cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
La Flèche Wallonne
Historia
La Flèche Wallone perustettiin alun perin lisäämään belgialaisen Les Sports -sanomalehden myyntiä 1930-luvulla. Ensimmäisen kerran kilpailu järjestettiin vuonna 1936 ja vaikka se ei ehkä olekaan yhtä kuuluisa kuin toiset pyöräilyn klassikot, on se kuitenkin varsin arvostettu.
Kuten monien pyöräilykilpailujen, myös La Flèche Wallonen reitti on muuttunut vuosien varrella huomattavasti. Ensimmäisillä kerroilla reitti kulki Tournaista Liègeen ja reitin pituus vaihteli 236 km ja 300 km välillä. Vuonna 1939 lähtöpaikka siirrettiin Monsiin. Vuosina 1948—1959 lähtöpaikkana oli Charleroi. Vuodesta 1960 kilpailu ajettiin päinvastaiseen suuntaan alkaen Liègestä ja päättyen Charleroi'an (tai vuodesta 1965 Marcinelleen). Joinakin vuosina kilpailun lähtö- ja maalipaikka ovat olleet samassa kaupungissa: Verviers vuosina 1974—1978 ja Huy vuosina 1983—1985.
Nykyään 199,5 km:n mittainen reitti alkaa Charleroista ja kulkee kohti itää Huy'n kaupunkiin, jossa kilpailijat ajavat kolme kierrosta vaativalla radalla. Kilpailu päättyy Mur de Huyn nousuun, jossa on useita yli 15 % jyrkkiä osuuksia.
Naisten La Flèche Wallonne
Vuodesta 1998 lähtien on järjestetty myös naisten kilpailu. Kilpailu ajetaan samalla reitillä, mutta naiset ajavat lopussa kolmen kierroksen sijasta vain kaksi. Suomen Pia Sundstedt on sijoittunut kilpailussa toiseksi vuosina 1998 ja 2000.
Guyana (täsmennyssivu)
Guyana, Guayana tai Guiana voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Mazda 626 (CB)
Mazda 626 CB on Mazda 626:n ensimmäisen sukupolven malli, jota valmistettiin 1978–1982. Se korvasi edeltäneet 616-, 618- ja RX-2-mallit ja seuraajaksi tuli Mazda 626 GC. Japanissa mallin nimenä oli Mazda Capella.
Korimalleina olivat kaksiovinen coupé ja neliovinen sedan.
Jotapatan piiritys
Jotapatan piiritys käytiin vuonna 67, jolloin roomalaisen kenraali Titus Flavius Vespasianuksen johtama roomalaisarmeija valtasi Jotapatan linnoituksen 47 päivää kestäneen piirityksen jälkeen. Juutalaiskapinallisten komentaja Josef ben Mathitjahu (myöhemmin Josephus) joutui roomalaisten vangiksi, jotka olisivat halunneet tappaa hänet, mutta Vespasianus lupasi hänelle hyvän kohtelun ja sen ettei häntä tapettaisi.
Kurt Sanderling
Kurt Sanderling (19. syyskuuta 1912 Arys, nyk. Orzysz Puolassa – 18. syyskuuta 2011 Berliini ) oli saksalainen kapellimestari.
Sanderling syntyi Itä-Preussissa juutalaiseen perheeseen. Hän opiskeli Königsbergissä (nyk. Kaliningrad Venäjällä) ja Berliinissä 1922–1931. Kurt Sanderling työskenteli Berliinin kaupunginoopperassa 1931–1933. Sanderling siirtyi vuonna 1936 Neuvostoliittoon, jossa hänen setänsä asui. Sanderling alkoi työskennellä Moskovan radion sinfoniaorkesterin kanssa vuonna 1936, jossa teki ensiesiintymisen kapellimestarina vuonna 1937. Hän toimi Harkovan filharmonisen orkesterin johtajana 1939–1942, jonka jälkeen vuoteen 1960 hän oli yhdessä Jevgeni Mravinskin kanssa Leningradin (aik. ja nyk. Pietari) filharmonikkojen pääkapellimestarina. Sanderling toimi myös opettajana Leningradin konservatoriossa 1945–1947. Sanderling esiintyi Suomessa Leningradin filharmonikkojen ensimmäisellä Suomen vierailulla keväällä 1946.
Sanderling palasi Saksaan, Neuvostoliiton Berliinin-miehitysvyöhykkeelle eli Itä-Berliiniin vuonna 1960 toimien sen sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina vuoteen 1977 saakka. Kurt Sanderling toimi myös Itä-Saksassa Sächsische Staatskapelle Dresden –orkesterin johtajana 1964–1967. Ensiesiintyminen Britanniassa tapahtui 1970 ja hänet yhdistettiin erityisesti Philharmonia-orkesteriin. Vuodesta 1977 lähtien Sanderling toimi lukuisien orkesterien vierailevana kapellimestarina ympäri maailmaa. Hän vetäytyi eläkkeelle 90-vuotiaana 2002.
Django Reinhardt
Jean ”Django” Reinhardt (23. tammikuuta 1910 Liberchies, Belgia – 16. toukokuuta 1953 Fontainebleau, Ranska) oli belgialainen jazzkitaristi. Hän oli aikansa suurin jazzkitaristi ja merkittävin eurooppalainen muusikko jazzin historiassa.
Reinhardt kehitti uuden jazzkitaran soittotyylin, joka teki suuren vaikutuksen häntä seuranneisiin kitaristeihin. Nuotteja lukematon Reinhardt sävelsi useita jazzstandardeja, kuten ”Minor Swing”, ”Belleville”, ”Swing 42”, ”Djangology”, ”Daphné” ja ”Nuages”. Reinhardtin tärkein yhteistyökumppani oli viulisti Stéphane Grappelli, joka oli mukana perustamassa yhtyettä Quintette du Hot Club de France.
Elämäkertoja Reinhardtista ovat laatineet muun muassa Michael Dregni ja Noël Balen. Otto Särkän suomennos Noël Balenin alkuperäisteoksesta Le Génie vagabond ilmestyi nimellä Django, vallaton virtuoosi huhtikuussa 2014 Aviador Kustannuksen julkaisemana.
Nuoruus
Romaneihin kuulunut Reinhardt syntyi Belgian Liberchiesissä. Hänen lempinimensä Django tarkoittaa ”minä herään” paikallisella romanikielellä. Reinhardtin perhe kiersi esimerkiksi Italiassa ja Pohjois-Afrikassa ennen asettumistaan Pariisin tuntumaan. Reinhardt soitti karavaanin mukana matkatessaan banjoa, kitaraa ja viulua jo varhaisella iällä. Perheessä oli useita amatöörimuusikoita, mutta varsinainen elinkeino oli huonekalujen teko.
18 vuoden iässä Reinhardt loukkaantui tulipalossa, joka leimahti hänen vaimonsa Florine ”Bella” Mayerin kanssa jaetussa karavaanin vaunussa. Vaunu oli ollut täynnä herkästi syttyvää selluloidia, josta Mayer teki koristekukkia lisätulojen saamiseksi. Reinhardt oli eräältä soittokeikalta tullessaan tönäissyt vahingossa kynttilän kumoon nukkumaan mennessään. Perheenjäsenet vetivät hänet nopeasti turvaan, mutta hän sai ensimmäisen ja toisen asteen palovammoja ruumiiseensa. Hänen oikea jalkansa halvaantui ja vasemman käden nimetön ja pikkurilli paloivat pahoin. Lääkärit aikoivat amputoida jalan, mutta Reinhardt kielsi sen ja lähti sairaalasta jonkin ajan kuluttua. Vuotta myöhemmin hän pystyi jo kävelemään kepin kanssa.
