cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arimaa (peli)
Tietokoneiden kyvyttömyys
Alfa-beta-karsinnan hyödyllisyys riippuu voimakkaasti siitä, missä järjestyksessä se siirtoja tutkii. Hyvät siirrot täytyy tutkia ennen huonoja siirtoja, jotta huonot siirrot voitaisiin nopeammin hylätä. Esimerkiksi shakissa erityisesti shakkaaminen ja lyöminen ovat usein paljon muita siirtoja parempia. Arimaa-ohjelmissa alfa-beta-karsinta ei tarjoa vastaavaa hyötyä, sillä lyönnit ja maaliuhkaukset ovat harvinaisempia. Vuoteen 2007 mennessä Arimaa.comissa pelatuissa pisteytetyissä peleissä vain kolme prosenttia siirroista johti lyömiseen, mikä on merkittävästi vähemmän kuin shakissa, jossa 19 prosenttia siirroista on lyöntejä.
Useimmissa arimaan sellaisissa tilanteissa, erityisesti pelin alussa, joissa laudalla on paljon nappuloita, taitava pelaaja voi välttää menettämästä nappuloita ainakin kahden vuoron ajan. Shakkiin verrattuna arimaa sallii kummankin pelaajan viivyttää lyöntejä pidempään. Shakin ensimmäisen lyönnin vuoron mediaani on 6, kun arimaassa se on vasta vuoro 12. Arimaassa kamppailu on asemallisempaa kuin shakissa ja sen idea on yrittää tehdä lyönneistä väistämättömiä tulevaisuudessa. Tämän vuoksi on tärkeää pystyä materiaalista riippumatta sanomaan, kumpi on voitolla. Niinpä tietokoneiden vahvuus, miljoonien asemien tutkiminen, ei ole yhtä merkittävä kuin niiden heikkous, voitolla olevan osapuolen päättäminen muilla kuin vain materiaaliin pohjautuvilla menetelmillä.
Arimaa-ohjelmien heikkous avauksissa korostuu entisestään, kun huomioidaan, että aloitusasemat ovat pelaajien valittavissa. Shakissa aloitusasema pysyy samana, joten ohjelmille on mahdollista tehdä etukäteen avauskirjastoja, joiden ansiosta ne tietävät parhaat linjat ja tekevät jopa yli kymmenen siirtoa ennen kuin alkavat "ajatella" itsenäisesti. Ihmisetkin opettelevat avauksia, mutta kykenevät siihen tietokoneita rajoitetummin. Arimaassa on kuitenkin miljoonia mahdollisia avausasemia, joten ohjelmilla ei aluksi ollut lainkaan avauskirjastoa. Viime vuosina avausasemien suhteen on opittu tiettyjä periaatteita, joiden perusteella mielekkäitä avausasemia on vain joitain kymmeniä, jotka nekin muistuttavat melko lailla toisiaan. Kuitenkin jo parin-kolmen siirron jälkeen jokaiseen siirtoon sisältyvien neljän askeleen ja avausasemien pienten eroavaisuuksien johdosta nappulat sijaitsevat käytännössä joka pelissä eri lailla, joten avausten ulkoa opettelusta ei ole hyötyä.
Pelin edetessä vaihdot ja jänisten eteneminen tekevät siitä avoimempaa ja taktisempaa. Näissä tilanteissa Arimaa-ohjelmilla on puolellaan se etu, että ne voivat nähdä taktisia vaihtoehtoja, joita ihmiset eivät huomaa. Konservatiivisesti pelaamalla ihmisten on kuitenkin yleensä mahdollista välttää avoimia asemia ja pitää peli strategisissa asemissa, joissa tietokoneet eivät pärjää. Konservatiivista pelaajaa vastaan aseman avaaminen on lähes mahdotonta, kun taas shakissa se on vain vaikeaa. Vahvasti puolustuskannalla oleva vastustaja voidaan voittaa vain kerryttämällä pieniä, pitkän tähtäimen voittoja, joita tietokoneohjelmat eivät ymmärrä kovin hyvin.
Eräs tietokoneshakissa käytetty, mutta arimaassa toimimaton tekniikka ovat loppupelitietokannat. Shakkipelit päätyvät toisinaan ratkaisun kannalta epäselvään tilanteeseen, jossa on vain vähän nappuloita jäljellä: esimerkiksi kuningas, ratsu ja sotilas vastaan kuningas ja torni. Takautuvaa analyysiä käyttäen on mahdollista rakentaa täydellinen taulukko oikeista siirroista tällaisissa tilanteissa. Ohjelman tarvitsee vain hakea oikea siirto tietokannasta sen sijaan että se joutuisi itse laskemaan, mikä antaa sille etulyöntiaseman ihmistä vastaan. Arimaa sen sijaan päätyy vastaavaan loppupeliin vain harvoin. Tasavahvojen nappuloiden vaihtaminen on arimaassa harvinaisempaa kuin shakissa, joten kun paljon nappuloita on lyöty, tilanne on epäselvä vain harvoin. Keskimääräisessä arimaa-pelissä tehdään vain kahdeksan lyöntiä (shakissa seitsemäntoista) ja parhaat ihmispelaajat voivatkin usein voittaa parhaat arimaa-ohjelmat menettämättä yhtäkään nappulaa kuten tapahtui vuoden 2007 haasteottelun viidennessä pelissä.
Koska perinteiset tekniikat, joilla tietokoneet pelaavat lautapelejä, toimivat arimaassa vain nimeksi, Omar Syed toivoo, että ohjelmoijat joutuisivat käyttämään tekoälytekniikoita luodakseen vahvan arimaata pelaavan ohjelman. Maailmanmestaruustason shakkiohjelmia kehitettäessä on keksitty useita hyviä pelitekniikoita, mutta nämä tekniikat eivät ole luonteeltaan tekoälyä. Gon tavoin parhaatkin uudemmassa  konnektionistisessa tekoälytutkimuksessa käytetyt ja esimerkiksi backgammonissa parhaaksi osoittatuneet neuroverkkotekniikkaa käyttävät ohjelmat häviävät selvästi tavanomaista ohjelmointitekniikkaa käyttäville ohjelmille. Syedin tavoitteena on, että arimaata pelaamaan kehitetyt tekniikat auttaisivat tekoälytutkimusta yleisestikin. Toistaiseksi menestys tällä saralla on ollut vaatimatonta, itse asiassa ihmisten paremmuus ohjelmiin verratuna on jatkuvasti vain kasvanut.
Syed myöntää, että hänen ihminen vastaan kone -haasteensa luottaa vahvan ohjelman luomisen vaikeuteen. Vuosittaisessa haasteessa ohjelmia ajetaan tavallisilla, normaalitehoisilla Syedin valitsemilla kotimikroilla sellaisina kuin ne ovat kaupasta saatavilla. Haasteeseen ei voida osallistua ohjelmilla, jotka vaativat kalliita moniprosessorijärjestelmiä tai kokonaan omanlaistaan laitteistoa kuten Deep Blue -shakkitietokone, vaikka Deep Blue arimaan innoittajana olikin. Ohjelmien kehittämisessä voi silti käyttää suurempaakin laskentatehoa hyödyntäviä koneita.
Haasteen historia
Arimaa-haaste on pelattu toistaiseksi kahdeksan kertaa. Ennen kolmatta ottelua Syed muutti haastetta siten, että ohjelman piti nyt, ihmispelaajien psyykkisen paineen vähentämiseksi, voittaa kaksi peliä kolmesta kaikkia kolmea ihmisvastustajaansa vastaan. Syed etsi myös ulkoista sponsoritukea pystyäkseen järjestämään isompia palkintosummia.
