cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mike Markkula
Amerikansuomalaisen Markkulan juuret ovat Sievissä Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan rajalla, josta hänen isovanhempansa muuttivat Yhdysvaltoihin vuonna 1883.
Mount Elbert
Mount Elbert on Kalliovuorten korkein vuori. Sen huippu on 4 401 metrin korkeudella merenpinnan tasosta. Vuori sijaitsee Laken piirikunnassa noin 19 kilometriä Leadvillen kylästä kaakkoon, Coloradon osavaltiossa Yhdysvalloissa.
Rabicano
Rabicano on hevosen väri, jossa pohjaväriin on sekoittunut valkoista väriä tietyn kuvion mukaan: sekakarvaa esiintyy eniten ja tiheimmin kupeilla ja hännäntyvessä. Rabicanoväritys eroaa selkeästi päistärikkökuviosta, jossa sekakarva on tasaisesti jakaantunut kaikkialle runkoon. Kuvion pohjavärinä voi olla mikä tahansa väri mukaan lukien kimo- ja päistärikkövärit.
Sanan alkuperä
Sana "rabicano" on espanjalaisperäinen: rabo tarkoittaa "häntää" ja cano "valkoista". Termi tarkoittaa siis valkohäntäistä (hevosta). Merkitys ei eroa sanan nykykäytöstä.
Sana esiintyy hyvin aikaisin italialaisen kirjallisuuden epiikassa: Orlando Innamoraton (1495) hahmo Araglio ratsastaa Rabicano-nimisellä hevosella, samoin Astolfo Raivoisassa Rolandissa, joka julkaistiin vuonna 1532. Italian kielessä "rabicano" tarkoittaa yksinkertaisesti "päistärikköä" ja on saattanut olla kuvaileva nimi.
Värityksen piirteet
thumb|vasen|Tällä rabicano-kuvioisella rautiaalla on valkoista karvaa kehämäisinä kuvioina hännän ympärillä. Rabicano-kuvioon liitetään useimmiten valkoinen karva hännäntyvessä ja kupeilla. Samoin kuin muissa kuvioissa ja väreissä, myös rabicanokuviossa geenin ekspressiivisyys vaihtelee. Useimpia rabicanokuvioon vaikuttavia tekijöitä ei tunneta, mutta rautiaalla pohjalla kuvion tiedetään olevan usein runsaampi. Geeni vaikuttaa myös tuottavan oreissa selkeämmän kuvion kuin tammoissa.
Rabicanokuvio pienimmillän käsittää vain harvoja valkoisia karvoja hännäntyvessä ja kyljissä.
Rabicanon alkuperäinen määritelmä viittaa valkoiseen karvaan hännäntyvessä. Tällaista kuviota kutsutaan muun muassa "haisunäädänhännäksi". "Haisunäädänhäntä" viittaa valkoisiin renkaisiin hännän ympärillä. Muut nimitykset eivät välttämättä tarkoita mitään erityistä kuviota. Hännäntyvessä hännän sivun jouhissa saattaa olla paljonkin valkoista.
Selkeämpi rabicanokuvio kupeissa voi tuottaa paljonkin päistärikköä muistuttavan värityksen. Rabicanokuviossa sekakarvan jakautuminen rungolle saattaa kuitenkin tuottaa viivamaisia tai pilkullisia kuvioita kylkiin, mitä ei päistärikköväritykseen liity. Rabicanon ihokin voi olla jonkin verran vaaleanpunaisentäplikäs erityisesti vatsan ja nivusten alueella. Tämä piirre ei esiinny aidosti päistäriköissä hevosissa, ja viittaa siihen, että samoin kuin muissa valkoisissa merkeissä ja kuvioinneissa, rabicanokuvion valkoiset karvat saattavat kasvaa pigmentittömästä ihosta. Tämänkaltaisen sekakarvaisuuden genetiikkaa ja kehittymistä ymmärretään kuitenkin huonosti, eikä sitä ole vielä tieteellisesti tutkittu.
Esiintyminen ja periytyminen
Rabicanogeenin uskotaan olevan dominoiva, mutta muitakin sekakarvaa eri tavoin tuottavia geenejä saattaa olla olemassa. Rabicanokuviota esiintyy sekä sellaisissa roduissa, joissa päistärikköyttä on (kuten suomenhevonen ), sekä sellaisissa roduissa, joissa päistärikkögeeniä ei ole (kuten arabianhevonen ja englannintäysiverinen).
Rabicano ja päistärikköys
Vaikka rabicano itsessään ei tuota valkoisia merkkejä naamaan tai jalkoihin, se liittyy usein johonkin monista sabinokirjavuuden tuottamista kuvioista, joista useimmat on sijoitettu KIT-geenin vaikutusalueeseen. Muita KIT-geeniin liittyviä kuvioita ovat muun muassa ekstensio (mustan värin leviäminen eläimessä), tobianokirjavuus ja päistärikkökuvio. Tämä saattaa selittää rabicanon ja sabinon liitteisyyden; kuviot esiintyvät usein yhdessä.
Rabicanokuvio ei ole päistärikkö ja se voidaan erottaa päistärikkökuviosta seuraavien tunnusmerkkien mukaan:
Rabicano voi esiintyä minkä värisell pohjalla tahansa ja minkä tahansa muun kuvion yhteydessä, mukaan lukien päistärikkökuviot ja kimous.
Konsonanssi
Länsimaisessa musiikissa käsitetään intervalleista konsonansseiksi yleensä puhdas oktaavi, kvartti ja kvintti sekä suuri ja pieni terssi ja seksti. Näille on yhteistä se, että niissä olevien sävelten taajuuksien suhteet voidaan esittää pelkästään kokonaislukujen 1–6 avulla. Soinnuista ovat konsonansseja ne, joissa on pelkästään konsonoivia intervalleja; tällaisia ovat duuri- ja mollikolmisoinnut.
Lähteet
Consonanza e dissonanza Consonância e dissonância Konsonanca in disonanca
Ralph Doubell
Ralph Douglas Doubell (s. 11. helmikuuta 1945 Melbourne, Australia) on australialainen 800 metrin juoksija ja olympiavoittaja Mexicon kisoista 1968.
Elämäkerta
Ralph Doubell oli huipulla vain melkoisen lyhyen ajan, mutta teki uransa parhaan suorituksen täsmälleen oikeassa paikassa – olympiafinaalissa.
Doubell oli valmistunut Melbournen yliopistossa, missä hän oli harjoitellut itävaltalaissyntyisen valmentajan Franz Stampflin johdolla. Ensimmäisen suuren voittonsa Doubell saavutti vuoden 1967 Universiadeissa ajalla 1.46,7. Seuraavalla kaudella hän kärsi akillesjännevammasta eikä kyennyt kilpailemaan kuuteen kuukauteen ennen olympialaisia.
Mexicossa ylivoimainen suosikki oli Kenian Wilson Kiprugut, joka veti ensimmäisen kierroksen kovaa vauhtia (51,0) ja johti vielä viimeisessä kaarteessa. Loppusuoralla Doubell ohitti Kiprugutin ja voitti kultaa Peter Snellin maailmanennätystä sivuavalla käsiajalla 1.44,3 (sähköajanotolla 1.44,40). Huolimatta kilpailupaikan korkeasta sijainnista Doubell ei ollut harjoitellut etukäteen päivääkään vuoristo-olosuhteissa. Doubellin aika säilyi Australian ennätyksenä lähes 50 vuotta. Alex Rowe sivusi aikaa vuonna 2014 ja Joseph Deng alitti sen heinäkuussa 2018.
Doubell tähtäsi vielä Münchenin olympialaisiin, mutta hänen uransa päättyi jalkavammoihin. Kansainyhteisön kisoissa Doubell sijoittui kuudenneksi sekä 1966 että 1970.
