cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Roscommonin kreivikunta
Roscommonin kreivikunta on Irlannin tasavallan kreivikunta Connachtin historiallisessa provinssissa maan länsiosassa. Siellä on 64 436 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 2 445,09 neliökilometriä.
Kreivikunnan pääkaupunki on Roscommon. Athlonen kaupunki sijaitsee osaksi Roscommonissa, osaksi viereisessä Westmeathin kreivikunnassa.
Luettelo Activisionin julkaisemista videopeleistä
Tämä on luettelo Activisionin julkaisemista peleistä.
Raimo Smedberg
Raimo Smedberg on suomalainen muusikko ja näyttelijä. Hän vaikuttaa Seitsemän seinähullua veljestä -yhtyeessä. Parhaiten hänet muistetaan vuonna 1997 valmistuneesta The Joulukalenteri -sarjasta Hande-tontun ja Kerttu Santasen rooleista. Hän on esiintynyt myös elokuvissa Rampe ja Naukkis – kaikkien aikojen superpari ja Iskelmäprinssi. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2017.
Nashville (täsmennyssivu)
Nashville voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Dionysias
Dionysias voi viitata seuraaviin paikkoihin:
Jari Pulsa
Jari-Pekka Pulsa (s. 4. kesäkuuta 1961 Rovaniemi) on suomalainen muusikko, säveltäjä, sanoittaja ja runoilija. Musiikkiuransa ohella hän on toiminut mm. museotyöntekijänä.
Pulsan yhtyeitä ovat olleet mm.Lapin Kullat, Karu Selli, Pulsa, Avanto ja The Vävyt. Rockyhtye Jalla Jalla on levyttänyt hänen sanoituksiaan. Jazzyhtye JARRING on ollut hänen pääprojektinsa vsta 2014 lähtien. Pulsa soittaa bändissä tenorisaksofonia ja säveltää materiaalin.
Galaksi
pienoiskuva|[[Sauvaspiraaligalaksi|SB-luokan kierteisgalaksi NGC 4414 sijaitsee noin 60 miljoonan valovuoden päässä Bereniken hiusten tähdistön alueella.]]
Nina Åström
thumb|Nina Åstrom (2016). Nina Susann Åström (s. 1962 Kokkola) on suomalainen laulaja ja lauluntekijä. Åström edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa vuonna 2000 kappaleellaan "A Little Bit".
Galaksi
Galaksi on tähtien, kaasu- ja pölypilvien sekä pimeän aineen muodostama järjestelmä, joka pysyy koossa painovoiman vaikutuksesta. Galaksit ovat eräänlaisia saarekkeita muuten lähes tyhjässä avaruudessa. Ne esiintyvät yleensä galaksijoukoissa, jotka muodostavat ainakin nykytiedon mukaan maailmankaikkeuden suurimmat rakenteet. Galaksijoukkoja pienempiä galaksirykelmiä kutsutaan galaksiryhmiksi. Linnunrata on oma kotigalaksimme.
Nina Åström
Musiikkiura
Åström aloitti säännöllisen esiintymisen 1980-luvun lopulla. Hänen ensimmäinen levyjulkaisunsa oli Person 2 Person (1992). Åström osallistui vuonna 1992 Hollannissa järjestettyyn eurooppalaisten kristittyjen taiteilijoiden seminaariin. Sieltä hänet pyydettiin vierailijaksi hollantilaiseen tv-ohjelmaan. Ohjelman tuottaja Gerrit aan't Goor tarjoutui hänen managerikseen. Aan't Goor toimi myös Åströmin säveltämien laulujen pääsanoittajana vuoteen 2003. Åströmin pop/folk-tyylinen musiikki on saanut vaikutteita muun muassa James Taylorilta, The Carpentersilta, Stevie Wonderilta ja Jennifer Warnesilta. Åström on työskennellyt 30 maassa. Vuonna 2001 Ilkka Puhakka ja Reijo ”Klinu” Loikkanen pyysivät häntä mukaansa konsertoimaan Venäjän vankiloihin. Sittemmin Åström on tehnyt säännöllisesti konserttikiertueita vankiloihin ja huumeparantoloihin varsinkin entisen Neuvostoliiton maissa. Kotikaupungissaan Kokkolassa Nina Åström on toiminut Unicefin hyvän tahdon lähettiläänä. Vuonna 2007 julkaistu Landscape of My Soul -levy oli kriitikoiden ja fanien mielestä Åströmin siihenastisen uran paras. Hän toimi itse levyn tuottajana ja vastasi myös lähes kaikista levyn sanoituksista. Vuonna 2010 julkaistulla The Way We Are -levyllä lähes kaikki lauluntekstit ovat Åströmin käsialaa. Kyseinen levy äänitettiin Lontoossa. Vuonna 2012 julkaistiin Åströmin suomenkielinen levy nimeltään Avoin taivas (Aikamedia). Levyn kappaleet on sanoittanut Hilja Aaltonen ja valtaosin säveltänyt Hannu Huhtala. Levy myi seuraavana vuonna kultaa. Vuonna 2014 ilmestyivät Minun aarteeni ja Joulun kuningas. Valtaosin Åströmin omia sävellyksiä sisältävä Takaisin kotiin ilmestyi 2016, tuottajina Markus Vainiomäki ja Mikael Bergholm.