David Fotland, joka on tunnettu Many Faces of Go -ohjelmastaan, voitti viisi ensimmäistä Arimaa-ohjelmien turnausta. Sen jälkeen on voittanut ohjelma vaihtunut joka vuosi. Ottelun palkintorahoista on ohjelma joka vuosi hävinnyt selvästi. Vuonna 2007 tietokone hävisi kahdeksan peliä yhdeksästä voittaen vain pelin, jossa alkuperäinen ihmispelaaja oli jouduttu vaihtamaan heikompaan pelaajaan. Erään pelin tietokone hävisi, vaikka vastustaja oli vapaaehtoisesti luopunut kamelistaan, mitä voidaan verrata lähes siihen, että shakissa toinen pelaaja luopuisi kuningattarestaan. Toistaiseksi jokaisena vuonna edellistä vuotta heikommin pisteytetyt ihmispelaajat ovat menestyneet tietokoneita vastaan. Enimmäkseen ilmiö selittyy sillä, että yhä useammat ja useammat pelaajat ovat opetelleet pelaamaan peliä. Kuitenkin myös parhaiden pelaajien ylivoima verrattuna heikoimpiin sellaisiin pelaajiin, jotka vielä helpohkosti pystyvät parhaatkin ohjelmat voittamaan, on sekin kasvanut. Tämä näyttäisi viittaavan siihen, että ihmisten ja koneiden ero Arimaassa kasvaa ihmisten hyväksi.
Patentti ja tavaramerkki
Omar Syed pani Yhdysvalloissa patenttihakemuksen arimaasta vireille 13. lokakuuta 2003, ja se hyväksyttiin 3. tammikuuta 2006. Syedillä on myös Yhdysvalloissa tavaramerkki Arimaa-nimelle.
Syed on ilmoittanut, ettei hän halua rajoittaa Arimaan epäkaupallista käyttöä ja onkin julkaissut "The Arimaa Public License" -nimisen lisenssin tarkoituksenaan "tehdä Arimaasta mahdollisimman suurelta osin public domainia pelin kaupallisia käyttömahdollisuuksia silti suojellen". Tämän lisenssin piirissä ovat sekä patentti että tavaramerkki.
Naisten valheet
Naisten valheet on Ljudmila Ulitskajan kaunokirjallinen teos, joka on ilmestynyt 2002. Sen on suomentanut Arja Pikkupeura ja julkaisut suomeksi 2011 Siltala.
Teos koostuu kahdeksasta erillisestä luvusta, joita yhdistävät teemat kekseliäisyys, luovuus tai mytomania, analyysi ihmisen mielikuvituksen toiminnan käynnistäjästä. Ulitskaja myös käsittelee niitä mekanismeja, jotka ovat hänen oman työnsä taustalla. Ulitskaja on kertonut haastattelussa, että kirjan metafora on neotenia, joka ihmisestä puhuttaessa tarkoittaa lapsenomaista käytöstä, mutta on alkujaan biologinen termi. Hän vertaa ihmistä toukkaan, joka ei aikuistu mutta voi esimerkiksi lisääntyä. Ihmistoukka luulee olevansa aikuinen, haluaa vain kuluttaa, elää, syödä, ostaa, katsoa.
Ulitskaja tutkii teoksessaan myytin mekanismia ja valehtelun sairaalloisuutta, mutta toteaa itse että ”tämä valheesta kertova kirja on totuudenmukaisempi kuin yksikään muu kirjoittamani kirja”. Tutkimuksellisuudestaan huolimatta teos on selvästi kaunokirjallinen romaani, perinteistä realistista kerrontaa.
Tarinoiden tapahtumaympäristö on Moskova lähiseutuineen, ajankohta 1980-luvulta 1990-luvulle. Päähenkilöksi nousee kuuntelija Ženja, joka päätyy Sveitsiin tekemään dokumenttia venäläisistä prostituoiduista. Teoksessa teemana on myös Venäjän kansallisuuksien moninaisuus, joiden yläpuolelle Ulitskaja nostaa oman juutalaisuutensa, ottamatta itse siihen kantaa.
Helsingin Sanomissa kriitikko, dosentti Tomi Huttunen piti Arja Pikkupeuran suomennosta erinomaisena.
Tähtisampi
Tähtisampi (Acipenser stellatus) on isokokoinen kalalaji. Sen selkä on tummanharmaa tai musta, kyljet vaaleammat ja vatsa valkoinen. Muihin sampilajeihin verrattuna tähtisammen vartalo on hoikka, ja kuono pitkä ja kapea.
Se elää sekä merivedessä, murtovedessä että makeassa vedessä.
Tähtisampea tavattiin alkujaan Kaspianmerellä, Mustallamerellä ja Egeanmerellä. Luonnonvaraiset kannat ovat lähellä sukupuuttoa. Venäläisten Suomenlahteen istuttamia tähtisampia on käynyt pyydyksiin myös Suomen rannikoilla. Joukossa voi olla myös karkureita kalanviljelylaitoksilta.
Tomi Pöllänen
Tomi Ensio Pöllänen (s. 26. toukokuuta 1978 Joensuu) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkolija.
Ura
Pöllänen on Jokipoikien kasvatti. Hän pelasi ensimmäiset miesten pelinsä jääkiekon I-divisioonassa kaudella 1996–1997. Välillä joukkueensa kapteeninakin toiminut Pöllänen edusti Jokipoikia vuoteen 2001 asti ja siirtyi kaudeksi 2001–2002 Kouvolan KooKoohon. Hän teki siellä läpimurtonsa tehdessään 44 ottelussa tehot 28+23=51. Pöllänen voitti 28 osumallaan Mestiksen maalipörssin ja valittiin tähdistökentälliseen. Pistepörssissä hän sijoittui kolmanneksi yhdessä Hermeksen Jani Uskin kanssa. Pöllänen voitti myös Mestiksen hopeaa.
Pöllänen siirtyi kaudeksi 2002–2003 jääkiekon SM-liigan Porin Ässiin. Hän pelasi kauden 2004–2005 GET-liigan Frisk Tigersissa. Pöllänen palasi SM-liigaan kaudeksi 2005–2006 ja siirtyi sarjaan nousseeseen KalPaan. Hän oli aluksi seurassa kahden viikon koeajalla, jonka jälkeen sai 1+1-vuotisen sopimuksen. Pöllänen aloitti kauden 2006–2007 ottelukohtaisella sopimuksella Jokipojissa, mutta siirtyi seitsemän ottelun jälkeen kuukauden koeajalle Sveitsin Nationalliga B:n HC Sierreen. Hänen piti alun perin tuurata loukkaantunutta Eric Fortieriä, mutta jäi lopulta ilman sopimusta. Pöllänen palasi loppukaudeksi Jokipoikiin marraskuussa 2006.
Pöllänen siirtyi kaudeksi 2007–2008 GET-liigan Lillehammer IHK:hon. Hän pelasi joukkueessa kolme kautta. Ensimmäisellä kaudellaan Pöllänen oli GET-liigan pistepörssin kuudes, toisella kolmas ja kaudella 2009–2010 hän voitti runkosarjan pistepörssin tehoin 28+41=69. Pöllänen valittiin liigan tähdistökentälliseen ja palkittiin kauden parhaana pelaajana.
Maakiitäjäiset
Maakiitäjäiset (Carabidae) on kovakuoriaisiin (Coleoptera), petokuoriaisten (Adephaga) alalahkoon kuuluva heimo.
Heimon kuoriaisilla on yleensä pitkät ja hoikat raajat, ja ne ovat melko nopealiikkeisiä. Väriltään ne ovat useimmin mustia tai metallinkiiltoisia. Maakiitäjäisiä tunnetaan Suomesta noin 330 lajia, joista suurin osa on petoja. Maailmanlaajuisesti maakiitäjäisten heimoon kuuluu yli 200 sukua.
