cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Toinen puutarhasilta
Sillan historiasta
XVIII vuosisadan puolivälissä tälle paikalle oli valmistunut alkuperäinen puinen silta, joka nimettiin Teatterisillaksi vuonna 1770 Mars-kentän lounaisnurkkaan perustetun "Vapaan venäläisen teatterin" mukaan. thumb|150px|right|Kaiteiden koristelua. thumb|150px|right|Kuusitahkoinen pylväslyhty. XIX vuosisadan alussa Mars-kentän tienoille tehtävien uudelleenjärjestelyjen yhteydessä arkkitehti Carlo Rossi suunnitteli muuttuneeseen ympäristöön luontevampaa sulautumista myötä myös Moikajoen ylityksien uusimista. Näin ollen vuonna 1828 puinen Teatterisilta purettiin lähiseudulle Kolmoisillan rakentamisesta johtuvasti. Vuonna 1876 tälle paikalle kuitenkin rakennettiin valurautaa yksisaukkoinen paalusilta, johon asennettiin kiskot hevosraitiotietä varten. Silta nimettiin viereisen Mihailovskin puiston mukaan Toiseksi puutarhasillaksi. Verikirkon takana sijaitsevalle Konjušennaja aukiolle saakka rajattavaa raitiovaunulinjaa varten vuonna 1933 yksiaukkoisen sillan paikalle rakennettiin kolmiaukkoinen puinen silta.
Vuosina 1960-1961 ikääntyneiden puisten kaiteiden paikalle asennettiin valurautainen taidevalanta, jota pidettiin Narvan riemukaaren luona Tarakanovka jokea 1830-luvulla ylittäneen kivisillan Vasili Stasovin piirustuksien mukaisesti toteutetun koristelun kopiona. Uusimistyöt onnistuivat M.I.Kalinin nimisen raitiovaunuvarikon valimomestareiden ansiosta, insinöörinä toimi P. Stepanov, arkkitehteina-restauroijina A. Poljakov, I. Benois ja kuvanveistäjä G. Tsygankov.
Vuosina 1966-1967 paikalle rakennettiin yksiaukkoinen silta, jossa pääkannatin oli teräsbetonia ja tuet vuorattuja graniitilla. Sillan päätyihin kiinnitettiin valaisinpylväät ja samanlaiset kuusitahkoiset pylväslyhdyt kuin Ensimmäisellä puutarhasillalla. Insinööri E. Boltunovan ja arkkitehti L. Noskovin työllä palautettiin sillan klassistinen tyyli.
Vuonna 1970 sillan arkkitehtuurisia yksityiskohtia kullattiin ja 1985 parannettiin graniittireunakiveystä.
Vuosina 1998-1999 todella huonokuntoinen silta, jossa raitiovaunukiskojen alle betonipintaan oli kulunut kokonaisia reikiä, oli uudelleen restauroinnin tarpeessa. Silloin parannettiin siltafasadeja, vahvistettiin palkkien ja jänteiden välit, korvattiin kansilevyjä ja vedeneristystä, taiteellista koristelua ja kuviollisia rautakaiteita. Raitiorata purettiin, koska raitiovaunuliikennettä pidettiin liian meluisana, hitaana ja sen aiheuttamaa tärinää haitalliseksi sekä sillalle että lähistöllä oleville historiallisille rakennuksille. Arkkitehteina toimivat S. Suponitskji, D. Guzevitš ja N. Kozlovskaja. Silta avattiin 23. lokakuuta 1999.
Sinebrychoffin pokaali
Sinebrychoffin pokaali (virallisesti Kommodori Nicolas Sinebrychoffin Challengepokaali ) on purjehduspalkinto, jonka Nyländska Jaktklubbenin kommodori Nicolas Sinebrychoff lahjoitti seuran 25-vuotisjuhlallisuuksiin vuonna 1886. Se on pääpalkintona 4–10-tonnisille veneille tarkoitetussa purjehduskilpailussa, joka järjestetään edelleen vuosittain Itämeren pursiseurojen välillä. Pokaali on jatkuva kiertopalkinto ja se on purjehdusurheilun toiseksi vanhin palkinto Americas Cup -palkinnon jälkeen Aikansa mittapuulla kalliin ja hienon Pietarissa teetetyn pokaalin on suunnitellut merimaalari Oscar Kleineh.
Kilpailu purjehdittiin vuosina 1888–1909 ns. valööriveneillä ja vuosina 1911–1961 8mR-veneillä. Vuosina 1964–1998 purjehdittiin avomeripursilla IOR-säännön mukaan ja kahden veneen seurajoukkueilla Americas Cupin esikuvan mukaan. Vuodesta 2004 kilpailu on purjehdittu klassisten 6mR-veneiden luokassa, Americas Cupia muistuttaen. Kilpailu tunnetaan nykyään nimellä Nicolas Sinebrychoff Challenge.
Porvari (lehti)
Sinetti oli 2–4 kertaa vuodessa ilmestyvä porvarillinen elämäntapalehti. Lehteä on historiassa julkaistu useilla nimillä, kuten Porvari, Kokoomusnuori, Sinetti ja uudelleen nimellä Porvari. Lehti oli Kokoomuksen Nuorten Liiton äänenkannattaja. Nykyisen muotonsa se sai vuonna 2003. Lehden painosmäärä on ollut 10 500 kappaletta, ja se on postitettu kokoomusnuorten jäsenille, sidosryhmille, kirjastoihin ja kouluihin. Kokoomusnuoren päätoimittaja oli Visa Kananoja, ja Sinetin päätoimittajia olivat Piia Kurki ja Susanna Koski. Sinetin seuraajan Porvarin päätoimittaja oli Vili Lähteenoja. Vuonna 2016 Kokoomuksen Nuorten Liitto julkaisi Porvarin seuraajaksi Konsepti-lehden, jota liitto kuvailee journalismikokeiluksi, josta saadun palautteen pohjalta rakennetaan liiton uuden mediatuotannon tyyli ja muoto. Konseptia julkaistaan perinteisen painoksen lisäksi aktiivisesti päivitettävänä verkkolehtenä, ja sen ensimmäisen numeron päätoimittajana toimi Juho Mäki-Lohiluoma.
Golia alla conquista di Bagdad
Golia alla conquista di Bagdad (”Goljat Bagdadia valloittamassa”) on vuonna 1965 julkaistu italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Domenico Paolella. Sen sankaria Goljatia esittää yhdysvaltalainen kehonrakentaja Peter Lupus alias Rock Stevens.
Juoni
Kurdien kuningas Thor on ajanut kuningas Selimin pois Bagdadista ja valmistautuu hyökkäämään kharidžiittien muslimilahkon avulla kalifi Sahudin hallitsemaan Nisibisiin. Selim ja Sahud sopivat yhteistyöstä ja päättävät sinetöidä sen lastensa Miriamin ja Phirin avioliitolla. Kharidžiittien johtaja Rhalek kaappaa Miriamin ja pitää häntä panttivankinaan. Selim pyytää apuun Goljatin, joka matkustaa Bagdadiin ja löytää kharidžiittien piilopaikan. Lopuksi Goljat ja Selim kukistavat kharidžiitit ja valtaavat Bagdadin kurdeilta. Selim luopuu vallasta Miriamin ja Phirin hyväksi ja Goljat lähtee etsimään uusia seikkailuja. .
Tuotanto, teemat ja vastaanotto
Golia alla conquista di Bagdad on kuvattu Elioksen studiolla ja Tor Caldaran luonnonsuojelualueella. Se on tehty samaan aikaan kuin Paolellan ja Lupusin aikaisemmin julkaistu Ercole contro i tiranni di Babilonia. Elokuvissa on käytetty samoja lavasteita ja taistelukohtauksia.
