cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Solovetskin saaret
Maantiede
Pinta-alaltaan 347 neliökilometrin suuruiseen saariryhmään kuuluu kuusi suurempaa saarta: Iso Solovetskin saari, Hanhisaari, Pieni ja Iso Mukselma sekä Pieni ja Iso Jänissaari. Näiden lisäksi saaristoon kuuluu kymmeniä pienempiä saaria ja kallioluotoja. Pääasiassa mäntymetsien ja soiden peittämän pääsaaren korkein kohta on 107 metriä korkea Sekirnajan vuori, ja saarilla on lukuisa määrä pieniä, ortodoksimunkkien kaivamien kanavien yhdistämiä järviä.
Luostari
Solovetskin pääsaarelle perustettiin ortodoksinen Solovetskin luostari vuonna 1429 ja se toimi vuoteen 1920 saakka. Munkit karkottivat saarilta kaikki alkuperäiset asukkaat, etteivät joutuisi kiusaukseen naisia nähdessään. Venäläisten lähteiden mukaan novgorodilainen "ylimysnainen" (rikkaan turkiskauppiaan vaimo) Marfa Boretskaja lahjoitti 1450 Suman ja Vienan Kemin seudut luostarille. Ruotsalaiset (suomalaiset) yrittivät vallata luostarin 1589 ja 1611.
Solovetskin vankileiri
thumb|270px|Solovetskin saarten vankeja kaivamassa savea tiilentekoon. Kuva vuodelta 1924 tai 1925. Ihmisoikeusjärjestö Memorialin keräämien tietojen mukaan vuosina 1923–31 ja 1932–33 osin Solovetskin luostarisaarella toimi saarten mukaan nimetty Solovetski ITL OGPU ojennusleiri. Aluksi kyseessä oli Leninin määräyksestä perustettu ensimmäinen poliittisille vangeille tarkoitettu, muutaman tuhannen vangin erikoisleiri (09/1923 yhteensä 3 049 vankia; lokakuun 1927 alussa oli 12 896 vankia, joista Solovetskin saarilla 7 445 ja mantereella 5 451; tätä edeltävän vuoden aikana leirillä kirjattiin yhteensä 728 kuollutta). Vuoden 1931 alkuun mennessä vankeja oli jo 71 800 ja vankileiriä oli laajennettu usealle paikkakunnalle Arkangelin alueella ja Karjalassa. Vangit toimivat metsätöissä, turpeennostossa, kalastivat ja metsästivät merinisäkkäitä, rakensivat tai kunnostivat rakennuksia, tietä ja rautatietä sekä valmistivat kulutustavaroita. Tämän lisäksi saarella jalostettiin ja kasvatettiin hopeakettuja.
Vuoden 1931 lopulla leiri suljettiin ja vangit siirrettiin toiselle, vielä suuremmaksi kasvaneelle pakkotyöleirille (Belomoro–Baltiski ITL) Karjalaan, joka leiri rakensi Vienanmeren–Itämeren kanavaa. Pienen tauon jälkeen Solovetskin ojennusleiri avattiin uudelleen ja toimi vielä 1932–33.
Solovetskin pakkotyöleiriin kuului myös erillinen Kontusaaren (Kondostrov) leiri, jossa sijaitsi iso kivilouhos. Yli 200 vankia onnistui pakenemaan saarilta Suomeen, joten Suomessa oltiin hyvin perillä Solokan pakkotyöleiristä.
Muuta
Bolševikit rakensivat Solokan saarelle 1922–1924 myös kapearaiteisen rautatien, jonne kalusto siirrettiin entiseltä Vologdan - Arkangelin kapearaiteiselta radalta, joka oli muutettu leveäraiteiseksi 1914–1917. Rautatien jäänteitä on saarella yhä näkyvissä.
Jaakko Rugojevin mukaan saarten alkuperäinen nimi lienee ollut Salosaaret, josta muotoutui myöhemmin Solohko, Solovki ja Solovetski. Solokan saaren paikannimistössä on säilynyt paljon karjalaisia sanoja - Rebolda (Repo), Pertjärvi, Kuikino (Kuikkajärvi), saapasta muistuttava niemen nimi Kenkä, Karsinajärvi jne.
Yleisradion vuoden 2014 alkupuolen Jäämeri 30 päivässä -kulttuuridokumenttisarjan toisessa jaksossa Ville Haapasalo vieraili Solovetskin saarilla.
Pistojärvi (täsmennyssivu)
Pistojärvi voi tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä kohteita:
Häntäihmiset
Häntäihmiset ovat kuvitteellinen hännällinen ihmisrotu, joka mainittiin usein 1300- ja 1400-luvuilla eurooppalaisten tutkimusmatkailijoiden kertomuksissa. Häntäihmisten oletettiin elävän jossain kaukaisessa maassa. Vanhoissa maailmankartoissa oli toisinaan merkintä "homini caudati hic", eli "täällä asuvat häntäihmiset".
1700-luvulla Carl von Linné uskoi, että häntäihmiset olivat puuttuva lenkki apinoiden ja ihmisten välillä. 1800-luvulle tultaessa oletettiin, että häntäihmisiä eläisi ainoastaan Afrikassa. Ranskalaisten antropologien mukaan Keski-Afrikassa elävät "Niam-niamit" olivat mahdollisesti tällainen rotu. Tutkimuksista huolimatta Niam-niameja ei koskaan löydetty, ja tiede menetti kiinnostuksensa häntäihmisiin.
Hännällisiä ihmisiä kuitenkin syntyy toisinaan. Vuonna 1901 syntyi poika, jolla oli häntä. Häntä poistettiin leikkauksella pojan ollessa puolivuotias, jolloin se oli 7,5 senttimetriä pitkä. Nykyisin tutkijat ovat yksimielisiä siitä, että hännällistä ihmisrotua ei ole koskaan ollut - toisin sanoen ihmiset ovat kehittyneet muista kädellisistä, jotka nekin olivat hännättömiä.
Mandoliini
pienoiskuva|Tyypillien F-mallin mandoliini.|alt= pienoiskuva|Epiphonen valmistama sähkömandoliini.
Hietaniemi (albumi)
Hietaniemi on Mikko Kuustosen vuonna 2007 julkaistu studioalbumi.
Albumi ylsi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen listan kuudenneksi ja pysyi listalla seitsemän viikkoa.
Mandoliini
Mandoliini on Italiassa ja Saksassa 1700-luvun alussa kehittynyt kielisoitin.
Kielet ja viritys
Mandoliinin tyypillinen kielten määrä on vaihdellut eri aikoina. Nykyään yleisin mandoliini on napolilainen mandoliini, jossa on neljä kieliparia eli kahdeksan kieltä. Mandoliinissa voi myös olla kaksitoista tai jopa kuusitoista kieltä, joista kolme (12-kielisessä) ja neljä (16-kielisessä) on aina viritetty samaan vireeseen. Kahdeksankielisessä on kieliparit samassa vireessä. Mandoliinin viritys on samanlainen kuin viululla (G–D–A–E).
Soittaminen
Mandoliinin ääni ei ole kantava, ja jos sitä soitetaan samaan aikaan esimerkiksi viulun kanssa, ääni hukkuu lähes täysin. Mandoliinia soitetaan yleensä plektralla.
Tyypillisesti mandoliinilla soitetaan melodioita tai perusmelodian toista ääntä. Plektralla aikaansaadaan yhtenäinen tremolo-äänimatto, jonka syntyä parikielet auttavat. Soittajilla näyttää oikea käsi tärisevän sen heiluessa niin nopeasti ylös-alas ja sivulle. Mandoliini on myös erinomainen sointusäestyksessä, kitaran tai banjon tapaan, sen ääni soi kuuluvasti, soittimen pienestä koosta huolimatta. Tämä vaatii usein plektran käyttöä.
