cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paratiisikala
Alkuperä
Paratiisikala elää luonnossa Itä-Aasiassa Koreasta Pohjois-Vietnamiin, joissa, ojissa ja kastelukanavissa. Labyrinttielimensä avulla se pärjää vähähappisissakin lampareissa.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Paratiisikalat ovat melko aggressiivisia lajitovereitaan ja pienempiä kaloja kohtaan. Samassa akvaariossa ei voi yleensä pitää enempää kuin yhtä koirasta.
Kutuvalmis koiras rakentaa kuplapesän ja houkuttelee naaraan siihen. Kutemisen jälkeen koiras suojelee pesää poikasten kuoriutumiseen asti, ja hätistää naaraankin pois. Kotiakvaariossakin on melko helppoa saada kalat kutemaan, mutta poikasten kasvatus on haastavampaa, koska ne tarvitsevat hienojakoista ruokaa, mutta veden pitäisi silti pysyä hyvälaatuisena.
Vesiolot ja ravinto
Paratiisikala elää luonnossakin monenlaisissa vesissä, ja kestää monenlaisia lämpötiloja ja labyrinttielimensä takia vähähappisia olosuhteita. Aikuiset yksilöt pärjäävät lämpötiloissa 15-28 °C. Kalat innostuvat kutemaan veden lämmitessä yli 22 °C, mielellään lähelle 25 °C, kun taas poikasille sopii 20-24 °C. Sopiva veden pH-arvo on 6–8, kovuus (dH) 5–19.
Luonnossa paratiisikalat syövät hyönteisiä, muita selkärangattomia, pikkukaloja ja niiden mätiä. Akvaariossa sille annetaan pakastettujen eläinten kuten surviaisentoukkien lisäksi hiutaleruokaa tai pieniä pellettejä.
Ympäristömerkki
Ympäristömerkki kertoo tuotteen tai palvelun vaikutuksista ympäristöön, ja merkinnän tavoitteena on lisätä puolueetonta tietoa tuotteiden ympäristövaikutuksista. Näin merkkien avulla voidaan muuttaa kulutustottumuksia sekä tuotteiden valmistusta ympäristöä säästävään suuntaan.
Yleistä
Ympäristömerkit sisältävät yleensä myös vaatimuksia tuotteen ympäristövaikutusten suhteen, mutta vaatimukset saattavat koskea vain yhtä tuotteen elinkaaren osaa kuten tuotantomenetelmää (mm. luomu), käytön aikaista energiankulutusta (mm. EU:n energiamerkki) tai kierrätettävyyttä. Vain muutamat merkit (esim. Joutsenmerkki ja EU:n ympäristömerkki) kertovat tuotteen tai palvelun koko elinkaaren aikaisista ympäristövaikutuksista.
Merkit voivat olla joko viranomaisten tai epävirallisten tahojen kuten järjestöjen tai yritysten hallinnoimia ja valvomia. Pääasiassa merkit ovat vapaaehtoisia ja ne myönnetään hakemuksesta tietyin tuoteryhmäkohtaisin kriteerein. EU:n energiamerkki on kuitenkin pakollinen tietyissä elektroniikkalaitteissa, ja EU:n luomumerkin käyttö on pakollista kaikissa esipakatuissa elintarvikkeissa, joita myydään EU:ssa ja jotka on tuotettu EU:n luomuviljelysäädösten mukaisesti.
Viralliset ympäristömerkit
thumb|Joutsenmerkki Pohjoismainen ympäristömerkki eli Joutsenmerkki on Pohjoismaiden yhteinen merkki, jonka perusti Pohjoismaiden ministerineuvosto marraskuussa 1989. Käytännön toiminta alkoi seuraavana vuonna ja ensimmäiset myöntämisperusteet vahvistettiin 1991. Joutsenmerkin myöntämisperusteet on laadittu usealle kymmenelle tuoteryhmälle. Merkin käyttöä valvoo kunkin maan ympäristömerkintäorganisaatio, Suomessa Motiva. Valvonnan tarkoitus on taata, että merkkiä ei käytetä ilman lupaa ja että merkin saanut tuote todella täyttää sille asetetut vaatimukset.
EU:n ympäristömerkki eli EU-kukka on Euroopan unionin käyttöön ottama ympäristömerkki. Suomessa merkin myöntää Motiva. Joutsenmerkkiä ja EU:n ympäristömerkkiä pyritään Suomessa kehittämään rinnakkain. Muutaman vuoden vanhempi Joutsenmerkki on kuitenkin eurooppalaista vastinettaan tunnetumpi.
EU:n energiamerkki kertoo tuotteen energiankulutuksesta. Merkissä tuotteet on luokiteltu keskimääräistä vähemmän (A–C), keskimäärin (D) ja keskimääräistä enemmän (E–G) sähköä kuluttaviin. Merkki on pakollinen kylmälaitteissa, pyykinpesukoneissa, kuivausrummuissa, astianpesukoneissa, sähköuuneissa, lampuissa ja ilmanvaihtolaitteissa.
EU:n luomumerkki osoittaa, että tuote on valmistettu EU:ssa ja että tuotanto, jalostus tai pakkaus kuuluu EU:n luomuasetuksen mukaiseen valvontaan.
Hyötykäyttöjärjestelmien merkit
thumb|Rinki-merkki kertoo, että tuotteen valmistanut yritys kuuluu Pakkausalan ympäristörekisteriin. Hyötykäyttöjärjestelmien merkeillä voidaan kertoa, että pakkaus kuuluu johonkin hyötykäyttöjärjestelmään. Näitä merkkejä ovat esimerkiksi NP-kierrätysmerkki maito- ja mehutölkeissä ja vastaavissa nestekartonkipakkauksissa. Merkin omistaa Suomen NP-kierrätys Oy, joka myöntää sen käyttöoikeuden järjestelmässä mukana oleville yrityksille.
Vastaavasti Saksassa on käytössä mm. Duales System Deutschland GmbH:n (DSD) Vihreä piste, jonka käyttöoikeuden sai aiemmin maksamalla DSD:lle markkinoille saattamiensa pakkausten hyödyntämisestä. Nykyisin merkki on laajemmin käytössä Euroopassa ja se viestii merkin käyttäjän kuuluvan maan omaan hyötykäyttöjärjestelmään. Suomessa Suomen pakkauskierrätys Rinki on ottanut käyttöön oman Rinki-merkin, joka korvaa Vihreä piste -merkin. Merkkiä saavat käyttää pakkauksissaan yritykset, jotka ovat tehneet sopimuksen Ringin kanssa.
Luonnonmukainen viljely
Luonnonmukaisen viljelyn luomumerkkejä EU:n luomumerkin lisäksi luomutuotteen valvontamerkki eli ns. Aurinkomerkki sekä Leppäkerttu-merkki. Aurinkomerkki takaa, että tuotteen maatalousperäisistä raaka-aineista vähintään 95 % on tuotettu luonnonmukaisesti EU:n luomuasetuksen mukaisesti. Merkin omistaa maa- ja metsätalousministeriö ja sen käyttöoikeuden myöntää Ruokavirasto. Aurinkomerkillä merkitty tuote on Ruokaviraston, ELY-keskuksen, Ahvenanmaan maakuntahallituksen tai Valviran valvonnassa.
Leppäkerttu-merkin vaatimuksia ovat EU:n luomuasetuksen noudattaminen, tuotteen suomalaisuus ja Luomuliiton jäsenyys. Tuotteella on oltava voimassa oleva luomusertifikaatti. Leppäkerttu-merkin käyttöoikeuden myöntää Luomuliiton hallitus.
