cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saimaan juoksutussääntö
Juoksutussopimusten historiaa
Näiden kokemusten ja uusien tietojen valossa päätti komissio tarkistaa juoksutusten perussääntöjä. Juoksutussäännöissä olevia rajoituksia poistettiin ja vaatimukset voimatalouden menetyksien kompensoinnista jätettiin käytännössä pois. Kun ylimääräiset tulvajuoksutukset aiheuttivat rahallisia menetyksiä ja kun ennakoivat juoksutukset lisäsivät energiantuotannossa tuottoa, katsottiin hyötyjen ja haittojen menevän voimataloudessa lähes tasan. Uusi juoksutussääntö oli esillä lehdistössä eikä sitä vastustettu enää voimakkaasti. Kyseisestä juoksutussäännöstä solmittiin lopulta valtiosopimus 26.10.1989.
Oiva Sala
Ura
Sala näytteli 1920- ja 1930-luvulla muutamia vuosia Turun teatterissa ja Turun Työväenteatterissa. Hän oli kiinnitettynä Tampereen Teatteriin 1934–1949 ja Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatteriin 1949–1965. Hänen tyypillisiä teatteriroolejaan olivat muun muassa Shakespearen ja Molièren henkilöhahmot, joissa hän saattoi viljellä vivahteikasta lämmintä huumoria.
Oiva Sala näytteli 37 elokuvassa 1940-luvulta alkaen. Salan tunnetuin rooli oli luutnantti Hugo Mandelcronan rooli elokuvassa Siltalan pehtoori (1953). Sala oli näytellyt tätä roolia jo pitkään, ainakin Tampereen Teatterissa, ensimmäisen kerran jo vuonna 1935 Uuno Laakson sijaisena. Muita huomattavia elokuvarooleja Salalla oli muun muassa elokuvissa Kersantilleko Emma nauroi? (Nännimäinen) (1940), jossa olivat jo näkyvissä Salan lähes jokaisen elokuvaroolin maneerit (korostettu naismaisuus ja viittaukset homoseksuaalisuuteen), Viisi vekkulia (Rovasti Leevi Sammal) (1956) sekä Pieni luutatyttö (namusetä Julius) (1958).
Elokuvissa Sala näytteli pieniä rooleja, joista viimeisin oli vanha kirkkoherra Wallen elokuvassa Täällä Pohjantähden alla. Hän esiintyi myös muun muassa elokuvissa Niskavuoren Heta, Hilja maitotyttö, Minä ja mieheni morsian sekä Kaasua, komisario Palmu!
Sala näytteli vuodesta 1960 lähtien lukuisissa televisiotuotannoissa. Hän ehti esiintyä radiokuunnelmassa Knalli ja sateenvarjo juuri ennen kuolemaansa.
Sala palkittiin 1958 Pro Finlandia -mitalilla.
Mustelinae
Mustelinae on näätäeläinten alaheimo. Perinteisesti alaheimoon on luokiteltu useita sukuja, jotka eivät olleet toistensa läheisimpiä sukulaisia. Alaheimo oli siis polyfyleettinen eli epäluonnollinen ryhmä. Uudemmissa lähteissä sukuja on siirretty muihin alaheimoihin, ja Mustelinae-alaheimossa on nykyään vain kaksi sukua, kärpät (Mustela) sekä Neogale, joka sisältää muun muassa minkin (Neogale vison). Elossa olevia lajeja Mustelinae-alaheimossa on 18. Mustelinae on läheisintä sukua saukoille (Lutrinae).
Fylogenia
Alaheimon fylogenia on vielä kiistanalaista. Alla oleva evoluutiopuu perustuu vuodelta 2021 peräisin olevaan tutkimukseen.
Amon-Ra
Amon-Ra oli muinaisessa Egyptissä palvottu jumala, jonka palvonta keskittyi alun perin Thebaan, mutta laajeni sieltä myös muuhun Egyptiin. Amon tunnettiin myös nimillä Amen, Amin ja Amun.
Amon-Ra on synkretisoitu muoto kahdesta muinaisen Egyptin jumalasta, Amonista ja Rasta. Amonin merkitys kasvoi Uuden valtakunnan aikana erityisesti Thebassa, vaikkakin Akhenatenin hallituskaudella suosio laski väliaikaisesti hieman. Amonin palvonnan levitessä laajemmalle alueelle papit kokivat tarpeelliseksi vahvistaa Amonin asemaa entisestään. Amoniin liitettiin ikivanha egyptiläinen auringonjumala Ra. Liitoksesta syntyneestä Amon-Rasta tuli näin yksi Egyptin mahtavimpia jumalia.
Monet egyptologit uskovat, että kahden jumalan liittäminen johtui pääasiassa papistojen välisestä liitosta.
Mate Granić
Mate Granić (s. 19. syyskuuta 1947 Baška Voda) on kroatialainen diplomaatti ja poliitikko.
Granić kirjoitti ylioppilaaksi Splitissä ja lähti opiskelemaan lääketiedettä Zagrebin yliopistoon. Hän toimi Kroatian ulkoministerinä 1993–2000. Hän oli HDZ-puolueen jäsen ja Franjo Tuđmanin läheinen tukija. Ulkoministerinä Granić osallistui rauhanneuvotteluihin Kroatian, Bosnia ja Hertsegovinan ja Serbian välillä ja vieraili Serbiassa vuonna 1996.
Granićin katsottiin olevan johtaja HDZ:n maltillisessa siivessä. Hänen tavoitteenaan ulkoministerinä oli oikeuttaa Kroatian harjoittama politiikka Bosniaa ja Krajinaa kohtaan ja pyrkiä välttämään YK:n sanktiot. Tässä hän onnistui hyvin, mikä yhdessä hänen rauhallisen luonteensa kanssa teki hänestä yhden suosituimmista HDZ:n poliitikoista.
Siksi Granić oli kuin luonnollinen valinta puolueen presidenttiehdokkaaksi Tuđmanin kuoleman jälkeen. Granić ei kuitenkaan ollut kovinkaan hyvä kampanjoimaan, eikä hän ollut populisti, mikä todennäköisesti aiheutti murskatappion.
Vuoden 2000 jälkeen Granić perusti HDZ:sta irtautuneesta haarasta Kroatian demokraattisen keskustapuolueen (Demokratski Centar). Granić perusti puolueen, sillä hän uskoi, että Ivić Pašalićin johtamat radikaalit ottaisivat vallan HDZ:ssa.
Kaikki maltilliset eivät kuitenkaan seuranneet Granićia, ja vuonna 2002 he lopulta voittivat katkeran puolueensisäisen taistelun äärioikeiston kanssa. Granićin entisestä suojatista Ivo Sanaderista tuli puolueen johtaja. Tämän johdosta DC tuli käytännössä poliittisesti samankaltaiseksi kuin HDZ, minkä johdosta puolue säilyi juuri ja juuri parlamentissa yhden edustajan turvin vuoden 2003 vaaleissa. Granić jätti DC:n ja jäi sivuun julkisuudesta vaalien jälkeen.
Vuonna 2004 Granić perusti konsulttiyrityksen nimeltä MAGRA Zagrebissa.
Granić on naimisissa, ja hänellä on kolme lasta. Hänen veljensä Goran Granić on tunnettu kroatialainen poliitikko. Toisin kuin Mate, Goran on liberaali. ja hän oli Ivica Račanin hallituksen varapääministerinä. Aikoinaan hän kuului Kroatian sosiaaliliberaaliin puolueeseen, ja nykyään hän on Kroatian kansanpuolueessa.
