cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Breiðablik UBK (jalkapallo)
Historia
Yleisseura on perustettu vuonna 1950. Seuran nimi juontuu norjalaisesta mytologiasta, jossa Breiðablik on Balderin kotipaikka. Seuran kannattajia kutsutaan nimellä blikar, joka tarkoittaa loistavaa tai välkkyvää. Jalkapallojaosto perustettiin seitsemän vuotta seuran perustamisen jälkeen vuonna 1957. Ensimmäisen ottelunsa Breiðablik pelasi 12. kesäkuuta 1957 Þróttur Reykjavíkia vastaan. Breiðablik hävisi ottelun 1–0. Aluksi seura pelasi alemmilla sarjatasoilla, mutta vuonna 1971 se nousi ensimmäisen kerran pääsarjaan. Samana vuonna Breiðablik selvisi cupin loppuotteluun, mutta hävisi Víkingur Reykjavíkille 1–0. Seura pelasi tämän jälkeen kolme kautta pääsarjassa, kunnes putosi takaisin sarjatasoa alemmas. Seuraavina vuosikymmeninä Breiðablik pelasi sekä pääsarjassa että 1. divisioonassa, kunnes vuodesta 2006 lähtien se on pelannut jälleen pääsarjassa.
Vuonna 2008 Islannin talouden romahdettua Breiðablik menetti useita sponsoreita, mutta Gylfi Sigurðssonin myynti Readingiin toi seuralle runsaasti varallisuutta. Vuonna 2009 Breiðablik voitti ensimmäisen kerran Islannin cupin. Cupin voitto takasi Breiðablikille ensimmäisen kerran pääsyn eurooppalaisten seurajoukkueiden kansainväliseen sarjaan, kun se pääsi seuraavan kauden Eurooppa-liigan toiselle karsintakierrokselle. Skotlantilainen Motherwell FC voitti kummatkin osaottelut 1–0, joten Breiðablik putosi heti ensimmäisellä kierroksella. Breiðablik voitti ensimmäisen kerran Islannin mestaruuden vuonna 2010. Kauden paras maalintekijä Alfreð Finnbogason valittiin kauden parhaaksi pelaajaksi. Pääsarjan mestaruus toi paikan Mestarien liigan toiselta karsintakierrokselta. Mestarien liigassa Breiðablik kohtasi Norjan mestarin Rosenborgin, joka voitti kotiottelunsa 5–0. Breiðablikin 2–0 kotivoitto ei riittänyt jatkopaikkaan, vaan Rosenborg meni jatkoon yhteismaalein 5–2. Liigassa seura sijoittui kuudenneksi.
Ennen vuoden 2012 kautta Breiðablik voitti Reykjavikin ulkopuolisten seurojen turnauksen. Seura oli myynyt edellisen kauden parhaan maalintekijän Kristinn Steindórssonin sekä Guðmundur Kristjánssonin. Huonosta alkukaudesta huolimatta Breiðablik sijoittui sarjassa toiseksi. Tämä takasi paikan seuraavan vuoden Eurooppa-liigan ensimmäiselle karsintakierrokselle. Ensimmäisellä karsintakierroksella se kohtasi andorralaisen FC Santa Coloman, jonka Breiðablik voitti yhteismaalein 4–0. Seuraavalla karsintakierroksella se voitti itävaltalaisen Sturm Grazin yhteismaalein 1–0. Kolmannella karsintakierroksella kazakstanilainen FK Aktobe voitti Breiðablikin rangaistuspotkukilpailussa. Sarjassa seura sijoittui lopulta neljänneksi. Vuonna 2014 Breiðablik sijoittui seitsemänneksi. Kaudella 2015 se sijoittui toiseksi kaksi pistettä liigan voittaneesta FH:sta.
Euroopan sisäiset ottelut
1 Breiðablikin maalit aina ensin.
Nykyinen joukkue
''Tilanne 25. tammikuuta 2016''
Eniten otteluita
Vahvennetut ovat edelleen aktiivisia pelaajia.
Eniten maaleja
''Tilanne 25. tammikuuta 2016''
Vahvennetut ovat edelleen aktiivisia pelaajia.
Naisten joukkue
Naisten seurajoukkue on voittanut Islannin pääsarjan kuusitoista kertaa. Islannin cupin se on voittanut kymmenen kertaa. Se on pelannut useana vuonna naisten mestarien liigassa. Parhaimmillaan se on päässyt puolivälieriin kaudella 2006-2007, jolloin se hävisi Arsenalille yhteismaalein 9–1.
Eniten otteluja
''Tilanne 25. tammikuuta 2016''
Vahvennetut ovat edelleen aktiivisia pelaajia.
Stadion
thumb|right|250px|[[Kópavogsvöllur on toiminut Breiðablikin kotistadionina vuodesta 1975 lähtien.]] Breiðablik pelaa kotiottelunsa Kópavogsvöllurissa. Stadion valmistui 1975, ja sitä laajennettiin vuonna 2009. Stadionille mahtuu 5 501 katsojaa ja istumapaikkoja on 1 869.
Lännenisosorsimo
Lännenisosorsimo eli lännensorsimo tai myllysorsimo (Glyceria grandis) on heinälaji sorsimoiden suvussa. Se on monivuotinen, ulkonäöltään kuten eurooppalainen isosorsimo (Glyceria maxima), mutta sen röyhyn ranka ja haarat ovat hentoja ja sileitä ja se kasvaa yleensä matalammaksi. Lännenisosorsimoa esiintyy Pohjois-Amerikassa. Se on hyvin harvinainen heinänsiementulokas Suomessa, missä lajia kasvaa märällä joutomaalla Hämeessä.
Gösta Carlsson
Gustaf Vilhelm "Gösta" Carlsson (2. helmikuuta 1906 Uppsala – 5. lokakuuta 1992 Uppsala) oli ruotsalainen pyöräilijä. Hän kilpaili vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa ja sai pronssia maantieajossa sekä yksilönä että joukkueen kanssa.
Kari Haakana (digimedia-asiantuntija)
Kari Haakana (s. 1968) on suomalainen digimedia-asiantuntija, toimittaja ja kirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti bloggaajana. Haakana työskentelee Ylen internet-osastolla palvelupäällikkönä vastaten uutisten ja asian verkkopalvelujen kehityksestä sekä Yle.fi-kattokonseptista. Aiemmin hän on toiminut muun muassa Sanoma Magazines Finlandin Digital Media -yksikön kehityspäällikkönä ja Tietokone-lehden toimituspäällikkönä.
Elämä
Vuonna 2011 Ylen uutisten ja asian Beta.yle.fi -palvelu palkittiin interaktiivisten medioiden käyttöä edistävän IAB:n Grand One -kilpailussa parhaana kuluttajapalveluna.
Vuonna 2004 Kari Haakana sai Suomen blogiyhteisön jakaman Kultainen Kuukkeli -palkinnon vuoden parhaasta kolumnista.
Euran emännän puku
pienoiskuva|338x338px|Euran emännän puku. Euran emännän puku on suomalainen muinaispuku. Puvun malli on saatu Euran Luistarissa sijaitsevasta muinaishaudasta löydetyn viikinkiaikaisen puvun jäännöksistä. Ne löydettiin vuonna 1969 niin kutsutun Euran emännän haudasta, joka on ajoitettu vuosille 1020–1050.