Energiantuotanto ja -kulutus
thumb|TCO-merkki Yhdysvalloista lähtöisin oleva Energy Star -merkki kertoo mm. tietokoneiden vähäisestä energiankulutuksesta. Ruotsalainen TCO-merkki kertoo mm. toimistolaitteiden vähäisestä energiankulutuksesta, pienhiukkaspäästöistä, melusta ja hyvästä ergonomiasta.
Kierrätysmerkit
Kierrätysmerkkejä käytetään pakkauksissa ja esimerkiksi erilaisissa muoveissa varsin vaihtelevasti. Merkki saattaa olla osoituksen joko kierrätysmateriaalin käytöstä tai tuotteen tai pakkauksen kierrätettävyydestä. Jos merkissä tai sen yhteydessä on prosenttiluku, se osoittaa kierrätysmateriaalin osuuden tuotteessa. Ilman prosenttilukua merkki tarkoittaa, että tuotteen voi kierrättää, mutta välttämättä tarvittavaa keräysjärjestelmää ei ole olemassa. Kierrätysmerkkien käyttöä ei valvo mikään kolmas osapuoli.
Muut merkit
Metsäalan FSC ja PEFC -merkit kertovat Forest Stewardship Council -järjestön (FSC) ja Programme for the Endorsement of Forest Certification schemes -ohjelman (PEFC) sertifioinneista. Marine Stewardship Council -järjestöllä on sertifiointijärjestelmä ja ympäristömerkki kestävästi tuotetuille mereneläville.
Sturla Böðvarsson
Sturla Böðvarsson (s. 23. marraskuuta 1945) on islantilainen itsenäisyyspuolueen poliitikko, joka toimi vuosina 1999–2007 Islannin liikenneministerinä ja vuosina 2007–2009 Alþingin puhemiehenä.
Sturla syntyi Ólafsvíkissä. Hän valmistui puusepäksi Reykjavíkin ammattikoulusta vuonna 1966 ja rakennustekniikan kandidaatiksi Islannin teknillisestä opistosta vuonna 1973. Vuosina 1974–1991 hän toimi Stykkishólmurin kunnanjohtajana. Vuosina 1978–1985 hän toimi Stykkishólmurin ammattikoulussa opettajana. Vuosina 1990–1994 hän istui Stykkishólmurin kunnanvaltuustossa. Vuonna 1991 hänet valittiin Alþingiin. Vuosina 1991–1992 ja 1995–1999 hän toimi Alþingin 2. varapuhemiehenä, vuosina 1992-1995 Alþingin 4. varapuhemiehenä. Vuonna 1998 hän istui Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa. Vuosina 1999–2007 hän toimi liikenneministerinä. Vuosina 2007-2009 hän toimi Alþingin puhemiehenä. Vuosina 2014–2018 hän toimi jälleen Stykkishólmurin kunnanjohtajana.
Malediivien vaakuna
thumb|Malediivien vaakuna Malediivien vaakuna on Malediivien yksi kansallissymboleista yhdessä lipun ja kansallislaulun kanssa.
Vaakunassa esiintyvät esineet symboloivat seuraavia asioita:
Jean Margéot
Jean Margéot (3. helmikuuta 1916 – 17. heinäkuuta 2009) oli mauritiuslainen kirkonmies ja yksi roomalaiskatolilaisen kirkon kardinaaleista. Hän oli kardinaali 28. kesäkuuta 1988 alkaen, mutta ei voinut ikänsä johdosta osallistua uuden paavin valintaan vuonna 2005.
Kupariasetaatti
Kupariasetaatti ((CH3COO)2Cu) on kupari- ja asetaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa väriaineena, fungisidinä, katalyyttinä ja korroosionestoaineena.
Ominaisuudet
Kupariasetaatti tunnetaan sekä kidevedettömänä muotona että kidevedellisenä monohydraattina ((CH3COO)2Cu·H2O). Kidevedetön yhdiste on väriltään tummanvihreää ja monohydraatti on vihertävän sinistä. Monohydraatin rakenne on dimeeri, jossa kukin kupari-ioni on sitoutunut neljään asetaatti-ioniin ja yhteen vesimolekyyliin. Kupariasetaatti liukenee veteen ja eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, pyridiiniin ja vähäisissä määrin dietyylieetteriin ja glyseroliin.
Valmistus ja käyttö
Kupariasetaattia voidaan valmistaa liuottamalla emäksistä kuparisuolaa kuten kuparihydroksidia tai kuparikarbonaattia etikkahappoon. Toinen valmistustapa on kuparisulfaatin vesiliuoksen ja kalsium- tai lyijyasetaatin välinen reaktio, jonka tuotteena muodostuva niukkaliukoinen kalsium- tai lyijysulfaatti voidaan suodattaa, ja kupariasetaatti jää liuokseen. Näin muodostuu kupariasetaatin monohydraattia, josta kidevesi voidaan poistaa kuumentamalla 90 °C:n lämpötilaan.
Kupariasetaattia voidaan käyttää värjäämään tekstiilejä sekä ainesosana painomusteissa ja värikopiokoneissa. Emäksiset kupariasetaatit, jotka tunnetaan espanjanvihreän nimellä ovat kupariasetaatin sekä kuparihydroksidin tai -oksidin seoksia. Kupariasetaattia voidaan myös käyttää puunsuoja-aineena homeita vastaan ja maataloudessa fungisidinä. Sitä käytetään myös päällystettäessä metalleja elektrolyyttisesti kuparilla. Orgaanisen kemian synteeseissä kupariasetaattia käytetään katalyyttinä muun muassa polymeroinneissa, syklopropyyliryhmien muodostamisissa ja Lewis-happokatalyyttinä.
Hebefreeninen skitsofrenia
Hebefreeninen skitsofrenia on yksi skitsofrenian muodoista. Se on ennusteeltaan niistä huonoin ja puhkeaa tavallisesti noin 15–25-vuotiaana. Keskimäärin siihen sairastuvat potilaat ovat noin 20-vuotiaita.
Hebefreeniselle skitsofrenialle tyypillistä oireita ovat esimerkiksi tunteiden latistuminen, sosiaalinen eristäytyminen ja ajatushäiriöt. Aistiharhat ja harhaluulot ovat monesti lieviä eivätkä hallitse taudinkuvaa. Varhaisia oireita saattavat olla hypokondrisuus ja paranoidiset ajatukset. Sairauden ennustetta heikentää negatiivisten oireiden nopea eteneminen. Yleensä hebefreniaan sairastuvalla nuorella on aiemminkin ollut vahvasti skitsoidinen ja syrjäänvetäytyvä luonne. Sairastumisen riskiä kasvattavat masennuksen ja psykoosin esiintyminen suvussa.
Hebefreenisen skitsofrenian esiintyvyys vaihtelee maittain. Se on teollistuneissa maissa yleisempi kuin kehitysmaissa, mutta esimerkiksi Yhdysvalloissa esiintyvyys on verrattain vähäinen.
Tästä skitsofrenian sairausmuodosta käytetty nimi hebefreeninen tulee nuoruuden jumalattaren Heben nimestä. Tämä taas viittaa sairauden varhaiseen alkamisikään.
Koska hebefrenia etenee nopeasti, se on yleensä vaikeahoitoinen. Jo parin vuoden kuluttua sairauden toteamisesta potilaan tunteet saattavat olla täysin latistuneet, hänen puheensa on vaikeasti ymmärrettävää eikä häneen saa kunnolla kontaktia. Kyseessä on krooninen sairaus, jonka oireita voidaan lieventää antipsykoottisella lääkityksellä. Yleensä vaaditaan sairaalahoitoa. Myös hoidettuun hebefreniaan liittyy psykoosioireiden uusiutumisen riski.
