cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jukka Rossi
Rossi juonsi radiokanava NRJ:llä Tenkasen Aamushow'ta sen loppuaikoina. Tenkasen Aamushow'n loputtua 2006 Kristiina Komulainen siirtyi The Voice TV:lle juontamaan KPS-ohjelmaa Heikki Paasosen ja toisen NRJ-juontajan, Johannes Saukon kanssa. Jukka Rossi korvasi Komulaisen NRJ Top 10:n TV-version juontajana Nelosella kunnes ohjelma lopetettiin vuoden 2006 lopussa. Hän jatkoi vielä NRJ:n aamuohjelman juontajana kevään 2007, jonka jälkeen myös hän lähti Komulaisen tavoin The Voicelle 2007 kesällä. Voicella Rossi juonsi KPS:n korvannutta Voicelaa 2008 kesään asti Juuso Mäkilähteen ja Tea Khalifan kanssa. Syksyllä 2008 Khalifa lopetti työt Voicelan juontajana ja Rossi juonsi Voicelaa yhdessä Juuso Mäkilähteen kanssa, kunnes koko Voicela lopetettiin syksyn 2008 kuluessa. Rossi juonsi vuonna 2010 Xtra Factor -ohjelmaa Subilla.
Jukka Rossin isä on suomalainen ja äiti ukrainalainen.
Intiaanien alkuperä
pienoiskuva|350px|Jäätikköön avautui käytävä mannerjään sulaessa. Paleointiaanit saapuivat joko tätä käytävää tai Alaskan ja Kanadan länsirannikkoa pitkin nykyisten Yhdysvaltain alueelle. Intiaanien alkuperä on perinteisen näkemyksen mukaan Itä-Siperiassa. Intiaanit ovat Amerikan mantereen alkuperäiskansa. Joihinkin kiistanalaisiin löytöihin perustuen on intiaanien esi-isien arvioitu tulleen mantereelle 16 000–50 000 vuotta sitten, mutta tätä ei kyetä pitävästi todistamaan.
Intiaanien esi-isät tulivat mantereelle viimeisimmän jääkauden lopulla Alaskan ja Itä-Siperian välisen Beringian maakannaksen kautta.
Kun jääkauden mannerjäätikkö alkoi sulaa, Beringian maakannas peittyi asteittain mannerjäätiköistä sulaneeseen veteen. Kanadan peittäneeseen jäätikköön avautui Kalliovuorten länsi- ja itäpuolelle Kanadan jääkäytävä  , jota pitkin paleointiaanit saattoivat matkata etelään ja synnyttää paikallisen mammutinmetsästykseen perustuneen Clovis-kulttuurin noin 13 000–13 500 vuotta sitten.
Ennen Kanadan jääkäytävän avautumista aukesi vaihtoehtoinen kulkureitti Kanadan länsirannikkoa pitkin, ja ihmisiä on saattanut tulla mantereelle sitä kautta jo 16 000 vuotta sitten tai ehkä aiemmin ennen jääkauden ankarinta vaihetta.
Ihmiset levittäytyivät nopeasti koko mantereelle. Amerikan mantereen eteläkärjen ihminen saavutti noin 13 000 vuotta sitten.
Yleisesti ajatellaan alkuperäiskansojen tulleen Amerikkaan ainakin kolmessa aallossa: paleointiaanit, na-dene-kansat ja eskimot. Itä-Aasian ja Alaskan vanhoissa arkeologisissa löydöissä näkyy kaksi erityyppistä kulttuuria, joista vanhempi vaikuttaa liittyvän paleointiaaneihin ja myöhempi na-deneen tai eskimoihin. Geenien haplotyypeistä on löydetty viitteitä siitä, että paleointiaanien muuttoaaltoja olisi ollut kaksi. Jotkin asiantuntijat ovat esittäneet ihmisten tulleen jääkauden aikana Atlantin yli Euroopasta. Geenitutkimusten perusteella eurooppalainen yhteys selittynee yhteisillä pohjoiseuraasialaisilla esi-isillä.
Geneettinen alkuperä
2010-luvulla tehtyjen geenitutkimusten mukaan intiaanien geeniperimästä kaksi kolmasosaa tulee itäaasialaisilta ja yksi kolmasosa pohjoiseuraasialaiselta väestöltä.
Jo aiemmin on esitetty intiaanien sulautuneen ehkä Beringiassa kahdesta eri ryhmästä, joista toinen olisi ollut etelästä tullut mongolinen rotu, toinen pohjoisempaa tullut euraasialainen rotu.
pienoiskuva|350px|Intiaanien geeneissä yleisin isälinjan geenityyppi on isälinjan [[haploryhmä Q, jota tavataan hieman myös Itä-Aasiassa.]] pienoiskuva|350px|Äitilinjan haploryhmää D esiintyy Itä-Aasiassa ja Siperiassa. D4:ää on löydetty varhaisilta intiaaneilta.
Myös geenitutkimusten mukaan intiaanit ovat sukua keski-, etelä- ja itäaasialaisille kansoille. Tämä näkyy sekä isä- että äitilinjan geeneissä. Geenitutkimukset tukevat ajatusta, että intiaanit olisivat tulleet yhtenä melko pienenä ryhmänä Beringinsalmen yli ennen Clovis-kautta, noin 15 000–23 000 vuotta sitten Intiaanien geeneissä esiintyvät äitilinjan haploryhmän tyypit A2, C2, C, D1 ja harvoin X2a. Isälinjan haploryhmistä intiaaneilla yleisin on haplotyyppi Q, joka on peräisin tyypistä P. Haplotyyppi P:ssä tapahtui Q:n synnyttänyt mutaatio. Keski-Aasiassa eli arviolta 15 000–20 000 vuotta Q-linjan kantaisä, jonka syntymässä ilmeni mutaatio M242. Näin on päätelty, koska tätä ominaista haplotyyppi Q-M242:aa tavataan myös Keski-Aasian keteillä ja selkupeilla. Jossakin paikassa, luultavasti Beringiassa, tapahtui vain intiaaneille yhteinen geenimutaatio M3 ehkä noin 10 000–16 000 vuotta sitten. Niinpä intiaaneilla on yleinen haploryhmä Q1a3. Yllättäen evenkeillä esiintyy hieman "vain intiaaneille ominaista" haplotyyppiä Q-M3, joka on luultavasti tullut Itä-Aasiaan takaisin muuton mukana.
Joitain Siperiasta ja Amerikasta löydettyjen vanhojen ihmisfossiilien geenejä on analysoitu ja todettu niiden muistuttavan nykyisten intiaanien geenejä. Yhdysvalloista löydettyä poikalapsen jäännöstä "Anzick-1" väitetään olevan Clovis-kulttuurin ajalta, mutta varmaa tämä ei ole. Joka tapauksessa ajoitusten mukaan löytö kuuluu varhaiselle paleointiaanille. Anzick-1:n geenit ovat tutkimusten mukaan lähimpänä intiaaneja kuin mitään muuta ihmisryhmää, ehkä enemmän Etelä-Amerikan intiaaneja. Mutta toisaalta Anzick-1 ei vastaa täysin nykyisiä intiaaneja. Anzick-1:n isälinjan Y-DNA on tyyppiä Q1a2a1* (L54), ei nykyisille intiaaneille tyypillinen Q1a2a1a1 (M3). Anzick-1:n äitilinjan geenit ovat tyyppiä D4h3a17, jonka läheistä tyyppiä D4h3a esiintyy paljon läntisessä Etelä-Amerikassa ja Meksikossa. Alaskan etelärannikon Prince Walesin Islandin Your Knees Cavesista löydetty 10 300 vuotta vanha ihmisen DNA on tyyppiä mtDNA D4h3a7 ja Y-DNA Q1a3a1a. Tyyppi D4h3a on nykyään intiaaneilla hyvin harvinainen; sitä esiintyy muun muassa Kalifornian chumasheilla ja Tulimaan Yamanoilla. Washingtonin osavaltiosta löydetty 8500 vuoden ikäinen Kennewickin mies on isälinjan tyyppiä Q1a2-M3 ja äitilinjan tyyppiä X2a. Jukatanin vedenalaisesta luolasta löydetty 10 000–13 000 vuoden vanha tytön jäännös "Naia" kuului äitilinjan mt-DNA:n haploryhmään D1, jota tavataan nykyään eniten Amazonin seuduilta.
