noirin, erityisesti 1950-luvulla ja kommunismin pelon huippuvuosina tuotetun, on usein katsottu kuvastaneen kulttuuriparanoiaa; Kohtalokas tapaaminen on yleisimmin esitetty todiste tämän väitteen tueksi.
Film noirin on usein sanottu määrittyvän ”moraalisen monitulkintaisuuden” kautta, vaikka tuotantokoodi pakotti lähes kaikki klassiset noirit varmistumaan siitä, että peräänantamaton hyveellisyys palkitaan ja paheista rangaistaan ankarasti (olipa lopullisen oikeuden toteutuminen tarinankerronnallisesti kuinka uskomaton tahansa). Huomattava määrä myöhempien aikojen noireista uhmaa avoimesti tätä käytäntöä: paheet nousevat voitolle moninaisissa elokuvissa synkästä Chinatownista härskiin Hot Spotiin asti.
Film noirin tunnelmaa pidetään yleisesti alakuloisena; jotkut kriitikot kokevat sen jopa synkempänä – Robert Ottosonin mukaan tunnelma on ”musertavan lohduton”. Vaikutusvaltainen kriitikko (ja elokuvantekijä) Paul Schrader kirjoitti uraauurtavassa esseessään vuonna 1972 film noirin määrittyvän tunnelmansa kautta, ja tämän tunnelman hän katsoi olevan ”epätoivoinen”. Kuvaillessaan elokuvan Nainen ilman omaatuntoa sovitusta noir-analyytikko Foster Hirsch mainitsee tekijöiden saavuttaneen ”vaadittavan epätoivoisen tunnelman”, joka tuntuu samalla kuvailevan hänen koko noir-käsitystään. Toisaalta maineikkaat film noirit kuten Syvä uni, Nainen Shanghaista ja myös Nainen ilman omaatuntoa ovat kuuluisia kovaksikeitetystä ja nokkelasta sanailustaan, jota on usein maustettu seksuaalisella vihjailulla ja itsetietoisella huumorilla, jotka ovat merkkejä toisenlaisesta tunnelmasta.
Joe Loss
Joe Loss, oikealta nimeltään Joshua Alexander Loss (22. kesäkuuta 1909 Spitalfields, Lontoo – 6. kesäkuuta 1990 Lontoo ) oli brittiläinen muusikko. Hänen perustamansa kevyen musiikin orkesteri The Joe Loss Orchestra oli eräs suosituimmista Big band -ajan esiintyjistä 1940-luvulla.
Joe Loss oli venäläisten maahanmuuttajien nuorin lapsi. Hän aloitti viulunsoiton opiskelun seitsenvuotiaana ja opiskeli myöhemmin muun muassa Trinity College of Musicissa ja London College of Musicissa. The Joe Loss Orchestra esitti jazzia, bluesia, kevyttä klassista tai rock and rollia. Joe Lossin kuoleman jälkeen orkesteri on jatkanut toimintaansa Todd Millerin johtamana.
Pitkämäki
Pitkämäki on kaupunginosa Turussa. Se sijaitsee kaupungin keskustasta koilliseen ja kuuluu osittain sekä keskustan, Kuninkojan sekä Naantalintien suuralueeseen. Pitkämäki on ainoa Turun kaupunginosa, jonka osa-alueita kuuluu kolmeen eri suuralueeseen. Pitkämäkeen kuuluvat muun muassa Suikkilan ja Muhkurin asuinalueet.
Pitkämäen väkiluku on 2 793 (2007). Asukkaista 13,17 % on alle 15-vuotiaita, ja 23,11 % on yli 65. Äidinkielenään suomea puhuu 93,66 % asukkaista, ruotsia 5,02 % ja muita kieliä 1,32 %.
