cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Janne Gallen-Kallela-Sirén
Elämä
Gallen-Kallela-Sirén opiskeli egyptologiaa Uppsalan yliopistossa, mutta siirtyi sieltä yhdysvaltalaiseen College of the Holy Cross -yliopistoon Massachusettsiin. Vuonna 1993 hän suoritti siellä taidehistorian kandidaatin tutkinnon. Sen jälkeen hän jatkoi taidehistorian opintojaan New Yorkin yliopiston Institute of Fine Artsissa, missä hän suoritti taidehistorian maisterin ja tohtorin tutkinnot. Väitöskirjan hän teki suomalaisen kuvataiteen ja varhaisen nationalismin kohtaamisesta ja yhteen nivoutumisesta vuosina 1880–1900. Otava kiinnostui väitöskirjasta, ja vuonna 2001 Gallen-Kallela-Sirén teki osin väitöskirjaansa pohjautuvan elämäkerran isoisoisästään Akseli Gallen-Kallelasta.
Gallen-Kallela-Sirén työskenteli neljä vuotta dosenttina Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa, missä hän opetti modernin ja nykytaiteen lisäksi estetiikkaa, museologiaa ja taideteoriaa. Gallen-Kallela-Sirén kuuluu usean suomalaisen kulttuuriorganisaation (mm. Designmuseon, Kuvataideakatemian, taiteen keskustoimikunnan ja valtion kuvataidetoimikunnan) hallituksiin.
Guggenheimin asiamies
Gallen-Kallela-Sirén toimi vuoden 2011 alusta Helsingin kaupungin edustajana Guggenheim-säätiön johdolla toteutettavassa työssä, jossa selvitettiin mahdollisuutta perustaa Guggenheim-museo Suomeen.
Iina Karttunen
alt=Iina Karttunen nuorena|pienoiskuva|Iina Karttunen Iina (Josefina) Karttunen (31. heinäkuuta 1887 – 23. helmikuuta 1967) oli suomalainen hengellisen musiikin säveltäjä ja maanviljelijä. Häntä pidetään yhtenä vapaakirkollisen liikkeen alkuvaiheen tuotteliaimmista säveltäjistä. Suosituin hänen säveltämistään lauluista on Martta Kaukomaan runoon sävelletty Niin alhaalla ei kukaan kulje.
Elämänvaiheet
Iina Karttunen syntyi Kiteellä Romolan pappilassa kappalainen Karl Karttusen ja hänen vaimonsa Eeva-Maria os. Telén kahdeksanlapsisen perheen toiseksi nuorimmaisena. Isä kuitenkin kuoli v. 1893 63-vuotiaana Iinan vasta aloitettua koulunkäynnin ja perhe muutti ”armovuoden” jälkeen Karttusten sukutilalle Kiteen Niinikumpuun. Iina Karttunen kävi tyttökoulua Kuopiossa ja Joensuussa tavoitteenaan ylioppilastutkinto ja mahdollisesti teatteriura, mutta näistä suunnitelmista oli luovuttava keuhkosairauteen sairastumisen ja parantolaan joutumisen takia.
Palattuaan Niinikummun sukutilalle Iina Karttunen koki hengellisen herätyksen Vapaakirkon piirissä Karttunen toimi henngellisten tapahtumien järjestäjänä, puhujana ja laulajana. Hän alkoi myös säveltää hengellisiä lauluja. Lauluaan ja yhteislauluja hän säesti myös kitaralla.
Muiden sisarusten kouluttauduttua omiin ammatteihinsa Karttunen otti sukutilan hoitoonsa Katri-sisarensa ja äitinsä (k. vuonna 1934) kanssa. Tilanhoitoon palkattiin lisäksi ulkopuolista työvoimaa, ja Karttusen johdolla maatilasta tuli kannattava, niin että varsinkin kasvitarha ja sikatalous menestyivät hyvin. Väliaikaisesti hän myös opetti Niinikummun kansakoulussa. Karttunen toimi Kiteen marttayhdistyksessä ja kuului Koivikon karjanhoitokoulun johtokuntaan. Hän piti esimerkiksi sanomalehti Karjalaisen ajan tasalla maatalouden satotilanteesta.
Karttunen jatkoi kotiseudullaan perheensä perinteitä sairaiden ja hädänalaisten perheiden auttamisessa ja häntä arvostettiin hyväntekijänä. Sotien aikana tila tarjosi turvapaikan Viron ja Inkerin pakolaisille.
Iina Karttunen on haudattu Kiteelle Ilmolan hautausmaalle Karttusten sukuhautaan.
Tuotanto
Iina Karttunen kirjoitti runoja ja suorasanaista tekstiä varhaislapsuudestaan saakka. Hänen ensimmäiset sävellyksensä olivat lastenlauluja. Uskonnollinen herääminen käynnisti tuotteliaan sävellystyön, jota innoittivat hengelliset runot. Iina Karttuselle oli tyypillistä säveltää voimakkaan inspiraation valtaamana nopeasti  pianon ääressä tai kitaraa apuna käyttäen. Vierailevalta puhujalta tai työntekijältä kuultu runo muuttui saman tien lauluksi
Iina Karttusen kirjoituksia ilmestyi hengellisissä ja muissakin lehdissä ja hänet tunnettiin muisto-, tervehdys- ja juhlarunojen laatijana ja esittäjänä.
Iina Karttusen säveltämät laulut Niin alhaalla kukaan ei kulje (alkup. Niin alhaal ei kenkään kulje) Martta Kaukomaan sanoihin, Sinä kaipaatko täyteyttä hengen sen Hilja Aaltosen sanoihin, Sinun tiesi on sittenkin parhain Vilho Rantasen sanoihin. Lapset Jumalan valvokaa Tekla Renforsin sanoihin ja Oi Herra suo mun levätä Mikael Nybergin sanoihin on julkaistu Suomen vapaiden suuntien Hengellisessä laulukirjassa Ne on otettu myös Suomen lähetysseuran julkaisemaan kokoelmaan Hengellisiä lauluja ja virsiä.
Edellä mainittujen lisäksi Vilho Rantasen toimittama nuottikokoelma Sävelsilta sisältää Iina Karttusen säveltämät hengelliset laulut Illan rauha (sanat Tekla Renfors), Rukous (sanat Simo Korpela), Hyvä paimen (sanat Tyyne Ihamäki), Laulu kristityille (sanat Vilho Rantanen),  Etsijän polku (Sanat Vilho Rantanen), Katoava - kestävä (sanat Karin Weckström), Kun viedään kaikki pois.., (sanat Vilho Rantanen) ja Käänny sielu synnin tieltä! (sanat Simo Korpela). Iina Karttusen vuosina 1910−1920 sukulaislasten laulettavaksi perhejuhliin säveltämät lastenlaulut ilmestyivät v. 1966 vihkosena, jonka aikuistuneet lapset julkaisivat. Se sisältää laulut Kun pääskyset saapuvat, Lautu kotikoskelle, Kun päivä paistaa, Koivulaulu, Illan tullen ja Kehtolaulu, jotka on sävelletty Arvid Lydeckenin sanoihin, Hietikkorannalla Tyyne Puhakan sanoihin, Heinäkuun helteessä  Lauri Hannikaisen sanoihin, Kevättalven laulu  Ilmari Kiannon runoon,  Lasten marssi Aili Nissisen sanoihin ja Kun illan varjot Max Oker-Blomin sanoihn.
Iina Karttusen kuoleman jälkeen Kiteen kotiseutuväki otti hoitaakseen häneltä jääneen kirjallisen aineiston.
