cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joséphine-Charlotte (Belgia ja Luxembourg)
Perhe
Joséphine-Charlotte avioitui 9. huhtikuuta 1953 Luxemburgin prinssi Jeanin kanssa, hän oli tuolloin kruununperillinen. Heillä on viisi lasta, jotka kaikki ovat arvoltaan Kuninkaallisia korkeuksia:
Dejan Iliev
Dejan Iliev (s. 25. helmikuuta 1995 Strumica) on pohjoismakedonialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän edustaa Veikkausliigassa pelaavaa HJK:ta.
Seurajoukkueet
Iliev pelasi nuorena paikallisessa FK Belasican joukkueessa, josta hän 17-vuotiaana siirtyi Arsenalin akatemiaan. Arsenalin vuosinaan Iliev ei saanut tililleen otteluita edustusjoukkueessa. Hän edusti lainasopimuksilla slovakialaista ŠKF Serediä, puolalaista Jagielloniaa sekä englantilaista Shrewsburya. Ilievin sopimus Arsenalin kanssa purettiin tammikuussa 2022.
Apueläin
Apueläin on tutkijoiden käyttämä nimitys suomalaisen tietäjän lähinnä yliluonnollisina apureina pitämistä todellisista elätti-eläimistä, jotka eivät kuitenkaan olleet suoranaisesti kesyjä kotieläimiä. Tunnetuimpia olivat käärmeet. Käärmeiden arveltiin olevan sukua salamoille ja siten taivaan jumalalle, johtuen osittain sahalaita-kuviosta niiden selässä. Käärmeitä käytettiin sairaiden hoidossa, myös pelästyttämisessä. Pelätyt käärmeet antoivat tietäjälle arvovaltaa.
Dejan Iliev
Seurajoukkueet
Helmikuussa 2022 Iliev siirtyi puolentoista vuoden sopimuksella Slovakian Fortuna ligassa pelaavan AS Trenčínin maalille. Lokakuussa 2022 hänen sopimuksensa Trenčínin kanssa purettiin.
Apueläin
Toisinaan on pidetty myös korppeja eli kaarneita. Tässä saattaa olla taustalla sama ikivanha perinne kuin skandinaaveilla, joilla korpit ovat jopa ylijumala Odinin apureita.
Dejan Iliev
Seurajoukkueet
Iliev allekirjoitti helmikuussa 2023 1+1-vuotisen sopimuksen HJK:n kanssa.
Apueläin
Tietäjä saattoi myös käyttää kaloja toimituksissaan. Esimerkiksi ihmisen saattoi pilata eli sairastuttaa, jos hänen hiuksensa tai kynnenpalansa laittoi kalan suuhun, ja päästi kalan karkuun. Kala vei ihmisen osan veden pohjan läpi Tuonelaan ja ihmisen osan kurja kohtalo heijastui jotenkin ihmiseen itseensä, sairastuttaen hänet.
Merkittävin kala oli tietäjälle usein hauki. Kaivossa tai lähteessä kasvoi toisinaan sinne siirretty kaivohauki, jota pidettiin paitsi puhdistamassa vettä elukoista, usein myös tietäjän yliluonnollisena apurina.
Dejan Iliev
Maajoukkueet
Iliev on edustanut Pohjois-Makedoniaa nuorten maajoukkeissa. A-maajoukkeudebyyttinsä Pohjois-Makedonian maalilla Iliev teki kesällä 2022 Gibraltaria vastaan.
Hansa
Hansa viittaa seuraaviin asioihin:
Anders Bååth
thumb|Anders Bååth pelaamassa Seinäjoen Jalkapallokerholle vuonna 2018. Anders Olov Bååth Sjöblom (s. 13. huhtikuuta 1991) on ruotsalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Seinäjoen Jalkapallokerhoa. Hän on pelipaikaltaan keskikenttä.
Ydinsulkusopimus
Ydinsulkusopimus on kansainvälinen valtiosopimus, jonka tavoitteena on rajoittaa ydinaseiden leviäminen.
Tausta
Vuonna 1957 perustettiin Yhdistyneiden kansakuntien (YK) alaisuuteen Kansainvälinen atomienergiajärjestö (IAEA), jonka tehtäväksi asetettiin niin ydintekniikan sotilaallisen käytön estäminen ja vähentäminen, kuin ydintekniikan rauhanomaisen käytön edistäminen. IAEA:n perustaminen antoi toivoa kehityskulusta, joka johtaisi ydintekniikan hyödyntämiseen rauhan eikä sodan tehtävissä. Kylmä sota oli kuitenkin edelleen kylmimmillään, ja ydinsodan uhka oli kaukana pelkästä teoreettisesta mahdollisuudesta. YK:n jäsenvaltiot etsivät mahdollista pakotietä umpikujalta vaikuttavasta tilanteesta.
Vuonna 1961 Irlanti esitti YK:n yleiskokoukselle, että kansainvälisellä sopimuksella tehtäisiin laittomaksi ydinaseiden hankkiminen. Rohkealta vaikuttava ehdotus hyväksyttiin YK:n yleiskokouksen päätöslauselmaksi. Vuonna 1965 Genevessä aseistariisuntakonferenssi aloitti neuvottelut sellaisen sopimuksen luonnostelemiseksi. Koska sopimus kieltäisi ”ydinaseiden hankkimisen”, muttei olemassa olevien ”ydinasearsenaalien säilyttämistä” (täten sulkien väylän ydin­aseiden leviämiseltä), sopimusta alettiin kutsua ydinsulkusopimukseksi.
Allekirjoitus
pienois|Ydinsulkusopimus Vuonna 1968 neuvottelut saatettiin päätökseen, ja 1. kesäkuuta samana vuonna ydinsulkusopimus avattiin allekirjoituksille. Irlanti sai sopimusta esittäneenä maana kunnian allekirjoittaa sen ensimmäisenä ja myös Yhdysvallat ja Neuvostoliitto allekirjoittivat sopimuksen ensimmäisten joukossa. 40 muun maan allekirjoitettua sen sopimus astui voimaan 5. maaliskuuta 1970. Sittemmin lähes kaikki maailman maat ovat liittyneet ydinsulkusopimukseen ja vuonna 2023 allekirjoittajia oli 191. Sopimuksen noudattamista valvoo IAEA pitämällä kirjaa fissiileistä materiaaleista ja tekemällä tarkastuksia ydinlaitoksiin allekirjoittajamaissa.
Uusien ydinaseiden hankkimisen estäminen on ydinsodan estämisen kannalta vasta osittainen saavutus, mutta sopimuksessa painotetaankin, että se on laadittu ”uskoen, että ydinaseistuksen leviäminen vakavasti lisäisi ydinasesodan vaaraa”. Sopimuksen ja sen valvonnan pääasiallisena tavoitteena on siis estää ydinaseiden leviäminen ja sen sijaan taata ydintekniikan rauhanomaisen käytön edistyminen. Siten sopimuksen mukaan ”kaikki sopimuksen osapuolet ovat oikeutettuja osallistumaan tieteellisten tietojen mahdollisimman täydelliseen vaihtoon sekä yksin tai yhteistoiminnassa muiden valtioiden kanssa atomienergian rauhanomaisen käytön edelleenkehittämiseen”.
Käytännössä
Yksikään ydinsulkusopimuksessa mukana olevista maista ei ole tähän päivään mennessä hankkinut ydinasetta. Sopimuksen nojalla IAEA pystyy ulottamaan tarkastuksensa ja kaukovalvontalaitteilla tapahtuvan valvonnan kaikkiin allekirjoittajamaihin, joten asia voidaan myös varmentaa.
