cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alpo Lintamo
Alpo Juhani Lintamo (19. maaliskuuta 1933 Vaasa – 18. tammikuuta 2014) oli suomalainen jalkapalloilija. Hän pelasi myös koripallon SM-sarjassa ja jääpalloa.
Suomen Palloliitto ja Urheilutoimittajain liitto valitsivat Lintamon vuoden jalkapalloilijaksi Suomessa vuonna 1957.
Koripalloilijana Lintamo edusti SM-sarjassa Vaasan Salamaa kaudella 1952 11 ottelussa tehden 0,8 pistettä ja ottaen 2,5 virhettä ottelua kohden.
Salonkipuodit
thumb|Salonkipuodit (etualalla) vuonna 1875. Salonkipuodit eli pilaripuodit oli Tampereella nykyisen Tampereen Raatihuoneen paikalla 1800-luvulla sijainnut kaupungin ensimmäinen kunnallinen kauppahalli. Yksikerroksinen uusklassista tyyliä edustanut puurakennus jossa oli 14 puotia rakennettiin 1829–1830 ja rakennuksen suunnitteli koskiparonina tunnettu koskenperkaustöitä johtanut Carl Rosenkampff. Puodit olivat ensimmäisen kerran käytössä Pertunpäivän markkinoilla 1830.
Aluksi myyntipuoteja vuokrattiin vain markkina-aikoina mutta jo 1860-luvulla ne olivat ympärivuotisessa käytössä. Puodeissa myytiin kaikkea elintarvikkeista vaatteisiin ja rautakauppatavaraan. Monet tamperelaiset kaupan alan liikkeet aloittivat toimintansa näissä puodeissa ja samoin monet merkittävät tamperelaiset kauppiaat aloittivat uransa täällä palvellen kaupparenkeinä tai puukhollareina. Salonkipuodit tuhoutuivat tulipalossa vuonna 1878 ja Tampereen raatihuone rakennettiin paikalle 1887–1890. Raatihuone oli aiemmin ollut saman tontin pohjoisreunassa sijainneessa yksikerroksisessa vuonna 1802 rakennetussa puutalossa. Seuraava kauppahalli Tampereelle valmistui 1901.
Bismarck-luokka
Birmarck-luokka oli Saksan laivaston kahden hieman ennen toista maailmansotaa valmistetun taistelulaivan muodostama alusluokka. Luokan alukset olivat Saksan laivaston suurimpia toisessa maailmansodassa palvelleita aluksia.
Suunnittelu
pienoiskuva|Bismarck-luokan pienoismalli, Luokan suunnittelu alkoi jo vuonna 1930, jolloin Versailles’n rauhansopimus esti Saksaa uudelleenrakentamasta laivastoaan. Samoihin aikoihin Washingtonin laivastosopimus kielsi sopijaosapuoliaan Yhdysvaltoja, Yhdistynyttä kuningaskuntaa, Ranskaa, Italiaa ja Japania rakentamasta yli 35 000 tonnin taistelulaivoja. Adolf Hitlerin tultua valtaan Saksa irtisanoutui kaikista laivastoa rajoittavista sopimuksista. Maa kunnioitti kuitenkin näennäisesti Washingtonin sopimusta, vaikka sen alusten uppoumat ylittivät sopimuksen asettamat rajat.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen tehty rauhansopimus kielsi Saksalta yli 10 000 tonnin sotalaivat. Sen vuoksi laivaston kehitys lähes pysähtyi, eikä Saksassa kiinnitetty suurten taistelulaivojen suunnitteluun paljoakaan huomiota yli vuosikymmeneen. Kun Reichsmarine (myöhemmin Kriegsmarine) alkoi suunnitella uusia taistelualuksia vuonna 1932, laivaston suunnittelijoiden uusi sukupolvi joutui aloittamaan suurten sotalaivojen kehittelyn lähes tyhjästä. Tämän seurauksena Kriegsmarinen uusiin laivoihin jouduttiin lainaamaan ensimmäisen maailmansodan aikaisen, omana aikanaan edistyksellisen Bayern-luokan taistelulaivojen piirteitä. Esimerkiksi alusten kolme potkuria sekä ammusmakasiinien ja panssaroinnin suunnittelu muistuttavat edeltäjiään. Alusten suunnittelussa kuitenkin käytettiin hyväksi ensimmäisen maailmansodan jälkeen tapahtunut voimanlähteiden, panssaroinnin, tulenjohdon ja ilmatorjunta-aseistuksen kehitys. Suunnittelu oli suhteellisen perinteinen verrattuna moniin uusiin alustyyppeihin ja kärsi eräistä merkittävistä suunnitteluvirheistä. Näistä esimerkkejä olivat muun muassa tulenjohdon sijoittaminen panssaroidun kannen yläpuolelle. Panssarointi keskitettiin muiden osien kustannuksella moottoreiden, tykkitorneien ja ammusvarastojen suojaksi, minkä seurauksena aluksen tärkeät osat, kuten komentosilta ja ohjaus olivat alttiimpia lamaantumaan taistelutilanteessa.
Ominaisuudet
Alusten pituus oli 251 ja leveys 36 metriä. Ne oli jaettu laipioilla 22 vesitiiviseen osastoon, jotka voitiin tarvittaessa sulkea. Normaali paino oli 41 700 tonnia ja täysi paino noin 50 900 tonnia. Noin puolet kokonaismassasta muodostui teräspanssaroinnista.
Aseistus
Luokan pääaseistuksena oli kahdeksan 38 cm SK C/34 -tykkiä, joiden pituus oli 47 kaliiperia. Pääaseisiin oli aluksella 840–960 kranaattia. Tulenjohtoa varten kuhunkin kaksiputiseen tykkitorniin oli asennettu 10,5-metrinen stereoetäisyysmittari. Apuaseina oli kaksitoista 15 cm SKL/47 C/28 -tykkiä, joihin oli 1 800 kranaattia. Ilmatorjunta-aseistuksena oli kuusitoista 10,5 cm L65 C/33, kuusitoista 3,7 cm L83 C/30 ja kaksitoista 2 cm L65 -ilmatorjuntatykkiä. Aluksille ei asennettu valmistusvaiheessa torpedoita.
Propulsio
Propulsiojärjestelmä koostui kahdestatoista Wagner-korkeapainekattilasta, jotka oli sijoitettu kuuteen kattilahuoneeseen. Kattiloita lämmitti kaksi Saacke-lämmitintä, ja niiden tuottama höyry ohjattiin kolmelle höyrytyrbiinille, jotka olivat kukin sijoitettu omaan tilaansa. Aluksilla oli kolme akselia, joissa kussakin oli 4,7 metrin halkaisijainen kolmilapainen potkuri. Ohjaamisen mahdollistivat kaksi tasapainoitettua peräsintä. Järjestelmä tuotti suunnitelmien mukaan 138 000 hevosvoimaa (103 MW), minkä oli tarkoitus mahdollistaa 28 solmun nopeus. Todellisuudessa järjestelmä tuotti yli 150 000 hevosvoimaa, millä saavutettiin yli 30 solmun nopeus.
Valentin Ngbogo
Valentin Ngbogo (s. 14. helmikuuta 1969) on keskiafrikkalainen entinen yleisurheilija. Hän kilpaili vuoden 1992 kesäolympialaisissa Barcelonassa ja putosi sekä miesten 100 että 200 metrin juoksukilpailuissa ensimmäisellä kierroksella. 100 metrin juoksussa hän jäi eränsä kuudenneksi ja 200 metrin juoksussa viidenneksi.