Historia
Mandoliini kehittyi suuremmasta mandora-soittimesta, jota oli käytetty noin 1500-luvulla.
Mandoliinia on käytetty useissa erilaisissa musiikin tyylilajeissa. Tunnetuimpia mandoliinille säveltäneitä klassisia säveltäjiä ovat olleet Antonio Vivaldi (1678–1741), Johann Nepomuk Hummel (1778–1837) ja Raffaele Calace (1863–1934). Sergei Prokofjevin (1891–1953) baletin Romeo ja Julia osissa 25 ("Mandoliinitanssi") ja 48 ("Aamuserenadi") mandoliinilla on tärkeä osa. Mandoliinia alettiin käyttää 1900-luvulla bluegrass- ja jazz-musiikissa.
Suomalaisessa pelimannimusiikissa mandoliini oli pitkään vähemmän arvostettu kuin viulu, klarinetti tai haitari, mutta arvostus on noussut 1900-luvun loppuvuosikymmeninä.
Populaarimusiikissa mandoliinia on käytetty muun muassa kappaleissa "Teuvo, Maanteiden kuningas" (ja useissa muissa Leevi and the Leavingsin kappaleissa), "Perutaan häät" (Anne Mattila), "Losing My Religion" (R.E.M., soittajana Peter Buck) ja "Battle of the Evermore" (Led Zeppelin).
Tunnettuja mandoliinivirtuooseja on nykyään vähän. Erityistä mainetta on saavuttanut Alison Stephens, joka on omistautunut nimenomaan klassiselle mandoliinille.
Ihmissusi
Ihmissusi on myyteissä ja kansantaruissa sekä kauhufiktiossa ja populaarikulttuurissa esiintyvä peto: ihminen, joka kykenee muuttumaan sudeksi tai sudenkaltaiseksi olennoksi. Sudeksi tai muuksi petoeläimeksi muuttuva ihminen on esiintynyt myyteissä ja taruissa läpi historian eri puolilla maailmaa.
Useissa myyteissä ihmissusi on päiväsaikaan ihminen, joka muuttuu keskiyöllä täydenkuun vaikutuksesta sudeksi. Joissakin tarinoissa ihminen kykenee muuttumaan sudeksi milloin itse haluaa. Kenties tunnetuin tapa muuttua ihmissudeksi tapahtuu toisen ihmissuden pureman kautta, mutta joissakin myyteissä ihmissudeksi saatetaan muuttua esimerkiksi kirouksen seurauksena. Tunnetuin tapa tappaa ihmissusi on ampua sitä hopealuodilla.
Historia
Ensimmäiset merkinnät ihmissusista on löydetty antiikin kreikkalaisen historioitsijan Herodotoksen teoksista. Herodotos kirjoitti eräässä historiateoksessaan skyyttien uskovan neuri-naapurikansansa muuttuvan kerran vuodessa susiksi. Myöhemmät historioitsijat ovat epäilleet ihmissusitarinan juontuvan pohjoisessa asuneiden neurien käyttämistä turkisvaatteista, jotka olivat antiikin kreikkalaisista omituisia. Roomalaisen kirjailijan Petronius Arbiterin kirjoittamassa Satyricon-romaanissa ensimmäiseltä vuosisadalta kerrotaan tarina ihmissudesta.
Kuuluisimpia historiallisia ihmissusia ovat olleet Jean Grenier ja Peter Stubbe. Nämä väitetyt ihmissudet on yleensä todettu mielenvikaisiksi. Esimerkiksi lykantropia on mielenterveydellinen häiriö, jota sairastava henkilö kokee joko olevansa eläin tai olevansa muuttumassa eläimeksi, esimerkiksi sudeksi. Sairastava henkilö saattaa käyttäytyä sen eläimen tavoin, joksi uskoo olevansa muuttumassa. Sairaus on harvinainen eikä sen syitä vielä ymmärretä. Sairaudella on saattanut olla vaikutusta ihmissusimyytin syntymiseen.
Myytit
Siitä, miten ihmissudeksi voi muuttua, on monia myyttejä. Yksi tunnetuimmista tavoista muuttua ihmissudeksi on joutua sellaisen puremaksi tai raapimaksi. Joissakin myyteissä ihmissudeksi saatetaan muuttua esimerkiksi jonkin jumalan tai noidan kostoksi langettaman kirouksen takia. Ihmissudeksi saattaa muuttua myös tehtyään sopimuksen paholaisen kanssa.
Ihmissusi saattaa susimuodossaan olla oikean suden näköinen tai sudenkaltainen olento, joka esimerkiksi kävelee kahdella jalalla ja osaa puhua. Ihmismuodossaan ihmissusilla on useita tuntomerkkejä, jotka vaihtelevat myytistä toiseen. Joissakin myyteissä ihmissuden tunnistaan siitä, että sillä on ihmismuodossaan hyvin tuuheat kulmakarvat, karvaiset kämmenet, erityinen selkärangan mutka ja harvinaisen pitkä etusormi. Se saattaa myös kammota hopeaesineitä. Jouluaattona syntyneiden lapsien on joskus ajateltu muuttuvan ihmissusiksi.
Kertomuksien mukaan sudenhahmoisen ihmissuden voi muuttaa takaisin ihmiseksi kutsumalla sitä ristimänimellä tai tarjoamalla sille ruokaa. Järeämpiä aseita kaivattaessa ihmissuden voi tappaa hopealuodilla tai muilla hopeasta tehdyillä esineillä. Hopealuoti on yksi tunnetuimmista keinoista tappaa ihmissusi. Kuollut ihmissusi muuttuu yleensä takaisin ihmiseksi, mutta joidenkin tarinoiden mukaan se muuttuu kuollessaan vampyyriksi. Joissakin kertomuksissa ihmissusi lakkaa tietyn ajan kuluttua, esimerkiksi kirouksen rauettua, olemasta ihmissusi.
Chenab
Chenab  on Intian ja Pakistanin läpi virtaava joki Punjabissa. Lisäksi se virtaa Jammun ja Kashmirin läpi. Joki muodostuu Chandran ja Bhagan jokien yhtyessä, virtaa Pakistanin puolelle Punjabin alangoille, missä se yhtyy Sutlej-jokeen, joka on Indusin sivujoki. Sen pituus on 970 km.
Ihmissusi
Myytit
Joissakin tapauksissa esitetään, että ihmissuden purema tai hampaan raapaisu aiheuttaa vampyyreille kivuliaan kuoleman. Vampyyri voi parantua, jos saa juoda ihmissuden verta. Yleensä ei ole väliä onko saatu veri purijan vai jonkun muun.
Muussa kulttuurissa
Vanhojen myyttien ja kansantarujen lisäksi ihmissusi on esiintynyt myös nykykulttuurissa. Se on nähty esimerkiksi elokuvissa ja televisiosarjoissa, ja ihmissusimyytistä on kirjoitettu useita kirjoja.
Chenab
Joen keskimääräinen virtaama on 25 miljardia kuutiometriä vuodessa. Intia on harkinnut sen hyödyntämistä vesivoimaan. Salalin padon ja vesivoimalan rakentaminen on aiheuttanut kiistaa Indusin vesistön hallinnasta Intian ja Pakistanin välillä. Maat ovat päässeet sopimukseen, että Pakistan saa tarkastaa uudet patohankkeet.
Ihmissusi
Muussa kulttuurissa
Suomalaisista ihmissusitarinoista tunnetuin on kirjailija ja runoilija Aino Kallaksen vuonna 1928 ilmestynyt Sudenmorsian. 1600-luvun Hiidenmaalle sijoittuvassa tarinassa virolaisen metsänvartija Priidikin vaimo Aalo muuttuu ihmissudeksi Metsän Hengen, Diabolus Sylvarumin vaikutuksesta. Kirjan pohjalta Kallas on kirjoittanut myös näytelmän. Tauno Pylkkänen on säveltänyt sen oopperaksi.
