cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kari Huttunen
Kari ”Hude” Huttunen on suomalainen entinen copywriter ja mainonnan suunnittelija, nykyinen seniorgolfpelaaja ja golfkolumnisti. Hänet palkittiin Vuoden Huiput -kilpailuissa vuonna 2003 mainosurastaan Platinahuippu-palkinnolla. Hänet tunnetaan 1990-luvun palkituimpiin kuuluneen Paltemaa Huttunen Santala -mainostoimiston (nyk. TBWA\Helsinki) perustajaosakkaana.
Boris III
Boris III, Bulgarian tsaari, (30. tammikuuta 1894 – 28. elokuuta 1943) nousi valtaistuimelle isänsä Ferdinand I:n eron jälkeen 1918 Bulgarian hävittyä ensimmäissä maailmansodassa.
Alkuvaikeuksia
Bulgarian tappio ensimmäisessä maailmansodassa oli jo toinen viiden vuoden sisään, sillä myös toinen Balkanin sota päättyi Bulgarian häviöön. Maa joutui luovuttamaan alueita naapureilleen ja maksamaan sotakorvaukset, jotka uhkasivat taloutta ja poliittista vakautta. Syntyi kaksi liikettä, agraariliitto ja kommunistipuolue, jotka vaativat monarkian lopettamista.
Maan pääministeriksi nousi Boriksen kruunausvuonna agraariliiton Aleksandăr Stambolijski. Huolimatta maan maatalousvaltaisuudesta hän sai vastaansa keskiluokan ja armeijan vihan. Armeija teki vallankaappauksen 1923. Kreikka julisti Bulgarialle sodan 1925. Vaikka Kansainliitto välitti maiden välille rauhan, jatkui sekasorto vuoteen 1934 asti, jolloin Boris auttoi armeijaa perustamaan diktatuurin. Seuraavan vuonna hän otti itse vallan, ja hallitsi itsevaltiaana monarkkina.
Boris nai Savoijin Giovannan, Italian Viktor Emanuel III:n tyttären lokakuussa 1930 Assisissa ja ortodoksisessa seremoniassa Sofiassa. Liitosta syntyi tytär Marie-Louise tammikuussa 1933 ja kruununperillinen, poika Simeon 1937.
Saksalaismielisyys murenee
Toisen maailmansodan alussa mielipide oli saksalaismyönteinen, koska Saksa pakotti Romanian luovuttamaan Dobrudzhan maakunnan eteläosan takaisin Bulgarialle. Vuonna 1941 Boris liittoutui akselivaltojen kanssa ja liittyi sotaan Kreikkaa ja Jugoslaviaa vastaan saadakseen takaisin niille menetetyt alueet. Boris kieltäytyi kuitenkin yhteistyöstä kahdessa asiassa: alkuvuodesta 1943 saksalaiset pyysivät Bulgarian 50 000 juutalaisen lähettämistä Puolaan. Bulgaria ei myöskään suostunut julistamaan sotaa Neuvostoliitolle, etenkin kun sota oli kääntymässä Saksaa vastaan.
Elokuussa 1943 Adolf Hitler kutsui Borisin tapaamiseen Berliiniin. Hän suostui symboliseen sodanjulistukseen Yhdistyneelle kuningaskunnalle ja Yhdysvalloille. Tämä kuitenkin kostautui, kun Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat ja Yhdysvaltain ilmavoimat pommittivat Sofiaa raskaasti 1943–1944.
Kuolema
Boris kuoli pian palattuaan Berliinistä sydänkohtaukseen retkeillessään Rilavuorella. Kuninkaaksi nousi kuusivuotias Simeon II.
Boris haudattiin Rilan luostariin. Kun kommunistit nousivat valtaan 1944 ruumis kaivettiin haudasta ja haudattiin salaa Vranan palatsin pihamaalle. Kommunistivallan päättymisen jälkeisissä etsinnöissä löydettiin sydän, joka palautettiin Rilan luostariin.
Tracker-musiikki
Tracker-musiikki on ääninäytteiden eli samplejen monikanavaiseen toistoon perustuvaa tietokonemusiikkia, jota luodaan trackeriksi kutsutulla ohjelmalla.
Trackereillä tehty musiikki on vaikuttanut elektronisen musiikin artisteihin sekä videopelien ääniraitojen tekoon.
Sortavalan Palloilijat
Sortavalan Palloilijat rekisteröitiin 14. heinäkuuta 1930, kun Sortavalan Palloseura jakaantui kahtia. Seura kuului SVUL:n Itä-Karjalan piiriin ja Palloliiton Sortavalan piiriin (vuoden 1938 joulukuuhun saakka Karjalan piiriin). Seuran ensimmäinen puheenjohtaja oli Martti Hukka.
Tracker-musiikki
Tracker-musiikin synty
Ennen mikrotietokoneiden ilmestymistä kolikkopelit olivat monelle ensimmäinen kosketus ja nämä sijaitsivat pelihalleissa, joissa soitettiin musiikkia radiosta tai jukeboxista. Varhaiset koteihin julkaistut pelit sisälsivät vain joitakin ääniefektejä, lyhyen teeman tai ei lainkaan ääntä. Varhaiset kotitietokoneet olivat rajattuja muutamaan kanavaan syntetisoituja ääniä. Tilanne muuttui 1980-luvun puolivälissä, jolloin julkaistiin Amiga ja Atari ST. Atari ST:ssä oli sisäänrakennettu MIDI-liitäntä ja myöhemmin julkaistu STe-malli lisäsi uuden äänipiirin. Vuonna 1985 julkaistussa Amigassa oli kehittynyt äänipiiri nimeltä Paula, joka pystyi soittamaan neljällä kanavalla PCM-sampleja yhtä aikaa. Harrastelijat pyrkivät kehittämään ohjelmistoa, jolla pystyttäisiin tekemään helposti digitoituihin soitinääniin perustuvaa musiikkia. Ensimmäinen tracker-ohjelma oli Karsten Obarskin Amigalle vuonna 1987 kehittämä Ultimate Soundtracker. Ohjelman käyttöliittymän "pianorulla" täsmäsi SID-kauden toistorakenteihin ja looppeihin. Ohjelma mahdollisti muidenkin kuin ohjelmoijien tuottaa musiikkia tietokoneella. Ohjelma tallensi teokset moduulimusiikkina tunnettuun muotoon (MOD., modit), jossa tiedostoon sisältyivät sekä kappaleen moniraitasekvenssi- että sampletiedot (ääninäytteet). Modit pystyivät tallentamaan jokaisen instrumentin ääninäytteiden lisäksi keston, intensiteetin ja erikoisefektin jokaiselle nuotille. Tämä eroaa MIDI-musiikista siten, että MIDI-tiedostot eivät tallenna sampleja. Tästä huolimatta tiedostokoot olivat melko pieniä (riippuen täysin käytettyjen soitinäänien koosta) ja ennen kaikkea äänilaitteistosta riippumattomia. Soitinäänet muodostuvat siten, että kun nauhoitetaan esimerkiksi yksi pianon koskettimen ääni, voidaan tätä ääntä nopeuttaa tai hidastaa, jolloin sen äänenkorkeus muuttuu ja näin voidaan soittaa monia nuotteja vain yhtä samplea käyttäen. Erillisten soitinäänien sijaan sample voi koostua kokonaisista soinnuista tai muista äänen pätkistä kuten rumpuloopeista.
Ultimate Soundtrackeria seurasivat ohjelmat kuten NoiseTracker ja ProTracker, jotka korjasivat ohjelmointivirheitä ja lisäsivät ominaisuuksia kuten kasvattivat instrumenttien määrää. Startrekker katsotaan samaan 4-kanavaisten jatkumoon.