Veli Joseph, joka oli myös kitaristi, osti Djangolle uuden kitaran, jota hän opetteli nyt soittamaan uudella tavalla. Nimetön ja pikkurilli eivät osallistuneet enää sooloiluun, joskin niistä oli yhä apua sointujen soittamisessa.
Reinhardtin poika, Henri ”Lousson” Reinhardt syntyi vuonna 1929. Vuosien 1929 ja 1933 välisenä aikana Reinhardt löysi itsensä muusikkona. Hän hylkäsi banjon ja Reinhardtin soittimeksi vakiintui kitara. Hän vaikuttui Louis Armstrongin musiikista ja kutsui Armstrongia jopa ”veljekseen”. Samoin aikoihin hän tutustui nuoreen pariisilaiseen viulistiin, jolla oli hyvin samantyyppiset musiikilliset näkemykset. Tämä tuttavuus oli Stéphane Grappelli. Yhdessä he musisoivat toisten muusikkotuttaviensa kanssa, mutta aluksi uudentyylisen musiikin esittämisellä ei voinut ansaita elantoaan.
Kvintetti
Vuonna 1934 Reinhardt ja Grappelli kutsuttiin perustamaan yhtyettä nimeltä Quintette du Hot Club de France. Mukana kvintetissä olivat Reinhardtin veli, Joseph sekä Roger Chaput, jotka molemmat soittivat niin ikään kitaraa. Louis Vola toimi ryhmän basistina. Chaputin korvasi toisinaan Reinhardtin romani-ystävä Pierre ”Baro” Ferret. Ryhmän laulajana muutamissa kappaleissa oli Freddy Taylor, jonka kanssa yhtye esitti kappaleet ”Georgia on My Mind” sekä ”Nagasaki”. Enemmän yhteistyötä tehtiin kuitenkin laulaja Jean Sablonin kanssa, joka oli mukana 30 levytyksellä vuodesta 1933 alkaen. Yhtyeessä ei ollut perkussionisteja, mutta kitaroita käytettiin hieman lyömäsoitinten tyyliin. Yhtye on itse asiassa yksi harvoista tunnetuista jazzkokoonpanoista, jotka koostuvat vain kielisoittimista. Etenkin vuosina 1933 ja 1934 levytyksissä oli mukana myös puhallinsoittimia sekä toisinaan esimerkiksi pianoa. Kvintetin kitaristit käyttivät Selmer Maccaferrin kitaroita, jotka olivat ensimmäisiä markkinoilla olleita soololovella varustettuja malleja (eli kaikukopan muoto salli pääsyn otelaudan ylimmille nauhoille). Kyseissä kitaramallissa oli myös alumiinilla vahvistettu kaula.
Reinhardt pääsi soittamaan ja levyttämään myös Pariisissa vierailleiden yhdysvaltalaisten jazzmuusikoiden kanssa. Heihin lukeutuivat esimerkiksi Coleman Hawkins, Benny Carter ja Rex Stewart. Suuren esikuvansa, Louis Armstrongin, kanssa Reinhardt pääsi soittamaan radiosta lähetettyyn esitykseen. Uransa myöhemmässä vaiheessa Reinhardt soitti Ranskassa myös Dizzy Gillespien kanssa.
Toinen maailmansota
Kun toinen maailmansota puhkesi, kvintetti oli kiertueella Britanniassa. Reinhardt palasi Pariisiin eroten vaimostaan, joka jäi Britanniaan. Myös Grappelli pysyi saarivaltiossa sodan loppuun asti ja klarinetisti Hubert Rostaing korvasi hänet kvintetissä. Vuonna 1943 Reinhardt meni naimisiin Sophie ”Naguine” Zieglerin kanssa. He saivat lapsen, josta tuli niin ikään tunnettu kitaristi, Babik Reinhardt.
Reinhardt selvisi sodasta naarmuitta, toisin kuin sadat tuhannet natsien vainojen uhriksi joutuneet romanit, jotka surmattiin järjestelmällisesti. Reinhardt oli yrittänyt paeta miehitetystä Ranskasta useasti, mutta epäonnistui joka kerta. Hänen selviytymisensä on arveltu johtuvan siitä, että jotkut natsit, kuten Luftwaffen upseeri Dietrich Schulz-Köhn, pitivät jazzista.
Natsi-Saksa luokitteli jazzmusiikin rappiotaiteeksi ja se olikin välillä ankarasti kiellettyä. Jazzin suuri suosio kuitenkin aiheutti kiellon poistamisen myöhemmin. Natsi-Saksa tarvitsi taitavia sotilasmuusikkoja ja palkkasikin parhaita vierassoittajia palvelukseen. Mukaan pääsivät myös parhaat jazzsoittajat ja -yhtyeet. Musiikki auttoi myös ylläpitämään keskitysleirien mielialaa, eikä sen soittaminen ollut kiellettyä kaikilla keskitysleireillä. Natsien kielteisestä suhtautumisesta johtuen Reinhardt yrittikin sota-aikana työskennellä muiden musiikkityylien parissa. Hän ei osannut lukea nuotteja, mutta kokeili avustajan kanssa kirjoittaa messua ja sinfoniaa. Näiltä ajoilta on peräisin hänen kappaleensa ”Rhythm Futur”, jonka oli tarkoitus olla tyyliltään mahdollisimman kaukana jazzista.
Yhdysvalloissa
Sodan jälkeen Reinhardt ja Grappelli kohtasivat jälleen Britanniassa. Reinhardt lähti syksyllä 1946 Yhdysvaltoihin itsensä Duke Ellingtonin orkesterin solistivieraaksi. Yhdysvaltain kiertue loppui kahteen esiintymiseen Carnegie Hallissa, jossa hän sai yleisöltä myrskyisät suosionosoitukset ja ensimmäisen illan päätteeksi hänet kutsuttiin kuudesti takaisin lavalle. Vaikka Reinhardt oli innoissaan siitä, että sai kiertää Ellingtonin kanssa, hänestä ei tullut kovin luontevaa osaa tämän orkesteria. Yleensä Reinhardt soitti vain muutamassa kappaleessa orkesterin show’n päätteeksi eikä häntä varten tehty erillisiä sovituksia. Kiertueen päätteeksi Reinhardt sai pestin Café Society Uptown -nimisestä kuppilasta, jossa hän soitti neljä keikkaa vuorokaudessa paikan oman yhtyeen kanssa vetäen sinne runsaasti väkeä.
Kvintetin jälkeen
Ranskaan palattuaan Reinhardtilla oli vaikeuksia orientoitua säntilliseen elämään. Hän saattoi ilmaantua konsertteihin ilman kitaraa tai vahvistinta. Hän tuli arvaamattomammaksi ja saattoi lähteä vaeltelemaan rannoille, kun olisi pitänyt esiintyä. Pariin otteeseen hän kieltäytyi jopa aamulla nousemasta sängystään. Roomassa 1949 Reinhardt levytti kolmen italialaismuusikon kanssa viimeisen täyspitkän levynsä, Djangologyn. Mukana oli jälleen myös Grappelli.
Hän asettui 1951 asumaan Fontainebleaun lähistölle, missä hän eli kuolemaansa saakka. Hän jatkoi esiintymisiä Pariisin jazzklubeilla ja alkoi soittaa sähkökitaraa, vaikka oli aluksi Yhdysvalloissa vierastanut kyseistä soitinta. Viimeisillä singleillään kuukausia ennen kuolemaansa Reinhardt näytti omaksuneen uuden jazztyylin, bebopin, ilmaisun omaan musiikkiinsa.
Tullessaan Avonin juna-asemalta erään keikan jälkeen 16. toukokuuta hän sai aivoverenvuodon ja lyyhistyi kotinsa edustalle. Oli lauantai ja lääkäriltä meni kokonainen päivä paikalle saapumiseen. Fontainebleaun sairaalassa Reinhardt todettiin kuolleeksi jo tuotaessa.