Intiaanien perimästä noin kaksi kolmasosaa on tullut itäaasialaisilta. Yksi kolmasosa on tullut muinaiselta pohjoiseuraasialaiselta väestöltä, joka on sittemmin kadonnut risteydyttyään muihin väestöihin. Tämä väestö antoi geenejään myös eurooppalaisille, minkä seurauksena intiaanien ja eurooppalaisten välillä on havaittu yllättävä geneettinen yhteys. Joidenkin Etelä-Amerikan Amazonian intiaaniväestöjen perimästä parisen prosenttia on peräisin Australian, Uuden-Guinean ja Andamaanien väestöiltä. Tämä viittaa muinaiseen väestöön, joka saattoi tulla Amerikkaan pohjoisesta eri aikaan ja eri reittiä kuin muuttajien valtaosa.
Aika ennen Clovisin kulttuuria
pienoiskuva|Amerikan kartta, joka näyttää löytöpaikkoja ajalta ennen Clovis-kulttuuria. Amerikassa on tehty monia jopa 13 500–50 000 vuotta vanhoja löytöjä, joiden on esitetty olevan merkkejä asutuksesta. Löydöt ovat luita ja työkalun näköisiä kiviä, joissa on hiiltä, jonka on arveltu olevan peräisin nuotiosta. Kivi voi kuitenkin olla luonnon muokkaamaa ja puuhiili syntynyt salaman sytyttämästä tulipalosta. Luut taas saattavat olla eläin- eivätkä ihmisperäisiä. Varhaisimpien paleointiaanien työkaluvalikoiman sanotaan muistuttaneen Moustierin työkaluvalikoimaa, kuten myös esimerkiksi Ukrainan myöhäispaleoliittisen kulttuurin varhaisvaiheet. Jotkut löydöt, kuten Buttermilko Creek, Monte Verde ja Lindsay viittaavat siihen, että mantere asutettiin 14 000–15 500 vuotta sitten.
Tämä esi-Clovisiksi nimetty kulttuuri on kiistanalainen, eikä yli 13 500 vuotta vanhemmista löydöistä ole tieteellistä konsensusta. Joidenkin tutkijoiden mielestä muun muassa intiaanien geenistö, kielten runsaus ja asutuksen nopean leviämisen epätodennäköisyys viittaavat siihen, että Amerikka on saatettu asuttaa 20 000–40 000 vuotta sitten.
Clovisin kulttuurin leviäminen
Tutkijat ovat melko yksimielisiä siitä, että Amerikassa asui mammutinmetsästäjiä noin 13 000–13 500 vuotta sitten. He olivat niin sanottuja Clovisin kulttuurin paleointiaaneja. Clovisin ihmisten elämä oli liikkuvaa, ja he siirtyivät pieninä ryhminä riistan perässä vuodenaikojen mukaan. He metsästivät luisilla ja piikivisillä keihäillä mammutteja, mastodontteja, biisoneita, hevosia, kameleita ja muita eläimiä.
Alaskan paleointiaanien leirit ajoittuvat 13 700 vuoden päähän. Sieltä he saapuivat joko Kanadan rannikkoa pitkin nykyisen Washingtonin osavaltion seudulle tai Kanadan jääkäytävää pitkin nykyiseen Montanaan, missä on tehty kaksi ristiriitaista ajoitusta Anzicin kalliosuojaan tehdystä okraa sisältäneestä haudasta. Toinen ajoitus on 13 470 vuoden ja toinen 12 840 vuoden päähän. Myös eräs vanhimmista kohtalaisen hyvin ajoitetuista Clovisin löytöpaikoista, Länsi-Nevadan Fishbone Cave, ajoittuu 12 –13 540 vuoden päähän ja Kalifornian rannikon Santa Rosa Islandin löytö 12 900 vuoden päähän. Paleointiaanien levittäytymisen tiheästi koko mantereelle uskotaan vieneen 500–1 500 vuotta.
Suurten eläinten joukkotuho jääkauden lopulla
Aasiasta vaelsi muun muassa arobiisoneja Alaskaan ja läntisille Kanadan Kalliovuorille sekä Yhdysvaltain luoteisimpaan kolkkaan jääkauden aikana, kun jäätikkö ei ollut laajimmillaan. Paul S. Martinin esittämän teorian mukaan mantereen lukuisat pleistoseenikauden suuret eläimet hävisivät melko äkkiä ihmisten metsästäessä ne sukupuuttoon. Hänen mukaansa ihminen levittäytyi Yhdysvaltoihin luoteesta noin 400 vuoden sisään ja koko Amerikkaan noin 1 000 vuodessa. Vaellusvauhti olisi ollut tällöin 11–15 km vuodessa.
Grand Canyonin alueella on ajoitettu normaalia tarkemmilla ajoituksilla shastan maalaiskiaisen ja harringtonin vuorivuohen katoaminen 10 900–11 100 vuoden päähän, aikaan johon on ajoitettu alueen varhaisimmat Clovis-löydöt ja jääkauden lopun suuri ilmastonmuutos. Monet suuret eläimet hävisivät Pohjois-Amerikasta noin 7 000–12 000 radiohiilivuotta sitten. Näitä olivat esimerkiksi hevonen, kameli, mammutti, mastodontti, jättiläismaalaiskiainen, laama, jättiläismajava, glyptodon, jättiläispekari, metsämaan myskihärkä, sapelihammaskissa ja gepardi. Joidenkin eläinten osalta häviäminen kävi melko nopeasti. Esimerkiksi jättiläismaalaiskiainen katosi Pohjois-Amerikasta noin 11 000 radiohiilivuotta sitten, Ohiosta jo 11 400 radiohiilivuotta sitten eli 13 300 vuotta sitten. Etelä-Amerikasta jättiläislaiskiaiset hävisivät 10 500 radiohiilivuotta sitten ja Länsi-Intian saaristosta 4 400 radiohiilivuotta sitten. Suuret eläimet ovat saattaneet hävitä Amerikasta nopeasti, eikä sen syystä olla varmoja. Toiset ovat väittäneet, että suurten eläinten häviäminen Amerikassa olisi ollut hitaampi prosessi.
Hampaiden sinodonttisuus ja sundadonttisuus
Ihmisten hampaissa on erilaisia muotoja, joita on luokiteltu kiinalaisilla yleiseen sinodonttiseen ja Sundan alueella yleiseen sundadonttiseen muotoon. Sundadonttisuus on itäaasialainen hampaiden tyyppi, joka syntyi ehkä noin 30 000 vuotta sitten. Tästä kehittyi sinodonttisuus noin 20 000 vuotta sitten. Sinodonttisuus on yleinen pohjoisaasialaisilla ja se on kaikilla läntisen pallonpuoliskon kansoilla. Joillakin Amerikan alkuperäisasukkailla on lapionmuotoiset hampaat, jollaiset ovat myös mongoleilla.
