cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tatra T4
T4D
Useiden vaunujen yhdistelmät olivat mahdollisia. Niitä kutsuttiin nimellä "Großzug" ("suurjuna"), ja niissä oli yleensä kaksi moottorivaunua ja perävaunu. Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen T4D-raitiovaunuja ruvettiin peruskorjaamaan. Uudistettujen vaunujen sarjatunnuksena on Hallessa T4D-Cm Leipzigissa T4D-M ja Dresdenissä T4D-MS tai T4D-MT. Peruskorjaamattomat T4D:t poistettiin pääosin käytöstä. Vuonna 2010 peruskorjaamattomia T4D:itä oli käytössä enää vain työvaunuina. Magdeburg luovutti muutamia raitiovaunuja Romaniaan Oradean ja Cluj-Napocan kaupunkeihin. Hallen vaunuja käytetään nykyisin Kaliningradissa, Iașissa, Belgradissa (vain vaunua nro 1004) ja Sofiassa; Leipzigin ja Dresdenin vaunuja käytetään Pjongjangissa (Pohjois-Koreassa) ja Donin Rostovissa (Venäjällä).
Euroopan lippu
Symbolismi
Lippu on kuvattu kaikissa euroseteleissä.
Käyttö Suomessa
Sisäasiainministeriö on eräissä yhteyksissä suosittanut liputtamista lipulla mahdollisuuksien mukaan kansallislipun rinnalla. Esimerkiksi toukokuun 9. päivänä vietettävänä Eurooppa-päivänä on suositeltu liputtamista myös Euroopan lipulla.
Liputtaminen on perusteltua erityisesti silloin, kun liputuksen aihe liittyy EU:n toimintaan. Muu käyttö liittyy yleensä vierailuihin tai kokouksiin, joihin tulee osallistujia EU-instituutioista tai EU-maista.
Lippua käytetään myös Suomen lipun rinnalla ulkorajoilla olevilla rajanylityspaikoilla sekä kansainvälisillä lentoasemilla ja satamissa.
Maria-tulkinta
On väitetty, että tähtien lukumäärällä olisi yhteyksiä neitsyt Marian Ilmestyskirjan 12-tähtiseen sädekehään, joka esiintyi usein katolisessa kristillisessä taiteessa. Lipun suunnitteluun osallistunut Arsène Heitz on väittänyt Raamatun Ilmestyskirjassa kuvatun kahdentoista tähden innoittaneen häntä. Euroopan unionin edustajat ovat kieltäneet, että lipun valintaan olisi liittynyt uskonnollista tarkoitusperää tai että sellaisesta olisi oltu valitessa tietoisia.
Tatra T4
T4D
Vaikka T4D:t olivat yhä ajokuntoisia, ne poistuivat Dresdenin säännöllisestä liikenteestä esteettömyyshuolten takia, koska matalalattiavaunuja tilataan nykyään kaikissa uusissa hankinnoissa. T4D:tä käytetään edelleen Dresdenin teknillisen yliopiston linjoilla ja joulumarkkinoiden lisäliikenteessä. Leipzigissa matalalattiavaunujen määrää kasvatetaan käyttämällä matalalattiaisia perävaunuja. T4:n on huomionarvoinen osin tunnusomaisen muotoilunsa ansiosta, sillä se eroaa selvästi myöhemmistä laatikkoraitiovaunuista sekä nykyaikaisista raitiovaunuista.
T4SU
oikea|pienoiskuva| T4SU [[Lviv|Lvivissä ]] Kuten Itä-Saksassa myös Neuvostoliitossa oli raitioteitä, jotka rajoittivat vaunujen enimmäisleveyden 2,20 metriin. Koska ne olivat liian kapeita T3:lle ja Gothan tehdas lopetti toimintansa, T4:iä myytiin Neuvostoliittoon mallinimellä T4SU. Kuten muissakin Tatran SU-muunnelmissa, vaunuissa oli suljettu ohjaamo. Perävaunuja ei käytetty.
T4R
Romanialaiset raitiovaunut eivät eroa teknisesti tai rakenteellisesti neuvostovaunuista. Koska vaunut sopivat kapeutensa puolesta Romanian raitioteille, niitä käytettiin laajemmin ja eri tavalla kuin T3:a. T4R:n toimitukset ITB:hen alkoivat vuosina 1973-1975, Aradiin vuonna 1974 ja muihin kaupunkeihin vuonna 1978. Vaunujen käyttöönotto Bukarestissa vaati uuden erikoisvarikon rakentamisen sekä ryhmän hyvin koulutettuja mekaanikkoja vaunuja korjaamaan. T4R:t on lähes aina sijoitettu Militarin varikolle lukuun ottamatta lyhyttä ajanjaksoa, jolloin ne siirrettiin väliaikaisesti Dudestin varikolle, jotta Militarin varikkorakennus voitiin remontoida.
Vuonna 1998 RATB aloitti hankkeen, jossa T4R-raitiovaunut uusitaan ja yhdistetään kaksi vaunua kuusiakselisiksi nivelvaunuiksi. Uuden vaunutyypin nimi on "Bucur". Hanke eteni hyvin hitaasti taloudellisten ongelmien vuoksi, ja myös uudistettujen vaunujen lukumäärä on epävarma, vaikka alun perin kaikki olemassa olleet 130 T4-vaunua oli tarkoitus muuntaa 65:ksi uudistetuksi raitiovaunuksi. Ennen vuotta 2003 uusituissa vaunuissa on itsetehdyt korit, mutta 2003 alkaen käytettiin V3A-CH-PPC- ja V3A-2010-CA-uudistuksiin tarkoitettuja vakiokoreja. Uusimishanke loppui vuonna 2011, ja vain muutama vaunu on nykyään liikenteessä. Osa vaunuista on pois käytöstä suuren varaosapulan vuoksi (yleinen STB:n ongelma nykyisin).
Bukarestin T4R-raitiovaunut on numeroitu 3301:stä 3431:een, mutta niitä toimitettiin vain 130 kappaletta, sillä raitiovaunua 3339 ei koskaan toimitettu. Kaupunkitarinan mukaan ČKD Tatra maalasi vaunuun väärän numeron ja RATB kirjasi muualle toimitetun raitiovaunun, jolloin viimeisen Bukarestin vaunun numeroksi tuli 3431. RATB:n asiakirjoissa on kuitenkin mainittu aina, että Bukarestiin on toimitettu 130 T4R-raitiovaunua, ei 131:tä.
Tatra T4R on luultavasti yksi parhaista STB:n (ja sen edeltäjien RATB:n ja ITB:n) kulkuneuvoista tähän mennessä. Myöhemmin kuitenkin huollon ja kunnossapidon puute on rajoittanut niiden suorituskykyä ja luotettavuutta, ja vain kourallinen niistä on yhä olemassa. Useimmat on käytetty varaosiksi ja jäljelle jääneet peruskorjattu. 12. maaliskuuta 2019 sattui onnettomuus, jossa raitiovaunun 3381 (valmistettu 1974) pyörät luhistuivat, jolloin RATB poisti kaikki T4R:t käytöstä, mutta ne palasivat liikenteeseen muutaman päivän päästä kalustopulan vuoksi. Vaunut liikennöivät vain yksittäin, sillä niiden moninajo on ollut kiellettyä sen jälkeen, kun perävaununa käytetty vaunu 3385 syttyi tuleen 23 elokuuta 2017.
Suomen muinaisnimet
Muinainen nimenanto
Suomalaisten muinaisesta nimenannosta ei ole jäänyt juuri lainkaan jälkiä. Novgorodin arkkipiispa Makarijn lähetyskirjeissä vuosilta 1534 ja 1548 kuitenkin mainitaan pakanuudessa eläneiden suomensukuisten kansojen, karjalaisten, inkeriläisten ja vatjalaisten, pakanallisia menoja johtaneista arpojista, jotka suorittivat myös nimenannon. Vallitsevana uskomuksena on kuitenkin ollut käsitys, että nimen piti liittyä sukuun. Suomalaisten etäisillä sukukansoilla nimeä lapselle on etsitty esimerkiksi nimiä luettelemalla, jolloin lapsen itku tietyn nimen kohdalla on tulkittu merkiksi sopivasta nimestä. Tietäjä saattoi myös iskeä tuluksilla tulta nimiä luetellessaan ja oikea nimi löytyi taulan syttyessä. Kyse oli samalla usein myös sukuun liittyvän nimen etsimisestä, jolla selvitettiin kenen sielu oli lapseen asettunut. Nimi on saatettu myös valita lapsen syntymän aikaan vallinneiden olosuhteiden mukaan.