Uutisraivooja
Uutisraivooja on suomalaisen kuplettilaulaja ja satiirikon Jaakko Tepon vuonna 1993 julkaistu studioalbumi. Albumin julkaisi Hupijuttu Oy.
Poptori teki albumista uusintajulkaisun vuonna 2002.
Aiguille du Tour
Aiguille du Tour on Grajisilla Alpeilla, Ranskan ja Sveitsin rajalla sijaitseva 3 540 metriä korkea vuori.
Lita Grey
Lita Grey (oik. Lillita Louise MacMurray; 15. huhtikuuta 1908 – 29. joulukuuta 1995) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja Charlie Chaplinin toinen vaimo.
Kamratposten
Kamratposten (KP) on vuonna 1892 perustettu ruotsalainen lasten ja nuorten lehti. Sen aloitti Stina Quint nimellä Folkskolans Barntidning.
Historiaa
Kamratposten-lehden perusti Nyköpingin lähellä kansakoulunopettajana toiminut Stina Quint, joka halusi lasten harrastavan enemmän lukemista vapaa-aikanaan. Lastenkirjoja ei tuolloin paljon ollut, eikä monilla perheillä olisi ollut kirjoihin varaakaan. Hän halusi antaa ruotsalaislapsille ”kirjan, joka ei lopu koskaan ja joka ei olisi kallis”. Syntyi Folkskolans barntidning, jonka ensimmäinen numero ilmestyi 16. maaliskuuta 1892. Vuositilaushinta oli vain yhden kruunun ja 15 äyriä.
Stina Quint kuoli vuonna 1924, ja lehteä jatkaneet eivät aluksi oikein onnistuneet korvaamaan Quintin innostunutta otetta. Uusia aiheita ei tahdottu keksiä, vaan sama juttu saatettiin julkaista myöhemmin uudelleen. Lehdessä ei myöskään juuri käsitelty tosielämän tapahtumia, kuten toista maailmansotaa, vaan lehti halusi pitää lapset omassa pienessä maailmassaan. Vuonna 1930 lehden kustantajaksi tuli Åhlén & Åkerlunds, ja vuosikymmenen aikana lehti julkaisi vielä tuntemattoman Astrid Lindgrenin ensimmäisiä tarinoita.
1950-luvun alusta lähtien Folkskolans barntidning alkoi lopulta nopeaan tahtiin uudistua, ja sen nimeksi vaihdettiin Kamratposten. Kannet saivat väripainatuksen, ja lehti alkoi julkaista enemmän muun muassa sarjakuvia ja lukijoiden tekemää aineistoa. 1950-luku oli teini-käsitteen ja nuorisokulttuurin synnyinaikaa, ja myös Kamratposten alkoi neuvoa tyttöjä vaatteiden ompelussa ja huoneensa sisustamisessa. Tyttöjen ja poikien asiat pidettiin ajan tavan mukaan tiukasti erillään niin, että lukijakilpailujen palkinnotkin olivat erilaisia tytöille ja pojille. Harrastukset, kuten pojilla urheilu ja askartelu, tytöillä hevoset ja lemmikkieläimet, alkoivat saada palstatilaa.
Vuonna 1964 Kamratposten kirjoitti ensi kerran politiikasta, ja lehden kannessa oli Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov. Monet vanhemmat suuttuivat, mutta vielä suurempi kohu syntyi vuonna 1969 kun Maj-Briht Bergström-Walan alkoi pitää lehdessä seksiasioiden neuvontapalstaa. Vuonna 1990 tunteista ja murrosiästä kertovan kysymyspalstan nimeksi tuli ”Kropp & Knopp”, ja sitä alkoi toimittaa Annica Frithiof. 2000-luvun alusta toiseksi vastaajaksi tuli Daniel Foxhage.
1970-luvulla lehden sisältö alkoi vakiintua nykyisen kaltaiseksi sarjakuvineen (mm. Ture Sventon ja Asterix), kirjavinkkeineen ja sanaristikoineen. Muumit-sarjakuvan avulla saattoi opetella suomen kieltä. Lehdestä katosivat myös maksetut ilmoitukset, ja siitä lähtien Kamratpostenia on julkaistu ilman mainoksia, pelkkien tilaus- ja irtonumeromyyntitulojen varassa.
1980-luvulla lehden omaksi maskotiksi tuli Cecilia Toruddin piirtämä Karl-Puttu, vaaleanpunainen mato joka oli esiintynyt lehdessä nimettömänä jo 1970-luvulla. 1990-luvulla lehti alkoi julkaista Johan Unengen ja Måns Gahrtonin sarjakuvaa Eva & Adam, jota julkaistiin myös sarjakuva-albumeina ja jonka pohjalta tehtiin Suomessakin nähty televisiosarja ja pitkä elokuva Eva & Adam – neljät synttärit ja fiasko.
Gijón
Gijón (, asturiaksi Xixón) on Asturian itsehallintoalueella Espanjassa sijaitseva satamakaupunki. Se sijaitsee Biskajanlahden rannalla. Kaupungin nimi tulee latinan sanasta saxonem, joka tarkoittaa kallioista. Kaupunki oli Rooman valtakunnan aikaan tärkeä alueellinen keskus. Sitä on asutettu varhaisimmista ajoista lähtien. Kaupungin satama, El Musel, on yksi Pohjois-Espanjan suurimpia.
Gijónissa asuu nykyisin noin 272 000 ihmistä (2018), ja se on Asturian väkirikkain kaupunki. Se on pinta-alaltaan 181,6 neliökilometrin suuruinen (1,71 prosenttia Asturian pinta-alasta), ja sen asukastiheys on noin 1 500 asukasta neliökilometriä kohden. Kaupungin korkein kohta on 672 metrin korkeuteen kohoava Peña de los Cuatro Jueces.
Noin kolmen kilometrin päässä Gijónin keskustasta sijaitsee Espanjan pinta-alaltaan suurin rakennus Universidad Laboral de Gijón (asturiaksi Universidá Llaboral de Xixón). Francisco Francon aikakaudella 1946–1956 rakennettu rakennusryhmä, joka käsittää myös kirkon ja teatterin, on 270 000 neliömetrin suuruinen.
Gijónin kaupunginvaltuusto koostuu 26 jäsenestä sekä kaupunginjohtajasta. Nykyinen kaupunginjohtaja on Carmen Moriyón, joka edustaa Foro Asturias -puoluetta, vuoden 2015 kunnallisvaalien suurinta puoluetta. Toiseksi suurin puolue on PSOE.
Gijónista on kotoisin jalkapalloseura Sporting Gijón, joka pelaa Espanjan korkeimmalla sarjatasolla La Ligassa. Sen kasvatteja on muun muassa Espanjan jalkapallomaajoukkueen entinen tähtihyökkääjä David Villa.
White Man Sleeps
White Man Sleeps on yhdysvaltalaisen jousikvartetti Kronos Quartetin albumi, joka julkaistiin vuonna 1987 levymerkillä Nonesuch.
Euridice
Euridice on Jacopo Perin säveltämä ooppera, joka sai ensi-iltansa 6. lokakuuta 1600 Firenzessä Palazzo Pittissä. Libreton on kirjoittanut Ottavio Rinuccini. Orfeuksen ja Eurydiken taruun perustuva teos valmistui Ranskan kuninkaan Henrik IV:n ja Maria de’ Medicin häitä varten. Sitä pidetään ensimmäisenä näihin päiviin kokonaisena säilyneenä oopperana (Perin Dafne vuodelta 1597 ei ole säilynyt kokonaisena).