Muusikot, joiden kanssa Åström on työskennellyt Suomessa pitkään, ovat Kaarle Mannila (lyömäsoittimet, laulu) ja Kimmo Suomela (kitarat). Åströmin nykyinen manageri ja lyömäsoittaja Jim Hakola tuli mukaan tiimiin 2014. Åström pitää seminaareja ja antaa yksilövalmennusta sekä Suomessa että muissa maissa kristittynä artistina ja viestijänä toimimisesta.
Galaksi
Galakseja näkyvässä kaikkeudessa on yli 200 (mahdollisesti jopa 2 000) miljardia. Galaksien koko vaihtelee tuhansista satoihin tuhansiin valovuosiin ja niiden tähtien määrä miljoonista biljooniin. Suurin osa niistä on elliptisiä kääpiögalakseja ja epäsäännöllisiä galakseja, noin 30 prosenttia kierteisgalakseja ja 10 prosenttia elliptisiä galakseja.
Nina Åström
Yksityiselämä
Åström on syntynyt Kokkolassa länsirannikolla sijaitsevassa Öjassa. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1981 Kokkolassa ja filosofian maisteriksi vuonna 1986 Turun yliopistosta (englantilainen ja pohjoismainen filologia). Hän on naimisissa Benni Åströmin kanssa, ja heillä on kaksostyttäret.
Diskografia
Lisäksi lukuisia kappaleita on julkaistu erilaisilla projekti- ja kokoelmalevyillä.
Galaksi
Etymologia
Galaksi-sana tulee alun perin kreikan adjektiivista galaxias, 'maitomainen', joka esiintyi muinaisten kreikkalaisten nimityksessä Linnunradalle, galaxias kyklos, 'maitoympyrä'. Sana otettiin käyttöön yleisnimenä vuoteen 1848 mennessä kun vielä uskottiin Linnunradan olevan ainoa galaksi.
Sijainnit ja etäisyydet
pienoiskuva|Saman ryhmän galaksit voivat sijaita suhteellisen lähekkäin. [[Stephanin kvintetti on viiden galaksin muodostama galaksiryhmä.]] Galaksit muodostavat tihentymiä, galaksijoukkoja, jotka ovat maailmankaikkeuden suurimman mittakaavan peruspalikoita. Suuressa galaksijoukossa voi olla yli tuhatkin galaksia. Galaksijoukkojen muodostamia joukkoja on kutsuttu superjoukoiksi, mutta nykyisin tutkitaan enemmänkin galaksijoukkojen jatkuvaa jakautumaa. Galaksit sijaitsevat maailmankaikkeudessa vaahtomaisena rakenteena. Galaksitihentymät muodostavat seinämiä, joiden välissä on tyhjää. Tällainen kuituja, seinämiä ja aukkoja sisältävä rakenne on syntynyt pimeän aineen vaikutuksesta.
Galaksijoukkoa pienempiä ryhmittymiä kutsutaan galaksiryhmiksi. Jotkin galaksit muodostavat galaksipareja. Saman ryhmän galaksit sijaitsevat kokoonsa nähden suhteellisen lähekkäin. Monilla suurilla galakseilla, kuten omalla Linnunradallamme, on pienempiä seuralaisgalakseja, jotka sijaitsevat lähes kiinni emägalakseissaan.