Virolainen kirjailija August Kitzberg on kirjoittanut aiheesta novellin "Libahunt" (1891–1892, 'Ihmissusi') ja sen pohjalta näytelmän Libahunt, draama viies vaatuses. Aino Kallas suomensi näytelmän 1916 ja tarjosi sitä teattereille, mutta mikään teatteri ei huolinut sitä. Suomennos on todennäköisesti hävinnyt.
Bruno Mathsson
thumb|Bruno Mathsson istuu Pernilla-tuolissa kotonaan vuonna 1950. Karl Bruno Mathsson (13. tammikuuta 1907 − 17. elokuuta 1988) oli ruotsalainen arkkitehti ja huonekalusuunnittelija. Hänen tuotannostaan maineikkaimpia ovat kevyet, taivutetusta puusta valmistetut tuolit. Hän suunnitteli myös taloja.
Mathssonin mukaan on nimetty Bruno Mathsson -palkinto.
Farmakopea
Farmakopea on käytössä olevien lääkeaineiden määritelmät sisältävä kirja. Farmakopeaan sisältyy myös laatuvaatimukset lääkeaineille, apuaineille ja lääkevalmisteille sekä mm. määräyksiä ja ohjeita säilytyksestä. Suomessa farmakopean vahvistavaksi viranomaiseksi on Lääkelaissa määritelty Fimea. Farmakopeaa käyttävät toiminnassaan lääketeollisuus, lääketukkukaupat, apteekit ja lääkevalvontaviranomaiset. Vaikka lääkeaineluetteloita oli ollut jo antiikin ajoilta lähtien, ensimmäisen kerran termiä farmakopea käytti Anuce Foesius 1561.
Farmakopeat Suomessa
Suomen ensimmäinen Pharmacopoea Fennica ilmestyi vuonna 1819 latinan kielellä. Sen esikuvana oli ollut ruotsalainen farmakopea vuodelta 1784. Toinen laitos ilmestyi vuonna 1852 latinan kielellä. Siitä julkaistiin myös täydennetty ruotsinkielinen painos ja vuoden 1863 kolmas laitos oli hyvin samanlainen. Neljäs laitos ilmestyi latinaksi ja ruotsiksi vuonna 1885 ja sen esikuvana oli kolme vuotta aiemmin julkaistu saksalainen farmakopea. Viides laitos ilmestyi suomeksi ja ruotsiksi vuonna 1915. Kuudes laitos ilmestyi suomeksi vuonna 1938 ja ruotsiksi vuonna 1940. Siinä oli otettu huomioon kansainvälisiä sopimuksia ja vaatimuksia ja sen laatimisessa oli käytetty apuna ruotsalaista ja tanskalaista farmakopeaa. Samoja esikuvia käytettiin vuonna 1956 ilmestyneessä seitsemännessä laitoksessa, joka oli apteekkien lisäksi tarkoitettu myös lääketeollisuutta ja tukkukauppaa varten.
Kansainvälisyyden vaatimuksien lisäännyttyä Pohjoismainen Farmakopeatoimikunta julkaisi ensimmäisen Pharmacopoea Nordican vuonna 1962 ja se tuli voimaan vuonna 1965 kaikissa Pohjoismaissa ja korvasi kansallisen farmakopean. Euroopan Farmakopeatoimikunta julkaisi ensimmäisen European Pharmacopoeian vuonna 1969. Se otettiin käyttöön Suomessa vuoden 1978 alussa ja Pharmacopoea Nordica on jäänyt vähitellen pois käytöstä. Nykyään Euroopan farmakopeaa toimittaa Euroopan neuvoston lääkkeiden laatuasioista vastaava yksikkö (EDQM).
Carl August Ehrensvärd (1745–1800)
thumb|250px|Carl August Ehrensvärd. Carl August Ehrensvärd (5. toukokuuta 1745 Tukholma – 21. toukokuuta 1800 Örebro) oli ruotsalainen kreivi, merisotilas, taiteilija ja arkkitehti.
Sotilasura
Carl August Ehrensvärd valmistui tykistön kadetiksi 1753. Tämän jälkeen hän kirjautui ensin Turun Akatemiaan 1754 ja sitten Upsalan yliopistoon 1755. Ura armeijassa kuitenkin houkutteli Ehrensvärdiä akateemista uraa enemmän. Sodankäyntiin hän tutustui Pommerin sodassa 1757–1762, jossa hän oli isänsä Augustin Ehrensvärdin mukana. Vuonna 1760 hänestä tuli ensin vänrikki Turun jalkaväkirykmenttiin ja seuraavana vuonna hän sai laivaston luutnantin arvon. Samaan aikaan hän toimi isänsä apuna Sveaborgin rakennustöissä. Vuosina 1766–1767 Ehrensvärd teki opintomatkan Ranskaan ja Hollantiin, jossa tutustui maiden laivastoihin.
Ruotsiin palattuaan Ehrensvärd eteni nopeasti sotilasurallaan. Vuonna 1770 hänestä tuli armeijan laivaston kapteeni, vuonna 1772 majuri ja vuonna 1774 everstiluutnantti. Ehrensvärd oli Kustaa III:n vahva tukija, kun kuningas kaappasi vallan vuonna 1772. Palkkioksi tästä hän eteni vuonna 1777 everstiksi ja nimitettiin armeijan laivaston Suomen eskaaderin varapäälliköksi sekä Sveaborgin tykistöpataljoonan komentajaksi. Vuosina 1784–1789 Ehrensvärd toimi avomerilaivaston yliamiraalina.
Kustaa III:n murhan jälkeen Gustaf Adolf Reuterholmin holhoojahallitus kutsui Ehrensvärdin vielä palvelukseen. Hän toimi sotamarsalkan arvoisena avomerilaivaston kenraaliamiraalina vuosina 1792–1794, jonka jälkeen hän vetäytyi yksityiselämään ja keskittyi taiteellisiin harrastuksiin kartanossaan Skånessa.
Taiteellinen ura
Ehrensvärd oli kiinnostunut kuvataiteista, joihin hän keskittyi erityisesti sotilasuransa jälkeen. Hän oli taitava piirtäjä ja maalari. Jo sotilasuransa aikana hän teki 1780–1782 matkan Etelä-Eurooppaan tutustuakseen taiteeseen. Hän myös julkaisi matkansa jälkeen vuonna 1786 kuvitetun matkakertomuksen Resa til Italien 1780, 1781, 1782 sekä taiteen olemusta pohtivan De fria konsters philosophi. Ehrensvärd suosi uusklassismia ja oli Charles-Louis Montesquieun ja Johann Joachim Winckelmannin ajatusten kannattaja.
Carl August Ehrensvärd nimitettiin Ruotsin taideakatemian kunniajäseneksi vuonna 1783 ja Kuninkaallisen tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1790.
Perhe
Carl August Ehrensvärdin vanhemmat olivat Suomenlinnan suunnitellut sotamarsalkka, kreivi Augustin Ehrensvärd ja Catarina Elisabet Adlerheim. Hän viettikin paljon aikaa lapsuudessaan ja nuoruudessaan Helsingin ulkopuolella sijaitsevalla linnoitussaarella.
Vuonna 1785 hän meni naimisiin kreivitär Sofia Lovisa Eleonora Sparren (1761–1832) kanssa. Pariskunta sai yhden lapsen: Gustaf Carl Albert Augustin (1787–1860).
