cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hedelmäviina
Hedelmäviina on viinan vahvuinen kirkas alkoholijuoma, joka on valmistettu hedelmäraaka-aineesta ja jonka maku on säilyttänyt käytetyn hedelmän tai marjan luonteenomaisen maun. Hedelmäviina on vahvuudeltaan tyypillisesti 38-45°. Se on väriltään kirkasta, koska hedelmäviinaa ei yleensä kypsytetä puuastioissa, joista mm. konjakki ja viski saavat ruskean värinsä. Hedelmäviina saa siis tyypillisesti makunsa vain ja ainoastaan hedelmästä, ei puutynnyristä. Heikkomakuisimmista hedelmistä kuten omenoista tehtyä viinaa saatetaan nykyisin maustaa puutynnyrissä varastoimalla.
Valmistusmaat ja -raaka-aineet
Hedelmäviinaa valmistetaan muun muassa Saksassa, Itävallassa, Sveitsissä, Ranskassa, Belgiassa, Italiassa, Espanjassa ja Portugalissa ko. maiden kotoperäisistä yleisistä hedelmistä ja marjoista. Unkarissa Pálinka on paikallinen nimitys sikäläisillä hedelmäviinoille. Myös Kiinassa on alettu hedelmiä jalostaa viinaksi.
Yleisimpiä valmistuksessa käytettäviä hedelmiä ovat omenat, päärynät, kirsikat, luumut, Mirabelli-luumut ja marjoista muun muassa vadelmat. Hedelmäviinana ei kuitenkaan pidetä viinirypäleistä tai niiden viininvalmistuksen jälkeisistä jäänteistä tehtyjä erilaisia tisleitä.
Valmistusmenetelmistä
Aito hedelmäviina valmistetaan tislaamalla, kuten muutkin viinan vahvuiset alkoholijuomat. Hedelmät jauhetaan hienoksi ja massaan lisätään vettä ja seoksen annetaan käydä. Hiivan ja käymistä säätelevien aineiden käyttö on sallittua, mutta sokerin lisääminen ei ole. Sokerin lisääminen on edullinen keino lisätä viinan saantoa, joten houkutus tällaiseen vilppiin on suuri. Täysin käynyt hedelmävierre tislataan kuparisessa tislauspannussa. Tislaus on tarkkuustyötä ja hyvä viina on tisleen keskiosassa, kun taas ensin ja viimeksi tislauspannusta tullut tisle sisältää vahingollisia ja pahanmakuisia yhdisteitä. Hyvä tisle laimennetaan juontiin sopivan vahvuiseksi. Tällaista suoraan hedelmäraaka-aineesta käymisen ja tislauksen kautta saatua viinaa kutsutaan Saksassa nimellä -brand tai -wasser eli päärynäviina (saks. Birnenbrand) tai kirsikkaviina (saks. Kirschwasser).
Hedelmäviinaa valmistetaan myös toisella päämenetelmällä, jossa hedelmiä ei käytetä, vaan jossa hedelmät lisätään valmiiseen viinaan, joka aromien irtoamisen jälkeen tislataan uudelleen ja laimennetaan nautintavahvuuteen. Tätä menetelmää voidaan käyttää kalliiden ja vähäsokeristen tai -mehuisten hedelmien tai marjojen valmistuksessa hedelmäviinaksi. Saksassa tällaista viinaa kutsutaan nimellä -geist ja yleinen esimerkki on vadelmaviina (saks. Himbeergeist).
Valokuvataide
Valokuvaus yleistyy
Yleistyvä valokuvaus demokratisoi kuvallisia käytäntöjä. Esimerkiksi muotokuvaus tuli laajojen kansanosien saataville. Kamera romutti akateemisen taiteen esteettisiä rakennelmia. Monet valokuvaajat, etenkin piktorialistit pyrkivät omaksumaan klassisia sommittelusääntöjä ja taidegrafiikan estetiikkaa. Dokumenttivalokuvia kerättiin museoihin korvaamaan vaikeasti liikuteltavia, kansatieteilijöitä ja arkeologeja kiinnostavia kohteita sekä näyttämään millaisilta hankalasti saavutettavissa olevat, kaukaiset paikat näyttivät. Esimerkiksi topografiset näkymät ja arkkitehtuurin kuvaukset olivat suosittuja valokuvauksen alkuvaiheessa.
Hedelmäviina
Valmistusmenetelmistä
Saksassa hedelmäviinan valmistusmenetelmät ja nimitykset ovat kuluttajien suojelemiseksi tarkoin säänneltyjä. Muualla kuin Saksassa on valmistusmenetelmän toteaminen pelkästä nimestä vaikeaa.
Valokuvataide
Valokuvaus yleistyy
Joitain varhaisia valokuvaajia – esimerkiksi Suomessa I. K. Inhaa – kutsuttiin jo aikanaan taiteilijoiksi, koska he hallitsivat mestarillisesti valo- ja varjovivahduksia. Kirjailija Aino Kallas totesi: "Jos joskus uskallettaisiin korottaa valokuvaus taiteitten pyhään sisaryhteyteen, niin olisi Into Inhallakin siihen osuutensa ja ansionsa." Muiden valokuvaajien tavoin Inha teki tilaustöitä.
Hedelmäviina
Valmistusmenetelmistä
Hedelmäviinan valmistus on tyypillisesti pienimuotoista kotona tai osuuskunnassa tapahtuvaa tuotantoa ja vain harvoin teollisen mittakaavan suurtuotantoa.
Valokuvataide
Valokuvaus yleistyy
Museot ja muut instituutiot tilasivat tallenteita nopeasti muuttuvasta ympäristöstä. Signe Brander dokumentoi vuosisatojen taitteessa Helsingin kaupunginmuseon tilauksesta Helsinkiä. Työn laatu oli korkea ja Branderin kuvastosta on tullut yhä uudelleen julkaistu klassikko. Silti Brander on saavuttanut taiteilijan statuksen vasta vähitellen, vuosikymmeniä kuolemansa jälkeen. Kansainvälisesti tunnetuin vastaava tapaus on Eugène Atget, joka vaatimattomissa oloissa dokumentoi vuosisadan vaihteen Pariisia. 1920-luvulla Berenice Abbott nosti hänen kuvansa klassikon asemaan. Toinen valokuvataiteilija, joka nosti Pariisin valokuvataiteen keskiöön 1900-luvulla oli Robert Doisneau.
Hedelmäviina
Hedelmäviina Suomessa
Suomessa hedelmäviinaa ei ole perinteisesti valmistettu, koska hedelmien satoisuus ja sokeripitoisuus eivät ole Suomessa yhtä runsaita kuin Keski-Euroopassa. Suomessa viinan valmistus on hyvin säänneltyä, mikä rajoittaa hedelmäviinan valmistusta. Alko myy ainakin yhtä tunnettua suomalaistuotetta, kuopiolaisen Alahovin viinitilan Mesimarja-vodkaa, joka on geist-tyyppinen snapsi. Alkon tilausluettelossa on lisäksi erilaisia päärynä- ja kirsikkaviinoja.
Valokuvataide
Kameraseurojen estetiikka
frame|Eadweard Muybridge: Animal Locomotion 1887.
Hedelmäviina
Hedelmäviina Suomessa
Hedelmäviina nautitaan huoneenlämpöisenä snapsina. Huoneenlämpö tuo esiin hedelmän maut ja myös mahdolliset snapsivirheet, jotka jäisestä juomasta jäisivät maistumatta.