Ydinsulkusopimusta ei kuitenkaan ole täysin poikkeuksetta noudatettu, sillä Irakin väitettiin havittelevan ydinasetta sopimuksen vastaisesti, ja IAEA:n tarkastukset eivät voineet Irakin toimien takia varmistaa väitteitä ennen vuosina 1990–1991 käytyä Persianlahden sotaa. Sodanjälkeiset tarkistukset osoittivat, että Irakilla oli sotilaallinen ydinohjelma, joka purettiin IAEA:n valvonnassa 1990-luvulla. Ennen vuosina 2003–2011 käytyä Irakin sotaa Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta väittivät Irakin käynnistäneen ohjelman uudelleen, mutta tästä ei ole sodan jälkeen esitetty mitään todisteita. Nykyään Yhdysvaltain hallitus ei aja aktiivisesti väitettä, jonka mukaan Irakilla olisi ennen vuoden 2003 sotaa ollut ydinohjelma.
Illeismi
Illeismi (latinan sanasta ille, maskuliinimuoto pronominista "hän") tarkoittaa tapaa puhua itsestään kolmannessa persoonassa. Tunnettuja illeistejä ovat olleet muun muassa Julius Caesar, Douglas MacArthur, Charles de Gaulle , Richard Nixon , LeBron James, Mihail Gorbatšov , Herman Cain , Nagananda Kodituwakku , Narendra Modi , Bob Dole ja Donald Trump. Erityisesti Trumpin kohdalla siitä on tullut osa hänen brändiään. On myös tavallista, että pienet lapset puhuvat itsestään kolmannessa persoonassa ennen kuin oppivat pronominien käytön.
Ydinsulkusopimus
Käytännössä
Ydinsulkusopimus kattaa lähes kaikki maailman maat, poikkeuksia on vain kolme: Israel, Pakistan ja Intia. Ydinsulkusopimuksen ulkopuolisista maista Israel on tiettävästi hankkinut ydinaseen, mutta ei virallisesti kiellä eikä myönnä aseen olemassaoloa. Ydinenergiaa Israel sitä vastoin ei käytä. Intia ja Pakistan hankkivat ydinaseen 1990-luvun lopulla. Niiden ydinaseiden olemassaolo on varmennettu, sillä maat ovat tehneet ydinkokeita. Etelä-Afrikka oli vuoteen 1991 saakka ydinsulkusopimuksen ulkopuolella ja hankki oman ydinaseen 1980-luvulla. Se kuitenkin luopui aseestaan todistettavasti ennen apartheid-hallinnon päättymistä vuosina 1990–1991. Nykyään Etelä-Afrikka on ydinsulkusopimuksen jäsen ja työskentelee aktiivisesti ydinaseriisunnan puolesta.
Illeismi
Ruotsin maahanmuuttajalähiöiden slangissa on 2010-luvulla alettu käyttää illeistisesti sanaa benim, joka tulee turkin pronominista ben ("minä"). Siispä esimerkiksi "benim han vet" tarkoittaa "jag vet".
Ydinsulkusopimus
Käytännössä
Ydinsulkusopimuksen 10.1 artiklan mukaan kaikilla sopimusmailla on oikeus erota sopimuksesta kolmen kuukauden irtisanomisajalla, mikäli maan kansallinen turvallisuus vaatii sitä välttämättä. Ilmoitus irtisanoutumisesta on toimitettava YK:n turvallisuusneuvostolle sekä kaikille muille sopimusmaille. Tähän mennessä ainoa oikeuttaan käyttänyt maa on Pohjois-Korea, joka irrottautui ydinsulkusopimuksesta vuonna 2003 ja on tämän jälkeen hankkinut ydinaseita.
Itäinen maanpuolustusalue
Itäinen maanpuolustusalue (IMpA) oli Pääesikunnan alainen itsenäisiin sotatoimiin kykenevä alueellinen yhtymä, joka käsitti kutakuinkin Kymenlaakson, Etelä-Karjalan, Pohjois-Karjalan, Etelä-Savon ja Pohjois-Savon maakunnat. Itäisellä maanpuolustusalueen alaisuudessa olivat Mikkelin, Kuopion, Pohjois-Karjalan ja Kymen sotilasläänit. Näiden lisäksi maanpuolustusalueen alaisuudessa olivat Karjalan ja Pohjois-Karjalan prikaatit sekä reserviupseerikoulu.
Itäinen maanpuolustusalue muodostettiin 1. tammikuuta 1993 yhdistämällä Kaakkois-Suomen ja Savo-Karjalan sotilasläänit sekä liittämällä vastuualueeseen osia Sisä-Suomen sotilasläänistä, jonka alue siirrettiin 1. syyskuuta 1997 läntiseen maanpuolustusalueeseen. Maanpuolustusalue lakkautettiin 31. joulukuuta 2007.
Komentajat
Maanpuolustusalueen komentajan johtoesikunta Itäisen maanpuolustusalueen esikunta oli Mikkelissä Karkialammella.
Maanpuolustusalueen komentajina olivat :
Osvetnik
Osvetnik oli Jugoslavian kuninkaallisen laivaston Osvetnik-luokan sukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin Ateliers et Chantiers de la Loirelta Nantesista Ranskasta. Alus laskettiin vesille 14. tammikuuta 1929 ja otettiin palvelukseen vielä samana vuonna.
Palvelus
Alus saapui Kotorinlahdelle sisaraluksensa Smelin kanssa 9. joulukuuta 1929. Vuonna 1932 Britannian laivastoasemamies raportoi muutamasta sotaharjoituksesta. Syyskuussa 1933 alus yhdessä brittiläisvalmisteisen Nebojšan kanssa partioivat Välimeren eteläosissa. Elokuussa 1935 alus vieraili Maltalla brittiläisvalmisteisen Hrabrin kanssa. Elokuussa 1936 alus vieraili Nebojšan kanssa Korfulla.
Saksan hyökätessä 16. huhtikuussa 1941 Jugoslaviaan alus oli Kotorinlahdella yhdessä kolmen muun sukellusveneen kanssa. Alus ja Hrabri saivat 10. huhtikuuta käskyn hyökätä Italian hallussa olevan Zaran liikenteeseen, mutta operaatiota ei toteutettu. Italian XVII armeijakunnan joukot valtasivat 17. huhtikuuta Kotorin alueen ja samalla tukikohdassa olleet alukset.
R.Smg. Francesco Rismondo
Hyväkuntoinen alus otettiin sotasaaliiksi ja nimettiin N1:ksi. Alus siirrettiin Pulaan huollettavaksi ja modernisoitavaksi, jolloin muun muassa osa aluksen aseistuksesta vaihdettiin ja komentotornia muokattiin. Muutosten jälkeen aluksen uppouma oli pinnalla 676 ja sukelluksissa 835 tonnia.
Alus otettiin Regia Marinan palvelukseen Bajamonti-luokan aluksena ''R.Smg. Francesco Rismondona''. Aluksen vakaus sukelluksissa, 35 sekunnin sukellusnopeus periskooppisyvyyteen, ikä ja matala sukellussyvyys tekivät siitä ainoastaan koulutuskäyttöön ja erilaisiin testeihin soveltuvan aluksen.
Lajos Csordás
Csordás saavutti Unkarin miesten maajoukkueessa olympiakultaa Helsingissä 1952 ja MM-hopeaa Sveitsissä 1954.
Potkunpalauttaja
174px|thumb|[[Devin Hester on yksi tunnetuimpia potkunpalauttajia]] Potkunpalauttaja on amerikkalaisen jalkapallon pelipaikka. Potkunpalauttaja vastaanottaa potkaisevan joukkueen potkun ja pyrkii kuljettamaan pelipalloa mahdollisimman pitkälle vastustajan päätyyn. Potkunpalauttajat ovat yleensä joukkeensa nopeimpia ja vikkelimpiä pelaajia.
Potkupalauttaja on kentällä vain potkupeleissä, mutta yleensä potkunpalauttajalla on myös jokin muu pelipaikka hyökkäyksessä tai puolustuksessa.
