cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ivan Krylov
Moskovassa syntynyt Krylov eli lapsena kurjissa oloissa Orenburgissa ja Tverissä ja pikkupoikana hankki elantonsa kirjurina. Siirryttyään 1782 Pietariin hän pääsi parempiin oloihin ja tuli virkamieheksi. Hän palveli lopulta keisarinnan hovikansliassa, kunnes hän 1790 antautui kokonaan kirjailijatoimeen. Oleskeltuaan 1797–1801 Etelä-Venäjällä ruhtinas Sergei Golitsynin luona ja sen jälkeen pari vuotta tämän kansliapäällikkönä Riiassa hän kuljeskeli eri paikoissa ja tutustui Moskovassa silloin kuuluisaan saturunoilijaan Ivan Dmitrijeviin. Tämän neuvosta Krylov, jonka käännökset La Fontainen saturunoista suuresti miellyttivät Dmitrijeviä, siirtyi kokonaan tälle runouden alalle.
Elämän Sana Suomi
Liikkeen juuret ovat ruotsalaisessa Livets Ord -seurakunnassa, joka edustaa karismaattista uskonliikettä. Suomessa Elämän Sana -seurakunnat ovat kuitenkin ottaneet etäisyyttä menestysteologian voimakkaimpiin korostuksiin.
Carter Hutton
Carter John Hutton (s. 19. joulukuuta 1985) on kanadalainen uransa päättänyt jääkiekkomaalivahti, joka edusti viimeksi NHL:ssä pelaavaa Toronto Maple Leafsia.
Theydon Boisin metroasema
Theydon Bois on Lontoon metron metroasema Theydon Boisin kylässä Essexissä, Englannissa. Se on Central linellä Debdenin ja Eppingin välillä. Asema sijaitsee Oyster-vyöhykkeellä 6.
Ivan Krylov
Asetuttuaan uudestaan Pietariin Krylov toimi taas virkamiehenä ja vuodesta 1812 Keisarillisen kirjaston hoitajan apulaisena. Krylov aloitti kirjailijauransa varhain. Jo 15-vuotiaana hän kirjoitti näytelmän (oopperan Kahvista ennustava nainen), teki epäonnistuneita yrityksiä murhenäytelmän alalla (Kleopatra, 1785, Filomele, 1786) ja julkaisi aikakauskirjaa Henkien posti (1789) ja yhdessä Kljusinin kanssa aikakauskirjoja Ivatsoja (1792) ja Pietarin Merkurius (1793), jotka eivät kuitenkaan juuri menestyneet. Onnistuneempia olivat hänen huvinäytelmänsä (esimerkiksi Hullu perhe, 1793, Veijari, 1794, Muotiliike, 1806).
Carter Hutton
Ura
26. toukokuuta 2010 Hutton siirtyi Philadelphia Flyersiin yliopistouransa loputtua. Hän pelasi neljä ottelua Philadelphian farmijoukkue Adirondack Phantomsissa ennen kuin pääsi muutamiin peleihin istumaan Philadelphian penkille varamaalivahdiksi Johan Backlundin loukkaannuttua.
Ivan Krylov
Maineensa ja merkityksensä Krylov sai kuitenkin saturunoilijana. Hänen satunsa, joista ensimmäinen kokoelma sisältää 23 runoa, ilmestyi 1809, ja lopullinen, 197 runoa sisältävä laitos (1843), perustuvat osaksi samoihin aiheisiin, joita aikaisemmat saturunoilijat, varsinkin La Fontaine ovat käyttäneet. Pääosan on Krylov itse keksinyt. Niiden pääansio ei kuitenkaan ole aiheessa eikä ajan oloihin ja henkilöihin tähdätyssä, usein vanhoillisia taipumuksia ilmaisevassa pilassa, vaan sanonnan osuvuudessa ja kansanomaisesti venäläisessä mehevyydessä, jonka vuoksi Krylov on aikoinaan kuulunut Venäjän suosituimpiin kirjailijoihin.
Carter Hutton
Ura
23. helmikuuta 2012 Chicago Blackhawks teki yhden vuoden kaksisuuntaisen sopimuksen Huttonin kanssa kauden 2011–2012 lopuksi. 26. maaliskuuta 2012 Chicago kutsui Huttonin Ray Emeryn sairauden vuoksi NHL:ään. 27. huhtikuuta 2013 hän oli ensimmäisen kerran aloittavana maalivahtina NHL:ssä St. Louis Bluesia vastaan. Hutton pelasi kahdessa viimeisessä runkosarjaottelussa ja pudotuspelien viidessä ensimmäisessä pelissä. Chicago voitti Stanley Cupin ja Hutton sai itselleen mestaruussormuksen. Hän ei kuitenkaan pelannut tarpeeksi montaa peliä, että hänen nimensä olisi kaiverrettu Stanley Cup -pokaaliin. Hän ei myöskään ollut mukana joukkueen mestaruuskuvassa.
Theydon Boisin metroasema
Historia
Great Eastern Railway (GER) avasi aseman nimellä "Theydon" 24. huhtikuuta 1865, mutta saman vuoden joulukuussa se uudelleennimettin nykyiselle nimelleen. Se avattiin Loughton–Ongar-välille. GERistä tuli osa London and North Eastern Railwaytä (LNER) vuonna 1923.
Carter Hutton
Ura
5. heinäkuuta 2013 Hutton lähti Chicagon organisaatiosta ja siirtyi yhden vuoden kaksisuuntaisella sopimuksella Nashville Predatorsiin. Hän pelasi Nashvillen aloittavana maalivahtina suurimman osan kaudesta 2013–2014 joukkueen ykkösmaalivahti Pekka Rinteen kärsittyä lonkkavammasta.
Ivan Krylov
Elämä
Ivan Krylov syntyi Moskovassa, mutta vietti elämänsä ensimmäiset vuodet Orenburgissa ja Tverissä. Hänen ansioitunut upseeri-isänsä kuoli 1779 jättäen perheensä köyhyyteen. Muutama vuosi myöhemmin Krylov muutti äitinsä kanssa Pietariin, jossa he toivoivat saavansa eläkkeen. Krylov sai valtionhallinnosta työpaikan, josta hän äitinsä kuoleman jälkeen luopui vuonna 1788. Krylovin kirjallinen ura alkoi vuonna 1783, jolloin hän myi kirjoittamansa komedian kustantajalle. Hän käytti teoksessaan vaikutteita Molièren, Racinen ja Boileaun teoksista. Todennäköisesti näiden kirjailijoiden teosten vaikutuksesta hän kirjoitti tragedian Philomela, jonka ansiosta hän pääsi Jakov Knjažninin draamapiiriin.
Krylov yritti useita kertoja kirjallisuuslehden perustamista. Kaikki lehdet menestyivät heikosti, mutta ne levittivät sanomaa hänen näytelmistään, ja samaten ne auttoivat häntä saamaan nimeä ja tunnustusta kirjallisuuspiireissä. Neljän vuoden ajan vuosina 1797–1801 Krylov asui ruhtinas Sergei Golitsynin maalaiskartanossa, ja ruhtinaan tultua nimitetyksi Liivinmaan sotilaskuvernööriksi Krylov seurasi häntä sihteerinä. Seuraavista vuosista Krylovin irtisanoutumisen jälkeen tiedetään vähän, mutta yleisesti hänen arvellaan matkustelleen kaupungista toiseen korttipeliharrastuksen vuoksi. Hänen ensimmäinen, 23 tarinaa sisältänyt, satukokoelmansa ilmestyi 1809 sellaisen menestyksen saattelemana, että hän hylkäsi draaman keskittyäkseen satuihin. Uransa lopussa hän oli tehnyt valmiiksi yli 200 satua, joita hän hioi jatkuvasti jokaisen uuden painoksen yhteydessä. Vuosina 1812–1841 hän työskenteli Keisarillisessa lainauskirjastossa aluksi assistenttina, sen jälkeen venäläisen kirjallisuuden osastovastaavana. Työn vähäisen vaativuuden vuoksi hänellä oli aikaa kirjoittamiselle.