Iina Karttusen suosituimpia sävellyksiä lauletaan ja esitetään edelleen ja niitä on julkaistu lukemattomilla äänitteillä.
Mindoronkukastaja
Mindoronkukastaja (Dicaeum retrocinctum) on kukastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Salmijärvi (Loppi)
Salmijärvi on Kanta-Hämeessä Lopella ja Tammelassa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 23 hehtaaria ja se on 1,0 kilometriä pitkä ja 450 metriä leveä. Se sijaitsee Räyskälän ympäristössä Pernunnummella, missä maaperä on muodostunut jääkauden loppuvaiheessa jäätikköjoen muodostumissa, joista alueella sanduri tai delta on vallitsevin maa-aineksen kasautumismuoto. Järvi vaikuttasi syntyneen aivan sandurin kohdalle, mutta alueen painaumat ovat voineet syntyä hiekan alla olleiden jääkappaleiden sulettua. Sen rantaviivan pituus on 3,7 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Järven itärannoille on rakennettu noin 30 vapaa-ajan asuntoa, joille tulee tiet yhdystieltä 13623. Lopen ja Tammelan kuntaraja ylittää järven länsiosan niin, että vain pieni osa järvestä länsiranalla kuuluu Tammelaan.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Kaartjärven valuma-alue kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 124,3 metriä mpy. Järveen on johdettu kymmenen lyhyttä suo-ojaa. Ne tuovat mukanaan myös Pikku Salmilammin vesiä. Järvellä ei ole onaa laskuojaa ja järven vesitalous on riippuvainen pohjaveden ja sadannan yhteisvaikutuksesta.
MRAM
MRAM (Magnetoresistive RAM) on muistityyppi, joka on haihtumatonta muistia. Muisti käyttää elektronin spiniä tiedon tallennukseen ja siten kutsutaan spintronics-laitteeksi. MRAM tallettaa tietoa magneettisesti (eikä sähkövarauksena). Ulkoisen magneettikentän pitäisi olla hyvin voimakas häiritäkseen talletettua tilaa. Toisin kuin SRAM- ja DRAM-muistit MRAM on immuuni ionisoivalle säteilylle ja soveltuu siten avaruusteollisuuden käyttöön. Lisäksi MRAM toimii äärimmäisissä lämpötiloissa. MRAM-muistin nopeutta on verrattu DRAM-muistien nopeuteen ja vaatii huomattavasti vähemmän virtaa kuin flash-muisti.
Vuonna 2020 MRAM-piirejä oli saatavilla hyvin pienistä yhden gigabitin piireihin. MRAM markkinoiden arvoksi Yhdysvalloissa arvioitiin 51,2 miljoonaa dollaria vuonna 2020 ja sen arvon ennakoidaan nousevan lähes kahteen miljardiin dollariin vuoteen 2027 mennessä.
Muistityypistä on eri lajityyppejä kuten STT-MRAM (spin-transfer switching) ja TAS-MRAM (thermal-assisted switching).
Runon kuningas ja muuttolintu
Runon kuningas ja muuttolintu on Yrjö Nortan ja Toivo Särkän ohjaama mustavalkoinen romanttinen draamaelokuva vuodelta 1940. Peri-isänmaallinen elokuva kertoo J. L. Runebergin (Eino Kaipainen) ja nuoren laulajattaren Emilie Björksténin (Ansa Ikonen) romanssista.
Elokuvahanke aiheutti jo suunnitteluvaiheessaan julkista pahennusta varsinkin yliopistopiireissä. Sen väitettiin banalisoivan Runebergin muistoa, toisaalta hanke sai kehuja Runebergin inhimillistämisestä. Suomalaisessa elokuvataiteessa Runon kuningas ja muuttolintu edusti aikoinaan uudenlaista menneisyyden kuvausta. Mahtipontisuuden rinnalle oli kohotettu feminiinisyys, melodramaattisuus ja idyllin luominen. Talvisodan jälkeisissä tunnelmissa eskapistinen elokuva sai hyvän yleisövastaanoton, eikä sen katsottu loukkaavan Runebergiä.
Näyttelijät
Kreditoimattomat näyttelijät
Juoni
On toukokuu 1837. Runeberg on saanut Porvoon kymnaasin roomalaisen kirjallisuuden lehtorin viran ja muuttaa perheineen Helsingistä Porvooseen. Hänelle järjestetään läksiäisjuhla, jossa lauletaan ja kohotetaan malja runoilijalle. Runebergin vaimo Fredrika uskoo miehensä uran tukahtuvan pikkukaupungin ahtaissa piireissä ja hän kaipaa Helsinkiin jääneitä ystäviään.
Kesän mittaan Runeberg on levoton ja kaipaa luontoon. Hän tapaa Emilien harjulle suuntautuvalla kävelyretkellä, ja heidän yhteisymmärryksensä syvenee. Runeberg saa innoituksen sotarunoihinsa ja lausuu eräässä tilaisuudessa Sven Dufvaa, jonka käsikirjoituksen hän antaa muistoksi Emilielle. Kun he jälleen tapaavat harjulla, Runeberg muistuttaa Emilielle olevansa mies eikä ainoastaan kuuluisa runoilija, jollaisena Emilie on häntä palvoen ihaillut. Emilie rukoilee Jumalalta voimaa kiellettyä rakkautta vastaan, mutta kokee tilanteen liian tulenaraksi. Hän matkustaa heti seuraavana päivänä Helsinkiin sisarensa luo, hyvästelemättä Runebergiä.
Pari vuotta kuluu. Vänrikki Stoolin runot on Helsingissä jo tunnettu teos, ja Cygnaeus ylistää niitä Emilielle, joka matkustaa pian Porvooseen. Hän kohtaa Runebergin sokkoleikin aikana ja pyörtyy tämän käsivarsille. Mies soimaa Emilietä tämän äkkilähdöstä ja vaatiessaan saa luettavakseen Emilien päiväkirjan.
Castrén ja Lönnrot saapuvat Porvooseen tapaamaan Runebergiä, joka päättää järjestää heidän kunniakseen juhlat. Samassa yhteydessä Runeberg palauttaa Emilielle tämän päiväkirjan ja toteaa sen sisällöstä: ”Rakkautta ei kenenkään tarvitse hävetä”. Sen jälkeen he suutelevat ensi kerran. Emilie käy lyhyen keskustelun myös Fredrikan kanssa, mutta kolmiodraamaa ei synny. Fredrika paljastaa aikanaan miehelleen olleensa tietoinen tämän ja Emilien suhteesta. Juhlien jälkeen Runeberg lupaa kirjoittaa sanat Porilaisten marssiin, ja Emilie toimii säestäjänä.
Runebergin ja Emilien suhteesta tulee juorukellojen puheenaihe pikkukaupungin seurapiirissä. Kesken eräiden tanssiaisten Emilie kuulee Runebergin jääneen kotiin entisen ihastuksensa Maria Prydzin tultua vierailulle. Emilie rientää oitis Runebergin luo, joka vakuuttaa rakastavansa vain häntä. Joulun alla, Marian lähdettyä ja Vänrikki Stoolin tarinoiden julkaisun lähestyessä Runeberg ilmaisee kiitollisuutensa Emilielle elämänsä rikkaimmasta vuodesta. Kun Emilie epäilee heidän suhteensa olevan syntiä, Runeberg vastaa: ”Ilo ei voi olla syntiä”. Juorujen yhä levitessä piispatar varoittaa Emilietä.