Union Plaani
Seuran värit ovat sininen ja keltainen. Päijät-Hämeen maakuntavärejä edustamalla Union poikkeaa heinolalaisesta punapaitaperinteestä, mihin ovat kaupunginvaakunan mukaan nojanneet esimerkiksi entiset TUL-seurat HP-47 ja Peliitat.
Historia
Omaa seuratoimintaa suunnitelleet puheenjohtaja Antti Heikkinen ja varapuheenjohtaja Juha Silvennoinen joutuivat harrastetyhjiön eteen keväällä 2013. Kaupungin perinneseura HP-47 lakkautti miesten edustusjoukkueensa pelaajapulaan vedoten. Saman kauden sarjaan ilmoittautuminen olisi ollut mahdotonta, joten Heikkinen ja Silvennoinen ryhtyivät odottamattomassa tilanteessa toimeen kasatakseen joukkueen vuoden päähän. Samana kesänä Union Plaani ilmoittautui yhdistysrekisteriin ja liittyi Palloliiton jäseneksi. Ensimmäiset harjoitusottelunsa edustusjoukkue pelasi vielä syksyllä.
Avauskaudellaan 2014 paikallisista voimista koostunut Jussi Aarikan valmentama joukkue voitti kaakon Kutosen pohjoislohkon häviämättä otteluakaan. Kesäksi 2015 Vitoseen noussut joukkue pysyi pitkälti samana ja toisti suoran nousun voittamalla sarjan länsilohkon tappiotilin aukeamisesta huolimatta. Samana vuonna Unionin ensimmäiset juniorijoukkueet aloittivat toimintansa.
Kaudella 2016 Unionin päävastuksia Nelosessa olivat niin ikään nuoret nousukkaat FC-84 Mikkelistä ja Virky Lappeenrannasta. Tasaväkisessä sarjassa Jani Lehtelän valmentama heinolalaisjoukkue ei kyennyt kolmanteen perättäiseen nousuun vaan jäi Neloseen myös seuraavaksi kaudeksi. Kesäksi 2017 omalla akatemiajoukkueella vahvistuneen seuran edustus uudistui ia varmisti nousunsa Kolmoseen jo ennen viimeistä kierrosta. Edistysaskeleita seuratoiminnassa olivat naisten joukkueen syntyminen, junioritoiminnan kasvu ja tekonurmen valmistuminen kaupungin keskustaan.
Talvella 2018 edustuksen päävalmentajaksi palkattu Raimo Nylund astui sivuun tehtävistään ennen sarjakauden alkua. Valmennusvastuun otti yhden kauden ajaksi Suomen urheiluopiston liikuntakoulutusta kehittänyt Jere Vasarainen. Seurahistorian vaikeimmaksi muodostunut kausi päättyi niukkaan säilymiseen Kolmosessa. Pelaajavalmentajan roolissa toiminut Jesse Rantanen allekirjoitti kauden päätteeksi kolmivuotisen päävalmentajasopimuksen.
Kislovodsk
1800- ja 1900-lukujen taitteessa Kislovodsk oli monien muusikkojen, taiteilijoiden ja aristokraattien, mm. Nobelin palkinnon voittaneen Aleksandr Solženitsynin ja taidemaalari Nikolai Jarošenkon kotipaikka. Myös kuuluisa kirjailija Mihail Lermontov asui siellä. Neuvostoaikana kulttuurin kukoistus lakkasi kaupungissa.
Syyläkaktukset
Syyläkaktukset (Mammillaria) on noin 170 lajillaan eräs laajimmista kaktuskasvisuvuista. Useimmat suvun lajit ovat peräisin Meksikosta, mutta suvun lajeja esiintyy koko Yhdysvaltojen eteläosista Kolumbiaan, Venezuelaan ja Karibianmeren saarille ulottuvalla alueella. Syyläkaktukset ovat pyöreitä tai pitkänomaisia, 1–20 cm leveiksi ja 1–40 cm korkeiksi kasvavia kaktuksia. Monet lajit ovat helppohoitoisia ja siksi suosittuja huonekasveja. Monipuolisen ulkonäkönsä vuoksi Mammillaria-suku on suosittu kauppojen kaktuslajitelmissa.
Tuntomerkit
Suvun tieteellinen nimi tulee latinan sanasta mammilla, joka tarkoittaa nänniä ja viittaa sukuun kuuluvien kaktusten tyypilliseen piirteeseen; syyläkaktusten varressa ei ole kaktuksille tyypillisiä pitkittäissuuntaisia uurteita vaan nystymäisiä podarioita. Myös suomenkielinen nimi juontaa juurensa tästä. Podarioiden muoto vaihtelee pyöreästä kartiomaiseen mutta myös täysin sylinterimäisiä muotoja esiintyy (esimerkiksi M. luethyi).
Syyläkaktusten ominaisin piirre on kuitenkin areolien sijainti, sillä podarioita esiintyy myös rebutioilla. Syyläkaktuksilla on muista kaktussuvuista poiketen kahdenlaisia areoleja: podarian kärjessä sijaitsevasta areolista kasvaa tavalliseen tapaan piikkikimppu kun taas podarioiden välissä olevasta areolista ei koskaan kasva piikkejä mutta usein villamaista karvaa. Kukat puhkeavat aina piikittömästä areolista kun taas mahdolliset sivuhaarat kasvavat podarian kärjen areolista.
Syyläkaktukset kukkivat yleensä runsaasti. Kukat puhkeavat kehämäisesti kasvin yläosasta ja ne ovat tavallisesti melko pieniä, 7–40 mm leveitä. Kukkien väri on tavallisimmin punainen tai vaaleanpunainen, mutta lajista riippuen myös valkoisia tai vihreitä kukkia esiintyy. Terälehdissä on usein tumma pitkittäisjuova. Pölyttyneestä kukasta syntyy pieni, yleensä punainen, marjamainen hedelmä.
Levinneisyys
Syyläkaktusten levinneisyysalue käsittää kokonaisuudessaan Yhdysvaltojen lounaisosan, Meksikon, Karibian alueen, Keski-Amerikan ja Etelä-Amerikan pohjoisosan.
Lajit
Seuraavassa luetellut 171 lajia noudattaa pääosin kansainvälisen tutkijaryhmän (the International Cactaceae Systematics Group) ja syyläkaktusyhdistyksen (the Mammillaria Society) näkemyksiä. Suku voidaan jakaa neljään alasukuun: Dolichothele, Mammillaria, Mamillopsis ja Oehmea. Joskus viidentenä pidetään alasukua Cochemiea, joka tässä esityksessä on käsitelty omana sukunaan. Suomalainen nimi on vain viidellä lajilla
Tuoksujasmikki
Tuoksujasmikki eli tuoksumurraija (Murraya paniculata) on ruutakasvien (Rutaceae) heimoon kuuluva kasvilaji. vasen|pienoiskuva|Tuoksujasmikin hedelmiä Se on hidaskasvuinen, ikivihreä pensas, joka on tavallisesti noin 7 metrin korkuinen mutta voi kasvaa jopa 12 metrin korkuiseksi. Tuoksujasmikkia tavataan luonnossa Aasiassa ja Australiassa. Se sietää melko kylmiä lämpötiloja ja selviää lyhytaikaisista jopa 4 asteen pakkasista. Sen oranssit hedelmät ovat noin 12 millimetrin mittaisia ja halkaisijaltaan 5–14 millimetriä.
Mikko Töyssy
Mikko Töyssy (s. 1981 Valkeakoski ) on suomalainen näyttelijä, juontaja ja laulaja, äänialaltaan tenori. Harrastelijanäyttämöiden kautta ammattinäyttelijän uralle päätynyt Töyssy on näytellyt lähinnä musiikillisissa ja komediallisissa tuotannoissa, kuten Finnhits ja Kalle Aaltonen Hämeenlinnan kaupunginteatterissa, jossa hän näytteli 2010-luvulla. Komediallista estradiviihdettä edusti myös Töyssyn mukanaolo MTV3:n viihdesarjassa Putous vuonna 2020, jonka hän myös voitti hahmollaan Urmas Viilunk.