Carter Hutton
Ura
Heinäkuussa 2021 Hutton solmi yksivuotisen ja arvoltaan 750,000 tuhannen dollarin sopimuksen Arizona Coyotesin kanssa.
Theydon Boisin metroasema
Historia
LNER-haara yhdistettiin Lontoon metroon osana New Works Programme -ohjelmaa vuosina 1935-1945, jolloin siitä tuli osa Central linen laajennusta itään.
Carter Hutton
Ura
Helmikuussa 2022 Coyotes kauppasi Huttonin Toronto Maple Leafsiin.
Theydon Boisin metroasema
Historia
Vuonna 2015 paikallinen Theydon Bois Action Group-ryhmittymä pakotti Transport for Londonin hakemaan rakennuslupaa ennen 80-paikkaisen pysäköintialueen rakentamista aseman viereen.
Elämän Sana Suomi
Liikkeen perustaminen Ruotsissa
Ekman oli liikkeen johtaja vuoteen 2000 asti. Livets Ordilla on Euroopan suurin raamattukoulu Uppsalassa.
Ivan Krylov
Elämä
Krylov palkittiin kirjailijana jo elinaikanaan. Hänet hyväksyttiin Venäjän tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1811, ja vuonna 1823 sama akatemia lahjoitti hänelle kultamitalin. Vuonna 1838 hänelle järjestettiin keisarillisen suojeluksen alainen juhla hänen ensimmäisen julkaisunsa muistoksi, ja keisari myönsi hänelle runsaan eläkkeen.
Kerrontatyyli
Krylovin kuollessa 1844 hänen satujaan oli myyty Venäjällä 77 000 kappaletta, ja hänen ainutlaatuinen tyylinsä yhdistää viisautta ja huumoria sai suosiota. Hänen faabelinsa perustuivat usein historiallisiin tapahtumiin ja ovat helposti tunnistettavia niiden kielellisen tyylin ja mukaansatempaavan tarinan vuoksi. Vaikka Krylov aloitti eläinsatujen kääntäjänä ja jäljittelijänä, hän näyttäytyi pian mielikuvituksekkaana, tuottoisana kirjoittajana, joka löysi runsaasti omaperäistä materiaalia kotimaastaan. Venäjällä hänen kieltään pidetään korkealaatuisena: hänen sanansa ja lauseensa ovat suoria, yksinkertaisia ja idiomaattisia, ja niiden värikkyys ja rytmi vaihtelevat teeman mukaan. Monista lauseista on tullut sanontoja. Hänen eläinsatunsa sekoittavat naturalistista eläinten luonnehdintaa allegoristen perusihmistyyppien kuvauksiin. Ne kattavat henkilökohtaiset naurettavuudet, kuten myös hankalat henkilöiden väliset suhteet.
Elämän Sana Suomi
Toiminnan saapuminen Suomeen
Liike rekisteröitiin vuonna 1986. Turun Elämän Sana -seurakunta perustettiin vuonna 1990. Seurakunta on itsenäinen, mutta yhdensuuntainen Uppsalan Livets Ord -seurakunnan kanssa. Elämän Sana rekisteröityi uskonnolliseksi yhdyskunnaksi vuonna 2018.
Toiminta
Elämän Sana pyrkii auttamaan ihmisiä uskomaan Raamatun kertomuksia. Usko, rukous ja vastaukset rukouksiin ovat myös liikkeen teemoja.
Elämän Sanalla on raamattukouluja myös Venäjällä, Ukrainassa, Armeniassa, Azerbaidžanissa, Tadžikistanissa, Afganistanissa, Israelissa ja Intiassa. Liikkeen tunnetuin edustaja on ruotsalainen laulaja Carola Häggkvist.
Turku
Turun Elämän Sana on perustettu vuonna 1990 ja seurakunnan pastorina toimii Sami Hartikainen. Seurakunta tekee yhteistyötä Operaatio Ruokakassi ry:n kanssa, jakaen viikoittain ruokakasseja vähävaraisille. Alkuvuodesta 2019 Turussa on käynnistetty uudestaan "Nuoret tulessa" -toimintaa. Seurakunnan raamattukoulu aloitti toimintansa uudestaan syksyllä 2019.
Aleksandr Gorbatšov
Aleksandr Valerjevitš Gorbatšov (, s. 7. lokakuuta 1986 Rostov-na-Donu, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapalloilija.
Gorbatšov siirtyi vuonna 2005 kotiseudultaan Valko-Venäjän pääkaupungin Minskin MTZ-RIPOon pelaten seurassa kaksi kautta. Tänä aikana hän pelasi muun muassa UEFA-cupin otteluita.
Kaudeksi 2008 Gorbatšov siirtyi Suomeen, jossa hän pelasi Kakkosen lappeenrantalaisessa Rakuunoissa. Elokuussa 2008 Gorbatšov siirtyi vahvistamaan Ykkösen AC Oulua, joka hankki hänet loppukaudeksi puolustuksen loukkaantumiskierteen vuoksi. Loppukauden pelejä AC Oulun joukkueessa tuli kaikkiaan kuusi.
Kaudeksi 2009 Gorbatšov palasi kotiseuraansa SKA Rostoviin.
Symbioottinen kaksoistähti
Symbioottinen kaksoistähti on kaksoistähti, jossa on lähekkäin kylmä ja kuuma tähti. Niiden ympärillä on kuuman tähden ionisoimaa kaasua, joka muistuttaa planetaarista sumua. Toisin kuin novissa ja kääpiönovissa, näiden tähtien välillä ei siirry ainetta painovoimavaikutuksen takia. Symbioottisen tähden massansiirtomekanismi on kylmemmästä tähdestä lähtevä tähtituuli, jonka mukana kulkevasta kaasusta osa siirtyy kuuman tähden ympärille kiekoksi. Kiekossa tapahtuu erilaisia häiriöitä, jotka näkyvät Maahan muun muassa kirkkauden muutoksina. Osa symbioottisista on novamaisia kaksoistähtiä, joista kuumempi komponentti on valkoinen kääpiö. Symbioottisessa kaksoistähdessä ei kuitenkaan tapahdu novapurkauksia eikä kääpiönoville tyypillisiä kaasukiekon romahtamisen aiheuttamia purkauksia. Tunnetuimpia symbioottisia tähtiä ovat Z Andromedae -tähdet. Symbioottinen nova on symbioottinen tähti, jossa tapahtuu novapurkauksia.
Symbioottiset kaksoistähdet
Symbioottiset tähdet ovat kaksoistähtiä, joissa siirtyy ainetta kylmästä tähdestä kuumaan tähtituulen avulla. Suurempi tähti ei täytä Rochen pintaa, jolloin toisen tähden painovoima ei voi suoraan vetää kaasua toisesta. Tähtituulen mukana virrannut kaasu kasautuu osaksi kertymäkiekon kuumemman tähden ympärille.
Lämmin tähti ionisoi kaasun, joka alkaa hehkua. Kaasu näkyy emissioviivoina, ja se aiheuttaa jopa neljän magnitudin epäsäännöllisiä valonvaihteluja. Emissioviivoista ilmenee korkea ionisaatio, muun muassa kaksi kertaa ionisoitunut vety ja happi. Tähdessä näkyy myös muun muassa titaanioksidin absorbtioviivoja. Symbioottinen tähti on aina kaasusumun ympäröimä.