Paikallista galaksiryhmäämme lukuun ottamatta suurin osa galakseista etääntyy meistä sitä nopeammin, mitä kauempana ne ovat johtuen kaikkeuden laajenemisesta. Kaukaisten galaksien etäisyyttä voidaan arvioida mittaamalla valon punasiirtymä.
Tällä hetkellä kaukaisin tunnettu galaksi on GN-z11, josta valo on matkannut Maahan 13,4 miljardin valovuoden matkan.
Synty ja kehitys
Ensimmäiset tähdet ja galaksit syntyivät parisataa miljoonaa vuotta alkuräjähdyksen jälkeen, kun avaruuden täyttävä kaasu tiivistyi pimeän aineen valmiisiin painovoimakuoppiin. Varhaiset galaksit olivat kääpiögalakseja, joiden massa oli miljoona Auringon massaa. Kääpiögalaksien säteilyn seurauksena avaruuden vetykaasu muuttui ionisoituneeseen muotoon. Sen seurauksena kääpiögalakseja ei enää päässyt muodostumaan, vaan syntyvien galaksien massan alaraja nousi useita kertaluokkia korkeammaksi. On mahdollista, että kaikki avaruuden nykyiset kääpiögalaksit syntyivät ennen tätä uudelleenionisoitumisen aikaa.
Tolibjon Sodiqov
Tolibjon Sodiqov (s. 14. maaliskuuta 1907, k. 1957) oli uzbekistanilainen säveltäjä. Hän syntyi Samarkandissa, missä aloitti musiikkiopintonsa 1920-luvulla. Vuosina 1934–1941 Sodiqov opiskeli Moskovassa. Vuonna 1939 Sodiqov sävelsi ensimmäisen uzbekistanilaisen oopperan, Leilin ja Mejnunin. Hänen oopperoitaan ovat muiden muassa myös Gulsara, Zainab ja Omon. Oopperoidensa lisäksi Sodiqov sävelsi elokuva-, kamari- ja kuoromusiikkia sekä lauluja.
Galaksi
Synty ja kehitys
Jotkin galaksit saivat ellipsigalaksin muodon, toiset kierregalaksin. Tämän syytä ei osata vielä kunnolla selittää. Muodon syntyyn on voinut vaikuttaa galaksien erilaiset massat tai niiden erilainen sijainti pimeän aineen verkostossa.
Useimpien galaksien massasta suurin osa on pimeää ainetta. Vuoteen 2019 mennessä on löydetty vain kaksi galaksia, joissa pimeää ainetta ei ole juuri lainkaan. Tällaisten galaksien muodostumista ei vielä ymmärretä.
Tulevaisuudessa galaksit kerääntyvät yhä massiivisemmiksi joukoiksi, kun galaksiryhmät sulautuvat yhteen. Viimeiset tähdet syntyvät galakseissa noin vuonna 1014. Galaksit alkavat sen jälkeen kadota näkyvistä kun tähtiä sammuu. Tähdet pakenevat galakseista tai syöksyvät niiden keskustan mustaan aukkoon, ja galaksit ovat hajonneet vuoteen 1025 mennessä.
Törmäily
pienoiskuva|Kaksi galaksia sulautumassa yhteen. Galaksit ovat saaneet nykyiset muotonsa vuosimiljardien aikana tapahtuneissa törmäyksissä ja yhteensulautumissa. Näissä kohtaamisissa vanhat rakenteet hajoavat ja syntyy uusia. Kohtaamiset laukaisevat uusien tähtien syntyä ja ohjaavat ravintoa galaksien keskustojen mustille aukoille. Kun kohtaaminen on ohi, galaksit asettuvat uuteen tasapainoon. Törmäämisen seurauksena voi syntyä monella tavalla epäsäännöllisen mallisia galakseja. Erityyppisissä kohtaamisissa syntyy esimerkiksi kaasuhäntiä, tähtivirtoja, rengasgalakseja, monenlaisia kehiä, häntiä ja siltoja, tähtien syntyryöppyjä, tihentymiä, väliaikaisia kierrehaaroja, tyhjiä alueita ja ”pääskysenpyrstöjä”. Galaksien törmäyksen lopputulokseen vaikuttavat etenkin ohitusetäisyys, ohitusnopeus ja galaksien massojen suhde mutta myös kohtaamiskulma ja pyörimissuunta.
