cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Asser Järvinen
Ilmailu-ura
Järvinen nimitettiin vänrikkinä ilmailupataljoonan vanhemmaksi insinööriupseeriksi vuonna 1919 ja seuraavana vuonna ilmailu­voimien esi­kunnan teknillisen toimiston päälliköksi. Tästä virasta hänet siirrettiin 18. elokuuta 1921 luutnanttina Ilmailuvoimien lentokonetehtaan ensimmäiseksi johtajaksi. Kapteeniksi Järvinen ylennettiin itsenäisyyspäivänä 1924. Lopulta Järvinen joutui eroamaan lentokonetehtaan johtotehtävistä tehtaan toiminnan jouduttua Oeschin komitean tutkittavaksi. Puolustusministeri Jari Lahdensuo vaati Järvisen erottamista vuoden 1931 joulukuusta alkaen, mutta tehtaan johtokunta ei ollut halukas erottamaan Järvistä. Puolustusministeri onnistui Järvisen erottamisessa vasta marraskuussa 1932, mikä oli vaatinut puolustuslaitoksen alaisten tehtaiden ohjesäännön muuttamista siten, että toimitusjohtajan ottamisesta ja erottamisesta päätti puolustusministeriö tehtaan johdon sijasta. Järvinen ei jäänyt odottamaan enää erottamistaan, vaan esitti eroanomuksensa tehtaan johtokunnalle, joka myönsi hänelle eron 15. marraskuuta alkaen. Puolustusministeriö vahvisti eron uusien menettelytapojen mukaisesti 31. joulukuuta 1932. Järvinen kuoli majurina 43 vuoden iässä.
Järvinen täydensi itse oppimiaan lentotekniikan taitoja komennuksella Ranskaan Istren, Avordin, Bordeaux’n ja St. Raphaëlin lentokouluihin touko-joulukuussa 1919. Muutamaa vuotta myöhemmin hän opiskeli lentotekniikkaa École supérieure d’aéronautique et de construction mécanique -koulussa Pariisissa 22. syyskuuta 1923 – 29. syyskuuta 1925. Tästä ja ilmailuvoimien komentajan esityksistä huolimatta häntä ei nimitetty vuonna 1927 insinööriupseerin virkaan, sillä Suomen Teknillisen Korkeakoulun professorien lausunnon mukaan kyseisen koulun opetus oli matematiikaltaan lyseotasoista.
Järvinen oli alastaan kiinnostunut ”self made man”, joka erikoistui erityisesti lentokonemoottoreihin. Hän teki näissä asioissa lukuisia ulkomaanmatkoja moottoritehtaille ja myös opetti moottori- ja lujuusoppia ohjaajille, mekaanikoille ja tähystäjille. Lisäksi Järvinen osallistui lähes jokaiseen ilmailuvoimien lentokonehankintaan liittyneeseen ulkomaan komennukseen vuosina 1923–1930.
Uransa huippuaikoina Järvisellä oli useita sivu- ja luottamustoimia, joista esimerkkeinä Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön nimeämä siviililentokoneiden vanhempi tarkastaja, Pohjola-yhtiöiden tekninen neuvonantaja ilmailuvakuutuksia varten ja Aero-lehden toimituskunnan jäsen. Järvinen laati myös kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön toimeksiannosta Suomen ilmailuasetuksen.
Heikki Koskelo (laulaja)
Heikki Koskelo (s. 4. toukokuuta 1983 Kajaani) on suomalainen iskelmälaulaja ja Taivaankaari-yhtyeen solisti. Hän osallistui Tangomarkkinat 2011 -kilpailuun, jossa sijoittui toiseksi eli valittiin tangoprinssiksi.
Koskelo oli vuosina 2016–2017 kihloissa laulaja Heidi Pakarisen kanssa ja on seurustellut tanssikoulun omistavan Clara Blomqvistin kanssa vuodesta 2017 lähtien.
Boxcar
Boxcar oli 1970-luvun lopulla toiminut suomalainen rockyhtye, jonka jäsenet olivat:
Vuonna 1978 yhtyeeltä ilmestyi Richard Stanleyn tuottama englanninkielinen albumi Necktie Party (Kompass Records KOLP 6). Kyseessä on 1800-luvun Villiin länteen sijoittuva siirtolaisuutta yksilön näkökulmasta käsittelevä teema-albumi, jonka päähenkilö Kid Hoover joutuu kamppailemaan yhteiskuntaa vastaan. C-kasetin luettelotunnus on KOC 6.
Hatsuzuki (1942)
Hatsuzuki oli keisarillisen Japanin laivaston Akizuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin vuoden 1939 hankinnoissa Maizurun laivastontelakalta, missä köli laskettiin 25. heinäkuuta 1941. Alus laskettiin vesille 3. huhtikuuta 1942 ja otettiin palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 29. joulukuuta.
Palvelus
Alus upposi 25. lokakuuta 1944 Cape Enganon edustalla käydyssä taistelussa ja poistettiin alusluettelosta 10. joulukuuta 1944.
Consti
Consti Oyj on suomalainen korjausrakentamisen yritys, joka tarjoaa kattavasti myös talotekniikan palveluita sekä valikoidusti uudisrakentamisen palveluita. Consti on perustettu vuonna 2008. Se listautui Helsingin pörssiin joulukuussa 2015. Constin pääkonttori sijaitsee Helsingissä. Yrityksen toimitusjohtajana toimii Esa Korkeela. Constilla on noin 1000 työntekijää. Vuonna 2021 sen liikevaihto oli 288,8 miljoonaa euroa.
Consti koostuu emoyhtiöstä Consti Oyj sekä kahdesta tytäryhtiöstä: Consti Korjausrakentaminen Oy ja Consti Talotekniikka Oy. Constilla on neljä asiakasperusteisesti jaoteltua toimialaa: Consti Julkiset, Consti Taloyhtiöt, Consti Talotekniikka ja Consti Yritykset. Maantieteellisesti Constin toiminta on keskittynyt Suomen kasvukeskuksiin. Yhtiöllä on toimipisteet Helsingissä, Tampereella, Turussa, Lahdessa, Hämeenlinnassa, Jyväskylässä ja Oulussa.
Vuonna 2015 Constille myönnettiin Avainlippu-tunnus.
Tauno Terho
Tauno Taneli Terho (27. marraskuuta 1912 Helsinki – 6. huhtikuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen näytelmäkirjailija.
Sisu SA-150
thumb|250px|Puolustusvoimien masi Oulun [[Hiukkavaarassa kesäkuussa 2009]] Sisu SA-150 eli Masi on suomalaisen Sisu-Auton vuosina 1982–1991 valmistama kaksiakselinen, nelivetoinen maastokuorma-auto, jonka kantavuus oli 6 400 kg. Auto suunniteltiin puolustusvoimien käyttöön seuraajaksi A-45-mallille.
Suunnittelu
A-45-mallista saatujen käyttökokemusten perusteella ja tykkien koon kasvun takia puolustusvoimilla havaittiin tarvetta saada entistä tehokkaampia vetäjiä. Tämän johdosta päätettiin kehittää kokonaan uusi keskiraskas maastokuorma-auto.