Amerikan kansoissa sinodonttisuutta on ainakin kolme alalajia, nimittäin eskimo-aleutit, luoteisrannikon ja reuna-alueiden tyyppi sekä yksi muu tyyppi. Kaksi viimeistä saattavat vastata na-deneä ja amerindia. Tästä päätellen intiaanien alkukoti olisi Pohjois-Kiina. Tämän mukaan esi-amerintiaanit olisivat vaeltaneet ensin länteen Pohjois-Kiinasta, sitten pohjoiseen Lena-jokea pitkin ja lopulta Beringian kautta Amerikkaan. Na dené -kansojen esi-isät olivat matkanneet itään päin, amerintiaaneista etelään, ja eskimo-aleuteista pohjoiseen. Eskimo-aleutit olisivat kulkeneet ensin itään, sitten pohjoiseen, Amuria pitkin Beringinmeren rantaan, sitten Hokkaidoon, Ohotanmeren halki Aleuteille.
Varhaisten Amerikan alkuasukkaiden luurankoja on löydetty vähän, eikä lainkaan varhaisimmalta ajalta. Intiaanit on joskus kytketty Sahalinin saarella ja Japanin pohjoisosassa Hokkaidon saarella asuviin ainuihin ja muihin ns. paleosiperialaisiin, jotka ovat kielellisesti hajanainen ryhmä. Sinodonttisuutta ei esiinny esimerkiksi jääkauden ajan Maltan Baikalin järven alueen löydöissä. Sundadonttisuutta esiintyy taas Etelä-Aasiassa, ja näin ollen intiaanien alkuperä olisi Kiinan pohjoispuolella ja Baikalin itäpuolella.
Amerikan asutuksen maantieteestä ja aikataulusta
Kivikauden asutus levisi jääkaudella myöhäispaleoliittisella ajalla Itä-Siperiassa, jonne syntyi monia kulttuureja. pienoiskuva|350px|Kuvassa näkyy Amerikan asuttamisen tapahtumasarja Beringia-mallin mukaan. Ensin ihmiset siirtyivät ennen jääkauden kylmää kautta Siperiaan, myöhemmin merenpinnan laskettua Alaskan alueelle ja lopulta jäättömiä käytäviä pitkin Yhdysvaltoihin ja etelämmäs.
Luoteista Itä-Aasiaa ja Alaskaa yhdistävän Beringinsalmen leveys on vain 55 km, ja se on melko helppo ylittää veneellä. Mutta jääkauden aikana merenpinta laski 100–200 metriä ja Beringinsalmen kohdalle syntyi maasilta, Beringia. Se oli olemassa noin 50 000–40 000 ja 25 000–14 000 vuotta sitten. Lämpimän jääkauden maksimia edeltävä Farmdalen välivaihe oli noin 32 000–22 500 vuotta sitten, jolloin osa jääkäytävää suli ja osa Beringian maata oli avoinna.
Pohjoisesta sijainnistaan huolimatta Beringian kannas ei ollut kokonaisuudessaan jäätikön peitossa, mikä osaltaan teki intiaanien esi-isille mahdolliseksi levittäytyä Alaskaan. Mutta samoihin aikoihin kuin Beringia oli kuiva, Kanadaa peitti suuri jääkenttä, joka ulottui aivan Tyynenmeren rantaan saakka ja sulki pääsyn etelään noin 28 000/25 000–13 000 vuotta sitten.
Koillis-Siperiassa ja ehkä myös Beringiassa saatettiin asua 60. leveysasteen pohjoispuolella ennen jääkauden huippukautta noin 24 000 vuotta sitten. Euroopan ja Aasian pohjoisosat autioituivat jääkauden kylmimpänä kautena noin 24 000–21 000 vuotta sitten. Tällöin radiohiilivuosissa 20 000–18 000 vuotta sitten Koillis-Siperia oli tuulista, kuivaa ja kylmää elämälle vihamielistä polaariaavikkoa. Jokilaaksot saattoivat olla hyvin lämpimiä. Esimerkiksi Aldanjoen laaksossa Verhojansk-vuorten itäpuolella kasvoi metsää. Jakutian vuorten jäätiköiden arvellaan sulkeneen pääsyn Pohjois-Siperiaan. Ruskea karhu saapui Amerikkaan ehkä 14 000 vuotta sitten. Jääkauden kylmimmän vaiheen autioitumisen pääsyyksi Siperiassa ja Euroopassa on usein väitetty kylmyyttä, riistan ja ravintokasvien puutetta, mutta joidenkin mukaan syy oli yksinkertaisesti polttopuun puute kuivilla ja kylmillä alueilla. Polttopuuta tarvittiin nykyisin tehtyjen mukaan jopa mammutinluun sytyttämiseen, ja näin ollen asutus olisi ollut mahdollista pensastundran koivuvyöhykkeessä tai lehtikuusia kasvavalla alueella.
Ihmisen uskotaan ylittäneen Beringinsalmen 25 000–14 000 vuotta sitten, ehkä 17 000 vuotta sitten sen jälkeen kun ilmasto alkoi jo hieman lauhtua jääkauden ankarimman vaiheen mentyä ohi. Mutta monien tutkijoiden mielestä intiaanien esi-isät saattoivat asua jääkauden kylmimmässä vaiheessa nykyään veden alla olleella alueella, jossa kasvoi pensastundraa ja ehkä matalia puita tarvepuuksi ja rakennus- ja polttoaineeksi.
Laurentiden ja Kordillieerien jääkilpien sulaessa 14 000–13 000 vuotta sitten avautui Kordillieerien jääkäytävä. Jotkut väittävät kulkureitin Amerikkaan avautuneen jo lämpimän Bölling-kauden alussa noin 14 700 vuotta sitten. Noin 15 000 vuotta sitten Beringinsalmen maakannas alkoi kaveta merkittävästi, ja 14 000 vuotta sitten Alaska erosi Itä-Aasiasta. Noin 13 500 vuotta sitten mammutit hävisivät Alaskasta Pensastundra levittäytyi Beringiassa laajoille alueille 15 000–14 000 kalenterivuotta sitten, jolloin hevonen ja mammutti katosivat siellä laajoilta alueilta.
Ehkä jo noin 13 000, viimeistään 12 500 kalenterivuotta sitten Kanadan päällä ollut valtava jäätikkö jakautui jään sulaessa kahteen osaan, ja syntynyttä Kordillieerien jääkäytävää pitkin pääsi etelään. Arkeologiset löydöt eivät todista varmasti sitä, että Clovis-paleointiaanit tai näiden edeltäjät olisivat kulkeneet viimeistään noin 11 000 BP olleen jääkäytävän kautta. Toinen mahdollinen muuttoreitti pitkin Alaskan rannikkoa etelään avautui nykytutkimusten mukaan jo ennen Kordillieerien jääkäytävää. Melko varmasti Beringiasta tulleiden harmaakarhun ja vuorivuohen jäänteistä päätellen Tyynenmeren rannikon reitti oli kulkukelpoinen viimeistään noin 14 000 kalenterivuotta sitten, ehkä jo muutamaa vuosisataa aiemmin.
Amerikan luoteisrannikko alkoi vapautua jäästä 16 800 kalenterivuotta sitten. Muu paitsi 400 kilometrin pätkä nykyisen Brittiläisen Kolumbian lounais- ja Washingtonin osavaltion luoteisrannikolla oli 16 000 vuotta sitten jäätön. Ehkä jo noin 15 350–14 850 vuotta sitten ihminen saattoi kulkea rannikolla jään ohi. . Jotkut väittävät että reitti olisi ollut kulkukelpoinen jo 17 000 vuotta sitten. Suuria jäättömiä alueita oli luoteisrannikolla 14 850 vuotta sitten, ja myös suuria nyt meren alla olevia alueita kuivina. Tämän takia meren rannikon varhaista asutusta on lähes mahdoton tutkia. Santa Rosan saari, josta on tehty noin 12 500 vuotta vanhoja löytöjä, ei ollut jääkaudellakaan yhteydessä mantereeseen. Näin merellä on saatettu jo näin varhain purjehtia nahkaveneillä.
