cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pietari (kaupunki)
Kirkot
Kazanin jumalanäidin kirkko on rakennettiin vuosina 1801–1811 Nevski prospektin varrelle arkkitehti Andrei Voronihinin suunnitelman mukaan latinalaisen ristin muotoon. Katedraalin arkkitehtuuri edustaa tyyliltään uusklassismia, vaikkakin siinä voi nähdä myös piirteitä barokista. Pian valmistumisensa jälkeen Kazanin katedraali sai kunnian säilyttää voitonmerkkejä isänmaallisesta sodasta. Sotasankari ja Napoleonin voittaja marsalkka Mihail Kutuzov haudattiin kirkkoon vuonna 1813. Katedraali toimi Pietarin pääkirkkona aina lokakuun vallankumoukseen saakka, jonka jälkeen kirkko suljettiin vuonna 1929, ja vuonna 1932 sen tiloissa avattiin Uskonnon ja ateismin historian museo. Kazanin kirkko luovutettiin Venäjän ortodoksiselle kirkolle vuonna 1991, avattiin vuonna 1992, ja vihittiin uudelleen kirkoksi vuonna 1998. Nykyään Kazanin Jumalanäidin katedraali on taas Pietarin pääkirkko.
Pietari Suuri perusti vuonna 1710 Nevski prospektin eteläpäähän Aleksanteri Nevskin lavran eli luostarin. Luostariin sijoitettiin uuden pääkaupungin suojeluspyhimyksen Aleksanteri Nevskin pyhäinjäännös. Se sai lavran aseman vuonna 1797. Luostarin alueella ovat myös Lasarevin ja Tihvinän hautausmaat, joihin on haudattu monia merkittäviä venäläisiä, muun muassa Modest Musorgski, Fjodor Dostojevski ja Pjotr Tšaikovski.
Pyhän kolminaisuuden kirkko kuului alun perin Izmailovin rykmentille, joka oli yksi keisarin henkivartiokaartin joukko-osastoista. Izmailovin katedraali rakennettiin vuosien 1828 ja 1835 välillä arkkitehti Vasili Stasovin suunnitelmien mukaan. Korinttilaisen ristikirkon arkkitehtuuri edustaa myöhäistä empiretyyliä, ja se muistuttaa ulkoasultaan hieman Helsingin tuomiokirkkoa. Kirkkoa koristaa viisi kupolia, jotka on maalattu huomiota herättävästi sinisiksi.
Linnoitukset ja palatsit
pienoiskuva|[[Jusupovin palatsi Moikan rannalla.]] Pietari-Paavalin linnoitus sijaitsee Jänissaarella Nevajoen rannalla. Pietari Suuri perusti linnoituksen 16. toukokuuta 1703 Suurta Pohjan sotaa varten. Kronstadtin merilinnoituksen valmistuttua Pietari-Paavalin linnoitus jäi vaille sotilaallista käyttöä. Nykyisin se on osa Pietarin kaupungin historian museota. Siellä toimii myös Pietarin rahapaja.
Pietari oli Venäjän keisarikunnan pääkaupunkina ja siksi siellä sijaitsee useita palatseja. Näistä suurin on Venäjän keisarien entinen Talvipalatsi joka rakennettiin vuosina 1754–1762 italialaissyntyisen arkkitehdin Bartolomeo Rastrellin piirustusten mukaan. Keisari vietti Talvipalatsissa kylmät talvikaudet, kesäisin hän asui noin 20 kilometrin päässä Tsarskoje Selossa (nykyinen Puškin) sijaitsevassa Katariinan palatsissa tai Pietarhovissa. Vuonna 1917 Talvipalatsissa kokoontui väliaikainen hallitus. Talvipalatsi vallattiin lokakuun vallankumouksessa. Rakennus liitettiin vuonna 1922 Eremitaašin museoon.
Jusupovin palatsi on Pietarin keskustassa Moikan rannalla sijaitseva klassistisen arkkitehtuurin muistomerkki. Sen pohjana on 1700-luvun puolivälissä rakennettu kaksikerroksinen kreivi Pjotr Šuvalovin talo. 1770-luvun alussa arkkitehti Jean-Baptiste Vallin de la Mothe rakensi sen uudelleen Andrei Šuvalovia varten. 1830-luvulla rakennus siirtyi ruhtinas Nikolai Jusupoville. Joulukuun 29. päivän vastaisena yönä 1916 (gregoriaanisen kalenterin mukaan) Feliks Jusupovin johtamat salaliittolaiset murhasivat siellä keisariperheen suosioon päässeen seikkailijan Grigori Rasputinin.
Muut
Muita tunnettuja nähtävyyksiä Pietarissa ovat muun muassa Mars-kenttä, Amiraliteetti, panssarikansiristeilijä Aurora ja Vaskiratsastajapatsas.
Mars-kenttä on viheristutuksin somistettu aukio Pietarin keskustassa. Se rajoittuu Joutsenkanavan ja Moikan rantakatuihin, Millionnaja-katuun ja Suvorovin aukioon. Nimensä kenttä on saanut siellä järjestetyistä sotilasparaateista roomalaisen sodanjumalan Marsin mukaan. Vuosina 1918–1940 sen virallisena nimenä oli ploštšad Žertv Revoljutsii (”Vallankumouksen uhrien aukio”).
Amiraliteetti on Venäjän keisarikunnan laivaston käytössä ollut rakennus. Se edustaa klassista rakennustyyliä. Sen tornin huipussa oleva pieni laiva on yksi kaupungin symboleja, joita ovat myös Vaskiratsastaja sekä Nevan ylittävät kaarevat sillat, joiden taustalla näkyy Pietari-Paavalin linnoitus.
Aurora on Venäjän Itämeren laivastoon kuulunut panssarikansiristeilijä, joka tuli kuuluisaksi osallisuudestaan Lokakuun suureen vallankumoukseen. Lokakuun 25. päivänä vuonna 1917 Auroran keulatykin ampuma laukaus toimi lähtömerkkinä Talvipalatsin valtaukselle. Neuvostovallan aikana risteilijää pidettiin yhtenä vallankumouksen symboleista.
Vaskiratsastaja on Pietarin kuuluisimpiin kuuluva julkinen monumentti, tsaari Pietari Suuren ratsastajapatsas, joka on pystytetty näkyvälle paikalle Nevan rannalle Amiraliteetin ja Iisakinkirkon läheisyyteen Senaatinaukiolle. Patsaan alkuperä juontaa vuoteen 1765, jolloin keisarinna Katariina II halusi osoittaa kunnioitusta suurta ihannettaan Pietari I:stä kohtaan nimenomaan muistomerkin muodossa.
Runway
Runway voi tarkoittaa:
Harrison (New Jersey)
Harrison on kunta (town) Hudsonin piirikunnassa New Jerseyssä Yhdysvalloissa ja osa New Yorkin – Newarkin – Jersey Cityn metropolialuetta. Vuoden 2010 väestönlaskennassa kaupungissa oli 13 620 asukasta.
thumb|left|Harrisonin teollisuusrakennuksia Newarkista nähtynä.
Harrisonin township perustettiin 13. huhtikuuta 1840, pari kuukautta Hudsonin piirikunnan perustamisen jälkeen. Se nimettiin ilmeisesti presidentti William Henry Harrisonin mukaan. Harrisonista erotettiin Union vuonna 1852 ja Kearny vuonna 1867. 25. maaliskuuta 1869 Harrisonista tuli town. Väestönlaskentaviraston mukaan kaupungin maapinta-ala on runsaat kolme neliökilometriä.