Pitkämäessä sijaitsee ostoskeskus Manhattan. Sitä vastapäätä Naantalin pikatien toisella puolella toimi 1990-luvun alusta 2010-luvun puoleenväliin Turun postikeskus, joka on nyt enimmäkseen muiden logistiikkayritysten käytössä. Pitkänmäen kaakkoiskulmassa, kohdassa missä Naantalin pikatie nykyisin jakautuu radan ali kulkeviksi Koulu- ja Puistokaduksi, toimi 1900-luvulla OTK:n elintarviketeollisuuteen kuulunut kalayritys Kontio & Kontio. Sen tontti on nyt osa VR:n varikkoaluetta. Pitkämäen suurin teollisuuslaitos, vuonna 1874 perustettu Pukkilan kaakelitehdas lopetti toimintansa vuonna 2015, ja alueen ostanut kiinteistöneuvos Heikki Vaiste kaavailee sinne nyt asuntorakentamista. Pukkilan kaakelitehtaan vieressä toimii myös valtakunnallinen pienvarastoja vuokraava yritys Cityvarasto.
thumb|250px|Suikkilan lähiön kerrostaloja Göteborginkadun varressa Pitkämäen kaupunginosassa.
Lähteet
60.45833°N, 22.23056°W
Särkijärvi (Kangasala, Suinula)
Särkijärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Suinulan osa-alueella sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 6,7 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee Havisevanjärvestä länteen Havialan asuinalueen lähellä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen pohjoisrannalla sijaitsee kolme taloutta. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata, joka on paikoin soistunutta.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Vesijärven valuma-alueella (35.73), jonka Havisenjärven-Myllyojan valuma-alueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 123,9 metriä mpy. Siihen on johdettu maatama lyhyt metsäoja. Järven laskuoja laskee noin 300 metrin päässä Havisevanjärveen.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa sen kaakkoispuolelle oli raivattu niittyjä, jonne tuli metsäpolkuja lännestä ja etelästä. Järvellä ei ollut tuolloin asutusta.
Vuoden 1954 peruskartassa järven pohjoispuolella sijaitsi kaksi maatilaa, joiden peltopalstoja oli järven pohjois-, itä- ja eteläpuolella. Suinulasta oli rakennettu tie Havisevanjärven pohjoispuolelle ja järvien väliin ja Onkijärven pohjoispuolelle oli kaavoitettu Tampellan omakotialueet. Osalla tonteista oli jo rakennuksia, mutta niiden määrä lisääntyi vuosien aikana. Peltopalstoja oli metsitettu jokunen vuoden 1975 kartassa ja nykyään niitä ei enää ole. Järven pohjoisrannassa on jäljellä tilan rakennuksia.
Esko Tirronen
Esko Tirronen (10. toukokuuta 1934 Harlu – 13. marraskuuta 2011 Kuusankoski ) oli suomalainen taidemaalari.
Henkilöhistoria
Tirrosen vanhemmat olivat viilaaja Jalmari Tirronen ja Liisa Pentti. Hän oli naimisissa ensin taidemaalari ja -graafikko Ulla Rantasen kanssa ja sitten Ulla Talven kanssa. Molemmat liitot päättyivät eroon. Lumimarja Tirronen (s. 1976) on hänen tyttärensä. Tirronen kävi Suomen Taideakatemian koulun vuosina 1955–1959. Kymen läänin läänintaiteilija hän oli vuosina 1973–1975. Hän opetti Lahden taidekoulussa vuodesta 1975 alkaen ja toimi taidekoulun rehtorina vuosina 1982–1985.
Taiteellinen tuotanto
Tirronen teki läpimurtonsa vuoden 1960 Nuorten näyttelyssä ja sai samana vuonna valtion taidepalkinnon. Hän oli abstraktin informalistisen taidesuunnan edelläkävijä Suomessa 1960-luvulta alkaen, mutta hänet tunnetaan myös suurten naishahmojen tekijänä. Tirrosen töitä on ollut esillä Venetsian biennaalissa 1962 ja ARS 61 ja ARS 74 -näyttelyissä. Samalla hän myös toteutti osan teoksistaan ruiskumaalauksella. Hän on maalannut myös muotokuvia ja suunnitellut teatterilavasteita.
