cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lento 714
Juoni
Tintti, Milou, kapteeni Haddock ja professori Tuhatkauno ovat matkalla Sydneyn kansainväliseen avaruuskonferenssiin, kun heidän matkustajalentokoneensa tekee välipysähdyksen Jakartassa. Lentoasemalla Tintti ja Haddock yllättäen tapaavat ystävänsä Pjotr Pahkin, jonka he alun perin kohtasivat albumissa Seikkailu Punaisella merellä. Pahk kertoo olevansa nykyisin omalaatuisen miljardöörin Lazslo Carreidasin yksityisen yliääniliikelentokoneen (Carreidas 160) lentokapteeni ja esittelee kumppaninsa Carreidasille. Carreidas lupautuu kuljettavansa Tintin kumppaneineen Sydneyyn uudella yksityiskoneellaan, mutta kesken lennon kone joutuu Carreidasin sihteerin Spaldingin sekä miehistönjäsenien Hans Böhmin ja Paolo Colombanin kaappaamaksi. Tintti, Milou, Haddock, Tuhatkauno, Pahk, Carreidas ja hänen avustajansa Gino joutuvat vangeiksi, minkä jälkeen kaappaajat lennättävät koneen Pulau-Pulau Bomba -nimiselle Pienillä Sundasaarilla sijaitsevalle trooppiselle tulivuorisaarelle Celebesinmerellä. Saarella ilmenee, että kaappauksen takana on Tintin arkkivihollinen, rikollispäällikkö Roberto Rastapopoulos, jonka tukena ovat Allan sekä suuri joukko sondonesialaisia vapaustaistelijoita.
Milou onnistuu pakenemaan Rastapopoulosin kätyreiltä, mutta Tintti, Haddock, Tuhatkauno, Pahk ja Gino viedään saarella sijaitseviin, toisen maailmansodan aikaisiin japanilaisiin bunkkereihin. Carreidas kuitenkin viedään toiseen bunkkeriin, sillä Rastapopoulos järjesti kidnappauksen saadakseen selville Carreidasin sveitsiläisen pankkitilin salaisen tunnusnumeron. Rastapopoulosille työskentelevä tohtori Krollspell ruiskuttaa Carreidasiin keksimäänsä totuusseerumia. Rastapopoulosin ja tohtorin suureksi hämmästykseksi Carreidas ei kuitenkaan kerro pankkitilin tunnusnumeroa, vaan tunnustaa viettäneensä lapsuudestaan asti epärehellistä elämää, ja että hän on tehnyt 4-vuotiaasta lähtien varkauksia, huijauksia ja muita rikollisia toimia. Lopulta Rastapopoulos raivostuu, koska totuusseerumi ei toiminut odotetulla tavalla, ja yrittää lyödä Krollspelliä. Hermostuksissaan Rastapopoulos osuu vahingossa Krollspellin kädessä olevaan injektioneulaan, minkä seurauksena Rastapopoulos altistuu totuusseerumin vaikutukselle ja paljastaa todelliset suunnitelmansa: kun hän olisi saanut selville Carreidasin pankkitilin tunnusnumeron, hän olisi pettänyt ja tappanut Krollspellin, Spaldingin, Böhmin ja Colombanin. Myöskään sondonesialaisten kohtalo ei ole Rastapopouloksen tosiasiallisissa suunnitelmissa häävi.
Miloun avulla Tintti kumppaneineen pakenevat bunkkerista, minkä jälkeen Tintti ja Haddock löytävät bunkkerin, missä Carreidasia pidetään vankina. He ottavat Rastapopoulosin ja Krollspellin vangeiksi, mutta Rastapopoulos pakenee ja kohtaa Allanin. Tintti, Haddock, Krollspell ja Carreidas joutuvat pakenemaan saaren alla sijaitsevaan luolastoon, minne sondonesialaiset eivät uskalla mennä, koska he pitävät luolaa pyhänä paikkana. Luolastossa joukkio kohtaa Tuhatkaunon, Pahkin, Ginon sekä Komeetta-lehden toimittajan Mik Esdanitovin, joka paljastaa luolan olleen aikoinaan saaren alkuasukkaiden temppeli. Koska Rastapopoulos, Allan, Spalding, Böhm ja Colombani — tässä vaiheessa sondonesialaiset ovat joutuneet sekasorron valtaan ja paenneet saarelta — eivät kykene tunkeutumaan luolaan, Allan asentaa räjähteen, jonka laukeaminen käynnistää odottamattomasti massiivisen tulivuorenpurkauksen. Tintti kumppaneineen pakenee romahtavasta luolasta, ennen kuin he menehtyisivät vulkaanisiin kaasuihin tai laavaan. Luolasta päästyään Esdanitov kutsuu paikalle salaperäisen lentävän lautasen, minkä jälkeen hän hypnotisoi Tintin kumppaneineen. Lentävän lautasen avulla Esdanitov hypnotisoi ja kaappaa myös Rastapopoulosin, Allanin, Spaldingin, Böhmin ja Colombanin, jotka ovat yrittävät paeta saarelta, ja asettaa Tintin kumppaneineen Rastapopoulosin kumiveneeseen.
Loppuratkaisussa nähdään televisiolähetys, jossa Tinttiä, Haddockia, Tuhatkaunoa, Pahkia ja Carreidasia yritetään haastatella, mutta hypnotisoinnin seurauksena he eivät enää muista saaren tapahtumia ja luulevat joutuneensa lento-onnettomuuteen. Uutislähetys myös paljastaa, että Pulau-Pulau Bompa on tuhoutunut tulivuorenpurkauksessa, ja että tohtori Krollspell on löydetty muistinsa menettäneenä New Delhistä. Ainoastaan Milou muistaa saaren tapahtumat, mutta koska hän on koira, hän ei kykene puhumaan muiden hahmojen kanssa eikä täten pysty kertomaan heille tapauksesta. Viimeisessä ruudussa Tintti, Milou, Haddock, Tuhatkauno, Pahk, Carreidas ja Gino nousevat matkustajalentokoneeseen, jonka on määrä viedä heidät Sydneyyn.
Kun Hergé piirsi Lento 714:n, hän suunnitteli tarinan muiden Tintti-seikkailujen tavoin 62-sivuiseksi, mutta lopulta huomasi tarinan olevan 64-sivuinen. Hergé joutui poistamaan tarinan lopusta kaksi ylimääräistä sivua, mikä luo loppuun eräänlaisen "cliffhangerin": Tintin ja hänen kumppaneidensa kumivene on liikkumassa kohti uppoavaa saarta, mutta seuraavassa ruudussa nähdään Seraphin Lampion perheensä kanssa katsomassa televisiota.
Nadežda Krupskaja
pienoiskuva|Nadežda Krupskaja Nadežda Konstantinova Krupskaja (, 26. helmikuuta (J: 14. helmikuuta) 1869 Pietari, Venäjä – 27. helmikuuta 1939 Moskova) oli venäläinen vallankumouksellinen ja bolševikki sekä Neuvostoliiton perustajan Vladimir Leninin puoliso.
Krupskajan isä oli vapaamielinen upseeri. Krupskaja toimi monissa Venäjän Sosiaalidemokraattisen Työväenpuolueen johtotehtävissä puolueen perustamisesta asti. Vallankumouksen jälkeen hänet nimitettiin koulutuksesta vastanneen kansankomissaarin Anatoli Lunatšarskin apulaiseksi. Krupskajan suhde Leniniin oli enemmän ammatillinen kuin romanttinen, ja Aleksandra Kollontai kuvaili sitä jopa orjuudeksi.
Vaikka Krupskaja oli arvostettu NKP:n piirissä, hän ei pystynyt estämään Josif Stalinin valtaannousua eikä Leninin ympärille rakennettua henkilökulttia. Stalin ja hänen kannattajansa pyrkivät eristämään Krupskajan.