Latvian parlamenttivaalit 2011
Latvian parlamenttivaalit 2011 toimitettiin Latviassa 17. syyskuuta 2011 noin vuosi edellisten vaalien jälkeen. Koska maan hallitus ei halunnut käsitellä Ainārs Šlesersiin kohdistuvaa korruputioskandaalia, maan presidentti päätti järjestää kansanäänestyksen siitä, tulisiko parlamentin jatkaa. Koska 94,3 % äänesti vastaan, järjestettiin uudet vaalit. Vaaleissa valittiin sata edustajaa Saeimaan. Valituista 21 oli naisia. Vaalit voitti Harmoniakeskus.
Tulokset
Tulokset seuraavassa taulukossa.
Guido Pizarro
Guido Hernán Pizarro Demestri (s. 26. helmikuuta 1990 Buenos Aires, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Sevillaa ja on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura
Pizarro siirtyi kasvattajaseurastaan Club Atlético Lanúsista meksikolaisseura Tigres UANLiin vuonna 2013. Hän voitti seurassa pelatessaan kaksi kertaa Meksikon syyskauden (Apertura) mestaruuden 2015 ja 2016 sekä kerran kevätkauden (Clausura) mestaruuden 2014.
10. heinäkuuta 2017 hän teki nelivuotisen sopimuksen Sevillan kanssa.
Vengeance Rising
Vengeance Rising on yhdysvaltalainen, Los Angelesista kotoisin oleva thrash metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 1987. Yhtyeen nimi oli alun perin Vengeance, mutta se vaihdettiin, koska Alankomaissa oli samanniminen ryhmä. Yhtye oli 1990-luvun puoleen väliin asti kristillinen kunnes keulahahmo ja laulaja Roger Martinez kääntyi ateistiksi. Yhtyeen alkuperäinen kokoonpano muuttui vuonna 1990, jolloin jäsenet Martinezia lukuun ottamatta perustivat Die happy -yhtyeen. Allmusicin mukaan yhtyeen historia on "oudoimpia ja viihdyttävimpiä tarinoita metallimusiikin maailmassa".
Human Sacrifice ja Once Dead
Etelä-Kalifornian South Bayssa vuonna 1986 Doug Thieme, Roger Dale Martin, Glen Mancaruso, Mike Betts ja naislaulaja Sharon perustivat yhtyeen nimeltä Sacrifice. Yhtyeen oli tarkoitus esiintyä konsertissa Barren Crossin, Malacian ja Neon Crossin kanssa mutta muutti nimensä Vengeanceksi viikkoa ennen esitystä. Speed metal -yhtye Deliverancessa toiminut Glenn Rogers liittyi myöhemmin vuonna 1986 yhtyeeseen.
Sharonin erottua yhtyeestä pastori Bob Beeman, joka toimi kalifornialaisessa kristityille metallisteille suunnatussa seurakunnassa Sanctuaryssa (jonka yhteisöön jäsenet kuuluivat), esitteli Roger Martinezin yhtyeelle vuonna 1987. Martinez oli taustaltaan helluntaiseurakunta Foursquare Churchista, jossa hänet kastettiin. Beeman on väittänyt, että hän itse kokosi Vengeancen henkilökohtaisesti valitsemistaan muusikoista, unelmanaan luoda yhtye, joka olisi niin tuore, että siitä tulisi melkein trendin asettaja. Beeman kertoo myös valinneensa Martinezin yhtyeen laulajaksi, koska tämä "osasi puhua nuorille taitavasti niin, että he kuuntelivat häntä". Kitaristi Larry Farkas liittyi yhtyeeseen Glenn Rogersin tilalle juuri ennen kuin yhtye äänitti ensilevynsä.
Heti albumin julkaistuaan yhtye kohtasi ongelman toisen samannimisen yhtyeen kanssa, joka omisti oikeudet äänittää Vengeance-nimellä. Välttääkseen eripuraa yhtye vaihtoi nimekseen Vengeance Rising. Ensilevyä oli painettu vain tuhat kappaletta ilman sanaa Rising logon alla. Vuonna 1992 yhtye julkaisi toisen albuminsa Once Deadin. Näitä albumeita pidetään yhtyeen parhaimpina, ja Allmusicin mukaan ne "olivat suuria menestyksiä kristillisen musiikin maailmassa, ja ne tekivät Vengeance Risingista yhden niistä harvoista [kristillisen metallimusiikin] suuntauksen edustajista, jotka ylittivät raja-aitoja yleisiin musiikkipiireihin." HM Magazine nimitti Human Sacrifice -ensilevyä "radikaaleimmaksi koskaan julkaistuksi kristilliseksi albumiksi".
Vengeance Rising tunnettiin kiinnostuksestaan väkivaltaisiin teemoihin, jotka näkyivät varsinkin kahden ensimmäisen albumin sanoituksissa. Tämä väkivaltamieltymys laajeni yhtyeen konsertteihin, joissa se saattoi esittää väkivaltaisesti Kristuksen ristiinnaulitsemisen Yhtyeen levyjen kansitaiteet olivat yhtä äärimmäisiä. Sekä Human Sacrifice että Once Dead saivat myyntikiellon kristillisissä kirjakaupoissa ainakin osittain siksi, että niissä oli väkivaltaista kuvastoa.
Once Deadin arvostelussa CCM-lehdessä arvostelija totesi, että albumin kansikuvan tulkinta uudelleensyntymästä henkisestä kuolemasta oli "kammottava". Musiikillisesti albumilla oli vaikutteita speed metalista, ja joillain kappaleilla oli thrash-aineksia, kuten coverilla Deep Purplen Space Truckin'-kappaleesta, sekä Out of The Willilla, jota arvostelija vertasi One Bad Pig -yhtyeen tyyliin. Vaikka Van Peltin mukaan laulu kuulosti "kuin joku olisi kurlannut partaterät kurkussa", sanoitusten todettiin olevan "hyvin Raamattu-pohjaisia" ja sopivan niiden viittaamiin jakeisiin.
Once Dead-kiertueen jälkeen ilmeni ongelma: vaikka levyjä oli myyty paljon ja yhtye esiintyi säännöllisesti, kasvoivat velat jatkuvasti. Moniin kiertueen konsertteihin ei myyty riittävästi lippuja ja osa järjestäjistä perui esitykset paikan päällä saatuaan tietää yhtyeen vakaumuksen. Yhdessä vaiheessa Vengeance Rising oli niin auttamattomasti veloissa, että yhtyeen jäsenet katsoivat parhaaksi lopettaa toimintansa. Roger Martinez halusi kuitenkin jatkaa. Muut jäsenet perustivat hard rock -yhtyeen Die Happy. Roger hankki Chris Hyden Deliverance-yhtyeestä rumpaliksi ja Derek Seanin kitaristiksi, Roger itse soitti bassot ja muut kitarat uusilla levyillä.
Destruction Comes ja Released Upon the Earth
Vuonna 1991 Vengeance Rising julkaisi kolmannen albuminsa Destruction Comes. Kappaleesta Before the Time kuvattiin myös musiikkivideo. Albumi oli nopeaa ja aiempaa yksinkertaisempaa thrash metalia. Roger Martinez ei ollut erityisen osaava tuottaja: sekä ihailijat että arvostelijat moittivat albumia sekavasta äänituotannosta. Hän ei enää myöskään laulanut murinatyylillään vaan puhtaasti.