Tracker-musiikki oli Amigalla suosittua sekä tietokonepelien että demojen musiikkina. Laitteiston ominaisuudet soveltuivat hyvin tämäntyyppiselle musiikille ja myös soittorutiinien teko oli siksi helppoa. Amigan äänistä vastaava Paula-piiri soittaa ääninäytteitä muistista ilman että tietokoneen prosessori käyttää siihen paljon aikaa. Amigan prosessori kertoi Paulalle missä ääninäyte sijaitsee, miten kauan sitä toistetaan ja millä tahdilla sitä toistetaan. Vertailukohtana Macintoshilla prosessorin on ladattava seuraava äänitieto rekisteriin sekunnissa, joka hidastaa käyttöä. Paulan 8-bittinen DAC ja 6-bittinen äänenvoimakkuuden säätö voidaan yhdistää 14-bittiseksi tilaksi. Amiga tarjosi käytettäväksi neljä äänikanavaa: muissa tietokoneissa neljä kanavaa olisi tarkoittanut neljän sävelen sointua, mutta Amigalla sointuun riitti yksi kanava. Neljästä äänikanavasta huolimatta sille kehitettiin myös 8-kanavaisia ohjelmia kuten Oktalyzer ja OctaMed. 8-kanavaiset miksasivat kaksi kanavaa yhdeksi ja tarjosivat näin kahdeksan eri kanavaa, tosin puolittaen samalla näytteenottotaajuuden.
Sortavalan Palloilijat
Jatkosodan aikana kaikki sortavalalaispalloilijat pelasivat SPS:n riveissä ja seurat yhdistyivätkin 1945 yhdeksi seuraksi Sortavalan Palloseuraksi, joka jatkoi toimintaansa Kuopiossa.
Pesäpallo
SP pelasi pesäpallon mestaruussarjassa kesällä 1930 ja kärsi murskaavan 2-14 tappion sisarseuralleen SPS:lle. Alkulohkosta ei ollut asiaa jatkopeleihin. Vuonna 1931 seuran naiset selvisivät SM-cupkilpailussa aina välieriin saakka ennen kuin Viipurin Pallonlyöjät pudottivat joukkueen jatkosta.
Tracker-musiikki
Tracker-musiikin synty
Amigalle vuonna 1997 julkaistulle DIGI Boosterille julkaistiin kaupallinen seuraaja DIGI Booster PRO.
Symphonie oli kaupallinen tracker-ohjelma Amigalle, jonka lähdekoodit julkaistiin myöhemmin.
Useat muusikot aloittivat uransa tracker-ohjelmistoilla. Tracker-ohjelmien käyttöön liittyy tietynlainen oppimiskäyrä, mutta ne mahdollistivat ajoituksen tavalla, joka on muilla menetelmillä vaikeaa. Amigan ja OctaMEDin kanssa ei tarvinnut vuokrata studiota ja musiikin tekoon ei tarvinnut paljoa laitteita. OctaMED sisälsi myös MIDI-tuen, sample-editorin ja äänigeneraattorin.
Eräs tekijä Amigan menestykseen edullisena tuotantoon käytettävänä tietokoneen oli erittäinen edullisten samplerimoduulien saatavuus, joiden avulla käyttäjät pystyivät äänittämään sampleja. Samplerimoduuli kytkettiin usein tietokoneen rinnakkaisporttiin ja moduulissa oli usein RCA-liittimet, joiden avulla ääntä voitiin tallettaa levysoittimesta, nauhurista tai jopa VHS-videolta. Tämä oli huomattavasti halvempi kuin muu tarkoitukseen suunnattu laitteisto.
Tracker-musiikki PC-yhteensopivilla
IBM PC -yhteensopivissa tracker-musiikki on leimautunut demoskeneen huomattavasti vahvemmin kuin Amigalla, koska PC:n äänilaitteiston vaihtelevuudesta ja alkeellisuudesta johtuen jo pelkän mod-soittorutiinin toteutus oli huomattavasti hankalampaa ja muodosti ohjelmoijille haasteen. Varhaiset PC-ryhmät halusivat kuitenkin näyttää, että PC pystyy samaan kuin Amigakin, ja niin syntyi paitsi soittorutiineja, myös trackereita. Demoskene suosi Gravis Ultrasound äänikorttia, joka Amigan tapaan soitti sampleja kuluttamatta prosessoriaikaa. Demoissa tracker-musiikki oli itsestäänselvyys, mutta PC-peleissä sitä ei juuri käytetty. Poikkeuksia tästä säännöstä ovat esimerkiksi pelit Unreal, One Must Fall: 2097, Death Rally ja Star Control 2, sekä muutamat flipperit, kuten Pinball Dreams 1 ja 2, Pinball Fantasies, Pinball 4000 ja Pinball Mania (osa näistä musiikeista on tehty Amigalla).
Monet demoryhmät kehittivät oman trackerinsa. 1990-luvun puolivälin kaksi vahvinta PC-trackeria olivat suomalaisen Future Crew'n Scream Tracker 3 ja ruotsalaisen Tritonin Fast Tracker II (joka ensimmäisenä tuki 44 kHz taajuudella otettuja 16-bittisiä sampleja). Molemmat ryhmät kehittivät ohjelmansa ensin omaa käyttöään varten. Myöhemmin MS-DOSille ilmestyi myös Jeffrey Limin Impulse Tracker, joka muistuttaa käyttöliittymältään ScreamTrackeria, mutta on ominaisuuksiltaan huomattavasti laajempi. Myöhemmistä ohjelmista suosittu on esimerkiksi Modplug Tracker ja kehittyneintä sukupolvea edustava kaupallinen Renoise, joka tukee muun muassa MIDI-ohjelmistoissa jo pitempään käytettyjä VST-efektejä sekä SF2-formaatin instrumentteja. Myös Fast Tracker III -nimellä alkunsa saanut Skale Tracker tuki VST-efektejä sekä SF2-formaatin instrumentteja, mutta sen kehittäminen on lopetettu keskeneräisenä ja sen käyttämää SKM-tiedostoformaattia ei voi ladata muilla ohjelmilla.
Muut alustat
Future Composer on Finnish Goldin vuonna 1988 Commodore 64:lle julkaistu tracker-ohjelma.
2000-luvulla
SoundTracker on muun muassa Linuxille julkaistu tracker-ohjelma.
Renoise ja OpenMPT ovat muita esimerkkejä 2000-luvulla kehitetyistä tracker-ohjelmista.
Tunneli
thumb|Jalankulku- ja pyöräilyväyläksi muutettu entinen [[rautatietunneli Belgiassa.]] Tunneli on pitkä ja kapea onkalo, joka voi olla joko kallio- tai maaperään puhkaistu reitti tai betonikantinen rakenne. Tunneli voi myös olla näiden kahden yhdistelmä eli kulkea osan matkaa maan sisällä ja osan betonikannen alla. Tunnelin pituuskaltevuus on riittävän loiva kulkemiseen. Vastaavaa pystysuoraa tai hyvin jyrkkää reittiä kutsutaan yleensä tunnelin sijasta kuiluksi (esimerkiksi kaivoskuilujen ja -tunneleiden muodostama järjestelmä).