Koska tähdet ovat niin harvassa, galaksien törmäämisessä tähdet vain kulkevat toistensa lomitse ja vaikuttavat ainoastaan painovoimallaan. Myöskään galaksin kuumassa halossa tai pimeän aineen alueella ei törmäyksellä ole mainittavaa vaikutusta. Sen sijaan kylmien kaasu- ja molekyylipilvien törmätessä syntyy voimakkaita shokkeja, joiden seurauksena pilvet hajoavat roiskeina eri suuntiin. Suuremmasta galaksista läpi kulkevan pienemmän galaksin mukana avaruuteen sinkoutuu suuria määriä kaasua, joka kuitenkin sataa myöhemmin takaisin galaksin kiekkoon tai keskustaan. Kevyempi galaksi menettää näin suurimman osan kaasustaan raskaammalle. Törmäys aiheuttaa myös kaasupilvien tiivistymistä, jonka seurauksena galaksien keskustaan ajautuu suuria määriä kaasua, mikä synnyttää voimakkaan tähtien syntyryöpyn.
Hubblen luokittelu
pienoiskuva|450px|Hubblen luokittelu. Galaksien luokittelun standardi on Edwin Hubblen 1930-luvulla esittelemä Hubblen luokittelu. Se jakaa galaksit rakenteen mukaan kolmeen tyyppiin: elliptiset galaksit, tavalliset kierteisgalaksit ja sauvakierteisgalaksit. Tähän ääniraudan muotoiseen kaavioon lisättiin myöhemmin epäsäännölliset galaksit, jotka Hubblekin oli havainnut mutta jättänyt alkuperäisestä kaaviostaan pois.
Kääpiögalaksit
Kääpiögalakseja esiintyy paikallisessa galaksiryhmässä ja luultavasti muissakin galaksiryhmissä ja -joukoissa. Ne luokitellaan kahteen pääluokkaan: pallomaisiin galakseihin ja epäsäännöllisiin galakseihin, joiden lisäksi on olemassa joitain sekamuotoja. Epäsäännöllisiin galakseihin luokitellaan myös siniset kompaktit kääpiöt ja ultrakompaktit kääpiöt, joita paikallisessa ryhmässä ei esiinny.
Aktiiviset galaksit
pienoiskuva|[[Hubble-avaruusteleskooppi|Hubble-avaruusteleskoopin ottama kuva kvasaarin ytimestä. Oikeanpuoleisessa kuvassa kvasaarin valo on himmennetty, jolloin ympäröivä galaksi erottuu.]] Aktiivinen galaksi on galaksi, jonka ytimen energia on peräisin supermassiiviseen mustaan aukkoon putoavasta aineesta. Aktiivisten galaksien ydin on poikkeuksellisen kirkas.
Havaintohistoria
Linnunradan vaalea juova taivaalla on varmasti ollut tunnettu jo esihistoriallisella ajalla. Magellanin pilvet ovat myös hyvin nähtävissä paljain silmin eteläisellä pallonpuoliskolla. Ensimmäiset muistiin merkityt havainnot muista galakseista ovat peräisin Persiasta, jossa tähtitieteilijä Al-Sufi merkitsi luetteloonsa Andromedan galaksin ja Suuren Magellanin pilven. Vuonna 1521 portugalilainen Fernão de Magalhães havaitsi ensimmäisellä maailmanympäripurjehduksella Suuren ja Pienen Magellanin pilven, jotka nimettiin hänen mukaansa.
Kaukoputken keksimisen aikoihin vuonna 1610 Galileo Galilei havaitsi, että Linnunrata koostuu lukemattomista himmeistä tähdistä. Vuonna 1755 filosofi Immanuel Kant esitti Thomas Wrightin ajatusten pohjalta, että eräät sumumaiset kohteet taivaalla olivat ”saariuniversumeja”, Linnunradan kaltaisia pyöriviä tähtikiekkoja. Ajatus sai sitä tukevat todisteet vasta paljon myöhemmin. Vuonna 1855 lordi Rosse havaitsi suurella kaukoputkellaan kierteisrakenteen Messier 51:llä, jota nykyäänkin kutsutaan Pyörregalaksiksi.
