cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Verinen sunnuntai
Päivän tapahtumat
Marssin reitin piti kulkea kaupungintalolle, mutta armeijan barrikadien ja esteiden vuoksi se ohjattiin kulkemaan brittiviranomaisten hallinnan ulkopuolella olleen Free Derryn autonomisen alueen laitamille. Pieni ryhmä teini-ikäisiä irtautui marssin pääjoukosta ja yritti itsepintaisesti päästä marssimaan kaupungintalolle. He hyökkäsivät brittiarmeijan barrikadeja vastaan kivillä ja huusivat sotilasjoukoille loukkauksia. Tässä vaiheessa tuotiin vesitykki ja kyynelkaasua rauhoittamaan nuoria, ja myös kumiluoteja ammuttiin mellakoitsijoiden hajauttamiseksi. Tämänkaltaiset sotilaiden ja nuorison yhteenotot olivat tavanomaisia, tosin sivustakatselijat kertoivat, että nuorten mellakointi ei ollut erityisen hurjaa. Sotilaat ampuivat William Streetillä haavoittaen kahta henkilöä.
Eräässä vaiheessa armeijan komentokeskus sai tiedon alueella mahdollisesti olevasta IRA:n tarkka-ampujasta. Tätä seurasi käsky ampua oikeilla eli kovilla luodeilla, ja eräs nuori mies ammuttiin hänen juostessaan Chamberlain Streetiä pakoon eteneviä sotilaita. Tämä ensimmäinen kuolonuhri, Jackie Duddy, oli yksi pakoon juoksevan väkijoukon jäsenistä. Hänen vierellään juoksi pappi Edward Daly, jota ammuttiin selkään. Jatkuva brittisotilaiden harjoittama ja heihin kohdistunut väkivalta kärjistyi, ja seurasi käsky panna sotilasjoukot liikkeelle suorittamaan pidätyksiä marssijoiden pääryhmittymän perässä Vapaan Derryn kulmauksen luona olevan kentän reunalle asti.
Näkemykset ja analyysit päivästä
Kolmetoista ihmistä ammuttiin kuoliaaksi ja yksi kuoli vammoihinsa myöhemmin. Britannian sisäministerin seuraavana päivänä parlamentissa tukema armeijan virallinen näkökanta oli, että laskuvarjojoukot olivat reagoineet aseistettujen miesten ja naulapommien uhkaan epäillyiltä IRA:n jäseniltä. Kaikki silminnäkijät (sotilaat pois lukien), sisältäen marssijat, paikalliset asukkaat, britit sekä irlantilaiset lehdistön edustajat ovat samaa mieltä että sotilaat ampuivat aseettomaan väkijoukkoon tai ampuivat pakenevia ja haavoittuneista huolehtivia ihmisiä vaikkei sotilaita edes ammuttu. Yksikään brittisotilas ei haavoittunut tulituksessa eikä yhtään loukkaantumisilmoitusta tullut. Yhtäkään luotia tai naulapommia ei saatu todistusaineistoksi tukemaan brittihallituksen virallista kantaa. Tapahtumissa jotka seurasivat verisunnuntaita, raivostuneet väkijoukot polttivat Britannian lähetystön Dublinissa. Ison-Britannian ja Irlannin tasavallan väliset suhteet laskivat pohjalukemiinsa. Irlannin ulkoministeri Patrick Hillery matkusti tämän vuoksi Yhdistyneiden kansakuntien puheille New Yorkiin vaatimaan YK:n puuttumista Pohjois-Irlannin ”Ongelmiin”.
Vaikka paikalla oli monta IRA:n edustajaa – sekä Cathal Gouldingin johtaman ”virallisen” IRA:n sekä Väliaikaisen IRA:n (The Provisionals, The Provos, na Sealadaigh) – väitetään että he olivat kaikki aseettomia, ilmeisesti koska oli ennakoitiin että laskuvarjojoukot yrittäisivät ”houkutella heitä esiin.” Parlamentin jäsen Ivan Cooper lupasi etukäteen että yhtään aseistettua IRA:n miestä ei olisi marssin lähellä. Monta laskuvarjojoukon sotilasta, jotka antoivat todistajanlausuntonsa tuomioistuimessa, todistivat että heidän esimiehensä kertoivat heille että heidän tulisi valmistautua tulitaisteluun ja että heitä kannustettiin ”hommaamaan muutama tappo.”
Välikohtauksen aikana pappi Edward Daly ja muut tunnistivat erään miehen haparoiden laukaisten revolverin laskuvarjojoukkojen suuntaan. Myöhemmin hänet tunnistettiin virallisen IRA:n jäseneksi. Tätä miestä myös kuvattiin kun hän veti aseensa esiin, mutta ilmeisesti häntä sotilaat eivät nähneet eivätkä ottaneet kohteeksi. Useita muita väitteitä on tehty Savillen kyselyä koskien päivän ammuskelijoita.
Kaupungin kuolinsyytutkija, eläkkeellä oleva Britannian armeijan majuri Hubert O'Neill antoi lausunnon 21. elokuuta 1973 kuolemantapausten selvitysten valmistuessa. Hän julisti:
Kaksi päivää verisen sunnuntain jälkeen parlamentti päätti asettaa erikoistuomioistuimen tutkimaan päivän tapahtumat ja pääministeri Edward Heath valtuutti Britannian korkeimman oikeuden tuomari Lordi Widgery johtamaan tuomioistuinta. Useat todistajat aikoivat boikotoida tuomioistuinta sillä he eivät olleet vakuuttuneita Lordi Widgeryn puolueettomuudesta, mutta heidät suostuteltiin loppujen lopuksi ottamaan osaa tapahtumaan. Widgeryn nopeasti tuottama raportti valmistui kymmenessä viikossa (10. huhtikuuta 1972) ja se julkaistiin 19. huhtikuuta. Raportti tuki armeijan näkökantaa päivän tapahtumista. Esitettyjen todisteiden joukossa oli parafiinitestien tuloksia, joita käytettiin tuliaseiden lyijyn jäämien tunnistamiseen, sekä että naulapommeja olisi löytynyt yhdeltä kuolleeksi ammutuista. Vaatteita testattiin yhdeltätoista kuolleelta räjähteiden jäänteistä ja jäljistä, mutta testit osoittautuivat negatiivisiksi. Henkiin jääneiden haavoittuneiden vaatteita ei voitu testata koska ne oli jo pesty. Useimmat irlantilaiset ja verisunnuntain todistajat kiistivät raportin johtopäätökset ja pitivät sitä poliittisena puhtaaksipesemisenä. Nykyisin on yleisesti yhtenevä mielipide on että naulapommit jotka kuvattiin Gerard Donaghyllä oli istutettu miehen taskuihin hänen kuolemansa jälkeen ja että tuliaseiden jäämät joillain kuolleista tulivat kontaktista sotilaihin jotka itse siirtelivät ruumiita. Erään miehen (James Nash) käsistä löytyneet lyijyn jäämät selitettiin helposti sillä tosiasialla että mies työskenteli jatkuvasti lyijypohjaisen hitsausaineen kanssa. Itse asiassa vuonna 1992 John Major kirjoitti John Humelle:
Vakuutettuaan kolmenkymmenen vuoden ajan järkkymättömästi, että verisenä sunnuntaina kuolleet olivat olleet IRA:n jäseniä toisen laskuvarjojoukon avustava komentaja tapahtumien aikaan ollut kenraali Sir Mike Jackson myönsi toukokuussa 2007, että ”epäilemättä viattomia ihmisiä ammuttiin”.
Tutkinnat
Britannian valtio on järjestänyt asiasta kaksi tutkintaa:
IRA:n vasemmistolainen puolisotilaallinen siipi (Provos, PIRA), jota jotkut aatteen kannattajat kutsuvat IRA:n armeijaksi, vastusti Pohjois-Irlannin liittämistä Yhdistyneeseen kuningaskuntaan näkyvästi jo kaksi vuotta ennen verisen sunnuntain tapahtumia, joiden takia IRA:n arvostus kasvoi ihmisten silmissä ja organisaatioon värväytyneiden määrä lisääntyi huomattavasti. Verinen sunnuntai on yksi merkittävimmistä tapauksista Pohjois-Irlannin konfliktin (The Troubles) aikana, koska väkivallanteoista oli etupäässä vastuussa armeija eivätkä puolisotilaalliset tai laittomat organisaatiot ja koska tapahtumat sattuivat keskellä päivää julkisilla paikoilla lehdistön todistaessa tapahtumien kulkua.
Savillen tutkimus
thumbnail|250px|right|Kaupungintalo, jossa Savillen tutkimus suoritettiin.
Huolimatta siitä, että Britannian pääministeri John Major hylkäsi John Humen pyynnöt kuolemantuottamusten julkisen tutkinnan järjestämisestä, hänen seuraajansa Tony Blair päätti kuitenkin käynnistää asiasta uuden tutkimuksen. Tutkintalautakunnan puheenjohtajaksi asetettiin Lord Saville ja tutkimus käynnistyi tammikuussa 1998. Muina tuomareina toimivat John Toohey (kuningattaren neuvonantaja) ja entinen Australian korkeimman oikeuden jäsen, jolla oli hyvä maine aboriginaalien ongelmien hoidosta (hän korvasi uusiseelantilaisen Sir Edward Somersin, joka vetäytyi tehtävästä vuonna 2000 henkilökohtaisista syistä) ja William Hoyt (kuningattaren neuvonantaja), entinen New Brunswickin pääoikeuskansleri sekä Kanadan juridisen neuvoston jäsen. Todistajien kuuleminen ja aineiston keruu päättyivät marraskuussa 2004 ja raporttia kirjoitetaan edelleen. Savillen tutkimus on perusteellisempi kuin Widgeryn tutkimus, jossa haastateltiin suurta määrä todistajia, mukaan lukien paikallisia asukkaita, sotilaita, lehdistön edustajia sekä poliitikkoja. Tähän mennessä kerätyt todisteet ovat heikentäneet Widgeryn raportin uskottavuutta. On väitetty, että jotkut ruumiit sijoitettiin aseiden ja räjähteiden vierelle sekä muun aineiston (sisältäen pelikortteja jne) on todettu aiheuttaneen virheellisiä positiivisia tuloksia testattaessa ruumiista räjähdeaineiden jäämiä. Eräät Widgeryn tutkimuksen raporteista vastuussa olevat tiedemiehet hylkäävät nyt tulkinnat, jotka puolustusministeriö kirjasi heidän löydösraportteihinsa. Lord Saville kieltäytyy kommentoimasta Widgeryn raporttia ja on huomauttanut, että Savillen tutkimus on selvitys verisunnuntaista eikä Widgeryn lautakunnasta.
Martin McGuinnessin (Sinn Féinin varajohtaja) kyselyyn antamien todistajanlausuntojen mukaan hän oli avustava komentaja Provisionaalisen IRA:n Derryn jaostossa ja oli paikalla marssin aikaan. Hän ei vastannut kysymyksiin koskien sitä, missä hän oli ollut, koska hänen mielestään se vaarantaisi kyseessä olevien yksilöiden turvallisuuden.
Monet katsojat väittävät, että puolustusministeriö pyrki vaikeuttamaan tutkimuksen suorittamista. Yli 1 000 armeijan valokuvaa ja alkuperäistä helikopterin videomateriaalia ei milloinkaan annettu näytettäväksi tai saataville. Lisäksi puolustusministeriö onnistui kadottamaan sotilaiden käyttämät aseet, jotka olisivat voineet toimia todisteina tutkimuksessa. Puolustusministeriö väitti, että kaikki aseet olisivat tuhoutuneet, mutta myöhemmin muutamia niistä löydettiin erinäisistä paikoista (kuten Sierra Leonesta, Beirutista, Little Rockista, Arkansasista) estelyistä huolimatta.
Kun Savillen tutkintalautakunta päätti todistajien kuulemisen, se oli haastatellut yli 900 todistajaa seitsemän vuoden aikana, mikä teki tutkimuksesta laajimman Britannian historiassa. Tämän prosessin lopullisen hinnan arvioitiin olevan noin 155 miljoonaa puntaa.
Keskivaiheilla vuotta 2005 näytelmä nimeltään Bloody Sunday: Scenes from the Saville Inquiry (Verisunnuntai; otteita Savillen Kyselystä) sai ensi-iltansa Lontoossa ja myöhemmin Derryssä sekä Dublinissa. Näytelmä oli dramatisointi, joka pohjautui Savillen tutkimukseen. Kirjoittaja, journalisti Richard Norton-Taylor, tiivisti neljän vuoden todistesuman kahteen tuntiin näyttämöllä, jonka esitti Tricycle Theatre -niminen teatteri. Näytelmä sai hehkuvat arvostelut kaikkialla Britannian arvostelupaneeleissa, mukaan lukien The Times -lehdessä: ”The Tricycle -esiintyjien viimeisin vedos valtavasta kyselystä on erittäin murskaava.”, The Daily Telegraph -lehdessä: ”En voi kehua tätä lumoavaa tuotosta liiaksi.... Poikkeuksellisen otteessaanpitävää oikeussalidraamaa.”; ja The Independent -lehdessä: ”Tarpeellinen voitto.”.
Vaikutus Pohjois-Irlannin osa-alueisiin
pienoiskuva|Verisunnuntain muistomerkki [[Bogsidessä.]] Ristiriidoista huolimatta kaikki osapuolet ovat samaa mieltä siitä, että verisunnuntai merkitsi valtavaa negatiivista kääntymispistettä pohjoiselle Irlannille. Harold Wilson, silloinen opposition johtaja, uudelleenmuotoili kantaansa, että yhdistynyt Irlanti oli ainoa ratkaisu Pohjois-Irlannin ongelmaan. William Craig, silloinen Stormontin sisäministeri ehdotti, että Derryn länsiranta pitäisi luovuttaa Irlannin tasavallalle.
Kun Britannian armeija saapui pohjoiseen Irlantiin, sen toivottivat roomalaiskatoliset tervetulleeksi puolueettomana voimana suojellakseen heitä protestanttien laumoilta, kuten Royal Ulster Constabularyltä (RUC) sekä B-Specialeilta. Verisunnuntain jälkeen monet katoliset kääntyivät brittiarmeijaa vastaan, koska heitä ei enää nähty suojelijoina, vaan vihollisina. Nuoret nationalistit kiinnostuivat entistä enemmän väkivaltaisista tasavaltalaisryhmittymistä. Virallisen IRA:n ja virallisen Sinn Féinin siirryttyä pois valtavirran irlantilaisesta nationalismista ja tasavaltalaisuudesta marxismia kohti provisionaalinen IRA (Provos) alkoi saada uusradikaalien nuorten tukea.
Seuraavan 20 vuoden aikana provisionaalisen IRA:n armeija sekä muita pienempiä republikaaniryhmittymiä, kuten Irish National Liberation Army (INLA, Irlannin Kansallinen Vapautusarmeija) käynnistivät aseellisen kampanjan brittejä vastaan, jolla he tarkoittivat RUC:tä, Britannian Armeijaa sekä Britannian armeijan Ulster Defence Regimentiä (UDR).(ja heidän kriitikkojen mukaansa, Protestantteja sekä unionistiliikettä). Kilpailevien puolisotilaallisten organisaatioiden ilmestymistä esiintyi myös nationalisti/republikaani sekä unionisti/lojalisti yhteisöissä (Ulster Defence Association, Ulster Volunteer Force (UVF), yms lojalistien puolella olevia yhteisöjä), joka aloitti kitkerän ja brutaalin, tuhansia ihmishenkiä maksaneen sodan. Välikohtauksiin sisältyi kolmen pop -yhtyeen jäsenen tappamiset(the Miami Showband), jonka suoritti jengi, jossa oli UVF:n jäseniä ketkä olivat myös paikallisen armeijan rykmentin jäseniä (UDR). Heillä oli univormut päällä tappamisen aikaan. Tämä sota maksoi myös eräiden provisionaalisten toisen maailmansodan veteraanien ja heidän perheidensä kuolemantuottamukset sotaseppeleen laskemisen aikaan Enniskillenissä.
Belfastin sopimus allekirjoitettiin Stormontissa Belfastissa vuonna 1998 ja se lakkautti virallisesti väkivallan keskeisten puolisotilaallisten organisaatioiden välillä. Sopimus toi uutta toivoa Savillen Kyselyn verisunnuntain tapahtumista tuottavan perinpohjaisen selonteon verisunnuntain tapahtumista.
Verisunnuntaihin liittyvää materiaalia on tuotettu runsaasti, esimerkiksi kirjoja, artikkeleita sekä dokumenttielokuvia.
Verinen sunnuntai taiteessa ja populaarikulttuurissa
Verisen sunnuntain tapahtumia on käsitelty lukuisissa musiikkikappaleissa. Jo vuonna 1972 muun muassa sukutaustaltaan irlantilainen John Lennon julkaisi Some Time In New York City -albumillaan kappaleen ”Sunday Bloody Sunday” ja konfliktia yleisemmällä tasolla käsitelleen kappaleen ”The Luck of the Irish”. Myös Lennonin entinen Beatles-kumppani Paul McCartney käsitteli tapausta tuoreeltaan kappaleella ”Give Ireland Back to the Irish”, joka yhtenä harvoista McCartneyn soolokappaleista joutui BBC:n esityskieltoon.
U2-yhtyeen protestilaulu ”Sunday Bloody Sunday” vuodelta 1983 viittaa veriseen sunnuntaihin, samoin esimerkiksi Christy Mooren ”Minds Locked Shut” albumilta Graffiti Tongue. Yksinkertaisesti ”Bloody Sundayksi” nimettyjä kappaleita ovat julkaisseet ainakin Cruachan, McDermott’s 2 Hours vs. Levellers ja Stiff Little Fingers.
Brian Frielin vuonna 1973 kirjoittama näytelmä The Freedom of the City käsittelee tapausta kolmen siviilin näkökulmasta. Vuonna 2002 päivän tapahtumista dramatisoitiin kaksi televisiodraamaa, Paul Greengrassin ohjaama Bloody Sunday – verinen sunnuntai sekä Charles McDougallin ohjaama Sunday.
Derryssä syntynyt taiteilija Willie Doherty on valmistanut Pohjois-Irlannin ongelmia ja The Troublesin aikaa käsittelevän laajan teoskokonaisuuden, jonka osa ”30th January 1972” käsittelee erityisesti verisen sunnuntain tapahtumia.
Embassy Hill
Hill oli brittiläisen kaksinkertaisen Formula 1 -maailmanmestari Graham Hillin perustama F1-talli.
Talli kilpaili sarjassa kausina – saavuttaen kolme MM-pistettä.
Historia
Tallin historia alkoi vuonna 1972, kun vaikeista ja kohtalaisista kausista kärsinyt Graham Hill perusti omaa nimeään kantavan tallin Formula 2 -sarjaan. Brabham valmisti autot ja sponsorina toimi Jägermeister.
Kaudella 1973 Hill ilmoitti tallinsa Formula 1 -sarjaan, hankki sponsoriksi Embassy-savukefirman ja ajoi itse Shadow-tallin autolla kahdessatoista kilpailussa, joista hän menestyi parhaiten Belgian GP:ssa ollen yhdeksäs.
Kausi toi mukanaan tallille Lolan valmistamat autot. Hill myös palkkasi talliinsa muita kuljettajia itsensä lisäksi. Guy Edwards ajoi kymmenessä kilpailussa ollen parhaimmillaan seitsemäs Ruotsin GP:ssa, jossa Hill oli kuudes. Saksalainen Rolf Stommelen ajoi kauden neljässä viimeisessä kilpailussa, joissa hän oli parhaimmillaan 11. sijalla. Myös Peter Gethin ajoi yhdessä kilpailussa, jossa hän keskeytti.
Kaudeksi 1975 talli kehitti Lolan autosta oman GH1-mallin, jolla Tony Brise ja Alan Jones saavuttivat kolme MM-pistettä. Tallin hyvät tulevaisuuden näkymät romuttuivat kuitenkin marraskuussa 1975, kun tallin väki oli palaamassa Ranskasta ajetuista testeistä ja Hillin ohjaama lentokone putosi sumuisella säällä maahan Lontoon lähellä. Kaikki koneessa olleet kuolivat, mukaan lukien Hill ja Brise.
Fennoskandian mannerjäätikkö
Nimityksistä
Skandinaavisissa maissa on englanninkielisessä kirjallisuudessa käytetty mannerjäätiköstä yleisesti nimitystä Skandinavian mannerjäätikkö, mutta sen rinnalla esiintyy myös nimitys Fennoskandian mannerjäätikkö. Jäätikön alkuperä on Skandeilla eikä se aina ole ulottunut Suomen ( eli suomi) ylle. Laajimmillaan se ylitti idässä ja etelässä kaikki Suomen rajat, joten kumpaakin nimitystä tultaneen käyttämään jatkossakin. Kumpikin nimitys on 2000-luvulla ollut lähes yhtä yleinen. Anglikaanisessa kirjallisuudessa käytetään lisäksi nimitystä Veikselin mannerjäätikkö. Paikallisesti on jäätiköstä kuitenkin käytetty arkisempia nimityksiä kuten esimerkiksi Suomessa vain mannerjäätikkö ja Ruotsissa ”inlandsisen”, jonka vastine on myös norjalaisilla käytössä. Näillä on tarkoitettu vain Veiksel-jääkauden viimeistä ja laajinta jäätiköitymistä, jonka jälkeen jääkausi päättyi.
Ilmastoteoriassa jääkausia kutsutaan glasiaaleiksi (suom. jäätiköityminen), jääkausien välisiä ajanjaksoja interglasiaaleiksi. Jääkauden sisällä ilmastovaihteluja ilmaistaan nimityksillä stadiaali, joka on kylmemmän jakson nimitys, ja interstadiaali, joka on suhteellisesti lämpimämmän jakson nimitys.
Yleistä
Suurin ongelma muinaisten jäätiköiden tai mannerjäätiköiden kehityksen selvittämisessä on se, että virratessaan uusille alueille jäätiköt tuhoavat suuren osan edellisten jäätiköitymisten todisteista. Jäljelle jää toki runsaasti viimeisen jäätiköitymisen jälkiä, mutta edellisistä jäätiköitymisistä löytyy vain osittaisia jälkiä ja aivan vanhimmista jää harvoin mitään käyttökelpoista. Näin on käynyt etenkin Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa. Kestävimpiä todisteita ovat kalliopintoihin jääneet naarmut ja uurteet. Osa uurteista on voitu kytkeä vanhoihin jäätiköitymisiin, mutta niiden tarkka ajoittaminen on ollut mahdotonta. Löydettyjen todisteiden sijoittamisessa aikajanalle vaikeuttaa ajoitusmenetelmien rajallisuus ja epätarkkuus.
Maantieteellisesti rajattujen jääkausien olosuhteet ovat olleet riippuvaisia koko maapallon lämpötiloista ja siksi jääkausien kehityksen pääpiirteitä voidaan seurata karkealla tasolla globaalisten menetelmien avulla. Jääkauden kulloinenkin tila voidaan esimerkiksi lukea Keski-Euroopan suoturpeiden jäännöksistä, järvisedimenteistä, valtamerenpohjan sedimenteistä, ja esimerkiksi Grönlannin mannerjäätikön kairausnäytteistä. Niistä tehtyjä tulkintoja on sovellettu arvioitaessa esimerkiksi paikallisten ajoitettujen moreenikerrostumien syntysyitä tai tulkittaessa jäätiköiden virtausliikkeitä eri etäisyyksille muodostuneiden reunamoreenien avulla. Uusia ajoitusmenetelmiä otetaan edelleen käyttöön, mikä tarkentaa entisestään jääkauden tapahtumien aikajanaa. Veiksel-jääkauden eri vaiheet tulkitaan ja ajoitetaan karkeasti eri kohteiden kairausnäytteistä, joita verrataan usein merenpohjan kairausnäytteiden kausimerkintöihin MIS 5–MIS 2 (lyhennys ). Samalla on tärkeää erotella muihin jääkausiin liittyviä jälkiä Veiksel-jääkauden jäljistä. Viimeisen miljoonan vuoden aikana on Fennoskandiassa esiintynyt neljä suurta jääkautta, joista Veiksel-jääkausi on viimeisin.
Viimeisestä jäätiköitymisestä tiedetään, että se alkoi lyhyellä kylmyysjaksolla noin 130 000–115 000 vuotta sitten vallinneen suotuisan ja lämpimän Eem-interglasiaalin (MIS 5e) jälkeen. Kylmyysjakso käynnisti Veiksel-jääkauden varhaisvaiheen, jossa oli kaksi jäätiköitymisvaihetta ja niiden välinen 5 000 vuoden pituinen Brörup-interstadiaali. Tämä Varhais-Veiksel-vaihe alkoi 115 000 vuotta sitten ja se päättyi 85 000 vuotta sitten. Sen jälkeen kehittyi 10 000 vuotta kestänyt Odderade-interstadiaali ennen kuin Keski-Veiksel-jäätiköitymisvaihe alkoi noin 75 000 vuotta sitten. Tätä 50 000 vuotta kestänyttä jääkauden vaihetta seurasi kylmin Myöhäis-Veiksel-jäätiköityminen 25 000 vuotta sitten. Se loppui nopeaan ilmaston lämpenemiseen, joka päätti jääkauden noin 11 000 vuotta sitten. Mannerjäätikön viimeiset rippeet sulivat pois Ruotsista joskus noin 10 000 vuotta sitten. Jääkaudelta ovat jäljellä enää Grönlannin ja Etelämantereen mannerjäätiköt. Mannerjäätiköiksi lasketaan pinta-alaltaan yli 50 000 neliökilometrin jäätiköt, jotka vastaavat pinta-alaltaan halkaisijaltaan 250 kilometristä ympyrää tai sivultaan 220 kilometristä neliötä. Norjassa ja Ruotsissa nykyään esiintyvät jäätiköt eivät ole pinta-alan perusteella enää mannerjäätiköitä.
Maailman jäätiköt sitoivat itseensä valtavan määrän vettä, joka alensi valtamerien vedenpintaa kymmeniä metrejä. Enimmillään vedenpinta oli noin 120 metriä alempana kuin se on ollut 1900-luvulla. Monet matalat merialueet kuivuivat jääkauden aikana kasvattaen esimerkiksi Euroopassa mantereiden pinta-aloja. Esimerkiksi jäättömänä aikana Itämeren allas kuivui sarjaksi järviä ja Pohjanmeren eteläosissa paljastui merenpohja mammuttiaroksi tai tundraksi. Pohjanmerellä maatunutta aluetta kutsutaan yleisesti nimellä Doggerland.
Jäätiköitymisen eri vaiheita
Jäätiköityminen alkoi Skandeilla eli Kölivuoristossa, kun ilmaston viiletessä Atlantilta vuoristoon kulkeutuneesta kosteasta ilmasta satoi maahan enemmän lunta kuin sieltä kesäisin suli pois. Vuoristolaaksot täyttyivät jäätiköistä ja vaikka ne virtasivat alas alankojen laaksoihin, kertyi sateista lisää lunta ja jäätiköt alkoivat levittäytyä lisää. Korkealle vuoristoon muodostuneen laajan jäätikön päälle kehittyi korkeapainealue, joka ylläpiti jäätikköä ja samalla levitti ympäristöön jäähtynyttä ilmaa. Yhdessä ilmaston kylmenemisen kanssa tilanne alkoi ruokkia itseään ja jäätikkö pystyi leviämään myös Skandien länsi- ja itäpuolelle.
Aikaisemmin ajateltiin, että suuret jäätiköt reagoivat ilmaston muutoksiin hitaasti ja että jäätiköitymiset ja jäätiköiden sulaminen kestivät pitkiä aikoja. Nykyään on tultu siihen tulokseen, että jäätiköityminen voi tapahtua tuhansissa vuosissa ja että jäätikön kasvamiseen Skandien vuoristojäätiköstä Venäjän-Karjalaan ulottuvaksi suurjäätiköksi voi viedä niinkin vähän aikaa kuin 10 000 vuotta.
Varhais-Veikselin jäätiköityminen
Varhais-Veikselin jäätiköityminen jaetaan kahteen vaiheeseen: ensimmäiseen Herning-jäätiköitymiseen (MIS 5d, 115 000–105 000 vuotta sitten) ja toiseen Rederstall-jäätiköitymiseen (MIS 5b, 100 000–85 000 vuotta sitten). Niiden väliin sijoitetaan noin viisi tuhatta vuotta kestänyt Brörup-interstadiaali (MIS 5c, 105 000–100 000 vuotta sitten).
Ensimmäisestä jäätiköitymisestä jääneiden todisteiden avulla on voitu summittaisesti piirtää jäätikön laajimman vaiheen reunan kulku. Jäätikkö lepäsi vahvasti Skandeilla, mutta se ei ylettynyt yhtenäisenä jäätikkönä Norjan rannikolle asti. Vuonoissa virtaavat kapeat jäätiköt ylettyivät kuitenkin Pohjanmereen asti. Yhtenäinen jäätikkö ulottui Etelä-Norjasta Pohjois-Ruotsiin. Se peitti Ruotsista koko Norlannin, Pohjanlahden ja Suomesta Länsi-Lapin. Jäätikön reuna kiersi Lapista etelään päin jättäen Selkämeren alueet vapaiksi jäästä. Jään reuna oikaisi Selkämereltä lounaaseen Etelä-Norjaan. Siitä, miten laaja oli samanaikainen Barentsinmeren mannerjäätikkö, ei ole tässä tietoa.
Brörup-interstadiaalin aikana laaja jäätikkö suli lähes kokonaan pois. Arvellaan, että jäljelle jäi samantapaisia jäätiköitä, mitä on Norjassa ja Ruotsissa esiintynyt lähes nykyaikaan asti.
Toinen jäätiköityminen kesti pitempään ja sen aikana jäätikön pinta-ala kasvoi huomattavasti suuremmaksi. Jäätikön reuna ulottui nyt Norjassa Pohjanmeren rannikolle asti. Se peitti Skandeilla saman alueen kuin ensimmäisen jäätiköitymisen aikana, mutta nyt se oli levinnyt Lappiin ja sieltä Barentsinmerelle. Usein esitetään, että Kuolaan olisi muodostunut jäätikkö, joka olisi yhtynyt lounaassa Fennoskandian jäätikköön. Fennoskandian jäätikön reuna seurasi etelä-lounas -suuntaista linjaa, joka kulki Vienanmeren Kantalahdelta Pohjanmaan yli Ahvenanmaalle. Sieltä jäätikön reuna oikaisi länteen päin Keski-Ruotsin yli Oslon seuduille.
Barentsinmeren mannerjäätikön suurin laajuus on tiedossa, mutta sen kehittyminen vaiheita ei tiedetä. Laajimmillaan jäätikkö peitti noin 90 000–80 000 vuotta sitten matalan Barentsinmeren ja siinä sijaitsevat Huippuvuoret, Frans Josefin maa, Novaja Zemlja ja Severnaja Zemlja. Mannerjäätikkö peitti myös Arkangelin alueen, Objoen jokilaakson alavat seudut, Taimyrin niemimaan ja Keski-Siperian ylängön Tunguskan puoleisen osan. Barentsinmeren jäätikkö kasvoi yhteen Fennoskandian jäätikön kanssa muodostaen varsin suuren mannerjäätikön. Laskelmien mukaan Fennoskandian jäätikkö oli 2,5 kilometriä paksu ja Barentsinmeren jäätikkö yli 3 kilometriä paksu. Jäätiköt yhtyivät Kuolassa, mutta jäätikkö oli laskelmien mukaan siellä vain muutama sata metriä paksu. Arkangelin alueelta ei ole säilynyt moreenireunoja, koska myöhemmät jäätiköitymiset tuhosivat ne. On siis epävarmaa, missä jäätikön reuna kulki Arkangelissa ja kuuluiko Kuola jäätikön peittämään alueeseen. Se patosi taakseen Siperiasta ja Venäjältä virtaavien jokien vesiä valtaviksi jäätikköjärviksi. Vienanmeren jääjärvi laski Laatokan kautta Itämeren altaaseen ja Objoen jokilaaksoon muodostunut jäätikköjärvi laski Araljärven kautta Kaspianmereen ja edelleen Mustamereen.
Varhais-Veikselin jäätiköityminen keskeytyi Odderade-interstadiaaliin (MIS 5a, 85 000–75 000 vuotta sitten), jossa ilmaston lämpeneminen sulatti aiemmin muodostunutta mannerjäätikköä suuresti. Interstadiaalin aikana jäätikkö suli asteittain ja hajosi lopulta useaksi pienemmäksi jäätiköksi. Jäätiköitä jäi Skandeilla jäljelle ainakin Etelä-Norjaan ja Pohjois-Ruotsiin. Myös Kuolaan jäi jäljelle pienialainen jäätikkö.
Keski-Veikselin jäätiköityminen
Odderade-interstadiaalin jälkeen ilmasto kylmeni uudelleen ja alkoi Keski-Veikselin jäätiköityminen, joka sijoittuu ilmastokausiin MIS 4 ja MIS 3 (75 000–25 000 vuotta sitten ). Keski-Veikselin jäätiköityminen ei ollut tasaista. Se alkoi kylmenemisellä, joka veti lämpötiloissaan vertoja jääkauden loppuajan kylmimmälle maksimivaiheelle 20 000 vuotta sitten. Jäätiköt alkoivat taas kasvaa ja erilliset vuoristojäätiköt kasvoivat yhteen Skandien pituiseksi jäätiköksi. Tämän pitkän jäätiköitymisen seurauksena jäätikkö levisi Skandien ulkopuolelle ja muodosti entistä laajemman yhtenäisen jäätikön. Tämä tapahtui heti Keski-Veikselin aluksi niin sanotussa Schalkholz-stadiaalissa (75 000–60 000 vuotta sitten). Stadiaalin lopulla jäätikkö peitti alleen Norjan, Ruotsin ja Suomen, Viron ja osa Latviasta, Venäjän-Karjalan ja Kuolan, koko Itämeren nykyiset vesialueet ja osan Tanskan salmien saarista. Mannerjäätikön ulkopuolelle jäivät esimerkiksi Laatokka ja Vienanmeri, mutta nyt oli Norjan rannikko peittynyt kokonaan jäätikön alle. Barentsinmeri ja sitä ympäröivät saaret muodostivat oman mannerjäätikön, joka levisi lopuksi Fennoskandian jäätikköön kiinni. Barentsinmeren jäätikön itäiset alueet olivat aiempaa pienemmät ja esimerkiksi Keski-Siperian ylängölle muodostunut erillinen mannerjäätikkö ei enää yhtynyt siihen. Syy Fennoskandian jäätikön suurempaan kokoon arvellaan johtuneen kosteiden sateiden eteläisemmästä reitistä, jonka takia sateita ei enää riittänyt aiemmalla tavalla Barentsinmeren jäätikölle. Vienanmeren jäätikköjärvi oli kuitenkin aiempaa suurempi. Myös Objokilaakson jäätikköjärvi oli aiempaa suurempi ja sen laskujokena oli todennäköisesti nykyinen Jäämereen virtaava Hatanga.
Ilmasto lämpeni lyhyeksi noin 2 000–5 000 vuoden ajaksi, jonka ilmastovaihetta kutsutaan Oerel-interstadiaaliksi. Interstadiaalin tarkemmasta ajoituksesta ollaan edelleen erimielisiä, mutta se tapahtui noin 65 000–58 000 vuotta sitten. Interstadiaalin aikana jäätikön reuna vetäytyi pois ainakin Itä-Suomesta. Oerelin jälkeen ilmastossa tapahtui pitkäjänteinen viilentyminen (MIS 3, 57 000–29 000 vuotta sitten ). Se tapahtui kuitenkin lämpökausien ja kylmien kausien vuorotellessa niin, että vaikka ilmasto välillä lämpeni, oli seuraava kylmäkausi aina edellisiä kylmempi. Nämä tunnetaan ilmastollisina vaiheina Ebersdorf-stadiaalina, Glinde-interstadiaalina, Moershoofd-kompleksina, Hengelo-interstadiaalina ja Denekamp-interstadiaalina. Tänä aikana jäätiköt sijaitsivat Skandeilla ja ne peittivät siellä laajimmillaan Skandinaviasta Norjan ja Ruotsin. Jäätikkö oli Lapissa levinnyt myös Suomen itärajalle (Soklin kaivos) noin 35 000 vuotta sitten. Kaikki nämä alueet vapautuivat jäätiköstä seuraavan kerran jääkauden lopulla. Jäätiköityminen on maailmalla täytynyt Fennoskandian tapaan olla nopeaa, sillä valtameren pinta laski vielä 50% eli 40 metriä lisää seuraavan 15 000 vuoden aikana. Jäätikölle satoi jatkuvasti uutta lunta ja koska sulaminen väheni merkittävästi, kasvatti se jäätikön paksuutta. Arvellaan, että se on ollut yleensä 2–3 kilometriä ja enimmillään yli kolme kilometriä paksu. Massiivinen jäätikkö valui hitaasti kohti reunojaan ja se alkoi peittää ympäristöstään yhä suuremman alueen allensa. Pohjoisessa se levisi Jäämerelle. Siellä oli merenpinnan aleneminen paljastanut matalikoita kuivaksi maaksi ja Barentsinmeren alueelle oli taas muodostunut suuri Barentsinmeren mannerjäätikkö. Mannerjäätiköt kasvoivat täällä toisiinsa kiinni. Idässä jäätikön kielekkeet yltivät Vienanmerelle, Ääniselle ja Laatokalle. Kaakossa ne ylittivät Suomenlahden ja levisivät Novgorodiin ja Baltian maihin. Etelässä Itämeren jäätikkövirta ja Keski-Ruotsin virtauskieleke ylettyivät yhdessä Puolaan, Saksaan ja Tanskaan. Pohjanmeren suunnalla jäätiköt törmäsivät Doggerlandilla Britannia–Irlannin mannerjäätikköön. Ilmasto oli lopulta kylmimmillään noin 22 000–18 000 vuotta sitten (katso alla, MIS 2).
Myöhäis-Veikselin jäätiköitymisen päättyminen
Viimeinen kylmyysvaihe oli käynnistynyt jo Keski-Veikselin aikana (MIS 3-vaihe, noin 30 000 vs alkaen), muuta se jatkoi syvenemistään Myöhäis-Veikselin alkuaikana (alkaen 25 000 vs). Kylmyyskauden huippukohtaa kesti vielä noin 20 000 vs asti, jolloin Fennoskandian mannerjäätikön ympäristössä alkoi ilmasto hitaasti lämmetä. Lämpeneminen oli alkanut Amerikassa jo aikaisemmin, sillä valtamerien vedenpinta oli alkanut kohota siellä sulaneesta jäästä. Täällä jäätiköt laajenivat vielä ja ne saavuttivat niin kutsutun LGM-vaiheen vasta 20 000 vs. Sillä tarkoitetaan piiriä, minkä jäätikkö jätti maastoon ollessaan laajimmillaan. Se tunnistetaan yleensä puskumoreeneista, muista reunamoreenimuodostumista tai pelkästä pohjamoreenista, jota jäätikkö jätti jälkeensä. Piirin moreenimuodostumia ajoitettaessa on havaittu, että ne ovat syntyneet hieman eri aikoihin, mutta kaikki ajoitukset mahtuvat kuitenkin 3 000 vuoden pituisen ajanjakson sisälle.
LGM-vaiheessa mannerjäätikön jäänjakajan linja kulki Etelä-Norjasta Merenkurkulle ja siitä Pohjanlahden yli Suomen Keski-Lappiin. Jäänjakajan eteläpuolelle virtasi nopealiikkeinen Norjanhaudan jäätikkövirta ja sen itäpuolella virtasi hitaampi Keski-Ruotsin virtauskieleke. Näiden väliin tunkeutui väliaikaisesti myös Kattegatin jäätikkövirta. Mannerjäätikön keskeltä alkoi Itämeren altaassa etelään päin virrannut nopealiikkeinen Itämeren jäätikkövirta, jonka jäätiköt ylettyivät lopulta Valko-Venäjälle, Puolaan, Saksaan ja Tanskaan asti. Osa sen kaakkoon päin virtaavasta jäästä ylitti Suomen ja se hajosi erillisiksi kielekkeiksi vasta Baltian maissa. Suomen itäpuolella virtasi nopealiikkeinen Karjalan jäätikkövirta, joka kiersi kaakossa muut virtauskielekkeet niiden itäpuolelta kulkien Laatokan ja Novgorodin kautta Valko-Venäjän pohjoisosiin. Se alkupää sijaitsi Vienanmeren jäätikkövirran eteläpuolella. Tämän virtaussuunta oli itäinen ja se joutui aluksi Vienanmeren altaaseen. Sieltä se haarautui koilliseen, jossa kohtasi Vienankurkussa Barentsinmeren mannerjäätikön, itään päin, jossa se ennätti Vienanjoen jokilaaksossa pitkälle, ja kaakkoon päin, jossa se pyrki Vienanjoen sivuhaarojen jokilaaksoihin. Vaikuttaa siltä, että Kuolan niemimaalla on sijainnut oma kalottialueensa, josta on lähtenyt pieniä virtauskielekkeitä eri ilmansuuntiin.
Pohjoisessa sijainneen Barentsinmeren mannerjäätikkö kosketti Fennoskandian jäätikköä itäiseltä Vienanmereltä läntiseen Pohjois-Norjan mannerjalustalle asti ulottuvalla reuna-alueella. Jäätiköiden välinen raja on seurannut Pohjois-Norjan rannikon edustaa merenpuolella. Pohjois-Norjan ja Venäjän Kuolan rannikon jäätikkövirrat purkautuivat Atlantille Karhusaaren painanteen jäätikkövirran mukana (Bear Island Trough Ice Stream ). Tämä on ollut Barentsinmeren suurimpia jäätikkövirtoja ja Fennoskandian jäätikkövirrat muodostivat sen virtausmäärissä hyvin pientä osaa. Keski-Norjan länsirannikko sijaitsee hyvin lähellä sen mannerjalustan reunaa. Tämän vuoksi rannikkoseutu on ollut lähes koko jääkauden paljaana ja se on peittynyt jäätiköillä vain valtamerien vedenpinnan ollessa alhaalla ja kun mannerjäätikkö on ollut hyvin laaja. Merenpohjalle jalustan rinteille on tämän takia kertynyt pohjamoreenia useiden jääkausien ajan valtavia määriä. Niistä on kertynyt erityisesti aktiivisten jäätikkövirtojen eteen valtaviksi keiloiksi, jotka ovat valuneet jalustan rinteitä alas usean kilometrin syvyyteen. Karhusaaren painanteen ja Norjanhaudan jäätikkövirtojen välissä on toiminut ajoittain aktiivisia ja kapeita mutta nopealiikkeisiä jäätikkövirtoja. Lofoottien eteläpuolen vuonosta virtasi lounaaseen päin Vestfjordenin jäätikkövirta, johon yhtyi idästä Trænadjupetin jäätikkövirta. Sen eteläpuolella sijaitsi pitkä Sklinnadjupetin jäätikkövirta sekä pienet Haltenin jäätikkövirta ja Frøybankholan jäätikkövirta. Vielä ennen Norjanhaudan jäätikkövirtaa tulevat Suladjupetin jäätikkövirta, Onadjupetin jäätikkövirta ja Breisunddjupetin jäätikkövirta. Kolmen viimeisen jäätikkövirran keilat kasaantuivat Storegganille, missä tapahtui valtava vyörymä jääkauden jo loputtua.
Maailman mittakaavassa ilmaston lämpeneminen käynnistyi noin 25 000 vs (MIS 2-vaihe). Sekä Doggerlandilla että Barentsinmerellä mannerjäätiköt irtautuivat toisistaan ja kohoavan valtameren vesi pääsi leviämään jäätiköiden väliin. Merivesi rikkoi nopeasti ohuen mannerjäätikön reunaa kelluviksi jäävuoriksi, jotka ajautuivat Atlantille sulamaan. Muutamassa vuosituhannessa, noin 17 000 vs mennessä, mannerjäätikkö ulottui Atlantilla enää nykyisten mantereiden rannikoille ja se oli sulanut pois Tanskan Jyllannista. Itämerellä sen reuna oli siirtynyt nykyiselle etelärannikolle. Idässä Venäjällä oli sulaminen ollut alussa hitaampaa. Kun Pohjanmeri oli jäätöntä aluetta, alkoi vasta Itämerenallas vapautua jäätiköstä etelästä lukien samaan aikaan, kun Barentsinmeri oli pohjoisessa osittain jäätiköiden peitossa. Noin 15 000 vs mennessä olivat Itämeren eteläosat ja Barentsinmeri kokonaan sulana, mutta Vienanmeri oli vielä jäässä. Etelä-Ruotsi oli osittain sulanut, puolet Latviasta, mutta Viro, Venäjän-Karjala ja Kuola oli vielä jäätikkönä. Nuoremman dryaskauden aikana (12 700–11 600 vs) kulki mannerjäätikön reuna Norjan rannikkoalueelta keskimäärin 0–50 kilometrin päässä nykyiseltä rannikolta, ylitti Keski-Ruotsin suurten järvien alueen, seurasi Suomessa Salpausselkiä pitkin Venäjälle, kulki siellä Venäjän-Karjalan keskellä kohti pohjoista Vienanmeren länsirannikolle ja jätti Kuolan niemimaan jäättömäksi alueeksi. Jäätikön reuna vetäytyi dryaskauden jälkeen Etelä-Suomesta ja Venäjältä Suomen yli Pohjanlahdelle ja Lapissa Ruotsin puolelle noin 11 000 vs mennessä.
Viime jääkauden jälkivaihe
Muualta suuret mannerjäätiköt olivat sulaneet Grönlantia ja Etelämannerta lukuun ottamatta. Fennoskandian mannerjäätikön jäljelle jäänyt jäätikkö oli paksuudeltaan enää murto-osa aikaisemmasta maksimipaksuudestaan. Mannerjäätikön viimeiset rippeet sulivat Ruotsin Lapin Sarekvuorilla noin 9 700 vs. Tätä aikaa ei enää kutsuta jääkaudeksi vaan se luetaan nykyajan interstadiaaliin eli holoseenikauteen (viimeiset noin 11 000 vuotta sitten).
Mariah Carey
Mariah Carey (s. 27. maaliskuuta 1969 Huntington, New York) on yhdysvaltalainen laulaja, säveltäjä, tuottaja ja näyttelijä. Careyn tyylisuuntana on R&B-musiikin ja pop-musiikin yhdistelmä, jossa voi olla myös hiphop-vaikutteita. Carey on sopraano, jolla on viiden oktaavin laajuinen ääniala ja vihellysrekisteri.
Carey nousi tähteyteen 1990-luvun alussa debyyttialbuminsa kappaleen "Vision of Love" myötä. Carey on voittanut urallaan viisi Grammya, hänellä on ollut 19 Billboard-yleislistan ykköshittiä, ja hänen albumejaan on myyty kansainvälisesti yli 200 miljoonaa. Monet laulajat ovat nimenneet Careyn esikuvakseen.
Laulajanuransa ohella Carey on näytellyt myös elokuvissa ja julkaissut hajuvesiä.
Musiikki
Carey syntyi Huntingtonissa, New Yorkissa. Hänellä on afrikkalaisia ja venezuelalaisia juuria isänsä puolelta ja irlantilaisia äitinsä puolelta. Hän sai nimensä kappaleesta nimeltä "They Call the Wind Mariah", joka on peräisin vuoden 1969 Broadway-musikaalista. Careyn perheeseen kuuluivat alun perin hänen isänsä Alfred Roy Carey, hänen äitinsä Patricia, hänen isoveljensä Morgan ja hänen isosiskonsa Allison, mutta Careyn vanhemmat erosivat, kun hän oli 3-vuotias. Careyn äiti Patricia on Juilliard School issa opiskellut oopperalaulaja ja laulunopettaja, joka tutustutti tyttärensä laulamiseen ja huomasi tämän laulutaidon, kun tämä 3-vuotiaana imitoi häntä tarkasti hänen laulaessaan italiaksi Giuseppe Verdi n oopperaa Rigoletto. Carey on sanonut lapsuutensa olleen traumaattinen, ja hän on kertonut selvinneensä siitä musiikin avulla.
Carey alkoi kirjoittaa runoja ja laulunsanoja opiskellessaan New Yorkissa Harborfields High Schoolissa, josta hän oli usein poissa, koska hän käytti aikaansa musiikin tekemiseen. Tänä aikana hän tutustui muun muassa muusikoihin Gavin Christopher ja Ben Margulies, joiden kanssa hän teki yhteistyötä demolevyään varten. Carey muutti New York Cityyn, jossa hän teki osa-aikatöitä ja 500 tuntia kauneusalan opintoja. Laulajanura sai tuulta alleen, kun laulaja Brenda K. Starr otti Careyn taustalaulajakseen ja päätti auttaa tyttöä uralla eteenpäin. Carey osallistui Starrin kanssa musiikkialan gaalaan, jossa oli mukana Columbia Records in johtaja Tommy Mottola. Mottola sai Careyn demolevyn käsiinsä, lähti gaalasta ja kuunteli sitä limusiinissaan. Havaittuaan Careyn lahjakkuuden Mottola palasi saman tien gaalaan, mutta Carey oli jo ehtinyt lähteä. Mottola sai kuitenkin myöhemmin yhteyden Careyyn, joka sai viimein vuonna 1988 levytyssopimuksen Columbia Recordsille. Kahden vuoden työstämisen jälkeen Careyn ensimmäinen studioalbumi Mariah Carey näki päivänvalon. Albumi vietti lopulta 11 viikkoa Billboard 200 -listan kärjessä, ja sen kaikki neljä singleä saavuttivat ensimmäisen sijan Billboard Hot 100 -listalla. Carey voitti myös kaksi Grammy-palkinto a, joista toinen oli vuoden tulokkaan palkinto. Tultuaan suuren yleisön tietoisuuteen Carey herätti huomiota melismaattisella laulutyylillään ja äänialallaan, joka käsittää yli viisi oktaavia. Carey yltää äänellään jopa vihellysrekisteriin, joka on korkein äänirekisteri, jonka ihminen voi saavuttaa.
Alkuvuosinaan Careyllä ei ollut vielä vapaita käsiä musiikkityylinsä valitsemisessa, koska levy-yhtiön edustajalla, Careyn tulevalla aviomiehellä Tommy Mottolalla oli omia näkemyksiä. Mottola piti Careyn naapurintyttö-imagossa. Se kuitenkin toimi, ja Carey ehti siinä ajassa tehdä kaksi timanttialbumia ja useita muita albumeita. Suhde oli kuitenkin riitainen jo alusta lähtien, ja vuonna 1997 Carey päätti erota Tommysta ja julkaista albumin omilla ehdoillaan. Albumin nimeksi tuli Butterfly. Avioero astui voimaan vuonna 1998. Sen jälkeen Carey teki vielä yhden studio-albumin Columbialle ja irtisanoutui sitten lopullisesti.
Vuonna 1999 Billboard listasi Careyn 1990-luvun menestyneimmäksi artistiksi. Hän voitti levymyynnillään muun muassa Janet Jacksonin ja Madonnan.
thumb|upright|Mariah Carey vuonna 1998. Vuonna 2001 Virgin Records kiinnostui Careystä, ja he allekirjoittivat 80 miljoonan dollarin levytyssopimuksen. Carey ehti kuitenkin julkaista vain yhden albumin, Glitterin, ennen kuin sopimus purettiin. Carey sai sopimuksen purkamisesta korvaukseksi noin 28 miljoonaa dollaria. Purkamisen syynä painoivat Glitterin vahvan alun jälkeinen heikohko listamenestys ja Careyn henkilökohtaisen elämän kaaokset. Kaiken tämän takia Carey hakeutui sairaalaan fyysisen ja henkisen väsymyksen takia. Carey pyörtyi äitinsä kotona alhaisen sokeritasapainon ja unettomuutensa takia. Careyn huhuttiin jopa yrittäneen itsemurhaa, mutta tähti on monesti kommentoinut huhujen olevan täysin perättömiä, sillä hän omien sanojensa mukaan "arvostaa elämäänsä todella paljon eikä haluaisi olla huono esikuva faneilleen moisella tempulla". Silti monet näkivät kaiken negatiivisen julkisuuden olevan loppu Careyn hohdokkaalle uralle.
Vuoden 2001 lopussa apuun saapui kuitenkin Island Records Def Jam, joka pelasti hänet pulasta. Carey julkaisi albumin Charmbracelet, joka kuvastaa muun muassa hänen äitinsä ja isänsä eron vaikeuksia. Samana vuonna Careyn isä kuoli, ja täten albumilta löytyy kappale "Sunflowers For Alfred Roy", joka on omistettu hänelle. Albumia myytiin miljoonia Yhdysvalloissa, mutta kansainvälistä menestystä albumilla ei ollut.
Vuosi 2005 muutti kaiken. Careyn comeback-levy The Emancipation of Mimi kertoo nimenkin perusteella uudesta alusta. Levy oli USA:n myydyin albumi vuonna 2005, jättäen taakseen muun muassa 50 Centin. Maailmanlaajuisesti levy oli toiseksi myydyin, häviten vain Coldplayn X&Y -albumille. Albumi sisältää myös kaksi #1 singleä: We Belong Together ja Don't Forget About Us, joista ensimmäinen vietti Billboard Hot 100 listan ensimmäisellä sijalla peräti 14 viikkoa. We Belong Together on myös Island Recordsin menestynein single. Menestys jatkui Touch my Body -hitillä joka oli Careyn 18 #1-single, eli eniten naisartistilla, ja hän on tasoissa Elvis Presleyn kanssa toisella sijalla edellään vain The Beatles. Carey nousi takaisin huipulle The Emancipation of Mimin myötä voittaen lukuisia palkintoja, muun muassa 3 Grammya.
Vuonna 2018 Carey rikkoi maailmanennätyksen, kun hänen vuonna 1994 julkaisemastaan joulukappaleesta All I Want for Christmas Is You tuli 25. joulukuuta eniten kuuntelukertoja vuorokauden aikana kerännyt kappale. Kyseistä kappaletta kuunneltiin lähes 11 miljoonaa kertaa yhden päivän aikana. Myöhemmin Ed Sheeran in ja Justin Bieber in hitti "I Don't Care" rikkoi tämän ennätyksen hetkellisesti, mutta vuoden 2019 joulukuussa All I Want for Christmas Is You saavutti jälleen eniten kuuntelukertoja vuorokauden aikana keränneen kappaleen paikan Spotifyssä. Vuonna 2019 All I Want for Christmas Is You saavutti myös ensimmäisen sijan Billboard Hot 100 -listalla. Kyseisestä kappaleesta tuli tällöin Careyn 19:s ensimmäiselle sijalle yltänyt hitti. Se on myös ainoa juhlapyhiin liittyvä kappale The Chipmunksin The Chipmunks Song -kappaleen lisäksi, joka on koskaan saavuttanut kärkisijan Billboard Hot 100 -listalla. Vuonna 2018 Careyn 17 vuotta aiemmin julkaistu albumi Glitter teki niin ikään comebackin ja ampaisi iTunes Chartin ykkössijalle.
Listamenestys
Listamenestyksellä mitaten Carey oli Yhdysvalloissa 1990-luvun suosituin artisti. Hänellä oli 90-luvulla joka vuonna ainakin yksi single The Billboard Hot 100 -listan kärjessä. Yhteensä Careyn singleistä on kiivennyt listan kärkeen 19, enemmän kuin kenelläkään muulla sooloartistilla. Careyn edellä ykkössijojen määrässä on vain The Beatles, jolla on 20 ykkössingleä. Carey on myös ainut yli 100 miljoonaa albumia myynyt naisartisti, joka on itse kirjoittanut kaikki kappaleensa ja tuottanut albumeitaan.
Careyn vuonna 2005 ilmestynyt studioalbumi The Emancipation of Mimi on myynyt maailmanlaajuisesti yli 12 miljoonaa kappaletta. Ilmestyttyään se oli Yhdysvaltojen albumilistan viiden kärjessä 22 viikkoa. Albumilta julkaistu single We Belong Together on ollut vuoden soitetuimpia kappaleita maailmalla ja vietti 14 viikkoa USA:n virallisen singlelistan kärjessä.
Palkinnot
Mariah Carey on voittanut uransa aikana useita palkintoja, esimerkiksi:
Elokuvaura
Careyn ensimmäinen roolisuoritus oli elokuvassa Poikamies pulassa (1999), jossa hän näytteli pientä sivuosaa. Careyn näyttelijänura ei lähtenyt kovin hohdokkaasti käyntiin 2000-luvulla, sillä elokuva Glitter (2001), jossa Carey näyttelee pääosaa, sai murska-arviot ja oli arvostelijoiden mukaan täydellinen floppi. Useat kriitikot arvostelivat Careyn näyttelijäntaitoja, ja heidän mukaansa koko elokuva oli vain sivutuote Virgin Recordsin julkaisemalle samannimiselle albumille, mutta elokuvan soundtrack on yksi maailman eniten myyneistä. Seuraavana vuonna Carey teki taas pienemmän roolisuorituksen roadtrip-elokuvassa Wise Girls. Vuonna 2005 Carey näytteli hyvin pientä sivuosaa leffassa State Property 2. Vuonna 2008 ilmestyi elokuva Tennessee, jossa Carey näyttelee Krystal Evans -nimistä tarjoilijaa. Elokuvassa näyttelee muun muassa Ethan Peck. Elokuva kertoo kahdesta veljeksestä jotka lähtevät etsimään isäänsä}. Carey esitti vuonna 2008 ilmestyneessä Adam Sandlerin tähdittämässä Zohan – lupa saksia -elokuvassa itseään. Vuonna 2009 Carey näytteli sosiaalityöntekijää elokuvassa Precious. Elokuva tuli elokuvateattereihin Suomessa keväällä 2010. Vuonna 2013 Carey näytteli Hattie Pearlin roolin elokuvassa The Butler.
Yksityiselämä
Carey avioitui vuonna 1993 yhdysvaltalaisen musiikkijohtajan Tommy Mottolan kanssa, mutta erosi tästä vuonna 1997. Carey meni uudelleen naimisiin 30. huhtikuuta 2008 näyttelijänä ja rap-artistina tunnetun Nick Cannonin kanssa runsaan kuukauden seurustelun jälkeen. Heille syntyi kaksoset huhtikuussa 2011. Vuonna 2014 raportoitiin, että pariskunta asuu erillään, ja Cannon vahvisti asian. Pariskunta päätyi eroamaan, ja vuonna 2016 Carey kihlautui australialaisen miljardöörin James Packerin kanssa, josta hän erosi lokakuussa 2016.