Monesti symbioottisessa tähdessä on kylmä M-tyyppinen tähti ja valkea kääpiö. M-, C- tai S-tyypin punainen jättiläinen on joskus Mira-tyypin pitkässä jaksossa sykkivä tähti. Valkean kääpiön tilalla voi olla alikääpiö tai pääsarjan tähti.
Meitä lähin symbioottinen tähti on CH Cygni, jossa on havaittu nopea suihku, jollainen on tyypillinen systeemeille, joissa on kertymäkiekko. Suihku näkyy sekä radio- että röntgenalueella.
Symbioottinen nova
Novankaltainen symbioottinen tai symbioottinen nova on symbioottinen tähti, jossa tapahtuu pitkiä, leveitä novapurkauksia, jotka johtuvat kylmemmästä tähdestä saapuneen aineen fuusioitumisesta valkoisen kääpiön pinnalla. Symbioottinen nova eroaa tavallisesta siten, että massaa luovuttava tähti ei täytä siinä Rochen silmukkaa eikä siirrä massaa painovoiman avulla, vaan novaräjähdyksen aiheuttama materia tulee valkoisen kääpiön pinnalle tähtituulen avulla. Symbioottisia novia ovat muun muassa V1016 Cygni, HM Sagittae ja RR Telescopii.
Z Andromedae
Z Andromedae kirkastuu 10–20 vuoden välein kolme magnitudia. Näiden purkausten aikana havaitaan novamaisia, "P Cygni -piirteitä" spektrissä. Ne ovat sinisiirtyneitä absorbtioviivoja. Z Andromedaessa havaitaan myös punaisen tähden omia valon vaihteluja.
Turun konserttitalo
thumb|right|220px|Konserttitalo sisältä. Turun konserttitalo sijaitsee Turussa Puutorin pohjoispäässä Aninkaistenkatu 9:ssä. Konserttitalon suunnitteli arkkitehti Risto-Veikko Luukkonen ja rakennus valmistui vuonna 1952, eli se on Suomen ensimmäinen konserttitalo. Se on Turun filharmonisen orkesterin kotisali.
Rakennus edustaa funktionalistista tyylisuuntaa. Konserttitalon rakentaminen toteutettiin Turun ystävyyskaupungin Göteborgin lahjoitusvaroilla. Yhteistyön ja talon rakentamisen symboliksi pystytettiin Konserttitaloa vastapäätä olevalle Puutorilla Wäinö Aaltosen veistos Kun ystävyyssuhteet solmitaan. Patsaan kaksoiskappale on Göteborgissa kaupunginpuistossa.
Saleja on yksi ja sen akustiikan on suunnitellut Paavo Arni. 1980-luvun alussa Helsingin Sanomien ammattilaiskyselyssä Turun konserttitalo sai Suomen silloisista konserttisaleista eniten mainintoja hyvästä akustiikastaan. Saliin mahtuu yleisöä 1002 henkilöä, 633 alapermannolle ja 369 yläpermannolle. Konserttitalolla järjestetään konserttien lisäksi myös konferensseja, näyttelyitä, messuja ja muita tapahtumia.
Vuonna 2016 konserttitalon kävijämäärä oli 116 808.
Uusi konserttitalo
Teknisen käyttöikänsä päähän tullut konserttitalo korvataan 2020-luvulla uudella konserttitalolla, jonka sijaintipaikaksi on valittu Itsenäisyydenaukio Turun kaupunginteatterin ja Wäinö Aaltosen museon välissä Aurajoen itärannalla.
Aiheesta muualla
60.45556°N, 22.27056°W
Tue Madsen
Tue Madsen (s. 1969) on tanskalainen musiikkituottaja, äänittäjä, miksaaja sekä masteroija. Hän on työskennellyt muun muassa yhtyeiden The Haunted, Ektomorf, Behemoth, Mnemic, Stam1na ja Hatesphere kanssa.
Madsen on Antfarm Studio -äänitysstudion omistaja.
Seohyun
Seohyun (oikealta nimeltään Seo Ju-hyun,, s. 28. kesäkuuta 1991 ) on eteläkorealainen laulaja ja näyttelijä. Hänet tunnetaan yhtyeestä Girls’ Generation ja sen aliryhmästä TTS.
Nuoruus
Seohyun syntyi Soulissa Etelä-Koreassa 28. kesäkuuta 1991.
Hänen äitinsä Kim Young-ah on pianonopettaja, joka opetti Seohyunia tämän ollessa viisivuotias. Seohyun on perheensä ainoa lapsi.
SM Entertainmentin kykyjenetsijä löysi peruskoulussa opiskelevan Seohyunin junamatkansa aikana, ja kannusti häntä koe-esiintymään yhtiöön. Seohyun koe-esiintyi yhtiölle vuonna 2003, ja pääsi sisään. Hän lauloi koe-esiintymisessään lastenlauluja toisin kuin muut pyrkijät, jotka lauloivat popkappaleita. Seohyun kävi Soulin keskikoulua ja Daeyoungin lukiota ennen siirtymistään Jeonjun taidelukioon, josta hän valmistui vuonna 2010. Hän valmistui Donggukin yliopistosta vuonna 2014, suorittaen näyttelemisen tutkinnon ja saaden saavutuspalkinnon yliopiston päättäjäisissä. Girls' Generationin jäsen Yoona kävi myös samaa yliopistoa.
2007–2011: Girls' Generation ja soolojulkaisut
Seohyun aloitti koulutuksensa SM Entertainmentissa liityttyään yhtiöön. Hänet valittiin Girls' Generationin jäseneksi vuonna 2007. Silloin yhdeksänjäseninen tyttöyhtye debytoi 5. elokuuta 2007.
Vuonna 2010 Seohyun esiintyi MBC:n tosi-tv-ohjelmassa We Got Married CN Bluen laulaja Jung Yong-hwa parinaan. He esittivät yhdessä olevaa pariskuntaa kuvaten millaista elämä olisi, jos he olisivat naimisissa.
Seohyun julkaisi soolokappaleen "It's Okay Even If It Hurts" televisiodraamaan Kim Soo Ro vuonna 2010, ja kappaleen "I'll Wait for You" televisiosarjaan Fashion King. Seohyun on julkaissut uransa aikana useita duettoja: "Journey" TVXQ:n kanssa televisiodraamaan Paradise Ranch, "Dreams Comes True" Super Juniorin Donghaen kanssa vuoden 2011 Aasian musiikkifestivaaleille, "The Magic of Yellow Ribbon" Kim Hyun Joongin kanssa The Face Shopin mainokseen ja "Don't Say No" Brown Eyesin Yoon Gunin kanssa. Hän lauloi myös kappaleen "JjaRaJaJja" Joo Hyun-min kanssa, joka sai ehdokkuuden vuoden 2009 Mnetin palkintogaalassa kategoriassa Vuoden trot-musiikki. Seohyun on duetoinut myös Girls' Generationin jäsenten kanssa kappaleissa "Oppa Nappa" ja "It's Fantastic" Jessican ja Tiffanyn kanssa. Vuonna 2010, hän osallistui projektiin G-20 lisätäkseen yleisön osallistumista Soulissa vuonna 2010 järjestettyyn tapaamiseen kappaleella "Let's Go". Hän lauloi myös kappaleen "S.E.O.U.L" (yhdessä Super Juniorin ja Girls’ Generationin jäsenten kanssa) edistääkseen Soulin kaupungin turismia.