Krupskaja oli alkujaan opettaja, ja vuodet 1929–1939 hän oli kansansivistystyön varakansankomissaari. Koulutus ja kirjastolaitos olivat hänen työssään keskeisellä sijalla. Hän loi Neuvostoliiton kirjastolaitoksen.
Antero Niittymäki
Antero Pertti Elias Niittymäki (s. 18. kesäkuuta 1980 Turku) on suomalainen entinen jääkiekkomaalivahti. Hän pelasi aikuisten sarjoissa SM-liigassa, AHL:ssä ja NHL:ssä. Hän on 185 cm pitkä ja painaa 88 kg. Niittymäki on TPS:n kasvatti. Philadelphia Flyers varasi Niittymäen NHL:ään vuonna 1998 kuudennella kierroksella varausnumerolla 168. Niittymäki voitti AHL:n mestaruuden keväällä 2005.
Niittymäki valittiin Suomen ykkösmaalivahdiksi myös Latvian MM-kisoihin, mutta joutui jättämään pelit kesken sisäreiden lähentäjälihaksesta löytyneen pienen repeämän takia. Hänen paikkansa otti Fredrik Norrena, joka johdatti Suomen pronssille. Niittymäki oli Suomen joukkueen kolmas maalivahti Vancouverin talviolympialaisissa 2010 mutta ei päässyt pelaamaan.
Niittymäki oli ensimmäinen Pohjois-Amerikan jääkiekon ammattilaissarjoissa jatkoajalla maalin tehnyt maalivahti (11. huhtikuuta 2004).
Anterolla ja hänen vaimollaan Miinalla on kolme vuosina 2005–2009 syntynyttä lasta.
Jatkuvat lonkkavaivat pakottivat Niittymäen lopettamaan uransa vain 32-vuotiaana.
Maajoukkueura
O = Ottelut; V = Voitot; H = Häviöt; T = Tasapelit; MIN = Minuutit; PM = Päästetyt maalit; NP = Nollapelit; PMK = Päästetyiden maalien keskiarvo; TP% = Torjuntaprosentti
Zahra Kazemi
Zahra Kazemi (1948 – 11. heinäkuuta 2003 ) oli iranilais-kanadalainen valokuvaaja, joka pidätettiin, kun hän oli ottamassa kuvia mielenosoittajista Teheranissa lähellä Evinin vankilaa. Häntä kidutettiin, ja lääketieteellisten tutkimusten perusteella hänen kuolemansa aiheutui kidutuksesta ja väkivallasta.
Iranin viranomaiset kertoivat, että kuolemansyy oli onnettomuus kuulustelujen aikana. Iranin viranomaisia ei ole tuomittu murhan johdosta, vaikka Kazemia tutkinut lääkäri tuli siihen tulokseen, että kuoleman on aiheuttanut kidutus ja raiskaus.
Zahra Kazemin kuolema herätti paljon kansainvälistä huomiota, ja hänelle myönnettiin postuumisti Tara Singh Hayer -palkinto hänen työstään sananvapauden puolesta.
Elämä ja kuolema
Kazemi syntyi Shirazissa, josta hän muutti Pariisiin opiskelemaan kirjallisuutta ja elokuvaa. Vuonna 1993 hän muutti poikansa kanssa Kanadaan, jossa hän sai Kanadan kansalaisuuden Iranin kansalaisuuden ohella. Hän työskenteli Afrikassa, Etelä-Amerikassa ja Lähi-idässä. Hänen aiheitaan olivat köyhyys, pakolaisuus ja sorto sekä naisten asema.
Hän matkusti Iranin passilla entiseen kotimaahansa ja sai luvan ottaa kuvia vuoden 2003 mielenosoituksista. Noin 4000 opiskelijaa katosi mielenosoituksissa, ja omaiset ajattelivat heidän olevan Evinin vankilassa, jossa pidettiin poliittisia vankeja. Siksi omaisilla oli tapana kokoontua vankilan ulkopuolella odottamaan tietoja kadonneista. Kazemi saapui vankilaan ottamaan valokuvia perheistä. Hänelle oli myönnetty lehdistökortti, jonka hän ajatteli olevan lupa ottaa valokuvia Teheranissa, ml. Evinin edessä. Vankilan virkailija vaati Kazemia luopumaan kamerasta, koska valokuvaus on kiellettyä Evinissä. Kazemi kuitenkin halusi pitää filmirullan itsellään, koska hän pelkäsi, että omaisille tulee ongelmia, jos viranomaiset näkevät heidät kuvissa. Hänet pidätettiin ja häntä kuulusteltiin kolme päivää. Hänen kerrottiin olleen vankilan kielletyillä alueilla, vaikka hän itse vakuutti pysyneensä vain kadulla ja vankilan ulkopuolella. Iranilaiset kovan linjan lehdet kirjoittivat, että hän on vakooja, joka on saapunut Iraniin lehtimiehenä.
Oikeudenkäynnissä vuonna 2004 Kazemin perhettä avusti Shirin Ebadi, joka sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 2003. Kazemin äiti ilmoitti haluavansa tuomion todelliselle murhaajalle. Hän oli nähnyt ruumiin, jossa oli merkkejä kidutuksesta. Kanadan hallitus tuomitsi murhan ankarasti. Iranin hallitus ilmoitti, että koska Kazemilla oli Iranin kansalaisuus eikä Iran tunnusta kaksoiskansalaisuutta, tapaus on Iranin sisäinen asia. Ketään ei tuomittu murhasta. Myöhemmin lisättiin Kazemin kuolinsyihin vielä nälkälakko, jonka seurauksena hänen verenpaineensa olisi alentunut ja aiheuttanut onnettomuuden. Mutta se ei selitä rikottuja luita, sukuelinten vammoja, irrotettuja kynsiä ja syviä haavoja.
Kazemin poika halusi haudata äitinsä Kanadassa, mutta Iranin viranomaiset eivät suostuneet lähettämään ruumista Kanadaan. Hänet haudattiin Shiraziin, ja hänen äitinsä kertoo, että viranomaiset painostivat häntä suorittamaan hautauksen mahdollisimman nopeasti. Vuonna 2005 tohtori Shahram Azam, joka tutki Kazemin ruumiin sairaalassa, kertoi järkyttyneensä Kazemin kärsimästä kidutuksesta. Hän pakeni Iranista Kanadaan kertoakseen tarinan Kazemin kuolemasta.
Theodor Sunell
260px|thumb|Sunellin vuonna 1930 ottama valokuva Punkaharjun rautatieasemasta. Theodor Fabian Sunell (2. elokuuta 1871 Eura – 13. heinäkuuta 1955 ) oli kamarineuvos ja asemapäällikkö, joka keräsi huomattavan valokuva- ja taidejäljennöskokoelman ja oli itsekin valokuvaaja.
Theodor Sunellin vanhemmat olivat Johan Fabian Sunell ja Alma Ljungberg. Hän kävi viisi luokkaa lyseota ja työskenteli rautateiden palveluksessa vuodesta 1891, sähköttäjänä vuodesta 1896, 2. kirjurina vuodesta 1898, 2. linjakirjurina vuodesta 1908, 1. kirjurina vuodesta 1919 ja Luston rautatieaseman asemapäällikkönä vuodesta 1926 vuoteen 1939. Sunell keräsi usean vuosikymmenen aikana huomattavan valokuva- ja taidejäljennöskokoelman, jossa oli laajimmillaan neljännesmiljoona kuvaa, mukaan lukien muoto- ja taide- sekä maisemakuvia. Kamarineuvoksen arvon Sunell sai 1944. Hänen Oulussa rautatievirkailijana 1900-luvun alussa ollessaan aloittamansa kuvakokoelma on lahjoitettu usealle eri museolle, mukaan lukien Kansallismuseo.