Tatra T4
T4R
Muissa kaupungeissa T4R:t on poistettu pysyvästi liikenteestä ja niitä on nykyisin olemassa enää kourallinen. Vaunujen maahantuonti loppui vuonna 1981 johtuen Romanian puutepolitiikasta, joka kielsi julkisten kulkuneuvojen maahantuonnin. Vaunut korvattiin Timiș 2 -raitiovaunuilla.
Suomen muinaisnimet
Suomalaisia muinaisnimiä
Muinaisnimiä Kustaa Vilkunan mukaan: Aikamieli, Aikio, Ano, Arijoutsi, Arpia, Auvo, Himottu, Hirvi, Hyvätty, Ihalempi, Ihamuoto, Ikitiera, Ikopäivä, Ikäheimo, Ikävalko, Ilakka, Ilma, Ilmatoivia, Jurva, Kaivattu, Kaipia, Kauko, Kaukovalta, Keiho, Kekko, Kokko, Kontio, Kostia, Kotarikko, Kultamies, Kultimo, Kukurtaja, Kylli, Lalli, Leino, Lemmäs, Lempiä, Lempo, Maanavilja, Meripäivä, Mielikki, Mielitty, Mielo, Montaja, Nousia, Osma (=ahma), Osmo (=nuori mies), Otava, Päivälapsi, Päiviä, Rautia (=seppä), Sarijoutsi, Sotijalo, Talvikki, Tapatora, Tapo, Tiera, Toiva, Toivelempi, Toivikki, Toivottu, Torio, Tornia, Unaja, Untamo, Unti, Unto, Utujoutsi, Valta, Valtari, Vihas, Vihavaino, Vilja, Viljakka, Viljari, Viti, Äijö.
Tatra T4
T4YU
vasen|pienoiskuva| T4YU [[Zagreb|Zagrebissa ]] Jugoslavian T4:ien toimitukset alkoivat vuonna 1967. Kaksi T4D:n sähkölaitteistolla varustettua moottorivaunua toimitettiin Belgradiin. Toinen vaunuista palasi Prahaan vähän ajan kuluttua, ja sitä käytettiin retkimatkoilla. Toinen vaunu muutettiin perävaunuksi ja myytiin Halleen. Vuonna 1972 Belgradiin toimitettiin 20 T4:ää neuvostovarustelulla, ja näitä kulkuneuvoja käytettiin Belgradissa vuodesta 1972 vuoteen 1991. Nykyisin ainoastaan Hallen (Dresdeniin lahjoitettu) vaunu on käytössä. Kroatian Zagrebin kaupunki osti 95 raitiovaunua vuosien 1976 ja 1982 välillä. Niistä 60 oli edelleen käytössä tammikuussa 2012. Zagrebin vaunujen sähkölaitteet ovat samanlaiset kuin Saksan muunnelmassa.
Suomen muinaisnimet
Suomalaisia muinaisnimiä
Muinaisnimiä Suomen Kulttuurihistoria I:n mukaan: Airikka, Ampuja, Hellikki, Hopea, Hyvätty, Janakka, Joutsi, Joutsimies, Jutikka, Kainu, Kaivas, Kalamies, Kalervo, Kalpio, Kare, Koira, Koveri, Kulta, Kultimo, Kupias, Kurikka, Kuutamo, Laulaja, Lemmikki, Lyylikki, Mieho, Miela, Mielipäivä, Miekka, Mietti, Neuvo, Ora, Otra, Paasia, Paaso, Puukko, Päivö, Rahikka, Raita, Rasantaja, Repo, Salme, Susi, Säisä, Tammi, Tapavaino, Tietävä, Tornio, Toivas, Toivettu, Toivio, Tuiretuinen, Tulo (=tuli), Tuntia, Tuomikki, Tuuli, Untamo, Uro, Vaania, Vaino, Vaito, Vartia, Vasara, Venemies, Vesi, Vesivalo, Viljo, Väinä, Äiniö.
Tatra T4
Tuotanto
2 635 raitiovaunua valmistettiin vuodesta 1967 vuoteen 1987, ja ne toimitettiin seuraaviin kaupunkeihin : Huomaa: Tässä luettelossa on vaunujen ensimmäiset omistajat. Kalustoa on voitu jälleenmyydä luettelon ulkopuolisiin kaupunkeihin.
Suomen muinaisnimet
Suomalaisia muinaisnimiä
Sääksmäen isäntien nimiä pannakirjeessä vuodelta 1340: Asikka, Kallas, Kuningas, Laso, Meurakas, Mielenpito, Mielitty, Miemo, Satatieto, Yijä/Yi/Yö.
Päälliköihin, johtajiin ja uskomusolentoihin yhdistettyjä nimiä: Ahti, Ahti Rikas, Ahti Saarelainen, Arijoutsi, Antero, Ehtaro, Hirvi, Hyvätty, Hämäläinen, Ihalempi, Ihamuoto, Ikitiera, Ikopäivä, Ikuturso, Ikäheimo, Ikävalko, Ilakka, Ilmarinen, Ilmatoivia, Joukahainen, Joutsimies, Jutikka, Kainu, Kaivas, Kaleva, Kari, Kaukiainen, Kaukomieli, Kaukopäivä, Kukurtaja, Kullervo, Kultimo, Kuura, Lemminkäinen, Lempinen, Lempivalko, Lempo, Mielikäinen, Montaja, Niera, Nousia, Osma, Pakkanen, Panu, Rasantaja, Rauma, Rautia, Sampsa Pellervoinen, Sarijoutsi, Seppo, Seppo Ilmarinen, Sotijalo, Tapio, Tiera, Ukko, Uljas, Untamo, Unti, Unto, Urho, Urho Kaukopäivä, Uro Venemies, Utujoutsi, Valta, Valtari, Vehnäpää, Vihas, Vihavaino, Vilja, Viljakka, Viljari, Viti, Väinämöinen, Väinö, Äijö
Tyttärien nimiä:Aamu, Aili, Aino, Auni, Hellikki, Hyvälempi, Ilmatar, Ilta, Kivutar, Lemmikki, Liekko, Lyylikki, Mielikki, Mielitty, Päivä, Salme, Sirja, Suvi-Marja, Suvi-Päivi, Suvi-Tuuli, Talvikki, Tuuli, Tuulitar, Vilutar
Tupit
Tupit olivat eteläamerikkalainen intiaanikansa, joka asutti suuria alueita Amazonin eteläpuolella. Heitä eli Amazonin suusta Río de la Plataan asti niin rannikolla kuin sisämaassakin. Tupit puhuivat tupi-kieliä.
Tupit kaskiviljelivät sademetsää ja kasvattivat maniokkia, bataattia, maissia, papuja, pähkinöitä, puuvillaa ja väriaineita. He söivät myös kilpikonnia ja niiden munia, kalastivat sekä pyydystivät jokinisäkkäitä kanooteistaan nuolilla ja harppuunoilla.
Tupien yhteiskunnat koostuivat laajennetuista perheistä, joihin kuuluivat vanhemmat sekä lapset perheineen. Joillain tupeilla oli klaanijärjestelmä. Amazonin alajuoksulla ja rannikolla tupit saattoivat asua tuhansien asukkaiden paalukylissä. Nämä kylät kävivät alituiseen sotia toisiaan vastaan ja joskus kiduttivat ja söivät vihollisiaan.
Vaahteraliigan kausi 1993
Vaahteraliigan kausi 1993 oli Vaahteraliigan 14. kausi. Liigan runkosarjassa pelattiin kymmenen ottelua, minkä jälkeen neljä parasta joukkuetta etenivät pudotuspeleihin. Runkosarjan viimeinen putosi suoraan I-divisioonaan ja toiseksi viimeinen joutui karsintaotteluun.