Eräissä talvisissa juhlissa Runebergin ja Emilien suhde tulee julkiseksi, kun vieraat näkevät heidät suutelemassa toisiaan parvekkeella ja skandaali on valmis. Tapauksen jälkiselvittelyssä Emilie saa piispattarelta nuhdesaarnan. Emilie lupaa sedälleen ja tädilleen pysyvänsä erossa Runebergistä ja kirjoittaa tälle jäähyväiskirjeen.
Kevään tullessa Runeberg sommittelee ikävissään runoa, ja kävellessään piispantalon ohi hän kuulee Emilien laulavan sitä avoimen ikkunan ääressä. Emilie teeskentelee olevansa onnellinen ja kertoo matkustavansa pian Helsinkiin serkkunsa ja vanhan ihailijansa Robertin kanssa. Runeberg närkästyy Emilien torjuvasta asenteesta ja sanoo hänen olevan ”sydämetön keimailija”. Jäätyään yksin Emilie kiittää jumalaansa siitä, että kesti kiusauksen.
Runebergin sanoittama Maamme-laulu saa ensiesityksensä Kumtähden kentällä 13. toukokuuta 1848. Runeberg on kohotettu Suomen kansallisrunoilijaksi ja hän kuuntelee lauluaan puhujankorokkeelta. Emilie pysyttelee kauempana suuren puun varjossa, hymyilee ja poistuu pian paikalta. Elokuva päättyy suomalaisten maisemien esittelyyn kuoron laulaessa Maamme-laulua.
Kuvausaika ja -paikat
Elokuvan Runon kuningas ja muuttolintu kuvaukset aloitettiin 14. heinäkuuta 1938. Talvisota viivytti teoksen valmistumista; kuvaukset saatiin päätökseen kesällä 1940. Epävakaiden olojen vuoksi myös ensi-ilta siirtyi lähes vuodella eteenpäin. Elokuvan ulkojaksot tehtiin autenttisilla paikoilla Porvoossa. Runebergien kotitaloa esitti Orraeuksen talo Porvoon Kirkkotorilla. Sisäkuvat otettiin SF-studioilla Helsingissä.
Ennakkokeskustelu elokuvahankkeesta
Emilie Björksténin ja J. L. Runebergin suhde tuli aiempaa laajemmin tunnetuksi vuonna 1922, kun Berta Edelfelt julkaisi Björksténin autenttiseen päiväkirjaan pohjautuvan kirjan Ur en gammal dagbok (Vanhan päiväkirjan lehtiä). Se aiheutti ilmestyessään keskustelua suorasukaisesta tavastaan esittää Runebergin romanssi. Suomen Filmiteollisuus aloitti Runeberg-elokuvansa suunnittelun jo talvella 1937, jolloin tuottaja T. J. Särkkä tilasi kirjailija Elsa Soinilta elokuvakäsikirjoituksen. Kyseessä oli yhtiön siihenastisen historian pisimpään työstetty elokuvahanke.
Runon kuningas ja muuttolintu aiheutti laajaa ja kiivasta keskustelua jo suunnitteluvaiheessaan. Koska teemana oli Runebergin yksityiselämä, Särkkää pyydettiin luopumaan hankkeesta joka voisi häpäistä kansallisrunoilijan maineen. Särkkä kuitenkin pysyi aikeissaan ja selitti sen edustavan uudentyyppistä ”kulttuurihistoriallista elokuvaa”. Muun muassa professorit Yrjö Hirn, Otto Manninen ja J. V. Lehtonen olivat hanketta vastaan. Edelfeltin päiväkirjakoosteen oikeudenomistajat puolestaan uhkasivat Suomen Filmiteollisuutta oikeustoimilla, mikäli yhtiö rakentaa filmatisointinsa Edelfeltin teokselle. Särkän mukaan Edelfeltin kirja ei ollut keskeinen elementti elokuvassa, vaan se perustuisi ennen kaikkea laajoihin analyyseihin Runebergin elämästä.
Eritoten ruotsinkielinen lehdistö vastusti elokuvahanketta. Hufvudstadsbladet julkaisi artikkelin, jonka mukaan Runebergin ”henkisesti arvokasta” perintöä oltiin ”banalisoimassa ja hyväksikäyttämässä”. Toisaalta eräät suomenkieliset lehdet tekivät mediakohusta suoranaista parodiaa. Uudenmaan Sanomien pakinoitsija Pökön mielestä Runebergin palvonnassa oli menty liiallisuuksiin ja runoilijasta oli tehty ”joukkohyveiden myhkyrä”. Särkkä puolusti hanketta SF-Uutisissa sanoen, ettei yhtiö tavoittele sensaatiota vaan ”pyrkimyksemme on luoda todella ensimmäinen suomalainen kulttuurifilmi, jossa pieteettiä noudatetaan”. Hannu Salmi arvioi myöhemmin, että koko kiista kertoi lähinnä elokuvataiteen heikosta arvostuksesta. Elokuvatutkija Kimmo Laineen mukaan kiistan syynä oli taasen Suomen Filmiteollisuuden rahvaanomainen maine. Ongelmalliseksi osoittautui nimenomaan se, että Runebergin ja Björksténin suhde tuotiin audiovisuaaliseen muotoon, mitä pidettiin liian paljastavana. Kansallissymbolia ei haluttu seksualisoitavan runoilijasta mieheksi.
Kiivas keskustelu lehdistössä vaikutti lopulta elokuvan toteutukseen. Björksténin päiväkirja siirrettiin taka-alalle ja Kaipainen teki Runeberg-tulkintansa hienotunteisesti. Björkstén kuvattiin ennen kaikkea Runebergin muusana, ei niinkään suoran sukupuolisen intohimon kohteena. Luonnollisesti ennakkokeskustelu puolesta ja vastaan oli mitä parhainta mainosta elokuvalle. SF korosti mainonnassaan elokuvan korkeaa tuotantoarvoa kulttuurihistoriallisena epookkiteoksena sekä tähtinäyttelijöiden Kaipaisen ja Ikosen mukanaoloa.
Ajankuva ja lavastus
thumb|Runebergien salissa vietetään juhlia Castrénin ja Lönnrotin kunniaksi. Eräänä Särkän Runeberg-filmatisoinnin olennaisena osana on pidetty 1840-luvun porvoolaisen säätyläiselämän kuvausta ja siihen kuuluvan biedermeier-tunnelman luomista. Tunnelma on rakennettu säätyläisten seurapiiritapahtumista ja lyhyistä kohtauksista, joissa kuvataan arkiaskareita, kuten kattokruunun puhtaanapitoa. Asiaan kuuluvat myös enemmän tai vähemmän karrikoidut tyypit, kuten juoruileva Malla tyttärensä Mian kera, koomiset kapteenit Pitkä ja Pätkä sekä Emilietä tavoitteleva ujo Robert. Ajankuva 1800-luvun puolenvälin Porvoosta on idyllinen, ja draaman kannalta oleellisen särön idylliin tuo Runebergin ja Emilien romanssin paljastuminen, joka sekään ei lopulta hetkauta kansan tuntemaa kunnioitusta runoilijaa kohtaan.
Elokuvan porvariskodit on lavastettu ajanmukaisesti kynttelikköineen ja sulkakynineen, tosin rekvisiitta on uutta ja siitä puuttuu ajan patina. Tilaan on haettu kolmiulotteista vaikutelmaa sijoittamalla esineitä kuvan etualalle. Juhlavia illanviettoja on runsaasti ja niissä ihmiset on sijoitettu tilaan syvyyssuunnassa. Kuvakompositiot ovat harmonisia ja rytmikkäitä. SF:n ja kuvaaja Theodor Lutsin suosima pehmeäntasainen valaistus täydentää sopusointuisen lavastuksen. Sekä Runeberg että Björkstén olivat taustoiltaan yläluokkaisia, mikä näkyy hahmojen runsaassa pukuloistossa. Yhtenä valttina elokuvan menestykselle olivat hienot puvut, jotka ihastuttivat puutteessa elänyttä sota-ajan yleisöä.