Riga Sea Line
Riga Sea Line oli vuosina 2002–2005 toiminut latvialainen varustamo. Yritys perustettiin 25. tammikuuta 2002. Riga Sea Linen kotipaikka oli Latvian pääkaupunki Riika, ja omistajina oli muun muassa Riian kaupunginhallitus ja Riga Free Port Administration. Vuonna 2002 yritys aloitti liikennöinnin Riian ja Ruotsin Nynäshamnin välillä. Joulukuussa Nynäshamn korvattiin Tukholmalla. 15. lokakuuta 2005 yhtiö lopetti liikennöinnin talousvaikeuksien vuoksi.
Vehkajärvi (järvi Jämsässä)
Vehkajärvi on Jämsän luoteisosassa sijaitseva seitsemän hehtaarin laajuinen järvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on 23 kilometriä luoteeseen ja Tampereelta 85 kilometriä koilliseen. Lähin kaupunkimainen keskus on Mänttä kuusitoista kilometriä länteen.
Maantiede
Vehkajärven pituus on 400 metriä, järvi on saareton ja sitä reunustaa pieni viljelysaukea. Järven itärannalta lähtee laskuoja itään Rimmiin (104,3 metriä mpy). Vehkajärven eteläpuolella sijaitsee Valkeajärvi, lounaassa on Jämsänjärvi ja idässä Pirttijärvi. Järven pohjoispuolitse kulkee yhdystie 16543.
Vehkajärvi kuuluu Valkeajärven valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö. Se ulottuu Ehunsalmen Valkeajärveltä luoteeseen lähelle Keuruun rajaa. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Päävesistönä on Kymijoen vesistö.
Valkeajärven valuma-alueen suurimmat vakavedet ovat kaksi Valkeajärveä: eteläinen Ehunsalmen tienoilla sijaitseva Valkeajärvi ja pohjoinen historiallisen Koskenpään alueella sijaitseva Valkeajärvi. Alueella on lisäksi viisi muuta yli hehtaarin laajuista järveä: Vehkajärven lisäksi Kolojärvi, Porraslammi, Myllyjärvi ja Koivujärvi. Alle hehtaarin laajuisia vakavesiä on muun muassa Likolammi (120,7 metriä mpy).
Brand New Day
Brand New Day on brittimuusikko Stingin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 28. syyskuuta 1999. Albumia myytiin yli kolme miljoonaa kappaletta.
Hello Mary Lou
Hello Mary Lou on laulu, jonka Cayet Mangiaracina kirjoitti alun perin nimellä Merry Merry Lou ja myöhemmin Gene Pitney nimellä Hello Mary Lou. Kappaleen alkuperäinen esittäjä oli Ricky Nelson. Se pääsi Billboardin hittilistalla sijalle #9 28. toukokuuta 1961, vaikkakin singlen toisella puolella oleva kappale, "Travelin' Man", pääsi samalla listalla sijalle #1. Isossa-Britanniassa "Travelin' Man" julkaistiin singlen A-puolella ja se pääsi sijalle #2 sikäläisillä levynmyyntilistoilla.
Cover-versiot
Petula Clark on levyttänyt kappaleen myös ranskaksi nimellä "Bye Bye Mon Amour". La Musique Populaire julkaisi cover-version ranskankielisestä sovituksesta kuusiosaisella albumillaan A Century of Song.
Suomeksi laulu on nimeltään "No niin Mary Lou", ja sen on ovat levyttäneet Lasse Liemola, Johnny Forsell ja monet muut.
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1985
Vuoden 1985 hiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Seefeldissä Itävallassa 17.–27. tammikuuta 1985.
Maastohiihdossa perinteistä nopeampi luistelutyyli oli yleistynyt ja sillä menestyttiin myös MM-kilpailuissa, joissa luistelu oli kiellettyä vain viimeisellä 200 metrillä sekä viestien alussa ja vaihtoalueella.
15 km
Päivämäärä: 22. tammikuuta Ensimmäisellä väliaikapisteellä Kari Härkönen oli kärjessä noin viisi sekuntia Thomas Wassbergia edellä. Seuraavalla väliaikapisteellä kärkikaksikon keskinäinen ero oli vajaat yhdeksän sekuntia ja Maurilio De Zolt ja Giorgio Vanzetta hiihtivät edelleen seuraavina. Maaliin Härkönen saapui lähes minuutin ja 15 sekuntia siihen saakka johtanutta Harri Kirvesniemeä nopeampana. Gunde Svanin perässä maaliin tuli Vanzetta mutta De Zolt alitti heidän loppuaikansa. Viimeisenä kärkimiehistä maaliin tuli Wassberg, joka hävisi Härköselle yli 13 sekuntia ja sai hopeaa.
Aki Karvonen pääsi loppumatkan hiihtämään Wassbergin peesissä ja sijoittui 12:nneksi. Juha Mieto oli kilpailun 52:s.
30 km
Päivämäärä: 18. tammikuuta Ensimmäisellä väliaikapisteellä 4,5 kilometrin kohdalla Harri Kirvesniemi johti ja suomalaisista myös Kari Härkönen ja Aki Karvonen olivat kärkipäässä. Toisella väliaikapisteellä 9,7 kilometrin kohdalla Kirvesniemi johti Härköstä ja Karvosta 18 sekunnilla ja ruotsalaiset Thomas Wassberg ja Gunde Svan olivat seuraavina vajaan kymmenen sekunnin päässä suomalaiskaksikosta. Suomalaisilla oli edelleen selvä kolmoisjohto 19,7 kilometrin kohdalla. Kärkihiihtäjistä ensimmäisenä maaliin tuli Wassberg, jolle Härkönen hävisi 1,1 sekunnilla. Svan hiihti viimeisen kympin nopeiten ja oli maalissa lähes 40 sekunnin erolla Wassbergia parempi. Karvonen ja Kirvesniemi tulivat maaliin lähes peräkkäin ja heistä Kirvesniemi sijoittui paremmin mutta oli viimeisellä kympillä lähes minuutin ja 20 sekuntia Svania hitaampi. Norjalainen Ove Aunli nousi vielä Kirvesniemen ohi hopealle. Sijat 7–10 menivät keski- ja eteläeurooppalaisille ja paras neuvostoliittolainen oli vasta neljästoista.
Suomen Kari Ristanen oli kilpailussa 34:s.
50 km
Päivämäärä: 27. tammikuuta Neuvostoliiton Vladimir Sahnov johti kilpailua alusta saakka ja oli vielä puolimatkassa kärjessä 1,7 sekuntia Gunde Svania, 11 sekuntia Maurilio De Zoltia ja 12 sekuntia Kari Härköstä edellä. Svan oli hiihtänyt 1,5 minuuttia aiemmin matkaan lähteneen Thomas Wassbergin kiinni. Vähän 31 kilometrin jälkeen Svan johti jo yli puolella minuutilla toiseksi noussutta Ove Aunlia Sahnovin pudottua lähes minuutin päähän kärjestä. Loppumatkasta De Zolt ohitti Aunlin ja Sahnov putosi kahdeksanneksi.
Suomen Harri Kirvesniemi oli kilpailussa seitsemäs, Asko Autio 39. ja Veijo Hämäläinen 40:s.