Peri lauloi itse nimiosan Palazzo Pittin kantaesityksessä. Useissa rooleissa oli säveltäjä Giulio Caccinin seurueen jäseniä, mukaan lukien hänen tyttärensä Francesca Caccini. Caccini itse asiassa sävelsi samaan librettoon samannimisen teoksen ja ehti jopa julkaista sen ennen Perin oopperaa. Se sai kuitenkin ensiesityksensä vasta 1605, eikä sitä ole sittemmin esitetty, kenties Perin version menestyksen vuoksi.
Euridice on varhaisimpia teoksia, missä on kuultavissa resitatiivin käyttöä. Laulumelodiat ja rytmit on sävelletty kuvastamaan painotuksia tekstissä sekä jäljittelemään puhetta. Lisäksi riitasointuja ja odottamattomia muutoksia bassokuviossa käytetään esimerkiksi tunteikkaissa kohdissa ja huudahduksissa.
Hajime Hosogai
Hajime Hosogai (s. 10. kesäkuuta 1986 Gunma, Japani) on japanilainen jalkapalloilija, joka edustaa thaimaalaista Buriram Unitedia. Aiemmin hän pelasi useita vuosia Saksassa. Hosogai on keskikenttäpelaaja.
Jalkapallomaajoukkue
Hosogai oli osa Japanin olympiajoukkuetta vuonna 2008. Japanin maajoukkueessa Hosogai pelasi vuosien 2010-2013 aikana kaikkiaan 25 ottelua ja teki niissä yhden maalin.
Billy Liddell
thumb|Billy Liddell Billy Liddell (10. tammikuuta 1922 Skotlanti – 3. heinäkuuta 2001) oli skotlantilainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa oli vasen hyökkääjä ja hän teki Liverpoolille 537:ssä ottelussa 229 maalia. Liverpoolissa hän pelasi kausina 1946-1960. Sinä aikana hän voitti 8 maalikuninkuutta ja yhden liigamestaruuden. Liverpool sai lempinimekseen "Liddelpool", koska hän oli sinä aikana Liverpoolin sielu. Hänen oma lempinimensä on "Mr Liverpool". Liddell on pelannut myös Lochgelly Violetseissa.
Mazda 626 (GC)
Mazda 626 GC on Mazda 626:n toisen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 1982–1987. Se korvasi edeltäneen CB-mallin ja seuraajaksi tuli Mazda 626 GD. Japanissa mallin nimenä oli Mazda Capella.
Tämän uudistuksen kohdalla Mazda 626 muuttui takavetoisesta etuvetoiseksi, samoin kuin pienempi Mazda 323 samoihin aikoihin. Korimalleina olivat kaksiovinen coupé, neliovinen sedan ja viisiovinen hatchback.
Helsingin Sanomien Matti Janssonin mielestä uusi 626 kilpaili tasaveroisesti D-segmentin tuoreimpien eurooppalaismallien rinnalla ja oli ”huolella suunniteltu ja toteutettu etuvetoinen, josta on vaikea löytää moitittavaa”.
Oda Canterburylainen
Oda tai Odo (k. 958) oli Canterburyn arkkipiispa Elinaikanaan häntä kutsuttiin "Oda Hyväksi", koska hänet tunnettiin kirkkojen kunnostajana ja papiston moraalin kohottajana. Hänet julistettiin pyhimykseksi ja hänestä kirjoitettiin hagiografia 1000- ja 1100-vuosisatojen vaihteessa.
Tausta
Oda syntyi Itä-Angliassa tanskalaisille vanhemmille. Hänen veljenpojastaan Oswald Worcesterläisestä tuli Yorkin arkkipiispa.
Oda nimitettiin Ramsburyn piispaksi noin vuonna 925. Hän toimi myös kuningas Athelstanin neuvonantajana, joka lähetti hänet vuonna 936 Ranskaan neuvottelemaan Englantiin karkotetun Ludvig IV:n, joka oli kuningas Kaarle Yksinkertaisen poika, palauttamisesta valtaistuimelle. Oda oli paikalla Athelstanin voittaessa Brunanburhin taistelun.
Arkkipiispa
Oda nimettiin Canterburyn arkkipiispaksi vuonna 941. Hän laajensi huomattavasti Canterburyn tuomiokirkkoa. Hän kuoli 2. kesäkuuta 958. Hänestä kuoleman jälkeen kerrotun legendan mukaan ehtoollisleivästä tippui verta hänen kädessään. Toisen legendan mukaan hän korjasi Athelstanin miekan ihmeenomaisesti.
ESO
ESO voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Salon Palloilijat
Salon Palloilijat eli SalPa on vuonna 1956 perustettu urheiluseura. Seuran lajeina ovat jalkapallo, salibandy, jääkiekko ja taitoluistelu. Seuran värit ovat sininen ja valkoinen. Salon Palloilijoiden urheiluseuraan kuuluu suuria määriä junioreita ja tällä hetkellä seura on Varsinais-Suomen toiseksi suurin jalkapalloseura. Seuralla on jalkapallossa joukkue miesten toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, Ykkösessä.
Joukkueen kutsumanimi ”Joutsenet” perustuu Salon kaupungin entisen vaakunan joutseneen.
Jalkapallo
thumb|left|SalPan peli [[Tampereen-Viipurin Ilves-Kissat|Ilves-Kissojen vieraana Tampereella elokuussa 2011.|213x213px]]
Jalkapallo on ollut SalPan toiminnassa pääosassa aina joukkueen perustamisvuodesta 1956 lähtien. Vuonna 1960 seura pelasi silloisessa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, Suomisarjassa. Sen jälkeen seura on käynyt läpi useita sarjatasoja, niin IV-divisioonaa kuin Ykköstäkin. Viimeksi mainitussa SalPa pelasi kaudella 2001, jolloin joukkueen urheilutoimenjohtajana toimi Petri Jakonen. Pelaajia olivat muun muassa Marko Rajamäki ja Miikka Ilo.
Seura on kautta aikain panostanut vahvasti junioritoimintaan ja Suomen pääsarjassa on pelannut lukuisia SalPan kasvatteja. Eräs seuran suurimmista saavutuksista onkin A-nuorten SM-hopea kaudelta 1982. Nuorten maajoukkueissa ovat kauden 2013 pelaajista pelanneet Niklas Friberg, Jaakko Oksanen, Oskari Jakonen ja Olli Lehtilä. SalPan B-tytöt pelasivat SM-sarjaa vuosina 2009-2010. SalPa järjestää myös junioreiden Salo Cup -turnausta elokuun kahtena viikonloppuna.
Kaudet 2002–2021 seuran edustusjoukkue on pelannut Kakkosessa ja SalPa on pisimpään yhtäjaksoisesti kyseisellä tasolla pelannut seura.
Edustusjoukkueen toiminta yhtiöitettiin Swan Business & Sports Oy:lle vuoden 2021 syksyllä.
Kauden 2022 viimeisessä ottelussa SalPa jäädytti kapteeninsa Iku Leinon pelinumeron 21.
Kauden 2022 päätteeksi SalPa nousi Ykköseen.
Talous
Salon Palloilijoiden jalkapallon edustusjoukkueen pelaajat aloittivat vuonna 2023 pelaamisen rahoittamisen tarjoamalla muuttopalveluita Salon alueella Sporttimuutto -nimellä.
Eva Lehtonen
Eva Jolanda Irene Lehtonen (s. 6. kesäkuuta 1991 Helsinki) on suomalainen kilpauimari. Lehtonen on erikoistunut pitkiin matkoihin ja hän on viiden matkan Suomen ennätyksen haltija. Hän asuu Rochesterissa Michiganin osavaltiossa Yhdysvalloissa ja hän edustaa yhdysvaltalaista Oakland Live Y’ers -seuraa. Hänen valmentajansa on Dan Hafner. Yhdysvalloissa Lehtonen opiskelee lääketiedettä.