Tupit
Tupien uskonto oli etupäässä shamanistinen, eikä kylissä järjestetty juurikaan uskonnollisia seremonioita.
Vaahteraliigan kausi 1993
Uutena joukkueensa sarjassa nähtiin Hämeenlinna Tigers, joka otti Oulu Northern Lightsin jättämän sarjapaikan.
House of the Dead
House of the Dead on vuonna 2003 valmistunut kauhuelokuva, joka on elokuvaversio samannimisestä pelistä. Elokuvan on ohjannut Uwe Boll.
Elokuva kertoo opiskelijoista, jotka ovat kutsuttu pienelle saarelle juhlimaan. Pian he huomaavat että saarella asustaa zombieita. Nuoret pakenevat pieneen mökkiin, jossa saaren salaisuudet alkavat paljastua.
Tigret
Tigret tarkoittaa kahta toisilleen läheistä sukua olevaa seemiläistä kansaa. Tigreä puhuvia tigrejä asuu Eritreassa ja Sudanissa, kun taas tigrinjaa puhuvia tigrejä asuu molemmin puolin Eritrean ja Etiopian välistä rajaa. Jälkimmäiset ovat läheisempää sukua Etiopian amharoille.
Tigret muodostivat antiikin aikaan Aksumin kuningaskunnan, jonka pääkaupunki oli Asmara. Sittemmin alue joutui osmannien vallan alle, kunnes Italia valloitti Punaisenmeren rannikkoalueita 1885, jolloin pohjoisessa asuvat tigret joutuivat Italian vallan alle, ja he muodostivat Eritrean siirtomaan yhdessä kuušilaisten afarien ja sahojen kanssa. Italian siirtomaavalta päättyi toisen maailmansodan aikana. Eritrea liitettiin Etiopian maakunnaksi 1952, mutta se kapinoi 1970-luvulta lähtien ja itsenäistyi lopulta vuonna 1993.
The Crash
Alkuvaiheet 1991–1995
Bändin idea syntyi, kun Teemu Brunila ja Samuli Haataja tapasivat ensimmäisen kerran rippileirillä vuonna 1991. He päättivät perustaa yhtyeen, ja mukaan saatiin Haatajan kaveri Erkki Kaila ja Brunilan luokkakaveri Dani Aavinen. Ensimmäinen keikka tehtiin nimellä Ladies & Gentlemen, mutta pian yhtyeen nimeksi vaihdettiin New Deal. Myöhemmin vuonna 1993 yhtyeeseen liittyi Tommi Rapeli kosketinsoittajaksi ja saksofonistiksi.
Yhtye keikkaili ympäri Turkua noin neljän vuoden ajan.
The Crashin taival jatkuu 1997–1998
Vuoden tauon jälkeen Brunila, Haataja ja Kaila jatkoivat yhtyetoimintaa. Niukan kokoonpanon ja Brunilan uusien laulujen myötä The Crashin musiikki muuttui pelkistetyksi brittipopiksi. Mukaan otettiin kosketinsoittajaksi kouluajoilta tuttu Toni Ahola.
Onnekkaiden sattumien kautta Johan Hollstén kuuli New Deal -aikaista demoa, piti siitä ja tahtoi kuulla lisää. Yhtye sai keikkamyyntisopimuksen, ja nimeksi päätettiin vaihtaa Crush. Myöhemmin nimi muuttui Crashiksi ja siitä edelleen The Crashiksi.
Ensimmäinen The Crash -keikka tehtiin Paraisten kalkkilouhoksessa kesällä 1997. Vuodenvaihteessa yhtye nauhoitti uuden demon Tampereella. Ensimmäisen EP:n avausraita ”Sugared” nousi Radiomafian soittolistoille.
Comfort Deluxe (1999–2000)
Moni levy-yhtiö oli kiinnostunut uudesta tulokkaasta, ja sopimus syntyi lopulta Warner Music Finlandin kanssa. Lyhyen sovitus- ja ennakkotuotantokauden jälkeen nauhoitettiin The Crashin ensimmäinen levy, Comfort Deluxe. "Sugared"-kappaleesta kuvattiin Suomenlinnan tenniskentällä musiikkivideo, jonka ohjasi Tommi Pietiläinen. Video herätti ihastusta ja voitti erinäisiä palkintoja. ”Sugared” oli mukana myös Levottomat-elokuvan soundtrackilla.
The Crashin maine oli kiirinyt myös ulkomaille. Keikkoja tehtiin muun muassa Itävallassa, Ruotsissa ja Saksassa. Levy julkaistiin useammassakin maassa.
Vuoden 2000 alussa kosketinsoittaja Toni Aholan täytyi tehdä valinta koulun ja yhtyeen välillä, ja hän päätti erota yhtyeestä. Aholaa korvaamaan saatiin Jussi Lehtinen.
Wildlife (2001–2003)
The Crashin ulkomaankeikkojen ja kiireiden takia toisen levyn valmistelu viivästyi. Kun nauhoitusten aloittamiseen oli enää muutama kuukausi, suurin osa kappaleista oli yhä vain Brunilan mielessä. Yhtye palasi taas tutuksi trioksi Jussi Lehtisen lähdön takia. Lopulta The Crashilta ilmestyi toinen levy, Wildlife, joka myi kultaa. Yhtyeen lähtiessä taas kiertueelle tarvittiin mukaan kosketinsoittaja. Tähän virkaan otettiin kolmikon yhteinen tuttu, Tomi Mäkilä.
Melodrama (2003-)
Kolmas levy, Melodrama, ilmestyi vuonna 2003. Melodrama myi kultaa. Vuonna 2005 The Crash lopetti levytyssopimuksensa Warnerin kanssa sekä julkaisi kokoelmalevyn Selected Songs 1999–2005. Uusi kosketinsoittaja Tomi Mäkilä lähti yhtyeestä. Yhtyeeseen löydettiin jälleen uusi kosketinsoittaja, Samuli ”JJ” Jokinen.
Neljäs levy, Pony Ride, ilmestyi Suomessa syyskuussa 2006. Pony Ride myi kultaa. Yhtye solmi levyn lisenssisopimuksen Suomessa Suomen Musiikki Oy:n kanssa ja Skandinavian ulkopuolella EMI Publishingin kanssa.
The Crash ilmoitti 2009 lopettavansa 18 vuotta kestäneen uransa. Teemu Brunila kertoi keskittyvänsä yhä enemmän musiikin tekemiseen muille artisteille ja Samuli Haataja työhönsä erityisopettajana. Yhtye kiersi Suomen pienoiskiertueellaan ja soitti jäähyväiskeikkansa Ruisrockissa 5. heinäkuuta 2009.
The Crashin "Sugared"-kappaleen suomenkielisen version, "Pimeä onni", levyttivät Samuli Edelmann ja Jippu vuonna 2010.
Musiikkivideot
The Crash on voittanut monta musiikkivideopalkinto Muuvia. Kultaisen muuvin ovat voittaneet ”Lauren Caught My Eye” ja ”Still Alive”. ”Star” on voittanut Hopeisen muuvin ja ”Sugared” Pronssisen muuvin. The Crashin videot ovat menestyneet hyvin myös Oulun musiikkivideofestivaaleilla. ”Lauren Caught My Eye” pääsi myös aikanaan ensimmäisten kotimaisten videoiden joukossa ”MTV Nordic” -ohjelman tehosoittoon. Tommi Pietiläinen on ohjannut kaikki The Crashin videot lukuun ottamatta ”Pony Ridea”, jonka on ohjannut Dome Karukoski ja käsikirjoittanut Tommi Pietiläinen. Vinokino-elokuvafestivaaleilla marraskuussa 2007 ”Sugared” valittiin ”Suomen homoimmaksi musiikkivideoksi”.