Euran emäntä oli noin 45-vuotiaana kuollut nainen, joka oli oman yhteisönsä mahtinainen ja arvostettu jäsen. Hänet haudattiin arvokkaassa juhlapuvussa, johon kuuluivat alus- ja päällysmekot sekä esiliina. Euran emännällä oli yllään myös runsaasti erilaisia koruja. Löytö oli aikoinaan mullistava, sillä tuolloinen mielikuva muinaispuvuista perustui nykyisiin kansallispukuihin, joiden mallit ovat vuosisatoja myöhemmältä ajalta. Ainoastaan kansallispukuihin liitetyt korut pohjautuvat esihistoriallisiin löytöihin. Euran puku on ainutlaatuinen myös muihin suomalaisiin muinaispukuihin verrattuna, koska kaikki sen elementit ovat peräisin samasta haudasta. Lisäksi se on värejä myöten pyritty tekemään mahdollisimman paljon alkuperäistä vastaavaksi.
Vuonna 1982 valmistuneeseen puvun rekonstruktioon käytettiin aikaa kuusi vuotta, ja sen jälkeen niitä on valmistettu yli 100 kappaletta. Puvusta on tehty myös yksinkertaisempi käyttöpukuversio. Euran emännän puku tuli tunnetuksi vuonna 2001, jolloin presidentti Tarja Halonen pukeutui siihen itsenäisyyspäivän vastaanotolla. Halonen esiintyi puvussa myös vuoden 2017 itsenäisyyspäivän vastaanotolla, joka juhlisti Suomen 100-vuotista itsenäisyyttä.
Euran emännän puku on nähtävillä Eurassa toimivassa esihistorian opastuskeskus Nauravassa lohikäärmeessä. Lisäksi se on esillä Helsingissä Kansallismuseon esihistorian perusnäyttelyssä, sekä Porissa Satakunnan Museon vuonna 2018 uusitussa perusnäyttelyssä. Vuonna 1985 Euran emännän puku oli muiden suomalaisten muinaispukujen ohella mukana Kalevalan 150-vuotisjuhlanäyttelyssä, joka Helsingin lisäksi kiersi myös Pohjoismaissa, Iso-Britanniassa ja Länsi-Saksassa.
Vainaja
Euran Luistari on Suomen suurin esihistoriallinen kalmisto, jonne 500–600-lukujen vaihteesta lähtien haudattiin yli 1 300 vainajaa. Puvun jäännökset löydettiin haudasta numero 56, jonka arkeologi Pirkko-Liisa Lehtosalo-Hilander avasi vuonna 1969. Se oli säilynyt lähes ehjänä, vaikka useat muut haudat ovat vaurioituneet kalmiston päällä myöhempinä vuosisatoina tapahtuneen maanviljelyksen myötä. Hautaan oli puiselle alustalle laskettu noin 45-vuotias nainen, joka oli vielä peitetty tuohesta valmistetulla katteella. Haudasta löydettiin myös jäänteitä turkistaljasta sekä muun muassa sirppi, keritsimet, kuolaimet ja rikkoontunut saviastia. Luuaineiston perusteella vainajan pituudeksi arvioitiin 160–170 senttimetriä. Jäljellä oli osia leukaluista ja muutama hammas, sekä lonkan ja raajojen luita. Haudasta löydettyjen korujen ja rahojen perusteella se ajoitettiin aivan viikinkiajan lopulle. Nuorin kolikoista oli vuonna 1018 lyöty englantilainen raha.
Puku ja korut
Vainaja oli puettu pitkään siniseen alusmekkoon, vihreään peplostyyppiseen päällysmekkoon sekä vaaleanvihreään esiliinaan, joka oli kiinnitetty vyötärölle punaisella lautanauhavyöllä. Villakankaiseen pukuun kuuluivat myös ulkomailta tuoduista rahoista ja helmistä koottu kaulanauha, olkapäiden kupurasoljet ketjulaitteineen, rintasolki sekä vyötäröllä ollut koristeltu nahkainen puukontuppi, jonka sisällä oli pieni rautainen veitsi. Arvokas puku osoittaa, että sen käyttäjä oli yhteisössään arvostetussa asemassa ollut nainen. Ne kertovat myös Luistarissa asustaneiden ihmisten vauraudesta ja kansainvälisistä yhteyksistä. Esimerkiksi kankaan värjäämiseen käytetty indigo oli arvokasta tuontitavaraa Aasiasta.
pienoiskuva|vasen|Euran emännän kaulakoru. Haudasta löydetyt korut on valmistettu pääosin pronssista. Vainajan olkapäillä oli pyöreät kupurasoljet, joiden ketjuissa roikkui mahdollisesti Birkasta peräisin olleet pronssiset kulkuset. Vasemmanpuoleisessa ketjussa oli lisäksi soikea reiällinen riipus. Kaulakorussa oli Välimeren itäosista tuotuja maalattuja ja emaloituja lasihelmiä sekä 12 ulkomaista hopearahaa. Ne olivat peräisin Arabian niemimaalta, Keski-Venäjältä, Samarkandsta, Taškentista, Brittein saarilta sekä nykyisen Saksan alueelta. Nuorin kolikoista on lyöty Englannin Hertfordissa vuonna 1018, jonka mukaan hauta myös ajoitettiin. Esiliinan helmakoristeena oli pronssispiraaleja. Euran emännän vyötäröllä olleen noin 25 senttimetrin pituisen pronssikoristeisen puukontupen sisällä oli vain viiden sentin pituinen veitsenterä, joten kyseessä oli ilmeisesti lähinnä koriste-esine. Veitsi on taottu viereisestä Pyhäjärvestä nostetusta järvimalmista.
Pukuun kuuluvien korujen lisäksi haudasta löytyi pronssivartaasta kierrettyjä spiraalimallisia rannerenkaita sekä neljä sormusta, joita kummassakin kädessä oli kaksi.
Puvusta oli säilynyt lähes sata pientä kankaanpalaa. Talteen saatiin osia päällys- ja alushameesta, esiliinasta, vyöstä sekä neulakintaista, joita tutkimalla pysyttiin selvittämään minkälainen puku alun perin oli. Ne olivat säilyneet, kun vainajan runsaat korut peittivät suuria osia puvusta ja suojasivat allaan olleita kankaita. Pronssiesineiden muodostama myrkyllinen pronssioksidi eli niin sanottu ”pronssihome” esti lahottajamikrobeja hajottamasta koruihin kosketuksessa olleita kankaita.
Rekonstruktio
Euran emännän puvun vuosina 1976–1982 ennallistaneeseen työryhmään kuuluivat Pirkko-Liisa Lehtosalo-Hilanderin lisäksi arkeologit Leena Tomanterä ja Seija Sarkki. Se valmistettiin esikuvansa tavoin vaakakangaspuissa kudotusta villakankaasta, johon käytetyt langat kehrättiin käsin. Värjäyksessä käytettiin suomalaisten kasvivärien lisäksi Intiasta saatavaa indigoa. Sävyt pyrittiin saamaan mahdollisimman paljon alkuperäisiä muistuttaviksi. Turkoosinvihreä päällyshame sai värinsä koivunlehdistä, kanervasta ja indigosta, jolla värjättiin myös sininen alushame. Harmaan esiliinan värjäyksessä käytettiin nokkosta ja oranssinpunaisten nauhojen sekä vyölankojen värjäyksessä aho- ja paimenmataran juuria. Lautanauhojen punainen on saatu aikaiseksi mataranjuurella ja männynkävyillä. Pukuun kuuluvat korut valmisti Kalevala Koru samalla tekniikalla kuin alkuperäiset oli tehty.