Jättikolibri
Jättikolibri (Patagona gigas) on suurin kolibriheimon linnuista. Se voi saavuttaa korkeintaan 23 senttimetrin pituuden ja 18–20 gramman painon. Jättiläiskolibrin yläpuoli on vihertävänruskea ja alapuoli sekä kaula ovat kanelinruskeat. Pyrstön alapinta on valkoinen. Linnusta tavataan kahta alalajia P. gigas gigas ja P. gigas peruviana. Jättikolibrit elävät Andeilla alkaen pohjoisesta Ecuadorista päättyen keskiseen Chileen ja Argentiinaan. Elinympäristökseen jättikolibri kelpuuttaa puoliavoimet rinnepensaikot, mutta viihtyy myös viljelysmailla. Kokonsa ansiosta lintu selviytyy vuoriston alhaisista lämpötiloista säilyttäen paremmin ruumiinlämpönsä, koska jättikolibrilla on vähemmän haihduttavaa pintaa suhteessa ruumiin kokoon. Se voi myös laskeutua alemmas leudommille alueille. Lajin siiveniskut eivät ole yhtä nopeat kuin pienemmillä sukulaisilla. Haeskellessaan mettä jättikolibri on usein aggressiivinen ajaen muut pois apajiltaan. Se rakentaa kokoonsa nähden pienen pesänsä sammalista ja jäkälistä oksalle tai kaktukseen.
Ogaden
pienoiskuva|Ogadenin kartta pienoiskuva|210px|[[Ogadenin kansallinen vapautusrintama|ONLF:n lippu]] Ogaden, myös Ogadēn, on historiallinen maakunta Etiopiassa. Alueen asukkaat ovat etnisesti pääasiassa somaleja, uskonnoltaan muslimeja. Jotkut klaanit käyttävät nimitystä ”Somali Galbeed”, joka tarkoittaa Länsi-Somalia. Nykyään alue kuuluu Somalin osavaltioon.
Alueen pinta-ala on noin 400 000 neliökilometriä, ja sen rajanaapureita ovat Djibouti, Kenia ja Somalia. Merkittävimpiä kaupunkeja ovat Degehabur, Gode (Godey), Jijiga (Jigjiga), Kebri Dahar (Qabridahare), Shilavo (Shilaabo) ja Werder (Wardheer).
Vitaliano Brancati
Vitaliano Brancati (1907 Pachino, Siracusa, Italia – 1954 Torino, Italia) oli italialainen toimittaja, käsikirjoittaja ja kirjailija.
Brancati opiskeli Cataniassa ja muutti sieltä Roomaan, jossa hän työskenteli toimittajantyön ohella kirjailijana. Esikoisromaani Singolare avventura di viaggio ilmestyi 1934. Hän käsittelee siinä eksistentiaalisia kysymyksiä, mutta se sisältää myös erotiikkaa. Hän oli nuoruudessaan ihannoinut fasismia, mutta sanoutui nyt siitä irti. Palattuaan Cataniaan hän toimi opettajana ja avusti Omnibus-aikakauslehteä. Kirjoituksiaan hän julkaisi teoksessa I piaceri (1943), joka oli luonteeltaan hyvin antikonformistinen. Sillä linjalla hän jatkoi sodan päätyttyäkin.
Matkakoski
Matkakoski on koski Torniossa Tornionjoessa. Sen pituus on yksi kilometri ja putouskorkeus 4,8 metriä. Sen rannalla on nähtävyyksinä myös vanhat kala-aitat.
Vitaliano Brancati
Teoksessa Gli anni perduti (1938) hän viljelee huumoria, ja teos aloittaa uuden vaiheen hänen kirjailijanurassaan. Don Giovanni in Sicilia käsittelee machokulttuuria, ja Il bell'Antonio seksuaalista kyvyttömyyttä huumorin sävyttämänä. Keskenjäänyt Paolo il caldo ilmestyi postuumisti 1954. Se sisältää eroottisen pakkomielteen tarkastelua ja samalla myös sodanjälkeisen Italian kulttuurisia ja yhteiskunnallisia oloja.
Brancatin tunnettuun novelliin Il vecchio con gli stivali (1944) perustuu Luigi Zampan ohjaama elokuva Erään saappaan varjossa (Anni difficili, 1948). Novelli käsittelee Italian virallisen fasisminvastaisuuden taustoja. Elokuva puolestaan synnytti poliittisen satiirin lajin, johon sensuuri puuttui. Kohteeksi joutui varsinkin juuri Brancatin tuotanto, ja siinä yhteydessä kiellettiin hänen paras näytelmänsä, naisten välisestä rakkaudesta kertova La governante (1952). Sen herättämät ajatukset hän kirjasi pamflettiin Ritorno alla censura (1952), jossa hän asettui puolustamaan teatterin sananvapautta.
Brancatin tuotannosta on julkaistu suomeksi novelli "Naapurin Carrubban kahdeksan miljoonaa" (suom. Soma Rytkönen, teoksessa Italialaisia kertomuksia 1900-luvulta (2007); alkuteos "Gli otto milioni del vicino Carubba" teoksesta Tutti i racconti).
Adam Smith
Adam Smith, FRSA, (16. kesäkuuta (J: 5. kesäkuuta) 1723 Kirkcaldy, Skotlanti, Yhdistynyt kuningaskunta – 17. heinäkuuta 1790 Edinburgh, Skotlanti, Yhdistynyt kuningaskunta) oli skotlantilainen moraalifilosofi, joka oli kiinnostunut yhteiskuntaa koskevien periaatteiden kokonaisvaltaisesta analyysistä. Hän oli yksi skotlantilaisen valistuksen avainhahmoja. Smithiä pidetään poliittisen taloustieteen ja nykyaikaisen (kansan)taloustieteen isänä, vapaakaupan varhaisena kannattajana ja keskeisenä klassisena liberaalina. Hänen tunnetuin teoksensa on vuonna 1776 julkaistu Kansojen varallisuus.
Elämä
Smith on haudattu Canongaten hautausmaalle Edinburghiin.
Ajatukset
Moraalituntojen teoriassa (The Theory of Moral Sentiments, 1759) Smith esittää moraalifilosofisen tutkimuksen moraalista. Moraalin keskeinen osa on sympatia. Ulkopuolinen tarkastelija voi tutkia tekojen moraalisuuden luonnetta ja tasoa. Smith katsoi moraalituntojen teorian pääteoksekseen.
Kansojen varallisuudessa (An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations, lyhyemmin The Wealth of Nations, 9. maaliskuuta 1776) Smith kuvaili ihmisten yksittäisten vapaaehtoisten vaihtokauppojen verkostoa eli markkinataloutta vastapainona silloin vallinneelle, kansalliseen sääntelyyn ja etuoikeuksiin perustuvalle merkantilismille (Smithin keksimä nimitys). Tosin muut valistusfilosofit olivat esittäneet samantapaisia ajatuksia aiemmin, suomalainen Anders Chydenius melkein täsmälleen samat ajatukset, ja moni muu samantapaisia vieläkin aiemmin. Siksi Smithin merkitys onkin ensisijaisesti popularisoinnissa: hänen kirjansa levisi laajalle ja vaikutti paljon. Smith tosin piti itseään ensisijaisesti moraalifilosofina ja vasta toissijaisesti taloustieteilijänä. thumb|left|Adam Smithin patsas [[Edinburghissa.]]
Smithin keksimä on muun muassa vertauskuva "näkymätön käsi". Kansojen varallisuudessa Smith puhuu näkymättömästä kädestä tuontirajoitusten yhteydessä.