Tracker-musiikki
Musiikkilajeista
Tracker-musiikin tyylilajeista suosituimpia ovat 1990-luvun jälkipuoliskolta alkaen elektronisen musiikin tyylilajit, kuten techno, trance, hardcore ja 8-bittisten kotitietokoneiden musiikkia muistuttava chiptune, joka oli enemmän voimissaan tracker-musiikin varhaisina vuosina. Trackereilla on kuitenkin jäljitelty myös elävämmän musiikin lajeja kuten sinfoniamusiikkia ja heavy metalia. Periaatteessa pitkiä sampleja käyttämällä trackereilla voi tehdä mitä tahansa musiikkia ja viimeistään CD-tasoista ääntä tukevan Fast Tracker II -ohjelman (1995) myötä tracker -ohjelmilla on periaatteessa voinut tehdä äänenlaadultaan kaupallisen musiikin standardit täyttäviä kappaleita, joskin miksaus ja masterointi ominaisuudet ovat 1990-luvun ohjelmissa vielä kovasti jäljessä siitä, mitä kaupallisen musiikin tuotantoon yleensä käytetään. Muutamaan Amigan peliin sovitettiin aikoinaan kaupallisesti julkaistuja kappaleita tracker-formaattiin (esimerkiksi John Foxxin "Into the Wonderful" pelissä Gods ja Tim Simenonin "Megablast" pelissä Xenon 2).
Tunneli
Tunnelien rakentaminen
Tunneleita rakennetaan muun muassa poraamalla, räjäyttämällä ja kaivamalla. Lisäksi voidaan joutua käyttämään väliaikaisia tai pysyviä maanvahvistusmenetelmiä; väliaikaisista esimerkkinä voi mainita maaperän jäädyttämisen ennen kaivamista, mitä käytettiin muun muassa Helsingin metroa rakennettaessa niin sanotun Kluuvin ruhjeen (entisen merenlahden paikalla oleva täyttömaa-alue Helsingin keskustan alla muun muassa rautatieaseman tienoilla) vahvistamiseksi kaivun mahdollistamiseksi.
Tunneli on usein vahvistettu sisäpuolelta betonivalulla, ruiskubetonoinnilla, teräs- tai puurakenteilla tai muilla vastaavilla tavoilla sen romahtamisen ja seinämistä irtoavien lohkareiden tai muun maa-aineksen putoamisen estämiseksi. Joissain tapauksissa koko tunneli on umpinainen betoni- tai muu putki, kun maaperä on niin pehmeää, ettei sen läpi kaivettu reitti pysyisi sellaisenaan lainkaan avoimena.
Tracker-musiikki
Tracker-musiikin soittaminen
Monet tunnetut musiikkisoittimet kuten Audacious, Winamp ja XMMS soittavat tracker-musiikkia joko suoraan tai lisäosien avulla. XMP on eräs useita muotoja tukeva ohjelma.
Tunneli
Tunneleita Suomessa
pienoiskuva|[[Tampereen rantatunnelin itäpää vuonna 2017.]] Suomessa ei suhteellisen vähäisten ja loivien maaston korkeuserojen vuoksi ole tarvittu kovin mittavia liikennetunneleita. Tiet on yleensä rakennettu ylittämään tai kiertämään maaston korkeuserot, tai kallioihin on puhkaistu avoväylät kallioleikkauksin. Suomen ensimmäinen tietunneli on Färjsundin tunneli, joka valmistui Ahvenanmaalle vuonna 1958. Viime vuosina on päätieverkostolle rakennettu muutamia pitempiä tunneliosuuksia kuten esimerkiksi Hiidenkallion tunneli Espoossa, Karnaisten tunneli Lohjalla ja Vuosaaren tunneli Helsingissä. Tampereella marraskuussa 2016 avattu yli 2,3 kilometriä pitkä Tampereen rantatunneli on Suomen pisin maantietunneli. Myös Helsinkiin on suunniteltu keskustan alittavaa pitkää Keskustatunnelia.
Tracker-musiikki
Tracker-musiikin soittaminen
Joihinkin muotoihin tarvitaan joko alkuperäinen ohjelma jolla se on tehty, tai emulaatiota käyttävä ohjelma kuten Unix Amiga Delitracker Emulator (UADE).
Tracker-musiikin säilöminen
Tracker-musiikkia säilövät useat sivustot kuten The Mod Archive, Modplanet, Amiga Music Preservation (AMP) ja Atari SAP Music Archive (ASMA). Myös Aminet sisältää tracker-musiikkia sekä ohjelmia käsittelyyn ja toistamiseen Amigalle.
Tunneli
Tunneleita Suomessa
Rautateitä rakennettaessa on niiden suuremman tasaisuusvaatimuksen vuoksi ollut tunneleiden tarvetta herkemmin kuin teillä. Pitempiä rautatietunneliosuuksia on Helsingin metron ohella Helsingin–Turun ja Jämsän–Jyväskylän rataosuuksilla. Suomen pisin rautatietunneli on Vuosaaren satamaradalla sijaitseva Savion rautatietunneli, jonka pituus on 13,6 kilometriä. Suomen lyhin rautatietunneli on kallioon louhittu Paksunniemen rautatietunneli Parikkalassa. Sen pituus on vain 26 metriä.
Suomen pisin tunneli ja tiettävästi maailman toiseksi pisin yhtenäinen kalliotunneli on Päijänteestä vettä pääkaupunkiseudulle tuova Päijännetunneli, joka on 120 kilometriä pitkä. Maailman pisin tunneli on 137-kilometrinen Delawaren vesitunneli Yhdysvalloissa.
Muuta
Tunneli voi tarkoittaa myös näennäisyhteyksiä tietoliikenteessä, esimerkiksi yrityksen eri toimipisteiden välillä olevaa suojattua yhteyttä. Katso tarkemmin artikkelista VPN.
Kukkoasetelma
Kukkoasetelma on suomalaisen taiteilijan Tuomas von Boehmin tekemä temperamaalaus puulle, 27×41 cm, vuodelta 1956. Maalaus kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan lahjoituskokoelmiin.
Kukkoasetelmaan von Boehm maalasi valkoisen liinan peittämälle pöydälle valkoisen kukon, ruskean morttelin nuijineen sekä voileipiä matalaan koriin. Signeeraus erottuu maalauksen vasemmassa alalaidassa. Asetelmasta huokuu espanjalainen arkitunnelma.
Samantyylisen valkoisen kukon von Boehm maalasi myös Espanjalainen asetelma -maalaukseensa vuonna 1953.
Wihurin Sibelius-palkinto
thumb|[[Antti Wihuri luovuttamassa Wihurin Sibelius-palkintoa Paul Hindemithille vuonna 1955. Takana tasavallan presidentti Juho Kusti Paasikivi.]] Wihurin Sibelius-palkinto on Wihurin kansainvälisten palkintojen rahaston myöntämä palkinto kansainvälisesti tunnetulle ja tunnustetulle taidemusiikin säveltäjälle. Palkinto on yksi klassisen musiikkimaailman arvostetuimmista ja rahallisesti suurimmista palkinnoista. Ensimmäinen Wihurin Sibelius-palkinto jaettiin vuonna 1953 Jean Sibeliukselle, jonka mukaan palkinto on nimetty. Vuoteen 2020 mennessä Wihurin Sibelius-palkintoja on jaettu yhteensä 19 kappaletta, joista viimeisin vuonna 2020 jaettu oli arvoltaan 150 000 euroa. Sen sai suomalainen säveltäjä Jukka Tiensuu. Wihurin Sibelius-palkinnon jakamista varten on asetettu viisijäseninen asiantuntijalautakunta, joka koostuu arvostetuiden suomalaisten musiikki-instituutioiden edustajista. Asiantuntijalautakuntaan on kuulunut musiikkitieteen professoreita ja säveltäjiä.
Palkintoja voivat saada sekä yksityiset henkilöt että yhteisöt kansallisuuteen, uskontoon, rotuun tai kieleen katsomatta.