Alaskan ja Siperian jääkauden lopun arkeologiaa
pienoiskuva|250px|Jääkauden kylmin aika Siperiassa. Asutusta oli luultavasti vain puurajan lämpimämmällä puolella. Punaiset ympyrät: varmat löytöpaikat, siniset ympyrät: epävarmat. Punainen kolmio: Baikalin löytöpaikka.
Tiedot jääkauden aikaisesta asutuksesta Itä-Siperiassa ja Alaskassa ovat niukat. Siperian Jäämeren rannalla saattoi asua ihmisiä jo 45 000 vuotta sitten.
Jääkauden kylmimpänä aikana Itä-Siperiassa oli 58 leveyspiirin eteläpuolella asutusta mm Tomskista hieman pohjoiseen Mogochinossa, Baikaljärven lähellä Mal'tassa, Baikalista luoteeseen Mamakanissa. Tunnetuin tuon ajan löytöpaikka on Baikalin järven lähellä sijaitseva Mal'ta. Idempänä pohjoisin asutus oli Amurin varrella Ust-Ulmassa ja etelä-Sahalinissa. Myös Etelä-Jakutian alangolla Ikhinessä saatettiin asua.
Jääkauden huippukautena itäisin ja luoteisin Siperia oli pääosin kylmää, kuivaa ja tuulista polaariaavikkoa mutta toisaalta eimerkiksi Alaskan jokilaaksoissa kasvoi pajuja ja puita. Muu osa Alaskaa oli pääosin ruohotundraa.
Yleisesti uskotaan että pohjoista Itä-Siperiaa olisi alettu asuttaa vasta noin 15 500 vuotta sitten, jolloin jääkauden kylmin vaihe oli takana. Joka tapauksessa viimeistään 15 000 vuotta sitten asuttiin Siperiassa niinkin pohjoisessa kuin Aldanjoella ja Lenajoen keskijuoksulla. Luultavasti ensin aro, sitten pensastundra ja puusto levittäytyivät pohjoiseen. Ilmasto alkoi lämmetä voimakkaasti Bölling-kaudella noin 14 000 vuotta sitten. Tällöin pensastundra levisi laajalle Alaskan sisäosiin ja mammutti harvinaistui huomattavasti. Pohjois-Siperian Berelekhiin ilmestyi ihmisiä noin 12200 radiohiilivuotta eaa. , jolloin mammutti oli sieltä katoamassa. Vaikka mammuttia eli vielä 12 000 radiohiilivuotta sitten, se ei sinnitellyt pitkään Alaskan sisäosissa hengissä. Alaskan sisämaahan saapui viime jääkauden viimeisen interstadiaalin lopun viimeisinä vuosisatoina wapitihirven (Cervus canadensis) ja dallinlampaan (Ovis dalli) metsästyksellä elänyt kivikautinen perinne, jonka ihmiset metsästivät myös pienriistaa, muun muassa jäniksiä ja vesilintuja. Tämän perinne saapui moniin paikkoihin samoihin aikoihin kun vaivaiskoivu, vaivaispaju, haapa ja lehtikuusi yleistyivät. Muun muassa Alaska-vuorten pohjoisrinteillä Nenanan laakson Windmill Lakessa 615 m:n korkeudessa merenpinnasta vaivaiskoivu ja vaivaispajukko yleistyivät siitepölytutkimusten mukaan räjähdysmäisesti noin 13500 kalenterivuotta sitten. Varhainen Alaskan kivikautinen kulttuuri muistutti luultavasti myöhempiä vuodenaikakierron mukaan eläviä Kanadan subarktisen alueen intiaaneja, tai Pohjois-Siperian jukagirien kulttuureja. Puut tarjosivat ravintoa hirvelle, ja polttoainetta ihmisille. Alaskan varhaisia n. 13 700–13 100 kalenterivuoden takaisia löytöjä ovat muun muassa Nenanajoen laakson Dry Creekin lampaan- ja hirvenmetsästyspaikka pienine kaksipuolisine keihäänkärkineen ajalta 13 500–13 000 vuotta sitten. Samoihin aikoihin ajoittuu Broken Mammothin hirven- ja biisoninmetsästyspaikka, ja kasvillisuus oli matalakasvuista alamaan tundraa, jossa kasvoi vaivaiskoivua ja vaivaispajua. Broken Mammothista ei ole löydetty suoria todisteita siitä, että ihmiset olisivat metsästäneet mammutteja, mutta löytöjen mukaan luultavasti käyttivät maasta löytämiään mammutinluita esineiden tekoon.
Läheisen jäättömän Luoteis-Kanadan Bluefishluolassa saatettiin asua jo 15 750 vuotta sitten. Jääkauden päättyessä Beringian alueelle näyttää saapuneen ensin lehdenmuotoisia kaksipuolisesti iskettyjä kärkiä valmistanut perinne noin 14 000 vuotta sitten, ja noin 11 000 vuotta sitten mikroteriin erikoistunut perinne, jota on kutsuttu lyhenteellä NAMANT. Ero näiden välillä on huikea. Edellinen viittaa paleointiaaneihin, jälkimmäinen eskimojen esi-isiin. NAMANT-perinnettä luonnehtivat mikroterät ja suuret terät, ja kaksipuolisten terien vähäisempi käyttö kuin aiemmalla Beringian perinteellä. NAMANT-perinne jaetaan muun muassa Aldanjoen Djuktain kulttuuriin, Kamtshatkan-Japanin Aasian sisämaan-rannikon kulttuuriin ja muun muassa Onion Portagessa ilmenevään Amerikan paleoarktiseen perinteeseen. Djuktain kulttuuri ajoittuu radiohiilellä aikaan 13 120–12 140 BP. Aasian-Japanin-Kamtshatkan perinne ajoittuu aikaan 14 340–10 410 BP ja Amerikan paleoarktinen aikaan 15 000–8 050 BP. Alaskan mikroteriä tuottanut paleoarktinen jaetaan Akmak-kompleksiin 15 000–8 650 BP ja Kobukin perinteeseen 8 250–8 050 BP. Sekä Akmakiin että Kobukiin liittyviä löytöjä on tehty erityisen hyvin kerrostuneesta Onion Portagen löytöpaikasta. Paleoarktista perinnettä pidetään aasialaisena ja luultavasti eskimoiden edeltäjänä. Paleointiaanit eivät käyttäneet mikroteriä. Asutus on saattanut levitä Alaskaan joko Jäämeren rannikon suunnasta idästä tai Tyynenmeren rannikon suunnasta lounaasta, kiertäen silloisia Itä-Siperian vuorten vielä suuria jäätiköitä.
Dry Creekissä, joka oli ensimmäinen kerrostunut paikka Alaskassa, ei vanhemmissa kerrostumissa ole mikroliittejä. Dry Creek kuuluu niin sanottuun Nenana-kompeksiin, ja ensimmäiset työkalut on löydetty kerrostumasta ”komponentti 1”. Työkaluissa on kaksipuolisia piikiviteriä ja leikkureita ja säletyökaluja. Nenana-kompleksin työkalut eivät ole samanlaisia kuin paleointiaanien clovis-työkalut. Komponentti 2 on peräisin ajalta 10 700 vuotta sitten. Se sisältää mikroliittejä ja muuta esineistöä, jotka liittyvät myöhempään Denalin kompleksiin. Vastaava kerrostumien kaksijakoisuus näkyy Luoteis-Siperian puolella Ushkin ja Djukhtain löydöissä. Myös Koillis-Siperian Djuktain luolasta on löydetty kaksipuolisesti iskettyjä keihäänkärkiä ja veitsiä sekä mikroteriä ajalta noin 14 000–10 000 eaa. .