Harrison sijaitsee Passaicjoen rannalla vastapäätä Newarkia. Se on vanha teollisuuspaikkakunta, ja sen lempinimi onkin ”Beehive of Industry”. Harrisonissa ovat toimineet muun muassa RCA:n, Otisin ja Edisonin tehtaat. Teollisuus hiipui 1900-luvun jälkipuoliskolla, ja 2000-luvulla kaupunkia on kehitetty palvelusektorin käyttöön ja asuinalueeksi.
MLS-jalkapalloseura New York Red Bullsin kotistadion Red Bull Arena sijaitsee Harrisonissa. 25 000 -paikkainen stadion avattiin vuonna 2010. Harrisonissa on PATH-metron asema, ja Interstate 280 kulkee kaupungin halki.
Yksinomaissakko
Yksinomaissakosta säädettiin esimerkiksi maakaaren 16 luvun 7 pykälässä. Jos lampuoti karkasi pois tilaltaan vuokrakauden aikana ja asettui muualle asumaan, oli maanomistajalla oikeus turvautua käskynhaltijan (maaherran) apuun ja lampuotia sakotettiin laittomasta muuttamisesta kymmenen talarin sakolla, joka meni kokonaan maanomistajalle. Rakennuskaaren 24 luvun 1 pykälässä määrättiin samoin sakko yksinomaan maanomistajalle, jos lampuoti huolimattomuudellaan sytytti tilansa rakennuksen tuleen ja samalla paloi muidenkin rakennuksia. Sakon suuruus oli kaksi talaria kustakin palaneesta huoneesta ja lisäksi oli maksettava omaisuudellaan rakennusten arvo. Jos ei voinut vahinkoa ja sakkoa maksaa, oli korvattava työllään tai ruumiillaan sen mukaan mitä vahingon kärsinyt tahtoi. Rikoskaaren 32 luvun 1 pykälä sääti, että jos mielipuoli surmasi jonkun, sakotettiin niitä, joiden hoidettavana hän oli, 20 talarin sakolla, joka meni yksinään asianomistajalle.
Oikeudenkäymiskaaren 32 luku määräsi, että tavalliset sakot, joita ei ollut määrätty kenellekään erityisesti, menivät kolmijakoon. Kuningas (valtio) sai yhden osan, kaupunki tai kihlakunta toisen ja asianomistaja kolmannen osan. Jos asianomistaja ei ollut kanteen nostaja, meni hänen osansa kanteen nostajalle, kunhan tällä oli oikeus kanteen nostamiseen. Kihlakunnan sakko-osasta sai kihlakunnantuomari yhden kolmasosan, lautakunta toisen ja kihlakunta kolmannen osan. Raastuvanoikeudessa pormestari sai kaksinkertaisen osan raatimieheen verrattuna. Sakkorahojen jakoa muutettiin hieman useaan otteeseen vuosien varrella. Esimerkiksi kuninkaallinen kirje 16. marraskuuta 1785 määräsi, että hovioikeuden kanneviskaali sai puolet hovioikeudessa tuomituista yksinomaissakoista.
Sacha Modolo
Saavutuksia
Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives
Pianokonsertto nro 1 (Merikanto)
Aarre Merikanto sävelsi ensimmäisen pianokonserttonsa (op. 3) fis-mollissa vuonna 1913. Noin 20-minuuttinen teos kantaesitettiin Helsingissä 5. marraskuuta 1914. Pianosolistina toimi Eino Lindholm. Häntä säesti säveltäjän itsensä johtama Helsingin kaupunginorkesteri.
Moottoripyöräilyn Grand Prix -kausi 1952
Moottoripyöräilyn Grand Prix -kausi 1952 oli historian neljäs ratamoottoripyöräilyn MM-kausi. Siihen sisältyi kahdeksan osakilpailua ja viisi eri luokkaa 500cc, 350cc, 250cc, 125cc ja Sivuvaunullisten 500cc.
Saku-Pekka Sahlgren
Saku-Pekka Sahlgren (s. 8. huhtikuuta 1992 Kokkola) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Norjan Adeccoligaenissa pelaavaa Sandnes Ulfia. Sahlgren on pelipaikaltaan maalivahti.
Sahlgren on KPS:n kasvatti. Hän pelasi vuosina 2009–2010 KPV:ssä, Ykspihlajan Reimassa, GBK:ssa ja TUS:ssä.
Kaudeksi 2011 Sahlgren siirtyi KPS:stä Veikkausliigassa pelaavaan HJK:hon. Sahlgren pelasi ensimmäisen ottelunsa Veikkausliigassa 15. kesäkuuta 2011, kun HJK voitti RoPS:n kotonaan 5–1. Sahlgren edusti HJK:ta kaudet 2011–2013, joiden aikana hän pelasi yhteensä seitsemän liigaottelua ja 18 Kakkosen ottelua kakkosjoukkue Klubi 04:ssä. Sahlgren voitti HJK:ssa kolme Suomen-mestaruutta ja Suomen Cupin 2011.
Kaudeksi 2014 Sahlgren siirtyi myös Veikkausliigassa pelaavaan RoPS:iin, jossa hän nousi ensimmäistä kertaa urallaan liigajoukkueen ykkösmaalivahdiksi. Sahlgren pelasi kauden aikana 30 liigaottelua. Kaudeksi 2015 Sahlgren palasi HJK:hon. Hän pelasi kauden aikana 11 liigaottelua, joista neljä lainalla KooTeePeessä, ja saavutti SM-pronssia.
Tammikuussa 2016 Sahlgren siirtyi Norjan Adeccoligaenissa pelaavaan Sandnes Ulfiin.
Sahlgren on edustanut myös Suomen poikamaajoukkueita 26 maaottelussa. Hän on pelannut seitsemän ottelua Suomen alle 21-vuotiaiden joukkueessa.
Saavutukset
HJK:
Octave-Louis Pasquet
Octave-Louis Pasquet (10. marraskuuta 1869 – 11. heinäkuuta 1961) oli ranskalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 23. joulukuuta 1893 ja nimitettiin Séesin hiippakunnan johtoon 21. kesäkuuta 1926. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Théophile-Marie Louvard, jota avustivat Georges-François-Xavier-Marie Grente ja Raymond-René Lerouge.
Pasquet jäi eläkkeelle 31. maaliskuuta 1961, jolloin hänet nimitettiin Erizan titulaaripiispaksi. Hän kuoli myöhemmin samana vuonna.
Matoankeriaat
Matoankeriaat (Moringuidae) on ankeriaskaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan läntiseltä Atlantilta ja indopasifiselta merialueelta.
Lajit ja anatomia
Matoankeriaiden heimoon kuuluu 2 sukua ja lähteestä riippuen 6–12 lajia. Ruumiinrakenteeltaan matoankeriaat ovat pitkulaisia kaloja, jotka saavuttavat suurimmillaan hieman alle metrin pituuden. Yhteisiä piirteitä ovat selkäevän alkaminen vasta kalan ruumiin takaosasta. Selkäevä on matala ja yhdistynyt pyrstö- ja peräevien kanssa. Neoconger-suvun lajeilla ja nuorilla Moringua-suvun kaloilla ei ole rintaeviä. Maatoankeriaden silmät ovat pienet nuorilla Moringua- suvun lajeilla ja Neoconger-suvun matoankerialilla. Aikuisilla Moringua-suvun lajeilla silmät ovat hyvin kehittyneet. Kalojen suu on keskikokoinen. Matoankeriaat ovat suomuttomia ja väriltään ne ovat nuorena oransseja ja aikuisina harmahtavia tai ruskeita. Vatsa on usein selkää vaaleampi.
Levinneisyys ja elintavat
Matoankeriaslajeja tavataan trooppisista vesistä Atlantin länsiosista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä, Moringua-suvun lajeja toisinaan myös murto- ja makeista vesistä. Nuoret kalat elävät kaivautuneena hiekka- tai mutapohjaan pää edellä. Aikuisina kalat liikkuvat toisinaan koralliriuttojen läheisyydessä. Heimon kalojen ravintoa ovat pienet selkärangattomat eläimet.