Historia
Wihurin kansainvälisten palkintojen rahasto merkittiin oikeusministeriön säätiörekisteriin 16. huhtikuuta 1953. Säätiön peruspääomana oli arvopapereita noin sadan miljoonan markan arvosta ja lisäksi käyttövaroja 15–16 miljoonaa markkaa. Säätiön tarkoituksena oli kansainvälisiä palkintoja ja erityisesti Wihurin Sibelius-palkintoa jakamalla edistää ja tukea ihmiskunnan henkistä ja taloudellista kehitystä. Musiikkipalkinto asetettiin erityisasemaan lähinnä siksi, ettei Ruotsissa jaettaviin Nobel-palkintoihin sisältynyt tämän alan palkitsemista.
Ensimmäisen palkinnon jakaminen Helsingin yliopiston juhlasalissa 1953 oli merkkitapaus, jossa olivat paikalla muun muassa tasavallan presidentti J. K. Paasikivi, eduskunnan puhemies K.-A. Fagerholm ja pääministeri Urho Kekkonen. Wihurin kansainvälisten palkintojen rahaston Sibelius-palkinto luovutettiin säveltäjämestari Jean Sibeliukselle ja sen otti vastaan merenkulkuneuvos Antti Wihurin kädestä Sibeliuksen tytär, rouva Eva Paloheimo. Ensimmäinen 7,5 miljoonan markan suuruinen palkinto oli päätetty yksimielisesti antaa Suomen säveltaiteen suurelle mestarille. Merenkulkuneuvos Wihurin ja rouva Paloheimon puheiden jälkeen Helsingin kaupunginorkesteri soitti Finlandian.
Vuonna 1963 palkinto jaettiin päivänä, jolloin Antti Wihurin syntymästä oli kulunut 80 vuotta. Järjestyksessä neljännen palkinnon jakoi rouva Rakel Wihuri. Sibelius-palkinnon saaja, säveltäjä Igor Stravinsky ei voinut saapua Helsinkiin, joten 80 000 markan arvoisen palkinnon otti vastaan Yhdysvaltain Suomen suurlähettiläs Carl T. Rowan.
Vuonna 1965 myönnettiin kaksi palkintoa (viides ja kuudes) yhteensä neljälle säveltäjälle. Benjamin Britten sai 25 000 Yhdysvaltain dollarin arvoisen palkinnon ja toisen 25 000 dollarin palkinnon jakoivat Erik Bergman, Usko Meriläinen ja Einojuhani Rautavaara.
Seitsemännen palkinon jakoi 1971 kauppaneuvos Rakel Wihuri. Sadan tuhannen markan arvoisen tunnustuksen sai ranskalainen säveltäjä Olivier Messiaen. Palkinnon luovutus tapahtui Helsingin yliopistossa Jorma Panulan johtaman Helsingin kaupunginorkesterin soittaman fanfaarin säestyksellä ja juhlatilaisuudessa kuultiin myös Sibeliuksen ja Brittenin säveltämää orkesterimusiikkia.
Sadantuhannen euron arvoisen 12. palkinnon sai György Ligeti vuonna 2000. Vuonna 2003 Magnus Lindberg sai yksin sadantuhannen euron arvoisen 13. palkinnon. Palkintosumma oli myös vuonna 2006 satatuhatta euroa, kun se myönnettiin tanskalaiselle säveltäjälle Per Nørgårdille.
Ensimmäinen Sibelius-palkinnon saanut nainen oli 2009 Kaija Saariaho. Hän osti sadantuhannen euron palkintorahoilla kotiinsa flyygelin. Palkinto oli järjestyksessä 15. Vuonna 2012 jaettiin 16. palkinto, jonka suuruus oli ensimmäistä kertaa 150 000 euroa. Tällä kertaa palkittiin unkarilaissyntyinen säveltäjä György Kurtág. Vuonna 2015 palkinto (17.) myönnettiin säveltäjä Sir Harrison Birwistlelle. Palkinnon suuruus oli jälleen 150 000 euroa.
Toinen nainen, jolle Sibelius-palkinto myönnettiin, oli eteläkorealainen säveltäjä Unsuk Chin. Hän sai 150 000 euron palkinnon (18.) vuonna 2017 Finlandia-talossa.
Walpole
Walpole viittaa muun muassa seuraaviin:
Jorma Savikko
Jorma Juhani Savikko (7. heinäkuuta 1926 Lieto – 23. marraskuuta 2010 Kotka) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän oli kehittämässä Eteenpäin-lehteä merkittäväksi alueen vaikuttajaksi ja kirjoitti televisio- ja elokuvakäsikirjoituksia ja näytelmiä.
Savikko työskenteli Eteenpäin-lehdessä 1947–1988 toimittajana, toimitussihteerinä ja viimeiseksi kulttuuritoimituksen esimiehenä. Hän oli Kotkan kulttuurilautakunnan puheenjohtaja 1972–1992 ja Kymen läänin taidetoimikunnan jäsen. Kirjailijayhdistys Paltan puheenjohtana Savikko oli 1969–1972.
Näytelmien ja televisiokäsikirjoitusten lisäksi Savikko dramatisoi Toivo Pekkasen kirjoja, joista Rauni Mollberg ohjasi elokuvat. Näitä ovat muun muassa Lapsuuteni ja Tehtaan varjossa. Lisäksi hän oli mukana tekemässä useita paikallishistorioita ja Kotkan musiikkiopiston historian Musiikkielämä opinsaunassa: Kotkan-seudun musiikkiopisto 60 vuotta (2006).
Riimukivi
Riimua tarkoittava sana runa merkitsi salaisuutta ja kuiskausta, ja siksi monen riimukiven teksti alkaa kehotuksella Tyd runorna ’Tulkitse riimut’. Bergenistä ja muualtakin Skandinaviasta on löydetty lyhyitä kovin arkisia riimutekstinpätkiä, mikä viittaa riimujen ymmärtämistaidon olleen ainakin joskus paikoittain melko yleistä.
Riimukivien pystyttäminen on luultavasti saanut alkunsa kuolleiden muistoksi pystytetyistä kivipaasista. Niitä on Skandinavian esihistoriallisilla hautausmailla kuten Jordbrossa Tukholman eteläpuolella tai Lindholm Højellä Aalborgin pohjoispuolella. Myös suurin osa riimukivistä on vainajien muistokiviä. Kiviä saatettiin pystyttää myös jonkin merkittävän teon kuten sillanrakentamisen muistoksi. Joskus riimukivessä lukee, että pystyttäjä pystytti sen itselleen jo eläessään ilmeisesti pelätessään jälkimaailman muuten unohtavan hänet. Riimuja kaiverrettiin toisinaan myös isoihin kalliopaasiin ja kallionlohkareisiin, joita siis ei tarvinnut pystyttää.
Varhaisimmat riimukivet
Maailman vanhin riimukivi on löydetty Norjasta vuonna 2021. Se on hiekkakiveä ja samalla myös vanhin ajoitettu riimukirjoitus. Riimukivi on lähes neliön muotoinen, sivuiltaan noin 30 senttimetrin kokoinen. Kivessä oleva teksti lienee kirjoitettu ennen vuotta 250, mahdollisesti jo vuonna 1 jaa. Luun jäänteistä otettujen radiohiilinäytteiden mukaan hauta, josta kivi löytyi on vuosien 25 ja 250 väliseltä ajalta. Yhden näytteen mukaan hauta on viimeistään vuodelta 120.