Sohail Khan
Sohail Khan (oik. Sohail Salim Abdul Rashid Khan; s. 20. joulukuuta 1970 Bombay, Maharashtra, Intia) on intialainen elokuvanäyttelijä, -tuottaja, -ohjaaja ja -käsikirjoittaja, joka työskentelee hindinkielisessä elokuvateollisuudessa.
Perhe
Khan meni naimisiin Seema Sajdehin kanssa vuonna 1998. Heillä on kaksi poikaa, Nirvan ja Yohan.
Paihola
Paihola on Pielisjoen varressa sijaitseva noin 650 asukkaan kylä Kontiolahden kunnassa. Nykyisin Paiholan vetonaulana toimii Paiholanniemen virkistysalue.
Paiholan historiaan liittyy vahvasti psykiatrinen sairaala, jonka toiminta loppui vuonna 2016. Sairaala-alueesta on kehittynyt kasvava asuin- ja virkistysalue, jossa asuu tällä hetkellä noin 250 asukasta. Muutaman viime vuoden aikana Paiholan niemi on saavuttanut suosiota päiväretkeilykohteena, jonka vetonaulana toimii Kesäkahvila Cafe Kakkulaituri. Kesäkaudella 2021 Paiholassa vieraili noin 20 000 vierailijaa, jotka saapuivat alueelle autolla, bussilla, veneellä tai polkupyörällä. Paihola on kaupunkilaisten maaseutu, jossa voi katsella jokimaisemaa, karhupuistoa sekä Paiholan Marttojen tekemää kukka-asetelmaa vehreiden nurmikenttien keskellä. pienoiskuva|312x312px|Paiholan niemen yleiskuva. Kesäkahvila Cafe Kakkualaiturin edessä olevassa altaassa on yleinen venelaituri. Paiholanniemen aktiviteetit: pienoiskuva|312x312px|Paiholan sairaala-alueen päärakennus Paiholan Linna. Paiholasta on muodostunut viime vuosien aikana vireä kyläyhteisö. Sairaalan henkilökunnan asunnot ovat saneerattu vuokra-asunnoiksi. Sairaalarakennuksissa toimivat Siun Soten lastensuojeluyksikkö Paikkis, Tervassalon päihdekuntoutuskeskus sekä Esperin mielenterveysyksikkö Kuurnan Kartanot.
Palvelut
Paiholan kylässä on päiväkoti, ala-aste sekä koirakoulu ja parturi-kampaamo. Kesäisin Paiholan niemessä on auki Cafe Kakkulaituri. Paiholan alueella on myös useita vuokrattavia mökkejä.
Historiaa
Paiholan kanava Pielisjoessa rakennettiin 1875–1876. Kanava jäi veden alle, kun Kuurnan uittosulku rakennettiin 1968–1971. Sulku ilman portteja on tallella, mutta veden alta se ei näy. Kanava-alue ja kanavanvartijan talo ovat nykyisin yksityisomistuksessa.
Kylässä oli muun muassa psykiatrinen sairaala. Sairaalatoiminta loppui vuonna 2016, jolloin toiminta siirrettiin Joensuun keskussairaalaan. Sairaalan kiinteistöt on myyty Master-yhtiöille vuonna 2009, mutta kaupasta valitettiin ja Master Yhtiöt oy sai alueen hallintaansa elokuussa 2011. Sairaalan nykyinen jälkifunktionaalista tyyliä edustava päärakennus on valmistunut 1951 (arkkitehti Jalmari Lankinen). Sairaansijoja oli 130.
Al-Kafirun
thumb|Buddhalainen teksti 900-luvulta.
Al-Kafirun on Koraanin 109. suura. Siinä on 6 jaetta, ja suura on mekkalainen tai medinalainen.