Vuonna 1918 Harlow Shapley havaitsi, että pallomaiset tähtijoukot sijaitsevat Linnunradan halossa, jonka keskus oli kaukana Aurinkokunnan sijainnista. Siten ymmärrettiin, ettemme sijaitse galaksimme keskuksessa. Vuonna 1923 Hubble löysi Andromedan galaksista kefeidejä, joiden perusteella hän sai galaksille niin suuren etäisyyden, ettei se voinut sijaita Linnunradan sisällä. Galaksien todellinen luonne alkoi vihdoin selvitä. 1900-luvun kuluessa kaukoputkien kehittyessä havaittiin yhä kaukaisempia galakseja ja valtavia galaksijoukkoja.
Ulappamonni
Ulappamonni (Ageneiosus inermis) on nahkamonnien heimoon kuuluva makeanveden kala, joka elää Etelä-Amerikassa. Laji painaa noin 3 kilogrammaa. Ulappamonni voi kasvaa parhaimillaan 65 senttimetrin mittaiseksi. Käyttää ravinnokseen pikkukaloja ja äyriäisiä. Ulappamonnin liha on arvostettua sen hyvän maun vuoksi. Laji elää trooppisissa, 22–24 celsiusastetta lämpimissä vesissä. Carl von Linné kuvasi lajin vuonna 1766.
Albaniankielinen Wikipedia
Albaniankielinen Wikipedia on Wikipedian albaniankielinen versio. Se perustettiin 12. lokakuuta 2003.
1 000 artikkelin raja meni rikki toukokuussa 2005 ja 30 000 artikkelin raja joulukuussa 2010. Syyskuussa 2016 artikkeleita oli yli 56 000. Nykyään artikkeleita on noin.
Carlos Ruf
Carlos Ruf (s. 14. lokakuuta 1969 Hamina, Suomi) on espanjalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija, pelipaikaltaan sentteri. Hän pelasi enimmäkseen Espanjan pääsarjassa.
Ruf voitti Ram Joventutin joukkueessa Korać cupin vuonna 1990 ja Espanjan mestaruuden vuosina 1991 ja 1992. Hän pelasi myös Espanjan nuorisomaajoukkueissa.
Puskuriliuos
Puskuriliuos on liuos, jonka pH-arvo ei muutu huomattavasti happoa tai emästä lisättäessä tai liuosta laimennettaessa.
Puskuriliuos valmistetaan heikosta haposta ja sen suolasta, tai heikosta emäksestä ja sen suolasta. Puskuriliuos on tehokkaimmillaan, kun liuoksen pH on yhtä suuri kuin sen valmistukseen käytetyn yhdisteen pKa-arvo (pKa = -log10Ka). Puskuriliuos vaikuttaa parhaiten, kun sen pH on korkeintaan yhden yksikön päässä halutun puskuroitavan liuoksen pKa-arvosta.
Luonnollisia puskuriliuoksia ovat mm. veri, jonka pH pysyy hyvin vakaana fysiologisessa pH:ssa 7,4.
Puskuriliuoksen toimintaperiaate
Happo dissosioituu vesiliuoksessa konjugaattiemäkseksi ja protoniksi, joka reagoi veden kanssa muodostaen oksoniumionin H3O+. Oksoniumioni reagoi puskuriliuoksessa olevan emäksen A- kanssa muodostaen happoa HA, mutta tässäkään tapauksessa pieni oksoniumionikonsentraation lisäys ei vaikuta [HA]:n ja [A-]:n suhteeseen merkittävästi. Reaktioyhtälö:
Puskuriliuoksen pH
Puskuriliuoksen pH voidaan laskea Henderson–Hasselbalchin yhtälöllä:
, jossa Ka käytetyn hapon happovakio, [A-] emäksen konsentraatio ja [HA] hapon konsentraatio.