Tekla (nimi)
Tekla tai Thekla on naisen etunimi, jota käytetään pohjoismaissa ja Puolassa.
Nimi on muunnos kreikan sanasta Theokleia. Se on johdettu sanoista theos ’jumala’ ja kleos ’kunnia’ ja tarkoittaa siis ”Jumalan kunniaa”. Nimi on almanakassa muistona pyhimykseksi julistetulle Theklalle, jonka apostoli Paavali käännytti kristinuskoon ja josta kerrotaan apokryfisessä teoksessa Paavalin ja Theklan teot.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Tekla-nimen on saanut Suomessa 1 486 henkilöä. Lisäksi nimi on annettu muutamalle kymmenelle henkilölle muodossa Thekla.
Töijensalo
Töijensalo on Päijänteen saari Päijät-Hämeessä Sysmässä.
Maantietoa
Saari on 2,9 kilometriä pitkä, 2,3 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 6,7 neliökilometriä eli 670 hehtaaria. Se sijaitsee Tehinselän itäosassa Paimenselän edessä. Sen saariryhmässä on yli 20 pientä saarta. Suuria saaria ovat lounainen Kähärinsaari, luoteinen Kinnarinsaari, pohjoiset Vähä-Juures ja Iso-Juures, ja mantereen suunnalla kaakossa sijaitsee Sotkettama. Sotkettaman välissä on yli 100 metriä leveä Hirvensalmi, jonka poikki on rakennettu tiepenger ja lyhyt silta. Kähärinsaaren välissä on noin 10–500 metriä leveä salmi, jonka kapeimpaan kohtaan on rakennettu tieyhteys. Nämä kolme saarta suojaavat väliinsä lahdelman, joka on alttiina vain etelätuulille. Töijensalon itäpuolella aukeaa Paimenselkä ja länsipuolella Tehinselkä.
Töijensalo on pinta-alaltaan saariryhmänsä suurin saari. Saaren kaakkoisosa muodostaa neliökilometrin kokoisen niemimaan, joka liittyy kapealla kannaksella emäsaareensa. Kannas jää Pietilänlahden Varpuslahden välin. Emäsaaressa on kaksi korkeaa vuorta. Pohjoinen Pietilänvuori kohoaa 135 metrin korkeuteen mpy. ja läntinen Rapalanvuori yhtä korkealle. Molemmat vuoret ovat osittain kallioisia vuoria, jotka näkyvät 60 metrin korkuisina Tehinselän suunnalla kauaksi järvelle.
Saari on metsämaan peitossa, mutta mäkien välissä ja keskellä saarta on jäljellä yksi toimiva maatila peltomaineen. Vakituista asutusta on kolmella tilalla, mutta niiden lisäksi on pääasiassa rannoilla noin 80 vapaa-ajan asuntoa. Sysmän kirkonkylältä tulee Suopelloon asti yhdystie 4131, joka haarautuu siitä Hunningaksen kautta ja Sotkettaman läpi kulkevaksi saaritieksi, joka ylittää Hirvensalmen ja haarautuu saarella moneksi metsä- ja mökkitieksi. Kun päätie jatkaa Kivisalmen yli Kähärinsaareen ylittää yksi sivutie Sorkkalahden tullessaan Sulkusaareen. Kinnarinsaarelle ei mene tietä.
Historiaa
Hartolan seudun taloudellisessa kartoassa vuodelta 1935 on saarelle piirretty kolme maatilaa peltoineen ja niiden lisäksi kaksi muuta tilaa. Saarelle ei kulje tietä edes Sotkettumaan lähelle, vaan saaren asukkaat ovat kulkeneet mantereelta veneellä rantautuen saaren itäpäähän Hirvensalmeen tai Pietilänlahteen. Maatilojen välille on kartan mukaan rakennettu tiet.
Vuosien 1965 ja 1969 peruskartoissa on peltoala hieman vähentynyt eikä saareen ole vielä rakennettu tietä. Itärannassa on jo pari vapaa-ajan asuntoa. Tie saariin on kuitenkin rakennettu ennen vuoden 1985 karttoja ja se kulkee kartassa samoja reittejä kuin nykyään. Mökkejä on yli kymmenen. Vain saaren keskellä olevalla maatilalla on enää peltoja viljelyssä. Vuosien 1993 ja 1996 kartoissa on jo kolmisenkymmentä mökkiä ja karttoihin on nyt merkitty aie rakentaa lisää teitä ja runsaasti lisää kesäasuntoja.
Lähteet
61.531°N, 25.511°W
Samettivenuksenkenkä
Samettivenuksenkenkä (Paphiopedilum hirsutissimum) on Kaakkois-Aasiassa kasvava venuksenkenkiin kuuluva kämmekkälaji. Se on saanut nimensä hirsutissimum (suom. "karvainen") karvaisesta kukkavanastaan.
Kuvaus
Samettivenuksenkenkä on keskikokoinen venuksenkenkä: noin 35 cm korkea. Lehdet ovat yksivärisen vihreitä ja pituudeltaan 16–40 cm. Laji kukkii ensimmäisen kerran kolmevuotiaana. Kukkavanassa kasvaa mustia karvoja. Kukka on halkaisijaltaan noin 10–15 cm. Petalit ovat vaaleanpunaiset tai vihreät ja kiertyvät kukan vanhetessa. Purje on vihreänruskea ja huuli vaaleanruskea. Laji kukkii maaliskuusta toukokuuhun.
Historia
Samettivenuksenkenkä löydettiin vuonna 1857, jolloin eräs Simon lähetti lajin yksilöitä Englantiin. Lajin kuvasi kasvitieteelliseen lehteen Sir William Hooker. Nimen hirsutissimum eli "karvainen" antoi John Lindley.
Elinympäristö ja hoito
Samettivenuksenkenkä kasvaa litofyyttinä sammaleisissa kallionrotkoissa runsaskalkkisissa ja -humuksisissa paikoissa 700–800 metrin korkeudella. Lajin luontainen levinneisyysalue kattaa Pohjois-Intian, Pohjois-Myanmarin, Pohjois-Laosin, Etelä-Kiinan ja Pohjois-Vietnamin. Alueen ilmasto on kesäisin kuuma ja kostea, talvisin kuiva ja viileä.
Huonekasvina laji hyötyy sumutuksesta ja kesäisin runsaasta kastelusta.
Yasuyo Yamagishi
Yasuyo Yamagishi (s. 28. marraskuuta 1979 Saitama) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Yamagishi debytoi Japanin maajoukkueessa joulukuussa 1998. Hän kuului Japanin joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 2003 ja kesäolympialaisissa 2004. Hän on pelannut 60 maaottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia.
Jalkapallon naisten Aasian-mestaruuskilpailut
Jalkapallon naisten Aasian-mestaruuskilpailut on Aasian jalkapalloliittoon (Asian Football Confederation) kuuluvien jäsenmaiden mestaruuskilpailu naisten jalkapallossa. Mestaruuskilpailut on järjestetty vuodesta 1975. Menestynein maa on ollut Kiina.
Kirkkolaiva
thumb|240px|Kirkkolaiva [[Limingan kirkko|Limingan kirkossa.]]
Kirkkolaiva eli votiivilaiva (, "(uhri)lupaus", "(uhri)lahja", "rukous", "toivomus") on jollekin kirkolle lahjoitettu laivan pienoismalli, joka voi olla esimerkiksi ripustettuna kirkon kattoon. Kirkkolaivaperinne on tunnettu Keski- ja Etelä-Euroopassa ainakin keskiajalta saakka.