Euran emännän puku on Suomen ensimmäinen kokonaan arkeologisiin löytöihin perustuva ja tutkijoiden valvonnassa valmistettu muinaispuku. Puvussa ei näy enää A. O. Heikelin ja Theodor Schwindtin 1800-luvun lopussa suunnittelemien ensimmäisten muinaispukujen kansallisromanttinen vaikutus, joista erityisesti Schvindtin Aino-pukua on pidetty näyttämöpukuna ja fantasiavaatteena. Euran puku poikkeaa aikaisemmista muinaispuvuista myös sillä, ettei siihen kuulu lainkaan viittaa. Alkuperäisessä puvussa todennäköisesti oli myös sellainen, mutta haudassa oli vain epämääräisiä viitan jäännöksiä, joten sen toteuttaminen ei olisi onnistunut luotettavasti.
Euran emännän haudasta löydetyistä neulakintaista valmistui oma rekonstruktio vuonna 2003. Luistarin kalmistolöydöistä on lisäksi ennallistettu miehen viitta vuonna 1996.
Saab 2000
thumb|[[Blue1|Blue1:n Saab 2000 Tampere-Pirkkalan lentoasemalla.]] thumb|[[Swiss International Air Lines|Swissin Saab 2000:n ohjaamo.]]
Saab 2000 on ruotsalaisen Saab AB:n valmistama, kahdella potkuriturbiinimoottorilla varustettu matkustajalentokone, joka on luokkansa nopeimpia maailmassa. Kone on varustettu lasiohjaamolla, joka tarkoittaa mittariston muodostuvan kuudesta EFIS-monitorista. Lisäksi varalla on pienet perinteiset mittarit. Saab 2000:lla on CATII-kelpoisuus. Koneeseen mahtuu matkustamoversiosta riippuen enimmillään 58 matkustajaa. Lentokoneen miehistöön kuuluu kaksi lentäjää sekä yksi tai kaksi stuerttia/lentoemäntää. Konetyyppiä on valmistettu yhteensä 63 kappaletta. Valmistus päättyi vuonna 1999.
Arthur Francis Buddington
Arthur Francis Buddington (29. marraskuuta 1890 – 25. joulukuuta 1980) oli yhdysvaltalainen geologi, jonka ominta alaa oli kemiallinen petrologia.
Buddington opiskeli Brownin ja Princetonin yliopistoissa. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän oli tekemisissä kemiallisten aseiden kanssa. Sen jälkeen hän opetti Princetonin yliopistossa yli 40 vuoden ajan toimien siellä geologian laitoksen esimiehenä vuosina 1936–1950. Hän teki pitkän uran myös Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskuksessa (USGS).
Boldklubben 1903
Boldklubben 1903 (monesti B 03 tai B 1903) on jalkapalloseura Kööpenhaminan kaupungista. Kaudella 2017–18 seura pelaa Tanskan kuudenneksi korkeimmalla sarjatasolla. B 1903 on voittanut Tanskan mestaruuden seitsemän kertaa: 1920, 1924, 1926, 1938, 1969, 1970, 1976. Tanskan cupin Boldklubben on voittanut 1979 ja 1986.
Ragnar Lassinantti
pienoiskuva|Ragnar Lassinantti Ragnar Lassinantti (20. syyskuuta 1915 Ylitornion kunta, Ruotsi – 31. maaliskuuta 1985) oli ruotsalainen länsipohjalainen poliitikko ja suomenkielinen asianajaja. Hän edusti sosiaalidemokraatteja ja toimi Norrbottenin läänin maaherrana ja valtiopäiväedustajana.
Lassinantti kannatti näkyvästi pohjoismaista yhteistyötä. Hän oli merkittävä syy siihen, että Ruotsin Radiossa aloitettiin suomenkieliset lähetykset vuonna 1957. Ruotsin suomenkielisen väestön keskuudessa tunnetaankin käsite "Ragnarin ratio". Omassa ohjelmassaan hän haastatteli vallanpitäjiä ja muita ihmisiä sekä Suomesta että Ruotsista. Lähetyksissä käytettiin myös meänkieltä, joka sai Ruotsissa virallisen vähemmistökielen aseman 2000-luvun taitteessa.
Tornionlaaksoon liittyviä kirjoja julkaiseva Tornedalica-yhdistys oli eräs Lassinantin toteutuneista hankkeista.
Lassinantista käytettiin myös nimitystä "kalotin kummisetä". Hän kävi usein Suomen Lapissa ja oli presidentti Urho Kekkosen henkilökohtainen ystävä. Lassinantti järjesti erään tunturinhuipun nimeksi Kekkonen-toppen ystävänsä mukaan.
Ervin Zádor
Ervin Zádor (7. kesäkuuta 1935 Budapest - 28. huhtikuuta 2012) oli unkarilainen vesipalloilija ja olympiavoittaja.
Zádor edusti seuratasolla Vasas Sport Club Hajógyár SK -seuraa. Hän oli mukana maansa kultaa voittaneessa joukkueessa Melbournen kesäolympialaisissa 1956. Hän pelasi turnauksessa neljä ottelua ja teki viisi maalia. Zádor muistetaan erityisesti kuuluisasta välieräottelusta Neuvostoliittoa vastaan. Kyseisessä ottelussa Neuvostoliiton Valentin Prokopov iski Zádorin kasvoihin verta vuotaneen haavauman, mikä muiden kahakoiden ohella antoi ottelulle tunnetun nimen "Melbournen verikylpy".
Uransa jälkeen Zádor valmensi uimari Mark Spitziä, kun tämä oli teini-ikäinen. Zádor kuoli 76-vuotiaana 28. huhtikuuta 2012.
Akagi
Aluksen lentokoneet osallistuivat 1930-luvun lopulla toiseen Kiinan–Japanin sotaan ja laivaston 1. ilma-armeijaa perustettaessa vuonna 1941 siitä tuli sen komentoalus, missä tehtävässä se oli koko uransa ajan. Alus osallistui joulukuussa 1941 laivaston mukana Pearl Harborin hyökkäykseen ja tammikuussa 1942 Rabaulin maihinnousuun. Helmikuussa aluksen koneet pommittivat Darwinia ja osallistuivat Hollannin Itä-Intian valtaukseen. Maalis–huhtikuussa lentokoneet osallistuivat kahden Britannian kuninkaallisen laivaston raskaan risteilijän ja Australian laivaston hävittäjän upottamiseen Intian valtamerellä.
Lyhyen huollon jälkeen Akagi osallistui kesäkuussa 1942 kolmen muun lentotukialuksen kanssa Midwayn taisteluun. Alusten lentokoneiden pommitettua atollilla olleita yhdysvaltalaisjoukkoja, alukset joutuivat Midwayltä ja Yhdysvaltain laivaston lentotukialuksilta nousseiden lentokoneiden maaliksi. Akagi vaurioitui pahoin syöksypommittajien hyökkäyksessä. Aluksen pelastamisen osoittauduttua mahdottomaksi keisarillisen Japanin laivaston hävittäjät määrättiin upottamaan alus.
Valmistus
Alus tilattiin vuoden 1920 8-8 laivaston täydennyssuunnitelman taistelulaiva No. 5:nä Kuren laivastontelakalta, missä köli laskettiin 6. joulukuuta 1920 Amagi-luokan taisteluristeilijänä. Japanin ratifioima Washingtonin laivastosopimus keskeytti työt aluksella 5. helmikuuta 1922. Sopimus rajoitti Japanin laivaston raskaiden yksiköiden kokonaistonniston 315 000 tonniin ja alusten maksimimäärän kymmeneen. Se kielsi myös uusien alusten valmistuksen. Sopimuksessa kuitenkin sallittiin 81 000 tonnin siirron lentotukialusten rakentamiseen, vaikka yksittäisen aluksen uppouma olikin rajoitettu 27 000 tonniin lukuun ottamatta kahta, joiden uppouma voisi olla jopa 33 000 tonnia.