Musta ja ruskea karhu ilmestyivät Alaskaan 14 150–10 900 kalenterivuotta sitten, mikä kertoo alueen viimeistään tuolloin muuttuneen ihmiselle asuttavaksi. Ruskea karhu saattoi olla Seattlen lähellä Whitbey Islandilla lähellä Kanadan ja Yhdysvaltain rajaa luoteisrannikolla 14 000–13 400 kalenterivuotta sitten. Edellisen kerran karhuja tavattiin alueella ajoitusten mukaan 41 000–36 000 radiohiilivuotta sitten.
Ainakin kulttuurin, mahdollisesti myös ihmisten siirtymistä takaisin Alaskaan tapahtui holoseenilla ehkä moneenkin otteeseen. Länsi-Kanadasta Charlie Laken luolasta on löydetty 10 500–10 000 BP ikäisiä löytöjä jotka lienevät liittyneet etelästä tulleeseen muuttoliikkeeseen. Alaskan läntisten Brooksin vuorten Iteriak-joen Mesan kärjet ovat kaksipuolisesti iskettyjä, pitkulaisia, monestikin hieman viisikulmiomaisia ja kaarevaperäisiä ja myös lehtimäisiä, osa uurrettuja niin kuin clovisin kärjet. Löydöissä on myös kaivertimia ja kaapimia. Mesan kärjet muistuttavat Yhdysvaltain paleointiaanien Agate Basinin kärkiä. Samankaltaisuus tulee esille lähinnä piikiven työstötavassa ja yleisessä muodossa, vaikka Agate Basinin kärjet ovatkin hieman toisen muotoisia. Mesan löydät ajoittuvat aikaan 11660–9730 eaa. Mesan alue on nykyäänkin tundraa, ja pleistoseenikaudella siellä asui löytöjen mukaan mammutteja, biisoneja ja antilooppeja. Nana-joen Panguingue Creekin löydöissä näkyy noin 10 180–8 170 BP ikäinen Nenan-komponentti, sitten noin 7 500 BP ikäinen keihäsmäisiä teriä tekevä komponentti ja lopuksi noin 4 500 BP ikäinen komponentti III.
Frendit (albumi)
Albumi sisältää 11 kappaletta sekä bonusraitoina akustisen version esikoissinglestä ”Sekoitat mun maailman” ja karaokeversion ”Lopeta”-kappaleesta. CD:llä on mukana myös CD-ROM-sovellus, jossa on videot ”Sekoitat mun maailman”- ja ”Lopeta”-kappaleista, valokuvia sekä kappaleiden sanoitukset.
Frendit -albumilta julkaistiin neljä singleä. Esikoissingle ”Sekoitat mun maailman” menestyi hyvin, nousten parhaimmillaan singlelistan toiseksi. Toinen single ”Lopeta” viimeistään nosti Tiktakin suosioon: Singlelistalla kappale kävi parhaimmillaan kolmantena ja lokakuussa 1999 kappale voitti Jyrki Hit Challengen. Myös kaksi seuraava singleä ”Sydän lyö” ja ”Minne vaan” menestyivät hyvin.
Sophie Labelle
Sophie Labelle (s. 22. huhtikuuta 1988) on kanadalainen sarjakuvapiirtäjä ja transaktivisti, joka tunnetaan vuodesta 2014 lähtien julkaistusta verkkosarjakuvastaan Assigned Male. Hänen sarjakuviaan on julkaistu myös pienlehtinä. Labelle on kotoisin Quebecin provinssin Châteauguaysta ja asui pitkään Montrealissa. Nykyään hän asuu puolisonsa kanssa Suomessa. Labelle muutti Suomeen vuonna 2019 ja asuu nykyään Pohjois-Karjalassa.
Altyntagh
Altyntagh (myös Astyn-Tagh ja Altun Shan) on vuoristo Keski-Aasiassa, Kiinan koillisrajalla. Se sijaitsee Xinjiangin uiguurien autonomisen alueen eteläosassa ja erottaa Tiibetin Xinjiangista ja Gobin autiomaasta. Vuoristo on noin 650 kilometrin pituinen.
Frendit (albumi)
Frendit / Friends
Tiktakin esikoislevy Frendit sai jatkoa noin vuosi sen julkaisusta, kun siitä julkaistiin 13. marraskuuta 2000 niin sanottu ”platinapainos”, Frendit / Friends. Kaksilevyinen julkaisu sisältää muun muassa uusia versioita Frendit-albumin kappaleista, kaksi aiemmin julkaisematonta kappaletta sekä englanninkieliset versiot levyn kappaleista. Molemmat CD:t sisältävät myös CD-ROM-sovellukset, joilla on musiikkivideot kappaleista ”Lopeta”, ”Minne vaan”, ”Upside Down” ja ”Don’t Turn Back”.
Sophie Labelle
Labelle on usein joutunut äärioikeistolaisen alt-right-järjestön ahdistelun ja verkkokiusaamisen kohteeksi, jota on masinoitu muun muassa Reddit-sivustolla. Hänelle on esitetty tappouhkauksia ja Labellen kotiosoitetta on leivtetty julkisuteen. Maaliskuussa 2017 Halifaxissa järjestettäväksi suunniteltu sarjakuvakirjan julkaisutilaisuus jouduttiin perumaan kirjakaupan saamien uhkausten vuoksi.
Frendit (albumi)
Frendit / Friends
Toinen levyn uusista kappaleista, ”Leijailen”, julkaistiin singlenä elokuussa 2000 ja se nousi singlelistalle viideksi viikoksi, parhaimmillaan 10:nneksi. Myös kappaleet ”Christmas (Baby Please Come Home)”, ”Upside Down” ja ”Don’t Turn Back” julkaistiin singlenä, mutta ne eivät menestyneet suomenkielisten singlejen tavoin.
Sophie Labelle
Vuonna 2017 Labelle vieraili Suomessa Helsingin sarjakuvafestivaaleilla ja Turku Pride -tapahtumassa. Joulukuussa 2017 julkaistiin suomenkielinen versio Labellen värityskirjasta Lisää omat värisi Sateenkaareen!, jossa on mukana myös suomalaisten sarjakuvataiteilijoiden töitä.
Frendit (albumi)
Frendit / Friends
Englanninkielinen albumi, Friends, julkaistiin myös Yhdysvalloissa, jossa Tiktak teki muutaman lyhyen kiertueen nimellä Tik ’N’ Tak.
Goodgame Empire
Goodgame Empire (lyhyemmin pelkkä Empire) on Goodgame Studiosin julkaisema selainpohjainen Flash-peli. Pelillä on yli 70 miljoonaa pelaajaa ja se on saatavilla lähes 20:lla eri kielellä, muun muassa suomeksi. Peli itsessään on ilmainen, mutta siinä on mahdollisuus edetä nopeammin mikromaksuilla.
Pelaaminen
Empiren ideana on rakentaa ja hoitaa omaa valtakuntaansa, hyökätä muihin ja puolustautua muiden pelaajien hyökkäyksiltä. Pelissä on viisi eri valtakuntaa, jotka avautuvat pikkuhiljaa etenemisen myötä.
Varustukset
Koriste-esineet lisäävät yleistä järjestystä. Koriste-esineitä voi ostaa kivellä ja puulla tai rubiineilla.