Hahmojen esitystapa
Runebergin hahmo ei juuri muutu eikä kehity elokuvan kuluessa. Hänet on tyypitelty monumentaaliseksi suurmieheksi, jonka yksityiselämää katsojat pääsevät hetkeksi seuraamaan. Runebergin sielunelämään ei pureuduta, vaan hänet pidetään etäällä katsojasta. Runoilijan tunnerekisteri esitetään suoraviivaisena akselilla innostuneisuus, vakavuus ja ärtyneisyys. Myös Björkstén jää melko ohueksi hahmoksi, jonka tehtävä on muodostaa vastakohta Runebergille. Tarinan alussa hänet esitetään intoa pursuavana nuorena kaunottarena, joka palvoo runoilijaa. Tarinan kuluessa hänen hahmonsa kehittyy tytönhupakosta vastuulliseksi aikuiseksi naiseksi.
Arviot
Elokuvan näyttelijäsuorituksia pidettiin kauttaaltaan korkeatasoisina, ja varsinkin Kaipaisen, Ikosen ja Laila Rihteen tulkinnat arvioitiin heidän suuriksi voitoikseen. Kaipainen sai kiitosta inhimillisestä Runeberg-luonnekuvastaan, ja Ikosen Emilie Björksténiä pidettiin herkkänä ja vivahdusrikkaana. Sen sijaan Pitkän ja Pätkän koomisiin hahmoihin kriitikot suhtautuivat nuivasti, sillä niiden katsottiin häiritsevän elokuvan tunnelmaa.
Vaikka tarinan historialliset henkilöt puhuivat äidinkielenään ruotsia eikä suomea ylipäätään juuri puhuttu 1800-luvun Porvoossa, elokuva tehtiin taloudellisista syistä suomenkielisenä – olihan kohdeyleisö pääosin suomenkielistä. Suomen ruotsinkielisen lehdistön kriitikot suhtautuivat ratkaisuun pääosin suopeasti. Ruotsalaisen Upsala-lehden kriitikko sitä vastoin piti teoksen suomenkielisyyttä jopa koomisena.
Runon kuningas ja muuttolintu esitettiin ensi kerran televisiossa 2. helmikuuta 1958. Myöhempien televisioesitysten aikoihin arviot olivat varauksellisempia. Maaliskuun 1978 Helsingin Sanomissa Mauri Taviola kirjoitti elokuvan olevan ”kovin kulturelli, vaikka nykyisen katsannon mukaan melko epäuskottava”. Vuoden 1990 televisioesityksen aikaan julkaistussa Katso-lehden arviossa Arto Pajukallio luonnehti elokuvaa säätytietoiseksi epookkidraamaksi, suurmiehen ylistykseksi, jossa naisesta tehdään syntipukki. Kriitikko arvioi, että teoksen viihdyttävyys perustuu ”lumolle ajasta ja maailmasta jota sellaisenaan ei ole ollutkaan”.
Huomioita
Lyhennyksistä huolimatta Runon kuningas ja muuttolintu -elokuvasta tuli melko pitkä, 115 minuuttia. Ensi-iltaa siirrettiin epävakaan maailmantilanteen johdosta: ensin sen oli määrä olla 19. marraskuuta 1939, sitten 31. joulukuuta 1939 ja lopulta elokuva sai ensiesityksensä 6. lokakuuta 1940. Runon kuningas ja muuttolintu oli vuoden 1940 paras yleisömenestys kotimaassaan. Vuoden 1945 loppuun mennessä se oli saanut 576 473 maksanutta katsojaa. Teoksen ruotsinkielinen versio myytiin Tanskaan ja Ruotsiin. Kööpenhaminan Palladium-teatterissa siitä tuli kaupallinen mahalasku. Ruotsinkielisessäkin versiossa tosin puhutaan pääosin suomea, vain muutama juhlallinen kohtaus on ruotsinnettu. Suomessa elokuvaan liittyvä polemiikki käynnistyi uudelleen ensi-illan jälkeen ja jatkui sanomalehtien yleisönosastoissa vilkkaana puolesta ja vastaan pari kuukautta.
Runon kuningas ja muuttolintu vahvisti entisestään Ansa Ikosen suurta yleisönsuosiota. Hän oli ottanut riskin suostuessaan julkista pahennusta aiheuttavaan rooliin, mutta piti sitä ”todellisena toiveosana”, sillä hän arvosti roolihenkilönsä Emilien älykkyyttä ja itsenäisyyttä. Ikoselle teos oli yksi hänen uransa kohokohdista.
Finnkino Oy on julkaissut elokuvan DVD:nä vuonna 2008.
Metsälepakko
Metsälepakko (Nyctalus leisleri) on keskikokoinen eurooppalainen lepakkolaji, jota tavataan paikoitellen myös Aasiassa ja Afrikassa.
Ulkonäkö ja koko
Metsälepakko muistuttaa isolepakkoa, mutta on sitä tummempi ja pienempi. Turkki on lyhytkarvainen, selästä punaruskea, vatsasta kellanruskea. Naama, korvat ja siipien lentokalvo ovat tummanruskeat. Nuoret yksilöt ovat tummempia kuin aikuiset.
Levinneisyys ja elinympäristö
Metsälepakoita elää Euroopassa, Luoteis-Afrikassa ja paikoin Lähi-idässä, esimerkiksi Pakistanissa. Laji on levinnyt myös Madeiralle ja Kanariansaarille. Se saalistaa lentäviä hyönteisiä metsissä, laitumilla ja jokilaaksoissa.
Vassar College
pienoiskuva|Vassar Collegen päärakennus Vassar College on yksityinen korkeakoulu Poughkeepsiessä, Yhdysvaltojen New Yorkin osavaltiossa. Siellä voi suorittaa kandidaatin tutkinnon taiteissa, kielissä, luonnontieteissä tai sosiologiassa, sekä maisterin tutkinnon biologiassa, kemiassa ja teatteritieteessä. Koulussa on noin 2300 opiskelijaa.
Matthew Vassar perusti collegen 1860-luvulla. Se otti auksi vain naisopiskelijoita, miehiä pääsi oppilaiksi heti toisen maailmansodan jälkeen ja laajemmin vasta vuodesta 1969.
Nuokkurikko
Nuokkurikko (Saxifraga cernua) on arktisten alueiden valkokukkainen rikkokasvi.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|220px|Nuokkurikon lehti. thumb|vasen|220px|Nuokkurikon kukka ja varren itusilmuja.
Monivuotinen nuokkurikko kasvaa 10–20 cm korkeaksi. Varsi on pysty ja polvekas. Varren tyvessä ja lehtihangoissa on ruskeanpunaisia itusilmuja. Alimmat lehdet ovat pitkäruotisia, munuaismaisia ja sormihalkoisia. Ylimmät lehdet ovat puikeita, isohampaisia tai ehytlaitaisia. Kukkia on tavallisesti yksi. Kaksineuvoiset kukat ovat väriltään valkoisia. Kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä, heteitä on 10 kappaletta. Teriö on neljä kertaa verhiötä pitempi. Emiö on kaksilehtinen ja enintään tyvestä yhdislehtinen, emilehtien tyvellä on mesisuomuja. Suomessa nuokkurikko kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä on kaksiosainen kota, mutta siihen kehittyy harvoin siemeniä. Laji lisääntyykin pääasiassa itusilmujen avulla.
