cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elisenvaaran koulu ja lukio
thumb|Elisenvaaran koulutalo [[Kyrö (Pöytyä)|Kyrössä.]] Elisenvaaran lukio ja Elisenvaaran koulu (syksystä 2018 Elisenvaaran yhtenäiskoulun Elisenvaaran yksikkö) ovat Pöytyän kunnassa, entisen Karinaisten kunnan Kyrön asemanseudulla yhteisessä koulutalossa toimivat koulut. Yläkoulun rehtori on Mika Virtanen (2016), Elisenvaaran lukion rehtori on Outi Jalonen (2016).
Syksyllä 2018 Elisenvaaran koulusta tuli 1.8.2018 toimintansa aloittaneen Elisenvaaran yhtenäiskoulun Elisenvaaran yksikkö, kun Pöytyän kunnan koululaitoksen uudistuksessa siihenastiset Elisenvaaran koulu, Kyrön koulu, Heikinsuon koulu ja Kaulanperän koulu yhdistettiin Elisenvaaran yhtenäiskouluksi, joka syksystä 2018 toimi väliaikaisesti Elisenvaaran, Kyrön, Kaulanperän ja Heikinsuon yksiköissä. Syksyllä 2018 uusien pysyvien tilojen suunnittelu yhtenäiskoululle oli käynnissä ja niihin odotettiin päästävän syksyllä 2021.
Historia
Elisenvaaran koulun ja Elisenvaaran lukion edeltäjä Elisenvaaran yhteiskoulu aloitti toimintansa Kurkijoella Laatokan Karjalassa, josta se joutui muuttamaan sodan takia. Valtaosa evakkoon joutuneista kurkijokelaisista asutettiin Loimaan ympäristöön.
Ennen peruskoulu-uudistusta koulu oli yksityinen oppikoulu, jota piti yllä Karinaisten kunta, koululla oli myös kannatusyhdistys.
Oppilaita ja opettajia
Koulun tunnettuihin oppilaisiin kuuluvat muiden muassa Suomen pitkäaikaisin naiskansanedustaja Sirkka-Liisa Anttila, kirjailija Pirkko Arhippa , kenraalimajuri Raimo Jokinen , kansanedustaja ja ministeri Eeva Kuuskoski , Mannerheim-ristin ritari Veikko Toivio , toimittaja Hannu Taanila ja keramiikkataiteilija, professori Heljä Liukko-Sundström. Koulussa opettajina toimineisiin kuuluu muiden muassa kirjallisuudentutkija Esko Ervasti
Stewartinmerimetso
Stewartinmerimetso (Phalacrocorax chalconotus) on Uuden-Seelannin kotoperäinen merimetso. Se elää Eteläsaaren etelä- ja kaakkoisrannikoilla sekä Stewartinsaarella. George Robert Gray kuvaili lajin holotyypin Eteläsaaren Otagosta vuonna 1845.
Umpurinjärvi
Umpurinjärvi on Varsinais-Suomessa Uudessakaupungissa Kylähiidellä	oleva järvi, joka kuuluu Sirppujoen vesistöön.
Maantiede
Soikean muotoisen järven pinta-ala on 5,2 hehtaaria ja sen halkaisija on 150 metriä. Järveä ympäröi avosuo, jonka halkaisija yhdessä järven kanssa on 400 metriä. Suon reunaa kiertää suo-oja, joka laskee 3,6 kilometriä pitkänä Umpurinojana ja joka yhtyy Sirppujokeen Sorinniitulla. Suon ylittää korkeajännitelinja.
Historia
Vuonna 1837 talollinen Johan Abraham Uskartano ja kumppanit anoivat lupaa laskea "Umberjärven" vedenpintaa. Laskulupa saatiin seuraavana vuonna. Kun järven nykypintaa vertaa peruskarttoihin, ei vuoden 1968 jälkeen ole tapahtunut muuta kuin että suota kiertävä oja kaivettiin järven ympärille vuosien 1968 ja 1984 välissä.
Lorenza Mondada
Lorenza Mondada (s. 1963 Locarno, Ticino, Sveitsi) on sveitsiläinen kielitieteilijä ja professori.
Mondada opiskeli 1982–1985 Fribourgin yliopistossa ja toimi valmistuttuaan assistenttina eri yliopistoissa. Hän väitteli Lausannen yliopistossa 1994 ja tutki väitöskirjassaan tilan kuvauksia matkakertomuksissa. 1996–2001 hän oli Baselin yliopistossa apulaisprofessori. Vuonna 2001 hänet nimitettiin Lyon 2 -yliopiston kielitieteen osaston professoriksi ja tammikuussa 2007 ICAR-tutkimuslaboratorion johtajaksi.
Mondada on ollut vuodesta 2012 Baselin yliopiston ranskan kielen ja yleisen kielitieteen professori. Aiemmin hän oli Lyonin yliopiston kielitieteen osaston professori ja Institut Universitaire de Francen tutkija sekä ICAR Research Labin (UMR 5191 CNRS) tutkija. Vuonna 2006 hän oli Helsingin yliopistossa tutkijana.
Mondada sai 2001 Latsis-palkinnon, joka myönnetään Sveitsissä vuosittain alle 40-vuotiaalle huippututkijalle.
Wernher von Braun
thumb|200px|Wernher von Braun vuonna 1964. Wernher Magnus Maximilian Freiherr von Braun  (23. maaliskuuta 1912 Wirsitz, Saksa – 16. kesäkuuta 1977 Alexandria, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen raketti-insinööri. Hän oli toisessa maailmansodassa käytetyn V2-ohjuksen pääsuunnittelija ja sodan jälkeen Yhdysvaltain avaruusohjelman päähahmoja. Hän oli mukana Yhdysvaltain ensimmäisestä satelliitista Explorer 1:stä lähtien aina avaruussukkulaohjelmaan saakka. Erityisesti hän oli Apollo-ohjelman kuuraketti Saturn V:n pääsuunnittelija.
Elämä ennen sota-aikaa
Wernher von Braun syntyi Wirsitzissä (nyk. Wyrzysk, Puola) Posenin provinssissa, joka oli tuolloin osa Saksan keisarikuntaa. Hän oli keskimmäinen perheen kolmesta pojasta. Braun kuului vähäiseen vapaaherralliseen aatelissukuun, jonka paronin arvon hän myös peri. Braunin isä oli konservatiivinen virkamies Magnus Freiherr von Braun (1878–1972), joka toimi maatalousministerinä liittohallituksessa Weimarin tasavallan aikana. Hänen äitinsä Emmy von Quistorp (1886–1959) oli keskiajan Euroopan kuningashuoneiden jälkeläinen. Braunin nuorempi veli oli nimetty isänsä mukaan Magnus Freiherr von Brauniksi. Wernher von Braun sai äidiltään luterilaisen konfirmaationsa jälkeen lahjaksi teleskoopin, jonka myötä hänessä heräsi kiinnostus tähtitieteeseen. Saksan menetettyä Wirsitzin Puolalle ensimmäisen maailmansodan jälkeen von Braunin perhe siirtyi monien muiden perheiden tavoin valtakunnanrajan mukana. He asettautuivat Berliiniin, jossa rakettikäyttöisten autojen nopeusennätysten haltijoiden Max Valierin ja Fritz von Opelin innoittama 12-vuotias von Braun aiheutti suurta häiriötä väkijoukossa räjäytettyään lelurattaat, joihin hän oli kiinnittänyt useita ilotulitusraketteja. Paikallinen poliisi otti hänet huostaansa aina siihen asti, kunnes hänen isänsä tuli vapauttamaan hänet.