Kiveä kutsutaan Svingerudin kiveksi löytöpaikkansa mukaan. Kiven ikä arvioitiin radiohiiliajoituksella, koska haudassa oli luiden lisäksi puuhiiltä. Kiven merkinnöistä erottuu yksi sana "idiberug". Tutkijat eivät tiedä, mitä sana tarkalleen tarkoittaa. Kyseessä voi esimerkiksi olla haudassa olleen henkilön nimi. Tutkijat arvelevat, että Svingerudin kivi on saattanut olla haudan paikan merkki tai muistokivi. Kivi oli aseteltu hautaan tekstipuoli alaspäin. Poikkeuksellista kivessä on tutkijoiden mukaan sen sisältämän tekstin määrä: kivi on raaputettu lähes täyteen merkkejä, eikä kaikista synny järkeviä sanoja. Tutkijat kuvailevatkin tekstejä raapustuksina. Idiberug voisi olla taivutusmuoto Idibera-nimestä, joka on naisen nimi. Se saattaa myös viitata Idiberung-nimiseen sukuun, mutta myös muut selitykset ovat mahdollisia.
Ennen löydön tekemistä ja tutkimista arveltiin, että ensimmäiset riimukivet kirjoitettiin joskus vuosien 300–400 paikkeilla. Ennen tätä löytöä ajateltiin, että vanhimmat riimukivet ovat kansainvaellusaikaisia.
Riimukivet viikinkiajalla ja sen jälkeen
Riimukivien pystytys yleistyi viikinkiajalla.
Riimukiviä on löytynyt yli 3 000, suurin osa Ruotsin alueelta. Yleisintä riimukivien pystytys oli Keski-Ruotsissa 1000–1100-luvuilla. Tämän vaiheen riimukivissä on usein kristillisiä tunnuksia ja lauseita.
Riimukiviin on suhtauduttu eri tavoin eri aikoina. Niitä voitiin hyödyntää rakennusmateriaalina kivijalassa tai seinässä, ja vielä 1700-luvulla riimukivi voitiin hajottaa leivinuunin rakennustarpeiksi. 1800-luvulla riimukiviä alettiin kuitenkin varjella ja siirtää aikalaisten kannalta näkyvämmille paikoille, kuten kirkkojen viereen tai herraskartanoiden puutarhoja koristamaan.
Ulkoasu
Riimukiviin kaiverrettiin usein pitkä kiemurteleva käärme, jonka vartalon sisällä riimuteksti kulkee. Kristillisellä ajalla riimukiviin ilmestyi myös ristiaiheita. Kuvat ja tekstit väritettiin usein punaisella värillä, mikä helpotti merkkien lukemista. Varsinkin Gotlannissa pystytettiin koristeellisia kuvakiviä vailla kirjoitusta.
Apu-trilogia
Apu-trilogia on kolmiosainen Satyajit Rayn ohjaama elokuvasarja. Elokuvat valmistuivat vuosina 1955–1959. Ne perustuivat Bibhutibhushan Bandyopadhyayn kirjoittamiin romaaneihin Pather Panchali (1929) ja Aparajito (1932). Musiikin kaikkiin kolmeen elokuvaan teki Ravi Shankar.
Trilogiaan kuuluvat seuraavat elokuvat:
Riimukivi
Ulkoasu
Moniin riimukiviin on merkitty myös tieto henkilöstä, joka veisti tai kaiversi riimut.
Ruotsalainen tutkija Marco Bianchi on väitöskirjassaan osoittanut, että viikinkien riimukivien riimuilla ei aina ollut sisältöä, vaan niitä kirjoiteltiin myös todisteeksi kirjoittajansa kirjoitustaidosta, vaikka sitä ei olisi ollutkaan. Kristinuskon levitessä kirjoitustaitoa alettiin pitää tärkeänä, minkä on päätelty olevan syynä sisällyksettömien riimujen kirjoittamiseen.
Valmistus
Riimukivissä käytetään tosiaankin kaivertamista merkitsevää rista-verbiä, vaikka itse asiassa kiveen riimut piti hakata. Rista-verbin käyttö onkin jäänne menneisyydestä, jolloin riimut kaiverrettiin puuhun. Riimukivet ovat siten riimuja myöhäsyntyisempi keksintö, joka palveli suurmiesten ja varakkaan maata omistavan yläluokkaa.
Riimuja ei suinkaan aina hakannut kiveen yksi ainoa ammattilainen, vaan kolmen tai neljän kivenhakkaajan muodostama ryhmä. Tällöin on selvinnyt sekin, että Öpir, jota on pidetty yhtenä riimujenhakkaajana, onkin itse asiassa nimitys, jota kaksi eri riimujenhakkaajaryhmää on käyttänyt.
Riimukivet ja Suomi
Suomesta on löytynyt yksi riimukiven osa, jota yleisesti pidetään vanhana. Se on löytynyt rantavedestä Hiittisten Stora Ängesöstä vuonna 1997. Muiden Suomen alueelta löytyneiden riimukivien iästä ja aitoudesta on kiistelty ja toisinaan kielipolitiikka sekä kuumentuneet tunteet ovat häirinneet niiden asiallista tutkimista.
Suomesta löydetyt riimukivet
Suomesta on löytynyt muutamia riimukirjoituksia. Nämä edustavat erilaisia riimukirjoitusten lajeja eri ajoilta, ja ne ovat löytyneet eri paikoista. Silti on mahdollista puhua jonkinlaisesta suomalaisesta riimukulttuurista. Suomesta on löytynyt toistakymmentä riimukirjoitusta viikinki- tai keskiajalta. Suomen harvat riimukirjoitukset edustavat kuitenkin laajaa esine- ja kirjoitustyyppien kirjoa. Koska riimukirjoituksia on löytynyt eri puolelta maata ja eri ajalta, on mahdollista, että Suomessa on ollut jossain määrin tietoa riimuista aina viikinkiajasta lähtien. Suurin osa noin kymmenestä viikinkiaikaisesta riimukirjoituksesta on kaiverrettu pieniin esineisiin kuten myntteihin, ja niiden arvellaan olevan tuontitavaraa; esimerkiksi niin sanottua Tuukkalan solkea pidetään gotlantilaisena.
Ahvenanmaan Kökarista on vuodelta 1667 tieto kahdesta riimukivestä, joista toinen oli järvessä, matalassa vedessä pinnan alla. Vuonna 1998 tutkija Tapani Tuovinen kirjoitti, että kiviä ei ole myöhemmin löydetty.
Suomesta on löydetty vuonna 1997 yksi aidoksi katsottu riimukiven katkelma Dragsfjärdin saaristosta, entisestä Hiittisten pitäjästä. Jotunista hiekkakiveä oleva lohkare makasi rantavedessä, madaltuneeseen luonnonsatamaan johtavan salmen suussa. Noin 24 kilogrammaa painavan riimukiven kappaleessa on yhteensä 15 riimua kahdessa rivissä. Ne on järjestetty kahteen sisäkkäiseen vyöhykkeeseen. Kivessä näkyy myös osa niin sanotusta riimueläimestä, josta erottuu pää ja kaula. Tekstistä on jäljellä vain kahdeksan riimua ja kaksi sananvälimerkkiä ulkovyöhykkeessä ja seitsemän riimua ja yksi sanavälimerkki sisemmässä. Tekstit ovat latinalaisille kirjaimille muutettuna ''... si. Raði ma(ðr?) ..., eli vapaasti tulkittuna 'lukekoon hän' ('ken voi'?) ja ... Þorfas(t'') ..., joka on miehen nimi Torfast. Riimut ovat todennäköisesti 1000-luvun ensimmäisen vuosisadan lopulta. On esitetty, että kivi on voinut joutua paikalle purjealuksen painolastina. Lohkare on voinut joutua löytöpaikkaan myös jäihin vajonneessa reessä. Tuovinen on pohtinut, että kivi on voitu pystyttää löytöpaikan läheisyyteen ja myöhemmin hajonnut ja joutunut veteen. Myös tutkija Kendra Wilson pitää mahdollisena, että kivi on kaiverrettu lähellä sen löytöpaikkaa. Ruotsin museoviraston riimututkija Magnus Källström on havainnut siinä yhtäläisyyksiä uplantilaisen Balle i Lötin tyyliin. Hiittisissä oli viikinkiajalla markkinapaikka ja alueen arkeologisissa löydöissä näkyy skandinaavisia vaikutteita.