Vengeance Rising kärsi samasta ongelmasta kuin muutkin aikansa thrash metal -yhtyeet: 1990-luvun death metal ja grindcore-buumi vei levynostajien kiinnostuksen thrash metalista. Roger Martinez yritti tuottaa neljännestä Released Upon the Earth-albumista grindcore-albumia. Se ei kuitenkaan pelastanut yhtyettä. Sekä Destruction Comes että Released Upon the Earth myivät kohtalaisesti mutta eivät riittäneet maksamaan Vengeance Risingin velkoja. Released Upon the Earth jäi yhtyeen viimeiseksi albumiksi. Albumin jälkeen Martinez lopetti pastorina ja keskittyi täysipäiväisesti musiikkiin. Martinez alkoi tutkia henkiparannusta, mutta julisti, että se on hänen mielestään petosta.
1990-luvun puolivälissä Martinez luopui kristillisestä uskosta ja kertoi HM-lehdelle olevansa vakaumuksellinen ateisti vuonna 1997. Martinez hankki oikeudet Vengeance Risingin nimeen. Scott Watersin ja Steve Rowen mukaan Martinez alkoi tuottaa äänitteitä, joilla hän perui aiemmat opetusäänitteet, jotka hän teki kristillisellä urallaan. Hän perusti verkkosivun, jossa hän hylkäsi aiemmat kantansa ja julkaisi artikkeleja, jotka esittivät kristittyjä johtajia kielteisessä valossa. Martinez alkoi sitten tehdä tappouhkauksia ihmisille, joiden hän väitti "selkäänpuukottaneen" häntä, mukaan lukien Steve Rowen, jonka yhtyettä Mortificationia Martinez oli auttanut saamaan ensimmäisen levytyssopimuksensa.
Martinez ilmoitti työstävänsä Vengeance Rising -nimellä materiaalia, joka olisi enemmän kristinuskon vastaista, saatanallis-ateistishenkistä, mutta toistaiseksi hän ei ole julkaissut mitään. Ultimatum-yhtyeen Scott Waters kirjoitti arvostelusivustollaan, että "Allmusic luettelee kaksi albumia... joiden en usko koskaan olleen olemassakaan... Entinen rumpali Shannon Frye väittää, että Rogerin kanssa oli mahdoton työskennellä eikä Martinez pystynyt pitämään jäseniä tarpeeksi kauaa edes äänittääkseen demoa." Waters väittää myös, että Martinez piti Vengeance Risingin nimen ainoastaan "metalliharrastajien ja kristittyjen jatkuvan kiinnostuksen takia".
Syyskuun 11. päivän iskujen aikaan Martinez tarjosi ilmaisia albumejaan armeijan henkilökunnalle tavoitteenaan rohkaista "pyhään sotaan kristittyjä vastaan". Entiset ihailijat ja arvostelijat uskoivat teon olevan hyökkäys entisiä jäseniä ja kristinuskoa vastaan siitä, että Martinez jätettiin kasvavien velkojen kanssa vaikeaan tilanteeseen Oncea Dead -kiertueen jälkeen.
Vuonna 2005 entiset Vengeance Rising -jäsenet, Doug Thieme, Roger Dale Martin ja Larry Farkas halusivat perustaa yhtyeen uudelleen. Ideologiaerojen vuoksi Martinezia ei haluttu laulajaksi. Roger omisti Vengeance Rising -nimen oikeudet, joten yhtye nimesi itsensä toisen albumin mukaan Once Deadiksi. Laulajaksi tuli väliaikaisesti Ultimatum-yhtyeen Scott Waters. Kitaristksi tuli Glenn Rogers (Hirax) basistiksi Angelo Espino ja rumpaliksi Jim Chaffin. Roxx Productions teki levytyssopimuksen yhtyeen kanssa ja Once Dead kuvasi DVD:n Once Dead - Return with a Vengeance. Konsertissa yhtye soitti kappaleita kahdelta ensimmäiseltä Vengeance Risingin albumilta. Vuonna 2006 Watersin tilalle laulajaksi valittiin kalifornialaisen Fasedown-yhtyeen Devin Shaeffer.
Once Dead julkaisi esikoisalbuminsa Visions of Hell marraskuussa 2008 Open Grave Recordsilla.
Aragonian mudéjar-arkkitehtuuri
225px|thumb|La Seon katedraali [[Zaragozassa]]
Aragonian mudéjar-arkkitehtuuri on Unescon maailmanperintökohde Aragoniassa, Espanjassa. Siihen kuuluu kymmenen rakennusta, jotka on lisätty listalle vaiheittain. Joukossa on kirkkoja, katedraaleja ja palatsi.
Mudéjar on paikallinen nimi maureille ja syntyperäisille andalusialaisille, jotka jäivät Espanjaan reconquistan jälkeen, mutta eivät kääntyneet kristinuskoon. Sillä viitataan myös tämän ryhmän omaleimaiseen arkkitehtuuriin 1199-1500-luvuilta. Sille on tyypillistä tiilen käyttö pääasiallisena rakennusmateriaalina, ja länsimaisten tyylien (gotiikka, Romaaninen arkkitehtuuri) tulkinta islamilaisten vaikutteiden kanssa.
Lippulehtikala
Lippulehtikala (Pterophyllum altum) on eteläamerikkalainen kirjoahven, jota pidetään myös akvaarioissa pienikokoisemman sukulaisensa lehtikalan tavoin.
Koko ja ulkonäkö
Lippulehtikala on litteä ja korkea, muistuttaa muodoltaan syrjällään uivaa lehteä. Hopeansävyisellä pohjalla on kolme ruskeaa pystyraitaa ja punertavia juovamaisia kuvioita, jotka ulottuvat evään asti. Pitkät evät korostavat lehtimäisyyttä. Aikuisen kalan korkeus evineen voi olla luonnossa lähes puoli metriä. Laji risteytyy lehtikalan kanssa.
Alkuperä
Lippulehtikalat ovat kotoisin Orinoco- ja Rio Negro-jokien vesistöistä Venezuelan, Kolumbian ja Pohjois-Brasilian alueelta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Lippulehtikala voi olla aggressiivinen muita lajeja kohtaan. Se kutee tyypillisesi puunjuurelle tai muun kiinteän rakenteen päälle. Lippulehtikalapariskunta jää tämän jälkeen vartioimaan kutua ja ajaa tunkeilijat pois reviiriltään. Poikaset selviävät harvoin kotiakvaariossa.
Vesiolot
Lippulehtikalat suosivat vettä, jonka pH on 4.5–5.8, kovuus varsin pehmeä ja lämpötila 26–29 °C. Koska kala voi kasvaa korkeaksi, se tarvitsee ison akvaarion.
Ian Richardson
Ian William Richardson (7. huhtikuuta 1934 Edinburgh, Skotlanti – 9. helmikuuta 2007 Lontoo, Englanti) oli skotlantilainen näyttelijä.
Ura
Koulun päätyttyä Richardson aloitti opinnot Royal Scottish Academy of Music and Dramassa Glasgow'ssa. Näyteltyään jonkin aikaa Birmingham Repertory Theatressa hän siirtyi vuosiksi 1960–1975 Royal Shakespeare Companyyn, jonka perustajajäseniin hän kuului.
Hän näytteli Peter Brookin tuottamassa näytelmässä Marat/Sade RSC:ssä ja Broadwayllä 1965. Myöhemmin 1967 hän näytteli Jean-Paul Marat'n osan elokuvaversiossa. Vuonna 1976 hän esitti professori Henry Higginsin osan uudessa My Fair Lady -versiossa ja hänet nimettiin Tony-palkinnon saajaehdokkaaksi. Hän esiintyi Broadwaylla 1981 Edward Albeen näytelmässä Lolita, joka on mukaelma Vladimir Nabokovin kirjasta, mutta se ei ollut kovin suuri menestys.