Hōshōn muutostöiden onnistuttua Japanin laivastoesikunta päätti vuoden 1924 laivasto-ohjelmassa muuttaa keskeneräiset 40 000 tonnin taisteluristeilijät Akagin ja Amagin lentotukialuksiksi. Akagin valmistukseen oli alun perin budjetoitu 24,7 miljoonaa jeniä. Esikunta arvioi, että kahdeksan miljoonaa jeniä olisi käytetty töiden keskeytyessä helmikuussa 1922. Lisäbudjettina hyväksyttiin 90 miljoonaa jeniä alusten muutostöihin.
Akagin muutostyöt aloitettiin 9. marraskuuta 1923. Alus laskettiin lentotukialuksena vesille 22. huhtikuuta 1925 ja liitettiin laivastoon 25. maaliskuuta 1927, vaikka koeajot jatkuivat aina marraskuuhun. Sen kokonaispituus oli valmistuessa 261,21 metriä, leveyden ollessa 31,32 ja syväyksen 8,08 metriä. Aluksen uppouma oli laivastosopimuksen mukaan mitattuna 27 300 ja täysin kuormattuna 34 920 tonnia, mikä oli lähes 7 000 tonnia vähemmän kuin suunnitellulla taisteluristeilijällä. Aluksen miehistöön kuului 1 600 henkeä.
Palvelus
pienoiskuva|Akagi Alus liitettiin 1. elokuuta 1927 Yhdistettyyn laivastoon, jolloin sen lentorykmenttiin kuului kaksitoista Mitsubishi type 10 1MF3 -hävittäjää, 24 kappaletta Mitsubishi type 13 B1M -rynnäkkökonetta ja kaksitoista Mitsubishi type 10 2MR -tiedustelulentokonetta.
Alus osallistui elokuun lopulla ensimmäisiin sotaharjoituksiinsa. Jo 1. marraskuuta alus luokiteltiin ensimmäisen luokan reservialukseksi ja kuukautta myöhemmin Shozaburo Kobayashi vastaanotti aluksen päällikkyyden. Se muodosti 1. huhtikuuta 1928 Hōshōn kanssa 1. lentotukialusviirikön, joka liitettiin Yhdistettyyn laivastoon. Sotaharjoituksissa toinen aluksista kuului omille sinisille joukoille ja toinen vastustajien punaisille joukoille keisarillisen Japanin laivaston harjoitellessa ensimmäistä kertaa lentotukialusten käyttöä sekä puolustukseen että hyökkäykseen. Harjoituksen päätyttyä viirikkö lakkautettiin ja alus palasi 10. joulukuuta ensimmäisen luokan reserviin, jolloin Isoroku Yamamoto vastaanotti aluksen päällikkyyden.
Aluksen siirto 1. joulukuuta toisen luokan reserviin merkitsi huollon alkamista ja Yokosukan laivastontelakalla ilmastointi ja radiojärjestelmät modernisoitiin. Tasan vuotta myöhemmin alus palasi ensimmäisen luokan reserviin ja lopulta 25. huhtikuuta 1933 operatiiviseen palvelukseen, kun se liitettiin 2. lentotukialusviirikköön. Se osallistui viirikön mukana vuotuiseen merisotaharjoitukseen. Alus siirrettiin 1. laivaston 1. lentotukialusviirikköön 20. lokakuuta, jolloin sen päälliköksi tuli Nishizo Tsukahara.
Suomi-liitto
Suomi-liitto (myös Suomi Liitto) oli Saksassa 1944–1945 lyhyen aikaa toiminut saksalaismielisten suomalaisten järjestö.
Suomi-liitto perustettiin joulukuussa 1944 Berliinissä, kun Suomi oli katkaissut suhteensa Saksan kanssa. Liiton puheenjohtajana toimi kontra-amiraali Gustav von Schoultz, ja sen muita keskeisiä vaikuttajia olivat vapaaherratar Ruth Munck, maisteri Yrjö von Grönhagen, professori Johannes Öhquist ja SS-Untersturmbannführer Claes Purjo. Munck hoiti liiton toimistoa Berliinissä huhtikuuhun 1945 saakka, jolloin hän lähti Saksasta. Suomi-liiton virallinen tarkoitus oli toimia Saksassa asuvien suomalaisten yhdyssiteenä, hoitaa heidän asioitaan ja valvoa heidän etujaan. On myös väitetty, että sen tarkoituksena olisi ollut tukea suomalaisten taistelua Saksan rinnalla loppuun saakka ja lähettää Suomeen vakoilijoita.
Sami Minkkinen
Sami Minkkinen (s. 1978) on suomalainen NLP-valmentaja, hypnotisti ja yrittäjä. Hän oli hypnotisti Mitä tuli tehtyä -ohjelmassa, jota esitettiin Nelosella maaliskuusta 2012 toukokuuhun 2014.
Akagi
Palvelus
Pearl Harboriin hyökänneen osaston lippulaivana alus ja sen puolisisar Kaga muodostivat vara-amiraali Chūichi Nagumon 1. tukialusviirikön.
Sami Minkkinen
Hän toimi myös yrittäjänä NLP Opistossa, jossa hän opettaa muun muassa NLP:tä eli neurolingvististä ohjelmointia. Nykyään NLP Opistoa ei ole olemassa ja muutenkin Samilla on ollut vaikeuksia yritystoiminnassa.
Akagi
Palvelus
Midwayn taistelussa 4. kesäkuuta 1942 Yhdysvaltain laivaston lentotukialus USS Enterpriseltä lähetetyt SBD Dauntless -syöksypommittajat (VB-6, kapteeniluutnantti Clarence Wade McCluskey) iskivät alukseen saaden siihen kaksi osumaa. Ensin keskilaivaan pommin räjähtäessä hallikannella pudotettuaan lentokonehissin ja sitten aluksen takaosaan lähtövalmiiden lentokoneiden sekaan.
Sami Minkkinen
Samin valmennustoiminta on saanut ajoittain myös kritiikkiä. Vuodesta 2023 alkaen Sami on jatkanut valmennustoimintaa vaimonsa Heini kanssa Valossa ja Rakkaudessa-nimellä.
Akagi
Palvelus
Akagi syttyi palamaan ja kello 10.46 amiraali Nagumo poistui alukselta siirtäen lippunsa risteilijä Nagaralle. Kapteeni Aoki joutui jättämään komentosillan ja siirtymään lentokannen etuosaan. Hän toivoi voivansa pelastaa laivan, mutta kello 11.35 laivan omat torpedo- ja pommivarastot räjähtivät. Keisarin muotokuva evakuoitiin kello 13.38 laivan edelleen palaessa. Kello 20 kapteeni Aoki käski jättämään laivan, joka jäi ajelehtimaan palavana hylkynä. Seuraavana aamuna hävittäjät Arashi, Hagikaze, Maikaze ja Nowaki upottivat aluksen torpedoin.
Sami Minkkinen
Samilla on myös oma YouTube-kanava jossa on muun muassa hypnoosivideoita. Lisäksi Sami ja Heini pyörittävät yhteistä OnlyFans-tiliä.
Akagi
Palvelus
Aluksen tuhoutuessa sai surmansa yli 260 merimiestä.
Florida-luokka
Florida-luokka oli Yhdysvaltain laivaston kahden 1900-luvun alussa valmistetun aluksen muodostama dreadnought taistelulaivaluokka.
Hjalmar Cedercrona
Hjalmar Axel Fritz Cedercrona (23. joulukuuta 1883 – 24. toukokuuta 1969) oli ruotsalainen voimistelija. Hän kilpaili vuoden 1908 kesäolympialaisissa Lontoossa ja oli siellä mukana voittamassa kultaa joukkuekilpailussa.