Valokuvataide
Kameraseurojen estetiikka
1880-luvulta lähtien valokuvauksesta tuli mukana kuljetettavien kameroiden ja tehdasvalmisteisten valokuvausmateriaalien myötä yhä useampien harrastus. Suomen ensimmäinen valokuvayhdistys Amatörfotoklubben i Helsingfors (AFK) perustettiin vuonna 1888. Siinä ja muissa kameraseuroissa käyty keskustelu hallitsi Suomen valokuvataidetta 1960-luvulle asti. Kameraseuroihin liittyvä estetiikka saattoi nostaa mihin tahansa valokuvauksen lajityyppiin kuuluvan kuvan taiteeksi, kunhan se voitti kilpailun.
Instituutioiden kehitys
thumb|Toni Frissell, Weeki Wachee spring, Florida, 1947.
Suomen valokuvataiteen museo, joka perustettiin vuonna 1969, nimitettiin vuonna 1995 valtakunnalliseksi erikoismuseoksi.
Opetusministeriön alainen Valtion valokuvataidetoimikunta perustettiin vuonna 1977.
Näyttelytoiminta Suomessa
Suomen valokuvataiteen asema oli vakiintunut 1970-luvun lopulla. Se oli mukana taiteen keskeisissä instituutioissa: koulutuksessa, taidehallinnossa, apurahajärjestelmässä ja sillä oli museo sekä galleria. Eri taiteenalojen välillä käytiin kuitenkin valtakiistoja. Esimerkiksi vuonna 1981 nuoret valokuvauksen opiskelijat saivat töitä esille Taidehallin Nuorten näyttelyyn, mutta syntyneen kohun myötä valokuvat suljettiin joksikin aikaa ulkopuolelle.
Ensimmäistä vakinaista valokuvagalleriaa – Hippolyteä – ylläpitävä Valokuvataiteen seura alkoi järjestää Valokuvataide – Arkitaide -tapahtumia vuonna 1983. Ne loivat siteitä valokuvauksen ja muun taidemaailman välille. Vuodesta 1988 seura alkoi toimia Valokuvataiteilijoiden liittona muiden ammattiliittojen tapaan. Se liittyi Suomen taiteilijaseuraan vuonna 1994.
Valokuvaaja Martti Anttila perusti vuonna 1981 Ouluun Rantagallerian, joka oli ensimmäinen valokuvagalleria Helsingin ulkopuolella.
Näyttelytoiminta laajeni 1980-luvulla huomattavasti. Koko 1960-luvun aikana järjestettiin yhteensä parikymmentä valokuvanäyttelyä, 80-luvulla niitä oli vuosittain yli 200.
Suomen valokuvakeskukset
Valokuvakeskuksia alettiin perustaa eri puolille Suomea 1980-luvulta alkaen. Ne ovat yhdistyksiä, jotka työskentelevät valokuvan, erityisesti valokuvataiteen näkyvyyden puolesta. Ne eroavat kameraseuroista siinä, että kameraseurat pyrkivät kehittämään oman jäsenistönsä toimintaa kun taas valokuvakeskusten kohderyhmänä on niin sanottu suuri yleisö.
Valokuvakeskuksia ovat:
Valokuvaajien omien julkaisujen kustantamo Musta Taide aloitti toimintansa vuonna 1961.
Valokuvataiteen läpimurto nykytaiteeseen tapahtui 1990-luvulla. Valokuvateosten julkaiseminen moninkertaistui ja valokuvaus oli kuvataiteen merkittävissä yhteisnäyttelyissä vahvasti esillä. Uusi, koulutettu ja kansainvälistä kokemusta omaava valokuvataiteilijoiden sukupolvi astui esiin. Myös valokuvatekniikassa tapahtuneet uudistukset vaikuttivat. Värivalokuvauksen menetelmät kehittyivät ja digitaalivalokuvaukseen kohdistunut kiinnostus lisäsi yleisöpohjaa. Useat taidemaalarit, taidegraafikot, kuvanveistäjät, ympäristötaiteilijat ja performanssitaiteilijat alkoivat käyttää valokuvaa välineenään.
Tekijän esiintulo
Tutkija Kati Lintosen mukaan 1970-luvun lopussa alkaneessa suomalaisen valokuvakentän muutoksessa keskeisiä olivat neljä siirtymää. Aluksi kysymys tekijyydestä nousi esiin ja valokuvaajat alkoivat kutsua itseään selkeästi taiteilijoiksi esimerkiksi käsityöläisen sijaan. Toisessa vaiheessa tekijää alettiin pitää kokijana ja subjektina. Näin valokuvataide irtosi objektiivisuuden vaatimuksesta ja yhteiskunnallisesta osallistumisesta. Kolmannessa vaiheessa naisvalokuvaajat tulivat voimakkaasti esiin. Lopuksi valokuviin tuli uudenlaisia viitteitä kontekstiin, niissä alkoi olla kommentteja edeltäviin kuviin.
Vähä Linnajärvi
Vähä Linnajärvi, joka kirjoitetaan myös Vähä-Linnajärvi , on Pirkanmaalla Kangasalla Iharin kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,4 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee samassa painaumassa kuin Linnajärvikin, mutta niiden välissä sijaitsee Linnavuori eli Poikavuori ja Haukanvuori. Luoteessa sijaitsee niittyjä, jotka ovat olleet aiemmin viljelyssä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä ja sen rannat ovat soistuvaa metsämaata. Sen pohjoisrannalla sijaitsee vapaa-ajan asunto, jolle tulee Linnajärveltä tie.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Mallasveden ja Pälkäneveden alueella (35.71), jonka Pälkäneveden alueeseen (35.714) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 105,8 metriä mpy. Siihen laskee metsäoja, johon on johdettu suon kuivatusoja, ja sen laskuoja yhdistää sen Linnajärveen.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa nykyisen Linnajärven maatilan kohdalla sijaitsi torppa, jonka niittyjä oli raivattu järvien väliseltä suomaalta. Vuoden 1979 peruskartassa sen pohjoisrannassa näkyi ensimmäisen kerran mökki. Luoteessa oli viljelyssä peltomaata, jonka pinta-alaa oli laajennettu vuoden 1957 kartasta.
Heidi Pelttari
Pelttari pelasi Suomen joukkueessa Torinon 2006 talviolympialaisissa, joissa Suomi oli neljäs, ja Vancouverin 2010 talviolympialaisissa, joissa Suomi sai pronssia. Hän oli mukana MM-kisajoukkueessa vuosina 2005, 2007, 2008 ja 2009. Kaksissa viimeisissä MM-kisoissa hän saavutti pronssia. Vuoden 2008 MM-kisoissa hän teki Yhdysvaltoja vastaan jatkoaikamaalin, jonka ansiosta Suomi voitti ensimmäisen kerran arvokisoissa pohjoisamerikkalaisen joukkueen. Ennen Vancouverin olympialaisia hän oli pelannut 87 maaottelua ja tehnyt niissä 11 maalia.
Pelttari aloitti jääkiekkouransa 1. divisioonajoukkueessa Ylöjärven Ilveksessä ennen kuin hän siirtyi naapuriseuraan Tampereelle. Tampereen Ilveksessä hän voitti SM-kultaa 2006 ja SM-hopeaa vuosina 2004 ja 2005.
Pelttari siirtyi syksyllä 2006 opiskelemaan Yhdysvaltoihin, Minnesotan yliopistoon, jossa hän pelasi yliopistojoukkue Bulldogsissa ja voitti vuonna 2008 Yhdysvaltain yliopistomestaruuden. Kaudella 2009–2010 hän pelasi WWHL-puoliammattilaisliigassa Minnesota Whitecaps -joukkueessa mutta palasi tammikuuksi 2010 Suomeen ja Ilveksen joukkueeseen. Ilves saavutti hopeaa 2011 ja 2012 sekä pronssia 2015. Nykyisin Pelttari työskentelee fysioterapeuttina.