Vöyrin riimukirjoitukset
Pohjanmaalta Vöyristä on löydetty kolme kallioon kaiverrettua riimukirjoitusta, Båtholmenin, Pethskiftesin ja Höysälän (ruotsiksi Höisal) kaiverrukset. Jälkimmäisestä käytetään myös nimeä Höjsalträsket (Höysälänjärvi) tai Träskishällor, joka on kallio Höysälänjärven eteläpuolella. Vuonna 1986 julkaistu työstöjälkitutkimus viittaa siihen, että kaiverrukset ovat 1900-luvulla tehtyjä väärennöksiä. Museoviraston rekisteriportaalin mukaan Träskishällorin riimukirjoitus on ”enintään ehkä 100–200 vuoden ikäinen”. Kahden muun Vöyrin riimukirjoituksen ajoitukseen rekisteriportaali ei ota selkeää kantaa, mutta niidenkään myöhäistä alkuperää ei torjuta. Löytöaikaan, vuonna 1978, Höysälän riimuja kävi katsomassa myös ulkomaalaisia riimukirjoituksen asiantuntijoita, professorit Sven B. F. Jansson Ruotsista ja Gerd Høst Norjasta. Jansson piti riimuja uusina ja Høst taas viikinkiaikaisina tai ehkä jopa vanhempina. Myöhemmin löytöön tutustui paikan päällä vielä professori Karl-Axel Holmberg, jonka mielestä riimut saattaisivat olla peräisin 800-luvulta. Vöyristä on löydetty myös neljäs kaiverrus, jota on epäilty riimukirjoitukseksi, mutta Museoviraston kulttuuriympäristöjen tutkimusraportteja sisältävä sivu ei täsmennä neljännen löydön paikkaa tai muita tietoja.
Venekuvio on puolestaan 48 senttimetriä riimujen yläpuolella. Veneen esiintyminen riimujen yhteydessä ei ole kovinkaan yleistä, vaikka tällaisia löytöjä onkin tehty. Merkillistä on se, että ajallisesti kovin kaukana olevat pronssikautisten kalliopiirrosten veneet ovat lähempänä Vöyrin venettä kuin viikinkiajan riimujen venekuviot. Aivan identtisiä nämäkään kuvat eivät ole, sillä Vöyrin veneestä puuttuvat pronssikautisiin vastineisiinsa piirretyt kaaret. Venekuvio ei kuitenkaan voi olla pronssikautinen, sillä se on riimujen tapaan hakattu rautapiikillä. Höysälän riimuja ei ole osattu tulkita, ja vuonna 1979 tutkija J.-P. Taavitsainen totesi, että ei voida osoittaa, että kirjoitus olisi suoraan kopioitu jostain tunnetusta riimukivestä. Vain noin 40–50 metrin päässä kaiverruksista sijaitsee Höysälänjärven jätinkirkko.
Sulkavan kalliohakkaukset
Sulkavalta, Siikaniemen Kärmeniemestä on löytynyt kalliosta jälkiä, jotka muistuttavat sekä skandinaavisia että slaavilaisia riimuja. Tutkijat eivät kuitenkaan ole osanneet sanoa, onko kyse ihmisen tekemistä jäljistä vai luonnon muovaamista. Vuonna 1983 tehdyssä arkeologisessa tarkastuksessa todetaan, että jäljet sijaitsevat Ryhälän kylässä Varmavirran länsirannalla olevassa kallioisessa niemessä, joka on aikaisemmin ollut saari. Raportin mukaan paikka on veden aikaan yhteydessä mantereeseen. Kallion korkeimmasta kohdasta pari metriä itään olevassa sekä itään että pohjoiseen viettävässä rinteessä on hakattuna riimuja muistuttavia jälkiä. Merkit eivät ole kovin selviä, ja itse kalliokin on hyvin uurteikas, joten erehtymisen vaara on suuri paikallistettaessa urien suuntia ja pituuksia. Yksi tulkinta merkeistä on 'RIIU RURIK'. Sen merkitys on epäselvä. Kirjoitus on noin 130 senttimetriä leveä ja 20 senttimetriä korkea. Kyseessä voisi olla myös jonkinlainen rajamerkki, sillä kirjoituksen suunta on suoraan kohti pohjoisempana olevaa Korkeasaarta.
Sulkavan Pihlajalahden kylästä tunnetaan myös riimuiksi varmistettuja kalliohakkauksia. Ne sijaitsevat Salonmäellä ja ovat historiallisella ajalla tehtyjä. Kalliohakkaukset sijaitsevat Iilahden Kommerlahdesta 0,5 kilometriä pohjoiseen, Likolammen eteläpäästä 0,3 kilometriä lounaaseen, korkean mäen päällä. Paikalta avautuu näkymä etelään. Hakkaukset ovat parina pitkänä rivinä laakean kalliopaljastuman kohdalla, paikalla olleen talon kivijalan vieressä. Tutkija Markus Hiekkanen on 1980-luvulla tulkinnut riimujen tarkoittavan: 'Tässä on Iitlahti postitalo'.
Muut Suomesta löydetyt esineet, joissa on riimukirjoitusta
Suomesta on löydetty lisäksi muihin materiaaleihin kaiverrettuja riimuja. Varsinais-Suomesta on löydetty ainakin kolme eri riimukirjoitusta, joista Helsingin yliopiston arkeologian dosentti Antti Lahelma on todennut, että väärennöksen tai kopion määritelmä ei kuvaa niistä kaikkia riittävän täsmällisesti. Turusta on löytynyt kolme latinankielistä riimukirjoitusta myöhäiskeskiaikaisissa kimpivadeissa. Kaiverruksia on arveltu muun muassa rukouksen katkelmaksi, ja ne ovat vaikeasti tulkittavia. Turun yliopiston arkeologian yliopistonlehtori Janne Harjula on tutkinut niitä osana keskiajan piirtomerkki- ja kirjoituskulttuuria.
Mikkelin Tuukkalan kalmistosta vuonna 1886 löytynyt niin sanottu Tuukkalan solki on pyöreä, riipukseksi muutettu hopealevysolki, jonka kääntöpuolella on riimukirjoitusta.
Riimusauvat ja suomalaiset puumerkit
Riimusauvoja on käytetty Suomessa uuden ajan alusta lähtien. Kalenterisauvojen merkit polveutuvat viikinkiajan riimuista, mutta ne edustavat enemmän ajanlasku- kuin kirjoitusjärjestelmää. Ruotsin, Suomen ja Viron maaseudulla yksittäisiä riimuja saatettiin käytettiin vielä 1800–1900-lukujen vaihteessa riimusauvoissa.
Puumerkkejä on käytetty Suomessa keskiajalta lähtien. Osan puumerkeistä arvellaan perustuvan riimuihin, vaikka yhteyttä on vaikea todistaa.
Ruotsista löydetyt riimukivet, joissa viitataan Suomen alueeseen
Kolmessa ruotsalaisessa riimukivessä (GS 13, U 582, G 319) on viittaus Suomeen. Niissä kerrotaan, että vainaja on saanut surmansa Suomeen tehdyllä retkellä. Yleensä kyseessä olivat ryöstöretket. Muita mahdollisia riimukiviä jotka viittaavat Suomeen ovat Sigsteinn-nimiselle henkilölle pystytetty U 180, jossa tapahtumapaikaksi kuvataan Véborg, mikä voi viitata Viipuriin. Toisaalta se voi myös viitata Tanskassa sijaitsevaan Viborgiin.