Halosenniemi (Haukipudas)
thumb|Vanhojen saharakennusten jäänteitä Pensasleton saarella. Halosenniemi on kylä Martinniemen kaupunginosassa Haukiputaalla Oulussa. Se sijaitsee Perämereen työntyvässä niemessä lähellä Iin kunnanrajaa sekä valtatien 4 ja seututien 847 liittymää, noin yhdeksän kilometriä kuntakeskuksen, Kiiminkijoen ja Halosenlahden pohjoispuolella. Halosenniemessä toiminut Halosenniemen saha oli 1930–1950-luvuilla merkittävä työllistäjä. Sen tuotteita vietiin ulos meritse Halosenlahdella olleen lastauspaikan, Halosenlahden redin, kautta.
Kylä oli sahan toiminta-aikana vilkas, siellä oli kauppoja ja posti. Kylän lapset kävivät Parkumäen koulua. Tanssi- ja kokouspaikka oli nimeltään Havula.
Museovirasto on määritellyt Halosenniemnen sahaydyskunnan yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Eva Ollikainen
Eva Sofia Ollikainen (s. 12. helmikuuta 1982 Espoo) on suomalainen kapellimestari ja pianisti.
Eva Ollikainen syntyi Juha Ollikaisen ja Lea Savolaisen perheeseen. Hän valmistui musiikin maisteriksi (piano) 2002 ja 2005 (orkesterin johto). Ollikainen on opiskellut muun muassa Jorma Panulan ja Leif Segerstamin oppilaana. Ollikainen on Uusinta-kamariyhtyeen kapellimestari. , Polyteknikkojen Orkesterin kapellimestari hän oli 2003–2005. Pianistina Ollikainen on ollut muun muassa finalisti Eurovision nuorten solistien Suomen karsinnassa 2000.
Vuonna 2003 Ollikainen voitti toisen eurooppalaisen Jorma Panula -kapellimestarikilpailun. Paulon Säätiön Hulda Paulo -palkinnon hän sai 2009.
Nada (Shakiran kappale)
"Nada" (suomeksi: "Ei mikään") on kolumbialaisen laulajan Shakiran kappale, joka julkaistiin alun perin promosinglenä 19. toukokuuta 2017 ja viidentenä virallisena singlenä albumilta El Dorado 3. marraskuuta 2018.
Musiikkivideo
Kappaleen virallinen musiikkivideo julkaistiin 3. marraskuuta 2018 Shakiran El Dorado World Tour -kiertueen viimeisenä yönä. Videon esitettiin ensin Kolumbiassa Bogotassa, ja ladattiin YouTubeen esityksen jälkeen.
Pirkanmaan Sosialidemokraatit
Pirkanmaan sosialidemokraattinen piirijärjestö (Pirkanmaan sosialidemokraatit) on SDP:n Pirkanmaan vaalipiirin käsittävä aluejärjestö. Piiriin kuuluu 120 puolueosastoa ja noin 6 500 jäsentä. Pirkanmaa on SDP:n piireistä toiseksi suurin. SDP sai Pirkanmaalta neljä kansanedustajaa vaaleissa 2015.
SDP oli Pirkanmaan vaalipiirin (vuoteen 1995 Hämeen läänin pohjoinen vaalipiiri) suurin puolue 1907–1958. Puolue vei yli puolet edustajapaikoista vaaleihin 1945 asti. 1940-luvulta 1970-luvulle SDP kilpaili vaalipiirin ykköspaikasta SKDL:n kanssa. Kokoomus nousi haastajaksi 1970-luvulla. Joulukuussa 2019 tamperelaisesta Sanna Marinista tuli ensimmäinen Pirkanmaan piirijärjestöä edustanut sosialidemokraattinen pääministeri.
Miinavene Paukku
Miinavene Paukku (aiemmin T-15) oli Suomen merivoimien miinavene vuosina 1920-1943. Se valmistui 1916 Venäjän keisarikunnan laivastolle maayhdysmiinakenttien eli maista laukaistavien merimiinoin muodostettujen miinakenttien laskualukseksi.
Palvelus
Venäläisten joukkojen poistuessa Suomesta alukset jäivät paikoilleen. Alus otettiin 1920 korjausten jälkeen Suomen merivoimiin. Alus palveli osana Rannikkolaivastoa.
Paukun sisaralukset olivat miinaveneet Loimu, Lieska, Pommi ja Miina.
Lisinopriili
Fysikaaliset ja kemialliset ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa lisinopriili on valkoista tai hieman kellertävää kiteistä jauhetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja heikommin orgaanisiin liuottimiin kuten metanoliin ja etanoliin. Lisinopriili on optisesti aktiivinen ja sen ominaiskiertokyky vesiliuoksessa on –96°.
Vaikutusmekanismi ja käyttökohteet
Poiketen useista muista angiotensiinikonvertaasin estäjistä lisinopriili ei ole aihiolääke vaan sillä on hyvä biosaatavuus ja se imeytyy hyvin myös suun kautta otettavana tablettina. Yhdiste inhiboi angiotensiinikonvertaasin toimintaa, mikä laskee verenpainetta kahdella mekanismilla. Angiotensiinikonvertaasi hajottaa angiotensiinin lyhyemmiksi verisuonia supistaviksi peptideiksi. Angiotensiinin hajoamisen estyessä verenpaine laskee. Angiotensiinikonvertaasi hajottaa myös bradykiniiniä, jolla on verisuonia laajentava ja siten verenpainetta laskeva vaikutus.
Lisinopriili tuotiin markkinoille vuonna 1988. Lääkeainetta käytetään alentamaan verenpainetta muun muassa diabetestä tai sydämen vajaatoimintaa sairastavilla potilailla. Sitä voidaan käyttää yhdessä muidenkin verenpainetta laskevien lääkkeiden kuten diureettien kanssa.
Giuseppe Verdi
Giuseppe Fortunino Francesco Verdi (10. lokakuuta 1813 Busseto, Parman herttuakunta – 27. tammikuuta 1901 Milano, Italian kuningaskunta ) oli italialainen romantiikan ajan oopperasäveltäjä.
Lisinopriili
Haittavaikutukset
Lisinopriilin aiheuttamia tyypillisiä haittavaikutuksia voivat olla kuiva yskä, väsymys, pääkipu, huonovointisuus, masentunut mieliala ja kutina tai lievä ihottuma.
Synteesi
Lisinopriilisynteesin lähtöaine on trifluoriasetyyliruojattu lysiini, joka reagoi fosgeenin kanssa muodostaen syklisen happoanhydridijohdannaisen. Tämä happoanhydridijohdannainen reagoi proliinin kanssa muodostaen amidin. Muodostuvan lysyyliproliinin aminoryhmä reagoi pelkistävällä aminoinnilla etyyli-2-okso-4-fenyylibutanoaatin ketoryhmän kanssa ja pelkistimenä reaktiossa käytetään vetyä ja Raney-nikkeliä. Lisinopriilin synteesin viimeinen vaihe on trifluoriasetyyliryhmän hydrolyysi emäksisissä olosuhteissa.
Giuseppe Verdi
Nuoruus
Milanon konservatorio ei kuitenkaan hyväksynyt Verdiä oppilaaksi. Hylkäämisen syyt on saatu selville vasta viime aikoina. Runsaat puoli vuosisataa sitten on päätelty seuraavaa: konservatorio oli täynnä oppilaita, Verdi oli ulkomaalainen (Italia oli jaettu monen valtion kesken, joten Milano ja Busseto olivat eri maissa), Verdi oli liian vanha ja soitti pianoa väärällä tavalla. Kuultuaan hylkäämisestä Barezzi lupasi rahoittaa Verdin yksityiset opinnot. Verdi opiskeli professori Vincento Lavignan johdolla lähinnä kontrapunktia, jossa tämä oli erityisen tarkka. Verdi kirjoitti omien sanojensa mukaan Lavignan opissa ”pelkkiä kaanoneita ja fuugia, kaikenlaisia fuugia ja kaanoneita”.