Kölnin hallintopiiri
Kölnin hallintopiiri on hallintopiiri Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, Saksassa. Se sijaitsee osavaltionsa lounaisosassa. Hallintopiirissä on arviolta 4 422 371 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 7 364 neliökilometriä.
Hallintopiirin keskuskaupunki on Köln. Hallintopiiri koostuu kahdeksasta piirikunnasta ja neljästä piirittömästä kaupungista. Kuntia hallintopiirissä on yhteensä 99.
Kuhankuono
pienoiskuva|Kuhankuonon rajakivi syyskuussa 2010. Kuvassa näkyvät jalustan tekstit rajamuutoksista Rusko/Vahto 1967 ja Paattinen/Turku 1973. Kuhankuono on Varsinais-Suomessa sijaitseva seitsemän kunnan rajapaikka. Kivelle rajoittuvat myötäpäivään lueteltuina Nousiaisten, Mynämäen, Pöytyän, Auran, Turun, Ruskon ja Maskun kunnat, joista Maskun osuus on muusta kunnasta erillinen eksklaavi. Se on myös Kurjenrahkan kansallispuiston tunnetuin nähtävyys. Puistoa sivuavalta seututie 204:ltä on kivelle matkaa noin kilometri.
Africa n°1
Vuonna 1981 perustettu Africa n°1 oli Afrikan ensimmäinen monikansallinen kaupallinen radioasema. Sen pääasiallinen kohdealue oli ranskankielinen Afrikka Kongosta Senegaliin. Aseman toimintatapa oli raikas ja uudenaikainen. Se tarjosi kuuntelijoilleen uutta ja kiinnostavaa musiikkia, kulttuuriohjelmia, urheilua sekä sensuroimattomia uutisia ja ajankohtaislähetyksiä. Afrikan valtiolliset yleisradioyhtiöt olivat toimineet hallitusten ja eliitin äänitorvina ja keskittyneet maiden kehitystä edistävään valistustoimintaan. Niiden ohjelmisto oli tylsää, holhoavaa ja ideologian läpitunkemaa. Africa n°1 oli toisaalta myös ranskalaisen kulttuuri-imperialismin edustaja. Sen tehtävänä oli ylläpitää ja vahvistaa Ranskan, sen kielen ja kulttuurin asemaa Afrikassa.
Kuhankuono
Vaiheet rajakivenä
pienoiskuva|Rajapyykin kunnostamisen muistokilpi vuodelta 1965. pienoiskuva|Kuhankuonolle seututieltä 204 johtavan esteettömän reitin rakenteita rajakiven luona. Vanhimmat kirjalliset tiedot rajakivestä ovat vuoden 1381 Maskun ja Nousiaisten pitäjien rajapaikkojen luettelossa. Alun perin rajakivelle ulottui seitsemän kirkkopitäjää: Pöytyä (jonka osa oli myöhempi Yläne), Lieto (jonka osa oli myöhempi Aura), Maaria, Rusko, Masku, Nousiainen ja Mynämäki.
Africa n°1
Ajatus voimakkaan lyhytaaltoaseman perustamisesta kuului Gabonin presidentille Omar Bongo Ondimballe ja hankkeen rahoitus tuli Ranskasta. Ranskan valtion Société de Financement de Radiodiffusion (Sofirad) omisti 40 prosenttia yhtiön osakkeista, Gabonin valtio 35 prosenttia ja gabonilainen yksityisyritys 25 prosenttia. Africa n°1:n studiot sijaitsivat Gabonin pääkaupungissa Librevillessä ja lähetysasema Francevillen lähellä Moyabissa. Aluksi neljästä ja myöhemmin viidestä 500 kilowatin lyhytaaltolähettimestä koostunut asema aloitti koelähetykset vuonna 1979. Säännölliset lähetykset alkoivat helmikuussa 1981.
Kuhankuono
Vaiheet rajakivenä
Kuhankuonoon rajautuvien pitäjien määrä nousi kahdeksaan, kun Yläne erosi Pöytyästä 1869 omaksi seurakunnakseen. Tämän jälkeen kunnat muuttuivat kun vuonna 1917 Aura erosi Liedosta. Vaikka Paattinen olikin itsenäistynyt Maariasta jo aiemmin, niin Kuhankuonoon rajautunut tila Maariassa siirrettiin Maariasta Paattisiin vasta vuoden 1954 alusta. Samoin Ruskolla, josta Vahto oli itsenäistynyt jo 1870-luvulla, Kuhankuonoon rajautuva alue kiven jalustaan vuosina 1965-1973 kiinnitettyjen tekstikilpien antaman tiedon mukaan siirrettiin Ruskosta osaksi Vahtoa vasta vuonna 1967 , jolloin muutoinkin Vahdon takamailla sijainneita eri kuntien eksklaaveja yhdistettiin Vahtoon. Seuraava muutos tuli vuonna 1973, kun Paattinen liitettiin Turkuun, johon sen eteläpuolella sijainnut Maaria oli liitetty jo vuonna 1967. Kuntien määrä laski takaisin seitsemään vuoden 2009 alussa, kun Yläne yhdistyi takaisin Pöytyään. Samaan aikaan myös Vahdon kunta liittyi Ruskoon.
Arvioita nimen alkuperästä
Vuodelta 1773 olevan tiedon mukaan Kuhankuono-nimi tulee rajakiven sijaintipaikan muodosta, sillä kivi sijaitsi ison suosaarekkeen länsilaidalla terävällä, nokkaa eli kuonoa muistuttavalla kalliopaadella. Vaihtoehtoisen selityksen mukaan nimi tarkoittaa erärajoja ja eräteitä viitoittavaa merkkipaikkaa.
Africa n°1
Gabonin hallituksen tukema Africa n°1 alkoi tuottaa voittoa vuonna 1991. Samaan aikaan se alkoi saada lukuisia kilpailijoita. Kylmän sodan päättymisen jälkeen Afrikan mediakenttä vapautui ja maihin perustettiin ULA-alueella toimivia kaupallisia paikallisradioita. Africa n°1 vastasi kilpailuun avaamalla ULA-asemia ranskankielisen Afrikan pääkaupunkeihin, mutta niin tekivät myös sen kansainväliset kilpakumppanit. Lyhytaaltokuuntelun vähentyessä asema aloitti satelliitti- ja Internet-lähetykset.
Kuhankuono
Kiven nykyinen ulkoasu
Kiven nykyinen ulkoasu on vuodelta 1965, jolloin Nousiaisten ja Mynämäen rotarit kunnostivat kiven rakentamalla sille betonista ja liuskekivestä jalustan, johon on rautatapeilla ja metallisilla nimikilvillä merkitty kunkin kunnan alue. Vuonna 1965 kunnat olivat Mynämäki, Nousiainen, Masku, Rusko, Paattinen, Aura, Pöytyä ja Yläne. Vuoden 1967 alusta Rusko vaihtui Vahtoon ja vuoden 1973 alusta Paattinen Turkuun. Nämä muutokset olivat päivitettyinä vuonna 2010 rajakiven jalustassa näkyvissä olleissa nimikilvissä. Tämän jälkeisiä kuntamuutoksia ei oltu vuonna 2010 jalustan rakenteissa silloin näkyvissä olleissa nimikilvissä enää päivitetty.