4 x 10 km viesti
Päivämäärä: 24. tammikuuta Ensimmäisen osuuden jälkeen kärkiryhmässä olivat Neuvostoliitto, Suomi ja Ruotsi. Toisessa ryhmässä olivat Italia, joka jäi alkumatkalla kärjestä Marco Albarellon katkaistua sauvansa, Sveitsi ja Norja. Toisella osuudella Ruotsin Thomas Wassberg karkasi muilta parin kilometrin jälkeen ja tuli vaihtoon noin puoli minuuttia Suomen Veijo Hämäläisen edellä. Italia, Norja ja Sveitsi olivat lähellä Suomea mutta Neuvostoliitto oli jäänyt taakse. Kolmannen osuuden puolivälissä Ruotsi saatiin kiinni. Osuuden lopussa Norja ja Italia karkasivat Suomelta Harri Kirvesniemen kaaduttua. Viimeisessä vaihdossa Suomi oli jäänyt kärkikaksikosta 32, Neuvostoliitto 48 ja Ruotsi 49 sekuntia. Ankkuriosuudella Suomen Kari Härkönen pääsi kärjestä kymmenen sekunnin päähän mutta väsyi sitten ja joutui päästämään Ruotsin Gunde Svaninkin ohitseen. Norjan Ove Aunli pudotti Italian Giuseppe Plonerin peesistään kilometri ennen maalia ja toi Norjan voittajana maaliin.
5 km
Päivämäärä: 21. tammikuuta Kilpailun puolivälissä Anette Bøe johti Marja-Liisa Kirvesniemeä 2,2 sekunnilla ja Grete Ingeborg Nykkelmota 4,1 sekunnilla. Järjestys oli myös maalissa sama ja Bøe kasvatti eron muihin yli kymmeneen sekuntiin. Kaikki viisi norjalaista olivat seitsemän parhaan joukossa.
10 km
Päivämäärä: 19. tammikuuta Kilpailun puolivälissä Anette Bøe johti, Raisa Smetanina oli noin kolmen sekunnin päässä, Grete Ingeborg Nykkelmo noin viiden sekunnin päässä ja Marja-Liisa Kirvesniemi neljäntenä runsaat 12 sekuntia kärkeä jäljessä. Maalissa Nykkelmo sai pitää johtopaikkaa runsaan viiden minuutin ajan kunnes Bøe ohitti hänet 3,2 sekunnin erolla. Kirvesniemi oli jälkimmäisen puoliskon nopein mutta hävisi Bøelle 1,4 sekunnilla. Kuuden parhaan joukkoon sijoittui neljä norjalaista ja pitovoiteilla hiihtänyt Brit Pettersen oli heikäläisistä ainoa kauemmaksi kärjestä jäänyt sijalla 13.
Suomen Jaana Savolainen oli kilpailussa 30., Pirkko Määttä 37. ja Eija Hyytiäinen 38:s.
20 km
Päivämäärä: 26. tammikuuta Viiden kilometrin kohdalla johdossa oli Grete Ingeborg Nykkelmo, toisena Anfisa Romanova, sitten kolme norjalaista ja kuudentena Marja-Liisa Kirvesniemi 16 sekuntia kärkeä hitaampana. Puolimatkassa Norjalla oli neloisjohto ja Kirvesniemi oli jäänyt Nykkelmosta lähes minuutin päähän. Nykkelmo johti edelleen 15 kilometrin kohdalla. Brit Pettersen oli hänestä jäljessä noin kolme sekuntia, Berit Aunli noin yhdeksän sekuntia ja Anette Bøe noin 12 sekuntia mutta eroa norjalaisista Romanovaan oli jo lähes puoli minuuttia. Lähtönumerolla 2 hiihtänyt Nykkelmo kasvatti lopussa eron Petterseniin yli 18 sekunnin suuruiseksi, Bøe nousi pronssille ja Aunli varmisti Norjan neloisvoiton. Neuvostoliittolaiset olivat sijoilla 5, 7, 8, 9 ja 13.
Suomalaisista Marja-Liisa Kirvesniemi sijoittui 12:nneksi 2.43,4 voittajalle hävinneenä, Eija Hyytiäinen oli 23., Jaana Savolainen 24. ja Pirkko Määttä 28:s.
4 × 5 km viesti
Päivämäärä: 23. tammikuuta Anette Bøe vei Norjan ensimmäisellä osuudella lähes puolen minuutin johtoon. Sveitsi ja Neuvostoliitto olivat seuraavina ja Suomi vasta kahdeksantena. Toisen osuuden jälkeen Norja johti Neuvostoliittoa noin 20 sekunnilla muiden jäätyä kauemmas. Suomi nousi seitsemänneksi. Kolmannella osuudella Norjan johto kaventui kahdeksaan sekuntiin ja vaihdossa Berit Aunlin sauva katkesi sen jäätyä Grete Ingeborg Nykkelmon suksien alle, joten Neuvostoliitto sai eron heti kiinni. Kolmannen osuuden nopein oli Marja-Liisa Kirvesniemi, joka nosti Suomen viidenneksi. Ankkuriosuudella Neuvostoliiton Anfisa Romanova peesasi Berit Aunlia kolmen kilometrin verran ja hiihti sitten karkuun. Suomen Marjo Matikainen nosti Suomen neljänneksi ohi Tšekkoslovakian.
Normaalikilpailu
Päivämäärä: 18.–19. tammikuuta Mäkiosuuden paras oli itäsaksalainen, vuoden 1983 nuorten maailmanmestari Heiko Hunger, joka sai 86 ja 90 metrin pituisista hypyistään 221,0 pistettä. Länsi-Saksan Hubert Schwarz sai 204,1 pistettä ja Norjan Geir Andersen 198,9 pistettä. Hungerin etumatka hiihdossa oli Schwarziin lähes kaksi minuuttia, Anderseniin 2.28 minuuttia, kuudenneksi mäkiosuudella sijoittuneeseen Jukka Ylipulliin 3.14 minuuttia ja 19:ntenä mäessä olleeseen Jouko Karjalaiseen 4.36 minuuttia. Hiihto-osuus suoritettiin Gundersen-menetelmällä, jota ei aiemmin ollut käytetty arvokisojen henkilökohtaisessa kilpailussa. Andersen ohitti puolimatkassa Hungerin mutta vähän myöhemmin kärkeen nousi mäkiosuudella seitsemänneksi sijoittunut Hermann Weinbuch, joka oli hiihto-osuudella yli kaksi minuuttia Andersenia nopeampi. Karjalainen oli hiihto-osuudella kolmanneksi nopein ja ohitti Hungerin kilometri ennen maalia nousten pronssille. Hiihdon toiseksi nopein vain viisi sekuntia Weinbuchia hitaampana oli Sveitsin Fredy Glanzmann, joka nousi mäkiosuuden 26. sijalta lopputuloksissa viidenneksi.
Muista suomalaisista Jukka Ylipulli oli kilpailun 11:s (376,85), Sami Leinonen 20:s (359,78) ja Jyri Pelkonen 23:s (351,75).
Joukkuekilpailu
Päivämäärä: 24.–25. tammikuuta Tuulen ja lumisateen häiritsemä mäkiosuus keskeytyi moneen otteeseen ja tietokonejärjestelmäkin meni epäkuntoon niin, että tulokset saatiin selville vasta pari tuntia kilpailun jälkeen. Mäkiosuuden paras oli Länsi-Saksa, jolle Itä-Saksa hävisi noin 20 pistettä ja Norja 25 pistettä. Hiihtoajoissa erot olivat 1.38 minuuttia ja 2.08 minuuttia. Suomi oli seitsemäntenä lähes 70 pistettä Länsi-Saksaa jäljessä. Hiihto-osuudella Länsi-Saksa säilytti kärkipaikkansa vaikeuksitta ja Norja nousi varhaisessa vaiheessa toiseksi. Suomen Jyri Pelkonen nosti Suomea lähemmäksi mitalikamppailua ja toisella osuudella Jukka Ylipulli ohitti pian Itä-Saksan, Itävallan ja Puolan. Viimeisessä vaihdossa Neuvostoliitto oli runsaan minuutin Suomea edellä mutta Jouko Karjalainen sai Aleksandr Majorovin kiinni pari kilometriä ennen maalia. Neuvostoliitto teki kilpailun jälkeen protestin Jyri Pelkosen sääntöjen vastaisista luistelupotkuista lähtöalueella. Suomi vastasi tähän tekemällä protestin Allar Levandin luistelupotkuista vaihtoalueella. Neuvottelujen tuloksena molemmat joukkueet vetivät protestinsa pois.