Lehtonen osallistui Pekingin olympialaisiin 2008 vapaauinnin 400 metrillä ja 800 metrillä. Hän alitti tulosrajat College Stationissa Teksasin osavaltiossa pidetyssä näyttökilpailussa toukokuussa.
Suomen ennätykset
Eva Lehtonen on kolmen matkan Suomen ennätyksen haltija 50 metrin radalla.
Dicamptodon
Dicamptodon on pyrstösammakoiden lahkoon kuuluva suku. Se luokiteltiin aiemmin aksolotlien alaheimoon Dicamptodontinae tai omaksi heimokseen lännenaksolotlit (Dicamptodontidae), mutta kuuluu nykyään aksolotlien heimoon.
Ulkonäkö ja koko
Dicamptodon-suvun lajit ovat suuria ja vahvoja pyrstösammakoita, jotka elävät toukkana vuosia. Aikuiset eläimet elävät maalla, ja ovat 17–35 senttiä pitkiä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Suvun Dicamptodon lajeja tavataan Pohjois-Amerikan Tyynenmeren-puoleisella rannikolla. Niitä esiintyy vanhojen metsien keskellä sijaitsevissa virtapaikoissa. Toukat elävät virroissa ja aikuiset virtojen rannoilla.
Lisääntyminen
Hedelmöitys on sisäinen. Naaras munii kiville tai puun palasten päälle.
Ravinto
Lajit syövät enimmäkseen selkärangattomia eläimiä, mutta joskus myös pieniä liskoja ja nisäkkäitä.
Lajit
Sukuun kuuluu neljä lajia:
Prins-reaktio
thumb|300px|Yleinen esimerkki Prins-reaktiosta ja sen tuotteista Prins-reaktio on alkeenien ja karbonyyliyhdisteen, kuten aldehydin tai ketonin, välinen kemiallinen reaktio. Reaktio-olosuhteista riippuen Prins-reaktion tuote voi olla joko dioli, allyylialkoholijohdannainen, dieeni tai 1,3-dioksaanijohdannainen. Reaktion raportoi alankomaalainen kemisti H. J. Prins vuonna 1919, ja se on nimetty hänen mukaansa.
Reagenssit ja mekanismi
Prins-reaktio tapahtuu useille alkeeneille ja tyypillisimmin käytetty karbonyyliyhdiste on formaldehydi. Alkeeni reagoi sitä helpommin mitä substituoidumpi se on. Katalyyttinä Prins-reaktiossa käytetään joko proottista happoa tai Lewis-happoa. Reaktion mekanismin ensimmäisessä vaiheessa karbonyyliyhdisteen karbonyyliryhmän happi ottaa vastaan protonin, jolloin siitä tulee entistä elektrofiilisempi. Alkeenit ovat tyypillisesti nukleofiilisia ja reagoivat karbonyyliryhmän kanssa additioreaktiolla. Näin muodostuu karbokationi, jossa on kahden hiiliatomin päässä eli β-asemassa hydroksyyliryhmä.
Tämä karbokationi ei ole stabiili vaan reagoi edelleen, ja reaktiotapa riippuu olosuhteista. Mikäli reaktiossa on ylimäärin karbonyyliyhdistettä, karbonyyliyhdisteen happiatomi reagoi karbokationin kanssa. Näin muodostuu uusi kationi, joka syklisoituu muodostaen 1,3-dioksaanirenkaan. Tämä on oheisessa kuvassa vihreällä esitetty reaktiopolku. Karbokationista voi myös eliminoitua protoni, ja tuotteena muodostuu allyylialkoholijohdannainen. Happamissa olosuhteissa tämä allyylialkoholi reagoi edelleen muodostaen dieenin. Tämä reaktio on esitetty oheisessa kuvassa mustana reaktioreittinä. Mikäli Prins-reaktiossa on läsnä vettä, vesi reagoi nukleofiilina karbokationin kanssa. Tämä reaktio johtaa diolien muodostumiseen, ja tämä reaktio on esitetty ylläolevassa kuvassa sinisellä.
Australianruokopeippo
Australianruokopeippo (Neochmia modesta) on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Australianruokopeippoa tavataan Australian itäosissa. Lajia on harvinaiseksi tai paikallisesti yleiseksi ja satunnaisesti runsaslukuiseksi. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Pähkinäntatti
Pähkinäntatti (Leccinum griseum) on tammien ja pyökkien seuralaisena viihtyvä tattilaji, joka on Turun alueella yleinen. Sen tunnistaa risaisesta ja mustasta lakista ja aluksi vaaleasta, mutta iän mukana tummuvista jalasta ja pillistöstä. Tatti kelpaa syötäväksi nuorena, kun se on kiinteä, mutta ei vanhana, sillä se on erittäin pehmeä ja erittäin toukkainen.
R. Smg. Torricelli (1934)
Valmistus
Alus tilattiin Cantiere navali Franco Tosilta Tarantosta. Se laskettiin vesille 27. maaliskuuta 1934.
Palvelus
Huhtikuussa 1937 Espanjan sisällissodassa Italia luovutti aluksen kansallismielisille, jotka liittivät sen laivastoonsa nimellä General Sanjurjo. Se poistettiin 1959 alusluettelosta.
Luettelo pikkuplaneetoista: 199001–200000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 199001:stä ja päättyen 200000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Marie Antoinette
Maria Antonia Josepha Johanna von Habsburg-Lothringen (, 2. marraskuuta 1755 – 16. lokakuuta 1793) oli Unkarin ja Böömin prinsessa, Itävallan arkkiherttuatar, Ranskan dauphine ja lopulta kuningatar. Hän oli Itävallan kuningattaren Maria Teresian tytär ja keisari Joosef II:n sisar. Hän oli myös Ranskan kuninkaan Ludvig XVI:n puoliso ja Ludvig XVII:n äiti.
Wienissä
thumb|220px|Marie-Antoinette tanssii veljiensä Ferdinandin ja Maximilianin kanssa. Maalaus vuodelta 1765. Marie-Antoinette oli viidestoista ja toiseksi nuorin keisari Frans I:n ja keisarinna, arkkiherttuatar Maria Teresian lapsista ja tyttäristä nuorin. Hän syntyi 2. marraskuuta 1755 Hofburgin linnassa Wienissä ja sai kasteessa nimen Maria Antonia Josepha Johanna. Nimenmuutos tuli ajankohtaiseksi vasta avioliiton myötä.
Anabarin kansallinen ulus
Anabarin kansallinen (dolgaanien ja evenkien) ulus, tai Anabarin kansallinen piiri, on kunnallinen itsehallintoalue Sahan tasavallan luoteisimmassa osassa Laptevinmeren rannikolla Venäjällä. Anabarin piiri sijaitsee Anabar-joen alajuoksun ympärillä, ja sen aleeseen kuuluu myös muutama saari Laptevinmerestä. Anabarin kansallinen piiri rajoittuu lännessä Krasnojarskin aluepiirin Taimyrin piiriin, etelässä Olenjokin kansalliseen piiriin, idässä Bulunin ulusiin ja pohjoisessa Laptevinmereen. Piirin pinta-ala on 55 600 km² ja vuonna 1995 sen asukasluku oli 4 000.
Marie Antoinette
Wienissä
Nuori arkkiherttuatar sai puutteellisen kasvatuksen ja osoitti kiinnostusta vain tanssia ja musiikkia kohtaan. Vielä kymmenvuotiaana hänen lukutaitonsa oli heikko, eikä hän siksi juuri harrastanut lukemista. Hän oppi latinan alkeet, ei saanut minkäänlaista opetusta valtiollisissa asioissa ja puhui erittäin huonosti ranskaa, koska hän piti saksaa tärkeämpänä kielenä.