Tomi Pöllänen
Ura
Kaudeksi 2010–2011 Pöllänen palasi Frisk Tigersiin. Hän oli tehoilla 19+32=51 joukkueen paras pistemies ja sijoittui GET-liigan pistepörssissä yhdeksänneksi. Kevään 2011 pudotuspeleissä Pöllänen oli tehoilla 1+5=6 Tigersin paras syöttäjä ja hän jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton maanmiehensä Markku Vuorisalon kanssa.
Maakiitäjäiset
Selvästi erillisen ryhmän muodostavat heimoon kuuluvan hietakiitäjäisten alaheimon (Cicindelinae) kuoriaiset. Ne tunnetaan muun muassa uurteettomista peitinsiivistä, joissa ei ole säännöllisiä pisterivejä. Tunnusomaisia hietakiitäjäisille on suuri ja voimakasleukainen pää sekä suuret verkkosilmät. Hietakiitäjäiset liikkuvat yleensä auringonpaisteessa, ja muista maakiitäjäisistä poiketen, pyrähtävät herkästi lentoon. Aikuisen kuoriaisen lailla myös hietakiitäjäisen toukka on peto. Toukka kaivaa maahan pystysuoran käytävän, josta se vaanii saalista. Suomessa tunnetaan elävän neljä hietakiitäjäislajia. Näistä yleisin on kenttäkiitäjäinen (Cicindela campestris).
Alaheimoja
Carabidae Conjunctae -kladi:
Studio Brussel
Studio Brussel (StuBru) on belgialainen radioasema, jota tuottaa Flanderin valtion radio- ja televisiotoimittaja Vlaamse Radio- en Televisieomroep (VRT). Asema soittaa harkitusti enemmän vaihtoehtoista- ja metallimusiikkia, kuin muut suuret radioasemat, ja se on pääasiassa suunnattu nuorelle kuulijakunnalle.
Studio Brussel aloitti 1. huhtikuuta 1983. Aluksi radio lähetti ohjelmaa vain ruuhka-ajan aikana ja vain alueellisesti. Vähitellen lähetysajat laajenivat ja Studio Brusselia voitiin kuunnella kaikkialla Flanderissa.
Keväisin Studio Brussel järjestää StuBru.Uit -tapahtuman Vooruitissa Gentissä, jossa erilaiset flaamilaiset artistit esiintyvät.
Vuoden 2002 lopussa Studio Brussel sai uuden ilmeen. Uudistuksessa asema sai uuden logon, muotoillun punaisen ellipsin.
Immunoterapia
Immunoterapiaksi tai immuuniterapiaksi kutsutun hoitomuodon tarkoituksena on tukea potilaan immuunijärjestelmää niin, että potilaan elimistö pystyy kukistamaan hoidettavan sairauden. Immuuniterapiaa on käytetty esimerkiksi syöpäpotilaiden hoidossa. Yksi esimerkki immuuniterapiasta on onkolyyttisten virusten käyttäminen syövän hoidossa.
Pavel Maslák
Pavel Maslák (s. 21. helmikuuta 1991) on tšekkiläinen yleisurheilija, joka kilpailee pikajuoksussa.
Maslák oli voittamassa hopeaa alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2009 4 × 100 metrin viestistä. Hän oli vuonna 2011 alle 23-vuotiaiden EM-pronssilla 200 metrin matkalla ajallaan 20,67 ja viides pikaviestissä. Sisäratojen EM-kisoissa 2011 hän putosi alkuerissä 400 metrillä. Maslák pääsi samana vuonna välieriin saakka Daegun MM-kisoissa 200 metrillä ja sijoittui viidenneksi 400 metrin kisassa sisäratojen MM-kilpailuissa 2012.
Maslák paransi vuonna 2012 Tšekin 34 vuotta vanhaa 400 metrin ennätystä juoksemalla matkan ajassa 45,31 sekuntia ja paransi myöhemmin samana kesänä tulosta vielä aikaan 45,17. Hän voitti 400 metrin Euroopan-mestaruuden Helsingin kisoissa 2012 jääden seitsemän sekunnin sadasosan päähän ennätyksestään. Pitkässä viestissä Tšekki oli viides. Lontoon olympialaisissa 2012 Maslák paransi 400 metrin alkuerissä Tšekin ennätystä aikaan 44,91. Hän karsiutui matkan välierissä ja 200 metrin alkuerissä.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Göteborgissa 2013 Maslák voitti kultaa 400 metrillä Tšekin ennätyksellä 45,66 ja saavutti pronssia Tšekin joukkueessa 4×400 metrin viestissä. Alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Tampereella 2013 hän sijoittui 200 metrin juoksussa kolmanneksi ja Tšekin joukkueessa 4 × 100 metrin viestissä viidenneksi ja 4 × 400 metrin viestissä kuudenneksi. 200 metrillä hän paransi maansa ennätystä sekä alkuerässä (20,51) että loppukilpailussa (20,49). Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän juoksi 400 metrin välierissä Tšekin ennätyksen 44,84 ja sijoittui loppukilpailussa viidenneksi ajalla 44,91.
Maslák juoksi helmikuussa 2014 sisäratojen Tšekin ennätyksen 400 metrillä 45,66 Tukholmassa ja 200 metrillä 20,52 Prahassa sekä Euroopan ennätyksen 300 metrin juoksussa 32,15 Gentissä. Hän voitti sisäratojen maailmanmestaruuden 400 metrillä Sopotissa 2014 maansa ennätysajalla 45,24. Myöhemmin samana vuonna hän paransi Tšekin 400 metrin ulkoratojen ennätyksen aikaan 44,79 sekä 500 metrin ennätyksen aikaan 1.00,36.
Maslák voitti sisäratojen Euroopan-mestaruuden 400 metrillä Belgradissa 2017 ajalla 45,77. Lisäksi hän sai pronssia 4 × 400 metrin viestissä. Hän paransi kesällä 2017 maansa ennätystä 300 metrillä aikaan 31,80 ja 200 metrillä 20,46. Lontoon MM-kilpailuissa hän karsiutui 400 metrin välierissä. Hän voitti kolmannen peräkkäisen sisäratojen maailmanmestaruuden 400 metrillä Birminghamissa 2018 ajalla 45,47. Hän sijoittui alun perin kolmanneksi, mutta nousi voittajaksi, kun Óscar Husillos ja Luguelín Santos hylättiin ratarikkojen vuoksi. Saman vuoden Berliinin EM-kilpailuissa hän karsiutui 400 metrin välierissä. Toruńin EM-hallikilpailuissa 2021 hän sai hopeaa 4 × 400 metrin viestissä ja karsiutui 400 metrin välierissä. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän karsiutui 400 metrin alkuerissä, samoin Belgradin MM-hallikilpailuissa 2022. Münchenin EM-kilpailuissa 2022 hän karsiutui 400 metrin välierissä.
Lähteet: IAAF, Tilastopaja
NR = maan ennätys AR = maanosan ennätys
HMS Thunderbolt (N25)
HMS Thunderbolt (viirinumero N25) oli Britannian kuninkaallisen laivaston T-luokan sukellusvene, joka laskettiin vesille 29. kesäkuuta 1938 nimellä HMS Thetis. Alus upposi 1. kesäkuuta 1939 koesukelluksella, mutta hylky nostettiin, korjattiin ja otettiin palvelukseen Thunderbolt-nimisenä 26. lokakuuta 1940. Sen upotti todennäköisesti Regia Marinan korvetti RN Cicogna Sisilian edustalla 14. maaliskuuta 1943.