Levinneisyys
Nuokkurikon levinneisyysalue on sirkumpolaarinen. Euroopassa lajia kasvaa Norjan, Ruotsin ja Suomen tunturi- ja vuoristoalueilla, Islannissa, Alpeilla, Karpaateilla, Skotlannissa, Huippuvuorilla sekä Pohjois-Venäjällä. Levinneisyysalue jatkuu Aasian puolella läpi Pohjois-Siperian, mutta lajia tavataan myös Keski-Aasian ja Himalajan vuoristoissa. Pohjois-Amerikassa nuokkurikkoa tavataan Alaskassa, Yhdysvaltain kaakkoisosissa ja Pohjois-Kanadassa. Laji on levinnyt myös koko Grönlannin rannikolle. Suomessa nuokkurikkoa on tavattu itärajan tuntumassa Kuusamossa ja Sallassa, Utsjoella, Inarissa sekä Enontekiöllä Käsivarren suurtuntureilla, jossa laji on runsaimmillaan.
Elinympäristö
Nuokkurikko kasvaa tuntureiden puron- ja joenvarsilla, valuvesipinnoilla ja pahtojen varjoisilla pengermillä. Laji on kalkinvaatija. Laji sietää hyvinkin arktisia kasvuolosuhteita esimerkiksi Grönlannissa ja Kanadassa.
Vrouw Marian viimeinen matka
Vrouw Marian viimeinen matka on Suomen rannikolla vuonna 1771 uponneesta snaupriki Vrouw Mariasta kertova teos. Teoksen ovat kirjoittaneet Juha Flinkman ja Petri Puromies, jotka ovat myös kuvittaneet sen yhdessä Karri Flinkmanin kanssa. Teoksen on julkaissut vuonna 2014 Paasilinna.
Tekijöistä Juha Flinkman on meribiologi ja työskentelee Suomen ympäristökeskuksessa kehittämispäällikkönä. Hän on Suomen johtavia tutkimussukeltajia ja sukelluskouluttajia. Petri Puromies on Helsingin Sanomissa kuvatoimittajana. Puromies on tutkimussukeltaja ja oli myös Vrouw Maria -tutkimusprojektin kuvaaja.
Teos jakautuu kahteen pääosaan, jotka vuorostaan jakautuvat alaosiin:
37-sivuisessa kuvaliitteessä on laivaa esittäviä piirroskuvia ja valokuvia sukeltajien työstä.
Alkusanoissa kirjan tekijät sanovat, että heillä on kirjaa tehdessään ollut tavoite koota kaikki olemassa oleva tieto yleistajuiseksi kokonaisuudeksi ja elävöittää kokonaisuutta kuvaamalla Vrouw Marian viimeistä purjehdusta. Lisäksi he halusivat kiinnittää lukijoiden huomion siihen, että poikkeuksellisten ominaisuuksiensa vuoksi Itämeri säilöö vanhoja laivoja paremmin kuin maailman muut meret. Varsinaista uutta tietoa Vrouw Mariasta kirja ei tuo.
Kirjoittajat toteavat Vrouw Marian tulevaisuutta pohtiessaan, että kiinnostus sen nostoon ei ole loppunut, mutta sanovat, että hylky säilyy hyvin siellä missä se on, kun siihen ei kajota. Nostaminen ja konservointi ovat ongelmia, ja he ottavat vertauskohdaksi Wasa-laivan, jonka puuaines on alkanut hajota.
Puolustustilalaki
Puolustustilalaki on Suomen lainsäädännössä kriisiajan poikkeuslaki, joka säätelee viranomaisten valtuuksien käyttöä ”Suomeen kohdistuvan sodan aikana sekä siihen rinnastettavissa vakavasti yleisen järjestyksen ylläpitämiseen vaikuttavissa sisäisissä, väkivaltaisissa levottomuuksissa, joilla pyritään kumoamaan tai muuttamaan perustuslain mukainen valtiojärjestys.” Puolustustilalaki toteuttaa Suomen perustuslaissa annetun mahdollisuuden säätää perusoikeuksista poikkeuksia lailla sodan ja kapinan aikana.
Puolustustilan voimaantulo ja lakkaaminen
Puolustustila saatetaan voimaan tasavallan presidentin asetuksella, joka on voimassa joko koko maassa tai osassa maata. Asetus säätää, mitä puolustustilalain säännöksiä sovelletaan. Vain ne valtuudet, jotka ovat välttämättömiä tilanteen hoitoon, on luvallista ottaa käyttöön. Lisäksi ensisijaisesti on hyödynnettävä valmiuslain valtuuksia. Asetus on voimassa enintään kolme kuukautta kerrallaan ja se viedään välittömästi eduskunnan hyväksyttäväksi. Jos eduskunta niin päättää, asetus kumoutuu.
Puolustustilan voimassaoloa voidaan jatkaa enintään vuodeksi kerrallaan asetuksella, joka toimitetaan eduskunnan hyväksyttäväksi. Mikäli eduskunta ei kykene tekemään päätöstä asetuksen hyväksymisestä, asetus pysyy voimassa.
Puolustustilalaki ei ohita Suomea sitovia kansainvälisiä ihmisoikeusvelvoitteita.
Valtuudet
Toisin kuin valmiuslaki, joka antaa valtuuksia lähinnä valtioneuvostolle ja jossakin määrin myös tasavallan presidentille, puolustustilalaki antaa niitä myös alemmille viranomaisille. Puolustettava oikeushyvä on valtakunnan puolustus ja turvallisuus.
Turvallisuusvaltuudet
Kihlakunnan poliisipäälliköllä on 8 § mukaan oikeus määrätä henkilö, joka oleskelemaan tietyllä paikkakunnalla tai muuttamaan pois sieltä enintään kolmeksi kuukaudeksi kerrallaan. Mikäli tämä valtuus ei riitä, poliisipäällikkö voi ottaa epäilyksenalaisen henkilön turvasäilöön (9 §) enintään kolmeksi kuukaudeksi kerrallaan.
Kathryn Stockett
Kathryn Stockett (1969 Jackson, Mississippi) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet tunnetaan vuoden 2009 romaanistaan ​​Piiat, joka kertoo afroamerikkalaisista piioista, jotka työskentelivät valkoihoisten kodeissa Jacksonissä, Mississippissä 1960-luvun alussa. Kirja oli Stockettin ensimmäinen romaani.
Stockett syntyi ja varttui Jacksonissa, Mississippissä. Valmistuttuaan Alabaman yliopistosta hän muutti New Yorkiin, jossa hän asui 16 vuotta. Stockett työskenteli siellä lehtikustantamisen ja markkinoinnin parissa ennen kuin julkaisi ensimmäisen romaaninsa, jonka kirjoittaminen alkoi vuonna 2001. Hänellä oli vaikeuksia saada kirjalleen edustajaa, kunnes Susan Ramer suostui. Teos nousi ilman suurta mainoskampanjaa bestseller-listoille ja alkuvuodesta 2010 kärkipaikalle New York Timesin ja Wall Street Journalin listalla. Nykyään hän asuu Atlantassa.
Puolustustilalaki
Turvallisuusvaltuudet
Valtioneuvosto voi kieltää muun yksityisen yhteisön tai säätiön kuin eduskuntapuolueen toiminnan jatkamisen kokonaan tai osittain, mikäli se on vahingoittanut tai vaarantanut tai sen epäillään todennäköisin syin vahingoittavan tai vaarantavan valtakunnan puolustusta tai turvallisuutta. Ammattiyhdistyksille tällaisen päätöksen tekee Korkein oikeus.