Braun oli myös taitava amatöörimuusikko, joka osasi soittaa ulkomuistista Beethovenia ja Bachia. Hän soitti selloa ja pianoa ja oli säveltäjä Paul Hindemithin opissa.
Braun oli pitkään rakettitekniikan harrastaja. Toiminta oli rakettitekniikan kehittämistä Weimarin tasavallan maavoimien rahoituksella. Valvojana oli jo tuolloin kapteeni (myöhemmin kenraali) Walter Dornberger. Tällä tavalla Saksa onnistui kehittämään asetta kiertäen rauhansopimuksen ehdot.
Braun valmistui vuonna 1932 diplomi-insinööriksi Berliinin teknillisestä korkeakoulusta pääaineenaan mekaniikka. Vuonna 1934 hän väitteli fysiikan tohtoriksi Friedrich-Wilhelms-Universitätistä (nykyinen Humboldt-Universität). Braunin salaiseksi julistetun väitöskirjan aihe oli Konstruktive, theoretische und experimentelle Beiträge zu dem Problem der Flüssigkeitsrakete. Braun tunsi Robert Goddardin työn nestemäisten polttoaineiden käytöstä raketeissa.
Mainat
Mainat (Acridotheres) on kottaraisten heimoon kuuluva varpuslintusuku. Mainojen sukuun kuuluu BirdLifen mukaan 10 lajia.
Wernher von Braun
V2
thumb|250px|Von Braun työpöytänsä ääressä Huntsvillessa 1959 Adolf Hitlerin tultua valtaan rakettiase sai paljon suuremmat kehitysvoimavarat. Braun nousi V2-ohjuksen kehittelyn johtoon. Sen rakettimoottorin pääsuunnittelija oli Walter Thiel. V2-ohjelma oli Saksalle yhtä suuri ponnistus kuin Manhattan-projekti Yhdysvalloille. Lisäksi rakettihanke ei rasittanut tuolloin muuten sotateollisuuden ulkopuolelle sijoittuneita fyysikoita vaan insinöörejä, jotka muutoin olisivat työskennelleet käytännön merkityksen omaavien aseiden suunnittelussa. Hanke kuitenkin antoi von Braunille merkittävän kokemuksen, jota hän saattoi hyödyntää myöhemmin Apollo-ohjelmassa.
Tästä vaiheesta kaikki, pääosin hänen ystäviensä kirjoittamat, elämäkerrat antavat hyvin silotellun kuvan. Von Braun oli kansallissosialistisen puolueen jäsen vuodesta 1933 alkaen ja SS-majuri. Itse hän väitti liittyneensä puolueeseen voidakseen jatkaa työtään rakettien parissa ja että hän pysyi erossa poliittisesta toiminnasta. Siirryttyään Yhdysvaltojen palvelukseen hänet vapautettiin kaikista syytteistä.
ABMA ja NASA – Redstone, Apollo
thumb|140px|Von Braun Saturn V -raketin ensimmäisen vaiheen moottorien luona Von Braun ja useimmat hänen tärkeimmistä alaisistaan siirrettiin noin 200 V-2-ohjuksen mukana operaatio Paperclipin avulla Yhdysvaltoihin. Yhdysvalloissa hän toteutti Yhdysvaltain maavoimien Army Ballistic Missile Agencyn rakettihankkeita Huntsvillen varikolla Alabamassa. ABMA toteutti Yhdysvaltain ensimmäisen satelliitin (Explorer 1) radalleen 31. tammikuuta 1958. Se perustui V-2:n pohjalta kehitettyyn keskimatkan ohjukseen, Redstoneen.
NASA aloitti toimintansa 1. lokakuuta 1958. ABMA:n Huntsvillen Redstone-keskus liitettiin NASAan Marshall Space Flight Centeriksi 1. heinäkuuta 1960 ja von Braunista tuli keskuksen ensimmäinen johtaja (heinäkuusta 1960 helmikuuhun 1970). Braun johti Saturn-kuuraketin kehittelyä Apollo-avaruusohjelman yhteydessä. Nixon päätti Apollo-lennot muutamaa laukaisua aiemmin kuin ohjelma oli rakentanut raketteja. Hänen aikanaan von Braun siirrettiin NASA:n päämajaan Washingtoniin. Samaan aikaan Huntsvillen saksalaiset raketti-insinöörit siirrettiin eläkkeelle. He olivat tuolloin likimain eläkeikäisiä. Rakettien kehitystyö oli merkittävästi vähentynyt NASA:ssa. Kyseessä on kuitenkin voinut olla ilmailualalle tyypillinen ”puhdistus”. Braun vaikutti vielä ATS-tietoliikennesatelliittien ja avaruussukkulan kehittelyyn.
John Tyndall (poliitikko)
John Hutchyns Tyndall (14. heinäkuuta 1934 – 19. heinäkuuta 2005) oli äärioikeistolainen poliitikko, joka johti Britanniassa muun muassa British National Front ja British National Party -puolueita. Tyndallin seuraajaksi BNP:n johtoon nousi Nick Griffin.
Wernher von Braun
Perhe ja viimeiset vuodet
Vuonna 1947 von Braun avioitui serkkunsa Maria Luise von Quistorpin kanssa. He saivat kolme lasta ja liitto jatkui aina Wernher von Braunin kuolemaan asti. Vuonna 1973 von Braunilla todettiin rutiinitutkimuksessa maksasyöpä, jota ei voitu tulevina vuosina kirurgisesti hoitaa. Braun kuoli haimasyöpään vuonna 1977.
John Tyndall (poliitikko)
Kuollessaan Tyndall odotti oikeudenkäyntiä syytteistä kiihotuksesta kansanryhmää vastaan. Hän oli jo aiemmin urallaan ollut ongelmissa viranomaisten kanssa ja vuonna 1962 jopa vankeudessa uusnatsistisesta toiminnasta. Tyndall oli myös kieltänyt holokaustin.
Myös hänen vaimonsa Valerie oli äärioikeistolainen ja miehensä tavoin useampaan otteeseen poliittisena ehdokkaana.
Jousimies (Eläinradan merkki)
thumb|Jousimiehen symboli thumb|right|Jousimies. Kuva 1400-luvun länsimaisesta astrologiakirjasta. Jousimies (Sagittarius) on yhdeksäs niistä Eläinradan merkeiksi kutsutuista sektoreista, joihin Eläinrata vanhastaan, varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 240–270 astetta kevättasauspisteestä itään. Aurinko saapuu tähän merkkiin marras­kuun 22. päivän aikoihin ja siirtyy seuraavaan, Kauriin merkkiin talvi­päivän­seisauksena 21. tai 22. joulukuuta.
Merkki on saanut nimensä Jousi­miehen tähdistöstä, joka 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa. Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Jousi­miehen merkki vastaa suunnilleen Skorpionin ja Käärmeenkantajan tähdistöä. Käärmeen­kantajan tähdistön mukaan kuitenkaan ei ole nimetty Eläin­radan merkkiä, vaikka ekliptika kulkeekin myös tämän tähdistön kautta.
Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä jousimies (tai Jousimies) käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.
Hanna Risku
Hanna Risku (s. 27. huhtikuuta 1967, Mikkeli) on suomalainen kielitieteilijä. Hän toimii Wienin yliopiston käännöstieteen professorina.
Riskun äidinkieli on suomi, minkä lisäksi hänen työkieliään ovat saksa ja englanti. Hän osaa myös sujuvasti ruotsia, sekä tuntee ranskan ja viron perusteet.
Korkeakouluopintojensa aikana Suomessa Risku työskenteli sijaisopettajana useissa Mikkelin kouluissa. Itävallassa opiskellessaan hän alkoi työskennellä kääntäjänä paikalliselle liikenneturvallisuusvirastolle.
Risku väitteli 1996 filosofian tohtoriksi Wienin yliopistossa. Tohtoriksi väiteltyään Risku työskenteli Wienin yliopistossa luennoitsijana, kunnes hän siirtyi 1996–1999 Ruotsiin Skövden yliopistoon Informaatioteknologian osastolle. Siellä hän toimi myös kielten osaston lehtorina.
Vuosina 2001 – 2005 Risku myös teki freelance-käännöksiä Wienin kaupungille.
Vuosina 1999–2005 Risku toimi Donau-Universität Krems -yliopistossa Itävallassa Zentrums für Wissens- und Informationsmanagementin johtajana, ja työskenteli myös vierailevana professorina Aarhusin yliopistossa, Tanskassa. Donau-Universität Kremsissä hän toimi professorina vuosina 2005–2010, niistä vuodet 2007–2008 vararehtorina.
Vuosina 2011–2017 Risku oli käännöstieteen professori Grazin yliopistossa teoreettisen ja sovelletun käännöstieteen instituutissa ja 2011–2013, sekä 2015–2017 instituutin johtaja.
Risku on tehnyt uransa aikana useita vierailuluentoja erinäisissä yliopistoissa, kuten Granadan ja Germersheimin yliopistoissa, minkä lisäksi hän on opettanut useita kielitieteiden työpajoja.
Syyskuusta 2017 hän on ollut käännöstieteen professori Wienin yliopiston käännöstieteen instituutissa.
Risku valittiin vuonna 2016 Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi.
Oulunkylän rautatieasema
Oulunkylän rautatieasema (,, ratakm 7+399) on pääkaupunkiseudun lähiliikenteen asema Suomen pääratoihin kuuluvalla rataosalla Helsingin Oulunkylässä. Se sijaitsee Käpylän ja Pukinmäen asemien välissä, noin 7 kilometriä Helsingin päärautatieasemalta pohjoiseen. Aseman ali kulkee Oulunkyläntie.
Asemalla on kaksi laituriraidetta, jotka on numeroitu numeroin 3 ja 4. Raiteelta 3 liikennöidään pohjoisen suuntaan ja raiteelta 4 Helsingin suuntaan. Asemalaiturin toisessa päässä on portaat ja hissi ja toisessa päässä tasainen nousu, jotka vievät kahteen suuntaan haarautuviin alikulkutunneleihin.
Oulunkylän asemalla pääradasta haarautui Herttoniemen satamarata. Sitä käytettiin sataman liikenteeseen vuoteen 1992 asti ja sen jälkeen vuoteen 2012 Helsingin metron varikon huoltokuljetuksiin.
Yksi pikaraitiotie Raide-Jokerin pysäkeistä sijoitetaan Oulunkylän aseman viereen. Kun pikaraitiotie valmistuu vuonna 2024, Oulunkylän asemasta tulee merkittävä joukkoliikenteen solmukohta.
Asemalla pysähtyvät junat
Helsinki–Tikkurila–Lentoasema–Huopalahti–Helsinki Helsinki–Kerava Helsinki–Huopalahti–Lentoasema–Tikkurila–Helsinki Helsinki–Riihimäki (yöjuna)
Historiaa
Oulunkylässä on ollut rautatiepysäkki vuodesta 1873. Se tuli asemaksi vuonna 1881. Oman asemarakennuksen Oulunkylä sai 1907. Asema sijaitsi tuolloin radan itäpuolella.
Tavaraliikenteen merkitys Oulunkylän asemalla vahvistui, kun rata Herttoniemen öljysatamaan avattiin vuonna 1939. Satamaradalta rakennettiin useita pistoraiteita teollisuuslaitoksille, ja raideyhteys metrovarikolle otettiin käyttöön vuonna 1977. Herttoniemen öljysataman toiminnan loppuessa satamarata tuli tarpeettomaksi, ja viimeinen juna satamaan kulki syyskuussa 1992. Entinen satamarata on nykyisin Oulunkylän aseman ja Viikin osalta runkolinja 550:n reittiä.
Oulunkylän asema muutettiin miehittämättömäksi liikennepaikaksi vuonna 1983, ja tavaraliikenne lopetettiin vuonna 1989. Vuodesta 2005 Oulunkylä on laskettu osaksi Helsingin rautatieliikennepaikkaa.
Vanha asemarakennus
Nykyisin Oulunkylän asemalla on vuonna 1922 rakennettu puinen asemarakennus. Sen jälkeen kun Oulunkylän kautta kulkeva rata, Keravan kaupunkirata, 1990-luvulla levennettiin neliraiteiseksi, lähiliikennejunat siirtyivät kuitenkin kahdelle itäisimmälle raiteelle (raiteet 3 ja 4). Tällöin vanha asemarakennus jäi lähiliikenteen kannalta väärälle puolelle rataa ja syrjään matkustajien kulkureiteiltä. Nykyisin se ei ole enää junaliikenteen käytössä, eikä asemalla ole lipunmyyntiä. Asemarakennuksessa toimii fysio-, toiminta- ja psykoterapiapalveluita tuottava yritys nimeltään Lapsen Asema.
World Victory Road
World Victory Road oli japanilainen vapaaottelujärjestö, joka mainosti Sengoku Raiden Championship tapahtumia. Organisaatio perustettiin pian sen jälkeen, kun Priden toiminta lakkautettiin. Otteluita lähetettiin Japanissa Fuji TV:stä ja Yhdysvalloissa HDNetissä. Organisaatio kuitenkin lopetettiin, kun heidän pääsponsorinsa alennustavaratalo Don Quijote lopetti sponsoroinnin kokonaan.
Säännöt
Organisaation säännöt poikkesivat hieman yhdistyneistä vapaaottelu säännöistä, kuten maassa olevaa ottelijaa saa talloa jalalla ja polvella päähän. Sitä vastoin kyynärpäällä lyöminen ja normaalit potkut maassa makaavan päähän olivat kiellettyjä. Ottelut kestivät kolme viiden minuutin erinä.
Kauris (Eläinradan merkki)
thumb|Kauris thumb|140px|right|Kauris eli sarvellinen [[vuohi. Kuva 1400-luvun länsimaisesta astrologiakirjasta.]] Kauris (Capricorn) on kymmenes niistä Eläinradan merkeiksi kutsutuista sektoreista, joihin Eläinrata vanhastaan, varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 270–300 astetta kevättasauspisteestä itään. Aurinko saapuu tähän merkkiin talvi­päivän­seisauksena 21. tai 22. joulukuuta ja siirtyy seuraavaan, Vesi­­miehen merkkiin tammi­kuun 20. päivän aikoihin.
Merkki on saanut nimensä Kauriin tähdistöstä, joka 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa. Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Kauriin merkki vastaa suunnilleen Jousi­miehen tähdistöä.
Kauriin merkin mukaan on saanut nimensä myös Kauriin kääntöpiiri, joka on eteläisin leveyspiiri, josta katsottuna Aurinko on kerran vuodessa suoraan ylhäälläpäin. Tämä tapahtuu pohjoisen pallon­puoliskon talvi­päivän­seisauksena, Auringon saapuessa Kauriin merkkiin. Eteläisellä pallon­puoliskolla on silloin keskikesä.
Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä kauris (tai Kauris) käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.
Peipohja
pienoiskuva|Peipohjan koulu pienoiskuva|[[Kokemäen rautatieasema, aiemmalta nimeltään Peipohjan rautatieasema.]]
Peipohja on yksi Kokemäen kaupunginosista. Se on osa Kokemäen keskustaajamaa, sijaiten noin kaksi kilometriä keskustan lounaispuolella. Peipohjan lävitse kulkevat Valtatie 2 ja Tampere–Pori-rata. Kokemäki–Rauma-rata erkanee Tampereen radasta Peipohjassa. Vuonna 2018 asukasluku postinumeroalueella 32810 Peipohja oli 1 794.
Peipohjassa sijaitsee Satakunnan ammattiopiston Kokemäen toimipiste, alakoulu sekä päiväkoti. Peipohjassa on runsaasti PK-yrityksiä. Sen sijaan kaupalliset palvelut ovat hävinneet 1990- ja 2000-lukujen aikana.
Peipohjassa on myös Kokemäen rautatieasema, joka tunnettiin aikaisemmin Peipohjan aseman nimellä. Rautatieasema-alue on Museoviraston inventoima valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö. Peipohjan pikavuoropysäkillä pysähtyvät kaikki Helsingin ja Porin väliä kulkevat linja-autot. Ainoastaan osa niistä kiertää Kokemäen keskustan kautta.
Chimborazo (vuori)
Chimborazo on Ecuadorin korkein vuori, 6 310 m. Sen huippu on lumen peitossa noin 4 700 metristä ylöspäin. Tämä sammunut tulivuori sijaitsee Chimborazon provinssissa 150 kilometriä Quitosta lounaaseen. Selkeällä säällä vuoren huipulta voi nähdä Tyynelle valtamerelle saakka. Siten Chimborazolta voi nähdä pintojen suurimman korkeuseron maapallolla.
Chimborazo on maapallon litistyneisyyden takia tiettävästi maailman korkein vuori maapallon keskipisteestä mitattuna (6 384 km Maan keskipisteeseen; vuoren korkeus 6 267 m). Päiväntasaaja kulkee korkeimmillaan sen rinteellä.
Historia
Chimborazoa pidettiin pitkään Andien korkeimpana huippuna. 1800-luvun alkuun asti vuorta pidettiin jopa maailman korkeimpana, mikä johti useaan vuorenhuipun valloitusyritykseen. Mount Everest on kuitenkin merenpinnasta laskettuna maailman korkein vuori (8 850 m).
Edward Whymper kävi ensimmäisenä vuoren huipulla vuonna 1880. Maantieteilijä Alexander von Humboldt kiipesi vuorta jo 1802, mutta kääntyi takaisin 5 878 metristä.
SAETA:n lento 232 ja kaikki sen 59 matkustajaa sekä miehistön jäsentä katosivat vuoren läheisyydessä 15. elokuuta 1976. Koneen hylyn löysivät kiipeilijät vuonna 2002.
Brighton Dome
Brighton Dome on Brightonissa, Englannissa sijaitseva tapahtumien pitopaikka, johon kuuluvat konserttihalli, Corn Exchange sekä teatteri Pavilion. Brighton Dome rakennettiin Walesin prinssille, ja se valmistui vuonna 1805. Nykyäänkin Brighton Dome kuuluu Royal Pavilionin omaisuuteen ja Dome on yhdistetty siihen maanalaisella tunnelilla. Alkujaan konserttihalli oli prinssin talleina ja Corn Exchange ratsastuskouluna.
William Porden suunnitteli prinssille uuden tallin ja ratsastuskoulun, johon hän sai ideoita Intiaa kuvaavista vesiväripiirroksista. Niinpä rakennuksesta tuli indo-goottilaistyylinen ja sen päähallin päälle rakennettiin valtava lasikupoli, läpimitaltaan 24 m ja 19 m korkea. Monet pessimistit ennustivat, että tämä uskalias rakennelma romahtaisi, kun rakennustelineet poistettaisiin. Tallit muutettiin konserttisaliksi suunnilleen vuonna 1860. Sen jälkeen sekä konserttisali että Corn Exchange ovat käyneet läpi monia eri muodonmuutoksia, joista viimeisin, 22 miljoonaa puntaa maksanut konserttisalin remontti tehtiin vuosina 2001 ja 2002. Entisöintiä avustivat mm. Lontoon filharmoninen orkesteri, Courtney Pine, Nigel Kennedy ja Fatboy Slim.
Brighton Dome on ollut muun muassa vuoden 1974 Eurovisionin laulukilpailun näyttämönä, kun ABBA voitti kilpailun kappaleellaan "Waterloo". Muita merkittäviä Brighton Domessa esiintyneitä artisteja ja yhtyeitä ovat olleet muun muassa Jimi Hendrix, The Rolling Stones, Led Zeppelin, Pink Floyd, Ozzy Osbourne, Lily Allen, Beyoncé, Katy Perry ja Alesha Dixon.
Brighton Domessa esitetään myös monen eri musiikkityylin konsertteja, näytelmiä, balettia, komediaa ja nykytanssia.
Kelloniemi
Kelloniemi on Kuopion kaupunginosa, joka sijaitsee Kuopion torilta noin 4 kilometriä koilliseen. Kelloniemessä on suhteellisen paljon teollisuutta; Refresco Finland Oy:n (ent. VIP-Juicemaker Oy) juomatehdas, Best-In Oy:n eläinruokatehdas (Atrian entisellä tehdasalueella), Apetit Kala Oy:n tuotantolaitos, Malviala Oy:n leipomo, Best Friend Group Oy:n eläinruokatehdas, NEOT Groupin öljyterminaali sekä lukuisia muita pienyrityksiä. Kuopion tavararatapihalta menee myös kolme kilometriä pitkä raide Kelloniemeen. Raidetta käytetään harvakseltaan polttoainekuljetuksiin.
Kelloniemestä on hyvät näkymät Kallavedelle. Kelloniemessä on rauhallinen ja hyvä asua. Kuopion keskustaan on vain noin 20min bussimatka ja busseja kulkee useampi tunnissa. Kelloniemeen kulkevat bussit 4, 8 ja 14. Kelloniemestä löytyy tekemistä lapsille, kuin myös aikuisille, mm. päiväkoti, yleinen leikkipuisto, tenniskentät, pururata, skeittihalli sekä talvisin luistelurata. Kelloniemestä löytyy myös Kaivuri Pub (ent. Kellopeli, jonka nimi vaihdettiin vihaisen asiakkaan ajettua seinän läpi kaivurilla) ja Sale- kauppa. Kellokuja 1:ssä sijaitsee Kuopion VPK:n paloasema.
Kelloniemen eteläosan Pirttiniemestä ja sen eteläpuolella, Honkalahden rannalla sijaitsee Kuopion merkittävin pienvenesatama. Pirttiniemi on samalla Kuopion Pursiseuran kotisatama. Sataman vieressä sijaitsi yksi Kuopion neljästä aktiivisesta hyppyrimäestä, erityisesti nuorison suosima Telkko.
Alueen asukasmäärä on 2 100 ja keski-ikä 40 vuotta. Asukasmäärän ennustetaan laskevan lähitulevaisuudessa. Kelloniemen alue on Saarijärvi-Tiihotar-Rahusenkangas-Kuivinniemi -alueiden kanssa Lähiöohjelma 2008-2011 Kuopion pilottialue.
Kelloniemi-Likolahti -suunnittelualueelle sijoittuu 2 000 työpaikkaa (1.1.2008).
Kalle Vuoristo
Kalle Vuoristo (1903–1940) oli suomalainen taidemaalari. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosien 1920 ja 1935 välillä ja oli yksi Brondan kahvilan vakioasiakkaista.
Vesimies (Eläinradan merkki)
thumb|right|Vesimies. Kuva 1400-luvun länsimaisesta astrologiakirjasta. Vesimies (Aquarius) on 11. niistä Eläinradan merkeiksi kutsutuista sektoreista, joihin Eläinrata vanhastaan, varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 300–330 astetta kevättasauspisteestä itään. Aurinko saapuu tähän merkkiin suunnilleen 20. tammikuuta ja siirtyy seuraavaan, Kalojen merkkiin helmi­kuun 19. päivän aikoihin.
Merkki on saanut nimensä Vesi­miehen tähdistöstä, joka noin 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa. Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Vesi­miehen merkki vastaa suunnilleen Kauriin tähdistöä.
Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä vesi­mies (tai Vesi­mies) käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.
Lou Reed
Lewis Allan ”Lou” Reed (2. maaliskuuta 1942 New York City, New York – 27. lokakuuta 2013 Southampton, New York) oli yhdysvaltalainen muusikko, lauluntekijä, runoilija ja kuvataiteilija. Parhaiten hänet tunnetaan The Velvet Undergroundin jäsenenä ja menestyksekkäänä sooloartistina. The Velvet Underground ei saavuttanut kaupallista menestystä aikanaan, mutta sillä on pysyvä sija yhtenä rockhistorian vaikutusvaltaisimmista yhtyeistä. Yhtye on mainittu punkin, glam rockin ja monenlaisen vaihtoehtoisen rockin esi-isänä. Reed kirjoitti avoimesti muun muassa huumeidenkäytöstä ja seksuaalisesta poikkeavuudesta, mikä oli 1960-luvun rock-kulttuurissa melko harvinaista.
Varhainen elämä
thumb|Reed [[high schoolissa vuonna 1959]] Lou Reed syntyi juutalaiseen perheeseen Brooklynissa, Beth Elin sairaalassa, ja kasvoi Long Islandin Freeportissa. Hän oppi kitaransoiton radiota kuuntelemalla ja kehitti hyvin varhain kiinnostuksen rockiin ja rhythm and bluesiin. Lukioaikana hän soitti lukuisissa eri yhtyeissä, ja hänen ensimmäinen levyttänyt yhtyeensä oli nimeltään The Jades.
Vuonna 1956 Reediä ”hoidettiin” sähköshokkiterapialla hänen biseksuaalisuutensa vuoksi. Vuonna 1974 hän kirjoitti kokemuksestaan kappaleen ”Kill Your Sons”, ja rockteoksen Please Kill Me haastattelussa hän sanoi seuraavaa:
Syksyllä 1960 Reed alkoi opiskella journalismia, ohjaamista ja luovaa kirjoittamista Syracusen yliopistossa. Vuonna 1961 hän isännöi myöhäisillan ohjelmaa nimeltä Excursions On A Wobbly Rail radiokanavalla WAER. Ohjelma käsitteli musiikkia, erityisesti 1950-luvun free jazzia. Monet Reedin kitaransoittotekniikoista saivatkin inspiraationsa jazzmusiikin saksofonisteilta, kuten Ornette Colemanilta. Kesäkuussa 1964 Reed valmistui yliopistosta kunniamaininnoin.
Opiskeluaikanaan Reed ystävystyi opettajansa Delmore Schwartzin kanssa ja omisti tälle vuoden 1966 The Velvet Underground -kappaleen ”European Son”. Vuonna 1982 hän myös levytti kappaleen ”My House” edesmenneen opettajansa muistoksi.
Vuonna 1964 Lou Reed muutti New Yorkiin ja työskenteli Pickwick Recordsin sanoittajana. Hän työsti muun muassa pienimuotoisen hitin ”The Ostrich”, joka oli parodia sen ajan tanssimusiikista.
The Primitives -yhtyeen jäsen John Cale oli hiljattain muuttanut New Yorkiin opiskelemaan. Hän soitti viulua La Monte Youngin teatterissa Theater of the Eternal Music. Lou Reedin varhaiset kappaleet, kuten ”Heroin”, tekivät Caleen vaikutuksen, ja ystävyys alkoi kehittyä.
The Velvet Underground
Reed ja Cale asuivat yhdessä Lower East Sidessa. Heidän kutsuttuaan mukaan yhtyeeseen Reedin opiskelutoverit, kitaristi Sterling Morrisonin ja rumpali Maureen Tuckerin, The Velvet Underground oli perustettu. The Velvet Underground sai pian taiteilija Andy Warholin huomion, ja tämä kiinnittikin heidät oman yhtiönsä lisäksi esitykseen Exploding Plastic Inevitable. Yhteistyö Warholin kanssa inspiroi monia Reedin kappaleita, ja hän kunnioittikin Warholia suuresti muun muassa tämän aitouden vuoksi. Konflikti kuitenkin puhkesi Warhol Factoryn päätettyä, että yhtye tarvitsi naislaulajan. Reed oli nimittäin hyvin arka lavaesiintyjä eikä hänestä ollut keulakuvaksi. Niinpä yhtyeeseen otettiin saksalainen Nico, mutta yhtye teki kantansa kuitenkin hyvin selväksi laittamalla ensimmäisen albuminsa nimeksi The Velvet Underground and Nico. He eivät hyväksyneet uutta jäsentään osaksi yhtyettä, ja aihe oli kova pala varsinkin Reedille. Reedillä ja Nicolla oli tästä huolimatta parisuhde, ja Reed kirjoitti Nicolle muutaman kappaleen. Myös Nico ja Cale seurustelivat lyhyen aikaa.
Huolimatta yhtyeen tuolloisesta epäkaupallisuudesta, pidetään kyseistä ”banaanialbumia” yhtenä rockmusiikin merkittävimmistä levytyksistä. Muun muassa Rolling Stone on listannut albumin maailman vaikutusvaltaisempien joukkoon.
Albumin White Light/White Heat aikaan Nico oli eronnut ja Warhol saanut potkut, molemmat vastoin Calen tahtoa, ja uusi manageri Steve Sesnick taivuttelikin Reedin ajamaan Calen yhtyeestä. Morrison ja Tucker harasivat vastaan, mutta lopulta Reed sai potkittua Calen pois. Morrison uskoi Reedin tehneen sen silkkaa mustasukkaisuuttaan ja kunnianhimoaan. Cale on sanonut, että ensimmäisen levyn jälkeen lähes uskonnollinen suhtautuminen musiikkiin laimeni sekä hänen itsensä että myös Reedin kohdalla. Musiikinteosta tuli työtä, eivätkä he enää edes muistaneet alkuperäisiä pyrkimyksiään.
John Calen korvasi Doug Yule, johon Reed viittasi usein leikillisesti pikkuveljenään. Yhtyeen saundi muuttui kevyemmäksi. Yhtye julkaisi vielä kaksi lp-levyä: vuonna 1969 albumin The Velvet Underground ja vuonna 1970 albumin Loaded. Jälkimmäinen sisälsi yhtyeen kaupallisesti menestyneimmät kappaleet ”Rock And Roll” ja ”Sweet Jane”. Sitä myöskin äänitettiin kauemmin kuin kolmea aikaisempaa albumia yhteensä, mutta kaupallista läpimurtoa ei siltikään tullut. Elokuussa 1970 Reed jätti yhtyeen. Viimeiset alkuperäisjäsenet Sterling Morrison ja Maureen Tucker lähtivät vuosina 1971 ja 1972. Vuonna 1973 julkaistiin vielä The Velvet Underground -nimellä albumi ''Squeeze', jossa Doug Yule oli mukana.