Elokuva on hyvin vaatimattomasti toteutettu keskinkertainen peplum-seikkailu. Sen suhde historiaan on absurdi, juoni sekava ja henkilöhahmot keskeneräisiä. Tarinaa leimaava juonittelu ja salailu viittaavat peplumia seuranneisiin italialaisiin vakoilujännäreihin. Peter Lupus selviää pääosastaan auttavasti ja Giovanni Pazzafini, Daniele Vargas ja Mario Petri esittävät poikkeuksellisesti positiivisia henkilöhahmoja. Sivuosien nimettöminä voimamiehinä nähdään Mario Novelli, Pietro Ceccarelli sekä mahdollisesti Iloosh Khoshabe. Hetken aikaa elokuvassa välähtävät myös Klaus Kinskin kasvot.
Peplumin kukoistuskauden viimeistä vaihetta edustava elokuva keräsi siedettävät 156 miljoonan liiran pääsylipputulot ja menestyi myöhemmin kohtuullisesti myös videokasettina, joka ilmeisesti poikkeaa huomattavasti alkuperäisestä tuotannosta.
Gong
Gong voi tarkoittaa seuraavia:
Persona 3: Dancing in Moonlight
Persona 3: Dancing in Moonlight, ilmestyi Japanissa nimellä Persona 3: Dancing Moon Night, on Atluksen kehittämä rytmipeli. Kyseessä on Megami Tensei -pelisarjaan kuuluvan Shin Megami Tensei: Persona -sarjan spin-off, jossa esiintyvät Persona 3:sta tutut hahmot. Pelin kehitys alkoi vuonna 2015 Persona 4: Dancing All Nightin saaman positiivisen vastaanoton myötä. Peli julkaistiin samaan aikaan Persona 5: Dancing in Starlightin kanssa. Toisin kuin Dancing All Nightissa, molemmissa peleissä ei ole varsinaista tarinatilaa ja Dancing in Moonlightiin on sovellettu akrobaattisia tanssiliikkeitä.
Pelaaminen
Persona 3: Dancing in Moonlightin pelimekaniikka on samanlainen kuin Persona 4: Dancing All Nightissa, mutta pelistä Persona 3 tutuilla hahmoilla ja sen tarinasta tutuissa ympäristöissä, pelaajan käyttäessä nuolinäppäimiä, kolmio-, ympyrä- ja X-painikkeita sekä analogisia sauvoja. Fever Mode -tilassa pelaajan valitseman hahmon seuraan liittyy toinen pelin hahmo, ainutlaatuisella koreografialla, joka heijastaa näiden hahmojen suhdetta Persona 3:ssa. Hahmojen väliset keskustelut laulujen välillä sijoittuvat Persona-peleistä tuttuun Samettihuoneeseen (Velvet Room).
Juoni
Kuultuaan Margaretilta miten hänen vieraansa Yu Narukami ja muut Tutkintaryhmän jäsenet olivat voittaneet Mikuratana-no-Kamin tanssimisen avulla, Elizabeth matkustaa ajassa takaisin vuoteen 2009 ja kutsuu oman vieraansa Makoto Yukin ja muut SEESin jäsenet unien kautta Samettihuoneeseen, jotta nämä voisivat herättää Sielujen meressä mahdollisimman paljon nostetta tanssimisen avulla. SEESin jäsenet saavat kyvyn visualisoida minkä tahansa liikkeen ja saavat kehonsa liikkumaan sen mukaisesti. Mutta he tulisivat herättyään unohtamaan nämä tapahtumat.
Lepolan hautausmaa (Lappeenranta)
Lepolan hautausmaa sijaitsee Lappeenrannan Lepolan kaupunginosassa. Ilmari Wirkkalan suunnittelema Lepola vihittiin käyttöön 4. kesäkuuta 1939.
Lepolassa on veteraanihaudoille sekä uurnahaudoille tarkoitettu oma hautausalue. Lepolassa sijaitsee myös siunauskappeli, joka on rakennettu vuosien 1938–1939 aikana.
Lepolaan on haudattu Simolan pommituksessa kuolleet henkilöt.
Operaatio Barras
Operaatio Barras oli Yhdistyneen kuningaskunnan erikoisjoukkojen ja laskuvarjojoukkojen toteuttama panttivankien pelastusoperaatio Sierra Leonessa maan sisällissodan aikana 10. syyskuuta 2000. West Side Boys -niminen asejärjestö oli ottanut vangiksi 11 brittisotilasta ja yhden sierraleonelaisen sotilaan. Sotilaallisesta ratkaisusta päätettiin neuvottelujen osoittauduttua tuloksettomiksi. Lopulta kaikki panttivangit vapautettiin ja operaatiota pidettiin onnistuneena, vaikka yksi brittisotilas kaatuikin taisteluissa.
Tausta
Sierra Leone oli ajautunut sisällissotaan vuonna 1991. Maan hallitusta vastaan taisteli Revolutionary United Front eli RUF, jonka lisäksi maassa oli useita verisesti vallasta taistelevia ryhmittymiä. Vuoden 2000 toukokuussa RUF oli edennyt kohti maan pääkaupunki Freetownia. Yhdistynyt kuningaskunta päätti lähettää Sierra Leoneen joukkoja pysäyttämään kapinalliset ja tukemaan maassa jo olevia Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvajoukkoja.
Royal Irish Regiment -yksikön 11 brittisotilasta ja yksi sierraleonelainen sotilas olivat 25. elokuuta partioimassa, kun West Side Boys -nimisen järjestön taistelijat saarsivat heidät. Partio pakotettiin antautumaan ja heidät otettiin panttivangeiksi. Vangiksi otetut sotilaat kuljetettiin West Side Boysien tukikohtaan Gberi Banan kylään keskellä viidakkoaluetta Rokeljoen varrella.
Royal Irish Regimentin everstiluutnantti Simon Fordham aloitti neuvottelut ryhmän kanssa pari päivää myöhemmin. West Side Boysin jäseniä pidettiin hyvin arvaamattomina. Monet heistä tunnettiin esimerkiksi raskaasta alkoholin ja huumeiden käytöstä. Neuvotteluja käytiin silti kasvotusten, vaikka niiden pelättiin päättyvän väkivaltaisesti. Neuvottelujen ollessa käynnissä panttivankeja pahoinpideltiin.
Neuvottelujen edetessä brittien annettiin nähdä osa panttivangeista. Yksi heistä onnistui jopa antamaan kartan West Side Boysien tukikohdasta. West Side Boys suostui vapauttamaan puolet panttivangeista vastineeksi järjestölle annetusta sateellittipuhelimesta. Jo neuvottelujen aikana britit valmistelivat sotilaallista ratkaisua tilanteelle, jos sellainen nähtäisiin tarpeelliseksi. Gberi Banaan ja West Side Boysien toisen tukikohdan Magbenin lähistölle tuotiin tiedustelijoita veneellä.
Operaatio
Kahden viikon neuvottelujen jälkeen briteistä alkoi vaikuttaa siltä, että neuvottelujen kautta ei päästä tilanteen ratkaisuun. 10. syyskuuta päätettiin toteuttaa panttivankien pelastusoperaatio, joka sai koodinimen Barras. Operaatioon osallistuvat joukot kuljetettiin paikalle helikoptereilla, joilla oli mahdollista antaa tarvittaessa tulitukea. Helikopterit olivat kuitenkin myös hyvin äänekkäitä ja haavoittuvaisia vastatulelle maasta. Operaatiossa käytettiin Chinook-, Lynx- ja Mi-24-helikoptereita.