Kirkkolaivojen lahjoittamissyyt
Laivoja on annettu myös kirkollisten ja kansallisten juhlapäivien kunniaksi ja joskus perhejuhlien tai työtovereiden merkkipäivien yhteydessä. Lahjoilla muistettiin usein myös merellä hukkuneita. Joskus kirkkolaivoja hankittiin vain koristamaan kirkkoja, sillä laiva symboloi kristillistä seurakuntaa.
Kirkkolaivojen rakentajat ja lahjoittajat
Kirkkolaivojen valmistajat olivat usein laivanrakentajia, merimiehiä tai muuten laivojen pienoismallien rakentamiseen pystyviä. He olivat usein myös lahjoittajia. Suurinta osaa kirkkolaivanrakentajista ei kuitenkaan tunneta.
Kirkkolaivojen lahjoittajat tunnetaan niiden rakentajia paremmin. Suomessa lahjoittajista suurin yksittäinen ammattiryhmä ovat olleet merenkulun ammattilaiset. Toiseksi eniten kirkkolaivoja ovat hankkineet seurakunnat itse. Laivoja ovat lahjoittaneet myös muun muassa kirkonpalvelijat, kauppiaat, sotilaat, talonpojat, virkamiehet ja seurakuntien nuoriso.
Kirkkolaivat Suomessa
Suomalainen kirkkolaivatraditio periytyy ainakin 1500-luvulle. Ilmeisesti perinne levisi Ruotsista ensimmäisenä Ahvenanmaalle ja sieltä edelleen Turun saaristoon ja mantereelle. Traditio oli voimakkain rannikkoseuduilla, ja erityisesti niillä alueilla, joilla laivanrakennuksella oli merkittävä osuus elinkeinoelämästä. Suomessa ja muissa Pohjoismaissa kirkkolaivaperinteen kukoistuskausi oli 1600–1700-luvuilla. Suomen kirkoissa olleista tai olevista yli 200 kirkkolaivasta noin puolet on ajoitettu 1600- ja 1700-luvuille.1600-luvun alkupuolella Suomessa oli jo suhteellisen paljon kirkkolaivoja.
Vanhin Suomessa säilynyt kirkkolaiva on Hauhon kirkon laiva vuodelta 1609. Se on myös vanhimpia säilyneitä kirkkolaivoja Pohjoismaissa. Malliltaan Hauhon laiva edustaa 1500-luvun lopun kaljuunaa. Kolmimastoinen laiva on koristeltu kaljuunakuvalla, joka on pienikokoinen naisfiguuri vaakunakilpi kädessään. Laiva on aseistettu 22 tykillä, ja sen miehistönä on puunukkeja. Vastaavantyyppisiä kirkkolaivoja tunnetaan Euroopasta vain muutamia. Hauhon seurakunta luovutti kirkkolaivan jo vuonna 1882 Suomen muinaismuistoyhdistykselle. Nykyään laiva kuuluu Suomen kansallismuseon kokoelmiin ja on esillä Suomen merimuseossa Kotkassa. Sitä on aiemmin lainattu tarkkaan harkiten joihinkin näyttelyihin, muun muassa Raahessa 1987 olleeseen HIIOHOI!-laivanmallinäyttelyyn.
Kälviän kirkkolaivan lahjoitti Matti Malmsten; laiva mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1846 kirkkoneuvoston pöytäkirjassa. Se edustaa 1600-luvun hollantilaista sotalaivatyyppiä.
Suomen suurin kirkkolaiva on Upinniemen varuskuntakirkossa sijaitseva Åke Sandwallin rakentama Suomen Joutsenen pienoismalli.
Kirkkolaivat ja kansanperinne
Kirkkolaivoihin on liittynyt jonkin verran uskomuksia. Suomessa laivat kiinnitettiin kirkkojen kattoihin yleensä hamppuköysillä, jotka kosteusolosuhteista ja ilmavirroista riippuen kiertyivät auki ja kiinni ja saivat laivat liikehtimään. Laivan liikehdinnästä ennustettiin säätä ja tuulen suuntaa ainakin Ahvenanmaalla. Ennustaminen tunnettiin myös Ruotsissa ja Norjassa.
Sosialistisen Työväen ja Pienviljelijäin Vaalijärjestö
Sosialistisen Työväen ja Pienviljelijäin Vaalijärjestö (STPV) oli suomalainen puolueenkaltainen organisaatio, joka perustettiin viranomaisten lakkauttaman Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen (SSTP) seuraajaksi vuonna 1924. Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin vaaliliitto osallistui eduskuntavaaleihin 1924, 1927 ja 1929 saaden 10,4–13,5 prosenttia äänistä. Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmä kokosi parhaimmillaan 23 kansanedustajaa.
Liikkeen organisaatio koostui työväen paikallisjärjestöistä, työväen ja pienviljelijäin yhdistyksistä, vaalijärjestöistä ja opintojärjestöistä. Paikallisia vaalijärjestöjä johtivat vaalineuvostot, joiden toimeenpanevia elimiä olivat vaalikomiteat. Valtakunnallista toimintaa ohjasi Helsingin työväen vaalikomitean maatakäsittävä jaosto ja linja määriteltiin maatakäsittävissä sekä alueellisissa neuvottelukokouksissa. Yhdistyksiä oli yhteensä noin viisi sataa. Järjestöjen alueellinen kattavuus oli pienempi kuin SSTP:llä, sillä lakkautettujen työväenyhdistysten tilalle ei yleensä onnistuttu perustamaan elinvoimaisia kaupunginosa- ja kyläjärjestöjä. Liikkeen pää-äänenkannattaja oli Työväenjärjestöjen Tiedonantaja (1923–1930), jonka lisäksi ilmestyi kuusi alueellista sanomalehteä, aikakauslehtiä, tilapäisjulkaisuja ja järjestölehtiä.
STPV lähiyhteisöineen oli suomalaisen kommunismin julkinen haara. Vaalijärjestö oli osa liikettä, joka toimi samanaikaisesti myös laittomasti ja toisaalta avoimesti Neuvostoliitossa. Viranomaisten kieltämä Suomen Kommunistinen Puolue (SKP) pyrki ohjaamaan järjestöä maanalaisen verkostonsa avulla, mutta sen piiriin mahtui myös käsityksiä, jotka eivät täysin seuranneet bolševismin kaavoja. Vaalijärjestöjen käytännön toiminnassa Kommunistisen internationaalin oppeja sovellettiin Suomen työväenliikkeen perinteen pohjalta. Viranomaiset lakkauttivat vaalijärjestön ja muut suomalaisen kommunismin yhdistykset vuonna 1930, jolloin liike menetti mahdollisuutensa mielipiteiden julkiseen esittämiseen. Äärivasemmisto ei voinut osallistua vaaleihin ennen sotien päättymistä.
Pienviljelijä-sanan lisääminen vaaliliittojen ja eduskuntaryhmän nimiin oli osa Kominternin työväen ja talonpoikien liittoutumista korostanutta politiikkaa, jonka merkitystä myös SKP alkoi painottaa uudella tavalla vuodesta 1923 alkaen. Maanviljelijäväestön suosiota tavoitellut puolue luopui kaiken maan sosialisoimisvaatimuksesta, tunnusti perinnöllisen maanomistusoikeuden ja vaati lisämaita pientilallisille sekä maata maattomille. Kyse oli kommunistien mielestä kahdesta erillisestä yhteiskuntaluokasta, mitä korostettiin muotoilulla ”sosialistinen työväki ja pienviljelijät”.