1970-luku
Jätettyään The Velvet Undergroundin Lou Reed sai konekirjoittajan työn isänsä kirjanpitofirmassa. Vuotta myöhemmin hän kuitenkin solmi levytyssopimuksen RCA:n kanssa ja äänitti ensimmäisen sooloalbuminsa Lontoossa työskennellen muun muassa Steve Howen ja Rick Wakemanin kanssa. Levy nimeltä Lou Reed sisälsi julkaisemattomia The Velvet Undergroundin kappaleita, joista osa oli äänitetty albumille Loaded, mutta jotka olivat joutuneet kuitenkin loppujen lopuksi hyllylle. Albumi sai negatiivisia lehtiarvosteluita, eikä se myynyt kovinkaan hyvin.
The Power Station Years
Albumin merkittävin kappale on intrumentaaliversio kappaleesta ”Runaway”, jonka laulettu versio kipusi 39. sijalle Billboardin Hot 100 -listalla vuonna 1984.
Lou Reed
1970-luku
Joulukuussa 1972 julkaistiin David Bowien ja tämän silloisen kitaristin Mick Ronsonin tuottama albumi Transformer. Vihdoinkin Reed sai laajan yleisön, erityisesti Britanniassa. Hittikappale ”Walk On The Wild Side” oli ironinen, mutta ystävällinen kunnianosoitus niille friikeille, transvestiiteille ja prostituoiduille, jotka joskus piirittivät Andy Warholia. Jokainen säkeistö kuvaa yhtä oikeaa Factoryn henkilöä: 1. Holly Woodlawn, 2. Candy Darling, 3. Joe Dallesandro, 4. Joe Campbell ja 5. Jackie Curtis. Kappaleen sanat välttivät sensuurin, ja siitä tuli lopulta Reedin tunnetuin. Myös albumin kappale ”Perfect Day” lukeutuu Reedin arvostetuimpiin.
Vaikka Transformer olikin menestys, Reediä harmitti suuresti, että hän joutuisi viettämään lopunelämäänsä maineikkaan tuottajaryhmän varjossa. Riita Reedin ja Bowien välillä jäädyttikin yhteistyön vuosiksi, mutta he sopivat myöhemmin ja esiintyivät yhdessä jälkimmäisen 50-vuotiskonsertissa vuonna 1997. Vuonna 2003 Bowie vieraili Reedin albumilla The Raven. Transformeria seurasi synkkä Berlin, joka kertoi tarinan kahdesta rakastuneesta narkomaanista. Levy käsitteli huumeriippuvuutta, hyväksikäyttöä, itsemurhaa, prostituutiota ja aviorikoksia.
Berlinin jälkeen äänitettiin Sally Can’t Dance ja livelevy Rock ’n’ Roll Animal, molemmat vuonna 1974. Jälkimmäinen osoittautui Reedin myydyimmäksi albumiksi, ja sitä seurasi vuoden 1975 Lou Reed Live.
Vuonna 1975 menestystä seurasi alamäki, kun kitaran feedback-äänestä koostuva tuplalevy Metal Machine Music sai kriitikoilta murskaavan vastaanoton. Lehdet ilkkuivat levyä hyväksi yritykseksi purkaa levytyssopimus. Reed kuitenkin totesi teoksensa olevan nerokasta taiteilijan työtä, ja Lester Bangs kuvaili sitä nerokkaaksi, mutta psykologisesti hyvin häiritseväksi albumiksi. Vaikka Reed myöhemmin myönsi, että hän tarkoitti levyn parodiseksi, niin sanoi hän sen silti olevan vakavasti otettava albumi. Tämän jälkeen hän on tosin vielä todennut, että vaikka hän aikoinaan ottikin levynsä vakavasti, niin niihin aikoihin hän tapasi olla myös ”erittäin kovassa pilvessä”.
Samana vuonna ilmestynyt albumi Coney Island Baby oli sen sijaan hyvin lämmin ja lempeä. Hän omisti levyn tuolloiselle kumppanilleen, transsukupuoliselle naiselle nimeltä Rachel, joka myöskin näkyy vuoden 1977 kokoelmalevyn Walk on the Wild Side: The Best of Lou Reed kannessa. Vuoden 1976 albumi Rock and Roll Heart petti odotukset. Vuonna 1978 ilmestynyt Street Hassle palasi Reedin inspiroiman punkin juurille. Ironisesti Reed itse vähätteli punkia ja vältteli kaikenlaisia yhteyksiä sen kanssa.
Jazzmuusikko Don Cherryn kanssa tehtyä levyä The Bells (1979) seurasi kitaristi Chuck Hammerin kanssa äänitetty Growing Up in Public. Samoihin aikoihin Reed näytteli myös rähjäistä tuottajaa Paul Simonin elokuvassa One Trick Pony.
1980-luku
Vuonna 1980 Lou Reed meni naimisiin englantilaisen Sylvia Moralesin kanssa, joka toimi myös Reedin managerina. Pariskunta erosi vuonna 1995. Morales toimi inspiraationa muutamille kappaleille, joita olivat esimerkiksi ”Think It Over” ja ”Heavenly Arms”.
Vuonna 1981 tuottaja Bob Ezrin otti yhteyttä Reediin ja pyysi häntä kirjoittamaan hard rock yhtye KISSin tulevalle albumille. Reedin nimi mainitaan kolmen kappaleen krediiteissä. Levy floppasi täysin, vaikka kriitikot albumia ylistivätkin.
1980-luvun alussa Reed pyysi kitaristi Robert Quinea liittymään ryhmäänsä, ja tämä soittaakin hänen levyillään The Blue Mask (1982) ja Legendary Hearts (1983). Lopulta Quine jätti ryhmän hänen ja Reedin välien kireyden vuoksi. Reed pyysi kuitenkin Quinea mukaan maailmankiertueelle, johon tämä taloudellisista syistä suostui. Heidän musiikillinen yhteistyönsä päättyi vuonna 1985.
Albumeiden Legendary Hearts ja New Sensations (1984) kohtalaisen listamenestyksen jälkeen Reed tuli tunnetuksi Hondan moottoripyörien mainostajana. Vuonna 1986 Reed liittyi Amnestyn kiertueelle. Albumillaan New York (1989) hän puhui suorapuheisesti muun muassa politiikasta ja AIDSista.
1990-luku
Vuonna 1990, yli 20 vuotta kestäneen tauon jälkeen, The Velvet Underground konsertoi hyväntekeväisyystapahtumassa Ranskassa. Vuonna 1992 Reed julkaisi 16. sooloalbuminsa nimeltä Magic and Loss. Vuonna 1993 The Velvet Underground teki Euroopan kiertueen. Yhtye oli aikeissa suunnata myös Pohjois-Amerikkaan, mutta uusi riita Calen ja Reedin välillä pilasi suunnitelman. Vuonna 1994 Reed esiintyi livealbumilla A Celebration: The Music of Pete Townshend and The Who. Tästä julkaistiin myös DVD vuonna 1998.
Vuonna 1996 The Velvet Underground pääsi Rock and Roll Hall of Fameen. Vuosina 2000 ja 2001 Reed oli myös ehdolla vuoden sooloartistiksi, muttei kuitenkaan voittanut palkintoa.