Salmon (Idaho)
Salmon on Yhdysvaltalainen pikkukaupunki Idahon osavaltiossa. Kaupunki on Lemhin piirikunnan keskus. Asukkaita kaupungissa on 3 036 ja piirikunnassa 7 735.
Vuodesta 2010 lähtien kaupungin pormestarina on toiminut Leo Marshall.
Kaupungin läpi virtaa Salmonjoki, johon Lemhijoki laskee kaupungin pohjoispuolella.
Historia
Lewisin ja Clarkin retkikunta kulki alueella elokuussa 1805. Retkikunnan mukana kulkenut shoshoninainen Sacagawea osoittautui paikallisen shoshoni-päällikkö Cameahwaitin lapsena kidnapatuksi siskoksi, mikä auttoi retkikuntalaisia tulemaan toimeen paikallisten shoshonien kanssa.
Kaupunki perustettiin vuonna 1866. Kolme kuukautta kaupungin perustamisen jälkeen George Shoup perusti sekatavatakaupan kaupunkiin, jonka sanottaan olleen Idahon suurin. Shoupista tuli myöhemmin Idahon osavaltion ensimmäinen kuvernööri.
Kunta (biologia)
Kunta eli pääryhmä on biologiassa korkein tai toiseksi korkein taksonominen ryhmä. Ennen eliöt jaettiin vain kahteen osaan: kasvi -ja eläinkuntaan. Eri aikoina kuntien määrä on vaihdellut kahdesta kolmeentoista. Nykyään eliökunta yleensä jaetaan kuuteen kuntaan tai kolmeen domeeniin. 1900-luvun lopulla uudet molekyylibiologian menetelmät ovat vaikuttaneet taksonomiseen jaotteluun, ja tulevat varmasti vaikuttamaan jatkossakin.
Oheinen taulukko esittää kuntajaon historiallista kehitystä.
Kuusi kuntaa
Yleistajuisissa oppikirjoissa  eliöt jaetaan useimmiten kuuteen kuntaan. Aiempi esitumallisten kunta on tällaisessa luokittelussa jaettu kahdeksi kunnaksi (arkit ja bakteerit). Tällainen kuuden kunnan jako on kuitenkin sikäli yksinkertaistettu, että siinä esiintyvä protoktistien eli protistien "kunta" itse asiassa koostuu tiukan fylogeneettisen luokittelun mukaan joukosta omia pieniä itsenäisiä kuntiaan.
Huom! Alkeiseliöillä tai alkueliöillä tarkoitetaan lähteestä riippuen joko protoktisteja eli protisteja tai esitumaisia eliöitä (bakteerit ja arkeonit). Samoin useat lähteet pitävät taksonomisia ryhmiä Protista ja Protoctista synonyymeinä.
Kolme domeenia
thumb|340px|right|[[Ribosomi|Ribosomaaliseen RNA:han perustuva fylogeneettinen puu.]] thumb|340px|right|Sekvensoituihin [[genomi|genomeihin perustuva eliökunnan luokittelu. Bakteerit esitetty sinisinä, arkit vihreinä ja eukaryootit punaisina. Elämän yhteisen kantamuodon ajatellaan sijoittuvan kaavion keskelle.]] Woese, Kandler ja Wheelis esittivät vuonna 1990 em. kuusijaon kanssa kilpailevan mallin eliökunnan jakamisesta kolmeen domeeniin. Tätä luokittelua on sittemmin edelleen tarkennettu, ja sen olennaisena perusteena on käytetty molekyylitaksonomiaa eli eliöiden DNA- ja RNA-sekvenssien keskinäistä analysointia. Eliöiden kehityshistoriaa ja sukulaisuussuhteita paremmin kuvaavana tämä jako on sittemmin vakiintunut tieteellisissä yhteyksissä käytetyksi luokitteluksi. Domeenit jakautuvat edelleen kuntiin. Eukaryoottien eli aitotumaisten suurimmat kunnat ovat sienet, kasvit ja eläimet. Arkkien ja bakteerin jako kuntiin on ongelmallisempi. Esimerkiksi arkit voidaan jakaa 2–30 (tai jopa useampaankin) kuntaan. Oleellisinta tässä luokittelussa on arkkien selkeä erottaminen omaksi tasavertaiseksi ryhmäkseen bakteerien ja eukaryoottien rinnalle. Jaottelu on sikäli looginen, että bakteerien, arkkien ja eukaryoottien väliset kehityshistorialliset sukulaisuussuhteet ovat etäisempiä kuin erot eukaryoottien eli aitotumaisten (sienet, kasvit, eläimet jne.) sisällä. Nykyisimmän genomien selvitykseen ja muuhun molekyylisystemaattiseen tutkimukseen perustuvan käsityksen mukaan tämä luokittelu voidaan esittää seuraavasti:
Yksiselitteistä totuutta käytettävästä luokittelusta ei ole olemassa, koska koko eliökunnan systematiikka perustuu sopimuksiin ja tutkijoiden näkemyksiin. Sama asia voidaan luokitella usealla eri tavalla, ja eri käyttötarkoituksissa eri luokittelut voivat olla käyttökelpoisimpia. Kuuteen kuntaan jakoa käytetään nykyään erityisesti koulubiologiassa. Woesin, Kandlerin ja Wheelisin malli on vallassa systematiikan, mikrobiologian, molekyylibiologian ja genetiikan tutkijoiden parissa.
The Ghan
right|thumb|Ensimmäinen The Ghan saapuneena Darwiniin.
The Ghan on australialainen matkustajajunavuoro, joka liikennöi Adelaidesta Alice Springsin kautta Darwiniin. Juna liikennöi 2 979 kilometrin mittaisella reitillä kahdesti viikossa. Matkan kesto pääteasemien välillä on 49–54 tuntia, sisältäen neljän tunnin pysäykset Adelaidessa ja Katherinessa.
Nykyisen junavuoron nimi on lyhennetty muoto junavuoron aiemmasta lempinimestä, The Afghan Expressistä. Lempinimi viittasi afgaanien ohjastamiin kamelikaravaaneihin, jotka liikkuivat samalla reitillä ennen rautatien valmistumista.
Ana Aslan
Ana Aslan (1. tammikuuta 1897 Brăila, Romania – 20. toukokuuta 1988 Bukarest, Romania ) oli romanialainen lääkäri ja gerontologian edelläkävijä, joka omistautui urallaan ikääntyneiden elämänlaadun parntamiseen. . Hänet tunnetaan myös kiistanalaisen Gerovital H3 -lääkkeen kehittäjänä.
Ana Aslan syntyi Mărgărit ja Sofia Aslanin neljäntenä lapsena tiettävästi vuonna 1897, joskin tiedot hänen syntymävuodestaan vaihtelevat välillä 1896–1898. Vuonna 1915 hän pääsi opiskelemaan lääketiedettä Bukarestin yliopistoon. Ensimmäisessä maailmansodassa Aslan hoiti sotilaita eri sotilassairaaloissa. Tänä aikana hän työskenteli romanialaisen kirurgin Thoma Ionescun kanssa. Saatuaan alemman korkeakoulututkinnon päätökseen 1922 hän työskenteli yhdessä Daniel Danielopolun kanssa vasomotorisen säätelyn parissa. Vuonna 1924 hän valmistui tohtoriksi erikoistuen kardiovaskulaariseen fysiologiaan. Tieteellisesti hänen kiinnostuksensa kohdistui fysiologiaan ja ikääntymisprosessiin.