Kun Verdin edellinen opettaja Provesi kuoli, Bussetossa vapautui urkurin paikka, ja Verdi päätyi kotikaupunkiinsa työhön. Verdi avioitui tukijansa tyttären Margherita Barezzin kanssa 4. toukokuuta 1836. He saivat avioliiton aikana kaksi lasta. Verdi sävelsi, opetti ja johti. Hän oli saanut valmiiksi ensimmäisen oopperansa, Rocesterin, josta ei ole säilynyt yhtään kappaletta tuolla nimellä. Ei tiedetä muuttuiko Rocester Obertoksi, joka oli Verdin ensimmäinen esitetty ooppera, vai onko Oberto itsenäinen teos. Verdin opettaja Lavigna ehti kuolla ennen kuin Verdi sai Oberton esitetyksi La Scalassa Milanossa, mihin Verdi olisi tarvinnut Lavignan apua. Samaan aikaan Verdien vanhempi lapsi kuoli. Verdit päättivät matkustaa Barezzin lainarahojen turvin Milanoon, jossa Verdi järjesti Obertolle esityksen La Scalaan. Näihin aikoihin Verdien toinenkin lapsi kuoli.
Ensimmäiset menestykset
pienoiskuva|Giuseppina Strepponi Myöhemmin matkalla teatteriin Verdi tapasi Merellin, La Scalan impressaarin. Merelli vei Verdin La Scalaan, jossa hän antoi tälle uuden libreton luettavaksi. Turhautuneena Verdi vei libreton kotiinsa, heitti sen pöydälle niin, että se avautui kohdasta, jossa Verdi näki sanat ”Va, pensiero, sull’ali dorate”. Verdi ei saanut yöllä unta. Hän luki librettoa niin monta kertaa, että osasi sen aamulla ulkoa. Tämän jälkeen hän sävelsi Nabuccon, josta tuli hänen ensimmäinen menestysoopperansa. Nabuccon kantaesityksen jälkeen Verdistä tuli kuuluisa. Juuri oopperan kirjoittamiseen innoittanut kuoro Va pensiero oli iskenyt sorretun kansan sydämeen. Myöhemmin siitä tuli Italian risorgimenton, itsenäisyystaistelun tunnus ja Italian valtion epävirallinen kansallislaulu.
Väitetään, että Nabuccon kantaesityksessä Abigaillen roolin laulaneen, uransa ehtoopuolella olleen sopraanon, Giuseppina Strepponin ja Giuseppe Verdin välinen, sittemmin pitkäikäiseksi muodostunut, suhde olisi alkanut näihin aikoihin. Verdi piti yksityiselämänsä hyvin salassa, joten totuutta ei tiedetä. Myöhemmin he asuivat yhdessä ja menivät naimisiin vuonna 1859. Verdin seuraava ooppera, I Lombardi alla prima crociata, pyrki seuraamaan Nabuccon jalanjälkiä. Se oli tietoisesti isänmaallinen. Siinä oli Va pensieroa vastaava kuoro ”O Signore, dal tetto natio”. Tämän oopperan myötä Verdi sai tutustua ensimmäistä – mutta ei viimeistä – kertaa sensuurin kiemuroihin: esimerkiksi erään aarian alku ”Ave Maria” piti muuttaa muotoon ”Salve Maria”.
”Kaleeriorjuuden” vuodet
Verdin seuraava ooppera, Ernani, perustui Victor Hugon Hernaniin Se nosti säveltäjänsä kansainväliseksi kuuluisuudeksi. Hugo itse ei pitänyt ajatuksesta, että hänen teoksensa alennettaisiin oopperaksi, mutta vuosia myöhemmin tutustuttuaan Ernaniin ja myöhemmin hänen tekstiinsä sävellettyyn Rigolettoon Hugo perui puheensa ja kehui, kuinka Verdi oli onnistunut hänen teostensa muuttamisessa oopperaksi.
Ernani aloitti Verdin elämässä jakson, jota on totuttu sanomaan kaleeriorjuuden vuosiksi – ”Anni di galera”, kuten Verdi itse asian ilmaisi. Näiden yhdeksän vuoden (1842–1851) aikana hän kirjoitti 14 oopperaa, joista vain harvat ovat saaneet mestariteoksen aseman. Huomattavimmat lienevät Shakespeareen perustuva Macbeth sekä Luisa Miller, joissa Verdi käytti ensimmäistä kertaa sävellystekniikoita, jotka hän kehittäisi huippuunsa kolmessa viimeisessä oopperassaan Aida, Otello ja Falstaff. Huomion arvoinen on myös isänmaallinen Attila.
FS Améthyste (S605)
Améthyste (runkonumero S605) on Ranskan laivaston Rubis-luokan ydinsukellusvene.
Giuseppe Verdi
Trilogia
Victor Hugon tarinaan perustui myös Verdin niin sanotun trilogian ensimmäinen ooppera, Rigoletto. Trilogian kolme oopperaa kuuluvat edelleen kaikkien oopperatalojen kantaohjelmistoon.
FS Améthyste (S605)
Valmistus
Alus tilattiin DCNS:ltä, missä köli laskettiin 31. lokakuuta 1984. Se laskettiin vesille 14. toukokuuta 1988 ja valmistui 20. maaliskuuta 1992.
Giuseppe Verdi
Trilogia
Rigolettossa Verdi kehitteli eteenpäin tekniikoita, jotka oli kehittänyt Macbethissa ja Luisa Millerissä. Ooppera ei ollut pelkkä aarioiden, resitatiivien, kuorokohtausten ja meluisien finaalien kokoelma. Musiikki alkoi saada uusia muotoja: Rigoletton ja Sparafucilen keskustelevat murhasta kuin puhuen, parlando, melodian kulkiessa orkesterissa. Kuuluisa, muodoltaan vanhahtava aaria ”La donna è mobile” on täydellinen kuvaus kyynisestä viettelijästä. Viimeisen näytöksen mahtavaa kvartettoa on pidetty parhaana Verdin kirjoittamana ensemblenä. Rigoletto osoittautui mestariteokseksi, joka kiersi seuraavina vuosina ympäri maailmaa.
FS Améthyste (S605)
Palvelus
Alus oli palveluksessa 2013.
Giuseppe Verdi
Trilogia
Vuonna 1852, 39-vuotiaana, Verdi kirjoitti kaksi oopperaa limittäin. Ensimmäisenä valmistui ontuvaan librettoon sävelletty Il Trovatore. Vaikka kriitikot eivät siitä pitäneet, Trubaduuri on Verdin suosituimpia ja ehkä esitetyin ooppera, mestariteos sekin. La Traviataa Verdi kirjoitti harjoittaessaan Trubaduuria, ja hänen sanotaan soitintaneen oopperan 13 päivän aikana Trubaduurin harjoitusten ohessa. La Traviatan kantaesitys epäonnistui, pääosin huonon esiintyjäkaartin ja lavastuksen johdosta. Vasta neljän vuoden kuluttua se esitettiin uudestaan, tällä kertaa kunnollisin edellytyksin. Oopperasta tuli Verdin suosituin.
Kirotut oopperat
pienoiskuva|Poliittinen piirros, ”Vittorio Emmanuele Re d’Italia” '', vuodelta 1859. Verdi alkoi kyllästyä ”kirottuihin oopperoihin”. Hän kuitenkin kirjoitti Pariisin oopperalle Les Vêpres siciliennes -oopperan. Hän teki säveltäessään Suurelle putiikille (”Le Grande Boutique”, kuten hän Pariisin oopperaa kutsui) monia myönnytyksiä: hän suostui muun muassa säveltämään baletin, joka sijoitetaan oopperassa myöhään, jotta tietyt Suuren putiikin rahoittajat ehtisivät paikalle harrastuksiltaan näkemään sen. Ooppera menestyi hyvin Verdin barometrillä: jos sali on täysi neljännessä esityksessä, on ooppera onnistunut. Hänen seuraava oopperansa Simon Boccanegra oli puolestaan epäonnistunut, mistä nimitys ”kirotut oopperat” tulee.