Four Corners
Four Corners ("neljä nurkkaa", "neljän nurkan alue") on Yhdysvaltain lounaisosassa sijaitseva New Mexicon, Arizonan, Utahin ja Coloradon osavaltioiden risteyskohta. Erään esityksen mukaan se on pyöreä alue noin 200 kilometrin säteellä osavaltioiden nurkkauksesta. Seudulla on monia historiallisia ja maisemallisia nähtävyyksiä kuten Chacon kanjoni.
Nykyään seudulla asuu alkuperäisväestöstä muun muassa navajoja.
Aluetta palvelee Four Cornersin lentoasema Farmingtonissa.
Chencho Gyeltshen
pienoiskuva|Chencho Gyeltshen Chencho Gyeltshen (s. 5. lokakuuta 1996) on bhutanlainen jalkapalloilija, joka edustaa maansa pääsarjassa pelaavaa Yeedzin FC:tä. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän kuuluu myös Bhutanin jalkapallomaajoukkueeseen, jonka riveissä hän on pelannut seitsemän ottelua ja tehnyt niissä kolme maalia. Hänen veljensä Yeshey Gyeltshen pelaa myös Bhutanin maajoukkueessa.
Julkkis Big Brother
Julkkis Big Brother oli tositelevisiosarja Big Brother Suomen yhdeksäs tuotantokausi. Kausi alkoi tiistaina 3. syyskuuta 2013 ja päättyi sunnuntaina 13. lokakuuta, kestäen kuusi viikkoa. Ohjelman juonsi Mari Sainio. Tuotantokausi oli ensimmäinen Suomessa esitetty Big Brother -kausi, jossa asukkaat olivat julkisuuden henkilöitä. Seuraavan kerran Big Brotherista esitettiin julkkisversio keväällä 2021.
Kauden aikana asukkaat keräsivät tekemistään tehtävistä rahaa hyväntekeväisyyskohteelle, jonka kisan voittaja sai päättää. Kauden päätyttyä asukkaat olivat keränneet kasaan yhteensä 5 407 euroa, jonka kisan voittaja Jori A. Kopponen lahjoitti SPR:n Nuorten turvatalolle. Julkkis Big Brother -kauden voittaja sai myös 25 000 euroa.
György Kárpáti
György Kárpáti (23. kesäkuuta 1935 Budapest – 17. kesäkuuta 2020 Budapest) oli unkarilainen vesipalloilija ja olympiavoittaja.
Kárpáti edusti seuratasolla Budapesti Kinizsiä ja myöhemmin Ferencvárosi Torna Club -seuraa. Hän voitti kesäolympialaisissa yhteensä neljä mitalia, kultaa vuosina 1952, 1956 ja 1964 sekä pronssia vuoden 1960 kisoista. Hän voitti myös Euroopan mestaruuden vuosina 1954, 1958 ja 1962. Kárpáti pelasi laitahyökkääjänä ja menestyi erityisesti nopeutensa ansiosta. Häntä sanottiinkin maailman nopeimmaksi vesipalloilijaksi.
Kárpáti kuoli Budapestissä 17. kesäkuuta 2020. Hän oli viimeinen elossa ollut Unkarin joukkueen jäsen Melbournen verikylvystä.
Pobeda
Pobeda (, ”voitto”) GAZ-M20 oli neuvostoliittolaisen GAZ-autotehtaan vuosina 1946–1958 valmistama automalli. Auton suunnittelun sai tehtäväkseen GAZin tehtaan suunnitteluosasto jo vuonna 1943, pääsuunnittelijana ansioitunut Andrei Lipgart. Autoon suunniteltiin aluksi kuusisylinterinen moottori, mutta Josif Stalin ei laitetta hänelle sitä esiteltäessä hyväksynyt ja niin moottoriksi valittiin 2 111 cm³ sivuventtiilinelonen, teholtaan vain 50 hv. Auto oli suunniteltu pikavauhtia 20 kuukaudessa ja se kärsi alkuun vakavista puutteista ja vioista. Etupään erillisjousitus oli hutera, polttoaineenkulutus valtava, takajousitus veltto ja auto kärsi myös monenlaisista valmistusvioista. Vuoteen 1948 mennessä lastentaudit oli kuitenkin voitettu ja auto osoittautui vankaksi ja kestäväksi. Koska auto painoi noin 1 400 kg, se ei ollut nopea, mutta suunnittelun lähtökohtana olikin hyvä etenemiskyky Neuvostoliiton huonoilla teillä. Vankka rakenne, isot pyörät, korkea maavara ja hitaaksi välitetty voimansiirto tekivät autosta hyvän etenijän myös Suomen heikoilla kelirikkoteillä. Pobedaa tuotiin runsaasti Suomeen, koska länsimaisten hyödykkeiden tuonti oli valuuttapulan vaivaamassa maassa ankarasti säännösteltyä. Pobedaa käytettiin paljon taksiautona. Sen kokonaistuotantomäärä oli 235 599 kpl. Pobedan seuraaja oli Volga. Pobedasta tehtiin Puolassa lisenssivalmistetta nimellä Warszawa, josta valmistettiin 23 vuoden aikana erilaisia versioita yhteensä 253 000 kappaletta.
Vielä vuonna 1963 Suomessa oli rekisterissä 5 644 Pobedaa. Se oli tuolloin 15. yleisin automerkki. Vuoden 1970 alussa Pobeda-autoja oli rekisterissä enää 174 kappaletta.
Breaking the Habit
Breaking the Habit on kappale Linkin Parkilta. Se on kuudes ja viimeinen single yhtyeen toiselta, vuonna 2003 julkaistulta studioalbumilta, Meteoralta. Single julkaistiin 14. kesäkuuta 2004. Breaking the Habit -kappaleesta on tehty myös musiikkivideo, jonka on ohjannut Linkin Park -yhtyeen Joe Hahn.
Kappaleen on kirjoittanut yhtyeen laulaja Chester Bennington, mutta alkuperäinen kirjoittaja oli yhtyeen jäsen Mike Shinoda. Kappale kertoo sulkeutuneiden kavereiden huumeriippuvuudesta. Mike Shinoda kertoi Kerrang!:lle, että kappaleesta piti alun perin tulla instrumentaalinen, yli kymmenminuuttinen kappale, mutta yhtye päätti muuttaa kappaletta yhteisestä päätöksestä. Osa tästä pidemmästä versiosta julkaistiin Underground 9.0 Fan Club -demolla nimellä Drawing.
Vuoden 2004 MTV Video Music Awardseissa kappaleen musiikkivideo voitti "Katsojien suosikki" -kategorian.
HMS Vectis
HMS Vectis oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla.
Valmistus
Alus tilattiin Cowesista J. Samuel White and Companyltä, missä köli laskettiin 7. joulukuuta 1916. Alus laskettiin vesille 4. syyskuuta 1917 ja otettiin palvelukseen 5. joulukuuta.
Palvelus
Alus liitettiin keväällä 1919 muodostettuun uuteen 2. hävittäjälaivueen 3. hävittäjäviirikköön, jonka mukana se osallistui bolševikkien vastaisiin toimiin Itämerellä 1919-1920. Alus osallistui myös vuoden 1921 Itämeren purjehdukseen.
Amiraliteetti päätti hankkia romutettavaksi myydyn RMS Majesticin koululaivaksi. Aluksen maksuna annettiin sekä rahaa että uppoumaltaan vastaava määrä romutettavia aluksia. Romutettavaksi joutui siten kuusi V- ja W-luokan alusta mukaan lukien Vectis.
Ville Luokkala
Ville Luokkala (1. kesäkuuta 1988 Kokkola) on suomalainen jalkapalloilija, joka edusti kaudella 2014 Ykkösessä pelannutta Valkeakosken Hakaa. Pelipaikaltaan hän on puolustava keskikenttäpelaaja.