Näyttelijä
thumb|Näyttelijöitä työssään. Näyttelijä on henkilö, joka näyttelee eli esittää osaa esimerkiksi näytelmässä tai elokuvassa. Termi viittaa yleensä elokuvissa, televisiossa, teatterissa tai radiossa esiintyvään henkilöön. Rooleja esittäessään näyttelijä voi myös laulaa ja tanssia tai esiintyä pelkällä äänellään radiossa, dubatuissa ohjelmissa tai animaatioissa.
Näyttelijän tehtävänä on tutustua rooliinsa ja perehtyä tuotoksen aikakauteen, kulttuuriin ja ihmisten elintapoihin. Näyttelijä pyrkii omaksumaan roolihahmonsa luonteenpiirteet ja puhetavan. Näyttelijältä vaaditaankin kykyä samaistua rooliinsa, mihin tarvitaan usein luovuutta ja kekseliäisyyttä. Näyttelijällä voi olla samaan aikaan menossa useita tuotantoja, joissa perehtymis-, harjoittelu- ja näyttelyvaiheet voivat mennä päällekkäin.
Suomessa näyttelijäkoulutusta annetaan Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa Helsingissä ja Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitoksella (Näty). Musiikkiteatterin korkeakoulutason opetusta annetaan TAMKissa Tampereella. Aiemmin musiikkiteatterin koulutusta annettiin myös Lahden Musiikki-ja draamainstituutissa.
Champion Jack Dupree
Elämä
Vuonna 1940 Dupree oli palannut pianistiksi ja teki ensilevytyksensä Lester Melrosen Okeh Recordsille. Kesäkuun 1940 levyillä bassoa soitti Wilson Swain. Vuosina 1940–1941 Dupreelta ilmestyi useita levyjä, kunnes 1942 hän värväytyi armeijaan, jossa hän palveli kokkina laivastossa Tyynellä valtamerellä. Hän vietti kaksi vuotta japanilaisten sotavankina.
Sodan jälkeen Dupree muutti New Yorkiin, jossa jatkoi muusikon uraansa. Hän levytti siellä peräti 21 eri merkille, muun muassa Savoylle, Kingille ja Atlanticille käyttäen erilaisia taiteilijanimiä kuten Meat Head Johnson, Lightnin' Jr. ja Brother Blues. Vuoden 1955 duetto "Walking The Blues" Teddy McRaen kanssa oli Dupreen uran ainoa listahitti (se oli 11 viikkoa R&B-listalla). Monet levytyksistään Dupree teki yhdessä kitaristi Brownie McGheen kanssa.
Vuonna 1958 Dupree äänitti albumin Blues From The Gutter (ilmestyi 1959), jota usein pidetään hänen uransa huippukohtana. Albumit laulut kertoivat tarinoita elämän varjopuolista, prostituutiosta ja huumeista ja sillä on klassikoiksi muodostuneita kappaleita kuten "T.B. Blues" ja "Junker's Blues" (jälkimmäistä ovat versioineet muun muassa Professor Longhair, Fats Domino ja Lloyd Price).
Vuoden 1958 lopulla rasismiin kyllästyneenä Dupree muutti Eurooppaan, jossa hän eli 32 seuraavaa vuotta Sveitsissä, Ranskassa, Englannissa, Tanskassa ja Saksassa levyttäen eurooppalaisille levymerkeille. Esimerkiksi vuonna 1966 ilmestyi Decca-albumi From New Orleans To Chicago, jossa Dupreen mukana soittivat muun muassa Eric Clapton ja John Mayall.
Vuonna 1990 Dupree palasi kotikaupunkiinsa New Orleansiin ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1954 ja esiintyi juhlittuna sankarina New Orleans Jazz and Heritage Festivalilla. Hän viipyi riittävän pitkään, että sai äänitettyä Bullseye Blues -merkille kriitikoiden ylistämän albumin Back Home In New Orleans, jolla Dupreen taustalla soitti paikallisia huippumuusikoita ja jonka tuotti Ron Levy. Seuraavana vuonna hän esiintyi JazzFestillä ja Chicago Blues Festivalilla.
Dupree levytti ja esiintyi myös Suomessa paikallisten muusikoiden kanssa. Levyllä "Champion Jack Dupree with Henry: Real Combination" (DIGLP 10, 1980) ovat mukana Henry Ojutkangas, Riku Mattila, Jarmo Heikkinen ja Heikki Tikka.
Dupree palasi Saksaan Hannoveriin, jossa kuoli syöpään tammikuussa 1992. Kuolemansa jälkeen Dupree valittiin Blues Hall of Fameen vuonna 1993.
Haarahaukka
pienoiskuva|Haarahaukan munia. Haarahaukka (Milvus migrans) on laajalle levinnyt haukkalaji. Lajin nimesi Pieter Boddaert vuonna 1783.
Koko ja ulkonäkö
Haarahaukan pituus on noin 55–60 cm ja sen siipien kärkiväli on 135–155 cm ja Naaras painaa noin 850 grammaa ja koiras 807 g. Lajin ääni muistuttaa lokkien kirkunaa, myös värisevää ”kui-i-i-i” ja joskus naukuvia ääniä.
Aikuiset ovat yleissävyltään tummanruskeita. Pää on muuta ruumista vaaleampi. Pyrstö on matalasti lovipäinen. Siiven yläpinnalla näkyy vaalea lautuma. Haarahaukat ovat pitkäsiipisiä ja lentävät laiskasti hieman mehiläishaukkaa muistuttavasti. Nuoret linnut ovat täplikkäitä ja vaaleampia kuin aikuiset. Poikaset ovat aluksi vaalean kellanruskeita, myöhemmin tummempia. Naaras on koirasta kookkaampi.
Levinneisyys
Haarahaukka on levinnyt monina alalajeina miltei koko Vanhaan maailmaan ja on monin paikoin Euroopassa erittäin yleinen. Se on yksi maailman runsaslukuisimmista petolinnuista. Suomessa se on erittäin harvalukuinen pesimälaji pääosin Itä- ja Kaakkois-Suomessa, Venäjän Karjalassa kanta vahvempi. Keväisin ja syksyisin nähdään joitakin kymmeniä harhailijoita. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa Saharan eteläpuolella. Eurooppalaiset haarahaukat muuttavat Afrikkaan pääasiassa Gibraltarin ja Sisilian kautta, harvemmin Bosporinsalmen kautta.
Elinympäristö
Haarahaukka elää puoliavoimilla, metsäisillä mailla, usein järvien ja jokien läheisyydessä.
Lisääntyminen
Soidinmenot ovat hyvin samanlaiset kuin muillakin suurilla petolinnuilla. Suomessa laji pesii touko–heinäkuussa itärajan tuntumassa kapealla vyöhykkeellä erämaaseuduilla. Pesä havupuussa, melko samanlainen kuin hiirihaukalla. Emot tuovat pesänvuorausaineksiksi kaikenlaisia jätteitä. Munia on 1–3. Ne ovat valkoisia, harvakseltaan ruskeapilkkuisia. Haudonta-aika vaihtelee suuresti ollen 26–38 päivää, keskimäärin noin kuukauden. Naaras hautoo enimmän ajan, koiras vain toisinaan. Naaras lämmittää poikasia niiden ensimmäisen elinviikon ajan ja koiras tuo niille ruokaa, jonka naaras pilkkoo ja jakaa poikasille. Viikon kuluttua myös naaras ryhtyy saalistamaan. Poikaset alkavat itse repiä saalista ja syödä oma-aloitteisesti 30–35 päivää vanhoina. Ne oppivat lentämään noin 42 päivän ikäisinä ja itsenäistyvät 6–7 viikon päästä.
Haarahaukka risteytyy toisinaan isohaarahaukan (Milvus milvus) kanssa.
Ravinto
Haarahaukan ravintoa ovat kalat, pikkueläimet, hyönteiset ja usein haaskat ja jätteet.
Ravinnon hankintaan liittyy todistettavaa älykkyyttä ja johdonmukaisuutta. Australiassa esiintyvän alalajin M. m. affinis eli aboriginaalien ”tulilinnun” (karrkanj) on huomattu metsäpalojen aikaan kuljettavan palavia oksia levittäen maastopaloa. Tulipalon tarkoituksena on saada saaliseläimet juoksemaan tulta pakoon. Samalla se auttaa ihmistä kaskeamisessa. Lintua on pidetty pyhänä jo uniajalta.