Musikaalielokuvassa Don Quijote – mies La Manchasta (Man of La Mancha) vuodelta 1972 hän oli papin roolissa. Vuonna 1987 hän esitti roolista muunnelman piispa Motopon osassa televisioelokuvassa Monsignor Quixote, joka perustui Graham Greenen nykyaikaistettuun versioon Don Quijoten tarinasta. Mainetta hänelle toi vallanhimoisen poliitikon Francis Urquhartin rooli TV-sarjassa House of Cards (1990) ja sen jatko-osissa To Play the King (1994) ja The Final Cut (1995). Rooli toi Richardsonille BAFTA-palkinnon. Tunnettuihin elokuvarooleihin kuuluu herra Kirjan rooli tieteisfantasiassa Dark City (1998).
Richardson sai arvonimen Commander of the British Empire (CBE) vuonna 1989.
Ian Richardson kuoli sydänkohtaukseen helmikuun 9. päivän aamuna vuonna 2007. Hän oli 72-vuotias. Agenttinsa mukaan Richardson ei ollut sairastellut ennen kuolemaansa ja hänen oli ollut tarkoitus jatkaa työntekoa seuraavalla viikolla TV-sarjassa Midsomerin murhat.
Bill Irwin
pienoiskuva|upright|Bill Irwin [[San Diego Comic-Con International|San Diegon Comic-Conissa vuonna 2018.]] Bill Irwin (s. 11. huhtikuuta 1950, Santa Monica) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja klovni. Irwin aloitti uransa vaudeville-esiintyjänä ja esiintyi useissa sirkuksissa 1970-luvulla. Hän on näytellyt myös useissa televisiosarjoissa. Irwin voitti Tony-palkinnon roolistaan Kuka pelkää Virginia Woolfia? -näytelmässä Broadwayllä. Hänet tunnetaan myös Mr. Noodlen roolista palkitussa lastensarjassa Seesamtie. Vuosina 2008–2011 Irwin näytteli yhdeksän jakson verran C.S.I.-rikossarjassa sarjamurhaaja Nate Haskellia. Hän näytteli tohtori Buck Tierneytä sairaaladraamassa Monday Mornings. Vuonna 2017 Irwin näytteli Cary Loudermilkia FX:n ja Marvelin televisiosarjassa Legion.
Bill Irwin sai oppiarvon Oberlin Collegesta vuonna 1973. Vuonna 1975 hän oli perustamassa Pickle Family Circusta San Franciscoon. Hän lähti tästä sirkuksesta vuonna 1979.
Tournain messu
Tournain messu on vanhin säilynyt polyfoninen messu. Se on omistettu Neitsyt Marialle, ja se on koottu useiden säveltäjien eri paikoissa ja eri aikoina tekemästä musiikista. Säveltäjät ovat tuntemattomia, ja teoksen vaikuttaa koonneen yksittäinen kirjuri. Teoksen on katsottu olevan peräisin 1300-luvun ensimmäiseltä puoliskolta.
Tournain messua on kuvattu sekä arkaaiseksi että uraauurtavaksi; sen on tulkittu havainnollistavan ars antiquasta ars novaan siirtymisen vaikutuksia. Teoksesta ovat tehneet levytyksiä muiden muassa Laurence Brisset'n johtama Ensemble De Caelis (Ricercar, 2008) ja Marcel Pérès'n johtama Ensemble Organum (Harmonia Mundi, 2006). Teos on saanut innoitusta Avignonin paavillisen kappelin muusikoiden työstä.
Samalta aikakaudelta kuin Tournain messu ovat peräisin Sorbonnen, Toulousen ja Barcelonan messut. Ensimmäisen yksittäisen säveltäjän laatiman yhtenäisen messun teki vasta Guillaume de Machaut.
Baba (kakku)
pienoiskuva|Puolalainen sokerikuorrutettu baba. Baba on itäisen Euroopan (kuten Puolan) ja Venäjän keittiöön kuuluva, pääsiäisenä syötävä vehnätaikinasta valmistettu, hiivalla kohotettu, rusinoita tai korintteja sisältävä makea kakku tai leivos. Se tarjoillaan usein pashan kera. Se voidaan kostuttaa rommilla tai madeiralla ja koristella sokerivesikuorrutuksella.
Liiteri
Liiteri eli vaja on lämmittämätön varastorakennus. Liiteri on yleensä puusta rakennettu ja siinä varastoidaan esim. polttopuita, työkaluja tai pihanhoitovälineitä.
Latvian parlamenttivaalit 2010
Latvian parlamenttivaalit 2010 toimitettiin Latviassa 2. lokakuuta 2010. Vaaleissa valittiin sata edustajaa Saeimaan. Ehdokkaita oli 1 234 ja puolueita 13. Valituista 19 oli naisia. Alun perin tarkoituksena oli, että edustajat istuvat tavallisen nelivuotiskauden, mutta seuraavia vaaleja aikaistettiin, ja ne pidettiinkin jo seuraavana vuonna.
Toinen Mithridateen sota
Toinen Mithridateen sota oli osa Mithridateen sotia, jotka käytiin Pontoksen ja Rooman välillä. Toisen Mithridateen sodan komentajina toimivat Pontoksen kuningas Mithridates VI ja roomalainen kenraali Lucius Licinius Murena.
Sotaa seurasi Kolmas Mithridateen sota.
Aivosähkökäyrä
thumb|Sekunti EEG-signaalia|400px|right thumb|220px|EEG -potilas Aivosähkökäyrä (elektroenkefalografia, engl. electroencephalography; EEG ) on menetelmä aivojen sähköisten ilmiöiden kuvaamiseen. EEG:ssä päänahkaan kiinnitetään elektrodeja, joilla mitataan aivotoiminnan aiheuttamia sähköisiä potentiaaleja. Kliinisessä tutkimuksessa EEG:tä käytetään erityisesti epilepsian diagnosoimiseen, sillä kohtaus voidaan havaita aivosähkökäyrällä selvänä poikkeamana normaalimittauksesta. Toissijaisesti EEG:tä käytetään myös kooman, enkefalopatian ja aivokuoleman diagnosointiin. Aikaisemmin EEG:tä on käytetty myös ensisijaisena diagnostisena menetelmänä kasvainten, aivoverenkierron häiriöiden ja muiden alueittaisten aivosairauksien tunnistamiseen. Sen käyttö on sittemmin vähentynyt erityisesti uusien kuvantamismenetelmien, kuten magneettikuvauksen ja CT-kuvauksen kehittymisen myötä.
Normaalisti aivosähkökäyrän aaltomuodoilla on tarkoin määritellyt ominaispiirteet. Aaltojen muutosten perusteella voi diagnostisoida mahdollista aivotoiminnan häiriön luonnetta ja laajuutta.
Myös ADHD:n, migreenin ja muiden keskushermostopohjaisten häiriöiden tutkimus EEG:n ja siihen liittyvän hermopalautteen avulla on yleistymässä hiljalleen aivosähkökäyrien entistä monipuolisempien analysointimenetelmien ansiosta.
Martha Jefferson Randolph
Martha Jefferson ”Patsy” Randolph (27. syyskuuta 1772 Monticello, Charlottesville, Virginia – 10. lokakuuta 1836 Albemarlen piirikunta, Virginia) oli Yhdysvaltain 3. presidentin Thomas Jeffersonin ja hänen vaimonsa Martha Jeffersonin tytär. Hän syntyi Monticellon kartanolla syyskuussa 1772.
Hän meni naimisiin poliitikko Thomas Mann Randolphin kanssa. He saivat kolmetoista lasta, joista yksitoista selviytyi aikuisuuteen. Marthan asui välillä Valkoisessa talossa leskiytyneen isänsä presidenttiyden aikana, toimien talon emäntänä sekä Yhdysvaltain ensimmäisenä naisena.