Historia ja järjestörakenne
Suomen Työväenpuolueeksi nimensä vaihtanut SSTP lakkautettiin elokuussa 1923 ja puolueen johtohenkilöt pidätettiin. Vapaiksi jääneet ryhtyivät pian jatkamaan toimintaa. Helsingin työväen paikallisjärjestö perustettiin 5. syyskuuta korvaamaan puolueen elimiä. Vuoden loppuun mennessä paikallisjärjestöjä perustettiin myös seitsemälle muulle paikkakunnalle. 19. syyskuuta 1923 aloitti ilmestymisensä Helsingissä Työväenjärjestöjen Tiedonantaja ja vielä samassa kuussa nuorille suunnattu kaunokirjallinen Liekki. Vasemmiston kirjapainot oli suljettu, joten painopaikkojen löytäminen oli vaikeaa. Oikeisto vaati lehtiä lakkautettaviksi ja uhkaili niitä painaneita yhtiöitä. Liike osallistui joulukuun kunnallisvaaleihin ammatillisesti järjestäytyneen työväen vaaliliittoina.
Presidentti Ståhlberg hajotti eduskunnan tammikuussa 1924. SSTP:n kannattajat osallistuivat huhtikuun vaaleihin (sosialistisen) työväen ja pienviljelijäin vaaliliittoina, joiden toimintaa koordinoimaan muodostettiin Sosialistisen Työväen ja Pienviljelijäin Vaalijärjestö. Vaalien jälkeen pidetyssä vaalipiirien edustajien kokouksessa toimintaa päätettiin jatkaa kyseisen organisaation pohjalta. Uuden puolueen perustamista pohdittiin, mutta verkostomainen komiteamalli todettiin paremmaksi. Valintaan vaikutti pelko viranomaisten mahdollisista toimenpiteistä ja toisaalta SKP:n johdon joukkopuolueita väheksynyt asenne. Hovioikeuden kesäkuussa antama päätös SSTP:n (ja sen perusjärjestöjen) lakkauttamisesta ja puheet uusista kielloista vahvistivat ajatusta puolueen mahdottomuudesta. Edustajakokouksen valitsema uusi keskusvaalikomitea kehotti perustamaan kaikkialle työväen ja pienviljelijäin yhdistyksiä sekä paikallisjärjestöjä. Järjestöjä syntyi loppuvuonna myös niille paikkakunnille, joilla oli aiemmin odoteltu tietoa vanhan yhdistyksen kohtalosta. Marraskuussa 1924 Helsingissä pidettyyn sosialistisen työväen ja pienviljelijäin neuvottelukokoukseen otti osaa 48 edustajaa 28 paikkakunnalta. Kokous kehotti muodostamaan paikallisjärjestöistä entisten kunnallisjärjestöjen kaltaisia elimiä.
Viipurin läänin työväen piirijärjestö perustettiin loppuvuonna 1924. Viipurin esimerkki otettiin malliksi eduskuntaryhmän koollekutsumassa kokouksessa huhtikuussa 1925 ja piirijärjestöt perustettiin toukokuussa Kuopioon, Vaasaan ja Ouluun. Piirien perusjärjestöiksi päätettiin muodostaa työpaikkajärjestöjä sekä maaseudulla paikallisjärjestöjä, kyläkomiteoita ja kirjallisuusrenkaita. Piirien kehittäminen lopetettiin kuitenkin jo syksyllä viranomaisten vainotoimenpiteiden voimistuttua. Piirit, paikallisjärjestöt sekä työväen ja pienviljelijäin yhdistykset käytännössä sulautettiin vaalijärjestöihin. Vaalineuvostoista ja -komiteoista tehtiin alueellisia keskuselimiä. Järjestäytymisen muodot kuitenkin vaihtelivat jonkin verran paikkakunnittain.
Työpaikkojen vaalijärjestöjä perustettiin vuoden 1926 alkuun mennessä noin 30–40, mutta toiminta työpaikoilla oli hankalaa eikä noussut suureen suosioon. Työpaikkajärjestötkin kokoontuivat usein työpaikan ulkopuolella. Keväästä 1926 alkaen perustettiin suurimpiin kaupunkeihin ammattialakohtaisia vaalijärjestöjä. Erilaisia vaalijärjestöjä oli yhteensä ainakin 162. Monilla paikkakunnilla toiminta järjestettiin vaalijärjestöjen sijaan ensisijaisesti paikallisjärjestöjen toimesta. Työväen paikallisjärjestöjä muodostettiin ainakin 111. Maaseudulla tyydyttiin usein pelkkiin työväen ja pienviljelijäin yhdistyksiin, joita toimi yhteensä noin kaksi sataa. Kyseisistä yhdistyksistä 148 toimi Kuopion läntisen vaalipiirin kunnissa.
Selvä enemmistö Suomen Ammattijärjestöön järjestäytyneistä työläisistä kannatti STPV:n edustamaa linjaa. SAJ:hin kuului kuitenkin vain noin 20–25 prosenttia työläisistä.
Vuonna 1929 STPV:n vaikutuspiiristä irtautui Suomen työväen vasemmistoryhmä, joka kritisoi kommunistien jyrkkää politiikkaa ja liiallista vaikutusvaltaa. Kiistat liittyivät varsinkin vasemmiston hallitsemassa SAJ:ssä tehtyihin ratkaisuihin, joiden seurauksena sosialidemokraatit irtautuivat järjestöstä loppuvuodesta 1929 alkaen.
Naiset
Kommunistinen liike korosti miesten ja naisten yhteistoimintaa järjestöissä. Käytännössä erillisen naistoiminnan merkitys kuitenkin tunnustettiin. Vuonna 1925 aloitti toimintansa Suomen työläis- ja talonpoikaisnaisten edustajaliike, jonka periaatteet omaksuttiin Neuvostoliitossa parisen vuotta aiemmin aloitetusta toiminnasta. Liike painotti järjestäytymättömien naisten vetämistä mukaan, mutta käytännössä siitä muodostui yhdysside, joka mahdollisti kommunistinaisten yhteisten asioiden käsittelyn. Paikallistasolla liikettä tärkeämpiä naistoiminnan muotoja olivat kuitenkin useammin kokoontuneet käsityö- ja ompeluseurat, joilla oli myös huomattavaa taloudellista merkitystä.
Nuoriso
SSTP:n nuoret kannattajat perustivat toukokuussa 1923 Sosialistisen nuorisoliiton (SNL) huhtikuussa lakkautetun Suomen sosialidemokraattisen nuorisoliiton (SSN) tilalle. Viranomaiset katsoivat SNL:n jatkaneen SSN:n toimintaa ja myös uusi järjestö kiellettiin loppuvuonna 1925. SNL:n jälkeen vaalijärjestöä kannattanut nuoriso toimi muun muassa opintoyhdistysten ja tilapäiskomiteoiden avulla. Osa järjestäytyi alkuvuonna 1925 perustettuun salaiseen Suomen kommunistiseen nuorisoliittoon.