Helikoptereista laskettiin maahan erikoisjoukkojen sotilaita. Tarkoitus oli saavuttaa panttivangit mahdollisimman nopeasti heidän teloituksiensa estämiseksi. Joukot pudotettiinkin aivan Gberi Banan keskelle. Erikoisjoukot saivat tulitukea helikoptereilta sekä aikaisemmin läheiseen viidakkon jätetyiltä tiedustelijoilta. Muita joukkoja laskettiin kylän ympäristöön alueen varmistamiseksi. Operaatio onnistui vapauttamaan kaikki panttivangit, mutta yksi brittisotilas kaatui taisteluissa.
Operaation aikana brittien laskuvarjojoukkoja kuljetettiin helikoptereilla Magbeniin. Tarkoituksena oli estää Magbenissa olleita West Side Boysin jäseniä puuttumasta Gberi Banan tapahtumiin. Sotilaat hyppäsivät vyötärönsyvyiseen suohon, ja ryhmän komentaja haavoittui kranaatinheittimen ammuksesta. Taistelut Magbenissa onnistuivat kuitenkin vaikeuksista huolimatta, ja brittijoukot vapauttivat kylässä vankeina pidettyjä siviilejä ja saivat haltuunsa panttivangeiksi otetun Royal Irish Regiment -partion ajoneuvoja.
Seuraukset
West Side Boys kärsi operaatiossa mittavat tappiot, eikä se ryhmänä enää noussut entiseen vahvuuteensa. Myöhemmin myös ryhmän viimeiset jäsenet antautuivat. Briteiltä kaatui yksi ja haavoittui kaksitoista miestä. Operaatiota pidettiin kokonaisuutena hyvin onnistuneena. Kaikki siihen osallistuneet brittisotilaat saivat Sierra Leonen Operational Service Medal -ansiomerkin. Kaksi palkittiin lisäksi Conspicuous Gallantry Cross -ansiomerkillä.
Francisco Rodríguez (soutaja)
Francisco Rodríguez Márquez (s. 19. toukokuuta 1953) on kuubalainen entinen soutaja. Rodríguez kilpaili Montréalin olympialaisissa 1976, joissa Kuuba sijoittui pariaironelikoissa kymmenenneksi.
Sayama
Sayama on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Saitaman prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin eteläosassa Irumajoen varrella. Valtaosa kaupungin alueesta kuuluu Musashinon ylänköön. Sayamassa on 150 171 asukasta (elokuussa 2020) ja sen pinta-ala on 48,99 neliökilometriä.
Sayaman kaupunki perustettiin vuonna 1954 liittämällä yhteen Irumagawan maaseutukaupunki ja viisi kyläkuntaa. Kaupunki nimettiin sen alueella tuotetun Sayama-teen (Sayama-cha) mukaan. Kaupungin keskusta sijaitsee Irumagawan alueella, joka kehittyi Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla markkinapaikkana. Meiji-restauraation jälkeen sinne sijoittui kehruuteollisuutta, sittemmin ennen toista maailmansotaa myös keisarillisen Japanin armeijan lentoakatemia. Nykyisin akatemian alue on käytössä Japanin itsepuolustusilmavoimien tukikohtana. 1960-luvulta lähtien Sayama on kasvanut voimakkaasti yhtenä Suur-Tokion metropolialueen esikaupungeista ja sinne on rakennettu suuri määrä teollista tuotantoa, joka tekee siitä prefektuurin merkittävimmän teollisuuskaupungin. Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla viljellään teen lisäksi erityisesti taaroa ja pinaattia.
Pasi Arvonen
Pasi Arvonen (s. 5. helmikuuta 1968 Hämeenlinna) on suomalainen jääkiekkovalmentaja, joka toimii SM-liigaseura Porin Ässien apuvalmentajana. Hän on aiemmin valmentanut myös Hämeenlinnan Pallokerhoa vuosina 2013–2016. Ennen tätä hän valmensi Mestiksessä Forssan Palloseuraa, Kokkolan Hermestä ja Kiekko-Vantaata. Arvonen on toiminut myös Suomen B-maajoukkueen päävalmentajana.
Sayama
Sayaman nähtävyyksiä ovat esimerkiksi Chikōzanin puisto eläintarhoineen, teefestivaalistaan tunnettu Sayama Inariyaman puisto ja Kōfuku-jin buddhalainen temppeli. Kaupunkia palvelevat Seibu-rautateiden Shinjuku-linja ja Ikebukuro-linja.
Peter Lupus
pienoiskuva|Peter Lupus vuonna 1967. Peter Lupus (s. 17. kesäkuuta 1932 Indianapolis, Indiana) on yhdysvaltalainen kehonrakentaja ja näyttelijä.
Kehonrakennusta harrastanut Lupus tuli Yhdysvalloissa tunnetuksi roolistaan elokuvassa Seksiä ja muskeleita (Muscle Beach Party, 1964). 1960-luvun alussa hän näytteli pääosia kolmessa italialaisessa peplum-filmissä sekä yhdessä perinteisemmässä seikkailuelokuvassa taiteilijanimellä Rock Stevens. Palattuaan Yhdysvaltoihin Lupus työskenteli suositussa tv-sarjassa Vaarallinen tehtävä. Myöhemmin hän esiintyi toisinaan elokuvien ja tv-sarjojen sivurooleissa.
Synteettinen timantti
Synteettiset timantit ovat keinotekoisesti tuotettuja timantteja, jotka vastaavat luonnossa esiintyviä geologisessa prosessissa syntyneitä timantteja. Yleisimmät menetelmät synteettisten timanttien luomiseksi ovat HPHT- (High Pressure, High Temperature) tai CVD-menetelmät (Chemical Vapor Deposition); muita mainittavia menetelmiä ovat räjäytysmenetelmä ja ultraäänikavitaatio. Pienempää puhtautta vaativia synteettisiä timantteja valmistetaan teollisuuden tarpeisiin HPHT-menetelmällä ja puhtaudeltaan korun tasoisia kuluttajille suunnattuja timantteja tuotetaan yleensä CVD-menetelmällä riippuen maailmanlaajuisesta kysynnästä.
Pasi Arvonen
Ura
Kaudeksi 2006–2007 Arvonen liittyi SM-liigajoukkue Hämeenlinnan Pallokerhon valmennustiimiin. Hän voitti keväällä 2007 SM-pronssia ja keväällä 2010 SM-hopeaa. Arvonen aloitti HPK:ssa videovalmennustehtävissä, mutta hänen työkuvansa muuttui sittemmin, niin että Arvonen oli vaihtoaitiossa peluuttamassa puolustajia. Lokakuussa 2013 hänet nimettiin HPK:n uudeksi päävalmentajaksi erotetun Kai Raution tilalle. Joulukuussa 2014 Arvonen teki joukkueen kanssa 2+1-vuotisen jatkosopimuksen. Runkosarjan 2013–2014 loppuun hän onnistui johdattamaan HPK:n kymmenen ottelun mittaiseen voittoputkeen. Joukkue varmisti pudotuspelipaikkansa aivan runkosarjan viimeisellä kierroksella ja eteni Lomarengas-kierrokselta Jokerit voitettuaan puolivälieriin Oulun Kärppiä vastaan. Kärpät vei ottelusarjan kuitenkin voitoin 4–0.
Kaudella 2014–2015 HPK jäi pudotuspelien ulkopuolelle ja sijoittui 11:nneksi. Kesken kauden 2015–2016, tammikuun 2016 lopulla joukkue lopulta erotti Arvosen ja apuvalmentaja Vesa Viitakosken, joiden tilalle HPK palkkasi seuran A-nuoria luotsanneen Olli Salon.