Vuonna 1996 Reed julkaisi albumin Set the Twilight Reeling. Samana vuonna Reed teki musiikkia näytelmään Time Rocker, jota esitettiin Saksassa ja Yhdysvalloissa. Vuonna 1998 televisioshow American Masters esitti dokumentin Lou Reed: Rock and Roll Heart. Dokumentti näytettiin yli 50 filmifestivaalilla, muun muassa Berliinin elokuvajuhlilla. Vuonna 1999 sille myönnettiin Grammy-palkinto parhaana pitkänä musiikkiaiheisena elokuvana.
1990-luvun loppupuolelta asti Reed seurusteli muusikko-performanssitaiteilija Laurie Andersonin kanssa, jonka kanssa hän on tehnyt paljon yhteistyötä. Anderson osallistui muun muassa Reedin kappaleisiin ”Call On Me”, ”Baton Rouge”, ”Rock Minute” ja ”Hang On To Your Emotions”, ja Reed puolestaan Andersonin kappaleisiin ”In Our Sleep” ja ”One Beautiful Evening”. Reed ja Anderson menivät naimisiin 12. huhtikuuta 2008.
2000-luku
thumb|Lou Reed esiintymässä 2004. Toukokuussa 2000 Reed esiintyi juuri ennen paavia Roomassa järjestetyssä tapahtumassa Great Jubilee Concert. Samana vuonna hän teki jälleen teatterityötä säveltämällä musiikkia näytelmään Poe-Try, joka perustui kirjailija Edgar Allan Poen teksteihin ja josta Reed suuresti piti. Hän jopa kirjoitti ihailemansa kirjailijan tekstejä uuteen muotoon näytelmää varten ja sanoitti kappaleet samojen teemojen pohjalta. Vuonna 2000 Reed julkaisi myöskin kiitellyn albumin nimeltä Ecstasy. Seuraavana vuonna Reed teki cameoroolin elokuvassa Prozac Nation. Lokakuussa 2001 New York Times julkaisi Reedin runon Laurie Sadly Listening, joka viittasi syyskuun 11.päivän terrori-iskuihin.
Vuonna 2001 useat yhdysvaltalaiset radioasemat raportoivat Reedin kuolleen huumeiden yliannostukseen. Virheellinen informaatio oli ilmeisesti peräisin uutistoimisto Reutersilta. Vuonna 2003 Reed julkaisi tupla-albumin The Raven, jonka perustana oli näytelmä Poe-Try. Lou Reedin ja tämän yhtyeen lisäksi levyllä esiintyivät David Bowie, Laurie Anderson, Kate ja Anna McGarrigle, The Blind Boys of Alabama, Antony Hegardy, Ornette Coleman, ja näyttelijät Elizabeth Ashley, Christopher Walken, Steve Buscemi, William Dafoe, Amanda Plummer, Fisher Stevens ja Kate Valk. Albumi sisälsi sekä Reedin tekemiä lauluja että Poen teksteihin perustuvia puheosuuksia, joiden taustalla soi elektroninen musiikki.
Reed julkaisi vuonna 2005 valokuvateoksen New Yorkista.
2006 ja 2007 Reed teki konsertteja, joissa esitettiin Berlin-levy kokonaisuudessaan. 2008 konserteista julkaistiin albumi Berlin: Live At St. Ann’s Warehouse ja Julian Schnabelin ohjaama samanniminen elokuva.
2010-luku
Vuonna 2011 Reed julkaisi Metallican kanssa yhteislevyn nimeltä Lulu.
Kuolema
Toukokuussa 2013 Reedille tehtiin maksansiirto. Hän kuitenkin kuoli 27. lokakuuta 2013 maksasairauteen 71-vuotiaana.
Vierailut Suomessa
Reed konsertoi Suomessa 1989 Provinssirockissa Seinäjoella, Ruisrockissa Turussa vuonna 2000, toukokuussa 2005 Lahdessa, Tampereella ja Helsingissä, ja elokuussa 2009 Helsingissä kumppaninsa Laurie Andersonin kanssa.
The Velvet Undergroundin kanssa
Lou Reedin levytykset The Velvet Undergroundin kanssa, katso artikkeli The Velvet Underground.
Martinlaakson rautatieasema
Martinlaakson rautatieasema (,, ratakm 14+010) on pääkaupunkiseudun lähijunaliikenteen asema Vantaankosken radalla Vantaan Martinlaaksossa. Se sijaitsee Louhelan ja Vantaankosken asemien välissä, noin 14 kilometriä Helsingin päärautatieasemasta pohjoiseen.
Vuonna 1975 valmistunut asema oli samaan aikaan avatun Martinlaakson radan pääteasema vuoteen 1991 asti, jolloin rataa jatkettiin uudelle Vantaankosken asemalle. Rata nimettiin tuolloin Vantaankosken radaksi, mutta liikennöinti jatkui vanhan pääteaseman mukaan nimetyillä M-junilla aina Kehäradan valmistumiseen 2015 asti. Kehäradan avauduttua Helsingin suuntaan liikennöidään I-junilla ja Lentoaseman suuntaan P-junilla.
Yleistä
vasen|pienoiskuva|Asemahalli syyskuussa 2021. Hieman ympäristöään korkeammalle penkereelle rakennettu asema sijaitsee aivan Martinlaakson kaupunginosan keskuksessa. Asemalla on keskilaituri ja sen alla sijaitseva asemahalli, joka on avoinna joka päivä klo 5.15–1.40 ja josta on hissin avulla esteetön pääsy laituritasolle. Aukioloaikojen ulkopuolella laiturille on käynti erillisiä portaita pitkin sekä esteettömästi laiturin pohjoisosassa sijaitsevan rampin kautta.
Asemahallin yhteydessä on kaksi pientä liiketilaa, joissa toimivat pizzeria sekä lähetysjärjestö One Way Mission. Eteläisessä alikulussa asemahallin sisäänkäynnin ulkopuolella on HSL:n lippuautomaatti.
Martinlaakson asema on Myyrmäen aseman ohella yksi alueen merkittävimmistä joukkoliikenteen solmukohdista. Rautatieaseman välittömässä läheisyydessä sijaitsee Martinlaakson bussiterminaali, jossa pysähtyy Vantaankosken rautatieaseman ja Elielinaukion välisen runkolinja 400:n lisäksi suuri osa Pohjois-Espoota ja Länsi-Vantaata palvelevista linjoista. Aseman yhteydessä on myös taksiasema, kaupunkipyöräasema sekä 150 liityntäpysäköintipaikkaa läheisen Martinlaakson ostarin pysäköintialueella.
Lentoaseman suuntaan liikennöidään nykyään P-junilla raiteelta 1 ja Helsinkiin I-junilla raiteelta 2. Asemien välimatkat Martinlaakson asemalta viereisille asemille ovat Suomen lyhyimmät, kun tarkastellaan matkustajaliikenteen liikennepaikkoja: Louhelan asemalle on ratakilometrijärjestelmän mukaan vain 820 metriä ja Vantaankosken asemalle 897 metriä. Laitureiden päistä mitattuina etäisyydet ovat vielä noin 200 metriä lyhyempiä, etenkin Louhelan ja Martinlaakson välillä. Suoraa näköyhteyttä naapuriasemille ei radan mutkittelevuuden takia silti ole.
Historia
vasen|pienoiskuva|Martinlaakson rautatieasema rakenteilla 1974–1975. Taustalla Laajaniityntien kerrostaloja.