Verdi oli isänmaanystävä. Hänen panoksensa Italian itsenäistymistaistelussa oli isänmaallinen musiikki: Va pensiero, Patria oppressa (oopperasta Macbeth), Attila ja monet muut olivat liikuttaneet kansan syviä rivejä. Verdin nimeä alettiin käyttää lyhenteenä sanoista ”Vittorio Emmanuele Re d’Italia”, kun haluttiin varmistaa kansallisaatteen leviäminen sensuurin sitä estämättä. Verdistä tuli myös Italian ensimmäisen parlamentin jäsen.
1860-luvulla Verdi sävelsi oopperat La forza del destino ja Don Carlos. Tässä vaiheessa Verdiä pidettiin yleisesti jo parhaansa antaneena säveltäjänä, jonka ura oli laskusuunnassa. Häntä alettiin syyttää Richard Wagnerin imitoimisesta, vaikka, kuten Verdi itse totesi, hän oli käyttänyt kyseessä olleita keinovaroja (johtoteemoja) kauan ennen Wagneria.
Aida ja Requiem
pienoiskuva|Aida-oopperan juliste vuodelta 1908. Rossinin kuoltua 13. marraskuuta 1868 Verdi esitti, että italialaiset säveltäjät säveltäisivät yhdessä Rossinin muistoksi Requiemin, johon Verdi itse tarjoutui säveltämään viimeisen osan, Libera men. Erinäisten syiden vuoksi Rossini-sielunmessua ei koskaan esitetty, ja se on edelleen tallessa nuottikustantaja Ricordilla.
Verdiltä tilattiin juhlahymni Suezin kanavan ja Kairon oopperatalon avajaisiin. Tästä Verdi kieltäytyi, mutta innostui seuraavana vuonna oopperan säveltämisestä. Oopperan aiheeksi annettiin vanha egyptiläinen tarina, josta Verdi muokkasi libretisti Antonio Ghislanzonin avulla oopperalle libreton. Oopperan nimeksi tuli Aida. Pariisin valtaus esti kuitenkin pukujen toimittamisen ajoissa Kairoon, joten alkuvuodeksi 1871 suunniteltu kantaesitys siirtyi joulukuulle. Pian Aida esitettiin Milanon La Scalassa ja sen voittokulku alkoi. Verdiä syytettiin taas Wagnerin imitoimisesta. Hän totesi, että on todella mukavaa kuulla 35 työvuoden kuluttua olevansa imitoija.
Ennen Aidan Italian-kantaesitystä La Scalassa sopraano Teresa Stolz sairastui. Odotellessaan Aidansa parantumista Verdi kulutti aikaansa kirjoittamalla jousikvarteton. Verdin Jousikvartetto e-molli on alallaan mestariteos. Verdi itse sanoi: ”En tiedä, onko se hyvä vai huono. Tiedän, että se on kvartetto.”
Vuonna 1873 kansallisrunoilija Alessandro Manzoni kuoli. Verdi kirjoitti hänen muistolleen Messa da Requiemin, joka kantaesitettiin Manzonin kuoleman yksivuotispäivänä. Dramaattista Requiemia on nimitetty jopa Verdin parhaaksi oopperaksi.
Otello ja Falstaff
Lähes 15 vuoteen Verdi ei kirjoittanut yhtään oopperaa, vaikka hänen ystävänsä monesti häntä siihen suostuttelivat. Kuitenkin alkoi tapahtua, kun hänen kustantajansa Ricordi esitteli Verdille Arrigo Boiton, säveltäjän ja libretistin. Sävellystyö kesti vuosia. Verdi ei luvannut mitään ja piti kaiken salassa. Vähitellen ”suklaaprojekti” alkoi muotoutua, ja niin syntyi ooppera Otello William Shakespearen näytelmän pohjalta.
Verdin viimeinen ooppera Falstaff oli myös Boiton Shakespeare-librettoon sävelletty. Libretto perustui näytelmiin Windsorin iloiset rouvat, Henrik IV ja Henrik V. Falstaff oli Verdin ainoa onnistunut opera buffa, koominen ooppera. Otellossa ja Falstaffissa Verdi vei huippuunsa italialaisen oopperan. Ne eivät ole kuitenkaan erityisen suosittuja, sillä ne vaativat yleisöltään paljon. Niiden jälkeen Verdi aikoi lopulta toteuttaa pitkäikäisen unelmansa, säveltää Shakespearen Kuningas Lear, mutta hänen ikänsä ja terveytensä ei sitä sallinut.
Kuolema
Verdi perusti muusikkojen vanhainkodin, Casa Verdin, joka avattiin vasta vuosi hänen kuolemansa jälkeen. Verdin vaimo Giuseppina Strepponi kuoli vuonna 1897. Verdi kuoli 27. tammikuuta 1901. Hänen hautajaisensa olivat vaatimattomat: yksi pappi, yksi risti, yksi kynttilä, ei musiikkia. Musiikkikiellosta huolimatta ihmismassat puhkesivat laulamaan Va pensieroa, kun Verdin arkku kuljetettiin hautausmaalle. ”Hän kuoli uljaasti, kuin taistelija, äänettömästi”, kirjoitti Arrigo Boito ystävälleen.
Oopperat
Verdi sävelsi lähes kolmekymmentä oopperaa.
Verdin käyttämät äänet
Tärkeimmät soolo-osat yhteensä 224
Yukuhashi
Yukuhashi on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Fukuokan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin itäosassa Tyynenmeren Suōnmeren rannikolla Kita-Kyūshūn suurkaupungin eteläpuolella. Kaupunki on rakentunut kolmen joen, Nagaon, Harain ja Iman, muodostamalle alluviaalitasangolle. Yukuhashissa on 73 257 asukasta (heinäkuussa 2019) ja sen pinta-ala on 70,05 neliökilometriä.
Vasilikí (Lefkas)
Vasilikí (myös Vassilikí) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Lefkaksen saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Lefkaksen kuntaan, Lefkaksen alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen. Aiemmin kylä kuului Apollónioin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Lefkaksen kunnan Apollónioin kunnallisyksikköön. Kylä muodostaa oman kyläyhdyskuntansa (Τοπική Κοινότητα Βασιλικής, Topikí Koinótita Vasilikís). Kylän väkiluku on 395 (vuonna 2011).
Yukuhashi
Yukuhashin ydinalueen muodostaa Edo-kaudella Nakatsu-kaidō-tien varren postiasemaksi (shukuba) kehittynyt kaupunginosa. Nykyinen kaupunki perustettiin vuonna 1954, kun Yukuhashin maaseutukaupunkiin liitettiin kahdeksan muuta ympäristön kuntaa. Sittemmin se on kasvanut Kita-Kyūshūn satelliittikaupunkina. Kaupungin nähtävyyksiin kuuluu Goshogatanin linnanraunio.
Vasilikí (Lefkas)
thumb|left|240px|Vasilikín kylää. Vasilikí sijaitsee Lefkaksen etelärannikolla noin 37 kilometriä etelään Lefkaksen kaupungista. Kylä on rakennettu lahdenpohjukkaan, jonka länsipuolella on Lefkátaksen niemi. Kylä on Lefkaksen merkittävimpiä satamia ja sieltä on yhteys muun muassa Kefalonián ja Ithakan saarille. Kylästä järjestetään myös veneretkiä muun muassa Pórto Katsíkin rannalle. Tuuliolosuhteidensa ansiosta Vasilikín lahti on suosittu purje- ja leijalautailukohde.