Elämä ja ura
Töyssy suoritti Suomen Teatteriopiston näyttelijätyön peruslinjan ja valmistui 2009. Ura alkoi urjeta Valkeakosken kaupunginteatterissa 2008. Sittemmin Töyssy on näytellyt muun muassa tamperelaisessa NääsPeksissä. Vuosina 2010–2015 Töyssy näytteli Suomen kesäteatterissa, joka antaa näytöksiä pitkin Hämettä. Vuosina 2013–2017 Töyssy työskenteli Hämeenlinnan kaupunginteatterissa; ensin näyttelijäharjoittelijana ja vuodesta 2015 kiinnitettynä näyttelijänä. Vuodesta 2018 Töyssy on työskennellyt vapaana taiteilijana.
Töyssy näytteli talousaliupseeri Mäkilän roolin Aku Louhimiehen ohjaamassa Väinö Linnan romaaniin perustuvassa teoksessa Tuntematon sotilas vuonna 2017. Aleksi Mäkelän elokuvassa Olen suomalainen Töyssy teki Fredin roolin.
Taiteellisen uransa rinnalla Töyssy on esiintynyt Yleisradion Villi kortti -televisio-ohjelman panelistina.
Töyssy on myös liikuntaneuvoja. Lisäksi hän työskennellyt paperiteollisuudessa ja matkailualalla. Töyssy toimii Radio Novan kesäjuontajana heinäkuussa 2020.
Titanium
Titanium on suomalainen, pankkiryhmistä riippumaton hoivakiinteistöihin ja asuntoihin sijoittaviin erikoissijoitusrahastoihin sekä omaisuudenhoitopalveluihin keskittyvä kasvuyhtiö. Yhtiön liikevaihto vuonna 2021 oli 23,1 miljoonaa euroa ja liikevoitto ilman konserniliikearvon poistoja oli 13,5 miljoonaa euroa. Titanium osti elokuussa 2018 Investium-yhtiöt, joiden liiketoimintaan kuuluvat Investium-rahastot, arvopaperinvälitys, sijoitusneuvonta, vakuutusasiamiestoiminta ja lakiasiaintoimisto. Titaniumin osakkeet ovat listattuna Nasdaq Helsinki Oy:n ylläpitämällä First North Growth Market Finland –markkinapaikalla.
Vuonna 2021 yhtiöllä oli kolme kiinteistörahastoa, yksi osakerahasto ja yksi yhdistelmärahasto. Lisäksi se tarjosi omaisuudenhoitopalveluja. Yhtiön päätuote oli hoivakiinteistörahasto, jonka koko oli vuonna 2021 noin 657 miljoonaa euroa. Konsernin palveluiden kohteena oleva varallisuus oli noin 1,5 miljardia euroa vuoden 2021 lopussa. Yhtiön tuotteet ovat suunnattu varakkaille yksityishenkilöille, yrityksille ja instituutioille, jotka tavoittelevat tasaista tuottokehitystä. Perustajaosakkaat ovat itse sijoittaneet yhtiönsä rahastoihin useita miljoonia euroja.
Titanium listautui First North -listalle syksyllä 2017. Listautumisen yhteydessä yhtiö järjesti osakeannin, jolla se keräsi viisi miljoonaa euroa. Anti ylimerkittiin. Yhtiö sai annissa yli 5 100 uutta omistajaa. Listautumisannissa osakkeen merkintähinta oli 6,15 euroa.
Ruma ankanpoikanen
Ruma ankanpoikanen on H. C. Andersenin kirjoittama satu. Sen suomennos on julkaistu muiden muassa satukokoelmissa Hanhiemon satuaarre ja Maailman satuaarteet.
Keijo Siekkinen
Henkilöhistoria
Siekkinen syntyi työmies Eino Siekkisen ja siivooja Tyyne Taimin perheeseen. Hän asui lapsena Jyväskylän Halssilassa. Hän opiskeli yhteiskuntatieteitä Tampereen yliopistossa 1968-1973. Siekkinen on osallistunut kunnallispolitiikkaan, aiemmin SKDL:n ja Vasemmistoliiton jäsenenä. Myöhemmin hän siirtyi sosiaalidemokraatteihin. Siekkiselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2014.
Kirjallinen tuotanto
Siekkinen aloitti kirjailijauransa vuonna 1973 teoksella Naisen mies ja herätti huomiota epäsovinnaisella otteellaan ja hirtehisillä veijaritarinoillaan. Hänen kerronnalleen on tyypillistä puheenomainen sujuvuus ja ällistyttävien assosiaatioiden leikki. Myöhemmässä tuotannossa useiden kertojanäkökulmien käyttö ja tarinan kommentointi lukijalle sen kuluessa on hänelle tyypillistä, siinä hän lähestyy postmodernin metaromaanin ideaa. Betoniraudoittaja Eino Helminen (1974) esittää rakennustyötä eläkkeelle jäävän miehen näkökulmasta. Romaanissa Raskaat miehet (1976) ja näytelmässä Raudanvalajat (1976) on aiheena raskas valimotyö. Tehdastyöläisten kuvaus on luotettavaa ja elävää. Sen taustana ovat kirjailijan oma osallistuminen valimotyöhön ja hänen keskustelunsa alan ammattilaisten kanssa. Romaanissa Kuusitoistamiehinen pyramidi (1981) on aiheena Vaajakosken historia. Teokseen sisältyvässä työväenliikkeen kehityksen kuvauksessa on lennokkuutta ja huumoria.
Ruma ankanpoikanen
Juoni
thumb|Ruma ankanpoikanen. Vilhelm Pedersenin kuvitusta.
Guilfordin piirikunta
Guilfordin piirikunta on Yhdysvaltojen Pohjois-Carolinan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 541 299 vuonna 2020, tehden siitä asukasmäärältään Pohjois-Carolinan kolmanneksi suurimman piirikunnan. Piirikunnan hallintokeskus on Greensboron kaupunki. Piirikunta on perustettu vuonna 1771.
Ilse Paulis
Ilse Paulis (s. 30. heinäkuuta 1993 Leiderdorp, Etelä-Hollanti, Alankomaat) on alankomaalainen soutaja. Kesäolympialaisissa 2016 Paulis voitti naisten kevyen pariairokaksikon kultaa Maaike Headin parina. Samana vuonna hän ja Head kellottivat naisten kevyen pariairokaksikon maailmanennätysajan, joka oli 6:47.69. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa Paulis sai Marieke Keijserin kanssa kevyen pariairokaksikon pronssia.
Ruma ankanpoikanen
Juoni
Kertomus tapahtuu maaseudulla vanhan herraskartanon ympäristössä kesästä seuraavaan kevääseen. Kartanoon kuuluu puutarha, ankka- ja kanatarha, ympäröivä muuri sekä muurin ulkopuolella kiemurtelevat kanavat. Kauempana on heinä-, kaura- ja ohrapeltoja sekä metsiä, järviä ja soita. Lähistöllä on pappila.