Thunderbolt on yksi harvoista sotilasaluksista, jotka ovat uponneet kahdesti ja menettäneet kaksi miehistöä.
Valmistus
Alus tilattiin 10. elokuuta 1936 Cammell Lairdilta Birkenheadistä, missä köli laskettiin 21. joukukuuta 1936. Alus laskettiin vesille 29. kesäkuuta 1938 ja otettiin käyttöön 4. maaliskuuta 1939.
Palvelus
HMS Thetis lähti neitsytmatkalleen Birkenheadista aamulla 1. kesäkuuta 1939 komentajanaan komentajakapteeni G. H. Bolus. Matkan tarkoituksena oli tehdä koesukellus. Sukellusveneessä oli 103 ihmistä, 50 enemmän kuin yleensä. Joukossa oli muun muassa telakan työntekijöitä ja kahdeksan laivastoupseeria, jotka halusivat nähdä uuden sukellusvenetyypin suorituskyvyn. Alusta saattoi Liverpoolinlahdelle hinaaja, jonka oli tarkoitus ottaa ylimääräiset matkustajat kyytiin ennen sukellusta. Hinaaja sai puoli kahdelta viestin, jonka mukaan kaikki sukellusveneessä olevat olivat päättäneet jäädä myös sukelluksen ajaksi.
Suunnitelmien mukaan torpedoputket 5 ja 6 oli tarkoitus täyttää merivedellä sukeltamisen helpottamiseksi torpedojen puuttuessa. Thetisillä oli kuitenkin vaikeuksia päästä pinnan alle, ja niinpä miehistö päätti tarkistaa, oliko putkissa vettä. Tätä varten putkien ovissa oli pieni reikä, jonka sai avattua testaamista varten. Jos putkessa oli vettä, sitä valui reiästä sisään hallitusti. Torpedoputki oli täyttynyt vedellä kuten pitikin, mutta sukellusveneen viimeistelytöiden yhteydessä testireiät olivat tukkeutuneet maalista, eikä vettä valunut. Niinpä miehistö avasi putken luukun, jolloin vettä alkoi tulvia sukellusveneeseen.
Aluksen keula painui välittömästi syvemmälle veden painosta, ja kun alus sattumalta juuri samalla hetkellä yritti sukellusta, se alkoi painua hallitsemattomasti keula edellä kohti pohjaa. Etummaisessa osastossa olleet miehet yrittivät sulkea torpedoluukkua, mutta yksi lukituspulteista jäi luukun ja putken väliin. Kun alus osui pohjaan, valot sammuivat ja luukku jumittui, miehet pakenivat toiseen osastoon. Sattumalta myös osastojen välinen luukku jumittui samalla tavalla, mutta kolmanteen osastoon johtava luukku saatiin suljettua.
Thetisissä oli kaksi pakokammiota ja tarpeeksi pakenemisvälineistöä kaikille 103 aluksessa olleelle. Aluksessa oli tavallisesti riittävästi ilmaa 36 tunniksi, mutta ylimääräisten matkustajien vuoksi tämä puolittui 18 tuntiin. Thetis päätyi pohjaan mailin päässä sitä saattaneesta hinaajasta, jossa alettiin epäillä, että sukellusvene oli vaikeuksissa. Hinaajalta lähetettiin hätäviesti, mutta se ajelehti virtauksissa neljän mailin päähän Thetisistä. Niinpä kukaan ei tiennyt sukellusveneen tarkkaa sijaintia.
Thetisin miehistö tyhjensi perän torpedoputket vedestä. Koska Thetis oli 84-metrinen ja se oli uponnut alle 50-metriseen veteen, perä nousi tämän seurauksena pintaan. Oli kuitenkin ehtinyt tulla pimeää, ja Thetis oli neljän mailin päässä etsijöistä. Lisäksi taaempi pakokammio oli edelleen kuutisen metriä pinnan alla, eikä pakoyrityksiä voinut tehdä ennen kuin pinnalla olisi pelastusalus vastaanottamassa pelastuneita. Thetis huomattiin lentokoneesta vasta tuntia auringonnousun jälkeen seuraavana päivänä. Sukelluksesta oli kulunut 18 tuntia, ja ilma alkoi käydä vähiin. Kaikki aluksella olleet kärsivät päänsärystä ja olivat heikkoja.
Pinta-alusten päästyä paikalle Thetisissä olleet aloittivat pelastautumisen. Ensimmäiset kaksi pukivat happilaitteet ja menivät pelastautumiskammioon, joka täytettiin vedellä ja luukku avattiin. Pelastautuminen onnistui, ja seuraavalla kerralla samaa yritettiin neljällä miehellä, jotka kaikki kuitenkin hukkuivat kammioon. Seuraavalla yrityksellä pinnalle lähetettiin jälleen vain kaksi miestä. Tämän jälkeen kammion molemmat luukut avattiin jostakin syystä samaan aikaan, ja sukellusveneeseen tulvi merivettä. Äkillinen paineen kasvaminen nosti hiilidioksidin konsentraatiota niin, että kaikki aluksella tukehtuivat ennen kuin ehtivät hukkua. Thetis täyttyi vedellä ja painui pohjaan.
Kaikki 99 alukseen jäänyttä kuolivat onnettomuudessa. Adolf Hitler lähetti sähkeellä surunvalittelut itsensä ja Saksan kansan puolesta. Thetisiä yritettiin seuraavina kuukausina nostaa useita kertoja. Yhdellä yrityksistä sukeltajan köysi jäi hetkeksi jumiin. Vapaaksi päästyään hän nousi liian nopeasti pintaan ja kuoli myöhemmin sukeltajantautiin. Nosto onnistui lopulta 2. syyskuuta, ja Thetis hinattiin Walesin rannikolle. Ruumiiden noutamisessa aluksesta kesti 68 päivää huonojen sääolojen vuoksi. Suurin osa haudattiin joukkohautaan Holyheadiin.
Kunnostus
pienoiskuva|upright|Juuri partiotehtävältä Välimereltä palannut Thunderbolt miehistöineen vuonna 1942. pienoiskuva|Thunderbolt Maltan edustalla helmikuussa 1943. Noston ja tyhjentämisen jälkeen Thetis palautettiin telakalle. Lähes kaikki Cammell Lairdin sukellusveneenrakentajat olivat kuolleet uppoamisessa, ja aluksen tyhjennetty runko seisoi telakalla viikkojen ajan odottamassa amiraliteetin päätöstä aluksen kohtalosta. Rauhan aikaan hylky olisi luultavasti romutettu, mutta koska oli sota-aika, uusia sukellusveneitä tarvittiin äkkiä.
HMS Thunderbolt
Korjausten jälkeen sukellusvene liittyi marraskuussa 1939 3. sukellusvenelaivueeseen uudella nimellään HMS Thunderbolt. Palveluskäyttöön alus saatiin 26. lokakuuta 1940, jolloin päällikkönä oli luutnantti Cecil Crouch. Miehistö koottiin vapaaehtoisista, jotka tunsivat aluksen menneisyyden. Kaikki merkit aluksen aiemmasta historiasta oli poistettu lukuun ottamatta joidenkin osastojen seinillä lukuisista maalikerroksista huolimatta erottuvaa ruosteenruskeaa rantua siinä, missä vesiraja aluksen sisällä oli ollut.
Thunderbolt lähti 3. joulukuuta 1940 partioimaan Atlantille, ja upotti ensimmäisen aluksensa, Italian laivaston sukellusveneen, aamulla 15. joulukuuta. Sen jälkeen Thunderbolt jatkoi menestyksekkäästi partioimista Atlantilla ja Välimerellä. Vuoteen 1943 mennessä se oli upottanut seitsemän vihollisalusta torpedolla sekä kuusi tykillä ja oli osallistunut kahteen erikoistehtävään.