1945 hänet nimetiin endokrinologian professoriksi uuteen lääketieteen laitokseen Timişoaraan. Vuodesta 1949 hän johti Bukarestin endokriinisen instituutin fysiologian osastoa, jossa hän työskenteli Konstantin I. Parhonin kanssa. Tänä aikana hän alkoi tutkia prokaiinin käyttöä autonomisen hermoston säätelyssä, josta hän tuli kansainvälisesti tunnetuksi. Tutkimustensa perusteella hän kehitti ikääntymiseen vaikuttavan Gerovital H3 -lääkkeen.
Vuonna 1952 Parhon perusti Bukarestin geriatrian instituutin, jota Aslan alkoi johtaa. . Laitos on ensimmäinen laatuaan maailmassa, ja Maailman terveysjärjestö otti sen malliorganisaatioksi. Se oli järjestetty kliinisen, biologisen ja sosiaalisen gerontologian yksiköhin.
1959 hän perusti Romanian gerontologian ja geriatrisen seuran ja tieteellisen julkaisun.
Aslanin vastaanotolla kävi monia rikkaita ja vaikutusvaltaisia julkisuuden henkilöitä poliitikoista Hollywood-tähtiin. Gerovitalin lisäksi hän kehitti myös aivojen sekä sydämen ja verisuonien rappeutumista ehkäisevän Aslavital -lääkkeen sekä ikääntymisen vaikutuksiin suuntautuneen kosmetiikkatuoteperheen.
Aslan kuoli 91-vuotiaana peräsuolisyövän leikkauksen jälkeisiin komplikaatioihin vuonna 1988 vain muutamaa päivää ennen kuin hänen oli määrä toimia Kansainvälisen gerontologisen kongressin puhemiehenä.
Tunnustukset
thumb|150px|Aslan vuonna 1996 julkaistussa postimerkissä Aslan sai elämänsä aikana lukuisia kansainvälisiä tunnustuksia työskentelystään ikääntymisen vaikutusten ehkäisyssä, mm. Maailman terveysjärjestön Leon Bernhard -palkinnon. Hänen kunniakseen julkaistiin postimerkki Romaniassa 1996 ja 2016. Bukarestin kansallinen gerontologian instituutin rakennus on omistettu hänelle.
The Ghan
Historia
Vasta vuonna 1980 valmistui uusi Tarcoolan ja Alice Springsin välinen standardiraideleveyksinen rataosuus. Tämä raideleveydeltään 1 435 millimetrin rataosuus yhdisti Alice Springsin Trans-Australian Railway -ratalinjaan, ja samalla myös henkilöliikenne siirtyi käyttämään uutta rataa.
Alice Springsin ja Darwinin välisen rataosuuden rakennustyöt aloitettiin heinäkuussa 2001, ja ensimmäinen matkustajajuna saapui Darwiniin 4. helmikuuta 2004.
Liikennöinti
The Ghan liikennöi reitillään kahdesti viikossa. Aiemmin Alice Springsin ja Darwinin välisellä osuudella liikennöitiin yksi vuoro viikossa sesonkiaikojen ulkopuolella. Junaa liikennöi Secro Group -konserniin kuuluva Great Southern Railway -yhtiö.
Onnettomuudet
12. joulukuuta 2006 The Ghan törmäsi tasoristeyksessä ajoneuvoyhdistelmään, jolloin seitsemän junan yhdestätoista vaunusta suistui kiskoilta. Onnettomuus tapahtui 35 kilometriä etelään Adelaidesta. Yksi junan matkustajista loukkaantui vakavasti ja vietiin sairaalaan kriittisessä tilassa. Ajoneuvoyhdistelmän kuljettaja pidätettiin.
6. kesäkuuta 2007 The Ghan törmäsi ajoneuvoyhdistelmään tasoristeyksessä. Onnettomuuspaikka sijaitsi 50 kilometriä pohjoiseen Adelaidesta. Turmassa loukkaantui kolme matkustajaa, ajoneuvoyhdistelmän kuljettaja jäi puristuksiin ajoneuvonsa hyttiin.
Pitkäkoski
Pitkäkoski voi tarkoittaa seuraavia:
Bessie Smith
Bessie Smith (15. huhtikuuta 1894 – 26. syyskuuta 1937) oli yhdysvaltalainen jazz- ja blues-laulaja. Hän oli ensimmäisiä merkittäviä laulajia, jotka levyttivät jazzia ja bluesia.
Uran alkupuoli
Smith palkattiin aluksi tanssijaksi Moses Stokes -nimisen yhtiön show’hun, jossa mukana oli myös toinen kuuluisa blueslaulaja Ma Rainey. Raineyltä Bessie Smith ei saanut oppia laulamisessa, mutta sai sen sijaan neuvoja lavaesiintymistä varten. Vuonna 1913 Smith alkoi luoda omaa uraa laulajana Atlantassa. 1920-luvulla hänet tunnettiin jo maan eteläosissa ja itärannikolla.
Vuonna 1923 blueslevyt alkoivat mennä kaupaksi, ja New Yorkiin siirtynyt Smith sai sopimuksen Columbia recordsille. Tämän jälkeen Smith nousi nopeasti tähdeksi. Hänen menestynein kappaleensa oli levytys Alberta Hunterin kappaleesta "Down Hearted Blues". Smith esiintyi ahkerasti, ja hänestä tuli aikansa parhaiten palkattu musta viihdyttäjä. Hänen levyillään olivat mukana tuon ajan kuuluisat jazz-muusikot, kuten Louis Armstrong ja Fletcher Henderson. Smithin repertuaari ei käsittänyt pelkkää suoraviivaista bluesia, vaan hän esitti myös paljon ajan viihteellisempää musiikkia sekä joitakin jazzmaisia kappaleita.
Vaikeat vaiheet
Smithin uralle muodostui kuitenkin 1920-luvun lopulla suuria esteitä. Hän ajautui alkoholismiin, levymyynti kärsi pahoin suuresta lamasta, eivätkä viihdemaailman trendit enää olleet hänelle suotuisia bluesin jäädessä pois muodista. Smith ei kuitenkaan lakannut esiintymästä, vaan lauloi klubeilla, esiintyi epäonnistuneessa Broadway-musikaalissa ja pääsi myös valkokankaalle eräässä musiikkielokuvassa.
Kuuluisa tuottaja John Hammond pyysi Smithiä levyttämään Okeh-levymerkille vuonna 1933. Nämä levytykset jäivät Smithin viimeisiksi. Hammond ei ollut tyytyväinen siihen, että Smith levytti nyt swingkaudelle tyypillisempää musiikkia bluesin sijaan. Tuolloin levytetyistä neljästä kappaleesta, joihin sisältyivät "Take Me for a Buggy Ride" ja "Gimme a Pigfoot", tuli kuitenkin Smithin tunnetuimpia. Smith jatkoi esiintymislavoilla kiertämistä kuolemaansa asti lisäten swing-kappaleita ohjelmistoonsa.
Kuolema
Smith loukkaantui vakavasti 26. syyskuuta 1937 auto-onnettomuudessa matkalla Memphisistä Clarksdaleen. Hänet vietiin läheiseen sairaalaan, jossa hänen kätensä amputoitiin. Smith ei kuitenkaan toipunut onnettomuudesta vaan kuoli seuraavana aamuna.
Jälkimaine
Vuonna 2002 ”Down-Hearted Blues” (1923) valittiin Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Rakkauden parannuskeinot
Rakkauden parannuskeinot on Ovidiuksen kirjoittama latinankielinen runoteos, joka käsittelee nimensä mukaisesti keinoja, joiden avulla voi parantua rakkaudesta.