Tiheässä kasvustossa takiaisenlehden alla ankkaemo hautoo pesässään munia. Suurin muna jää viimeisenä jäljelle. Vieraisille tuleva vanha ankka arvelee, että muna on kalkkunan, koskapa sitä itseään on kerran puijattu samalla tavalla. Emo päättää kuitenkin suorittaa hautomisen loppuun, ja munasta kuoriutuu ruma, suuri, harmaa ja oudonnäköinen koiraspuolinen poikanen. Emo vie poikasensa kanavaan uimaan jolloin viimeistään selviää, ettei poikanen ole vettä karttava kalkkuna. Emo vie poikaset myös esittelylle ankka- ja kanatarhaan. Tarhan valtias on vanha espanjalaista syntyperää olevan vanha ankka, jonka merkkinä on koiven ympärille laitettu punainen kangassuikale. Ankkatarhassa on muutenkin liikaa väkeä, joten poikkeava poikanen saa osakseen huonoa kohtelua: ankat näykkivät ja pilkkaavat, kanat nokkivat, kalkkunakukko ahdistelee ja palvelustyttökin potkii. Omat sisarukset ja emokin muuttuvat ilkeiksi. Ruma ankanpoikanen pakenee villisorsien asuttamalle suolle, jossa se lisäksi tutustuu kahteen villihanhikoiraaseen. Nämä tulevat kuitenkin ammutuiksi kun metsästys alkaa. Poikanen pelästyy ajokoiraa, mutta sekään ei viitsi tavoitella noin rumaa olentoa. Tilanteen rauhoittua poikanen pakenee suolta ja saapuu huonokuntoiselle mökille, jota asuttavat mummo sekä viisaudellaan ylpeilevät herra Kissimirri ja rouva kana Lyhytkoipi. Poikanen saa jäädä kolmen viikon koeajalle siinä toivossa, että se alkaisi munia. Lopulta kuitenkin luonto kutsuu veden ääreen ja poikanen lähtee pois. Muut eläimet halveksivat sitä edelleen. Syksyllä poikanen näkee muuttomatkalla olevia ihastuttavia lintuja, joutsenia, ja outo levottomuus valtaa sen mielen. Talvi on sitten niin kylmä, että poikanen jäätyy kiinni veteen. Paikalle osuva talonpoika vie poikasen kotiinsa, jossa odottavat vaimo ja lapset. Hätääntyessään poikanen sotkee maitovadin, voipytyn ja jauhoastian ja se pakenee talveksi suolle koviin oloihin. Kevään koittaessa poikanen havaitsee siipiensä vahvistuneen kantaviksi ja lentää puutarhaan. Pensaikosta ilmestyy kolme joutsenta. Poikanen haluaa tutustua niihin, vaikka pelkääkin niiden nokkivan itsensä kuoliaaksi. Tähän valmistautuneena se ojentaa kaulansa, mutta havaitsee samassa vedenkalvosta olevansa itsekin joutsen. Puutarhaan tulevat lapset huomaavat uuden joutsenen ja hakevat vanhempansakin sitä ihastelemaan. Poikanen riemuitsee uudesta olemuksestaan, sillä näin suuresta onnesta se ei ollut edes uneksinut ollessaan vielä ruma ankanpoikanen. Se ei ole katkera koettelemuksistaan mutta ei toisaalta ylpistynytkään, sillä sillä on hyvä sydän. Ei siis ole haitaksi syntyä ankkatarhassa, jos on ollut joutsenen munassa.
Ilse Paulis
Paulis voitti maailmanmestaruuden kevyessä pariaironelosessa 2014. Kevyessä pariairokaksikossa hän on saavuttanut MM-hopeaa 2019 ja pronssia 2018. EM-kilpailuissa hän on saanut kevyessä pariairokaksikossa kultaa 2016, 2018 ja 2020, hopeaa 2017 sekä pronssia 2021.
Paulis voitti alle 23-vuotiaiden maailmanmestaruuden kevyessä yksikössä 2014. Hän saavutti nuorten MM-kilpailuissa hopeaa pariaironelosessa 2011.
Ruma ankanpoikanen
Myöhemmät vaiheet
1976 Tauno Marttinen on saanut valmiiksi balettinsa Ruma ankanpoikanen, op. 115 (1976/82-83).
Ilse Paulis
Paulis souti yliopistotasolla Ohion osavaltionyliopistossa. Paulis on 174 senttimetriä pitkä ja painaa 57 kilogrammaa.
Ruma ankanpoikanen
Myöhemmät vaiheet
1998 on ilmestynyt Vexi Salmen tekemä satukirja Ruma ankanpoikanen Tammen kustantamana. Kirjan on kuvittanut Tiina Kivinen.
2006 on julkaistu tietokoneanimaatioelokuva The Ugly Duckling and Me! eli suomenkieliseltä nimeltään Ruma ankanpoikanen ja minä. Tämän tanskalaislähtöisen mutta kansainvälisenä yhteistuotantona toteutetun filmin ovat ohjanneet Karsten Kiilerich ja Michael Hegner. Käsikirjoittajat ovat H. C. Andersen, Kiilerich, Mark Hodkinson ja Hegner.
Fossacesia
Fossacesia on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 6 358 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 6 217 asukasta.
Joonas Sundman
thumb|Joonas Sundman pelaamassa Seinäjoen Jalkapallokerholle vuonna 2018. Joonas Sebastian Sundman (s. 20. tammikuuta 1998) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Seinäjoen Jalkapallokerhoa. Hän on pelipaikaltaan puolustaja.
Robert Caro
thumb|Robert Caro Robert Allan Caro (s. 30. lokakuuta 1935 New York) on yhdysvaltalainen elämäkertakirjailija.
Caro on varsinaiselta koulutukseltaan toimittaja. Päästyään Horace Man Schoolista vuonna 1953 hän lähti Princetonin yliopistoon, josta hän valmistui vuonna 1957. Hän opiskeli stipendillä Columbiassa ja Harvardissa.
Caro on kirjoittanut Robert Mosesin elämää käsittelevän teoksen The Power Broker (1974) ja Lyndon B. Johnsonin elämää käsittelevän kirjasarjan (1982–), josta on tulossa viisiosainen. Hänet on palkittu kahdella Pulitzer-palkinnolla vuosina 1975 ja 2003 sekä lisäksi National Book Awardilla.
Seututie 384
Seututie 384 on Virolahden keskustaajamasta Virojoelta Luumäen Taavettiin johtava seututie.
Tien liikennemäärät ovat suuremmat etelä- kuin pohjoisosassa: Virolahdella ja Miehikkälän eteläpuolella liikennemäärät ovat noin 1 200–1 700 ajoneuvoa vuorokaudessa. Osuudella Miehikkälästä Taavettiin liikennemäärä on kuitenkin alle 500 ajoneuvoa vuorokaudessa.
Pohjoinen maanpuolustusalue
Komentajat
Pohjoisen maanpuolustusalueen esikunta Oulussa oli komentajien johtamisen tukena. Komentajina olivat :
Reach for the Skies
Reach for the Skies on Rowan Softwaren kehittämä ja Virgin Gamesin julkaisema lentosimulaatiopeli. Peli on julkaistu vuonna Amigalle, Atari ST:lle ja DOS:lle.
Pursiseura
240px|thumb|[[Nyländska Jaktklubben|NJK:n paviljonki Valkosaaressa]]
Pursiseura on kansankielinen synonyymi sanalle purjehdusseura. Ensimmäiset purjehdusseurat perustettiin 1800-luvun puolessa välissä edistämään harrastusmahdollisuuksia, purrenrakentamista ja merenkulkutaitoja. Merenkulkutaitojen harjoittamisen keskeisimmäksi osaksi muodostui kilpapurjehdus. Lähes poikkeuksetta ensimmäiset purjehdusseurat olivat lähinnä urheiluseuroja, ja samalla paikkakuntansa sekä Suomen vanhimpia urheiluseuroja. Tästä historiasta seuraa, että lähes kaikki pursiseurat ovat yhdistyksinä rekisteröityneet urheiluseuroiksi. Nykyisin purjehdusseurojen toimintaan liittyy keskeisesti myös matkapurjehdus ja eet. Purjehtiessaan seurojen jäsenet käyttävät katsastetun veneensä perässä seuransa pursilippua jolla on oma erikoinen historiansa. Muualla maailmassa käytetään veneissä pääsääntöisesti maan virallista lippua. Seuroihin kuulumattomat veneet käyttävät Suomessakin Suomen lippua. Vuonna 2005 valmistuneessa Veneilyraportissa veneiden määräksi Suomessa ilmoitetaan yli 737 000, joista moottorittomia soutuveneitä runsas kolmasosa. Pursiseuroihin kuulu Suomessa n. 60 000 jäsentä ja niihin on rekisteröity rekisteröity noin 14 000 venettä ja 40 purjeveneiden luokkaliittoa. Puriseurojen kattojärjestys on SPV r.y.