Synteettinen timantti
Historia
Amerikkalainen GE oli alkanut tutkia timanttien syntetisointia jo 1940-luvulla, mutta 2. maailmansota keskeytti projektin väliaikaisesti. Kyseinen projekti aloitettiin uudestaan hieman sodan jälkeen 1950-luvun alussa ja ensimmäinen onnistuminen tapahtui 16. joulukuuta 1954. He käyttivät oman tutkijansa Tracy Hallin tekemää laitetta, jolla saatiin aikaiseksi 18 GPa paine ja 2 000 °C:n lämpötila. Ruotsalainen ASEA-yhtiö tutki amerikkalaisten kanssa riippumattomasti samaan aikaan timanttien syntetisointia salaiseksi luokitellussa QUINTUS-tutkimuksessa. ASEA:n edustajat esittelivät keinotekoisia timantteja 23 vuoden tutkimisen jälkeen 16. helmikuuta 1953. Tutkijat olivat jäljitelleet laboratoriossa geologisten timanttien syntyprosessin olosuhteita eli korkeaa painetta ja lämpötilaa. Paltzar Von Platenin suunnittelemalla koneella pidettiin yllä 83 000 atm paine tunnin ajan ja tuloksena saatiin syntetisoitua 40–50 pientä timanttia. General Electric päätyi saamaan kaiken kunnian ensimmäisistä ihmisen valmistamista timanteista, koska ASEA ei pystynyt toistamaan tuloksia omalla metodillaan tarpeeksi luotettavasti. Näin ollen ASEA päätyi pitämään työnsä tulokset pitkään salassa.
Maurizio Micheli
Maurizio Micheli (3. helmikuuta 1947 Livorno) on italialainen näyttelijä. Hän on näytellyt niin teatterissa kuin elokuvissa ja televisiossakin.
Synteettinen timantti
Historia
HPHT-menetelmän kehittämisen jälkeen seuraava merkittävä askel oli CVD-menetelmä, jossa timantteja pystytään “kasvattamaan” korkean lämpötilan ja matalan paineen olosuhteissa. Kuten ASEA:n tapauksessa, myös CVD-menetelmällä syntetisoitiin onnistuneesti timantti ennen GE:n omaa julistusta vuonna 1954. Ensimmäisen CVD-timantin valmisti todistetusti Union Carbide -korporaation W. G. Eversole 15. lokakuuta 1953 mennessä.
Pasi Arvonen
Ura
Toukokuussa 2017 Arvonen nimettiin kauden 2017–2018 kattavalla sopimuksella Mestis-joukkue Kiekko-Vantaan päävalmentajaksi. Samalla joukkue nimettiin Jokereiden KHL-joukkueen farmijoukkueeksi. Kiekko-Vantaan kausi päättyi puolivälieriin.
Synteettinen timantti
Korkea paine ja korkea lämpötila (HPHT)
thumb|left|alt=Kaavio nk. "belt press" -tyyppisestä timanttiprässistä|Kaavio nk. "belt press" -tyyppisestä timanttiprässistä|189x189px HPHT-menetelmässä jäljitellään timanttien tuottamiseksi samantapaisia korkean paineen ja lämpötilan olosuhteita kuin luonnossa geologisen prosessin tuloksena syntyneiden timanttien tapauksessa; eli faasia, jossa hiilen luonnollinen muoto on grafiitin sijasta timantti. Menetelmää varten on kehitetty kolme erityyppistä prässiä, mutta yksinkertaistettuna toimintaperiaate on seuraavanlainen. Tarvittava korkea painekuorma voidaan tuottaa menetelmästä riippuen useilla alasimilla, joiden väliin asetetaan näytesäiliö. Näyte kuumennetaan tyypillisesti sähköisesti välittämällä sähkövirta alasimien kautta näytesäiliön ympäristössä olevaan lämmittimeen. Timantin synteesi saadaan tapahtumaan näytesäiliössä asettamalla sinne siementimantteja, mahdollisimman puhdasta hiilinäytettä ja liuotinmetallia. Liuotinmetallin sulaessa myös hiilinäyte liukenee ja liuos kulkeutuu säiliön pohjalla oleviin siementimantteihin. Liuoksessa oleva hiili sakkautuu pois siementimantteihin ja seurauksena ne kasvavat reaktiossa suuremmiksi timanteiksi. HPHT-prosessilla valmistetut timantit sisältävät metallisen katalyytin vuoksi yleensä epäpuhtauksia ja ovat näin ollen värillisiä. Menetelmää onkin käytetty pitkään valmistamaan timantteja teollisuuden tarpeisiin, mutta korunlaatuisten timanttien valmistus on myös mahdollista.
Räjäytysmenetelmä
Räjäytysmenetelmällä saadaan aikaiseksi synteettisiä nanotimantteja, joiden halkaisija on 1–5 nm. Menetelmässä asetetaan metallikammioon hiiltä sisältävää räjähdettä. Räjähdyksen seurauksena kammion paine ja lämpötila nousevat niin suureksi, että räjähteen sisältämä hiili syntetisoituu timanteiksi. Räjähdyksen jälkeen painetta ja lämpötilaa alennetaan nopeasti, jolloin ohitetaan ei-toivottu paine-lämpötila vaihe, jossa grafiitin faasi on timanttia stabiilimpi; tällöin lämpötila on yhä tarpeeksi suuri grafiitti-timantti konversioon. Toinen tapa käyttää räjähdysmenetelmää: grafiittijauheella täytetty metalliputki sijoitetaan räjähdyskammioon. Kun räjäytys tapahtuu, se lämmittää ja tiivistää grafiittia timanteiksi. Putkessa on runsaasti grafiittia ja muita hiilen muotoja; jotta timantit saadaan eroteltu hiilen muista muodoista, täytyy putkessa olevia aineita keittää kiehuvassa typessä (250 °C) noin 1 päivä. Räjähdysmenetelmällä ei saada nanotimantteja suurempia timantteja aikaiseksi, koska korkeapaineen kesto on liian lyhyt suurempien timanttien valmistukseen. thumb|Mikroskooppinen kuva CVD-menetelmällä kasvatetusta timanttikerroksesta, joka valmistettiin 99% H2 ja 1.0% CH4 kaasuseoksesta.
CVD-menetelmä
CVD-menetelmässä timantti voidaan valmistaa timanttipölyllä pinnoitetulle kasvualustalle hiiltä sisältävän kaasuseoksen avulla korkean lämpötilan (n. 600–900 °C) ja matalan paineen olosuhteissa. Menetelmän käytännön etuja ovat mm. tuotteen puhtaus, halvat valmistuskustannukset ja mahdollisuus tehdä ohuita timantinkaltaisia kalvoja. Hyödynnettävä kaasuseos sisältää hiilen lisäksi yleensä myös vetyä, tehden esim. metaanista varteenotettavan vaihtoehdon. Prosessi on yksinkertaistettuna seuraavanlainen. Kaasuseosta lämmitetään jollain energianlähteellä, jolloin yhdisteestä vapautuu hiiliatomeja kaasujen välisten kemiallisten reaktioiden myötä; nämä vapautuneet hiiliatomit kertyvät kasvualustalle kasvattaen timanttia. Hiilen faasidiagrammin mukaisesti termodynamiikka suosii yllä mainituissa olosuhteissa grafiitin muodostumista kasvualustalle timantin sijasta vaikka päinvastaisen tiedetään käytännössä tapahtuvan CVD:n tapauksessa. Ilmiötä on tutkittu paljon ja on pystytty muodostamaan teorioita ja malleja havaintojen ymmärtämiseksi. Esimerkiksi artikkelin mallilla voidaan yleisesti arvioida CVD:n tapauksessa timantin kasvattamisessa tarvittavaa kaasuseoksen koostumusta.