Historia
Ovidius eli ja kirjoitti ajanlaskun alun molemmin puolin, keisari Augustuksen aikana. Hänen varhaiskautensa tuotanto koostui rakkausrunoudesta, ja se edustaa roomalaisen rakkauselegian viimeistä kukoistuskautta. Kauden päättävät runoelmat Rakkauden parannuskeinot ja hieman sitä ennen kirjoitettu Rakastamisen taito (Ars amatoria eli Ars amandi). Rakastamisen taidossa Ovidius antoi ohjeita sekä miehille että naisille koskien sitä, kuinka rakastettu valloitetaan ja kuinka rakkautta pidetään yllä. Teos sai paljon huomiota, sekä suosiota että närkästynyttä arvostelua. Vastaanoton vuoksi Ovidius kirjoitti tämän jälkeen Rakkauden parannuskeinot, joka antaa päinvastaisia ohjeita vielä edellistä teosta vähemmän vakavaan tyyliin. Osa ohjeista onkin Rakastamisen taidon antamien ohjeiden päinvastaiseksi kääntämisiä.
Ovidiuksen teos voidaan ajoittaa kirjoitetuksi viimeistään vuonna 2 jaa. toisaalta sillä perusteella, että se kirjoitettiin pian Rakastamisen taito -teoksen jälkeen, ja sillä perusteella, että se mainitsee Gaius Caesarin olevan vielä sotimassa idässä, mutta tämä ei vielä ollut tavannut Parthian kuningasta Fraatakesta, mikä tapahtui juuri vuonna 2 jaa.
Sisältö
Rakkauden parannuskeinot on pituudeltaan 814 runosäettä. Teoksen runomittana on eleginen distikon, jossa joka toinen säe on heksametri ja joka toinen pentametri.
Ovidius antaa runoelmassa satiirisia neuvoja ja selviytymiskeinoja siihen, kuinka ihminen voi välttyä vahingoittumasta rakkauden vuoksi, ja parantua rakkaudesta, jos se jo on iskenyt. Runoelma on suunnattu ennen kaikkea nuorille miehille. Se antaa ohjeita siihen, kuinka voi välttyä ihannoimasta ja ikävöimästä rakastettuaan; hankkiutua parhaiten eroon suhteesta; ja pysyä erossa rakastetusta, ilman että alkaa kaivata tätä takaisin.
Aluksi Ovidius toteaa, että rakkauden tauti tulee muiden tautien tavoin hoitaa pois mahdollisimman aikaisessa vaiheessa, ennen kuin se pääsee pahenemaan ja ennen kuin tunteesta tulee liian suuri ja merkittävä. Mikäli ensiavun aika on mennyt ohi, rakkauden parantamiseksi on tehtävä paljon suurempi työ.
Ovidius antaa aluksi ohjeita siihen, kuinka rakkaus sammutetaan alkuunsa, ja kuinka rakastetusta päästään henkisesti eroon. Ovidius muistuttaa, että kaikki joutilaisuus on tällöin vaarallista. Tulee pysyä niin kiireisenä kuin mahdollista, esimerkiksi tekemällä jotain työtä tai vaikka metsästämällä. Lisäksi tulee matkustaa mahdollisimman kauas ja välttää paikkoja, jotka muistuttavat suhteesta. Taikakeinoja, kuten loitsuja ja taikajuomia, tulee asian suhteen välttää; ne eivät toimi. Tulee muistella omia kärsimyksiä ja menetyksiä, jotka rakkaus on aiheuttanut. Rakastetun ominaisuudet, kuten ruumiin- ja luonteenpiirteet, tulee vääristellä ajatuksissa huonoiksi. Rakastetun viat tulee paljastaa kaikille: "Vaadi häntä laulamaan, jos hänellä ei ole ääntä, ja pane hänet tanssimaan, jos hän ei osaa liikuttaa käsiään".
Mikäli halut ovat suuret, ne tulee purkaa mieluummin muualle kuin rakastettuun. Jos rakastetun kanssa harjoittaa seksiä, se tulee tehdä mahdollisimman epämieluisalla tavalla ja niin, että rakastetun ruumis näyttäytyy kaikkea muuta kuin edukseen. Liian suurta rakastumista ehkäisee useamman tai ainakin kahden rakastajan pitäminen yhtäaikaisesti. Rakastetun läsnä ollessa pitää teeskennellä välinpitämätöntä. Jos mikään ei auta, voi yrittää myös kyllästymisen saavuttamista; toisin sanoen rakastetusta nauttimista niin paljon, että menettää mielenkiinnon tätä kohtaan.
Yksinäisyyttä tulee välttää, koska silloin on surullinen ja rakastetun kasvot ovat aina mielessä. Toisaalta tulee kuitenkin välttää rakastuneiden seuraa. Samoin on tietysti vältettävä rakastetun itsensä ja koko tämän perhekunnan kohtaamista, sekä rakastetun tekemisten utelemista muilta. Rakkauden päättymisestä tulee olla hiljaa muille. Eroaminen tulee tehdä säällisesti, ilman riitaa ja vähitellen, jotta rakkaus sammuisi pikku hiljaa kuin huomaamatta.
Tämän jälkeen Ovidius antaa ohjeita siihen, mitä tehdä suhteen päättymisen jälkeen. Jos rakastetun kohtaa, tähän tulee suhtautua kuin kehen tahansa. Ei tule esimerkiksi laittautua kohtaamista varten. On oltava päättäväinen, eikä sää heltyä toisen kyynelten vuoksi. Rakastetulle ei saa ilmaista tämän vikoja, koska muuten tämä voisi korjata ne. Kaikki muistot, kuten kirjeet, rakastettuun liittyen tulee hävittää. Tulee pysyä kaukana teattereista, joissa esitetään lauluja ja rakkaustarinoita, sekä välttää rakkausrunoilijoita.
Entisen rakastetun uusia kosijoita ei saa ajatella, koska se herättää mustankipeyttä, joka saa aikaan halun jatkaa suhdetta. Rakastetun kodin eteen ei saa pysähtyä, vaan paikka on kuviteltava kauheaksi ja epäonnea aiheuttavaksi: "usko että tässä luolassa on lotofageja, että tuossa toisessa on seireenejä, ja lisää purjeet airojesi avuksi".
Lopuksi Ovidius antaa neuvoja ruokavalion suhteen. Hän kehottaa välttämään halua nostattavia ruokia, kuten sipuleita ja kaalia. Sen sijaan tulee syödä mitä tahansa, mikä tekee ruumiin haluttomaksi lemmentoimiin. Alkoholia ei tule juoda vähän, koska viini tekee mielen otolliseksi rakkaudelle; sen sijaan tulee joko olla juomatta viiniä lainkaan, tai sitten on juotava niin paljon, että huolet haihtuvat.
Ovidius viittaa usein kreikkalais-roomalaiseen mytologiaan ja kirjallisuuteen, ja käyttää niistä löytyviä esimerkkejä ja vertailukohtia humoristisesti sanomansa havainnollistamiseksi.
Talavera de la Reina
thumb|Talavera de la Reinan sijainti.
Talavera de la Reina on kaupunki Toledon maakunnassa ja Kastilia-La Manchan itsehallintoalueella keskisessä Espanjassa. Kunnassa on noin 85 000 asukasta (2015), ja se on väkiluvussa mitattuna Albaceten jälkeen koko itsehallintoalueen toiseksi suurin kunta.
Talavera de la Reinan perustivat keltit. Rooman valtakunnan aikana se tunnettiin nimellä Caesarobriga. Muslimit valtasivat Talaveran vuonna 712 ja rakensivat sinne linnoituksen ja muurin. Kastilian Alfonso VI valtasi Talavera de la Reinan takaisin vuonna 1083 ja siitä tuli tärkeä kauppakeskus.