Kimmo Katajala
Katajala kirjoitti ylioppilaaksi Myllykosken lukiosta vuonna 1978, suoritti Joensuun yliopistossa filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1988, filosofian lisensiaatin tutkinnon vuonna 1993 ja filosofian tohtorin tutkinnon 1994. Vuodesta 2000 Katajala on ollut Tampereen yliopiston dosentti.
Ura
Katajala on työskennellyt 1980-luvun lopusta lähtien tutkijana useissa historia-alan projekteissa sekä toiminut muun muassa Scandinavian Journal of History -aikakauskirjan toimittajana 1995–2002. Vuonna 2005 hänet nimitettiin Joensuun yliopiston Suomen historian professoriksi, sekä sittemmin Joensuun ja Kuopion yliopistojen yhdistyttyä samaan virkaan Itä-Suomen yliopistossa. Katajalan teokselle Suomalainen kapina myönnettiin vuoden 2001 Tiedekirja-palkinto. Suomen Historiallisen Seuran hallituksessa Katajala istui vuosina 2001–2007 ja toimi seuran puheenjohtajana vuosina 2005–2007. Vuodesta 2010 Katajala on ollut Tieteellisten Seurojen Valtuuskunnan avustusjaoston jäsen ja hallituksen varajäsen.
Yrjö Saarenpää
Yrjö Akseli Saarenpää (15. heinäkuuta 1935 Rovaniemen maalaiskunta – 6. lokakuuta 2005) oli suomalainen rakennusmestari ja runoilija.
Vihermittari
Vihermittari (Thalera fimbrialis) on vihermittareihin kuuluva keskikokoinen vihreä perhoslaji, jota tavataan laajalla alueella Euroopassa ja Aasiassa. Suomessa vihermittari on harvinainen etelärannikon laji, joka on havaittu maan nykyisten rajojen sisäpuolelta ensimmäisen kerran vuonna 1955. Lajin tyypillistä elinympäristöä ovat levinneisyysalueen pohjoisosassa erilaiset rämeet, etelässä taas hiekkadyynialueet ja soraiset rannat. Vuoristoalueilla perhosta tavataan myös vuoristoniityillä.
Gerhard Müller (terroristi)
Gerhard Müller (s. 1948) oli saksalaisen terroristijärjestö Punaisen armeijakunnan jäsen.
Yrjö Saarenpää
Saarenpää kävi kansakoulun. Helsingin teknillisessä koulussa Saarenpää oli vuosina 1959–1962. Rakennusmestarina hän oli Työtehoseura ry:ssä vuosina 1962–1970 ja Puutalo Oy:ssä vuodesta 1970.
Vihermittari
Vihermittarin lentoaika ajoittuu Suomessa heinä-elokuulle, etelässä lento alkaa yleensä aikaisemmin. Lajin naaraita voi nähdä ilmassa päivälläkin, koiraat lentelevät yleensä iltaisin ja öisin. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana, jonka pääasiallinen ravintokasvi on kanerva, mutta toukkien on havaittu syövän myös esimerkiksi mustikkaa, siankärsämöä, piikkihernettä, ja ketomarunaa. Suomessa ja esimerkiksi Saksassa laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi, ja muun muassa Englannissa laji on rauhoitettu. Vihermittarin suurimmat uhat ovat elinympäristöjen häviäminen ja umpeenkasvu.
Gerhard Müller (terroristi)
Müller syntyi Saksin osavaltiossa Itä-Saksassa 1948. Hän muutti vanhempiensa mukana Länsi-Saksaan 1955. Rikollisuransa hän aloitti nuorisorikollisena ja hänet tuomittiin vuoden vankeuteen useista eri rikkomuksista. Vapauduttuaan hän teki hanttihommia ja myöhemmin osallistui kommunistien opiskelijajärjestötoimintaan.
Yrjö Saarenpää
Saarenpään vanhemmat olivat maanviljelijä Leo Akseli Saarenpää ja Hellin Maria (o.s. Takkunen). Puoliso oli kirjailija Tuovi Saarenpää (o.s. Leppäharju).
Gerhard Müller (terroristi)
Müller liittyi punaiseen armeijakuntaan 1971. Hänet vangittiin yhdessä Ulrike Meinhofin kanssa 15. kesäkuuta 1972. Hän toimi todistajana Punaisen armeijakunnan ns. Stammheimin oikeudenkäynnissä. Mahdollisesti siitä syystä hänet itsensä vapautettiin syytteestä, jonka mukaan hän oli murhannut tai osallistunut pidättävän poliisimiehen murhaan lokakuussa 1971. Maaliskuussa 1975 hänet tuomittiin 10 vuoden vankeuteen ja hän vapautui 6 ja puolen vuoden jälkeen. Hän muutti todennäköisesti Yhdysvaltoihin.
Vihermittari
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|left|250px|Vihermittarin koiras.
Yrjö Saarenpää
Saarenpää palkittiin J. H. Erkon kirjoituskilpailussa 1963.
Vihermittari
Koko ja ulkonäkö
Vihermittari on keskikokoinen mittariperhonen, ja sen siipien kärkiväli on noin 25–31 millimetriä. Pohjois-Euroopan yksilöt ovat usein pienempiä kuin Etelä-Euroopan yksilöt. Lajin siivet ovat väriltään heikon kellertävän vihreät, ja ne muuttuvat yksilön vanhetessa ruskehtavan kellertäviksi. Vastakuoriutuneen yksilön siivet ovat kirkkaan vihreät. Siipien poikkiviirut mutkittelevat heikosti, ja niiden väliin jäävä keskisarake on takaa selvästi kapeampi kuin edestä. Siipien ripsissä on selviä punertavia täpliä, jotka kuitenkin puuttuvat f. moskovita -värimuodolta. Takasiipien reunan keskiosassa on selvä kolo ja sen vieressä selvä ulkonema. Koiraan tuntosarvet ovat kaksoiskampahampaiset. Naaraan tuntosarvien hampaat ovat lyhyet. Molemmilla sukupuolilla pään suuosien huulirihmat ovat hyvin lyhyet.
Alalaji T. f. magnata on kuvioinneiltaan hieman nimialalajista poikkeava. Sen siipien poikkiviirut ovat sekä siipien ylä- että alapinnoilla selvästi heikommat kuin nimialalajilla. Lisäksi magnata-alalajin yksilöiden siipien kärkiväli on hieman nimialalajia pidempi, noin 27–35 millimetriä. Muuten alalajit ovat rakenteeltaan toisiaan vastaavia.
Web Mercator
thumb|300x300px|Useimpien Web-karttojen tavoin myös OpenStreetMap käyttää Web Mercator -projektiota.
Uomaluokittelu
Uomaluokittelu on tapa luokitella jokien valuma-alueilla sijaitsevien uomaverkostojen pääuomat ja sivu-uomat lähinnä kartografian, geomorfologian tai hydrologian tarpeisiin. Uomaluokittelulla määritetään uomaverkoston uomien välisiä suhteita ja niiden ominaisuuksia, joita uomaverkoston mallinnuksella pyritään havainnollistamaan. Uomaverkoston uomien luokittelu on ajankohtaisempi kuin aikoihin, sillä sitä tarvitaan laajojen uomaverkostojen paikkatietojärjestelmissä (GIS).
Kinuski
thumb|Dulce de leche, argentiinalainen kinuskin lähisukulainen.