TKK (täsmennyssivu)
TKK voi viitata muun muassa näihin:
Pravoberežjen piiri
Pravoberežjen piiri (,, suom. "Oikean rannan piiri") on kunnallishallinnollinen alue Pohjois-Ossetia-Alanian tasavallan pohjoisosassa Venäjällä Kaukasiassa. Piiri rajoittuu lännessä Kirovin piiriin, pohjoisessa Mozdokin piiriin, idässä Ingušian tasavaltaan sekä etelässä Vladikavkazin esikaupunkipiiriin ja Ardonin piiriin.Pravoberežjen piirin pinta-ala on 380 km² ja vuonna 2002 piirissä oli 55 685 asukasta. Piirin hallinnollinen keskus on Beslanin kaupunki. Beslanin lisäksi piiriin kuuluu 10 kylää, jotka ovat maalaiskuntiensa keskuksia..
Tynglax
Tynglax on entinen kylä Dragsfjärdissä, nykyisessä Kemiönsaaren kunnassa. Kylä sijaitsi Dragsfjärdin itälaidalla Galtarbyvikenin rannalla. Kylän rakennuskanta on yhä jäljellä, mutta maarekisterissä kylä liitettiin osaksi Hertsbölen kylää vuonna 1922.
Tynglaxin yhdinaluetta on Tynglaxin tila ja sen ympäristö. Alue on harvaan asuttu ja mäkinen. Tasaisemmat alueet on muutettu peltomaaksi. Kylän merenranta-alueella on kesäasutusta ja alueelle suunnitellaan laajamuotoisemman vapaa-ajan asutuksen kehittämistä. Tynglax on vanha Dragsfjärdin maarekisterikylä, jossa oli kaksi kantatilaa. Molemmat tilat päätyivät Taalintehtaan ruukin omistukseen 1700-luvulla ja lopulta ruukille kuuluneen Hertsbölen tilan kanssa yhteisviljelyyn 1800-luvulla. Tynglaxin maarekisterikylä lakkautettiin 1922 ja kylän maat yhdistettiin Hertsbölen kylään. Joissakin kartoissa alueella lukeekin Hertsböle och Tynglax.
Melvillen rautatieasema
Melvillen rautatieasema on Melvillen kaupungissa Saskatchewanin provinssissa Kanadassa sijaitseva rautatieasema. Se on myös kaupungin ainoa henkilöliikenteen käytössä oleva asema.
Historia
1900-luvun alkupuolella Grand Trunk Pacific Railway rakensi Pohjois-Amerikan mantereen ylittävää rautatietä, joka saavutti nykyisen Melvillen kaupungin vuonna 1908. Kaupunki muodostui rautatieaseman ja ratapihan ympärille. Melville nimettiin rautatieyhtiön johtajan Charles Melville Haysin mukaan.
Nykyisin kaupungin läpi johtavan rautatien omistaa Canadian National Railway, joka hoitaa tavaraliikennettä radalla. VIA Railin The Canadian -matkustajajuna pysähtyy asemalla kolme kertaa viikossa.
Vuonna 2010 Melvillen historiallinen rautatieyhdistys ("Melville Rail Station Heritage Association") sai omistukseensa nykyisen asemarakennuksen. Yhdistyksen tavoitteena on entisöidä nykyinen asemarakennus.
Kolme etsivää ja kiljuva kello
Kolme etsivää ja kiljuva kello on Robert Arthurin vuonna 1965 kirjoittama Kolme etsivää-sarjan seitsemäs romaani. Sen suomensi Risto Toivonen ja Suomessa kustansi Gummerus. Suomessa kirjan ensimmäinen painos julkaistiin vuonna 1974. Viimeisin Suomessa julkaistu versio on kolmas painos, joka julkaistiin vuonna 2012.
Ð
Ð (ð) eli eth on kirjain, joka kuuluu islannin ja fäärin kielten aakkosiin. Se on myös Ruotsissa puhuttavan älvdalskan aakkosissa. Ð kuului myös muinaisenglannin ja muinaisnorjan kieliin.
Kolme etsivää ja kiljuva kello
Juoni
Jupiter "Jupe" Jones kytkee löytämänsä sähköherätyskellon pistorasiaan ja se alkaa kiljua kammottavasti. Saatuaan tavaravarikolla olleet romut järjestettyä Bobin ja Peten hän alkaa tutkia kelloa. Sen pohjasta löytyy käsin kirjoitettu lappu, jossa lukee:
Ð
Sitä ei pidä sekoittaa kirjaimeen D ja poikkiviiva: Đ/đ (iso U+0110; pieni U+0111), jota käytetään eteläslaavilaisissa kielissä, saamelaiskielissä ja vietnamissa eikä Retrofleksineen D:hen: Ɖ/ɖ, jota käytetään kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa.
Kolme etsivää ja kiljuva kello
Juoni
Etsivät alkavat selvittää arvoitusta, mutta eivät pääse puusta pitkään. Seuraavana päivänä Jupiter löytää kellon pohjasta tekstin: A Felix. Hän päättelee hänen olevan kelloseppä, joka asensi laitteen, jolla kellon saa kiljumaan. Jupiter etsii A. Felixin puhelinluettelosta ja etsivät lähtevät Rolls-Roycella hänen puheilleen. Siellä Jupiter saa puristettua kellosepältä kiljuvan kellon toimeksiantajan nimen ja puhelinnumeron. Jupiter soittaa A. Clockille esiintyen puhelinlaitoksen virkailijana ja saa tietoonsa myös osoitteen. Etsivät lähtevät A. Clockin puheille. Siellä he pääsevät sisälle taloon, jossa asuu 17-vuotias Harry ja hänen äitinsä. Harry estää äitiään kertomasta tietoja, mutta etsivät pääsevät sisälle. He näyttävät kellon kiljunnan ja Harry tunnistaa kellon oitis. Harry vie heidät "kiljuvien kellojen huoneeseen", huoneeseen, joka on täynnä samanlaisia kiljuvia kelloja. Harry kertaa kellon historiaa ja laittaa muut kellot huutamaan. Talon omistaja herra Jeeters saapui vihaisena paikalle ja etsivät poistuvat. Juuri etsivien noustessa autoon Harry juoksee heidät kiinni ja kertoo kellon tarinan. Talon omistaja herra Hadley työskenteli ennen radiokuunnelmien kiljujana. Hän kiljui kauhukuunnelmien huudot. Kun televisio yleistyi, Hadleyn työt loppuivat ja hän alkoi keräillä kelloja ja muuttaa ne kiljuviksi. Hän täytti niillä kokonaisen huoneen, jota alettiin kutsua "kiljuvien kellojen huoneeksi". Harryn isä myi henkivakuutuksia alueella ja kävi monien kodissa. Häntä epäillään ja hänet vangitaan.
Ð
Keskiajalla sitä käytettiin Skandinaviassa, mutta se korvautui yhdistelmällä dh ja myöhemmin pelkkä d.
Islannin kielessä ð vastaa soinnillista dentaalifrikatiivia (ð), kuten "th" englannin sanassa them. Islannin aakkosissa se on viidentenä, D:n ja E:n välissä. Pieni ð ei koskaan esiinny ensimmäisenä kirjaimena.
Kolme etsivää ja kiljuva kello
Juoni
Pojat etsivät muita vihjeitä viestissä olleilta Imogenelta, Geraldalta ja Marthalta. Harry ja Bob ovat yksi partio. He saavat vihjeen, mutta heitä aletaan ajaa takaa. Heidät pidätetään ylinopeudesta ja poliisiaseman edessä kello varastetaan. Jupiter ja Pete saavat kaksi vihjettä ja pääsevät tavaravarikolle. Vihjeitä metsästäessään he törmäävät kuitenkin Carlosiin ja Geraldiin, jotka yrittävät ryöstää vihjeet heiltä. Seuraavana päivänä Bob työskentelee kirjastolla ja etsii ratkaisua vihjeisiin. Samana iltana pojat kokoontuvat ja saavat ensimmäisen vihjeen ratkaistua Bobin avulla. Yöllä Jupiter ei saa unta ja herää. Hän palaa päämajalle ratkaisemaan vihjettä. Saatuaan toisen vihjeen ratkaistua Jupe yllätetään ulkona. Ranskalainen herrasmiesvaras Hugenay ehdottaa yhteistyötä Jupen kanssa maalausten saamiseksi ja lupaa vastineeksi todistaa Harryn isän syyttömäksi. Samana iltana pyöräillessään kotiin Bob kaapataan. Kyydissä on vihjeitä metsästävät Carlos, Gerald ja johtajansa herra Jeeters sekä heidän kaappaamansa Harry.
Bob pakotetaan soittamaan Jupelle. Hän kertoo olevansa pulassa ja toteaa, että poliiseja ei saa hälyttää. Jupen pitäisi kuitenkin tulla vihjeiden kanssa tavaravarikon portille. Jupiter ja Hugenay sopivat, että Jupe tottelee Jeetersiä ja Hugenay seuraa heitä ja ottaa ohjat käsiinsä. Matkalla Hugenayn auto huomataan ja hänet karistetaan kannoilta. Jupiter menettää toivonsa, mutta kidnappaajien päämajaan alkaa yhtäkkiä tunkeutua poliiseja Hugenayn johdolla ja jengi pidätetään. Hugenay palaa Harryn kodille etsimään tauluja. He siirtävät huonekalut pois ja alkavat purkaa keittiötä. Mitään ei kuitenkaan huolellisista tutkimuksista huolimatta löydy. Jupiter tajuaa kätköpaikan ja laittaa kellon kiljumaan niin kovaa, että peilin lasi hajoaa. Sen takaa paljastuu kolme varastettua maalausta.
Ð
Pientä eth-kirjainta ð käytetään Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa soinnillisen dentaalifrikatiivin symbolina. (Soinnittoman symboli on "θ".)
Kolme etsivää ja kiljuva kello
Juoni
Juuri kun Hugenay miehineen on poistamassa, sisään alkaa virrata oikeita poliiseja poliisipäällikkö Reynoldsin johdolla. He yrittävät pidättää Hugenayn eri syytteiden nojalla. Poliisit syyttävät Hugenayta kidnappauksesta, mutta Jupe todistaa teorian vääräksi. He syyttävät Hugenayn miehiä myös poliiseiksi pukeutumisesta, mutta heidän puvuissaan on eri piirikunnan merkki ja Hugenay pääsee lähtemään. Lopuksi taulut palautetaan ja Jeetersin jengi vangitaan. Harryn isä vapautetaan ja kuulusteluissa selviää, että herra Hadley (entinen A. Clock) varasti maalaukset ja piilotti ne keittiön korkkimaton alle, jotta Harryn isä pidätettäisiin hänen sijastaan. Hän pakeni Etelä-Amerikkaan poliisia ja Jeetersin painostusta. Myöhemmin hän tunnusti katuvansa, muttei koskaan päässyt todistamaan mitään, koska kuoli viidakossa tautiin.
Ð
Ethin voi kirjoittaa suomalaisella monikielisellä näppäimistöllä yhdistelmällä AltGr(d).
Aiheesta muualla
Kuinka kirjoittaa thorn ja eth oikein (eng) Archive.org
Tribal-luokka (hävittäjä)
Tribal-luokka oli Britannian kuninkaalliselle laivastolle, Australian laivastolle ja Kanadan laivastolle hieman ennen toista maailmansotaa valmistettu hävittäjäluokka, johon kuului kaikkiaan 27 alusta.
Suunnittelu
Laivastoesikunta määritteli maaliskuun 1935 aikana vaatimukset, jotka olivat lähtökohtana määriteltävälle V-luokan laivueenjohtajalle. Alusten tehtävänkuvauksena oli partiotehtävät, varjostus, hävittäjälaivueiden lähituki sekä yhdessä risteilijöiden kanssa tiedustelu- ja saattuetehtävät. Lisäksi tehtäviksi määriteltiin laivaston, saattueiden ja satamien ilmapuolustus. Seuraavat ominaisuudet katsottiin ensisijaisen tärkeiksi tehtävien suorittamiseksi:
Muiden ominaisuuksien tuli täydentää varsinaisia ominaisuuksia tehtävien täyttämisessä ja niiksi määriteltiin seuraavat:
Esikunta sai vaatimuksiin liittyvinä kysymyksinä ratkaistavakseen muun muassa seuraavat hinnan ja uppouman suhteeseen liittyvät:
Vuoden 1935 laivasto-ohjelma muutettiin maaliskuussa 1935 käsittämään seitsemän 1 850 tonnin V-luokan laivueenjohtajaa, joiden aseistuksena olisi 8-10 kappaletta 4,7 tuuman tykkejä. Laivaston pääsuunnittelija A. W. Johns esitteli 19. maaliskuuta viisi erilaista suunnitelmaa:
Kaikissa malleissa aluksen vapaatakorkeutta oli nostettu 75 centtimetriä (2,5 jalkaa) verrattuna edeltäneisiin aluksiin, jolla parannettiin alusten merikelpoisuutta, vähennettiin roiskeita kannella sekä mahdollistettiin etuosaan laajemmat sisätilat. Alusten konehuoneet jaettiin kahteen osaan, joiden väliin rakennettiin vesitiivislaipio. Lisäksi pääsuunnittelija Johns ilmoitti, että:
Jo aiemmin 1. maaliskuuta pidetyssä kokouksessa oli esitetty etäisyysmittarin ja tulenjohtojärjestelmän pitämistä erillään. Esityksen perusteena oli aluksen vakaus ja uppouma. Aluksiin tarvittavat uudet tykkitornit olisivat valmiita vasta huhtikuussa 1937 ja siten päätettiin:
Laivaston rakennusvalvonta teki 2. huhtikuuta muistioon lisäyksiä, joiden tarkoituksena oli pitää alusten uppouma sopimusten mukaisena eli alle 1 850 tonnissa:
Samassa yhteydessä esitettiin epäilys, että mikäli 35 solmun nopeus olisi todella tarpeen niin rankoissa sääolosuhteissa ei kuitenkaan kyettäisi ylittämään 32 solmun nopeutta runkoon kohdistuvien rasitusten ja aaltojen kannelle nousun vuoksi. Täten 40 tonnin säästö uppoumassa voitaisiin hyödyntää parantamalla aluksen muita ominaisuuksia. Muita lisäyksiä olivat:
Tilaus
Tyypin nimeämisestä keskusteltiin 26. kesäkuuta 1935, jolloin esitettiin kahdeksan vaihtoehtoa: tiedustelija, hävittäjä, tiedusteluhävittäjä, hävittäjätiedustelija, partiohävittäjä, risteilijähävittäjä, raskas hävittäjä ja Tribal-hävittäjä. Amiraalineuvosto päätti 28. marraskuuta (esityslistan kohta 3317) nimeksi Tribal-luokka.
Amiraliteetti lähetti 15. marraskuuta 1935 tarjouspyynnöt telakoille, joiden tarjoukset vastaanotettiin 10. joulukuuta. Seitsemän alusta nimettiin 27. helmikuuta 1936 HMS Afridiksi, HMS Cossackiksi, HMS Gurkhaksi, HMS Maoriksi, HMS Mohawkiksi, HMS Nubianiksi ja HMS Zuluksi. Nämä alukset tilattiin 10. maaliskuuta 1936.
Kymmenisen päivää ensimmäisten alusten tilaamiseen jälkeen tehtiin lisätilauspyyntö yhdeksästä aluksesta. Tarjoukset saatiin 26. maaliskuuta ja ne tilattiin 19. syyskuuta.
Australian laivaston alukset
Australian hallitus päätti tilata 1939 Britannian Tribal-luokan aluksia siten, että ne valmistetaan Sydneyssä Cockatoo Islandin telakalla. Tilaus oli merkittävä Australian laivanrakennusteollisuudelle, koska sen edellinen suurempi alus oli vesilentokoneiden emälaiva HMAS Albatross. Vaikka alus oli ollut suurempi, mutta hävittäjät olivat selvästi monimutkaisempia ja nykyaikaisempia vaatien suurempaa teknistä osaamista.
