cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ammoniumvetyfluoridi
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa ammoniumvetyfluoridi on väritöntä ja hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on ortorombinen. Aine liukenee erittäin hyvin veteen ja liuokset ovat happamia. Ammoniumvetyfluoridi liukenee vähäisessä määrin myös etanoliin. Yhdisteen liuokset kykenevät syövyttämään lasia. Ammoniumvetyfluoridi reagoi monien metallioksidien kanssa muodostaen ammoniumin ja metallin kakssoisfluoridisuoloja.
Valmistus ja käyttö
Ammoniumbifluoridia voidaan valmistaa kaasufaasissa tapahtuvalla reaktiolla, jossa ammoniakki reagoi vetyfluoridi ylimäärän kanssa. Toinen tapa on haihduttaa kuivaksi ammoniumfluoridin vesiliuoksia, jolloin muodostuu ammoniumvetyfluoridia.
Ammoniumvetyfluoridin vesiliuoksia käytetään lasin etsauksessa. Teollisuudessa sitä käytetään myös kankaiden puhdistamiseen, emästen neutralointiin sekä vetyfluoridin ja metallifluoridien valmistukseen. Ammoniumvetyfluoridi reagoi maaperän fluoridimineraalien kanssa ja liuottaa ne, minkä vuoksi sitä käytetään apuaineena pumpattaessa öljyä öljylähteistä.
David Karppelin
David Karppelin (13. elokuuta 1849 Rautalampi – 8. helmikuuta 1920 Leppävirta) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Karppelinin puoliso oli Anna Maria Juho Hermannintytär Parpola. Karppelin oli talonpoikaissäädyssä Ruoveden tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1885.
Kalevan-ottelu 1914
Kalevan-ottelu järjestettiin vuonna 1914 Helsingissä 19.–20. syyskuuta. Kilpailupaikka oli Eläintarhan kenttä. Kalevan maljan voitti Helsingin Kisa-Veikot. Ohjelmassa oli ensimmäistä kertaa painonheitto.
Lars Magnus Vladimir Glansenstierna
Lars Magnus Vladimir Glansenstierna (12. lokakuuta 1854 Heinola – 19. kesäkuuta 1906 Irkutsk) oli suomalainen upseeri ja virka- ja valtiopäivämies.
Isan
thumb|right|300px|Isan on Thaimaan koillinen alue Isan (myös Iisaan, Isarn, Issan, tai Esarn; isaniksi/) on Thaimaan koillinen osa. Se on Thaimaan osista suurin. Se sijaitsee Khoratin ylängöllä. Aluetta rajaa pohjoisessa ja idässä Mekong-joki, etelässä Kambodžan raja. Lännessä alueen erottaa Pohjois- ja Keski-Thaimaasta Phetchabunin vuoristo. Isanin pinta-ala on 160 000 km² ja väkiluku 20 825 000.
Lars Magnus Vladimir Glansenstierna
Glansenstiernan vanhemmat olivat Otto Vladimir Glansenstierna ja Ulrika Monto ja puoliso Helena Lagerström. Glansenstierna opiskeli Haminan kadettikoulussa vuodesta 1867, mutta lopetti kurssinsa kesken 1874. Hän oli sitten aliupseeri joukko-osastossa Käkisalmessa ja oppilas sotakoulussa Varsovassa. Vänrikiksi hän yleni sotapalveluksessa 1876 ja aliluutnantiksi 1877. Glansenstierna osallistui Turkin sotaan 1877–1878. Palveluksesta hän erosi luutnanttina helmikuussa 1880, mutta tuli jo seuraavan vuoden syyskuussa uudestaan palvelukseen aliluutnanttina, yleten luutnantiksi 1883, alikapteeniksi 1890 ja kapteeniksi 1897. Erottuaan palveluksesta everstiluutnanttina 1899 Glansenstierna toimi Viipurissa tulkkina ja notaarina, kunnes tuli taas sotapalvelukseen kapteenina siperialaiseen joukko-osastoon 1905 ja yleni everstiluutnantiksi tammikuussa 1906. Hän kuoli Irkutskissa saman vuoden kesäkuussa.
Glansenstierna oli aatelissukunsa viimeinen miespuolinen henkilö. Hänen tyttärensä Ingegerd Glansenstierna-Stenvallin (1891–1946) kuollessa jo vuonna 1719 aateloitu Glansenstiernan suku sammui lopullisesti.
Finlandia Trophy
Finlandia Trophy on kansainvälinen taitoluistelukilpailu, joka on järjestetty vuodesta 1995 lähtien vuosittain lokakuun alkupuolella lukuun ottamatta vuotta 2005, jolloin kilpailu peruuntui. Finlandia Trophy käytiin vuoteen 2004 saakka Helsingissä, vuosina 2006–2011 Vantaan Valtti-areenalla ja vuodesta 2012 Espoon Metro Areenalla.
Miehet
thumb|[[Yuzuru Hanyu vuoden 2012 kultamitalisti.]]
Hämeenlinnan Hiihtoseura
Hämeenlinnan Hiihtoseura on Hämeenlinnassa toimiva talviurheiluun keskittynyt urheiluseura. Seura perustettiin 2. joulukuuta 1924. Nykyisin seurassa on yli 250 jäsentä, ja päälajina on maastohiihto.
Hämeenlinnan Hiihtoseuran hiihtäjiä ovat muiden muassa Laura Mononen, Maija Hakala, Anni Kainulainen ja Matti Hakala.
USS Pivot (AM-463)
USS Pivot (runkonumero AM-463 ja MSO-463) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1954 vesillelaskettu Aggressive-luokan miinanraivaaja.
Valmistus
Alus tilattiin Wilmington Boat Worksiltä Wilmingtonista Kaliforniasta, missä köli laskettiin 31. maaliskuuta 1952. Alus laskettiin vesille 9. tammikuuta 1954 kumminaan rouva Minor C. Heinl ja otettiin palvelukseen 12. heinäkuuta ensimmäisenä päällikkönään Robert M. Collins.
Palvelus
Long Beachin ja San Diegon alueella pidettyjen koeajojen jälkeen alus liitettiin Mine Division 93:n johtoalukseksi viirikköä perustettaessa 6. joulukuuta. Alus osallistui 8. tammikuuta 1955 operaatio Rainbowiin aloittaessaan palveluksensa Tyynenmeren laivastossa. Helmikuussa alus luokiteltiin uudelleen, jolloin sen runkonumeroksi tuli MSO-463.
Alus lähti 2. kesäkuuta 1958 Long Beachista Kaukoitään liittyäkseen Yhdysvaltain 7. laivastoon. Alus ajoi karille Naruto Kaikyossa Japanissa yrittäessään pelastaa karille ajaneen USS Prestigen. Alus kuitenkin pääsi irti karilta. Alus palasi 7. tammikuuta 1959 Long Beachiin.
Aluksen kolme viimeistä palvelusrupeamaa olivat Vietnamin rannikolla valvomassa meriliikennettä. Alus palasi Long Beachiin viimeistä kertaa 10. toukokuuta 1969. Alus poistettiin palveluksesta 1. heinäkuuta 1971 ja alusluettelosta 1. elokuuta 1974. Alus myytiin Espanjalle palveluksesta poistopäivänä.
Espanjan laivasto
Espanjan laivasto otti aluksen palvelukseen nimellä Guadamedina (M42).
Lionel Shriver
pienoiskuva|Lionel Shriver Cannesissa vuonna 2011. Lionel Shriver (syntymänimi Margaret Ann Shriver, s. 18. toukokuuta 1957) on amerikkalaissyntyinen kirjailija, joka asuu New Yorkissa ja Lontoossa. Shriver muutti nimensä Margaret Annista Lioneliksi, koska tiesi, että miehiä kohdellaan paremmin kuin naisia. Hänen puolisonsa on jazzrumpali Jeff Williams.