Ultraäänikavitaatio
Ultraääni voi aiheuttaa nesteissä paikallisesti äärimmäisiä ilmiöitä. Sonikoimalla nestettä korkealla intensiteetillä, saadaan ääniaalloilla aikaan vuorotellen korkean ja matalan paineen syklejä. Matalan paineen vaihe muodostaa nesteeseen pieniä tyhjiökuplia. Kun tyhjiökuplat saavuttavat tilan, jossa ne eivät enää kykene absorboimaan energiaa, romahtavat ne rajusti korkean paineen vaiheen aikana. Tätä ilmiötä kutsutaan kavitaatioksi. Romahduksen aikana voidaan saavuttaa paikallisesti jopa 7 000 K:n lämpötila ja yli 2 000 atm paine. Lisäksi nesteeseen muodostuu virtauksia, joiden nopeudet voivat olla jopa 280 m/s. On selvää, että tätä ilmiötä voidaan soveltaa timanttien valmistukseen, kun tiedetään miten timantit muodostuvat luonnossa. Ultaäänikavitaatiolla voidaankin valmistaa nano- ja mikrokoon timantteja. Esimerkiksi grafiittijauheen ja orgaanisen liuoksen suspensiosta tämä onnistuu vain 1 atm paineessa, huoneenlämmössä ja verrattaen kilpailukykyisillä kustannuksilla esimerkiksi HPHT-menetelmään verrattuna. Tällä menetelmällä saadaan käytetystä grafiitin määrästä n. 10 % muutettua lähes yhtenäisen kokoisiksi mikro-timanteiksi, jotka ovat kooltaan 6 tai 9μm ± 0.5μm. Suspensiossa käytettäväksi liuokseksi parhaiten soveltuvat aromaattiset oligomeerit joiden kiehumispiste on korkea ja höyrystymispaine matala. Ultraäänikavitaatiota voidaan soveltaa myös muodostamalla nanotimantteja suoraan nestemäisten hiilivety-yhdisteiden kuten etanolin, tolueenin tai bentseenin hiilestä. Tässä menetelmässä hyödynnetään Venturi-ilmiötä, jonka aiheuttama 80–90 MPa:n paineaalto romahduttaa ultraäänellä muodostetut tyhjiökuplat. Tällä tavoin valmistettujen timanttien koko on 3–30 nm kokoluokkaa, lähtöaineesta riippuen.
Työkalut
thumb|Synteettisiä timantteja kulmahiomakoneen terässä. Timantti on kovuutensa ansiosta ihanteellinen materiaali erilaisissa leikkaus- ja hiontatyökaluissa. Timantteja voidaan käyttää esimerkiksi rakeina kulmahiomakoneen laikkaan upotettuna tai hienona jauheena erilaisten työkalujen pinnalla. Myös erilaisia nanopinnotteita ollaan kehitetty, joissa hyödynnetään nanotimantteja.
Elektroniikka
thumb|Havainnekuva typen muodostamasta tyhjiöstä timantin sisällä: siniset atomit kuvaavat hiiliatomeja, punainen atomi kuvaa typpiatomia ja keltainen kuvaa sidosten väliin jäävää tyhjiötä. Synteettinen timantti johtaa lämpöä paremmin kuin mikään muu tunnettu materiaali. Vastoin kuin muut yleisesti käytetyt lämmönjohtimet, se ei kuitenkaan johda sähköä lainkaan, vaan toimii sähköeristeenä. Tämän lisäksi timantin optiset ominaisuudet ovat ainutlaatuiset. Näiden ominaisuuksiensa ansiosta synteettisillä timanteilla on laajat sovellusmahdollisuudet elektroniikan saralla. Suotuisiin ominaisuuksiin kuuluu myös timantin korroosiovapaa rakenne, joka voisi mahdollistaa synteettisten timanttien käytön myös ääriolosuhteissa käytettävässä elektroniikassa. Synteettisiä timantteja on pidetty myös yhtenä vaihtoehtona tulevaisuuden kvanttitietokoneiden komponentteina, jossa nanotimanttien sisällä typpiatomien muodostamat tyhjiöaukot toimisivat ns. kvanttipisteinä.
Lääketiede
Tuoreissa tutkimuksissa on osoitettu nanotimanttien soveltuvan monilla tavoin lääketieteen tarpeisiin. Parhaat ominaisuudet perustuvat nanohiilirakenteiden kykyyn absorboida tiettyjä yhdisteitä, mutta muihin nanohiilirakenteisiin nähden nanotimantteja on verratten edullista tuottaa esimerkiksi räjäytysmenetelmällä. Nanotimantteja voidaan käyttää esimerkiksi lääkkeen toimittamisessa suoraan syöpäsoluihin. Tällä tavoin toteutetun kemoterapian on osoitettu aiheuttavan huomattavasti vähemmän haittavaikutuksia verrattuna perinteisiin kemoterapiamuotoihin. Lisäksi nanotimanttien avulla on jopa onnistuttu parantamaan lääkkeen vaikutusta ns. kemoresistenttien syöpäsolujen kukistamisessa.
Korukivet
thumb|left|CVD-menetelmällä valmistettuja timantteja|191x191px
Mohammed Shahid
Mohammed Shahid (etunimi myös muodossa Muhammad, 14. huhtikuuta 1960 Varanasi – 20. heinäkuuta 2016 Gurgaon) oli intialainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja.
Shahid kuului Intian olympiakultaa Moskovassa 1980 voittaneeseen joukkueeseen. Hän edusti maataan olympiatasolla myös Los Angelesissa 1984 (Intia viides) ja Soulissa 1988 (kuudes).
Shahid joutui maksaoireiden takia sairaalaan kesällä 2016. Hän kuoli 56-vuotiaana Gurgaonissa 20. heinäkuuta 2016.
Väinö Maukonen
Usko Väinö Maukonen (5. huhtikuuta 1877 Liperi – 4. lokakuuta 1929 New York) oli suomalainen kelloseppä.
Väinö Maukosen vanhemmat olivat opettaja Johannes Maukonen ja Maria Lovisa Auranen ja puoliso vuodesta 1907 Fanny Fribom. Maukonen alkoi kellosepän oppiin jo 12-vuotiaana Turussa. Sieltä hän siirtyi Loimaalle ja myöhemmin Tampereelle ja edelleen Helsinkiin. Ensimmäisen kerran Maukonen sai palkinnon valmistamastaan kellosta Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1900. Hän siirtyi 1905 työskentelmään Hampuriin W. Bröckingin liikkeeseen, teki opintomatkan Lontooseen ja oltuaan vielä töissä Pariisissa ja Berliinissä palasi Helsinkiin K. Kallion kelloliikkeeseen 1906. Kokeiltuaan lyhyen aikaa oman kelloliikkeen pitämistä Maukonen meni Pietariin August Erikssonin palvelukseen. Maukonen asui ja työskenteli vuodesta 1916 pääasiassa Yhdysvalloissa. Hän lahjoitti 1927 tasavallan presidentin linnaan laivakronometrin, jonka hän oli valmistanut.
Julia Schröder
Julia Schröder (s. 1978 Straubing) on saksalainen viulisti. Hän syntyi musikaaliseen perheeseen ja sai ensimmäisen viulunsoiton opetuksensa isältään. Hän voitti pian ensipalkinnot "Jugend musiziert" -kilpailussa sekä kamarimusiikissa että sooloviulussa. 15-vuotiaana Schröder pääsi Münchenissä konservatorioon, jossa hän opiskeli nuoriso-opiskelijana Urs Stielerin johdolla. Mestarikursseilla Schröder kävi Ana Chumachenkon, Melos-kvarttetin, Lorand Fenyvesin, Saschko Gawrilofin ja Adelina Opreanin johdolla.