Etuvartiot
Etuvartiot ovat Suuressa keisarikunnassa olevia linnoja, jotka antavat mahdollisuuden kahden eri resurssin keräämiseen. Näistä kahdesta resurssista toinen on aina leipää ja toinen puuta tai kiveä. Etuvartioita voi olla korkeintaan kolme.
Ryöväriparonit
Ryöväriparonit ovat Suuressa keisarikunnassa sijaitsevia PvE-vihollisia. Ryöväriparoneita voittamalla tienaa resursseja, kolikoita tai joskus varusteita. Jos ryöväriparoni on vähintään tasolla kolme, voi saada myös rubiineja. Ryöväriparonien taso kasvaa aina sen jälkeen, kun ne on kukistettu. Ryöväriparonien linnat kuitenkin täyttyvät puolustajista aina hyökkäyksen jälkeen.
Liittoumat
Liittoumat ovat pelaajien välisiä sopimuksia. Samassa liittoumassa olevat voivat lähettää toisilleen tukea ja resursseja. Lisäksi heillä on käytössään myös liittoumachatti, liittouman bonukset ja liittouman seppä, jossa voi takoa joka päivä yhden varusteen sepän tason mukaan. Liittoumat voivat hoitaa myös diplomatiaa toistensa kanssa. Liittouman jäsenillä on useita eri arvoja. Liittouman arvot ovat: johtaja, apulaisjohtaja, sotamarsalkka, rahastonhoitaja, diplomaatti, värvääjä, kenraali, kersantti ja jäsen. Jos liittoumassa on vapaa pääsy, uusista jäsenistä tulee ensiksi noviiseja. Liittouman kaikki arvot (paitsi jäsen) voi ylentää noviisin vakituiseksi jäseniksi. Liittoumat voivat tehdä Diplomaattisia sopimuksia toistensa kanssa: Puolustussopimus, Hyökkäämättömyyssopimus ja Sotasopimus.
Varusteet
Varusteet ovat komentajille ja linnanherroille saatavia maagisia esineitä, jotka parantavat heidän ominaisuuksiaan ja antavat bonuksia. Varusteita on viittä eri vahvuutta (tavallinen, harvinainen, eeppinen,legendaarinen ja ainutlaatuinen) ja kuutta eri tyyppiä (haarniska, ase, kypärä, artefakti, ulkonäkö, sankari). Varusteita voi takoa vanhoista varusteista sepällä. Kolmesta varusteesta tulee uusi samanlainen ja kuudesta astetta parempi varuste. Haarniskaan, aseeseen, kypärään ja artefaktiin voi pistää jalokiven joka antaa heille joko uuden voiman tai parantaa vanhaa.
Ruttolääkärit
Ruttolääkärit ovat agenttien kaltaisia joukkoja, jotka sairastuttavat vihollisen sotilaita. Pelaaja menettää 3 päiväksi tietyn määrän sotilaita. Ruttolääkäreitä voi ostaa korkeintaan kolme. Yksi ruttolääkäri sairastuttaa 8 vihollisen sotilasta, joten korkeintaan 24 vihollisen sotilasta voi sairastua. Ruttolääkärit voidaan pysäyttää ja teloittaa vartiolaitoksilla. Yksi ruttolääkäri maksaa 370 rubiinia.
Pelivaluutta
Empiren peruspelivaluutta on kulta, jota tienataan keräämällä veroja, suorittamalla tehtäviä ja voittamalla taisteluita. Kullalla voi värvätä miehiä, siirtää armeijoita ja resursseja, hyökätä ja tehdä suurimman osan pelin perusasioista.
Rubiinit ovat pelin maksullista erikoisvaluuttaa, jota voi saada voittamalla vähintään tason kolme ryöväriparonin linnoja, tiettyjä tehtäviä noudattamalla, päivittäisistä kirjautumisbonuksista ja ylenemällä tasoissa. Rubiineja käytetään erikoisrakennuksiin ja rakennusten nopeutettuun valmistamiseen. Lisäksi niillä voi palkata voudin, sotilasmestarin, kauppiaan, metsästäjän, lääkärin tai veronkantajan antamaan erilaisia resurssibonuksia. Rubiineilla voi myös ostaa varusteita ja resursseja kiertäviltä kauppiaita.
Luettelo Alpes-de-Haute-Provencen kunnista
thumb|right|250px|Alpes-de-Haute-Provencen sijainti Ranskassa
Goodgame Empire
Maine ja kunnia
Mainepisteet määrittävät pelaajan arvonimen. Niitä tienataan taistelun koon mukaan, mutta pelaaja menettää joka päivä yksi tai kaksi prosenttia mainepisteistään, riippuen tason koosta.
Luettelo Alpes-de-Haute-Provencen kunnista
Tämä on luettelo Alpes-de-Haute-Provencen departementin kunnista Ranskassa. Departementissa on 200 kuntaa.
Goodgame Empire
Maine ja kunnia
Kunnia määrittää pelaajien aseman sijoituksissa. Kunniaa voi tienata voittamalla taisteluita taistelun toista pelaajaa vastaan. Kunniaa voi menettää hävitystä taistelusta tai hyökkäämällä paljon itseään huonompaa pelaajaa vastaan.
Muuta
Linnanherran kylän edustalla on joitakin bonusrakennelmia, joissa voi suorittaa erilaisia tehtäviä ja/tai saada palkintoja, esimerkiksi rubiineja. Esimerkkinä mainittakoon teknikko, joka voi parannella Linnanherrojen tai Komentajien varusteita. Lisäksi jokainen linnanherra voi suorittaa 12 erilaista päivätehtävää. Päivätehtävät on jaettu neljään osaan siten että päivätehtäviä suoritetaan kolme saadakseen palkintoja.
Empire: Four Kingdoms
Empirestä on olemassa myös mobiiliversio Android -ja iOS-laitteille. Empire: Four Kingdoms on hyvin samanlainen kuin alkuperäinen selainpeli, mutta sen ominaisuudet ovat hieman rajatummat.
Vastaanotto
Pelin saama vastaanotto on ollut pääasiassa erittäin hyvää. Empire voitti 2012 European Games Award -palkinnon "Paras eurooppalainen selainpeli" -sarjassa. 2013 se sai MMO of the Year -yleisöpalkinnon "Paras strateginen MMO-selainpeli" -sarjassa. Empire voitti myös 2012 ''BÄM! Award'' -palkinnon parhaana onlinepelinä.
Test for Echo
Test for Echo on kanadalaisen rock-yhtyeen Rushin kuudestoista studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1996.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Alex Lifeson, Geddy Lee ja Neil Peart
Listasijoitukset
Albumi - Billboard (Pohjois-Amerikka)
Achnasheenin rautatieasema
Achnasheenin rautatieasema on rautatieasema Achnasheenin kylässä Ylämaan hallintoalueella, Skotlannissa. Se sijaitsee Kyle of Lochalshin radan varrella.
Kolmas makedonialaissota
Kolmas makedonialaissota, joskus myös kolmas Makedonian sota, käytiin Rooman tasavallan ja Makedonian valtakunnan välillä vuosina 171–168 eaa. Se oli nimensä mukaisesti kolmas Makedonian ja Rooman välisistä sodista. Makedonian kuningas Filippos V:n kuoleman jälkeen vuonna 179 eaa. valtaan oli noussut hänen poikansa Perseus, joka alkoi pian laajentaa vaikutusvaltaansa kreikkalaisessa maailmassa. Perseuksen toimet nostivat kuitenkin roomalaisten epäilykset häntä kohtaan, ja lopulta he julistivat sodan Makedonialle vuonna 171 eaa. Vaikka Perseus ei ollut sotilaallisesti kovinkaan lahjakas, hän onnistui torjumaan roomalaiset kolmen vuoden ajan. Konsuli Lucius Aemilius Paulluksen joukot löivät lopulta Perseuksen Pydnan taistelussa 22. kesäkuuta 168 eaa. Perseus vangittiin ja vietiin Roomaan ja Makedonian kuningaskunta lakkautettiin. Makedonia jaettiin neljään tasavaltaan, ja koko Kreikan niemimaa joutui Rooman vaikutusvallan alaisuuteen. Makedoniasta tehtiin lopulta Rooman provinssi 20 vuotta myöhemmin.
