cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kadonnutta aikaa etsimässä
Nuoruus
1897 1. tammikuuta: kertoja havaitsee, että hän ei ole onnistunut valloittamaan Gilberten sydäntä. Vuoden alkupuoliskolla, 17-vuotiaana, hän on yksi Odetten ympärillä pyörivistä nuorukaisista. Kesä–heinäkuu: kertoja menee Combrayhin osallistuakseen Léonie-tädin äidin hautajaisiin. Hän käyskentelee maaseudulla ja huomaa skandaalimaisen elämän, jota neiti Vinteuil viettää rakastajattarensa kanssa Montjouvain'issa isänsä, herra Vinteuilin, kuoleman jälkeen. Elokuu: kertoja tutustuu Balbecissa Kukkaan puhkeavien tyttöjen varjossa -teoksen henkilöihin. Marraskuu: Dreyfus-skandaalin alkuvaihe, asiakirjojen julkistaminen. Kertojan vanhempien muutto. Hän käy oopperassa ja näkee Guermantesin herttuattaren. Hän rakastuu perätysten rouva Swanniin ja Guermantesin herttuattareen.
Seuraelämän alku
pienois|pysty|M. Meyer, Alfred Dreyfus menettää sotilasarvonsa 13. tammikuuta 1895. pienois|pysty|Alfred Dreyfus.
1898 13. tammikuuta: otetaan esille ns. Esterhazyn oikeudenkäynti. 14. tammikuuta: Émile Zola julkaisee kuuluisan kirjeensä J’accuse (’Minä syytän’), jossa hän voimakkaasti arvostelee syyttömän Alfred Dreyfusin tuomiota ja vaatii sen oikaisemista. Picqartin ensimmäinen pidätys. 7.–13. helmikuuta Zolan oikeusprosessi ja tuomitseminen. Zola valittaa tuomiosta ja uusi oikeudenkäynti on heinäkuussa. Kesäkuu: isoäitinsä kuoleman jälkeen kertojalla on kuuden kuukauden suruaika, ja vasta joulukuussa kertoja palaa seuraelämään. Talvi: kertoja osallistuu Guermantesin herttuattaren tarjoamille illallisille.
1899 Kertoja kutsutaan Guermantesin prinsessan illallisille. Siellä hän havaitsee paroni Charluksen ja Jupienin välisen erikoisen suhteen. 3. kesäkuuta: Picquart pääsee vapauteen vankeudesta. Swann tekee kuolemaa.
Kirjasta Vanki lähtien Proustilla ei ole ollut aikaa harmonisoida teoksensa kronologiaa. On siis erotettava toisistaan sisäinen kronologia (henkilöiden ikä) ja ulkoinen kronologia (historialliset tapahtumat, jotka ovat tapahtuneet sisäisen kronologian tapahtumien jälkeen).
Aikuinen Marcel
1901 Kertoja elää Albertinen kanssa. Talvi: vierailu Guermantesin herttuattaren luona. Paroni Charlus on 62-vuotias. Albertine jättää lopullisesti kertojan. Kevät: Albertine pakenee ja kuolee onnettomuudessa. Kertoja alkaa unohtaa Albertinen helluntaina.
1902 Vuoden alku: Keskustelu Andréen kanssa. Kevät: matka Venetsiaan. Kertoja huomaa rouva de Villeparisisin ja rouva de Norpoisin vanhentuneen, he ovat yli 80-vuotiaita. Hän ihastuu lasiliikkeen myyjättäreen, joka on 17-vuotias (kuten oli Albertine Balbecissa). Venetsiassa muusikko laulaa ”O Sole mion” (joka oli sävelletty 1901). Gilberte ilmoittaa avioliitostaan Robert de Saint-Loupin kanssa. Kesä: kolmas oleskelu Balbecissa. Gilberte on raskaana.
1904–1914 Kertoja joutuu useita kertoja eri parantoloihin.
1907 Harden-Eulenburg-skandaali. pienois|pysty|[[Valentin Serov, Sergei Djagilev, 1909.]]
1909 Les Ballets russes eli Venäläinen baletti Pariisissa.
1914 Sodan syttymisen tähden Gilberte matkustaa Combrayhin.
1918 Marraskuu: Tunteellinen ja nostalginen kävelyretki Bois de Boulognen puistometsässä.
1919 Vuoden alku: Kertoja on sairas, häntä vaivaa flunssa. Madeleineleivoksen tapahtuma muistuttaa hänelle Combraysta. Toukokuu–kesäkuu: Palattuaan parantolasta kertoja vierailee eräänä aamupäivänä Guermantesin prinsessan luona; hän on 39-vuotias, tapaa Guermantesin herttuan (83-vuotias) ja haluaa tavata neiti de Guermantesin (16-vuotias). Kertoja päättää kirjoittaa teoksen Kadonnutta aikaa etsimässä. Päivä on hänen elämänsä kaunein, mutta kamalin päivä on vuonna 1890, kun äiti kieltäytyi antamasta hyvänyönsuukkoa.
Combray
Combray on Pariisista lounaaseen pieni kaupunki, joka oli oikealta nimeltään Illiers ja myöhemmin Proustin kunniaksi Illiers-Combray. Kaupungissa oli Léonie-tädin kesäasunto, jossa Proustin perhe ja muu suku vierailivat. Proust vieraili siellä siis usein lapsuudessaan, ja hän säilytti Léonie-tädin talon puutarhasta taianomaisia muistikuvia, jopa talon tuhoamisen jälkeenkin.
Illiers oli Proust-suvun vanhaa asuinseutua, ja se kiihotti nuoren miehen, tulevan kirjailijan, mielikuvitusta. Perheen keskinäiset suhteet ja suhteet naapureihin ovat jatkuvasti kehityksen alainen kokonaisuus, kun kirjailija kirjoittaa Léonie-tädin kodista. Myös ympäristön keskiaikaisten rakennusten jäänteet ovat kirjan nuorelle kertojalle jatkuvan ilon lähde.
Le côté de chez Swan, joka johti kohden Méséglisen kylää, oli toinen kävelyreitti, jonka varrella kohdattiin muut Combrayn mielenkiintoiset asiat.
Näiden kävelyretkien avulla Proust voi romaanissaan kuvailla Eaucen maisemia, joilla on keskeinen osa kirjailijan muistoissa. Alueen halki virtaava Loire-joki muuttuu romaanissa Vivonne-joeksi, jossa Proustin kertomuksen mukaan lumpeet kukkivat. Nämä kukinnot ovat kuitenkin muistoja vuoden 1900 taidenäyttelystä Durand-Ruel-galleriasta, jonne Claude Monet oli asettanut näytteille kuuluisat lummetaulunsa.
Tämä lapsuuden maiseman kuvaus kertoo hyvin, miten todellisuus ja fiktio sekoittuvat luontevasti teoksen Kadonnutta aikaa etsimässä ensimmäisessä osassa ja luovat myyttisen kuvan onnellisesta lapsuudesta, jonka kertoja sai viettää lähellä äitiään. Teoksen loppuosassa kertoja palaa uudelleen tuohon maisemaan, mutta Gilberte Swannin talo, joka on vierailun kohde, ei herätä enää samoja tunteita, ja myös kertojan tunteet Gilbertiä kohtaan ovat samalla tavoin viilenneet.
