cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
IRNSS
thumb|Intialaisen IRNSS-navigaatiojärjestelmän tavoiteltu peittoalue. Indian Regional Navigational Satellite System (IRNSS) on Intian oma alueella paikannussatelliittijärjestelmä. ISRO kehittää tätä 7 satelliittiin perustuvaa järjestelmää. Seitsemän satelliitin järjestelmä on ollut opertiivinen vuodesta 2018. Sitä tukevat navigaatiolaitteet tulivat vuonna 2019 pakollisiksi intialaisiin kaupallisen henkilö- ja tavaraliikenteen ajoneuvoihin.
T&K-projekti
Intia aloitti hankkeen toukokuussa 2006. Sen arvellaan olevan valmis vuonna 2012. Järjestelmän ja sen ensimmäisen satelliitin kehitystyö maksoi noin 16 miljardia rupiaa - 1. satelliitti laukaistiin vuonna 2009.
Operatiivisen järjestelmän rakentaminen
Kaikkiaan järjestelmä käyttää GPS-satelliittien signaalin lisäksi aluksi seitsemän ja myöhemmin yhdentoista intialaisen satelliitin signaaleja ja tietoliikennettä.
Länsimaissa Venäjän arvellaan avustavan Intiaa kehittämään järjestelmäänsä siirtämällä Glonassin teknologiaa Intian käyttöön.
Järjestelmä
Kolme satelliittia toimii geostationaarisella kiertoradalla, loput 29 asteen inklinaation omaavalla radalla. Kaikki satelliitit ovat jatkuvasti Intiassa olevan maa-asemaverkoston kuuluvuusalueella. Atomikellot sijoitetaan satelliitteihin. Paikannussignaali lähetetään S-taajuuskaistalla (2-4 GHz). Satelliitit olisivat tietoliikennesatelliittien kaltaisia - paino 1300 kg ja sähköteho 1400 W. Paikannustarkkuus Intiassa olisi parempi kuin 20 metriä.
Maa-asemia: pääkeskus (Master Control Center, MCC), lukuisia seuranta-asemia (IRIM) ja satelliittien komennot lähettäviä asemat (TT&C).
Ulappakeiju
pienoiskuva|Pelagodro mamarina Ulappakeiju (Pelagodroma marina) on pieni ulappalintujen lahkoon kuuluva avomerilintu.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 19–21 cm ja siivenkärkien väli 41–44 cm. Ulappakeiju on Euroopan ja Välimeren alueen ainoa keiju, jonka alapuoli on valkea. Se on muodoltaan etelänkeijumainen (Oceanites oceanicus) mutta on hieman suurempi, ja sen nokka ja jalat ovat pitemmät. Sen siivet ovat suuret, pitkät ja leveät keskeltä. Pyrstö sekä siivet päältä ovat mustahkot, ja ne erottuvat hyvin harmaasta selästä, päälaesta, vaaleanharmaasta peitinhöyhenkentästä ja harmaanvalkoisesta yläperästä. Tummaa naamaria ympäröi valkea. Selän harmaa ulottuu alas rinnansivuille.
Äänet
Ulappakeijun pesäkolosta kuuluu ontto, kumea, rauhallisesti toistettu ”koo, koo, koo,...”, johon voi joskus sekoittua myös kitiseviä, ohuita ”kji”-ääniä.
Levinneisyys
Lajin pesimäalueen laajuudeksi on arvioitu 50 000–100 000 neliökilometriä ja yksilömääräksi koko maailmassa 2 000 000 lintua. Latham kuvaili lajin holotyypin Río de la Platan suulta 1790.
Laji on myös ennen pesinyt Ranskan eteläisillä ja antarktisilla alueilla.
Lisääntyminen
Pari kaivaa itse pesäonkalon pehmeään maahan. Naaras munii yhden munan, Kap Verdellä tammi-maaliskuussa ja Kanariansaarilla maalis-huhtikuussa. Poikaset lähtevät pesästä kahdeksan-kymmenen viikon ikäisinä.
Käyttäytyminen
Lintua nähdään harvoin merellä, ja se käy maakolossa sijaitsevassa pesässään vain öisin. Se seuraa delfiiniparvia ja liitää matalalla vedenpinnan päällä jäykin siivin ja polkee vedenpintaa pitkillä jaloillaan.
A. J. Sarlin
Aron Josef Sarlin (11. huhtikuuta 1866 Tuusniemi – 29. syyskuuta 1933 Turku) oli suomalainen lyseon lehtori, kirjailija ja suomentaja. Hän käytti nimimerkkejä A-i-s ja Arkadius.
Sarlinin vanhemmat olivat Mikkelin kirkkoherra, rovasti Bernhard Kristfrid Sarlin ja Amanda Kristina Roschier. Hänen veljiänsä olivat vapaa-ajattelijana tunnettu Alfred Bernhard Sarlin ja horrossaarnaaja Helena Konttisen elämäkerran kirjoittaja rovasti Karl Kristfrid Sarlin. Laulunopettaja Anna Sarlin oli hänen sisarensa. Sarlin pääsi ylioppilaaksi 1885 Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1889.
Sarlin oli naimisissa kolme kertaa: Sarlinilla oli kuusi lasta ensimmäisestä avioliitostaan. Kenraaliluutnantti Unio Bernhard Sarlin (1893–1981) oli hänen vanhin poikansa.
Kaitalampi (Lemi)
Kaitalampi on Etelä-Karjalassa Lemillä Hyvärilän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 8,8 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Hakulinjoen valuma-alueeseen (14.198) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 88,6 metriä mpy.
Göyçayn piirikunta
thumb|250px|Göyçayn piiri Azerbaidžanin kartalla. Göyçayn piirikunta on paikallishallintoalue Azerbaidžanissa. Vuonna 1930 perustetun piirin pinta-ala on 682,5 neliökilometriä. Asukkaita on 109 800 henkeä (vuonna 2010).
Göyçayn piiri sijaitsee Azerbaidžan keskiosassa Kaukasusvuoriston reuna-alueella. Se rajoittuu pohjoisessa Qəbələn ja İsmayıllın, kaakossa Kürdəmirin, etelässä Ucarin ja lännessä Ağdaşin piireihin.
Piirin keskus on Göyçayn kaupunki, josta on 226 kilometriä maan pääkaupunkiin Bakuun. Kuntia on yhteensä 41 ja kyliä 55. Kaupunkiväestön osuus on 32,6 % (vuonna 2010). Vuoden 1999 väestönlaskennan mukaan asukkaista 98,6 % on azereja ja 1,0 % lezgejä.
Piirin kautta kulkee Bakusta Georgian rajalle johtava M1-valtatie. Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut viljan ja hedelmien viljelyyn, karjanhoitoon sekä silkin tuotantoon. Göyçayn kaupungissa on elintarviketeollisuutta, tiilitehdas ja ompelimo.
Paikallislehtenä ilmestyy Göyçay.
The Return of the King (vuoden 1980 elokuva)
The Return of the King on Jules Bassin ja Arthur Rankin Jr:n yhdessä ohjaama, televisioon tuotettu animaatioelokuva vuodelta 1980. Se perustuu J. R. R. Tolkienin romaaniin Taru sormusten herrasta, lähinnä sen kolmanteen osaan Kuninkaan paluu.
Sama tuotantoryhmä teki aiemmin, vuonna 1977, elokuvan The Hobbit Tolkienin Hobitti-teokseen perustuen.