2012–: TTS:n debyytti ja musiikkiteatteri
Seohyun ja Taeyeon valittiin ääninäyttelijöiksi koreaksi dubattuun animaatioelokuvaan Itse ilkimys (2010) ja sen jatko-osaan Itse ilkimys 2 (2013). Taeyeon ääninäytteli Margoa ja Seohyun Margon nuorempaa siskoa Edithiä. Seohyun näytteli ensimmäisen kerran SBS:n televisiodraamassa Passionate Love. Hän näytteli sivuhenkilöä Han Yoo Rim, joka on Sung Hoonin esittämän miespääosan ensirakkaus. Seohyun ja Sunny toimivat myös taustajuontajina MBC:n tosi-tv-ohjelmassa Real Men. Seohyun muodosti yhdessä Girls’ Generationin jäsenten Taeyeonin ja Tiffanyn kanssa aliryhmän nimeltä TTS vuonna 2012. Ryhmä julkaisi ensimmäisen minialbuminsa Twinkle samana vuonna, ja toisen minialbuminsa Holler vuonna 2014. He juonsivat MBC:n musiikkiohjelmaa Music Core vuoden 2012 helmikuusta vuoden 2013 huhtikuuhun. Seohyun juonsi myös väliaikaisesti MBC:n musiikkiohjelmaa 2012 Gayo Daejun Lee Joonin, Boomin ja Lee Hwijaen kanssa.
Seohyun sanoitti kappaleet "Baby Maybe" ja "XYZ" yhdessä Sooyoungin ja Yurin kanssa Girls' Generationin neljännelle koreankieliselle albumille I Got a Boy. Hän kirjoitti myös sanat TTS:n minialbumin Holler kappaleeseen "Only U". Hän ilmaisi sanoitusten olevan "rakkauden vilpittömyydestä, tosirakkaudesta. Siitä, kun rakastut useasti, mutta elämässäsi on aina joku tietty jota et unohda. Ja siitä, että haluan löytää sen tietyn oikean, kaikista niistä ihmisistä joita tapaan elämässäni, ja pitää hänet siellä ikuisesti."
Seohyun on ilmaissut mielenkiintoa musikaalien tekoon. Laulaja jopa tunnusti toiveensa esittää koreankieliset versiot musikaaleista Chicago, Wicked ja 42nd Street jonain päivänä. Vuonna 2014 Seohyun sai pääroolin musikaalissa Moon Embracing the Sun, joka perustuu samannimiseen novelliin. Myöhemmin hän sai myös pääroolin koreankielisestä versiosta musikaalista Tuulen viemää. Vuoden 2014 myöhemmällä vuosipuoliskolla, Seohyun esiintyi Taeyeonin ja Tiffanyn kanssa tosi-tv-ohjelmassa The TaeTiSeo. Ohjelma näytti lähikuvaa ja henkilökohtaista puolta heidän normaalista arjestaan. Samana vuonna Seohyun esiintyi MBC:n tosi-tv-ohjelmassa Infinity Challenge eteläkorealaisen yhtyeen S.E.S. jäsenen Eugenen tilalla, joka ei raskautensa vuoksi päässyt osallistumaan ohjelmaan.
2017–: soolodebyytti
Seohyunin ensimmäinen sooloalbumi, Don't Say No, julkaistiin tammikuun 17. päivä. Myös ensimmäinen single kantoi samaa nimeä. Albuminen seitsemästä kappaleesta kuuden kirjoittamiseen Seohyun on osallistunut, ja yhdellä kappaleista vierailee laulaja Eric Nam.
Hyväntekeväisyys
Vuonna 2010 Soulin koululautakunta nimesi Seohyunin Etelä-Korean hyväntahdonlähettilääksi levittämään sanaa koululiikunnasta. Seohyun nimitettiin Unicef in lähettilääksi vuonna 2011. Myöhemmin hänet nimitettiin hyväntahdonlähettilääksi Expo-maailmannäyttelyssä vuonna 2012. Seohyun lahjoitti 100 miljoonaa Etelä-Korean wonia Donggukin yliopistolle köyhien opiskelijoiden auttamista varten. Seohyun ilmaisi olleensa "halukas auttamaan opiskelijoita joilla on suuri unelma, mutta eivät voi muuta kuin luopua koulutuksestaan perheasioidensa takia." Vuonna 2014 Seohyun osallistui hyväntekeväisyyskonsertiin "Happy Day", ja lahjoitti osan omaisuudestaan tukeakseen syyrialaisia pakolaislapsia.
Matka Maan keskipisteeseen (Aku Ankka)
right|250px|thumb|Tarinan ensimmäinen sivu. Matka Maan keskipisteeseen on Don Rosan käsikirjoittama ja piirtämä ankkatarina vuodelta 1995. Ensimmäisen kerran se julkaistiin 27. maaliskuuta 1995. Suomessa se on ilmestynyt kolmesti: kokoelmakirjassa Kymmenen avataran aarre ja muita Don Rosan parhaita vuonna 2003 ja Aku Ankka -lehden numeroissa 13–15 vuonna 1995 sekä numeroissa 7–9 vuonna 2010. Tarinassa on 24 sivua ja sen tarinakoodi on D 94066. Tarinan suomenkielinen nimi viittaa Jules Vernen 1800-luvulla kirjoittamaan seikkailuromaaniin Matka maan keskipisteeseen, joka sekin kertoo Maan keskipisteeseen tähtäävästä tutkimusmatkasta. Rosan tarina on kuitenkin yksityiskohdiltaan huomattavasti lähempänä nykyaikaista tieteellistä tietoa planeetan rakenteesta. Jules Verne itse esiintyy ohimennen yhdessä sarjan ruudussa hämmästelemässä tarinan juonta. Tarinassa viitataan myös Carl Barksin tarinaan Maanalainen maailma (1955). Kyseisen tarinan lopussa kravattikaulaiset olennot saavat haltuunsa Roopen silinterin, joka näkyy tässä tarinassa erään ruudun reunassa.
Muutamien muiden Rosan ankkatarinoiden tapaan myös Matka Maan keskipisteeseen perustuu Rosan alun perin 1970-luvun keskivaiheilla piirtämän sarjakuvan juoneen. The Pertwillaby Papers -tarinoissa seikkailivat Rosan itse keksimät hahmot. Hän suunnitteli tarinaan jo tuolloin myös jatkoa, ja näistä suunnitelmista kehittyivät sittemmin tarinat Ankka kuningas Arthurin hovissa (1996) ja Musta Ritari (1998). Ankkatarinana ensin mainitulla ei kuitenkaan ole enää mitään yhteyttä Matkan Maan keskipisteeseen juoneen.
Puuttuva D.U.C.K.-omistus
Matkasta Maan keskipisteeseen puuttuu Rosan tunnusomainen ”D.U.C.K.”-omistuskirjoitus, jonka hän yleensä kätkee piirtämiensä tarinoiden aloitusruutuihin. Rosan oman arvion mukaan hän on unohtanut tussata kirjaimet lyijykynäluonnoksesta. Omistus olisi ollut oikean alalaidan ”hylättyjä mahdottomuuksia” -laatikossa.