Smith kannatti vapaakauppaa samasta syystä kuin maiden sisäistäkin kauppaa: hän näki työjaon ja erikoistumisen periaatteen olevan hyödyllistä myös kansainvälisellä tasolla. Käytännön politiikassa Smith kannatti silti joitakin protektionistisia lakeja Britannian edun ajamiseksi. Smith kuitenkin ajatteli, että pääomien liikkuvuus on sen verran vähäistä, että kaupan vapauttamisen hyödyt yhdessä maassa eivät koituisi toisten valtioiden asukkaiden hyödyiksi (tämän opin on puolestaan arveltu olleen vain taktinen keino käännyttää hallitsijoita vapaakaupan kannalle).
Poikkeuksena liberalismiinsa Smith kannatti Englannissa tuolloin vallinnutta korkosääntelyä. Hän kuitenkin muutti kantansa, kun filosofi Jeremy Bentham perusteli hänelle, miksi se olisi haitallista Smithin oman teoriansakin mukaan.
Smith esittelee markkinoiden itseorganisoitumista muun muassa työvoimaesimerkin avulla. Työvoiman kysynnän noustessa palkat nousevat – kysyntää nostaa työnantajien erikoistuminen ja uusiin koneisiin investoiminen. Palkkojen noustessa kotitaloudet voivat hankkia parempaa ruokaa, jolloin imeväis- ja lapsikuolleisuus pienenee, mikä kasvattaa työvoiman määrää, mikä taas alentaa palkkoja työvoiman tarjonnan lisääntyessä. Smithin aikakaudella kymmenvuotias osallistui työntekoon, lapsikuolleisuus oli suurta, ei ollut yhteiskunnallisia lakeja, melkein kaikki ammattiliitot olivat kiellettyjä, mutta kaikkein suurin ongelma oli se, että ihmiset olivat enimmäkseen hyvin köyhiä. .
Smithin mielestä valtion tehtävät olivat puolustus, hallitus, oikeuslaitos, tiet ja kulkuväylät, koulutus ja osittain julkisten laitosten ylläpito. Hän määritteli hyvän verojärjestelmän ominaisuuksiksi I. Laajan veropohjan, II Ennustettavuuden, III Verovelvolliselle sopivaan aikaan perimisen ja IV Veron perimisen heti mahdollisimman oikean suuruisena.
Jan Rydman
thumb|Jan Rydman marraskuussa 2005. Jan-Kristian Rydman (3. lokakuuta 1959 Helsinki – 31. maaliskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen tiedevalistuksen vaikuttaja.
Rydman oli Tieteellisten seurain valtuuskunnan (TSV) tiedotuspäällikkö vuodesta 1994. Sitä ennen hän oli työskennellyt eri tehtävissä TSV:ssa vuodesta 1979 alkaen. Hän toimi Tieteen päivien pääsihteerinä vuodesta 1987 vuoteen 2007 ja toimitti päivien esitelmistä kahdeksan kirjaa. Hän oli myös Tieteessä tapahtuu -lehden päätoimittaja.
Rydman kuoli vaikeaan sairauteen Terhokodissa Helsingissä. Rydmanin isä on säveltäjä Kari Rydman ja poika perussuomalaisten kansanedustaja Wille Rydman.
Thimphu
Thimphu (ཐིམ་ཕུ་) on Bhutanin pääkaupunki ja suurin asutuskeskus, ja myös nimi kaupunkia ympäröivälle laaksolle ja piirikunnalle. Vuoden 2005 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukasluku oli 79 000. Kaupunki sijaitsee Wang Chun (Chu-joen) varrella. Se on kuninkaallisen perheen asuinpaikka ja monien kansainvälisten järjestöjen tukikohta alueella. Vuoteen 1955 saakka Thimphu oli Bhutanin pääkaupunki vain kesällä. Talvella hallintokaupunkina toimi Punakha.
Tashichoedzong, 1200-luvulla rakennettu linnoitettu luostari on ollut Bhutanin hallituksen kokoontumispaikkana vuodesta 1952. Tangon ja Cherin luostarit sijaitsevat lähellä kaupunkia ja Dechenchoelingin palatsi, joka on kuninkaan virallinen asunto, kaupungin pohjoispuolella. Kaupunki on laajentunut huomattavasti maaseudulta muuttaneen väestön vuoksi. Pääkatu Norzim Lam on kauppojen, ravintoloiden ja julkisten rakennusten reunustama. Kaupungin kaikkien talojen vaaditaan olevan koristeltu perinteisillä buddhalaisilla maalauksilla ja kaupungin hallinto säätelee rakentamista tarkasti. Suurin osa kaupungin vähäisestä teollisuudesta sijaitsee Wang Chun sillan eteläpuolella ja eloisat viikonloppumarkkinat pidetään joen lähellä. Kesän lopussa Tashichoedzongissa on värikäs naamiotanssifestivaali (tsechhu).
Liikenne
Thimphussa ei ole omaa lentokenttää, mutta lähin lentoasema on Parossa noin 60 kilometrin (kahden tunnin ajomatkan) päässä.
Khimaira
Khimaira ( 'kuttu', ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Lyykiassa riehunut tulta syöksevä taruhirviö, jolla oli leijonan pää, vuohen ruumis ja häntänä käärme tai skorpionin pyrstö. Homeroksen mukaan Khimaira oli leijonan, vuohen ja käärmeen sekasikiö. Taiteessa sille kuvataan yleensä myös vuohen pää. Joskus sillä on lohikäärmeen ruumiinosia (esimerkiksi pää ja siivet).
Kreikan taruston mukaan Khimairan surmasi Korintin kuninkaan Glaukoksen poika Bellerofon. Bellerofon kierteli Khimairaa hevosellaan Pegasoksella lentäen ja ampui hirviöön nuoliaan. Kun hirviö ei kuollut, Bellerofon kiinnitti lyijykimpaleen keihäänsä kärkeen ja työnsi sen Khimairan suuhun. Khimairan syöksemä tuli sulatti kimpaleen ja sula lyijy valui Khimairan vatsaan ja tappoi sen. Muistoksi hirviöstä jäi niin sanottu palava kivi, joka sijaitsee nykyisessä Turkissa Olymposvuoren alarinteillä olevassa Cirali-nimisessä kylässä. Bellerofonista tuli lohikäärmeen surmaajien esikristillinen prototyyppi voiton johdosta.
Khimaira oli naaraspuolinen käärmevaimo Ekhidnan ja Manalan hirviö Tyfonin jälkeläinen. Yksi Khimairan veljistä oli manalan kolmipäinen hirviökoira Kerberos. Khimairasta on johdettu muun muassa sana kimeeri, joka tarkoittaa eri eläinlajeista yhdistettyä eliötä.
Khimairoita käytetään myös koristehahmoina arkkitehtuurissa.
Khimairoita
<Gallery> Image:Chimera Apulia Louvre K362.jpg|Khimaira Apuliasta, n. 350–340 eaa. Image:Pegasus reel Louvre Bj1887.jpg|Luultavasti korvakoru, jossa Pegasoksen ja Khimairan kuvia, kultaa, 300 eaa. Image:Bapstesel - 2.png|Rooman paaviaasi. Uskonpuhdistuksen ajan karikatyyri. Image:Wolpertinger.jpg|Wolpertinger (Crisensus bavaricus), Albrecht Dürerin mukaelma. </Gallery>
Tor Caldara
thumb|250px|Torre delle Caldane. Tor Caldara Riserva Naturale Regionale on aluetason luonnonsuojelualue Tyrrhenanmeren rannalla Italiassa. 44 hehtaarin laajuinen alue sijaitsee Anzion kunnan alueella Rooman eteläpuolella.