Yukuhashi
Yukuhashia palvelevat JR Kyūshūn Nippō-päälinja ja Heisei-Chikuhō-rautateiden Tagawa-linja.
Olavi Lanu
Lennart Olavi Lanu (10. heinäkuuta1925 Viipurin maalaiskunta, Suomi – 11. toukokuuta 2015 Lahti) oli taidemaalari ja kuvanveistäjä, jolle myönnettiin taiteilijaprofessorin arvo vuonna 1989. Hänet tunnetaan suurikokoisista veistoksistaan, joissa pohditaan ihmisen ja luonnon suhteita. Lanu osallistui Venetsian biennaaliin vuonna 1978 veistoksillaan, joissa käytettiin luonnonmateriaaleja. Sen jälkeen Lanusta tuli kansainvälisesti tunnettu kuvanveistäjä.
Tuotannon kehitys
Olavi Lanun taiteen kehitys voidaan jakaa kolmeen vaiheeseen, joka muuttui erilaisten kokeilujen kautta maalauksista kolmiulotteisuuteen.
Taidemaalari
Olavi Lanu aloitti uransa taidemaalarina, jolloin hän maalasi kirkkain värein ja suurin siveltimenvedoin henkilökuvia ja maisemia. Lanu kertoi kokeneensa 1950-luvulla taiteellisen kriisin, jolloin hän etsi uusia tapoja tehdä taidetta. Hän hylkäsi värit täysin ja luopui figuratiivisesta ilmaisusta. Tällöin syntyi teos Kaanaan häät, joka on kooltaan 135 x 185 senttimetriä oleva öljymaalaus. Teos on toteutettu kokonaan mustilla sävyillä ja siihen on maalattu sarjoittain rytmillisessä järjestyksessä koholla olevia kuvioita. Maalaus on abstrakti mutta siinä voidaan havaita hienoja formalistisia piirteitä, ihmishahmoja ja kasvoja, sekä kaupunkimaisemaa.
Lanu ryhtyi tekemään maalauksia, joissa oli selkeitä geometrisia pintoja. Vähitellen maalausten värit himmenivät, kunnes ne olivat lähes mustia. Hän saattoi levittää maalauksiinsa paksusti väriä, johon hän sekoitti hiekkaa, sekä veti niihin viivoja ja uurroksia. Ne näyttivät maan hiekan viesteiltä. Lanu kokeili reliefejä, sekä teki kohopintaisia maalauksia, veistoksia pehmeästä muovista, sekä puutapeista koottuja korkeita pinoja. Hän teki myös kineettistä taidetta ja kutoi räsymattoja.
Ensimmäissä vaiheessa painopiste siirtyi väristä ja maaleista aineeseen, sekä esittävästä ei esittävään taiteeseen. Varhaiset maalaukset olivat perinteisiä vesi-, öljyväri- sekä temperamaalauksia. Työt olivat tavallisesti värikkäitä ja kubistisia maisemia- ja henkilökuvia.
Toisessa vaiheessa kehitys johti abstraktiin taiteeseen tummien monokromaattisten ja yksinkertaisten töiden kautta kolmiulotteisempaan suuntaan. Työt olivat vaaleita ja niissä oli informalistisia piirteitä. Lanun käyttämä hiekkatempera, ulospäin pyrkivät nystyrät, sekä valon ja varjon efektit viittasivat maalauksen muuttumiseen reliefeiksi. Lanun 1960-luvun informalistisia teoksia kritisoitiin ohuiksi ja jopa kaikista efekteistä puhtaaksi riisutuiksi. Lanu itse piti kritiikkiä myönteisenä, joka johti lopulta aineellisen maailman löytämiseen.
Taide ja luonto
Tunnettu Lanun veistossarja on Elämää suomalaismetsissä. Sen useimmat teokset hän suunnitteli tarkoin valitsemaansa paikkaan, niin että lähellä olevat puut, kivet ja kannot olivat myös tärkeitä. Esimerkiksi Mesiangervotyttö kesti vain muutaman tunnin, mutta ympärillä olevat kukat jäivät tuoksumaan.
Olavi Lanu teki päivittäin retkiä lähimetsiin, ammensi niistä inspiraatiota ja keräsi niistä materiaaleja töihinsä. Ajan myötä teosten koko kasvoi ja ne tulivat vahvemmiksi. Ympäristötaide oli aluksi esillä näyttelyissä valokuvina, mutta näyttelykutsujen myötä tarve kestävimpiin materiaaleihin kasvoi. Lanu alkoi jäljitellä luonnonmateriaaleja lasikuidusta, hartsista ja betonista valmistamissaan teoksissa. Kuvanveistäjän tuotannossaan Lanu sai innostuksen betonin käyttöön jo toimittuaan jatkosodassa betonilaboranttina.
Lanun luonnontaide sai alkunsa samaan aikaan, kun ihmiset alkoivat huolestua luonnonvarojen tuhlaamisesta ja ihmiskunnan tulevaisuudesta. Lanun itsensä mukaan hänen töillään ei ole oikeastaan minkäänlaista sanomaa, vaan hän halusi vain viestittää tekemisen ilon.
Venetsian biennaali ja vastaanotto
Venetsian biennaalin teema vuonna 1978 oli "Luonnosta taiteeseen – taiteesta luontoon". Markku Valkonen raportoi kuitenkin, että monen maan paviljongista ei löydä edes hyvällä tahdolla teemaa valaisevaa taidetta, ja tämän vuoksi Lanun teosten luonnonläheisyys vain korostuu. Valkosen mukaan:"Lanun erikoislaatuisille veistoksille biennaali on ensinäyttely. Suomalainen yleisö on nähnyt ne vain käsitetaiteena, valokuvien muodossa. Veistosten pinnan muodostavat luonnonaineet kuten tuohi, sammal ja kaarna. Ne ovat arkoja liikuteltavia, mutta Lanu kertoo kuljetuksen sujuneen miltei vaurioitta."Olavi Lanusta tuli biennaalin ja kansainvälisen lehdistön tähti. Hän kertoi Suomen Kuvalehden haastattelussa, kuinka ulkomaiset toimittajat pitivät häntä eräänlaisena takametsien miehenä, joka ei ollut käynyt kirkonkylää kauempana, miehenä, joka rakentelee veistoksia kotonaan vain omaksi ilokseen. Erääs amerikkalainen toimittaja kysyi Lanulta: ”Miltä nyt tuntuu olla suuressa maailmassa?”, johon Lanu oli vastannut: ”Kaipaan vain takaisin syviin metsiin.”
Biennaalin jälkeen Elämää suomalaismetsissä -kokoelma oli esillä biennaalin pohjoismaisen osaston kiertonäyttelyssä kaikissa pohjoismaissa sekä Lanun kotikaupungissa Lahdessa vuonna 1979.
Lanu-puisto
Lanu-puisto on veistospuisto Lahden Kariniemenpuistossa, jossa on 12 Olavi Lanun suurta betoniin valettua veistosta. Puisto rakennettiin vuosina 1989–1992.
Taideopiskelu
Olavi Lanu opiskeli Vapaassa Taidekoulussa vuosina 1946-47 ja Suomen Taideakatemian koulussa 1947-50. Hän jatkoi opintojaan Pariisissa Académie de la Grande Chaumieresissa ja Académie André Lhotessa 1952-53.
Näyttelyt
Olavi Lanu debytoi vuonna 1949 Nuorten näyttelyssä ja 1951 yksityisnäyttelyssä Kotkassa. Hän osallistui yksityisnäyttelyihin kotimaassa vuosina 1951–1997, sekä ulkomailla Pécsissä, Unkarissa vuonna 1987 ja Pariisissa vuonna 1998.