Kuudennella partiomatkallaan Välimerellä aluksen miehistö huomasi 12. maaliskuuta 1943 suuren saattueen, jota saattoi yksi korvetti, RN Cicogna. Sukellusvene upotti saattueen suurimman rahtilaivan ja kääntyi sitten paetakseen. Cicognan kapteeni oli kuitenkin palvellut aiemmin sukellusveneissä ja osasi ennakoida Thunderboltin liikkeitä. Cicogna alkoi haravoida aluetta tietäen, että sukellusveneen olisi lopulta pakko nousta pintaan. Hieman ennen aamuyhdeksää 14. maaliskuuta Sisilian edustalla Cicognan kaikuluotain ilmoitti sukellusveneen olevan suoraan alla, ja Thunderboltin periskooppi nousikin pian pintaan vain muutaman metrin päässä korvetin kyljestä.
Cicogna pudotti sukellusveneen päälle 24 syvyyspommia, jotka tuhosivat aluksen. Thunderboltin keula painui pinnan alle ja perä nousi pystyyn, alus kallistui lähes 90 asteen kulmaan ja upposi. Kaikki 62 miehistön jäsentä kuolivat. Näin Thunderboltista tuli yksi harvoista sotilasaluksista, jotka ovat uponneet kahdesti vieden mukanaan kaksi miehistöä.
Thunderboltin huomattiin kadonneen 28. maaliskuuta, kun sitä ei kuulunut takaisin partioinniltaan. Amiraliteetti antoi virallisen ilmoituksen katoamisesta 2. kesäkuuta. Vaikka pidetään todennäköisimpänä, että Cicogna upotti Thunderboltin, myös muita mahdollisuuksia on esitetty. Sen saattoi upottaa myös alueella ollut torpedovene Libra, tai se saattoi ajaa miinaan.
Nuokkukohokki
Nuokkukohokki (Silene nutans) on monivuotinen, nuokkuvakukkainen kohokkilaji.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|180px|Nuokkukohokki.
Nuokkukohokki kasvaa 20–40 senttimetriä korkeaksi. Se on monivartinen, varsi on yleensä karvainen ja varsinkin yläosastaan tahmea. Kukintovarren tyvellä on tavallisesti kukattomia versoja. Kasvin juurakko on vaalea. Aluslehdet ovat vastapuikeita-suikeita. Ylimmät varsilehdet ovat tasasoukan suikeita. Kukinto koostuu useista toispuoleisesti nuokkuvista haaroista, ja niiden päässä sijaitsevista vaaleista kukista. Kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Verhiö on ulkoverhiötön, pysyvästi hoikka ja violettisuoninen. Terälehdet ovat kellertävänvalkeat, kynnelliset ja syvään kaksijakoiset, niiden liuskat ovat kapeat. Suomessa nuokkukohokki kukkii kesä-heinäkuussa. Kukat ovat iltaisin tuoksuvia. Hedelmänä on kota.
Nuokkukohokista tunnetaan Pohjoismaissa kaksi muunnosta, karvanuokkukohokki (var. nutans) ja kaljunuokkukohokki (var. infracta). Näistä jälkimmäinen on kokonaan kalju.
Levinneisyys
Nuokkukohokkia tavataan Euroopassa Pyreneiden niemimaalta Venäjälle saakka. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Etelä-Italiaan, Pohjois-Kreikkaan, Romaniaan, Etelä-Ukrainaan ja Keski-Venäjän eteläosiin, pohjoisessa Britteinsaarille, Fennoskandian keskiosiin ja Keski-Venäjän pohjoisosiin. Levinneisyysalue jatkuu Venäjällä Aasian puolelle Keski-Siperiaan saakka. Ihmisen mukana laji on levinnyt myös muutamalle alueelle Pohjois-Amerikassa ja Uudessa-Seelannissa. Suomessa nuokkukohokki on melko yleinen laji eteläisimmässä osassa maata, missä se kasvaa myös alkuperäisenä. Lounais-Suomessa se on paikoin yleinenkin. Pohjoisempana laji on satunnainen uustulokas, jota on Länsi-Lapissa tavattu Käsivarren korkeudelle asti.
Christopher Sutton
Christopher ”Chris” Sutton (s. 10. syyskuuta 1984 Caringbah, Uusi Etelä-Wales) on australialainen maantiepyöräilijä, joka on kilpaillut myös ratapyöräilyssä.
Sutton aloitti ammattilaisuransa Cofidis-tallissa 2006−2007. Seuraavat kaksi vuotta hän ajoi Garmin-Chipotle-joukkueessa. Kaudesta 2010 lähtien hän on edustanut Team Skyta. Hän voitti Kuurne−Bryssel−Kuurne-kilpailun 2011. Samana vuonna hän voitti Espanjan ympäriajossa 2. etapin.
Saavutuksia
Lähde: Cycling Archives
Venäjänsampi
Venäjänsampi (Acipenser gueldenstaedtii) on isokokoinen kalalaji. Sen selkä on vihertävänharmaa, kyljet vaaleammat ja vatsa valkoinen. Kyljessä on selvä väriraja. Kuono on tylpempi kuin muilla sampilajeilla.
Venäjänsampea tavattiin alkujaan Kaspianmerellä, Mustallamerellä ja Asovanmerellä. Se on levinnyt istutuksina ja kalanviljelylaitosten karkulaisina ympäri Eurooppaa. Kaspianmeren kanta lisääntyy Ural- ja Volga-joissa, ja Mustanmeren kanta Tonavan alajuoksulla ja mahdollisesti edelleen Rionijoessa. Asovanmerellä ei ole lisääntyvää populaatiota, vaan kantaa ylläpitävät kalojen siirrot.
Venäläisten Suomenlahteen istuttamia venäjänsampia on käynyt pyydyksiin myös Suomen rannikoilla.
Matinlompolo
Matinlompolo on kylä Pellon kunnassa. Kylä sijaitsee samannimisen järven ympärillä 20 km Pellon kuntakeskuksesta itäänpäin. Matinlompolo on yksi Pellon kunnan järvikylistä. Kylän historiaa on selvittänyt Matinlompolon sukuseura.
Kirjallisuutta
Pello : Väylä-yhtiöt : Lankojärvi-Matinlompolon kyläyhdistys, 2008. ISBN 978-952-5271-90-4.
67.60417°N, 24.15556°W
Opatówin piirikunta
Opatówin piirikunta on yksi Świętokrzyskin voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 52 089. Piirikunta on jaettu kahdeksaan maalaiskuntaan, jotka ovat Baćkowice, Iwaniska, Lipnik, Opatów, Ożarów, Sadowie, Tarłów sekä Wojciechowice ja niissä on kylien lisäksi kaksi kaupunkia; hallintokeskus Opatów ja Ożarów.
Opatówin piirikunnan pinta-alasta arviolta 15,6 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Opatówin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 13,6 prosenttia. Luku on huomattavan korkea koko Puolan työttömyysasteeseen verrattuna. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Opatówin piirikunnassa arvioitiin olevan 52 089 asukasta, joista 50,2 prosenttia naispuolisia ja 49,8 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 55 661 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 39 730 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 16,3 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 60,3 prosenttia ja eläkeikäisten 23,4 prosenttia väestön keski-iän ollessa 43,2 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 415 lasta.