Teksti
Lyhyt suura kuuluu kokonaisuudessaan seuraavasti (suomennos Jaakko Hämeen-Anttila):
Islamilainen tafsir-tulkinta
Muhammad ibn Jarir al-Tabari antoi 900-luvun alussa Uskottomien suuralle sen virallisen selityksen. Tabari kertoo ibn Abbasiin palautuvan hadithin, jonka mukaan eräät Quraish -heimon jäsenet lupasivat tehdä Muhammedista Mekan rikkaimman miehen, antaa hänelle puolisoksi kenet tämä tahtoi ja kulkea aina hänen jäljessään kunnioituksesta. Muhammedin piti vastineeksi luopua parjaamasta heidän kunnioittamiaan jumalia. Jos tämä ei käynyt, he ehdottivat toista ratkaisua: Muhammed suostuisi palvomaan al-Latia ja al-Uzzaa vuoden ajan ja he puolestaan palvoisivat Muhammedin Jumalaa. Muhammed ei heti vastannut vaan kertoi, että hänen pitää katsoa, mitä Jumala ilmoittaa tästä asiasta. Tämän jälkeen Muhammedille laskeutui Uskottomien suura.
Sister Rosetta Tharpe
pienoiskuva|Sister Rosetta Tharpe vuonna 1938. Sister Rosetta Tharpe (syntyjään Rosetta Nubin, 20. maaliskuuta 1915 – 9. lokakuuta 1973) oli 1930- ja 1940-luvulla suosioon noussut sähkökitaristi, gospel-laulaja ja lauluntekijä. Hänen musiikissaan yhdistyvät hengelliset sanat ja myöhempää rock and roll -musiikkia enteilevä säestys. Tharpe oli ensimmäinen menestynyt gospelmusiikin levyttäjä, ja hän oli yksi ensimmäisistä gospelmuusikoista, joka vetosi myös rhythm and blues- ja rock and roll -yleisöön. Moni merkittävä rock and roll -muusikko on nimennyt hänet yhdeksi esikuvistaan.
Al-Kafirun
Islamilainen tafsir-tulkinta
Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan suura on ytimekäs erojulistus pakanoista. Vielä tarkemmin suuran alas laskeutumisesta kertoo Al-Islam.org .sivusto.
Buddhalainen rinnakkaisteksti
Suura poikkeaa tyyliltään muusta Koraanin tekstistä, koska siitä puuttuu normaali vääräuskoisten tuomitseminen. Myös suuran tarkoitus tuntuu olevan hukassa, koska säkeet toistelevat samaa, itsestään selvää asiaa. Pari johtolankaa on auttanut ymmärtämään, miten suuran teksti on syntynyt. Orientalisti Markus Groß on löytänyt Uskottomien suuralle 109 rinnakkaistekstin. Teksti on buddhalainen, ja suura vaikuttaa sen suoralta käännökseltä. Rinnakkaistekstissä puhutellaan ei-buddhalaisia ja kerrotaan, että monissa asioissa buddhalaiset ovat heidän kanssaan samaa mieltä ja vain muutamissa eri mieltä. Kyse on siten ei-uskovien taivuttelusta, jossa mielipide-eroja vähätellään.
Suurassa 109 ei kuitenkaan ole kysymys sovun hieronnasta, koska siinä esitellään vain erimielisyyksiä. Gerd R. Puin on kuitenkin todennut, että kieltosana lā voidaan tulkita Koraanin käyttämässä ortografiassa myös vahvistavaksi partikkeliksi, jolloin sen merkitys muuttuu päinvastaiseksi. Teksti voidaan siis lukea käänteisesti eli ”minä kunnioitan hyvin paljon samaa, mitä tekin kunnioitatte” ja niin edelleen. Tällöin viimeinen virke muodostaisi edellisille kontrastin, ja kuuluisi ”(mutta) teillä on teidän oma din (= tie tai oppi) ja minulla omani.”
Tämän tulkinnan mukaan suuran taustalla olisi suvaitsevainen buddhalainen teksti, jossa korostetaan kahden uskonnon välisiä yhtäläisyyksiä. Partikkelin lukutapa olisi muslimien käytössä myöhemmin muutettu, jotta päästäisiin korostamaan eroja yhtäläisyyksien asemesta. Samanlainen la -partikkelin tulkintaongelma esiintyy suurassa Al-Balad (90).