Schröder on soittanut muun muassa Il giardino armonicossa ja lukuisissa sinfoniaorkestereissa. Hänen kamarimusiikkikumppaneitaan ovat olleet Trio Parnassus, Christoph Berner, Werner Güra, Angela Hewitt, Gidon Kremer, Gérard Wyss, Dorothee Oberlinger, Marcel Ponseele, Maurice Steger ja Christian Zacharias. Vuonna 2012 Schröder aloitti toiminnan Merel-kvartetin jäsenenä. Vuonna 2004 hän aloitti toimimisen Baselin kamariorkesterin konserttimestarina.
Vuonna 2010 Schröderistä tuli viulunsoiton professori Freiburg im Breisgaussa.
Back with the Thugz, Part 2.
Back with the Thugz, Part 2. on Bizzy Bonen neljästoista studioalbumi, joka julkaistiin 14. kesäkuuta 2009.
Kristalliluola
thumb|Seleniitti on läpikuultavaa kipsiä. Naican kaivoksesta Meksikosta on löydetty jopa 14 metrisiä seleniittipilareita.
Kristalliluola (espanjaksi Cueva de los Cristales) sijaitsee Naicassa, Meksikon pohjoisosassa, noin 300 metriä Chihuahuan autiomaan alla. Kristalliluola on 10 metriä korkea, 40 metriä pitkä ja 30 metriä leveä kammio, jossa kulkee joka suuntaan jättimäisiä seleniittikidepylväitä.
Seleniitti on kipsin (kalsiumsulfaattidihydraatti) läpikuultava ja hohtava kidelaji. Kristalliluolan kiteet voivat olla jopa 14 metriä pitkiä ja halkaisijaltaan yli metrin paksuisia. Luolan tutkiminen on haastavaa olosuhteiden vuoksi, sillä luolassa vallitsee noin 50 celsiusasteen lämpötila ja suhteellinen ilmankosteus on liki 100 %. Ilman erityisiä suojavarusteita luolassa pystyy oleskelemaan vain joitain minuutteja. Autiomaan alta on löydetty viisi luolaa.
Seleniittiluolaston synty
Naican vuoristo syntyi, kun maan sisuksista puski ylös valtava magmamassa 25 miljoonaa vuotta sitten ja työnsi mineraalipitoista ja kuumaa termistä vettä kalkkikiveen. Maankuoren halkeamiin syntyi 1–2 miljoonaa vuotta sitten termisellä vedellä täyttyneitä luolia. Veteen liukeni kalsiumsulfaatti-ioneja (anhydriitti). Seleniittikiteitä alkoi syntyä 350 000 vuotta sitten ionien yhdistyessä vesihauteessa, kun termisen veden lämpötila alitti 59 celsiusasteen rajan. Kiteiden koko saattoi kasvaa jatkuvasti, sillä eristyksissä olevassa luolassa olosuhteet pysyivät muuttumattomina. Kasvu päättyi vasta kun pohjaveden pintaa laskettiin kaivostoiminnan yhteydessä.
Naican luolien löytyminen
Ensimmäinen seleniittiluola, Cueva de las Espadas (Miekkojen luola), löytyi kaivostoiminnan yhteydessä 120 metrin syvyydestä jo vuonna 1910. Cueva de las Espadas -luola on pienempi ja myös sen seleniittimuodostelmat ovat selvästi pienempiä, minkä on päätelty johtuvan pohjaveden korkeuden ja lämpötilan muutoksista. Luola on ajoittain kuivunut ja ilmavirta on vaikuttanut kiteiden kasvuun.
Jättimäisten kiteiden Kristalliluola eli Cueva de los Cristales löytyi vuonna 2000 noin 300 metrin syvyydestä, kun kaivosyhtiö Peñoles laski Naican kaivosten pohjaveden pintaa edelleen päästäkseen käsiksi uusiin hopea-, sinkki- ja lyijyesiintymiin.
Kristalliluolan lähettyvillä sijaitsee kaksi muuta, pienempää luolaa, Ojo de la Reina (Kuningattaren silmä) sekä Cueva de las Velas (Purjeiden luola). Noin 150 metrin syvyydestä löytyi ilmastointikuilun poraamisen jälkeen vuonna 2009 uusi luola, Palacio de Hielo (Jääpalatsi). Ylemmissä luolissa ei ole jättikiteitä.
Kidejättien lisäksi luolista on löytynyt monia muita harvinaisia kiteytymismuotoja, kuten purjemaisia, kukkakaalimaisia, sienimäisiä tai hahtuvaisia kiteitä.
Luolatutkimus
Kaivosyhtiön kanssa käytyjen neuvottelujen jälkeen kansainvälinen tutkijayhteisö, jossa on tutkijoita kuudesta maasta ja kahdeksalta tieteenalalta (mm. geologeja, mikrobiologeja, siitepölytutkijoita, immunologeja ja geokemistejä), pääsi tutkimaan luolia. Tutkimuksissa on löytynyt mm. kivettyneitä mikrobeja ja siitepölyä.
Luolien tutkimus ei ole vaaratonta. Ilman erityisiä suojavarusteita luolissa ei voi hetkeä kauempaa olla, ja enimmäisaika suojavarusteissakin on noin tunti kerrallaan. Tutkijoita uhkaa mm. lämpöhalvaus. Ohuesta vaatetuksesta ei ole apua, sillä suuressa kosteudessa hiki ei pääse haihtumaan, eikä siten viilentämään kehoa. Ilmankosteus saattaa tiivistyä keuhkojen sisälle vedeksi, joka aiheuttaa riskin hukkua omaan hengitykseen. Suojapuvussa on monta eristekerrosta ja jäähdytykseen käytetään jääkuutioita. Lisäksi tarvitaan laite, joka viilentää hengitysilmaa ja puhaltaa kylmää ilmaa silmille.
Ihrakuoriaiset
Ihrakuoriaiset (Dermestidae, myös haaskakuoriaiset ) on kovakuoriaisheimo. Eri lajeja on n. 700 joista suomessa on 20. Ne ovat useimmiten mustia tai harmaan- ja mustankirjavia väriltään. Ihrakuoriaiset ovat alun perin käyttäneet ravinnokseen eläinperäistä jätemateriaalia. Nykyisin useat ihrakuoriaisiin kuuluvat lajit ovat ihmisten läheisyydessä eläviä haittaeläimiä, jotka voivat syödä villaa, nahkaa, turkiksia ja silkkiä. Ihrakuoriaisten toukat ovat pitkäkarvaisia.
Ihrakuoriaisiin kuuluvia lajeja ovat muun muassa vyöihrakuoriainen (Dermestes lardarius), pilkkuturkiskuoriainen (Attagenus pellio) ja ryijykuoriainen (Anthrenus verbasci).
Vieira
Vieira voi tarkoittaa seuraavia:
MasterChef Australia
MasterChef Australia on australialainen ruoanlaitto-ohjelma, joka pohjautuu brittiläiseen MasterChef-formaattiin. Ensimmäisellä kaudella toimittaja Sarah Wilson toimi juontajana. 1.-11. tuotantokausilla tuomareina toimivat ravintoloitsija ja keittiömestari Gary Mehigan, keittiömestari George Calombaris ja ruokakriitikko Matt Preston. 2020 lähtien tuomareina toimivat kokki Andy Allen, juontaja-kriitikko Melissa Leong sekä kokki Jock Zonfrillo. Zonfrillo menehtyi yllättäen 30. huhtikuuta 2023 juuri ennen 15. tuotantokauden alkua.