Söderby-Karlsin pitäjässä Roslagenissa on sijainnut riimukivi U 582, joka on nykyisin hävinnyt. Sen tiedot osoittavat, että 1000-luvun alussa Roslagenin asukkaat olivat tarkasti selvillä Suomen alueen maantieteellisistä oloista. Kivessä kerrottiin, että Björn ja Igulfrid pystyttivät kiven poikansa Otryggin muistoksi. Hänet oli kiven tekstin mukaan surmattu Suomessa, "i Finnlandi", toisin sanoen nykyisen Varsinais-Suomen alueella.
Riimukivi U 518 viittaa Erik Braten mukaan mahdollisesti Saloon. Kivessä kerrotaan Egil-miehestä, joka kuoli "a Tafaeistalandi" ja jonka kerrotaan ottaneen osaa viikinki Frögerin retkeen. Tämä seikka mainitaan myös tanskalaisessa Tirstedin kivessä Lollandissa.
On myös esitetty, että Vallentunan kirkon riimukirjoituksessa U 214 esiintyvä ilmaus "a·holms·hafi" (’Saaren merellä’) viittaa Ahvenanmereen tai johonkin osaan Suomenlahtea.
Muun muassa nämä riimukivet osoittavat, että viikinkiaikana Suomessa yhteiskunnallinen järjestäytyminen oli saavuttanut maakunta-asteen ja maakunnat, kuten (Varsinais-)Suomi, Häme ja Karjala tunnettiin naapurikansojenkin keskuudessa.
Ronan Lamy Chappuis
Lamy Chappuis kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Lillehammerin joukkuekilpailussa marraskuussa 2012. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän sai oltuaan 24:s Wisłassa tammikuussa 2014. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 11:nneksi Sapporossa niin ikään tammikuussa 2014.
Lamy Chappuis on hypännyt Continental Cupin osakilpailussa kaksi kertaa kolmanneksi ja kaikkiaan kahdeksan kertaa kymmenen parhaan joukkoon. MM-tasolla hän on ollut parhaimmillaan 26. normaalimäen kilpailussa Falunissa 2015 ja viides sekajoukkuemäessä Val di Fiemmessä 2013.
Yhdistetyn kilpailija Jason Lamy-Chappuis on hänen serkkunsa.
Pietro Giacomo Nonis
Pietro Giacomo Nonis (24. huhtikuuta 1927 Fossalta di Portogruaro – 15. heinäkuuta 2014) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 2. heinäkuuta 1950 ja nimitettiin Vicenzan piispaksi 20. helmikuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 9. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Marco Cé, jota avustivat Abramo Freschi ja Arnoldo Onisto.
Nonis jäi eläkkeelle 6. lokakuuta 2003.
Jeppaksen seisake
Jeppaksen seisake oli seisake Rantaradalla. Se sijaitsi Överbyn kylässä Kirkkonummen länsilaidalla noin kahden kilometrin päässä Kirkkonummen rautatieasemasta.
Seisake avattiin ensimmäisen kerran 1. lokakuuta 1937, mutta lakkautettiin jo 3. lokakuuta 1944 sen jäätyä Porkkalan vuokra-alueelle. Porkkalan palautuksen jälkeen Jeppas avattiin uudelleen 15. elokuuta 1956. Junapysähdykset seisakkeella lopetettiin vuoden 1991 alussa, ja seisake lakkautettiin virallisesti 2. kesäkuuta 1991. Entisen seisakkeen vieressä on yhä jäljellä puolipuomein varustettu LED-tasoristeys ja Kirkkonummen suuntaan ratavartijan talo.
Parapähkinäpuu
Parapähkinäpuu (Bertholletia excelsa) on huppukukkakasvien heimoon (Lecythidaceae) kuuluva kasvilaji. Se on Etelä-Amerikan trooppisissa metsissä kasvava suurikokoinen kausivihanta puu, joka voi kasvaa yli 50 metriä korkeaksi ja elää yli 400 vuotta vanhaksi. Puun suomenkielisestä nimestä huolimatta sen hedelmä ei ole kasvitieteellisesti katsottuna pähkinä vaan kota, jonka sisältämiä suuria siemeniä kutsutaan ruokakulttuurissa parapähkinöiksi. Suurin osa maailmalla ruokana myytävistä parapähkinöistä on kerätty luonnonvaraisista puista, minkä on epäilty haittaavan laajojen metsänhakkuiden jäljiltä uhanalaisen puun kannan luontaista uusiutumista.
Nimet
Kasvista käytetyissä nimissä esiintyy useissa kielissä Brasilian Parán osavaltion nimi.
Suvun tieteellinen nimi Bertholletia on annettu ranskalaisen kemistin Claude Louis Bertholletin kunniaksi. Tieteellisen nimen lajimääre excelsa viittaa puun korkeuteen.
Lajin kotiseudulla Etelä-Amerikassa siitä käytetään muiden muassa portugalinkielisiä nimiä castanheira, castanha-do-Brasil, castanha-do-Pará, espanjankielisiä nimiä castaña, castaña del Brasil ja castaña de Pará sekä alueen alkuperäiskansojen käyttämiä nimiä, kuten juvia ja jiturede.
Kuvaus
Parapähkinäpuu on suurikokoinen kausivihanta tai puoliainavihanta puu. Se kasvaa tavallisesti 30–60 metriä korkeaksi ja rungon läpimitaltaan yhdestä kahteen metriä leveäksi, mutta joskus nelimetriseksikin. Puulla on suuri pääjuuri, joka voi ulottua kolmen metrin syvyyteen.
Varsi
Puun pylväsmäinen runko on suora ja liereä. Rungon paksu kuori on harmaanruskeaa ja pitkittäin uurteista. Puun latvus on muodoltaan pyöreä tai sateenvarjomainen ja voi tulla 10–20 metriä leveäksi. Suuren puun oksat asettuvat lähelle latvaa jättäen rungon korkealle oksattomaksi.
Lehdet
Lehdet ovat suuria, yksinkertaisia ja korvakkeettomia. Lehtiasento on vuorottainen. Lehtiruoti on kahdesta kuuteen senttimetriä pitkä. Lehtilapa on muodoltaan pitkänpyöreä tai soikea, laidoiltaan ehyen tai nyhäisen aaltoileva, tyveltään pyöristynyt ja kärjeltään pitkäsuippuinen. Lapa on tavallisimmin 20–35 senttimetriä pitkä ja 10–15 senttimetriä leveä. Lehti on sulkasuoninen; keskisuonen ympärillä on tavallisesti 29–45 vastakkaista paria sivusuonia. Lehden pinta on nahkea ja kalju, ja sen väritys vaihtelee kirkkaan vihreästä punaruskean vihreään.
Kukat
Kaksineuvoiset kukat asettuvat huiskilokukintoihin, jotka voivat kehittyä kärki- tai hankasilmuista. Kukintoranka on tavallisesti 20–40 senttimetriä pitkä. Kukka on sikiäispäällinen ja vastakohtainen eli symmetrinen pystysuoran keskilinjan suhteen. Kukan verhiö on kaksiliuskainen ja varhain kariseva; liuskat ovat 0,8–1,4 senttimetriä pitkiä. Kukan kellertävänvalkoinen teriö koostuu kuudesta keskenään erikokoisesta enimmillään noin kolme senttimetriä pitkästä terälehdestä. Kukan lukuisat lyhyet heteet muodostavat vaalean ja huppumaisen hetiön, joka kaartuu emin ylle. Kehänalaisessa sikiäimessä on neljä tai useampi lokeroa.