Africa n°1
Ranskalainen Sofirad luopui 40 prosentin osuudestaan vuonna 2002. Gabonin hallitus jatkoi aseman toimintaa, kunnes vuonna 2006 mukaan tuli Libyan yleisradioyhtiö, joka seuraavana vuonna otti haltuunsa 52 prosenttia osakkeista. Gabonin valtio omisti 35 ja yksityinen gabonilaisosakas 13 prosenttia. Libyalaisomistus siirrettiin vuonna 2010 Muammar Gaddafin yksityissihteerin johtaman sijoitusrahaston hallintayhtiölle, ja aseman pitkäaikainen johtaja Louis Bartelemy Mapangou sai väistyä uuden libyalaisen johtajan tieltä. Libyalaisomistus ei sinänsä vaikuttanut Africa n°1:n ohjelmatoimintaan, mutta sen lähettimiä käytettiin libyalaisen oppositioradion Sawt al-Amalin häirintään.
Kuhankuono
Kuhankuonon retkeilyreitistö
Kuhankuonon mukaan on nimetty Kurjenrahkan kansallispuistossa ja sen ympäristössä kulkeva Kuhankuonon retkeilyreitistö. Reitti Kurjenpesän luontotuvalta Kuhankuonon rajakivelle rakennettiin esteettömäksi vuonna 2006.
Africa n°1
Rahoitusvaikeudet, tekniikan vanhentuminen ja lisääntynyt kilpailu johtivat Africa n°1:n 2000-luvulla kiihtyvään syöksykierteeseen. Lähettimiä vuokranneet ulkomaiset radioyhtiöt lopettivat toimintansa lyhytaalloilla ja Africa n°1 menetti yleisönsä ranskankielisen Afrikan pääkaupungeissa. Asema joutui irtisanomaan työntekijöitään, se kärsi teknisistä ongelmista ja oli välillä kokonaan maksukyvytön. Libyan sisällissodan aiheuttaman rahoituskriisin seurauksena satelliittiyhtiö Eutelsat irtisanoi sopimuksensa ja aseman toimittajat jäivät vaille palkkarahojaan. Gabonin hallitus yritti jatkaa toimintaa, mutta lähetykset Moyabista päättyivät lopullisesti vuoden 2013 alussa.
Africa n°1 vaikutti aikanaan merkittävällä tavalla Afrikan poliittiseen ja mediaympäristöön. Se särki valtiollisten yleisradioyhtiöiden monopolin ja tarjosi mallin uusille riippumattomille radioasemille. Asema edisti sananvapauden kehitystä, vaikka se joutui toisinaan hillitsemään uutisointiaan esimerkiksi Gabonin sisäpolitiikasta.
Nykyään Africa n°1:n toimintaa jatkaa sen vuonna 1992 perustettu ranskalainen tytäryhtiö Africa Média. Sen osakkeista 63 prosenttia omistaa toimitusjohtaja Dominique Guihotin Partenaire Production ja 17 % Guihotin enemmistöomistuksessa oleva Africa Nouvelles Technologies et Communication. Alkuperäinen emoyhtiö Africa n°1-Gabon omistaa Africa Médiasta 20 prosenttia.
Africa n°1 Parisilla on Ranskassa kolme ULA-lähetintä ja kahdeksan digilähetintä. Ohjelmia voi kuunnella myös Internetissä ja älypuhelimella. Lähetykset sisältävät uutisia, keskusteluohjelmia, musiikkia ja urheilua. Asema välittää BBC:n Dakarin toimituksen tuottamia uutislähetyksiä ja tekee sen kanssa viikoittaista politiikan keskusteluohjelmaa. Yhtä musiikkiohjelmista juontaa tunnettu afrikkalaismuusikko Manu Dibango.
Luna 2
Luna 2 oli ensimmäinen ihmisen lähettämä avaruusluotain, joka iskeytyi Kuuhun. Sen lähetti Neuvostoliitto. Luotain hajosi osumassa sirpaleiksi. Luotain iskeytyi Kuuhun Sateiden meren itäreunaan, lähelle Aristillus-, Arkhimedes- ja Autolycus-kraattereita.
Africa n°1
Vuonna 2018 Africa Média alkoi toteuttaa Africa Radio -nimistä hankettaan, johon kuuluu 20 lähetystaajuuden hankkiminen ranskankielisessä Afrikassa.
Luna 2
Luna 2 oli ensimmäinen laite, joka havaitsi aurinkotuulen. Sen edeltäjän havainnoista oli saatu viitteitä ilmiön olemassaolosta ja Luna 2:n ionianturit asetettiin parempaan asentoon jotta sillä voitiin mitata plasmavuota. Kuulla ei havaittu magneettikenttää tai Van Allenin säteilyvyöhykkeitä.
Luna 2 laukaistiin 12. syyskuuta 1959 ja sen matka kesti 33,5 tuntia. Luotain murskautui Kuuhun 13. syyskuuta 1959 kello 23.02 Suomen aikaa.
Luna 2:n sisäpuolella oli kahtena sisäkkäisenä pallona viisikulmion muotoisia Neuvostoliiton tunnuksia, ikään kuin jalkapallokuviona. Sen sisällä oli räjähde, joka hajotti Neuvostoliiton tunnukset pitkin kuun pintaa.
Neuvostoliitolle onnistunut Luna2:n lento oli merkittävä voitto avaruuskilvassa, mistä merkkinä pääsihteeri Nikita Hruštšov luovutti luotaimen sisäosan pienoismallin Yhdysvaltojen presidentti Dwight D. Eisenhowerille vieraillessaan ensi kertaa Yhdysvalloissa pian lennon jälkeen.
Ponomari
Ponomarina voi toimia papin luvalla kuka tahansa ortodoksinen mieshenkilö. Alaikärajana pidetään seitsemää vuotta, koska jonkinasteinen lukutaito on tärkeä. Suurissa seurakunnissa on yleensä runsaasti stikareita nuoriakin ponomareja varten. Muun muassa Helsingin ortodoksinen seurakunta on järjestänyt erityisen ponomarikerhon nuorten apulaisten kouluttamista varten. Helsingissä kerhoa on ohjannut ylidiakoni.
Ponomarin tehtävät
Ponomarille annettuja tehtäviä voivat olla muun muassa
Nitrobentsaldehydi
Nitrobentsaldehydi voi viitata johonkin seuraavista orgaanisesta yhdisteestä:
Adelaïde Ehrnrooth
thumb|Adelaïde Ehrnrooth. Lovisa Adelaïde Ehrnrooth (17. tammikuuta 1826 Nastola – 13. tammikuuta 1905 Helsinki) oli suomenruotsalainen kirjailija ja suomalaisen naisasialiikkeen johtohahmoja.
Ehrnrooth oli ensimmäisiä suomalaisia, jotka nostivat kysymyksen naisten äänioikeudesta esille. Hän esitteli vuonna 1869 brittiläisen filosofin John Stuart Millin tutkielmaa Naisen asema, joka käsitteli sukupuolten välistä tasa-arvoa, Helsingfors Dagblad -lehdessä.
Ehrnrooth käsitteli myös romaaneissaan yhteiskunnallisia asioita. Teokset Bilder ur familjekretserna i Finland, Dagmar, Tiden går och vi med den ja Hvardagslifvets skuggor och dagrar käsittelivät kaikki vahvoja naisia, jotka eivät suostu naimisiin pelkästään ympäristön paineesta. Romaanissa Många döttrar Ehrnrooth ottaa esille myös naisen ammattiuran. Adelaïde Ehrnrooth oli perustamassa sekä Suomen Naisyhdistystä vuonna 1884 että Naisasialiitto Unionia vuonna 1892.