Historia
Suomen ensimmäinen purjehdusseura Segelföreningen i Björneborg perustettiin vuonna 1856 Porissa. Ensimmäisten purjehdusseurojen alkuaikoina elettiin Venäjän vallan alla, jolloin vallanpitäjät suhtautuivat yleensä kielteisesti yhdistystoimintaan ja yhdistysten perustaminen oli lähes mahdotonta. Vallanpitäjät pelkäsivät yhdistystoiminnan lisäävän itsenäistymispyrkimyksiä. Pursiseurojen autonomian ajalla käyttämästä siniristilipusta tuli myöhemmin Suomen lipun esikuva. Purjehdusseurat olivat yleensä urheiluseuroja, jotka perustettiin mahdollistamaan purjehduskilpailujen järjestäminen. 1800-luvun kilpapurjehdus oli herrasmieslaji, jossa oli hyvin tarkat säännöt.
1800-luvun lopulla purjehdusseurojen määrän kasvaessa huomattiin tarvetta kansalliselle kattojärjestölle. Suomen Purjehtijaliitto perustettiin vuonna 1906 edistämään kansallisesti kilpapurjehdusta. SPL:n tehtäväksi tuli muun muassa kansainvälisten suhteiden luominen ja ylläpitäminen sekä kansallisten kilpapurjehdussääntöjen laatiminen. Suomen Purjehtijaliitto osallistui Kansainvälisen Purjehtijaliiton (ISAF) perustamiskokoukseen 1907. Yhteistyö Kansainvälisen Purjehtijaliiton kanssa edesauttoi kilpapurjehdussääntöjen ja veneluokkien kehittymistä. Suomi sai omat kilpapurjehdusedustajansa Tukholman olympialaisiin vuonna 1912.
Pursiseurojen jäsenmäärä
Suomen suurimmat pursiseurat ovat Nyländska jaktklubben, 2600 jäsentä 2011 HSK 1650 jäsentä, TPS 1550 jäsentä ja Helsingfors Segelsällskap 1450 jäsentä. Yhteensä Suomessa on veneilyseuroja noin 360 joista pursiseuroja 320. Yhteensä seuroilla on 60 000 jäsentä. Pursiseuroilla on ollut jäsenkuntansa uusimisella haasteita viime vuosikymmeninä. Monen seuran ikärakenne on vanha ja aktiivinen toiminta, varsinkin kilpapurjehdustoiminta on vähäistä. Kaikkein kriittisin alue seuroille on junioritoiminta. Suomessa on arviolta vain 400 aktiivisesti harjoittelevaa junioripurjehtijaa ikäluokissa 7–15. Tämä tekee lajin niin pieneksi ettei se esimerkiksi näy nuorten lajina Suomen Kansallisessa liikuntatutkimuksessa. Junioritoimintaa harrastetaan vuonna 2011 arviolta vain 12–13 pursiseurassa. Viime vuosina junioritoiminta on osoittanut elpymisen merkkejä seuroissa kuten HSS joka on rakentanut 150 harjoittelevan junioreiden ohjelman josta on suora jatko olympialuokkiin.
Pursiseurojen toiminta
Suurin osa pursiseuroista on yhdistyksiä. Yhdistys on luonnollisten henkilöiden, oikeuskelpoisten yhteisöjen tai molempien jotakin tarkoitusta varten perustama organisaatio. Eli pursiseuroissa jäsenet voivat yhdessä edistää harrastusmahdollisuuksiaan.
Kilpapurjehdus
Merimiestaitojen edistämisen lisäksi kilpapurjehdus on myös urheiluharrastus ja jopa osalle suomalaisille kilpapurjehtijoille ammatti. Osallistuakseen purjehduskilpailuihin ja noudattaakseen Kansainvälisen Purjehtijaliiton sääntöjä kipparin on oltava jonkin Suomen Purjehtijaliiton hyväksymän pursiseuran jäsen. Edistääkseen kaikkien ikäryhmien kilpapurjehduksen harrastusmahdollisuuksia suomalaiset pursiseurat järjestävät säännöllisesti harjoituksia ja purjehduskilpailuja. Taatakseen jäsentensä turvallisen omatoimiharjoittelun osa suomalaisista pursiseuroista on merkinnyt kiinteitä harjoitusratoja kotisatamien läheisille vesialueille.
Nuorisotyö
Seurat opettavat jolla-kursseilla lapsille ja nuorisolle veneilyn ja kilpapurjehduksen alkeita. Seurojen aktiivinen nuorisotyö sekä kasvattaa lapsista vastuullisia veneilijöitä että seuloo lahjakkaammat kilpapurjehduksen valtakunnallisiin valmennusryhmiin.
Andrew Campbell
Andrew Campbell (s. 4. helmikuuta 1988) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka siirtyi kesällä 2018 NHL-joukkue Chicago Blackhawksin organisaatioon. Hän on pelannut pääosan urastaan NHL:n farmiseuroissa AHL-liigassa. Campbell on Los Angeles Kingsin kolmannen kierroksen varaus vuodelta 2008.
Ura
Campbell pelasi kolmen kauden ajan juniorikiekkoa OHL-joukkue Sault Ste. Marie Greyhoundsissa.
Ammattilaisuransa Campbell aloitti kaudella 2008–2009 AHL-joukkue Manchester Monarchsissa. 3. heinäkuuta 2012 hän allekirjoitti kahden vuoden tulokassopimuksen Los Angeles Kingsin kanssa.
5. huhtikuuta 2014 pelattuaan 444 AHL-peliä, Campbell pääsi vihdoin debytoimaan NHL:ssä pelatessaan Kingsin paidassa 14:41 minuuttia Vancouver Canucksille kärsityssä 2–1 -tappiossa.
Vietettyään kuusi vuotta Kingsin organisaatiossa, Campbell lähti vapaana agenttina yhden vuoden sopimuksella Arizona Coyotesiin 1. heinäkuuta 2014. Coyotesissa Campbell pelasi 33 NHL:n runkosarjaottelua ja farmijoukkue Portland Piratesissa 40 AHL:n runkosarjaottelua. Ennen kauden 2015–2016 alkua hän teki ensin sopimuksen AHL-joukkue Toronto Marliesin kanssa ja sen jälkeen NHL-sopimuksen Toronto Maple Leafsin kanssa.
Campbell pelasi Maple Leafsin organisaatiossa kahden kauden ajan. Kaudella 2016–2017 hän pelasi AHL-joukkue Marliesissa 75 runkosarjaottelua. Seuraavaksi kaudeksi hän teki kahden vuoden sopimuksen Arizona Coyotesin kanssa. Campbell edusti sopimuksestaan vuoden Coyotesin organisaatiota ja pelasi 60 runkosarja- ja 9 pudotuspeliottelua AHL-joukkue Tucson Roadrunnersissa. Kauden jälkeen hän oli osa isoa vaihtokauppaa, jossa hänen sopimuksensa siirtyi Chicago Blackhawksille. Samassa yhteydessä Blackhawks sai Marcus Krügerin, MacKenzie Entwistlen, Jordan Malettan ja viidennen kierroksen varausoikeuden, kun Coyotesiin meni Marián Hossan pelaajaoikeudet, Vinnie Hinostroza, Jordan Oesterle ja kolmannen kierroksen varausoikeus.