Pariisi
pienois|pysty|[[Avenue des Champs-Élysées|Champs-Élysees, jonka edustalla näkyvissä puistoissa pieni Marcel leikki.]] Pariisi oli Marcel Proustin kotikaupunki koko hänen elämänsä ajan. Hän asui peräti lähes koko elämänsä 8. kaupunginosassa aivan Monceaun puiston lähellä. Vain elämänsä loppuvaiheessa hän vietti joitain hetkiä naapurustossa 16. kaupunginosassa. Monet kohdat Proustin teoksessa kertovat Pariisista. Niistä saa tarkan ja yksityiskohtaisen kuvauksen erään yhteiskuntaluokan elämästä 1800-luvun lopun Pariisissa.
Kuvattuja Pariisin paikkoja ovat:
Oman lukunsa ansaitsee Faubourg Saint-Germain, jonka vanhoihin ylellisiin yksityisasuntoihin (palatseihin) ovat asettuneet asumaan ylhäisaatelistoon kuuluvat suvut, joita edustaa eritoten Guermantesin herttuatar. Teoksen viimeisessä osassa kertoja palaa vielä tuonne suuresti kaipaamaansa maailmaan, jossa kuitenkin uuden ajan tuulet ovat aiheuttaneet suuria muutoksia.
Balbec
pienois|[[Eugène Boudin, Trouvillen (Balbec) ranta, 1868.]] Balbec on kylpyläkaupunki, joka oli teoksessa pitkään nimellä Quequeville. Se on eräänlainen lomailun ja seurapiirielämän ihannekuva. Siellä yhdistyivät viehättävästi meren ja hiekkarantojen jatkuva leikki.
Proust saapui Trouvilleen ensimmäisen kerran vuonna 1891 ja oli sen Grand Hôtel Cabourgin uskollinen vieras myös vuosina 1907 ja 1913. Näiden lomiensa aikana hän tutustui Normandian maaseutuun autonkuljettajansa Alfred Agostinellin kyyditsemänä.
Osassa Kukkaanpuhkeavien tyttöjen varjossa Balbec saa kertojan uneksimaan kaikesta, mikä saa alkunsa, kun Swann kertoi siellä olevasta 1100–1200-lukujen vaihteessa rakennetusta kirkosta, joka on vielä puoliksi romaanista tyyliä, puoliksi gotiikkaa. Kirkko on ehkä mielenkiintoisin esimerkki normandialaisesta gotiikasta, tyyliltään jopa niin yksinkertainen, että sitä voisi Proustin mukaan kutsua jopa persialaiseksi.
Omien halujensa tuntemisessa Balbec kuitenkin merkitsee hyvin keskeistä paikkaa teoksen kertojan minälle. Siellä hän kohtaa taidemaalari Elstirin ja rannalla joukon nuoria tyttöjä, joista yksi on Albertine, yksi koko romaanin keskeisistä päähenkilöistä. Albertinen rakkaus ja rakkaus Albertineen värisyttävät koko lopputeosta ja siten myös kertojan elämää. Rakkaudesta kuitenkin jää oikeastaan vain kipeitä muistoja, jotka ovat voimakas vastakohta Balbecissa vietetyille onnellisille hetkille.
Teos muissa taiteissa
pienois|pysty|Teoksen Kadonnutta aikaa etsimässä viimeinen sivu Marcel Proustin korjaamana käsikirjoituksena.
Priestess
Priestess on kanadalainen vuonna 2003 perustettu hard rock -yhtye. Yhtye julkaisi debyyttialbuminsa Hello Master kesäkuussa 2005 ja Yhdysvaltojen uudelleenjulkaisun myötä yhtyeen kappaleet "Talk to Her" ja "Lay Down" onnistuivat saamaan myös jonkin verran radiosoittoa. Tammi-helmikuussa 2007 yhtye oli kiertueella Convergen sekä Mastodonin kanssa ja kesäkuussa se kiersi Eurooppaa yhdessä Megadethin kanssa.
Šeni gulistvis
Šeni gulistvis on georgialaisen yhtyeen Iriaon esittämä kappale, jolla he edustivat Georgiaa vuoden 2018 Eurovision laulukilpailussa.
Kappale kilpaili Euroviisujen toisessa semifinaalissa, jossa se sijoittui viimeiseksi ja karsiutui finaalista. thumb|left|250px|Iriao esittämässä kappalettaan Euroviisujen toisen semifinaalin harjoituksissa.
Martinin pirut
Martinin pirut oli Ylöjärvellä vuonna 1885 esiintynyt poltergeist-ilmiö, joka on saanut kansainvälistä kuuluisuutta parapsykologien keskuudessa, koska siitä saatiin oikeudessa valaehtoisia todistuksia.
Martinin talo
Martinin torppa sijaitsi Keijärven kylässä Ylöjärvellä. Talon isäntä Efraim Martin oli kiertokoulun opettaja ja kuntakokouksen puheenjohtaja. Hän oli toiminut kirkon isäntänä vuosina 1847–1876. Hän ansaitsi myös asiakirjoja laatimalla, mutta kummittelu lopetti tehtävät ja aiheutti taloudellista vahinkoa. Talon emäntä oli Efraimin vaimo Eva Charlotta Martin. Heidät vihittiin Teiskossa vuonna 1839 ja he muuttivat Ylöjärvelle 1842.
Martinit pitivät piikaa, joka oli 13-vuotias, kehitysvammainen ja keuhkotaudista kuolemansairas Emma Lindroos.
Martinin torpan tapahtumat
Ilmiöt alkoivat 12. tammikuuta 1885, kun talon asukkaat havaitsivat, että esineet liikkuivat selittämättömästi. Eri esineet saattoivat lentää ilman poikki, hypellä itsestään tai siirtyä lukitusta tilasta ulos. Ilmiöt näyttivät keskittyvän Emman ympärille.
Tamperelaiset sanomalehdet uutisoivat Martinin torpan ilmiöistä, ja jutut houkuttelivat paikalle uteliasta väkeä. Väkijoukko oli usein paikalla huvikseen, juopotteli ja käyttäytyi levottomasti. Efraim Martin muutti pariksi päiväksi Tampereelle uteliaita pakoon. Ilmiöt ja talon ympärillä tapahtunut juopottelu saivat kruununnimismiehen käymään paikalla. Hän lähetti selvityksen läänin kuvernöörille, joka määräsi Martinit syytteeseen noituudesta ja väkijuomien laittomasta myynnistä.
Selittämättömät ilmiöt päättyivät 27. tammikuuta yhtä odottamatta kuin ne olivat alkaneetkin. Kansanperinteen mukaan ilmiöistä vastanneet pirut siirtyivät loppumispäivänä lähellä sattuneen henkirikoksen tekijöihin.
Oikeudenistunto
Kruununnimismies Kasimir Liljestrand syytti Hämeen läänin kuvernöörin käskystä Martineja ja Emma Lindroosia noituudesta ja väkijuomien myynnistä. Syyte otettiin käsittelyyn Pirkkalan ja Ylöjärven talvikäräjillä 24. maaliskuuta 1885.
Todistajina kuultiin viittätoista torpassa käynyttä silminnäkijää, jotka kuvasivat yhteensä 87:ää selittämätöntä ilmiötä. Tuomioistuimessa häiriöiden aiheuttajaksi epäiltiin aluksi Emma-piikaa. Hänen on laskettu olleen paikalla 23:ssa todistajien kuvailemassa tapauksessa ja mahdollisesti aiheuttaneen niistä kahdeksan. Oikeuden virkamiehistö alkoi käsittelyn edetessä kyseenalaistaa, voiko tapausta edes käsitellä tuomioistuimessa.
Kihlakunnanoikeuden päätöksessä todetaan, että sille ”toimitetusta tutkimuksesta päätellen torpassa oli sattunut tapahtumia, jotka todistajain lausuntojen mukaan olisivat aiheuttanut osittain tuntemattomat voimat, osittain Emma Lindroos piloillaan”. Emmaa ei kuultu todistajana sairautensa vuoksi, ja hän kuoli helmikuussa 1895. Syytteet oikeus hylkäsi toteennäyttämättöminä. Turun hovioikeus vahvisti kihlakunnanoikeuden päätöksen.