Ensimmäinen jakso esitettiin 27. huhtikuuta 2009, ja kauden finaali näytettiin 19. heinäkuuta 2009. Ensimmäinen MasterChef Australian voittaja oli Julie Goodwin, 38, IT-toimistopäällikkö.
Toisen kauden MasterChef Australia alkoi 19. huhtikuuta 2010. Julkisuuden henkilöiden MasterChef Australia, alkoi 30. syyskuuta 2009. Junior MasterChef Australia alkoi 12. syyskuuta 2010. Toisen kauden voittaja oli Adam Liaw, joka voitti seitsemän pisteen erolla vastustajansa Callum Hannin.
Pilkkuja ja pikkuhousuja
Pilkkuja ja pikkuhousuja on suomalainen elokuva vuodelta 1992. Sen on ohjannut Matti Ijäs, joka myös käsikirjoitti elokuvan yhdessä Heikki Reivilän kanssa.
Ijäksen ”tyhjän liuskan bluesiksi” kutsuma elokuva on tarina runoilija Tanesta, jonka avioliitto on ohi, pankkitili tyhjä ja runosuoni ehtynyt.
Vastaanotto
Pilkkuja ja pikkuhousuja valittiin Cannesin elokuvajuhlien Quinzaine des réalisateurs -sarjaan. Paavo Pentikäinen sai roolistaan parhaan miespääosan Jussin. Myös kriitikot yleensä arvostivat hänen roolityötään, mutta muilta osin arviot olivat hämmentyneitä ja kriittisiä.
Iltalehden Olli Manninen syytti elokuvaa ”renttuestetiikan irvokkaasta mauttomuudesta”, Ilta-Sanomien Tarmo Poussu ”tekijänsä yhdentekevästä itsetyydytyksestä”. Tapani Maskulan mukaan Pilkkuja ja pikkuhousuja alkaa komediana lihan himosta, mutta päätyy yllättävän vakavaksi tarinaksi tekstin synnyttämisestä. Antti Lindqvistin mielestä elokuvassa on liikaa iskeviä repliikkejä, joita ei ehdi sulatella ennen kuin seuraava jo tulee. Sama runsaudenpula vaivaa hänestä myös visuaalisia ratkaisuja ja toinen toistaan erikoisemmista hahmoista muodostuvaa henkilögalleriaa.
Matti Ijäs on kertonut, ettei itsekään pidä elokuvastaan: ”Tiesin koko ajan ettei se onnistu. Yritettiin vääntää normaalista poikkeavaa dramaturgiaa, mutta aika pian huomasin, ettei se toimi.”
Toivo Kytölä
Toivo Armas Kytölä (6. syyskuuta 1911 Sippola – 29. heinäkuuta 1971) oli suomalainen yleisesikuntaupseeri, joka palveli Puolustusvoimissa vuodesta 1932 vuoteen 1970.
Kytölän vanhemmat olivat maanviljelijä Erik Kytölä ja Ida o.s. Takkunen. Kytölä oli aviossa hammaslääkäri Sirkka Laakson kanssa vuoteen 1956 ja tämän jälkeen sairaanhoitaja Vieno Irene Halosen kanssa. Kytölä kirjoitti ylioppilaaksi Kouvolan yhteislyseosta vuonna 1931 ja suoritti varusmiespalveluksensa KSR:ssa 1931–1932. Tämän jälkeen hän opiskeli 16. kadettikurssilla ja valmistui Kadettikoulusta vänrikkinä vuonna 1934. Tämän jälkeen ennen talvisodan syttymistä hän palveli KSR:ssa nuorempana upseerina ja ylennettiin luutnantiksi 1936. Sodan sytyttyä hän toimi opetusupseerina RUK:ssa, Jalkaväen Koulutuskeskuksessa sekä Kranaatinheitinkoulutuskeskuksessa. Välirauhan aikana Kytölä sai ylennyksen kapteeniksi ja toimi komppanian päällikkönä JR7:ssa sekä 3. Prikaatissa. Jatkosodan puhjettua Kytölä toimi komppanianpäällikkönä JR26:ssa Kannaksella ja Aunuksessa haavoittuen Vääräkoskella 1941. 1942 hänet ylennettiin majuriksi ja hän siirtyi rintamatehtävistä toimisto- ja osastopäälliköksi Maaselän Ryhmän esikuntaan ja sieltä edelleen osastopäälliköksen II Armeijakunnan esikuntaan sodan loppumiseen asti. 1944–1946 Kytölä toimi toimistopäällikkönä 3. Divisioonan esikunnassa ja tämän jälkeen JR8:n esikuntapäällikkönä vuoteen 1952. Vuodet 1952–1955 Kytölä toimi koulutus- ja järjestelytoimiston päällikkönä 5. Prikaatin esikunnassa ja vuoden verran Lahden sotilaspiirin päällikkönä ja sai ylennyksen everstiluutnantiksi. Vuosina 1956–1958 hän opiskeli Sotakorkeakoulun Yleisen osaston Maasotalinjalla ja ylennettiin tämän jälkeen everstiksi. 1958–1962 Kytölä toimi Pääesikunnan operatiivisen osaston osastopäällikkönä ja Helsingin sotilaspiirin päällikkönä 1963–1964. 1964–1966 Kytölä toimi Pohjois-Suomen sotilasläänin komentajana ja tämän jälkeen kaksi vuotta Oulun Sotilaspiirin päällikkönä. Saatuaan ylennyksen kenraalimajuriksi 1968 hän toimi vielä Pohjois-Suomen sotilasläänin esikuntapäällikkönä ja Pohjanmaan sotilasläänin komentajana vuoteen 1970 asti, jonka jälkeen siirtyi reserviin.
Jalkapallon I divisioonan kausi 1981
Maalikuninkuuden voitti Oulun Työväen Palloilijoita edustanut Wladyslaw Dabrowski, joka teki kauden aikana 26 maalia. Se säilyi Suomen toiseksi korkeimman sarjatason maaliennätyksenä vuoteen 2014 saakka, jolloin ennätyksen rikkoi FC Hakan Kalle Multanen.
Runkosarja
Uusinta Nokialla: JyP-77 - Honka 1-5.
Neljä parasta karsimaan Mestaruussarjan neljän heikoimman kanssa.
BA CityFlyer
BA CityFlyer on British Airwaysin omistama alueellinen lentoyhtiö. Yhtiö operoi reittiverkostoa Eurooppaan ja Iso-Britanniaan London Cityn lentoasemalta. Yhtiö on täysin British Airwaysin omistuksessa ja operoi BA:n väreissä, nimillä ja lennonnumeroin.
Historia
British Airwaysin kauppa BA Connectista Flybelle vuonna 2007 ei sisältänyt London City Airportilla olevia kymmentä Avro RJ100 -suihkukonetta. Tämä johti BA:n päätökseen elvyttää entinen Gatwick-pohjainen CityFlyer-express, joka oli integroitu osaksi BA:ta 2001.
Laivasto
Ennen vuotta 2009 BA CityFlyer operoi Avro RJ85- ja Avro RJ100- koneilla. Tammikuussa 2021 yhtiö lopetti Embraer 170 -koneiden käytön koronaviruspandemian aiheuttaman matkustamisen vähenemisen seurauksena.