Mallin suunnittelu alkoi vuonna 1978 Helsingin Fleminginkadulla Sisu-Auton tuotekehitysjohtaja Seppo Kokkolan johtamassa työryhmässä. Ryhmään kuuluivat Sisu-Auton tuohon aikaan merkittävimmät suunnittelijat Kari Lindholm, Veli Vallinoja, Uoti Hartikainen ja Kalevi Kakko. Lähtökohtana oli käytetty Nato-yhteensopivuutta, mikä ilmeni rengaskoosta 14,00-20 ja ajoneuvon ulkonäöstä. Ensimmäisen prototyypin valmistus alkoi marraskuussa 1979 ja seuraavan vuoden helmikuussa suoritettiin ensimmäinen koeajo. Huhtikuussa autoa testattiin Rovajärven ampuma-alueella ja syksyllä aloitettiin puolen vuoden mittainen koeajo-ohjelma. Ajoneuvo läpäisi puolustusvoimien testit.
Prototyyppimalli oli nimeltään SA-140. Siinä oli voimanlähteenä turboahdettu Valmet 611, jonka teho oli 140 kW. Auton huippunopeus oli 100 km/h. Suurimmalla välityssuhteella huippunopeus oli 1,6 km/h. Auto oli selvästi kookkaampi ja suorituskykyisempi kuin A-45; sen omamassa oli lähes sama kuin A-45:n kokonaismassa.
Sisu-Auto antoi autolle lempinimen Masi, sillä edeltäjämallin nimeksi vakiintunut Proto-Sisu ei miellyttänyt valmistajaa.
Valmistus
Sarjatuotantomallin moottorin teho nostettiin 150 kilowattiin, joten sen mallinimeksi tuli SA-150. Auton sarjavalmistus alkoi Hämeenlinnassa vuonna 1982 ja ensimmäinen kymmenen ajoneuvon erä luovutettiin puolustusvoimille saman vuoden lokakuussa. Seuraavasta vuodesta alkaen valmistusmäärät olivat noin 60 autoa vuodessa. Kahta pientä, alkuvaiheessa toimitettua Karjaalla koottua erää lukuun ottamatta valmistus säilyi mallin koko elinkaaren ajan Hämeenlinnassa.
Teknisiä tietoja
SA-150:ssä oli hyödynnetty paljon samoja osia kuin muissa Sisu-malleissa, kuten ensimmäisissä XA-180-mallisissa Paseissa.
Moottori
Auton voimanlähteenä oli vesijäähdytteinen, iskutilavuudeltaan 6,6-litrainen ja kuusisylinterinen nelitahtinen rivimoottori, turboahdettu Valmet 611 CSBA -suoraruiskutusdiesel. Moottorin suurin teho oli 150 kW ja suurin vääntömomentti 680 Nm.
Georges Dillon-Kavanagh
Georges Arthur Dillon-Kavanagh du Fertagh (14. helmikuuta 1873 Nîmes – 4. elokuuta 1944 Laugnac) oli ranskalainen kalpa- ja florettimiekkailija ja floretin kultamitalisti Ateenan välikisoissa 1906.
Sisu SA-150
Voimansiirto ja alusta
Taka-akseli oli jousitettu lehtijousin. Etuakselilla oli lisäksi vielä hydrauliset iskunvaimentimet. Auton akselipainot jakautuivat tasaisesti ja runko oli kiertyvä, minkä ansiosta pyörät olivat jatkuvassa kosketuksessa maahan huonossakin maastossa. Ohjausjärjestelmä oli varustettu tehostimella.
Georges Dillon-Kavanagh
Ateenassa vuonna 1906 Dillon-Kavanagh voitti kultaa henkilökohtaisessa floretissa ja kalvan joukkuekilpailussa ja hopeaa kalvan henkilökohtaisessa kilpailussa. Henkilökohtaiseen florettikilpailun aikana italialainen Federico Cesarano oli tyytymätön tuomaritoimintaan ja hän vetäytyi ennen viimeistä otteluaan. Tuomaristo päätti mitätöidä kaikki Cesaranon otteluiden tulokset, minkä seurauksena Dillon-Kavanagh ohitti saksalaisen Gustav Casmirin ja päätyi kilpailun voittajaksi.
Sisu SA-150
Ohjaamo ja varusteet
Auton ohjaamossa oli istumapaikat kuljettajan lisäksi kahdelle. Sekä ohjaamo että lava oli kiinnitetty runkoon joustavin kiinnikkein, jotka sallivat rungon kiertymisen vääntämättä päälirakenteita. Kuljettajan istuimessa oli säätömahdollisuus pituus- ja korkeussuunnassa. Ohjaamossa oli kattoluukku, naamiointiverkon teline ja kaksinopeuksisella puhaltimella varustettu lämmityslaite.
Lavalla sai kuljettaa enintään 30 henkilöä. Sen laidat olivat irrotettavia. Suojana oli metalliputkien varaan pingotettu pressu.
Sähköjärjestelmä oli 24-volttinen ja autossa oli kaksi 12-volttista, 150 ampeeritunnin akkua.
Autossa oli vetokyvyltään 8 000 kg vinssi, jota voi käyttää sekä edessä että takana. Vaijerin pituus oli 50 metriä.
Polttoainetankin tilavuus oli 225 litraa.
Ominaisuuksia
Auton huippunopeus oli 100 km/h ja toimintasäde 800 km. Auto oli muun muassa kiertyvän runkonsa ansiosta erittäin maastokelpoinen. Maastossa suurin lähestymiskulma oli 42° ja jättökulma 39°. Maavara oli 0,4 m ja suurin kahluusyvyys metrin. Auton kääntösäde oli 8,2 m.
Muunnelmat
SA-150:stä tehtiin muunnelma SA-151, joka valmistui vuonna 1990–1991. Merkittävin ero verrattuna edeltäjään oli lava, jota oli levennetty 100 mm.
Käyttö
SA-150:n pääasiallinen käyttökohde on tykin vetäjänä. Sen raskaampi muunnelma oli kolmiakselinen SA-240 eli Rasi.
Varjostinkuusikasvit
Varjostinkuusikasvit (Sciadopityaceae) on havupuihin kuuluva paljassiemenisten kasvien heimo. Heimoon kuuluu vain yksi nykyisin elävä laji, varjostinkuusi (Sciadopitys verticillata), jota esiintyy luonnonvaraisena ainoastaan Japanissa. Heimo on kuitenkin ollut esihistoriallisina aikoina erityisesti liitukaudelta paleoseenille nykyistä selvästi laajemmalle levinnyt ja runsaslajisempi. Varjostinkuusikasveihin onkin luokiteltu useita vain fossiileista tunnettuja esihistoriallisia kasveja.
Kuvaus
Varjostinkuusikasvit ovat ainavihantia puuvartisia kasveja, yleensä puita. Puuaines eroaa lähisukuisten havupuuryhmien puusta pitkittäisen tylppysolukon puuttuessa täysin. Lehtien sijaan pääasiallisina yhteyttävinä eliminä toimivat lehtivihreälliset laakavarret. Ne muodostavat versoihin tyypillisesti muutaman kymmenen laakavarren valekiehkuroita. Varsinaiset lehdet ovat pieniä ja suomumaisia. Juurissa on sienijuuria, jotka ovat tyypiltään kasvisolujen soluseinät läpäiseviä sisäsienijuuria.
Kukinnot ovat yksineuvoisia hedekäpyjä sekä emikäpyjä eli varsinaisia käpyjä. Ainakin nykyisin elävän lajin kasvit ovat yksikotisia, jolloin erilliset hedekävyt ja kävyt kehittyvät samaan puuyksilöön. Käpy koostuu kierteisesti asettuneista käpysuomuista, joista kukin itsessään koostuu osittain yhdiskasvuisista emilehdestä sekä tukilehdestä. Tämä kävyn rakenne muistuttaa läheisesti sypressikasvien käpyrakennetta, mutta poikkeaa muista havupuista. Vastasuuntaiset siemenaiheet muodostuvat käpysuomujen tyvelle. Siemenellä on kaksi lenninsiipeä.