Uomaluokittelu
Topologinen luokittelu
Geomorfologiassa topologinen luokittelu antaa luokittelunumeron 1 uomaverkoston joensuun uomalle. Seuraavat ylävirran puolella sijaitsevat tähän yhtyvät uomat saavat numerot 2. Jokainen yhtymiskohta muodostuu ylävirran uomista, joiden numero on yksi suurempi kuin niiden yhtynyt uoma alempana. Uomaverkoston latvahaaroilla on siten suurimmat luokittelunumerot ja verkoston suurinumeroisin uoma kertoo, kuinka monta ”binääripuun oksaa” verkoston pisimpää reittiin kuuluu.
Kinuski
Kinuski on maidosta tai kermasta ja sokerista keittämällä valmistettu toffeen kaltainen makea massa, joka tarjoillaan useimmiten jälkiruokien kastikkeena. Karl Fazer kertoi tuoneensa alun perin venäläisen reseptin Pietarista Suomeen, ja nimi onkin peräisin venäjän sanasta тянучки (tjanutški). Vastaavia tuotteita muualla maailmassa ovat esimerkiksi ranskalainen confiture de lait ja argentiinalainen dulce de leche.
Uomaluokittelu
Perinteinen uomaluokittelu
pienoiskuva|Perinetinen uomaluokittelu hakee lähtökohdaksi ensin uomaverkoston pääuoman, jonka se numeroi luokkaan 1. Perinteinen uomaluokittelun  johtoajatus oli etsiä uomaverkostolle ”vesitie” eli pääuoma. Pääuoman kriteeri oli yleensä jokin seuraavista: se oli vesimäärältään suurin uoma, se oli uomaverkoston pisin uoma tai se oli samanniminen joensuusta latvoille saakka. Pääuoman luokittelunumero oli 1. Sen merkitseminen aloitettiin pääuoman joensuusta, missä se laski järveen tai mereen. Sitten noustiin yläjuoksulle päin ja jokaisessa uomien yhtymäkohdassa päätettiin kumpi uoma oli kriteerin mukaan pääuoma ja kumpi sivu-uoma. Pääuomalle annetiin luokittelunumeroksi 1 ja sivu-uomalle numero 2. Pääuomaa etsittiin tällä tavalla viimeiseen latvahaaraan saakka. Kaikki sivu-uomat, joiden luokittelunumero oli 2, käytiin samalla tavalla läpi. Numero 2 tuli antaa sivu-uoman ”pääuomalle” aina sen latvahaaraan asti. Tähän yhtyneet sivu-uomat merkittiin numerolla 3. Vastaavaa luokittelua toistetiin myös sivu-uomille 3, 4 ja niin edelleen, kunnes koko uomaverkosto oli luokiteltu. Perinteisellä luokituksella ei ole enää käytännön merkitystä, sillä sen ovat korvanneet muut luokittelimenetelmät.
Horton- ja Strahler-luokittelu
Horton-luokittelu oli insinööri ja maaperätieteilijä Robert Hortonin (1875–1945 ) kehittämä ja vuonna 1945 julkaisema tapa luokitella jokien uomaverkoston pääuomat ja sivu-uomat lähinnä hydrologian tarpeisiin. Hänen menetelmänsä oli ainoastaan kääntää perinteisen eli Hackin uomaluokkittelun numerointia niin, että pääuoma sai suurimman numeron ja latvahaarat numeron 1. Hänen luokittelussa uomaverkoston pääuomalla oli sama numero joensuusta viimeiseen latvahaaraan asti.
Salvatore Magnasco
thumb|right|Salvatore Magnascon
Web Mercator
Web Mercator, Google Web Mercator, Spherical Mercator, WGS 84 Web Mercator eli WGS 84/Pseudo-Mercator on Mercatorin projektiosta muunneltu karttaprojektio, josta on tullut web-kartta­palvelujen de facto -standardi. Sen otti ensimmäisenä käyttöön Google Maps vuonna 2005. Nykyään sitä käyttävät lähes kaikki suurimmat Internet-karttojen julkaisijat kuten Google Maps, Bing Maps, OpenStreetMap, Mapquest, Esri, Mapbox ja monet muut. Sen virallinen EPSG-tunniste on EPSG:3857, joskin aiemmin on käytetty muitakin tunnisteita.
Salvatore Magnasco
Salvatore Magnasco (1. tammikuuta 1806 – 12. tammikuuta 1892) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet nimitettiin Genovan arkkihiippakunnan vihkipiispaksi ja Bolinan titulaaripiispaksi 22. toukokuuta 1868. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Gustav Adolf von Hohenlohe-Schillingsfürst, jota avustivat Paolo Brunoni ja François Marinelli.
Web Mercator
Ominaisuudet
Web Mercator on Mercatorin projektion muunnelma, jota käytetään pääasiassa web-pohjaisissa kartta­ohjelmissa. Pienialaisia karttoja muodostettaessa siinä käytetään samoja matemaattisia kaavoja kuin Mercatorin projektiossa. Web Mercatorissa kaavoja kuitenkin käytetään kartan mittakaavasta ja siinä näkyvän alueen laajuudesta riippumatta pallo­pinnalle johdetussa muodossa, kun taas suuri­mitta­kaavaisissa Mercatorin kartoissa Maan napalitistyneisyys on otettu huomioon ja käytetään projektion ellipsoidille johdettua muotoa. Maailman­laajuisessa mitta­kaavassa ero on tuskin huomattavissa, mutta pientä aluetta esittävä oikea ellipsoidinen Mercatorin kartta ja samaa aluetta esittävä Web Mercator -kartta poikkeavat jo selvästi toisistaan. Tämä ero sitä suurempi, mitä kauempana päivän­tasaajasta alue sijaitsee, ja enimmillään se on jopa 35 kilometriä maan pintaa pitkikin mitattuna.
Vaikka Web Mercatorissa käytetään Mercatorin projektion pallopinnalle johdettuja kaavoja, sen maantieteelliset koordinaatit ovat WGS84:n ellipsoidisen koordinaatti­järjestelmän mukaiset. Tämä ero aiheuttaa, että projektio ei ole täysin oikea­kulmainen. Koska yleisesti ei ole ymmärretty, että Web Mercator tällä tavoin poikkeaa "oikeasta" Mercatorin projektiosta, tästä on usein aiheutunut sekaannusta ja väärin­käsityksiä. Näistä syistä Yhdysvaltain puolustusministeriö ja National Geospatial-Intelligence Agency ovat julistaneet Web Mercatorin kelpaamattomaksi mihinkään viralliseen käyttöön.
Kaavat
Web Mercatorin kaavat ovat oleellisesti samat kuin pallopinnalle laaditun standardin Mercatorin, mutta ennen zoomausta maailmanlaajuiset koordinaatit säädetään siten, että vasen yläkulma on (0, 0) ja oikea alakulma (256, 256): missä λ on maantieteellinen pituus radiaaneina ja φ geodeettinen leveyspiiri.
Koska Mercatorin projektiossa ja myös Web Mercatorissa navat kuvautuvat äärettömän kauas, Google Maps ei voi näyttää napaseutuja. Sen peittämä alue rajoittuu pohjoisessa ja etelässä leveys­piiriin 85,051129°. Palvelun käyttö­tarkoituksen vuoksi tätä ei pidetä kovin merkittävänä rajoituksena. Leveyspiirit 85,051129° on valittu rajoiksi, koska tällöin laajin mahdollinen kartta saadaan neliön muotoiseksi, ja tämä kulma φ on laskettu seuraavasti, kun y = 0:
Salvatore Magnasco
Magnasco osallistui Vatikaanin ensimmäiseen kirkolliskokoukseen. Hän sai 27. lokakuuta 1871 nimityksen Genovan arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes kuoli 86-vuotiaana virassa.
Web Mercator
Pallomainen vai ellipsoidinen
Projektio ei ole tarkkaan ellipsoidinen eikä tarkkaan pallomainen. EPSG:n määritelmän mukaan projektio "käyttää ellipsoidisten koordinaattien pallopinnalle kohdettua kehitelmää." Alastair Aitchisonin mukaan sen perustana olevat maantieteelliset koordinaatit on määritelty WGS84:n mukaan sellaisena kuin se on 3857:ssä, mutta projisoitu ikään kuin ne olisi määritelty pallopinnalle (kuten 3785:ssä)".