Anabarin kansallinen ulus
Kunnat ja asutuskeskukset
Anabarin kansallisen piirin hallinnollinen keskus on Saskylahin kylä.
Marie Antoinette
Wienissä
Aikakauden hallitsijoiden tavoin keisarinna Maria Teresia pani lastensa avioliitot palvelemaan poliittisia tarkoitusperiään. Niinpä Marie Antoinetten vanhemmat sisarukset olivat avioituneet poliittisin perustein: Maria Christine avioitui Itävallan Alankomaiden sijaishallitsijan Albert von Sachsen-Teschenin kanssa, Maria Amalia Parman herttuan Ferdinandin kanssa ja Maria Karolina Napolin kuninkaan Ferdinandin kanssa.
Vuonna 1768 Marie Antoinette päätettiin naittaa Ranskan kuninkaan Ludvig XV:n lapsenlapselle ja kruununperilliselle Ludvig XVI:lle Ranskan ja Itävallan välisen liiton vahvistamiseksi. Hänelle palkattiin ranskan kielen opettajia ja Itävallan hovin väljempi etiketti sai väistyä Versaillesiin sopivien käytöstapojen tieltä. Ranskalainen tanssimestari Jean-Georges Noverre opetti Marie Antoinettelle Versaillesissa tanssittavia menuetteja sekä hovielämän edellyttämiä niiauksia. Tuleva kuningatar lähetettiin Wienistä huhtikuussa 1770 neljäntoista ikäisenä. Toukokuun alussa hänet luovutettiin Ranskan rajalla. Hän astui sisään Reinin rannalle rakennettuun luovutustaloon ”itävaltalaiselta” puolelta ja tuli ulos ”ranskalaiselta” puolelta.
Anabarin kansallinen ulus
Väestö
Vuonna 1989 ulusin (piirin) asukasluku oli noin 4 000 ja väestöstä oli jakuutteja 37 prosenttia, venäläisiä 27,8 prosenttia, evenkejä 9,4 prosenttia, evenejä 2,4 prosenttia, jukagiirejä 0,2 prosenttia, tšuktšeja 0,1 prosenttia ja muita 23,1 prosenttia. Noin tuhannen asukkaan Jurjung-Haja onkin ainoa dolgaanien asutuskeskittymä Sahassa.
Marie Antoinette
Dauphine
thumbnail|[[Franz Xaver Wagenschön maalasi Marie-Antoinetten muotokuvan pian vuonna 1770 tapahtuneen vihkimisen jälkeen.]]
Anabarin kansallinen ulus
Väestö
Vuonna 2010 piirissä oli 3523 asukasta. Näistä vähemmistökansallisuuksiin kuuluvia dolgaaneita oli 1186, evenkejä 548, evenejä 332, jukagiirejä 6 ja tofalareja 2 henkeä.
Marie Antoinette
Dauphine
Marie-Antoinette luopui 17. huhtikuuta 1770 virallisesti kaikista oikeuksistaan Itävallan keisarilliseen kruunuun. Kuukauden kuluttua, 16. toukokuuta, hänet vihittiin Versaillesissa Ranskan dauphinin eli kruununperillisen kanssa. Tapahtuma herätti laajaa huomiota ympäri Eurooppaa loistokkaiden puitteidensa ja kuningasparin nuoruuden tähden.
Hääjuhlallisuuksien lopussa Pariisissa järjestetty ilotulitus aiheutti katastrofin: Ensimmäiset raketit lensivät väärään suuntaan ja räjäyttivät ilotulitusvaraston. Yli sata ihmistä kuoli ja huhut Marie Antoinetten mukanaan tuomasta epäonnesta levisivät.
Jo saapuessaan Versaillesin hoviin Marie Antoinette herätti kateutta aristokraattisissa piireissä, joissa itävaltalaisiin suhtauduttiin epäluuloisesti. Marie Antoinette ei helposti mukautunut ”vanhan hovin” monimutkaisiin tapoihin ja juonitteluihin eikä vanhan kuninkaan Ludvig XV:n moraalittomaan käytökseen rakastajattarensa du Barryn kreivittären kanssa. Dauphine hankki monia vihamiehiä kuningasperheen keskuudessa ja hovissa. Hänen puolisonsa tädit ja prinsessat Adeleine ja Victorie olivat vihamielisiä ”itävallatarta” kohtaan ensi tapaamisesta lähtien.
Itävallan suurlähettiläänä Ranskan hovissa toimiva kreivi Mercy-Argenteaun oli keisarinna Maria Teresialta saanut käskyn valvoa hänen tyttärensä toimia ja ilmoittaa Wieniin kaikesta mitä dauphine teki. Avioliitto ei vaikuttanut onnelliselta ja Marie Antoinette haki huvitusta tanssiaisista ja konserteista. Lisäksi hän teki pitkiä huvimatkoja huonomaineisen lankonsa Artoisin kreivin kanssa. Pariisiin suuntautuvilla yöllisillä matkoilla Marie Antoinette näyttäytyi oopperan naamiohuveissa seuranaan nuoria aatelismiehiä, usein englantilaisia.
Ranskan kuningatar
Kuningas Ludvig XV kuoltua 10. toukokuuta 1774 Marie Antoinettesta tuli Ranskan ja Navarran kuningatar. Hänen käytöksensä ei kuitenkaan muuttunut merkittävästi. Kesällä 1775 lähtivät liikkeelle ensimmäiset kuningattaresta laaditut pilkkalaulut ja pamfletit. Ilkeyksien alkuunpanijana toimi hänen toinen lankonsa Provincen kreivi, joka tavoitteli Ranskan kruunua, ja käytti kaikki keinot pitääkseen kuningasparin etäällä toisistaan. Marie Antoinette vaati virkavaltaa puuttumaan hänestä levitettyihin perättömiin huhuihin julkisilla paikoilla.
Nopeasti Marie Antoinettesta tuli oman aikakautensa muodin keulakuva. Hänen pukeutumisensa oli ylellistä ja hänen hiuslaitteensa olivat korkeita ja mielikuvituksellisia. Hän järjesti kalliita juhlia ja peli-iltoja, jotka saattoivat kestää aamuun asti. Hovin suositut korttipelit kuten cavagnole ja lansquenet antoivat tilaa muodikkaalle farolle, jossa voi menettää yhden yön aikana suuria summia. Hovin sisältä Marie Antoinette keräsi ympärilleen pienen suosikkien joukon, johon kuului parikymmentä henkeä. Hänen ”sisäpiirinsä” aiheutti pahennusta niin kuninkaassa kuin hoviväessäkin. Yleinen tyytymättömyys lisääntyi entisestään kuningattaren jakaessa sisäpiirilleen virkoja, arvonimiä ja puhdasta rahaa. Ranska kärsi suurista talousvaikeuksista ja Marie Antoinetten anteliaisuus suosikeilleen koettiin loukkaavana kansaa kohtaan.
Perhe ja lapset
thumb|left|Marie-Antoinette ja hänen lapsensa. [[Élisabeth Vigée Le Brunin maalaus vuodelta 1787.]] Kuninkaallinen avioliitto toteutui fyysisellä tasolla vasta elokuussa 1777. Marie-Antoinetten ensimmäinen lapsi syntyi Versaillesin linnassa 19. joulukuuta 1778. Hänen oli synnytettävä kuningattaren makuuhuoneessa satojen hovilaisten läsnä ollessa. Lapsi oli tyttö, ja hänet kastettiin Marie Thérèse Charlotteksi. Hänestä tuli "kuninkaallinen prinsessa", koska kyseessä oli Ranskan kuninkaan vanhin tytär. Vaikka koko maa oli toivonut poikaa, Marie-Antoinette iloitsi tytöstä: "Poika olisi kuulunut valtiolle", hän sanoi, "mutta tämä lapsi on minun ja se saa kaiken hellyyteni; se saa iloita onnestani ja pehmentää surujani".