Luokittelu
Varjostinkuusikasvit ovat havupuihin kuuluvia paljassiemenisiä kasveja. Geneettisten tutkimusten perusteella niiden lähimmät sukulaiset ovat sypressikasvien (Cupressaceae) ja marjakuusikasvien (Taxaceae) muodostama kladi. Vanhemmissa luokituksissa 1900-luvulla nykyiset varjostinkuusikasvit luokiteltiin tavallisesti suosypressikasvien heimoon (Taxodiaceae), jonka kasvit ovat sittemmin varjostinkuusia lukuun ottamatta siirretty genetiikan nojalla sypressikasvien heimoon.
Suvut
Heimon ainoa nykyisin elävä suku on varjostinkuuset (Sciadopitys). Tämän lisäksi heimoon on luokiteltu joitakin fossiilijäänteiden perusteella kuvattuja esihistoriallisia sukuja:
Fossiilisten kasvien irtonaisina löydettyjä kasvinosia on perinteisesti jaoteltu erillisiin sukuihin. Siten esimerkiksi sukuun Sciadopityophyllum on luokiteltu ainoastaan laakavarsia ja sukuun Sciadopitostrobus ainoastaan käpyjä.
Elinkierto
Varjostinkuusikasvit ovat monivuotisia puuvartisia kasveja, jotka voivat elää satoja vuosia vanhoiksi. Vanhin tunnettu elävä varjostinkuusiyksilö on ollut pitkälti yli 700 vuotta vanha. Suvullisen lisääntymisen kiertoon kuuluu kaikkien siemenkasvien tavoin pölytys, joka tapahtuu tuulen avulla kuten muillakin havupuilla. Varjostinkuusikasveilla siitepölyhiukkasessa ei ole ilmaonteloita, toisin kuin monilla muilla havupuilla. Siemenet ovat siivellisiä ja tuulilevintäisiä.
Kehityshistoria ja tutkimus
pienoiskuva|Koostumuksen analyysi on osoittanut Itämeren meripihkan olevan varjostinkuusikasvien pihkaa. Heimon edustajia tunnetaan liitukaudelta nykypäivään. Suuresti nykyistä varjostinkuusta muistuttavien puiden jäänteitä on löydetty myöhäisliitukautisista kerrostumista Keski-Euroopasta ja Japanista. Lisäksi Siperiasta sekä arktisilta alueilta Grönlannista, Huippuvuorilta ja Kanadan pohjoisosista tunnetaan varhaisliitukautinen kasvisuku Oswaldheeria, jota pidetään toisinaan lehtien tai laakavarsien muodon perusteella varjostinkuusikasveihin kuuluvana, vaikka kasvissa onkin useita rakenteellisia eroavuuksia. Heimon levinneisyysalue on pienentynyt liitukauden jälkeen, ja heimon ainoa nykyisin elävä laji kasvaa luonnossa ainoastaan Japanissa.
Itämeren meripihka on muodostunut kemiallisen koostumuksen analyysin perusteella juuri varjostinkuusikasvien heimon puiden pihkasta eoseenin Euroopassa. Infrapunaspektroskopia-analyysissä verrattiin meripihkaa nykyisin elävien havupuuryhmien pihkaan, ja varjostinkuusen pihka oli selvästi koostumukseltaan Itämeren meripihkaa lähinnä.
Jamie Campbell Bower
James Metcalfe "Jamie" Campbell Bower (s. 22. marraskuuta 1988 Lontoo, Britannia) on englantilainen näyttelijä, laulaja ja entinen malli. Hän on näytellyt muun muassa Anthony Hopen roolia Tim Burtonin elokuvassa Sweeney Todd: Fleet Streetin paholaisparturi ja Caius Volturia Stephenie Meyerin kirjasarjaan perustuvassa Twilight-elokuvasarjassa.
Tausta
Lontoolainen Campbell Bower aloitti opiskelunsa Bedalesin sisäoppilaitoksessa, Hampshiressa ja on National Youth Music Theatren entinen oppilas. Hänen näyttelijänuransa alkoi, kun hänen ystävänsä suositteli häntä agentilleen. Ennen vuotta 2007 Campbell Bower työskenteli vielä täysipäiväisesti mallina lontoolaisen Select Model Managementin toimistossa.
Ura
Campbell Bowerin ensimmäinen rooli oli BBC:n vuonna 2007 tuottamassa draamaelokuvassa Illanistujaiset. Seuraavana vuonna Campbell Bower näytteli elokuvissa RocknRolla ja Sotatalvi. Vuonna 2009 hän näytteli The Prisoner-sarjan uudelleenfilmatisoinnissa roolinimellä Number 11-12. ja Stephenie Meyerin Houkutus-kirjasarjan toiseen osaan perustuvassa elokuvassa Twilight – Uusikuu, jonka ohjasi Chris Weitz. Kyseisessä elokuvassa hän näyttelee Voltureihin kuuluvaa vampyyriä Caiusta. Hän esitti samaa roolia elokuvassa Twilight – Aamunkoi (osa 2), jonka ensi-ilta oli syksyllä 2012. Vuonna 2010 Campbell Bower esitti nuorta Gellert Grindelwaldia Harry Potter -elokuvasarjan päättävissä elokuvissa Harry Potter ja kuoleman varjelukset, osa 1 ja osa 2. Vuonna 2013 Bower näytteli Jace Waylandia Cassandra Claren Varjojen kaupungit -romaanisarjan ensimmäiseen osaan perustuvassa elokuvassa Varjojen kaupungit: Luukaupunki.
Yksityiselämä
Campbell Bower oli lyhyen aikaa kihloissa näyttelijä Bonnie Wrightin kanssa. Kihlaus purkautui 2012. Sen jälkeen hänen sanotaan seurustelleen Varjojen kaupungit: Luukaupunki -elokuvan kuvauksissa vastanäyttelijänään olleen Lily Collinsin kanssa.
Näyttelemisen lisäksi Cambell Bower laulaa Counterfeit-nimisessä yhtyeessä. Yhtyeen alkuperäinen nimi oli The Darling Buds, mutta nimi muutettiin yhden jäsenen lähdettyä. Lisäksi 1990-luvulla oli olemassa suosittu samanniminen walesilainen rockyhtye The Darling Buds.
Polviorsi
Polviorsi on heraldinen airutkuvio, joka kulkee kilven keskellä alaspäin aukeavan kulman muotoisena nauhana, jonka korkeus on noin kolmannes kilven leveydestä. Polviorsia on Suomessa käytössä kahta erilaista mallia; ensimmäinen on tylppäkärkinen ja sijaitsee kilven keskellä, ja toinen teräväkärkinen ulottuen kilveen lakeen. Jäljempää voidaan selvyyden vuoksi kutsua kilven lakeen ulottuvaksi polviorreksi. Selkeästi kavennettua polviortta sanotaan polvivartaaksi.
Polviorsi yltää aina kilven reunasta reunaan; jos sen kumpikaan pää ei yllä kilven reunaan saakka, polviortta kutsutaan irtonaiseksi. Polviorsi on kaateinen, jos sen suunta on kääntynyt 180 astetta.
Kaksoispolviorsi ei nimestään huolimatta ole polviorren kahdennus vaan oma kuvionsa, joka muistuttaa lähinnä M-kirjainta.
Lähteet
Chevron (insignia) Liste de pièces héraldiques
Cyril Pedrosa
Cyril Pedrosa (s. 22. marraskuuta 1972 Poitiers, Ranska) on ranskalainen sarjakuvantekijä.