Hedelmät
Hedelmä on rakenteeltaan kansikota. Se on muodoltaan pallomainen tai lähes pallomainen ja läpimitaltaan tavallisesti 10–16 senttimetriä leveä. Kodan kova puutunut kuori on 8–12 millimetriä paksu. Sen tummanruskea pinta on karheanystyinen ja korkkihuokosellinen. Kansiluomainen kota avautuu kypsänä kärjestään, mutta syntyvä aukko on niin pieni, etteivät siemenet mahdu siitä ulos; sen sijaan siemeniä levittävät eläimet tavallisesti avaavat hedelmän rikkomalla kuoren. Kodan lyhytsuippuinen kansi on halkaisijaltaan viidestä seitsemään millimetriä leveä.
Hedelmän sisällä on yleensä 8–24 siementä, joita kutsutaan parapähkinöiksi, vaikka kotahedelmän siemeninä ne eivät kasvitieteellisesti katsottuna ole pähkinöitä. Siemen on 3,5–5 senttimetriä pitkä, 1,8–2,5 senttimetriä leveä ja poikkileikkaukseltaan kolmisärmäinen. Siemenkuori on paksu, puutunut ja pinnaltaan harjanteinen ja kurttuinen. Siemenkuoren alla on siemenen suuri vaaleanruskean valkea siemenvalkuainen.
Levinneisyys
Parapähkinäpuuta esiintyy luonnossa laajalla alueella Etelä-Amerikan trooppisissa osissa. Sen on esitetty olevan alun perin kotoisin Brasilian Amazonin altaan alueelta. Parapähkinäpuuta kasvaa luonnossa Bolivian, Brasilian, Guyanan, Kolumbian, Perun, Ranskan Guayanan, Surinamin ja Venezuelan alueilla. Se on yleisin Brasiliassa Acren, Amazonasin, Maranhãon, Mato Grosson, Parán ja Rondônian osavaltioissa.
Elinympäristö ja ekologia
pienoiskuva|Siemeniä levittävät luonnossa [[agutit, kuten Dasyprocta leporina.]] Parapähkinäpuu kasvaa luonnonvaraisena trooppisissa metsissä. Sitä esiintyy sekä kosteissa alankosademetsissä että kausittain kuivissa metsissä. Sen luontaisten elinalueiden vuotuinen sadanta vaihtelee noin 1 400 ja 3 000 millimetrin välillä ja vuoden keskilämpötila 24 ja 27 celsiusasteen välillä. Laji menestyy vähäravinteisella ja hyvin vettä läpäisevällä hiesu- tai savipitoisella oksisolimaalla. Se menestyy huonosti vetisessä maaperässä.
Parapähkinäpuu voi elää vähintään yli 400 vuotta vanhaksi ja tulee usein ympäröiviä puita suuremmaksi metsän latvuskerroksen yläpuolelle nousevaksi ylispuuksi. Puun kukinta tapahtuu kuivakauden alulla. Parapähkinäpuu on hyönteispölytteinen. Kukkien pölyttäjinä toimivat kimalaisiin (Bombus) sekä sukuihin Centris, Epicaris, Eulaema ja Xylocarpa kuuluvat mesipistiäiset. Puu alkaa tavallisesti kantaa hedelmää luonnossa 12–16 vuoden iässä. Siementen levittäjinä toimivat ensisijaisesti jyrsijät, erityisesti agutit (Dasyprocta).
Uhat ja suojelu
pienoiskuva|Siementen kerääjien jälkeensä jättämä kasa hedelmän kuoria brasilialaisessa luonnonmetsässä. Parapähkinäpuun kanta on kärsinyt huomattavasti Amazonin alueen metsien tuhoutumisesta, ja Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on määritellyt lajin vaarantuneeksi. Brasiliassa puun elinalueiden metsiä on laajalti raivattu karjankasvatuksen laidunmaiksi, kaadettu sisämaan suurten rakennusprojektien tieltä sekä jätetty patoaltaiden alle. Suurin osa maailmalla myytävistä parapähkinöistä on kerätty luonnonvaraisista puista, ja paikoin kerääjät ovat metsästäneet tai ajaneet pois siemeniä luontaisesti levittäviä aguteja, minkä uskotaan haittaavan parapähkinäpuun kannan luontaista uusiutumista.
Jotkin puun esiintymisalueet sijaitsevat suojelluilla metsäalueilla, mutta suurinta osaa puun kannasta ei ole suojeltu. Säännösteltyä siementen keräystä luonnosta on pidetty parhaana tapana suojella luonnonvaraisia puita metsänhakkuilta.
Merkitys ihmiselle
Parapähkinäpuu on ollut pitkään kulttuurillisesti ja taloudellisesti tärkeä puu ihmisille. Sen siemeniä eli parapähkinöitä käytetään ruokana, sen puuainesta on käytetty erityisesti veneenrakennukseen, ja kasvin muista osista on saatu polttoainetta, kuitua, eläinten rehua ja perinnelääkinnässä käytettyä lääkeainetta. Puuta on yritetty viljellä, mutta viljelmien puut tuottavat satoa luonnonvaraisia puita huonommin, eivätkä viljelmät ole yleensä olleet taloudellisesti kannattavia.
Parapähkinä
pienoiskuva|Kuorittuja parapähkinöitä.
Parapähkinäpuun siementä kutsutaan parapähkinäksi. Sitä käytetään ruokana sellaisenaan ja paahdettuna sekä leivonnassa. Korkean rasvapitoisuutensa vuoksi kuoritut parapähkinät härskiintyvät helposti, ja siksi ne onkin syytä säilyttää pakastimessa tai jääkaapissa. Parapähkinät ovat lievästi radioaktiivisia.
Parapähkinän seleenipitoisuus on niin korkea, että jo yksi parapähkinä päivässä riittää turvaamaan ihmisen seleeninsaannin ja kuusi pähkinää ylittää turvallisena pidetyn päiväsaannin.
Ravintosisältö
100 g parapähkinää sisältää:
Matt Groening
Groening valmistui Evergreen State Collegesta 1977 23-vuotiaana ja aloitti uransa kirjoittajana, minkä jälkeen siirtyi sarjakuvan pariin. Hän käsikirjoitti yksin vuosina 1987–1989 tuotetut Simpsonit-lyhytfimit, joita esitettiin Tracey Ullman Show -sarjan yhteydessä, ja kehitteli niiden pohjalta nykyisen Simpsonit-sarjan yhdessä James L. Brooksin ja Sam Simonin kanssa. He toimivat yhdessä sarjan ensimmäisinä vastaavina tuottajina (showrunner) 1. ja 2. tuotantokaudella, minkä lisäksi Groening käsikirjoitti sarjaan muutaman varhaisen jakson. Hän on yhä mukana sarjan tuotannossa, mutta ei enää käsikirjoita siihen sisältöä. Simpsonien jälkeen Groening on kehittänyt televisioon animaatiosarjan Futurama ja Netflixiin sarjan Disenchantment.
Groening nimesi Simpsonien hahmot perheenjäsentensä mukaan. Hänen isänsä oli amerikansaksalainen Homer Philip Groening (1919–1996) (s. Main Centre, Saskatchewan, Kanada, ja kasvatettu mennoniittaperheessä) ja hänen äitinsä oli amerikannorjalainen Margaret Ruth (o.s. Wiggum). Lisa ja Maggie ovat hänen sisarustensa nimiä. Bartin nimi sen sijaan on anagrammi sanasta brat, kakara.
Groening ja Deborah Caplan menivät naimisiin 1986. Heillä on kaksi poikaa, Homer ja Abe. Groening ja Deborah erosivat 13 vuoden naimisissa olon jälkeen vuonna 1999.
Palkinnot
Groening on ollut 26 kertaa ehdokkaana Emmy-palkinnon saajaksi ja saanut niitä yksitoista, joista kymmenen tuli Simpsoneille, yksi Futuramalle.