Suuran buddhalainen tausta ei sovi teoriaan, jossa Koraanin katsotaan ilmestyneen Muhammedille Arabian niemimaalla tuhansien kilometrien päässä buddhalaisista. Se sopii kuitenkin revisionistisen islamintutkimuksen esittämään teoriaan, jossa on oletettu Koraanin useiden suurien saaneen alkunsa itäisessä Iranissa, joka oli tuohon aikaan buddhalaisen Afganistanin naapuri.
Personlammi
Personlammi on Pirkanmaalla Kangasalla Suinulan pohjoispuolella sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,7 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Havisevanjärven pohjoispuolella ja Personsoiden lounaispuolella. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä ja sen rannat ovat puoliksi suomaata ja metsämaata. Lammelle ei tule teitä.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa sen karttanimi oli ”Iso Persojärvi”. Sen nimistä järveä, kuin ”Pientä Persojärveä”, ei ollut merkitty minnekään kartalle. Personsuot olivat luontaisessa tilassa ja Alisen Salmijärven ja Personlammin laskuoja virtasivat nykyisen kaltaista reittiä Havisevanjärveen. Vuoden 1980 peruskartassa ei lampeen ollut johdettu suo-ojia, mutta ne ilmaantuvat seuraavaan vuoden 1987 karttaan.
Merikosken lukio
Merikosken lukio  on yleislukio Raksilan kaupunginosassa, Oulussa. Lukio toimi ennen Tuirassa samassa rakennuksessa Merikosken yläasteen kanssa. Merikosken lukio siirtyi Oulun kaupungin päätöksellä vuonna 2021 Raksilaan OAMK:n entiseen kampukseen, joka peruskorjattiin 7,847 miljoonalla eurolla.
Historiaa
Vielä toisen maailmansodan päätyttyä kaikki Oulun oppikoulut sijaitsivat kaupungin keskustassa. Tuiran yhteiskoulun kannatusyhdistys sai luvan keskikoulun perustamiseen 1947 ja toiminta alkoi saman vuoden syksyllä Raatin saaren entisessä suojeluskuntatalossa (nykyinen Raatin nuorisotalo). Toisena lukuvuonna käyttöön saatiin Aleksanterin kansakoulun rakennus keskustassa.
Koulun entinen rakennus valmistui vuonna 1955. Koulu sai luvan laajentua 8-luokkaiseksi vuoden 1957 keväällä, ja samalla koulun nimi muutettiin Tuiran yhteiskouluksi. Ylioppilastutkinto-oikeuden koulu sai tammikuussa 1959 ja ensimmäiset ylioppilaat kirjoittivat keväällä 1960.
Toiminta yksityisenä kouluna päättyi 31. heinäkuuta 1974, kun koulu kunnallistettiin. Uudessa koulujärjestelmässä vanhasta keskikouluasteesta tuli Merikosken yläaste ja lukiosta Merikosken lukio.
Vuonna 2016 Oulun kaupunginvaltuusto teki päätöksen yhdistää Merikosken ja Pateniemen lukiot ja siirtää lukio-opetus Raksilaan OAMK:n entiseen liiketalouden kampukseen. Kaupunki osti rakennuksen Oulun seudun koulutuskuntayhtymältä ja toteutti siihen tarvittavat peruskorjaukset 2018–2021. Oulun Lyseon lukio Toimii tilapäisesti merikosken lukion kanssa samassa rakennuksessa vuoteen 2023 asti. Pateniemen lukio siirtyy Raksilaan elokuussa 2023, jolloin koulut yhdistyvät ja muodostavat Raksilan lukion.
Jerkko Rämö
Jerkko Simo Juhani Rämö (s. 9. toukokuuta 2000 Pirkkala) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Mestis-joukkue Kokkolan Hermeksessä.