Nykyään Talavera de la Reina on hyvin eläväinen ja siellä sijaitsee muun muassa Kastilia-La Manchan yliopiston kampus. Kansainvälisesti Talavera de la Reina tunnetaan keramiikkateollisuudestaan. Kaupungin pääkirkon (Basílica de Nuestra Señora del Prado) seiniä koristavat keramiikkalaatat.
Pohjois-Amerikan intiaanit
Pohjois-Amerikan intiaanit olivat alun perin ryhmä erilaisissa ympäristöissä asuvia alkuperäiskansoja, joiden esi-isät saapuivat Amerikkaan luultavasti kivikaudella Itä-Aasiasta. Historiassa henkimaailman ja luonnon yhteyteen liittyvä monesti šamanistinen uskonto erilaisine uhri- ja muine rituaaleineen oli useimmille intiaanikansoille tärkeä. Rituaaleilla uskottiin varmistettavan riistan ja viljelykasvien saatavuus vanhan kivikautisen perinteen mukaisesti. Sen sijaan elatuksen hankintatavat, asutuksen kiinteys, sotaisuus ja suhtautuminen varallisuuteen vaihtelivat huomattavasti alueesta toiseen.
Tekniikkansa pidemmälle kehittäneiden eurooppalaisten saapuminen 1600- ja 1700-luvuilla lähes tuhosi käytännössä kivikautta eläneet intiaanikansat ja heidän kulttuurinsa 1800-luvun loppuun mennessä. Hetkellisesti eurooppalaiset vaikutteet kuitenkin synnyttivät uusia kulttuureja, joista merkittävin oli Suurten tasankojen alueella vaikuttanut ja ratsujen käyttöön perustunut biisoninmetsästyskulttuuri.
Kolmen vuosisadan sisällä suurin osa intiaaneista kuoli eurooppalaisten tartuttamiin sairauksiin, joita vastaan heiltä puuttui immunitetti. Myös sodat vähensivät intiaanien määriä ja lukuisten eri heimojen rippeet sulautuivat toisiinsa intiaanireservaateissa, joita Yhdysvaltain hallitus perusti eri puolille maata.
Myöhemmin 1900-luvun loppupuolella intiaanien asema on parantunut uudelleen ja heidän väkilukunsa on lähtenyt nopeaan kasvuun.
Intiaanien saapuminen Pohjois-Amerikkaan
Amerikan ensimmäisten asukkaiden kulkureitti ja saapumisaika ovat edelleen väittelyn alla. Jotkut tutkijat uskovat muuttoliikkeen alkaneen yli 40 000 vuotta sitten, mutta useimmat tutkimustulokset viittaavat siihen, että asutus levisi mantereelle noin 15 000 vuotta sitten. Ensimmäisen ryhmän siirtymisen uskotaan tapahtuneen Aasiasta Pohjois-Amerikkaan Beringin salmen läpi. Siperiasta tehdyt löydöt viittaavat siihen, että viimeisen jääkauden lopun nopea lämpeneminen vaikutti ratkaisevasti ensimmäisen asutuksen syntyyn. Päätelmää vahvistavat lukuisat kulttuurilliset siteet, jotka yhdistävät Siperian kivikautiset yhteisöt Amerikan ensimmäisiin yhteisöihin. Erään teorian mukaan Amerikan ensimmäiset asuttajat olivat Euroopan lounaisia rannikkoalueita asuttaneita solutrealaisia, jotka vaelsivat nykyisen Ranskan ja Espanjan alueelta jään reunaa pitkin kulkevaa Atlantista reittiä.
Suurin osa Pohjois-Amerikan alkuperäisistä asukkaista on luokiteltu niin sanotuiksi amerintiaaneiksi, jotka muuttivat mantereelle ensimmäisissä ryhmissä. Luoteis-Kanadassa ja Lounais-Yhdysvalloissa elävät athabascan kieliset na dene-kansat kuten apassit ja navajot tulivat Amerikkaan myöhemmin. Pohjoisen eskimot, aleutit ja jupikit on perinteisesti nähty intiaaneihin kuulumattomana kolmantena ryhmänä, joka saapui mantereelle viimeisenä. . thumb|300px|Muinaiset intiaanit metsästivät myös [[Mastodontti|mastodontteja]] Yhdysvalloissa ja Kanadassa lienee puhuttu alkujaan noin 500 intiaanikieltä.
Yhä useammat tutkijat uskovat, että Amerikan asuttajat saapuivat pieninä ryhminä ja jäivät loukkuun Alaskan puolelle. Eloonjäämisen takeeksi he käyttivät taitavasti hyödykseen kaiken mahdollisen riistan ja kasvisravinnon. Arkeologisten tutkimusten mukaan muinaiset intiaanit metsästivät suurriistaa, sillä useiden osavaltioiden alueelta kaivettujen mammuttien ja mastodonttien luiden välistä on löydetty muinaisen Clovis-kulttuurin nuolenkärkiä. Pysyviä asutuksia rakennettiin sattumanvaraisesti eri alueille, jonne riistan perässä kulkevat ryhmät hajaantuivat sukupolvien aikana.
Intiaanien väestömäärä
Seuraavina vuosituhansina intiaanien lukumäärä kasvoi varsinkin maanviljelyn alun jälkeen. Pohjois-Amerikan nykyisen Meksikon pohjoispuolella eläneiden intiaanien määräksi noin vuonna 1500 on arvioitu 1–16 miljoonaa. Alhaisimman arvion mukaan 750 000 asui nykyisten Yhdysvaltain alueella ja noin 250 000 Kanadassa, ja lisäksi jonkun verran Alaskassa. Erään arvion mukaan intiaaneja olisi ollut 1500-luvun alussa yli kaksi miljoonaa ja määrä olisi pudonnut nopeasti tautien takia 1,5 miljoonaan. Näiden arvioiden mukaan usein esitetyt noin 6–8 miljoonaa intiaania olisivat vaatineet kokonaan toisenlaisen yhteiskunnan muun muassa Pohjois-Amerikan kaakkoisosiin. Väestö oli tiheintä maanviljelysalueilla sekä rannoilla, järvien lähellä ja jokilaaksoissa.
Erityisen tiheästi asuttuja seutuja olivat Kalifornia, Luoteisrannikko, jotkut lounaan maanviljelysalueet ja itäinen metsäalue. Harvinta asutus oli subarktisilla ja arktisilla alueella sekä Suurilla tasangoilla ja Great Basinissa. . Esimerkiksi Columbiajoen ylätasangolla väestötiheys oli keskimääräinen 0,01–1 as/100 km2. Intiaanien määrä oli alimmillaan juuri intiaanisotien päätyttyä vuosina 1890–1910, jolloin lukema oli alta 250 000. Vuonna 1980 tehdyn väestönlaskennan mukaan Yhdysvaltain ja Kanadan intiaaneja ja valkoisten ja intiaanien jälkeläisiä oli vähintään 1,5 miljoonaa ja vuoden 2010 väestönlaskenta kertoo intiaanien määräksi lähes kolme miljoonaa.
1970-luvulla vielä 0,33 miljoonaa intiaania osasi oman kansansa kieltä, mutta monet kielet olivat katoamassa.