Juoni
Roope on Pellen pyynnöstä saapunut tämän pajalle katsomaan hänen uusinta aikaansaannostaan. Hän on keksinyt Kertalaakin™: yhdisteen, joka läpäisee minkä aineen tahansa - paitsi tietysti timantin, jolla yhdisteen sisältävä purkkikin on vuorattu. Pelle päällystää vanhan rantavarjon aineella, ja Roope lähtee saman tien sukulaispoikansa Akun luokse aikeenaan tehdä aineesta maailmanlaajuinen menestys. He lähtevät pian järjestämään lehdistötilaisuutta Roopen rahasäiliön lähistölle. Lehdistön saavuttua Roope paljastaa, että aikoo yhdisteen avulla mullistaa koko kaivosteollisuuden. Lehdistön jäsenet pitävät mahdottomuutena, että aine tosiaan läpäisee mitä tahansa, ja he lähtevät saman tien kävelemään pois. Roope kaataa hermostuksissaan aineen maahan, ja se alkaa valua maan läpi hyvää vauhtia kulkien kohti Maan keskipistettä. Pelle juoksee kauhuissaan Roopen luokse. Roope ei heti ymmärrä kuinka vakavasta asiasta on kyse, ennen kuin ankanpojat Tupu, Hupu ja Lupu selvittävät tilannetta hänelle: Maan ytimen uloin kerros on sulaa metallia, ja se synnyttää maapallon magneettikentän ja Kertalaaki™ liuottaa sen tyhjiin, jolloin magneettikentän häviäminen ei enää suojaisi Maata Auringon vaaralliselta säteilyltä. Lisäksi ilman sulaa ydintä vaippa menettää tukensa joka tuhoaisi samalla maankuoren. Lopuksi jäljelle jäisi vain maan kova ydin, joka tuhoaisi loputkin planeetasta. Viimeistään silloin Roope tajuaa tilanteen vakavuuden, kun valtava tuulenpuuska alkaa lennättää tavaroita kohti Kertalaakin™ luomaa aukkoa. Tilanne rauhoittuu äkisti, kun suuri kyltti lentää aukon eteen peittäen sen kokonaan. Pelle selittää, että ainoa mahdollisuus Maapallon pelastamiseksi on lähteä pitkälle matkalle kohti Maan keskipistettä.
Lähtö
Ankat pukeutuvat suojapukuihin ja valmistavat laskeutumislavan, jolla koko viisihenkinen joukko on lähdössä matkaan. Roope hakee vielä timanteilla vuoratun purkin, johon he aikovat pyydystää aineen, sekä rantavarjon, joka on sivelty Kertalaakilla™. Matka alkaa.
Kuten arvata saattaa, nälkä yllättää pahemman kerran viimeistään vuorokauden jälkeen, varsinkin Akun. Kypäriä ei voi kuitenkaan riisua, koska he ovat tyhjiössä, ja he tukehtuisivat ottaessaan ne pois. Onkalon kantta raottamalla ankat saisivat ilmaa: tosin sillä seurauksella, että valtava ilmanpaine litistäisi heidät räiskäleiksi.
Vuorokauden päästä Roope nousee ojentaakseen piirrosta Akulle, ja huomaa olevansa lähes höyhenenkeveä. Ankanpojat selittävät, että maan vetovoima alkaa vaikuttaa yhä vähemmän, mitä alemmas he laskeutuvat. He ovat muuttumassa lyhyen ajan sisällä täysin painottomiksi, joten heidän täytyy kiinnittää mukana olevat tavarat lavaan, jotteivät ne lennä pois kyydistä. Käynnistäessään pyörien sähkömoottorit, Aku huomaa kuulevansa koneen äänen, jolloin Roope tajuaa, että kuilussa täytyy olla myös ilmaa. Ankat riisuvat innoissaan kypäränsä jonkun ankanpojista kertoessa, että se vähäinen osa ilmaa, joka ehti virrata kuiluun ennen sen sulkemista, on painunut jo sinne saakka. He aloittavat nopeasti ruokailun.
12 tunnin päästä ankat ovat jo niin painottomia, että heidän täytyy toden teolla pitää kiinni laskeutumisalustasta, jotta pysyisivät kyydissä. Yhtäkkiä he huomaavat olevansa aivan hetken kuluttua Maapallon keskipisteessä. Ankanpojat laittavat jarrun pohjaan, että ehtisivät pysähtyä ennen kuin törmäävät Kertalaakiin™, joka on vetäytynyt painottomaksi klöntiksi Maan keskipisteen kohdalle. Roopen ote laskeutumislavasta kuitenkin irtoaa, ja hän putoaa uhkaavasti kohti kasaan painautunutta Kertalaaki™-möykkyä. Hän kuitenkin muutamalla täpärällä väistöllä välttää törmäyksen ja saa köntin suljettua timanteilla vuorattuun purkkiin. Hän "ui" takaisin alustalle, ja matka takaisin alkaa, Pellen kehittelemien pienoisrakettien ansiosta.
right|thumb|300px|Saapuessaan matkansa jälkeen takaisin Roopen rahasäiliölle [[Hansu Hanhi|Hansun kyydissä, ankat huomaavat Ankkalinnan olevan täysin sekaisin.]]
Matka takaisin
Yllättäen tilanne alkaa näyttää pahalta. Maan leimuavat sisukset syöksyvät aivan heidän alapuolellaan. Yhä toivottomammalta tilanne alkaa näyttää, kun Tupu, Hupu ja Lupu huomaavat tunnelin romahtavan yläpuoleltaan lopullisesti. Roopen kekseliäisyyden ansiosta ankat selviytyvät tästäkin tilanteesta. He ryntäävät Kertalaaki™-varjon alle, ja ylhäältä vyöryvä kiviröykkiö katoaa hetkessä tomuksi. Ne kivet, jotka eivät olleet osuneet varjoon, olivat hajottaneet alustan, ja Maapallon sisukset lähestyvät jo uhkaavasti heitä. Aku lähtee juoksemaan yläviistoon johtaen joukkoa rantavarjo apunaan. Monen kilometrin juoksemisen jälkeen he saapuvat johonkin pimeään paikkaan. Kun ankat huomaavat auton tulevan heitä kohti, he tajuavat olevansa jo maanpinnalla: tarkemmin sanottuna Ankkajoen alikulkutunnelissa. Aku pysäyttää seuraavan vastaantulevan auton, jota ohjaa Mummo Ankan renki Hansu. He lähtevät kaasuttamaan Roopen rahasäiliölle, ja matkalla he huomaavat koko kaupungin olevan hullunmyllyssä. Rahasäiliökukkula on pullistunut ytimen kiehuvan keitoksen puskiessa maankuoren läpi. Ankat saapuvat juuri ajoissa, ja Pelle käy aurinkovarjon avulla sisusten kimppuun.
Pitkän ajan kuluttua purkaus vihdoin loppuu, ja Roope voi julistaa maailman pelastuneen. Pelle huomaa vielä että onkalo, jonka Roope alun perin sai aikaan kaatamalla liuoksen maahan, on täynnä purkauksen sinne tuomia timantteja, joihin Kertalaaki™ ei kuitenkaan tehonnut. Roope antaa Pellelle tämän aiemmin lupaamat ruhtinaalliset viisikymmentä euroa.
Seuraavana päivänä Pelle saapuu taas Roopen rahasäiliölle tuomaan Kertalaakin™ kaavaa. Roope kertoo vihaisena, että timantit, jotka hän Pelleltä sai edellisenä päivänä, ovat supertiheitä, ja siksi uskomattoman raskaita (melkein 100 kilogramman painoisia), eikä niitä sen vuoksi voi myydä koruiksi. Lisäksi Roope joutuu korvaamaan kaupungille aiheutuneet tuhot. Pelle katuu, että koskaan edes tuli keksineeksi koko yhdisteen. Hän kehottaa Roopea tallettamaan kaavan johonkin varmaan paikkaan, ja kun hän kulkee Roopen toimistolta poispäin, hän näkee kuinka Roope tuhoaa muistiinpanot Kertalaakilla™ ja on tyytyväinen, että hänen ei koskaan tarvitse keksiä ainetta uudelleen.
Ella teatterissa
Ella teatterissa on Timo Parvelan Ella-sarjan toinen kirja. Kirja ilmestyi Kirjava kukko -sarjassa 1996.
Juoni
Luokka saa sijaisen, koska heidän oma opettajansa on häämatkalla. Sijainen kokee kuitenkin tämän luokan opettamisen mahdottomaksi, ja opettaja tulee jo seuraavana päivänä takaisin. Tämä ilmoittaa rehtorin vaativan heiltä joulunäytelmää koulun joulujuhlaan. He käyvät oikeassa teatterissa katsomassa Punahilkkaa, mutta Pate muuttaa näytelmän kulkua. Opettaja saa loistoajatuksen: he esittävät joulukuvaelman. Näytelmävaatteet luokka saa huutokaupasta monien erehdyksien jälkeen. Kun näytelmä esitetään, se ei kuitenkaan mene ihan niin kuin pitäisi.