Kuusankosken urheilupuisto
Kuusankosken urheilupuisto on Kouvolan Kuusankosken pääasiallinen yleisurheilu- ja jalkapalloareena. Se on Kuusankosken Kumun ja Voikkaan Pallo-Peikkojen kotikenttä. Urheilupuistossa on yleisurheilukenttä, ruoho- ja hiekkapäällysteiset pallokentät, hiekkatekonurmipintainen pesäpallokenttä sekä tenniskentät.
Urheilupuisto on nähnyt aikoinaan Veikkausliigajalkapalloa. Kuusankosken Kumu pelasi liigaa kauden 1990 ja urheilupuisto toimi tuolloin Kumun kotikenttänä. Kyseiseltä kaudelta on peräisin myös kentän yleisöennätys, 3 269 katsojaa ottelussa Valkeakosken Hakaa vastaan. Urheilukentällä on katettu pääkatsomo sekä kenttää kiertävä betoninen aurinkokatsomo.
Elena Leeve
Elena Maire Karin Leeve (s. 1. helmikuuta 1983 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on valmistunut Teatterikorkeakoulusta teatteri­taiteen maisteriksi vuonna 2006.
Demetrias (fyle)
Demetrias oli antiikin ajan Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen fyle eli ”heimo” tai ennemminkin äänestyspiiri, joka perustettiin hellenistisellä kaudella vuonna 307/306 eaa. Ateenalaiset kunnioittivat tuolloin makedonialaista sotapäällikköä ja myöhempää kuningasta Demetrios Poliorketesta nimittämällä tämän eponyymiksi heerokseksi ja antamalla tälle oman fylen. Samaan aikaan perustettiin fyle Antigonis. Fylet tunnettiin yhdessä ”makedonialaisina fyleinä”.
Elena Leeve
Ura
Leeve alkoi harrastaa näyttelemistä seitsemän­vuotiaana. Hänen ensimmäisen merkittävä roolinsa oli nuorten­sarjassa Kuusikko ja kuoleman varjot (1997).
Demetrias (fyle)
Trittyksillä ei ollut tässä vaiheessa enää erityistä merkitystä. Vuonna 224/223 eaa. fylen demosten määrä väheni 14, kun Oinoe siirrettiin uuteen Ptolemais-fyleen. Makedonialaiset fylet lakkautettiin vuonna 201/200 eaa. Ateenan ja Makedonian välisen sodan vuoksi. Tuolloin niiden demokset siirrettiin takaisin vanhoihin fyleihinsä (tai uuteen Attalis-fyleen).
Fylen jäseniin viitattiin nimityksellä Dēmētrieus, monikossa Dēmētrieis tai Dēmētriadai.
Elena Leeve
Ura
Leeve esiintyi 11-vuotiaana Circle-yhtyeen musiikki­videolla Kyberia ja myöhemmin hän oli vuonna 1997 mukana Kom-teatterin Rikoksessa ja rangaistuksessa. Vuonna 2002 hänet nähtiin Prosperon tyttärenä Ryhmäteatterin tuotannossa Shakespearen Myrskystä. Leeve on tehnyt rooleja Q-teatterissa, ja muita näyttämöitä ovat olleet Suomen Kansallisteatteri ja Lahden kaupunginteatteri, jossa hän vuonna 2011 esitti nuorta Hannah Arendtia Taru Mäkelän ohjaamassa näytelmässä Hannah ja rakkaus. Näytelmää esitettiin myös Turun kaupunginteatterissa, Tampereen Työväen Teatterissa ja Helsingin Korjaamolla.
Leeve on näytellyt elo­kuvissa, televisio­sarjoissa ja näytelmissä. Hän voitti parhaan nais­pääosan Jussi-palkinnon ylä­aste­ikäisenä elo­kuvasta Tulen­nielijä (1998). Hän on saanut saman palkinnon myös elo­kuvasta Putoavia enkeleitä (2008). Leeve oli ehdolla palkinnon­saajaksi myös vuonna 2002 elo­kuvasta Cyclomania.
Rockyhtye Maj Karman Kauniit Kuvat on tehnyt Elena Leevestä kappaleen Metallisydän-albumilleen.
Jahvice
Jahvice (oikealta nimeltään Jani Mikkonen ) on suomalainen reggae-laulaja. Hän on toiminut aktiivisesti sound system piireissä vuodesta 1997 mm. seuraavissa kokoonpanoissa: Intergalaktik Soundsystem, Healing Of The Nation, Lion Head, Cool Runnings Crew.
Lloyd Glasspool
Lloyd Glasspool (s. 19. marraskuuta 1993 Redditch, Englanti) on brittiläinen tennispelaaja. Nykyisin enimmäkseen nelinpeliä pelaava Glasspool on sijoittunut parhaimmillaan ATP-listalla nelinpelissä sijalle 99 kesäkuussa 2021. Kaksinpelissä hän on ollut korkeimmillaan sijalla 282 heinäkuussa 2016.
Glasspool saavutti ensimmäisen ATP-turnausvoittonsa Marseillessa maaliskuussa 2021, kun hän voitti Harri Heliövaaran kanssa loppuottelussa Sander Arendsin ja David Pelin.
Live at the Marquee (Sweet)
Live at the Marquee on uudelleenkootun Sweet-yhtyeen neljä studiokappaletta sisältävä livealbumi vuodelta 1989. Se taltioitiin Lontoon Marquee-klubilla vuonna 1986. Samasta konsertista julkaistiin myös video. Albumin julkaisi Euroopassa SPV ja Yhdysvalloissa Maze-yhtiö.
Yleistä kappaleista
Albumi alkaa kappaleella ”Action”. Sitä seuraa ”Sweet F.A.”, jossa on studioversiosta poikkeavia sävelkulkuja. Levyn kolmas ja ensimmäisen vinyylin viimeinen raita on ”Love Is Like Oxygen”, jonka alkuperäinen instrumentaaliväliosa on korvattu muun muassa Emerson, Lake & Palmer -yhtyeen levyttämän ”Fanfare for the Common Man” -kappaleen soitolla. Kappaleen tekijöitä ei kuitenkaan ole mainittu levyn kansitiedoissa. ”Love Is Like Oxygen” on myös lähes yhdeksänminuuttisenä albumin pisin raita.
Ensimmäisen vinyylin aloittaa potpuri, jonka ensimmäinen kappale on Phil Lanzonin kosketinsoitinsoolon sisältävä ”Restless”. Sikermää jatkaa energisesti esitetty ”No You Don’t”, jonka jälkeen se päättyy Andy Scottin kitarasooloon ”Guitar Segue”. Seuraava kappale on ”Someone Else Will”, jonka aikana lavalla esiintyi myös kaksi striptease-tanssijaa, Linzi Drew ja Ruth Chapman. Ykkösvinyylin kakkospuolen päättää Mick Tuckerin rumpusoolo, ”Drum Solo”.
Live at the Marqueen kakkosvinyylin ensimmäinen raita on kosketinsoitinsoololla ja yleisönlaulatusosuudella yli kahdeksanminuuttiseksi venytetty ”Set Me Free”. Sitä seuraava ”The Ballroom Blitz” on kirjoitettu levyn kanteen muodossa ”Ballroom Blizz”. Konsertin ja levyn toisen vinyylin ykköspuolen päättää ”Fox on the Run”. Lopussa kuullaan vielä muutama riffi ”Love Is Like Oxygenia”.