Pedrosalta on suomennettu albumit Kolme varjoa (2007), Ekoloogiset (valikoima alkuteoksista 2008–2009), Portugali (2020) ja Kulta-aika (2022).
Matkalla maineeseen (albumi)
Matkalla maineeseen on popyhtye SIG:n debyyttialbumi, joka julkaistiin lokakuussa 1980. Albumin kappaleista julkaistiin singlenä SIG-klassikoihin kuuluva ”Tiina menee naimisiin” (singlen toinen kappale oli ”Viipuri-pop”) ja ”Marianne”/”Uusi uljas maailma”. Kaikki albumin kappaleet on säveltänyt ja sanoittanut Matti Inkinen.
Menestys
Jo syksyllä 1980 levyä myytiin 8 000 kappaletta. Yhteensä levyä on myyty noin 20 000 kappaletta.
Matkalla maineeseen nousi Suomen virallisella listalle syyskuussa 1980, kohoten eräässä vaiheessa sijalle 4 ja pysyi listalla 10 viikkoa. Mitä Suomi soittaa -kirjan ja Suosikin mukaan albumin listasijoitus oli korkeimmillaan lokakuussa viides, ja kappale pysyi myyntilistoilla kaksi kuukautta.
Suosikin mukaan listasijoitus putosi marraskuussa -80 20. sijalle.
Soundi-lehden lukijaäänestyksen mukaan pitkäsoitto "Matkalla maineeseen" oli sijalla 13. Suosikki-lehden Grand Prix-äänetyksen mukaan Sigin Matkalla maineeseen oli sijalla 5.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Dominique Kimpinde Amando
Dominique Kimpinde Amando (14. elokuuta 1933 – 22. tammikuuta 2017) oli Kongon demokraattisesta tasavallasta kotoisin ollut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin 29. kesäkuuta 1962 papiksi Baudouinvillen hiippakuntaan (myöh. Kalemie-Kirungu). Kimpinde Amando nimitettiin Kilwa-Kasengan piispaksi 28. maaliskuuta 1980, ja piispaksi vihkiminen seurasi 4. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Agnelo Rossi ja Joseph-Albert Malula.
31. maaliskuuta 1989 Kimpinde Amando sai nimityksen Kalemie-Kirungun piispaksi, ja tässä virassa hän toimi, kunnes vetäytyi eläkkeelle 15. syyskuuta 2010.
Iranin ilmavoimien C-130-koneen törmäys
Iranin ilmavoimien C-130-tyyppinen lentokone törmäsi asuinrakennukseen Teheranissa 6. joulukuuta 2005 kello 14.10 paikallista aikaa. Kone oli matkalla Bandar Abbasiin, ja sillä oli kyydissään kymmenen miehistön jäsentä ja 84 matkustajaa, joista 68 oli journalisteja matkalla seuraamaan sotaharjoituksia maan etelärannikolle. Lentäjä yritti tehdä hätälaskun Mehrabadin lentoasemalle, josta se oli noussut ilmaan.
José Fernández Arteaga
pienoiskuva|José Fernández Arteaga vuonna 2016. José Fernández Arteaga (12. syyskuuta 1933 – 17. joulukuuta 2021) oli meksikolainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Tulancingon hiippakuntaan 4. huhtikuuta 1957 ja nimitettiin Apatzinganin hiippakuntaan 13. heinäkuuta 1974, ja piispaksi vihkiminen seurasi 12. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Mario Pio Gaspari, jota avustivat Victorino Alvarez Tena ja José Abraham Martínez Betancourt.
Opettavaisia kertomuksia
290px|thumb|Cervantes. Juan de Jaureguin nimiin pantu väärennös, luultavasti 1900-luvun alusta. Ainoa luotettava kuvaus Cervantesin ulkonäöstä sisältyy hänen omaan esipuheeseensa Opettavaisten kertomusten alussa, sillä yhtään autenttiseksi osoitettua muotokuvaa hänen elinajaltaan ei tunneta.
José Fernández Arteaga
Fernández Arteaga sai 8. helmikuuta 1980 nimityksen Coliman piispaksi ja 20. joulukuuta 1988 Chihuahuan koadjuuttoriarkkipiispaksi. Hänestä tuli Chihuahuan arkkipiispa 24. kesäkuuta 1991. Hän jäi eläkkeelle 29. syyskuuta 2009.
Opettavaisia kertomuksia
Opettavaisia kertomuksia (Novelas ejemplares) on Miguel de Cervantes Saavedran vuonna 1613 ilmestynyt novellikokoelma, jota pidetään hänen merkittävimpänä teoksenaan Don Quijoten jälkeen. Kokoelman tarinoissa käytetään lähes kaikkia kirjoittamishetkellä tunnettuja proosatyylejä. Parissa novellissa mukana on lisäksi jonkin verran lyriikkaa, ja viimeinen kertomus koostuu osittain teatterinomaisesta vuoropuhelusta. Opettavaisten kertomusten novelleilla on ollut suuri merkitys myös modernin romaanikirjallisuuden syntyyn. Teoksen täydellinen suomenkielinen käännös ilmestyi ensi kerran vuonna 2007. Se on suomentanut Arto Rintala ja julkaissut Faros-kustannus.
Cervantes ja novellikirjallisuus
Opettavaisten kertomusten ilmestyessä nykyespanjassa romaania merkitsevä termi novela tarkoitti lähinnä keskipitkää proosakertomusta, joskin samaa termiä käytettiin myös uutislehtisistä ja tietyissä slangiyhteyksissä myös pötypuheesta. Teoksensa esipuheessa Cervantes toteaa itse olevansa ensimmäinen espanjaksi kirjoittava novellisti. Väite pitääkin paikkansa sikäli, että ennen Cervantesia novelli (lyhyenä ja anekdootinomaisena proosakertomuksena) kuului enimmältä osin Giovanni Boccaccion Decameronea seuranneen italialaisen kirjallisuuden pariin.
Aina 1300-luvun lopulta saakka novellikirjallisuus oli seuraillut Boccaccion ja fabliau-tyyppisten lyhyiden, kaskumaisten tarinoiden viitoittamaa linjaa. Cervantes yhdisti tähän perinteeseen tiukemmin aikalaistodellisuuden sidotun ajan ja paikan, ja syvensi hahmopsykologiaa huomattavasti.
Opettavaisuus ja moraali
Alkuperäisessä nimessä Novelas ejemplares yhdistyy kaksi hyvin vastakkaista proosaperinnettä: toisaalta eroottissävyisenä, moraalittomana ja "halpana" pidetty viihteellinen novellikertomusperinne ja toisaalta kirkollisissa yhteyksissä käytetty opettavainen exempla-kirjallisuus.
Cervantesin käsitys kirjallisuuden opettavaisuudesta ei kuitenkaan ole kokoelman tarinoiden perusteella yksioikoinen tai moralisoiva. Kertomuksissa tarkastellaan moraalisia kysymyksiä verrattain moderniin sävyyn; Cervantes ei suoranaisesti pyri osoittamaan tiettyjä toimintatapoja yleispätevästi "oikeiksi" tai "vääriksi" vaan hän tarkastelee henkilöitään annetuissa tilanteissa ja selvittelee syitä siihen, mikä heidät on kyseiseen tilanteeseen johtanut.
Kokoelman yleissävy on moraalisten opetusten kannalta ristiriitainen, joten voidaan olettaa, että uudentyyppistä novellimuotoa kehitellessään Cervantes itse asiassa suunnittelikin novellinsa "opettavaisiksi" nimenomaan kirjallisessa mielessä.