Pohjois-Amerikan kulttuurialueet
thumbnail|240px|Kartta Pohjois-Amerikan intiaanien sekä [[eskimot|eskimoiden ja aleuttien kielialueista ajalta ennen europidien saapumista]]
Pohjoiset metsäseudut
Tämä kulttuurialue kuuluu lähinnä Kanadaan. Niin sanotulla subarktisella alueella asui runsaasti eri heimojen intiaaneja. Lähimpänä eskimoita asuvat kansat olivat omaksuneet joitakin näiden tapoja, mutta kokonaisuudessaan intiaanikulttuurit erosivat merkittävästi eskimoiden kulttuurista. Hirvi ja karibu olivat tärkeimmät riistaeläimet. Kyläheimot pysyivät tietyillä pyyntialueilla. Kanootti oli tärkein kulkuneuvo ja lumikengät olivat välttämättömät talvisilla pyyntimatkoilla.Pohjoisten intiaanien uskonto oli animismia, jossa tietäjät pyrkivät kosketuksiin henkimaailman kanssa torjuakseen kyläkuntaa uhkaavia onnettomuuksia.
Subarktisen alueen intiaanit jakautuvat kahteen suureen kieliryhmään, idässä algonkinit ja lännessä athabascan-kieliset. Varhaiset muuttoliikkeen seurauksena monet algonkinit vaelsivat 1000-luvun ensimmäisen puoliskon aikana joko Isojenjärvien alueelle itään tai valtameren rantaa pitkin Etelä-Carolinaan. Heihin kuuluvat muun muassa Hudsoninlahden ja Hudsonjoen mahicanit, laajoille alueille levinneet delawaret ja shawneet sekä Yläjärveltä länteen asuvat creet ja ojibwat. Nykyään kansoja yhdistää lähinnä kielisukulaisuus. Osa athabaskoista vaelsi Kalliovuoria myötäillen aina nykyiseen New Mexicoon. Heistä parhaiten tunnetaan apaššit ja navajot
Itäinen metsäalue
Itäisen metsäalueen intiaanit aloittivat maakumpujen rakentamisen jo ennen ajanlaskun alkua. Mississippijoen itäpuolella vaikuttanut Hopewellin perinne keskittyi nykyisen Ohion ympäristöön ja monimutkaiset hautaseremoniat, maanviljely sekä Kalliovuorille asti ulottunut kauppaverkosto olivat Hopewellin kultin tunnusomaisimmat piirteet. Maanviljely mahdollisti väestön asettumisen kiinteisiin kyliin. Samalla aikakaudella kummunrakentajien ammattikunta erikoistui yhä suurempiin kumpurakennelmiin ja niiden ympärille kohosi korkeakulttuurisia intiaanikaupunkeja, joiden tyylisuunta jäljitteli Mesoamerikan pyramideja. Suurin ja Tunnetuin näistä kaupungeista oli Illinoisin alueella sijainnut Cahokia, joka ylitti koossa useimmat sen ajan metropolit. Tarkalleen tuntemattomasta syystä Cahokia autioitui vuoteen 1350 mennessä.
Koillinen metsäalue
thumb|250px|[[Intiaaniriisin keruuta.]]
Yhdysvaltain koilliselle ja itäiselle metsäalueelle levittäytyneiden intiaanien elinkeinoista tärkein oli maanviljely lukuun ottamatta pohjoisimpia alueita, joissa viljely oli vähäistä vuotuinen kasvukauden lyhyyden vuoksi. Myös metsästys ja intiaaniriisin keruu oli yleistä. Lähes kaikki alueen intiaanit olivat Irokeesinkielisiä tai algonkinejä. Irokeesit asuivat suurissa kylissä, jotka yleisen tavan mukaan suojattiin tukevin paaluvarustuksin. Kylät muodostuivat pitkistä taloista, joihin mahtui runsaasti asukkaaita. Algonkinit puolestaan käyttivät pääosin wigwameita.
Erityisessä asemassa maata viljelevistä intiaaneista oli Erie- ja Ontariojärven sekä Saint Lawrence -joen alueen irokeesiliiga, joka ainoana Meksikon pohjoispuolisena intiaaniryhmänä muodosti poliittisen liiton 1500-luvulla. Eurooppalaisten siirtokuntien puristuksessa irokeesiliitto ei kyennyt toimimaan rauhanliittona vaan turvautui sotilaalliseen voimankäyttöön liittonsa ulkopuolisten heimojen tuhoamiseksi. Näiden iskujen seurauksena monet irokeesien naapureina Isojenjärvien itäpuolella asuneet kansat joutuivat jättämään elinpiirinsä jo 1600-luvun aikana.
Englantilaisen siirtomaa-asutuksen ja irokeesien tieltä väistyneet algonkin-kansat liittoutuivat aluksi ranskalaisten kanssa, ja nousivat vuonna 1763 kapinaan brittilinnakkeita vastaan ottawien päällikön Pontiacin johtamina. Myöhemmin mohawkien Joseph Brant ja shawneiden Tecumseh kokosivat suurta intiaaniliittoa Yhdysvaltoja vastaan, mutta Pontiacin tavoin he epäonnistuivat uudisasutuksen tuhoamisessa.
Kaakkoinen metsäalue
Tämän kulttuurialueen tunnetuimmat kansat olivat cherokeet, creekit, choctawit ja chickasawit. Cherokeet puhuivat irokeesimurretta, muut kolme olivat muskogee-kieliryhmää. Nykyisen Mississippin osavaltion lounaisosissa asuneet natchezit lasketaan samaan kulttuuriryhmään kuluviksi. Natchezien juuret juonsivat Mississippin kulttuuriin, joissa ominaista olivat suuret temppelikummut olmeekien ja mayojen tyyliin. Natchezit sulautuivat naapurikansoihin 1700-luvun aikana ranskalaisia vastaan käytyjen sotien seurauksena. Myös monet muut kaakkoisen kulttuuripiirin heimoista katosivat ennen 1800-lukua. Cherokeet, choctawit, creekit ja chickasawit kulkivat kyynelten polun 1840 mennessä ja muuttivat Oklahoman intiaaniterritorioon Yhdysvaltain määräyksestä.
Preeria
thumb|Perinteinen [[sulkapäähine ja eurooppalaisten tuliase kertovat intiaanikulttuurin sulautumisesta eurooppalaisten tulokkaiden kulttuuriin.]] Tasangoilla eläneet intiaanit olivat joko Missourijoen ympäristön maanviljelijöitä tai läntisen lyhytheinäpreerian biisoninmetsästäjiä. Vielä ennen 1600-luvun puoliväliä lyhytheinäpreeria oli lähes vailla asutusta. Tasankojen laidoilla elävät heimot tekivät sinne jalkaisin metsästysretkiä biisonien perässä, mutta eivät asuneet siellä. Eurooppalaisten saapuminen muutti alueen kulttuurin, sillä etelästä tulleet hevoset ja idästä saapuneet tuliaseet mahdollistivat liikkuvan nomadielämän ratsujen selässä. Tiipii-asutus lisääntyi sen helpon purettavuuden takia ja leiripaikkaa voitiin muuttaa hetkessä. Ratsujen lisääntyminen sai monet heimot jättämään maanviljelyn. Muun muassa crow't, comanchet, mustajalat ja siouxit siirtyivät kokopäiväisiksi biisoninmetsästäjiksi. Jopa monet creet hylkäsivät pohjoiset metsät ja valitsivat ratsastavan biisoninmetsästäjän elintavan.
Varhaiselta 1800-luvulta eteenpäin tasangoilla käytiin monia intiaanisotia. Joskus sodan syyksi riitti pelkkä vaihtelunhalun tyydyttäminen tai sotainen kunnia, mutta usein sodat liittyivät myös verikostoihin. Yhdysvaltain siirtolaisasutuksen levitessä länteen 1830-luvun lopulla monet heimot unohtivat keskinäiset riitansa ja liittoutuivat amerikkalaisia vastaan. Vuosisadan puolivälissä alkanut Kalifornian kultaryntäys lisäsi ongelmia tasankointiaanien ja uudisasukkaiden välillä. Seuraavien vuosikymmenien sodat Yhdysvaltoja vastaan nostivat esiin monia intiaanijohtajia, jotka jäivät historiaan. Tällaisia olivat muun muassa siouxien Punainen Pilvi, Hullu Hevonen ja Istuva Härkä.