Suhde SKP:hen
Julkisen vasemmistoliikkeen komiteoihin perustunut organisaatiorakenne otettiin käyttöön SKP:n vaatimuksesta. Puhdasoppisuutta korostanut Neuvostoliitossa oleskellut puoluejohto oli tyytymätön Suomessa julkisesti toimineisiin ja halusi kontrolloida liikettä tarkemmin. Ensisijaiseksi järjestäytymismuodoksi määriteltiin työpaikkasolut, joiden nähtiin soveltuvan nykyaikaisen luokkataistelun tarpeisiin perinteistä alueellisesti järjestäytynyttä joukkopuoluetta paremmin. SKP asetti painopisteen maanalaiseen organisaatioon, jonka avulla erilaisia kampanjoita ja liikkeitä pyrittiin johtamaan. Leninistiseen etujoukkoajatteluun sitoutuneen SKP:n mukaan puolueen elimillä oli aina ensisijainen päätösvalta liikkeen muihin toimintoihin nähden. Asennoituminen liittyi Kominternissä 1920-luvun puolivälissä omaksuttuun vaatimukseen puolueiden bolševisoimisesta. SKP:n Suomen byroon asema liikkeessä vahvistuikin rakenteen myötä, mutta organisaation löyhyys vähensi työläisten kiinnittymistä siihen. Vaatimus puhdasoppisuudesta puolestaan vaikeutti kannatuksen laajentamista ydinryhmän ulkopuolelle. Tauno Saarelan mukaan SKP ”ylikorosti illegaalisuuden merkitystä” pelätessään johtoaseman menettämistä julkisille järjestöille.
Vaalijärjestön maatakäsittävillä ja alueellisilla neuvottelukokouksilla oli SKP:n Neuvostoliitossa pidettyjä kokouksia suurempi merkitys julkisen liikkeen ajankohtaisten kantojen muotoilussa. Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmä piti SKP:n ohjeiden vastaisesti päätöksenteon itsellään eikä aina noudattanut puolueen neuvoja. Eduskuntaryhmällä oli merkittävä asema liikkeen suomalaisen haaran kantojen julkituomisessa ja muotoilussa. SKP laati osan ryhmän puheista ja aloitteista. Vuodesta 1926 alkaen ryhmässä toimi puoluefraktio.
Lehdistö
Liikkeen pää-äänenkannattaja Työväenjärjestöjen Tiedonantaja perustettiin syyskuussa 1923 ja se oli vasemmiston ainoa sanomalehti seuraavaan kesään asti. Kirjapainojen vapauduttua toimintakielloista aloittivat ilmestymisensä Pohjan Voima Oulussa, Työn Ääni Vaasassa ja Savon Työ Kuopiossa. Alkuvuonna 1927 aloittivat Työväen Lehti Tampereella, Työ Viipurissa ja ruotsinkielinen Nya Folkbladet Vaasassa. Tiedonantajalla oli yli 10 000 tilaajaa kesästä 1925 alkaen. Aluelehdistä suurin levikki oli Pohjan Voimalla (parhaimmillaan 7 370) ja pienin Nya Folkbladetilla (900–1000). Lehdet saivat usein painokanteita, jotka johtivat myös toimittajien vankeustuomioihin. Painoyhtiöihin kohdistuneen lakkauttamisvaaran vähentämiseksi lehtien kustantajiksi merkittiin kirjapainojen sijaan yksityishenkilöitä. Järjestely aiheutti runsaasti ongelmia, kun lehtien velat kaatuivat yhtiöiden niskaan. Liikkeen painoista suurin oli Helsingissä Kotkankadulla toiminut Osakeyhtiö Työ.
Liikkeen maakuntalehdet julkaisivat usein Tiedonantajan artikkeleita muutaman päivän viiveellä. Leninismin periaatteiden mukaan lehtien tuli olla puolueen alaisia, mutta käytännössä toimittajat määrittelivät linjat varsin itsenäisesti. SKP toimitti lehdille artikkeleita säännöllisesti. Lehtien talouden tueksi järjestettiin erilaisia kampanjoita kuten työväenlehtiviikkoja ja ostoboikotteja sekä pysyviä lehtikomiteoita, jotka edistivät tilaushankintaa. Lehdet ja kirjapainot saivat taloudellista avustusta myös SKP:ltä Neuvostoliitosta ja amerikansuomalaisilta työväenjärjestöiltä. Liikkeen tärkeimmät aikakauslehdet olivat nuorisolle suunnattu kaunokirjallinen Liekki (1923–1930), Työväen kuvalehti Itä ja Länsi (1924–1930), pilalehti Tuisku (1924–1930), Työmiehen viikkolehti (1924–1925) ja Oulussa ilmestynyt kaunokirjallinen Revontulet (1926–1930). Liekin levikki oli parhaimmillaan noin 15 000 ja Revontulien 8 000. Muita liikkeen aikakauslehtiä olivat esimerkiksi Työläis- ja talonpoikaisnaisten lehti, SNL:n Nuorisoliitto, TJN:n Punalippu, VVHY:n Punainen Huolto ja Uusi Sosialistinen Aikakauslehti (1929–1930). Liikkeen kausijulkaisuja olivat Punikin Pääsiäinen, Rynnäkköön, Punikin Joulu ja Nuoren Työläisen Joulu sekä Punainen kalenteri (Työn kalenteri). Nuorison kausijulkaisuja myytiin noin 10 000–20 000 kappaletta.
Eduskuntavaalit
Lakkautetun SSTP:n kannattajat osallistuivat huhtikuun 1924 eduskuntavaaleihin (sosialistisen) työväen ja pienviljelijäin vaaliliittoina. Vaalivalmistelut aloitettiin 23. tammikuuta Helsingin työväen paikallisjärjestön koollekutsumassa järjestäytyneen työväen kokouksessa, jossa perustettiin Työväen keskusvaalikomitea. Viisitoista-jäseniseen komiteaan valitut eivät edustaneet järjestöjä (kuten SSTP:n aikana) vaan eri ammattialoja sekä nuoria ja naisia. Komitean antaman julistuksen mukaan se edusti luokkataistelun kannalla olevaa työväestöä. Vastaavia paikallisia ja alueellisia vaalielimiä perustettiin työväen kokouksissa tammikuun lopusta alkaen kaikkiin vaalipiireihin. Listojen ehdokkaat valittiin vaalipiireissä monin eri tavoin. Vaaliliitolla oli yhteensä 104 ehdokasta 84 listalla, mikä oli hieman vähemmän kuin SSTP:llä 1922. Vangittujen kansanedustajien asettamista ehdolle kannatettiin monin paikoin, mutta keskusvaalikomitea otti asiaan kielteisen kannan ja lopulta listoille päätyi vangeista vain Väinö Hannula Turun eteläisessä vaalipiirissä. Ratkaisuun vaikutti pelko listojen kieltämisestä ja toisaalta epäilys mielenosoituksellisen protestiäänestämisen vetovoimasta. Keskusvaalikomitea ehdotti SDP:lle valtakunnallista vaaliliittoa, mutta sosialidemokraatit torjuivat esityksen. Vaaliliitto syntyi ainoastaan Oulun läänin pohjoisessa vaalipiirissä, jossa tarjouksen yhteistyöstä työläisvalitsijain vaalikomitealle teki SDP:n piiri.
Presidentinvaalit
Presidentinvaalissa 1925 Matti Väisänen oli vaaliliiton ehdokkaana saaden 16 valitsijamiestä. Väisäsen valinta ehdokkaaksi ja seurannut kehnohko tulos aiheuttivat polemiikkia vaalijärjestön sisällä. SKP oli alun perin kannattanut ehdokkaaksi Otto Wille Kuusista. Väisäsen kampanjan vaaliohjelma tosin hyväksyttiin SKP:n ehdotusten mukaisena.