Oikeudenkäyntipäiväkirjat julkaistiin laajalevikkisinä kirjasina. Martinin pirujen tapauksen tutkimus perustuu lähes täysin näihin kirjoihin. Muita ensi käden silminnäkijäkertomuksia ei ole säilynyt.
Todistajanlausuntoja
Yleisin häiriö oli meteli. Tuvissa, joissa ei ollut ketään, putosi monesti raskaita esineitä lattialle seinältä tai hyllyltä, ja vuode ja pöytä hyppivät ilmaan. Esineet liikkuivat itsestään. Pöydälle asetetut tulitikkulaatikot, tuopit ja kynttilänjalat liukuivat pitkin pöytää ja putosivat lattialle. Lukittu ovi avautui itsestään kolme kertaa. Jalkineet liikkuivat lattialla peräkkäin. Kerran kaksi leipävarrasta löivät toisiaan vasten. Esineet lensivät ulos suljetuista ja jopa köytetyistä kirjoituspöydän laatikoista, vaikka ne eivät auenneet. Kerran varta vasten huolella ja tiukkaan kiinni köytetystä pöytälaatikosta lensi ulos iso neula.
Esineet, kuten kiulut, nousivat ilmaan ja leijailivat. Kerran puukko teki ilmassa kierroksia todistajan pään ympärillä. Muitakin esineitä lensi todistajia kohti ja putosi heidän jalkoihinsa. Huoneessa, jossa ei pidetty tiiliä, tiiliskivi paiskautui oveen.
Esineitä särkyi ja tuhoutui. Useita kahvikuppeja putosi hyllyltä siruiksi. Puisia talousesineitä ilmestyi uuniin palamaan.
Torppaan ilmestyi esineitä ja aineita, kuten vierasta savea. Lattialta ja huonekaluilta piti kerätä koreittain savea ulos vietäväksi. Torppaan iskeytyi liuskekiviä, joita ei luonnostaan seudulla esiinny. Erikoisimpana tapauksena pöydälle ilmestyi kaksi isoa happopulloa, jotka hyppivät ja läikyttivät happoa, joka syövytti pöytään jäljet.
Joissakin teoksissa kerrotaan, että Eva Martinin kädet syttyivät kerran itsestään tuleen, mutta tämä on kuitenkin osoitettu oikeudenkäyntipöytäkirjoja tulkittaessa tehdyksi käännösvirheeksi.
Epilogi
Oikeudenkäynnin seurauksena Efraim Martin menetti maineensa ja joutui taloudellisiin vaikeuksiin, vaikka torpan asukkaat todettiinkin syyttömiksi tapahtumiin. Martin ja hänen vaimonsa kuolivat viisi vuotta oikeudenkäynnin jälkeen. Torpan rakennus siirrettiin vuonna 1918 toiselle puolen Keijärveä Tiikonojan sillan viereen. Rakennus on myöhemmin purettu. Martinin torpan alkuperäisellä paikalla noin 500 metriä Eerolan kartanosta pohjoiseen kasvaa nykyisin metsää ja talosta on jäänteenä vain perustuksen kiviröykkiöitä. Vuonna 2017 Ylöjärven kaupunki asensi torpan lähelle muistokyltin.
Martinin pirut fiktiossa
Teatteri Takomo esitti tapahtumiin perustuvan näytelmän Emma ja pirut eli tarina hämmästyttävistä ilmiöistä Ylöjärvellä vuonna 1885, joka sai kantaesityksensä 16. lokakuuta 2002. Aiheesta on ollut vuosina 2003−2005 suunnitteilla myös elokuva.
Päivi Alasalmen romaani Riivatut (Gummerus 2018) on fiktiivinen kertomus, joka perustuu vahvasti Martinin pirujen tapahtumiin.
Aiheesta muualla
61.5632°N, 23.6231°W
Gyp Casino
Gyp Casino (oik. Jesper Sporre, s. 7. toukokuuta 1961) on ruotsalainen muusikko, joka oli Hanoi Rocksin rumpali vuosina 1980–1982. Hänet erotettiin vuonna 1982, koska hän ei enää tullut toimeen Andy McCoyn kanssa. Tämän jälkeen hän perusti yhtyeet nimeltä Road Rats ja Rolene. Vuonna 1994 Casino soitti jälleen yhdessä Andy McCoyn kanssa. Hän soitti rumpuja McCoyn Shooting Gallery -yhtyeen Suomen kiertueella. Seuraavana vuonna Casino oli mukana McCoyn soololevyllä Building On Tradition ja kuului myös kiertueyhtyeeseen Live Ammo.
Elvi Maarni
Elvi Maarni (8. lokakuuta 1907 Viipuri – 7. lokakuuta 2006 Vantaa) oli suomalainen taidemaalari. Maarni vietti lapsuutensa ja nuoruutensa syntymäkaupungissaan Helsingissä. Hänen lapsuudenkotinsa oli täynnä taidetta.
Elvi Maarni opiskeli Vapaan Taidekoulun iltalinjalla Otavan kirjapainossa työskennellessään. Hän oli surrealisti, jota on verrattu Helene Schjerfbeckiin. Maarni ei juurikaan osallistunut näyttelyihin teoksillaan.
Maarnin mesenaattina toimi taidekauppias Helmuth van Assendelft, joka osti kuukausipalkkaa vastaan Maarnin maalaukset. Maalausten aiheina on muun muassa sodan ja sen jälkeisen ajan tunnelmat, töistään palaavat ihmiset, viulistit sekä äiti ja lapsi -teema. Maarni kuoli 98-vuotiaana syksyllä 2006.
Petr Knop
pienoiskuva|Petr Knop, 2019 Petr Knop (s. 12. toukokuuta 1994) on tšekkiläinen maastohiihtäjä.
Knop osallistui Falunin MM-kilpailuihin 2015, missä sijoittui 30 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 46:nneksi ja Tšekin viestijoukkueen mukana yhdeksänneksi. Lahden MM-kilpailuissa 2017 Knop oli 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 33:s, 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 38:s ja 30 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 43:s. Tšekin viestijoukkueen mukana hän sijoittui 11:nneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 Knop sijoittui 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 24:nneksi ja 30 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 38:nneksi.
Maastohiihdon maailmancupissa Knop kilpaili ensimmäisen kerran Nové Městossa tammikuussa 2014. Ensimmäisen kerran hän ylsi maailmancupin pisteille Tour de Skihin 2017–2018 kuuluneessa Val di Fiemmen 15 kilometrin perinteisen kilpailussa sijoittuen 30:nneksi. Tourin kokonaispisteissä hän oli 31:s.
Lillehammer
Lillehammer on kaupunki Norjassa, Innlandetin läänissä.
Vuoden 2018 alussa kaupungissa oli lähes 28 000 asukasta. Yksi kaupungin nähtävyyksistä on Maihaugen, Norjan suurin ulkoilmamuseo, johon kuuluu 185 rakennusta, mukaan lukien Garmokirken, sauvakirkko 1100-luvulta.
Maantiede
Lillehammer sijaitsee Gudbrandsdalenin eteläosassa, paikassa jossa Lågen-joki laskee Norjan suurimpaan järveen Mjøsaan.