Levyn toisen vinyylin kääntöpuolella on Sweetin neljä uutta studiokappaletta. Niistä kolme ensimmäistä ovat solisti Paul Dayn, kosketinsoittaja Phil Lanzonin ja kitaristi Andy Scottin yhdessä kirjoittamia. Niistä ensimmäinen on AOR-tyylinen ”Shot Down in Flames”. ”Over My Head” on tyylillisesti edeltäjänsä kaltainen, mutta progressiivisempi. Kolmas kappale ”Jump the Fence” poikkeaa edellisistä kappaleista, ja solisti Paul Day laulaa sen A-osat pelkkien rumpujen säestyksellä. Loppua kohden instrumentteja tulee kuitenkin enemmän mukaan. Albumin viimeinen kappale on cover ”Reach Out... I’ll Be There”, joka tunnetaan erityisesti The Four Tops -yhtyeen levytyksenä. Sweetin versio ei ole yhtä soul-tyylinen, vaan hard rock -vaikutteinen.
Julkaisu
Albumi ilmestyi 1. marraskuuta 1989. Sen julkaisi Euroopassa SPV-yhtiö sekä tupla-LP:nä että CD:nä. Yhdysvalloissa levyn julkaisi Maze-yhtiö ainakin CD-formaatissa. Kyseisessä versiossa takakannen kuvat konsertin striptease-tanssijoista oli korvattu tavallisilla yhtyekuvilla.
Live at the Marquee julkaistiin myös videoversiona. Kappaleiden järjestys on siinä hieman erilainen: ”Love Is Like Oxygen” on totuudenmukaisesti vasta setin neljänneksi viimeinen kappale.
Lomasankarit
Lomasankarit (työnimeltään Seikkailu Kreikassa, ) on Taavi Vartian ohjaama suomalais-kreikkalainen nuortenelokuva, joka sai ensi-iltansa 31. lokakuuta 2014. Elokuvan pääosissa näyttelevät Nuutti Konttinen, Ville Myllyrinne, Laura Malmivaara, Veikka Vainikka sekä Emil Auno. Elokuvassa esiintyy rooleissa myös useita kreikkalaisia näyttelijöitä. Elokuva kuvattiin Kreikassa Kosin saarella huhti–kesäkuussa 2014.
Fiorini International
Fiorini International S.p.a. on italialainen pakkaustuotteita valmistava yritys. Yritys on perustettu vuonna 1946 ja sen pääkonttori sijaitsee Ripessä, Anconan maakunnassa. Yrityksen toinen toimipaikka on Tšekin Prahassa.
Lomasankarit
Elokuva kertoo Tonista (Nuutti Konttinen) joka lähtee perheineen lomamatkalle Kosille, mutta loman aikana Tonin onkin pelastettava paikallinen tyttö Adriána (Ifigéneia Tzóla) kidnappaajien kynsistä.
Fiorini International
Fiorinin päätuotteita ovat painetut paperirullat, joista valmistetaan paperipusseja jauho- ja sokeriteollisuudelle sekä paperikasseja vähittäiskaupalle.
Haukivuori
300px|pienoiskuva|oikea|Haukivuoren Asemankylää. Haukivuori on Etelä-Savossa sijainnut entinen Suomen kunta. Kunnassa asui vuonna 2006 noin 2 300 ihmistä, ja sen pinta-ala oli 505,11 km², josta 108,07 km² oli vesistöjä. Väestötiheys oli noin 5,8 asukasta/km². Haukivuoren kunta liitettiin Mikkelin kaupunkiin 1. tammikuuta 2007.
Haukivuoren naapurikunnat olivat Kangasniemi, Mikkeli, Pieksämäki ja Virtasalmi. Kunnan halki kulkevat Savon rata ja kantatie 72. Rautatieasema sijaitsee keskustaajamassa eli Asemankylässä. Tiilikirkon on suunnitellut Veikko Larkas 1951.
Kunnan alueella oli osittain Puulan koillispuolella ja siihen Mäntyharjun reittiä Rauhasalmen, Rauhajärven ja Läsäkosken kautta laskeva Kyyvesi, jonka rannalla ovat sekä Haukivuoren kirkko että Asemanseudun taajama hieman sen pohjoispuolella. Saksalanharju on ainakin poikkeuksellisen suuri, paikallisen käsityksen mukaan Euroopan suurin drumliinityyppinen harju eli kivisydäminen harjumainen moreenimuodostuma. Joka tapauksessa se on arvokas maisemakokonaisuus. Kyyveden pohjoispuolella sijaitsevat Nykälänjoen Nykälänkosket, joihin yhdistyy 1800-luvulta peräisin oleva Koskentila, on perho- ja yleensäkin vapaa-ajan kalastuspaikka.
Rajasuolla, ilmeisesti Pieksämäen Virtasalmeen rajoittuvalla turvesuolla, järjestetään kesäisin suolentopallon mestaruuskisat.
Haukivuoren nimikkoruokia ovat tappaiskeitto ja puolukkavelli. Kolmanneksi pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla keskikesän helleruoka sevokas, kokkopiimän ja talkkunajauhon sekoitus.
Historia
Haukivuori on ollut asutettuna keskiajan lopulta lähtien. 1570-luvulla kylä oli Suur-Savon vauraimpia, ja siksi Haukivuorta ehdotettiinkin uuden Haukivuori-Pieksämäen seurakunnan pääpaikkakunnaksi ja -kirkonkyläksi. Keskus sijoitettiin kuitenkin nykyiselle Pieksämäelle, sillä Haukivuori oli pitäjään nähden syrjässä. Vuonna 1873 Haukivuori erotettiin kokonaan itsenäiseksi kunnaksi.
Haukivuoren puukirkko rakennettiin 1790-luvulla, mutta se paloi sähkövian takia vuonna 1949. Uusi Veikko Larkaksen suunnittelema tiilikirkko valmistui vuonna 1951. Uuden kirkon katolla oleva risti hitsattiin kiini väärinpäin, mutta virhe korjattiin jälkeenpäin.
Nogain kieli
Nogai (nogaiksi ногай тили, nogai tili) on nogaiden puhuma kieli, joka kuuluu turkkilaiskielten kielikuntaan. Sillä on virallisen kielen asema Dagestanissa ja Karatšai-Tšerkessiassa.
Levinneisyys ja puhujamäärä
Nogaita puhutaan nykyään pääasiassa Venäjällä Pohjois-Kaukasiassa. Nogait asuvat erillisinä ryhminä Dagestanin Nogain, Tarumovkan, Kizljarin ja Babajurtin piireissä, Stavropolin aluepiirin Neftekumskin, Mineralnye Vodyn, Kotšubejevskojen ja Stepnojen piireissä, Karatšai-Tšerkessiassa, Astrahanin alueella sekä Tšetšenian Šelkovskajan piirissä.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan nogain puhujia oli Venäjällä 67 000 henkeä, näistä 23 900 Dagestanissa, 15 200 Stavropolin aluepiirin nykyisellä alueella, 12 600 Karatšai-Tšerkessiassa, 6 800 silloisessa Tšetšeno-Ingušiassa ja 3 800 Astrahanin alueella. Kansallisuudeltaan nogaista nogain kieltä puhui äidinkielenään 90,4 % ja venäjää 2,4 %. Loput puhuivat äidinkielenään lähinnä kumykkia.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan nogain kieltä puhuu 90 000 henkeä (lukuun sisältyvät myös nogaita toisena tai vieraana kielenä puhuvat). Dagestanissa nogain puhujia oli 38 000, Karatšai-Tšerkesiassa 15 600 ja Tšetšeniassa 3 500.
Kansallisuudeltaan nogaista 93,7 % osaa venäjää (82,7 % vuonna 1989). Dagestanissa nogait puhuvat usein myös muita naapurikieliä kuten kumykkia. Astrahanin alueella nogain kieleen on vaikuttanut tataari.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 87 100 nogain puhujaa.