Jorma Kannila
Kannila toimi äidinkielen lehtorina Tampereen klassillisen lyseossa, josta hän oli kirjoittanut myös itse ylioppilaaksi. Hän oli nuoruusvuosinaan kirjailija Hannu Salaman ystävä ja he kävivät samaan aikaan klassillista lyseota. Kannila voitti J. H. Erkon kirjoituskilpailun vuonna 1960. 1960-luvun teosten jälkeen hän ei kirjoittanut enää kaunokirjallisuutta, vaan keskittyi toimintaan kirjallisissa järjestöissä ja kulttuuriyhdistyksissä, kuten Väinö Linna -seurassa ja oli ideoimassa Pentinkulman päiviä. Hän oli Suomen nuorisokirjallisuuden instituutin perustajajäsen, ja siinä tehtävässä, kuten myös opettajana, innosti nuoria kirjoittamaan. Hän järjesti kirjailijavierailuja kouluille ja toimitti Tampereen Säästöpankin kustantamia Sampo ja Teini-Sampo lehtiä, joissa julkaistiin nuorten kirjoituksia. Kannila toimi myös Nykysuomen seurassa. Kannila oli Suomen kirjailijaliiton puheenjohtaja vuosina 1982–1987 ja Pirkkalaiskirjailijoiden puheenjohtajana 1975–1982.
Tapio Saarion Kuka kukin oikeasti on -teoksen mukaan Jorma Kannila oli esikuvana Hannu Salaman kirjoissa esiintyvälle Paavo Kenttäläiselle.
Aulis O. Kairamo
Aulis Oswald Kairamo (29. huhtikuuta 1905 Helsinki – 13. joulukuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen vuorineuvos. Hänen uransa suomalaisen teollisuuden johtotehtävissä ulottui 1930-luvun alkupuolelta 1960-luvun puoliväliin. Kairamo oli toimitusjohtaja Oulu Oy:ssä vuosina 1946–1953 ja Kemi Oy:ssä 1953–1966.
Vuosina 1938–1952 ja uudelleen vuodesta 1967 Kairamo istui Kajaani Oy:n johtokunnassa. Vuosina 1944–1945 sekä uudelleen vuodesta 1974 hän oli Oulu Oy:n hallintoneuvoston jäsen.
Kairamon isä oli professori Alfred Oswald Kairamo, joka oli teollisuusmies ja senaattori. Myös Kairamon isoisä Alfred Kihlman oli teollisuusmies. Aulis Kairamon poikia olivat vuorineuvos Kari Kairamo ja arkkitehti Erkki Kairamo.
Antipatroksen hallitsijasuku
Antipatroksen hallitsijasuku tai Kassandroksen hallitsijasuku oli antiikin Makedoniaa hallinnut suku. Sen kantaisä oli Aleksanteri Suuren aikana hallitsijana toiminut Antipatros. Antipatroksen poika Kassandros toimi isänsä jälkeen myös Makedonian hallitsijana ennen kuin hän murhasi kuningas Aleksanteri IV:n ja julisti itsensä kuninkaaksi vuonna 306 eaa. Hallitsijasuku hallitsi vuoteen 294 eaa. asti, jolloin Demetrios I syrjäytti Kassandroksen pojat ja valtasi Makedonian. Hallitsijasuku teki paluun vuonna 279 eaa., kun Antipatros II hallitsi 45 päivän ajan.
Silja Rantanen
thumb|Silja Rantasen teos Kenen Helsinki, 2018 on Helsingin Kalasatamassa. Silja Irene Rantanen (s. 30. heinäkuuta 1955 Helsinki) on suomalainen taidemaalari.
Rantanen opiskeli 1974–1976 Helsingin teknillisessä korkeakoulussa arkkitehtiosastolla ja 1976–1980 Suomen Taideakatemian koulussa maalauslinjalla. Rantanen oli Taideteollisen korkeakoulun opettajana 1983–1986 ja professorina Kungliga Konsthögskolanissa 1994–1995. Rantanen toimi Kuvataideakatemian maalaustaiteen professorina vuosina 2009–2015.
Rantasen maalausten aiheet liittyvät tilan merkitykseen ja kokemiseen, joita hän tarkastelee abstraktin käsitteellisessä muodossa. Hän debytoi Helsingissä 1971 ja on osallistunut kotimaisiin yhteisnäyttelyihin vuodesta 1977 alkaen.
Jussi-palkinnot 1958
thumb|Jussi-gaalaa seuraavat naispääosan voittaja [[Emma Väänänen ja hänen miehensä kuvaaja Eino Heino.]] Jussi-gaala 1958 järjestettiin 18. marraskuuta 1958 Helsingin Lallukan taiteilijakodin kokoussalissa. Tilaisuudessa palkittiin elokuvat, jotka olivat saaneet ensi-iltansa Helsingissä 1.10.1957–30.9.1958. Jusseja jaettiin poikkeuksellisen vähän – ainoastaan neljä kappaletta. Se jakaa vuoden 1968 kanssa niukimman patsasten jakomäärän.
Soekarja Somadikarta
Soekarja Somadikarta (s. 1930) on indonesialainen, lintuihin erikoistunut biologi.
Silja Rantanen
Rantasen maalausten voidaan katsoa edustavan postmodernismia, vaikka hänet luetaan yleensä myös merkittävien suomalaisten uusekspressionistien ryhmään yhdessä Marika Mäkelän ja Leena Luostarisen kanssa. Rantanen käsittelee tuotannossaan arkkitehtonisia muotoja ja tiloja. Maalausten muotokieli koostuu usein arkkitehtuurin peruselementeistä: viivoista, tasoista ja niiden yhdistelmistä. Rakenne-elementit luovat teoksiin tiloja ja voimakenttiä, jotka heijastavat erilaisia ajatuksia ja tunnetiloja. Rantasen teokset voivat käsitellä myös arkipäiväisten esineiden, kuten pullapitkon tai astiankuivaustelineen rakennetta.
Urho Savisaari
Urho Kasperi Savisaari (8. toukokuuta 1891 Pihlajavesi – 6. maaliskuuta 1948 Tampere) oli suomalainen päätoimittaja ja kirjailija. Savisaari toimi tamperelaisen Aamulehden päätoimittajana.
Silja Rantanen
Rantasen vanhemmat olivat diplomi-insinööri, kauppatieteen lisensiaatti Esko Rantanen ja tekstiilitaiteilija Kirsti Rantanen (o.s. Widing). Hänen puolisonsa oli taiteilija Carolus Enckell vuodesta 1991 kuolemaansa vuonna 2017 saakka.
Silja Rantanen väitteli kuvataiteen tohtoriksi marraskuussa 2014 opinnäytetyöllään, jonka otsikko on Ulos sulkeista: Nykytaiteen teosmuotojen tulkintaa.
Soekarja Somadikarta
Somadikarta on oppiarvoltaan tohtori. Hän työskentelee Indonesian yliopiston biologian osastolla Depokissa, Länsi-Jaavalla.
Indrawan nimesi löytämänsä uuden rillilajin Zosterops somadikartai opettajansa kunniaksi keväällä 2008.
Megan Rapinoe
Megan Anna Rapinoe (s. 5. heinäkuuta 1985 Redding, Kalifornia) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija, joka edustaa Yhdysvaltain pääsarjassa pelaavaa Seattle Reign FC:tä. Pelipaikaltaan Rapinoe on laitahyökkääjä. Hän kuuluu myös Yhdysvaltain naisten jalkapallomaajoukkueeseen, jossa hän on heinäkuusta 2006 alkaen pelannut 158 maaottelua ja tehnyt 50 maalia. Hänet valittiin vuonna 2019 Kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n vuoden parhaaksi naisjalkapalloilijaksi.