Muuhun Norjaan verrattuna Lillehammerin ilmastoa voidaan kuvata sisämaan ilmastoksi. Talvet ovat suhteellisen kylmiä ja kesät lämpimiä. Tammi- ja helmikuu ovat kylmimpiä, kesä- ja heinäkuu lämpimimpiä. Eniten sataa elokuussa, vähiten helmi- ja huhtikuussa.
Historia
Kaupungin alueella on ollut asutusta rautakaudelta lähtien. Paikan sijainti on määritelty kirkolliskokouksessa jo vuonna 1390, kaupungissa on ollut eloisa tori 1800-luvulta lähtien ja paikka on saanut kauppalan oikeudet 7. elokuuta 1827, jolloin Lillehammerissa asui noin 50 vakituista asukasta.
Vuonna 1994 Lillehammerissa järjestettiin talviolympialaiset. Aku Ankka -taiteilija Don Rosa on tehnyt Lillehammerin olympialaisista tarinan. Tarinan nimi on Ankkalinnasta Lillehammeriin.
Media
Sanomalehti Gudbrandsdølen Dagningen ilmestyy kuudesti viikossa.
Bogesundin linna
thumb|300px|Bogesundin linna
Bogesundin linna on rakennus Ruotsissa Vaxholmin kunnassa.
Alkuperäinen Pietari Brahen rakennuttama linna valmistui vuonna 1650. Porraskäytävä ja salonki sijoitettiin keskelle ja niitä ympäröivät muut huoneet. Julkisivu oli punainen ja kulmat harmaat. Brahen suku omisti linnan vuoteen 1739 asti. Se säilyi suurimmaksi osaksi muuttumattomana vuoteen 1859 asti. Silloin omistaja Nils Albrekt von Lantingshausen von Höpken rakennutti linnasta nelitornisen kansallisromanttisen ritarilinnan. Arkkitehteina toimivat F. W. Scholander ja Thor Medelplan.
Viimeinen yksityinen omistaja omisti tilan vuoteen 1906 asti. Hänellä ei ollut rahaa kunnossapitoon, joten rakennukset ja maat jätettiin rappeutumaan. Valtio otti omaisuuden haltuunsa 1946 tarkoitusta varten säädetyn huonoon hoitoon liittyvän lain nojalla. Vuodesta 1949 linna on ollut rakennusmuistomerkki. Siellä hoidettiin jonkin aikaa alkoholisteja.
Katto, julkisivut ja ikkunat remontoitiin perusteellisesti vuosina 1960–1970. 1990-luvulla linnan sisäosat järjestettiin siten, että sitä on mahdollista esitellä yleisölle. Ylimmässä kerroksessa on takka, ovet ja seinämaalausten jäännöksiä 1600-luvulta, muut kerrokset edustavat omia vuosisatojaan 1900-luvun alkuun asti.
Puistossa on retkeilymaja. Siellä on myös joitakin 1800-luvun jälkipuolelta peräisin olevia hyvin säilyneitä työväen asuntoja. Puistoa entistetään romanttisen englantilaisen tyylin mukaiseksi, joka oli 1800-luvun lopussa.
Panssarintuhoojan merkki
thumb|Panssarintuhoojan merkki kenraaliluutnantti W. E. Tuompon käskylehdessä numero 16, annettu 28. kesäkuuta 1944
Panssarintuhoojan merkki on 29. kesäkuuta 1944 perustettu suomalainen erityiskunniamerkki. Käskyn antoi kenraaliluutnantti V. E. Tuompo ylipäällikön, Suomen marsalkka Mannerheimin aloitteesta. Mallia siihen on otettu Saksan armeijan vuonna 1941 käyttöön ottamasta panssarintuhoajan merkistä.
Myöntäminen
Merkki perustettiin venäläisten suurhyökkäyksen aikana rohkaisemaan taitavia ja rohkeita panssarintuhoojia. Merkki myönnettiin jokaiselle sotilaalle, joka oli tuhonnut vihollisen panssarivaunuja aktiivisesti eli panssarivaunun tai panssarintorjuntatykin ampujana, rakettiaseella, polttopullolla, kasapanoksella tai heitetyllä miinalla – mutta ei samaan tulokseen passiivisesti päässeelle eli esimerkiksi ennakkoon useita miinoja vaunujen tuloreitille asettaneelle. Joitakin merkkejä myönnettiin myös panssarivaunun valtaamisesta.
Käyttö
Merkki oli pula-ajan johdosta yksinkertainen: valkoinen noin 7 × 3 senttimetrin kokoinen kangasnauha, johon oli mustalla piirretty ääriviivapiirros osuman torniinsa saaneesta T-34-panssarivaunusta. Merkkiä kannettiin sotilaspuseron oikeassa hihassa noin 10 senttimetriä olkapäästä.
Merkin sai ensimmäisestä tuhotusta panssarista; seuraavista myönnettiin noin 7 × 1 senttimetrin kokoisia valkeita nauhoja jotka kiinnitettiin kuviollisen merkin yläpuolelle 1 senttimetrin välein. Niiden myöntövälit kasvoivat sitä mukaa mitä korkeammasta asteesta oli kysymys eli ensimmäisen sai kolmannesta tuhotusta, toisen viidennestä, kolmannen kymmenennestä ja ylimmän viidestätoista.
Saajat
Ainoan säännön määräämän maksimimäärän eli yhden leveän ja neljä kapeaa sai korpraali Toivo Ilomäki, Suomen historian menestynein panssarintorjuntatykin ampuja. Hänen virallinen tuloksensa on 21 tuhottua vaunua, joista 17 yhdessä taistelussa. Hänestä tulikin Mannerheim-ristin ritari. Hänen käyttämänsä tykki on Panssarimuseossa.
Toinen ansioitunut panssarintuhoojamerkin saaja on StuG III -rynnäkkötykin ampujana toiminut korpraali Olli Soimala, joka tuhosi 11 vaunua saaden yhden leveän ja kolme kapeaa nauhaa. Soimalan vaunu, StuGIII Ps 531-10 on muistomerkkinä Parolassa Panssarivaunupataljoonan kasarmin edessä. Vaunuun liittyy erillinen testamentti jonka allekirjoittivat Soimalan ohella vaunun päällikkö, ylikersantti (myöh. vänrikki) Börje Brotell, lataaja, panssarimies Armas Launikko sekä ajaja, panssarimies Sulo Kauppi. Koska tuhoojamerkki oli nimenomaan kannustusmerkki, sitä ei myönnetty muista kunniamerkeistä poiketen postuumisti.
Kunniamerkki
Merkin nolla- eli tekijänkappale on Panssarimuseossa. Panssarikillan mukaan se on omistettu ritari Ilomäelle, joka ei enää ollut vastaanottamassa kunniamerkkiä.
Panssarintuhoojan merkin vaunukuviota on sittemmin käytetty panssarintorjunta-aselajin varusmiesten hihamerkissä. Siinä se on hopeanvärisenä mustalla hopeareunustetulla kilven muotoisella pohjalla.
7 oikein
7 oikein on vuonna 1989 perustettu suomalainen totopelien vihjelehti, joka sisältää myös kaikkien Suomessa järjestettävien ravikilpailujen lähtölistat. Lehteä julkaisee Suomen Hippos ry:n tytäryhtiö Suomen Hevosurheilulehti Oy, joka omistaa myös Hevosurheilu-lehden. 7 oikein -lehden lähtölistat toimivat usean suomalaisen raviradan virallisena käsiohjelmana, koska ne ovat luopuneet omien käsiohjelmien julkaisusta.
Koszalin
Koszalin on kaupunki Länsi-Pommerin voivodikunnassa Luoteis-Puolassa 15 kilometriä Itämeren rannikolta etelään. Vuoden 2019 arvion mukaan kaupungissa asui 107 048 asukasta.