1500-luvun puolivälissä rakennetusta Torre delle Caldanen vartiotornista nimensä saanella alueella on ikivihreää välimerenmetsää, jota hallitsee kaksi tammilajia. Rantaa kohti metsä muuttuu macchia-pensastoksi. Meren rannalla on kalliokasvillisuutta, kahden pienen joen varrella rantametsiä ja soilla kosteikkokasveja. Eläinkunta käsittää lintuja, nisäkkäitä, matelijoita, sammakkoeläimiä ja hyönteisiä. Alue on myös geologisesti hyvin mielenkiintoinen. Toisen maailmansodan jälkeen siellä kuvattiin lukuisia elokuvia.
United States Reports
pienois|United States Reports -nidoksia lakikirjastossa. United States Reports on virallinen kokoelma Yhdysvaltain korkeimman oikeuden päätöksiä. Alun perin yhden lakimiehen aloittamaa nidossarjaa julkaisee nykyään maan hallinnon alainen U.S. Government Publishing Office (vuoteen 2014 asti nimeltään Printing Office).
Korkeimman oikeuden päätösten julkaisemisen aloitti philadelphialainen lakimies ja toimittaja Alexander J. Dallas, joka julkaisi ensin yhden nidoksen Pennsylvanian osavaltion tuomioistuimien päätöksiä vuonna 1790. Julkaisua pidetään United States Reports -sarjan ensimmäisenä osana, vaikka siinä ei ole korkeimman oikeuden päätöksiä. Vuonna 1791 vasta perustettu korkein oikeus muutti maan silloiseen pääkaupunkiin Philadelphiaan, ja Dallas alkoi julkaista myös sen päätöksiä myyntiin. Resurssipula vaikutti julkaisujen laatuun, ja niitä julkaistiin jopa vasta seitsemän vuotta oikeustapausten jälkeen. Dallasin julkaisemat neljä osaa kattavat tuomioistuimen vuodet 1790–1800. Hänen jälkeensä päätöksiä alkoi julkaista washingtonilaisen oikeusistuimen tuomari William Cranch. Vuonna 1817 kongressi hyväksyi lain, jolla päätösten julkaisijan (Reporter of Decisions of the Supreme Court of the United States) asema virallistettiin.
Osasta 91 lähtien viittaukset oikeuden päätöksiin ovat muotoa ”347 U.S. 483 (1954)”, jossa 347 on osan numero, 483 sivunumero ja 1954 vuosiluku. Vanhemmat viittaukset ovat muotoa ”1 Cranch (5. U.S.) 299 (1803)”.
Korkeimman oikeuden päätöksiä julkaisevat myös useat kaupalliset tahot, kuten United States Law Week (Bloomberg), LexisNexis ja Westlaw.
Hupputinami
Hupputinami (Nothocercus nigrocapillus) on tinameihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan hupputinami voi kasvaa 32–35 cm pitkäksi. Yleisväritykseltään laji on ruskea. Päälaki on muuta ruumista tummempi ja lähes musta. Vatsa, selkä ja siivet ovat väriltään ruskeat ja osa siipien sulista on valkokärkisiä. Höyhenpuvussa voi olla ohuita mustia raitoja ja alalaji N. n. cadwaladeri on väriltään nimialalajia N. n. nigrocapillus punaisempi. Hupputinamin kurkku on valkoinen.
Levinneisyys ja elintavat
Hupputinamilla on 2 alalajia. Niistä nimialalajia N. n. nigrocapillus tavataan Perun keskiosista Boliviaan ja alalajia N. n. cadwaladeri Perun pohjoisosista. Linnun elinympäristöä ovat kosteat subtrooppiset ja lauhkeat vuoristometsät tyypillisesti noin 1 300–3 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Hupputinamit kerääntyvät alueille, joissa kasvaa runsaasti bambuja. Lintu on todennäköisesti kaikkiruokainen ja sen tiedetään myövän muun muassa maahan pudonneita siemeniä.
Hupputinamikannan kooksi arvioidaan noin 200 000 sukukypsää yksilöä. Lajin kantaa uhkaavat erityisesti sopivien elinympäristöjen väheneminen metsien hakkuiden vuoksi. Hakkuut aiheuttavat myös eroosiota, mikä vähentää elinympäristöjen määrää edelleen.
Pygmalion
thumb|[[Anne-Louis Girodet de Roussy-Trioson|Girodet’n maalaus Pygmalion et Galatée vuodelta 1819 esittää hetkeä, jolloin Pygmalionin veistämä patsas herää henkiin.]] Pygmalion on kreikkalaisen mytologian kuvanveistäjä, joka tunnetaan parhaiten roomalaisen Ovidiuksen teoksesta Muodonmuutoksia. Tarina kertoo Pygmalionista, joka rakastuu norsunluusta veistämäänsä kuvankauniiseen naispatsaaseen. Pygmalion pyytää Venukselta tämän vuotuisissa juhlissa ”luomansa kaltaista vaimoa”, jolloin jumalatar herättää veistäjän riemuksi patsaan henkiin.
Agalmatofiliasta eli patsaisiin tai nukkeihin kohdistuvasta seksuaalisesta fetisismistä käytetään myös Pygmalionin taruun viittaavaa nimitystä ”pygmalionismi”.
Sävelasteikko
Sävelasteikko eli skaala tarkoittaa peräkkäisten sävelkorkeuksien sarjaa, rajattua säveljoukkoa, jonka varaan musiikki rakentuu. Eri kulttuureissa on eri aikoina ollut monia erilaisia sävelasteikoita. Nykyisin länsimaisessa musiikissa ovat tärkeimmässä asemassa diatoninen, pentatoninen ja kromaattinen asteikko. Kirkkosävellajit eli moodit edelsivät diatonista asteikkoa, joka kehittyi vasta 1600-luvulla. Muualla maailmassa käytettyjä eksoottisia sävelasteikoita ovat muun muassa Pelog, intialainen, Hirajoshi ja Kumoi.
Sävelasteikko ei ole sidottu sävelten absoluuttisiin korkeuksiin, vaan ainoastaan sävelten keskinäisiin korkeuseroihin. Sävelasteikko voidaan siis transponoida eli siirtää toiselle korkeudelle, ja kyse on edelleen samasta sävelasteikosta, kunhan sävelten keskinäiset korkeuserot pysyvät samoina.
Sävelasteikon rajaaminen
Periaatteessa erikorkuisia säveliä on olemassa ääretön määrä, mutta yleensä musiikissa rajataan käytettävien sävelten määrä tavalla tai toisella. Ihmisen kuulo ei pysty käsittelemään kovin matalia tai korkeita ääniä. Ihminen ei käytännössä pysty kuulemaan alle 20 Hz:n tai yli 20 000 Hz:n taajuuksia, joten niitä ei kannata käyttää musiikissa. Kuulon kyky erotella eritaajuisia ääniä on myös rajallinen, esimerkiksi 0,5 Hz:n eroa äänenkorkeudessa on hyvin hankala havaita. Kaikki sävelet eivät soi hyvin yhteen vaan kuulostavat samanaikaisesti tai peräkkäinkin soitettuina riitasointisilta tai epävireisiltä. Se, mikä koetaan riitasointisena eli dissonoivana, mikä taas tasasointisena eli konsonoivana, riippuu kuulijasta ja kulttuurista. Dissonoivuus ja konsonoivuus perustuvat kuitenkin vahvasti myös fysiikkaan ja matematiikkaan, eivätkä ne siksi ole pelkästään kulttuurisidonnaisia käsitteitä. Yleensä länsimaisessa musiikissa on suosittu mahdollisimman "puhtaita" säveliä, mikä on rajoittanut käytössä olevaa sävelvalikoimaa.
Jotkin soittimet on viritetty juuri tiettyyn asteikkoon - joko niin, että soittimilla voi soittaa ainoastaan tietyssä sävellajissa, tai kuten piano, joka kromaattiseen asteikkoon viritettynä mahdollistaa diatonisten tai pentatonisten asteikkojen käytön useassa eri sävellajissa.