Giljotiini
thumb|[[Badenilainen giljotiini (Fallbeil).]] Giljotiini on mekaaninen mestauslaite, jossa putoava terä katkaisee kuolemaantuomitun kaulan.
Giljotiinin isänä pidetään ranskalaista lääkäriä Joseph-Ignace Guillotinia (1738–1814), jonka mukaan se sai nykyisen nimensä. Guillotin ei keksinyt giljotiinia, sillä samalla periaatteella toimivia teloituslaitteita oli tunnettu jo vuosisatoja aiemmin, mutta hänen vaikutuksestaan se otettiin käyttöön Ranskan vallankumouksen aikana ja se muodostui yhdeksi vallankumouksen tunnetuimmista symboleista. Giljotiinia käytettiin teloituksiin useissa Euroopan maissa aina 1970-luvulle saakka.
Historia
Giljotiinin tapaisia teloituslaitteita on esiintynyt jo ennen uutta aikaa; niistä ensimmäisten arvellaan olleen persialaista keksintöä. 1200-luvulla Italiassa tunnettiin mannaia-niminen teloituslaite, johon aateliset olivat oikeutettuja. Tällaisella teloitettiin vuonna 1268 Napolissa viimeinen Hohenstaufen-suvun edustaja, Schwabenin herttua Konradin, Tagliacozzon taistelun jälkeen. Britteinsaarilla käytettiin keskiajalta lähtien samanlaisia teloituslaitteita, joita kutsuttiin Englannissa nimellä Halifax Gibbet ja Skotlannissa nimellä Scottish Maiden eli skotlantilainen neitsyt. Saksassa ”esigiljotiinista” käytettiin nimeä Fallbeil. 1700-luvulla hollantilaiset teloittivat vastaavanlaisella laitteella orjia siirtomaissaan. Ennen Ranskan vallankumousta nämä laitteet eivät kuitenkaan olleet yleisessä käytössä.
Ranskan suuren vallankumouksen aikana kansalliskokousedustaja, tohtori Joseph-Ignace Guillotin esitti vuonna 1789 ajatuksen ”yksinkertaisen laitteen” rakentamisesta teloitusten hoitamiseksi. Näin voitaisiin taata kaikille kuolemaantuomituille samanlainen, säätyasemasta ja pyövelin taidoista riippumaton, mahdollisimman nopea ja tuskaton loppu. Tuohon saakka vain aatelisilla oli ollut oikeus teloitukseen mestaamalla, kun taas aatelittomat hirtettiin tai tapettiin muilla vielä julmemmilla tavoilla. Lisäksi pyövelit tekivät usein virheitä miekalla ja kirveellä mestatessaan. Vuonna 1791 teloittamisen yhteydessä tapahtunut kidutus kiellettiin Ranskassa ja kuolemanrangaistuksen täytäntöönpano määrättiin kaulan katkaisuksi.
Saksalaissyntyinen pianonrakentaja Tobias Schmidt suunnitteli ensimmäisen modernin giljotiinin. Prototyypin hyväksyi käyttöön tohtori Antoine Louis. Laitetta kutsuttiin aluksi pikku Louisoniksi, mutta sille vakiintui nopeasti nimi guillotine kuolemanrangaistuksen tuskattomammaksi tekemistä ideoineen ja puolustaneen Guillotinin mukaan. 25. huhtikuuta 1792 sen ensimmäinen uhri, maantierosvo ja ryöstömurhaaja Nicolas Jacques Pelletier, menetti päänsä giljotiinissa.
Ranskan suuri vallankumous
thumb|left|Aikalaispiirros Ludvig XVI:n teloituksesta. Teloittaja esittelee kuninkaan katkaistua päätä kansanjoukolle.
Vallankumouksen tuoman näennäisen vapauden vaihduttua hirmuhallinnoksi giljotiini katkaisi pään jopa 30 000 ranskalaiselta, mukaan lukien kuningas Ludvig XVI, hänen puolisonsa Marie-Antoinette, vallankumousjohtajat Georges Danton ja Pierre Vergniaud – ja lopulta ahkerimmin kuolemantuomioita jaellut vallankumouksellinen Maximilien Robespierre. Suurin osa hirmuhallinnon uhreista tuomittiin epämääräisin perustein. Pelkästään yritys paeta Ranskasta toi monille viattomille kuolemantuomion. Levottomuuksien aikaan naisten muodissa yleistyivät giljotiiniin tuomittujen naisten teloituksessa käyttämää alusasua muistuttava mekko ja niskan paljastava nutturakampaus. Aatelisten alkaessa loppua alettiin teloittaa heidän palvelusväkeään ja palkollisiaan: vallanpitäjille oli tärkeää viihdyttää kansaa ja kiinnittää sen huomio pois todellisista ongelmista.
Vasta Napoleonin vaikutusvallan kasvu ja lopulta hänen suorittamansa sotilasvallankaappaus lopetti "verijuhlat", kuten tapahtumia ulkomailla nimitettiin ivallisesti. Sotilaallisesti ajattelevan Napoleonin mukaan ainoa inhimillinen teloitusmenetelmä oli teloitusryhmän suorittama yhteislaukaus. Ennen kaikkea näin vältyttiin kansanjoukkoja kiihottavilta verisiltä näytelmiltä, jollaiset johtivat kuolemankierteeseen hirmuvallan aikana.
Giljotiiniteloitukset eivät myöskään olleet osoittautuneet teknisesti ongelmattomaksi. Vaikka giljotiinin tarkoituksena oli tehdä teloituksesta mahdollisimman humaani, todellisuus oli usein aivan muuta: alkuaikoina giljotiinit oli usein rakennettu väärin johtuen virallisten rakennusohjeiden puuttumisesta. Terä pudotettiin usein liian matalalta, tai se oli valmistettu ala-arvoisesta metallista ja tylsyi nopeasti. Siten yksi isku ei välttämättä riittänytkään pään irrottamiseen. Toisinaan kauhistunut teloitettava pääsi liikkumaan, joten terä osuikin takaraivoon tai hartioihin. Giljotiinin alkuongelmat saatiin ratkaistua vasta 1820-luvulla, jolloin se vakiintui yksinomaiseksi teloitustavaksi Ranskassa.
Toisin kuin suosittu legenda väittää, tohtori Joseph-Ignace Guillotinia ei teloitettu giljotiinilla vallankumouksen aikana, vaan hän kuoli luonnollisen kuoleman 1814.
Myöhempi käyttö
thumb|Scottish Maiden, giljotiinin skotlantilainen edeltäjä.
Modernia giljotiinia on käytetty paitsi Ranskassa, myös Ranskan siirtomaissa, sekä muun muassa Italiassa, Saksassa ja Ruotsissa.
Ranskassa giljotiini säilyi virallisena teloitusvälineenä 1970-luvulle asti, ja myös julkisten teloitusten perinne eli pitkään. Viimeinen julkinen giljotiiniteloitus toimeenpantiin toisen maailmansodan alla vuonna 1939, kun sarjamurhaaja Eugen Weidmann teloitettiin Versailles’n vankilan edessä. ”Hysteerisesti” käyttäytynyt yleisö aiheutti skandaalin, jonka seurauksena Ranskan presidentti Albert Lebrun kielsi julkiset teloitukset. Viimeisen kerran giljotiinia käytettiin Ranskassa 1977, kun murhasta tuomittu Hamida Djandoubi teloitettiin. Kuolemantuomio poistettiin Ranskan laista 1981.