Yleisiä kokouksia ei saa pitää kuin tekemällä poliisille kolme päivää etukäteen ilmoituksen. Mikäli kokous vahingoittaisi tai vaarantaisi vakavasti valtakunnan puolustusta tai turvallisuutta, se voidaan kieltää. Poliisin on estettävä muut kokoukset.
Lääninhallitus tai kiireellisissä tapauksissa poliisilaitoksen päällikkö voi rajoittaa poistumista tietyltä paikkakunnalta ja kieltää liikkumisen ulkona määrättyinä aikoina tai määrätyillä paikoilla ilman poliisin lupaa.
Kukaan ei saa oikeudettomasti julkistaa asiaa, joka on puolustuksen tai turvallisuuden vuoksi määrätty pidettäväksi salassa tai on sen laatuinen, että se olisi samasta syystä tai Suomen ulkomaansuhteiden suojelemiseksi pidettävä salassa. Jos tätä kieltoa rikotaan toistuvasti joukkoviestimessä, voidaan sen toiminta asettaa ennakkosensuurin alaiseksi. Kieltoa rikkova radiolähetys, joka ei ole suomalaista yleisradiotoimintaa, voidaan keskeyttää tai sitä häiritä.
Taloudelliset valtuudet
Valtioneuvosto käyttää taloudellisia valtuuksia. Valtioneuvosto voi
Valtakunnan puolustuksen kannalta tärkeää omaisuutta ei saa siirtää ulkomaalaiselle tai ulkomaille ilman valtioneuvoston lupaa. Ulkomailla oleva omaisuus voidaan määrätä palautettavaksi Suomeen. Mahdollinen omaisuuden luovutus siirtää omaisuuteen kohdistuvat puolustustilalain mukaiset velvollisuudet uudelle omistajalle.
Sotilaalliset valtuudet
Sotilasviranomaisella tarkoitetaan puolustustilalaissa joukkoyksikön tai vastaavan komentajaa. Sotilasviranomainen voi
Puolustukseen käytettävillä joukoilla on oikeus käyttää, ottaa, siirtää ja hävittää kiinteää ja irtainta omaisuutta.
Jos sotilaallisia toimivaltuuksia on käytettävä jollain alueella yli kahden viikon ajan, niiden käytön jatkamiseen on saatava valtioneuvoston valtuutus.
Muut säädökset
Puolustustilalaki sisältää myös tarkemmat säädökset turvasäilöön otettujen tai muuttamaan määrättyjen kohtelusta, valitusoikeudesta ja -menettelystä, sotilaiden kutsumisesta todistajaksi oikeudenkäyntiin puolustustilan aikana sekä valtion korvausvelvollisuudesta. Perussääntönä on, että valtio korvaa kaikki yksityisten vahingot lukuun ottamatta vihollisvaltion kansalaisten kärsimiä. Kuitenkin sääntöä voidaan kohtuullistaa: "Jos vahinkoa on vahingon kärsineen varallisuusolot ja muut olosuhteet huomioon ottaen pidettävä vähäisenä tai jos valtiontaloudelliset tai kansantaloudelliset syyt sitä vahinkojen suuren määrän vuoksi välttämättä vaativat, suoritetaan vahingosta kohtuullinen korvaus."
Heian-palatsi
thumb|300px|Heian-palatsin Daigokudenin moderni jäljitelmä [[Heian-jingūlla Kiotossa.]] Heian-palatsi oli Japanin pääkaupunkina vuosina 794–1868 toimineen Heian-kyōn eli nykyisen Kioton alkuperäinen keisarillinen palatsi. Se toimi Japanin hallinnollisena keskuksena ja keisarin asuntona suurimman osan Heian-kautta vuosina 794–1185. Kaupungin suunnitteluun käytettyjen kiinalaisten periaatteiden mukaisesti palatsi sijaitsi kaupungin pohjoispuolen keskiosassa.
Heian-palatsi koostui suuresta suorakulmion muotoisesta ja muureilla ympäröidystä alueesta, jonka sisäpuolella oli useita seremoniaalisia ja hallinnollisia rakennuksia. Niihin kuuluivat valtion ministeriöt. Alueella oli myös erikseen muureilla ympäröity "sisäpalatsi" eli Japanin keisarin asuinpaikka. Keisarin asuintilojen lisäksi sisäpalatsissa olivat keisarin puolisoiden asunnot sekä joitakin keisariin läheisesti liittyviä virallisia ja seremoniaalisia rakennuksia.
Palatsin alkuperäinen tarkoitus oli luoda esimerkki Kiinasta 600-luvulta lähtien Japaniin omaksutusta keskushallintomallista. Se loi myös sopivat puitteet keisarin asuintiloille, valtion asioiden hoidolle ja niihin liittyville seremonioille. Palatsin asuinkäyttö jatkui 1100-luvulle saakka, mutta suuriin valtiollisiin toimituksiin rakennetut tilat alkoivat jäädä pois käytöstä jo 800-lukuun mennessä. Tämä johtui paitsi siitä, että useita lakiseremonioita ja -menettelyjä lakkauttettiin, mutta myös siitä, että useita jäljelle jääneitä seremonioita siirrettiin pienimuotoisempaan sisäpalatsiin.
Heian-kauden keskivaiheilta lähtien palatsia tuhosivat useat tulipalot ja muut mullistukset. Kun sitä rakennettiin uudelleen, keisari ja joidenkin asioiden hoito siirtyivät palatsin ulkopuolelle. Hovin vallan heiketessä samaan aikaan tämä vähensi edelleen palatsin merkitystä hallinnollisena keskuksena. Lopulta vuonna 1227 palatsi paloi maan tasalle, eikä sitä enää rakennettu uudelleen. Sen jäännösten päälle rakennettiin niin, ettei siitä nykyään ole enää lähes mitään jäljellä. Tieto palatsista perustuu siten ajan kirjallisiin lähteisiin, jäljelle jääneisiin kaavioihin ja maalauksiin sekä pääosin 1970-luvun lopulla paikalla tehtyihin rajattuihin kaivauksiin.
thumb|300px|Heian-kyōn kartta, jossa näkyvät palatsin sijainti ja Tsuchimikadon väliaikainen palatsi, joka kehittyi nykyiseksi [[Kyōto gosho|Kioton keisarilliseksi palatsiksi.]]
Sijainti
Palatsi sijaitsi Heian-kyōn suorakulmion muotoisen asemakaavan pohjoisreunan keskiosassa. Sen sijainti päätettiin jo kahteen aiempaan pääkaupunkiin eli Heijō-kyōhon (nykyisessä Narassa) ja Nagaoka-kyōhon sovelletun kiinalaisen mallin mukaan. Suuren palatsin kaakkoiskulma sijaitsi keskellä nykyistä Nijōn linnaa. Pääsisäänkäynti palatsiin oli Suzakumon-portti (35.01361°N, 135.74222°W), joka muodosti Rashōmon-portilta kaupungin keskustan läpi kulkevan suuren Suzaku-kadun pohjoisen päätepisteen. Palatsi oli siten suuntautunut etelään ja katseli Heian-kyōn symmetristä asemakaavaa kohti. Suzakumon-portin lisäksi palatsilla oli 13 muuta porttia, jotka oli asetettu symmetrisesti sen sivumuureille. Suuri katu johti jokaiselle porteista, lukuun ottamatta kolmea porttia palatsin pohjoissivulla. Ne olivat kaupungin pohjoisrajalla.