Ludvig XVI:n ja Marie Antoinetten avioliitosta syntyivät lapset:
Elämä
Marie-Antoinette yritti vaikuttaa kuninkaan poliittisiin päätöksiin sekä ministerinimityksiin ja erottamisiin, mutta pääasiassa hän puuttui kuninkaan ystävien asioihin. Näin hän sekaantui myös skandaaliin, jonka yhteydessä Lontoon suurlähettilästä kreivi Guinesia syytettiin kavalluksesta. Hän erotti myös kuninkaan tärkeimpiin ja keskeisimpiin avustajiin kuuluvan valtiovarain yleistarkastajan Anne Robert Jacques Turgot’n.
Hovissa Marie Antoinette joutui toistuvasti hoviväen juonittelujen kohteeksi. Hänen oletetuista rakastajistaan mainittiin muun muassa ruotsalainen ylimys, Harvialan herra kreivi Hans Axel von Fersen. Lisäksi pamfletit mainitsevat hänellä olleen myös rakastajattaria. Häntä syytettiin julkisten varojen tuhlaamisesta turhuuksiin sekä veljensä Joosef II:n ja Itävallan eduksi pelaamisesta. Puheet Marie Antoinetten monista huonoista ominaisuuksista tyhjensivät Versaillesin linnan vähitellen ihmisistä, jotka eivät hyväksyneet hovin tuhlailevaa elämänmenoa.
Paimenidyllistä menojen supistamiseen
thumb|Kuningattaren rakennuttama mökki vuodelta 1783. Vuonna 1783 Marie Antoinette rakennutti Versailles’n palatsin puistoon Petit Trianonin vierelle idyllisen maalaiskylän, joka täytti hänen monet toiveensa leipomoineen ja mökkeineen. Paluu luontoon ja paimenidyllit yhdistyivät maaseudun viattomuutta ja koskemattomuutta ihannoivassa aatemaailmassa. Puiston teatterissa kuningatar ystävineen esitti pastoraaleja, muun muassa Jean-Jacques Rousseaun näytelmää le Devin de Village. Vaikka vastaava rakentaminen oli Ranskan aristokratian naisten keskuudessa tavallista, Marie Antoinette sai runsaasti kritiikkiä maalaiskylästään. Monien mielestä hän oli tuhlari, joka halusi leikkiä paimentyttöä samaan aikaan kun oikeat maalaiset elivät vaikeissa oloissa. Lisäksi Marie Antoinettea moitittiin "sisäkkömäisestä" pukeutumisestaan, ja siitä, että hän mainosti Itävallan Alankomaiden puuvillateollisuutta Lyonin silkinvalmistajien kustannuksella.
Kaulakoruskandaali ja suosion väheneminen
thumb|200px|Kuningatar Marie-Antoinette. Vuosi 1785 oli Marie Antoinettelle huono vuosi, jonka aikana monet tapahtumat pudottivat hänen suosiotaan. Kuninkaan vaimolleen ostama Orléansin herttuan käytössä ollut Saint-Cloudin palatsi oli ajattelematon teko, joka sai kansalta perinpohjaisen tuomion. Heinäkuussa 1785 paljastunut kaulakoruskandaali toi Marie Antoinettelle lisää huonoa julkisuutta. Tuolloin eräs kultasepänliike vaati kuningattarelta 1,5 miljoonaa livreä timanttisesta kaulakorusta, jonka tilaajana oli toiminut kuningattaren nimissä esiintynyt kardinaali Louis de Rohan. Kuningatar ei myöntänyt tilanneensa korua, vaan antoi pidätyttää kardinaalin. Tämä osoittautui syyttömäksi, sillä korutilauksen oli tehnyt "kreivi ja kreivitär de la Mottena" tunnettu huijaripariskunta, joiden mukana kaulanauha kulkeutui Englantiin. Siellä jalokivet myytiin yksitellen pimeillä markkinoilla.
Huomatessaan kansansuosionsa hupenemisen Marie Antoinette vähensi kulujaan uudistamalla oman henkilökohtaisen taloutensa. Toimenpide aiheutti mielenilmauksia kuningattaren suosikkien joukossa, jotka jäivät ilman tulojaan. Myös kansan vihamielisyys lisääntyi entisestään Marie Antoinetten sekaantuessa maansa sisäpolitiikkaan. Kuningatar sai lisänimen ”Madame Kassavaje”, ja häntä syytettiin Ludvig XVI:n antiparlamentaarisen politiikan alkuperäksi. Hän erotti ja nimitti ministereitä hetken mielijohteesta. Vuonna 1788 hän sai kuninkaan erottamaan epäsuositun Loménie de Briennen ja kutsumaan Jacques Neckerin takaisin tehtäviinsä.
Vallankumous
thumb|left|200px|Marie-Antoinette vankeusaikanaan. Kuningatar Marie-Antoinette liittyy kiinteästi Ranskan suuren vallankumouksen historiaan. Häntä voidaan pitää osasyyllisenä tapahtuneeseen tai hänet voidaan nähdä viattomana uhrina. Hänen persoonansa sai vallankumouksen aikana jopa yliluonnollisia piirteitä, ja hänen tekemisiään ja sanomisiaan on usein liioiteltu. Koska myytti Marie-Antoinettesta syntyi vallankumouksen aikana, joitakin vallankumouksen tapahtumia kannattaa tarkastella kuningattaren kautta.
1789
Vuonna 1789 Marie Antoinetten tilanne vaikeutui, sillä kansan väittämän mukaan kuninkaan omat veljet esittivät valtakunnan aatelisten kokoukselle asiakirjat, jotka todistivat kuninkaallisten lasten syntyneen ei-aviollisesta suhteesta. Liikkeellä olleet perättömät huhut kertoivat kuningattaren vetäytymisestä Val-de-Grâceen luostariin. Säätyvaltiopäivien avajaisissa 4. toukokuuta 1789 kuninkaalle ja Orleansin herttualle hurrattiin, mutta Marie Antoinette jäi ilman suosionosoituksia.
Vain kuukautta myöhemmin kuningasperheen vanhin poika ja kruununperillinen Louis-Joseph kuoli pitkän sairastelun jälkeen. Hänen hautajaisensa Saint-Denisin luostarissa pidettiin ilman juhlallisuuksia ylimääräisten kulujen välttämiseksi. Ajankohdan poliittiset tapahtumat eivät sallineet kuninkaalliselle perheelle kunnon suruaikaa.
Järkyttyneenä prinssin kuolemasta ja hämmentyneenä valtiopäivien saamasta käänteestä kuningaspari antoi ajatuksissaan mahdollisuuden vastavallankumoukselle. Yritykset kukistaa kapina epäonnistuivat ja mellakoinnit laajenivat. Valtiovarainministeri Necker pyysi heinäkuussa vapautusta tehtävästään, ja kansa tulkitsi eron kuninkaalliseksi määräykseksi. Kansalliskokouksen päätöksellä etuoikeutensa menettäneet aateliset aloittivat maastamuuton ja majoittuivat rajan taa Brysseliin tai Koblenziin. Kuningatar poltti tärkeitä papereitaan, ja vakuutti kuninkaan siitä, että pakeneminen Versaillesista maaseudulle tai ulkomaille oli paras ratkaisu. Tuntemattomasta syystä kuningaspari ei toteuttanut aietta vaan jäi Versailles'iin.