Britannia lupasi auttaa tietotaidon siirtämisessä ja alusten koneet toimitettaisiin Britanniasta. Aluksista HMAS Arunta ja HMAS Warramunga tilattiin tammikuussa 1939 ja neljä muuta alusta toukokuussa. Näistä myöhemmin tilatuista aluksista ainoastaan HMAS Kurnain köli laskettiin.
Kanadan laivaston alukset
Hävittäjät oli suunniteltu Kanadan telakkateollisuudelle, mutta myöhemmin todettiin, ettei niiden kapasiteetti riittänyt suunnitelman toteuttamiseen. Britannian Amiraliteetti lupautui neuvottelujen jälkeen lisätä vuoden 1940 laivasto-ohjelmaan Kanadan laivastolle kaksi Tribal-luokan hävittäjää sekä tilata Parsons Maritime Steam Turbine Companyltä kahden aluksen koneistot toimitettavaksi Kanadan laivaston aluksiin ja rungot Vickers-Armstrongin telakalta. Myöhemmin tilattiin huhtikuussa 1941 vielä kaksi alusta samoilta yhtiöiltä.
Abdelkader Oueslati
Abdelkader Oueslati (, s. 7. lokakuuta 1991 Ollioules, Ranska) on tunisialainen jalkapalloilija. Keskikentän keskellä ja laidalla pelaava Oueslati edustaa Espanjan pääsarjassa Atlético Madridia.
Maajoukkueura
Oueslati pelasi ensimmäisen maaottelunsa Tunisian paidassa Sveitsiä vastaan 14. marraskuuta 2012.
Etelä-Afrikan Fed Cup -joukkue
Etelä-Afrikan Fed Cup -joukkue edustaa Etelä-Afrikkaa Fed Cupissa. Se toimii Etelä-Afrikan tennisliiton alaisuudessa. Etelä-Afrikka osallistui Fed Cupiin ensimmäisen kerran vuonna 1963. Kaiken kaikkiaan Etelä-Afrikka on pelannut 146 maaottelua, joista voittanut 86 ja hävinnyt 60. Mestaruuksia sillä on yksi kappale, jonka se saavutti vuonna 1972.
Näkkälän seita
Näkkälän seita on Enontekiön Näkkälän kylässä, Näkkäläjärven länsirannalla oleva seitakivi. Se on nelikulmainen suippoharjainen noin 2,5 metriä korkea vaaleanharmaa siirtolohkare joka sijaitsee koivua kasvavalla moreenikumpareella. Näkkälän seita kuuluu muinaismuistolailla suojeltuihin muinaismuistoihin. Se on ollut poromiesten, metsäpeuranpyytäjien ja kalastajien palvontapaikkana, mutta erityisesti se on ollut tunnettu peuraseitana. Seidalle on uhrattu myös rahakolikoita joita löytyy edelleen kivenkoloista ja syvennyksistä.
Perimätiedon mukaan Näkkälän seita otettiin palvontapaikaksi sen jälkeen kun sen luota oli kerran saatu pyydystettyä kaksi isoa peurahirvasta jotka olivat takertuneet toisiinsa sarvistaan ns. metsänsolkeen.
Lapin yliopiston professori Juha Pentikäinen sanoo elokuussa 2018, että hän on veljensä kanssa löytänyt siitä muinaisen kalliomaalauksen. Tutkijat ovat kuitenkin jo aiemmin tutustuneet kiveen ja todenneet, että kyseessä on mitä todennäköisimmin luonnonmuodostuma eikä ihmiskäden maalaus. Geologien käsityksen mukaan kivi on granitoidikivi, joissa punaväri on kiven ominaisuus. Saamelaisalueelta ei ole Suomesta löydetty kalliomaalauksia.
Lähteet
68.59417°N, 23.57444°W
Seima-Turbino-ilmiö
pienoiskuva|Putkikirves ja pronssinen keihäänkärki Turbinon kalmistoista. pienoiskuva|Pronssisia putkikirveitä Galitsin kätköstä. pienoiskuva|Hopeapronssisia keihäänkärkiä Turbinon hautapaikalta. pienoiskuva|Seima-Turbino-ilmiön löytöesineistöä Galitsin kätköstä (hirvenpääveitsi) pienoiskuva|Pronssinen veistos. pienoiskuva|Pronssinen reikäkirves Turbinon kalmistoista. Seima-Turbino-ilmiö viittaa Euraasiassa tehtyjen samankaltaisten pronssiesinelöytöjen laajaan levinneisyysalueeseen, joka on kiinnittänyt tutkijoiden huomion jo 1900-luvun alusta asti. Esinelöydöt ajoitetaan nykyään noin 2300–1700 eaa. eli keskiseen pronssikauteen. Vaikka osa löydöistä on hautalöytöjä, ei niitä ole kyetty yhdistämään mihinkään tiettyyn pronssikauden kulttuuriin. Löytöalueen keskiössä Pohjois-Euraasiassa, Siperiassa ja Keski-Aasiassa on sijainnut useita samanaikaisia löytöalueita. Kyseisiä esineitä on löydetty hajalöytöinä vieläkin laajemmalta alueelta, johon kuuluvat edellisten alueiden lisäksi Fennoskandia, Mongolia, Koillis-Kiina, Itä-Venäjä, Korean niemimaa ja Japanin saaret.
Ilmiön merkillisyyksiin kuulu se, ettei esineistön valmistajista ole juurikaan säilynyt jäänteitä. Enää ei käytetä käsitettä Seima-Turbino-kulttuuri, sillä esineiden laajan leviämisalueen katsotaan johtuvan kaupankäynnistä. Altaivuoriston lähiseuduilta löytettyjen Seima-Turbinon esineitä sisältävien hautojen 2000-luvulla teetetyt ajoitukset ovat kaikkia muita vastaavia ajoituksia vanhempia, ja siksi arvellaan, että metalliesiintymien hyödyntämiseen ja esineiden tuottamiseksi käytetyt edistykselliset työmenetelmät olisi kehitetty Altaivuoriston ympäristössä. Sen lisäksi, että esineistö levisi eri kulttuureihin kauppaverkostoja pitkin, olisi myöhemmin myös osa väestöstä vaeltanut hevosilla ja kaksipyöräisillä rattailla eri ilmansuuntiin kaupankäyntiä ja kiertelevää paimentolaiselämää harjoittaen.
Ilmiön nimessä esiintyy edelleen Seiman ja Turbinon kylien nimet. Niissä sijaitsivat ensimmäiseksi tutkitut kalmistot. Seima sijaitsee Venäjällä Okajoen varressa Volgaan yhtyvän suiston lähellä, ja sen kalmisto tutkittiin vuosina 1912–1914. Turbino sijaitsi Kamajoen varrella Permin kaupunkialueen sisällä, ja sen kalmistot tutkittiin vuosina 1924–1927 ja 1950-luvulla.
Njasvižin kartano
Njasvižin palatsilinna on liettualaisen Radvilan eli Radziwillin aatelissuvun vuosina 1513-1939 omistama ja rakentama rakennuskokonaisuus Njasvižissä Valko-Venäjällä, jonka ytimenä oli alun perin asuinkartano. Kartanosta muokattiin 1500-luvun lopulla Liettuan suuriruhtinaskunnan tärkeimpiin kuuluvan magnaattisuvun palatsilinna, jonka läheisyyteen rakennettiin arkkitehtuurinhistoriallisesti erittäin merkittävänä pidetty Kristuksen ruumiin kirkko. Njasvižin palatsikokonaisuus valittiin Unescon maailmanperintökohteeksi vuonna 2005.
Seima-Turbino-ilmiö
Leviämiskeskus
Jo jonkin aikaa on Seima-Turbino- ilmiön syntyalueeksi ehdotettu Altaivuoriston pohjoisaluetta eli Keski-Mongoliaa ja Etelä-Siperiaa. Uudet löydöt ja ajoitukset laajentavat aluetta myös etelään päin, jolloin siihen kuuluisivat myös Kiinan Xinjiangin alueet. Tämän alueen löytöjen ajoitukset ovat myös vanhimpia, mikä tukee leviämiskeskuksen olemassaoloa. Seima-Turbino-ilmiön käynnistänyttä etnistä ryhmittymää ei kuitenkaan vielä ole tunnistettu.