Ura
Rämö on Pelicansin kasvatti. Kaudella 2014–2015 hän oli C-nuorten SM-sarjassa tehoilla 6+11=17 joukkueensa paras syöttäjä ja Rämö jakoi sisäisen pistepörssin voiton Matias Huhtalan kanssa. Kaudella 2015–2016 hän oli C-nuorten SM-karsinnoissa tehoilla 7+6=13 Pelicansin paras maalintekijä Leevi Tukiaisen ja Julius Vesaajan kanssa sekä toiseksi paras pistemies Tukiaisen jälkeen. Rämö oli samalla kaudella kolmella osumallaan seuran B-nuorten eniten maaleja tehnyt puolustaja, kuten myös kaudella 2016–2017 11 osumallaan.
Vuodet 2017–2019 Rämö vietti vaihto-oppilaana Yhdysvalloissa Northwood Schoolissa. Kaudella 2017–2018 hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 4+18=22. Kaudella 2018–2019 Rämö oli tehoilla 13 osumallaan Northwoodin eniten maaleja tehnyt puolustaja, kuten myös seuran 18U-joukkueessa neljällä osumallaan Cole Lealin kanssa.
Kaudeksi 2019–2020 Rämö palasi Pelicansiin ja siirtyi seuran A-nuoriin. Kaudella 2020–2021 hän debytoi Pelicansin SM-liigajoukkueessa, jossa Rämö pelasi neljä runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Hän teki liigadebyyttinsä 5. helmikuuta 2021 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Rämö merkittiin Pelicansin seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 7.35 minuuttia. Rämö keräsi myös yhden kahden minuutin jäähyn kampituksesta.
Klingendahl
thumb|Klingendahl (punatiilirakennus) idän suunnalta kuvattuna. Klingendahl on Tampereella sijaitseva, nykyään toimisto- ja asuintiloina käytettävä rakennus. Se on vanha teollisuusrakennus, jossa toimi vielä 1950-luvulla Fabian Klingendahlin perustama Klingendahl Oy, joka valmisti lankaa. Talo on suojeltu asemakaavalla vuonna 1985.
Klingendahlin sisäpihalla sijaitsee vuonna 1951 valmistunut 81-metrinen savupiippu.
Axel Borup-Jørgensen
Axel Borup-Jørgensen (22. marraskuuta 1924 – 15. lokakuuta 2012) oli tanskalainen säveltäjä. Hän kasvoi Ruotsissa ja opiskeli pianonsoittoa ja soitinnusta Tanskan kuninkaallisessa musiikkikonservatoriossa vuosina 1946–1950. Säveltäjänä hän piti itseään itseoppineena. Hän sai vaikutteita usein ruotsalaisesta kulttuurista, varsinkin runoudesta. Hänet on palkittu esimerkiksi Carl Nielsen -palkinnolla. Borup-Jørgensenin tuotantoon kuuluu muun muassa orkesteriteoksia, vokaalimusiikkia sekä jousikvartettoja.
Edme Mariotte
Edme Mariotte (n. 1620 – 12. toukokuuta 1684 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen   fyysikko ja roomalaiskatolinen pappi (abbé), joka tunnetaan Robert Boylen ohella kaasun paineen ja tilavuuden riippuvuuden lain löytämisestä.
Ura
Mariotte oli Dijonin lähellä olevan luostarin esimunkki. Hän oli yksi Pariisiin vuonna 1666 perustetun Ranskan tiedeakatemian ensimmäisistä jäsenistä. Hän kuoli Pariisissa 12. toukokuuta 1684.
Mariotten tieteellinen toiminta kohdistui etenkin mekaniikkaan, sekä sen teoreettiseen että kokeelliseen puoleen, joiden menettelytapoja hän yhdisti taitavasti. Suurimman kuuluisuutensa Mariotte saavutti keksimällä lain kaasun paineen ja tilavuuden riippuvaisuudesta toisistaan. Mainitun lain tosin Boyle oli keksinyt jo toistakymmentä vuotta aikaisemmin, mutta Mariotte, joka sovellutti sitä muun muassa ilmapuntarilla suorittamiinsa korkeudenmittauksiin, ei tiennyt Boylen löydöstä. Mariotten mittaustapa antaa liian pienet arvot suuremmille korkeuksille, kun hän ei ottanut huomioon ilmakehän lämpötilan alenemista ylöspäin.