Historia ja murteet
Nogain kieli kuuluu turkkilaisten kielten kiptšakkilaisen ryhmän kiptšakkilais-nogailaiseen alaryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat karakalpakki, kazakki sekä uzbekin kielen kiptšakkilaismurteet. Ennen eriytymistään näiden kielten puhujat kuuluivat Kultaisen ordan hajoamisen jälkeen syntyneeseen Nogain ordaan. Eniten yhteisiä piirteitä nogailla on karakalpakin kanssa.
Haukivuori
Kyliä
Asemankylä, Kantala, Kirkonkylä, Nykälä, Häkkilä, Pitkäaho, Moilala, Pohjalahti, Sarselinkylä, Saksala, Tervalahti, Tuliniemi, Taipale
Nogain kieli
Historia ja murteet
Kielessä on kolme päämurretta: varsinaisnogai Stavropolin aluepiirissä, karanogai Dagestanissa ja aknogai Karatšai-Tšerkessiassa. Varsinaisnogai on sulautumassa karanogaihin, minkä takia eräät tutkijat eivät enää erota sitä päämurteeksi.
Haukivuori
Palvelut
Nykälässä toimi ala-aste kevääseen 2009 asti ja kesäisin kauppa ja kyläbaari. Kyläkauppa ja baaritoiminta loppui vuonna 2006. Kantalassa toimi ala-aste lukuvuoteen 2006-07 asti. Rautatieasema ja kyläkauppa on lakkautettu jo aiemmin. Kirkonkylällä sijaitsee Haukivuoren kirkko, Haukivuoren kotiseutumuseo ja joitakin majoituspalveluja. Pienemmillä kylillä palveluja on hyvin vähän.
Nogain kieli
Historia ja murteet
Krimintataarin nogain murre määritellään joissakin lähteissä nogain kielen murteeksi. Toisissa lähteissä se määritellään krimintataarin murteeksi, jossa on nogain kielen vaikutteita. Kyseistä murretta puhutaan Romanian Dobrudzhan alueen pohjoisosissa, jossa murteen puhujat lasketaan 25 000:n tataarin kielen puhujan joukkoon, joka käsittää myös krimintataarin puhujat. Ennen väestön pakkosiirtoja Keski-Aasiaan murretta puhuttiin myös Perekopin ympärillä Krimin niemimaan pohjoisosassa.
Haukivuori
Koulut
Haukivuoren pitäjän alueen ainoa peruskoulu on Haukivuoren yhtenäiskoulu. Alakoulu ja yläkoulu sijaitsevat nykyisin samassa remontoidussa koulurakennuksessa. Esikoulu ja luokat 1-4 sijaitsevat uudessa siivessä, muut luokat 5-9 opiskelevat vanhan yläaste-lukion remontoiduissa tiloissa. Nykälän koulu lakkautettiin vuonna 2009, Kantalan koulu vuonna 2007 ja Haukivuoren lukio vuonna 2011.
Nogain kieli
Kirjakieli
Vanhimmat nogainkieliset kirjalliset muistomerkit ovat 1300-luvulta Nogain ordan ajalta. 1400–1600-luvuilta on säilynyt laaja diplomaattinen kirjeenvaihto. Nogairunoilijoiden teoksia tunnetaan 1400–luvulta lähtien ja 1800–1900-luvun vaihteessa julkaistiin nogainkielistä kansanrunoutta. 1880-luvulle saakka nogai toimi Pohjois-Kaukasian eri kansojen välisen yhteydenpidon välineenä. Neuvostoaikana luodun kirjakielen normit perustuvat karanogain murteeseen, mutta mukaan on otettu myös aknogain piirteitä. Alun perin käytettiin arabialaista kirjaimistoa, mutta vuonna 1928 siirryttiin latinalaisiin ja vuonna 1938 kyrillisiin aakkosiin. Etuvokaaleja [ä], [ö], [ü] osoitetaan kirjainyhdistelmillä аь, оь, уь ja äng-äännettä yhdistelmällä нъ. Kirjain в välittää foneemeja [w] ja [v], kirjaimet к, г foneemeja [k], [q] ja [g], [ğ].
Nogain kielellä ilmestyy Dagestanissa ja Karatšai-Tšeressiassa kaksi sanomalehteä ja lastenlehti. Sillä julkaistaan oppimateriaaleja, kauno- ja lastenkirjallisuutta. Kieltä opetetaan aineena Dagestanissa, Karatšai-Tšerkessiassa, Astrahanin alueella ja Stavropolin aluepiirissä. Dagestanissa ja Karatšai-Tšerkessiassa sitä käytetään jonkin verran myös radiossa ja televisiossa. Dagestanissa toimii nogainkielinen kansanteatteri. Kirjakielen käyttöä vaikeuttaa kansan jakautuminen useisiin hallintoalueisiin, mutta kokonaisuudessaan sen tilanne on melko vakaa ja nogain kieltä pidetään varsin elinvoimaisena.
Haukivuori
Liikenneyhteydet
Haukivuoren rautatieasemalta oli junayhteydet Kouvolan ja Pieksämäen suuntiin. Pika- ja InterCity-junat pysähtyivät kumpaankin suuntaan noin viisi kertaa vuorokaudessa, mutta junat lopettivat Haukivuorella pysähtymisen 11. elokuuta 2014.
Haukivuorelaiset kampanjoivat useasti ja näkyvästi junaliikenteen säilymisen puolesta, mutta tästä huolimatta junaliikenne Haukivuoren asemalta lopetettiin 11.8.2014.
Haukivuorelta on arkipäivisin muutama säännöllinen vakiolinja-autovuoro Mikkeliin ja Pieksämäelle/Kuopioon. Maanteitse etäisyys Haukivuoren ja Mikkelin keskustojen välillä on noin 41 kilometriä. Ajoaika maanteitse Haukivuorelta Helsinkiin Lahden kautta on noin kolme tuntia olosuhteista riippuen.
Raymond John Lahey
Raymond John Lahey (s. 29. toukokuuta 1940 St. John's, Newfoundland, Kanada) on katolisen kirkon 13. kesäkuuta 1963 vihitty kanadalainen pappi. Piispaksi hänet vihittiin 3. elokuuta 1986. Vuosina 1986–2003 hän toimi Saint George'sin hiippakunnan piispana Newfoundlandissa. Vuonna 2003 hänestä tuli Antigonishin hiippakunnan piispa Nova Scotiassa.
Lahey toimi Antigonishin piispana, kunnes erosi syyskuussa 2009. Hänen tietokoneeltaan oli löydetty lapsipornoa hänen palattuaan ulkomaanmatkalta Ottawan lentokentälle. Häntä syytetään lapsipornon hallussapidosta ja maahantuonnista.
Ilkka Koski
Ilkka Rikhard Koski (10. kesäkuuta 1928 Jyväskylä – 28. helmikuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti. Vuosina 1958–1962 hän nyrkkeili ammattilaisena yhdeksän ottelua (seitsemän voittoa, joista kolme tyrmäyksellä, yksi tasapeli, yksi tappio). Koski oli paras suomalainen raskaansarjan nyrkkeilijä lähes koko 1950-luvun. Hänen urheilu-uransa päättyi työtapaturmaan 1962.
Vuonna 2008 Ilkka Koski nimettiin Suomen nyrkkeilyn Hall of Fameen.
Amatööriura
Ilkka Koski nousi Suomen ykköseksi vuonna 1951 tyrmäämällä SM-kisoissa edellisen mestarin Teemu Kuuselan. Lokakuussa 1950 Koski otteli ensimmäisen maaottelunsa. Vastassa oli Puola ja sen edustaja Rudolf Drapała, josta Koski otti maaotteluvoiton tyrmäyksellä. Tammikuussa 1951 käytiin Helsingin Messuhallissa 7 000-päisen yleisön edessä Ruotsin Ingemar Johanssonin ja Ilkka Kosken välillä huima ottelu, jossa Johansson kävi toisessa erässä uransa ensimmäistä kertaa lattiassa lukua ottamassa. Johansson kuitenkin voitti tiukan ottelun pistein.