Juniorivuotensa Luokkala pelasi Kokkolan Pallo-Veikkojen riveissä. Alkuvuodesta 2009 Luokkala oli neljän kuukauden ajan Kuopion Palloseuran testattavana mutta ei onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa pelaavassa kokoonpanossa, joten edessä oli paluu takaisin Kokkolaan ja KPV:n Ykkösessä pelaavaan miehistöön. Kesällä 2011 hän solmi pelaajasopimuksen Vaasan Palloseuran kanssa. Veikkausliigassa hän debytoi 31. heinäkuuta 2011 ottelussa FF Jaroa vastaan. Kauden 2012 loppuun mennessä Luokkala on pelannut Veikkausliigassa 33 ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Julius Beresford
Julius Beresford (Wisniewski; 29. kesäkuuta 1868 Suur-Lontoo – 29. syyskuuta 1959 Henley-on-Thames, Oxfordshire) oli brittiläinen soutaja ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa ja oli siellä mukana saamassa hopeaa perämiehellisessä nelikossa Thames Rowing Club -joukkueen jäsenenä.
Myös Juliuksen poika Jack Beresford oli soutaja.
Kannibalismi
thumb|[[Leonhard Kernin norsunluuveistos naispuolisesta kannibaalista (n. 1650).]] Kannibalismi tarkoittaa samaa lajia olevan yksilön syömistä. Myös eläintä, joka syö oman lajinsa edustajia, kutsutaan kannibaaliksi. Ihmistä, joka syö toista ihmistä, kutsutaan nimellä ihmissyöjä eli antropofagi.
Etymologia
Termi ”kannibaali” tulee espanjasta. Kristoffer Kolumbus oletti saapuessaan Amerikkaan, että Haitin asukkaat olisivat Kiinan suurkaanin alamaisia. Valmistautuessaan tapaamiseen hänellä oli mukanaan arabian ja heprean taitajia. Kuullessaan nimen Caniba tai Canima hän oletti sanan viittaavan Mendevillen kuvaamiin koirapäisiin ihmisiin (cane-bal). Samuel Purchas on väittänyt sanan tarkoittavan ”uljaita miehiä” karibien kielellä. Richard Hakluyt toi sanan englantiin ja Shakespeare käytti sitä näytelmässään Myrsky Caliban-hirviön nimenä.
Kannibalismi ihmisillä
Ihmissyöntiä on tavattu Uudessa-Guineassa ja Etelä-Amerikassa. Eräs varhaisimmista kuvauksista ihmissyönnistä on tupinambá-intiaanien vankina Brasiliassa 1550-luvulla olleen Hans Stadenin teos, jota pidetään aitona. Amazonin alueella on dokumentoitu ihmissyöntiä vielä 1900-luvullakin.
Korowai-heimo Kaakkois-Papualla on yksi harvoja ihmisryhmiä, jossa kannibalismia harjoitetaan edelleen. Uuden-Guinean fore-heimon ruumiskannibalismia, joka johti Kuru-taudin leviämiseen, on kyseenalaistettu. Antropologi Marvin Harrisin mukaan ruumiiden silpominen oli hautajaisriitti, joka eurooppalaisten saapumisen aikaan sattuneen nälänhädän vuoksi muuttui kannibalistiseksi uskonnolliseksi riitiksi.
Esihistoriallista kannibalismia
Espanjalaisesta Gran Dolina -luolasta on löydetty yli 800 000 vuotta vanhoja luita, joissa on merkkejä ihmissyönnistä, muun muassa jälkiä lihan leikkaamisesta. Tutkijat ovat arvelleet, ettei ihmissyönti ollut pelkästään rituaali, vaan myös ravinnontarpeen täyttämistä ja tapa hyötyä reviirikiistoista.
Suomessa muun muassa Ahvenanmaalla on tehty arkeologisia löytöjä, joiden on väitetty kertovan kivikautisesta kannibalismista.
Historiallista kannibalismia
Kannibalismia on tavattu Amerikassa, etenkin asteekkien kukkaissotien aikaan. Suuret määrät asteekkisodissa vangittuja vihollisia ensin uhrattiin jumalille, minkä jälkeen ruumiit valmistettiin ruoaksi totuttujen tapojen mukaan. Paloitelluista ruumiinosista valmistettiin muhennosta, jota höystettiin tomaateilla ja maustettiin pippureilla.
Kannibalismia on tiedetty harjoitetun ensimmäisen ristiretken aikana. Joidenkin ristiretkeläisten tiedetään syöneen kuolleiden vihollistensa ruumiita Ma’aratin valloituksen jälkeen. Sitä harjoitettiin myös marssilla Jerusalemiin. Kyseessä oli luultavasti nälän ja kuumeisuuden yhdistelmä, mahdollisesti myös halu terrorisoida vihollista. Jotkut kieltäytyivät syömästä kristittyjen toveriensa lihaa, mutta söivät tapettujen muslimien ruumiita.
Nykyajan kannibalismia
Kannibalismia on väitetty tapahtuneen Ukrainassa 1930-luvun nälänhätien yhteydessä, Kiinassa sisällissodan ja suuren harppauksen aikana. Myös toisen maailmansodan aikana saarretussa Leningradissa ja japanilaisten joukkojen keskuudessa kannibalismia harjoitettiin. Japanilaisten kannibalismi on hyvin dokumentoitua, ja siitä on silminäkijätodisteita. Siihen ajauduttiin, kun ruoka loppui. Japanilaiset sotilaat tappoivat jopa toisiaan, jos siviilejä ei ollut käytettävissä. Vangittuja vihollissotilaita teloitettiin ja syötiin myös psykopatologisiin tarkoituksiin. Tunnetuin esimerkki kannibalismista tapahtui Chichi-jiman saarella Japanissa. 2. syyskuuta 1944 käydyssä ilmataistelussa ammuttiin alas yhdeksän amerikkalaista lentäjää (heistä yhden, aliluutnantti George H. W. Bushin, pelasti sukellusvene USS Finback). Kahdeksan kiinnisaatua lentäjää mestattiin, valmistettiin ruuaksi ja syötiin. Tapaus tuli ilmi vuonna 1945 sodan jälkeen, ja sotarikosoikeudenkäynnissä vuonna 1947 kolmestakymmenestä japanilaisesta syytetystä viisi todettiin syyllisiksi murhaan ja hirtettiin.
Vuonna 2001 saksalainen Armin Meiwes etsi netistä vapaaehtoisen uhrin ja kutsui tämän luokseen. Uhrin omasta pyynnöstä Meiwes tappoi tämän ja söi hänen pakastettuja ruumiinosiaan. Tapaus järkytti saksalaisia ja muita ihmisiä ympäri maailman.
Kannibalismisyytökset propagandana
Kannibalismisyytöksiä on käytetty myös propagandana. Brittiläisen kolonialismin laajentumisen aikana orjuutta pidettiin laittomana, jollei voitu osoittaa, että ihmisten olot orjina olivat paremmat kuin vapaudessa. Kannibalismia pidettiin todisteena tästä, ja syytökset olivat laajoja.
William Arens väitti kirjassaan The Man-Eating Myth: Anthropology and Anthropophagy (New York: Oxford University Press, 1979) kannibalismiväitteitä käytetyn leimaamaan toista ihmisryhmää moraalisesti alemmaksi. Esimerkkejä tästä ovat väitteet juutalaisista syömässä kristittyjen ja muslimien lapsia ja antiikin kreikkalaisten syytökset kaukaisempia, ei-helleenisiä barbaareja vastaan.