Adelaïde Ehrnroothin isä Gustaf Adolf ja veljet Gustaf Robert ja Johan Casimir olivat suomalaisia kenraaleita. Historioitsija Eeva Kotioja on osoittanut, että sukupiiri oli Ehrnroothille tärkeä emotionaalinen ja yhteiskunnallinen tuki. Ehrnroothin perhetausta antoi hänelle sosiaalista pääomaa ja uskottavuutta. Siten sukutausta auttoi häntä ohittamaan aikalaisten naiseuteen liittämät kielteiset käsitykset ja toimimaan yhteiskunnan uudistamisen puolesta.
Deodorantti
thumb|180px|Roll-on-pullo. Deodorantti eli raikaste on kosmeettinen tuote, jota levitetään tai suihkutetaan iholle, tavallisimmin kainaloihin, ehkäisemään hien hajua. Puhdas ihmishiki ei haise, mutta sen seassa elävät bakteerit viihtyvät hyvin lämpimässä ja kosteassa ja aiheuttavat voimakasta hajua. Deodorantti keksittiin 1800-luvulla.
Deodorantit sekä ehkäisevät bakteerien kasvua että sisältävät hajusteita, joilla peitetään mahdollisia hajuja.
Deodorantti voidaan levittää iholle suihkepullosta, roll-on-puikosta tai voiteena.
Deodorantit sekoitetaan usein antiperspirantteihin. Antiperspirantit ovat voidemaisia lääkeaineita, joilla pyritään vähentämään hikoilua. Antiperspirantteina käytetään alumiiniyhdisteitä, kuten alumiinikloridia, alumiiniklorohydraattia ja alumiinizirkoniumia. Ne toimivat siten, että alumiiniyhdisteet reagoivat hien elektrolyyttien kanssa ja tukkivat hikirauhasen kanavan. Kun useita hikikanavia tukitaan esimerkiksi kainalon alueella, hikoaminen siellä vähenee. Jotkin tutkimukset viittavat siihen, että ihminen vastaavasti hikoaa muista kohdista enemmän.
Vuonna 2008 deodorantin imppaamisesta tuli ainakin hetkellisesti Jyväskylän seudulla muoti-ilmiö. Lääkäri Kalle Hoppu arvioi, että deodorantilla on tuskin päihdyttävää vaikutusta.
Under the Iron Sea
Under the Iron Sea on brittiyhtye Keanen toinen studioalbumi, joka julkaistiin 12. heinäkuuta 2006. Englannissa levy pomppasi suoraan albumilistalla sijalle yksi ja sitä myytiin ensimmäisellä viikollaan 222 297 kappaletta. Yhdysvalloissa albumi sijoittui Billboard 200 -listalla sijalle 4 ja sitä myytiin 75 702 kappaletta. 22. tammikuuta mennessä albumia on myyty maailmanlaajuisesti jo yli 2,5 miljoonaa kappaletta. Suomessa albumi nousi virallisen albumilistan sijalle 8.
Ruokojärvi (Kangasala, Heponiemi)
Ruokojärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Iharin ja Heponiemen kylien pohjoispuolella sijaitseva järvi.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Mallasveden ja Pälkäneveden alueella (35.71), jonka Pälkäneveden alueeseen (35.714) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 115,7 metriä mpy. Siihen ei laske ojia ja sen laskuoja virtaa aluksi itään, josta se Kivikoskenojana laskee alas Linnajärven Hangaslahteen.
Jääkiekon SM-liigakausi 2021–2022
Jääkiekon SM-liigakausi 2021–2022 oli jääkiekon SM-liigan 47. kausi. Runkosarja alkoi 9. syyskuuta ja päättyi 22. maaliskuuta. Rauman Lukko lähti kauteen hallitsevana mestarina.
Kauden rakenne
Kausi alkoi 9. syyskuuta edelliskauden finalistien Rauman Lukon ja Turun Palloseuran keskinäisellä koitoksella. Runkosarjan otteluohjelma sisälsi kuuden edelliskauden tapaan yhteensä 450 ottelua, 60 kutakin joukkuetta kohti. Täysiä seitsemän ottelun kierroksia pelattiin kaikkiaan 20. Perjantai ja lauantai toimivat pääasiallisina ottelupäivinä, ja kaikkiaan 275 ottelua eli 61 prosenttia kaikista pelattiin viikonloppuisin. Keskiviikkopelejä oli 99 eli 22 prosenttia ja torstaipelejä 43 eli 10 prosenttia kaikista otteluista.
Otteluohjelma oli tauolla Euro Hockey Tourin ajan 7.–14. marraskuuta. Jouluna pidettiin viikon mittainen ottelutauko, joka päättyy täyteen ottelukierrokseen tapaninpäivänä. Tampereella avattiin joulukuussa uusi Nokia Areenaksi nimetty jäähalli Ilveksen ja Tapparan käyttöön. Uudella areenalla pelattiin 19. helmikuuta kaksi ottelua, kun Ilves isännöi omaansa iltapäivällä ja Tappara illalla.
Runkosarjan päätöskierros pelattiin 22. maaliskuuta. Pudotuspelit alkoivat heti paria päivää myöhemmin 24. maaliskuuta ja päättyivät 28. huhtikuuta, joiden päätteeksi Suomen mestaruutta juhli Tappara.
Päättyneen runkosarjan neljä parasta joukkuetta pääsivät Mestarien liigaan ja viides joukkue Spengler Cupiin.
Pudotuspelit
Runkosarjan kuusi parasta joukkuetta etenivät suoraan puolivälieriin ja sijoille 7–10 sijoittuneet joukkueet pelasivat 1. kierroksella, jossa voittajat ratkottiin yhteispisteillä kahdessa ottelussa. 1. kierroksen otteluissa voitiin siis tavanomaisesta poiketen päätyä myös tasatulokseen. Mikäli voitot olivat toisen ottelun varsinaisen peliajan jälkeen tasan, toisen ottelun perään pelattiin jatko-ottelu 20 minuutin erin maaliin saakka. Puolivälierät alkoivat 27. maaliskuuta ja puolivälieristä eteenpäin pudotuspeleissä pelattiin jälleen muutaman kauden tauon jälkeen normaalilla paras seitsemästä -menetelmällä.
Numerus clausus
Numerus clausus (latinaa, suom. 'rajoitettu lukumäärä') tarkoittaa etenkin Suomessa ja Ruotsissa lähinnä yliopistoihin ja korkeakouluihin tietyn alan opiskelijoiksi otettavien määrän rajoittamista karsimalla pääsyvaatimuksin tai pääsykokein. Aiemmin esimerkiksi Helsingin yliopistoon oli jokaisella ylioppilaaksi kirjoittaneella vapaa pääsy, mutta opiskelijamäärän räjähdysmäisen kasvun vuoksi yliopiston oli 1950-luvulla luovuttava vanhasta periaatteestaan ja otettava asteittain käyttöön numerus clausus -periaate. Viimeiset Helsingin yliopiston tiedekunnat siirtyivät numerus clausuksen käyttöön 1960-luvulla.
Panssariahven
Panssariahven (Dinoperca petersi) on panssariahveniin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Intian valtameren länsiosista.
Koko ja ulkonäkö
Panssariahven voi kasvaa noin 75 cm pitkäksi ja tyypillinen pituus on noin 30–60 cm. Laji on ruumiinrakenteeltaan soikeahko ja ruumis on melko korkea. Sen selkäevä on pitkä, etuosastaan piikikäs ja korkeimillaan keskiosastaan. Kalan silmät ovat suuret. Aikuiset panssariahvenet ovat väriltään hyvin tumman ruskeita ja ruumiissa on heikosti erottuvia valkoisia pilkkuja. Nuoret yksilöt ovat harmaita mustin juovin.