Helsingin olympialaisissa Koski pääsi suoraan 2. kierrokselle, jossa hän kohtasi Unkarin vuoden 1949 Euroopan mestarin László Benen, sen jälkeen Iso-Britannian Eddie Hearnin ja välierissä Ingemar Johanssonin, jolle koki pistetappion 1–2. Näin Koski saavutti pronssimitalin. Mitali tosin annettiin vasta vuosia myöhemmin vuonna 1970.
Vuonna 1954 Koski valittiin edustamaan aikanaan arvostettuun Eurooppa–USA-otteluun. Kylmän sodan aikaiset edustajat tulivat tosin vain Neuvostoliiton johtaman blokin ulkopuolelta. Toukokuussa 1954 Chicagossa Koski kärsi tappion keskeytyksellä 3. erässä Garvin Sawyerille silmäkulman auettua.
Urallaan Ilkka Koski edusti Helsingin Nyrkkeilyseuraa vuosina 1951–1954 ja 1954–1957 Helsingin Nyrkkeilijöitä. Kaikkiaan maaotteluedustuksia tuli 24, joista Koski hävisi vain viisi.
Ammattilaisura
Koski siirtyi ammattilaiseksi kesäkuussa 1958 Elis Askin talliin. Hänen vastustajiaan olivat useimmiten saksalaiset ammattilaisnyrkkeilijät. Nimekkäimpiä olivat Hans Friderich, jonka Koski voitti pistein, sekä entinen amatöörien Euroopan-mestari Ulli Nitzschke, joka tyrmäsi Kosken. Nitzschke-ottelu oli Kosken ainoa ammattilaistappio. Sen jälkeen Koski otteli vain kahdesti ruotsalaista Lasse Norlingia vastaan, ensin Tukholmassa ja sen jälkeen Helsingin olympiastadionilla Olli Mäki–Davey Moore-ottelun esiotteluna elokuussa 1962.
Kosken urheilu-ura päättyi lokakuussa 1962 työtapaturmaan hänen saatuaan sähköiskun ja pudottuaan sähkötolpasta. Hän siirtyi onnettomuuden jälkeen sairaseläkkeelle Helsingin kaupungin sähkölaitoksen palveluksesta. Sen jälkeen hän teki ravintolan vahtimestarin töitä.
Näytelmäkirjailija
Näytelmäkirjailija on draamakirjallisuutta kirjoittava kirjailija. Näytelmäkirjailija tuottaa tekstejä teattereiden käyttöön, mutta draamakirjallisuus on myös itsenäinen kirjallisuuden lajinsa, jota voidaan lukea täysin itsenäisenä teoksena. Kirjailija voi olla erikoistunut kirjoittamaan yksin näytelmiä, mutta hän voi tämän lisäksi kirjoittaa myös muuta kirjallisuutta, kuten proosaa ja lyriikkaa. Näytelmäkirjailija voi myös toimia esimerkiksi muissa teatterialan ammateissa, kuten dramaturgina tai ohjaajana.
Varhaisimmat näytelmäkirjailijat, joiden töitä on säilynyt, elivät 400-luvulla eaa.
Suomessa näytelmäkirjailijoita koulutetaan Teatterikorkeakoulussa osana dramaturgian koulutusohjelmaa. Draaman kirjoittamista voi opiskella lisäksi osana Turun yliopiston luovan kirjoittamisen ja Jyväskylän yliopiston avoimen yliopiston kirjoittamisen oppiaineita; nämä aineet eivät kuitenkaan voi olla tutkinnossa pääaineena.
Suomalaisia näytelmäkirjailijoita
Dramisto
Kangasraunikki
Ulkonäkö ja koko
Monivuotinen kangasraunikki kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Kasvi on tanakka, koheneva ja pystyhaarainen sekä yläosastaan nystykarvainen. Varren tyvi on puutunut. Kapeat lehdet ovat tasasoukkia, paksuhkoja ja sinertävänvihreitä. Lehdet muodostavat varren tyvelle taajan ruusukkeen. Kukinto on tiheähkö, runsaskukkainen viuhko. Kukkaperät ovat tavallisesti verhiötä lyhyempiä. Verhiö on viisiliuskainen, valkojuovainen ja sen muoto vaihtelee kellomaisesta suppilomaiseen. Ulkoverhiötä ei ole. Teriö on valkoinen, 4–6 mm pitkä ja noin 1,5 kertaa verhiön pituinen. Terälehdet ovat kynnellisiä. Emin vartaloita on kaksi kappaletta. Kangasraunikki kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Hedelmä on neljäliuskaisesti aukeava kota. Kukintovarret säilyvät yleensä kuivuneina talven yli ja siemenet leviävät hankia pitkin tai keväällä sulamisvesien mukana. Kangasraunikin kukat tuoksuvat hunajalta.
Levinneisyys
Kangasraunikin pääesiintymisalueet ovat Keski- ja Itä-Euroopassa. Lajia tavataan Saksasta ja Unkarista Valko-Venäjälle ja Venäjän länsiosiin. Pohjois-Euroopassa levinneisyysalue keskittyy Baltian maihin, Ruotsissa Öölantiin ja Gotlantiin sekä Suomeen. Suomessa kangasraunikin esiintymisalue on jakaantuu neljään erilliseen alueeseen: Satakuntaan (Kokemäki, Köyliö, Säkylä), Varsinais-Suomeen (Salo), Etelä-Karjalaan (Taipalsaari, Savitaipale, Imatra) sekä Koillismaalle (Salla, Kuusamo), jossa lajin kanta on vahvin. Laji on Suomessa alkuperäislaji.
Elinympäristö
Kangasraunikki on avointen hiekkamaiden laji, joka pärjää heikosti kilpailussa muun kasvillisuuden kanssa. Etelä-Suomessa kangasraunikkia esiintyy puuttomilla hiekkatörmillä tai aurinkoisilla mäntykankailla. Laji hakeutuu mielellään teiden ja polkujen varsille. Satakunnassa kangasraunikin on todettu hyötyvän kuloista sekä Säkylässä puolustusvoimien harjoitusalueella kaivetuista poteroista ja kranaattikuopista. Koillismaalla kangasraunikkia tavataan jokirantojen ja kurulaaksojen runsaskalkkisilta pengermiltä ja sorateiltä.
Säkylässä lajilla elää Suomessa erittäin uhanalainen raunikkikoi (Caryocolum petryi).
Käyttö
Kangasraunikin juurta lienee aikaisemmin käytetty pesuaineena saippuan sijaan. Tähän viittaa myös kasvin ruotsinkielinen nimi, såpört.
Israel Karvosenoja
Israel Karvosenoja (24. joulukuuta 1828 Nivala – 21. kesäkuuta 1904 Nivala) oli suomalainen tilanomistaja, kunnankirjuri ja valtiopäivämies.