Kertomusten teemoja
right|thumb|300px|Cervantesin aikana [[Sevilla oli Espanjan vaurain ja väkirikkain kaupunki. Monet hänen novelleistaan sijoittuvat ainakin osittain niille seuduin.]]
Cervantes toi novelleissaan ensimmäistä kertaa monet kulttuurisina toisina pidetyt ryhmät espanjalaiseen kirjallisuuteen. Opettavaisten kertomusten novellit liikkuvat mustalaisten, islamilaisten, pohjoisemman Euroopan protestanttien ja erilaisten alamaailman edustajien parissa. Ottaen huomioon Filip II:n ja tämän seuraajien aikana vallinneen tiukan kirkollisen ja maallisen sensuurin (mm. Opettavaisia kertomuksia oli tarkastamassa kolmen inkvisition alaisen kirkonmiehen ja yhden maallisen asiantuntijan ryhmä) Cervantes kaiken kaikkiaan käsittelee näitä perinteisesti vihattuja tai ylenkatsottuja ihmisryhmiä rohkeasti ja humaanisti.
Kokoelman tarinat
Opettavaisiin kertomuksiin sisältyy kaikkiaan 12 tarinaa. Tarinat luokitellaan usein väljähkösti "realistisempiin" ja "italialaistyyppisiin" ts. idealisoivampiin kertomuksiin.
Kokoelman novelleista Rinconete ja Cortadillo sekä Mustankipeä extremaduralainen tunnetaan myös varhaisempina versioina. Molemmat löytyvät noin vuoteen 1605 ajoittuvasta Sevillan piispan yksityiskokoelmiin tehdystä nimettömästä käsikirjoituksesta. Käsikirjoitukseen sisältyy myös novelli La tía fingida, jonka tekijästä ei ole varmaa tietoa, vaikkakin se joidenkin tutkijoiden mielestä saattaa myös olla Cervantesin tuotantoa.
right|thumb|310px|"La Gitanilla" (Mustalaistyttö). F. Coullaut-Valera, 1960. Veistosryhmä Cervantes-monumentissa [[Madridin Plaza de Españalla.]]
Mustalaistyttö. Kiertelevän mustalaisjoukon maailmaan sijoittuva kokoelman pitkä avaustarina kertoo älykkään ja viehättävän mustalaistyttö Preciosan ja häneen tulisesti rakastuneen aatelispojan Juan de Cárcamon tarinan. Juan hylkää rikkaan kotinsa ja naamioituu mustalaispoika Andrés Caballeroksi todistaakseen Preciosalle kykenevänsä romanttisen hullaantumisen lisäksi myös ystävyyden ja toverillisuuden pohjalta nousevaan rakkauteen. Preciosan oma elämäntarina pohjautuu vanhalle kansansatuaiheelle, ja osa tarinan huumorista syntyykin, kun Cervantes puhuttelee lukijoitaan ja kiinnittää näiden huomion kertomuksensa kliseisimpiin kohtiin.
Antelias rakastaja on rakennettu 1500- ja 1600-luvuilla muodissa olleen myöhäiskreikkalaisen seikkailu- ja rakkaustarinan mallin mukaan. Turkkilaisten merirosvojen vangiksi joutunut Ricardo seikkailee Välimerellä yhdessä uskonluopioystävänsä Mahamutin kanssa pelastaakseen toisen kaapparijoukon nappaaman kylmäkiskoisen rakastettunsa Leonisan. Toisin kuin edellisen tarinan suhteen, Anteliaan rakastajan rakkauskäsitystä voidaan tulkita myös ironian kannalta, mihin jo tarinan nimikin osaltaan viittaa. Englantilaisen espanjattaren tavoin tarina asettaa katoliset ja "vääräuskoiset" rinnakkain, ja osoittaa lukijalle näiden samankaltaisuuden monessa suhteessa.
right|thumb|310px|"Rinconete y Cortadillo" (Rinconete ja Cortadillo). F. Coullaut-Valera, 1960. Veistosryhmä Cervantes-monumentissa Madridin Plaza de Españalla.
Rinconete ja Cortadillo. Vauhdikas ja humoristinen veijaritarina kuvaa parin päivän tapahtumia kahden teini-ikäisen rikollisen, Rinconeten ja Cortadillon, elämässä 1580-luvun Sevillan alamaailman parissa. Tarinan railakas huumori on tehnyt siitä yhden Cervantesin suosituimmista kertomuksista kautta aikojen.
Lisensiaatti Lasinen. Hieman Don Quijoten tarinaa muistuttavaa tragikoomista novellia pidetään yhtenä Cervantesin erikoisimmista lyhyistä kertomuksista. Keskiaikaisen narritarinan kehyksiin sovitettu kertomus kuvailee köyhistä oloista saapuneen, salaperäisen lisensiaatti Tomás Rodajan retkiä sotilasjoukon riveissä ja myöhempää suurta menestystä yliopistomaailmassa, kunnes hänen mielenterveytensä romahtaa taidottoman puoskarin noitakeitosten nauttimista seuranneen pitkän sairauden tuloksena. Mielipuoli Tomás muuttuu "lisensiaatti Lasiseksi", joka vaeltelee kaapuun pukeutuneena kerjäläisenä ihmisten joukossa ja kritisoi kaikkea näkemäänsä milloin karkeasti, milloin nokkelasti.
Veren voima. Opettavaisten kertomusten lyhyin novelli on osoittautunut jälkimaailman silmissä kaikkein kiistellyimmäksi; omana aikanaan tarina sai kuitenkin paljon kehuja osakseen. Veren voima kertoo raiskatun Leocadian kärsimyksistä ja tavasta, jolla hän lopulta saa huoltajan aviottomalle lapselleen. Viime kädessä, Leocadian ystävien suunnittelemista juonista huolimatta, perikatoon tuomitun Leocadian tilanteen ratkaisee pikemminkin jumalalliseksi armoksi tulkittava deus ex machina.
Mustasukkainen extremaduralainen. Cervantesin yllättävä versio Boccaccio-tyyppisestä, jo keskiajalla suositusta "vanha mies, nuori vaimo ja komea rakastaja" -teemasta. Cervantes kääntää petollisen vaimon ja viattoman aviomiehen stereotypiat nurinniskoin. Novellissa näkyy vahvasti Cervantesin pyrkimys lisätä vanhoihin tarina-aiheisiin realistista todentuntua käsittelemällä läheisesti henkilöiden taustoja ja tutkimalla niiden pohjalta henkilöidensä psykologiaa.
thumb|250px|Koirien keskustelu. Kuvitusta vuoden [[1783 painoksesta.]]
Ylhäinen kyökkipiika pohjautuu samantapaiselle vauvana kadonneesta rikkaasta tytöstä kertovalle kansansatuaiheelle kuin Mustalaistyttö. Veijari- ja rakkaustarinan konventioita yhdistelevässä novellissa päähenkilöiksi nousevat pikemminkin kotoaan karkaavat ja ryysyläisiksi naamioituvat nuorukaiset Carriazo ja Avendaño kuin itse "ylhäinen kyökkipiika" Costanza. Mustalaistytön tavoin myös Ylhäisessä kyökkipiiassa on tarinan ohella mukana paljon herkistä rakkausballadeista järeään alapäähuumoriin ulottuvaa laululyriikkaa.