Elsa Beata Persdotter Brahe
pienoiskuva|Elsa Beata Persdotter Brahe Elsa Beata Persdotter Brahe (1629 – 7. huhtikuuta 1653) oli ruotsalainen kreivitär ja herttuatar, joka oli naimisissa herttua ja valtakunnanmarski Aadolf Juhanan, kuningas Kaarle X Kustaan veljen kanssa.
Elämä
Elsa Beata Brahe oli Pietari Brahen ja Kristina Katarina Stenbockin tytär, hänet kasvatti isänsä äiti Elsa Gyllenstierna Rydboholmin linnassa. Koska suurin osa aatelisista hänen aikaansa oli naispuolisia, hänen koulutuksensa keskittyi siihen, miten hallita kartanoa, ja miten käyttäytyä edustavassa sosiaalisessa elämässä.
Ennen hänen avioliittoaan hän toimi kaasona kuningatar Kristiinalle. Kuningatar esitteli hänet Aadolf Juhanalle, ja pari kihlautui vuonna 1646. Häät pidettiin Tre Kronorin linnassa 1649 hallitsijan läsnä ollessa.
Avioliittoa kuvattiin onnettomaksi, ja hänen puolisonsa sanottiin laiminlyövän häntä seuraelämän ja syrjähyppyjen takia. Herttuallisen parin taloudellinen tilanne ratkesi, kun Aadolf Juhana nimitettiin Länsi-Götanmaan kenraalikuvernööriksi vuonna 1651.
Elsa Beatalla oli vain yksi lapsi: poika, joka eli pari päivää syntymänsä jälkeen vuonna 1652. Elsa Beata kuoli vieraillessaan Vadstenassa heikentyneen terveyden takia. Hänet haudattiin Brahen kirkkoon Visingsöhön. Solmimansa avioliiton ansiosta Elsa Beata lasketaan ruotsalaiseksi prinsessaksi.
Lamellihaarniska
pienoiskuva|Japanilainen lamellaarihaarniskan [[kyrassi, jossa metallilevyt on sidottu yhteen nahkahihnoilla]] Lamellihaarniska on haarniska, joka koostuu yhteen nivotuista tai niitatuista pienistä haarniskalevyistä eli lamelleista. Lamellit ovat tyypillisesti rautaa tai terästä, pronssia, tai raakavuotaa. Lamellihaarniskat olivat käytössä antiikin ajasta aina 1500-luvulle asti, paikoitellen myöhempäänkin. Ne olivat suosittuja Itä-Euroopassa ja Aasiassa, erityisesti Kiinassa, Japanissa, Mongoliassa ja Tiibetissä.
Historia
pienoiskuva|vasen|Bysanttilaisen klibanionin rekonstruktio Ensimmäiset varmat arkeologiset todisteet lamellihaarniskoista ovat peräisin Uus-Assyrian valtakunnasta, jonka sotilaat käyttivät rautaisia lamellihaarniskoja 700-600 -luvuilla eaa. Hautamaalausten ja -löytöjen perusteella jonkinlaisia lamellihaarniskoja on voinut olla käytössä Egyptissä ja Kiinassa jo useita satoja vuosia aiemmin.
Lamellihaarniskat olivat Itä-Aasiassa yleisesti käytössä 400-luvulla jaa., ja ne levisivät ympäri Aasiaa ja muslimimaailmaa vuoteen 1000 mennessä. Lamellaarikyrassit olivat suosittuja Kiovan Rusissa sekä mongolien, avaarien, turkkilaisten ja muiden aasialaisten paimentolaiskansojen parissa.
Japanissa lamellaarihaarniska, keiko, korvasi varhaisemmat haarniskat 700-800-luvuilla. Siitä kehittyi Heian-kauden loppuun mennessä 1100-luvulla ratsuväen käyttämä raskas ja moniosainen ōyoroi-haarniska ja jalkaväen kevyempi dōmaru-haarniska. Tuliaseiden saapuminen Japaniin johti lamellihaarniskan osittaiseen syrjäytymiseen 1500-luvulta alkaen.
Bysantin raskas ratsuväki käytti klibanion-nimistä lamellihaarniskaa. Nimi tulee luultavasti sanasta klibanion, "uuni" ja viittaa mahdollisesti siihen, miten kuuma haarniska oli käytössä.
Käyttöauto
Käyttöauto Oy on Seinäjoella vuonna 1970 perustettu autoalan perheyritys ja autokauppaketju. 2020-luvun alussa yrityksellä on toimipaikkoja kymmenellä Länsi-Suomen paikkakunnalla, eteläisin Raumalla, pohjoisin Kokkolassa ja itäisin Jyväskylässä. Käyttöauto myy ja huoltaa 17 henkilöautomerkkiä sekä Volkswagenin, Volvon ja Volvon omistaman Renault Trucksin hyötyajoneuvoja. Yrityksen liikevaihto on noin 330 miljoonaa euroa vuodessa, ja se työllistää viitisen sataa henkilöä.
Yrityksen perusti Jaakko Viitala vaimonsa ja kahden liikekumppanin kanssa vuonna 1970 nimellä Seinäjoen Käyttöauto Oy. Parin vuoden päästä Viitalat ostivat muiden osakkaiden osuudet itselleen, mistä lähtien Käyttöauto on ollut perheyritys. Aluksi Käyttöauto myi pelkästään Datsunia vuokratiloissa Seinäjoen keskustassa. Toimintaa laajennettiin ensin Alavudelle 1975, sitten Kauhajoelle 1982, Alajärvelle 1985, Vaasaan 1987 ja Tampereelle 1995. Vuonna 1988 Jaakko Viitalaa seurasi toimitusjohtajana hänen tuolloin 26-vuotias poikansa Jyrki Viitala.
2020-luvun taitteessa Käyttöauton kuorma-autoihin liittyvät toiminnot koottiin omaksi liiketoimintayksiköksi.
Mary Soames
Mary Churchill eli vaiherikkaan lapsuuden poliitikkoisänsä perheessä ja kävi sisäoppilaitosta. Toisen maailmansodan alkaessa hän oli 17-vuotias ja liittyi naisten maanpuolustusjoukkoihin Women’s Volunteer Services ja myöhemmin  Auxiliary Territorial Service -ilmatorjuntajoukkoihin, joissa hän nousi aliupseeriksi.
Rami Hietaniemi
Rami Antero Hietaniemi (s. 28. joulukuuta 1982 Perho) on suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hän edustaa seuratasolla Nurmon Jymyä edustettuaan aiemmin Perhon Kiriä. Häntä valmentaa entinen painija ja maailmanmestari Marko Yli-Hannuksela.
Hietaniemi on saavuttanut Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa 96 kg:n sarjassa kultaa vuonna 2010, hopeaa vuonna 2009 sekä pronssia vuosina 2002, 2006 ja 2011. Hän saavutti Cristo Lutte -turnauksen sarjavoiton vuonna 2011, minkä lisäksi hänellä on kansainvälisistä turnauksista muitakin sijoituksia kolmen parhaan joukkoon. Hietaniemi on voittanut kreikkalais-roomalaisen painin Suomen mestaruuden kaksitoista kertaa ja vapaapainin Suomen mestaruuden kerran. Yhteensä hän on voittanut 17 yleisen sarjan SM-mitalia.
Arvokisaedustuksia
Hietaniemi aloitti painimisen vasta 17-vuotiaana, kun lajia alettiin harjoittaa Perhossa paikkakunnalle opiskelemaan tulleen virolaismiehen aloitteesta. Vuosi painiharrastuksen aloittamisen jälkeen lajista innostunut Hietaniemi vaihtoi ammattikouluopintonsa Kokkolasta Seinäjoelle.