Karvosenojan vanhemmat olivat Matti ja Brita Lena Karvosenoja ja puolisot vuodesta 1863 Anna Matintytär Kukkola (k. 1867) ja vuodesta 1868 tämän sisar Johanna Matintytär Kukkola (k. 1894). Karvosenoja oli maanviljelijä, mutta joutui tapaturman takia sivuun maatöistä. Hän opiskeli Kokkolassa ja Pietarsaaressa ja hankki tilan, jota viljeli ja jossa piti kestikievaria. Karvosenoja toimi myös postinkuljettajana ja oli Nivalan kunnan ensimmäinen kunnankirjuri. Hän hoiti myös muita kunnallisia tehtäviä, kuten kunnan kassaa, sekä oli kansakoulun johtokunnan jäsen ja kunnanmakasiinin hoitaja. Karvosenoja oli talonpoikaissäädyssä Piippolan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1877–1878. Hän teki valtiopäivillä useita aloitteita, ehdottaen muun muassa kansakoulujen perustamista, naisten miehiä vastaavaa perimysoikeutta ja aviottomien lasten aseman parantamista. Valtiopäivillä hän oli jäsen rautatievaliokunnassa.
Arseni Konevitsalainen
Arseni Konevitsalainen (s. noin 1360 – k. 12. kesäkuuta 1447), pyhittäjä, oli Konevitsan luostarin perustaja.
Arseni oli Valamon luostarin munkki ja perimätiedon mukaan kotoisin Novgorodista Venäjältä. Hän vietti useita vuosia Kreikassa Athoksen luostareissa. Palattuaan kotimaahan hän vetäytyi erakoksi ja meni Laatokan Konevitsan saarelle. Konevitsa oli vanha karjalaisten pakanallinen uhripaikka.
Konevitsan luostarin perustamisen aikaan Kreikassa ja Venäjällä oli vallalla hesykasmi, ja mahdollisesti Arseni toi mukanaan Athokselta hesykasmin ajatuksia Jeesuksen rukouksesta ja jumalallistumisesta.
Arseni toi Athokselta Jumalanäidin ikonin, Konevitsan Jumalanäidin ikonin, jota sanotaan ihmeitätekeväksi, ja sen ilmeisesti 1500-luvulla tehty kopio sijaitsee nykyään Uuden Valamon luostarissa Heinävedellä. Ikonin alkuperästä on ollut kiistaa, ja jotkut uskovat sen olevan alkuperäinen ikoni. Ikonin uudempi kopio on myös nykyisessä Laatokan saarella sijaitsevassa uudelleen avatussa Konevitsan luostarissa.
Suomen ortodoksinen kirkko kunnioittaa Arseni Konevitsalaista Karjalan valistajana ja pyhänä.
Arseni Konevitsalaiselle on pyhitetty kirkko ja kaksi rukoushuonetta: Saarijärven tsasouna, Martinniemen ortodoksinen rukoushuone ja Keiteleen ortodoksinen kirkko.
Reaalipreesens
Reaalipreesens (lat. praesentia realis) on käsite, jolla ilmaistaan kristinuskon ajatusta, että Kristuksen ruumis ja veri ovat konkreettisesti läsnä ehtoollisella tarjottavissa viinissä ja leivässä (Matt. 26:26). Todellisen läsnäolon vastakohta on tästä näkökulmasta harha ja siitä poikkeaa myös ajatus hengellisestä tai vertauskuvallisesta läsnäolosta. Ensin mainitussa Kristuksen ruumiin ja veren substanssi eli olemus ovat todellisesti läsnä. Jälkimmäisissä ne eivät ole läsnä olemuksellisesti, vaan pelkästään henkisesti tai hengellisesti. Filosofisesti selvitettynä reaalipreesensiä kutsutaan konsubstantiaatioksi.
Termi on ilmeisesti alun perin peräisin Johannes Duns Scotuksen kirjoituksista. Sitä käytettiin myös uskonpuhdistuksen ajan kiistelyssä, joka koski Kristuksen ruumiin ja veren läsnäoloa ehtoollisaineissa. Tämä sai alkunsa sveitsiläisten reformaattoreiden, Ulrich Zwinglin ja Johannes Oecolampadiuksen ryhtyessä vastustamaan luterilaisten substantiaalista näkemystä ehtoollisessa läsnäolevasta Kristuksesta, jonka he näkivät paluuna "katoliseen harhaan". Termi kuitenkin kuului myös Jean Calvinin käsitteistöön; mutta toisin kuin luterilaiset hän käytti termiä ilmaisemaan, että Kristuksen läsnäolo on todellinen, eikä harhaa, mutta se ei kuitenkaan ole hänen ruumiinsa ja verensä läsnäoloa, kuten luterilainen osapuoli katsoi tai niiden uhraamista, kuten katolinen osapuoli opetti Pohjimmiltaan näiden kristinuskon eri haarojen ehtoolliskäsitysten erilaisuus johtuneekin niiden erilaisista opeista Jumalan pelastavasta työstä. Kalvinilaisuudessa ajatellaan yleensä, että Jumala vanhurskauttaa toiset ja paaduttaa toiset ns. kaksinkertaisen predestinaation perusteella, kun taas luterilaisten Tunnustuskirjoissa ehtoollisen, kasteen ja evankeliumin saarnan opetetaan olevan välineitä, joiden kautta Jumala vanhurskauttaa. Kalvinilaisessa käsityksessä Kristuksen ruumiin ja veren läsnäolo ehtoollisessa on tarpeeton, koska Jumala antaa armoaan ei leivän ja viinin, vaan Pyhän Henkensä välityksellä Vastaavasti luterilaisuudessa reaalipreesens ehtoollisessa on ehdoton, koska myös syntien anteeksiantamisen lupaus leivän ja viinin nauttimisessa uskossa katsotaan varmaksi ja todelliseksi, juuri siinä tapahtuvaksi. Asetussanojen merkitys katsotaan näin itseään merkitseväksi, kun taas kalvinilainen osapuoli selittää niitä eri raamatunkohdilla, kuten Johanneksen evankeliumin 6. luvun jakeella 63: "Henki on se, joka eläväksi tekee; ei liha mitään hyödytä."
Luterilaisessa kielenkäytössä reaalipreesensiä käytetään yleensä ruumiin ja veren sekä leivän ja viinin todellisen läsnäolon merkityksessä, jonka vastakohtana nähdään vertauskuvallinen ehtoollistulkinta. Myös katolisessa ja ortodoksisessa ehtoollisopissa Jeesuksen ruumiin ja veren erityinen läsnäolo esitetään vastakohdaksi vertauskuvallisuudelle, mutta nämä kirkot opettavat kuitenkin eri tavoin tämän läsnäolon tavasta (konsubstantiaatio ja transsubstantiaatio).
Ulsterin piirikunta
Ulsterin piirikunta on Yhdysvaltojen New Yorkin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 177 573 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Kingstonin kaupunki. Piirikunta on perustettu vuonna 1683.
Balić
Balić on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Ray Noble
Stanley Raymond ”Ray” Noble (17. joulukuuta 1903 – 2. huhtikuuta 1978) oli englantilainen säveltäjä ja orkesterinjohtaja.
Noble sai koulutuksen klassiseen pianonsoittoon, mutta oli enemmän kiinnostunut tanssimusiikista. Hänen ensimmäinen menestynyt sävellyksensä oli vuoden 1928 ”Nobody’s Fool But Your Own”. Noblen uran muusikkona ja sovittajana lähti toden teolla käyntiin hänen voitettuaan 19-vuotiaana Melody Maker -musiikkilehden järjestämän sovituskilpailun. Hän toimi HMV-viihdeyhtiössä musiikillisena johtajana vuosina 1929–1934 ja johti yhtiön orkesteria.
Noble ja hänen New Mayfair Dance Orchestra -yhtyeensä soittivat jazzvivahteista tanssimusiikkia. Hän nauhoitti useita omia sävellyksiään laulaja Al Bowllyn kanssa. Yhtye Bowllyn laulamiin Noblen sävellyksiin kuuluvat muun muassa ”Good Night Sweetheart” (1931), ”Love Is the Sweetest Thing” (1932), ”The Very Thought of You” (1934) ja ”The Touch of Your Lips” (1936). Lisäksi Noblen säveltämistä kappaleista menestyivät Charlie Barnetin nauhoittama ”Cherokee” ja Tommy Dorseyn nauhoittama ”I Hadn’t Anyone ’til You”.