Kohteet
BA CityFlyer lentää seuraaviin kohteisiin:
Alankomaat Espanja Italia Portugali Ranska Ruotsi''' Saksa Sveitsi Yhdistynyt kuningaskunta Yhdistyneen kuningaskunnan erillisalueet
Entiset kohteet
BA CityFlyer on lentänyt säännöllisiä lentoja myös seuraaviin kohteisiin:
Espanja Irlanti Italia Puola Ranska Tanska
John Galsworthy
John Galsworthy (14. elokuuta 1867 – 31. tammikuuta 1933) oli englantilainen kirjailija, joka syntyi asianajajan poikana Surreyssa, Englannissa. Hän opiskeli Harrowissa ja Oxfordissa, valmistui itsekin asianajajaksi mutta ei harjoittanut ammattiaan. Sen sijaan hän matkusteli ympäri maailmaa ja toimi vuodesta 1898 lähtien vapaana kirjailijana. Galsworthy oli kansainvälisen Pen-klubin ensimmäinen puheenjohtaja. Hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1932.
Forsytein taru (osat 1–2) nosti kirjailijan kuuluisuuteen ilmestyessään. Se on psykologinen läpileikkaus porvarillisesta Lontoosta. Romaanissa Galsworthy kohdisti kritiikkiä varakkaiden yhteiskuntaluokkien omaa taloudellista etua tavoittelevaa maailmankatsomusta vastaan.
Mur des Fermiers généraux
thumb|Barrière Blanche, yksi kaupunginmuurin porteista thumb|Barrière d'Italie josta käytettiin myös nimeä Barrière de Fontainebleau. Mur des Fermiers généraux oli toiseksi viimeinen Pariisin ympärille eri aikoina rakennetuista kaupunginmuureista. Se rakennettiin vähän ennen Ranskan vallankumousta vuosina 1784–1790.
Toisin kuin Pariisin keskiaikaisilla, jo kauan aikaisemmin puretuilla muureilla sekä myöhemmin, 1840-luvulla rakennetulla Thiersin puolustusmuurilla, Mur des Fermiers généraux'lla ei alun perinkään ollut mitään puolustuksellista merkitystä, vaan se rakennettiin, jotta kaupunkiin tuotavista tavaroista voitaisiin periä maansisäisiä tullimaksuja. Tullivalvontaa varten oli tärkeää, että kaupunkiin pääsi ainoastaan tulliporttien kautta. Muuri sai nimensä Compagnie des Fermiers géneraux -nimisestä yhtiöstä, jolle Ludvig XIV oli uskonut verojen perinnän. Suomeksi muurista on käytetty nimityksiä Kruununvoutien kaupunginmuuri tai Verovoutien kaupunginmuuri.
Muuri oli 23 kilometrin pituinen. Se purettiin 1860-luvulla, kun Pariisin rajat siirrettiin Thiersin muurille. Nykyään sen paikalla ovat Pariisin ulommat bulevardit.
Muurin sijainti
pienoiskuva|Pariisin kartta vuodelta 1859. Sininen viiva = Mur des Fermiers généraux, punainen viiva = Thiersin puolustusmuurit Muuri oli 7 lieuen eli 24 kilometrin pituinen. Nykyisin sen paikalla ovat seuraavat kadut:
Silloisten tulliporttien paikalla tai niiden välittömässä läheisyydessä sijaitsee nykyisin myös useita aukioita, joista huomattavimpia ovat muurin linjausta pitkin myötäpäivään lueteltuina: Place d'Italie, Place Denfert-Rocherau, Place du Trocadéro, Place Charles de Gaulle, Place Pigalle, Place Stalingrad ja Place de la Nation. Silloisen Place de l'Étoilen eli nykyisen Place Charles-de-Gaullen muuri kiersi itäpuolitse nykyisten Rue de Tilsitin ja Rue de Presbourgin kohdalla leikaten siten Avenue des Champs-Élysées'n. Näin ollen 1800-luvun alkupuolella rakennettu Riemukaari sijaitsi alun perin hieman muurin ulkopuolella.
Muurissa oli kaikkiaan 61 tulliporttia. Niistä 54 oli avattu jo ennen vallankumousta, ja niistä 43 varustettiin arkkitehti Claude-Nicolas Ledoux'n suunnittelemilla, nimellä "propylées" tunnetuilla monumentaalisilla rakennelmilla. Vuonna 1790 avattiin 55. portti Barrière de Chartres eli Barrière du Parc Monceaux. Myöhemmin vuosien 1790 ja 1860 välillä avattiin vielä kuusi uutta porttia.
Pariisin metron linjat 2 ja 6, joiden molempien itäisenä pääteasemana on Place de la Nation, kulkevat nykyisin suunnilleen entisen Mur des Fermiers généraux'n kohdalla, lukuun ottamatta linjan 2 läntisintä osuutta Charles-de-Gaulle-Étoilelta Porte Dauphinelle.
Rakenne
Muuri rakennettiin kivestä. Sen katkaisivat Seine ja tulliportit sekä Parc Monceau, jonne muurin sijasta kaivettiin syvä oja.
Muuri oli 10 jalkaa eli 3,24 metriä korkea. Välittömästi muurin viereen piti kummallekin puolelle rakentaa Pariisin ympäri kiertäneet tiet. Finanssiviraston 16. tammikuuta 1789 antaman määräyksen mukaan muurin sisäpuolisen tien piti olla 36 jalan eli 11,69 metrin, ulkopuolisen taas 15 toisen eli 29,23 metrin levyinen. Nykyisten Boulevard de Vaugirardin ja Boulevard de Grenellen kohdalla muurin sisäpuolelle rakennettiin kuitenkin aluksi vain kapeampi tie, jonka leveys oli puolet säädetystä. Vasta 12. elokuuta 1846 annetun määräyksen mukaisesti tämäkin osuus rakennettiin yhtä leveäksi kuin sen muut osuudet. Sen sijaan Barrière d'Italien ja Barrière d'Enferin välillä muurin sisäpuolellekin rakennettiin yhtä leveä tie kuin sen ulkopuolelle.
Sisään jäänyt alue
Muurin sisäpuolelle jäi alun perin 3 370 hehtaarin laajuinen alue. Vuosina 1818-1819 Pariisiin liitettiin 32 hehtaarin laajuinen Austerlitzin kylä, ja sen kohdalla, Seinen ja Place d'Italien välillä, muuri rakennettiin uudestaan entistä ulommaksi. Tämän jälkeen muurin sisäpuolisen alueen pinta-ala oli 3 402 hehtaaria.
Muurin sisäpuolelle jäivät suunnilleen Pariisin nykyiset 11 ensimmäistä arrondissementtia. Muurin rakentamisen aikoihin varsinainen kaupunkiasutus kuitenkin käsitti vain suunnilleen kuusi ensimmäistä nykyistä arrondissementtia, 1103 hehtaarin laajuisen alueen.
Rakentaminen
Keskiajan lopulla Pariisia ympäröi Filip II Augustin rakentama kaupunginmuuri. Se kuitenkin purettiin 1600-luvun lopulla Ludvig XIV:n määräyksestä, koska Pariisin ei enää katsottu olleen sotilaallisen uhan alaisena. Lisäksi joukko esikaupunkeja, faubourgs, oli jo sitä ennen muodostunut silloisen muurin ulkopuolelle.
Muurin rakentaminen aloitettiin toukokuussa 1874 Hôpital-Généralin (Salpètrièren) kohdalta. Arkkitehti Claude-Nicolas Ledoux sai tehtäväkseen siihen liittyneet rakennukset, joille hän antoi nimen "Les Propylées de Paris". Ne saivat juhlallisen ja mahtipontisen ilmeen, joka toteutti käytännössä hänen ajatuksensa muodon ja tehtävän välisestä välttämättömästä yhteydestä. Ne rakennettiinkin hänen suunnitelmiensa mukaan uusklassiseen, antiikkia jäljittelevään tyyliin.
Fiskaalisen tehtävänsä vuoksi muurista tuli hyvin vihattu, ja tuntematon kirjoittaja laati sitä kuvaavan, tunnetuksi tulleen aleksandriinimittaisen runon, joka alkoi: