cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paasikiven–Kekkosen linja
Koiviston aika
Kekkosen seuraajaksi tasavallan presidenttinä valittiin vuonna 1982 Mauno Koivisto. Virkaanastujaispuheessaan eduskunnassa Koivisto määritteli tärkeimmäksi tehtäväkseen huolehtia siitä, että Paasikiven ja Kekkosen rakentamaa ja viitoittamaa linjaa noudatetaan tinkimättä. Ennen presidentinvaalia varsinkin Keskustapuolueen K-linja ja vähemmistökommunistit eli taistolaiset olivat arvostelleet Koivistoa huonoista idänsuhteista. Osoittaakseen ulkopolitiikan linjaan kohdistuneet epäilyt aiheettomiksi Koivisto ehdotti jo virkakautensa alussa Neuvostoliitolle YYA-sopimuksen voimassaoloajan pidentämistä. Syynä Koiviston kiirehtimiseen oli toisaalta se, että Suomessa oli esiintynyt aloitteita sopimuksen sotilaallisista velvoitteista luopumiseksi, toisaalta pelko siitä, että uudelleen kiristynyt kansainvälispoliittinen tilanne antaisi Neuvostoliitolle aiheen esittää Suomelle ”konsultaatioita” vuoden 1961 noottikriisin tapaan. Koiviston Moskovaan tekemän virallisen vierailun yhteydessä kesällä 1983 YYA-sopimusta jatkettiinkin jälleen 20 vuodella. Toimittajat Antti Blåfield ja Pekka Vuoristo kirjoittivat vuonna 1982, että suurvaltasuhteiden kiristyessä syntyi tarve löytää suurvaltaryhmittymistä erottuva kolmas tie, ja että ”keväällä 1982 oli kaikki mahdollisuudet, että 1990-luvulla olisi olemassa Paasikiven–Kekkosen–Koiviston linja”.
Suomen irtautuminen Paasikiven-Kekkosen linjasta
Historioitsija Jukka Tarkka on tulkinnut Suomen irtautuneen Paasikiven–Kekkosen ulkopoliittisesta linjasta vuonna 1992 F-18 Hornet -hävittäjäkaupan myötä. Hänen mukaansa Suomi loi siinä suoran sotilaallisen yhteyden Yhdysvaltoihin sotilasliitto Naton ohitse. Toimittaja Unto Hämäläinen arvioi vuonna 2014, että Suomi luopui lopullisesti Paasikiven–Kekkosen linjasta Venäjän suorittaman Krimin miehityksen yhteydessä. Syntynyt kriisi pakotti Hämäläisen mukaan Suomen valitsemaan puolensa idän ja lännen välillä.
Oquendo (D41)
Oquendo (runkonumero D41) oli Espanjan laivaston vuonna 1953 vesillelaskettu Oquendo-luokan hävittäjä.
Palvelus
Alus liitettiin palvelukseenotettaessa Lepanto-luokan aluksista muodostettuun 21. saattajalaivueeseen Cartagenaan. Syyskuussa 1964 alus osallistui Cantábriossa pidettyihin harjoituksiin.
Alus poistettiin palveluksesta 1978.
Ilex guayusa
Ilex guayusa on orjanlaakerien sukuun kuuluva puu, jota esiintyy Etelä-Amerikassa. Se kasvaa Venezuelassa, Kolumbiassa, Perussa ja Amazonilla Ecuadorissa. Puu on yksi kolmesta tunnetusta kofeiinipitoisesta orjanlaakerista. Sen lehtiä kuivataan ja haudutetaan teeksi niiden piristävien vaikutusten vuoksi.
Ilex guayusa on 6–30 metrin korkuiseksi kasvava puu. Sen ainavihannat lehdet ovat 2,5–7 senttimetrin pituiset. Kasvin kukat ovat pieniä ja valkoisia. Hedelmät ovat pyöreitä ja punaisia, läpimitaltaan 6–7 millimetrin levyisiä. Lehdet sisältävät kofeiinia ja muita alkaloideja.
Biologinen kuvaus
thumb|vasen|Valokuva Ilex guayusa -puusta.
Viljely ja käyttö juomana
Kasvia kasvatetaan pääosin Napon ja Pastazan alueilla Ecuadorissa, mutta sitä esiintyy myös joissakin Perun ja Kolumbian osissa. Sadonkorjuun jälkeen Ilex guayusa -lajin lehdet kuivataan maun voimistamiseksi.
Ecuadorin ketšuakansan keskuudessa Ilex guayusan lehdet on perinteisesti keitetty vedessä ja muodostunut tee on nautittu sen tarjoamien piristävien vaikutusten vuoksi. Sen lisäksi, että Ilex guayusaa nautitaan vastaavalla tavalla kuin länsimaissa nautitaan kahvia, alkuperäiskansojen metsästäjillä on ollut tapana juoda Ilex guayusaa aistien terävöittämiseksi. Juomaa on kutsuttu ”yövahdiksi”, koska se auttaa pysymään valppaana ja hereillä läpi yön. Kasvin tuoreita lehtiä käytetään sitomalla ne havaijilaista leitä muistuttavaksi seppeleiksi.
Harvardin yliopiston etnobotanisti Richard Evans Schultes löysi poppamiehen haudasta 1 500 vuoden ikäisen paketin Ilex guayusan lehtiä Bolivian Andeilta, kaukana kasvin luonnollisesta esiintymisalueesta.
Kemiallinen rakenne ja ominaisuudet
Ilex guayusa sisältää kofeiinin lisäksi myös teobromiinia, suklaassa esiintyvää piristettä, sekä vihreässä teessä esiintyvää teaniinia, glutamiinihappoanalogia, jonka on osoitettu vähentävän fyysistä ja psyykkistä stressiä.
200px|right|thumb|Ilex guayusan lehtiä.
Synonyymit
Ilex guayusa tunnetaan ketšuan kielessä nimellä wayusa. Sana äännetään myös muodossa ”why-sa” tai shuar-kansan tapauksessa muodossa ”why-ees”.
200px|vasen|thumb|Ilex guayusa -kasvista poimittuja lehtiä Ecuadorin [[Archidonassa.]]
Myyttejä ja legendoja
Antropologi Michael Harner, Foundation for Shamanic Studies -säätiön perustaja, kuvaa Ilex guayusan olevan Jivaro-kansan mukaan niin addiktoivaa, että ennen kuin sitä tarjotaan vieraalle, kasvin varoitetaan aiheuttavan loppuelämän kestävän halun palata takaisin Ecuadorin viidakkoon.
Ketšuoiden mukaan Ilex guayusa aiheuttaa metsästysonnea ennustavia unia.
thumb|right|Kuivattuja Ilex guayusan lehtiä.
I-Mediat
I-Mediat on mediakonserni Ilkka Oyj:n omistama kustannusyhtiö, joka julkaisee yhteensä kahdeksaa sanomalehteä Pohjanmaan ja Etelä-Pohjanmaan alueella. I-Medioiden kustannustuotteisiin kuuluvat sanomalehti Ilkka-Pohjalainen (aiemmin Ilkka ja Pohjalainen), kaupunkilehdet Epari ja Vaasa sekä paikallislehdet Järviseutu, Jurvan Sanomat, Komiat, Viiskunta ja Suupohjan Sanomat.
Ilkka-Yhtymän strategisena linjauksena on kasvattaa yrityksille suunnattujen markkinointipalvelujen tarjontaa. Kustannustoiminnan lisäksi I-Medioiden liiketoimintaan on kuulunut marraskuussa 2018 W-Media & Management Oy:lta ostettu digitaalisten ulkomainonta, helmikuussa 2019 ostettu vaikuttajamediatoimisto Somessa.com , elokuussa 2019 ostettu markkinointitoimisto Myynninmaailma Oy ja syyskuussa 2021 ostettu mainostoimisto MySome.
Kansallinen vallankumouksellinen liike (Bolivia)
Kansallinen vallankumouksellinen liike  (esp. Movimiento Nacionalista Revolucionario) (MNR, ) on 1942 perustettu bolivialainen puolue. MNR syntyi vasemmistolaisena uudistuspuolueena, mutta nykyisin se kannattaa uusliberaalia talouspolitiikkaa. Vuoden 2005 vaaleissa se sai 6,5 % äänistä ja seitsemän paikkaa alahuoneessa ja yhden senaattorin.
Movimiento Nacionalista Revolucionario syntyi vuosien 1932–1935 Chacon sodan aiheuttamasta tyytymättömyydestä. Se perustivat Víctor Paz Estenssoro ja Hernán Siles Zuazo. Tuolloin puolue houkutteli maansa merkittävimmät intellektuellit joukkoonsa. Ensimmäistä kertaa MNR nousi vallankahvaan 1943 Gualberto Villarroelin uudistusmielisessä sotilashallituksessa. Tuolloin puoluetta epäiltiin kuitenkin fasistisympatioista ja Yhdysvallat vaati sen jäsenten poistamista hallituksesta.
MNR johti 1952 kansallista vallankumousta ja hallitsi maata vuoden 1964 sotilasvallankaappaukseen asti. Tuona aikana maahan tuli yleinen ja yhtäläinen äänioikeus ja toteutettiin maauudistus ja tinakaivosten kansallistaminen. Vahvojen persoonien hallitsema MNR hajosi sisäisiin riitoihin. Ensimmäisenä lähti Walter Guevara Arze 1950-luvun lopulla. Suosittu ammattiyhdistysjohtaja Juan Lechín erotettiin 1964. Maanpakolaisvuodet lisäsivät hajaannusta. MNR:n suurinta faktiota ohjasi Paz Estenssoro, joka teki puolueen kannatuksen kannalta merkittävän virheen tukiessaan 1971 diktaattori Hugo Banzeria. Kun Paz siirtyi myöhemmin oikealle, Siles Zuazo lähti johtamaan perustamaansa UDP:ta (Union Democratica Popular), joka liittoutui uuden MIR:in (Movimiento de Izquierda Revolucionaria) kanssa.
Movimiento Nacionalista Revolucionariosta eronneet liikkeet ja niiden johtohenkilöt:
Paz Estenssoro johti MNR:aa vielä vuosien 1978, 1979 ja 1980 vaaleissa. Hänet valittiin uudelleen presidentiksi neljännen kerran 1985, jonka jälkeen hän jäi politiikasta. Talouskriisin myötä Paz ja hänen suunnitteluministerinsä Gonzalo Sanchez de Lozada uudistivat taloutta liberaalin talouspolitiikan mukaan. Sanchez valittiin presidentiksi 1993 vaaleissa.
Vuoden 2002 vaaleissa MNR sai Movimiento Bolivia Libren kanssa 26,9 % äänistä ja 36/130 edustajainpaikkaa ja 11/27 senaattoria ja Sanchez de Lozada valittiin presidentiksi. Hän erosi kuitenkin jo 2003, ja hänen seuraajansa Carlos Mesa pysyi sitoutumattomana kansallisen yhtenäisyyden nimissä.
Vuoden 2005 vaaleissa MNR sai vain 6,5 % äänistä ja seitsemän paikkaa alahuoneessa ja yhden senaattorin.
Jekaterina Bukina
Bukina voitti sarjan 75 kg olympiapronssia Rio de Janeirossa 2016. Vuonna 2011 hän saavutti 72-kiloisten MM-hopeaa Istanbulista ja vuonna 2010 MM-pronssia Moskovasta sekä EM-hopeaa Bakusta. Hän saavutti 75 kg:n sarjassa EM-pronssia Vantaalta 2014 sekä hopeaa Euroopan kisoissa 2015. 76 kg:n painoluokassa hän sai EM-kilpailuista hopeaa Kaspijskista 2018 ja kultaa Roomasta 2020.
Typpidioksidi
Typpidioksidi on eräs typen ja hapen yhdiste, joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan ruskeaa tai keltaista nestettä ja kiehumispisteensä 21,2 °C yläpuolisissa lämpötiloissa punertavaa - ruskeaa kaasua, jolla on pistävä haju. Sen kemiallinen kaava on NO2. Typpidioksidista käytetään myös nimitystä typpiperoksidi.
Typpidioksidin moolimassa on 46,01 g/mol, sulamispiste –11,2 °C, kiehumispiste 21,2 °C, suhteellinen tiheys (nesteenä) 1,45 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja kaasuna 3.4 kg/m³ sekä CAS-numero 10102-44-0. Typpidioksidikaasu on ilmaa raskaampaa ja se reagoi veden kanssa muodostaen typpihappoa (HNO3) ja typpioksidia (NO) seuraavan reaktioyhtälön mukaisesti ja tämä on typpidioksidin pääasiallinen käyttökohde. :
Emäsliuosten kanssa yhdiste reagoi muodostaen liuokseen nitraatti- ja nitriitti-ioneja.
Typpidioksidia valmistetaan hapettamalla ammoniakkia. Ensimmäisessä vaiheessa muodostuu typpimonoksidia, joka hapettuu edelleen typpidioksidiksi.
CNC
CNC tai Cnc voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Pontchartrainjärven pengertie
thumb|Pengertie ylittää Pontchartrainjärven suurin piirtein sen keskikohdassa. thumb|Satelliittikuva alueesta
Pontchartrainjärven pengertie on Yhdysvaltain Louisianan osavaltiossa sijaitsevan Pontchartrainjärven ylittävä pengertie, joka koostuu kahdesta samansuuntaisesta sillasta. Siltoja tukee 9 500 betonipaalua. Ensimmäinen silta valmistui vuonna 1955, toinen 1965. Sillan eteläpää sijaitsee New Orleansin esikaupunkialueella Metairiessa, pohjoisessa päätepiste on Mandevillen kaupungissa.
Absorptio
Absorptio tarkoittaa seuraavia asioita:
M/S Ella J
M/S Ella J oli vuonna 1977 A/S Fredrikstad Mekaniska Verkstedin telakalla Fredrikstadissa Norjassa rakennettu ro-ro-rahtialus. Syksyllä 2009 alus myytiin romutettavaksi.
Ella J:n sisaraluksia ovat M/S Borden ja M/S Maria G.
Käyttöhistoria
Höyrylaiva Oy Bore/ Ångfartygs Ab Bore tilasi aluksen 20. elokuuta 1975. Alus oli valmis 5. joulukuuta 1977, ja se luovutettiin Höyrylaiva Oy Bore/ Ångfartygs Ab Boren omistukseen. Omistaja rekisteröi aluksen Bore Sun -nimisenä Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Turku. Tämän jälkeen Bore Sun aloitti liikennöinin linjalla Suomi–Terneuzen–Calais–Suomi. Vuoden 1979 aluksen omistajavarustamo muutti nimekseen Bore Line.
Ab Grundstenen 49009 osti aluksen 6. heinäkuuta 1989 ja teki aikarahtaussopimuksen siitä Rettig Groupin kanssa. Kesäkuussa 1992 alus siirtyi Rederi Ab Liron haltuun nimellä Liro Sun. Syyskuussa 1992 Liro Sun aikarahdattiin Finncarriersin liikenteeseen reitille Helsinki–Kotka–Lyypekki–Rostock. Huhtikuussa 1993 suomalainen Rederi Ab Engship osti aluksen ja rekisteröi sen nimellä Garden Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Nauvo. Vuosina 1994–1999 Garden oli aikarahdattuna Argomanin liikenteeseen linjalle Turku–Cuxhaven–Harwich. Argomanin jälkeen aluksen omistaja teki aikarahtaussopimuksen Transfennican kanssa. Transfennica käytti alusta reitillä Rauma–Travemünde–Lyypekki–Halmstad–Lyypekki–Södertälje–Rauma. Tammikuussa 2001 Garden aikarahdattiin United European Car Carriersin liikenteeseen Bremerhavenin, Hangon, Helsingin ja Göteborgin satamien välille. Syyskuussa 2006 Tanskan puolustusministeriö vuokrasi Gardenin ja teki sillä yhden matkan Itämereltä Lähi-itään.
Syyskuun 2006 aikana Dilys Carrier Company ilmoitti ostavansa aluksen. Lokakuussa tapahtui luovutus uudelle omistajalle, joka rekisteröi aluksen nimellä Ella J Saint Vincent ja Grenadiinien lipun alle. Kotisatamaksi tuli Kingstown. Marraskuussa 2006 Ella J aikarahdattiin kuudeksi kuukaudeksi United European Car Carriersin liikenteeseen. Syksyllä 2009 Ella J:n ilmoitettiin olleen myyty romutettavaksi Intiaan.
Rusaf
Rusaf (Russian Athletic Federation) on Venäjän yleisurheiluliitto. Sen puheenjohtaja Dmitri Šljahtin erosi tehtävästä 23. marraskuuta 2019 syynä dopingongelmat. Venäjä oli osallistumiskiellossa kansainväliseen kilpailutoimintaan vuodesta 2015 lähtien, mutta sen piti palata, kunnes tuli epäily että venäläinen antidopinglaboratorio on käsitellyt testitietoja.
Diderich Hegermann
thumb|Diderich Hegermann Diderich Hegermann (tai Diderik, 6. joulukuuta 1763 Altona, Tanska – 7. helmikuuta 1835 Kristiansand, Norja) oli norjalainen kenraali ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja.
Tausta ja koulutus
Diderich Hegermann syntyi aikoinaan Tanskan hallussa olleessa Altonan satamakaupungissa. Vuonna 1776 hän meni kadettikouluun Kööpenhaminaan ja vuonna 1786 hänet nimitettiin luutnantiksi.
Ura
Vuonna 1790 hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Norjaan, missä hänestä tuli kakkosupseeri Kristianian matemaattisessa koulussa, mistä myöhemmin tuli Norjan sotakorkeakoulu. Hänestä tuli myöhemmin koulun päällikkö majurinarvoisena. 1812 hänet ylennettiin everstiksi ja hänestä tuli Oplandin jalkaväkirykmentin komentaja. Siinä ominaisuudessa hänet myös valittiin armeijan edustajaksi Eidsvollin kansalliskokoukseen 1814.
Kansalliskokouksessa Hegermann ajoi erityisesti yleistä asevelvollisuutta, sekä toimi aktiivisesti perustuslakikomiteassa, missä hänen kädenjälkensä näkyy erityisesti perustuslain muutosta koskevassa kohdassa 112. Hän edusti itsenäisyyspuoluetta, mutta ei suhtautunut oppositiota kohtaan mitenkään aggressiivisesti. Hänet valittiin myös kokouksen toisen viikon puheenjohtajaksi.
Kesäsodassa Ruotsia vastaan 1814 hän komensi erästä suurimmista norjalaisyksiköistä. Aselepoaikana hän toimi lähettiläänä ruotsalaisjoukkojen päämajassa Fredrikshaldissa. Marraskuussa hänet nimitettiin kenraalimajuriksi ja uuteen hallitukseen puolustusministeriksi. Hän itse koki omaavansa vääränlaisen koulutuksen tehtävään ja haki eroa. Vuonna 1816 hän jäi pois julkisista tehtävistä ja vetäytyi Boenin kartanoon Kristiansandin lähellä. Vuonna 1841 hänen muistokseen pystytettiin kuusi metriä korkea kiviobeliski sotakorkeakoulun pihalle.
Hermeneutiikka
Hermeneutiikka (kreik. hermēneuein 'tulkita', hermēneutike tekhnē ’tulkinnan taito’) on teoria tulkinnasta. Se keskittyy erityisesti tekstien mutta myös musiikin, kuvataiteen, historian tai yhteiskunnan merkitysten tulkintaan. Hermeneutiikkaa käytetään joskus samassa merkityksessä kuin eksegetiikkaa. Hermeneutiikassa sovelletaan hermeneuttista menetelmää.
Klassisen hermeneutiikan juuret johdetaan yleensä Aristoteleeseen ja pyhien tekstien tulkintaperinteeseen. Nykyaikaisen hermeneutiikan perustajana pidetään Wilhelm Diltheytä. Hänen lisäkseen hermeneutiikkaa ovat kehittäneet muun muassa Martin Heidegger, Hans-Georg Gadamer, Paul Ricœur ja Gianni Vattimo. Hermeneutiikka luetaan mannermaiseen filosofiaan.
Etymologia
Sana hermeneutiikka on johdettu muinaiskreikan sanasta, hermēneus ’tulkitsija’. Sillä on yhteyksiä kreikkalaisen Hermes-jumalan nimeen: Hermes toimi jumalien viestien välittäjänä ja tulkitsijana. Hermeen uskottiin pilailevan vastaanottajien kustannuksella, muuttavan joskus viestejä ja vaikuttavan niiden tulkintaan.
Raamatun hermeneutiikka
Usein ”hermeneutiikalla” viitataan pyhien kirjoitusten tulkintaan, jolloin hermeneutiikka liittyy läheisesti eksegetiikkaan. Muun muassa Rabbi Ishmael tulkitsi Tooran lakeja käyttäen kolmeatoista hermeneuttista periaatetta; hän käytti termiä ensimmäisten joukossa. Filosofinen hermeneutiikka voidaan nähdä raamatullisen hermeneutiikan perillisenä. Se tarjoaa erilaisille tulkintayrityksille teoreettisen pohjan. Näin filosofinen hermeneutiikka ja raamatullinen hermeneutiikka voidaan nähdä toisiaan tukevina.
Historia
Länsimaisen hermeneutiikan alkuperä voidaan jäljittää kahtaalle. Antiikin Kreikassa reetorit tutkivat kirjallisuutta, ja tutkimusta kehitettiin erityisesti Aleksandriassa. Samaan aikaan hellenistisen kulttuurin kanssa kehittyi Raamatun eksegetiikka, aluksi juutalaisten (Midraš) ja myöhemmin myös kristillisten kirkkoisien harjoittamana.
Antiikin Kreikka ja Rooma
Aristoteles selvitti tulkitsemista teoksessaan Tulkinnasta (Peri hermeneias). Yhtä merkittäviä ovat monet antiikinaikaiset kirjoitukset runoudesta, retoriikasta ja sofistiikasta. Näihin kuuluu monia Platonin dialogeja, kuten Kratylos, Ion, Gorgias, lyhyempi Hippias ja Valtio, sekä Aristoteleen Runousoppi, Retoriikka ja Sofistiset kumoamiset. Nämä käsittelevät kuitenkin enemmän esityksen muotoa ja argumenttien kumoamista kuin tekstien ymmärtämistä teksteinä. Vasta stoalaisilla, jotka kirjoittivat myyttien tulkitsemisesta, tavataan laajempaa tietoisuutta tekstien ymmärtämiseen liittyvistä ongelmista.
Varhainen Raamatun hermeneutiikka
Juutalaiset rabbit ja varhaiset kristilliset kirkkoisät hyödynsivät samanlaisia filologisia menetelmiä; he painottivat Raamatun vertauskuvallisia eli allegorisia tulkintatapoja, jotka usein syrjäyttivät tekstin kirjaimellisen luennan. Tekstin ulkoasun takaa etsittiin syvällisempiä merkityksiä. Esimerkkejä tällaisesta tulkinnasta löytyy erityisesti Filon Aleksandrialaisen ja Origeneen teoksista sekä Talmudista.
Keskiaikainen hermeneutiikka
Keskiaikainen eksegeesi teki eron tekstin kirjaimen ja hengen välille jakamalla lukutavat neljään. Kirjallista merkitystä (sensus historicus) tutkittaessa tarkasteltiin sitä, mitä teksti ilmoittaa suoraan. Vertauskuvallinen merkitys (sensus allegoricus) selitti tekstejä suhteessa kirkon dogmiin, niin että jokaisella tekstin osalla oli symbolinen merkitys. Kolmas lukutapa oli tekstin moraalinen sovellus (sensus tropologicus tai sensus moralis), sen vaikutus yksittäiseen lukijaan tai kuulijaan. Neljäs lukutapa (sensus anagogicus) uutti tekstistä epäsuoria vihjauksia metafysiikkaa tai eskatologiaa koskeviin asioihin. Samanlainen jako neljään lukutapaan löytyy myös rabbiinisista kirjoituksista. Nämä olivat: pešat (yksinkertainen tulkinta), remez (vihjaus), deraš (tulkitseva) ja sod (salattu).
Keskiaika merkitsi ei-kirjaimellisten tulkintojen nousua. Kristilliset raamatunselittäjät saattoivat lukea Vanhan testamentin kertomuksia samanaikaisesti sekä Uuden testamentin tapahtumien esi- ja vertauskuvina; symbolisina opetuksina kirkollisista instituutioista ja teologisista opetuksista; että henkilökohtaisesti sovellettavissa olevina vertauskuvina. Tulkinnat, kuten erilaiset moraaliopetukset, luettiin sisään Raamatun tekstiin, mutta ne perustuivat enemmän perinteeseen kuin pelkkään tekstiin itseensä.
Renessanssi ja valistus
Varsinainen hermeneutiikka syntyi 1400-luvun humanismin myötä historiallisena ja kriittisenä menetelmänä analysoida tekstejä. Varhaisen hermeneutiikan riemuvoittoihin kuuluu Lorenzo Vallan vuonna 1440 osoittama niin sanotun Konstantinuksen lahjakirjan epäaitous pelkästään tekstinsisäisen todistusaineiston perusteella. Näin humanistinen hermeneutiikka laajensi aikaisempaa, lähinnä Raamatun tulkintaan keskittynyttä hermeneutiikkaa myös muihin teksteihin.
Raamatun hermeneutiikka ei sekään kuollut. Protestanttinen reformaatio herätti uuden kiinnostuksen Raamatun tulkitsemiseen ja alkutekstien tutkimiseen, kun tulkinnasta tuli keskeistä protestanttiselle teologialle. Raamatuntulkinnassa palattiin keskiajalla kehittyneestä tulkintaperinteestä takaisin teksteihin itseensä.
Valistusaikana monet hermeneutikot, erityisesti protestanttiset eksegeetit, alkoivat lukea Raamatun tekstejä samalla tavalla kuin maallisia klassikkotekstejä. Kirjoitukset alettiin nähdä vastauksena johonkin historialliseen tai yhteiskunnalliseen tilanteeseen. Näin ristiriitaisilta vaikuttavat kohdat voitiin nähdä uudessa valossa.
Dilthey
thumb|160px|Nykyaikaisen hermeneutiikan perustaja [[Wilhelm Dilthey.]]
Nykyaikaisen hermeneutiikan perustajana pidetään Wilhelm Diltheytä (1833–1911), joka laajensi hermeneutiikan aluetta edelleen liittämällä tulkitsemisen tekstien lisäksi kaikkeen historiallisiin kohteisiin ja kaikkeen inhimilliseen toimintaan. Hänen filoso­fiassaan hermeneutiikka on ”eläytyvää ymmärtämistä”, jossa ymmärryksen tuli siirtyä inhimillisen toiminnan ja tuotteliaisuuden ulkoisista ilmentymistä kohti niiden sisäistä merkitystä. Eläytyvä ymmärtäminen on Diltheyn mukaan menetelmä, joka erottaa niin sanotut hengentieteet eli ihmistieteet luonnontieteistä. Diltheyn hermeneutiikassa keskeistä oli järjestelmällisten ja tieteellisten tulkintojen tuottaminen sijoittamalla tutkittava teksti sen syntykontekstiin. Diltheyn mukaan hengentieteiden keskeinen metodi on eläytyminen tutkimuskohteen ajatusmaailmaan ja toisaalta tukeutuminen (tutkijan omaan) sisäiseen kokemukseen. Tämä ajatus on keskeinen myös modernin historiantutkimuksen menetelmäopin kannalta. Siten diltheyläinen hermeneutiikka on edelleen ajankohtaista humanististen tieteiden menetelmäopin kannalta.
Viimeisessä merkittävässä esseessään Verstehens anderer Personen und ihrer Lebensäußerungen (”Muiden ihmisten ja heidän elämänilmaisujensa ymmärtäminen”, 1910) Dilthey tekee selväksi, että tämä siirtymä ulkoisesta sisäiseen, ilmaisusta siihen mitä ilmaistaan, ei kuitenkaan perustu empatiaan. Empatiaan kuuluu suora samastuminen toiseen. Tulkintaan kuuluu epäsuora tai välitetty ymmärrys, joka voidaan saavuttaa vain asettamalla inhimilliset ilmaisut historialliseen kontekstiinsa. Ymmärtämisessä ei ole kyse kirjoittajan alkuperäisen mielentilan ennallistamisesta, vaan teoksessa esitetyn ilmaisemisesta.
Heidegger
Martin Heidegger (1889–1976) tutustui hermeneutiikkaan teologisten opintojensa ja Diltheyn kautta. Hänen filosofinen hermeneutiikkansa siirsi hermeneutiikan painopisteen tulkinnasta eksistentiaaliseen ymmärtämiseen, jota hän piti suorempana, välittömämpänä ja siten eräällä tavalla autenttisempana tapana pikemmin olla maailmassa kuin vain tapana tietää.
Nykyaikainen hermeneutiikka
1900-luvun loppupuolella hermeneutiikassa on vaikuttanut erityisesti Heideggerin oppilas Hans-Georg Gadamer (1900-2002). Gadamer kuvasi tulkitsemisprosessia oman horisontin sulautumiseksi yhteen tekstin horisontin kanssa. Hän kritisoi Diltheytä siitä, ettei puhdas ymmärtäminen eli eläytyminen hengentieteissä ole koskaan mahdollista, vaan tutkija tutkii kohdetta muodostaen hermeneuttisen kehän sen kanssa. Tässä hermeneuttisessa kehässä tutkijan esiymmärrys paranee ja kehittyy kommunikaatiossa tekstin tai muun tutkimusobjektin kanssa, mutta ei koskaan saavuta lopullista samankaltaisuutta tämän kanssa. Gadamerin mukaan traditiolla on suuri merkitys tekstin tulkinnassa, jota on vaikea päästä siitä syntyvän ”esituomion” takia pakoon. Gadamer ajatteli myös koko todellisuuden olevan tekstinkaltaista eli käsitteiden kautta rakentunutta.
Paul Ricœur siirtyi 1960-luvun alussa teoksessaan La symbolique du mal (”Pahan symboliikka”) fenomenologiasta ja eksistentialismista hermeneutiikkaan. 1960- ja 1970-luvun töissään hän kehitti hermeneutiikan symboliteoriaa ja sijoitti Ranskassa tuolloin huonosti tunnettua hermeneuttista filosofiaa teoreettisia pohdintoja hallinneisiin psykoanalyysiin ja strukturalismiin. Ricœur yhdistää tulkinnassaan Diltheytä ja Heideggeria ja katsoo, että hermeneuttinen kehä on ”terve”, koska vapahdus sitoutumisesta alkuperäiseen intentioon juuri vapauttaa luomaan uutta, joka kuitenkin on tapahduttava vastuullisesti tästä syystä. Viimeisimmissä töissään Ricœur on käsitellyt ajallisuuden, narratiivisen itseyden ja ihmistieteiden narratiivisen rakentumisen kysymyksiä ja luodannut näiden teemojen kautta sekä epistemologis-metodologisia että eksistentiaalis-ontologisia kysymyksiä.
Andrés Ortíz-Osés on kehittänyt omaa symbolista hermeneutiikkaansa välimerellisenä vastineena pohjoiseurooppalaiselle hermeneutiikalle. Hänen pääväittämänsä koskien maailman symbolista ymmärtämistä on, että merkitys on todellisen haavan symbolista parantamista.
Teksti
Teksti on hermeneutiikassa keskeinen käsite. Sillä tarkoitetaan paitsi kirjallisia tekstejä, myös mitä tahansa merkitysten kokonaisuutta, joka vaatii tulla ymmärretyksi. Näin kyseessä voi olla paitsi taideteos, kuten sävellysteos tai kuvataiteen teos, myös esimerkiksi historia tai yhteiskunta.
Hermeneuttinen kehä
Hermeneuttinen kehä kuvaa tekstin hermeneuttisen ymmärtämisen kulkua. Se viittaa siihen, että tekstin ymmärtäminen kokonaisuutena muodostuu viittauksista tekstin yksittäisiin osiin, ja yksittäisten kohtien ymmärtäminen puolestaan viittauksista kokonaisuuteen. Sen enempää koko tekstiä kuin sen yksityisiä osiakaan ei voida ymmärtää ilman viittausta toiseen, ja siksi ymmärtäminen muodostaa kehän. Tämä kehämäisyys ei kuitenkaan tarkoita sitä, että tekstien ymmärtäminen olisi mahdotonta. Sen sijaan se painottaa, että tekstin merkitys tulee löytää sen kulttuurisessa, historiallisessa ja kirjallisessa kontekstissa. Ricœurin mukaan kehässä kulkeminen syventää tekstin ymmärtämistä jokaisella ”kierroksella”, kun taas hermeneutiikan sukulaiskatsomus poststrukturalismi on tästä tavoitteesta pessimistisempi.
Sosiologia
Sosiologiassa hermeneutiikalla tarkoitetaan yhteiskunnallisten tapahtumien tulkitsemista ja ymmärtämistä analysoimalla niiden merkitystä niihin osallistuville ihmisille ja heidän kulttuurilleen. Se oli suosittua 60- ja 70-luvuilla, ja poikkeaa muista sosiologian tulkitsevista koulukunnista siinä, että se painottaa kaikessa yhteiskunnallisessa käyttäytymisessä paitsi muotoa myös sisältöä. Sosiologiseen hermeneutiikkaan vaikutti ennen kaikkea Gadamer.
Oikeustiede
Itsenäisen juridisen hermeneutiikan voidaan sanoa syntyneen Friedrich Carl von Savignyn työssä 1800-luvulla, samoihin aikoihin siis kuin modernin filosofisen hermeneutiikankin. Von Savignyn etsittämät oikeustieteen tulkintamuodot ovat läheisessä suhteessa Friedrich Schleiermacherin filosofiseen hermeneutiikkaan. 1900-luvulla oikeushermeneutiikka ovat tutkineet mm. Emilio Betti, Arthur Kaufmann ja Winfried Hassemer ja Jarkko Tontti. Myös Ronald Dworkinin interpretivismi voidaan nähdä filosofisen hermeneutiikan osana.
Musiikin hermeneutiikka
Musiikintutkimuksessa hermeneutiikalla tarkoitetaan oppia siitä, mitä säveltäjä haluaa ilmentää ja tarkoittaa sävelteoksellaan ja millainen on teoksen oikea (sanallinen) tulkinta. Musiikkihermeneutiikan uranuurtajia olivat Hermann Kretzschmar (1848–1924) ja hänen oppilaansa Arnold Schering (1877–1941). Kretzschmarin mukaan hermeneutiikan on pohdittava musiikin muotojen kätkemiä merkityksiä ja aatesisältöjä; hermeneutiikka auttaa kuulijaa ymmärtämään selvästi musiikin epämääräistä ilmaisua. Kretzschmar tavoitteli tieteellisyyttä mutta perusti työnsä 1700-luvun musiikkipatologiaan, jonka avulla musiikin affekteja pyrittiin ymmärtämään. Scheringin mukaan musiikin tahdon- ja tunteenilmaisu perustui jännityksiin ja niiden laukeamisiin. Schering kirjoitti useita kirjoja Ludwig van Beethovenin musiikin tulkinnasta. — Suomalaisista tutkijoista musiikin hermeneutiikkaa ovat tarkastelleet Nils-Eric Ringbom väitöskirjassaan Über die Deutbarkeit der Tonkunst (1955) ja Kai Karma.
Koneisto (festivaali)
Koneisto oli Turussa ja Helsingissä järjestetty Pohjoismaiden suurin elektronisen musiikin festivaali. Festivaali järjestettiin ensimmäisinä kertoina Turussa Kupittaan alueella vuosina 2000 ja 2001, mutta se joutui talousvaikeuksien vuoksi siirtymään Helsinkiin vuonna 2002, koska Turun kaupunki ei myöntänyt riittävästi tukea festivaalia järjestävälle taholle. Helsingissä festivaali on toiminut vuosina 2002–2005 Kaapelitehtaalla ja Hietalahden hiekkarannalla, sekä vuonna 2006 Kampin aukiolla ja Mbar -klubilla Kampissa.
Esiintyjät
Koneisto suosi alusta sekä kotimaisia lupaavia esiintyjiä että ulkomaisia menestyviä ja hyvin tunnettuja esiintyjiä. Ulkomaalaisista tähdistä Koneistossa ovat esiintyneet muun muassa Richie Hawtin, Luke Slater, Miss Kittin, Moloko ja The Streets. Suomalaisista suosituista ja kansainvälistäkin tunnustusta saaneista tähdistä ovat olleet esiintymässä muun muassa Lackluster, Brothomstates ja DJ Proteus.
Välipala
pienoiskuva| Välipalalla tarkoitetaan pientä ruoka-annosta, joka syödään pääaterioiden kuten aamiaisen, lounaan ja illallisen välissä. Suomalainen välipala koostuu usein leivästä, kahvileivästä tai hedelmistä.
Välipalaa tarvitaan silloin, kun pääaterioiden väli venyy liian pitkäksi. Päivittäisen ravinnon jakaminen moneen eri ateriaan ja välipalaan lisää kuitenkin lihomisriskiä. Tutkimuksissa on huomattu, että painonhallinnan kannalta olisi edullisinta syödä vain 1–2 kertaa päivässä.
Eräissä sairauksissa kuten diabeteksessa välipalojen merkitys on erityisen korostunut.
Hyvinkään–Karkkilan rautatie
Hyvinkään–Karkkilan rautatie (aikaisemmalta nimeltään Hyvinkään–Pyhäjärven rautatie) oli Hyvinkään ja U.l. Pyhäjärven, sittemmin Karkkilan välinen yksityinen kapearaiteinen rautatie. Sen raideleveys oli 750 mm ja se sijaitsi Uudenmaan läänissä. Rautatien päälinjan pituus oli noin 44 kilometriä. Rata alkoi Valtionrautateiden Hyvinkään rautatieasemalta ja päättyi Högforsin Tehtaalle. Rata avattiin täydessä pituudessaan vuonna 1911. Vilkkaimpana liikennöintivuonna 1946 reitillä oli lähes 200 000 junamatkustajaa.
Radan historiaa
thumb|right|250px|Karkkilan rataa vanhan [[Nordea|Yhdyspankin kohdalla.]] Kuten useat suomalaiset kapearaiteiset rautatiet, myös Hyvinkään–Karkkilan rautatie sai alkunsa teollisuuden tarpeista. Högforsin tehdas ja Kytäjän kartano tarvitsivat luotettavaa ja halpaa kuljetusyhteyttä saadakseen tuotteet Valtionrautatien rataverkon varteen. Tehtaan kehittäminen oli lisäksi hidasta, koska hevoskuljetukset olivat kalliita. Kytäjän kartano tarvitsi rataa puutavaran rahtaamista varten.
Kytäjän kartanon omistaja Hjalmar Linder ehdotti Högforsin tehtaalle vuonna 1907 yhteistyötä rautatien rakentamiseksi. Linder ei kuitenkaan suostunut ruukin asettamiin kuljetusmaksuja koskeviin ehtoihin, joten hän rakennutti radan vain Hyvinkäältä Kytäjälle saakka. Rataosuus valmistui vuoden 1907 lopussa ja sen pituudeksi tuli noin 11 kilometriä. Neuvotteluja Högforsin ruukin ja Linderin välillä jatkettiin keväällä 1909 ja saman vuoden syksyllä perustettiin Osakeyhtiö Hyvinkään – Pyhäjärven Rautatie Aktiebolaget. Yhtiön osakkaiksi tulivat Hjalmar Linder ja Högforsin tehdas.
Junien nopeudeksi määrättiin 25 km/h. Matka Karkkilasta Hyvinkäälle kesti tuolloin 2 tuntia 48 minuuttia. Sen hinta kolmannessa luokassa oli 1,80 markkaa.
Radan Hyvinkään puoleiseen päähän, Hyvinkään−Hangon rautatien viereen, muodostui suuri siirtokuormausalue, jossa kuormattiin VR:n junilla tuodut tavaralähetykset Karkkilan junaan ja päinvastoin. Hyvinkään pään rautatieasema, kooltaan hyvin pieni rakennus, sijaitsee myöhemmin rakennetun, Hangon radan ylittävän sillan pielessä.
Rautatieyhtiö siirtyi 1920-luvulla kokonaan Högforsin tehtaan omistukseen. Kymin Osakeyhtiö osti Högforsin Tehdas Oy:n osakekannan vuonna 1933. Sen jälkeen rautatieyhtiö lakkautettiin ja rautatien omistajaksi tuli Högforsin Tehdas Oy. Tämä yhtiö sulautui Kymin Osakeyhtiöön vuonna 1940, jolloin rautatie siirtyi Kymin Osakeyhtiön suoraan omistukseen.
Parin kilometrin matkan Kytäjän asemalta Hyvinkään suuntaan rata kulki Kytäjän peltojen poikki, jossa se jäi usein kevät- ja syystulvien aikana veden alle. Junat kulkivat silti tulva-aikanakin. Kytäjältä Karkkilaan päin rata kulki paikoin aivan Kytäjärven rantaa pitkin.
Liikkuva kalusto
Ensimmäiset kaksi veturia (nrot 1 ja 2) hankittiin radalle vuosina 1907–1908. Veturit olivat 14,5 tonnin painoisia ja ne valmisti Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Osake-Yhtiö (myöh. Oy Tampella Ab). Sama yhtiö toimitti seuraavat kaksi, 25 tonnin painoista veturia vuosina 1910–1911 (nrot 3 ja 4).
Vaunukalustoa lisättiin myöhemmin liikenteen kasvaessa.
Veturi nro 2 vietiin jatkosodan aikana Ylä-Syvärin kenttäradalle, jonne se sitten jäikin ja tuhottiin alueelta vetäydyttäessä. Korvauksena saatiin kookkaampi tenderityyppinen sotasaalisveturi, joka jouduttiin palauttamaan vuonna 1944 Neuvostoliittoon; muu radan kalusto ei kelvannut sotakorvauksiksi.
Veturi nro 6 ostettiin toimintansa lopettaneelta Kuurilan metsäradalta vuonna 1945. Veturi poistettiin käytöstä ja romutettiin dieselveturin käyttöönoton jälkeen.
Vuonna 1954 radalle hankittiin Move 21 -dieselmoottoriveturi.
Veturit 3, 4 ja 5 sekä dieselveturi olivat käytössä radan lopettamiseen saakka.
Radan liikennesuorite ja lakkautus
Ensimmäisenä liikennöintivuotena matkalippuja myytiin 52 000 kappaletta, ja tulot rahtikuljetuksista olivat 155 000 markkaa. Voittoa tuona ensimmäisenä vuotena rata tuotti 40 000 mk, josta 3/4 oli tavaraliikenteen tuloja. Vaunukilometrejä kirjattiin noin 480 000. Junat kuljettivat myös postia Hyvinkään ja Karkkilan välillä. Vuoden 1916 aikana radalla kuljetettiin kaikkiaan 155 000 tonnia tavaraa, mikä jäi ennätykseksi rautatien historiassa.
Rautatieyhtiön palveluksessa oli vuosittain 45−60 henkilöä (veturinkuljettajat, konduktöörit ja lipunmyyjät sekä rahdin käsittelystä ja kaluston kunnossapidosta vastannut henkilökunta). Radan kunnossapidosta huolehti lisäksi seitsemän ratavartijaa, joista kukin johti kesäisin kuusimiehistä topparoikkaa. Rautatien 50-vuotisjuhlan (v. 1961) aikaisista työntekijöistä noin 20 oli ollut palveluksessa 30 vuotta tai kauemmin. Veturit kuluttivat kuukaudessa noin 400 kuutiometriä polttopuuta ja joka kesä radalle vaihdettiin noin 2 000 ratapölkkyä. Ensimmäinen maailmansota rajoitti toimintaa ja vaikutti liikenteeseen rajoittavasti. Sodan jälkeinen korkeasuhdanne kuitenkin piti tavaraliikenteen vilkkaana noin vuoteen 1925 saakka. 1930-luvun suurten pulavuosien jälkeinen nousukausi jäi kuitenkin radan viimeiseksi kukoistuskaudeksi, sillä autoliikenne siirsi rahtia kiskoilta maanteille. Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen matkustajamäärät nousivat ennätyslukemiin, lähinnä siirtoväki- ja sotilaskuljetusten vuoksi. Myös pula ajoneuvoista ja rintamalle takavarikoiduista linja-autoista johtuen matkustajat joutuivat turvautumaan junakyytiin. Näihin aikoihin saavutettiin liikennesuoritteessa toinen ennätys: vuoden 1945 aikana Hyvinkään-Karkkilan junat kuljettivat kaikkiaan 190 282 matkustajaa.
Bianca Ryan
Bianca Ryan (s. 1. syyskuuta 1994 Philadelphia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen laulaja, joka voitti America's Got Talent -kilpailun syksyllä 2006 11-vuotiaana. Hän voitti kyseisessä kilpailussa miljoona dollaria (n. 820 680 euroa). Ryan on tehnyt levytyssopimuksen ja hänen levyjään on myyty myös Suomessa.
America's got Talent (2006)
Ryan osallistui America's got Talent -kilpailuun 2006 11 vuoden ikäisenä. Tuomarit valitsivat hänet alkukarsinnoista semifinaaleihin, joista yleisö äänesti hänet finaaliin. Ryan voitti finaalin ja ansaitsi miljoona dollaria. Ryan esitti kilpailun aikana kappaleet And I Am Telling You I'm Not Going, Piece of My Heart ja I Am Changing.
Hyvinkään–Karkkilan rautatie
Radan liikennesuorite ja lakkautus
1950-luvulla matkustajamäärät romahtivat täydellisesti junan hävitessä kilpailun linja-autoille. Kulkuun jäi vain yksi junavuoro kesästä 1958 alkaen, ja rautatieyhtiö lopetti matkustajaliikenteen toukokuun lopussa 1961. Samaan aikaan myös junien hoitama postin kuljetus siirtyi autoilla tehtäväksi. Liikenteen lakkauttamiseen vaikutti lisäksi Karkkilan kautta kulkevan ja yhteyksiä Helsingin suuntaan tuntuvasti nopeuttaneen valtatie 2:n valmistuminen 1950-luvun lopulla. Myös radalla käytetty kalusto oli ikääntynyt ja sitä, samoin kuin itse rautatietä, olisi pitänyt korjata tai uusia suurilla rahasummilla. Radan lakkauttamisen ollessa näköpiirissä sille kehiteltiin uudenlaista käyttöä matkailumielessä, mutta nämä suunnitelmat eivät edenneet puheita pidemmälle.
Tavarajunat liikennöivät radan lakkauttamiseen saakka. Viimeinen vakiovuoroinen tavarajuna kulki Hyvinkään–Karkkilan radalla 31. elokuuta 1967. Vakiovuorojen jälkeen tyhjennettiin varastoa Hyvinkäältä runsas kuukausi ja viimeinen juna kulki 6.10.1967.
Kaluston kohtalo radan lakkauttamisen jälkeen
Veturi no 3 ja kolme vaunua olivat rautatien lakkauttamisen jälkeen muistomerkkinä Karkkilan torin kupeessa, Harjun jalkapallokentän vieressä. Ulkosalla säilytetty kokonaisuus kärsi vahinkoja ollessaan sään ja ilkivallan armoilla. Vuonna 1993 veturi vaunuineen siirrettiin Jokioisten Museorautatielle Minkiölle. Museorautatieyhdistys lupasi korjata veturin näyttelykuntoon, ja sai pitää vaunut vastineeksi työstä. Lopulta 21. lokakuuta 2006 veturi palasi Karkkilaan ja sijoitettiin Karkkilan kaupungintalon aulaan.
Veturin mukana Minkiölle menneiden vaunujen kunto kartoitettiin; kunhan uusi korjaamohalli valmistui ja pari kiireisintä kesken ollutta kunnostustyötä saatiin valmiiksi, voitiin aloittaa Karkkilan vaunujen kunnostus. Työ aloitettiin matkustajavaunusta; vappuna 2000 vaunun alkuperäistä vastaava muoto alkoi jo hahmottua: vaunun alkuperäinen lanterniinikatto on jo lähes valmis. Se rakennettiin ennen sotaa uusitun kupukaton tilalle; samoin konduktööriosasto palautettiin toisen luokan osastoksi. Jossain välissä asennettua keskuslämmitystä ei palautettu, vaan lämmityskattilan tila muutetaan aikanaan konduktööriosastoksi. Samoin kaasuvalaistusta ei palautettu, vaan sen tilalle tuli alkuperäisin kynttilävalaistus.
Vaunu valmistui täyskorjauksesta monen mutkan ja viivytyksen jälkeen liikennekaudeksi 2014. Konduktöörivaunu ja umpitavaravaunu odottavat vuoroaan.
Veturi nro 5 lahjoitettiin vuonna 1969 harrastajille, jotka kunnostivat sen ajokuntoon. Nykyisin veturi liikennöi Jokioisten Museorautatiellä. Samaan lahjoitukseen kuuluivat myös matkustajavaunu ja umpinainen tavaravaunu, joilla museojunaliikenne alkoi.
Veturi nro 4 on romutettu; joitakin sen osia, mm. kattilan ns. kruunu, pelastui ja on Jokioisten Museorautatiellä joko vetureihin asennettuna tai valmiina varaosina.
Radan dieselveturi myytiin Jokioisten rautatielle, jossa se liikennöi vuoteen 1974 jolloin rautatie lopetti toimintansa. Veturi on säilynyt ajokuntoisena yksityisessä omistuksessa. Se siirrettiin Jokioisten Museorautatielle heinäkuussa 2007. Veturia käytettiin ensi kerran liikenteessä tilausajossa 25. lokakuuta 2007, jolloin se osoittautui olevan hyvässä kunnossa. Sen jälkeen veturia on käytetty enemmänkin: vaihtotöiden lisäksi se on ollut dieselkäyttöisissä tilausjunissa toisena veturina.
Tavaravaunujen koreja on säilynyt huonokuntoisina muun muassa työkaluvajoina.
Henning Karström
Henning Mauritz Karström (10. toukokuuta 1899 Urjala – 1. joulukuuta 1989 Tukholma, Ruotsi) oli suomalainen biokemisti. Hän oli Nobel-palkitun A. I. Virtasen lähin työkumppani, joka oli kehittämässä AIV-rehua. Karström teki rehun kehittämisessä ratkaisevan tutkimuksen, joka varmisti tarvittavan pH-arvon. Hän jäi 1930-luvulla kuitenkin varsinaisen tutkimustyön ulkopuolelle, kun Virtanen joutui siirtämään hänet vastaamaan AIV-rehun patenttihakemuksista. Uskoontulonsa ja patenttitaisteluiden takia Karströmin kiinnostus tiedeuraan alkoi hiipua, ja hän jätti Virtasen laboratorion vuonna 1946. Karström toimi myöhemmin kahden kristillisen koulun rehtorina ja oli aktiivinen kansanterveyden puolestapuhuja.
Nuoruus ja opiskelu
Karström syntyi Urjalassa vuonna 1899. Hänen isänsä suku oli lähtöisin Norjasta ja äitinsä suku Ruotsin Värmlannista. Hän sai kotoaan perinnöksi kristinuskon ja koki jo nuorukaisena voimakkaasti uskon merkityksen, vaikka hän ei vielä nuorena uskonutkaan. Hän oppi sekä suomen että ruotsin kielen.
Karström liittyi lukion viimeisellä luokalla salaiseen tiedusteluosastoon, jonka tehtävänä oli seurata punaisten ja venäläisten liikkeitä. Sisällissota oli Karströmille raskas kokemus, sillä hän joutui huomaamaan, kuinka sota-aikana ihmisen moraalikäsitys höltyi. Karström oli mukana saaristolaisten neljännessä komppaniassa, joka etsi punaisia Toijalan radalta. Loimaalla komppania joutui pieneen kahakkaan, ja kerran Karström joutui osallistumaan neljä miestä ampuneeseen teloitusryhmään.
Karström valmistui keväällä 1918 Turun ruotsalaisesta lyseosta vuoden 1917 joulutodistuksen perusteella, koska keväällä ei sodan takia voitu järjestää kirjoituksia. Samana vuonna hän aloitti opinnot Helsingin yliopistossa. Karström saapui Helsinkiin myöhässä eikä voinut aloittaa agronomin opintoja. Proviisorin avustuksella hän kirjautui opiskelemaan kemiaa. Opiskeluaikojen rankin kokemus oli vuoden 1919 espanjantautiepidemia, jonka aikana Karström joutui taudin takia sotilassairaala Tilkan ”kuolinhuoneeseen”.
Karström valmistui maisteriksi 1924 ja otti professori Ossian Aschanin neuvosta yhteyttä A. I. Virtaseen, joka etsi nuorta apulaista Valion laboratorioon. Virtanen valitsi ensin Niilo Purasen, mutta vielä kesän aikana Puranen ilmoitti, ettei aio jatkaa laboratoriossa. Karström otti uudestaan yhtettä Virtaseen ja aloitti Valiolla elokuussa.
Tiedeura
Karströmin opinnot olivat vielä kesken, kun hän aloitti Valiolla. Hänen väitöskirjansa valmistuminen viivästyikin, sillä hän avusti Virtasta laboratorion voisuola- ja rehututkimuksissa. Hänestä tuli Virtasen lähin työkumppani, ja hän teki myös ratkaisevan tutkimuksen AIV-rehun kehittämisessä. Karströmin kokeessa toukokuussa 1923 ratkesi, että tuorerehun pH:n tuli olla alle 4.
Karströmin tieteellisesti tärkein henkilökohtainen työ oli hänen väitöskirjansa, joka valmistui lopulta 1930. Siinä hän tutki kolibakteerien sokeriaineenvaihduntaa. Vuonna 1965 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut Jacques Monod piti Karströmin entsyymitutkimuksia ”klassisina”.
Virtanen taisteli 1930-luvulla AIV-rehun ulkomaisen markkinoinnin puolesta ja joutui siirtämään Karströmin vuonna 1931 huolehtimaan patenttihakemusten paperisodasta. Hakemuksia oli jo lähetetty 15 maahan, eikä Karströmillä ollut enää aikaa omiin tutkimuksiinsa. Karström oli vuosina 1931–1935 Kemiantutkimus-Säätiön yliassistenttina, joten puhdas tiede olisi kuulunut hänen toimialaansa. Vuonna 1935 hänet siirrettiin Valion laboratorioon, jonka aloihin puolestaan kuuluivat AIV-rehun kehittäminen ja markkinoiminen.
Karström omaksui 1934 syvän uskonnollisen elämänkatsomuksen ja liittyi Adventtikirkkoon. Samaan aikaan hänen kiinnostuksena tutkimustyöhön alkoi laantua, sillä häntä eivät varsinaisesti motivoineet jatkuvat patenttiriidat, paperityöt eivätkä arkiset rutiinit. Lisäksi monet hänen työtovereistaan eivät oikein ymmärtäneet hänen uskonnollisuuttaan.
Adventtikirkko pyysi 1946 Karströmiä Toivonlinnan kristillisen opiston rehtoriksi. Biokemiallisen tutkimuslaitoksen kirjastossa pidettiin 29. marraskuuta Karströmin läksiäisjuhlat. Karström hoiti silti edelleen vuoteen 1947 kemian dosentuuria Helsingin yliopistossa ja 1950–1958 Turun yliopistossa. Hän sai vuonna 1979 professorin arvonimen.
Kristillisten koulujen rehtorina ja kansanvalistajana
Toivonlinnan rehtorina Karström toimi vuoteen 1961 asti, jolloin hän muutti Ruotsiin kristillisen Ekebyholmsskolan-koulun rehtoriksi. Sieltä hän jäi eläkkeelle vuonna 1968.
Karströmin periaatteisiin kuului raittius, ja A. I. Virtasen tavoin hän oli kansanterveyden puolestapuhuja. He kannattivat muun muassa presidentti J. K. Paasikiven ehdotusta kuntiin perustettavasta virasta kansan valistamiseksi. Erityisesti eläkepäivinään Karström puhui ja kirjoitti ravitsemusasioista sekä varoitti rasvojen, lihan ja sokerin vaaroista.
Yksityiselämä
Karström oli naimisissa serkkunsa tyttären Kitty Nymanin kanssa. He olivat naimisissa 53 vuoden ajan vuodesta 1925 Kittyn kuolemaan asti. Heidän ainoa poikansa teki itsemurhan hieman ennen kuin Kitty kuoli syöpään. Karström kuoli itse Tukholmassa vuonna 1989.
Karström kirjoitti muistojaan koko elämänsä ajan. Aila Annala kokosi niistä muistelmateoksen, joka julkaistiin ruotsiksi vuonna 2013. Suomeksi teos Kemistin elämäntarina – Henning Karström ilmestyi 2014.
Karjalainen ruokaperinne
thumb|300px|Karjalanpiirakka on ehkä tunnetuin karjalainen perinneruoka. Karjalainen ruokaperinne on yksi osa Karjalan kulttuuria.
Vieraanvaraisuus
Karjalaiset ovat tunnettuja vieraanvaraisuudesta. Pöydässä riitti syötävää satunnaiselle kulkijalle niin kuin talonväellekin. Karjalaistalossa ruokaa ja juomaa tarjottiin useaan otteeseen, vieraan täytyy huomata itse minkä verran voi ottaa vieraanvaraisuutta vastaan. Karjalaiset eivät kyläilleet ilman tuomisia.
Pidot
Pidot ovat olleet aina karjalalaisille suuri tapahtuma. Niitä pidettiin häissä, ristiäisissä, hautajaisissa, syntymäpäivillä, elopäivillä ja lukusilla. Pitokokki oli kiertävä ammattilainen, joka oli hyvin tärkeä henkilö. Karjalaisessa kulttuurissa vietetään rotinoita lapsen syntymän johdosta, jolloin vietiin tuliaisiksi piiraita, rinkeliä, voita ja munia.
Sienet
pienoiskuva|Haaparousku, joka on karjalaisessa keittiössä yleisesti käytetty sieni. Karjala oli ainoa Suomen maakunnista, jossa rahvaan parissa käytettiin sieniä ravintona. Varsinkin käytettiin maitosieniä ja rouskuja kuten karvalaukkua ja haaparouskua. Ne suolattiin sekasieniksi. Tuoreista sienistä tehtiin kermalla höystettyä sienisalaattia. Lisäksi karjalaisessa ruokataloudessa käytettiin paljon metsämarjoja.
Kala
Kala on muodostanut aina tärkeän osan karjalaisesta ruokavaliosta. Kalan kuumasavustaminen umpinaisessa peltipöntössä omaksuttiin karjalaisilta kalastajilta.
Maitoruoat
Maitoruoista tunnettiin lyhyt piimä, kokkeli, jamakka eli paistettu piimä, rahka, uunijuusto ja haudottu maito. Lauantai-illan ruokana tarjottiin usein kokkelipiimää, tai paistettua piimää vastaleivottujen piirakoiden ja maidon kanssa.
Ruuan kypsentäminen
Yksi karjalaisen ruoanvalmistuksen tunnusmerkki oli ruoan kypsentäminen uunissa. Uuni oli lämmin miltei aina. Suurin osa ruuista valmistui uunissa erilaisissa poteissa ja sukunoissa. Poteiksi kutsuttiin yleensä uuniruukkuja. Sukuna on suusta kapea ruukku, jossa paistit säilyivät mehevinä uunin jälkilämmössä vaikka aamuun asti. Keitot ja kiisselit keitettiin avotulen päällä riippuvassa padassa.