Noble matkusti vuonna 1934 Yhdysvaltoihin rumpali Bill Hartyn ja laulaja Al Bowllyn kanssa. Hänen äänitteensä olivat myyneet maassa hyvin ja orkesterinjohtaja Glenn Miller järjesti hänelle yhtyeen, jossa soittivat muun muassa Charlie Spivak, Bud Freeman ja Claude Thornhill. Noblen Yhdysvalloissa tekemät nauhoitukset eivät kuitenkaan saavuttaneet mainittavaa menestystä. Yksi poikkeus oli vuoden 1941 ”By the Light of the Silvery Moon”, jota myytiin yli miljoona kappaletta.
Noble esiintyi urallaan useissa elokuvissa, muun muassa Princess Charming (1934), The Big Broadcast of 1936 (1936) ja Neitonen ahdingossa (1937). Hän teki myös radio-ohjelmaa vatsastapuhuja Edgar Bergenin kanssa.
Intiannorsu
Intiannorsu (Elephas maximus indicus) on yksi aasiannorsun alalajeista. Lisäksi intiannorsu on aasiannorsun eli koko lajin vanha nimitys. Intiannorsun pääasiallinen elinalue rajoittuu Intian alueelle, mutta lajia esiintyy pieninä populaatioina myös muun muassa Bangladeshissa, Bhutanissa, Vietnamissa, Kiinassa (hävinnyt luonnosta), Nepalissa, Kambodžassa, Malesiassa, Laosissa ja Thaimaassa.
pienoiskuva|none|Nuori vuonna 1999 syntynyt intiannorsunaaras nimeltä Indra Amersfoortin eläintarhassa Alankomaissa vuonna 2005.
Jorma Gallen-Kallela
pienoiskuva|Luutnantti Jorma Gallen-Kallela 1930-luvulla. Kaius Jorma Gallen-Kallela (22. marraskuuta 1898 Ruovesi – 30. marraskuuta tai 1. joulukuuta 1939 Uusikirkko, Lempiälä ) oli suomalainen taidemaalari ja taidegraafikko.
Gallen-Kallelan vanhemmat olivat Akseli Gallen-Kallela ja Mary Gallen-Kallela (o.s. Slöör). Hän aloitti taideopintonsa isänsä johdolla. Ulkomailla Gallen-Kallela opiskeli taidetta Argentiinassa, Tanskassa, Ranskassa ja Itävallassa. Gallen-Kallelan tunnetuin taiteellinen työ liittyy Kansallismuseon freskoihin, joiden maalaamisessa hän avusti isäänsä. Lisäksi Gallen-Kallela avusti isäänsä Suur-Kalevalan kuvittamisessa. Gallen-Kallela myös maalasi uudestaan Juseliuksen mausoleumin tuhoutuneet freskot isänsä luonnosten perusteella. Itsenäisiä Jorma Gallen-Kallelan töitä ovat Rintamamies- ja Kalevala-postimerkit.
Gallen-Kallela osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella ryhmän- ja joukkueenjohtajana. Hänet komennettiin Vöyrin sotakouluun, jossa hän toimi jonkin aikaa opettajana. Talvisodassa luutnantti Gallen-Kallela toimi lähetti- ja toimistoupseerina ja pioneerikomentajan apulaisena. Hän kaatui sodan ensimmäisenä päivänä 30.11.1939 tai toisena päivänä 1.12.1939 ollessaan pidättämässä alasammuttuja Neuvostoliiton puna-armeijan lentäjiä Adolf Ehrnroothin kanssa. Gallen-Kallela pelasti Ehrnroothin hengen heittäytymällä tämän päälle, mutta sai itse surmansa.
Gallen-Kallela oli ensin naimisissa Robert Kajanuksen tyttären Elvi Kajanuksen kanssa. Liitosta syntyi yksi lapsi. Tämän jälkeen hän oli naimisissa Pirkko Alhqvistin kanssa. Tästäkin avioliitosta syntyi yksi lapsi.
Unleashed in the East
Unleashed in the East on Judas Priestin livealbumi joka on nauhoitettu Japanin Tokiossa vuonna 1979. Albumi on ensimmäinen jolla yhtyeen pitkäaikainen tuottaja Tom Allom on mukana.
Albumin livenauhoituksen aitoudesta on esiintynyt vuosien varrella paljon huhuja. On väitetty, että kaikki laulu- ja kitaraosuudet olisi nauhoitettu studiossa uudelleen. Glenn Tipton on kiistänyt nämä väitteet, mutta on sanonut, että joitakin lauluosuuksia on "paikkailtu" Halfordin flunssan takia samoin kuin paria kitararaitaa. Jotkut ovat kutsuneet albumia leikkimielisesti nimellä "Unleashed in the Studio". Bootlegit ja radionauhoitukset näiltä ajoilta kuitenkin todistavat, että Priest pystyy hyvään live-esitykseen ilman studiokikkailuja. Japanin-versiossa oli mukana neljä lisäkappaletta, jotka myöhemmin julkaistiin maailmanlaajuisesti remasteroidun version yhteydessä.
Kappaleet
Japanin versio/vuoden 2001 remasteroitu versio
Aterin kulttuuri
thumb|Aterilaisten nuolen kärki Aterin kulttuuri oli kivikautinen kulttuuri pohjoisessa Afrikassa 40 000–30 000 vuotta sitten. Se sijoittuu myöhäiseen keskipaleoliittiseen aikaan ja on luultavasti varhaisen, nykyistä edeltävän nykyihmisen luoma. Aterilaiset tuottivat ensimmäisinä ruotokantaisia kärkiä, joissa leveän kärjen takana oli kapea varsimainen osa. Näitä kärkiä lienee käytetty keihäänheittimissä. Aterin kulttuurille olivat ominaisia myös pisaramaiset litteät kaksipuolisesti isketyt kiviterät. Kulttuuri pohjautui neandertalinihmiselle ominaiseen Moustier-kulttuuriin, joka oli saanut vaikutteita Levalloisin kulttuurista. Kulttuuri hävisi suurelta osin noin 30 000 vuotta sitten Saharan kuivuttua aavikoksi.
Vincent Rose
Vincent Rose (1880–1944) oli italialaissyntyinen yhdysvaltalainen muusikko, säveltäjä ja orkesterinjohtaja.
Rose syntyi Palermossa ja sai musiikillisen koulutuksen Italiassa ennen muuttamistaan Yhdysvaltoihin 17-vuotiaana. Hän esiintyi viulistina ja pianistina Chicagon ja Los Angelesin tanssiorkestereissa. Ensimmäisen oman yhtyeensä hän perusti vuoden 1905 tienoilla.
Rose toimi orkesterinjohtajana 1940-luvulle asti ja sävelsi useita menestyskappaleita. Hänen Montmartre Orchestra -yhtyeensä nauhoitti 1920-luvulla Victor Recordsille ja 1930-luvulla muun muassa Perfect Recordsille ja Mellotone Recordsille. Paul Whitemanin orkesteri nauhoitti hänen ja John Schonbergerin sävellyksen ”Whispering” instrumentaalina vuonna 1920. Saman vuoden ”Avalon”-kappaleesta tuli hitti Al Jolsonille, mutta Jolson, Rose ja sanoittaja Buddy DeSylva joutuivat luovuttamaan tuoton kappaleen rojalteista oopperasäveltäjä Giacomo Puccinin perikunnalle osan sävellyksestä osoittauduttua Puccinilta lainatuksi.