Njasvižin kartano
Historiaa
thumb|left|110px|[[Njasvižissa 1515 syntynyt Liettuan suuriruhtinaskunnan ylihetmanni, herttua Mikalojus Radvila Musta]] thumb|left|110px|Herttua Mikalojus Kristupas Radvila, Njasvižin palatsikompleksin rakennuttaja
Seima-Turbino-ilmiö
Leviämiskeskus
Kevyet ja samalla arvokkaat esineet on kuljetettu myyntipaikoille hevosilla ja rattailla aroa pitkin. Kauppiaiden mukana on kulkenut sotureita, tai he ovat olleet sitä itse, sillä pienten ryhmien kulku on pitänyt uskottavasti turvata. Tätä ajatusta tukevat monet hautaukset, joissa tunnistettavat pronssiesineet esiintyvät paikallisen kulttuuriesineiden joukossa. Tästä on päätelty, etteivät matkoja suorittaneet suuret väkijoukot. Pitkät kulkumatkat ovat kuitenkin olleet haaste, ja niihin on mahdollisesti vastattu perustamalla eri seuduille pieniä siirtokuntia. Tätä ajatusta tukevat tietyt seudut, jossa on useita samantapaisia hautauksia ja runsaasti esineistöä. Näissä keskuksissa on myös asunut pronssiseppiä, jotka ovat tuottaneet esineitä paikallisista raaka-aineista.
Njasvižin kartano
Historiaa
Ensimmäinen suora historiallinen maininta Njasvižista löytyy kronikoista vuodelta 1446, jolloin Liettuan suuriruhtinas Kasimir Jagiellon antoi kaupungin läänitykseksi Nikolai Jan Nemirovitšille. Radvilan suku sai laajat Njasvižin ja (nykyisen Ukrainan) Olykan alueet hallintaansa vuonna 1513 Kiszkan aatelissuvulta avioliiton myötäjäisinä, kun muun muassa Trakain linnanherrana toiminut Jonas Radvila I (Jan Radziwiłł, 1474-1522) meni naimisiin Anna Kiškaitėn kanssa. Alueet siirtyivät aikanaan heidän pojalleen Mikalojus Radvila Mustalle (,, 1515 Njasviž- 1565), josta tuli yksi Liettuan suuriruhtinaskunnassa ja koko Puola-Liettuan vaikutusvaltaisimmista ja rikkaimmista miehistä. Hän myös ansaitsi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan herttuan (prinssin) arvonimen ja vaakunan 1547. Tämä osaltaan vahvisti Njasvižin asemaa paitsi hänen herttuan maittensa keskuksena, myös yhtenä koko Puola-Liettuan valtakeskuksista.
Seima-Turbino-ilmiö
Esineiden ja valmistustapojen leviämissuuntia
Eurooppalaiset arkeologit tutustuivat ensimmäiseksi Seima-Turbino-ilmiön esineisiin Volga-, Oka- ja Kamajokien laaksoissa, joista venäläiset arkeologit olivat kaivaneet ne esille. Nykyään otaksutaan, että nämä löytöpaikat muodostavat kaukaisimmat siirtokunnat sille leviämisreitille, joka oikaisi Keski-Uralin yli sen länsipuolelle. Täältä Abaševon kulttuurialueen pohjoispuolelta esineitä kulkeutui Fennoskandiaan ja Baltiaan saakka ja mahdollisesti Mustanmeren äärelle asti. Sitä ennen ovat kauppareitit levittäytyneet arojen länsiosiin ja Uralin kaakkoispuolelle Sintaštan kulttuurin lähelle, jossa Seima-Turbino- ilmiö on antanut seudun sepille paljon vaikutteita. Myös Siperian metsäarolla Objoen ja Jeniseijoen yläjuoksujen laaksot olivat tärkeitä leviämissuuntia. Sen sijaan monet aron eteläosien laajat pronssikulttuurit kierrettiin pohjoisen puolelta. Toinen leviämissuunta on itäinen. Kiinan museoiden näyttelyissä ja arkeologisissa kokoelmissa on löytynyt erityisesti väkäsellisiä keihäänkärkiä, jotka ovat hyvin edustettuina esimerkiksi Rostovkan kalmistossa. Tämä kielii varhaisesta Seima-Turbino-ilmiöstä Keski-Kiinan tasangon alueella. Tinapronssin valmistustaito ja tietyt esinetyypit levisivät Keski-Kiinan Keltaiseltajoelta etelään Jangtsejoen tasangoille. Esineitä on löytynyt Länsi-Kiinassa Xinjangin, Gansun ja Qinghain provinsseista, ja Keski-Kiinassa Shaanxin, Shanxin ja Henan provinsseista.
Njasvižin kartano
Historiaa
Ennen nykymuotoisen kivisen palatsilinnan rakentamista paikalla oli kevyemmin linnoitettu, pääosin puinen kartano, jossa herttua Mikalojus Radvila Musta asui perheineen. Mahtiasemassa ollut herttua oli Krakovassa opiskellut protestantti, ja Njasvižista kehittyi yksi uskonpuhdistuksen tärkeistä linnakkeista. Samankaltainen kalvinismia tukeva keskittymä muodostui myös herttuan toisesta keskeisestä perintömaasta, jonka turvaksi tuolloisen Puolan itäosien Volyniaan valmistui 1564 linnoitetun Olykan linnan ensimmäinen vaihe.
Seima-Turbino-ilmiö
Esineiden ja valmistustapojen leviämissuuntia
Kiinan kautta tai Kiina pohjoisesta kiertäen olisi kulkenut eräs leviämisreitti. Esineitä on löytynyt Korean niemimaalta ja Japanin saarilta sekä vielä Thaimaan alueilta.
Njasvižin kartano
Historiaa
Njasvižin seudulla kivisen palatsilinnoituksen perustamisesta vastasi ja reformismin tukemista jatkoi hänen vanhin poikansa Mikalojus Kristupas Radvila (Mikołaj Krzysztof Radziwiłł, 1549–1616), joka toisin vanhempana kääntyi katoliseksi. Kaikkiaan Mikalojus Radvila Musta sai vaimonsa kanssa kahdeksan lasta, joista puolet poikia.
Seima-Turbino-ilmiö
Esineiden ja valmistustapojen leviämissuuntia
Arvellaan vielä, että pronssinvalanta on levinnyt myöhemmin Kauko-Itään Thaimaahan. Keski-Kiinan tasangon pohjoispuolella Mantsuriasta, Korean niemimaalta ja jopa Japanista on löydetty kalmistoja tai yksittäisiä esineitä, joiden alkuperäksi on ehdotettu Seima-Turbino-ilmiötä.
Tunnettuja löytöpaikkoja
Seima-Turbinon esineistöä sisältäviä kohteita järjestettynä riveittäin lännestä itään (mainittu lähteissä: x, y , z ):
Njasvižin kartano
Radziwiłłin linnoitettu palatsi
thumb|240px|Njasvižin palatsilinnoitus (etuvasemmalla) sen valmistumisen aikoihin vuonna 1604 ja Njasvižin kaupunkia
Vuonna 1582 Mikalojus Kristupas Radvila aloitti kolmikerroksisen palatsin rakentamisen. Vuodelta 1604 olevissa piirroksissa näkyy palatsia suojaava nelikulmaisen bastionilinnoituksen perusrakenne. Linnan rakennustöiden ensimmäinen vaihe valmistui 1604. Itse asuinpalatsin perusmuoto on säilynyt likimain alkuperäisessä muodossaan 2000-luvulle saakka, vaikka Radvilan suvun muuhun palatsikokonaisuuteen on tehty muutoksia tai laajennuksia myöhemmin.