Achnasheenin rautatieasema
Asema avattiin 19. elokuuta 1870. Sitä käytti 3 310 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Kolmas makedonialaissota
Filippos V:n Makedonia
thumb|left|130px|Filippos V Makedonia oli kuningas Filippos V:n johdolla liittoutunut toisessa puunilaissodassa Karthagon kanssa Roomaa vastaan. Filippos oli luvannut karthagolaiselle Hannibalille, että hän hyökkäisi roomalaisten osittain hallitsemaan Illyriaan vetääkseen roomalaisten huomion pois Italiasta, missä Hannibal kävi menestyksellistä sotaa Roomaa vastaan. Ensimmäisen makedonialaissodan alussa makedonialaiset kärsivät kuitenkin lukuisia tappioita ja Filippoksen oli luovuttava suunnitelmistaan hyökätä Illyriaan. Roomalaisilla oli kuitenkin täysi työ karthagolaisten voittamisessa, ja kun yksi tärkeimmistä Rooman liittolaisista Kreikassa solmi erillisrauhan Makedonian kanssa, roomalaisilla ei ollut enää voimia jatkaa sotaa ja Rooman senaatin oli pakko hyväksyä Filippokselle erittäin suotuisat rauhanehdot. Roomalaisten kukistettua Karthagon vuonna 202 eaa., he päättivät kuitenkin hyökätä uudelleen Filippos V:n kimppuun. Toisessa makedonialaissodassa vuosina 200–197 eaa. makedonialaiset lyötiin perusteellisesti. Filippos joutui luopumaan kaikista valloitetuista alueistaan, mutta sai pysyä vallassa.
Perseuksen nousu valtaan
thumb|250px|Kuningas Perseus muinaisessa kolikossa.
Filippoksen kuollessa vuonna 179 eaa. hänen poikansa Perseus nousi valtaistuimelle. Perseus solmi aluksi muodollisen ystävyyssopimuksen Rooman senaatin kanssa, vaikka hän vihasikin Roomaa isänsä tavoin ja alkoi heti uhmata roomalaisten arvovaltaa eri alueilla. Hänen tavoitteenaan oli tehdä Makedoniasta jälleen Välimeren mahtavin valtio. Perseus otti vaimokseen Seleukidien valtakunnan kuninkaan Seleukos IV Filopatorin tyttären Laodiken ja teki useita liittolaissopimuksia muun muassa Kreikan, Epeiroksen, Seleukidien, Rhodoksen sekä useiden roomalaisvastaisten traakialais- ja illyrialaisheimojen kanssa. Hän marssitti armeijansa Pohjois-Makedoniaan sekä Kreikkaan, mikä oli vastoin Rooman kanssa aiemmin tehtyjä sopimuksia. Lopuksi Perseus solmi uudet suhteet Akhaian liiton ja muiden Kreikan kaupunkivaltioiden kanssa, mikä uhkasi roomalaisten valtaa Makedoniassa ja Kreikassa. Perseus tuki myös Kreikan kaupunkivaltioiden demokraattisia pyrkimyksiä, mikä ei kuitenkaan saavuttanut kannatusta ja lisäksi suututti roomalaisia, jotka kannattivat aristokratiaa.
Rooman uskollinen liittolainen ja Makedonian vihamies, Pergamonin kuningas Eumenes II, tuli vuonna 172 eaa. epäluuloiseksi. Hän kertoi roomalaisille Perseuksen toimista ja syytti tätä Pergamonin rajojen loukkaamisesta. Rooman senaatti ei kiinnittänyt asiaan heti paljoa huomiota, koska roomalaiset olivat keskittyneet Illyrian sotaan. Mielipiteet kuitenkin muuttuivat pian, kun Illyriassa jatkuvat ongelmat ja Eumeneen salamurhayritys Delfoissa yhdistettiin Perseukseen. Senaatti päätti sotilaallisista toimista Perseusta vastaan, ja legioonalaisia ja lähettiläitä lähetettiin Epeirokseen ja Kreikan kaupunkeihin turvaamaan hyökkäysreitit Makedoniaan ja varmistamaan kreikkalaisten kaupunkien tuki Roomalle.
Akhaian liitto oli valmis tukemaan Roomaa taistelussa makedonialaisia vastaan. Boiotian liitto epäröi hiukan, mutta roomalaisten tiukan painostuksen jälkeen useat liiton kaupungit liittoutuivat lopulta roomalaisten kanssa ja liitto hajosi. Myös Illyrian kuningas Gentius, Syyria, Egypti ja Kappadokia sekä useat traakialaiset heimot solmivat ystävyyssopimuksen Rooman kanssa. Tosin traakialainen Odrysian kuningas Kotys VI oli jo alusta asti liittoutunut Perseuksen kanssa ja antoi myös nyt tukensa makedonialaisille. Seleukidikuningas Antiokhos IV ja Bithynian kuningas Prusias II eivät kuitenkaan tukeneet Perseusta.
Makedonia
thumb|300px|Kartta Makedonian valtakunnasta. Vaikka Makedonian valtakunta olikin hävinnyt toisen makedonialaissodan, se oli jo toipunut tappioista, ja Perseus oli riittävän varakas palkatakseen ulkomaalaisia palkkasotureita kymmenen vuoden ajaksi. Lisäksi varastoissa oli runsaasti viljaa, ja sotapalvelukseen kelpaavia miehiä oli jopa kolme kertaa enemmän kuin mitä armeijassa oli ennen sotaa.
Perseuksella oli sodan alussa noin 43 000 miehen armeija. Siihen kuului 4 000 miestä makedonialaista ja traakialaista ratsuväkeä sekä runsaasti ulkomaalaisia palkkasotureita, muun muassa paionialaisia, agrianeja, traakialaisia, galatialaisia, kreetalaisia ja kreikkalaisia. Sen lisäksi Kotys VI oli antanut Perseukselle 1 000 ratsu- ja jalkaväkimiestä. Armeijan päävoima oli 21 000 miehen falangi, jonka sotilaat olivat syntyperältään makedonialaisia. Falangin sotilaat oli aseistettu sarissalla, noin 6,3 metriä pitkällä peitsellä. Asetta piti käsitellä kahdella kädellä, joten olkapäälle oli nahkahihnasta ripustettu pyöreä kilpi. Jokaisella sotilaalla oli lisäksi pronssinen kypärä, kovetetusta pellavasta tehty rintapanssari, säärisuojat sekä miekka. Falangiin kuului myös 2 000 miehen valio-osasto, kuninkaallinen kaarti agema.
Makedonian ammattiarmeija oli paremmin koulutettu kuin Rooman armeija, jossa oli paljon vasta värvättyjä miehiä. Yksiköiden johdossa oli kokeneita makedonialaisia upseereita, jotka olivat osallistuneet sotatoimiin Traakiassa. Armeija oli kuitenkin haavoittuvainen, sillä jos se kärsisi yhden murskaavan tappion, menetyksiä ei pystyttäisi enää korvaamaan täysin ja sota olisi hävitty.