Seurajoukkueura
Rapinoe aloitti ammattilaisuransa Chicago Red Starsissa, jossa hän vuosina 2009–2010 pelasi 38 ottelua ja teki niissä kolme maalia. Vuonna 2011 Rapinoe edusti kolmea seuraa, kotimaansa Philadelphia Independenceä ja MagicJackia sekä australialaista Sydney FC:tä. Vuonna 2012 hän pelasi Seattle Soundersissa kaksi ottelua.
Tammikuussa 2013 Rapinoe siirtyi Ranskan Division 1 Fémininen Olympique Lyoniin, jossa hän debytoi naisten mestarien liigassa ja pääsi seuran kanssa kaudella 2012–2013 finaaliin. Hän siirtyi vuonna 2013 kotimaansa pääsarjan Seattle Reigniin, josta hän kuitenkin palasi kaudeksi 2013–2014 Lyoniin. Tammikuussa 2014 Rapinoe kuitenkin siirtyi pysyvästi takaisin Seattle Reign FC:n riveihin.
Maajoukkueura
Yhdysvaltoja alle 20-vuotiaissa edustanut ja ikäluokan MM-pronssia vuonna 2004 saavuttanut Rapinoe debytoi Yhdysvaltain naisten jalkapallomaajoukkueessa vuonna 2006. Rapinoe kuului Yhdysvaltain joukkueeseen vuoden 2011 MM-kilpailuissa, joissa hän teki yhden maalin ja Yhdysvallat saavutti hopeaa. Seuraavana vuonna Rapinoe oli mukana kesäolympialaisissa Lontoossa, jossa hän pelasi jokaisessa kuudessa ottelussa ja teki kolme maalia, muun muassa suoraan kulmapotkusta Kanadaa vastaan, ja saavutti olympiakultaa.
Vuoden 2015 MM-kilpailuissa Rapinoe voitti maailmanmestaruuden. Hän pelasi kaikissa Yhdysvaltain otteluissa lukuun ottamatta puolivälierää, josta hän joutui varoitustilin täytyttyä olemaan poissa, ja teki kaksi maalia alkulohko-ottelussa Australiaa vastaan. Vuoden 2019 MM-kilpailuissa Rapinoe teki kuusi maalia ja voitti turnauksen parhaan pelaajan, parhaan maalintekijän palkinnon ja voitti kultaa. Hän saavutti olympiapronssia vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa.
Uran päätös
Rapinoe päättää uransa syksyllä 2023 sarjakauden jälkeen.
Yksityiselämä
Heinäkuussa 2012 Rapinoe kertoi julkisesti olevansa lesbo. Hän seurusteli vuosina 2009–2013 Australian entisen maajoukkuepelaajan Sarah Walshin kanssa. Vuodesta 2013 hän tapaili muusikko Sera Cahoonea. Vuodesta 2017 Rapinoe on seurustellut amerikkalaisen koripallotähden Sue Birdin kanssa.
Rapinoe on kirjoittanut yhdessä Emma Brockesin kanssa omaelämäkerran Yksi elämä, joka julkaistiin suomeksi vuonna 2021.
Saavutukset
Yhdysvallat
Dig Your Own Hole
Dig Your Own Hole on brittiläisen The Chemical Brothersin toinen studioalbumi. Albumi julkaistiin 7. huhtikuuta 1997 Junior Boy's Own -levy-yhtiön kautta.
Vuonna 1998 Q -lehti äänesti albumin kaikkienaikojen parhaiden albumien -listan 49. sijalle.
Vuonna 2004 kyseisestä ja edellisestä Exit Planet Dust -albumista julkaistiin boksi.
Soutlampi
Soutlampi on Etelä-Karjalassa Lemillä Hyvärilän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 5,4 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Hakulinjoen valuma-alueeseen (14.198) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 89,1 metriä mpy.
AGP
thumb|250px|AGP-portin laajennuskorttipaikka emolevyllä korostettu punaisella. Siitä vasemmalle 5 valkoista [[PCI-väylän laajennuskorttipaikkaa ja niistä vasemmalle, aivan reunassa, 2 mustaa ISA-väylän laajennuskorttipaikkaa]] thumb|200px|8X-tyypiseen AGP-porttiin liitettävä [[GeForceFX 5500 SX AGP näytönohjain]] AGP mahdollistaa laajakaistaisen yhteyden näytönohjaimen ja tietokoneen emolevyn piirisarjan välille. AGP-portti soveltuu erityisesti pelien, 3D-grafiikan ja tieteellisen grafiikan sovelluksiin työasemissa. Intel julkisti AGP-portin i440LX Slot 1 -piirisarjan kanssa 26. elokuuta 1997.
AGP-portin alkuperäinen idea oli mahdollistaa tekstuurien tallettaminen koneen keskusmuistiin ja käyttäminen suoraan sieltä, jolloin näytönohjaimesta voitaisiin tehdä nopea vaikka sillä olisi vain pieni määrä omaa muistia. Näytönohjainpiirit kuitenkin kehittyivät AGP-porttia nopeammin eikä portin nopeus riittänyt alkuperäisen idean mukaiseen käyttöön, joten myöhemmin kaikki näytönohjaimet tallettivat tekstuurinsa omaan muistiinsa, ja käyttivät tekstuureita AGP-portin yli vain kun ohjaimen oma muistikapasiteetti loppui kesken. AGP:n seuraajat ovat vähitellen korvanneet sen pöytätietokoneissa.
AGP-portteja on erityyppisiä ja niiden nopeudet emolevyltä näytönohjaimelle päin ovat:
Jiří Rohan
Jiří Rohan (s. 13. joulukuuta 1964 Praha, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen koskimelonnan olympiamitalisti ja maailmanmestari. Hän saavutti mitaleita sekä Tšekkoslovakian että Tšekin tasavallan edustajana. Seuratasolla hän edusti TJ Motorlet Prahaa ja Tesla Prahaa. Hän on pituudeltaan 178 cm.
Rohan saavutti kanoottikaksikossa olympiahopeaa Barcelonassa 1992 ja Atlantassa 1996. MM-kilpailuissa hän sai kanoottikaksikossa kultaa 1993, hopeaa 1991 ja pronssia 1997. Kanoottikaksikon joukkuekilpailussa hän saavutti MM-kilpailuissa kultaa 1985, 1993 ja 1995 sekä hopeaa 1987, 1989, 1991 ja 1997. EM-kilpailujen kanoottikaksikossa hän oli hopealla 1996. Hänen parinaan kaikkia arvokisamitaleita voittamassa oli Miroslav Šimek.
Tosiasiallinen hallintotoiminta
Tosiasiallinen hallintotoiminta on se julkishallinnon toiminnan osa, jossa ei käytetä julkista valtaa. Sillä ei vaikuteta kansalaisten ja yhteisöjen oikeuksiin tai velvollisuuksiin, vaan luodaan edellytyksiä esimerkiksi elinkeinoelämälle sekä sosiaali- ja sivistyspalveluiden toteuttamiselle. Sen piiriin kuuluvat erilaiset koulutus-, huolto- ja hoitotoimet, julkinen tiedotus ja hallintoelinten epäviralliset toiminnat. Rajan vetäminen tosiasiallisen hallintotoiminnan ja hallinnollisen sääntelyn ja muun yksipuolisen julkisen vallan käytön välille on käytännössä melko suhteellista. Esimerkiksi ihmistä hoidettaessa saatetaan rajoittaa hänen itsemääräämisoikeuttaan ja viranomaisten tiedotus saattaa ohjata yleistä mielipidettä.