Mariotten tutkimustyö ulottui muillekin kuin mekaniikan alalle. Valo-opillisessa teoksessaan Essai sur la nature des couleurs (1681) hän selostaa kappaleiden värien synnyn syitä. Lämpösäteilyä tutkiessaan hän huomasi, että lasi laskee melkein kokonaan läpi auringon lämpösäteet, mutta pidättää vähemmän kuumat, tavallisesta tulesta lähteneet lämpösäteet. Mariotte löysi myös silmän sokean pisteen. Hänen kootut teoksensa julkaistiin 1717 Leidenissä ja 1740 Haagissa.
Uusi valta (Taiwan)
Uusi valta (, ; NPP) on taiwanilainen keskustavasemmistolainen puolue. Sen puheenjohtajana on tähän saakka toiminut Chen Jiau-hua.
Lähteet
thumb||alt=
Tobias Kirveskoski
Tobias Kirveskoski -nimisiä henkilöitä ovat olleet:
Nâzım Hikmet
Nazım Hikmet Ran (20. marraskuuta 1902 Thessaloniki, Kreikka – 3. kesäkuuta 1963 Moskova, Neuvostoliitto) oli turkkilainen runoilija, "romanttinen kommunisti", joka vietti vuosia karkotettuna tai vankiloissa. Nykyisin hänet yleisesti tunnustetaan Turkin parhaaksi 1900-luvun runoilijaksi, vaikka kotimaassaan hän on maineeltaan marginaalissa poliittisten mielipiteittensä takia. Runoilijan sukunimeä Ran käytetään harvoin.
Elämä
Nazim Hikmet syntyi 1902 Osmanien valtakunnassa Thessalonikissa. Isä toimi ulkoministeriössä, äiti oli taidemaalari. Nazim oli lapsena usein Aleppossa isoisänsä, kenraalin ja sulttaanin paššan hoivissa. Isoisä oli puolalaisen aatelisen poika, ja myös Nazim hankki puolan kansalaisuuden paettuaan Turkista 1951. Käytyään Istanbulissa ranskankielistä koulua hän meni 15-vuotiaana merisotakouluun, mutta erotettiin 17-vuotiaana joko huonon terveyden tai sodanvastaisuuden takia. Jo 14-vuotiaasta hän oli harjoittanut runoilijan ammattia.
Kun Osmanien valtakunta kukistettiin ensimmäisessä maailmansodassa, sen alueet olivat osittain armenialaisten miehittämiä idässä ja kreikkalaisten lännessä. Turkkilaiset taistelivat vapaudesta Mustafa Kemal Pashan (Atatürk) johdolla. Nazim, jolla oli vahvoja kansallisia tunteita, matkusti Anatoliaan ala-asteen opettajaksi vuonna alkuvuodesta 1921. Siellä hän sai tietää bolševikkivallankumouksesta, joka oli levinnyt myös Kaukasukselle. Hän matkusti Bakuun, sitten Moskovaan, missä liittyi kommunistiseen puolueeseen. Palattuaan kotiin vuonna 1924 hän liittyi marxilaiseen piiriin Istanbulissa ja työskenteli siellä puoliksi laittomasti vuoteen 1925 asti. Hän kirjoitti muutaman kaavamaisen artikkelin historiallisesta materialismista.
Yhtenä Turkin kommunistisen puolueen (TKP) johtajista Nazim tuomittiin poissaolevana 15 vuodeksi vankeuteen vuonna 1925. Nazim pakeni tällöin Moskovaan, missä hän alkoi saavuttaa mainetta runoilijana ja näytelmäkirjailijana.
Turkissa 1928 lähtien
Hän palasi Istanbuliin loppuvuodesta 1928. Seuraavana vuonna maan alla toimiva Turkin kommunistinen puolue (TKP) kärsi laajoista pidätyksistä. Nazim tuomittiin neljäksi vuodeksi vankeuteen maaliskuussa 1933, mutta armahdettiin jo elokuussa 1934. Nazim erotettiin puolueesta vuoden 1935 lopulla, mutta hän jatkoi poliittista toimintaansa. Hän kirjoitti myös runoja ja näytelmiä ja osallistui elokuvantekoon käsikirjoittajana.