Normaalimäki K82
Päivämäärä: 26. tammikuuta Ensimmäisellä kierroksella Tšekkoslovakian Miroslav Polakin hypättyä 90 metriä päätettiin lähtölavaa alentaa ja 30 ensimmäistä hyppääjää joutuivat tekemään suorituksensa uusiksi. Kilpailun kuluessa sää heikkeni ja tuuli vaikutti hyppyihin vaihtelevasti. Jens Weißflog hyppäsi 91-metrisen hypyn ja johti 113,6 pisteellä. Ernst Vettori oli toisena 105,7 pisteellä ja 86,5 metriä hypännyt Jari Puikkonen kolmantena 103,9 pisteellä. Toisella kierroksella Weißflog hyppäsi 89,5 metriä ja voitti selvästi. Andreas Felder nousi 90,5 metrin hypyllään kahdeksannelta sijalta toiseksi ja Per Bergerud 89,5 metrin hypyllään seitsemänneltä sijalta kolmanneksi.
Puikkosen toinen hyppy oli pituudeltaan 87,5 metriä ja hän putosi tuloksissa seitsemänneksi (210,9 p). Matti Nykänen sijoittui 11:nneksi (206,4 p), Pentti Kokkonen oli 15:s (197,5 p) ja Tuomo Ylipulli 36:s (175,0 p).
Suurmäki K110
Päivämäärä: 20. tammikuuta Ensimmäisellä kierroksella pisimmälle hyppäsivät Per Bergerud, joka sai 110 metrin hypystään 115,9 pistettä, ja Ernst Vettori, joka hyppäsi 109 metriä ja sai 114,5 pistettä. Seuraavina olivat Jari Puikkonen ja Matti Nykänen, jotka molemmat saivat 108-metrisistä hypyistään 110,1 pistettä. Pentti Kokkonen oli jaetulla kuudennella sijalla. Toisella kierroksella Nykänen hyppäsi 108 metriä ja Puikkonen 107,5 metriä mutta jälkimmäinen sai paremmat tyylipisteet ja nousi Nykäsen ohi. Vettori jäi kotiyleisön edessä 104 metriin ja putosi mitalisijojen ulkopuolelle. Bergerud hyppäsi 106 metriä ja vei voiton 1,2 pisteen erolla Puikkoseen.
Pentti Kokkonen sijoittui kahdeksanneksi (215,3 p), Tuomo Ylipulli oli 25:s (180,0 p) ja Markku Pusenius 35:s (165,6 p).
Laulava vallankumous
pienoiskuva|Viron uudelleenitsenäistymisen muistomerkki Tallinnassa. pienoiskuva|Liettuan itsenäisyyden palautumisen muistomerkki. Laulava vallankumous tarkoittaa vuosien 1987–1991 tapahtumia, jotka johtivat Viron, Latvian ja Liettuan jälleenitsenäistymiseen. Liikkeen nimi johtuu suurista laulujuhlista, jotka saivat neuvostovastaisen sisällön.
Laulava vallankumous kesti yli neljä vuotta, ja sen aikana tapahtui useita protesteja ja kansalaistottelemattomuutta. Yksi liikkeen käynnistymisen syy oli Neuvostoliiton aikomus tehostaa Virossa palavankiven tuotantoa, mitä pidettiin ympäristön turmelemisena. Toinen syy oli Itä-Viroon kaavailtu fosfaattikaivos, jonka työvoima olisi tuotu muista neuvostotasavalloista.
Neuvostoliitossa tapahtui 19. elokuuta 1991 vallankaappausyritys, jonka toteuttajat halusivat palata tiukkaan neuvostokomentoon ja poistaa kansalaisvapaudet. Yritys kukistettiin kahdessa päivässä, mutta se sysäsi liikkeelle Neuvostoliiton hajoamisen. Viro, Latvia ja Liettua ilmoittivat heti eroavansa Neuvostoliitosta ja palauttavansa itsenäisyytensä.
Kun Neuvostoliiton panssarivaunut vyöryivät maaseudulle vuonna 1991 tavoitteenaan kukistaa vallankumous, Viron korkein neuvosto ja Riigikogu julistivat Viron taas itsenäiseksi. Virolaiset toimivat ihmiskilpinä suojatakseen radio- ja tv-asemia neuvostopanssareilta. Laulava vallankumous johti siihen, että Baltian maat saivat itsenäisyytensä ilman suurempaa verilöylyä, joskin joitakin ihmisiä kuoli mielenosoitusten tukahduttamisten takia.
Perimmäiset syyt liikehdintään olivat marxismi-leninismin ideologian romahtaminen, Neuvostoliiton surkea talouskehitys, ympäristökriisin kärjistyminen ja eri ”neuvostokansojen” välien kiristyminen. Baltian maissa syntyi ärtymystä, kun venäläisiä suosittiin paikallisväestön kustannuksella. Kansallisuusriidat nousivat julkisuuteen, kun Neuvostoliitossa sallittiin jonkin verran sananvapautta niin sanotun glasnostin puitteissa.
Laulava vallankumous Virossa
Neuvostoliitossa oli käynnissä glasnostin aika, ja Virossa oli kansan keskuudessa herännyt haaveita maan itsenäisyyden palauttamisesta.
Neuvostoliitto oli pitänyt Viroa hallussaan vuodesta 1940 lähtien, mutta ihmiset eivät olleet aiemmin organisoituneet vaatimaan itsenäisyyden palauttamista. Kansan yhdisti yhtenäisiin vaatimuksiin kesällä 1987 Tallinnan raatitorilta alkanut Laulava vallankumous. Lopuksi noin 300 000 virolaista kokoontui Tallinnan laululavan patsaalle laulamaan kansallislauluja, jotka olivat tuolloin kiellettyjä. Niistä tehtiin myös rock-sovituksia.
Viron vapaussodan muisto
Virossa vapaussodan muistoa oli vaalittu useilla muistomerkeillä. Vuosina 1921–1940 pystytettiin eri puolille maata 166 suurehkoa vapaussotaan liittyvää monumenttia, neljä pienimuotoisempaa monumenttia sekä 115 muistotaulua, joissa oli kaatuneiden nimiä. Neuvostotulkinnan mukaan Virossa oli käyty vuosina 1918–1920 sisällissota (kodusõda) – ei vapaussota, kuten sitä oli vuoteen 1940 asti nimitetty. Neuvostovallan myötä syksystä 1940 alkaen kaadettiin, hävitettiin tai peitettiin 130 muistomerkkiä.
Vapaussota sai korostetun keskeisen roolin osana vuosien 1987–1991 historian uudelleensynnyttämistä. Muistomerkkien uudelleenpystytys nousi tällöin muistamisessa tärkeimmälle sijalle. Viron Muinaismuistoyhdistykselle (vir. Eesti Muinsuskaitse Selts) muistomerkkien uudelleenpystyttämisestä muodostui vuosien 1988–1991 keskeisin toimintamuoto.