Uskonto Tšekissä
Uskonto Tšekissä: Suurimmat uskontokunnat Tšekissä ovat katolisuus (27 %), protestanttisuus (1 %), hussilaiset (1 %) ja pieni juutalainen yhteisö. 59 % väestöstä ei tunnusta mitään uskontoa. Kaikkiaan 34 % väestöstä kuuluu johonkin uskontoon. Tšekki onkin Euroopan vähiten uskonnollisia maita.
Tosiasiallinen hallintotoiminta
Julkisten palvelujen tuottamisen muodot ja organisaatio muistuttavat usein yksityisessä toiminnassa käytettyjä. Niissä käytetään vähän kirjallista toimintaa ja hallintoa, ja myös julkisen vallan käyttö on taka-alalla. Hallinnolliseen toimintaan viittaa se, että tosiasiallisessa hallintotoiminnasta huolehtivat hallintoelimet, hyvinvointipalvelujen saaminen perustuu hallintopäätöksiin ja toimintaa ohjataan julkisoikeudellisella lainsäädännöllä.
Miehujärvi
Miehujärvi on Etelä-Karjalassa Luumäellä Saareksenkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 15,0 hehtaaria, se on 700 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Sillä on yksi saari, jonka pinta-ala on 0,1 hehtaaria. Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä.
Piia Paemurru
Piia Paemurru (s. 23. syyskuuta 1962 Tallinna) on virolainen pianisti.
Paemurru valmistui Tallinnan valtionkonservatoriosta (myöhemmin Viron musiikki- ja teatteriakatemia) vuonna 1986, jolloin aloitti työskentelyn siellä laulajien säestäjänä. Vuonna 1999 hän sai taiteiden maisterin arvonsa pianistina. Hän on toiminut konservatorion laulun laitoksen varajohtajana. Hän on sekä konsertoinut soolopianistina että esiintynyt monien tunnettujen virolaisten ja ulkomaalaisten laulajien ja instrumentalistien kanssa. Paemurrua on kuultu esimerkiksi Musica Sacra -konserttisarjassa Anna Samsonovan, Enno Lepnurmin ja Pirjo Jonasin kanssa. Hänen muiden yhteistyökumppaneidensa joukossa ovat olleet Niina Murdvee, Kristina Kriit, Pille Lill , Maria Veretenina ja Oliver Kuusik.
Paemurrun elämänkumppani on sellisti Peeter Paemurru.
Etyyli-tert-butyylieetteri
Etyylitertiääributyylieetteri, etyyli-tert-butyylieetteri eli ETBE (C6H14O) on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön, helposti syttyvä neste, jonka moolimassa on 102,18 g/mol, sulamispiste −94 °C, kiehumispiste 70–73 °C, tiheys 0,75 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste −19 °C c.c., itsesyttymislämpötila 375 °C ja CAS-numero 637-92-3. Aine liukenee huonosti veteen 25 °C:n lämpötilassa eli 1,2 g/100 ml. Aineesta käytetään myös nimiä 2-etoksi-2-metyylipropaani, tert-butyylietyylieetteri ja etyyli-1,1-dimetyylietyylieetteri.
Etyylitertiääributyylieetteriä voidaan käyttää bensiinissä lisäaineena. Se toimii tällöin oksygenaattina eli hapettimena parantamassa bensiinin palamista ja vähentämällä pakokaasupäästöistä mm. hiilimonoksidin (CO) määrää.
Ainetta voidaan valmistaa 2-metyylipropeenin (C4H8) ja etanolin (C2H5OH) reagoidessa keskenään happaman ioninvaihtohartsin katalysoidessa reaktiota.
Suutarkylä
Suutarkylä on kylä Salon kaupungin Särkisalossa. Kylä sijaitsee Isoluodon pohjoisrannalla Norrbyn ja Särkisalon kirkonkylän välissä.
Suutarkylä on harvaan asuttu kylä. Sen keskiössä on Suutarkylän maatila, joka sijaitsee pienellä kumpareella peltojen keskellä. Kylän muu harva asutus on hajallaan eri puolilla kyläaluetta. Kylän maisemaa leimaavat useat metsäiset mäet, joiden väliset laaksot ovat viljelykäytössä. Naapurikylistä poiketen Suutarkylän rannoille ei ole laajemmin rakennettu kesämökkejä.
Suutarkylä on ollut kahden kantatilan muodostama kylä. Tilat yhdistyivät 1900-luvun alussa. Tilasta itsenäistyi kolme torppaa 1920-luvun aikana.
Pohjan pioneeripataljoona
Pohjan pioneeripataljoona (POHPIONP) on Kainuun prikaatin joukkoyksikkö, joka antaa pioneeriaselajin koulutusta. Pataljoonaan kuuluu kaksi perusyksikköä, Teknillinen Komppania (TEKNK) ja 1. pioneerikomppania (1PIONK). TEKNK antaa alokasjakson jälkeen aselajin erikoiskalusto-, tiedustelu- ja johtajakoulutusta, 1PIONK taistelupioneerin perus-, erikois- ja joukkokoulutusta.
Pohjan pioneeripataljoona toimi aikaisemmin Oulussa osana Pohjan Prikaatia, mutta siirrettiin Kajaaniin vuonna 1998, kun Oulun varuskunnan varusmieskoulutusta antavat yksiköt lakkautettiin puolustusvoimien rakennemuutoksen yhteydessä. Pioneeripataljoonaan kuului Oulussa Pohjan pioneerikomppania (PohPionK/PohPionP).
Petoeläimet
Petoeläimet (Carnivora) on nisäkäslahko, johon kuuluu noin 270 lajia. Suurin osa petoeläinten lahkon lajeista on lihansyöjiä, osa kaikkiruokaisia, kuten karhut, ja osa pääasiassa kasvinsyöjiä, kuten isopanda.
Nykyiset petoeläimet jakautuvat kahteen kehityslinjaan: koiramaisten petoeläinten Caniformia- ja kissamaisten Feliformia-alalahkoihin, joissa puolestaan on kaikkiaan 15 heimoa. Pussieläimiin kuuluvat pussipedot eivät kuulu sanan varsinaisessa merkityksessä petoeläimiin. Aikaisempi petoeläinten jako luokitteli ne alalahkoihin maapetoeläimet (Fissipedia) ja eväjalkaiset (Pinnipedia). Eväjalkaiset eli hylje-eläimet on nykyisin kolmen heimon luonnollinen mutta luokittelematon ryhmä Caniformia-alalahkon sisällä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Petoeläimet ovat levinneet kaikille suurimmille maa-alueille, pois lukien Australia, jossa tavataan vain mahdollisesti ihmisen tuomaa dingoa, ja kaikille valtamerille. Petoeläimiä elää lähes kaikenlaisissa maanpäällisissä ympäristöissä ja monissa vesiympäristöissä. Niitä tavataan metsissä, aavikoilla, vuorilla, ruohoalueilla, pensasaroilla, tundralla ja avoimella jäätiköllä. Vedessä eläviä lajeja tavataan makeavetisissä joissa ja järvissä sekä merenrannikoilla ja avoimella valtamerellä.