Sitruunakääpä
Sitruunakääpä (Antrodiella citrinella) on Suomessa koko maassa hyvin harvinaisena esiintyvä kääpälaji, joka on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Sitruunakääpä tarvitsee elinympäristökseen vanhassa metsässä olevan sammaloituneen, kostean maapuun (kuusi, harvoin koivu, haapa tai harmaaleppä), jota kantokääpä on jo lahottanut. Usein sitruunakääpä aloittaakin kasvunsa kantokäävän kuolleen itiöemän pinnalta. Kannattaa huomata, että sitruunakääpä on valkolahottaja, kun kantokääpä on ruskolahottaja.
Marie Antoinette
1789
Lokakuun 5. päivänä nälänhätään kyllästyneet Pariisin naiset järjestivät mielenosoitusmarssin Versaillesiin ja vaativat leipää perheilleen. Mielenosoituskulkueeseen liittyi myös useita aseistautuneita ranskalaiskaartien miehiä, jotka halusivat kostaa trikolorin häpäisemisen. Huhujen mukaan kuningatar aiottiin murhata mielenosoituksen aikana.
Metsästysretkeltä palannut kuningas oli hämmentynyt nähdessään väkijoukot. Ministeriensä neuvosta hän suostui ottamaan vastaan neljän naisen lähetystön. Elintarpeiden jakaminen ihmisjoukolle aloitettiin välittömästi. Kuningasperhe aikoi paeta palatsin pihaan lähetetyillä vaunuilla, mutta väkijoukko esti tämän. Marie Antoinettea vaadittiin parvekkeelle ja häntä osoiteltiin kivääreillä. Apuun rientänyt La Fayetten yli 15 000 miestä käsittävä kansalliskaarti rauhoitti mielenosoittajien liikehdintää ja toimitti kuningasperheen turvaan vanhaan Tuileries’n kaupunkipalatsiin Pariisissa.
Sitruunakääpä
Vertaa lajeihin: lapinsitkokääpä, jonka keltainen väri haalistuu itiöemän kasvaessa ja sävyttyy violettiin; keltakerroskääpä, joka kasvaa lehtipuissa, on isompikokoinen eikä sitkeä; muut keltaiset Suomessa esiintyvät käävät ovat yleensä pehmeitä ja hauraita.
Marie Antoinette
Perustuslaillinen monarkia
Ranskan kansalliskokous sääti 10. lokakuuta 1789 valtiosääntöjä ja jätti kuninkaalle vain vähän valtaa. Kuningasperhe jäi Tuileries'iin kansan valvonnan ja tarkkailun alle. Vallankumouksen edetessä kirkon, kruunun ja maanpakolaisten tilukset anastettiin. Kuningasta sitoivat kansalliskokouksen päätökset, ja lakien hyväksymisestä tuli jatkuvasti kiistaa. Poliittiset klubit suunnittelivat radikaaleja toimenpiteitä kuninkaan joutuessa sivustakatsojaksi.
Vuoden 1790 alussa Marie Antoinetten elämä Tuileries'sa kävi niin sietämättömäksi, että hän oli valmis pakenemaan. Kaikki monarkiaa kannattavat tiesivät, ettei se voisi säilyä Pariisissa. Kuningas oli enää "ranskalaisten kuningas" aiemman Ranskan ja Navarron kuninkaan sijaan. Hän ei pystynyt estämään Livres des Comptes (Punainen kirja) julkaisemista; kirja sisälsi kaikki hovin kulut ja vuosien takaiset yksityiskohtaiset tiedot suosikeille maksetuista lahjoista ja palkkioista. Kuningas salli roskalehdistön ruotia kuningattaren lahjoituksia ystävilleen. Marie Antoinette itse sulkeutui huoneistoonsa eikä suostunut tapaamaan muita kuin lapsiaan.
Marie-Antoinetten ja Ludvig XVI:n kerrotaan pyytäneen apua muiden maiden hallitsijoilta, Espanjan Kaarle IV:ltä ja Marie-Antoinetten veljeltä keisari Joosef II:lta. Espanjan kuningas vastasi pyyntöön vältellen, ja Joosef II puolestaan kuoli helmikuussa 1790. Eniten Marie Antoinette luotti veljeensä Leopold II:een, josta oli tullut Itävallan uusi keisari ja jonka takana oli 10 000 itävaltalaisen sotajoukko. Keisari kiersi lähettämässään kirjeessä taitavasti kuningattaren avunpyynnöt ja kertoi, ettei halunnut ärsyttää toimillaan Preussia eikä Englantia. Vuoden 1791 alussa kuningatar kutsuttiin Kommuunin kuultavaksi, koska hänen yrityksensä hankkia tukea Itävallan keisarilta olivat tulleet ilmi ja todistivat "itävaltalaisen komitean" olemassaolosta ja kuningattaren halun myydä isänmaa itävaltalaisille.
Varennesin jälkeen
thumb|left|Kuningas ja kuningatar palaavat Pariisiin Varennesin-karkumatkalta. Varennesin jälkeen kuningaspari joutui perustuslakia säätävän kokouksen delegaation kuulusteluun. Ludvig XVI:n vastaukset vuosivat julkisuuteen ja hänet vaadittiin pantavaksi viralta. Marie Antoinette tapasi salaa Antoine Barnaven, joka oli hallituksen ja parlamentin jäsen ja joka halusi kuninkaan suostuvan perustuslaillisen monarkin rooliin. Syyskuun 13. päivänä Ludvig XVI hyväksyi perustuslain. Sen jälkeen perustuslakia säätävä kansalliskokous hajaantui 30. syyskuuta, ja tilalle tuli lakiasäätävä kansalliskokous. Samaan aikaan huhut monarkistien vastatoimista lähtivät liikkeelle, ja ensimmäiselle sijalle oli huhuissa päässyt Itävalta. Marie Antoinette ei nähnyt syytä pysyä uskollisena Ranskalle koska oli ollut pitkään parjattu itävaltalaisuudestaan. Hän paljasti Ranskan vihollisille Alankomaita vastaan suunnatun hyökkäyksen suunnitelmat.
Huhtikuussa 1792 Ranska julisti sodan Itävallalle. Sota alkoi Ranskan kannalta huonosti ja liittoutuneet Itävallan ja Preussin joukot ylittivät rajan kesän aikana. Braunschweigin herttua antoi samana kesänä Itävallan ja Preussin liittokunnan nimissä Koblenzin manifestina tunnetun julistuksen, jonka mukaan hänen armeijansa laittaisi kuriin koko Pariisin mikäli kuningasperhettä uhattaisiin. Julistus sai aikaan suuren mielenosoituksen monarkiaa vastaan ja jakobiinijohtaja Maximilien Robespierre yllytti kansaa avoimeen kapinaan.
Tuileries’ssa valmistauduttiin levottomuuksiin ja kuningasperheen turvaksi järjestettiin kansalliskaarti ja lähes tuhat sveitsiläiskaartilaista. Aamulla 10. elokuuta 1792 tuhansia kapinallisia saapui Seinen rantoja ja Champs-Élysées’tä pitkin valmiina valtaamaan Tuileries’n. Hallituskautensa pahimmassa kriisissä kuningas oli kykenemätön toimimaan johdonmukaisesti. Marie Antoinette sen sijaan rohkaisi kaikkia ja jakoi ruokaa palatsin puolustajille. Kuningas sai neuvonantajiltaan kehotuksen poistua rakennuksesta. Marie Antoinette ei halunnut jättää taisteluitta kuninkaallista kotiaan, muttei voinut muuta kuin totella kuningasta. Lähtiessään hän kääntyi huutamaan hovilaisille: ”Me palaamme vielä”, vaikka tiesi, että kuningas oli jo menettänyt lopunkin kannatuksensa.