Ensimmäinen tapahtuma oli toukokuussa 1988, kun yhdistyksen edustajat veivät Vigalan kirkossa sijainneet vapaussodan muistotaulut takaisin alkuperäisille paikoilleen. Suurempaa julkisuutta sai seuraavaksi kesällä 1988 Viljannin maakunnan Lalsissa uudelleenpystytetty Vapaussodan vuonna 1926 alun perin pystytetty muistopaasi. Viljannista saapuneet miliisit ja kommunistiaktivistit olivat kaataneet muistomerkin kesäkuussa 1941. Suurinta julkisuutta sai ”muinaisen vapaustaisteluun” yhdistetty Suure-Jaanin vapaussodan muistomerkki, joka kuvasi muinaista virolaisruhtinas Lembitua, joka oli legendan mukaan kaatunut vuonna 1217 taistelussa saksalaisritareita vastaan. Vuonna 1926 pystytetty virolaisen kuvanveistäjän Amandus Adamsonin tekemä muistomerkki kunnioitti vapaussodan muistoa, vaikka se kuvastikin ”muinaista vapaustaistelijaa”. Muistomerkki oli tuhottu vuonna 1950, mutta siitä irrotettu Lembitun patsasfiguuri säilyi ehjänä paikallisen kotiseutumuseon kokoelmissa. Uudelleenpaljastaminen tapahtui kesällä 1990 vapaussodan voitonpäivänä. Tilaisuus oli luonteeltaan poliittisesti jännittynyt, sillä paikalla olivat niin kansallismielisten Tunne Kelam kuin hallituksen uudistusmielinen Edgar Savisaar.
Chittagongin alue
Chittagongin alue on yksi Bangladeshin kahdeksasta hallinnollisesta alueesta. Chittagong sijaitsee Bangladeshin kaakkoisosassa. Alueen pinta-ala on 33 771 km², joka tekee siitä maan suurimman alueen. Vuonna 2011 väkiluku oli 28,4 miljoonaa.
Alueen itäpuolella on Myanmar ja pohjoispuolella Intian Tripuran ja Mizoramin osavaltiot. Alueen hallinnollinen keskus on Bangladeshin toiseksi väkirikkain kaupunki Chittagong.
thumb|210px|left|Chittagongin alueen piirikuntajako. Paikallistason hallintoa varten Chittagongin alue jakautuu 11 piirikuntaan (Bāndarba, Brāhmanbāria, Chāndpur, Chittagong, Comilla, Cox's Bāzār, Feni, Khagrāchari, Lakshmīpur, Noākhāli ja Rāngāmāti). Näistä Chittagongin piirikunta luetaan Bangladeshin neljän merkittävimmän teetuotantoalueen joukkoon.
Living in America
Living in America on The Soundsin esikoisalbumi, joka julkaistiin 11. marraskuuta 2002.
All Things Considered
thumb|Ohjelman logo All Things Considered on yhdysvaltalainen National Public Radion lähetettämä uutis- ja ajankohtaisohjelma. Ensimmäinen lähetys tapahtui 3. toukokuuta 1971.
Ohjelma on voittanut Peabody -palkinnon ja se on päässyt Radio Hall of Fameen ensimmäisenä ei-kaupallisena radio-ohjelmana.
Nobuyuki Aihara
Nobuyuki Aihara (, 16. joulukuuta 1934 Takasaki, Gunman prefektuuri – 16. heinäkuuta 2013 Takasaki, Gunman prefektuuri ) oli japanilainen telinevoimistelija, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Aihara voitti kultamitalin vuoden 1960 Rooman olympiakisojen permannolla ja joukkuekilpailussa. Hän saavutti samoilla telineillä olympiahopeaa Melbournessa 1956 ja maailmanmestaruuden vuonna 1962. Yhteensä Aihara voitti neljä olympia- ja neljä MM-mitalia.
Aihara kuoli keuhkokuumeeseen Takasakissa 16. heinäkuuta 2013, 78-vuotiaana. Hänen vaimonsa Toshiko (o.s. Shirasu) voitti joukkuekilpailun olympiapronssia Tokiossa 1964. Heidän Yutaka-poikansa saavutti joukkuekilpailun olympiapronssia Barcelonassa 1992.
Lemminkäinen (Sibelius)
thumb|right|250px|Lemminkäisen [[partituurin ensimmäinen sivu kriittisestä kokonaisjulkaisusta.]] Lemminkäinen op. 22 on Jean Sibeliuksen neliosainen orkesterisarja, jonka osat Tuonelan joutsen ja Lemminkäisen kotiinpaluu ovat kuuluneet suomalaisten orkesterien ohjelmistoon kantaesityksestään alkaen. Sarjan kaksi muuta osaa Lemminkäinen ja saaren neidot ja Lemminkäinen tuonelassa olivat Sibeliuksen tahdosta esityskiellossa. Syynä esityskieltoon on saattanut olla se, ettei Robert Kajanus pitänyt näistä osista. Lemminkäis-sarjan musiikki on kiinteässä yhteydessä 1890-luvun symbolistiseen suuntaukseen.
Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julisti 1891 sävellyskilpailun ensimmäisen suomenkielisen oopperan säveltämisestä, jonka tuli olla suomalaisen säveltäjän kirjoittama ja olla "sisällyksensä puolesta mytologista tai historiallista ainetta". Jean Sibelius suunnitteli ilmeisesti kilpailun innoittamana pitkän oopperan Veneen luominen säveltämistä, ja Tuonelan joutsen perustuu tämän oopperan alkusoitoksi suunniteltuun materiaaliin. Sibelius kuitenkin luopui suunnitelmasta ottaessaan etäisyyttä musiikillisesti Richard Wagneriin.
Sävellys joutui kantaesityksen jälkeen kritiikin kohteeksi; Nya Pressen -lehden kriitikko Karl Flodin kirjoitti: "”Tällainen musiikki tuntuu ihan patologiselta ja jättää niin sekavia, piinallisia ja luonteeltaan epämääräisiä vaikutelmia, että niillä on hyvin vähän yhteistä sen esteettisen mielihyväntunteen kanssa, jota kaiken kaunotaiteen ja ennen muuta musiikin tulee herättää.”" Vasta vuonna 1935 Lemminkäinen esitettiin toisen kerran kokonaisena, ja 1954 teos julkaistiin kokonaisuudessaan, jolloin toisen ja kolmannen osan paikkaa vaihdettiin eli Tuonelan joutsen siirrettiin toiseksi osaksi. Vuoden 1935 esitys sai kriitikoilta ylistävän vastaanoton.
Kolumbian maantiede
Tämä artikkeli käsittelee Kolumbian maantiedettä.
Maantiede
thumb|Kolumbia satelliittikuvassa helmikuussa. Kuvassa näkyvät maan halki kulkevat Andit. Kolumbia sijaitsee Etelä-Amerikan luoteisosassa rajautuen pohjoisessa Karibianmereen ja lännessä Tyyneenmereen. Kolumbia on pinta-alaltaan 1 138 910 neliökilometriä, johon luetaan mukaan myös saaret sekä vesialueet. Maapinta-alaa Kolumbialla on yhteensä 1 038 700 neliökilometriä. Kolumbian naapurivaltioita ovat Ecuador ja Peru etelässä, Brasilia ja Venezuela idässä ja Panama lännessä. Kolumbialla on 3 208 kilometriä rantaviivaa ja on Etelä-Amerikan ainoa valtio joka rajaa sekä Karibianmerta että Tyyntämerta. Kolumbialla on selvittämättömiä aluekiistoja Nicaraguan ja Venezuelan kanssa.
Kolumbia voidaan jakaa neljään maantieteellisesti erilaiseen alueeseen. Ensimmäinen alue käsittää Karibianmeren ja Tyynenmeren vastaiset alankoalueet, jotka erottaa toisistaan Panaman kannaksen eteläosissa sijaitseva suoalue. Toiseen alueeseen kuuluu maan länsiosassa kulkevat Andit, jotka jakautuvat kolmeen pienempään vuoristoon. Karibianmeren rannalla kohoavassa eristyneessä Sierra Nevada de Santa Martan vuoristossa sijaitsee Kolumbian korkein huippu Pico Cristóbal Colón (5 700 m). Kolmas alue käsittää vuoristojen välissä sijaitsevat laaksot sekä alankoalueet, joissa asuu suurin osa maan väestöstä. Kolumbian itäinen osa, joka peittää yli puolet maan pinta-alasta, on osin tiheiden sademetsien peittämää alankoa. Koillisosa on savannia ja eteläpuoli Amazonin sademetsää.
Kolumbiassa virtaa yli 20 000 kilometriä jokia, joista yli 18 000 kilometriä on purjehduskelpoista. Maan suurimmat joet ovat Magdalena, Putumayo ja Cauca. Cauca ja Magdalena virtaavat pohjoisensuuntaisesti Andien kolmen päävuoriston välissä laskien soisten alankoalueiden kautta Karibianmereen. Patía virtaa maan lounaisosassa laskien Andien läpi Tyyneenmereen.
Luonto ja luonnonsuojelu
Andeilla, missä luonto on monimuotoisinta, on myös väestön tiheys suurin. Niinpä metsät ja kosteikot ovat pirstaloituneet. Yli puolet alueen sammakkoeläimistä on uhanalaisia. Suuri hedelmiä syövä lintu, kolumbiansaku, elää enää neljällä metsäalueella, ja välillä sen luultiin jo kuolleen sukupuuttoon. Muita Andien uhanalaisia lajeja ovat silmälasikarhu ja andienkondori.
Maailmanperintökohteet ja muut kansallispuistot
Lisäksi Kolumbiassa on useita muitakin kansallispuistoja. Karibianmeren rannikolla matkailijoiden suosiossa ovat Tayronan kansallispuisto ja Corales del Rosarion kansallispuisto Cartagenan lähellä. Playa Blancasta tehdään näihin veneretkiä. El Cocuyn kansallispuistossa on lumihuippuisia vuoria, Iguaquen kansallispuisto on matalampaa seutua, mutta lähempänä Bogotaa. Los Nevadosin kansallispuisto houkuttelee tulivuorillaan ja Amacayacun kansallispuisto oikealla sademetsällä.
Kuitenkin arviolta 10 kansallispuistoa sijaitsee sissien toiminta-alueiden lähettyvillä eivätkä ole turvallisia turisteille. Lisäksi joidenkin kansallispuistojen alueilla harrastetaan huumeiden viljelyä, laitonta karjataloutta, puunkaatoa, kaivostoimintaa ja salametsästystä.
Ilmasto
Vaikka Kolumbia sijaitseekin kokonaan tropiikissa, tekevät maan suuret korkeuserot ilmastosta vaihtelevaa. Tyynenmeren rannikolla ja Andien alarinteillä sataa vuodessa 2 500 millimetriä ja monissa paikoin jopa 5 000 millimetriä. Sateita saadaan ympäri vuoden ja lämpötila pysyy myös korkeana. Poikkeuksellisesti yöllä sataa enemmän kuin päivällä, mikä on harvinaista päiväntasaajan seudulla, vaikkakin myös iltapäivisiä ukkoskuuroja esiintyy. Korkean lämpötilan ja kosteuden takia ilmastoa voi kuvata nihkeäksi. Karibianmeren puoleisella rannikolla sataa vähemmän, ja vuodessa on joulukuusta maaliskuuhun kestävä kuivakausi. Tälläkin alueella ilmasto on kuitenkin lämmintä ja kosteaa. Rannikon itäosassa, lähellä Venezuelan rajaa, vuosittainen sademäärä on trooppiselle alueelle matala.
Maan keskiosassa on korkeaa vuoristoa, jossa lämpötilaolot riippuvat hyvin paljon korkeudesta. 4 500 metrin yläpuolella pääosa sateesta tulee lumena. Koko alueella saadaan sadetta vuosittain 1 000–2 500 millimetriä ilman kuivia kausia. Vuoriston länsiosat saavat enemmän sadetta kuin itäosat.
Kolumbia jaetaan yleensä kolmeen ilmastolliseen alueeseen: kuuma (tierra caliente) alle 900 metrissä, lauhkea (tierra temblada) 900-2 000 metrissä ja kylmä vyöhyke (tierra fría) 2 000-3 500 metrissä. Pääkaupunki Bogotán olosuhteet ovat tyyppiset kylmälle vyöhykkeelle. Bogotássa, joka sijaitsee 2 630 metrin korkeudella, keskimääräiset päivälämpötilat ovat 20 asteen ja yölämpötilat 10 asteen paikkeilla. Pilvisyys lisääntyy iltapäiväksi ja sadekuurot ovat yleisiä.
Maan itäosan harvaanasutulla alangolla sadetta saadaan aina, eniten kuitenkin joulu-tammikuun ja huhti-toukokuun aikana. Vuotuinen sademäärä jää 2 000-2 500 millimetriin.
Suurimmat kaupungit
Kolumbiassa oli vuonna 2010 yhteensä yli 40 yli 100 000 asukkaan kaupunkia, 9 yli 500 000 asukkaan kaupunkia ja 4 yli miljoonan asukkaan kaupunkia.
Gunnar Landtman
Gunnar Landtman (6. toukokuuta 1878 Helsinki – 30. lokakuuta 1940 Helsinki) oli suomenruotsalainen filosofi sekä sosiologian ja filosofian professori.
Ura
Filosofina Landtman oli Edvard Westermarckin oppilas. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1905 tutkimuksellaan The Origin of Priesthood ja jatkoi opintojaan Lontoossa, Cambridgessä ja Oxfordissa. Hän toimi sosiologian dosenttina Helsingin yliopistossa vuosina 1910–1927 ja henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina vuosina 1927–1940; käytännöllisen filosofian vt. professuuria hän hoiti vuosina 1916–1921. Vuosina 1922–1924 hän oli eduskunnassa ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajana; puolueen keskushallituksen jäsenenä hän oli 1920–1926.
Andrei Tarkovski
Andrei Arsenjevitš Tarkovski (4. huhtikuuta 1932 Kadyin piiri, Kostroman alue, Venäjän SFNT – 29. joulukuuta 1986 Neuilly-sur-Seine, Pariisi, Ranska) oli neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja. Runollisia elokuvia tehnyttä Tarkovskia pidetään merkittävimpänä venäläisenä elokuvaohjaajana sitten Sergei Eisensteinin.
Gunnar Landtman
Ura
Landtman oli Suomen ensimmäisiä yhteiskunta-antropologeja. Hänen oppilaistaan voidaan mainita Arne Runeberg.
Andrei Tarkovski
Tarkovskin elämä ennen elokuvauraa
Andrei Tarkovski syntyi taiteilijaperheeseen. Hänen isänsä oli tunnettu ukrainalaissyntyinen runoilija Arseni Tarkovski ja äitinsä näyttelijä Marija Ivanovna Višnjakova. Varsinkin isällä oli suuri vaikutus tulevaan elokuvaohjaajaan, joka käytti isänsä runoja usein elokuviensa pohjana. Tarkovskin vanhemmat erosivat hänen ollessaan vielä lapsi, ja hän varttui äitinsä hoivissa yhdessä siskonsa Marinan kanssa. Toisen maailmansodan aikana Andrei ja Marina pakenivat Moskovasta maaseudulle, jolloin he joutuivat eroon myös äidistään.
Gunnar Landtman
Ura
Landtmanin poika oli lastenlääkäri, professori Bernhard Landtman.