Rooma
thumb|300px|left|Yksityiskohta [[Gnaeus Domitius Ahenobarbus (vuoden 122 eaa. konsuli)|Gnaeus Domitius Ahenobarbuksen alttarista 100-luvulta eaa. Kuvassa näkyy kaksi raskasaseista legioonalaista 200- ja 100-luvulle eaa. tyypillisessä varustuksessa. Miesten varusteina on Montefortino-tyypin kypärä, rengashaarniska ja soikea kilpi (scutum). ]] Rooman tasavalta oli kärsinyt suuria tappioita toisessa puunilaissodassa, ja sen voimavarat oli jouduttu venyttämään äärimmilleen. Toisaalta legioonat olivat vuosien koulutuksen ja sotimisen jäljiltä poikkeuksellisen kokeneita. Kolmas makedonialaissota oli viimeinen sotatoimi, johon vielä osallistui toisessa puunilaissodassa taistelleita veteraaneja. Sodan sytyttyä armeijaan yritettiin löytää mahdollisimman paljon veteraaniupseereita, mutta siihen värvättiin myös runsaasti kokemattomia miehiä. Makedoniaan lähetetyssä armeijassa oli noin 37 000 miestä jalkaväessä ja 2 000 ratsuväessä. Siihen kuului kaksi legioonaa, joissa oli poikkeuksellisesti 6 000 jalkaväki- ja 300 ratsumiestä, kun normaalisti tuon ajan legioonassa oli 5 200 jalkaväkimiestä. Armeijassa oli myös runsaasti ulkomaalaisten liittolaisten joukkoja, muun muassa liguureja, numidialaista ratsuväkeä, sotanorsuja sekä kreetalaisia jousimiehiä. Rooman armeija oli siis osittain kokenut, mutta samalla myös ikääntynyt.
Sodanjulistus
thumb|300px|Thessalian kartta. Roomalla ei ollut ennen sodan alkua vielä kunnollista armeijaa eikä komentajaa. Viivyttääkseen vihollisuuksien alkamista Rooman senaatti lähetti kaksi korkea-arvoista lähettilästä Perseuksen puheille kertomaan, että senaatti saattaisi hyväksyä rauhansopimuksen hänen kanssaan. Roomalaisilla ei kuitenkaan ollut aikomusta solmia sopimusta, vaan he hankkivat näin vain lisäaikaa valmistautuakseen sotaan. Vaikka useimmat senaattorit hyväksyivät petoksen, jotkut vanhemmat virkamiehet tuomitsivat sen jyrkästi vedoten siihen, ettei roomalaisten tulisi valehdella voiton saavuttamiseksi.
Lähettiläiden hankkiman lisäajan turvin konsuli Publius Licinius Crassus nousi armeijoineen maihin Kreikan länsirannikolle ja eteni nopeasti Gomfoin kaupunkiin Thessaliaan. Perseus luuli edelleen roomalaisten hyväksyvän rauhansopimuksen eikä ollut varautunut tähän siirtoon.
Lopulta makedonialaiset tajusivat roomalaisten aikeet, ja sota julistettiin keväällä vuonna 171 eaa. Perseus kokosi armeijansa nopeasti Édessan lähettyvillä ja eteni sen jälkeen Makedoniasta etelään, Perrhaibian maakuntaan. Azoroksen, Pythionin ja Dolikhen kaupungit antautuivat nopeasti. Sitten Perseus hyökkäsi Khyretiaihin, joka antautui vuorokauden piirityksen jälkeen. Mylai onnistui pitämään puolensa kolmen päivän ajan, mutta lopulta makedonialaiset valtasivat kaupungin rynnäköllä. Mylai ryöstettiin ja poltettiin ja sen asukkaat myytiin orjiksi. Tämän jälkeen makedonialaiset etenivät Ossavuoren ohi Thessaliaan ja leiriytyivät Larissan lähelle.
Kun Crassus kuuli makedonialaisten armeijan lähteneen kohti Larissaa, hän käski joukkojensa purkaa leirin ja edetä Thessaliaan kohtaamaan makedonialaiset. Matkalla hänen joukkoihinsa liittyi Eumeneen 4 000 jalkaväki- ja 1 000 ratsuväkimiestä. Crassus leiriytyi lopulta Tripoliin kaupungin lähistölle, muutaman kilometrin päähän Larissasta. Roomalaisen historioitsija Liviuksen mukaan hän kutsui upseerinsa koolle keskustellakseen tilanteesta. Pian tämän jälkeen syntyi ensimmäinen kahakka Eumeneen ja makedonialaisten välillä. Se päättyi kuitenkin nopeasti ratkaisemattomana, kun osallistujat huomasivat olevansa samanvahvuisia.
Kallinikoksen taistelu
thumb|left|300px|[[Rooman tasavalta 100-luvulla eaa.]]
Makedonialaiset vetäytyivät muutaman kilometrin päähän roomalaisista. Seuraavana aamuna Perseus päätti haastaa Crassuksen taisteluun, eteni vain parin kilometrin päähän roomalaisten leiristä ja ryhmitti joukkonsa Kallinikoksen (Callinicus) kukkulalle, jossa lopullinen taistelu käytiin.
Livius kertoo taistelun kulusta yksityiskohtaisesti: Roomalaiset eivät odottaneet makedonialaisten hyökkäystä ja yllättyivät suuresti nähdessään makedonialaisten etenevän kohti leiriään. Crassus käski raskaan jalkaväen nopeasti linjaan leirin suojavallin taakse ja lähetti samalla kevytaseiset jalkaväki- ja ratsumiehet ulos leiristä vihollista vastaan. Roomalaisten oikeaa siipeä komensi Crassuksen veli, ja se koostui italialaisesta ratsuväestä ja velites-joukoista. Vasenta siipeä ja kreikkalaisia apujoukkoja komensi taas Marcus Valerius Laevinus. Roomalaisten keskusta oli tribuuni Quintus Mucius Scaevolan johdossa. Linjan edessä oli vielä 500 apujoukkojen sotilasta, ja lisäksi kauempana vasemman siiven takana oli reservissä 400 thessalialaista ratsumiestä.
Makedonian vasenta siipeä komensi Perseuksen liittolainen Kotys, ja se koostui hänen omasta traakialaisesta ratsu- ja jalkaväestään. Oikealla siivellä oli makedonialainen ratsuväki ja keskustassa Perseus itse, falangin valiokaartin ageman takana. Näiden eteen oli vielä asetettu 400 linko- ja keihäsmiestä.
Molempien armeijoiden lähes samanvahvuiset ratsuväen ja kevyen jalkaväen joukot iskivät yhteen. Makedonialaisten vasemmalla siivellä traakialainen jalkaväki taisteli italialaisten ratsumiesten kanssa. Roomalaisten oikea siipi joutui sekasorron valtaan, ja se ajettiin pakoon. Samalla makedonialaisten keskustan hyökkäys pyyhkäisi roomalaisten kreikkalaiset liittolaiset pakoon ja työnsi heitä taaksepäin. Lopulta Crassus tajusi, että oli hävinnyt taistelun, ja Rooman thessalialainen ratsuväki kutsuttiin tukemaan joukkojen vetäytymistä. Se onnistui yhdessä Eumeneen joukkojen kanssa muodostamaan tilapäisen linjan. Myös makedonialaisten muodostelmat olivat hajonneet taistelussa ja hyökkäys vahvasti puolustettuun roomalaisten leiriin olisi aiheuttanut raskaita tappioita, joten Perseus ei lähtenyt hyökkäykseen. Roomalaiset menettivät taistelussa 2 200 miestä kaatuneina ja 600 vankeina, kun taas Liviuksen mukaan makedonialaisten tappiot olivat vain 60 miestä.