Kunnallisvaalit
Kunnallisvaaleissa 1923 lakkautetun SSTP:n kannattajat muodostivat vaaliliittoja, joiden perustamisessa aloitteellisia olivat ennen kaikkea nuoriso- ja ammattiosastot, joillakin paikkakunnilla myös ammatilliset paikallisjärjestöt ja uudet työväen paikallisjärjestöt. Yhteistyöelimet nimettiin ammatillisesti järjestäytyneen tai järjestäytyneen työväen vaalikomiteoiksi. Ajatus vaaliboikotista sai jonkin verran kannatusta, mutta liikkeen johto Suomessa ja Venäjällä torjui idean. Vaaliliittojen suhtautuminen yhteistyöhön SDP:n kanssa vaihteli paikkakunnittain.
Eduskuntaryhmä
Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmä koostui noin parista kymmenestä kansanedustajasta, joista suurin osa oli kielletyn SKP:n jäseniä. SKP ohjeisti eduskunnassa olevia jäseniään toimimaan puolueen päätösten mukaisesti ja siten, että koko ryhmä tulisi näiden päätösten taakse. Eduskuntaryhmän puheenjohtajana toimi vuodesta 1924 SKP:n Mauritz Rosenberg. Ryhmän aloitteet hautautuivat valiokuntiin tai tulivat hylätyksi. SKP kritisoi eduskuntaryhmää ajoittain turhan itsenäisistä otteista.
Keskusvaalikomitea
Helsingin työväen keskusvaalikomitea oli jaettu neljään jaostoon, jotka olivat Helsingin paikallisjaosto, Uudenmaan piirijaosto, maanlaajuinen yleisjaosto sekä naisjaosto. Yleisjaoston yhteydessä toimi Sosialistinen kunnallistoimisto, joka johti valtuustoryhmien toimintaa. Piirikomiteoita perustettiin kaikkiin muihin vaalipiireihin paitsi Uudellemaalle ja Lappiin, joita hoitivat Helsingin ja Oulun läänin pohjoisen vaalipiirin komiteat. Sosialistisia paikallisosastoja toimi vuonna 1930 noin 400.
Väinö Hupli
Väinö Aleksander Hupli (8. kesäkuuta 1886 Viipurin maalaiskunta – 27. elokuuta 1934 Marienbad, Tšekkoslovakia) oli suomalainen SDP:tä edustanut poliitikko, joka toimi muun muassa kansanedustajana ja ministerinä. Hupli kilpaili 1920-luvulla Väinö Tannerin kanssa SDP:n johtajuudesta, ja hänen kannattajiaan kutsuttiin ”huplilaisiksi”.
Elämäkerta
Huplin vanhemmat olivat sulunvartija Johan Hupli ja Rosa Prylig. Viisi luokkaa lyseota käynyt Hupli toimi Työmies-lehden toimittajana Helsingissä 1906–1908 ja 1911–1916. Hän oli Lappeenrannassa ilmestyneen Kansan Äänen päätoimittaja 1908–1909, toimittajana jyväskyläläisessä Sorretun Voimassa 1909–1911 ja vielä lyhyen aikaa Raivaajan päätoimittajana vuonna 1911. Vuonna 1910 Hupli joutui vankilaan majesteettirikoksesta.
Lehtimiesuransa jälkeen Hupli siirtyi osuustoimintaliikkeen palvelukseen. Hän oli Elannon sihteeri 1915–1916, Kulutusosuuskuntien Keskusliiton sihteeri 1916–1921 ja toimitusjohtaja 1921–1924. Samaan aikaan Hupli toimi myös Kuluttajain lehden päätoimittajana. Viimeksi Hupli oli Helsingin kaupungin rahatoimenjohtajana 1925–1934.
Sisällissodan jälkeen Hupli oli lyhyen aikaa SDP:n puoluesihteeri loppuvuonna 1918. Hupli oli SDP:n kansanedustaja vuosina 1919–1922. Kansanedustajauransa jälkeen hän toimi puoluejohdossa Tanneria vastustavan SDP:n sisäisen opposition johtohahmona. Vuonna 1926 Hupli ja hänen tukijansa saavuttivat enemmistön puoluetoimikunnassa ja näin ollen onnistuivat syrjäyttämään Tannerin puolueen puheenjohtajan paikalta, mutta Tannerin tukijat säilyttivät valtansa eduskuntaryhmässä. . Hän toimi kauppa- ja teollisuusministerinä Väinö Tannerin vähemmistöhallituksessa 1926–1927. Hupli toimi myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1919–1921.
Nissan Kubistar
Nissan Kubistar on Nissanin vuosina 2003–2009 valmistama pieni pakettiauto, joka on ensimmäisen sukupolven Renault Kangoon lähes identtinen sisarmalli. Kubistarin korvasi Nissanin itse suunnittelema NV200, mutta vuonna 2019 esiteltiin myös Kangoon toisen sukupolven malliin perustuva Nissan NV250.
Kangoo sai vuoden 2003 Euro NCAP -kolaritestistä tulokseksi neljä tähteä viidestä.
Bensiinimoottorit olivat 1,2-litrainen (75 hv) ja 1,6-litrainen (95 hv). Dieselvaihtoehtona oli 1,5-litrainen dCi, joka oli saatavana kolmena eri tehoisena versiona (60/68/85 hv). Voimansiirtona kaikkien moottorien yhteydessä oli viisivaihteinen manuaalivaihteisto.
Dikloorimetaani
Dikloorimetaanista käytetään myös nimitystä metyleenikloridi tai sen englanninkielisestä nimestä tulevaa lyhennettä DCM.
Dikloorimetaani on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön, kirkas neste, jolla on makea kloroformia muistuttava haju. Sen moolimassa on 84,9 g/mol, sulamispiste −96,7 °C, kiehumispiste 40 °C (313 K), suhteellinen tiheys 1,3 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen 20 °C:n lämpötilassa 1,3 g/100 ml, itsesyttymislämpötila 556 °C ja CAS-numero 75-09-2.
Valmistus ja käyttö
Ensimmäinen dikloorimetaanin valmistustapa oli pelkistää trikloorimetaania alkoholiliuoksessa sinkin avulla. Henri Victor Regnault valmisti sitä vuonna 1840 klooramalla kloorimetaania. Nykyään suuren mittakaavan valmistusmenetelmät perustuvat metaanin tai kloorimetaanin klooraukseen.
Tärkein dikloorimetaanin käyttökohde on liuotinkäyttö, mihin se soveltuu hyvin hyvän liuotuskykynsä ja palamattomuutensa vuoksi. Sitä käytetään maalinpoistoaineissa sekä liuottamaan selluloosaestereitä, rasvoja, vahoja ja muoveja. Sitä käytetään myös liuottimena liuotinuutossa muun muassa kofeiinin eristämisessä, lääkeaineiden eristämisessä, eteeristen öljyjen uutoissa ja kookosvoin valmistamisessa. Se muodostaa atseotrooppisen seoksen veden kanssa, minkä vuoksi sitä voidaan käyttää veden poistoon orgaanisista liuottimista.
Dikloorimetaanista voidaan klooraamalla valmistaa trikloori- tai tetrakloorimetaania ja alumiinikatalyytin ja bromin läsnä ollessa muodostuu bromikloorimetaania tai dibromimetaania. Alumiinikatalyytin läsnä ollessa yhdiste reagoi 220 °C:n lämpötilassa hiilidioksidin kanssa muodostaen klooriasetyylikloridia ja kuuman ammoniakkiliuoksen kanssa heksametyleenitetramiinia. Muita käyttökohteita ovat kylmälaitteet ja puudutus.
Juoppolintu toimii dikloorimetaanin avulla.