Peili
thumb|240px|Ruukku, peili ja peilistä heijastuva ruukun kuva. Peili (vanh. kuvastin) on tekoperäinen heijastava pinta, joka on niin tasainen, että se voi muodostaa kuvajaisen. Tavallisin peili on kodeista löytyvä tasopeili. Siinä rinnakkaiset valonsäteet vaihtavat kokonaan suuntaa säteiden pysyen edelleen rinnakkaisina. Näin muodostetut kuvajaiset ovat ns. virtuaalisia kuvia eli valekuvia. Valekuva ei ole todellisten valonsäteiden vaan niiden jatkeiden muodostama, mutta se näyttää sijaitsevan peilin takana. Tasopeilin muodostama kuva on samankokoinen kuin alkuperäinen kohde.
Useissa optisissa laitteissa, kuten peilikaukoputkissa, heijastava alumiinipinnoite on kuitenkin peilin etupinnalla, siis lähempänä valon tulosuuntaa. Jos se olisi tuttuun tapaan lasin takapinnalla, lasi taittaisi valonsäteitä eri tavoin ja kuva vääristyisi hieman.
Historia
Varhaisimmat ihmisen käyttämät kuvastimet olivat todennäköisesti vesiastioita, joiden tyyni pinta heijastaa valoa peilin tavoin. Jo varhaisina aikoina on peilejä valmistettu eräistä kiillotetuista kivilajeista kuten obsidiaanista, joka on luonnossa esiintyvää vulkaanista lasia. Varhaisimmat Anatoliasta (nykyisestä Turkista) löydetyt obsidiaanipeilit ovat peräisin ajalta noin 6000 eaa. Kiillotetusta kivestä tehtyjä peilejä valmistettiin myös Etelä-Amerikassa jo noin 2000 eaa.
Kiillotetusta kuparista valmistettiin peilejä Mesopotamiassa jo noin 4000 eaa., ja Egyptissäkin viimeistään tuhat vuotta myöhemmin. Kiillotetuista metalleista, kuparin ohella myös tinasta, pronssista, hopeasta ja kullasta, myöhemmin myös teräksestä valmistettiin peilejä sittemmin useiden vuosituhansien ajan keskiajalle saakka. Pronssipeilien valmistustaito levisi Kiinaan saakka jo vuoden 2000 eaa. aikoihin.
Metallipinnoitetut lasipeilit on väitetty keksityn Sidonissa, nykyisessä Libanonissa, ajanlaskumme ensimmäisellä vuosisadalla. Takapinnalta lehtikullalla päällystetyt lasipeilit mainitsi jo roomalainen Plinius vuonna 77 kirjoittamassaan teoksessa. Roomalaiset kehittivät myös halvemman tavan valmistaa peilejä: lasi silattiin sulalla lyijyllä.
Renessanssiajan alussa Euroopassa keksittiin uusi valmistusmenetelmä: lasi päällystettiin tinan ja elohopean muodostamalla amalgaamilla. Amalgaamia voidaan levittää lasipinnalle siveltimellä maalin tavoin, mutta kun osa elohopeasta vähitellen haihtui, jäljelle jäänyt seos jähmettyi lasin pinnalle kiinteäksi, valoa heijastavaksi pinnoitteeksi. Ei tiedetä tarkoin, missä ja milloin menetelmä keksittiin, mutta ainakin Venetsiassa se oli yleisessä käytössä jo 1500-luvulla. Tällaiset lasipeilit olivat kuitenkin erittäin kalliita, ja niiden valmistus oli niistä haihtuvan elohopeahöyryn myrkyllisyyden vuoksi terveydellekin vaarallista. Kun peili oli valmis, se kuitenkin kehystettiin niin, että vaikka se edelleen sisälsi elohopeaa, ei se enää päässyt haihtumaan. Kuninkaan aloitteesta Ranskaan perustettu Saint-Gobainin tehdas oli huomattava elohopeapeilien valmistaja, mutta niitä valmistettiin myös Böömissä ja Saksassa.
Vuonna 1835 Justus von Liebig keksi nykyisinkin käytetyn keinon valmistaa ohuella hopeakerroksella pinnoitettuja lasipeilejä. Lasipinta päällystetään ensin hopeanitraatilla, joka kemiallisten reaktioiden vaikutuksesta pelkistyy pelkäksi hopeaksi. Uusi menetelmä oli aikaisempia huomattavasti käyttökelpoisempi, ja peilejä voitiin valmistaa suurina määrinä. Nykyisin hopean ohella käytetään myös alumiinia, joka heijastaa valoa melkein yhtä hyvin kuin hopeakin mutta joka on paljon halvempaa.
Kaarevat peilit
thumb|250px|Auton sivupeili, jonka uloin osa on kaareva.
Kuperassa peilissä kuvan muodostava peilipinta on kaarevan pinnan ("kuvun") ulkopinnalla, joten se hajottaa valoa. Koverassa peilissä peilipinta on vastaavasti "kuopassa", joten se kokoaa valon polttopisteeseen. Jos kaareva pinta on osa pallon pintaa, puhutaan pallopeilistä.
Kovera parabolinen peili, jonka poikkileikkaus on paraabelin muotoinen, kokoaa kaikki akselinsa suuntaiset valonsäteet niin, että ne kaikki kulkevat tarkalleen saman pisteen, peilin polttopisteen kautta. Myös kovera pallopeili, jonka sisäpinta on osa pallon pintaa, tekee niin likimäärin ja sitä tarkemmin, mitä suurempi sen kaarevuussäde on suhteessa peilin kokoon. Polttopisteen etäisyys peilin pinnasta, peilin polttoväli, josta kaavoissa käytetään merkintää f, on puolet pallopinnan säteestä.
Koverassa pallopeilissä esine näkyy suurentuneena, kuperassa taas pienentyneenä. Lieriön tai sen osan muotoisessa peilissä, jollaisia on esimerkiksi huvipuistojen ns. naurutaloissa, kohde taas suurentuu tai pienentyy vain vaaka- tai vain pystysuunnassa, kun taas kohtisuorassa suunnassa koko pysyy alkuperäisenä.
Tärkeimpiä kaarevia peilejä ovat koverat ja kuperat pallopeilit, joita käytetään peilikaukoputkissa ja useissa muissa optisissa laitteissa linssien ohella. Autojen sivupeilien uloin osa on usein kaareva, jotta se näyttäisi laajemman alueen. Tällaiseen peiliin on voitu tehdä merkintä, että peilin näyttämät kohteet kuten muut autot ovat lähempänä kuin mitä peili näyttää niiden olevan.
Arkinen tapa havainnollistaa kaarevan peilin ominaisuuksia on katsoa kuvaansa esim. kirkkaan teräslusikan pesän pinnasta. Kaarevalta puolelta katsottuna kuva on oikein päin ja kuperalta puolelta katsottuna ylösalaisin.
Kuvan muodostuminen
thumb|Kuvan muodostuminen koverassa pallopeilissä, kun esine on [[kaarevuuskeskipistettä (C) kauempana peilistä. F on peilin polttopiste.]] thumb|Kuvan muodostuminen koverassa pallopeilissä, kun esine on tasan [[kaarevuuskeskipisteessä (C).]]
Jos kuvattava esine sijaitsee kauempana koverasta pallopeilistä kuin sen polttopiste, peili muodostaa esineestä todellisen kuvan. Tällöin siis kaikki esineen samasta pisteestä lähteneet, peilistä heijastuneet säteet leikkaavat toisensa samassa pisteessä, joka sijaitsee samalla puolella peiliä kuin kuvattava esinekin. Jos kohde on kaarevuuskeskipistettä kauempana, kuva muodostuu pienennettynä kohteen ja peilin väliin ja on lisäksi ylösalaisin. Niinpä riittävän suuresta koverasta peilistä ihminenkin voi nähdä kuvansa ylösalaisin.