Preerioitten intiaanien vastarinta päättyi käytännössä 1870-luvulla, vaikka yksittäisiä taisteluita käytiin vielä seuraavillakin vuosikymmenillä. Kun Yhdysvallat oli hävittänyt lähes kaikki biisonit tasangoilta, intiaanien oli luovuttava tasankokulttuuristaan ja alistuttava elämään heille määrätyissä reservaateissa. .
Lounaisalue
thumb|left|Taosin pueblo-kylä New Mexicossa on maailman vanhin jatkuvasti asuttu kerrostalo (rakennettu ennen vuotta 1400). Lounaisalueen alkuperäisiä intiaaneja ovat Arizonan ja Uuden Meksikon niin kutsutut pueblointiaanit ( = kylä). Heidän kulttuurinsa polveutui etupäässä hyvin tutkitusta esihistoriallisesta Anasazi-kulttuurista, jossa yhteisöt rakensivat kastelukanavia viljelyksilleen ja pystyivät lyhentämään satonsa kasvukautta monin erilaisin menetelmin. Pueblo-kylät muodostuvat taloryhmistä, jotka oli penkereittäin rakennettu yhteen. Varsinaiset pueblot asuvat pääasiassa Rio Granden varrella ja heidän länsipuolellaan elivät hopi-intiaanit, jotka edustivat samaa kulttuuria. Espanjalainen Francisco Vasquez de Coronadon retkikunta kohteli huonosti hopeja löytäessään näiden asumuksen kesällä 1540.
Kanadasta suuntautuneen muuttoliikkeen seurauksena apaššit ja navajot asettuivat pueblojen ympäristöön 1400–1600-lukujen aikana, ja omaksuivat näiden maanviljelyn. Myöhemmin kummatkin kansat muodostivat pysyvän uhan rauhanomaisille puebloille, ja sotivat Meksikoa ja Yhdysvaltoja vastaan 1800-luvun aikana.
Läntinen vuoriseutu
Pohjoisten ylätasankojen ja Brittiläisen Kolumbian intiaanit olivat alun perin kalastajia, jotka asuivat suurissa kylissä jokien varsilla. Kesäisin kylien asukkaat hajaantuivat vuoristoihin pieninä ryhminä ravinnonkeruuta ja metsästystä varten. Tämän kulttuuripiirin asumustyyli vaihteli asuinalueen mukaan. Pohjoisimmat kansat käyttivät puoliksi maanalaisia asumuksia, joissa asui korkeintaan kaksi perhettä. Lähempänä tasankoja asuneiden yhteisöjen majat muistuttivat itäisten metsäintiaanien wigwameita. Ylänköjen kansoista tunnetuimmat olivat nez percet ja salishit. Itäisimmät ryhmät omivat 1700-luvun aikana monia piirteitä pohjoisten tasankojen kulttuurista ja 1800-luvun alussa ylängön heimoilla oli enemmän hevosia kuin pohjoisten tasankojen heimoilla. Ylänköintiaanit asuivat pitkään eristyksissä eurooppalaisista ja heidät kartoitettiin vasta vuosina 1805–1806, jolloin Lewisin ja Clarkin tutkimusretkikunta ylitti ylängöt ja purjehti alas Columbiajokea Tyynellemeren rannalle.
Kalifornian intiaanit
Kalifornia oli Pohjois-Amerikan tiheimmin asuttuja alueita jo ennen ajanlaskun alkua. Alue oli kielellisesti hyvin hajanainen, sillä sen asukkaat koostuivat monista eri kieliperheistä. Yhteiskunnat olivat usein pitkälle kehittyneitä, päälliköiden johtamia heimoja. Kylien ja rakennusten koko ja laatu vaihtelivat olinpaikasta riippuen. Rannikkoseutujen chumashit ja muut kansat elivät alun perin kalastuksella. Sisämaan intiaanit keräsivät ravintokasveja ja monet heimot olivat riippuvaisia tammenterhoista ja hevoskastanjoista (Aesculus californica). . Maanviljely oli harvinaista tupakan ollessa ainoa viljeltävä kasvi. Rannikkoalueet olivat sateisia, koillisen sisämaan ollessa kuivaa aroa ja aavikkoa.
1700-luvulla espanjalaisten tulo ja myöhemmin 1850-luvun Kalifornian kultaryntäys vähensivät intiaanien määriä nopeasti. Kulkutaudit, mailta karkotukset ja tahallinen surmaaminen saivat aikaan sen, että arviolta 180 000 Kalifornian intiaania kuoli vuoteen 1880 mennessä.
Pohjois-Amerikan intiaanit 2000-luvulla
Vuonna 2010 Yhdysvalloissa oli 565 liittovaltion tunnustamaa intiaaniheimoa, joiden oikeudet itsehallintoon ovat pääosin samoja kuin Yhdysvaltain osavaltioilla. Yli kolmannes Yhdysvaltain lähes kolmesta miljoonasta intiaanista asuu Kalifornian, Arizonan ja Oklahoman alueella. Vuonna 2010 Yhdysvaltain väkirikkaimmat intiaanikansat olivat cherokeet ja navajot. .
1980-luvulla alkanut kasinotalous on parantanut merkittävästi monien heimojen taloudellista asemaa, mutta varsinkin reservaateissa asuvien intiaanien koulutus ja ansiot ovat edelleen matalalla tasolla. Viimeisten vuosikymmenien aikana intiaanien perinteiset uskonnot ovat elpyneet ja vuosittaisia Pow-wow-tilaisuuksia järjestetään eri puolilla Pohjois-Amerikkaa.
Kanadan intiaaniyhteisöistä creet ovat väestöluvultaan suurin intiaanikansa. Kolmannes Kanadan alkuperäiskansoista asuu maaseutujen reservaateissa. Yksinomaan Brittiläisessä Columbiassa Tyynenmeren rannikolla on satoja pieniä reservaatteja. Kaupungeista intiaaniasutus on keskittynyt eniten Vancouveriin, Edmontoniin ja Winnipegiin.
Bernhard Brink
Bernhard Brink (s. 17. toukokuuta 1952 Nordhorn, Ala-Saksi) on saksalainen kevyen musiikin laulaja sekä televisio- ja radiojuontaja.
Ura
Bernhard Brinkin aktiiviura alkoi 1973 laululla "Ich hör ein Lied". Hän teki useita levytyksiä aina vuoteen 1981, mutta listamenestys jäi keskinkertaiseksi. 1980-luvulla Brinkin musiikillinen ura hiljeni ja 1990-luvulla hän työskenteli juontajana muun muassa televisio-ohjelmissa Das deutsche Schlager-Magazin ja Schlager des Jahres. Hän työskenteli myös radiojuontajana.
Brink jatkoi laulajan uraansa televisio- ja radiotyön ohella. Häneltä julkaistiin vuosittain uutta tuotantoa ja studioalbumeja ilmestyi vuoden parin välein myös 1990-luvulla ja edelleen 2000- ja 2010-luvuilla. Hän lauloi myös muutamia duettoja, muun muassa Ireen Sheerin ja Audrey Landersin kanssa. 1990-luvun taitteessa Brink teki yhteistyötä muusikko Matthias Reimin kanssa. Syntyi muun muassa kappale "Von Casablanca nach Athen", joka on sittemmin ollut mukana useilla Brinkin kokoelma-albumeilla. Muita tiuhaan kokoelma-albumeilla julkaistuja kappaleita ovat muun muassa "Blondes Wunder", "Du entschuldige – Ich kenn’ Dich", "Griechische Nacht" ja "Marie". Brink on laulanut myös joitakin saksankielisiä versioita eurooppalaisista menestyskappaleista, kuten "Scharazan - kleine Insel der Gefühle", joka on käännösversio italialaisesta menestyssävellyksestä "Sharazan".