Kristuksen ruumiin kirkko ja kirjapaino
thumb|left|210px|Njasvižin linnatien vartiotorni ja Kristuksen ruumiin kirkko
Njasvižin palatsikompleksin arkkitehtonisesti merkittävimpänä rakennuksena pidetään kaupungin itäosissa, linnaan johtavan tien vierellä sijaitsevaa Kristuksen ruumiin kirkkoa. Tämän sittemmin roomalaiskatolisen kirkon suunnitteli italialainen arkkitehti Gian Maria Bernardoni (1541–1605) ja se rakennettiin vuosina 1583–1593. Kirkon pohjana on latinalaisen ristin muoto. Pitkänomaisen, suorakaiteen muotoisen rungon molemmilla puolilla sijaitsevat korkeat viisikulmaiset kappelit. Kirkon keskilaivan ja poikkilaivan risteyksessä sijaitsee pääkupoli, ja sivulla olevissa kappleissa on katetut, ikkunattomat kupolit.
Seima-Turbino-ilmiö
Esineryhmiä
Seima-Turbino-ilmiön kehittäjät ovat todennäköisesti saaneet oppia tinapronssilla valamiseen etelän suunnalta samanaikaisen BMAC-kulttuurikompleksin kautta. Nämä tunsivat vahavalutekniikan ja tinapronssin edut. Ei kuitenkaan tiedetä, mistä esikuvista kauppatavaraksi muodostuneet tunnusomaiset esineet ovat kehittyneet. Ne voivat olla myös oma innovaatio.
Njasvižin kartano
Kristuksen ruumiin kirkko ja kirjapaino
Pyhäkköä pidetään ensimmäisenä jesuiittatemppelinä, joka on suunniteltu Roomassa sijaitsevan Il Gesù -kirkon (1568–75) mukaan, maailman ensimmäisenä holvatulla basilikana barokkijulkisivulla ja ensimmäisenä Itä-Euroopan barokkitaidekohteena. Alun perin Kristuksen ruumiin kirkon omistivat Radvilan suvun kaupunkiin kutsumat jesuiitat, mutta jesuiittaveljeskunnan hajottamisen (1773) jälkeen kirkko on toiminut roomalaiskatolisena kirkkona. Rakennus toimi merkittävänä arkkitehtonisena esikuvana monille 1600-luvun kirkoille nykyisessä Valko-Venäjällä, Puolassa ja Liettuassa. Njasvižin Kristuksen ruumiin kirkosta vaikutteita ottivat esimerkiksi 1600- ja 1700-luvulla rakennetut Pyhän Hengen katedraali Minskissä, Jeesuksen, Pyhän Marian ja Pyhän Barbaran jesuiittakatedraali (nyk. Neitsyt Marian katedraali) Minskissä sekä ortodoksinen Pietarin ja Paavalin kirkko Minskissä, jesuiittakatedraalit Hrodnassa, Pinskissä ja Mahiljoussa, Pyhän Sofian katedraali Hrodnassa, Pyhän Nikolauksen kirkko Mirissä ja Bernadinen katedraali Krakovassa.
thumb|right|110px|Njasvižin herttuan kirjapainossa 1562 painettu katekismus Kirkkosalissa on veistokselliset hautakivet kirkon perustaneelle Radvilalle (Radziwiłł) ja kahdelle hänen pojalleen. Toisaalle eli kirkon alapuolisiin osiin on lisäksi rakennettu sukuhauta eli siellä on 71 muuta Radvilan suvun sarkofagia. Seinissä on myös pienempiä holveja, joihin on vielä vuonna 2000 haudattu Radvilan suvun yhden uuden jäsenen tuhka. Tämä on suurin yhden perheen hautaholvi missään itäisen Euroopan kirkossa.
Seima-Turbino-ilmiö
Esineryhmiä
Eräs tunnusomainen esinetyyppi on putkikirves, jollainen ei arolla ollut aikaisemmin tunnettu. Niitä on ollut olemassa samus-kižirovilainen putkikirves, jota löytyy vain Uralin itäpuolisilta kaivauspaikoilta. Yleisempää seima-rostovkalaista putkikirvestä löytyy Uralin molemmilta puolilta ja idässä aina Altaille saakka. Myöhäisin malli on turbinolainen putkikirves, jota tavataan vain Uralin länsipuolen kaivauspaikoilta. Putkikirves on toiminut monissa kulttuureissa esikuvana, ja siitä on kehittynyt pitkäikäinen ja monimuotoinen esineryhmä, joka levisi lähes jokaiseen Euraasian kolkkaan.
Seima-turbinolainen keihäänkärki on sekin käynyt läpi muotoilun kehityskaaren. Keihäänkärjille yhteistä on putkiholkki, joka on valettu terään kiinteästi kiinni. Holkkiin on työnnetty kartion muotoon teroitettu puuvarsi. Holkin sivulla on ollut yksi tai kaksi lenkkiä, jolla kärki sidottiin narulla kiinni varteen. Terä on pajunlehden muotoinen, ja terän pituussuunnassa kummallakin puolella on "ruode" eli sen rakennetta vahvistava harjanne. Harjanne on yleensä teräväreunainen, ja holkin tyvessä on vanhimmissa esineissä harjanteissa haarukkamainen ruohonlehtikuvio. Vanhemmissa malleissa työntyy terän juuressa sivulle siipimäinen koukku, jolla on voinut tarttua johonkin kiinni. Koukkumainen lisäke esiintyy Uralin itäpuolisissa löydöissä, ja nuoremmista malleista koukku puuttuu. Tunnusomainen koriste on lenkin kohdalla 3–4 rengaskuviota, jotka kiertävät holkkia rinnakkain.
Löytöaineistossa toistuu melko pitkä veitsi tai väkipuukko. Niitä kutsutaan joskus tikareiksi, mutta ne ovat useimmiten yksiteräisiä. Veitset valettiin litteän muotoisiksi, ja ne ovat yleensä yksiteräisiä. Terän hamarapuoli on ulospäin ja teräpuoli sisäänpäin kaareva. Terää on valamisen jälkeen taottu litteäksi ja hiottu teräväksi. Kahva ja terä on valettu samaan kappaleeseen. Kahvassa on usein koristekuviona ympäri kiedotun narun mallinen kuvio. Koska kahvakin on litteä, on kahvaan voinut kietoa paksuntavaa narua tai nahkaa. Kahvan ponsi on koristeltu hevoskuviolla, mutta harvemmin on koristeeksi valittu muita eläimiä.
Ajoitus
Kirjallisuudessa esitettiin pitkään, että Seima-Turbino-ilmiö tapahtui noin 1600–1500 eaa. Vuonna 2007 ajoitettiin tradition loppuajaksi 1650 eaa. . Uudet 2010-luvulla tehdyt ajoitukset siirtävät traditiota vanhemmaksi, eli se olisi alkanut Länsi-Siperiassa jo 2200–2000 eaa. Näitäkin ajoituksia kritisoidaan liian nuoriksi, sillä niissä ei ole huomioitu radiohiiliajoittamisen varastovaikutusta.
Tutkimushistoriaa
A. M. Tallgren ja V. A. Gorodtsov tutkivat Seima-Turbino-ilmön esineistöä ennen ensimmäistä maailmansotaa. Vuonna 1912 tunnettiin vasta Seiman kalmiston ja Borodinon kätkön esineistöä Moldaviasta. Tallgren ja Gorodtsov havaitsivat silloin esineistön samankaltaisuuden. Kun myöhemmin löytyivät Turbinon kalmistot, pääteltiin niiden kuuluneen samaan pronssikauden kulttuuriin. Kysymykseen paneutui myöhemmin O. N. Bader, joka tutki Turbinon kalmistoja uudelleen 1950-luvulla ja myöhemmin Resnojen kalmistoa 1970-luvulla. Erityisen hyödyllisiä olivat Rostovkan kalmiston tutkimustulokset. Tradition materiaali on saatu lukuisista eri puolilla Venäjää sijaitsevista kalmistoista, asuinpaikoista ja hajallaan sijaitsevista yksittäisistä löytöpaikoista. Niiden ajoittaminen on ollut vaikeaa, ja kysymys ilmiön alkuperästä ja ajoituksesta jäi 1900-luvulla hankalaksi aiheeksi Venäjän arkeologiassa. Niiden ajoitukseen on käytetty aikaisemmin Altaivuoristossa sijaitsevan Jelopinon kalmiston ajoituksia, joiden mukaan ilmiö tapahtui noin 1700–1600 eaa.