Jos esine on pallon keskipisteessä eli sen etäisyys peilistä on sama kuin pallon säde, kuva muodostuu esineen kohdalle ja on esineen kokoinen mutta ylösalaisin.
Jos esine sijaitsee pallon keskipisteen ja polttopisteen välissä, kuva muodostuu suurennettuna kauemmas peilistä kuin missä kohde sijaitsee, ja tällöin se on itse asiassa havaittavissa vain, jos kohde on läpikuultava, siinä on reikiä tai jos se sijaitsee hieman syrjässä peilin pääakselilta.
Jos esine on polttopistettä lähempänä peiliä, peilistä heijastuneet valonsäteet eivät leikkaa toisiaan, mutta niiden kuvitteelliset jatkeet peilin toisella puolella leikkaavat. Tällöin peili muodostaa esineestä valekuvan peilin taakse samaan tapaan kuin tasopeilikin. Muodostunut kuva on oikein päin oleva suurennettu valekuva. Tasopeilin tapauksessa kuva on oikeinpäin oleva esineen kanssa samankokoinen valekuva.
Kupera pallopeili
Kupera pallopeili hajottaa siihen osuvat samasta suunnasta tulevat valonsäteet. Myös kupera pallopeili, jonka kaarevuussäde on riittävän suuri, muodostaa kuvan lähellä olevista esineistä. Kuva on kuitenkin aina pienentynyt valekuva peilin takana.
Dollin perhe
thumb|Väritetty valokuva Dollin sisaruksista. Dollin perhe oli neljän lyhytkasvuisen sisaruksen muodostama sirkusryhmä, joka esiintyi 1920–1950-luvuilla Yhdysvalloissa.
Dollin perheen jäsenet olivat:
Kisko-Kalle
Kisko-Kalleksi kutsutaan Tampellan vuosina 1956–1959 valmistamia raidetraktoreita, joille Valtionrautatiet antoi sarjamerkinnän Trr. Näitä vetureita oli käytössä kymmeniä sekä Valtionrautateillä että teollisuuslaitoksilla.
Raidetraktoreiden historia
Raidetraktorin kehitti alun perin saksalainen Hermann Josef Breuer 1910-luvun alussa. Raidetraktorissa oli ideana käyttää siirrettävien vaunujen painoa veturin kitkapainon lisäämiseksi. Yhtiö nimeltä Maschinen- und Armaturenfabrik vorm. H. Breuer & Co aloitti Breuer-raidetraktoreiden valmistuksen vuonna 1914. Vasta vuonna 1923 yhtiön omistajanvaihdoksen jälkeen tuotanto pääsi kunnolla vauhtiin. Vuonna 1929 yhtiöstä tuli osakeyhtiö ja se muutti nimensä Breuer-Werk AG:ksi. Raidetraktoreita valmistettiin yhtiön toiminnan loppumiseen 1957 asti.
40 vuoden aikana Breuer-raidetraktoreiden peruskonstruktio pysyi samana, mutta ne kehittyivät huomattavasti vuosien saatossa. Ensimmäisen mallin eli tyyppi I:n suurin junapaino oli 80 tonnia, ja tyyppi II:lla se oli jo 230 tonnia. Tyyppi III:ssa oli 40 hv:n moottori, ja suurimmaksi junapainoksi sille ilmoitettiin 350 tonnia. Tyyppi IV:stä alkaen vetureihin alettiin rakentaa umpinainen ohjaamohytti. Aiemmissa versioissa ohjaamo oli ollut joko pressulla suljettava tai täysin suojaton. Tyyppi IV:n maksimijunapaino oli jo 420 tonnia. Viimeinen valmistettu malli oli tyyppi V, joka ei juuri eronnut tyyppi IV:stä.
Breuer-raidetraktoreiden tuotantomääristä ei ole varmaa tietoa, koska tehtaan toimituslistat ovat suurelta osin kadonneet, mutta lukema lienee noin tuhannen tienoilla. Vetureita toimitettiin Saksan lisäksi muun muassa Italiaan, Neuvostoliittoon, Norjaan, Ruotsiin, Suomeen, Egyptiin ja Uruguayhyn. Lisenssillä raidetraktoreita valmistettiin ainakin Suomessa, Italiassa ja Tanskassa.
Raidetraktorit Suomessa
Ensimmäiset kolme Breuer-raidetraktoria toimitettiin Suomeen Valtionrautateille vuosina 1929–1930. Ne olivat käytössä ilmeisesti konepajoilla Pieksämäellä ja Vaasassa sekä Mäntyluodon satamassa. Mäntyluodon veturi siirtyi myöhemmin Oulun konepajalle josta edelleen Siuroon. Lisäksi Suomeen on toimitettu Breuereita Mercantilelle Helsinkiin 1920-luvulla, Valtionrautateille vuonna 1952 ja Lännen Tehtaille Säkylään.
Tampella siirtyi moottoriveturituotantoon raidetraktoreiden kautta. Yhtiö hankki traktoreiden valmistuslisenssin ja alkoi valmistaa raidetraktoreita nimellä Kisko-Kalle. Kisko-Kallet vastasivat tyypin V Breuer-traktoria. Suurimpana erona voidaan pitää Tampellan tuotteessa ollutta kunnollista ikkunalla varustettua ovea.
Vuonna 1954 Valtionrautatiet tilasi kokeeksi Tampellalta kymmenen Kisko-Kallea. Vuonna 1956 toimitettiin Valtionrautateille vielä kaksi veturia sekä lisäksi myytiin veturit Joutseno-Pulpille, Finnish Chemicalsille Äetsään ja Enso-Gutzeitille Uimaharjuun.
Vuonna 1957 tilasi Valtionrautatiet 25 Kisko-Kallea lisää. Veturit toimitettiin vuosina 1958–1959. Lisäksi toimitettiin vetureita Valtion viljavarastolle Naantaliin, Tampellalle itselleen Inkeroisiin ja Enso-Gutzeitille Karhulaan. Vuonna 1960 toimitettiin vielä kaksi Kisko-Kallea Valtionrautateille. Viimeinen veturi, Lko 39, luovutettiin 16. helmikuuta 1960, ja samassa yhteydessä loppui Tampellan ura veturitehtaana.
Numerointi
Valtionrautatiet antoi tilaamilleen Kisko-Kalleille aluksi sarjamerkinnän Lko-KK ja numerot 1–39. Tunnuksen loppuosa KK tuli Tampellan veturille antamasta Kisko-Kalle-nimestä. Vuonna 1965 sarjamerkiksi tuli Trr-Lko. Vuosina 1966–1968 siirrettiin kuusi veturia varikoiden sisäiseen käyttöön, ja nämä saivat sarjatunnukset Trr Vo 1/Trr Hto, Trr Ko 2–6 ja Tre-Ko 3. Vuonna 1970 jäljellä olevat veturit saivat uuden sarjamerkin Trr ja uudet numerot 351–378.
Falköpingin taistelu
Falköpingin taistelu (myös Åslen taistelu) oli helmikuussa vuonna 1389 Falköpingin ulkopuolella Ruotsissa käyty taistelu, jossa Tanskan kuningattaren Margareetan kannattajat löivät Ruotsin kuninkaan Albrekt Mecklenburgilaisen joukot. Falköpingin taistelu ratkaisi käytännössä sen, että Albrekt joutui luopumaan Ruotsin kruunusta (1395).