Etupäässä japanilaiset historioitsijat, kuten Kuwabara Jitsuzo (1870–1931), ovat 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa väittäneet kiinalaisilla olevan erityisen rikas kannibalismin historia. Väitteet kärjistyivät molemmin puolin toisen kiinalais-japanilaisen sodan aikana. Vielä 1980-luvulla Key Ray Chong väitti kiinalaisten harjoittaneen kannibalismia myös nälänhädistä riippumatta.
Arensin työn jälkeen kannibalismisyytöksiin on suhtauduttu skeptisemmin ja ymmärretty syytösten olevan itse kannibalismia yleisempiä.
Vuonna 1994 väitettiin Jugoslavian keskitysleireille suljettujen pakolaisten pakotetun syömään toistensa lihaa. Väitteet osoittautuivat tekaistuiksi.
Kannibalismi myyteissä ja uskonnoissa
Ihmissyöntiä on pidetty keinona varmistaa surmatun vihollisen elinvoiman karkottaminen. Hautajaisrituaaleissa sitä on tehty varmistamaan kunnioitetun heimon jäsenen kuolemattomuus. Surmatun vihollisen elinvoiman omaan haltuun saaminen on luultavasti yleisempää. Esim. 1600-luvulla jesuiitat kertovat irokeesien ja huronien harjoittaneen rituaalista kannibalismia juuri tämän periaatteen takia. Ellei vihollista adoptoitu, häntä todennäköisemmin kidutettiin, ja jos vihollinen osoittautui urheaksi, hänen sydämensä tai lihaansa voitiin syödä, jotta vihollisen voima siirtyisi näin syöjiin. Myös Stadenin kuvaamat tupinambá-intiaanit toimivat näin. Historioitsija Richard Suggin mukaan jo atsteekit harjoittivat syötäviksi tarkoitettujen vankien soveltuvuuden testaamista kidutuksella. Atna-intiaaneilla kannibalismi perustui uskomukseen siitä, että kaatuneen henki saattoi kostaa, ellei soturi söisi vähän rasvaa surmatun vihollisen sydämen läheltä.
Kansanperinteessä kannibalismi liitetään pahuuteen, esim. sadussa Hannu ja Kerttu.
Mytologiassa kannibalismi on laajennettu universaaliksi periaatteeksi, kuten hindujumala Kalin tapauksessa. Kalin kerrotaan juoneen demonien veri estääkseen niitä nousemasta uudelleen. Kreikan mytologiassa Kronoksen tarinassa on kannibalismin teemaa.
Taiteessa helvetti on usein kuvattu suuna, joka syö ihmisiä. Kristittyjen ehtoollisessa tapahtuu symbolista ihmissyöntiä. Katolisen dogmin mukaan leipä ja viini muuttuvat oikeaksi Kristuksen vereksi ja lihaksi ehtoollisessa.
Lääketieteellinen kannibalismi
Lääketieteellinen kannibalismi tarkoittaa Euroopassa 1500-luvulta lähtien esiintyneitä lääkärien ja apteekkarien ajatuksia siitä miten mestattujen ihmisten ruumiista vapautui maagisia voimia joita voitiin käyttää sairauksien parantamiseksi. Kuolleiden ihmisten ruumiinosilla ja niistä tehdyillä valmisteilla kuten jauhetuilla muumioilla käytävä kauppa oli yleistä vuosisatojen ajan. Paracelsus kehitti kannibalismiin tarkkoja ohjeita. Hänen seuraajansa saksalaislääkäri Johann Schöderin mukaan lääkekäyttöön soveltui parhaiten "noin 24-vuotiaan punatukkaisen, väkivaltaisesti kuolleen miehen ruumis". Schröderin kirjoittaman 1600-luvun tärkeimmän rohdoskäsikirjan mukaan ihmisliha "piti leikata pieniksi paloiksi tai siivuiksi, maustaa tai upottaa spriihin ja antaa kuivua." Myös ihmisrasvaa käytettiin. Saksalainen kulttuurihistorioitsija Anna Bergmann käsittelee lääketieteellistä kannibalismia kirjassaan Der entseelte Patient: die moderne Medizin und der Tod (suom. Menehtynyt potilas: moderni lääketiede ja kuolema), ja esittää että Paracelsuksen käsitykset juontavat juurensa taikauskosta ja kristillisistä mestausrituaaleista.
Kannibalismi eläinkunnassa
Kannibalismia tapahtuu joillain eläinlajeilla. Selkärankaisilla kannibalismi ei ole yleistä kaloja ja kanoja lukuun ottamatta, mutta sitä voi tapahtua vankeudessa, ruuan puutteesta tai stressistä. Jänikset, hiiret, rotat ja hamsterit saattavat syödä poikasensa, jos pesää uhataan. Petolinnuilla, etenkin pöllöillä, kannibalismi on varsin tavallista. Poikasia kuoriutuu useimmiten enemmän kuin mitä emot pystyvät ruokkimaan. Tällöin nuorimmainen ei saa riittävästi ravintoa ja heikkenee, kunnes lopulta kuolee. Välittömästi kuoltuaan poikanen muuttuu sisarustensa silmissä ravinnoksi. Joillain hailla esiintyy kohdun sisäistä kannibalismia.
Leijonaurokset pyrkivät tappamaan toisten urosten poikasia saattaakseen naaraat aikaisemmin kiimaan. Poikaset saattavat tulla myös syödyksi, vaikka tappamisen ensisijaisena tarkoituksena ei olekaan ravinnon hankinta, vaan oman perimän jatkaminen. Simpanssit saattavat syödä muita kuin omia poikasiaan.
Hyönteisistä rukoilijasirkkanaaras ja hämähäkeistä mustaleski voi syödä koiraan parittelun jälkeen.
Maksamaan kirkko
Maksamaan kirkko on Vöyrin Maksamaalle 1824 rakennettu puinen tasavartinen ristikirkko. Kirkon piirustukset laadittiin Intendentinkonttorissa 1822 ja kirkon rakensi Heikki Kuorikoski. Kirkon keskuskuutio, jossa on pyramidikatto, nousee tornimaisena rakenteena sakaroita korkeammalle. Kirkko edustaa päätykolmioineen ja kattolistoineen uusklassismia. Sisäkatteena on puuholvaus, ristiokeskuksessa on kupuholvi. Kirkkoa on korjattu 1897, 1904, 1933 ja 1961-1962. Erillinen kolminivelinen kellotapuli rakennettiin vanhemman kirkon yhteyteen 1783, sitä korotettiin ja se siirrettiin uuden kirkon viereen 1824. Kellot ovat vuosilta 1749 ja 1783. Kirkon pinta-ala on 237 neliötä ja siellä on istumapaikkoja 500 hengelle. Kaksiosaisen alttaritaulun Ristiinnaulittu ja Jeesuksen syntymä on maalannut J. Tegengren 1933, vanhempi C. F. Sundströmin maalaama alttaritaulu on sakastissa. Kirkon 15-äänikertaiset urut on valmistanut Hans Heinrich 1966, niiden julkisivu ja osa pillistöä on vanhemmista E. F. Walckerin 1903 rakentamista uruista.
HMS Vanquisher
HMS Vanquisher (viirinumero D54) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin kesäkuussa 1916 vuosien 1916–1917 laivasto-ohjelman 9. tilauksessa John Brown and Companyltä Clydebankistä, missä köli laskettiin 27. syyskuuta 1916. Alus laskettiin vesille 18. elokuuta 1917 ja otettiin palvelukseen 2. lokakuuta.