Ulkomaisiin yhteisnäyttelyihin Lanu osallistui muun muassa Norjassa 1960 ja Reykjavikissa 1961. Hän osallistui Sao Paulon biennaaliin 1967, Itämeren biennaaliin Rostockissa 1967, Venetsian biennaaliin 1978, Sydneyn biennaaliin 1982, Pariisin biennaaliin 1985 sekä kansainväliseen yhteisnäyttelyyn Fortalezassa Brasiliassa 1986.
Muu ura
Lanu opetti Launeen yhteislyseossa 1959–1975, Taideteollisessa ammattikoulussa 1968–1971, Lahden Muotoiluinstituutissa 1975–1980 ja 1984–1989, sekä Lahden taideinstituutissa 1979–1982.
Olavi Lanu kuului Dimensio-taiteilijaryhmään.
Lanu vaikutti kokoomuslaisena kunnallispoliitikkona Lahden museo-, taide- ja kulttuurilautakunnissa. Hän toimi Lahden Taiteet -yhdistyksessä ja Naurutaiteet-juhlan keskeisenä promoottorina 1960-luvulla.
Tunnustuksia
Lahden kaupunginhallitus myönsi Lanulle Lahti-mitalin vuonna 1987.
Lanulle myönnettiin 1998 Pro Finlandia -mitali.
Likainen Harry
Elokuva menestyi hyvin, mutta sai kritiikkiä väkivaltaisuudestaan. Elokuva tunnetaan edelleen parhaiten San Franciscoon sijoittuvista kohtauspaikoistaan, Harryn virka-aseesta Smith & Wesson 29 .44 Magnumista ja repliikistä "You've got to ask yourself one question: 'Do I feel lucky?' Well, do ya, punk?"
Kohtelu Suomessa
Valtion elokuvatarkastamo antoi helmikuussa 1972 elokuvalle raaistavana ja mielenterveydelle vahingollisena ikärajan KK (Kokonaan kielletty), joten sitä ei saanut Suomessa esittää eikä levittää. Kuukausien valituskierrosten ja oikeusasteiden jälkeen Likainen Harry -elokuvan noin kolme minuuttia leikattu versio hyväksyttiin korkeimman hallinto-oikeuden päätöksen jälkeen ikärajamerkinnällä K-16 ja se sai valkokangasensi-iltansa tammikuussa 1973. Nykyisin ikäraja on 16. Sittemmin elokuvaa on esitetty Suomessa televisiossakin, viimeksi vuonna 2009.
Keskipeli (shakki)
Shakissa keskipeli seuraa avauksen jälkeen. Raja keskipelin ja loppupelin välillä on häilyvä, mutta yhdeksi selkeäksi eroksi voidaan katsoa se, että kuninkaan sekä sotilaiden osuus loppupelissä on merkittävämpi kuin keskipelissä; eikä välitöntä mattihyökkäyksen vaaraa useinkaan loppupelissä ole. Keskipelissä mitataan pelaajien strateginen ja taktinen pelitaito. Esimerkkejä taktiikasta: haarukka, varras, kiinnitys ja paljastus.
Sverre Årnes
Sverre Årnes (s. 1949) on norjalainen kirjailija. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa 16-osainen Vaterlandsjenta-kirjasarja. Yhteensä hän on kirjoittanut yli sata romaania, tuhansia novelleja ja useita sarjakuvia. Lisäksi hän on käsikirjoittanut ja ohjannut palkittuja lyhytelokuvia.
Kaljärvi
Kaljärvi eli Kalljärvi on järvi Veikkolassa Pohjois-Kirkkonummella, Vanhan Turuntien eteläpuolella. Kaljärveen laskee Lamminoja Vanhan Turuntien toisella puolella olevasta Lamminjärvestä. Kaljärvi puolestaan laskee kaakkoon Haapajärveen.
Kaljärven veden laatu täyttää hyvälle uimavedelle asetetut vaatimukset. Viimeisimmissä vesinäytteissä vuodelta 2010 uimavesiluokitus oli erinomainen. Järveä aikaisemmin haitanneet leväesiintymät ovat vähentyneet. Veikkolan vesiensuojeluyhdistys Kirves ry:n järjestämät vuosittaiset hoitokalastukset ja muun muassa peltojen suojakaistojen lisääminen ovat parantaneet järven veden laatua (Kalljärven järvityyppi on runsasravinteinen järvi).
Etelä-Australia
Etelä-Australia on Australian kolmanneksi suurin osavaltio. Sen pääkaupunki on Adelaide. Etelä-Australian pinta-ala on 1 043 514 km² ja väkiluku oli 1 676 653 vuoden 2016 väestönlaskennassa. Nimestään huolimatta Etelä-Australia ei ole Australian eteläisin osavaltio.
Etelä-Australia on harvaan asuttua aluetta, siellä asuu alle kymmenen prosenttia koko mantereen väestöstä. Pääosa asukkaista keskittyy Adelaiden kaupunkiin, loput asuvat viljavilla mailla Murrayjoen varrella tai etelärannikolla.
Etelä-Australian merkittävimmät vientituotteet ovat viini, vehnä ja villa. Yli puolet Australian viineistä tuotetaan tämän osavaltion alueella.
Hallinto
Etelä-Australia on Australian osavaltio, mikä tarkoittaa että sillä on oma itsenäinen hallinto ja lainsäädäntö. Osavaltion lait eivät saa olla ristiriidassa liittovaltion lakien kanssa. Kuninkaan seremoniallista valtaa osavaltiossa pitää kuvernööri. Osavaltion päämies on hallituksen pääministeri. Etelä-Australialla on 12 edustajaa Australian parlamentin ylähuoneessa ja 11 edustajaa alahuoneessa.
Sapa Inca
Sapa Inca oli inkavaltion jumalkuningas. Hänestä käytettyjä arvonimiä olivat muun muassa Sapa Inka ("ainut inka"), Sapa ("ainut") ja Apu ("jumalallinen"). Sapa Incan arvo oli perinnöllinen ja periytyi yleensä isältä pojalle.
Etelä-Australia
Hallinto
Etelä-Australialla on oma kaksikamarinen parlamentti, jonka ylähuoneessa on 22 paikkaa ja alahuoneessa 47 paikkaa. Parlamentin jäsenet valitaan vaaleilla neljän vuoden välein. Vaalit voittaneen puolueen puheenjohtajasta tulee pääministeri ja hän kokoaa hallituksen ja valitsee sen ministerit. Osavaltion toimeenpanovalta on kuvernöörillä, joka allekirjoittaa osavaltion lait ja muut viralliset asiakirjat. Hänellä on myös oikeus hajottaa parlamentti mikäli hallitusta ei saada muodostettua.
Sapa Inca
Inkojen ensimmäinen hallitsija oli tarumainen Manco Capac, joka asettui Cuzcoon. Inkojen mytologian mukaan Manco Capac oli auringon jumala Intin poika, ja tällä perusteella kaikki Sapa Incat katsoivat olevansa jumalallista syntyperää.
Vilcabamban inkahallitsijat
Espanjalaisten valloitettua inkavaltion inkojen vastarintaa johtivat vielä Sapa Incat, mutta heillä ei enää ollut samanlaista kiistatonta asemaa kuin edeltäjillään.
Etelä-Australia
Hallinto
Paikallishallinnosta vastaavat paikallishallintoalueet, joita osavaltiossa on 74. Alueet vastaavat kuntia ja niiden tehtävänä on ylläpitää kunnallistekniikka. Kunnat saavat myös tarjota lisärahoitusta ja -resursseja paikallisille palveluille kuten esimerkiksi terveydenhuollolle, palokunnalle, poliisille tai kouluille, joiden ensisijainen toiminnasta vastaa osavaltio. Paikallishallintoalueet saavat tulonsa osavaltiolta minkä lisäksi niillä on pieni verotusoikeus.