Spartacus
Spartacus (n. 100–71 eaa.) oli traakialainen gladiaattori, joka johti orjakapinaa Roomaa vastaan vuosina 73–71 eaa. Roomalaiset olivat vanginneet Spartacuksen Capuan gladiaattorikouluun, mutta hän pakeni sieltä tovereineen. Karkureiden joukkoon liittyi kymmeniä tuhansia muitakin orjia, ja heidän armeijansa kierteli Italiaa kahden vuoden ajan. Spartacus sai lopulta surmansa taistelussa roomalaisia vastaan.
Tausta
Spartacus oli traakialainen, jonka kotiseudun Rooman diktaattori Sulla oli valloittanut Spartacuksen ollessa nuori. Antiikin historioitsijat antavat Spartacuksen taustasta vaihtelevaa tietoa. Yhden teorian mukaan Spartacus polveutui bosporilaisista spartokideista. Plutarkhoksen mukaan Spartacus oli ”enemmän kreikkalainen kuin traakialainen” sekä poikkeuksellisen älykäs ja sivistynyt. Appianoksen mukaan Spartacus oli kerran taistellut roomalaisia vastaan, joutunut vangiksi ja myyty orjaksi. Floruksen mukaan Spartacus oli roomalaisarmeijan palkkasoturi, joka vangittiin karkuruudesta ja varkaudesta. Plutarkhoskin pitää Spartacusta palkkasoturina. Hänen mukaansa Spartacus vangittiin yhdessä vaimonsa kanssa, joka oli profeetta ja joka seurasi Spartacusta tämän elämän loppuun asti.
Gladiaattorikoulu ja pako
Roomalaisten vangittua Spartacuksen hänet vietiin kahleissa Rooman eteläpuolelle Capuaan Lentulus Batiatuksen gladiaattorikouluun.
Spartacusta ja satoja muita orjia koulutettiin Capuan gladiaattorikoulussa taistelemaan areenalla kuolemaan asti, ja Spartacus tiesi, että hänellä ei siinä tapauksessa olisi montakaan elinvuotta jäljellä. Keväällä 73 eaa. Spartacus teki 200 muun orjan kanssa suunnitelman vallata gladiaattorikoulun tilat ja aseet, surmata vartiojoukot ja murtautua vapaaksi. Ennen H-hetkeä yksi vangeista kuitenkin kavalsi toverinsa ja varoitti roomalaisia vartijoita, joten kapinalliset joutuivat muuttamaan suunnitelmiaan. He valtasivat gladiaattorikoulun keittiön ja haalivat sieltä mukaansa keittiöveitsiä ja kaikkea muuta aseeksi kelpaavaa. Heidän onnistui tappaa kaikki vartijat, ja historioitsija Sallustiuksen mukaan 74 kapinallista pääsi pakoon. Pakomatkansa alussa joukko törmäsi vaunuihin, jotka oli lastattu täyteen gladiaattorien aseita. He ottivat kuormasta itselleen gladiusmiekkoja, keihäitä ja kolmipiikkisiä atraimia.
Orjasota
Spartacuksen ja gallialaisen Crixuksen johtamat orjat pakenivat kohti etelää, ja heihin liittyi lisää väkeä. Muutaman kuukauden kuluttua joukkoihin kuului jo tuhansia miehiä, naisia ja lapsia. He leiriytyivät Vesuvius-vuoren suojaisiin metsiin 32 kilometriä Capuasta etelään.
Keväällä 72 eaa. orjien joukoissa oli Appianoksen mukaan jo 70 000 miestä. Kierreltyään Etelä-Italiaa orja-armeija jakautui kahtia: Spartacuksen komentoon jäi kaksi kolmasosaa ja Crixuksen komentoon loput. Crixus sai pian surmansa taistelussa roomalaisia vastaan. Vaeltaessaan Apenniineja pitkin kohti pohjoista Spartacus sai vastaansa Rooman legioonalaisia ja löi heidät taistelussa. Kunnioittaakseen kaatunutta Crixusta Spartacus pakotti 300 vangiksi otettua roomalaista taistelemaan gladiaattoreina kuolemaan asti.
Loppuvuonna 72 eaa. Spartacus sai kuulla Marcus Licinius Crassuksen johtamasta suuresta roomalaisjoukosta, joka oli tulossa heitä vastaan. Spartacus päätti johdattaa miehensä Sisiliaan, missä hän saattaisi elää rauhassa. Merirosvot eivät kuitenkaan toimittaneet heille lupaamiaan laivoja, ja näin Spartacus ei koskaan päässyt Sisiliaan.
thumb|Spartacuksen kuolema Hermann Vogelin (1882) mukaan. Petetty Spartacus lähti joukkoineen taas kohti pohjoista, mutta orja-armeija joutui Italian saappaankärjessä Crassuksen saartamaksi. Saarron läpi taisteltuaan Spartacus kuuli prokonsuli Marcus Luculluksen nousseen joukkoineen maihin Brundisiumissa. Spartacus oli joutunut kahden roomalaisarmeijan väliin, ja pelastautuakseen hänen oli hyökättävä Crassuksen armeijaa vastaan.
Spartacus kävi viimeisen taistelunsa Silarusjoella 71 eaa. Spartacus sai surmansa, ja orja-armeija joutui hajaannuksen valtaan ja tuhoutui. 6 000 orjaa otettiin elävänä kiinni ja ristiinnaulittiin Via Appian varrelle Capuan ja Rooman välille 40 metrin välein. Spartacuksen ruumista ei koskaan löydetty, ja hänet heitettiin muiden kuolleiden mukana nimettömään joukkohautaan.
Jälkimaine
Antiikin aikana Spartacuksesta kirjoittaneet mainitsivat usein hänen poikkeuksellisena pidetyn lahjakkuutensa. Sittemmässä marxilaisessa historiankirjoituksessa on keskitytty puolestaan Spartacuksen johtaman orjakapinan synnyn ja kukistumisen syihin.
Xiao Hongmei
Xiao Hongmei on kiinalainen alttoviulisti. Hän voitti ensimmäisen palkinnon Geneven kansainvälisessä musiikkikilpailussa vuonna 1987 ja sai myös Patek Philippe -suurpalkinnon. Hän on esiintynyt kansainvälisesti resitaaleissa ja solistina orkesterien kanssa: hän on työskennellyt yhteensä 14 orkesterin kanssa eri puolilla maailmaa. Kamarimuusikkona Xiao on puolestaan tehnyt yhteistyötä esimerkiksi Yo-Yo Manin, Joseph Silversteinin ja Cho Liang Linin kanssa.
Xiaoa on kutsuttu Yhdysvaltain taiteelliseksi suurlähettilääksi. Hän kantaesitti Alfred Schnittken alttoviulukonserton Orchestre de la Suisse Romanden kanssa Genevessä. Hänen levytystensä joukossa ovat tulkinnat Frank Martinin Balladista alttoviululle ja orkesterille, Béla Bartókin alttoviulukonsertosta sekä Ernest Blochin koko tuotannosta alttoviululle ja orkesterille. Vuonna 2013 Xiao sai kutsun toimimaan tuomarina Kansainvälisessä Lionel Tertis -alttoviulufestivaalissa ja -kilpailussa Yhdistyneessä kuningaskunnassa.