Hietaniemi ei kilpaillut nuorten arvokisaturnauksissa, vaan aloitti kansainvälisen arvokisauransa suoraan yleisestä sarjasta vuonna 2002, jolloin hän saavutti pronssia 96 kg:n sarjassa Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa. Kaksi vuotta myöhemmin hän osallistui Haaparannalla ensimmäisiin Euroopan-mestaruuskilpailuihinsa. Ensimmäisessä ottelussaan hän kärsi tappion valkovenäläiselle arvokisamenestyjälle, Sjarhei Lištvanille, joka eteni loppuotteluun asti, ja toisessa ottelussaan hän hävisi israelilaispainija Samuel Shamiloville. Hietaniemen lopullinen sijoitus oli 14:s.
MM-kilpailuissa Hietaniemi teki ensiesiintymisensä Budapestissa 2005. Hän voitti ensimmäisen ottelunsa kiinalaista Chen Xiaofeitä vastaan, mutta toisessa ottelussa ukrainalaispainija voitti perholaisen jaksoin 2–1. Hietaniemen sijoitus oli lopulta 12:s. Seuraavan vuoden huhtikuussa Moskovan EM-kilpailuissa Hietaniemi oli 11:s. Hän voitti ensimmäisen kierroksen georgialaisen vastustajansa jaksoin 2–0, mutta hävisi seuraavalla kierroksella samoin jaksolukemin tšekkiläiselle, turnauksessa pronssille yltäneelle Marek Švecille. Kesällä Hietaniemi paini Golden Grand Prix -turnauksessa kolmanneksi, samoin PM-kilpailuissa. Syyskuun MM-kilpailuissa Kantonissa Hietaniemi hävisi avausottelunsa edellisvuoden MM-pronssimitalistille, yhdysvaltalaiselle Justin Ruizille jaksoin 0–2. Ruiz ei selviytynyt loppuotteluun, joten Hietaniemen turnaus päättyi ja hänen sijoituksensa oli 21:s.
Bakun MM-kilpailuissa 2007 96 kg:n painoluokkaan osallistui 43 painijaa. Hietaniemi aloitti toiselta kierrokselta, jolla hän voitti latvialaispainijan jaksoin 2–1. Seuraavalla kierroksella hän hävisi jaksoin 1–2 liettualaiselle Mindaugas Ežerskisille, joka eteni loppuotteluun. Hietaniemi pääsi Ežerskisin finaalipaikan johdosta keräilyotteluihin, joista hän voitti ensimmäisen kirgisialaispainijaa vastaan. Toisessa keräilyottelussa Hietaniemi hävisi lopulta pronssia voittaneelle iranilaiselle Ghasem Rezaeille. Hietaniemen lopullinen MM-sijoitus oli kymmenes.
Vuonna 2008 Hietaniemi osallistui kahteen Pekingin kesäolympialaisten karsintaturnaukseen, muttei onnistunut saavuttamaan olympiapaikkaa. Vuonna 2009 hän osallistui huhtikuussa Vilnan EM-kilpailuihin, joiden ensimmäisellä kierroksella Liettuan Ežerskis oli vahvempi jaksoin 1–2. Ottelun lopputulos ratkaistiin tuomaripäätöksellä, jossa todettiin Hietaniemen puolustaneen jaloillaan sääntöjenvastaisesti. Kotikisoissaan paininut Ežerskis eteni kuitenkin jälleen loppuotteluun, ja Hietaniemi pääsi painimaan keräilyotteluissa. Niistä ensimmäisessä hän voitti azerbaidžanilaispainijan jaksoin 2–1, mutta toisessa turkkilainen painija vei voiton jaksoin 0–2. Hietaniemi sijoittui yhdeksänneksi, ja elokuun PM-kilpailuissa hän saavutti Viron Heiki Nabin jälkeen hopeaa. Syyskuussa Herningin MM-kilpailuissa Hietaniemi voitti kiinalaisvastustajansa 2–0, mutta hävisi toisella kierroksella EM-kilpailujen tavoin turkkilaispainijalle. Hietaniemi oli lopulta 16:s.
Turnauksia 84-kiloisissa ja MM-pronssi
Vuonna 2010 Hietaniemi alkoi painia kansainvälisissä turnauksissa 96-kiloisten ohella myös 84 kilogramman painoluokassa. 84-kiloisissa hän sijoittui kesäkuussa Saksan Grand Prix'n kolmanneksi, ja 96-kiloisissa hän voitti elokuussa uransa ensimmäisen Pohjoismaiden mestaruuden. Moskovan MM-kilpailuissa Hietaniemi paini 84 kg:n painoluokassa. Hän hävisi ensimmäisen ottelunsa ukrainilaispainijalle jaksoin 0–2 ja putosi jatkosta sijoittuen 24:nneksi.
Vuoden 2011 Hietaniemi aloitti voittamalla tammikuussa Cristo Lutte -turnauksen 96-kiloisissa. Dortmundin EM-kilpailuissa Hietaniemi kilpaili 96 kilogramman painoluokassa. Ensimmäinen ottelu päättyi 2–1-voittoon kreikkalaisvastustajasta, mutta toinen ottelu Azerbaidžanin Şalva Qadabadzea vastaan päättyi 0–2-tappioon. Hietaniemen lopullinen sijoitus oli 11:s, Qadabadze sijoittui lopulta pronssille. Toukokuussa Hietaniemi saavutti PM-kilpailuissa pronssia. Elokuussa hän siirtyi 84-kiloisiin, ja oli tässä sarjassa Wladyslaw Pytlasinski -turnauksen kolmas. Syksyn MM-kilpailuihin hän valmentautui muun muassa Marko Yli-Hannukselan avustuksella.
Syyskuussa Istanbulin MM-kilpailuissa Hietaniemi kilpaili 84 kg:n sarjassa. Hän voitti kolmella ensimmäisellä kierroksella 2–0-voitoin moldovalais-, serbialais- ja itävaltalaispainijat. Neljännellä kierroksella Hietaniemen vastustaja oli hallinnut olympiavoittaja, Italian Andrea Minguzzi, jonka hän voitti jaksoin 2–0. Välierässä Hietaniemeä vastaan paini valkovenäläinen Alim Selimau. Ensimmäinen jakso päättyi Selimaun voittoon tuomarien rangaistua Hietaniemeä pakoilusta. Toisen jakson voitti Hietaniemi takavyöheitolla pistein 2–0, mutta kolmannella jaksolla suomalaista rangaistiin jälleen pakoilusta, ja Selimau eteni finaaliin jaksoin 1–2. Selimau voitti loppuottelun ja uransa toisen MM-kultamitalin. Hietaniemi taas selviytyi suoraan pronssiotteluun, jossa hänen vastustajakseen piti asettua azerbaidžanilainen Saman Tahmasebi. Tahmasebi joutui kuitenkin antamaan loukkaantumisensa vuoksi luovutusvoiton, ja Hietaniemi palkittiin uransa ensimmäisellä suurella arvokisamitalilla, joka oli viiteen vuoteen ensimmäinen suomalaisen voittama MM-painimitali. Hietaniemi saavutti samalla Suomelle maapaikan Lontoon olympialaisiin. Hänet nimettiin olympiajoukkueeseen ensimmäisessä valintatilaisuudessa joulukuussa 2011. Vuonna 2011 Hietaniemi paini vielä 96-kiloisten sarjassa kolmanneksi Arto Haavisto -turnauksessa ja Lontoon esiolympialaisissa.
Lontoon olympiavuodesta eteenpäin
Hietaniemi aloitti Lontoon olympiavuotensa 84-kiloisissa painimalla maaliskuussa Belgradin EM-kilpailuissa unkarilaista Viktor Lőrinczia vastaan. Hän hävisi ottelun lopulta pronssia voittaneelle Lőrinczille jaksoin 0–2 (0–1, 0–1) ollen lopulta 24:s. Kesäkuussa hän oli Saksan Grand Prix'ssa 84-kiloisten sarjassa toinen.