Levinneisyys ja elintavat
Panssariahvenen levinneisyysalue on paikoittainen ja sitä tavataan Pakistanista, Omanista, Keniasta ja Mosambikista Etelä-Afrikkaan. Lajin elinympäristöä ovat kivikko- ja koralliriutat syvimmillään 50–75 metrin syvyydessä. Panssariahven elää usein luolien suiden lähellä ja syö äyriäisiä, mustekaloja ja pieniä kaloja.
Iso-Ahvenainen (Kangasala)
Iso-Ahvenainen on Pirkanmaalla Kangasalla Majaalahden ja Iharin kylien välissä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,7 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee kalliomäkien painaumassa Ahvenaiskorkeen mäen pohjoispuolella. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen pohjoisrantaan on rakennettu vapaa-ajan asunto. Sille tulee tie Majaalahdelta. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä ja sen rannat ovat soistuvaa metsämaata. Kangasalan ja Pälkäneen raja käy kääntymässä 150 metrin päässä kaakossa.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Mallasveden ja Pälkäneveden alueella (35.71), jonka Pälkäneveden alueeseen (35.714) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 122,5 metriä mpy. Siihen on johdettu kolme suon kuvatusojaa ja sen laskuoja lähtee järven länsiosan eteläpäästä. Oja virtaa Pikku-Ahvenaisen läpi ja vahvistuu metsälähteistä ennen kuin se laskee Kivikoskenojan nimisenä Linnajärven Hangaslahteen.
Ron Brown
thumb|Ron Brown Ronald Harmon Brown (1. elokuuta 1941 – 3. huhtikuuta 1996) oli Yhdysvaltain kauppaministeri vuodesta 1993 kuolemaansa saakka. Hän oli ensimmäinen afroamerikkalainen tässä tehtävässä. Brown kuoli lento-onnettomuudessa Kroatiassa Yhdysvaltain Boeing-737 T34:n pudottua. Onnettomuudessa kuoli 35 ihmistä ja se johtui useasta samanaikaisesta virheestä.
Elämä ja ura
Ron Brownin suku on kotoisin Pennsylvanian saksalaisalueelta Steeltonista, jonne hänen isoisän isänsä rakensi talon 1897. Isä William Brown pääsi opiskelemaan Washington DC:hen mustaihoisille tarkoitettuun Howard Universityyn, josta hän valmistui 1940 ja meni naimisiin Gloria Osbornen kanssa. Hän sai ensimmäisenä afroamerikkalaisena työpaikan silloisesta asuntoministeriöstä ensin Bostonista ja sitten New Yorkista, jossa hän vaihtoi hotellinjohtajan työhön Harlemissa.
Ronald Harmon Brown syntyi Harlemissa 1941. Hän tutustui moniin isänsä hotellissa asuneisiin persoonallisuuksiin, joihin kuuluivat viihdetaiteilija Joséphine Baker, nyrkkeilijä Joe Louis ja jazzlaulaja Dinah Washington. Ron Brown kävi pääosin valkoisille tarkoitettua Hunter College Elementary Schoolia ja sitten White Plains High Schoolia ja Rhodes Schoolia Manhattanilla.
Vuonna 1962 Ron Brown valmistui valkoihoisenemmistöisestä Middlebury Collegesta Vermontissa. Siellä hänen arvosanansa eivät olleet riittäneet lääketieteen opintoihin, joten hän vaihtoi valtiotieteisiin. Seuraavat vuodet Brown vietti armeijan palveluksessa Yhdysvaltojen lisäksi Saksassa ja Etelä-Koreassa vuoteen 1967 saakka, jolloin hän aloitti opinnot St. Johnin yliopiston lakikorkeakoulussa Queensissä ja toimi opintojen ohella lyhyen aikaa sosiaalityöntekijänä, kunnes sai paikan afroamerikkalaisten etuja ajavasta järjestöstä National Urban Leaguesta 1968. Brown valmistui lakimieheksi 1971 ja eteni 11 palvelusvuoden aikana järjestössä apulaisjohtajaksi. Saatuaan 1973 asemapaikaksi järjestön Washingtonin-toimiston Brown alkoi luoda suhteita pääkaupungin poliittisiin piireihin. Vuonna 1979 hän oli mukana senaattori Edward Kennedyn kampanjassa demokraattipuolueen presidenttiehdokkuudesta. Hän sai vuonna 1981 paikan washingtonilaisesta asianajotoimisto Patton, Boggs & Blow’sta ensimmäisenä afroamerikkalaisena juristina. Vuonna 1989 Ron Brown valittiin demokraattipuolueen kansallisen komitean puheenjohtajaksi; siinäkin hän oli ensimmäinen musta puheenjohtaja USA:n puolue-elämässä. Ansioistaan Bill Clintonin presidentinvaalikampanjassa Brown sai 1993 tehtävän Clintonin hallituksen kauppaministerinä.
Ron Brownin muistoksi perustettiin hänen nimeään kantava valtakunnallinen korkeakoulustipendiohjelma lahjakkaille afroamerikkalaisille nuorille.
O’Neill (suku)
O’Neill on kuuluisa irlantilainen suku. Se on kotoisin Ulsterista, jossa eräät tämännimiset klaanipäälliköt olivat 900–1000-luvuilla irlantilaisten johtajina heidän taisteluissaan norjalaisia viikinkejä vastaan. Useat suvun jäsenistä olivat 1200–1600-luvuilla englantilaisia vastaan tehtyjen kansallisten kapinoiden etunenässä. Kapinajohtajista tunnetuin on Tyronen jaarli Hugh O’Neill (1540–1616), joka johti kuningatar Elisabetin hallitessa syntynyttä suurta kapinaa, aluksi menestyksellä, kunnes hänen 1603 täytyi alistua. Peläten joutuvansa syytteeseen valtiopetoksesta hän pakeni 1607 Roomaan, missä myöhemmin kuoli. Tätä tapausta kutsutaan jaarlien paoksi.
Francisco Molinero
Francisco Molinero Calderón (s. 26. heinäkuuta 1985 Aranjuez, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. Hän pelaa tällä hetkellä espanjalaisessa Real Murciassa. Molinero aloitti uransa Atlético Madridin junioriseurassa, jossa hän myös pelasi ensimmäiset ammattilaisottelunsa kaudella 2004–2005.
Deuterokanoniset kirjat
Deuterokanoniset kirjat eli apokryfikirjat ovat katolisen ja ortodoksisen kirkon käyttämään Raamattuun kuuluvia Vanhan testamentin kirjoja, jotka eivät ole mukana heprealaisessa Raamatussa Tanakissa. Kirjat kuuluvat myös protestanttiseen Raamattuun, vaikkakin ne yleensä julkaistaan erillisinä. Nimitys deuterokanoniset kirjat (”toiseen kaanoniin kuuluvat kirjat”) on käytössä katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa, ja viittaa siihen, että kirjat luetaan näissä kirkoissa Raamatun kaanoniin kuuluviksi, vaikkakaan ei välttämättä samassa merkityksessä kuin varsinaisen kaanonin kirjat (nk. protokanoniset kirjat). Protestanttisessa perinteessä deuterokanonisista kirjoista käytetään nimitystä apokryfikirjat (sanasta ἀπόκρυφος, apokryfos, ”kätketty”), mikä viittaa siihen, ettei kirjoja käytetä samassa määrin kuin muita Raamatun kirjoja. Eri kirkkokunnilla on eri näkemys siitä, mitkä kirjat luetaan kanonisiksi deuterokanonisessa mielessä.