Rahkola
Rahkola voi tarkoittaa seuraavia:
Lineage
Lineage on fantasiamaailmaan sijoittuva MMORPG-roolipeli, jonka on kehittänyt korealainen NCsoft. Peli on julkaistu syyskuussa 1998. Pelistä on julkaistu korean, kiinan ja englanninkielinen versio.
Pelillä oli enimmillään noin kolme miljoonaa tilaajaa. Huhtikuussa 2008 tilaajia oli noin miljoona. Englanninkieliset palvelimet suljettiin kesäkuun 2011 lopussa pelin ylläpidon käytyä kannattamattomaksi. Tästä huolimatta peli on ollut kotimaassaan hyvin suosittu.
Marraskuuhun 2013 mennessä NCsoft on ilmoittanut sen tuottaneen 1,8 miljardia US-dollaria. Vuosituotot ovat edelleen yli 300 miljoonaa vuodessa.
Pelin jatko-osa Lineage II julkaistiin Koreassa lokakuun 1. 2003 ja Pohjois-Amerikassa 27. huhtikuuta 2004. Toinen jatko-osa Lineage Eternal pääsi suljettuun beeta-testaukseen syksyllä 2016. Testauksen tuloksien seurauksena peli suunniteltiin täysin uudelleen ja se sai uuden nimen Throne and Liberty ja julkaisu venyi vuodelle 2022.
Polat Kemboi Arıkan
Polat Kemboi Arıkan (s. 12. joulukuuta 1990 Cheptiret, Kenia nimellä Paul Kipkosgei Kemboi ) on turkkilainen yleisurheilija, joka kilpailee kestävyysjuoksussa.
Arıkan juoksi vanhalla nimellään Kenian väreissä vuoteen 2011 saakka ennen kuin vaihtoi nimensä ja sai Turkin kansalaisuuden. Hän karsiutui Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 3 000 metrin alkuerissä. Hän voitti vuonna 2012 EM-kisoissa kultaa 10 000 metriltä ajalla 28.22,27 ja pronssia 5 000 metrin matkalta. Lontoon olympialaisissa hän oli 10 000 metrillä yhdeksäs ja karsiutui 5 000 metrillä alkuerissä. Maastojuoksun EM-kilpailuissa hän oli seitsemäs.
Arıkan sijoittui Göteborgin EM-hallikilpailuissa 2013 3 000 metrillä kymmenenneksi. Hän voitti samana vuonna kultaa Välimeren kilpailujen 10 000 metrillä, mutta keskeytti saman matkan Moskovan MM-kilpailuissa. Maastojuoksun EM-kilpailuissa hän sai hopeaa. Hän sijoittui 2014 puolimaratonin MM-kilpailuissa 16:nneksi ja Zürichin EM-kilpailuissa 10 000 metrillä neljänneksi. Joulukuussa hän voitti maastojuoksun Euroopan-mestaruuden sekä henkilökohtaisessa että joukkuekilpailussa. Seuraavan vuoden maastojuoksun MM-kilpailuissa hän oli 22:s.
Arikan voitti 10 000 metrin Euroopan-mestaruuden Amsterdamissa 2016 ajalla 28.18,52. Rio de Janeiron olympialaisissa hän sijoittui samalla matkalla 13:nneksi. Hän keskeytti 10 000 metrin juoksun Lontoon MM-kilpailuissa 2017. Maastojuoksun EM-kilpailuissa hän oli samana vuonna yhdeksäs ja voitti joukkuekultaa. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän sijoittui 5 000 metrillä kuudenneksi ja keskeytti 10 000 metriä. Saman vuoden maastojuoksun EM-kilpailuissa hän oli seitsemäs ja voitti kultaa joukkuekilpailussa. Dohan MM-kilpailuissa 2019, vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa ja Münchenin EM-kilpailuissa 2022 hän keskeytti maratonin.
Arıkanin ennätys 5 000 metriltä on 13.05,98, jonka hän juoksi 2011 ja 10 000 metriltä aika 27.35,50 vuodelta 2016. Puolimaratonin ennätyksensä 1.00.27 ja maratonennätyksensä 2.08.14 hän on juossut 2019.
Dominic Blizzard
Dominic Blizzard (s. 2. syyskuuta 1983, High Wycombe) on englantilainen jalkapalloilija. Hän edustaa Englannin ykkösliigassa pelaavaa Stockport Countyn joukkuetta.
Blizzard aloitti uransa Watfordissa ja hän pelasi ensimmäisen pelinsä 24. huhtikuuta 2004 Norwich Cityä vastaan, tehden ottelussa myös ensimmäisen maalinsa. Blizzard pelasi lainasopimuksella Stockport Countyssa ja Milton Keynes Donsissa, kunnes siirtyi toukokuussa 2007 aluksi Milton Keynesin riveihin kahden vuoden sopimuksella. Saman vuoden elokuussa hän kuitenkin siirtyi nykyiseen seuraansa Stockportiin.
Skunk Works
Skunk Works on Lockheed Martin -suunnitteluyhtiö Advanced Development Programsin (ADP) aiempi peitenimi, nykyään virallinen aputoiminimi. Skunk Works on suunnitellut useita kuuluisia lentokoneita, mm. U-2-tiedustelukoneen, SR-71 Blackbirdin, F-117-häivekoneen ja F-22 Raptorin. Suurin sen nykyisistä tiedossa olevista projekteista on F-35 Lightning II.
Myös mystistä ja huippusalaista uuden sukupolven tiedustelukone SR-91 Auroraa epäillään Skunk Worksin suunittelemaksi, jos konetta ylipäänsä on olemassa.
Termiä "Skunk works" tai "skunkworks" käytetään yleisesti liike-elämässä ja suunnittelussa sekä muissa teknisissä yhteyksissä tarkoittamaan yksikköä, jolla on suuri autonomia ja jota ei rajoiteta byrokratialla. Tämänkaltaisen yksikön tehtävät ovat yleensä vaativia tai salaisia.
Kreetan sota (205–200 eaa.)
Kreetan sota (205–200 eaa.) oli antiikin aikainen sota, jossa Makedonian valtakunnan kuningas Filippos V, Aitolian liitto, useat Kreetan kaupunkivaltiot sekä spartalaiset merirosvot taistelivat Rhodoksen ja myöhemmin Pergamonin Attalos I:n, Byzantionin, Kyzikoksen, Ateenan ja Knossoksen joukkoja vastaan.
Skunk Works
Skunk Works-osaston aloittajana ja vetäjänä toimi Lockheedilla Clarence L. "Kelly" Johnson. Boeingin vastaava yksikkö on nimeltään Phantom Works. thumb|right|300px|F-117 sekä P-80 esillä Skunk Worksin sisääntuloaukiolla Palmdalessa, Kaliforniassa
Kreetan sota (205–200 eaa.)
Makedonialaiset olivat juuri saattaneet ensimmäisen makedonialaissodan päätökseen, ja kun Filippos näki mahdollisuuden voittaa Rhodos, hän solmi liiton Aitolian ja Spartan merirosvojen kanssa. Filippos solmi liittouman myös useiden tärkeiden kreetalaisten kaupunkien, kuten Hierapytnan ja Oluksen kanssa. Rhodoksen laivaston ja talouden kärsiessä merirosvojen hyökkäyksistä, Filippos uskoi, että hänen olisi mahdollista murskata Rhodoksen valta. Tavoitteensa saavuttamiseksi hän solmi liiton Seleukidien valtakunnan kuninkaan Antiokhos III Suuren kanssa Egyptin Ptolemaios V:tä vastaan (Seleukidien valtakunta ja Egypti olivat diadokki -valtioita). Filippos aloitti hyökkäyksen Ptolemaioksen ja Rhodoksen liittolaisten maihin Traakiassa ja Marmaranmeren ympäristössä.