Andrei Tarkovski
Tarkovskin elämä ennen elokuvauraa
Tarkovski opiskeli vuosina 1951–1954, aluksi Moskovan itämaisessa instituutissa arabiaa ja musiikkia ja myöhemmin jonkin aikaa geologiaa Siperiassa. Vuonna 1954 hän pääsi opiskelijaksi maineikkaaseen Moskovan elokuvakouluun (Moskovan yleisliittolainen elokuvainstituutti VGIK – Vsesojuznyi Gosudarstvennyi Institut Kinematografii) ja aloitti elokuvataiteen opiskelun. Koulun opettajiin kuului tuolloin muun muassa Mihail Romm. Opiskellessaan Tarkovski ohjasi oppilastöinä elokuvat Tappajat (Убийцы, 1956) ja Tänään loma on peruttu (Сегодня увольнения не будет, 1959). Lastenelokuva Höyryjyrä ja viulu (Каток и скрипка 1960), joka palkittiin vuonna 1961 New Yorkin kansainvälisillä nuorten elokuvajuhlilla, oli Tarkovskin opinnäytetyö. Hän opiskeli VGIK:ssa Mihail Rommin oppilaana, ja valmistui ohjaajaksi VGIK:sta vuonna 1960 Mihail Rommin mestarikurssilta.
Barisalin alue
Barisalin alue on yksi Bangladeshin kahdeksasta hallinnollisesta alueesta. Barisal sijaitsee keskellä eteläistä Bangladeshia. Alueen pohjoispuolella on Dhakan alue, etelässä aluetta rajaa Bengalinlahti, idässä Chittagongin alue ja lännessä Khulnan alue. Alueen pinta-ala on 13 297 neliökilometriä ja siellä on arviolta 9 145 000 asukasta (vuonna 2016). Hallinnollinen keskus Barisal sijaitsee Gangesjoen suistossa.
Andrei Tarkovski
Ura ohjaajana
Tarkovskin seuraavassa ohjaustyössä, venäläisestä ikonimaalarista Andrei Rubljovista kertovassa epookissa Andrei Rublev (Андрей Рублёв, 1969), hänen tyylinsä oli jo kehittynyt. Elokuva joutui sensuurin hampaisiin, ja alun perin vuonna 1965 tehty elokuva esitettiin ensi kerran vasta viisi vuotta myöhemmin. Andrei Rublev ei saanut kunnollista levitystä kotimaassaan, vaikka se saikin Fiprescin palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 1970 ja muun muassa mestariohjaaja Ingmar Bergman kehui sitä vuolaasti. Tarkovskia on myös arvosteltu elokuvan teon yhteydessä tapahtuneesta eläinrääkkäyksestä. Elokuvassa on lavastamaton kohtaus, jossa hevosta ammutaan niskaan, työnnetään alas portaita, kuvataan kituvana ja lopetetaan ampumalla.
thumb|Tarkovskille tyypillinen unenomainen kohtaus elokuvasta Peili (1975). Myös Tarkovskin seuraavaa elokuvaa Solarista (Солярис, 1972) levitettiin Neuvostoliitossa vain vähän, kulttuuriviranomaisten mukaan elokuvan vaikeaselkoisuuden vuoksi. Solaris perustui Stanisław Lemin samannimiseen tieteisromaaniin, ja elokuvaa pidettiin neuvostoliittolaisena vastauksena Stanley Kubrickin menestyselokuvalle 2001: Avaruusseikkailu, vaikka Tarkovski näkikin Kubrickin elokuvan vasta Solariksen kuvausten aikana. Solaris on tavallaan Avaruusseikkailun humaani vastakohta: siinä missä Avaruusseikkailu keskittyy suuriin visioihin, Solaris keskittyy ihmiseen suhteessa toiseen. Solaris sai Cannesissa tuomariston palkinnon.
Tarkovskin seuraava elokuva Peili (Зеркало, 1975) oli henkilökohtainen, uniin ja muistoihin perustuva elokuva. Tarkovski käytti elokuvissaan usein rinnakkain mustavalkoista ja värillistä, sekä lavastettua että dokumentaarista kuvamateriaalia, mutta Peilissä niitä rinnastettiin erityisen näkyvästi. Tarkovski kertoo elokuvan päähenkilön (joka nähdään vain ohimennen) elämäntarinan käyttäen välähdyksiä uutisdokumenteista ja unenomaisia tai aavemaisia lavastettuja kohtauksia. Mukana oli Venäjän lähihistoriaa Stalinin vainoista Ussurijoen rajakahakoihin. Kotimaassa myös kollegat hyökkäsivät elokuvan intiimiä lähestymistapaa vastaan.
Peilin jälkeen Tarkovski ohjasi teatterille William Shakespearen Hamletin Moskovassa vuonna 1977 ja palasi sitten elokuvan ja tieteistarinoiden pariin. Arkadi ja Boris Strugatskin romaaniin perustuva Stalker (Сталкер, 1979) käsitteli ihmisen kykyä kohdata itsensä, mutta sen tulevaisuudennäky oli synkempi ja pessimistisempi kuin Solariksen.
left|thumb|Kuva Tarkovskin elokuvan Uhri (1986) loppuhuipennuksesta, jossa poltetaan oikea puutalo. Tarkovski halusi pitkään poistua Neuvostoliitosta, sillä hänellä oli hankaluuksia viranomaisten kanssa. Äidin kuoltua Tarkovski muutti vaimonsa Larissan kanssa väliaikaisesti Italiaan, missä hän teki seuraavan elokuvansa Nostalgia (Nostalghia, 1983). Sitä edelsi dokumenttielokuva Tempo di viaggio (1983), joka kertoi Nostalgian kuvauspaikkojen etsinnästä. Tarkovski teki Nostalgian käsikirjoituksen runoilija Tonino Guerran kanssa, joka oli aiemmin tehnyt yhteistyötä muun muassa Federico Fellinin ja Michelangelo Antonionin kanssa. Neuvostoliiton viranomaiset eivät jälleen suhtautuneet elokuvaan myönteisesti. Cannesin elokuvajuhlilla Nostalgian mahdollisuudet voittaa Kultainen palmu -pääpalkinto estettiin elokuvaohjaaja Sergei Bondartšukin johdolla, ja se sai vähemmän arvostetun tuomaristopalkinnon.
Nostalgian valmistuttua Tarkovski päätti jäädä ulkomaille. Hän ei enää palannut Neuvostoliittoon, vaikka poti koti-ikävää. Pariskunta erosi, ja Larissa palasi Neuvostoliittoon ennen miehensä kuolemaa.
Nostalgian jälkeen Tarkovski ohjasi Boris Godunovin Lontoon Covent Gardenissa.
Työskentely Ruotsissa
Tarkovski teki viimeisen elokuvansa Uhri (Offret, 1986) Ruotsissa. Tuotantoryhmään kuului monia Ingmar Bergmanin työtovereita, kuten kuvaaja Sven Nykvist ja näyttelijä Erland Josephson, jolla oli ollut rooli jo Nostalgiassa. Elokuva sai Cannesin elokuvajuhlilla tuomariston palkinnon, kriitikkojen palkinnon ja ekumeenisen palkinnon.
Tarkovskilta ilmestyi kaksi kirjaa: Vangittu aika (Sapetšatljonnoje vremja, 1984), jossa hän käsittelee elokuvateoriaansa ja taidetta yleisesti, sekä Martyrologia (Martyrolog, 1989), päiväkirja vuosilta 1970–1981.
Tarkovski kuoli joulukuussa 1986 keuhkosyöpään Pariisissa, ja hänet on haudattu Sainte-Geneviève-des-Bois’n venäläiselle hautausmaalle.