Deuterokanoniset kirjat täydentävät muita Vanhan testamentin tekstejä. Kirjat ovat osa laajempaa Vanhan testamentin apokryfistä kirjallisuutta eli kirjoja, jota ei lueta mukaan Raamattuun kaikissa tai missään sen versioissa. Deuterokanoniset kirjat kuitenkin eroavat muista apokryfisistä kirjoista siinä, että ne ovat usein osa Raamattua ja niillä on kirkossa tunnustettu ja vakiintunut asema (ne kuuluvat myös mm. nykyiseen viralliseen suomenkieliseen raamatunkäännökseen, joskin ne puuttuvat useimmista suomenkielisistä Raamatun painoksista), vaikkakaan niitä ei historiansa perusteella aina lueta saman arvoisiksi muiden Vanhan testamentin kirjojen kanssa. Apokryfisiin kirjoihin yleisesti kuuluu lisäksi paljon muita juutalaisia, varhaiskristillisiä yms. kirjoja, joilla ei ole samanlaista asemaa, ja joita ei ole koskaan luettu Raamattuun sen missään versioissa (katso: luettelo apokryfisistä kirjoista).
Deuterokanonisiin kirjoihin sisältyy viisauskirjallisuutta, historiankirjoitusta, runoutta, rukouksia, saarnoja ja kertovaa kirjallisuutta. Tunnustetuimmat tekstit ovat Tobitin kirja, Juditin kirja, Ensimmäinen ja Toinen makkabilaiskirja, Viisauden kirja, Sirakin kirja ja Barukin kirja. Lisäksi kirjoihin kuuluu muun muassa lisäyksiä kanonisiin Esterin ja Danielin kirjoihin.
Historia
Deuterokanoniset kirjat ovat syntyneet juutalaisuudessa hellenistisenä aikana noin vuosina 200–50 jaa. Näin ne kertovat muun Vanhan testamentin ja Uuden testamentin välisestä ajasta. Suhteellisen myöhäisen syntynsä vuoksi niitä ei luettu rabbiinisessa juutalaisuudessa osaksi heprealaista Raamattua Tanakia, kun sen kaanon vakiintui ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Uuden testamentin kirjailijat tunsivat deuterokanoniset kirjat, vaikka eivät lainaakaan niitä suoraan.
Vaikka kirjat eivät tulleet osaksi heprealaista Raamattua, ne otettiin mukaan Vanhan testamentin kreikankieliseen käännökseen Septuagintaan, joka syntyi samaan aikaan kirjojen kanssa 200-luvulta eaa. alkaen. Varhainen kirkko käytti kaikkia Septuagintaan sisältyneitä kirjoja, ja tätä kautta ne tulivat osaksi myös latinankielistä Raamattua Vulgataa. Näin deuterokanoniset kirjat ovat edelleen myös katolisen ja ortodoksisen kirkon käytössä. Katolisessa ja ortodoksisessa Raamatussa kirjat ovat hajallaan muiden Vanhan testamentin kirjojen välissä sekä lopussa.
Kirjat ovat osa myös protestanttista Raamattua, vaikkakaan ne eivät yleensä ole osa tavallisia Raamatun painoksia. Protestanttisen käsityksen mukaan apokryfikirjat ovat hyödyllisiä ja tarkoitettu luettaviksi kaikille, mutta niiden hengellinen arvovalta on varsinaiseen Raamatun kaanoniin kuuluvia kirjoja vähäisempi. Martti Luther otti kirjat mukaan omaan raamatunkäännökseensä, mutta sijoitti ne omaan osioonsa Vanhan ja Uuden testamentin väliin. Suomalaisissa Raamatuissa kirjat olivat mukana 1800-luvulle saakka. Tämän jälkeen kirjat on yleensä julkaistu erillisinä laitoksina, ja otettu mukaan vain suurikokoisiin perheraamattuihin.
Termit protokanoninen ja deuterokanoninen ovat tulleet käyttöön vasta 1500-luvulla, eivätkä näin liity Raamatun kaanonin alkuperäiseen syntyprosessiin.
Luettelo deuterokanonisista kirjoista
Deuterokanoniset kirjat ovat eri kirkkokunnilla seuraavat:
Deuterokanoniset kirjat eri kaanoneissa
Vanhan testamentin apokryfiset kirjat sisältyvät kreikankieliseen käännökseen, Septuagintaan, mutta eivät juutalaisten käyttämään hepreankieliseen Raamattuun. Ne ovat kokonaan tai osittain mukana myös vanhoissa kristillisissä käsikirjoituksissa kuten Codex Vaticanus ja Codex Sinaiticus sekä katolisen kirkon käyttämässä latinankielisessä raamatunkäännöksessä, Vulgatassa.
Vanhoissa käsikirjoituksissa ja muun muassa Vulgatassa apokryfiset kirjat on sijoitettu muiden Vanhan testamentin kirjojen joukkoon, ja esimerkiksi Danielin ja Esterin kirjojen apokryfisiksi katsotut lisäykset ovat näiden kirjojen yhteydessä. Sitä vastoin Martti Luther sijoitti ne laatimassaan Raamatun saksankielisessä käännöksessään omaksi ryhmäkseen Vanhan ja Uuden testamentin väliin. Samoin on myöhemmin usein menetelty, paitsi luterilaisten, myös anglikaanisen kirkon parissa, erityisesti vuonna 1611 julkaistussa Raamatun englanninkielisessä käännöksessä, King James Bible.
Gutenbergin Raamattu
Gutenbergin vuonna 1455 painama Raamattu on latinalaisen Vulgatan mukainen ja noudattaa käsikirjoituksia, joihin se perustuu. Siinä ei ole erillistä apokryfikirjojen osastoa. Sen Vanhassa testamentissa ovat mukana ne kirjat, joita Hieronymus oli pitänyt apokryfisina ja jotka Klemens VIII myöhemmin siirsi erilliseksi liitteeksi. Manassen rukous oli siinä Aikakirjojen jäljessä, Kolmas ja Neljäs Esran kirja (Kreikkalainen Esran kirja ja Esran ilmestys) sekä Salomonin rukous taas Sirakin kirjan jäljessä.
Lutherin Raamattu
Martin Lutherin saksankielinen raamatunkäännös ilmestyi vuonna 1534. Se oli ensimmäinen Raamatun painos, jossa apokryfit oli sijoitettu omaksi osastokseen. Kirjat ja kirjojen osat, joita ei esiintynyt juutalaisessa masoreettisessa tekstissä, oli erotettu Vanhasta testamentista tähän osastoon, joka sijoitettiin Vanhan ja Uuden testamentin väliin. Kolmas ja neljäs Esran kirja samoin kuin Kolmas makkabilaiskirja jätettiin kokonaan pois.
Klemens VIII:n Vulgata
Vuonna 1592 paavi Klemens VIII:n käskystä julkaistiin uusi Vulgatan laitos, joka tunnetaan nimellä Vulgata Clemtina. Siinä Manassen rukous sekä kolmas ja neljäs Esran kirja, joita Trenton kirkolliskokouksessa ei ollut hyväksytty Raamatun kaanoniin kuuluviksi, siirrettiin erilliseksi liitteeksi, sillä niiden ei haluttu kokonaan unohtuvan. Kaanoniin hyväksytyt deuterokanoniset kirjat sitä vastoin sijoitettiin perinteiselle paikalleen Vanhaan testamenttiin.
King James Bible
Englanninkielinen King James Bible vuodelta 1611 seurasi Lutherin esimerkkiä ja sijoitti apokryfikirjat Vanhan ja Uuden testamentin väliksi omaksi osastokseen, jonka nimilehdellä oli teksti ”Books called Apocrypha”.