7 oikein
Historia
7 oikein perustettiin vuonna 1989 nimellä Viisi oikein Veikkauksen järjestämän valtakunnallisen V5-ravipelin mukaan. Uuden V65-pelin myötä lehti ilmestyi vuodesta 1991 lähtien nimellä Kuusi oikein, ja nykyinen nimi otettiin käyttöön V75-pelin myötä vuonna 2001. Alun perin lehteä julkaisi turkulainen Ravialfa Oy, kunnes Ilpo Pitkänen (1962-2013) osti yhtiön 2000-luvun alussa. Pitkäsen kustantamana 7 oikein -lehdestä tuli suomen suosituin ravivihje-lehti. Hän kasvatti myös itse ravihevosia – joiden tunnuspiirre ovat hauskat kaksimieliset nimet. Leski Tiina Pitkänen myi 7 oikein -lehden henkilökuntineen Suomen Hevosurheilulehdelle lokakuussa 2015. Myöhemmin Hevosurheilulehti teki päätöksensä ja lehden koko kahdeksanhenkinen toimitus irtisanottiin ja vuoden 2016 alusta se yhdistettiin Suomen Hippoksen vuodesta 2012 julkaiseman Toto-vihjelehden kanssa. Ennen yhdistämistä 7 oikein -lehden levikki oli laskenut Ilpo Pitkäsen poismenon johdosta noin 8 200 kappaleeseen.
Koszalin
Kaupungin historia alkaa 1200-luvulta. Se oli pitkään Pommerin ruhtinaiden ja piispojen hallinnassa, ja siellä asui lähinnä saksankielistä väestöä, jotka kutsuivat kaupunkia nimellä Köslin. Toisen maailmansodan päätteeksi Jaltan konfrenssin rajanvedossa Köslin jäi Puolalle, joka nimesi kaupungin vanhalla slaavilaisella nimellä Koszaliniksi ja karkotti saksalaissyntyiset asukkaat Saksan puolelle.
7 oikein
Historia
Vuodesta 2017 lähtien 7 oikein on ilmestynyt myös digiversiona.
Koszalin
Koszalin oli vuosina 1975–1998 Koszalinin voivodikunnan hallinnollinen keskus.
Paavi Johannes Paavali II kävi Koszalinissa 1991 ja siunasi muistomerkin Chelmska-kukkulalla, josta on tullut sen jälkeen pyhiinvaelluskohde.
Trump International Hotel and Tower (Vancouver)
Trump International Hotel and Tower on pilvenpiirtäjä ja hotelli Vancouverin keskustassa, Kanadassa. Se sijaitsee 1151 West Georgia Streetillä. Rakennus valmistui 2016 ja se avattiin helmikuussa 2017. Rakennus on nimetty Donald Trumpin mukaan.
Sense-Making-teoria
Sense-Making -teoria (sensemaking, Sense-Making Methodology (SMM)) on yhdysvaltalaisen viestintätutkijan Brenda Dervinin 1970-luvulta lähtien kehittelemä malli toiminnan merkityksellistämisestä. Se puolustaa vahvasti käyttäjälähtöisyyttä tiedonhankinnassa ja -käytössä. Mallin keskeiset oletukset ovat metaforisia ja liittyvät askeltamiseen. Tiedonhankinnan kokonaisuus muodostuu yksilön kohdatessa ns. kuilun (gap), jota hän ei pysty vanhojen toimintamallien avulla ylittämään. Eteenpäin päästäkseen yksilön täytyy muodostaa silta (bridge). Askeltamalla eteenpäin (step-taking), eli hankkimalla tietoa, päästään kuilun ylitse. Lopussa ongelma ratkeaa, tai sen ratkaisua jatketaan.
Teoria
Mallin perusoletuksena on ymmärtää ihmisen inhimillisen käyttäytymisen ainutkertaisuus ja monimuotoisuus kuten myös sen rajoittuneisuus ja hyväksyä se tiedonhankinnassa. Inhimillinen käyttäytyminen luo joustavasti käsityksiä ja merkityksiä. Maailma, jossa elämme, on myös epätäydellinen ja täynnä katkoksia (gappiness). Sen epäjatkuvuus määrittää viestintää ja tiedonhankintaa. Tämä on mallin kannalta keskeistä.
Tiedonhankinnan konteksti (situation)
Kutsutaan lyhyemmin tilanteeksi (situation).
Virittää tiedontarpeen. Yksilö joutuu pysähtymään kognitiivisen kuilun eteen kohdatessaan ongelman. Syntynyt kuilu (gap) merkitsee tilanteessa heränneitä kysymyksiä, joita voidaan kutsua tiedontarpeiksi. Tietoa ei ole riittävästi, eivätkä vanhat rutiininomaiset mallit auta.
Tiedontarve ongelmatilanteessa (gaps)
Lyhyemmin kuilu (gap).
Kun ihminen kohtaa kuilun, on hänen tehtävä tilannearvio, arvioitava uudelleen toimintaa ja sen mahdollisuuksia. Kuilua (jotakin asiaa) ei ymmärretä tarpeeksi hyvin. Kuilu voi olla aikaa vaativa tai ongelma voi ratketa nopeasti; joka tapauksessa yksilö on ymmällään miten jatkaa.
Ihmisen kohdatessa kuilun, kohdistetaan huomio kysymyksiin. Kysymykset jaetaan 5W-luokkiin:
Silloittaminen (gap-bridging)
Tiedontarpeen ratkaisemiseksi aletaan pohtia erilaisia mahdollisuuksia edetä kuilun yli – rakennetaan siltaa. Silloittamisessa (gap-bridging) kootaan yhteen kognitiivisia ja affektiivisia elementtejä jotka auttavat eteenpäin. Silloittamisen strategiat ja taktiikat vaihtelevat kuiluittain, esimerkiksi kokeillaan samanlaisia taktiikoita kuin edellisillä kerroilla (analogiat), voidaan myös yrittää keksiä kokonaan uudenlaisia keinoja (vaativin vaihtoehto). Sillan rakennuspuina toimii siis ihmisen hankkima tieto.
Merkitykset, joita tiedonkäyttö antaa (uses/helps)
Tiedon käyttöön viitataan sanalla "käyttö", joka merkitsee kognitiivisten "siltojen" käyttöönottoa eli vastauksia kysymyksiin. Termi "use" ei suoranaisesti merkitse käyttöä, vaan ennemminkin sitä, mitä positiivista (avut, "helps") tai negatiivista (haitat, "hurts") merkityksellistämisestä seuraa yksilön tilanteelle. Helps tarkoittaa kokemuksia siitä miten kuilun yli päästiin. Kun tieto ei auta, vaan hankaloittaa asioita nousee esiin termi hurts.
Varhaista ajattelua - kohti sense-makingia
1970-luvulla Dervin aloitti sense-making -mallinsa hahmottelun. Teoriassa lähtökohtaisesti oletetaan asiantilojen ja toiminnan olevan epäjatkuvaa niiden muuttuvuuden vuoksi. Tiedonhankintakäyttäytyminenkin on muuttuvaa, siinä siirrytään tilanteesta toiseen askel askeleelta. Dervin kokee mallinsa kehittelyn elämäntyökseen. Hänestä se ei ehkä ole niinkään teoria, vaan metodologia.
Brenda Dervinin ja Michael Nilanin vuonna 1986 julkaisemalla artikkelilla, jossa he kritisoivat järjestelmäkeskeistä lähestymistapaa, on ollut tärkeä rooli tiedonhankintatutkimuksessa ja sen suuntautumisessa kohti käyttäjälähtöistä tarkastelutapaa (puhutaan käyttäjäkeskeisestä paradigmasta). Artikkelissaan he vertailevat järjestelmä- ja käyttäjäkeskeistä lähestymistapaa kiinnittääkseen huomiota enemmän yksilölähtöiseen tarkasteluun.