Täplärisakas
Täplärisakas (Inosperma lanatodiscum, syn. Inocybe lanatodisca) on kartiomainen, ruskea risakaslaji. Sen lakki on 2–6 senttimetriä leveä ja pinnalta säteittäissäikeinen. Sienen heltat ovat melko tiheät ja aluksi valkoiset, myöhemmin ruskehtavat. Jalka on keltainen ja muuttuu sienen vanhetessa ruskeaksi. Pituudeltaan se on 4–7 senttimetriä. Haju on aromikas ja itiöpöly on ruskeaa. Sieni kasvaa mullalla kalkkialueiden lehtimetsissä. Sitä tavataan lähes koko Suomessa elokuusta syyskuuhun. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Riikinkukkokehrääjä
Riikinkukkokehrääjä eli pikkuriikinkukkokehrääjä (Saturnia pavonia, joskus Pavonia pavonia) on riikinkukkokehrääjiin kuuluva perhoslaji. Se on Suomessa melko harvalukuinen, mutta sitä tavataan koko maassa pohjoisinta Lappia myöten. Laji on pääasiassa lämpimillä alueilla tavattavan heimonsa edustajista palearktisella alueella laajimmalle levinnyt.
Koko ja ulkonäkö
Suurimmassa osassa elinaluettaan riikinkukkokehrääjä on varsin helposti tunnistettava laji, jota muistuttavia perhosia tavataan lähinnä Etelä-Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa. Naaraan siipien pohjaväri on vaaleanharmaa. Koiraan siipien väri vaihtelee enemmän ja etusiivet ovat sävyltään harmaanruskeat kun takasiivet ovat voimakkaan ruosteenkeltaiset. Kummallakin sukupuolella on kaikkien siipien keskellä iso silmätäplä. Yleensä silmätäplää ympäröi suorakaiteen muotoinen vaalea alue, mutta muodolla f. deflexa silmätäplä koskettaa ulompaa poikkiviirua. Muodolta f. obsoleta silmätäplät puuttuvat. Siipien kärkiväli on koirailla noin 45–65 mm, naarailla 48–90 mm.
Riikinkukkokehrääjän toukka on vaaleanvihreä, ja siinä on keltamustia sukasellisia kyhmyjä. Toukka koteloituu kehräämänsä lujatekoisen, päärynänmuotoisen kotelokopan sisälle. Kotelokopan se kiinnittää esimerkiksi ravintokasvinsa mustikan varpuun tai maanpinnalle. Varvikosta voikin löytää marjamatkoilla riikinkukkokehrääjän ruskeita, harvakarvaisia kotelokoppia.
Levinneisyys ja lentoaika
Riikinkukkokehrääjää tavataan Länsi-Euroopasta Kiinaan ulottuvalla vyöhykkeellä. Lentoaika on keväällä maaliskuusta kesäkuuhun, mutta riippuu leveysasteesta. Suomessa aikuisia perhosia voi tavata toukokuun alusta toukokuun loppuun, mutta Lapissa lentoaika voi olla jopa kuukautta myöhäisempi.
Elinympäristö ja elintavat
pienoiskuva|vasen|300px|naaras Riikinkukkokehrääjät lentävät loppukeväällä ja alkukesällä soilla, kangasmailla ja kosteilla niityillä. Koiraat ovat liikkeellä päivisin, noin kello 13 ja 18 välisenä aikana, kun taas naaraat ovat aktiivisimmillaan illalla auringonlaskusta keskiyöhön.
Naaras munii noin 200 munaa ravintokasville hieman maanpinnan yläpuolelle. Munat kuoriutuvat 10–14 päivän kuluessa ja kookkaita, helposti tunnistettavia toukkia voi tavata kesäkuusta elokuuhun. Riikinkukkokehrääjä talvehtii kotelona, usein kaksi, mutta joskus jopa kolme kertaa.
Perhosen toukilla loisii useita eri loiskärpäs- ja loispistiäislajia.
Ravintokasvi
Toukka on erittäin polyfagi, ja sen ravintokasvi vaihtelee alueittain. Suomessa ravintokasvina toimii erityisesti mustikka (Vaccinium myrtillus).
Æscwine (Essexin kuningas)
pienoiskuva|Erkenwin/Æscwine [[John Speed|John Speedin teoksessa Saxon Heptarchy vuodelta 1611.]] Æscwine, myös Erchenwin tai Erchenwine, (noin 494–587) oli mahdollisesti Essexin ensimmäinen kuningas vuosina 527–587. Hän oli saksi ja syntynyt Pohjois-Germaniassa. Keskiaikainen historioitsija Henry Huntingdonilainen kertoo Historia Anglorum -teoksessaan, että Sledda seurasi isäänsä Erchenwinea itäsaksien eli Essexin kuninkaana. William Malmesburylaisen mukaan Essexin ensimmäinen kuningas olisi kuitenkin ollut Sledda. Æscwine on saattanut olla vain päällikkö tai Kentin kuninkaan alaisuudessa itäsakseja johtanut sijaishallitsija.
J. R. Simplot
John Richard "Jack" Simplot (4. tammikuuta 1909 – 25. toukokuuta 2008) oli yhdysvaltalainen liikemies ja miljardööri. Hän syntyi Dubuquessa, Iowassa, ja perusti vuonna 1923 J. R. Simplot Companyn, joka on pitkään ollut tärkein McDonald'sille ranskanperunoita toimittava yhtiö. Hän johti yhtiötä virallisesti vuoteen 1973.
Simplot oli Forbes 400 -luettelon mukaan Yhdysvaltain 80. varakkain henkilö. Pääomaksi ilmoitettiin 3,2 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Simplot oli vuonna 2006 luettelon iäkkäin henkilö.
Kaupunki EP
Kaupunki EP on suomalaisen punkrock-yhtye Loose Prickin EP-levy. Sen julkaisi vuonna 1979 Poko Rekords. Levyn tuotti Epe Helenius.
Kaupunki EP 2002
Yhtye levytti EP:n vuonna 2002 uudelleen samalla kokoonpanolla. Lisäksi Viisi päivää kuolemaa -kappaleesta on mukana kaksi muuta miksausta.
Teppo Kotivuori
Teodor (Teppo) Konrad Kotivuori ent. Himberg oli suomalainen jääkärimajuri.
Perhetausta
Hänen vanhempansa olivat metsänvartija Johan Gustaf Himberg ja Maria Nässling. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Sulo Maria Virekosken kanssa.
Opinnot
Kotivuori kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1921. Hän suoritti Jääkärialiupseereille järjestetyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania. Kotivuori työskenteli harjoittelijana Fiskars oy:n metsäosastolla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 2. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti vuonna 1917 Polangenissa järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota
Kotivuori saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 8. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet määrättiin 1. maaliskuuta 1918 komppanianpäälliköksi Kurkijoen suojeluskuntaan ja 20. maaliskuuta 1918 Käkisalmen suojeluskuntaan sekä 20. huhtikuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tarpilassa ja Raivolassa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Kotivuori palveli sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina edelleen 2. Jääkärirykmentissä, mistä muodostettiin myöhemmin Jääkärirykmentti 2 ja Porin jalkaväkirykmentti 2. Hänet komennettiin 11. joulukuuta 1918 alkaen Satakunnan suojeluskuntapiiriin, missä hän toimi konekiväärikurssin johtajana ja harjoituskoulun opettajana. Hänet siirrettiin 15. maaliskuuta 1919 alkaen Keski-Suomen rykmenttiin, missä hän toimi 23. maaliskuuta 1920 alkaen rykmentin esikunnassa asealiupseerina ja 15. kesäkuuta 1921 alkaen nuorempana upseerina 3. konekiväärikomppaniassa. Hänet siirrettiin 25. tammikuuta 1922 alkaen Autopataljoonaan, mistä hänet määrättiin 4. kesäkuuta 1922 aliupseerikoulunjohtajaksi ja 2. lokakuuta 1922 alkaen pataljoonan esikuntaan, missä hän toimi toimistoupseerina, teknillisen toimiston päällikkönä, talouspäällikkönä, aseupseerina ja varikon päällikkönä. Armeijasta hän erosi 11. helmikuuta 1927 ja siirtyi tämän jälkeen osastonjohtajaksi Suomen voimavaunu Oy:n palvelukseen Helsinkiin.
Talvi- ja jatkosota
Kotivuori osallistui talvisotaan ylimääräisten harjoitusten aikana (YH) Päämajan koulutusosastolla Itä-Karjalan sissikurssien johtajana. Kurssijohtajan tehtävistä vapauduttuaan hän suoritti erikoistehtäviä Laatokan Karjalassa ja myöhemmin Haminan suunnalla. Välirauhan aikana hän toimi Kotijoukkojen esikunnassa talousupseerina.
Jatkosodan puhjettua hän toimi toimistoupseerina Kotijoukkojen esikunnassa, josta hänet siirrettiin Itä-Karjalan sotilashallintoesikuntaan Kuljetustoimiston päälliköksi. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Päämajan Sotatalousosastolle sekä Kuljetusväline osastolle toimistoupseeriksi.
Luottamustoimet
Kotivuori toimi Jääkäriliiton sihteerinä vuosina 1948–1955 ja Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1965–1972.
Aleksandr Jerjomenko
Aleksandr Vladimirovitš Jerjomenko (, s. 10. huhtikuuta 1980 Moskova) on venäläinen jääkiekkomaalivahti. Hän on pelannut vuodesta 2011 KHL-joukkue Dinamo Moskovassa.
Tauno Kalliokulju
Tauno Immanuel Kalliokulju (11. tammikuuta 1935 Petäjäskoski, Oulainen – 7. marraskuuta 1999 Oulainen) oli suomalainen kansalaisopiston rehtori ja kirjailija.
Maanviljelijäperheeseen syntynyt Kalliokulju valmistui sosionomiksi vuonna 1961 Tampereen Yhteiskunnallisesta korkeakoulusta ja yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1978 Tampereen yliopistosta. Hän oli aluksi tuntiopettajana Kalajoen kristillisessä kansanopistossa ja Oulas-opistossa. Vuosina 1971–1989 Kalliokulju toimi Paavolan (Ruukin) kansalaisopiston rehtorina. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1989.
Kalliokulju palkittiin J. H. Erkon kirjoituskilpailussa vuonna 1960. Hän kirjoitti Liitto-lehteen kulttuuri- ja yhteiskunnallisista aiheista. Hän kuului myös oululaisen Kaltio-kulttuurilehden toimituskuntaan. Kalliokulju oli Oulun läänin taidetoimikunnan jäsen vuosina 1977–1982.
Vuokko Koistinen
Vuokko Koistinen os. Haikonen (s. 14. heinäkuuta 1931 Ruokolahti) on suomalainen kirjailija. Hänet on palkittu J. H. Erkon kirjoituskilpailussa vuonna 1959. Koistinen on keskittynyt proosateoksissaan ihmissuhdevaikeuksien kuvaukseen, runoissaan puolestaan luontoon samaistumiseen.
Tausta
Kirjailija vietti lapsuutensa Ruokolahdella Saimaa n järvialueella sijaitsevalla maalaiskansakoululla. Hänen vanhempansa olivat Eino Haikonen ja Lyyli os Hyppönen Isä toimi kansakoulunopettajana. Lapsuutta varjostivat sodat ilmahälytyksineen ja evakko matkoineen. Koti, jossa luettiin paljon, loi edellytykset kirjoittamisharrastukselle. Se alkoi jo varhain päiväkirjoista ja koulunäytelmistä, joita ei ole julkaistu. Kirjailijan ammatti oli Vuokko Koistisen toiveena jo 12-13-vuotiaasta lähtien. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Vuoksenniskan yhteiskoulusta vuonna 1953 ja opiskeltuaan Helsingissä  Vuokko Koistinen avioitui Paavo Koistisen kanssa. Perheeseen syntyi kolme lasta ja Vuokko Koistinen jatkoi kirjoittamista perheenäidin työn ohella. Hän totesi, että kirjoittaminen oli hänelle ainoa mahdollinen elämäntapa. Pohjois-Karjala an hän muutti miehensä mukana vuonna 1956.
Tuotanto
Vuonna 1970 ilmestynyt Vihreät tomaatit on pienimuotoista proosaa sovinnaisessa roolissaan turhautuvan kotiäidin elämästä. Kirjoittaja kuvaa teoksessa hyvin toimeentulevan keski-ikäistyneen naisen ahdistusta aikuistuvien lasten ja etääntyvän aviopuolison luomassa tyhjiössä vailla tyydyttäviä kontakteja ulkomaailmaan. Tyylillisesti kerronta, joka sisältää myös symboliikkaa, lähenee paikoin proosaruno a. Kirjoittaja pyrki samalla ottamaan teoksellaan kantaa ammattia vailla olevien kotiäitien alisteiseen asemaan yhteiskunnassa.
Novellikokoelmassa Yksityisalue, joka ilmestyi vuonna 1972, kirjailija jatkaa psyykkisesti kärsivien ihmisten sielunliikkeiden tulkkina. Kirjan yhteensä kymmenen pienimuotoista tunnelmanovellia kuvaavat tavallisten ihmisten elämäntilanteita. Useissa aiheena on jokin mielenterveysongelma. Niminovelli käsittelee yksin jääneen naisen surua ja eheytymisprosessia. Henkilöhahmoille on yhteistä  nostalgia ja kohtaloonsa alistuminen, mutta surumielistä yleissävyä keventää paikoin vähäeleinen huumori.
Novellien kirjoittamisen aikana kirjailija alkoi kirjoittaa myös runoja. Alkusysäys lyriikkaan syntyi arvostelijoiden luonnehdittua kirjailijan proosateosten tyyliä lyyriseksi. Proosarunoista koostuva Tässä maisemassa ilmestyi syksyllä 1973. Rakkaus- ja luonnonrunoja sisältävässä kokoelmassa lapsuus- ja koulumuistot, lähimenneisyys, nykyhetki ja tulevaisuus limittyvät toisiinsa ja yksinäisen runominän tunnot kuvastuvat kesäisessä maalaismaisemassa. Runojen kivisymboliikasta on löydetty yhtymäkohtia runoilija Helvi Juvo seen. Kokoelma jakautuu viiteen osastoon, joiden aiheet alkavat surusta ja kaipauksesta, palaavat onnen hetkiin, lapsuuden iloihin ja pelkoihin ja etenevät humoristisiin huomioihin maalaisympäristössä, päättyen toivoon. Runojen kuvasto mansikoineen, päiväkorentoineen, lehtiveneineen  ja muine luononhavaintoineen heijastelee kirjoittajan kesämaisemaa, ja hän pitääkin kokoelmaa rakkaudentunnustuksena omalle kesäpaikalleen, missä runot on kirjoitettu.