Suuri palatsi eli Daidairi
Suuri palatsi oli muurien ympäröimä suorakulmion muotoinen alue, joka oli pohjois-eteläsuunnassa 1,4 kilometrin pituinen ja sijaitsi ensimmäisen  ja toisen  suuren kadun välissä. Länsi-itäsuunnassa se oli 1,2 kilometrin levyinen ja rajoittui kahden suuren pohjois-eteläsuuntaisen kadun ( sekä ) väliin. Kolme tärkeintä rakennelmaa suuren palatsin sisällä olivat virallinen alue, vastaanottoalue ja sisäpalatsi.
thumb|350px|left|Suuren palatsin kaava.
Chōdō-in oli suorakulmiomainen, muurin ympäröimä alue aivan Suzakumon-portin pohjoispuolella ja suuren palatsin etelämuurin keskiosan kohdalla. Sen suunnittelu perustui kiinalaisiin esimerkkeihin ja noudatti kiinalaista arkkitehtuuria. Aikaisemmista pääkaupungeista saatujen arkeologisten todisteiden mukaan myös aiemmissa palatseissa oli samantyyppinen rakennuskompleksi. Sen muoto pysyi huomattavan vakaana 600-luvulta eteenpäin.
Chōdō-inin päärakennus oli Daigokuden eli suuri audienssihalli, joka sijaitsi sen pohjoisosassa. Daigokudenin julkisivu oli etelään päin. Se oli suuri (noin 52 metriä idästä länteen ja 20 metriä pohjoisesta etelään ) kiinalaistyylinen rakennus, jossa oli tarkoitus pitää kaikkein merkittävimmät valtion seremoniat ja toiminnot. Sen seinät oli värjätty valkoisiksi, pilarit punaisiksi ja sen kattotiilet olivat vihreitä. Chōdō-inin eteläosassa oli "kaksitoista hallia", joissa byrokraatit istuivat tarkassa arvojärjestyksessä seremonioita varten. Heian-jingū-pyhäkössä Kiotossa on ilmeisen uskollinen rekonstruktio Daigokudenista jokseenkin pienemmässä mittakaavassa.
Chōdō-inissä pidettiin valtaannousuaudienssit. Siellä keisarin kuului valvoa byrokraattien keskusteluja tärkeistä valtion asioista aikaisin aamulla, vastaanottaa kuukausittaisia selontekoja virkamiehiltä, pitää uudenvuoden onnitteluseremonia ja vastaanottaa ulkovaltojen lähettiläitä. Aamukeskustelukäytäntöä ei kuitenkaan seurattu enää vuonna 810 eikä myöskään käytäntöä kuukausittaisista raporteista. Ulkovaltojen lähettiläitä ei otettu enää vastaan suurimpana osana Heian-kautta, ja uudenvuoden juhlinnat siirrettiin supistettuina sisäpalatsiin 900-luvun loppuun mennessä. Chōdō-inissä pidettiin vain valtaannousuaudienssit ja tietyt buddhalaiset seremoniat.
Suuressa palatsissa sijaitsi lisäksi myös sisäpalatsi, ministeriöt, vähäisempiä virastoja, työpajoja, varastorakennuksia ja suuri avoin tila eli "pitojen mäntyniitty" sisäpalatsin itäpuolella. "Valtioneuvoston" rakennukset sijaitsivat muurilla rajatulla alueella aivan Chōdō-inin itäpuolella. Ne oli sijoiteltu tyypilliseen symmetriseen asemakaavaan, jossa rakennusryhmä avautuu eteläpuolen sisäpihalle. Palatsissa oli myös Shingon-in, ainoa pääkaupungissa sallittu buddhalainen instituutio Tō-jin ja Sai-jin temppeleiden lisäksi. Sen sijoitus aivan sisäpalatsin viereen kielii shingon-buddhalaisuuden vaikutuksesta Heian-kauden alussa.
Sisäpalatsi eli Dairi
thumb|350px|right|Sisäpalatsin kaava.
Sisäpalatsi eli Dairi sijaitsi Chōdō-inin koillispuolella hieman itään suuren palatsin pohjois-eteläsuuntaisesta keskiakselista. Siellä olivat valtaistuinhalli, keisarin asuintilat ja keisarillisten puolisoiden sekä hovineitojen paviljongit. Dairia ympäröi kaksi muuria. Dairin itsensä lisäksi ne sulkivat sisäänsä joitakin toimistoja ja varastoja sekä Chūwa-inin. Se oli keisarin uskonnolliseen rooliin liittyvien šintolaisten rakennusten ryhmä, joka sijaitsi Dairista länteen suuren palatsin maantieteellisessä keskustassa. Muureista suuremman pääportti oli Kenreimon. Se sijaitsi muurin eteläosassa Dairin pohjois-eteläsuuntaisen keskiakselin kohdalla.
Itse keisarin asuinalueen eli Dairin sulki sisäänsä toinen muuri Chūwa-inin itäpuolella. Se oli noin 215 metriä pitkä pohjois-eteläsuunnassa ja 170 metriä leveä. Sen pääportti oli Shōmeimon muurin eteläosassa aivan Kenreimonin pohjoispuolella. Chōdō-inin ja Buraku-inin juhlallisen kiinalaistyylisen arkkitehtuurin sijaan Dairi rakennettiin intiimimpään japanilaiseen tyyliin, joskin silti suuressa mittakaavassa. Sisäpalatsi edusti shinden-tyylin varianttia, jota käytettiin ajan aatelistaloissa. Rakennusten seinät oli jätetty maalaamatta ja niiden paanutetut katot oli valmistettu sypressin kaarnasta. Ne oli nostettu puutasoille ja liitetty toisiinsa katetuilla tai kattamattomilla hieman maasta nostetuilla kulkukäytävillä. Rakennusten ja käytävien välissä oli sorapihoja ja pieniä puutarhoja.
Dairin suurin rakennus oli valtaistuinhalli eli Shishinden. Se oli varattu virallisiin tilaisuuksiin. Rakennus oli suorakulmiomainen halli, jonka mitat olivat itä-länsisuunnassa noin 30 metriä ja pohjois-eteläsuunnassa noin 25 metriä. Se sijaitsi Dairin keskiakselilla suorakulmaisella sisäpihalla Shōmeimon-porttia vastapäätä. Appelsiinipuu ja kirsikkapuu kasvoivat symmetrisesti rakennuksen etuportaikon eri puolilla. Sisäpiha rajautui molemmilla puolilla pienempiin halleihin, jotka yhdistyivät Shishindeniin. Ryhmitelmästä syntyi sama kiinalaisvaikutteinen rakennussommitelma kuin kauden aristokratian shinden-tyylisissä huviloissa.
Shishindenin pohjoispuolella oli Jijūden, hieman pienempi samalla tavalla rakennettu halli, jonka tarkoituksena oli toimia keisarin asuntona. Kuitenkin jo 800-luvulta alkaen keisarit päättivät usein asua muissa Dairin rakennuksissa. Vielä pienempi kolmas halli, Shōkyōden, sijaitsi edellisten pohjoispuolella Dairin pääakselilla. Kun Dairi rakennettiin uudelleen tulipalon jälkeen vuonna 960, keisareiden vakituinen asunto siirtyi pienempään Seiryōdeniin, itään katsovaan rakennukseen aivan Shishindenin luoteispuolella. Vähitellen Seiryōdenia alettiin käyttää enemmän myös tapaamisiin, ja keisarit viettivätkin suuren osan ajastaan palatsin tässä osassa. Rakennuksen vilkkain osa oli hovimiesten halli, jonne korkea-arvoiset aateliset tulivat tapaamaan toisiaan keisarin läsnä ollessa.