Heidän mielestään järjestelmäkeskeinen paradigma olettaa, että kaikki yksilöt toimivat rationaalisesti hankkiessaan tietoa. Oletetaan, että kaikella tiedolla on jonkinlainen vakiomerkitys riippumatta tulkitsijasta ja lähteestä. Järjestelmäkeskeisen paradigman ei katsottu pystyvän luomaan kokonaisvaltaista käsitystä siitä, miten tiedonhankintaprosessi etenee. Ihmiset nähtiin liian passiivisina toimijoina, dokumenttien vastaanottajina (esimerkiksi kirjastopalveluissa), ei aktiivisina tiedonhankkijoina.
Käyttäjäkeskeisen paradigman piirissä Dervinin Sense-making -teoria on ollut teoreettisena viitekehyksenä monille tutkimuksille ja siksi sitä voidaan pitää eräänlaisena läpimurtona.
Monitasoinen rakennelma
Sense making -lähestymistapaan viitataan monentasoisin luonnehdinnoin. Sitä pidetään menetelmänä, metodologiana tai joukkona tutkimustuloksia. Kehittäjä on varhemmin luonnehtinut sitä metateoreettiseksi rakennelmaksi, jossa otetaan kantaa tiedon, tiedonkäytön ja inhimillisen viestinnän olemuksiin. Myöhemmin Dervin on todennut, että lukuisat tavat viitata sense makingiin voivat olla keskenään ristiriitaisia eivätkä eri tasojen väliset yhteydet ole selvästi artikuloituja.
Kritiikkiä
1980-luvulta lähtien on kiinnitetty enemmän huomiota tiedonhankinnan kontekstitekijöihin (kognitiivisiin, sosiaalisiin, affektiivisiin ja tilannetekijöihin). Dervinin käyttämä termistö on suppeampaa eikä se juuri määrittele sen yksityiskohtaisemmin tällaisia tekijöitä.
Sovellukset
Sense-making -teoria henkilöityy vahvasti Derviniin, mutta mallista ollaan kiinnostuneita suurenevissa määrin myös muualla maailmassa.
Sense-making –teoriasta on tehty melko vähän empiirisiä tutkimuksia, Dervin on lähinnä itse soveltanut sitä omissa tutkimuksissaan, muut tiedonhankinnassa. Dervin on itse kehittänyt time-line-interview-metodin, jossa tiedonhankinnan prosessi rakennetaan uudelleen tilanne-kuilu-käyttö -ajattelulla. Lisäksi varhain 1970-luvulla tutkimuksen kohteena oli köyhän väestönosan tiedonhankinta, myöhemmin esimerkiksi verenluovutusprosessin tiedonhankinnan selvitys sekä syöpäpotilaiden tiedontarve ja hankinta.
Pettigrew, Durrance ja Unruh ovat soveltaneet sense-making -teoriaa tutkiessaan, kuinka kirjastonkäyttäjät käyttivät Internetiä.
Jarkko Karin väitöskirja 2001 (paranormaaleista ilmiöistä tapahtuva tiedonhankinta) soveltaa metodia. Samoin tekee Kimmo Tuominen gradussaan (Arkielämän tiedonhankinta: Nokia Mobile Phones Oy:n työntekijöiden arkielämän tiedontarpeet, -hankinta ja – käyttö vuodelta 1992).
Linjakoodaus
Tietoliikenteessä linjakoodaus on tiedonkoodausta, jota hyödynnetään tietoliikennejärjestelmässä tiedonsiirtoon siirtotiellä. Linjakoodauksella saadaan koodaustavasta riippuen esimerkiksi lisättyä bittinopeutta, vähennettyä virhetodennäköisyyttä tai estettyä energian siirtymistä linjalla.
Hyvälle linjakoodaukselle asetetaan seuraavia vaatimuksia:
Driveclub
Driveclub on Evolution Studiosin kehittämä ajopeli, joka julkaistiin alun perin Pohjois-Amerikassa 7. lokakuuta 2014 PlayStation 4:lle. Peli julkistettiin PlayStation 4:n lehdistötilaisuudessa 20. helmikuuta 2013.
Pelin ideana on liittyä ajoklubiin ja kilpailla muiden kanssa. Pelaaja saa voittamistaan kilpailuista ja suorittamistaan ratahaasteista pisteitä. Samalla sekä pelaaja että klubi keräävät tasopisteitä, jotka avaavat uusia autoja. Pelattavana on yhteensä 11 rataa, jotka sijoittuvat viiteen eri maahan. Pelissä on kolme pääpelitilaa.
Driveclub VR on PlayStation VR -laitteelle kehitetty versio pelistä.
Arviot
Pelillä on GameRankingsissa 71,23 prosentin keskiarvo ja Metacriticissä 72/100. IGN antoi pelille arvosanaksi 7,9/10, Game Informer 7,79/10 ja GameTrailers 8,6/10.
Irene Cadurisch
pienoiskuva|Irene Cadurisch vuonna 2017.
Irene Cadurisch (s. 23. lokakuuta 1991 Samedan) on sveitsiläinen ampumahiihtäjä.
Cadurischin paras olympiasaavutus on pikakilpailun kahdeksas sija Korean talviolympialaisissa 2018. Samojen kisojen takaa-ajossa hän sijoittui 16:nneksi ja naisten viestissä kuudenneksi. Pokljukan MM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui normaalimatkalla kahdeksanneksi.
Josiah Willard Gibbs
Josiah Willard Gibbs (11. helmikuuta 1839 New Haven – 28. huhtikuuta 1903 New Haven) oli yhdysvaltalainen fyysikko, matemaatikko ja kemisti. Matemaattisessa fysiikassa Gibbs kuuluu merkittävimpiin termodynamiikan kehittäjiin ja matematiikassa vektorianalyysin keksijöihin.
Gibbs opiskeli Yalessä ja väitteli vuonna 1862, jolloin hänestä tuli yksi Yhdysvaltojen ensimmäisistä tohtoreista. Hänen väitöskirjassaan yhdistyivät matematiikka ja tekniikka. Väiteltyään Gibbs kiersi kuuntelemassa eurooppalaisten huippututkijoiden luentoja, ja kaksi vuotta Yhdysvaltoihin palaamisen jälkeen hänestä tuli Yalen ensimmäinen matemaattisen fysiikan professori.
Teoreettisen kemian J. Willard Gibbs -professuuri luotiin hänen kunniakseen.
Gregory La Cava
Gregory La Cava (10. maaliskuuta 1892 Towandassa, Pennsylvania – 1. maaliskuuta 1952 Malibussa, Kalifornias) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hänen tunnetuimpia töitään ovat Godfrey järjestää kaiken (1936) ja Suuri hetki (1937).
La Cava oli 1930-luvun lopulla kahdesti ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi. Hän menehtyi sydäninfarktiin yhdeksän päivää ennen 60-vuotispäiväänsä.
Richard Dix
pienoiskuva|Richard Dix Richard Dix (18. heinäkuuta 1893 – 20. syyskuuta 1949) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli ehdolla Oscarin saajaksi vuonna 1931, ja hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella. Hän kuoli sydänkohtaukseen 56-vuotiaana.
Museum of Fine Arts
Museum of Fine Arts -nimellä on useita museoita ympäri maailmaa:
Jylhäjärvi (Hämeenkyrö)
Jylhäjärvi on Pirkanmaalla Hämeenkyrölla ja Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Mahnalanselän lähialueeseen.