Aucklandinmerimetso
Aucklandinmerimetso (Phalacrocorax colensoi) on Uuden-Seelannin kotoperäinen merimetso. Se elää ainoastaan Auckland Islandsin saaristossa Uuden-Seelannin eteläpuolella. Walter Buller kuvaili lajin holotyypin Auckland Islandsilta vuonna 1888.
Martinlaakson rautatieasema
Martinlaakson radan rakentaminen
Valtionrautatiet, Helsingin kaupunki ja Helsingin maalaiskunta (nyk. Vantaa) allekirjoittivat kesäkuussa 1971 sopimuksen Martinlaakson radan rakentamisesta välille Huopalahti–Martinlaakso palvelemaan radan ympärille rakentuvia Haaga-Vantaan esikaupunkialueita. Radan pääteasema sijoitettiin Martinlaakson kaupunginosaan, ja liikennöinnin oli alustavan suunnitelman mukaan määrä alkaa loppuvuodesta 1974. Jo aseman rakennusvaiheessa varauduttiin radan jatkamiseen pohjoiseen myöhemmin.
Suunnitteluprosessin alkuvaiheessa rata suunniteltiin osaksi Helsingin metroa ja linjattiin maan alle Myyrmäestä pohjoiseen. Tällöin myös Martinlaakson asema olisi sijoittunut tunneliin suurin piirtein Laajavuoren alle, noin 400 metriä nykyisestä sijainnista länteen. Maanpäällinen rata todettiin kuitenkin nopeasti edullisemmaksi vaihtoehdoksi, jolloin asema päätettiin sijoittaa nykyiselle paikalleen.
Rataan jäi kuitenkin useita metromaisia piirteitä, kuten lähijunille poikkeuksellisen lyhyet asemavälit. Tämän vuoksi asemat, mukaan lukien Martinlaakso, rakennettiin hieman asemien välisiä rataosuuksia korkeammalle, jotta asemalta lähtevät junat kiihtyisivät nopeammin loivassa alamäessä ja vastaavasti saapuessaan jarruttaisivat ylämäessä. Radalla haluttiin säilyttää mahdollisuus muuttaa se metroradaksi myöhemmässä vaiheessa, joten raiteet sijoitettiin myös tavanomaista kauemmas laitureista, jotta niille olisi mahdollista liikennöidä myös hieman junakalustoa leveämmällä metrokalustolla. Junan ja laiturin välistä rakoa on sittemmin kavennettu lisäämällä laiturien reunoihin puupalkit. pienoiskuva|Martinlaakson radan avajaistilaisuus Martinlaakson aseman laitureilla 29.5.1975. Aseman on suunnitellut arkkitehtitoimisto Into Pyykkö, joka suunnitteli myös aseman viereen 1970-luvulla rakennetun liikekeskuksen. Alkuperäisistä suunnitelmista poiketen liikekeskus toteutettiin erillisenä rakennuksena eikä se ollut suorassa yhteydessä asemahalliin. Avautuessaan asemalla toimi kioski, yleisö-WC ja Valtionrautateiden lipunmyynti. Suunnitteluvaiheessa Valtionrautatiet toivoi asemalle myös suljettua laiturialuetta porttirahastuksella, mutta suunnitelma ei toteutunut.
Rakennustöiden viivästymisen vuoksi asema valmistui lopulta keväällä 1975. Radan avajaisia vietettiin torstaina 29. toukokuuta Martinlaakson asemalla, missä juhlayleisöä olivat vastaanottamassa VR:n pääjohtaja Paul Paavela, Helsingin kaupunginjohtaja ylipormestari Teuvo Aura ja Vantaan kaupunginjohtaja Lauri Lairala. Liikennöinti alkoi sunnuntaina 1. kesäkuuta, jolloin kaikki halukkaat pääsivät matkustamaan uudella radalla ilmaiseksi. Normaali reittiliikenne alkoi heti seuraavana maanantaina 2. kesäkuuta.
Vaikka Martinlaakso oli radan valmistuessa sen viimeinen asema, jatkuivat raiteet kuitenkin noin 600 metriä asemasta pohjoiseen aina Martinkyläntielle asti.
Rappeutuva lähiöasema
pienoiskuva|Martinlaakson rautatieasema 1990-luvulla. Vasemmalla bussiterminaali, oikealla entinen liikekeskus. Useimmista muista Suomen rautatieliikennepaikoista poiketen Martinlaakson radan asemat jäivät VR:n sijaan Helsingin ja Vantaan kaupunkien omistukseen, mikä etenkin Vantaalla johti ajoittain puutteelliseen kunnossapitoon kaupungin heikon taloustilanteen vuoksi. Aseman ensimmäisinä vuosikymmeninä sen yleisilme heikkeni nopeasti. Asemahallissa oleskeltiin asiattomasti yöaikaan ja tehtiin ilkivaltaa. Vantaan kaupunki harkitsi 1990-luvulla asemahallin sulkemista koko yöajaksi ja jopa sen muuttamista ns. kylmäksi asemaksi, jottei se olisi yhtä houkutteleva oleskelupaikka. Välittömästi voimaan astuvia päätöksiä ei kuitenkaan tehty.
Vuonna 1999 Vantaan kaupunki lyhensi radan asemien aukioloaikoja ja sulki Myyrmäen, Louhelan ja Martinlaakson asemahallit noin klo 22:sta klo 5:een. 2000-luvulla VR ohjasi lipunmyyntiä yhä enemmän itsepalvelukanaviin ja kioskeille, minkä johdosta aseman lipunmyyntitiski suljettiin kesäkuussa 2003. Vuonna 2009 Pääkaupunkiseudun yhteistyövaltuuskunta YTV (nyk. HSL) totesi kuitenkin lipunmyyntipisteiden lakkauttamisen heikentäneen Vantaankosken radan asemien turvallisuustilannetta. YTV piti ongelmallisena myös ilkivallan jälkien siivoamisen hitautta, joka johtui ylläpidon määrärahojen pienenemisestä.
pienoiskuva|Asemahallin sisäänkäynti peruskorjausta edeltäneessä asussaan toukokuussa 2006. Myyrmäen, Louhelan ja Martinlaakson rautatieasemat oli määrä peruskorjata vuosina 2010–2012, mutta remontti viivästyi, jotta itse radan peruskorjaus ehdittäisiin toteuttaa ensin. Etenkin laiturialue oli kuitenkin hälyttävän huonossa kunnossa, ja laituriin yksinkertaisella maaliviivalla merkityt turvareunat olivat kuluneet lähes kokonaan pois. Laiturialue kunnostettiin syksyllä 2010, jolloin katetun osuuden asfaltti korvattiin uudella laatoituksella. Lisäksi laituriin laatoitettiin uusi turvareuna koko pituudelta.
Asema peruskorjattiin talvella 2014–2015. Suuria muutoksia ei tiukan budjetin vuoksi ollut mahdollista tehdä, mutta asemahallin seinät ja katto sekä laiturinäytöt uusittiin ja aseman raskaat peltiovet vaihdettiin lasisiin liukuoviin. Tarkoituksena oli esteettömän reitin luomisen ohella parantaa aseman viihtyvyyttä ja turvallisuutta, joita peltiovien aiheuttaman heikon näkyvyyden katsottiin heikentävän. Aseman peruskorjausta pidettiin erityisen tärkeänä, sillä rakenteilla olevan Kehäradan myötä aseman kautta alkaisi kulkea paikallisten asukkaiden lisäksi myös Helsinki-Vantaan lentoasemalta keskustaan matkaavia turisteja.