Saksassa giljotiinin (Fallbell) käyttö yleistyi 1600-luvulta eteenpäin. Saksan keisarikunnassa (1871–1918) ja Weimarin tasavallassa (1918–1933) giljotiini ja ampuminen olivat lain määräämät viralliset teloitustavat. Kansallissosialistisessa Saksassa (1933–1945) teloitettiin giljotiinilla enemmän ihmisiä kuin Ranskassa suuren vallankumouksen jälkeen jakobiinien aikana. Vuosina 1938–1945 20 uutta giljotiinia rakennettiin ja asennettiin vankiloihin eri puolille Saksaa ja siihen liitettyä Itävaltaa. Giljotiinia käytettiin kriminaalivankien teloitukseen, kun taas poliittiset vangit ammuttiin, hirtettiin tai lähetettiin keskitysleireille kuolemaan. Keskimääräinen teloitusnopeus oli yksi kuolemaantuomittu kolmessa minuutissa, mutta Breslaun vankilassa väitetään teloitetun puolessatoista tunnissa jopa 75 kuolemaantuomittua. Kaiken kaikkiaan kansallissosialistisessa Saksassa arvellaan minimissään 16 000:n, todennäköisesti jopa 45 000:n kuolemaantuomitun tulleen teloitetuksi giljotiinilla.
Läntisessä Saksassa käytettiin viimeisen kerran giljotiinia 1949, jolloin murhasta tuomittu Berthold Wehmeyer teloitettiin. Samana vuonna kirjoitetusta Saksan liittotasavallan perustuslaista kuolemantuomio poistettiin. Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä ja Saksan demokraattisessa tasavallassa käytettiin giljotiinia vuoteen 1961. Siellä jotkin giljotiinit olivat kuorma-auton lavalla liikuteltavaa mallia.
Yhdysvalloissa ja Britanniassa giljotiinin käyttö ei koskaan yleistynyt, koska vakiokuolemantuomio oli hirttäminen. Giljotiinia ehdotettiin sähkötuolin korvaajaksi Georgian osavaltiossa Yhdysvalloissa 1996, mutta ehdotus ei mennyt läpi.
Giljotiinia käytetään jonkin verran eläinkokeissa, lähinnä silloin kun muut surmaamistavat tuhoaisivat kiinnostavan osan eläimestä.
Eräs ranskalainen nainen rakensi moottorisahasta giljotiinin ja suoritti näin itsemurhan.
”Elävien päiden legenda”
Ranskan vallankumouksen vuosina silminnäkijät kertoivat, että giljotiinilla teloitettujen päät saattoivat iskeä silmää tai ilmehtiä katkaisemisen jälkeen. Charlotte Cordayn pään väitettiin jopa saaneen kasvoilleen ”raivostuneen ilmeen”, kun päätä kansanjoukoille esitellyt teloittaja läimäytti sitä poskelle. Näiden havaintojen vuoksi alettiin epäillä, ettei giljotiini takaisikaan silmänräpäyksellistä ja tuskatonta kuolemaa. Kaulan salamannopean katkeamisen väitettiin päinvastoin aiheuttavan sen, että aivot jatkoivat toimintaansa vielä hetken teloituksen jälkeen. Hurjimpien väitteiden mukaan katkaistu pää saattoi pysyä tajuissaan jopa puoli minuuttia.
Monet lääkärit tekivät kokeita giljotiinilla teloitettujen rikollisten päillä, vielä niinkin myöhään kuin 1956, selvittääkseen näiden väitteiden todenperäisyyden. Vaikka joidenkin lääkärien mukaan heidän tutkimansa päät reagoivat esimerkiksi omaan nimeensä pari sekuntia katkaisemisen jälkeen, yleisesti uskotaan, että ”ilmehtiminen” on vain katkenneiden hermojen aiheuttamaa tahdotonta lihasnykimistä. Kaulan katkaisemisen aiheuttama verenvuoto on joka tapauksessa niin voimakasta, ettei pää voisi edes teoriassa pysyä tajuissaan muutamaa sekuntia kauempaa.
Teloitusprosessi Ranskassa
1900-luvulla käytettiin yhtä giljotiinia, joka painoi 580 kg ja joka lähetettiin Pariisista sitä tarvitsevaan vankilaan. Se pystytettiin yön aikana sopivaan paikkaan. Juuri ennen aamunkoittoa viranomaiset menivät tuomitun selliin ilmoittamaan, että hänen vetoomuksensa on hylätty ja että hänet teloitetaan välittömästi. Hänelle annettiin sitten tunti aikaa valmistautua ja rukoilla papin kanssa. Sen jälkeen hänen kätensä sidottiin selän taakse ja paidasta leikattiin kaulus pois. Vankilan rekisteriin tehtiin viimeinen merkintä, jonka jälkeen vartijat saattoivat vangin ulos giljotiinille. Hänet sidottiin välittömästi giljotiinin alustaan, joka saman tien työnnettiin paikalleen. Giljotiinin kaulus laskettiin paikalleen ja terä pudotettiin. Koko prosessi vei aikaa vähemmän kuin kaksi minuuttia.
Spiritual Hallucination
Spiritual Hallucination on suomalaisen stoner rock -yhtye Spihan toinen studioalbumi. Se julkaistiin huhtikuussa 2005 levymerkillä Rock Frequency.
Painin maailmanmestaruuskilpailut 1967 (kreikkalais-roomalainen paini)
Vuoden 1967 painin maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin kreikkalais-roomalaisen painin osalta Bukarestissa, Romaniassa syyskuussa. Kisoissa painittiin kahdeksassa painoluokassa.
Samana vuonna järjestettiin erikseen vapaapainin MM-kilpailut New Delhissä.
Luettelo naispääministereistä
Tämä on luettelo naispuolisista pääministereistä. Luettelo on kronologinen.
Luettelo
{{legend|#9BDDFF|Virassa|border=black}}
Lauri Sarhimaa
Lauri Tapio Sarhimaa (9. toukokuuta 1934 Taipalsaari – 21. tammikuuta 2022 Lappeenranta) oli valtiotieteen maisteri, joka työskenteli yli 30 vuotta sanomalehti Etelä-Saimaan päätoimittajana.
Lauri Sarhimaa syntyi kirvesmies Juhana Sarhimaan ja Iida Käkelän perheeseen. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1960 Marja-Leena Naumanen. Sarhimaa tuli ylioppilaaksi vuonna 1954 ja valmistui valtiotieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1959. Hän toimi Maakansan eduskuntatoimittajana vuosina 1959–1960 ja Etelä-Saimaan päätoimittajana vuodesta 1960 vuoteen 1992 asti. Sarhimaa on toimittanut teokset Lappeenrannan Osuuspankki 1922–1972 (1972, muiden kanssa), Lappeenranta kautta aikojen (1978, Aimo Vuorisen kanssa), ''Yhdeksän vuosikymmentä: aatehistoriallisia näkökulmia Lappeenrannan Uutisten, Itä-Suomen Sanomain ja Etelä-Saimaan vaiheita vv. 1885–1975 (1976) ja Etelä-Saimaan tarina'' (1985). Sarhimaa oli toimittaja-aikanaan myös ahkera kolumnisti.
Kirsikkabarbi
Kirsikkabarbi (Puntius titteya) on luontaisesti Sri Lankassa elävä pienikokoinen särkikala, joka muualla tunnetaan akvaariokalana. Kotiseudullaan laji on uhanalainen, joten nykyisin useimmat myynnissä olevat kalat ovat peräisin kalaviljelmiltä.