Maantieto
Järven pituus on 350 metriä, leveys 200 metriä ja pinta-ala on 4,4 hehtaaria. Järven ympäristössä korkeuserot ovat vähäisiä ja rannat ovat tasaisina soistunutta metsämaata. Järveen laskee vain yksi tulo-oja eikä sen valuma-alueella sijaitse muita järviä. Järven pohjoispäässä sijaitsevasta luusuasta lähtee 1,9 kilometriä pitkä laskuoja, joka laskee Vastjärveen. Puolivälissä ojaa sijaitsee pieni ja kapea Tilkkusjärvi. Rantaviivan kokonaispituus on 950 metriä ja rannoille on rakennettu kolme loma-asuntoa. Järven ympäristössä on vielä kolme maatilaa.
Järvelle pääsee seuraamalla yhdystietä 2611 Sirkkalaan, jossa käännytään Jylhäjärvelle vievälle tielle ja ajetaan sitä yli kolme kilometriä. Toinen reitti alkaa Porin ja Tampereen väliseltä valtatieltä 11, josta käännytää Kauniaisten tiehaarasta pohjoiseen.
Järvi sijaitsee sen eteläpuolella olevaa kolmen kunnan yhteistä rajapyykkiä. Sastamalan raja ylittää järven lounaispään, mutta suurin osa järveä kuuluu Hämeenkyrön puolelle. Nokian raja ohittaa järven etelärannan kymmenen metrin etäisyydeltä. Sastamalan puolella aluetta kutsutaan Jylhänmaaksi.
Muuta
Järven rannalla on myös Nokian helluntaiseurakunnan käytössä oleva Jylhäjärven leirikeskus.
Erik Gabrielsson
Karl Erik Gabrielsson (13. lokakuuta 1903 Kirkkonummi – 18. heinäkuuta 1965 Kirkkonummi ) oli Helsingin poliisimestari ja vuodesta 1944 poliisikomentaja. Hän toimi Liikkuvan poliisin päällikkönä vuonna 1944 ja virkaa tekevänä poliisiylijohtajana 1. tammikuuta 1946 – 31. tammikuuta 1947.
Santa María (purjealus)
Alus haaksirikkoutui kesken matkan joulupäivänä 1492 Haitin pohjoispuolella Cap-Haïtienin lähellä.
Laivan historia
Aluksen pituudesta ei ole tarkkaa tietoa, mutta vastaaviin tunnettuihin saman ajankohdan aluksien löytöihin perustuen sen pituudeksi arvioidaan nykyään noin 19 metriä, leveydeksi 5 metriä ja vetoisuudeksi noin 108 tonnia.
Haaksirikkoutuminen
thumb|Santa Marían ankkuri on museossa Haitissa Jouluaattona 1492 alus purjehti Hispaniolan rannikkoa pitkin. Kolumbus ei ollut nukkunut kahteen yöhön ja meni nukkumaan. Meri oli tyyni ja tällöin merimies, jonka tehtävänä oli laivan ohjaaminen antoi ruorin hyttipojalle. Keskiyöllä alus ajautui merivirran mukana hiekkasärkälle.
Alusta yritettiin pelastaa ja sen mastot katkaistiin aluksen keventämiseksi. Alus kääntyi kuitenkin kyljelleen ja sen runkolankkuja vääntyi irti. Kun alus todettiin menetetyksi miehistö siirtyi Niñalle. Tämä oli kuitenkin liian pieni alus molemmille miehistöille, jolloin 39 miestä jätettiin Hispaniolaan. He perustivat Santa Maríasta irrotetun puutavaran avulla leirin, joka sai nimekseen Villa de Navidad (Joulukylä).
Hylyn etsintä
Barry Cliffordin johtama meriarkeologiryhmä kertoi toukokuussa 2014, että se on mahdollisesti paikantanut ja löytänyt Santa Marían jäännökset. Sijainti määriteltiin Kolumbuksen päiväkirjamerkintöjen ja hänen rakentamansa linnakkeen La Navidadin perusteella. Suomalaisen meriarkeologian tutkija Riikka Alvikin arvion mukaan laivasta voi olla jäljellä painolastin alla säilynyttä pohjaosaa. YK:n kulttuurijärjestö Unesco on kuitenkin kiistänyt hylyn olevan Santa María, sillä sen kiinnikkeet edustavat myöhäisempää laivatekniikkaa ja hylky on löydetty väärästä paikasta. Sittemmin YK:n asiantuntijat ovatkin todenneet, ettei kyseessä ole Santa María vaan myöhäisempi alus.
Aluksesta on tehty useita replikoita, mutta yksikään niistä ei todennäköisesti ole täydellinen kaksoiskappale, sillä piirustuksia Kolumbuksen laivoista ei ole olemassa.
Lapin matkailu
thumb|Suomen [[Lappi esitettynä Lapin maakunnan alueena; lisäksi Pohjois-Pohjanmaan maakuntaan kuuluva Kuusamo usein lasketaan Lapin matkailuun, vaikka se ei sijaitse Lapin maakunnassa.]] Lapin matkailu tarkoittaa matkailua, joka suuntautuu kotimaasta ja ulkomailta Suomen Lappiin. Suomen Lappia on pyritty jakamaan Perämeren rannikon Meri-Lappiin ja pohjoiseen Tunturi-Lappiin. Usein Kuusamo ja sen lentoasema lasketaan mukaan Lapin matkailuun, vaikka Kuusamo sijaitsee Pohjois-Pohjanmaan maakunnan puolella. Lapin matkailulle on ominaista voimakas sesonkiluonteisuus. Lapin matkailu jakaantuu talvi- ja kesäsesonkeihin, joista ensimmäinen on vilkkaampi. Matkailun vilkkain kuukausi on joulukuu. Lapin matkailua pyritään kehittämään ympärivuotiseksi.
Kotimainen matkailu on yöpymisten määrällä pysynyt samalla tasolla vuosikymmenen. Tuohon tilastoon kuuluvat vain majoituspaikat, joissa on vähintään 20 vuodepaikkaa. Todellisuudessa kotimaisen matkailun määrä on kasvussa. Kansainvälisten yöpymisten määrässä on kasvutrendi.
Historia
Lapin matkailun luominen aloitettiin 1900-luvun alkupuolella, ja se oli kansallinen ponnistus, jossa päätökset tehtiin Helsingissä. Aluksi Lapin matkailua luotiin kansallisromanttisen maisemasuhteen varaan, ja sitä olivat tekemässä Suomen matkailijayhdistys, valtio ja Alkoholiliike. Myöhemmin Lappi siirtyi massaturismin aikakaudelle ja Lapissa alettiin keskittyä toiminnalliseen matkailuun.
Idean Lapista joulupukin kotipaikkana sai brittiläinen Steve Mitchell vuonna 1982. Hän oli vaikuttunut Lapista lomakohteena jo kymmentä vuotta aikaisemmin. British Airways laskeutui Rovaniemelle ensimmäisen kerran vuonna 1984.
Vuonna 2019 Rovaniemen keskustaan on suunniteltu 26-kerroksista hotellia.
Kohteet
Tilastokeskuksen tilastossa Lapin matkailu jakaantuu seuraaviin alueisiin: Levi, Pyhä-Luosto, Rovaniemi, Saariselkä, Meri-Lappi ja Ylläs.