Kisko-Kalle
Käyttö
Kisko-Kalleja käytettiin paljon liikennepaikoilla, joilla oli runsaasti vaunukuormaliikennettä. Tällaisia olivat muun muassa Tikkurila, Pitäjänmäki, Järvenpää, Kerava, Pohjankuru, Rajamäki ja Siuro. Vetureita käytettiin myös paljon konepajoilla ja varikoilla vaunujen ja vetureiden siirtoon. Lyhyytensä ansiosta ne olivat erityisen käteviä kääntöpöydillä.
Falköpingin taistelu
Historia
Keskiajan lopulla oli Ruotsissa Mecklenburgin suvun ja ylimystön välillä paljon epäsopua. Ylimystö tajusi, että ainoa keino päästä eroon Albrekt Mecklenburgilaisesta ja hänen tukijoistaan oli pyytää ulkopuolista apua. He pyysivät apua kuningatar Margaret I:ltä, joka hallitsi Norjaa ja Tanskaa. Margaret lupasi auttaa, ja pian hänet julistettiinkin myös Ruotsin hallitsijaksi.
Väinö Hanhijoki
Väinö Hanhijoki (6. kesäkuuta 1896 – 16. elokuuta 2005) oli kuollessaan Suomen sen hetken vanhin mies ja kolmanneksi vanhin asukas. Hanhijoki asui Virroilla.
Falköpingin taistelu
Historia
Kun Albrekt kuuli Margaretin liitosta ruotsalaisylimystön kanssa, hän matkusti synnyinmaahansa Saksaan pyytääkseen apujoukkoja. Samaan aikaan hän ivasi Margaretia "Kuningas housuttomaksi". Albrekt lähetti myös Margaretille tervehdyksen, että hänen tulisi pysyä kotonaan neulomassa.
Vuonna 1389 Margaretin armeija, joka koostui pääasiassa ritareista eri puolilta Skandinaviaa, kohtasi Albrektin armeijan Falköpingin kaupungissa Ruotsissa. Margaretin armeija voitti saksalaiset ja otti Albrektin kiinni laittaen tämän kuudeksi vuodeksi vankilaan. Margaretista tuli Ruotsin hallitsija.
Kisko-Kalle
Käyttö
Kisko-Kallea ajettiin seisten, sillä ohjaamo oli niin ahdas, että istuminen oli mahdotonta. Veturin keveyden takia se löi helposti ympäri hyvinkin pienillä junapainoilla. Ykkösvaihde oli todella pieni, jotta liikkeelle lähtö olisi ylipäätään mahdollista, ja nelosvaihteella veturin huippunopeuden 25 km/h sai ylitettyä vain vaivoin. Kisko-Kallejen hiekoitusputki sijaitsi hyvin hankalassa paikassa kaukana molemmista akseleista. Tästä syystä hiekoitus piti tehdä jo ennen vaunuroikkaan kiinnittymistä.
Pienestä huippunopeudestaan huolimatta vetureita käytettiin myös linja-ajossa, sillä usein ne hoitivat sijoituspaikastaan myös naapuriliikennepaikkojen vaihtotyötarpeista. Myös konepajakäynnit aiheuttivat hyvinkin pitkiä linja-ajoja. Kisko-Kallen sai pitkiä konepajakäyntejä varten kuormata Hd-, Hdk- tai Hk-vaunuun. Vuonna 1959 rakennettiin Kisko-Kallelle oma kuljetusvaunu, joka sai tunnuksen BH 060350. Vaunussa oli rampit ja vintturi Kisko-Kallen lastaamista varten.
Tekniikka
Kisko-Kalle oli kaksiakselinen pienveturi. Se oli todella lyhyt: pituus puskimineen oli vain 3 520 mm. Painoa oli 5,5 tonnia. Moottori oli sijoitettu ohjaamohytin alle, eikä siinä ollut minkäänlaista tärinänvaimennusta. Veturin runko oli hyvin matala, ja sen molemmissa päissä sijaitsivat pyöräkerrat. Pyörän läpimitta oli vain 450 mm. Alun perin vetureissa oli vain kaikkiin pyöriin vaikuttava vipujarru, mutta myöhemmin niihin asennettiin paineilmajarrulaitteita.
Polttoainetankki sijaitsee ketjunkäyttölaitteen yläpuolella. Tankin vieressä sijaitsi akkukotelo. Välittömästi koneiston yläpuolella oli kaksi ohjaamon lattiana toiminutta huoltoluukkua. Ohjaamoa ei ole äänieristetty, ja moottorinvaihtojen myötä melu siellä kasvoi melkoisesti.
Kisko-Kallejen erikoisuus oli hydraulinen nostin, jonka avulla voitiin nostaa vedettävän vaunun toista päätä ja saada näin veturin kitkapainoa kasvamaan 11,5 tonniin. Kisko-Kallen puskinpalkit sijaitsivat lähes puoli metriä taaempana kuin etuakseli. Näin veturi mahtui työntämään hydraulitunkkinsa vaunun alle ja nostamaan sitä painon lisäämiseksi.
Moottori
Tampellan Kisko-Kallet varustettiin alun perin Tampella-Vanaja 504A-bensiinimoottoria. Se kehitti 60 hv kierrosluvulla 2500 huipputehon ollessa 80 hv. Tehoa oli siis todella vähän, eivätkä bensamoottorit olleet paras vaihtoehto rautatiekäyttöön. Polttoaineena voitiin käyttää myös nestekaasua.
1960-luvun alussa kolme Trr-raidetraktoria (Trr 353, Trr 355 ja Trr 370) varustettiin koemielessä Deutzin ilmajäähdytteisellä 100-hevosvoimaisella F6L-514-dieselmoottorilla. Deutzin moottoreiden asentaminen oli kuitenkin hankalaa muun muassa niiden suuren koon vuoksi, ja niinpä vetureihin päätettiin kokeilujen perusteella vaihtaa 105 hv:n Volvo D67 -moottorit. Yksityisiin vetureihin saatettiin asentaa muitakin koneita.
Vetureiden rakenne ei kestänyt tehonlisäystä, vaan runkoja piti vahvistaa hitsaamalla. Voimansiirron kanssa ei tullut ongelmia.
Voimansiirto
220px|thumb|Kisko-Kallen ohjaamoa.
Moottorista voima välitettiin mekaaniselle Breuer 4G -vaihteistolle. Vaihteissa oli neljä vaihdetta, ja sen yhteydessä oli suunnanvaihtolaatikko. Vaihteistosta voima välitettiin akseleille ketjuilla. Vaihteisto oli synkronoimaton ja kankeakäyttöinen. Veturin käyttöohjeissa mainittiin liikkeellelähdöstä seuraavaa: ”Valitaan vaihde kuorman mukaan”. Ilman vaunuja Kisko-Kalle saattoi pysähtyä ennen kuin ehti vaihtamaan ykköseltä kakkoselle.
Ohjaamo
Kisko-Kallen ohjaamo oli todella ahdas. Veturia piti ajaa seisten. Alun perin hyttimalli oli saksalaiseen malliin kulmikas, mutta myöhemmin Tampella piirsi hytin uudelleen. Noin puolet sarjasta valmistettiin Tampellan omalla hytillä. Sen kulmat viistettiin, ja niihin lisättiin kulmaikkunat. Lisäksi etuseinien ikkunoita suurennettiin. Ohjaamossa olivat vain kaikkein tärkeimmät hallintalaitteet: mittareina olivat alun perin vain öljynpaine- ja ampeerimittarit. Moottorinvaihdon jälkeen ohjaamossa olivat lisäksi öljynpaineen ja moottorin lämpötilan mittarit sekä latauksen varoitusvalo.