Skunk Works
Lentokoneet
thumb|250px|[[F-117 Nighthawk on Skunk Worksin suunnittelema]]
Kreetan sota (205–200 eaa.)
Vuonna 202 eaa. Rhodos yhdisti laivastonsa liittolaistensa Pergamonin, Kyzikoksen ja Byzantionin kanssa ja he kukistivat Filippoksen Khioksen taistelussa. Vain muutama kuukausi myöhemmin Filippoksen laivasto kukisti rhodoslaiset Laden taistelussa. Samalla kun Filippos ryösteli Pergamonin aluetta ja hyökkäsi Kaarian kaupunkeihin, Pergamomin Attalos I lähti Ateenaan muutaakseen sodan suunnan. Hän onnistui saamaan liittouman ateenalaisten kanssa, jotka julistivat välittömästi sodan makedonialaisille. Makedonin kuningas ei voinut pysyä toimettomana; hän hyökkäsi Ateenaan laivastonsa ja jalkaväkensä kanssa. Roomalaiset varoittivat häntä kuitenkin sodanjulistuksen uhalla vetäytymästä. Rhodoksen ja Pergamonin laivaston aiheuttaman tappion jälkeen Filippos hyökkäsi ennen vetäytymistään Abydoksen kaupunkiin Hellespontoksella. Abydos vallattiin pitkän piirityksen jälkeen ja suurin osa kaupungin asukkaista teki itsemurhan. Filippos ei hyväksynyt Rooman uhkavaatimusta hyökkäyksen lopettamisesta Kreikan kaupunkeihin, ja roomalaiset julistivat sodan Makedonialle. Tämä jätti kreetalaiset kaupungit ilman merkittäviä liittolaisia, ja siksi Kreetan suurin kaupunki Knossos liittoutui Rhodoksen kanssa. Tämän vuoksi sekä Hierapytna että Olus antautuivat ja joutuivat allekirjoittamaan Rhodokselle ja Knossokselle suotuisan sopimuksen.
John C. Woods
thumb|John C. Woods Nürnbergissä vuonna 1946. John Clarence Woods (5. kesäkuuta 1911 – 21. heinäkuuta 1950) oli yhdysvaltalainen ylivääpeli, joka toimi Nürnbergin oikeudenkäynneissä tuomittujen natsi-Saksan johtajien teloittajana. Kuolemantuomiot pantiin toimeen 16. lokakuuta 1946.
Woods palveli Yhdysvaltain laivastossa lyhyen aikaa 1930-luvun taitteessa, mutta hänet erotettiin luvattoman poissaolon takia. Hänet myös diagnosoitiin henkisiltä ominaisuuksiltaan heikosti palvelukseen kelpaavaksi. Tämän jälkeen hän työskenteli rakennustyömailla ja rehukaupassa Kansasissa. Toisen maailmansodan aikana Woods pääsi Yhdysvaltain armeijan huoltotehtäviin, ja kun sodan lopulla armeija alkoi etsiä vapaaehtoista teloittajaa tulevia oikeudenkäyntejä varten, Woods ilmoittautui. Hän kertoi värvääjille toimineensa aiemmin avustajana Teksasissa ja Oklahomassa toimeenpannuissa kuolemantuomioissa, mutta tästä ei ole muuta näyttöä kuin Woodsin oma kertomus. Armeija ei tarkistanut väitteiden todenperäisyyttä. Woodsia käytettiin teloittajana myös amerikkalaisten omissa sotaoikeuksissa, joissa tuomittiin kuolemaan yhdysvaltalaisia sotilaita Ranskassa vuosina 1944–1945.
Nürnbergissä Woodsin työn laatu ei ollut kovin ammattimaista, sillä osa hirtetyistä ei kuollut niskan katkeamiseen vaan kuristumalla. Hirttolavan luukku oli mahdollisesti liian ahdas, koska jotkut tuomitut kolhivat kasvojaan luukun reunaan pudotessaan alas. Myöhemmässä haastattelussa Woods kuitenkin kertoi olevansa ylpeä suorittamastaan palvelustehtävästä.
Woods kuoli tapaturmaisesti sähköiskuun Enewetakin atollilla vuonna 1950 yrittäessään korjata valaisinta. Hänet on haudattu Toronto-nimiselle paikkakunnalle Kansasin osavaltiossa.
Dimitrie Cantemir
Dimitrie Cantemir (', ', ; 26. lokakuuta 1673 Silişteni, Moldova – 21. elokuuta 1723 Orjol, Venäjä) oli Moldovan ruhtinas maalis–huhtikuussa 1693 sekä vuosina 1710–1711. Hän oli myös oppinut, filosofi, historioitsija, muusikko, musiikkitieteilijä, kielentutkija, kansantutkija ja maantieteilijä.
Cantemir nautti opiskelusta ja hän sai aikanaan hyvin laajan koulutuksen. Hänen hallitsijakautensa olivat suhteellisen lyhyitä ja toisella kaudellaan hän keskittyi yritykseen irrottaa Moldova Osmanien valtakunnan alaisuudesta käyttäen hyväksi osmanien ja Pietari Suuren johtaman Venäjän välille syntynyttä sotaa.
Venäjän–Turkin sota 1710–1711 päättyi kuitenkin Osmanien valtakunnan voittoon ja Cantemir joutui pakenemaan Venäjälle, jossa hän toimi keisari Pietari I:n neuvonantajana sekä jatkoi tutkimustyötä ja kirjoittamista.
Nuoruus
pienoiskuva|Cantemirin muotokuva vuonna 1710 Dimitrie Cantemirin syntymäpaikasta ei ole täyttä varmuutta. Siliştenin lisäksi Cantemirin synnyinpaikaksi on esitetty historiallisessa Moldaviassa ja nykyisessa Romaniassa olevia Iașia, Galatia, Orheita ja Fălciuta (nyk. Moldova). Myös Krimin niemimaa on mainittu.
Cantemirin isä Constantin Cantemir (s. 1627) oli maatyöläistaustainen palkkasoturi, joka 17 vuoden palveluksen jälkeen oli ylennyt valakialaisruhtinas Grigore I Ghican ylimmäksi adjutantiksi. Constantin meni naimisiin jalosukuisen Ana Bantăşin kanssa 1670 ja nousi Moldovan voivodiksi, ruhtinaaksi 71-vuotiaana 1685. Moldova oli tuolloin Osmanien valtakunnan alainen vasallivaltio. Kouluja käymätön Constantin ei osannut lukea, mutta huolehti molempien poikiensa Antiohin ja Dimitrien koulutuksesta. Molemmista tuli aikanaan moldovalaisruhtinaita. Hänen opettajansa oli kreikkalainen munkki Jeremias Cacavelas, joka opetti hänelle latinaa, kreikkaa, kirjallisuutta ja filosofiaa.
Dimitrie Cantemir lähetettiin 1688 opiskelemaan Istanbuliin. Ajan tavan mukaan hän toimi mahdollisesti myös eräänlaisena panttivankina, jonka tarkoitus oli taata Konstantinin lojaalisuus Osmanien valtakunnalle. Cantemir suhtautui opiskelemiseen hyvin intohimoisesti ja opiskeli historiaa, musiikkia sekä useita kieliä fanarioottien ylläpitämässä ortodoksisessa korkeakoulussa. Opiskeluaikanaan hän teeskenteli polveutuvansa budžakkilaisesta kaani Temiristä nimen samankaltaisuuden vuoksi tehdäkseen vaikutuksen paikallisiin.