Aarre Simonen
Aarre Edvard (Aarre E.) Simonen (18. marraskuuta 1913 Helsinki – 3. helmikuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi muun muassa kansanedustajana (1951–1962) ja useiden hallitusten ministerinä. Kansanedustajana Simonen edusti Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Sosiaalidemokraatti Simonen riitaantui 1950-luvun lopulla SDP:n tannerilaisen enemmistösiiven kanssa ja liittyi 1959 perustettuun Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattiseen liittoon, jonka puheenjohtajana hän toimi vuosina 1964–1970.
Elämä ja ura
Simonen nousi Suomen Pankin johtokunnan jäseneksi vuonna 1957 ja varapääjohtajaksi 1972. Presidentin valitsijamiehenä Simonen oli vuosien 1950 ja 1956 vaaleissa.
Kesän 1958 eduskuntavaalien jälkeen Simonen oli mukana SDP:stä irtautuneessa "skogilaisessa" vähemmistöryhmässä, joka halusi puolueen tekevän läheisempää yhteistyötä SKDL:n kanssa. Simosen johtaessa välirikon seurauksena perustettua TPSL:ää puolueen kannattajat tunnettiin "simoslaisina". Simonen putosi eduskunnasta vuoden 1962 vaaleissa eikä onnistunut paluuyrityksessään vuonna 1966 puolueensa hyvästä menestyksestä huolimatta. Simosen ura päivänpolitiikassa päättyi vuoden 1970 vaaleihin, jolloin TPSL ei saanut enää yhtäkään eduskuntapaikkaa. Tämän jälkeen hän toimi vielä TPSL:n puoluevaltuuston puheenjohtajana puolueen lakkauttamiseen saakka.
TPSL:n lakkauttamisen (1973) jälkeen Simonen toimi Sosialistisessa työväenpuolueessa. Hän oli STP:n puoluevaltuuston puheenjohtaja vuosina 1973–1976. Myös virkaansa Suomen Pankissa Simonen hoiti kuolemaansa saakka.
Poliittisen toimintansa ohella Simonen oli mm. Imatran Voima Oy:n ja Oulujoki Oy:n hallintoneuvostojen puheenjohtaja, Kemijoki Oy:n ja Lännen Tehtaiden hallintoneuvostojen, Autoliiton ja Suomen siviili- ja asevelvollisuusinvalidien liiton varapuheenjohtaja, Rakennuskunta Hakan ja Outokumpu Oy:n hallintoneuvostojen jäsen sekä Helsingin kaupunginvaltuuston, Turun yliopiston valtuuskunnan ja Intimiteatterin kannatusyhdistyksen johtokunnan jäsen.
Vuonna 1953 Aravan silloisen hallituksen jäsenet, muiden muassa Aarre Simonen, saivat syytteen niin kutsutun Kaljakallion jutun vuoksi. Arava oli myöntänyt halpakorkoisen asuntolainan Helsingin Lauttasaareen rakennetulle asunto-osakeyhtiö Kaljakalliolle. Asiasta nousi kohu, kun osoittautui, että asunnot oli rakennettu suuremmiksi kuin lainaehdot sallivat, ja laina peruttiin. Helsingin raastuvanoikeus katsoi Aravan halituksen syyllistyneen varomattomuudesta tehtyyn virkavirheeseen ja tuomitsi syytetyille varoituksen. Korkein oikeus vahvisti vuonna 1958 alempien oikeusasteiden päätöksen.
Syksyllä 1961 Simonen tuomittiin sakkoihin niin sanotussa Kätilöopiston jutussa Valtakunnanoikeudessa rangaistukseen ministerinä tehdystä virkarikoksesta. Sosiaalineuvos Martta Salmela-Järvisen mukaan Simonen oli Kätilöopiston rakennushankkeessa mukana täysin vilpittömin mielin. Salmela-Järvisen mukaan juttu oli oleellisesti sidoksissa tuolloisiin SDP:n sisäisiin kiistoihin, ja hänen mielestään kyseessä oli SDP:n niin kutsutun leskisläisen siiven nostattama ajojahti Simosta kohtaan. Suomen Sosialidemokraatin pakinoitsija Simo Juntunen (Simppa) tuomittiin kunnianloukkauksesta sakkoihin Helsingin raastuvanoikeudessa hänen herjattuaan Simosta kirjoituksissaan.
Vuoden 1966 eduskuntavaalien jälkeen Simonen nimitettiin Paasion hallituksen oikeusministeriksi, minkä johdosta oikeisto-oppositio teki välikysymyksen. Välikysymyksen mukaan Simonen täytti perustuslaissa ministereiltä vaadituista ominaisuuksista – syntyperäinen Suomen kansalainen, rehelliseksi ja taitavaksi tunnettu – vain kansalaisuutta koskevan kriteerin. Koska hallitus sai äänestyksessä eduskunnalta luottamuksen, on Simonen tiettävästi ainoa Suomessa eduskunnan päätöksellä rehelliseksi todettu henkilö. Toisaalta oikeusministeriön hallitusneuvoksena Simosen ministerikaudella toiminut Kai Korte on muistelmissaan luonnehtinut Simosta yhdeksi parhaista esimiehistään, joka "delegoi valtaa, mutta kantoi vastuun itse". Simonen jatkoi oikeusministerinä myös Koiviston hallituksessa vuosina 1968–1970. Simosen viimeiselle ministerikaudelle osuivat niin kutsutut yllytysoikeudenkäynnit vuosina 1969–1970.
Yksityiselämä
Aarre Simosen puoliso vuodesta 1945 oli sisustustaiteilija Leni Nikkinen (s. 1919). Heillä oli lapset Iiro (s. 1947), Kati (s. 1949) ja Mari (s. 1951).
Vaikka Aarre Simonen näytti ulkoisesti kestävän tyynesti häneen Kätilöopiston jutun aikana kohdistuneen, lähes neljä vuotta kestäneen ryöpytyksen, sillä oli todellisuudessa vakavat seuraukset hänen yksityiselämäänsä. Simosella todettiin stressistä aiheutunut diabetes, jonka vuoksi hänen molemmat jalkansa jouduttiin myöhemmin 1970-luvulla amputoimaan. Kielteisen julkisuuden paine kävi ylivoimaiseksi myös Simosen perheelle. Leni Simonen otti vuonna 1970 avioeron ja muutti perheen tyttärien kanssa ulkomaille.
Aarre Simonen kuoli vatsasyöpään Helsingin yliopistollisessa keskussairaalassa. Hänet haudattiin Simosen perhehautaan Hietaniemen hautausmaalle.
Sendhil Ramamurthy
Sendhil Amithab Ramamurthy (s. 17. toukokuuta 1974 Chicago, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä on intialaiset sukujuuret.
Ramamurthy tunnetaan parhaiten roolistaan Mohinder Sureshina televisiosarjassa Heroes.
Hän on ollut vuodesta 1999 naimisissa Olga Sosnovskan kanssa. Pariskunnalla on yksi lapsi.
Ramamurthy on näytellyt muun muassa elokuvissa My Sexiest Mistake, Little India ja Thanks to Gravity sekä vieraillut televisiosarjoissa Greyn anatomia ja Sairaalaelämää.
Vironruotsalaiset
Vironruotsalaiset eli rantaruotsalaiset (viroksi rannarootslased, ruots. estlandssvenskar) ovat Viron historiallinen ruotsalaisvähemmistö, joka käytännössä kokonaan siirtyi Ruotsiin ennen toista neuvostomiehitystä vuonna 1944. Omanlaistansa historiallista vironruotsin eli rantaruotsin murretta puhuneella vähemmistöllä oli itsenäisessä Viron tasavallassa kulttuuriautonomia.