Palvelus
Vuonna 1921 alus oli Atlantin laivaston 2. hävittäjälaivueen 4. hävittäjäviirikössä. Alus osallistui loppu kesästä laivueen mukana ja 2. risteilijälaivueen kanssa kontra-amiraalin johtamaan Itämeren purjehdukseen. Osastoon kuuluivat risteilijät HMS Curacoa (lippulaiva), HMS Caledon, HMS Castor ja HMS Cordelia sekä Vanquisherin lisäksi hävittäjät HMS Vectis, HMS Winchelsea, HMS Viscount, HMS Viceroy, HMS Venetia, HMS Violent ja HMS Wolfhound. Alus lähti 31. elokuuta viirikkönsä mukana Plymouthista. Ne kohtasivat 1. syyskuuta risteilijät ja 3. hävittäjäviirikön alukset Dealin edustalla, josta osasto purjehti 2. syyskuuta Brunsbutteliin.
Alus siirrettiin 1920-luvun puolivälissä Välimeren laivastoon. Se liitettiin 1938 Portlandiin sijoitettuun 1. sukellusveneidentorjuntalaivueeseen.
Toinen maailmansota
Vanquisher muodosti 1939 yhdessä HMS Mackayn, HMS Versatilen, HMS Walkerin, HMS Warwickin, HMS Whirlwindin ja Winchelsean kanssa läntisen reitin alaisuuteen perustetun 11. hävittäjälaivueen.
Lokakuusta 1939 alkaen alus oli Devonportin telakalla, mistä se palasi palvelukseen alkuvuodesta 1940. Alus siirrettiin toukokuussa Doverin alaisuuteen avustamaan liittoutuneiden evakuoinnissa Ranskan ja Belgian rannikolta. Alus evakuoi 28. toukokuuta joukkoja Dunkerquesta. Seuraavana päivänä alus kuljetti 241 miestä ja 30. toukokuuta tekemillään kahdella matkalla vielä 1 214 miestä. Alus palasi 1. kesäkuuta rannikolle kuljettaen kahdella matkalla 808 miestä. 3. kesäkuuta alus kuljetti ensin 37 miestä ja päivän toisella matkallaan 414 miestä.
Alus suojasi 12. kesäkuuta Ranskan laivaston taistelulaiva Jean Bartin Casablancaan, mistä se palasi 19. kesäkuuta evakuoimaan joukkoja Biskajanlahden satamista. Alus kävi St. Nazairessa ja La Pallicessa ennen paluutaan Plymouthiin 22. kesäkuuta, minkä jälkeen se palasi saattuetehtäviin.
Syyskuussa alus siirrettiin Liverpooliin 8. saattajaryhmään suojaamaan Atlantin saattueita. Alus suojasi saattuetta OB216. Vuoden 1941 alun alus oli ryhmänsä mukana saattuetehtävissä, kunnes se määrättiin Freetowniin paikallissaattajaksi. Alus liittyi 13. tammikuuta saattueeseen WS9A HMS Veloxin ja HMS Wild Swanin kanssa. Hävittäjät erkanivat 18. tammikuuta saattueesta saavuttaessa Freetowniin.
Alus suojasi 20. tammikuuta saattuetta WS9A HMS Boreasin, Veloxin ja Wild Swanin kanssa paikallissuojauksena alkumatkan Kapkaupunkiin. Paikallissuojaus erkani 22. tammikuuta saattueesta palaten Freetowniin, jonne saavuttuaan liittyivät 16. helmikuuta saattueeseen WS9B.
Nivelakseli
pienoiskuva|Kardaanin toiminta pienoiskuva|Kardaaninivel Nivelakseli eli kardaaniakseli on kone-elin, jonka tarkoitus on välittää mekaanista momenttia ja pyörimisliikettä sekä sallia pyörimisakselin suunnan muutos. Kardaaninivel on muun muassa autoissa ja työstökoneissa käytetty kardaaniripustuksen ajatukseen perustuva nivelkytkentä, jonka avulla siirretään voimakoneesta tuleva liike käyttö- eli kardaaniakseliin vaikka akselien suunnat toisiinsa nähden muuttelevat. Akseli on nimetty sen 1500-luvulla keksineen Gerolamo Cardanon mukaan.
Nivelakselien käyttö
Nivelakseleita käytetään muun muassa takavetoisissa ja nelivetoisissa ajoneuvoissa vaihteistosta tulevan momentin siirtämiseksi tasauspyörästöön, toisin sanoen kardaaniakseli välittää voiman moottorilta tasauspyörästön kautta taka-akselille.
Nivelakseli voi olla useammasta osasta koottu, ja akseliputkien välissä on ristinivel, joka mahdollistaa vetävien takapyörien jouston. Nivelakseli voi pyöriä ajoneuvon alla vapaana, tai se voi olla koteloitu vaurioitumisen välttämiseksi tai muista syistä (esimerkiksi aerodynamiikka).
Traktoreista välitetään voima voimanottoakselista traktorin perään liitettäviin työkoneisiin nivelakselilla. Nivelakselin varsi on teleskooppinen, jotta työkoneen nosto sekä lasku ei vioittaisi akselia.
Fairey Firefly
Fairey Firefly oli Britannian Kuninkaallisen laivaston tukialushävittäjä, jonka käyttäjän oli Fleet Air Arm toisessa maailmansodassa. Konetta valmistettiin Fairey Aviation Companyn Stockportin tehtaalla 1941–1955.
Se palveli sodan päätyttyä rynnäkkökoneena sekä sukellusveneentorjuntatehtävissä, joissa kone palveli aina 1950-luvun puoleenväliin saakka. Sekä Kuninkaallisen laivaston että Australian laivaston Fireflyt palvelivat Korean sodassa tukialuksilta. Muualla kone palveli Kanadassa, Intiassa ja Alankomaissa, jonka koneet osallistuivat Hollannin Uuden-Guinean taisteluihin 1962.
Bowenia serrulata
Ulkonäkö ja koko
Bowenia serrulata -lajin maanalainen varsi muistuttaa mukulaa. Lehdet kasvavat varren yläosassa ja koostuvat 7–30 sahalaitaisesta lehdykästä; tästä tulee myös kasvin tieteellinen nimi.
Hyundai ix35
Hyundai ix35 viittaa seuraaviin Hyundai-malleihin:
Misteli
pienoiskuva|Misteli poppelin oksistossa. Misteli eli euroopanmisteli (Viscum album) on puoliloisiva pensas, joka elää omenapuiden, lehmusten, vaahteroiden, pihlajien ja poppelien oksilla. Misteli ottaa vettä ja hivenaineita isäntäkasvistaan. Ulkonäöltään se on pallomainen pensas. Sen erottaa puusta parhaiten talvella, kun sen isäntäpuu on lehdetön.
Ulkonäkö
Mistelillä on tukeva varsi. Sen oksat ovat muhkuraiset, vihreänruskeat ja pituudeltaan 30–60 senttimetriä. Pitkulaiset ja tasapariset, 3–8 senttimetrin pituiset lehdet ovat nahkeita ja vaaleanvihreitä. Lehtien leveys on 1–2 senttimetriä. Misteli vaihtaa lehtensä joka toinen vuosi. Sen kaksikotiset kukat ovat keväällä kellertävän vihreitä ja niiden halkaisija on 2–3 millimetriä. Hedelmät ovat hieman vihreään vivahtavia, valkoisia marjoja, joiden sisällä olevat siemenet ovat erittäin sitkeän, liimamaisen aineen sisällä.
Leviäminen
Luonnossa misteli leviää lintujen avulla. Kulorastaan (Turdus viscivorus) tieteellisen nimen lajinimi tarkoittaa "mistelinsyöjää". Se kuuluukin niihin lintuihin, jotka levittävät mistelin siemeniä. Mistelin tahmeista marjoista siemenet tarttuvat helposti niillä ruokailevien lintujen höyheniin.