Tarkovskin kotiseudun Ivanovon alueen hallinto osti syksyllä 2012 Sothebyn huutokaupasta hänen arkistonsa, joka sisältää kirjeitä, valokuvia ja äänityksiä, säilytettäväksi Ivanovon kaupungissa sijaitsevassa Tarkovski-museossa.
Sugar (System of a Downin kappale)
Sugar on System of a Downin vuonna 1998 julkaisema EP.
Kokoonpano
+
Valkopesu
Valkopesu on pesutoimenpide, jossa pesukoneeseen laitetaan ainoastaan valkoisia tai vaaleita värinsä pitäviä tekstiilejä. Pesu voidaan suorittaa normaalia korkeammassa lämpötilassa, yleensä 90–95 celsiusasteessa, sillä värien liukenemisen vaaraa ei ole. Perinteisesti valkopesulla on tarkoitettu liinavaatteiden pesua keittämällä.
Henry Markham
thumb|Henry Markham. Henry Harrison Markham (16. marraskuuta 1840 – 9. lokakuuta 1923) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa 1885–1887 ja toimi sen jälkeen Kalifornian osavaltion kuvernöörinä vuosina 1891–1895.
Markham syntyi Wilmingtonissa New Yorkin osavaltiossa ja oli sisällissodan veteraani. Sodan jälkeen hän asui Wisconsinissa. Markham kuoli Kalifornian Pasadenassa 82 vuoden ikäisenä.
Miehitetyt avaruuslennot
thumb|300px|[[Apollo 15:n kuumoduulin pilotti James Irwin tervehtii Kuussa Yhdysvaltain lippua]] Miehitetty avaruuslento on avaruuslento, jossa avaruusaluksessa on mukana ihmisiä. Lento voi olla avaruuslentäjien ohjaama, automaattiohjattu tai sitä voidaan ohjata etänä; käytännössä kyseessä on usein näiden yhdistelmä.
Ensimmäisen miehitetyn avaruuslennon teki 12. huhtikuuta 1961 Neuvostoliiton Vostok 1, jonka kyydissä Juri Gagarin kiersi kerran Maan ympäri. Ensimmäiset lennot matalaa Maan kiertorataa (LEO) edemmäs olivat Apollo-ohjelman Kuu-lennot. Vuonna 1968 Apollo 8 kiersi Kuun ympäri ja Apollo 11:n Neil Armstrong ja Buzz Aldrin laskeutuivat Kuun pinnalle 20.7.1969. Viimeisin lento LEO:a edemmäs oli Apollo 17 vuonna 1972.
Avaruudessa, LEO:lla, on ollut ihmisiä yhtäjaksoisesti vuoden 2000 marraskuusta lähtien, jolloin Kansainvälinen avaruusasema sai ensimmäisen miehistönsä Retkikunta 1:n (tilanne 2019).
Vuonna 2019 meneillään on useampiakin miehitettyjä LEO-lentoohjelmia. Lisäksi vireillä on erilaisia hankkeita, joissa tavoitteena miehitetyt Kuu- ja Mars-lennot. Näistä mikään ei ole vielä edennyt kokonaisuutena koelentovaiheeseen.
Yleistä
thumb|250px|Astronautti Michael Gernhardt avaruussukkula Endeavourin ulkopuolella 1995. Pääosa miehitetyistä avaruuslennoista on ollut Neuvostoliiton/Venäjän ja Yhdysvaltain toteuttamia. Yhdysvalloissa lentoja ovat tehneet sekä Yhdysvaltain ilmavoimat että avaruusjärjestö NASA. Ilmavoimien lennot päättyivät 1960-luvulla X-15-koekoneen koelentojen lopettamiseen. 2000-luvulla Yhdysvalloissa ovat alkaneet kaupalliset avaruuslennot: SpaceShipOne on ensimmäinen yksityisrahoitteinen avaruudessa käynyt avaruuslentokone. 2000-luvun alussa Kiinan kansantasavalta toteutti oman miehitetyn avaruuslennon.
ESA:n jäsenmaista pääosa on suorittanut miehitetyn avaruuslennon joko yhdysvaltalaisilla tai neuvostoliittolaisilla/venäläisillä avaruusaluksilla. Vuodesta 1978 alkaen Neuvostoliitto lennätti SEV-maiden, Aasian maiden, nk. puolueettomien maiden ja Ranskan kosmonautteja Sojuz-avaruualuksillaan. Tätä toimintaa on sittemmin jatkanut Venäjä, joka on lennättänyt myös ensimmäiset avaruusturistit. Yhdysvaltain vuonna 1981 alkaneilla avaruussukkulalennoilla on ollut usein mukana myös muiden maiden kansalaisia.
Kaikkiaan 39 eri maan kansalaista on lentänyt avaruudessa.
Avaruusasemat
Pitkäkestoisimmat avaruuslennot ovat olleet avaruusasemilla. Sekä Neuvostoliitolla että Yhdysvalloilla on ollut avaruusasemia. Jo alkujaan täysin neuvostoliittolaisen Mir-aseman kanssa tehtiin yhteistyötä, mutta sitä seuraava avaruusasema, Kansainvälinen avaruusasema on jo alkujaan kansainvälinen hanke. 2000-luvun alussa myös kaksi yksityistä miehittämätöntä koeavaruusasemaa, Genisis I ja Genesis II on lähetetty avaruuteen tavoitteena kehittää yksityinen miehitetty avaruusasema.
Orion
Yhdysvaltain NASA:n vuoden 2006 elokuun lopussa tilaama Orion on edelleen kehitteillä vuonna 2019 vaikkakin sen ohjelma on muuttunut ajan saatossa. Se liittyy NASA:n kaavailemaan paluuseen Kuuhun, pysyvään miehitettyyn Kuu-asemaan ja miehitettyyn lentoon Marsiin. Kuuhun on aikomus mennä vuonna 2020 ja Marsiin vuoden 2030 jälkeen. Orionin ensimmäinen miehittämätön koelento oli 5. joulukuuta 2014.
Dragon V2
SpaceX:n Dragon V2 teki ensimmäisen miehittämättämän koelentonsa 2019. Crew Dragon Demo-2 laukaistiin 30. toukokuuta 2020 mukanaan kaksi astronauttia.
Starliner
Boeingin CST-100 Starliner on kehitteillä.
Avaruussukkulat
Avaruussukkulat ovat olleet merkittävän teknisen kehittelyn kohteena 1940-luvulta alkaen. Ensimmäinen miehitetty sukkulalento, STS-1, laukaistiin 12. huhtikuuta 1981 ja toistaiseksi viimeinen, STS-135, 2011.
NASA:n avaruussukkula on toistaiseksi ainoa operatiiviseen käyttöön päässyt avaruussukkula. NASA:n rakentamat sukkulat ovat:
Miehittämättömään koelentoon asti pääsi:
Esilennolliseen kehitykseen jääneitä hankkeita ovat:
Kehitteillä on:
Muiden maiden ja yritysten aikeita
Intian ISRO on 2000-luvulla aloittanut miehitettyjen lentojen valmisteluita, mutta sen ongelmat 2010-luvulla suuren kantorakettinsa kehittämisessä ovat lykänneet varsinaisen miehitettyjen lentojen avaruusohjelman käynnistämistä.
2000-luvulla Iran ja Nigeria ovat julkisuudessa ilmaissut aikeensa miehitettyihin avaruuslentoihin. Iran on tehnyt yhden koe-eläimen lennätyksen 2010-luvulla.
Helmikuussa 2012 Venezuelan presidentti Hugo Chavez julisti Venezuelan toteuttavan (miehitetyn tai miehittämättömän) avaruuslennon Marsiin vuosien 2030–2040 välissä.