Vuoden 1938 alussa hänet pidätettiin ja häntä syytettiin kapinaan yllyttämisestä laivastossa; toinen oikeusjuttu koski ​​kommunistisen propagandan levittämistä laivastossa. Näistä hänet tuomittiin 28 vuodeksi vankilaan, mutta kansainvälisen painostuksen vuoksi hänet vapautettiin kaksitoista vuotta myöhemmin vuonna 1950. Hän kuitenkin menetti Turkin kansalaisuuden. Hänet oli otettu takaisin puolueeseen hänen ollessaan vielä vankilassa.
Paluu Neuvostoliittoon
pienoiskuva|Venäläinen postimerkki vuodelta 1982 Salamurhaa pelkäävä Nazim pakeni Neuvostoliittoon ja Moskovaan, missä vietti loppuelämänsä. Hänestä tuli Maailman Rauhaneuvoston jäsen ja hän toimi myös TKP:ssä ulkomailta käsin.
Syynä Nazimin erottamiseen TKP:sta 1930-luvun puolivälissä oli hänen ”trotskilaisuutensa”, mikä oli tavallinen syytös. Nazim uskoi kiihkeästi tasa-arvoon ja sosiaaliseen oikeudenmukaisuuteen ja levitti ajatuksiaan suurelle yleisölle taiteensa avulla. Hän vastusti Neuvostoliitossa vallinnutta Stalinin henkilökulttia. Jos hän olisi asunut Venäjällä 1930-luvulla, hän olisi mahdollisesti päätynyt vankilaan tai tullut teloitetuksi. Myöhemmin hän totesi: "minua onnisti - tietysti minäkin istuin vankilassa, mutta minut sulkivat sinne viholliset".
Tuotanto
Nazim on Turkin tunnetuimpia runoilijoita. Moskovassa opiskellessaan hän sai vaikutteita Vladimir Majakovskin futuristisesta tuotannosta. Hän käytti ensimmäisenä turkkilaisena runoilijana vapaata mittaa ja slangia ja vapautui näin turkkilaisen runouden klassisista runomitoista. Hänen tuotantonsa oli Turkissa kielletty vuoteen 1965.
Nazimin kreikaksi käännettyjä runoja on sävelletty lauluiksi. Muun muassa turkkilaissäveltäjä Zülfü Livaneli on säveltänyt runoja kreikkalaiselle Maria Farantourille. Myös Ultra Bran laulu ”Lähettäkää minulle kirjoja” on tehty Nazimin Rubai-nimisen runon  pohjalta.
Tunnustuksia
Nazim Hikmet oli Neuvostoliiton rahoittaman ja ohjaileman Maailman rauhaneuvoston jäsen ja sai vuonna 1950 sen jakaman rauhanpalkinnon samaan aikaan Pablo Nerudan ja Pablo Picasson kanssa.
Työväen pääneuvosto
Työväen pääneuvosto oli Suomen sisällissodan aikana kokoontunut punaisten lainsäädäntöelin, jonka tehtävänä oli toimia kansanedustuslaitoksena sekä valvoa Suomen kansanvaltuuskunnan toimintaa. Se koostui 40 jäsenestä, jotka edustivat Suomen Sosialidemokraattista Puoluetta, Suomen Ammattijärjestöä, Suomen Punaista Kaartia sekä Helsingin Työväenjärjestöjen Eduskuntaa. Työväen pääneuvosto kokoontui epäsäännöllisesti 12. helmikuuta – 10. huhtikuuta 1918. Istuntoja pidettiin aluksi Helsingissä ja sodan loppuvaiheessa Viipurissa, jonne punaisten hallinto evakuoitiin huhtikuun alussa. Työväen pääneuvosto puheenjohtajana toimi entinen kansanedustaja Valfrid Perttilä.