Kaksi neitokaista. 1500- ja 1600-luvulla suosittuun näyttämöaiheeseen pohjautuva tarina kertoo kahdesta petetystä tytöstä, Leocadiasta ja Teodosiasta. Neidot pakenevat kotoaan miehiksi naamioituneina ja lähtevät tahoillaan metsästämään nuorukaista, joka on houkutellut molemmat salassa esiaviolliseen suhteeseen.
Neiti Cornelia pohjautuu "viitta ja miekka"-genrenä (la capa y la espalda) tunnettuihin, erehdyksiin ja vääriin henkilöllisyyksiin pohjautuviin teatterifarsseihin. Bolognassa opiskelevat nuoret espanjalaiset aatelismiehet don Juan ja don Antonio sotkeutuvat puolittain vahingossa, puolittain uteliaisuuttaan paikallisten mahtisukujen monimutkaisiin naimakauppoihin.
right|thumb|300px|Cervantesin kotitalo [[Valladolidissa. Petollinen naimakauppa/Koirien keskustelu tapahtuu Cervantesin kodin lähellä sijainneessa Ylösnousemuksen sairaalassa.]]
Petollinen naimakauppa/Koirien keskustelu. Kokoelman päättävä pitkä kaksoisnovelli on metafiktiivisen luonteensa ansoista Cervantesin omaperäisimpiä ja kiehtovimpia tarinoita. Kehystarinassa kupan runtelema juoppo sotilas, vänrikki Campuzaño juttelee vanhan ystävänsä, lisensiaatti Peraltan kanssa pieleen menneestä naimakauppahuijauksestaan. Kehyskertomukseen on upotettu kuumehoureisen vänrikin sairaalassa muistiin merkitsemä kahden vahtikoiran, Scipion ja Berganzan öinen keskustelu, jossa Berganza kertoo toverilleen elämäntarinansa (joka puolestaan osittain sulautuu Opettavaisten kertomusten aikaisempiin tarinoihin).
Ugandan jalkapallomaajoukkue
Ugandan jalkapallomaajoukkue edustaa Ugandaa jalkapallon miesten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Ugandan jalkapalloliitto.
Ugandan maajoukkue ei ole selviytynyt kertaakaan MM-kilpailujen lopputurnaukseen. Afrikan-mestaruuskilpailujen lopputurnauksessa Uganda pelasi ensimmäisen kerran Etiopian kisoissa 1962. Joukkue hävisi välieräottelussa Egyptille 1–2 ja pronssiottelussa Tunisialle 0–3 sijoittuen neljänneksi. Vuosien 1968, 1974 ja 1976 kisoissa Uganda putosi jatkosta ensimmäisellä kierroksella. Ghanan kisoissa 1978 joukkue saavutti hopeaa. Voitettuaan alkulohkonsa se kukisti välieräottelussa Nigerian 2–1 ja hävisi loppuottelussa Ghanalle 0–2. Seuraavan kerran Uganda pelasi maanosan mestaruuskilpailujen lopputurnauksessa vuonna 2017, jolloin se jäi alkulohkoon. Vuoden 2019 lopputurnauksessa joukkue pääsi neljännesvälieriin.
Ruth Winch
Ruth Isabel Winch (25. elokuuta 1870 Ryde, Wightsaari – 9. tammikuuta 1952 Beaumaris, Anglesey) oli brittiläinen tennispelaaja ja olympiamitalisti. Hän osallistui Lontoon olympialaisissa 1908 kaksinpeliin, josta hän sai pronssia. Winch pääsi turnauksessa välieriin saakka pelaamatta otteluakaan, ja hävisi tuolloin brittiläiselle Dorothea Douglass Chambersille.
Willis R. Whitney
Willis R. Whitney (22. elokuuta 1868 – 9. tammikuuta 1958) oli yhdysvaltalainen kemisti. Hän oli kehittämässä maailman ensimmäisiä yritysten tutkimusosastoja, ja johti perustamaansa General Electricin tutkimusosastoa pitkään.
Whitney opiskeli MITssä, valmistui 1890 ja pääsi samana vuonna kemian apulaisprofessoriksi. Hänen väitöskirjansa hyväksyttiin vuonna 1896 Leipzigin yliopistossa. Whitney kyllästyi akateemisen maailman kapea-alaisuuteen ja lähti tilaisuuden tullen General Electricin tutkimuslaboratorion johtoon vuonna 1900.
General Electricissä Whitney osallistui hehkulamppujen ja röntgenlaitteistojen kehitystyöhön.
Lymphogranuloma venereum
Lymphogranuloma venereum eli lokeronivusajos (vanh. neekerisankkeri ) on bakteerin aiheuttama seksitauti. Se tarttuu genitaalilimakalvokosketuksesta, ja sen oireina ovat muun muassa nivusten imusolmukkeiden turpoaminen ja märkiminen. Hoitamattomana lymphogranuloma venereum voi johtaa sukuelinten ja peräaukon epämuodostumiin ja joskus kuolemaan.
Nimi
Lääketieteen virallisessa ICD-10-diagnoosiluokittelussa taudin suomenkieliseksi nimeksi mainitaan lokeronivusajos, ja lääketieteen suomenkielistä sanastoa ylläpitävän Duodecim-seuran lääketieteen sanaston mukaan tauti tunnetaan nykyisin nimellä Lymphogranuloma venereum ja nimi neekerisankkeri on vanhentunut. Taudista on aikaisemmin käytetty yleisesti nimityksiä neekerisankkeri ja ”neljäs” tai ”viides sukupuolitauti”.
Taudinkuva
Taudin histologiset löydökset ja taudinkuvan, joita on myöhemmin tarkennettu, esittivät vuonna 1913 ranskalaiset Nicolas ja Favre. Tauti aiheuttaa noin viikon kuluttua tartunnasta tartuntapaikkaan pienen rakkulan, näppylän ja lisäksi mahdollisesti virtsaputkentulehduksen. Tauti tarttuu naisilla tavallisesti emättimen pohjukkaan tai kohdunkaulaan, miehillä peniksen esinahan alle. Koska taudin aihettamat oireet ovat tavallisesti melko vähäisiä, potilas ei useinkaan tule hakeutuneeksi hoitoon riittävän ajoissa. Tartuntapaikasta tauti leviää imusuoniin ja lähi-imusolmukkeisiin, joissa se aiheuttaa pitkäaikaisen tulehduksen. Vaikka taudinkuva on miehillä ja naisilla erilainen, yleisoireet eli sairauden tunne, ruokahaluttomuus, kuumeilu, laihtuminen ja nivel- sekä iho-oireet ovat samanlaiset.
Tauti aiheuttaa miehille noin 2–4 viikon, joskus vasta muutamankin kuukauden, kuluttua tartunnasta imusolmukkeiden tulehduksen ja suurenemisen toisessa tai molemmissa nivustaipeissa. Imurauhaset erittävät märkää hyvin pitkään ja voivat puhjeta iholle. Hitaan paranemisen aikana tulehtuneet imusuonet ja -solmukkeet arpeutuvat tukkoon ja tulehtuneen alueen ihon nestekierto hidastuu tai lakkaa kokonaan. Tämän seurauksena peniksen ja kivesten alueella voi ilmetä hyvinkin voimakasta turvotusta.
Naisilla tauti aiheuttaa imusolmukkeiden suurenemista huomattavasti harvemmin. Emättimen pohjukasta tai kohdunkaulan nipukasta tulehdus leviää lantionpohjan ja peräsuolen alueen imusolmukkeisiin. Näiden tulehtuneiden kudosten arpeutuessa syntyy usein peräsuolen ahtaumaa aiheuttava kurouma noin kuuden senttimetrin päähän peräaukosta. Lantionpohjan imusuonten arpeutuminen puolestaan vaikeuttaa ulkoisten sukuelinten ja välilihan verenkiertoa, joka voi johtaa voimakkaaseen turvotukseen häpyseudussa ja peräaukon ympäristössä. Myös munasarjat voivat arpeutua. Turvotus voi aiheuttaa iholle pitkäaikaisia haavaumia.