Pentatoninen asteikko
Pentatoninen asteikko syntyy perussävelestä lähtevän neljän puhtaan kvintin sarjasta. Perussävelestä c nouseva kvinttisarja tuottaa sävelet c, g, d, a ja e. Kun nämä sijoitetaan yhden oktaavin sisälle, muodostuu pentatoninen asteikko c–d–e–g–a–c. Pentatonisen asteikon sävelet ovat korkeusjärjestyksessä do, re, mi, so ja la.
Diatoninen asteikko
Diatonisessa asteikossa on seitsemän säveltä. Se saadaan periaatteessa lisäämällä pentatoniseen asteikkoon kaksi säveltä, fa ja ti. Diatoninen asteikko eroaa muista seitsemän säveltä sisältävistä asteikoista siten, että asteikossa on kaksi puolisävelaskelta, ja niiden etäisyys on mahdollisimman suuri. Länsimainen musiikki pohjautuu usein diatoniseen asteikkoon, joka sisältää perusmuodossaan seitsemän eri säveltä: do, re, mi, fa, so, la ja ti matalimmasta korkeimpaan lueteltuna.
Diatonisen asteikon sävelet ovat johdettavissa puhtaista kvinteistä laskemalla niitä yhteen. Diatoninen skaala voidaan johtaa kuudesta kvintistä: c–g, g–d, d–a, a–e, e–h ja h–f
Kromaattinen asteikko
Kromaattinen asteikko on puolisävelaskelin etenevä sävelasteikko, eli oktaavissa on 12 säveltä. Kromaattisen asteikon saa esimerkiksi pianolla soittamalla oktaavin alalta järjestyksessä kaikki valkoiset ja mustat koskettimet, jättämättä yhtään väliin. Kromaattinen asteikko on kauttaaltaan tasalaatuinen, eli siinä ei ole duuri- tai molliasteikon mukaista koko- ja puolisävelaskelten vaihtelua.
Christoffer Fagerström
Christoffer Fagerström (s. 29. syyskuuta 1992) on ruotsalainen jääpalloilija. Hän edustaa Ruotsin Elitserienissä pelaavaa Hammarby IF:ää.
Fagerström nousi kasvattajaseurassaan Vargöns BK:ssa edustusmiehistöön 15-vuotiaana kaudella 2007–2008. Sen jälkeen hän siirtyi Elitserien-seuran IFK Vänersborgin riveihin, aluksi lainalla alemmalla tasolla pelaavaan Blåsut BK:hon. Kaudesta 2009–2010 alkaen Fagerström pelasi IFK Vänersborgin riveissä. Kahdeksan IFK Vänersborg-kauden jälkeen hän siirtyi kaudeksi 2016–2017 Venäjän liigaan Habarovskin SKA-Neftjanikin riveihin, jossa hän oli voittamassa Venäjän mestaruuden. Palattuaan yhden kauden jälkeen Ruotsiin seuraksi tuli tukholmalainen Hammarby IF syksystä 2017 alkaen.
Saavutukset
Seurajoukkueissa
Geronimo
Geronimo (apachenimeltään Goyaałé myös taivutettu muotoon Goyahkla, "Haukottelija", 16. kesäkuuta 1829 – 17. helmikuuta 1909) oli Chiricahua-apassien merkittävin johtaja. Geronimo ei ollut perinteinen päällikkö, vaan enemmänkin kansansa henkinen ja aatteellinen päämies, jonka päätöksiä muut apassijohtajat arvostivat.
Geronimo taisteli apassisodissa usealla eri vuosikymmenellä Yhdysvaltain ja Meksikon laajentumista vastaan. Erityisen tunnetuksi hän tuli uskaliaista ryöstöretkistään ja pakomatkoistaan chiricahuain reservaatista Meksikon vuoristoon. Hänen komennossaan toimivat apassiryhmät muodostivat viimeisen merkittävän intiaanijoukon, joka kieltäytyi hyväksymästä Yhdysvaltain hallituksen hallintaoikeutta intiaanien mailla. 4. syyskuuta vuonna 1886 Geronimon oli kuitenkin annettava periksi ja antauduttava kenraali Nelson A. Milesille Skeleton Canyonin alueella Arizonassa.
Goyahklasta tulee Geronimo
Goyahkla syntyi Meksikossa nykyisen Arizonan tai New Mexicon alueella Gila River Valleyssa chiricahuain bedonkohe-heimokuntaan. Eräiden historioitsijoiden mukaan Geronimo muisti väärin oman syntymäaikansa ja vuosi 1823 on Geronimon oikea synnyinvuosi. Hänen isänsä oli nimeltään Taslishim (The Gray One), joka oli suuren päällikön Mahcon poika. Mahcon kuoleman jälkeen päällikkyys ei siirtynyt Taslishimille vaan Tebokalle, joka selittää sen, miksi Geronimosta ei koskaan tullut päällikköä. Eräs toinen päällikkö oli kuitenkin suureksi osaksi perinyt Taslishimin päällikkyyden, ja Teboka yleensä seurasi häntä. Tämä päällikkö tunnettiin tuolloin nimellä Fuerte (esp. "vahva") mutta meksikolaiset antoivat hänelle myöhemmin nimen Mangas Coloradas (Punaiset Hihat).
Äiti tunnettiin parhaiten espanjalaisella nimellään Juanita. Goyahkla oppi äidiltään jo nuorena espanjan kielen taidon. Isän kuoltua pojan kasvatus jäi äidin harteille.
Geronimo kertoi, että hänellä oli kolme veljeä ja neljä siskoa. Todellisuudessa hänellä oli yksi sisarus, sisko nimeltään Nah-dos-te, joka oli neljä vuotta häntä vanhempi. Muut Geronimon mainitsemat henkilöt olivat hänen serkkujaan, mukaan lukien hänen "suosikkisiskonsa" Ishton.
Vuonna 1846 Goyahkla meni naimisiin Alope-nimisen tytön kanssa, joka oli lähtöisin chiricahuain nednhi-heimokunnasta. Noin neljä vuotta myöhemmin 400 meksikolaista sotilasta Sonorasta tunkeutui eversti José María Carrascon johdolla Janosin kylään sillä aikaa kun miesväki oli kauppamatkoilla. Sotilaat surmasivat Goyahklan äidin, vaimon ja lapset kostona siitä, että Goyahkla ja hänen joukkonsa ryöstelivät meksikolaisten maatiloja. Seuraavien vuosien aikana Goyahkla liittyi taisteluun meksikolaisia vastaan ja etsi kostoa perheensä kuolemalle. Juuri meksikolaiset vastustajat antoivat Goyahklalle nimen Geronimo. Syy ei ole selvillä; joidenkin lähteiden mukaan tämä oli meksikolaisten väännös hänen apassinimestään, toiset sanovat Geronimon vihollisten kutsuneen apuun Pyhää Jerónimoa hyökätessään.
Amerikkalaisia ja meksikolaisia vastaan
Geronimon vaiheista 1860-luvun ajalta ei ole kovin paljon luotettavaa tietoa. Meksikolaisia hän vihasi koko elämänsä menetettyään perheensä heidän käsissään. Kuitenkin, ennen kuin Geronimo oli tullut amerikkalaisten tietoisuuteen 53-vuotiaana, hän oli jo kolmenkymmenen vuoden ajan tehnyt ryöstöretkiä ja sotinut meksikolaisia vastaan. Silloin tällöin hän oli ryöstellyt myös Amerikan lounaisosissa. Apassien ryöstöretket vaihtelivat tyypillisesti karjan ja muun saaliin varastamisesta tappamiseen, silpomiseen ja uhrien sieppaamiseen. Geronimo harjoitti kaikkia rosvouksen muotoja. Hän päihitti raakuudessaan kaikki toverinsa.