Edut ja haitat
Web Mercatorilla on monia yhteisiä piirteitä Mercatorin projektion kanssa: pohjoissuunta on kaikkialla suoraan ylöspäin, pituuspiirit ovat tasavälisiä pystysuoria viivoja, mutta pinta-alat lähellä napaa ovat aivan liian suuria.
Tunnisteet
Koska standardi EPSG-järjestelmä omaksuuttiin hitaasti, Web Mercatorista on käytetty sekaannuttavaa joukkoa nimiä ja tunnisteita kuten OpenLayers:900913, EPSG:3785 ja EPSG:3857.
OpenLayers:900913
Projisoidulta koordinaattijärjestelmältä puuttui aluksi virallinen viitetunniste (SRID), ja OGP:n geomaattisen komitean geodeettinen alakomitea (EPSG) kieltäytyi myöntämästä sille sellaista ilmoittaen: "Me olemme tarkastaneet Microsoftin, Googlen ja muiden käyttämät koordinaatti­järjestelmät ja uskomme, että se on teknisesti virheellinen. Emme aio alentaa EPSG-tietokokoelman arvoa lisäämällä siihen sellaista epäasianmukaista geodesiaa ja kartografiaa." Käyttöön tuli epävirallinen koodi "900913" (GOOGLE Leetspeakin mukaisesti numeroilla kirjoitettuna.) Sen määritteli alun perin Christopher Schmidt Technical Ramblings -blogissaan.
EPSG:3785
Vuonna 2008, EPSG myönsi Web Mercatorille virallisen tunnisteen EPSG:3785 ja siihen liittyvän virallisen nimen "Popular Visualisation CRS / Mercator", mutta huomautti: "Se ei ole virallinen geodeettinen järjestelmä." Tämä määritelmä käytti Maalle pallomaista, ei ellipsoidista mallia.
EPSG:3857
Myöhemmin samana vuonna EPSG myönsi päivitetyn tunnisteen, EPSG:3857 ja siihen liittyvän virallisen nimen "WGS 84 / Pseudo-Mercator". Tämä määritelmä liittyi siihen, että ryhdyttiin käyttämään WGS84-ellipsoidia pallopinnan sijasta.
Vaikka projektio yleisesti yhdistetään Googleen, EPSG:n standardeissa mainitaan tietolähteenä Microsoft.
Muita tunnisteita
Muita käytettyjä tunnisteita ovat olleet ESRI:102113, ESRI:102100, OpenLayers:900913 ja OSGEO:41001.,
ESRI:102113 vastaa versiota EPSG:3785, kun taas ESRI:102100 vastaa versiota EPSG:3857.
WKT-määritelmä
Projektio kattaa Maan pituuspiirien −180° ja 180° sekä pohjoisen ja eteläisen leveyspiirin 85,05° välillä. Well-known textillä EPSG:3857 määritellään seuraavasti: PROJCS["WGS 84 / Pseudo-Mercator", GEOGCS["WGS 84", DATUM["WGS_1984", SPHEROID["WGS 84",6378137,298.257223563, AUTHORITY["EPSG","7030"]], AUTHORITY["EPSG","6326"]], PRIMEM["Greenwich",0, AUTHORITY["EPSG","8901"]], UNIT["degree",0.0174532925199433, AUTHORITY["EPSG","9122"]], AUTHORITY["EPSG","4326"]], PROJECTION["Mercator_1SP"], PARAMETER["central_meridian",0], PARAMETER["scale_factor",1], PARAMETER["false_easting",0], PARAMETER["false_northing",0], UNIT["metre",1, AUTHORITY["EPSG","9001"]], AXIS["X",EAST], AXIS["Y",NORTH], EXTENSION["PROJ4","+proj=merc +a=6378137 +b=6378137 +lat_ts=0.0 +lon_0=0.0 +x_0=0.0 +y_0=0 +k=1.0 +units=m +nadgrids=@null +wktext +no_defs"], AUTHORITY["EPSG","3857"]]
Vihermittari
Koko ja ulkonäkö
Vihermittarin muna on sukkulamainen, ja se kaventuu kohti kärkeä. Munan päässä on parikymmentä harjannetta. Aluksi munat ovat vihertäviä, mutta vanhemmiten ne muuttuvat punertavan tai tumman ruskeiksi ja yläosastaan kellertäviksi. Vihermittarin toukat ovat täysikasvuisina 28–30 millimetrin mittaisia. Niiden kyljet ovat vihertävän keltaiset, ja selän keskellä kulkee vaalean- tai purppuranpunainen viiva, joka voi olla myös katkonainen. Ruumiin ensimmäinen jaoke on venynyt kahdeksi pitkäksi, punertavan ruskeaksi sarveksi, jotka ulottuvat toukan pään yli. Myös vihreä pää on kaksijakoinen. Toukan perä on ruskea. Kotelo on väriltään kellanvalkoinen tai joskus vihertävä, selkäpuoleltaan se on toisinaan punertava. Kotelossa on lisäksi paksuhko musta keskiviiva ja pieniä rusehtavia pilkkuja. Siipien paikoissa on runsaasti mustia suonia. Kotelon peräkärki on pitkä, ja siinä on runsaasti pieniä, koukkupäisiä sukasia.
Uomaluokittelu
Horton- ja Strahler-luokittelu
Horton-luokittelun käyttämisen vaikeus tulee esille niissä päätöksissä, joissa yhtymäkohdan uomat jaetaan pääuomaksi ja sivu-uomiksi. Siihen ei ole olemassa matemaattista tapaa, vaan siinä on tunnettava joen uomien suuruudet. Yleisin kriteeri on tarkastella uoman virtaamia tai muita helposti mitattavia uoman suuruuteen viittaavia ominaisuuksia. Pääsääntö on, että yhtymäkohtaan tuleva suurempi uoma valitaan aina pääuomaksi. Tietokoneelle ei ole voitu opettaa luonnollista tapaa suoritta Horton-luokittelu uomaverkon geometrian perusteella. Sitä voidaan kuitenkin yrittää luokittelemalla uomaverkosto ensin Strahler-luokittelulla ja muuttamalla se sitten Horton-luokittelua vastaavaksi noudattamalla tiettyjä muunnossääntöjä. Horton-luokittelulla ei ole enää käyttöä nykyaikaisessa hyrdologisessa työskentelyssä ja sen merkitys on lähinnä historiallinen.
pienoiskuva|Uomaverkon Strahler-luokitus on sen suurin luokkanumero eli 3. pienoiskuva|Kuvitteellisen uomaverkoston Strahler-numerointi: 1. latvauomat 2. uomat, johon latvauomat yhtyvät 3. uomat, johon 2. luokan uomat yhtyvät 4. uoma, johon 3. luokan uomat yhtyvät Uomaverkoston 4. luokan uoma on valuma-alueen [[pääuoma, joka laskee esimerkiksi mereen.]] Strahler-luokittelu oli Arthur Strahlerin (1918–2002) vuonna 1945 esittämä luokittelumenetelmä, jossa oli huomioitu joitakin Hortonin luokittelussa esiintyviä epäkohtia. Se laaditaan siten, että merkitään aluksi kaikki uomaverkoston latvapurot luokittelunumerolla 1. Sitten edetään alajuoksulle päin ja aina kun kaksi 1. luokan uomaa yhtyvät, annetaan jatkouomalle luokittelunumeroksi 2. Jatkossakin kahden saman luokan uoman yhtyminen kasvattaa jatkouoman luokitusta yhdellä. Kahden eriluokkaisen uoman yhtyminen ei kasvata luokkanumeroa, vaan jatkouoma jatkaa suuremman luokan luokittelunumerolla. Esimerkiksi silloin, kun 1. luokan ja 3. luokan uomat yhtyvät, tulee jatkouoman luokaksi edelleen 3. luokka.