Etiologia
Tauti on harvinainen teollisuusmaissa mutta melko tavallinen Afrikassa, Aasiassa, Etelä-Amerikassa ja Karibialla. Viime vuosina lymphogranuloma venereumia on kuitenkin tavattu myös afrikkalaispakolaisten mukana tulleena Kanadassa, Alankomaissa, Belgiassa, Ranskassa, Saksassa, Ruotsissa, Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Tapauksiin on usein liittynyt samanaikainen HIV- tai hepatiitti C -infektio. Suomessa tautia esiintyi vielä 1930-luvulla. Nykyään sitä saattaa esiintyä enintään tropiikista saapuneilla matkailijoilla. Viime aikoina tapauksia on esiintynyt lisääntyvästi myös Länsi-Euroopassa, erityisesti homoseksuaaleilla miehillä.
Lymphogranuloma venereumin aiheuttajia ovat Chlamydia trachomatis -bakteerin serotyypit L1, L2 ja L3. Itämisaika on 3–12 vuorokautta tai pidempi. Tauti leviää sukupuolikontaktissa sairaan ihmisen tartuntapaikasta tai märkivästä imusolmukkeesta. Naisilla tauti voi olla oireeton, jolloin he tietämättään voivat levittää tautia kohdunkaulassa elävien bakteerien välityksellä.
Hoito
1930-luvulta alkaen lymphogranuloma venereumia hoidettiin erilaisilla antimonivalmisteilla, jotka 1930-luvun puolivälissä korvautuivat uusilla tehokkaammilla sulfavalmisteilla, erityisesti sulfadiatsiinilla. 1950-luvulla käyttöön otettiin uusia antibioottisia lääkkeitä, joista erityisesti tetrasykliiniä käytettiin lymphogranuloma venereumin hoitoon. Nykyään lääkehoidossa käytetään pääsääntöisesti doksisykliiniä, erytromysiiniä tai roksitromysiiniä. Vaikeiden tulehdusarpeutumien hoidossa joudutaan turvautumaan myös erilaisiin kirurgisiin toimenpiteisiin.
Historia
Koska lymphogranuloma venereumin taudinaiheuttaja oli pitkään tuntematon ja se ilmeni useilla eri tavoilla, siitä on historian aikana käytetty useita eri nimityksiä.
Tauti on nimetty muun muassa sitä kuvanneiden lääkärien mukaan ”La Maladie de Nicolas-Favreksi” tai ”Nicolas–Durand–Favren taudiksi”, oireiden mukaan ”bubo inguinaliksi”, ”virusbuboksi”, ”poroadenolymphitis suppurativaksi”, ”esthiomèneksi” ja ”epidemische thrombophlebitiksi”. On mahdollista, että Hippokrateen mainitsema, taudin esiintymispaikasta johdettu nimitys ”foinikialainen tauti” olisi myös viitannut tähän tautiin. Vuonna 1111 Adelard Bathilainen esitti teoksessaan Quaestiones naturales tapauksen, jossa mies saattoi tartuttaa seksitaudin (mahdollisesti juuri lymphogranuloma venereumin) oireettomana pysyneen naisen kautta toiseen mieheen.
Suomessa tautia on nimitetty kupan, tippurin ja pehmeän sankkerin jälkeen ”neljänneksi sukupuolitaudiksi”. Vuonna 1859 ranskalainen Édouard Chassaignac antoi taudille nimen lymphogranulomatosis inguinale, joka myöhemmin muutettiin muotoon lymphogranuloma venereum.
Émile Coste
Émile Louis François Désiré Coste (2. helmikuuta 1862 Toulon – 1927 Toulon) on ranskalainen florettimiekkailija ja lajin olympiakultamitalisti vuoden 1900 olympialaisista. Coste edusti L’Ecole d'escrime de Joinville -seuraa.
Karoline Nemetz
Karoline Nemetz (28. kesäkuuta 1958) on ruotsalainen yleisurheilija, joka kilpaili keski- ja pitkien matkojen juoksuissa. Hän voitti hopeaa 3 000 metrin juoksusta vuoden 1980 MM-kilpailuissa. Nemetz voitti urallaan yhteensä 18 maansa mestaruutta ja osallistui kuuteentoista kilpailuun Suomi–Ruotsi-maaotteluissa. Hän lopetti urheilu-uransa 24-vuotiaana vuonna 1982.
Žiga Pavlin
Žiga Pavlin (s. 30. huhtikuuta 1985 Kranj, Slovenian ST, Jugoslavia) on slovenialainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Itävallan monikansallisessa ICE Hockey Leaguessa HK Olimpija Ljubljanan joukkueessa. Isokokoinen Pavlin on pelityyliltään peruspuolustaja. Hän laukoo oikealta.
Seuraura
Pavlin on Triglav Kranj'n kasvatti. Hän debytoi Slovenian pääsarjassa vain 15-vuotiaana HK Kranjska Goran paidassa kaudella 2000–2001. Kaudella 2001–2002 Pavlin pelasi kymmenen ottelua HK Bledissä ja kaudeksi 2002–2003 hän palasi kasvattajaseuraansa Triglav Kranjiin. Kesken kauden 2005–2006 Pavlin siirtyi sieltä Slavija Ljubljanaan. Hän teki kauden aikana Slovenian liigassa yhteensä tehot 11+12=23, joilla hän jakoi puolustajien pistepörssin neljännen sijan HK Kranjska Goran Sabahudin Kovačevičin kanssa. Kaudella 2006–2007 Pavlin voitti puolustajien pistepörssin tehoilla 9+13=22.
Kaudeksi 2007–2008 Pavlin siirtyi pelaamaan Itävallan Erste Bank Eishockey Ligaa slovenialaiseen Olimpija Ljubljanaan, jonka kanssa hän eteni aina EBEL:n finaaleihin. Mestaruuden vei kuitenkin EC Salzburg otteluvoitoin 4–2. Kaudeksi 2009–2010 hän siirtyi Italian Serie A:n SV Ritten/Renoniin. Hän voitti kevään 2010 pudotuspelien jäähypörssin 43 minuutillaan. Pavlin eteni Rittenin kanssa aina Serie A:n finaaleihin, jotka vei kuitenkin A&O Asiago otteluvoitoin 4–0. Hän voitti kauden aikana myös Italian Cupin. Kaudeksi 2010–2011 Pavlin palasi Olimpija Ljubljanaan, jonka tehokkain puolustaja hän oli tehoilla 9+21=30.
Pavlin siirtyi kaudeksi 2011–2012 vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskan-joukkue IF Troja-Ljungbyyn. Hän oli joukkueen kolmanneksi paras pistemies ja tehokkain puolustaja tehoilla 10+16=26, joilla Pavlin jakoi Allsvenskanin puolustajien pistepörssin neljännen sijan VIK Västerås HK:n Tomas Mitellin ja Tingsryds AIF:n Tom Koiviston kanssa. Pavlin jatkoi Troja-Ljungbyssä myös kaudella 2012–2013, jolloin hän nousi joukkueen varakapteeniksi. Siirtotakarajalla, tammi-helmikuun 2013 vaihteessa Pavlin siirtyi sarjatasoa ylemmäs Elitserien-joukkue Rögle BK:n riveihin. Joukkueen kausi päättyi kuitenkin putoamiseen Allsvenskaniin, jonne Pavlin palasi taas Troja-Ljungbyn paidassa kaudeksi 2013–2014. Hän oli tehoilla 4+15=19 joukkueen paras syöttäjä ja tehokkain puolustaja. Troja-Ljungby kuitenkin karsiutui kauden päätteeksi Hockeyettaniin.