Keisarinna asui virallisten ja epävirallisten keisarillisten vaimojen kanssa myös Dairissa, sen pohjoisosan rakennuksissa. Arvokkaimmat rakennukset olivat keisarinnan ja virallisten vaimojen käytössä. Ne olivat rakennuksia, jotka sopivat alun perin kiinalaisten suunnitteluperiaatteiden mukaan sijainneiltaan kyseiseen tarkoitukseen (, ja ), ja niitä, jotka olivat lähinnä keisarin asuntoa Seiryōdenissa ( ja ). Vähäisemmät vaimot ja hovineidot asuivat muissa Dairin pohjoispuolen rakennuksissa.
Yhtä Japanin keisarillisista arvonmerkeistä, keisarin kopiota pyhästä peilistä, säilytettiin Dairin Unmeiden-hallissa.
Nykyinen Kioton keisarillinen palatsi, joka sijaitsee entisen Heian-kyōn koilliskulmassa, on rakennettu paljolti Heian-kauden Dairin mukaan. Erityisesti Shishinden ja Seiryōden ovat tästä esimerkkejä.
Historia
Hovi muutti uuteen pääkaupunkiin Heian-kyōhon vuonna 794 keisari Kammun käskyn jälkeen. Palatsi oli ensimmäinen ja tärkein kaupunkiin rakennettava rakennus. Se ei kuitenkaan ollut vielä aivan valmis muuton aikaan: Daigokuden valmistui vasta vuonna 795 ja sen rakentamisesta vastuussa ollut valtion virasto lakkautettiin vasta vuonna 805.
Chōdō-inin ja Buraku-inin loisteliaat kiinalaistyyliset rakennukset alkoivat jäädä pois käytöstä suhteellisen varhain, samaan aikaan kuin monimutkaisille ja kiinalaisvaikutteisille ritsuryō-hallintosäädöksille kävi samoin. Säädökset vähitellen joko lakkautettiin tai niitä ei enää noudatettu. Palatsin sydän siirtyi sisäpalatsiin eli Dairiin, jossa Shishinden ja myöhemmin jopa Seiryōden saivat Daigokudenin aikaisemman roolin virallisena hallintopaikkana.
Samalla kun toiminnat keskittyivät Dairin sisälle, suurta palatsia alettiin pitää yhä turvattomampana, erityisesti öisin. Eräs syy tähän saattaa olla ajan yleinen taikausko: asumattomia rakennuksia välteltiin henkien ja aaveiden pelosta, ja jopa suurella Buraku-inin alueella ajateltiin olevan kummituksia. Lisäksi palatsissa ylläpidetty todellinen turvallisuustaso alkoi laskea. 1000-luvun alkuun mennessä nähtävästi vain yhtä palatsin porteista, itämuurin Yōmeimonia, vartioitiin. Niinpä rosvouksesta ja jopa väkivaltarikoksista tuli palatsissa ongelma 1000-luvun alkupuolella.
Tulipalot olivat lähes kokonaan puusta rakennetulla palatsialueella jatkuva ongelma. Daigokuden rakennettiin uudelleen palojen jälkeen vuosina 876 ja 1058, vaikka sitä käytettiinkin vain rajoitetusti. Vuoden 1177 suurpalo tuhosi merkittävän osan suuresta palatsista ja sen jälkeen Daigokudenia ei enää rakennettu uudelleen. Myös Buraku-in tuhoutui palossa vuonna 1063 ja se jätettiin tuhoutuneeksi.
Vuodesta 960 lähtien tulipalot tuhosivat toistuvasti myös Dairia. Se kuitenkin rakennettiin järjestelmällisesti uudelleen, ja sen käyttö keisarin virallisena asuntona jatkui 1100-luvun lopulle saakka. Kun Dairin rakennustyöt olivat palojen jälkeen käynnissä, keisarien täytyi usein asua toisarvoisissa sato-dairi-palatseissaan muualla kaupungissa. Nämä palatsit antoi keisarin käyttöön usein vaikutusvaltainen Fujiwara-suku. Erityisesti Heian-kauden jälkipuoliskolla se käytännössä hallitsi maan politiikkaa luovuttamalla joukostaan vaimot toisiaan seuranneille keisareille. Niinpä palatsin asuntokäyttö alkoi siirtyä keisarien äidin puolen isovanhempien residensseille jo ennen Heian-kauden loppua. Vuodesta 1086 insei-järjestelmä, jossa hallinnassa oli eläköitynyt keisari, vähensi edelleen palatsin merkitystä. Eläkkeelle jääneet keisarit harjoittivat valtaansa omista asuinpalatseistaan kaupungin sisä- ja ulkopuolella.
Vuoden 1177 palon jälkeen alkuperäinen palatsikompleksi hylättiin, ja keisarit siirtyivät asumaan pienempiin palatseihin (aiemmat sato-dairi-palatsit) muualle kaupunkiin ja sen ulkopuolisiin huviloihin. Vuonna 1227 tulipalo tuhosi loputkin Dairista, ja vanhan suuren palatsin käyttö loppui kokonaan. Vuonna 1334 keisari Go-Daigo antoi asetuksen suuren palatsin rakentamiseksi uudelleen, mutta rakennustöihin ei saatu resursseja, ja hanke täytyi haudata. Nykyinen Kioton keisarillinen palatsi sijaitsee aivan entisen Tsuchimikadon kartanon eli kaupungin luoteiskulman suuren Fujiwara-residenssin länsipuolella.
Ensi käden lähteet
Kirjallisten todisteiden lisäksi paikalla pääosin 1970-luvun lopulta saakka tehdyt arkeologiset kaivaukset ovat tuoneet lisätietoa palatsista. Erityisesti rakennusten, kuten Buraku-inin, olemassaolo ja sijainti on saatu todistettua yhdessä ajan dokumenttilähteiden kanssa.
Mataura
pienoiskuva|298px|Mataurassa oli paperiteollisuutta vuodesta 1876 vuoteen 2000 jolloin Mataura Paper Millsn tehtailla lopetettiin paperin tekeminen kannattamattomana.
Mataura on kaupunki Uuden-Seelannin Eteläsaarella. Sen väkiluku on noin 1 400.
Mataura sijaitsee valtatien varrella kolmetoista kilometriä Goresta etelään ja 53 kilometriä Invercargillista pohjoiseen. Mataurajoki virtaa kaupungin läpi.
Hamur
Hamur on piirikunta Turkin Ağrın maakunnassa. Hamurin väkiluku on 4 233.
PCM (täsmennyssivu)
PCM voi tarkoittaa seuraavia:
Kolarin silta
thumb|Näkymä Kolarin sillalta. Kolarin silta on Muonionjoen ylittävä, Ruotsin ja Suomen välinen maantiesilta Kolarin kylän eteläpuolella.
Valtiosopimus Kolarin sillan rakentamisesta solmittiin marraskuussa 1980. Sopimuksen mukaan sillan rakennutti Ruotsin tielaitos, ja kustannukset jaettiin valtioiden kesken tasan.
Caldecottin metroasema
Caldecott on Singaporen Mass Rapid Transit -metrojärjestelmän asema Toa Payohissa Singaporen keskisellä suuralueella. Se avattiin 8. lokakuuta 2011. Asemaa käyttävät Circle Linen junat. Vaihtoyhteys uudelle Thomson-East Coast Linelle avautuu vuonna 2020.