Cantemir siirtyi vuonna 1691 takaisin Moldovaan. Hänen isänsä kuoli vuonna 1693, jolloin Dimitrie valittiin uudeksi ruhtinaaksi, vaikka Antioh oli ensimmäinen perimysjärjestyksessä. Hän ei kuitenkaan hallinnut kuin nimellisesti, ja parin kuukauden jälkeen hänen tilalleen astui Constantin Duca, joka oli valakialaisruhtinas Constantin Brâncoveanun vävypoika. Brâncoveanu oli juonitellut ja käyttänyt suuren summan rahaa saadakseen vävypoikansa Cantemirin tilalle.
Cantemir siirtyi takaisin Istanbuliin ja käytti aikansa siellä opintoihin, taiteisiin ja tieteisiin. Hän kirjoitti kymmenen kirjaa, jotka julkaistiin hänen elinaikanaan tai pian sen jälkeen. Hän teki työtä myös turkkilaisen musiikin parissa ja tallensi nuottivihoille satoja perinteisiä lauluja, joita ei oltu aiemmin tallennettu. Niin ikään hän sävelsi turkkilaiseen tyyliin, jota hän piti "eurooppalaista musiikkia täydellisempänä".
Constantin Ducan valtakausi päättyi 1696 taloudellisiin sotkuihin, jotka kulminoituivat Istanbulista lähetetyn tarkastajan tappamiseen. Hänen tilalleen voivodiksi astui nyt Dimitrien veli Antioh. Cantemir toimi veljelleen Istanbulin lähettiläänä ja osallistui hänen alaisuudessaan osmanien joukoissa Sentan taisteluun 1697 Suuressa Turkin sodassa 1683–1699, joka tosin päättyi vastustajan ratkaisevaan voittoon.
Ruhtinas Cantemir
thumb|200px|Cantemir nuorena osmaniasussa. Muotokuvan tekijä on tuntematon, joskin se nimetään usein [[Jean-Baptiste van Mourin työksi ja se kuuluu nykyään Romanian kansallishistoriallisen museon kokoelmiin. ]] Krimin kaanin Devlet II Girayn neuvosta Cantemirista tehtiin Moldovan voivodi marraskuussa 1710. Aikalaiskronikoitsija hetmanni Ion Neculcen mukaan kaani Devletin kamariherra ja varainhoitaja Davul İsmail oli myös Cantemirin hyvä ystävä ja näytteli merkittävää roolia Cantemirin uudelleennimittämisessä. Cantemir alkoi pitää Osmanien valtakuntaa heikentyvänä mahtina, joka oli saavuttanut viimeiset todelliset voittonsa 1600-luvun lopulla, ja pohtia mahdollisuutta Moldovan irrottamiseksi sen alaisuudesta. Hän näki mahdollisen liittolaisen Venäjässä, jonka keisari Pietari Suuri pyrki turvaamaan omat intressinsä Balkanin ja Mustanmeren alueella. Pietari pyrki ulottamaan Venäjän valtaa syvemmälle etelään Itä-Euroopassa.
Cedrik-Marcel Stebe
Cedrik-Marcel Stebe (s. 9. lokakuuta 1990 Mühlacker) on saksalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä ATP-listan sijalla 71 helmikuussa 2012. Junioreiden maailmanlistalla Stebe oli parhaimmillaan kuudentena syyskuussa 2008.
Dimitrie Cantemir
Ruhtinas Cantemir
Tilaisuus loikkaamiseen tarjoutui pian. Pultavan taistelun 1709 venäläisille hävinnyt Ruotsin kuningas Kaarle XII pakeni Moldovassa olevaan Benderiin. Hän houkutteli Ahmed III:n julistamaan sodan Venäjälle. Ahmed tekikin tämän marraskuussa 1710. Vuoden lopulla Cantemir pyysi osmanihallinnolta luvan neuvotteluun Venäjän keisarin Pietari Suuren kanssa sen varjolla, että hän samalla voisi vakoilla venäläisarmeijan vahvuutta. Luottavainen hallitsija sulttaani Ahmed III ja hänen suurvisiirinsä Baltacı Mehmet pašša suostuivat tähän. Tammikuussa 1711 käydyssä neuvottelussa Cantemir teki Pietarin kanssa salaisen sopimuksen Moldovan loikkaamisesta Venäjän puolelle missä tahansa sotatoimessa Osmaneja vastaan, mikäli Pietari vuorostaan takaisi Moldovan vapautumisen ja itsehallinnon. Suurin osa romanialaisista pajareista tuki Cantemiria hankkeessa.
Cedrik-Marcel Stebe
Heinäkuussa 2011 Stebe eteni puolivälieriin MercedesCup-turnauksessa voitettuaan Nikolai Davydenkon ja Fabio Fogninin. Puolivälierissä hän hävisi Pablo Andújarille. Seuraavalla viikolla hän voitti Saksan avointen ensimmäisellä kierroksella Juan Carlos Ferreron ja toisella kierroksella jälleen Davydenkon. Kolmannella kierroksella hän hävisi Fernando Verdascolle. Stebe voitti kauden 2011 päätteeksi ATP-haastajakiertueen finaaliturnauksen, jonka loppuottelussa hän voitti Juan Ignacio Chelan.
Dimitrie Cantemir
Ruhtinas Cantemir
Venäjän–Turkin sota 1710–11 päättyi, kun Baltacı Mehmet paššan johtama kooltaan ylivoimainen armeija kukisti Pietarin ja moldovalaiskapinallisten joukot Prutin taistelussa heinäkuussa 1711. Vaikka osmanit vaativat rauhanneuvotteluissa pettureina pitämiensä Cantemirin ja muiden moldovalaispäälliköiden sekä serbialaisen Sava Vladislavits-Raguzinskin luovuttamista, Pietari piti kuitenkin heidän puoliaan ja Cantemir liittyi takaisin mailleen vetäytyvän venäläisarmeijan mukaan.
Maanpako
Cantemir siirtyi maanpakoon Venäjälle, jossa Pietari I luovutti hänelle venäläisen aatelisarvon. Korvauksena menettämilleen alueille keisari antoi hänelle laajoja tiluksia Venäjältä, joihin kuului entinen Golitsynin suvun kartano Tšornaja Grjaz -nimisessä kylässä Moskovan esikaupunkialueella. Cantemir kunnosti aluetta ja rakennutti puukirkon tilalle kivikirkon ja kunnosti kartanon.
Hänen jälkikasvunsa jatkoi työtä ja lisäsi sinne puistoja, lampia ja barokkityylisiä rakennuksia. Kartano pysyi suvun hallussa vuoteen 1775, jolloin Katariina Suuri ihastui alueen kauneuteen. Katariina osti sen ruhtinaallisella rahasummalla itselleen ja rakennutti sinne oman kesäpalatsinsa.
Dimitrie Cantemir alkoi rakennuttaa itselleen palatsia myös tuolloiseen pääkaupunkiin Pietariin ja palkkasi arkkitehdikseen italialaisen Bartolomeo Rastrellin. Cantemir ehti kuolla kaksi vuotta ennen rakennuksen valmistumista, jolloin se siirtyi hänen perikunnalleen. Myöhemmin palatsi vaihtoi omistajaa useamman kerran, ennen ensimmäistä maailmansotaa sitä asutti Osmanien valtakunnan suurlähetystö.
thumb|left|120px|Neuvostoliittolainen Dimitrie Cantemiria esittävä postimerkki vuodelta 1973.
Venäjällä Cantemir toimi keisarin neuvonantajana, mutta omistautui tutkimustyölleen ja kirjoittamiselle. Hänet valittiin vuonna 1714 jäseneksi Berliinin akatemiaan, jossa hänestä lausuttiin ”Cantemir on filosofi kuninkaiden joukossa ja kuningas filosofien joukossa”.