Psyko (romaani)
Psyko on Robert Blochin kirjoittama psykologinen kauhuromaani, joka julkaistiin vuonna 1959. Romaani kertoo henkisesti sairaasta Norman Batesista ja hänen elämästään ja tekemistään henkirikoksista pienessä Fairvale-nimisessä kaupungissa. Kirja on saanut inspiraatiota sarjamurhaaja Ed Geinistä. Vuosi kirjan ilmestymisen jälkeen Alfred Hitchcock ohjasi samannimisen kirjaan pohjautuvan elokuvan, joka sai myös ajan mittaan kolme jatko-osaa.
Tanska kesäolympialaisissa 2020
Tanska osallistunee Tokion kesäolympialaisiin 2020. Tanskalaisurheilijat ovat saavuttaneet 85 paikkaa 12 lajissa (tilanne 9. kesäkuuta 2021).
Mitalistit
Ei mitalisteja
Nina Bawden
Nina Bawden (19. tammikuuta 1925 – 22. elokuuta 2012 Lontoo, Britannia ) oli brittiläinen lastenkirjailija. Hänen äitinsä oli opettaja ja isänsä merisotilas.
Tanska kesäolympialaisissa 2020
40px|Ammunta Ammunta
Tanska on varmistanut viisi paikkaa ammuntaan. Jesper Hansen valittiin miesten skeetin edustajaksi marraskuussa 2019.
40px|Jousiammunta Jousiammunta
Tanskalla on edustus naisten yksilökilpailussa, kun Maja Jager varmisti paikan vuoden 2019 MM-kilpailuissa. Hänet myös valittiin Tanskan edustajaksi Tokioon.
Nina Bawden
Bawdenin tunnettuihin teoksiin lukeutuvat muiden muassa Kolme karkulaista (1964), Piparminttuporsas (1975) sekä Henryn vuosi (1988). BBC on näyttänyt useista hänen teoksistaan televisioituja versioita, ja kirjoja on myös käännetty lukuisille kielille.
Tanska kesäolympialaisissa 2020
40px|Käsipallo Käsipallo
Tanskan miehet varmisti paikan olympialaisiin voitettuaan vuoden 2019 MM-kilpailut.
Nina Bawden
Bawdenin mies Austen Kark (75) menehtyi junaonnettomuudessa Englannissa 10. toukokuuta 2002. Myös kirjailija itse loukkaantui. Hän asui Lontoossa ja Nafplionissa Kreikassa.
Tanska kesäolympialaisissa 2020
40px| Melonta
Tanskalla on edustus kolmessa naisten kilpailussa. Ensimmäiset melojat ilmoitettiin toukokuussa 2021.
40px|Purjehdus Purjehdus
Tanskalla on edustus useissa eri veneluokissa. Ensimmäiset purjehtijat valittiin maaliskuussa 2020 ja ryhmää täydennettiin toukokuussa 2020.
40px|Pyöräily Pyöräily
Tanskalla on edustus useissa eri pyöräilykilpailuissa
40px|Pöytätennis Pöytätennis
Pöytätenniksessä Tanskalla on edustus miesten kaksinpelissä, kun Jonathan Groth varmisti paikan Euroopan kisoissa 2019.
40px|Ratsastus Ratsastus
Tanskalla on edustus kouluratsastuksen joukkuekilpailussa ja kaikissa kolmessa yksilökilpailussa.
40px|Soutu Soutu
Soudussa Tanskalla on edustus neljässä luokassa.
Intian ilmavoimat
200px|right|Intian ilmavoimien lippu. Intian ilmavoimat on osa Intian asevoimia. Ne perustettiin 8. lokakuuta 1932, jolloin Intia oli Ison-Britannian siirtomaa. Aselajin nimi oli aluksi Indian Air Force ja se muutettiin vuonna 1945 muotoon Royal Indian Air Force. Vasta vuonna 1950 nimestä poistettiin Royal-sana. Intian ilmavoimat ovat kalustoltaan neljänneksi suurimmat maailmassa.
Kalusto
Intian ilmavoimilla on käytössään 170 000 henkilöä ja 1 430 taistelulentokonetta (vuosi 2006). Vuonna 2004 Intian ilmavoimat ostivat 66 BAe Hawkia, jotka korvaavat tšekkiläisen Aeron suihkuharjoituskoneet.
Taistelukoneet ja hävittäjät
Lentokoneet ovat pääosin hankittu Venäjältä ja Ranskasta.
Helikopterit
Helikopterit on pääosin hankittu Venäjältä (MI-tyypit) ja Ranskasta (Chetak- ja Cheetah-mallit). Helikoptereiden määrä on kasvanut tasaisesti viime vuosina. Amerikkalaisten helikoptereiden määrä on noin 60, ja venäläisiä ja ranskalaisia helikoptereita on yli 500.
Kuljetuskoneet
Kuljetuskoneita on myös hankittu Yhdysvalloista, kuten Hercules-tyyppistä kuljetuskalustoa. Kuljetuskalustosta löytyy myös venäläisiä ja ranskalaisia konetyyppejä.
Perustaminen
Britannia perusti Intian ilmavoimat vuonna 1932. Ensimmäinen laivue alkoi toimia 1. huhtikuuta 1933. Alussa ilmavoimissa oli viisi intialaista lentäjää, jotka olivat Harish Chandra Sircar, Subroto Mukerjee, Bhupendra Singh, Aizad Baksh Awan ja Amarjeet Singh sekä yksi Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien upseeri. Konekalustona oli neljä Westland Wapiti -konetta. Intialaiset lentäjät koulutettiin Crandonissa, Englannissa.
1939–1945
Intian ilmavoimat taistelivat brittien puolella japanilaisia vastaan Burmassa. Ne osallistuivat ilmahyökkäyksiin myös Thaimaassa.
Konekanta parani tänä aikana käsittäen Vultee Vengeance -syöksypommituskoneita, Hawker Hurricane -hävittäjiä ja Westland Lysander -yhteyskoneita.
Itsenäistymisen jälkeen
Intia oli eräs niistä maista, joille Britannia myi Folland Gnat Mk.1 -hävittäjiä. Intia kuitenkin pyrki kehittämään siitä suorituskykyisemmän lentokoneen, palkkaamalla Saksan johtaviin lentokonesuunnittelijoihin kuuluneen Kurt Tankin kehittämään Intialle oman lentokoneen. HAL Ajeet valmistuikin myöhemmin. Gnatien ohella Intia osti Britanniasta Hawker Hunter-hävittäjätyypin koneita.
Vathý (Meganísi)
Vathý (myös Vathí) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Meganísin saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Meganísin kuntaan, Lefkaksen alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen. Kylä muodostaa oman kyläyhdyskuntansa (Τοπική Κοινότητα Βαθέως, Topikí Koinótita Vathéos). Kylän väkiluku on 203 (vuonna 2011).
Intian ilmavoimat
1970- ja 1980-luku
Intia osti Neuvostoliitosta suurempia määriä lentokalustoa, jota rakennettiin myös intialaisissa tehtaissa lisenssillä. 1980-luvulla se sai uudempaa kalustoa kuin Neuvostoliiton ilmavoimat. Intian ilmavoimat saivat SEPECAT Jaguar -rynnäkkökoneita.
Vathý (Meganísi)
Vathý sijaitsee luonnonsatamalahden pohjukassa Meganísin pohjoisrannikolla. Se on yksi saaren kolmesta kylästä pääkylä Katomérin sekä Spartochórin kylän lisäksi. Katoméri sijaitsee Vathýsta noin 1,5 kilometriä etelään ja Spartochóri noin 3,5 kilometriä länteen. Kylässä on satama, johon on lauttayhteys Spartochórista sekä Nydrísta Lefkakselta.