Seuraavassa teoksessaan Saahan aurinko olla, joka ilmestyi vuonna 1974. kirjailija kertoo minä-muodossa jälleen sairaan ihmisen tarinan. Kirja on kehitysromaani MS-tauti in sairastuvan perheenäidin sopeutumisesta sairauden aiheuttamaan elämänmuutokseen. Kirjoittaja kuvaa ympäristön, perheen ja ystävien asenteita sairastunutta kohtaan, mutta dokumentoi myös taudinkuvaa, potilasjärjestöjen toimintaa, kuntoutusta ja sosiaaliturvaan ja asumiseen liittyviä seikkoja. Romaani jakaantuu kolmeen osaan, joista ensimmäisessä päähenkilö kertoo ajasta ennen sairastumista, toisessa elämäntilanteesta avioeron ja invalidisoitumisen jälkeen ja kolmas henkisestä elpymisestä ja ulkomaailman avautumisesta kohtalotovereiden ja lasten avulla. Romaani ottaa kantaa vähemmistöryhmien tasa-arvon puolesta ja sivuaa myös ajan poliittista ilmapiiriä. Kirjan tyyliä on luonnehdittu realistiseksi ja pienieleisen koruttomaksi.
Avohaava, joka ilmestyi vuonna 1978 on kirjeen muotoon kirjoitettu raportinomainen romaani avioliiton loppuvaiheista petetyn ja hylätyn, kaikkensa yrittäneen vaimon näkökulmasta. Kirjailija pyrki rehelliseen avioeroprosessin analyysiin. Romaani rinnastettiin useisiin samaa teemaa käsitelleiden kirjailijoden teoksiin. Kirjaa luettiin avainromaanina tai päiväkirjana siitä huolimatta, että se nosti esille yleisemmällä tasolla yhteiskunnassa ja keskiluokkaisissa avioliitoissa tavalliset ongelmat. Kirjan kuvausta sovinnaisuuden rajat ylittävästä rakkaudesta, johon päähenkilö venyy yrittäessään pelastaa avioliittonsa ja pitääkseen perheensä koossa, luonnehdittiin suorasanaiseksi. , Kirjassa kritisoidaan voimakkaasti romanttisen rakkauden ideaa ja naisen alistunutta roolia avioliitossa. Kirjailijan identiteetille ovat tarjonneet vahvistusta mm. Aino Kalla ksen, Anais Nin in ja Eeva Kilven päiväkirjat.
Třebíčin juutalaiset korttelit
Historia ja nykypäivä
Näkymä korttelien pohjoiselle pääkadulle.|vasen|pienoiskuva
Vuokko Koistinen
Tuotanto
Avohaavan herättämän keskustelun laannuttua Vuokko Koistinen palasi lyriikkaan. Runokokoelma Rakkaampi kivi, rakkaampi kukka, joka ilmestyi vuonna 1981, ammentaa aiheensa luonnosta ja ottaa kantaa rauhan puolesta hiljaisesti ja eleettömästi.
Třebíčin juutalaiset korttelit
Korttelit keskiajalla
Třebíčin kaupunki alkoi kasvaa kun alueelle oli perustettu benediktiiniluostari vuosien 1101–1104 välillä. Luostarista tuli tärkeä uskonnollinen keskus ja kaupungista nopeasti vilkas kauppapaikka. Ensimmäiset juutalaiset saapuivat alueelle 1300-luvulla. Juutalaisilta oli kielletty kristittyjen keskuudessa asuminen, joten he perustivat oman yhteisönsä Jihlava-joen pohjoisrannalle joen eteläpuolen kristittyjen asuinalueen ja kauempana pohjoisessa sijainneen palatsilinnan väliin. Aluetta kutsuttiin nimellä Podklášterí.
Hyökkääjät tuhosivat alueen muun Třebíčin kaupungin tavoin 1410 ja 1468, jolloin Unkarin kuningas Matias Corvinus valloitti kaupungin. Alue rakennettiin uudelleen 1475–1480. Juutalainen asuinalue menestyi, mutta juutalaisilla ei ollut samoja oikeuksia kuin kaupungin muilla asukkailla. Kaupungin porvarit yrittivät häätää kilpailijoiksi kokemansa juutalaiset kaupungista ensin 1528 ja toisen kerran 1547. Juutalaiset saivat kuitenkin jäädä.
Vuokko Koistinen
Tuotanto
Vuokko Koistisen tekstejä on julkaistu myös kirjailijayhdistys Ukrin antologioissa
Kirjailijakuva
Vuokko Koistinen ei pyri kirjoissaan olemaan julistaja, vaan vaikuttaja ja heikkojen ja väärinymmärretyjen edustaja. Tuotannossaan hän tarkastelee yleisempiä ongelmia yksilöpsykologisesta näkökulmasta. Kirjailija eläytyy henkilöittensä tunteisiin ja ajatuksiin mieluiten minä-muodossa. Teosten symboliikka rakentuu arkielämästä tutuille käsitteille Kerronta on realistista, mutta lyyrikon ominaislaatu näkyy myös hänen proosassaan, jonka tarkkaan hiotulle tyylille on ominaista vähäeleisyys ja ilmavuus. Parhaana luomiskautenaan kirjailija on pitänyt kesää, jolloin yksinäisyys luonnon keskellä vapauttaa luovuuden.
Třebíčin juutalaiset korttelit
Vapautuminen 1600-luvulta lähtien
1600-luvun lopussa tilanne rauhoittui ja juutalaisille sallittiin rahanlainaamisen ja kaupan lisäksi myös käsityöammatteja kuten nahkojen parkitseminen ja saippuan tai käsineiden valmistaminen. Työtä verotettiin kuitenkin ankarasti. Třebíčin kaupunki jäi sekä kolmikymmenvuotisen sodan että turkkilaisten hyökkäyksen (1663) jalkoihin. Korttelit ovat palaneet historiansa aikana ainakin kuusi kertaa. Myös Jihlava-joki on tulvinut kortteleihin useita kertoja. Vuonna 1849 kortteleille myönnettiin itsenäisen kunnan status, ja ne saivat oman hallinnon ja pormestarin. Aluetta ryhdyttiin kutsumaan Zámostíksi. Tšekkoslovakian aikana Zámostísta tuli osa Třebíčin kaupunkia.
Korttelien asukkaat ja holokausti
Kaikki jäljellä olleet noin 300 juutalaista vietiin toisen maailmansodan aikana keskitysleireihin. 18–19. toukokuuta 1942 281 korttelien juutalaista kuljetettiin Theresienstadtin keskitysleirille ja myöhemmin itään tuhoamisleireille. Heistä palasi sodan jälkeen kaupunkiin vain kymmenen ihmistä. Tällä hetkellä alueella ei asu tiettävästi juutalaisia.
Korttelien alue
pienoiskuva|350x350px|1. Kaupungintalo · 2. Etummainen synagoga · 3. Koulu · 4. Takimmainen synagoga · 5. Sairaala · 6. Köyhäintalo · 7. Nahkatehdas ja parkitsimo 8. Kärrytie 9. Mikveh-kylpylä 10. Vanhan sillan aiempi sijainti|alt= Turvallisuussyistä ja koska kortteleilla ei ollut tilaa laajentua ne rakennettiin suljetuksi, yhtenäiseksi ja hyvin tiiviisti asutuksi alueeksi. Gheton vanhin osa on sen lännessä etummaisen synagogan alueella, josta korttelit rakentuivat vähitellen kohti itää. Kortteleiden halki kulkee kaksi suurempaa pääkatua, joita kutsuttiin vuosisatojen ajan ylemmäksi ja alemmaksi juutalaiseksi kaduksi. Korttelien alueella on kaksi synagogaa, köyhäintalo, kunnantalo, koulu, vanha nahkatehdas ja sairaala. Alueeseen liittyy myös hieman kauempana sijaitseva juutalainen hautausmaa, joka on yksi Euroopan suurimmista.