Kaudeksi 2014–2015 Pavlin siirtyi Venäjän toiseksi korkeimmalle sarjatasolla VHL:ään ja kazakstanilaisjoukkue Saryarka Karagandan riveihin. Joulukuussa 2014 hän palasi kuitenkin Allsvenskaniin ja siirtyi loppukauden kattaneella sopimuksella AIK IF:ään. Kaudeksi 2015–2016 Pavlin siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Tšekin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle 1. česká hokejová ligan HC Slavia Prahaan. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 7+21=28, joilla Pavlin jakoi koko 1. ligan puolustajien pistepörssin kolmannen sijan HC Slovan Ústí nad Labemin Jan Pohlin ja alkukauden myös HC Litoměřiceä edustaneen joukkuetoveri Angel Krstevin kanssa. Hän voitti myös Slavian sisäisen tehotilaston lukemalla +23.
Pavlin siirtyi kaudeksi 2016–2017 toiseen Tšekin 1. ligan joukkueeseen, HC České Budějoviceen.
Maajoukkueura
Pavlin pelasi myös alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2004 ja 2005, joista jälkimmäinen turnaus päättyi B-lohkon hopeaan. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2003, jolloin Pavlin voitti A-lohkon pronssia.
Assembly (tapahtuma)
thumb|Partyjen tunnelmaa vuonna 2004 thumb|Tunnelmaa vuonna 2002
Assembly (puhekielessä usein Assyt) on Suomessa järjestettävä tietokonefestivaali, joka on lajissaan maailman suurimpia. Vuodesta 1992 lähtien järjestetty tapahtuma oli alun perin demoskene-kulttuurin keskeinen vuosittainen tapahtuma, mutta nykyisin ennen kaikkea pelaajien tapahtuma. Suuri osa kävijöistä tuo tapahtumaan omat tietokonelaitteistonsa, joilla voi muun muassa hyödyntää tapahtuman nopeaa verkkoyhteyttä.
Muiden demopartyjen tapaan Assemblyn ohjelmaan kuuluu kilpailut eli kompot, joita järjestetään useissa kategorioissa, kuten demoissa, tietokonegrafiikassa ja musiikissa. Perinteisten ja tärkeimpien kompojen rinnalle on vuodesta 1994 alkaen otettu myös pelikompoja. Verkkopelit muodostavat nykyään tärkeän osan Assemblyä. Assemblyillä esiintyi artisteja ja DJ:itä, muun muassa Machinae Supremacy on esiintynyt kahdesti ja viimeksi vuonna 2011.
Assemblyn järjestämisestä vastaa yli kahdesta sadasta vapaaehtoisista koostuva Assembly Organizing, muodollisesti Assembly Organizing Oy. Pääjärjestäjinä ovat lähes koko tapahtuman historian toimineet Pekka Aakko (Pehu/Accession) ja Jussi Laakkonen (Abyss/Future Crew).
Historiaa
Ensimmäisen kerran Assembly järjestettiin 24.-26. heinäkuuta vuonna 1992 Kasavuoren koulukeskuksessa Kauniaisissa, ja se oli jo tällöin yli 700 kävijällään suurin Suomessa koskaan järjestetty demotapahtuma ja lanparty. Seuraavina vuosina tapahtuman kävijämäärä moninkertaistui vuosittain, jota heijastaa myös tapahtumapaikan koon kasvaminen. Vuonna 1994 tapahtuma järjestettiin jo Helsingin jäähallissa ja vuodesta 1995 Helsingin messukeskuksessa.
CNN on tehnyt lyhyen katsauksen tapahtumaan vuonna 1994.
Vuonna 1999 Assembly siirtyi Hartwall-areenalle. Vuonna 2014 Summer Assembly siirtyi jälleen Helsingin Messukeskukseen tapahtuman kasvun johdosta.
Vuonna 2007 alkaneet Assembly Winter -tapahtumat järjestettiin ensin Tampereella Tampereen Messu- ja Urheilukeskuksessa. Vuosina 2010-2013 talvitapahtuma järjestettiin Helsingissä Kaapelitehtaalla. Vuodesta 2014 lähtien Assembly Winter on järjestetty Messukeskuksessa.
Assemblyä on kritisoitu jo lähes alkuvuosista alkaen asiaan perehtymättömien vieraiden houkuttelusta esimerkiksi lehtimainoksin sekä liiallisesta kaupallisuudesta. Demopartyt olivat perinteisesti olleet underground-tapahtumia, joista eivät edes tienneet juuri muut kuin piireissä liikkuvat. Nykyisin demoskene on avoimempi kuin 1990-luvun alkupuolella, mutta esimerkiksi pelaajien haluttomuus sulkea koneidensa näytöt kilpailujen ajaksi on aiheuttanut ristiriitatilanteita vielä viime vuosinakin.
Vuodesta 2015 lähtien näyttöjä ei ole tarvinnut sulkea.
thumb|Boozembly-varjotapahtuma vuonna 2005
9. marraskuuta 2006 Assembly sai Mindtrek Grand Prix -pääpalkinnon, 20 002 euroa. Kilpailun päätuomari Risto Linturi sanoi palkinnon heijastavan mm. sitä, että tapahtuma on osaltaan vaikuttanut esimerkiksi menestyneen suomalaisen peliteollisuuden syntymiseen.
2. elokuuta 2015 Yleisradio esitti Assemblyjen demokompon suorana Yle TV2:lla. Osana demokompon televisioesitystä esitettiin kommentaattorien mielipiteitä demoista ja studiosegmentti.
Uutechnic Group
Uutechnic Group on suomalainen sekoitustekniikan yrityskonserni, jonka on vuoden 2021 alusta omistanut yhdysvaltalainen SPX Flow, Inc. Se noteerattiin Helsingin pörssissä ja se tunnettiin lähes koko pörssihistoriansa ajan, ennen marraskuun 2015 nimenvaihdosta, nimellä Vaahto Group. Sen kotipaikka on Uudessakaupungissa. Vuonna 2014 yhtiöllä oli keskimäärin 216 työntekijää. Samana vuonna yrityksen liikevaihto oli hieman yli 20 miljoonaa euroa ja tilikauden tappio 3,31 miljoonaa euroa.
Assembly (tapahtuma)
Historiaa
Vuonna 2018 Telia osti enemmistöosuuden Assembly Organizing Oy:stä. samana vuonna assembly järjestää CS:GO turnauksen Gamexpo 2018 tapahtumassa.
Uutechnic Group
Uutechnic-konsernin emoyhtiö on Plc Uutechnic Group Oyj. Yrityksellä on neljä tytäryhtiötä. Uutechnic Oy keskittyy sekoitustekniikkaan ja toimii Uudessakaupungissa. Japrotek Oy Ab toimii Pietarsaaressa suunnittelee ja valmistaa sekoittimia, paineastioita ja säiliöitä teollisuuden tarpeisiin. AP-Tela Oy toimii Kokkolassa. AP-Tela oy valmistaa hitsattuja levyputkia muun muassa puunjalostusteollisuudelle. Stelzer Rührtechnik International GmbH valmistaa ja suunnittelee sekoittimia.