Ulkonäkö ja koko
Kirsikkabarbi kasvaa noin 5 cm:n pituiseksi. Kalan selkä on useimmiten punaruskea ja hohtaa valossa kuparinvärisenä. Kalan evät ovat punaiset. Suun lähettyvillä sillä on viiksipari. Kyljessä on katkonainen musta viiva kuononkärjestä silmän läpi lähelle pyrstöä. Naaraassa on punaisia sävyjä varsinkin evissä, mutta koiras on kauttaaltaan punertava, ja sen väri syvenee kutuun valmistautuessa syvänpunaiseksi.
Elintavat
Luonnonvaraiset kirsikkabarbit elävät matalissa, kirkkaissa puroissa. Kala on aikuisena kaikkiruokainen ja syö viherlevää, piileviä, hyönteisiä ja muuta eläinperäistä ainetta.
Uhanalaisuus
Kirsikkabarbin uhanalaisuuteen on vaikuttanut pyydystäminen akvaariokauppaan. Myös vieraslajit ovat haitanneet sitä kilpailijoina ja saalistajina. Elinympäristön muuttuminen on myös vakava uhka, sillä jokiin rakennetaan vesivoimaa, kaivostoiminnasta tulee saasteita ja maan muokkaus viljelykäyttöön muuttaa varjoisuutta.
Akvaariokala
Kaikkiruokaisena kirsikkabarbi syö akvaariossa mielellään elävää tai pakastettua, hiutalemaista ruokaa tai pohjatabletteja.
Kirsikkabarbille sopii parhaiten pehmeä, 23–27-asteinen vesi, jonka pH on 6–7,5. Akvaarion kooksi suositellaan vähintään 40 litraa.
Luonteeltaan kirsikkabarbi on säyseä ja sopii hyvin muiden rauhallisten kalojen seuraksi. Se eroaa muista barbikaloista siten, että vaikka se viihtyy hyvin parvessa, kirsikkabarbeja voi pitää pariskuntanakin.
Kirsikkabarbien viljely on melko helppoa, ja ne voivat lisääntyä varsinaisessa akvaariossakin. Muiden barbien tavoin tämä laji on mädinsirottelija, joka syö mielellään muniaan. Siksi viljely onnistuu parhaiten erillisessä kutuakvaariossa, jonka tilavuudeksi riittää 20 litraa ja jossa veden lämpötilan on 25–27 astetta.
Tiaiset
Tiaiset (Paridae) on varpuslintujen lahkoon kuuluva runsaslukuinen lintuheimo. Tiaisia tavataan pääosin pohjoisella pallonpuoliskolla ja Afrikassa.
Tiaiset ovat melko pienikokoisia ja kaikkiruokaisia. Ne ovat pääosin niin sanottuja paikkalintuja ja muuttavat vain hyvin lyhyitä matkoja. Lajit asuvat enimmäkseen metsissä, mutta ovat hyvin liikkuvia. Tiaiset uskaltautuvat yleensä tulemaan pihapiireihin ja hakevat mieluusti ruokaa lintulaudoilta. Tiaiset ovat kolopesijöitä, ja niiden pesueet ovat suurikokoisia. Niiden ravintoon kuuluvat kesäisin etupäässä hyönteiset, ja talvisin ne syövät enemmän siemeniä.
Suvut
Tiasiin kuuluu 14 sukua ja 59 lajia. thumb|[[Hömötiainen kuuluu Suomessa tavattaviin tiaislajeihin.]]
Paavo Siro
Paavo Rudolf Siro (2. elokuuta 1909 Helsinki – 27. helmikuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen kielitieteilijä ja professori. Hän oli Tampereen yliopiston suomen kielen professori 1965–1974. Hän tutki lauseoppia ja sovelsi tutkimuksissaan strukturalistisia ja transformationalistisia periaatteita.
Maavero
Maavero oli Suomessa keskiajalta vuoteen 1924 käytössä ollut vero, joka määräytyi eri aikoina erilaisten säädösten mukaan ja jolla oli yhteyttä maanluontoihin.
Maavero Suomessa
Maaverot olivat ennen pääasiallinen verotuksen muoto ja vielä 1800-luvun alussa valtion päätulonlähde Suomessa. Maavero syntyi erilaisista henkilökohtaisista maksuista silloin kun henkilön maksukyvyn perusteena oli hänen maaomaisuutensa. Kustaa Vaasan aikana laadittiin erityiset luettelot eli maakirjat, ja näihin merkittiin pitäjittäin mitä veroa ja minkä perusteiden mukaan tilan oli maksettava maaveroa. Tällä tavalla määrätty vero sai nimekseen vanha maakirjavero. 1600-luvulla säädettiin eri aikoina ja eri tarkoituksiin alun perin tilapäisiksi tarkoitettuja veroja suoritettaviksi tiloilta vanhan maaveron lisäksi. Kun myös nämä verot jäivät pysyviksi, niistä syntyi maaveroon lisä, joka sai nimekseen manttaalivero. Molemmat verot yhdessä muodostivat vielä 1900-luvun alussa niin sanotun vakinaisen maaveron.
Maavero oli alkujaan hyvin raskas, mutta maanviljelyksen edistyessä verorasitus lieventyi. Se oli kuitenkin vielä 1900-luvulla hyvin epätasainen verotusmuoto, koska veron perusteena oli muuttumattomasti itse maaomistus. Lisäksi säteritilojen ja rälssitilojen ei tarvinnut maksaa maaveroa lainkaan, ja myös useat pappissäädylle kuuluneet tilat olivat vähitellen saavuttaneet verovapauden. Vero kohdistuikin pääosin talonpoikiin.
Vuonna 1908 erilaiset maaverot tuottivat Suomen valtiolle tuloa noin 3,5 miljoonaa markkaa, kun taas pelkästään paloviinavero tuotti samana vuonna noin 7,6 miljoonaa markkaa.
Maaverot lakkautettiin Suomessa vuoden 1925 alusta.
18. tammikuuta
18. tammikuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 18. päivä. Vuodesta on jäljellä 347 päivää (karkausvuonna 348).
João Bernardo Vieira
João Bernardo ”Nino” Vieira (27. huhtikuuta 1939 Bissau, Portugalin Guinea – 2. maaliskuuta 2009 Bissau, Guinea-Bissau) oli guineabissaulainen poliitikko. Hän toimi maansa presidenttinä kolmesti.
Vieira murhattiin maaliskuussa 2009 kesken virkakauden. Hänen kuolemastaan olivat vastuussa murhatun kenraalin Tagme Na Waien uskolliset sotilaat.
Varhainen ura
Vieira syntyi Bissaussa ja opiskeli alun perin sähkömieheksi. Vuonna 1960 hän liittyi Amílcar Cabralin PAIGC-puolueeseen, jonka tavoitteena oli Portugalin Guinean ja Kap Verden itsenäisyys. Vieira nousi merkittävään asemaan puolueessa Guinea-Bissaun itsenäisyyssodan aikana. Hän osoitti sodan kuluessa johtamistaitojaan. Vieira tunnettiin sodan aikana nimellä "Nino".
PAIGC hallinnoimilla alueilla järjestettiin vuonna 1972 paikallisvaalit, joiden perusteella muodostettiin myös maan ensimmäinen parlamentti. Vieira valittiin parlamentin puhemieheksi. Hänet nimitettiin pääministeriksi 28. syyskuuta 1978.
Vuoteen 1980 mennessä hallitus oli menettänyt kannatustaan taloudellisten olojen heikkenemisen vuoksi. Marraskuun 14. päivänä Vieira kaatoi verettömässä sotilasvallankaappaukssa presidentti Luís Cabralin hallinnon. Maan perustuslaki kumottiin ja Guinea-Bissauta johti yhdeksänhenkinen sotilasneuvosto, jonka puhemiehenä Vieira toimi ja samalla maan presidenttinä. Vuonna 1984 siviilihallinto palautettiin ja uusi perustuslaki astui voimaan.