Gheton alueella on tällä hetkellä 121 asuinrakennusta. Talot ovat pieniä. Vuosisatojen kuluessa niihin tehtiin laajennuksia ja lisäyksiä ja niitä jaettiin asuntoihin useampien asukkaiden kesken. Ahtaassa ghetossa rakenteista tuli hankalia ja monimutkaisia. Joihinkin taloihin pääsee kulkemaan vain toisten talojen kautta. Talot rakennettiin ensin puusta, mutta useiden palojen jälkeen rakennusmateriaaliksi tuli kivi ja tiili. Tyypillisesti talon alakerrassa oli pieni kauppa tai työpaja ja yläkerrassa asuintilat.
ISA
thumb|220px|ISA-laajennuskorttipaikkoja (musta liitin) vanhanmallisella emolevyllä thumb|ISA-laajennuspaikkaan liitettävä [[Sound Blaster AWE64 ISA -äänikortti]]
ISA on IBM PC:ssä 1981 esitelty laajennusväylä, joka säilyi käytössä 1990-luvun puoliväliin.
Alkuperäinen väylä oli 8 bittiä leveä rinnakkaisväylä ja kellotaajuudeltaan 4,77 MHz, joka oli synkronissa IBM PC:n 8088-suorittimen kellotaajuuteen. IBM AT esitteli 16-bittisen väylän, joka toimi 6 tai 8 MHz:n taajuudella, jolloin sen käytännön siirtonopeus oli korkeintaan noin 4 MB/s.
ISA-väylä oli aluksi synkronissa suorittimen kelloon, jolloin suorittimien kellotaajuuksien kasvaessa väylän nopeus kasvoi, kunnes jossain vaiheessa ilmeni yhteensopivuusongelmia. Käytännössä kortit toimivat 12–16 MHz taajuuksiin asti. Myöhemmät piirisarjat erottivat ISA-väylän suorittimen kellosta ja se sai signaalinsa eteläsillan kellogeneraattorista. 16-bittisen väylän vakionopeudeksi tuli 8 MHz, jota voi useimmilla emolevyllä nostaa jumppereilla.
8-bittiset ISA-kortit voivat osoittaa 1 MB muistia (jota 8088 tuki) ja käyttivät DMA 1 -linjaa ja jotain kahdeksasta Intel 8259:n keskeytyslinjasta ja bus masterointia, kortin aloittamia DMA-siirtoja muistiin. 16-bittinen ISA laajensi kortin näkemän muistin 16 MB:iin, mahdollisuuden käyttää neljää eri keskeytyslinjaa ja neljää eri DMA-väylää. ISA-väylän DMA-siirtoja varten on edelleen varattava muisti fyysisen muistin ensimmäisen 16 MB:n alueelta.
ISA tunnettiin erityisen hankalasta konfiguroitavuudestaan. Jokaiselle lisäkortille piti varata oma yksilöllinen IRQ, I/O-osoitteet ja DMA-kanava, niistä vaihtoehdoista joita kukin kortti tuki, siten että ne eivät menneet päällekkäin. Säädöt tehtiin tyypillisesti laajennuskorttien dip-kytkimillä tai jumppereilla. Microsoft kehitti tämän helpottamiseksi myöhemmin ISA PnP -standardin.
Microsoftin PC 97 -standardi suositteli ISA-laajennuskorttipaikkojen jättämistä kokonaan pois. Myöhemminkin sitä käytettiin kuitenkin sisäisesti, jolloin mm. levykeasema ja sarjaportit näkyivät ISA-väylässä.
Ulrike Maier
Maier sijoittui Calgaryn olympialaisissa 1988 suurpujottelussa kuudenneksi ja pujottelussa kymmenenneksi. Vailissa 1989 hän voitti supersuurpujottelun maailmanmestaruuden kukistettuaan tasaisessa kilpailussa Sigrid Wolfin kolmella ja Michaela Gerg-Leitnerin neljällä sadasosasekunnilla. Lisäksi hän oli alppiyhdistetyssä kuudes ja suurpujottelussa kahdeksas.
Maier voitti Saalbachin MM-kilpailuissa 1991 toistamiseen super-G:n maailmanmestaruuden kukistettuaan Carole Merlen 0,11 sekunnilla. Suurpujottelussa hän sai Pernilla Wibergin jälkeen hopeaa. Albertvillen olympialaisissa 1992 Maier sijoittui suurpujottelussa neljänneksi – kuuden sadasosan päähän mitalista – ja supersuurpujottelussa viidenneksi. Moriokan MM-kilpailuissa 1993 hän oli super-G:ssä neljästoista ja suurpujottelussa viidestoista.
Maier voitti maailmancupissa yhteensä viisi osakilpailua, sijoittui yhdeksän kertaa toiseksi ja kuusi kertaa kolmanneksi. Supersuurpujottelun maailmancupin yhteispisteissä hän sijoittui toiseksi kaudella 1992–1993 ja alppiyhdistetyn maailmancupissa niin ikään toiseksi kaudella 1988–1989. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui viidenneksi kaudella 1992–1993.
Michel Der Zakarian
Michel Der Zakarian (s. 18. helmikuuta 1963) on armenialais-ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Helmikuusta 2023 lähtien hän on toiminut Montpellierin päävalmentajana.
Ura pelaajana
Der Zakarian syntyi Jerevanissa, Armenian sosialistisessa neuvostasavallassa, mutta urheilulliset kannuksensa hän hankki Ranskassa. Juniorina Vivaux Maronniersia ja Mazargues'ta edustanut Der Zakarian aloitti ammattilaisuransa 1979 FC Nantes Atlantiquessa, jossa hän pelasi yhdessä mm. seuraikonien Henri Michelin ja Maxime Bossis'n kanssa. Der Zakarian kuului FC Nantes'n miehiestöön yhdeksän kauden ajan pelaten kaikkiaan 140 liigaottelua.
Maajoukkuetasolla Der Zakarian ei koskaan noussut Neuvostoliiton maajoukkuerinkiin, mutta pelasi 1996–1997 viisi maaottelua Armenian maajoukkuepaidassa.
Ura valmentajana
Der Zakarian aloitti valmennusuransa 1998 Montpellier HSC:n organisaatiossa valmentaen seuran kakkosjoukkuetta aina vuoteen 2006 saakka, jolloin hän siirtyi FC Nantes Atlantiquen kakkosjoukkueen peräsimeen.
Syyskuussa 2006 FC Nantes Atlantiquen päävalmentajaksi noussut Georges Eo nimesi Der Zakarianin apuvalmentajakseen ja tämä jätti kakkosjoukkueen valmentamisen. Eon valmennuspestyi ei sujunut ruusuisesti ja hän saikin potkut jo helmikuussa 2007. Potkujen jälkeen FC Nantes nimesi Der Zakarianin ja tšadilaisen Japhet N'Doramin luotsaamaan seuraa kauden loppuun. Kausi päättyi seuran osalta putoamiseen Ranskan pääsarjasta 44 vuotta kestäneen taivalluksen jälkeen.
Putoamisesta huolimatta seurajohto antoi luottoa Der Zakarianille, joka jatkoi seuran päävalmentajana. Hänen johdollaan FC Nantes sijoittui kaudella 2007/08 Ligue 2:ssa hopealle ja palasi yhden kauden tauon jälkeen takaisin pääsarjaan.
Kausi 2008/09 Ligue 1:ssä alkoi kuitenkin Nantes'n osalta surkeasti. Seurajohto sai tarpeekseen jo kolmen kierroksen jälkeen, kun Nantes oli hävinnyt kaksi ottelua ja pelannut kerran tasan. Der Zakarianille annettiin potkut 26. elokuuta.