Lapissa sijaitsee useita laskettelukeskuksia. Suomen kolme suurinta hiihtokeskusta, Ylläs, Levi ja Ruka, sijaitsevat kaikki Lapin tuntureilla. Lapissa on pohjoisesta sijainnista johtuen pitkät talvet ja laskettelukeskusten kaudet ovat pitkiä. Levistä on kasvanut 28 000 vuodepaikan laskettelukaupunki, jonka rakennuksiin on otettu mallia Alpeilta. Ylläkselle tavoitellaan 50 000:ta vuodepaikkaa. Pyhätunturille ja Suomulle kaavaillaan yhteensä yli 20 000 uutta vuodepaikkaa parinkymmenen vuoden kuluessa.
Lapissa on kesällä yöttömät yöt. Golfkenttiä on Lapissa neljässä paikassa. Suomen pohjoisin golfkenttä sijaitsee Levillä. Tunnetuin Lapin kentistä on kahden valtakunnan alueelle ulottuva Tornion Green Zone -kenttä. Lisäksi golfkenttä on Kemissä, jossa toimii Mainari Golf Club sekä Rovaniemellä, Ounasvaaralla, jossa sijaitsee Arctic Golf.
Sodankylän elokuvajuhlat järjestetään kesäisin Sodankylässä.
Kävijät
Lapin matkailulle on ominaista voimakas sesonkiluonteisuus. Lapin matkailu jakaantuu talvi- ja kesäsesonkeihin, joista ensimmäinen on vilkkaampi. Viime vuosina myös kevät ja syksy ovat kasvattaneet suosiotaan. Tärkeimmät päämarkkina-alueet ovat Iso-Britannia (lähes 300 000 yöpymysvuorokautta), Saksa (yli 160 000 yöpymisvuorokautta), Ranska (140 000 yöpymisvuorokautta) ja Alankomaat (yli 80 000 yöpymisvuorokautta). Kiinalaisten matkailjoiden määrä on viime vuosina kasvanut huomattavasti, mutta kokonaisvolyymi on toistaiseksi suhteellisen pieni (n. 63 000 yöpymisvuorokautta). Venäläisten matkailijoiden huippu ajoittuu tammikuulle, jolloin venäläiset saapuvat Lappiin oman kalenterinsa mukaiseen joulun ja uudenvuoden viettoon.
Liikenne
Finavia tietää talvisesongin tilauslentojen varausmäärät jo marraskuun puolivälissä.
Finavian 55 miljoonan euron investointiohjelma Lapin matkailuun
Finavia tekee Rovaniemen, Kittilän ja Ivalon lentoasemille tuntuvat laajennukset ja palveluja lisätään vastaamaan voimakkaasti kasvavia matkustajamääriä. Työt alkoivat toukokuun alussa 2018. Matkustajamäärien kasvu Lapin lentoasemilla on ollut ennätyksellistä, ja vuonna 2017 saavutettiin 1,3 miljoonan matkustajan raja. Kasvua edelliseen vuoteen oli 23 prosenttia. Eniten kasvoivat Rovaniemen (+19 %), Kittilän (+26 %) ja Ivalon (+17 %) lentoasemat. Investointiohjelman myötä Lapin lentoasemat pystyvät palvelemaan vuosittain kahta miljoonaa matkustajaa.
Pekingin-lentoreitti Rovaniemelle
Vuonna 2017 Suomen valtio on neuvotellut Kiinan valtion kanssa sopimuksen, jonka mukaan Rovaniemen ja Pekingin välille voidaan perustaa lentoreitti. Vielä toistaiseksi tätä reittioikeutta ei ole hyödynnetty.
Taloudelliset vaikutukset
Lapissa matkailun aluetaloudellinen merkitys on suuri. Matkailu on Lapin vahva vientituote ja matkailu on ollut viime vuosina Lapin keskeinen kasvuala. Erityisesti kansainvälisen matkailun kasvu on kansainvälisestikin verrattena ollut vahvaa ja Lapista onkin muodostunut Suomen matkailun kasvun veturi. Vuonna 2017 Lapissa oli 2,9 miljoonaa rekisteröityä yöpymistä, joista ulkomaalaisten yöpymisten osuus oli 51% (1,48 miljoonaa). Suurimmat matkailijavolyymit tulivat vuonna 2017 Isosta-Britanniasta, Saksasta, Ransakasta, Alankomaista ja Norjasta. . Myös kiinalaisten matkailu on viime vuosina kasvanut voimakkasti. Rovaniemellä on eniten kansainvälisiä yöpymisiä Helsingin ja Vantaan jälkeen.
Lapissa matkailu työllisti vuonna 2017 noin 7000 henkilöä, sekä merkittävän määrän vuokratyövoimaa. Lapin matkailun kokonaiskysyntä oli vuonna 2017 noin miljardi euroa.
J. W. Wartiainen
Johan Wilhelm Wartiainen (21. marraskuuta 1849 Säkylä – 11. tammikuuta 1935 Sauvo) oli suomalainen kirkkoherra ja valtiopäivämies.
Henkilöhistoria
Wartiaisen vanhemmat olivat torppari Juho Bleckhard Lundstedt-Ääri ja Lovisa Antintytär Toola. Hän pääsi ylioppilaaksi 1877 Turun lyseosta ja opiskeli Helsingin yliopistossa suorittaen teologian erotutkinnon 1880. Wartiainen vihittiin papiksi 1881.
HMS Larne (J274)
HMS Larne (viirinumero J274) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1943 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja.
J. W. Wartiainen
Henkilöhistoria
Wartiainen toimi Loimaan 1. kappalaisena 1887–1901 ja Sauvon kirkkoherrana 1901–1935. Hän sai rovastin arvon 1901. Wartiainen oli pappissäädyn edustajana mukana valtiopäivillä 1897, 1900 ja 1904.
HMS Larne (J274)
Valmistus
Alus tilattiin Renfrewistä Lobnitzilta, missä köli laskettiin 25. tammikuuta 1943. Alus laskettiin vesille 2. syyskuuta ja valmistui vielä samana vuonna 22. marraskuuta.
J. W. Wartiainen
Henkilöhistoria
Vuonna 1922 Wartiainen julkaisi juutalaisvastaisen teoksen Juutalaisten maailmanhistoriallinen merkitys entisaikaan Jumalan kansana ja nykyään saatanan joukkona, jossa hän syytti juutalaisia kristillisen perinnön tuhoamisesta ja maailmanvaltiuteen pyrkimisestä.
Wartiainen oli naimisissa vuodesta 1881 Amanda Emilia Kuneliuksen kanssa.
HMS Larne (J274)
Palvelus
Toisen maailmansodan aikana alus oli 7., 6. ja 5. miinanraivaajalaivueessa.
Harjuhäränsilmä
Harjuhäränsilmä eli häränsilmä eli täplikäs häränsilmä (Hypochaeris maculata) on asterikasvien (Asteraceae) heimoon kuuluva monivuotinen ja ruohovartinen kasvilaji. Harjuhäränsilmä eroaa muista saman suvun lajeista mykeröidensä lukumäärän sekä lehtiensä muodon perusteella.
Harjuhäränsilmä muodostaa maanrajaan lehtiruusukkeen, jonka keskeltä varsi kasvaa. Lehdet ovat isoja ja ehyitä sekä usein myös karvaisia ja laikukkaita. Lehtien keskiruoti on tavallisesti punainen ja laikut ovat tummia. Varsi on lehdetön, karvainen ja haaraton tai muutamaan kertaan haaroittunut. Harjuhäränsilmän kukintona on useista suurehkoista mykeröistä koostuva mykeröstö. Mykeröt ovat neljästä viiteen senttimetriä leveitä. Mykeröiden kukat ovat kirkkaankeltaisia ja kehtosuomut hienokarvaisia. Harjuhäränsilmä kukkii heinä–elokuussa.