Strahler-luokituksella on se etu, että se on matemaattisesti hyvin määritelty. Kunkin uoman luokka määräytyy sekä sen asemasta muihin uomiin nähden että sen sijaintiin latvavesien puroihin nähden. Tutkimalla esimerkiksi karttaa, voi kuka tahansa, ja erityisesti myös tietokone, luokitella uomaverkoston uomat. Valitsemalla luokittellun uomaverkoston mikä tahansa yhtymäkohta, kertoo sen luokkanumero kuinka pitkä on yläjuoksulla oleva uomaverkon osan puurakenne. Uomien luokkanumerot korreloivat esimerkiksi uoman pituuden, uomien lukumäärän ja uoman kaltevuuden kanssa. Luokittelun epäkohta on sen riippuvuus kartan mittakaavasta. Jos latva-alueen pienimmät purot on merkitty huonosti, tulee eri karttoja käyttäville luokittelijoille erilaiset luokittelunumerot. Strahler-luokitus on herkkä sille, että 1. luokan uomat eivät ole samankaltaisia. Esimerkiksi uomissa tulisi olla jatkuvasti vettä, jotta niiden vaikutukset alajuoksulla olisivat samat. On myös huomattu, että uoman luokkanumero ei aina vastaa uoman hydrologisia ja sen ekologisia ominaisuuksia, vaikka se korreloi hyvin uomien ulkoisien ominaisuuksien kanssa.
Virtaamien suuruuteen perustuvat luokittelut
pienoiskuva|Shreve-luokittelussa aloitetaan latvahaaroista, joille annetaan numeroksi 1. Kaksi 1. luokan haaraa yhtyvät 2. luokan haaraksi. Viimeinen uoma saa luokkanumeroksi 6, sillä se muodostuu 5.- ja 1. luokan uomista. Shreve-luokittelu  perustui Shreven vuonna 1967 julkaisemaan tapaan huomioida esimerkiksi uomiin kertyvää vettä laskemalla yläjuoksulta tulevien uomien luokat yhteen. Jos siis kaksi 1. luokan uomaa yhtyvät, jatkaa alavirtaan 2. luokan uoma. Jos 3. luokan uoma yhtyy 5. luokan uoman kanssa, jatkaa alaspäin 8. luokan uoma. Näin ajatellen uomille annettavat luokittelunumerot eivät enää kuvaakkaan luokkia vaan ne ilmaisevat uomien summatiivisia ominaisuuksia, jotka se perii molemmilta yläjuoksulta yhtyviltä uomilta (eli kuin määrän mitta tai painokerroin, ). Eräs tulkinta olisi, että esimerkiksi veden määrä, virtaama ja saasteiden määrä kasvaa additiivisesti uomien yhtyessä. Uomien numerointi aloitetaan latvavesistä antamalla niille luokkanumeron 1. Silloin saadaan kuvan mukainen luokittelu.
Scheidegger-luokittelu  oli samanlainen kuin Shreve-luokittelu paitsi, että latvavesien uomille annetaan luokittelussa numero 2. Scheidegger-luokittelu saadaan, kun ensin tehdään Shreve-luokittelu ja sitten kerrotaan kaikki luokittelunumerot kahdella.
Vihermittari
Koko ja ulkonäkö
Vihermittarin voi sekoittaa erityisesti neljään muuhun vihermittareihin kuuluvaan perhoseen: kanervamittariin, pilkku- ja laikkupussimittariin sekä lehvämittariin. Kanervamittari elää samanlaisilla elinpaikoilla kuin vihermittari, mutta se on vihermittaria huomattavasti pienempi ja tasavärisempi. Pussimittareista lajin erottaa takasiiven kolosta, joka puuttuu pilkku- ja laikkupussimittarilta. Lisäksi pilkkupussimittarin siipiripset ovat yksiväriset. Eniten sitä muistuttava laji on Suomessa harvinainen lehvämittari, josta vihermittarin erottaa kuitenkin esimerkiksi koiraan tuntosarvien muodon perusteella. Lisäksi vihermittarin etusiipien keskisarake kapenee takareunasta, kun taas lehvämittarilla sarake on tasaleveä. Myös Itä-Aasiassa tavataan kahta vihermittarin sukuun kuuluvaa samanlaista lajia Thalera chlorosaria ja Thalera lacerataria.
Levinneisyys
Suomessa vihermittari on hyvin harvinainen eteläisen saaristo- ja rannikkoalueen perhonen. Nykyisen Suomen alueelta lajia on tavattu ensimmäisen kerran vuonna 1955 Helsingistä. Ennen toista maailmansotaa vihermittarista on tehty havaintoja myös sittemmin Neuvostoliitolle luovutetulta Tytärsaarelta, Pien-Tytärsaarelta ja Karjalankannakselta muun muassa Terijoelta. . Ensimmäiset havainnot kotimaisesta kannasta eli täällä talvehtineista yksilöistä ovat vuodelta 1961. Useimmat havainnot ovat kuitenkin todennäköisesti varsinaisilta levinneisalueiltaan tuulen mukana harhautuneita yksilöitä, jotka ovat kulkeutuneet Suomenlahden yli. Vuoteen 2000 mennessä kerätyn havaintoaineiston perusteella vihermittaria on tavattu viidessä Suomen luonnonmaantieteellisessä maakunnassa: Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Etelä-Karjalassa, Etelä-Hämeessä ja Etelä-Savossa.
Elinympäristö ja elintavat
Niistä mittarilajeista, jotka levinneisyysalueensa ydinalueilla ovat erilaisten kuivien niittyjen lajeja, useat esiintyvät pohjoisessa pääsääntöisesti erilaisissa suoympäristöissä. Siksi Suomen ja esimerkiksi Liettuan vakinaiset vihermittarikannat elävät pääosin avoimilla rämeillä, erityisesti rahkarämeillä ja -nevoilla. Lisäksi yksilöitä on Suomessakin tavattu erilaisilla kuivilla kankailla, kuten harju- ja paloalueilla. Muualla levinneisyysalueellaan vihermittari pitää elinpaikkanaan yleensä avoimia, hiekkaisia ympäristöjä, kuten hiekkadyynialueita tai soraisia rantoja. Myös luovutettujen Tytärsaarten ja Karjalankannaksen populaatiot elävät tällaisessa ympäristössä. Lisäksi kalkkipitoiset ympäristöt kuten kalkkiniityt ovat lajin tyypillistä elinaluetta. Vuoristoalueilla lajia tavataan myös vuoristoniityillä, korkealla merenpinnan yläpuolella. Alpeilla, Apenniineilla ja Balkanvuorilla vihermittareita on tavattu 1 400 metrin korkeudessa, Espanjan Sierra Nevadalla 1 600 metrissä ja Pohjois-Iranissa jopa 3 100 metrin korkeudessa.
thumb|350px|left|Vihermittarin elinkierto noin kuukauden tarkkuudella sen levinneisyysalueen ydinosissa. Suomessa perhosen lentoaika kattaa vain heinäkuun.