Nykyaikaiset painokset
Apokryfikirjat olivat mukana kaikissa ennen vuotta 1666 julkaistuissa King James Biblen painoksissa. Vuonna 1826 Britannian ja ulkomaiden raamattuseura (British and Foreign Bible Society) päätti kuitenkin olla rahoittamatta apokryfikirjojen painattamista. Siitä lähtien ne on jätetty pois useimmista englanninkielisistä Raamatun painoksista.
Suomalaiset Raamatut
Apokryfikirjat ovat vanhastaan sisältyneet suomen­kielisiin raamatun­käännöksiin Lutherin Raamatun mukaisessa laajuudessa. Ne on kuitenkin jätetty pois useimmista Raamatun painoksista, suurikokoisia perheraamattuja ja joitakin erikois­painoksia lukuun ottamatta. Tähän on suuresti vaikuttanut, että monet painokset on julkaistu Britannian ja ulkomaiden raamattuseuran (British and Foreign Bible Society) painattamina tai sen avustuksella, eikä se ole myöntänyt tukea apokryfikirjojen julkaisemiseen. Kirjat kuuluivat edelliseen viralliseen raamatunkäännökseen (Vanha testamentti vuodelta 1933). Nykyiseen, vuoden 1992 raamatun­suomennokseen ne eivät alun perin sisältyneet, mutta kirkko asetti vuonna 1999 komitean kääntämään ne suomeksi. Käännös hyväksyttiin kirkolliskokouksessa vuonna 2007. Samalla päätettiin, että nämä voidaan painaa kirkkoraamattuihin erillisenä liitteenä. Suomennokseen sisältyivät nyt myös Kolmas ja Neljäs makkabilaiskirja, Kreikkalainen Esran kirja ja Psalmi 151, mutta niitä ei päätöksen mukaan julkaista Raamatun liitteenä vaan erillisinä painoksina. Ne ovat mukana muun muassa teoksessa Vanhan testamentin apokryfikirjat (2009).
Suomen evankelis-luterilainen kirkko käyttää jumalanpalveluksissa muutamia katkelmia Sirakin kirjasta ja Viisauden kirjasta.
Luettelo valtioiden tunnuslauseista
Luettelo valtioiden tunnuslauseista:
Fenyleenidiamiini
Fenyleenidiamiini voi viitata johonkin seuraavista orgaanisesta yhdisteestä:
Teresa Borràs i Fornell
Teresa Borràs i Fornell (30. heinäkuuta 1923 Manresa – 17. heinäkuuta 2010 Mataró) oli katalonialainen säveltäjä, musiikinopettaja ja konserttipianisti.
Elämäkerta
Borràs aloitti musiikkiopintonsa kahdeksanvuotiaana Barcelonan Liceu- konservatoriossa Conservatori Superior de Música del Liceu, jossa hän opiskeli aluksi pianon soittoa ja kitaran soittoa sekä harmoniaoppia. Myöhemmin hän hioi taitojaan harmoniaopissa, kontrapunktissa ja sävellysessä Cristòfor Taltabulin johdolla. Vuosien 1947 ja 1953 välillä hän toimi konsertoivana pianistina. Vuosina 1950 ja 1952 hän sai apurahan opiskellakseen Sienassa Accademia Chigianassa, jossa hän täydensi osaamistaan periodisoittimilla kuten cembalolla ja harpulla. Tämän ajanjakson aikana hän myös esiintyi kerran BarcelonanPalau de la Músicassa cembalistina. Myöhemmin hän toimi kitaran- ja pianonsoiton opettajana Manresan ja Matarón musiikkikoulussa, sekä Alexandre Satorras-instituutissa. Vuonna 1979 hänelle myönnettiin sävellysstipendi ”Music in Compostela”- kesäkurssille Rodolfo Halffterin luokalle. Muutama vuosikymmen myöhemmin vuonna 1997 hänelle myönnettiin Catarina Albert i Paradís-palkinto.
Borràs julkaisi kolme albumia. Hänen sävellystensä epätavallista tyyliä leimaa uniikki instrumenttien yhdistäminen ja omaperäinen rakenne. Eläköidyttyään akateemisesta elämästä Borràs jatkoi säveltämistä ja esiintymistä konserttipianistina kuolemaansa asti vuonna 2010, tehden erityisesti tunnetuiksi omia teoksiaan. Hän kuoli 17. heinäkuuta 2010 Mare Nostra-vanhainkodissa Mataróssa, jossa hän asui. Hänen käsikirjoituksiaan säilytetään Katalonian kirjastossa.
Sardana-orkesteri
Muita sardanoita: Cecília, Morratxa, Beatriu, Bressol premianenc "premialainen kehto?" ja muita julkaisemattomia.
STS-41-C
thumb|right|STS-41-C-lennon tunnus. STS-41-C oli Nasan avaruussukkulaohjelman 11. ja Challenger-sukkulan viides lento. Laukaisu tapahtui Kennedyn avaruuskeskuksesta 6. huhtikuuta 1984 kello 13:58 UTC-aikaa. Sukkula laskeutui kuusipäiväisen lennon päätteeksi Edwardsin lentotukikohtaan 13. huhtikuuta kello 13:38.
thumb|right|Lennon miehistö sukkulan ohjaamossa, vasemmalta Scobee, Nelson, van Hoften, Hart, Crippen. Challengerin komentajana toimi Robert Crippen, jolle kyseessä oli kolmas avaruuslento. Ensimmäisellä lennollaan olivat lentäjä Francis Scobee sekä tehtäväspesialistit James van Hoften, Terry Hart ja George Nelson. Hyötykuormana lennolla oli LDEF-satelliitti. Lisäksi rahtitilassa oli tarvittavat välineet Solar Max -satelliitin korjaamiseksi.
LDEF-satelliitti vapautettiin robottikäsivarrella radalleen lennon toisena päivänä. Satelliitti oli tarkoitus palauttaa maan pinnalle toisella sukkulalennolla vuoden kuluttua, mutta lento venyi lähes kuuden vuoden mittaiseksi Challenger-turman aiheuttamien viivästysten takia.
thumb|right|Astronautti George Nelson yrittää ottaa kiinni Solar Max -satelliittia. Kolmantena päivänä Columbia saapui Solar Max -satelliitin luo. Satelliitti oli tarkoitus ottaa kiinni avaruuskävelyllä MMU-rakettirepun avulla. Kiinniotto kuitenkin epäonnistui, ja satelliitti alkoi kieppua hallitsemattomasti. Kieppuminen saatiin pysäytettyä satelliitin omien vakautusjärjestelmien avulla, ja seuraavana päivänä se saatiin lopulta asetettua sukkulan rahtitilaan robottikäsivartta käyttäen. Satelliitin järjestelmät korjattiin kahdella avaruuskävelyllä ja se palautettiin kiertoradalleen.
Tällä lennolla oli ensimmäistä kertaa mukana Imax-elokuvakamera, jota käytettiin The Dream is Alive-dokumenttielokuvan materiaalin taltioimiseen.
Naantalin satama
Naantalin satamaan johtaa 15,3 metrin Naantalin väylä, joka alkaa Paraisilta, Utön majakkasaaren eteläpuolelta. Se on yksi Suomen merialueen syvimmistä väylistä, sekä pisin meriväylä 120 kilometrin pituudellaan. Väylä oli vuoteen 2009 saakka kulkusyvyydeltään 13-metrinen. 13 metrin väylä valmistui vuonna 1986. Sataman johtajana on toiminut Yrjö Vainiala vuodesta 2005 lähtien.
Nykyisin satamasta on sekä rahti- että henkilöliikennettä ja pääreittiä Naantali–Kapellskär liikennöi Finnlink, joka käyttää liikennöinnissään neljää Ro-Ro-/Ropax-alusta.
Liikenne
Naantalin sataman vuosittainen rahtimäärä: