cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latinalainen silta
Sillan kuvaus
Latinalaisella sillalla on nykyisin neljä kaarevaa holviaukkoa, kolme joen pohjaan ja kaksi rinteisiin nojautuvaa vahvaa tukimuuria tai pylvästä. Sillan kokonaispituus on nykyisin hieman yli 39 metriä ja sen puoliympyrän muotoisten kivisten kaariholvien jännemitat ovat epätasaisesti vasemmalta ensimmäinen 6,20, toinen 6,80, kolmas 8,40 m ja neljäs 7,00 metriä. Säilynyt vasemmanpuolinen rinnerakennelma on 3,00, ensimmäinen pylväs 3,00, toinen 2,40 ja kolmas 2,40 metriä leveitä eli sillan pituus yhteensä on noin 39,20 metriä. Jos oletetaan, että sillalla olisi vielä neljäs pylväs, viides holvi ja kaaret rinteisiin, jotka aiemmin olivat huomattavasti pidempiä, koska puuttuivat nykyiset lähes pystysuorat rinneseinät, sillan pituus oli yli 50 metriä.
Joen pohjassa olevilla holvijaloilla on tavanomaiset mitat, terävä ulkonema ylävirtaan ja pyöristetty alavirtaan päin. Holvijalkojen ja laen väliset pystysuorat seinämät alkavat hieman laajennetuilla perustajalustoilta ja korkeudet vasemmalta oikealle ovat 2,43, 2,61 ja 2,76 metriä. Pylväiden ulkonemien pyramidimaiset päät ylävirran puolella on tavallista kiveä, kun taas alavirran puoleinen vaakasuora tylsä kärki on valmistettu pienimmistä, monikulmion muotoisista kivistä. Siirtymiä pylväiden pystysuorista osista kalteviin korostetaan sivuilla yksinkertaisella profiloitupintaisella kivireunauksella.
Pylväiden ja holvien alaosat on valmistettu valkoisesta Sarajevon kalkkikivestä ja ne osat, jotka eivät enimmäkseen ole vedessä, ts. pylväiden päät, suurin osa holvista ja muureista, on valmistettu tuffista. Poikkeuksena on holvien kalkkikivestä valmistettu viimeistelymateriaali ja reunalistat, joista nykyiseksi ei ole enää paljon jäljellä. Pylväiden pystysuoran osuudella on pyöreänmuotoinen ulkonema, joka on yhteistä joidenkin ottomaanien aikojen siltojen kanssa. Sillan keskimmäisen ja oikeanpuolisen pylvään yläosassa on kaksi pyöreää keventävää aukkoa, melkein samanlaisia kuin Kozijan silta, mutta halkaisijaltaan lähes puolet pienempiä. Aukon halkaisija on 1,60 metriä ja sen sisäpinnan kiveyksen ladonta koostuu koko syvyydellä säteittäisistä travertiinikivikuvioista. Sillan vasemmanpuolinen pylväs on aukoton. Aukoilla luultavasti ei ole vaikutusta sillan rakenteeseen ja vakauteen, niitä voidaan pitää rakenteelliseen erikoisuuteen pyrkivinä koriste-elementteinä.
Vuonna 2004 Sarajevon kulttuuri-, historia- ja luonnonperintöjen suojelun kantonilainen instituutti valmisteli projektidokumentaatiota ja suoritti Latinalaisen sillan konservointia, palauttamista ja osittaista jälleenrakentamista. Näiden tutkimusten pohjalta saatiin tiettyä tietoa sillan alkuperäisestä arkkitehtuurista ja sen muutoksista historiansa aikana, joita vahvistavat useat havainnot. Niiden perusteella voitiin todeta, että viides holvi oli alun perin olemassa, koska jossain kohti voitiin osoittaa moniholvisen kivisillan symmetrian arkkitehtoniset ja taiteelliset elementit. Tämän oletuksen vahvisti myös havainto, kun huolellisesti poistettujen asfaltti-, substraatti- ja pengermäkerrosten alta löytyi melkein vahingoittumattomia pyöreänmuotoisen ulkoneman fragmentteja. Saatiin vahvistus ottomaanien sillasta, jonka mukulakivipäällysteen alkuperäinen taso oli nykyistä alhaisempi, ja havaittiin seppeleen palasia sillan koko pituudelta. Suuri osa alkuperäisiä elementtejä puuttui ja jotkut olivat korvattu tai tuhoutuneet aikaisempien toistuvien interventioiden vuosina.
Salamurhan tapahtumapaikkana
Tapahtuneella ampuvavälikohtauksella Sarajevossa 28. kesäkuuta 1914 on erittäin kiistanalainen merkitys ja salamurhan paikalle Latinalaisen sillan pohjoiseen päätyyn pystytettiin ja myöhemmin poistettiin useita muistomerkkejä.
Vuonna 1916 Wienin hallitus oli ensin asettanut näkyville taulun ja nimennyt Principin "murhaajaksi". Seuraavana vuonna eli salamurhan kolmantena vuosipäivänä 28. kesäkuuta 1917 pystytettiin Miljackan oikealle rannalle Latinalaisen sillan vasemmanpuoliseen päätyyn kahdesta 10 (tai 40 jalan eli 12,19 ) metrin korkuisesta pylväästä muistomerkki arkkiherttua Frans Ferdinandin ja hänen äitinsä Maria Annunziatan, joidenkin lähteiden mukaan hänen vaimonsa Sofian (Sophien)  kunniaksi. Sitä vastapäähän sillan kulmaan asetettiin betoninen penkki-muistomerkki. Pylväät joko purettiin ja poistettiin syksyllä 1918 uuden monarkistinen Jugoslavian toimesta tai ne tuhoutuivat Itävallan-Unkarin valtakunnan romahtamisen myötä. Muistomerkin palaisia säilytettiin museossa 1960- tai 1970-luvulle saakka, jolloin ne pysyivät piilotettuina kolmeen eri paikkaan. Joidenkin lähteiden mukaan muistomerkin pohja on paikallaan sillan päädyssä.
Serbien, kroaattien ja sloveenien että myöhemmin Jugoslavian kuningaskunnan vuosina asetettiin uusi muistolaatta paikkaan, jossa tapahtui Itävallan ja Unkarin valtaistuimen perillisen salamurha. Se valmistettiin 1928 ja paljastettiin 2. helmikuuta 1930. Tai se paljastettiin vuonna 1934, koska vielä Gavrilo Principin viidentenätoista kuolinvuosipäivänä vuonna 1933 mainittiin, että hänelle ei ole pystytetty muistomerkkejä kuningaskunnassa eikä häntä usein mainita. Kolme päivää Jugoslavian antautumisen jälkeen Sarajevoon saapuneet saksalaiset miehittäjät ja Ustaša-joukot poistivat kuitenkin laatan ja toimittivat sen 20. huhtikuuta 1941 syntymäpäivälahjaksi 52 vuotta täyttäneelle Adolf Hitlerille hänen erityisjunaansa Steiermarkissa. Mustasta marmorista valmistetuttuun tauluun oli kaiverrettu kultaisin kyrillisin kirjaimin serbokroatiankielinen kirjoitus: "Gavrilo Princip ilmoitti vapaudesta tässä historiallisessa paikassa Pyhän Vituksen päivänä 15. (ja 28.) kesäkuuta 1914." Päivämäärä määriteltiin sekä Julianuksen että Gregoriaanisen kalenterin mukaan. Hitler jätti laatan sotasaaliin kokoelmaan Zeughausin, nyk. Deutsches Historisches Museumin tiloihin Berliiniin, josta sen jäljet katosivat liittolaisten pommitusten laajoista vahingoista johtuvasti.
Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunnan perustamisen jälkeen siltaa vastapäätä kadun toisella puolella rakennukseen, jonka edessä arkkiherttua ja hänen vaimonsa surmattiin, perustettiin ja avattiin Sarajevon salamurha- eli entinen Mlada Bosnia -museo, jossa oli näyttely salamurhayrityksestä, historiallisia esineitä ja valokuvia hyökkäyksestä. Principiä pidettiin Itä-Unkarin miehitystä vastustavana vallankumouksellisena sankarina Jugoslaviassa, koska hänen teko symbolisesti edelsi ja joudutti sotaa, joka oli johtanut ottomaanien ja itävaltalaisten yli 500 vuotisesta ikeestä vapautumiseen, ensimmäiseen itsenäisyyteen ja Jugoslavian muodostumiseen eli eteläslaavilaisten kansojen yhdistämiseen. Myöhemmin museo uudelleennimettiin "Sarajevo 1878–1918"-museoksi ja nykyään se on omistettu Itä-Unkarin hallituskaudelle Bosnia ja Hertsegovinassa. Siinä Sarajevon salamurhan asiakirjojen ja materiaalin lisäksi esitellään Itävallan-Unkarin vallan historiaa tällä alueella miehittäjäjoukkojen saapumisesta aina talouden, arkkitehtuurin, tieteen ja taiteen kehitykseen.
Toisen maailmansodan jälkeen rakennuksen julkisivuun upotettiin muistolaatta ja jalkakäytävälle museon eteen painettiin asfalttiin kaksi jalanjälkeä paikkaan, jossa Gavrilo Princip ampui laukauksensa. Joidenkin lähteiden mukaan Gavrilo Princip pysyi tällä sillalla 28. kesäkuuta 1914 odottaen Franz Ferdinandia ja hänen vaimoaan Sofiaa kuljettavaa autoa. Juuri Latinalaisella sillalla hän sai tietää, että Nedeljko Čabrinovićin salamurhayritys oli epäonnistunut lähellä Ćumurija-siltaa noin 200 metriä alavirtaan.
Sarajevon piirityksen aikana 1992–1996 muistolaatta tuhoutui tai piirityksen aikana kaikki Serbian nationalismia edustava tai muistuttava poistettiin. Ei löytynyt enää jalanjälkiä ja G. Princip että Mlada Bosnia joko jätettiin pois koulun oppikirjoista tai niitä ei enää mainittu sankareina. Nykyään julkisivussa murhapaikan vieressä on vaatimaton muistolaatta kaksikielisine kirjoituksineen ja väriltäkin se eroaa edellisestä Jugoslavian aikakauden muistolevystä. Muistolaatalla on teksti salamurhan muistoksi: ”Tässä paikassa 28. kesäkuuta v. 1914 Gavrilo Princip salamurhasi Itävalta-Unkarin kruununperillisen Franz Ferdinandin ja hänen vaimonsa Sofian”.
Kesäkuussa v. 2019 tiedotettiin, että Sarajevossa Itävallan ja Unkarin valtaistuimen perillisen Franz Ferdinandin salamurhan tapahtumapaikkaan pian uudelleenpainetaan Gavrilo Principin jalanjäljet. Tämän uutisoinnin mukaan aikaisemmat jalanjäljet hävisivät jalkakäytävän rakentamisen yhteydessä siinä, kun alue ei kuulunut museolle.
Eva Lille
Eva Lille (o.s. Hyvärinen, s. 13. toukokuuta 1941 Helsinki) on suomalainen kulttuurihenkilö ja kääntäjä, joka on esitellyt suomalaista kulttuuria Virossa ja kääntänyt virolaista kirjallisuutta suomeksi.
Lillen äidikielenopettaja, joka osasi viroa ja tunsi maan hyvin, antoi kirjallisuudesta kiinnostuneelle oppilaalleen vihjeen tutustua virolaisen kirjallisuuden suomennoksiin. Isältä saatu Ants Oraksen tietokirja Viron kohtalonvuodet oli lopullinen heräte tutustua maahan ja sen historiaan. Lille aloitti Helsingin yliopistossa itämerensuomalaisten kielten opinnot ja valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi 1967. Jo opiskelijamatkalla hän näki ja kuuli, miten Virossa elettiin ja millaisia ihmiskohtaloita siellä oli tapahtunut. Turismin alkaessa 1965 Lillestä tuli matkanjohtaja ja yhteydet maan kulttuurielämään laajentuivat entisestään, kun hän 1968 avioitui pianisti Mart Lillen kanssa.
Lillet asuivat kolme vuotta Tallinnassa Eva Lillen työskennellessä matkanjohtajana ja Viron radiossa. Kääntäjän ura alkoi jo 1960-luvulla, kun Lille suomensi virolaisia näytelmiä, ja myöhemmin kansatieteellisiä teoksia ja proosaa. Vuosina 1980–1996 hän toimi matkanjohtajana monella Viroon suuntautuneella luonto- ja kulttuurimatkalla. Sihteerin ja toiminnanjohtajan töitä Tuglas-seurassa Lille teki 1989–1993, kulttuurisihteerinä Tallinnassa sijaitsevassa Suomen Viron-instituutissa hän oli 1994–1996 ja lehdistöneuvoksena Suomen Tallinnan suurlähetystössä 1997–2002. Valtion taiteilijaeläke myönnettiin Lillelle 2003.
Bajazet
Bajazet on Antonio Vivaldin säveltämä ooppera vuodelta 1735. Libretto on venetsialaisen kreivin Agostino Pioven käsialaa.
Musiikki
Bajazet on pasticcio, joka tässä tapauksessa tarkoittaa, että osa aarioista on muiden säveltäjien kynästä. Vivaldi sävelsi itse aariat hyville hahmoille ja konnille antoi olemassa olevia aarioita muilta säveltäjiltä. Seuraavassa listassa on lueteltu joitakin Bajazetin aarioita alkuperineen.
Synopsis
Tapahtumat sijoittuvat Bithynian pääkaupunkiin Bursaan, jossa tataarien keisari Tamerlano pitää ottomaanien keisaria Bajazetia vankina. Aarioitten nimet ovat sulkeissa.
Toinen näytös
Tamerlano kertoo Andronicolle Asterian hyväksyneen hänen tarjouksensa. Järkyttynyt Andronico koettaa selittää asemaansa Asterialle, joka kuitenkin pilkkaa hänen puolustuspuhettaan ('Stringi le mie catene'). Andronico murehtii kohtaloaan ('La sorte mia spietata') ja lähettää ystävänsä Idaspen kertomaan Bajazetille uutiset ('Anche il mar par che sommerga'). Tamerlano ottaa vastaan Irenen luottohenkilön, joka onkin valepukuinen Irene, ja kertoo tälle mielenmuutoksensa syyt ('Cruda sorte, avverso fato!'). Asteria lohduttaa prinsessaa ('La cervetta timidetta...'), joka kuitenkin edelleen on epätoivon vallassa ('Sposa, son disprezzata'). Bajazet puolestaan raivostuu kuullessaan Andronicolta tyttärensä tulevasta noususta valtaistuimelle ('Dov'è la figlia?'). Hän murtautuu ulos ja kohtaa Tamerlanon sekä Asterian, jonka hän haukkuu pataluhaksi. Asteria paljastaa tikarin, jonka hän on kätkenyt vaatteisiinsa ja jota hän on aikonut käyttää hääyönään tyrannin murhaamiseen. Heidät molemmat pannaan vankilaan. Toinen näytös päättyy Irenen, Bajazetin, Asterian ja Tamerlanon kvartettoon.
Kolmas näytös
Bajazet ja Asteria aikovat tappaa itsensä Bajazetin kätkemän myrkyn avulla ('Veder parmi, or che nel fondo'). Andronico kerää rohkeutensa ja nousee uhmaamaan Tamerlanoa ja kertoo tälle rakkaudestaan Bajazetin tytärtä kohtaan. Keisari tuntee tulleensa nöyryytetyksi ja julistaa tappavansa Bajazetin sekä tuomitsevansa Asterian orjuuteen, pöytiä tarjoilemaan ('Barbaro traditor'). Andronico murehtii kohtaloaan ('Spesso tra vaghe rose'). Tamerlanon juhlapäivällisellä Asteria käyttää tilaisuutta hyväkseen ja kaataa tyrannin pikariin myrkkyä. Edelleen naamioitu Irene kuitenkin huomaa tämän suunnitelman ja estää sen paljastaen samalla oman identiteettinsä. Tamerlano osoittaa kiitollisuuttaan lupaamalla mennä naimisiin Irenen kanssa ja käskee Asterian haaremin orjien hakattavaksi ja isänsä katsomaan toimitusta. Bajazet raivoaa turhaan ('Verrò crudel, spietato'), ja hänen lähdettyään Irene iloitsee ('Son tortorella su verde sponda'). Hetken kuluttua saapuu uutinen Bajazetin kuolemasta - hän on myrkyttänyt itsensä. Itkevä Asteria astuu sisään ja pyytää, että hänetkin tapettaisiin. Tyrmistynyt tyranni luopuu kostonhimostaan ja armahtaa Asterian sekä Andronicon.
Kartiopesäutaka
Kartiopesäutaka (Mchenga conophoros) on uhanalainen kirjoahvenlaji. Se kasvaa noin 11 cm pitkäksi. Sitä on tavattu vain Malawijärvestä Nankumban niemimaan lähistöltä. Ylikalastus on johtanut sen uhanalaisuuteen.
San Gummerus
San (Alexandrine) Gummerus, o.s. Hedenberg (29. toukokuuta 1879 Turku – 9. kesäkuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
San Gummeruksen vanhemmat olivat tilanomistaja Robert Reinhold August Hedenberg ja Lovisa Wilhelmina Bergenheim. Hän oli naimisissa vuosina 1905–1925 professori Herman Gummeruksen kanssa.
San Gummerus oli 1900-luvun alussa mukana aktivistien toiminnassa ja hän toimitti Framtid-lehteä yhdessä miehensä Herman Gummeruksen kanssa. Asuttuaan pidemmän aikaa Italiassa hän emännöi ensimmäisen maailmansodan aikana jääkäriliikkeen päämajana toiminutta Tegnérgatan 48:n taloa Tukholmassa. Kun Herman Gummerus nimitettiin 1918 Suomen edustajaksi Ukrainaan San Gummerus seurasi häntä Kiovaan. Myöhemmin kun Herman Gummerus oli Suomen Italian-lähettiläänä he asuivat Roomassa. Kun Herman Gummerus palasi 1925 Suomeen San Gummerus muutti Pariisiin. Hän julkaisi novellikokoelman Livets karusell ja kirjoitti koti- ja ulkomaisiin sanoma- ja aikakauslehtiin. Viimeksi San Gummerus asui Helsingissä.
Liberian talous
Liberian talous on tuhoutunut hyvin pitkälti Liberian sisällissodissa 1989−1995 ja 1999–2003. Vain 15 prosenttia väestöstä on palkkatyössä, ja suurin osa ihmisistä elää omavaraistaloudessa maanviljelyllä.
Haukkalampi (Virrat)
Haukkalampi on Pirkanmaalla Virroilla Sulkavan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Liberian talous
Ennen sisällissotia maa oli vauras, ja yksi maailman suurimmista kumin tuottajamaista. Firestone Rubber Companylla oli maassa maailman suurin kumiplantaasi. Kumin lisäksi maassa tuotettiin rautamalmia, puuta ja kahvia. Teollisuudenaloja oli kumin, palmuöljyn ja elintarvikkeiden jalostus, rakennusmateriaalinen tuotanto, huonekaluteollisuus ja timanttien louhinta. Riisi oli tärkein viljelyskasvi, ja lisäksi kalaa saatiin rannikolta ja sisämaan kalanviljelyslaitoksista.
Haukkalampi (Virrat)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,0 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Liberian talous
Liberian tärkeimmät vientimaat ovat Saksa, Etelä-Afrikka, Puola, Yhdysvallat ja Espanja. Suurimmat tuontimaat ovat Etelä-Korea, Singapore ja Japani.
Pius VII
Pius VII, alkuperäinen nimi Barnaba Niccolò Maria Luigi Chiaramonti, (14. elokuuta 1742 Cesena – 20. elokuuta 1823) toimi Rooman piispana ja katolisen kirkon johtajana eli paavina 14. maaliskuuta 1800 alkaen kuolemaansa saakka.
Liberian talous
BKT asukasta kohden oli Liberiassa 1000 dollaria vuonna 1999.
Bodenin matti
Bodenin matti on shakissa kuvio, jossa tapahtuu shakkimatti kahdella lähetillä. Yleensä kuningas on apuna tai matitettava kuningas on loukussa. Bodenin matin näkee useammin tehtävissä kuin käytännön peleissä.
Pius VII
Pius VII oli Vatikaanin Annuario Pontificio -vuosikirjassa julkaistun epävirallisen, epäluotettavan ja perimätietoon perustuvan paaviluettelon mukaan 251. paavi. Hänen paavikautensa eli pontifikaattinsa tärkeimmät tapahtumat liittyivät katolisen kirkon ja Napoléon Bonaparten johtaman Ranskan välisiin kiistoihin.
Bodenin matti
Bodenin matti on saanut nimensä Samuel Bodenin mukaan, joka pelasi sen ensimmäisen kerran vuonna 1853. Peli oli seuraavanlainen:
Pius VII
Pius VII:n tekoihin kuuluu muun muassa Kirkkovaltion neuvotteleminen Napoleonilta, sen uudelleen menettäminen ja takaisin saaminen Wienin kongressissa. Lisäksi Pius VII:n aikana Rooma vakiintui katolisen maailman valtakeskukseksi ja sen piispasta eli paavista tuli Wienin kongressin jälkeen Euroopan viimeinen jäljellä oleva ruhtinaspiispa. Pius VII myös perusti uudelleen jesuiittajärjestön.
Bodenin matti
1.e4 e5 2.Rf3 d6 3.c3 f5 4.Lc4 Rf6 5.d4 fxe4 6.dxe5 exf3 7.exf6 Dxf6 8.gxf3 Rc6 9.f4 Ld7 10.Le3 O-O-O 11.Rd2 Te8 12.Df3 Lf5 13.O-O-O? (13.Ld5 on parempi) 13...d5! 14.Lxd5?? (johtaa mattiin; parempi olisi 14.Tde1) 14...Dxc3+ 15.bxc3 La3#
Pius VII
Lapsuus ja nuoruus
Chiaramonti syntyi italialaiseen aatelissukuun. Hän opiskeli Ravennassa ennen liittymistään benediktiineihin vuonna 1756. Chiaramonti toimi opettajana sääntökunnassa, kunnes hänen urakehityksensä katolisen kirkon piirissä lähti vauhtiin hänen vanhan perheystävänsä Giovanni Braschin tultua valituksi paaviksi. Otettuaan nimekseen Pius VI Braschi nimitti Chiaramontin ensin San Calliston luostarin apotiksi vuonna 1776. Kardinaalin arvonimen Chiaramonti sai vuonna 1785.
Valinta paaviksi
Chiaramonti valittiin paaviksi 21. maaliskuuta 1800. Hänen edeltäjänsä Pius VI:n kuoltua edellisen vuoden elokuussa uuden paavin valinnut konklaavi kokoontui jo 30. marraskuuta 1799. Konklaavilla oli kolme pääehdokasta, ja Chiaramonti tuli valituksi usean kuukauden pattitilanteen jälkeen kompromissina. Hän oli paaviksi noustessaan suhteellisen nuori eli 58-vuotias, mutta kuulunut jo vuosikymmeniä benediktiineihin, opettanut teologiaa professorina ja hänet tunnettiin lempeänä, kärsivällisenä ja sitkeänä mutta myös päättämättömänä ja epäröivänä.
Kirkkovaltio ja Eurooppa Pius VII:n noustessa paaviksi
pienoiskuva|vasen|upright|[[Apenniinien niemimaa ennen Napoleonin sotia. Kuvassa Kirkkovaltio on merkitty keltaisella.]] Pius VII:n noustessa paaviksi Napoleonin sodat eivät olleet vielä alkaneet Euroopassa, mutta Napoléon Bonaparte oli jo Ranskan ensimmäinen konsuli. Samalla Napoléon oli liittänyt Kirkkovaltion osaksi Ranskan vasallivaltiota Cisalppista tasavaltaa, eikä Pius VII siis paaviksi noustessaan johtanut edeltäjiensä tavoin maallista valtiota.
Pius VII:n noustessa paavinistuimelle vallitsi paavin ja Ranskan välillä riita. Riidan juuret piilivät Ranskan suuressa vallankumouksessa, jossa valtaan oli noussut kansalliskokous. Vallankumouksen jälkeinen Ranska oli ollut pahoissa talousvaikeuksissa, jotka oli ratkaistu kansallistamalla kirkon omaisuus. Myöhemmin kansalliskokous oli myös lakkauttanut maan luostarit ja tehnyt kirkon piispoista ja papeista virallisesti ranskalaisia virkamiehiä. Kun kansalliskokous oli vaatinut pappeja ja piispoja vannomaan uskollisuutta Ranskan uudelle perustuslaille ja kirkkojärjestykselle, noin puolet papeista oli kieltäytynyt.
Silloinen paavi Pius VI oli tuominnut kaikki uskollisuutta perustuslaille vannoneet papit ja samalla kansalliskokouksen julistuksen ihmisoikeuksista, mikä oli johtanut siihen, että Ranskan vallankumoushallitus oli katkaissut diplomaattisuhteensa Kirkkovaltioon ja myös miehittänyt Avignonin sotilaallisesti. Ranskan ryhtyessä sotaan muita Euroopan maita vastaan, paavi oli asettunut tukemaan Ranskan vastaista liittoumaa. Ranskan joukot olivat kuitenkin edenneet Italiassa Napoleonin johdolla, ja 15. helmikuuta 1798 Kirkkovaltiolle kuuluva Rooma oli julistettu tasavallaksi. Paavi Pius VI oli vangittu ja kuljetettu pois Roomasta, ja hän oli kuollut vangittuna marttyyrina 1799.
Sopu Napoléonin kanssa
Uusi paavi palasi Roomaan, joka nyt kuului Napoleonin Ranskalle. Napoleonista oli tullut Ranskan tosiasiallinen hallitsija ja hän halusikin tehdä sovinnon paavin ja katolisen kirkon kanssa. Hän muun muassa järjesti Pius VII:n edeltäjälle Pius VI:lle hautajaiset, jotka tältä oli evätty 1799. Milanon papeille pitämässään puheessa 5. kesäkuuta 1800 Napoléon kuvaili puheessaan ajatuksiaan uskonnosta ja katolisesta kirkosta:
Puheessaan Napoleon osoitti haluavansa saada aikaan sovun paavinistuimen kanssa, ja myös paavi oli valmis neuvottelemaan Napoleonin kanssa. Kahdeksan kuukautta kestäneiden neuvottelujen jälkeen Napoléon allekirjoitti niiden tuloksena syntyneen konkordaatin 15. heinäkuuta 1801. Siinä sanottiin katolilaisuuden olevan Ranskan kansalaisten enemmistön uskonto ja sen harjoittaminen sallittiin. Katolinen kirkko ei kuitenkaan saanut takaisin Ranskan suuressa vallankumouksessa menettämäänsä omaisuutta, vaikkakin Ranskan valtio lupasi korvauksena maksaa papistolle palkkaa kirkon puolesta. Myös Kirkkovaltio palautettiin paaville.
Kiistan molemmat osapuolet hyötyivät sovun solmimisesta ja konkordaatista. Tosin molemmat osapuolet joutuivat myös tinkimään vaatimuksissaan ja tekemään kompromisseja. Esimerkiksi paavi olisi toivonut kirkon takavarikoitua omaisuutta takaisin, eikä kirkko myöskään saanut menettämäänsä Avignonia takaisin. Lisäksi paavin oli hyväksyttävä Ranskassa vallitseva uskonnonvapaus.
Vaikka paavi joutuikin antamaan periksi joidenkin vaatimustensa suhteen, oli konkordaatti silti todisteena kirkon voitosta. Ranskan vallanpitäjien oli myönnettävä, etteivät he olleet pystyneet kitkemään kristinuskoa Ranskasta. Konkordaatti ei tarkoittanut voittoa pelkästään paaville ja kirkolle vaan myös Napoleonille, sillä enää Ranskan tasavaltaa ei voitu väittää pakanalliseksi ja jumalattomaksi valtakunnaksi.
Napoleonin ja paavin välisen sovun synnyttyä paavi lupautui myös kruunaamaan Notre Damen katedraalissa Napoleonin Ranskan keisariksi 1804. Kruunaamistilaisuudessa Napoleon ei kuitenkaan antanut paavin suorittaa muuta kuin voitelun ja kruunujen siunaamisen; keisarillisen kruunun Napoleon asetti itse päähänsä. Vaikka kyseinen tapahtuma viesti selvästi paavin merkityksen huomattavasta vähenemisestä, saattoi paavi silti olla tyytyväinen. Paavi ei saanut kruunata Napoleonia, mutta oli kuitenkin kutsuttu antamaan kristillinen hyväksyntänsä Napoleonille. Vielä vuosikymmentä aiemmin Notre Damen kristilliset symbolit oli peitetty ja kirkkoa oli käytetty "järjen ja vapauden juhlan" järjestämiseen, mutta nyt kristilliset symbolit olivat jälleen esillä ja paikalla oli runsaasti kirkon edustajia.
Riita Napoléonin kanssa
Jonkin aikaa Napoleonin ja paavin välillä vallitsi sopu, mutta pian välit jälleen viilenivät. Kun Napoleon vaati paavia sulkemaan Kirkkovaltion satamat brittiläisiltä aluksilta, paavi kieltäytyi vedoten asemaansa puolueettomana rauhan puolustajana. Ranskan joukot tunkeutuivat jälleen Roomaan ja paavin lippu vaihdettiin trikoloriin. Vatikaani oli nyt liitetty osaksi Napoleonin imperiumia. Paavi taas julisti "Pietarin perinnön ryöstäjät" kirkonkiroukseen eli pannaan, muttei kuitenkaan maininnut Napoleonia nimeltä. Paavi vangittiin ja kuljetettiin Genovan länsipuolella sijaitsevaan Savonaan, missä häntä pidettiin kolme vuotta kotiarestissa.
Napoleon eristi Pius VII:n Savonassa tämän neuvonantajista, sillä kardinaalit oli pakotettu Pariisiin. Kolmen vuoden kotiarestinsa aikana Pius VII eli benediktiinimunkin elämää, johon kuului muun muassa rukoileminen, lukeminen, omien vaatteidensa peseminen ja muutenkin hiljaisen elämän viettäminen. Napoleonin vankina ollessaan Pius VII eli aivan erilaista elämää kuin Roomassa, ilman kardinaaleja ja muita neuvonantajiaan sekä palvelijoitaan. Samalla hän kieltäytyi vahvistamasta Napoleonin piispannimityksiä, minkä vuoksi kesällä 1810 peräti 27 piispanistuinta oli tyhjänä.
Napoleon ei saanut paavia taipumaan tahtoonsa, joten hän salakuljetti tämän Pariisiin 1812. Paavia pidettiin vankina Fontainebleaun linnassa, eikä hän saanut kuulla uutisia Ranskan ja muun Euroopan tapahtumista. Napoleon itse kävi parhaillaan sotaa Venäjällä. Napoleon palasi Ranskaan 1813 ja pakotti sairaan paavin siirtämään kaiken maallisen valtansa rippeetkin itselleen. Samalla paavi joutui sitoutumaan jättämään Rooman ja muuttamaan Pariisiin. Paavi tuli nopeasti katumapäälle ja peruutti allekirjoituksensa, mutta Napoleon ei paljastanut sitä ja piti paavia yhä vankinaan Fontainebleaun linnassa.
Wienin kongressi
Napoleonin kärsittyä tappion liittoutuneille paavi pääsi palaamaan Roomaan 24. toukokuuta 1814. Wienin kongressin kokoontuessa järjestämään sekasortoista Eurooppaa Napoleonin jäljiltä paavilla oli nyt puolellaan aikakauden mukanaan tuoma muuttunut ilmapiiri. Kirkkoa vastustaneiden valistusfilosofien valistusaatteita pidettiin syynä vallankumoukseen ja sekasortoiseen kaaokseen Euroopassa. 1800-luvun alun uudet aatesuuntaukset, kuten romantiikka, pitivät arvossa useita valistusaatteen halveksimia asioita kuten uskoa, historiaa, perinteitä ja arvovaltaa, mikä hyödytti juuri näitä ominaisuuksia edustavaa kirkkoa.
Paavin onnistui Wienin kongressissa palauttaa Kirkkovaltiolle sille ennen kuuluneet alueet Avignonia lukuun ottamatta. Kirkkovaltion palauttaminen paaville sopi hyvin sekä Britannian että kukistetun Ranskan suunnitelmiin, sillä vahva Kirkkovaltio Apenniinien niemimaalla tasapainotti Itävallan ja muiden alueen valtioiden keskinäistä voimatasapainoa.
Wienin kongressin päätöksistä myös päätös olla perustamatta Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa uudelleen vaikutti paavin asemaan. Saksan alueen hengellisten ruhtinaskuntien lakkauttamisen takia niin sanotut ruhtinaspiispat menettivät valtaansa, ja jäljelle jäi vain yksi ruhtinaspiispa koko Euroopassa; Rooman piispa eli paavi. Paavin maallinen valta lisääntyi, koska ruhtinaspiispojen ruhtinaskuntien lakkauttaminen teki Roomasta yhä selvemmin katolisen maailman valtakeskuksen.
Paavi myös solmi konkordaatin uudelleen, tällä kertaa Ranskan kuninkaan Ludvig XVIII:n kanssa. Paavi Pius VII kuoli 20. elokuuta 1823.
Pius VII:n perintö paavinistuimelle
pienoiskuva|upright|[[Thomas Lawrence: Paavi Pius VII, 1819. Pius VII istuu jälleen paavillisella valtaistuimellaan saatuaan Kirkkovaltion takaisin ja on taas maallinen johtaja, kirkkoruhtinas.]] Pius VII:n noustessa paaviksi vuonna 1800 puhuttiin jo koko paavillisen instituution lopusta. Pius VII kuitenkin pystyi arvostetuilla luonteenpiirteillään hurskaudella, lempeydellä ja rohkeudella palauttamaan paavinistuimen pahoin kärsineen kunnioituksen ja pitämään paavinistuimen pystyssä uuden ajan pyörteissä.
Pius VII:n Wienin kongressissa hankkiman paavillisen vallan lisääntyminen synnytti ultramontanismina tunnetun liikkeen, jonka mukaan ylin hengellinen valta katolista kirkkoa ja uskontoa koskeviin kysymyksiin vastaamiseksi löytyi Ranskasta katsoen ultra montes eli vuorten toiselta puolelta, mikä tarkoitti paavin hallitsemaa Roomaa. Paavi olikin nyt selvästi sekä hengellinen että myös maallinen hallitsija.
Pius VII:n aikana Roomasta tuli yhä selvemmin koko katolisen maailman valtakeskus. Samalla paavius sai lisääntyneen ratkaisuvaltansa ja hengellisen valtansa tuella vastattavakseen valistusaatteiden herättämiä kysymyksiä demokratiasta, omantunnonvapaudesta ja tasavallasta. Varsinkin nämä kysymykset leimasivat suuresti 1800-luvun paaviuden ongelmia modernisoituvan maailman kanssa.
Lisäksi Pius VII:n paavinkaudella alkoi nousta esille ongelmia Kirkkovaltion kanssa. Paavi pyrki uudistamaan Kirkkovaltion hallintoa säilyttämällä joitain ranskalaishallinnon tuomia uudistuksia, mutta yritys sopeuttaa uudenaikaisia hallintotapoja vanhanaikaiseen pappishallintoon ei tuottanut toivottuja tuloksia eikä tyydyttänyt edes Kirkkovaltion uudistusmielisiä piirejä saati sitten konservatiiveja. Pius VII:n kaudella vanhanaikainen ja pappishallinnolla johdettu Kirkkovaltio alkoi jo osoittautua paavinistuimelle rasitteeksi.
Pius VII:n jälkeinen Kirkkovaltio oli ulkopoliittiselta vallaltaan mitätön ja Euroopan takapajuisimpana maana Turkin jälkeen pidetty valtio, joka pysyi pystyssä enää ainoastaan muiden valtioiden antaman sotilaallisen tuen turvin. Pius VII:n jälkeen kardinaalit valitsivat 1800-luvun alkupuoliskon ajan paaveiksi syvästi hurskaita miehiä diplomaattisen Pius VII:n pontifikaatin vastapainoksi, mikä aiheutti yhä suurempaa taantumusta Kirkkovaltion sisällä. Pius VII:n pontifikaatin jälkeen paavius joutuikin kohtaamaan modernisoituvan maailman kanssa yhteentörmäyksen, joka kesti yli sata vuotta ja jonka aikana paavius kehittyi maallisesta ruhtinaspiispallisesta instituutiosta hengelliseksi vaikuttajaksi.
Järvi-Suomen virtauskieleke
Järvi-Suomen virtauskieleke on viime jääkauden loppuvaiheessa Fennoskandian mannerjäätikköön kuulunut ja Pohjanlahdelta Merenkurkun suunnalta kaakkoon päin virrannut jäätikkövirran laajentuma Järvi-Suomessa. Tämä kieleke kerrosti eteensä suurimman osan Salpausselistä.
Jäätikkövirta ja virtauskieleke
Fennoskandian ylle kerrostuneesta mannerjäätikön kilpimäisestä osasta virtasi eri suuntiin jäätikkövirtoja. Viime jääkauden huippukohdassa (lyh. LGM, noin 23 000–18 000 vuotta sitten) virrat muodostivat jäätikön keskiosassa laajan yhtenäisen jäätikkövirran, joka virtaussuuntaon ollut kohti kaakkoa. Mannerjäätikön leviämisvaiheessa jääkauden lopulla jäätikkö saavutti LGM-vaiheissaan kaukaisimmat reunansa eri paikoissa hieman eri aikoihin. Karjalan virtauskieleke, joka ylitettyään Laatokan on kiertänyt etelästä Peipsijärven ja on yltänyt Valko-Venäjän pohjoisosiin asti muodostaen itsekin osan mannerjäätikön LGM-vaiheen reunaa. Tämä kieleke on ollut jatke sellaiselle jäätikkövirralle, josta jakautui sulamisen aikana, eli Salpausselkien muodostumisaikana, kaksi vierekkäistä kielekettä: Järvi-Suomen virtauskieleke ja Pohjois-Karjalan virtauskieleke.
Taula (tulen sytyttäminen)
Taula on taulakäävästä (Fomes fomentarius) saatava sytyke eli herkästi tuleen syttyvä tulentekotarvike, jota on ennen vanhaan käytetty tulen sytyttämisessä tuluksilla. Tähän viittaa myös sen tieteellinen nimi (lat. fomes: taula, sytyke).
Järvi-Suomen virtauskieleke
Jäätikkövirta ja virtauskieleke
Kun jäätikkö alkoi jääkauden loppuvaiheessa voimakkaasti sulaa, erottui jäätikössä Pietarin seudulla ja Baltian maiden alueella eri nopeuksilla virranneita jäätikkökielekkeitä. Sulaminen on ohentanut mannerjäätikön reuna-alueita riittävästi, jotta leveät jäätikkövirrat ovat alkaneet jakautua pienemmiksi jäätikkövirroiksi ja niiden eteen muodostuviksi kielekkeiksi. Noin 14 200 vuotta sitten on jäätikön reuna kulkenut Laatokan ja Peipsijärven kaakkoispuolelta. Kummatkin järvet ovat peittyneet pitkien virtauskielekkeiden alle, joiden välissä on Karjalankannaksella sijainnut kielekkeiden välinen alue. Sen sijaan Suomen puolella, kauempana jäätikön reunasta, on jäätikkö virrannut vielä yhtenäisenä. Tämä ilmenee myös kalliopintoihin jääneistä uurteista, joka osoittavat että koko eteläisessä Suomessa on jäätikkö virrannut joko kaakkoon tai eteläkaakkoon.
Taula (tulen sytyttäminen)
Taulaa valmistettaessa käävän itiöemä ensin kuorittiin, sitten poistettiin pillit ja saatu käävänsisusta (malto) laitettiin likoamaan koivun­tuhka­lipeä­liuokseen pariksi päiväksi. Liotuksen jälkeen kostea käävänsisus nuijittiin ja kaulittiin levyiksi. Näistä taulalevyistä sitten otettiin sopivia paloja tulentekoon. Tulenteossa kipinällä on sytytetty taula ja sillä sitten jotakin isompaa sytykettä, esimerkiksi sytykerullaa tai pallomaiseksi pyöriteltyä heinä- tai katajanniinikasaa.
Järvi-Suomen virtauskieleke
Jäätikkövirta ja virtauskieleke
Allerød-kausi muodosti Suomenlahden alueella lähes tuhatvuotisen lämpöjakson (13 450–12 600 vuotta sitten), jolloin jäätikön reuna on perääntynyt voimakkaasti aina Suomen etelärannikon puolelle. Sekä Laatokan että Peipsijärven virtauskielekkeet ovat sulaneet Suomenlahden yli vetäytyneeksi yhtenäiseksi reunaksi, joka on perääntynyt Heinolan tasalle asti (Heinolan deglasiaatio). Lämpökausi on päättynyt äkillisesti ilmaston kylmenemiseen eikä jäätikön reuna ole enää perääntynyt, vaan päin vastoin, se on alkanut taas edetä laajentaen mannerjäätikön vaikutusaluetta. Jäätikön reuna on edennyt noin 50 kilometriä, jonka jälkeen reuna on pysytellyt lähes paikoillaan. Kieleke oli tosin virrannut edelleen eteenpäin, mutta sen reunasta oli kesäisin sulanut etenemisen suuruinen kaistale pois. Reunan eteen on kertynyt runsaasti puskumoreenia ja sulamisvesien tuomaa lajittunutta maa-ainesta, jotka ovat muodostaneet Ensimmäisen Salpausselän reunamuodostuman (12 250–12 050 vuotta sitten). Seuraavan parin vuosisadan aikana on jäätikön reuna perääntynyt vain 20–30 kilometriä ja sitten pysähtynyt kerrostaen sinne Toisen Salpausselän 11 790–11 590 vuotta sitten. Reunamuodostumat olivat kaaren muotoiset, mikä paljastaa niiden syntyneen virtauskielekkeen eteen. Kielekkeen itsenäinen toiminta havaittiin vasta tästä muodostumasta, mutta se on ilmeisesti alkanut toimia itsenäisenä aikaisemmin. Kielekettä kutsutaan sijaintinsa vuoksi Järvi-Suomen virtauskielekkeeksi.
Taula (tulen sytyttäminen)
Taula kytee useita tunteja, ja sitä on vanhoina aikoina käytetty myös tulen siirtämiseen paikasta toiseen. Samanlaiseen tarkoitukseen on käytetty Suomessa arinakääpää. Alpeilta löytyneellä esihistoriallisella Ötzillä oli tulentekovarusteissaan taulakääpää.
Järvi-Suomen virtauskieleke
Jäätikkövirta ja virtauskieleke
Järvi-Suomen virtauskieleke ei ole jättänyt 11 400–11 300 vuotta sitten näkyviin Salpausselkien kaltaisia muodostumia, kun samaan aikaan on Lounais-Suomeen muodostunut Kolmannen Salpausselän reunamoreenit. Jäätikön voima on tämän jälkeen ilmeisesti hiipunut, koska se on Keuruun delasiaation aikana (11 350 vuotta sitten alkaen) vetäytynyt hyvin kauaksi pohjoiseen. Tämän jälkeen tapahtunut, niin kutsuttu Jyväskylän eteneminen (noin 11 000 vuotta sitten asti, on siirtänyt reunaa joitakin kymmeniä kilometrejä kaakkoon päin. Viereisen Näsijärven–Jyväskylän virtauskielekkeen eteen ovat 11 000–10 900 vuotta sitten kerrostuneet Sisä-Suomen reunamuodostumat. Sen sijaan Järvi-Suomen virtauskielekkeeltä ei tältä ajalta tunneta suuria reunamuodostumia. Molempien reunojen perääntyessä tämän jälkeen tasatahtia, on Järvi-Suomen jäätikkövirta ollut enää vain kapeneva jäänne aikaisemmin aktiivisesta jäätikkövirrasta. Saumamuodostumat rajaavat tämän jäätikkövirran Merenkurkun rannikolle välille Lohtaja–Raahe.
Suomen mannerjäätikkö on ohenunut sulamisen vuoksi ja se sulikin nopeasti pois. On arvioitu, että jäätikkö on hävinnyt Suomen Lapista noin 10 200 vuotta sitten ja että tämän jäätikön osalta se tapahtui korkeintaan 100 vuotta aikaisemmin.
Geologisia muodostumia
Salpausselät ovat maailmalla Suomen kuuluisimmat geologiset muodostumat. Ensimmäisen ja toisen Salpausselän kerrostumisten välissä on aikaväliä vain 200 vuotta, joten niitä pidetään saman ilmastovaiheen muodostumina. Ensimmäinen Salpausselkä on 600 kilometriä pitkä reunamuostuma, jossa on Hollolan kohdalla taite. Muodostuman lounais-koillis-suuntaista reunamuodostumaa kutsuttiin aiemmin Lohjanharjuksi, mutta nykyään se luetaan mukaan Salpausselkiin. Lohjanharju on kuitenkin kerrostunut Itämeren virtauskielekkeen eteen. Muodostuma on syntynyt mannerjäätikön etenevän reunan puskiessa reunamoreenia edellään, mutta samalla pysytellessään noin 200 vuotta lähes samoilla seuduilla. Sen eteen kerrostui sulamisvesien tuomaa soraa, hiekkaa ja muita huuhtoutuneita maa-aineksia. Jäätikköjokien kohdalla muodostumista tuli suuria ja muualla näitä pienempiä. Toinen Salpausselkä seuraa ensimmäistä 20–30 kilometrin etäisyydellä Hollolasta Joensuun eteläpuolelle.
Saumamuodostumia kerrostuu eri nopeudella tai eri suuntiin virtaavien kielekkeiden väliin. Muodostumia puristavat yhteen kummaltakin puolelta puskevat jäätiköt. Kaakkoon virtaavan Järvi-Suomen virtauskielekkeen lounaissivulla on Lohtaja–Kivijärvi-saumamuodostuma. Sen rakennetta on tutkittu maatutkilla, jotka ovat paljastaneet siinä erikoisia rakenteita. Jäätikkövirran koillispuolella sitä reunustaa Pohjanlahdelta alkava pysähtyneen tai hiljaa virrannen jäätikön alue (Keski-Pohjanmaan kolmio, ). Alueen reuna seuraa linjaa Vihanti, Piippola, Pyhäntä, Vieremä, Iisalmi ja Siilinjärvi. Kolmioalueen loputtua alkaa Siilinjärvi–Outokumpu–Ylämylly-saumamuodostuma, joka on muodostunut jäätikkövirtojen väliin Siilinjärveltä Jaamankankaalle saakka.
Jäätikkövirran alueella on joitakin laajoja drumliinikenttiä. Kalajoen–Lestijärven drumliinikenttä sijaitsee Keski-Pohjanmaan ja Pohjanmaan rajalla. Kenttä on 90 kilometriä pitkä ja 10–40 kilometriä leveä. Se alkaa Kalajoelta ja Himangalta ja jatkuu Kannuksen, Sievin, Lohtajan ja Toholammin kautta Lestijärvelle ja Reisjärvelle. Kentän drumliinit suuntautuvat luoteesta kaakkoon päin ja kenttä on syntynyt joko jäätikön reunan ollessa Salpausselkien kohdalla tai vasta silloin, kun Näsijärven–Jyväskylän reunamuodostuma kerrostui (11 000–10 900 vuotta sitten). Keiteleen drumliinikenttä sijaitsee alueella, joka alkaa Keski-Suomen maakunnan pohjoisosasta ja päättyy Pohjois-Savon maakunnan länsiosaan. Alueen länsi- ja luoteisosissa drumliinit ovat suuria, hyvin muotoituneita ja ne sijaitsevat kallioisella alueella. Kentän keskiosissa tavataan nopean jäätikkövirran muotoilemia pitkiä ja kapeita drumliineja. Drumliinit vaikuttavat järvien rantaviivaan aiheuttaen niille pitkiä niemiä ja lahtia. Kenttä on syntynyt silloin, kun Salpausselät kerrostuivat. Kerimäen–Rääkkylän drumliinikenttä on muihin verrattuna pieni. Sen eteläpuolella Haukiveden takana sijaitsee Pieksämäen drumliinikenttä. Drumliinit ovat selkästi muotoutuneita sianselkämäisiä drumliineja. Ne suuntautuvat länsiluoteesta itäkaakkoon ja ovat muodostuneet jäätikön reunan ollessa Salpausselkien kohdalla. Pieksämäen drumliinikenttä muodostaa laajan alueen, joka sisältää alueita Keski-Suomen maakunnan itäosista Etelä-Savon maakunnan keskiosiin saakka. Se on sekä pinta-alaltaan että muodostumamääriltään Suomen suurin drumliinikenttä. Sen drumliinit suuntautuvat seuraten harjujen ja kallioiden uurteiden suuntausta viuhkamaisesti kohti kaakkoa. Salpausselkien kaarevuudesta pääteltiin myös jääitkkövirrallakin olleen viuhkamainen muoto. Kentän luoteis- ja länsiosassa on runsaasti suuria ja korkeita ”drag-and-tail”-muodostumia. Kentän keskiosan nopean jäätikkövirtauksen alue, joka sisältää esimerkiksi Pieksänmaan, Kangasniemen, Haikuvuoren ja Juvan seudut, on täynnä drumliineja.
Kumpumoreenikenttiä on viisi, joista kaksi laajinta kenttää sijaitsevat Järvi-Suomen jäätikkövirran kapealla kaistaleella. Kälviän–Kivijärven kumpumoreenikenttä on vain 20–30 kilometriä leveä ja se alkaa Pohjanlahden rannikolta Kälviästä ja päättyy Keski-Suomessa Kinnulassa ja Kivijärvellä. Alueella on runsaasti Rogen-moreeneja. Kalajoen–Pihtiputaan kumpumoreenikenttä on yhtä leveä edellisen kanssa ja se alkaa Pohjanlahden Kalajoelta ja Himangalta ja se kulkee Pyhäsalmen kautta päättyen Keski-Suomen Pihtiputaalle. Kentässä on runsaasti juomumoreeneja, jotka ovat edelliseen tapaan enimmäkseen Rogen-moreeneja. Ne suuntautuvat poikittain luode-kaakko-suuntaisen jäätikövirran kulkusuuntaa vastaan. Toivakan kumpumoreenikenttä on muita kenttiä pienempi. Se sijaitsee korkealla mäkiseudulla ylettyen Keski-Suomen ja Etelä-Savon rajan kummallekin puolelle. Etelä-Savon kumpumoreenikenttä on alueellisesti hajanainen. Sen alue sijaitsee molemmilla puolilla Etelä-Savon ja Pohjois-Savon maakuntarajaa. Se on paikalleen sulaneen jääkentän kumpumoreenikenttä, jossa kumpujen väliset harjujaksot rikkovat muodostuman eheyttä. Leppävirran kumpumoreenikenttä, joka sijoittuu Pohjois-Savon eteläosiin, on myös rikkonainen, lisäksi runsaslohkareinen ja se on paikalleen pysähtyneen jäätikköalueen muodostuma. Mäntyharjun pieni kumpumoreenikenttä sijaitsee Etelä-Savon ja Etelä-Karjalan maakuntarajalla jääden aivan Toisen Salpausselän kaaren sisäpuolelle. Se syntyi heti toisen Salpausselän muodostuttua.
Jet Propulsion Laboratory
thumb|Jet Propulsion Laboratory Kaliforniassa. Jet Propulsion Laboratory on Nasan omistama ja California Institute of Technology-yliopiston hallinoima avaruustekniikkakeskus La Cañada Flintridgen kaupungissa Kaliforniassa, Yhdysvalloissa. Se on planeettalentojen kotipaikka, mutta sillä on enenevässä määrin kiinnostusta Maan kaukokartoitukseen. JPL:ssä toimii tällä hetkellä yli 6 000 työntekijää. Siellä on myös suuret satelliittien testauslaitokset. JPL:n vuosibudjetti oli 2000-luvun alussa noin 1,3 miljardia dollaria, josta 60 % kuluu planeettatutkimukseen (tästä puolet Mars-lentoihin) ja 20 % maan kaukokartoitukseen.
Historia
JPL syntyi 1930-luvulla, jolloin sen tutkimusteema oli nimensä mukainen eli rakettimoottorit. Perustajiin kuuluivat muun muassa Frank Malina ja Martin Summerfield. Heitä tuki Unkarista maanpakolaisena tullut Theodore von Karman, joka toimi California Institute of Technologyssä (CIT, CalTech) professorina.
Jack Parsons
John Whiteside (Jack) Parsons (2. lokakuuta 1914 – 17. kesäkuuta 1952) tutki rakettimoottoreita California Institute of Technologyssä 1930-luvulla ja sitä kautta hänestä tuli yksi Jet Propulsion Laboratoryn ja Aerojet Corporation-yhtiön perustajista. Hänen panoksensa oli suurin JATO-rakettien kehittämisessä lentokoneita varten.
JPL:n kehittyminen
right|350px|JPL Alussa kiinteäajoaineraketteja testattiin Pasadenan laidalla sijaitsevissa kuivuneissa joenuomissa alkeellisella varustuksella.
Toisen maailmansodan aikana laboratorio kehitti Yhdysvaltain laivastolle raketteja, joilla lentokoneiden lentoonlähtömatka lyhenisi (JATO, Jet Assisted Take-Off). Toimivat JATO-raketit olivat kiinteäajoainetta polttavia, mutta myös nesteajoaineita alettiin tutkia.
Sodan loputtua JPL siirtyi suunnittelemaan Yhdysvaltain armeijalle ballistisia ohjuksia. Vuosina 1945–58 se kehitti keskimatkan ydinohjuksia. Niitä olivat mm. Corporal ja Sergent. Rakettien toimintatodennäköisyys oli 30 %:n luokkaa ja osumatarkkuus huono. JPL oli aikonut kehittää ohjuksia aina eversti-nimiseen ohjukseen asti. Näin ei kuitenkaan käynyt. Ballistiset ohjukset siirtyivät laivastolle ja 1948 syntyneille ilmavoimille ja armeija jäi sivuun.
Kun Sputnikin lento motivoi Yhdysvaltain hallituksen perustamaan Nasa-avaruushallinnon 1958, alkoivat neuvottelut siitä, mistä tutkimuslaitoksista se rakennetaan. Armeija luovutti Redstonen asevarikon Alabamasta (siitä tuli Marshall Space Flight Center) ja JPL:n. Se siirtyi Nasalle Yhdysvaltain Maavoimilta vuoden 1958 lopussa. JPL:stä ei kuitenkaan tullut Nasan keskus (field center) vaan se on ikään kuin yksityinen laboratorio, jota hallinnoi CIT-yliopisto. Tämä piirre johti 1960- ja 1970-luvuilla Nasan johdon ja JPL:n väliseen konfliktiin, mutta JPL:n status on pysynyt alkuperäisenä.
Aiheesta muualla
34.19944°N, -118.17444°W
Bioliuotus
Bioliuotus tai biokasaliuotus on kaivosteollisuudessa käytetty rikastusmenetelmä, jolla metallit erotetaan malmista. Prosessina bioliuotusta tapahtuu jokaisessa sopivassa malmiossa myös luonnossa, mutta teollisesti prosessia nopeutetaan huomattavasti säätämällä olosuhteet bakteereille sopiviksi sekä kasvattamalla malmin pinta-alaa murskaamalla. Bioliuotuksella saadaan talteen kultaa, kuparia, sinkkiä ja Suomessa myös nikkeliä. Alhaisten operointikustannusten vuoksi menetelmä on kannattava myös sellaisilla esiintymillä, joilla metallipitoisuus on alhainen.
Prosessin kuvaus
Prosessissa malmi murskataan ensin hienoksi. Sen jälkeen erillisessä agglomerointirummussa agglomeroidaan rikkihappoa käyttäen pienet hiukkaset liittymään isojen pintaan. Agglomeroitu murske kasataan suuriin kasoihin 3–5 % rinteeseen. Kasoja kastellaan bakteerilioksella, joka kiertää prosessissa.
Yleisimpiä käytettyjä bakteereja ovat Acidithiobacillus ferrooxidans ja Acidithiobacillus thiooxidans, joista ensimmäinen hapettaa rautaa ja jälkimmäinen rikkiä. Bakteerien optimaalinen toiminta-alue on pH 1,5–2,5, riippuen liuotuksessa esiintyvistä bakteereista. pH:n säätö vaatii siis happoa, koska monien mineraalien liuottaminen kuluttaa happoa enemmän, kuin sulfidin hapettuminen vapauttaa.
Liuotus toimii melko laajalla lämpötila-alueella, mutta yleisimmät bakteerikannat toimivat 25 °C ja 38 °C välillä. Kuitenkin myös yli 80 °C toimivia bakteereja on tavattu muun muassa japanilaisista kaivoksista.
Prosessin historia
Bioliuotuksen juuret pystytään määrittämään yli 1000 vuoden päähän. Esimerkiksi 900-luvulta säilyneissä hiilipiirustuksissa esitetään, miten kuparipitoista malmia kasataan puiseen ränniin, jonka yläpäähän kaadetaan vettä, joka valuu painovoimalla alas kastellen malmia. Liuos kierrätetään aaseilla tai kantaen takaisin rännin yläpäähän alasäiliöstä, ja kupari pelkistettiin romuraudalla metalliseksi kupariksi liuoksesta. Prosessilla saatiin valmistettua hyvin puhdasta kuparia vaikka hyötysuhde ei ollut kovin hyvä. Sama prosessi on edelleenkin käytössä muun muassa Puolassa mustaliuske-alueella.
Bioliuotus on ympäristöystävällinen prosessi verrattuna perinteisiin menetelmiin, jos muodostuvat liuokset hallitaan ja käsitellään huolellisesti. Bioliuotettu malmi on myös vähemmän reaktiivista, kuin perinteisten menetelmien rikastushiekka, jolloin happamien kaivosvesien voidaan olettaa olevan myös pienempi ongelma, kuin perinteisillä menetelmillä.
Bioliuotus käytössä
Maailmalla bioliuotusta käytetään erityisesti kullan talteenotossa. Kultaa ei liuoteta, vaan kullan ympärillä oleva sulfidiset mineraalit poistetaan, jolloin voidaan välttää malmin viimeinen jauhamisvaihe, joka vaatisi huomattavia määriä energiaa.
Värimetallien liuotus sulfidimineraaleista eroaa kullan liuotuksesta huomattavasti, sillä toisin kuin kulta, värimetallit ovat osana liuotettavia mineraaleja ja vapautuvat liuokseen, josta ne voidaan ottaa talteen joko hydrometallurgisin tai sähkökemiallisin keinoin.
Värimetallien liuotus myös kestää yleensä vuodesta kymmeniin vuosiin, riippuen malmin murskausasteesta ja liuotettavista mineraaleista. Maailman yleisimmin bioliuotettava metalli on kupari, jota liuotetaan muun muassa Chilessä ja Kanadassa. Sinkki liukenee myös hyvin, mutta matalan hintansa vuoksi sinkin liuottaminen päätuotteena ei ole kannattavaa.
Nikkelin bioliuotusta on testattu kahdessa projektissa: Talvivaarassa Suomessa ja Australiassa Radio Hill -projektissa. Radio Hill jouduttiin vesihuolto-ongelmien vuoksi keskeyttämään.
Aki Lahtinen
Aki Arimo Lahtinen (s. 31. lokakuuta 1958 Jyväskylä) on suomalainen, 1970-luvun lopulla ja 1980-luvulla maajoukkueessakin pelannut jalkapalloilija. Hän pelasi pääasiassa vasempana laitapuolustajana. Lahtinen oli ensimmäinen suomalaispelaaja, joka sai säännöllisesti peliaikaa Englannin pääsarjassa.