Lajin lentoaika Suomessa ja lähialueilla ajoittuu heinäkuun jälkipuoliskolle. Englannissa ja Keski-Euroopassa lentoaika voi alkaa jo kesäkuun puolella, ja se jatkuu aina elokuun alkupuolelle asti, mutta viimeisiä yksilöitä voidaan nähdä vielä elokuun lopullakin. Vihermittarin koiraat ovat lennossa pääosin auringonlaskun aikaan ja öisin, kun taas naaraat voivat olla lennossa päiväsaikaankin. Häirittynä molemmat sukupuolet lähtevät herkästi lentoon päiväsaikaan, erityisesti pilvisellä säällä. Lentotapa on hidas ja lepatteleva, ja yleensä lajin yksilöt lentävät melko matalalla, aivan varpukasvillisuuden yläpuolella. Englannissa lajin on havaittu suosivan lepopaikkanaan heinäkauran varsia. Lajia tavataan useimmiten harvalukuisena, mutta sopivilla elinpaikoilla voi toisinaan havaita lennossa useampiakin yksilöitä.
Vihermittarilla on vuodessa pääsääntöisesti vain yksi sukupolvi. Etelä-Saksassa ja yleisemmin Alppien alueella on kuitenkin tehty havaintoja myös pienikokoisemmasta toisesta sukupolvesta, joka lentää elokuun lopulta syyskuun alkuun, Italiassa jopa lokakuun puoliväliin. Alppialueen lisäksi Kroatiassa on tehty havaintoja aikuisista ensimmäisen sukupolven yksilöstä jo toukokuussa. Lajin toukka talvehtii keskenkasvuisena, joten toukkia tavataan elokuun lopusta kesäkuuhun. Talvehtiminen tapahtuu pääsääntöisesti maassa, usein puuvartisten ravintokasvien versojen seassa. Toukat koteloituvat hentoon kotelokehtoon karikkeeseen tai kuivuneiden lehtien sekaan. Joskus kotelokehto voi olla punottu elävistä kanervanversoista.
Vihermittarilla on kirjallisuuden mukaan ainakin yksi siihen erikoistunut loinen: Syspasis rufinus -loispistiäinen, jonka loisinnasta on havainto Azerbaidžanista.
Uhanalaisuus ja suojelu
Suomessa vihermittari on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Vielä vuosien 1990 ja 2000 arvioinneissa laji oli luokiteltu vaarantuneeksi. Luokituksen kiristymisen syynä ei kuitenkaan ole ollut lajin harvinaistuminen, vaan uhanalaisuuden kriteerien muutos arviointien välillä. Vuoden 2010 luokituksen mukaan lajin esiintymisalue Suomessa on alle 500 neliökilometriä ja se on voimakkaasti pirstoutunut. Arvioinnin perusteella sekä elinalueen pinta-ala että niillä elävien populaatioiden koot pienenevät tulevaisuudessa. Suurimmat uhkatekijät lajille ovat avoimien elinympäristöjen umpeenkasvu ja soiden ojittaminen. Suomessa laji elää ilmastollisella pohjoisrajallaan, joten ilmastonmuutos voi vaikuttaa vihermittarinkin levinneisyyteen. Kaikesta huolimatta Kymenlaakson alueella tehtyjen tutkimusten perusteella vihermittarin kanta ainakin kyseisellä alueella on vakaa. Suojelualueista vihermittarilla on elinvoimainen kanta muun muassa Stormossenin aarnialueella Hangossa sekä Valkmusan kansallispuistossa.
Iso-Britanniassa vihermittari on rauhoitettu. Siitä huolimatta lajin kanta on taantunut, ja sitä esiintyy vain Kentin kreivikunnassa yhdellä pienellä alueella, Dungenessin niemellä sijaitsevan ydinvoimalan läheisyydessä. Saksassa vihermittari on Suomen tavoin luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Uhanalaisuuden syynä on Saksassakin avoimien ympäristöjen umpeenkasvu sekä niittyjen rehevöityminen ja turismi. Vain Alppien lounaisosissa, jossa edelleen on laajoja avoimia alueita, vihermittarin kannat ovat säilyneet vakaina. Lisäksi ainakin Norjassa laji on luokiteltu vaarantuneeksi, vastaavista syistä kuin Suomessa. Muualla Euroopassa, kuten esimerkiksi Alankomaissa ja Belgiassa, laji on yleensä harvinainen mutta ei uhanalainen.
Lajin nimi
Lajin vuonna 1763 kuvannut Giovanni Antonio Scopoli sijoitti vihermittarin alun perin sukuun Phalaena, joka ei kuitenkaan enää ole validi tieteellinen nimi. Tästä syystä Jacob Hübner siirsi vihermittarin nykyiseen sukuunsa Thalera vuonna 1823. . Suvun nimi tulee kreikan sanasta θαλερος, thaleros, joka tarkoittaa nuorekasta, tuoretta ja rehevää. Sanalla viitataan suvun perhosten siipien kirkkaan vihreään väriin. Lajinimi fimbrialis puolestaan tulee latinan sanasta fimbriae, joka tarkoittaa ripsiä tai tupsuja. Nimen pohjana ovat vihermittarin siipien punatäpläiset siipiripset. Perhosen väriin viittaa myös esimerkiksi lajin englanninkielinen nimi Sussex Emerald, ”Sussexin smaragdi”. Lajin ranskankieliset nimet la Phalène du Buplèvre ja la Phalène du Thym (”jänönputken ja timjamin perhonen”) taas kuvaavat lajin ravintokasveja ja saksankielinen nimi Magerrasen-Grünspanner (”kalkkiniittyjen vihermittari”) lajin elinympäristöä.
Ensimmäisessä suomenkielisessä perhoskirjassa, vuonna 1900 ilmestyneessä J. E. Aron Suomen perhoset -teoksessa, vihermittarille ei ollut annettu vielä suomenkielistä nimeä, sillä lajia ei vielä tuolloin ollut tavattu maan rajojen sisäpuolelta. Nykyään Jodis-sukuun kuuluvat koivu- ja mustikkalehtomittari sekä Chlorissa-sukuun kuuluva kanervamittari oli Aron teoksessa kuitenkin luokiteltu samaan ”lehtomittarien” Nemoria-sukuun kuin vihermittari. Seuraava kattava julkaisu Suomen perhosista ilmestyi 1930- ja 1940-luvuilla Suomen eläimet -kirjasarjassa, jonka viides osa Mittarit ilmestyi 1946. Siinä lajille oli jo annettu nimi, hampainen lehtomittari. Tämä nimi oli todennäköisesti joko teoksen kirjoittajan K. J. Vallen tai suomalaista hyönteisnimistöä 1930-luvulla kehittäneen ja uudistaneen Uunio Saalaan ja hänen työtoveriensa käsialaa. Vihermittari oli kirjassa samalla siirretty nykyiseen, lehtomittareiksi nimettyyn Thalera-sukuunsa. Samaan sukuun oli lisätty myös koivu- ja mustikkalehtomittari. Nyt kanervanlehtomittareiksi nimettyyn Nemoria-sukuun oli kirjassa jätetty pelkkä kanervamittari.
Nykyisen nimensä vihermittari sai 1980-luvulla, kun Suomen Perhostutkijain Seuran julkaisemaa Suomen perhoset -kirjasarjaa varten Suomessa tavattujen mittareiden nimistöä uudistettiin. Uusi nimistö perustui pääosin Vallen edellä mainitussa Suomen eläimet -sarjassa käyttämiin nimimuotoihin, mutta joillekin lajeille haluttiin antaa esimerkiksi kieliasultaan uudenaikaisemmat, lyhyemmät tai kuvaavammat nimet. Tässä yhteydessä nimistötyöstä päävastuussa ollut Kauri Mikkola muutti hampaisen lehtomittarin nimen yksinkertaisesti vihermittariksi. Tästä nimiuudistuksesta huolimatta osassa myöhempää suomenkielistä kirjallisuutta lajista on käytetty myös nimeä vihreämittari.
Vehkalahti (Joensuu)
thumb|Vehkalahdessa sijaitsevan Koivuniemen asukastalon rannasta lähtee suosittuja latureittejä. Vehkalahti on Joensuun Penttilän kaupunginosan pienalue Pyhäselän rannalla. Vehkalahti rajoittuu Penttilään ja Karjalan rataan, jonka toisella puolella on Hukanhaudan alue.