Keskiaika
thumb|vasen|Vironruotsalaisten asuttama rannikkoseutu. Ruotsalaisia on asunut Viron alueella ainakin 1200-luvulta lähtien. 1210- ja 1220-luvulla saksalaiset ja tanskalaiset valloittivat virolaisten alueet. Virolaisia ei ollut perinteisesti asunut paljon rannikoilla. Tästä syystä paikalliset kartanonherrat alkoivat houkutella ruotsalaisia siirtolaisia mailleen. Ruotsalaisia pidettiin myös ehkä luotettavampina kuin hiljattain käännytettyjä virolaisia. Siitä, mistä Viroon muuttaneet ruotsalaiset tulivat, ei ole tarkkaa tietoa, eikä muuttoliikettä mainita ruotsalaisissa aikalaislähteissä. Siirtolaisia tuli ilmeisesti Gotlannista, Ruotsin itärannikolta ja Suomen ruotsalaisyhteisöistä. Varhaisin kirjallinen lähde ruotsalaisista Virossa on vuodelta 1294 Haapsalusta. Lähteessä mainittiin ruotsalaisia elävän paitsi Haapsalussa myös Saarenmaan alueella. 1200-luvun siirtolaisten määrä lienee ollut pieni. Siirtolaisia tuli enemmän 1340-luvulla, kun virolaisten epäonnistunut yrjönyön kapina tyhjensi kyliä ja maatiloja. Ruotsalaisten muuttoaalto Viroon oli huipussaan 1400- ja 1500-luvulla. Siirtolaiset saivat niin sanotun ruotsalaisoikeuden, joka takasi heille paremman oikeudellisen aseman ja lievemmän verotuksen kuin virolaisille. Samaan aikaan virolaisista tuli käytännössä maaorjia. 1560-luvulla ruotsalaisia oli Virossa noin 1 000. Ruotsalaisten maahanmuutto loppui 1500-luvun aikana, ja heidän määräänsä vähensivät sodat, joita käytiin alueella 1560-luvulta 1640-luvulle saakka. Sodat ja taudit tappoivat luultavasti yli puolet ruotsalaisväestöstä, ja heidän määränsä palautui 1560-luvun lukemiin vasta 1600-luvun puolivälissä.
Uusi aika
1620-lukuun mennessä Ruotsi oli valloittanut Pohjois- ja Keski-Baltian. Suuri osa ruotsalaisten asuinalueesta läänitettiin Jacob de la Gardielle. Ruotsalaisten maanviljelijöiden asemaa yritettiin heikentää virolaisten tasolle, mistä seurasi useita vuosikymmeniä oikeustaisteluita kartanonherrojen ja viljelijöiden välillä. Kartanonherrat voittivat suuren osan näistä oikeustaisteluista. 1600-luvun lopussa Viroa koetteli ensin nälänhätä ja 1700-luvun alussa influenssaepidemia. Tämän lisäksi Venäjän keisarikunta valloitti Ruotsin Baltian alueet suuressa Pohjan sodassa 1710-luvulla. Ruotsalaisten ja maanomistajien välille syntyi jälleen kiistoja. Kiistat johtivat esimerkiksi siihen, että Hiidenmaalta karkotettiin 1 200 ruotsalaista Ukrainaan, jonne he perustivat Gammalsvenskbyn kylän. Hiidenmaalle jääneet noin 400 ruotsalaista sulautuivat alueen virolaisiin. 1850-luvulla lakiuudistukset antoivat talonpojille oikeuden koulutukseen ja maan lunastamiseen kartanonherroilta.
thumb|oikea|Vironruotsalaisia maanviljelijöitä Noarootsista. Piirros 1800-luvulta. Baltian venäläistäminen aloitettiin 1880-luvulla ja asukkaita muun muassa painostettiin kääntymään ortodoksiseen uskoon. Ruotsalaisalueilla kääntymisiä tapahtui huomattavasti vain Vormsissa, jossa noin 500 asukasta kääntyi ortodoksisuuteen. Heistäkin suuri osa kääntyi takaisin luterilaisuuteen 1900-lukuun mennessä. Venäläistäminen johti vironruotsalaisten kansallisuusaatteen nousuun. 1900-luvun alussa perustettiin ensimmäiset ruotsalaiset yhdistykset Virossa ja ensimmäinen ruotsinkielinen sanomalehti. Kansallisuusaate johti vironruotsalaisen identiteetin syntymiseen. Sitä ennen ruotsalaiset olivat omaksuneet identiteettinsä asuinalueen mukaan. Viron itsenäistyttyä vuonna 1918 perustettiin vironruotsalaisten ensimmäinen puolue nimeltä Det Svenska Folkförbundet i Östersjöprovinserna. Ruotsalaisvaltaisille alueille annettiin osittainen itsehallinto. Vuonna 1925 tuli voimaan laki vähemmistöjen kulttuuriautonomiasta. Kulttuuriautonomiaa saattoivat hakea kansalliset vähemmistöt, joihin kuului yli 3 000 jäsentä. Vironruotsalaisia oli enemmän kuin tarvittava määrä, mutta taloudellisista syistä kulttuuriautonomiaa ei vielä haettu. Lisäksi vironruotsalaisilla oli suhteessa paljon valtaa alueillaan ilman kulttuuriautonomiaakin, sillä he muodostivat alueidensa väestön enemmistön ja pystyivät näin vaikuttamaan kunnallispolitiikassa. 1920-luvulla Noarootsiin avattiin ruotsalainen koulu ja vuonna 1931 Ruotsista tulleiden avustusten avulla avattiin ruotsalainen lukio Haapsaluun. Vuoden 1934 väestönlaskennan mukaan Virossa asui 7 641 ruotsalaista.
Toinen maailmansota
Toinen maailmansota osoittautui kohtalokkaaksi Viron ruotsalaisvähemmistölle. Neuvostoliitto miehitti Viron vuonna 1940 ja Pakrin saaret, Naissaari ja Osmussaar tyhjennettiin ruotsalaisasukkaista Neuvostoliiton sotilastukikohtien tieltä. Vuoden 1941 karkotuksissa karkotettiin virolaisten ohella monia vironruotsalaisia. Saksalaisten hyökätessä samana vuonna Neuvostoliitto mobilisoi 300 vironruotsalaista, joista noin kolmannes säilyi hengissä sodan jälkeen. Saksalaisten valloitettua Viron ruotsalaiset pääsivät takaisin saarille, joilta heidät oli siirretty pois. Saksan sotaonnen kääntyessä vironruotsalaisia alkoi paeta Virosta neuvostojoukkojen tieltä. Pakeneminen alkoi vuonna 1943 ja tapahtui veneillä. Suuri osa pakeni Suomenlahden yli Suomeen, josta he jatkoivat matkaansa Ruotsiin. Vormsi oli ainut alue, josta monet ruotsalaiset lähtivät suoraan Ruotsiin. Vuonna 1943 Ruotsi sopi Saksan kanssa 780 sairaan vironruotsalaisen siirtämisestä Ruotsiin, ja vuonna 1944 sovittiin kaikkien vielä jäljelle jääneiden vironruotsalaisten siirtämisestä. Viimeisessä vaiheessa Ruotsiin tuli vielä 3 335 ruotsalaista. Yhteensä vironruotsalaisia lähti Ruotsiin noin 7 000, ja heidän mukanaan lähti myös virolaisia.