Amerikkalaisia hän alkoi vihata heidän tunkeutuessa väkisin apassien maille 1850-luvun aikana. Aluksi apassijohtajat Mangas Coloradas ja Cochise suhtautuivat ystävällisesti amerikkalaisiin sotilasosastoihin, mutta molemmat joutuivat valkoisten väkivallan kohteiksi. Kaivosmiehet ruoskivat Coloradasin, ja valkoista rauhanlippua kantanut Cochise yritettiin ampua.
Kun Yhdysvaltain sisällissota (1861 - 1865) vei sotilaitaan idän taistelukentille tehostuivat apassien hyökkäykset lounaisalueilla. Geronimo osallistui muun muassa apassisolan taisteluun (Battle of Apache Pass) vuonna 1862 Cochisen johtamissa joukoissa.
Reservaattiin
thumb|180px|John Clumista (keskellä) tuli pidetty apassien keskuudessa. Oikealla aravaipa-päällikkö [[Eskiminzin ja vasemmalla cibecue-päällikkö Diablo.]] Vuonna 1872 Yhdysvaltain hallitus perusti chiricahua-apasseille reservaatin Etelä-Arizonaan, jonne myös Geronimo siirtyi. Ratkaisu osoittautui väliaikaiseksi, sillä vuonna 1875 hallitus päätti siirtää chiricahuat julkiselle alueelle San Carlosin reservaattiin taloudellisiin syihin vedoten. Paikka sijaitsi yli 10 000 neliökilometrin laajuisten Valkoisten vuorten (White Mountainsin) alueella, joka oli suurempi kuin muut apassien suojelualueet Lounais-Amerikassa.
Hallituksen nimeämä intiaaniasiamies John Clum sai epäkiitollisen tehtävän johtaa chiricahuain pakkomuuttoa vuonna 1875. Clum oli aiemmin auttanut Eskiminzin-nimisen vangitun aravaipa-apassien johtajan vapauteen ja saavuttanut luottamusta monien apassiryhmien keskuudessa. Clum alkoi myös kehittää apassien omista riveistä kerättyjä poliisivoimia, jotka huolehtivat lain ja järjestyksen ylläpitämisestä. Clumin omat esimiehet suhtautuivat kokeiluun epäluuloisesti, mutta antoivat hänen yrittää.
Pidätys
Geronimo ja hänen leirikuntansa tekivät talven 1876 - 77 aikana lukuisia ryöstöretkiä meksikolaisten asutuksille ja kartuttivat omaisuuttaan suurilla hevos- ja karjalaumoilla. Keväällä Geronimo joukkoineen kuljetti varastetut elikot New Mexicoon ja myi ne valkoisille tilanomistajille. Vastineeksi apassit saivat aseita, saappaita, hattuja ja runsaita määriä viskiä. Asiamies Clum sai saman vuoden keväällä käskyn ottaa mukaansa riittävästi apassipoliiseja ja pidättää Geronimo sekä muut chiricahua-luopiot. Clum hoiti tehtävänsä ja Geronimo joutui sotaoikeuteen. Neljän kuukauden vankeutensa aikana Geronimo kuljetettiin San Carlosiin ja häntä vastaan pidettiin toinen oikeudenkäynti.
Vuonna 1878 intiaaneista koottuja poliisivoimia alettiin kokeilla useissa reservaateissa. Clumin kehittämä apassien oma erillinen tuomioistuinjärjestelmä ei kuitenkaan toiminut kaikkia tyydyttävällä tavalla. Kun apassipoliisit joutuivat ottamaan kiinni oman kansansa jäseniä syntyi intiaanien välillä lisääntyvää erimielisyyttä. Lisäksi Clumin inhimillinen suhtautuminen apasseihin närkästytti amerikkalaisia päättäjiä. Lopputuloksena Yhdysvaltain armeija määrättiin vahtimaan San Carlosin apasseja, joiden huhuttiin suunnittelevan kapinaa. Clum oli raivoissaan ja yritti saada intiaanivirastoa puolelleen. Hän sai vastaansa Washingtonin sanomalehdistön ja sotaministeriön. Katkeroitunut Clum erosi ja armeijan sotilaat jäivät San Carlosiin.
Levottomuudet jatkuvat
Tyytymättömänä San Carlosissa vallitsevaan tilanteeseen ja paikan kuiviin sääolosuhteisiin Geronimo pakeni ryhmänsä kanssa Sierra Madren vuoristoon vuonna 1878, josta käsin he kävivät karavaanien ja ranchien kimppuun. Vuotta myöhemmin pakolaiset palasivat takaisin reservaattiin.
Rauhan aikaansaaminen lounaisilla alueilla ei kuitenkaan vielä onnistunut. Kun meksikolaiset joukot surmasivat apassijohtaja Victorion ja hänen 80 soturiaan, levottomuudet rauhoittuivat mutta eivät loppuneet kokonaan. Yksittäiset apassiryhmät tekivät edelleen satunnaisia ryöstöretkiä. Valkoiset uudisasukkaat järjestäytyivät puolisotilaallisiksi miliisivoimiksi ja tekivät omia iskujaan. Vuonna 1881 Geronimo sai tarpeekseen reservaattielämästä. Hän johti ryhmänsä uudelleen yli rajan ainoana tavoitteenaan päästä Sierra Madren salaiseen piilopaikkaan.
Geronimo ja kenraali Crook
180px|thumb|Kenraali Crook Yhdysvallat ja Meksiko olivat tehneet sopimuksen, joka salli molempien maiden armeijoiden ylittää valtioiden välisen rajan apasseja takaa-ajettaessa. Yhdysvaltain joukkoja johtavan kenraali George Crookin sotataktiikka tukeutui rauhanomaisiin ratkaisuihin. Hän oli oppinut arvostamaan intiaaneja 1870-luvun sodissa, eikä kannattanut suoraa väkivaltaa. Washingtonin päämajassa vaadittiin kuitenkin laajamittaista sotilasoperaatiota, jossa voimakeinojen käyttö oli täysin luvallista. Crookin oli noudatettava ohjeita. Hän tunkeutui 50 sotilaan kanssa Sierra Madren vuoristoon oppaanaan lähes 200 apassia käsittävä tiedustelijoiden ryhmä, jotka johdattivat Crookin sotilaat Geronimon salaiseen piilopaikkaan.
Apassien leirillä syntyneessä vastarinnassa pakolaiset menettivät noin 20 soturia. Kun taistelun aikaan ryöstöretkellä ollut Geronimo ryhmineen palasi leiriin maaliskuussa 1883 hän sai vartiomiehiltä ilmoituksen, että Crookin sotilaat olivat ottaneet vangeiksi kaikki naiset ja lapset. Geronimo lähetti kaksi soturiaan leiriin valkoisen lipun turvin ja suostui neuvotteluihin kenraalin kanssa. Crook ei halunnut turhaa verenvuodatusta ja onnistui voittamaan neuvottelemalla apassien luottamuksen. Geronimo kertoi halunneensa rauhaa koko ikänsä, mutta häneen San Carlosissa kohdistunut huono kohtelu oli tehnyt ystävällisen kanssakäymisen mahdottomaksi.
Muiden paikalla olleiden apassien antautuessa Geronimo ja Naiche-niminen päällikkö saivat luvan jäädä kokoamaan irrallisia chiricahuain ryhmiä yhteen ja palata myöhemmin San Carlosiin. Geronimo piti lupauksensa ja palasi helmikuussa 1884 San Carlosiin kuljettaen mukanaan suuren lauman varastettua karjaa. Viranomaiset eivät hyväksyneet Geronimon tuliaisia kansalleen vaan karja määrättiin myytäväksi. Tästä saadut tulot palautettiin myöhemmin Meksikon hallitukselle.