Harry Owensin sanoittama vuoden 1923 laulu ”Linger Awhile” tuli tunnetuksi jazzinstrumentaalina Count Basien nauhoitettua sen. Sarah Vaughan nauhoitti sen myöhemmin lauluna. Rosen menestyneimmäksi sävellykseksi tuli vuoden 1940 ”Blueberry Hill”. Glenn Miller nosti kappaleen listaykköseksi sen ilmestymisvuonna ja vuonna 1956 Fats Domino nauhoitti siitä menestyneen rock and roll -version.
Vincent Rose kuoli Rockvillessä, New Yorkissa 20. toukokuuta 1944.
Vasarapäähaikara
Vasarapäähaikara (Scopus umbretta), aiemmalta nimeltään varjohaikara, on laajalle levinnyt afrikkalainen kosteikkolintu. Se on sukunsa (Scopus) ja heimonsa (Scopidae) ainoa laji. Perinteisesti vasarapäähaikara luetaan haikaralintuihin (Ciconiiformes), mutta nykyään se luokitellaan kuitenkin pelikaanilintujen (Pelecaniformes) lahkoon.
Koko ja ulkonäkö
Vasarapäähaikaran pituus on noin 56 cm ja paino 470 g. Sen pää on erikoisen muotoinen johtuen pitkähköstä tukevasta nokasta ja niskassa sojottavasta töyhdöstä. Sen höyhenpuku on tasaisen ruskea ja koivet sekä nokka mustat. Pyrstö on lyhyt, mutta siivet ovat leveät ja lintu on erinomainen liitolentäjä. Kaarrellessaan se ojentaa kaulansa suoraksi kuten esimerkiksi kattohaikara, mutta lentäessään se vetää kaulansa sisään kuten harmaahaikara.
Esiintyminen
Vasarapäähaikarat elävät Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, Madagaskarilla ja Arabian niemimaan lounaisrannikolla. Niiden esiintymisalueen pinta-ala on 10 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaatio on suuruudeltaan 170 000–1 100 000 yksilöä.
Elinympäristö
Vasarapäähaikaran elinympäristöä ovat kaikenlaiset kosteikot, mukaan lukien riisipellot, teko- ja kastelualtaat, joet ja suot, sekä savanneilla että metsäseuduilla.
Lisääntyminen
Vasarapäähaikarat rakentavat huomattavan suuren risupesän puun latvaan, kallion laelle, joenpenkalle tai mutavallin päälle. Pesän halkaisija voi olla 1,5 metriä ja se koostuu tuhansista oksista, jotka emot muuraavat yhteen mudalla. Risukasan päälle rakennetaan mudasta seinät ja katto, ja itse pesämaljaan pääsee mudasta rakennetusta tunnelista, joka on 13–18 cm leveä ja jopa 60 cm pitkä. Pari voi rakentaa useita pesiä, jopa viisi, joista vain yhden ne ottavat käyttöön. Seuraavana vuonna ne rakentavat uudet pesät. Monet lintulajit käyttävät myöhemmin vasarapäähaikaran pesiä. Naaras munii 3–7 valkoista munaa, jotka pian tummuvat mudan värisiksi. Molemmat puolisot hautovat yhteensä 28–30 päivää ja poikaset jättävät pesän 44–50 päivän ikäisinä. Jonkin aikaa pesästä lähdön jälkeen ne käyvät siellä vielä yöpymässä.
Erityistä
Lounais-Afrikan paikalliset asukkaat uskovat vasarapäähaikaralla olevan maagisia voimia. Linnun uskotaan kykenevän ennustamaan kuoleman näkemällä tuomitun henkilön kuvan vedenkalvolta tai putoavan tähden, pahan enteen, taivaalla hänen kotinsa yllä. Haikara lentää uhrin asumuksen yli raakkuen pitkällä valittavalla äänellä varoittaakseen kohtalosta.
Pettu (saari)
Pettu on saari Särkisalossa Salon kaupungissa. Pettuun on lossiyhteys Ulkoluodosta. Yhdeksän neliökilometrin kokoisella saarella asuu vakituisesti 11 ihmistä. Vapaa-ajan asuntoja saaressa on yli 100.
Petun kantatilan ympäristössä on perinnebiotooppia. Alueen kedot ja kalliokedot kasvavat muun muassa heinäratamoa, hakarasaraa, jäkkiä ja mäkikauraa. Saarella on myös alueellisesti merkittävä saarnivaltainen lehtipuuhaka.
Sloop John B
Sloop John B on The Beach Boysin Pet Sounds -albumin seitsemäs kappale ja ensimmäinen single. Se nousi Yhdysvaltain singlelistan kolmannelle sijalle ja oli täten levyn suurin hitti Yhdysvalloissa. Laulu kertoo hirveällä tavalla pieleen menneestä purjehdusmatkasta.
”Sloop John B” on alun perin vanha kansansävelmä. Se on levytetty ensimmäistä kertaa tiettävästi jo vuonna 1927. Brian Wilson teki oman versionsa yhtyetoveri Al Jardinen ehdotuksesta ja muokkasi laulua rankalla kädellä omaan tarkoitukseensa sopivaksi. Uusi versio päätyi lopulta Pet Sounds -albumille. Se on levyn ainoa kappale, jonka säveltäjä ei ole Brian Wilson.
Wilson muutti kappaleen sanoitusta muutamasta kohtaa. Hän muutti rivin ”This is the worst trip since I’ve been born” muotoon ”This is the worst trip I've ever been on”, ja rivin ”I feel so break up” muotoon ”I feel so broke up”. Myös rivi ”broke into the people’s trunk” on muutettu paremmin tarinaan sopivaksi: ”broke in the captain’s trunk”.
”Sloop John B:sta” on tehty The Beach Boysin version lisäksi lukuisia muita coverversioita. Muun muassa Tom Fogerty, Roger Whittaker, Dick Dale ja Johnny Cash ovat levyttäneet oman versionsa laulusta. Suomeksi kappaleen ovat levyttäneet Brita Koivunen ja Eino Virtanen nimellä ”Mä veneen omistin”.
Vuonna 2003 The Sun-Herald Magazinen toimittaja Peter Holmes valitsi The Beach Boysin ”Sloop John B:n” maailman kaikkien aikojen 30. parhaaksi pop-lauluksi.
Muumio (vuoden 1999 elokuva)
Muumio on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut Stephen Sommersin ohjaama yhdysvaltalainen seikkailuelokuva, jonka pääosissa näyttelivät Brendan Fraser, Rachel Weisz, John Hannah, Arnold Vosloo, Jonathan Hyde ja Kevin J. O’Connor. Elokuva on uudelleenfilmatisointi vuoden 1932 elokuvasta, jonka pääosaa näytteli Boris Karloff. Elokuvassa seikkailija Rick O’Connell matkustaa kuolleiden kaupunkiin Hamunaptraan arkeologi Evie Carnahanin ja tämän veljen Jonathanin kanssa. He herättävät vahingossa ylipappi Imhotepin muumion ja vapauttavat tämän kirouksen.
Kuvaukset alkoivat Marokossa toukokuussa 1998 ja kestivät 17 viikkoa. Industrial Light & Magic vastasi elokuvan visuaalisista efekteistä ja Jerry Goldsmith sävelsi elokuvan musiikin.
Juoni
Elokuvan alussa vuonna 1290 eaa. pääpappi Imhotep ja faaraon rakastajatar Anck-su-namun tappavat faarao Seti I:n. Anck-su-namun tekee itsemurhan, ja Imhotepin on tarkoitus herättää hänet kuolleista. Imhotepin aikomus kuitenkin paljastuu, ja hänet haudataan ikuiseen elämään kirottuna lukitussa sarkofagissa lihaa syövien skarabee-kuoriaisten kanssa kuolleiden kaupunkiin Hamunaptraan.