Alueella on paljon uutta omakotitaloasutusta. Lisäksi Vehkalahdessa on korkeita kerrostaloja. Rannalla on vanhoja suuria omakotitaloalueita ja vanhimmalla asuinalueella, Vehkaniemessä, on myös huviloita.
Vehkalahdessa on S-market ja kioski. Niinivaaran palvelut ovat kävelymatkan päässä. Lähin koulu on Nepenmäen koulu.
Vehkalahden asukkailla on käytössään runsaasti virkistysmahdollisuuksia: Pyhäselän ranta, Pyhäselän jääladut, Koivuniemen ja Vehkalahden uimarannat, Joensuun Jääkarhujen avantouintipaikka ja Kuhasalon luontoalue.
Vehkalahden lähellä on Joensuun syväsatama sekä Penttilän suunnalla John Deeren Joensuun tehdas ja Riveria-ammattioppilaitos.
Asukasyhdistys
Vehkalahtelaiset kuuluvat Hukanhaudan asukasyhdistyksen alueeseen, johon kuuluvat myös Petäikkölä ja Opotta.
Jukurit kaudella 2001–2002
Mikkelin Jukurit lähti toiseen Mestis-kauteensa ennakkosuosikkina ja hallitsevana mestarina. Otteluohjelma oli tiiviimpi kuin muilla Mestis-joukkueilla, sillä kauteen mahtui myös kansainvälisiä otteluita Continental Cupissa. Jukurit sijoittui lopulta Continental Cupissa neljänneksi ja voitti jälleen Mestiksen mestaruuden. Jukurit vei myös Mestiksen runkosarjan nimiinsä.
Ennakkoasetelmat
Valmennuskolmikko Risto Dufva, Pekka Lipiäinen ja Jussi Kari jatkoivat menestyksekästä työtään. Mestaruuteen vuonna 2001 yltänyt joukkue sen sijaan vaihtui suurelta osin. Koko maalivahtiosasto uudistui täysin. Tero Leinosen siirryttyä JYPin paitaan maalivahdeiksi hankittiin Tommi Nikkilä ja Jussi Reiskanen.
Uusia kasvoja olivat muun muassa puolustajat Kim Vähänen, Ville Hyrkäs ja Jari Korhonen sekä hyökkääjät Mikko Liukkonen, Miikka Männikkö ja Jarno Honkonen. Lisäksi Pekka Saarenheimo, Jarmo Jokila ja Mikko Viitanen kävivät lainamiehenä hakemassa vauhtia uralleen Jukureista. Edelliskauden mestarijoukkueesta oli siirtynyt SM-liigaan nippu runkopelaajia, etenkin puolustuksesta.
Harjoitusottelut
Jukurit pelasi ennen sarjan alkua yksitoista harjoitusottelua. Ottelut pelattiin varsin nimekkäitä joukkueita vastaan, muun muassa tuleva Euroopan mestari ja KHL-joukkue Metallurg Magnitogorsk kävi hakemassa Kalevankankaalta 3-8 –vierasvoiton.
Jukureiden harjoituskausi alkoi kahden ottelun Tšekin kiertueella, jossa joukkue kohtasi HC Kladnon ja SK Kadaňin. Jukurit voitti Kladnon 3-5. SK Kadaňia vastaan pelattiin poikkeuksellisesti neljä erää ja ottelu päättyi tasan 4-4. Kotijoukkueella oli ottelussa kuusi kentällistä pelaajia, joita se halusi kokeilla. Jukurit puolestaan pelasi viidellä hyökkäysketjulla ja neljällä pakkiparilla. Tšekissä otteluita markkinoitiin ovelasti vaihtamalla Jukurit Mikkeli ottelumainokseen Jokerit Helsingiksi.
Harjoitusotteluita pelattiin myös Suomessa ennen runkosarjan alkua. Jukurit onnistui voittamaan Grasshoppin, KalPan, KooKoon ja Diskoksen. Myös JYPn kanssa käytiin tiukka vääntö, joka päättyi jyväskyläläisten hyväksi 3-4. Harjoitusotteluissa Jukureiden parhaisiin pistemiehiin lukeutuivat Mikko Liukkonen, Mikko Hakkarainen ja Jari Korhonen.
Runkosarja
Mestiksen runkosarja alkoi Jukureiden osalta 19.9.2001 tasapelillä Vaasassa Sportia vastaan. Tämän jälkeen joukkue voitti TuTon kauden ensimmäisessä kotiottelussa, Kalevankankaalle oli löytänyt yleisöä noin 1 300 katsojaa.
Lokakuussa Mikkelissä järjestetty Continental Cupin toinen kierros oli kova rasitus Jukureille ja vauhti Mestiksessä alkoi hyytyä. Joukkue kärsi myös loukkaantumisista ja suurin osa Mestis-otteluista venyi jatkoajalle. Jukurit voitti Hermeksen ja Forssan Palloseuran jatkoajalla, jonka jälkeen oli taas aika kohdata kansainvälisiä vastustajia.
Jukurit oli Oslon turnauksen jälkeen hyvin väsynyt. Rivien harvennuttua vauhtia kävivät kokeilemassa myös Kärppien juniorit Janne Jokila ja Pekka Saarenheimo. Jukurit hävisi vielä ennen joulutaukoa muun muassa Vaasassa 2-7 ja Hippoksella 2-0. Tappio Vaasassa Sportia vastaan on Jukureiden historian suurinumeroisin. Kaikesta huolimatta Jukurit pääsi kuitenkin sarjajohdossa joulutauolle.
Saarenheimo ja Jokila poistuivat Jukureiden vahvuudesta joulutauolla, myös monet loukkaantumisen parantuivat ja joukkue oli jälleen valmiina taistoon.
Lemminkäinen (Merikanto)
Lemminkäinen (op. 10, 1916) on Aarre Merikannon säveltämä runoelma orkesterille. Se edustaa hänen varhaista tuotantoaan, jossa romanttiset vaikutteet ovat vielä vahvat. Lemminkäisessä on aineksia kansanomaisesta tanssillisuudesta ja venäläistyylisestä, varsinkin Rahmaninoville ominaisesta myöhäisromanttisuudesta.
Jukurit kaudella 2001–2002
Runkosarja
Jukurit pelasi joulutauon jälkeen neljä voitokasta Mestis-ottelua, ennen kuin joukkue matkusti tammikuun puolivälissä Sveitsiin Continental Cupin finaaliturnaukseen.
Säiläkolibrit
Säiläkolibrit (Heliomaster) on kolibrien heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu neljä neotrooppisella alueella elävää lajia.
Jukurit kaudella 2001–2002
Runkosarja
Jukureissa miltei koko alkukauden lainalla ollut ja Zürichin turnauksen parhaana puolustajana palkittu Mikko Viitanen suuntasi turnauksen jälkeen takaisin Bluesin riveihin. Viitasen jättämän aukon jukuripuolustuksesta paikkasi Tommi Kovanen. Jukureiden viime kauden paras pakki siirtyi takaisin Mikkeliin pelattuaan alkukauden Italiassa.
Monien mielestä alle tasonsa pelannut kolmosketju (Männikkö – Honkonen – Laakso) nousi ratkaisevaan rooliin juuri pudotuspelien kynnyksellä.
Jukurit voitti Mestiksen runkosarjan lopulta kahdeksan pisteen erolla ennen KooKoota. Paras pistemies oli Mikko Liukkonen saldolla 26+28. Kyseessä oli Jukureiden yhden kauden maaliennätys. Liukkonen oli runkosarjan pistepörssin toinen, korkeammalle ei ole yksikään jukuripelaaja toistaiseksi yltänyt.