Majakanvartijat
Majakanvartijat on Arja Korisevan studioalbumi, joka julkaistiin 13. syyskuuta 2019.
Frank Calvert
upright|pienoiskuva|Frank Calvert.
Frank Calvert (1828–1908 ) oli englantilainen konsulaattiviranomainen itäisen Välimeren alueella ja harrastelija-arkeologi. Hän oli avaintekijä Heinrich Schliemannin löytäessä antiikin kaupungin Troijan.
Charles Maclaren oli tunnistanut Hissarlikin mahdolliseksi Homeroksen kuvailemaksi Troijan kaupungiksi vuonna 1822. Vuonna 1847 Calvertin veli oli ostanut 2000 eekkerin eli 8 neliökilometrin alueen Aksa Koysta, joka käsitti osan Hissarlikin vuorta. Vuonna 1852 Calvert oli auttamassa veljiään Frederickiä ja Jamesia heidän konsulaattityössään. Calvert jatkoi veljiensä työtä vuonna 1855, kun Frederick oli määrättynä Krimin sotaan. Calvert toimi Britannian konsulina 1855–1858. Frank seurasi veljeään Jamesia Yhdysvaltain konsulaattiagenttina vuonna 1874.
Jäätyään pois konsulin toimistaan Calvert alkoi huolellisesti suorittaa arkeologisia kaivauksia perheensä omistamalla maa-alueella. Calvert omisti itäisen puolen Hissarlikin vuoresta ja antiikin kaupungin paikan. Hän julkaisi löytönsä 1864. Hän oli vakuuttunut, että oli löytänyt antiikin Troijan. Krimin sodan jälkeen hän välitti näkemyksiään Heinrich Schliemannille. 1873–1890 kaivauksien aikana Schliemann löysi taide-esineitä Hissarlikin vuorelta ja vakuuttui Troijan löydöstä.
Elin Landström
Elin Linnéa Landström (s. 2. kesäkuuta 1992 Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelaa nykyisin Damallsvenskan-joukkue Linköpingsin riveissä.
Takkuranta
Takkuranta on kylä Kellon kaupunginosassa Haukiputaalla Oulussa. Se sijaitsee seututie 847:n itäpuolella Haukiputaan kirkonkylän ja Kellon keskuksen välissä. Vuoden 2005 alussa kylän asukasluku oli 692. Takkuranta on saanut nimensä Takku-nimisestä talosta sekä sijainnistaan vanhalla merenranta-alueella. Takkurannalta on lähes viisi kilometriä nykyiseen merenrantaan.
1900-luvun alkupuolella lähes kaikki Takkurannan talot olivat maatiloja, mutta nykyisin maataloudesta saa elantonsa vain muutama henkilö. Takkurannalla on aiemmin ollut useita kyläkauppoja, nykyisin lähin kauppa on noin viiden kilometrin päässä Kellossa.
Takkurannan koulu
Takkurannalla sijaitsee noin 130 oppilaan peruskoulu, jossa annetaan opetusta 1.-5 luokilla. Kansakouluopetus Takkurannalla alkoi vuonna 1924 Matti Takkulan talossa. Rakennusmestari Ollakan suunnittelema kansakoulurakennus valmistui vasta vuonna 1927. Oppilasmäärän kasvun takia kansakoulua laajennettiin lisärakennuksella 1958.
Flying Colors (albumi)
Flying Colors on yhdysvaltalaisen progressiivisen rock -yhtyeen Flying Colorsin ensimmäinen studioalbumi. Levyn julkaisi Mascot Label Group 26. maaliskuuta 2012.
Eemeli (koomikko)
Esko Olavi ”Eemeli” Toivonen (28. kesäkuuta 1920 Helsinki – 9. marraskuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, koomikko ja viihdyttäjä. Hänet tunnettiin vakavakasvoisena koomikkona ja ”Suomen Buster Keatonina”.
Elämä
Esko Toivonen hankki ensimmäisen kitaransa 14-vuotiaana ja oppi soiton alkeet orkesterimuusikko Viljo Immoselta. Laulaja-viihdyttäjän ura alkoi sota-aikana rintamalla erilaisissa viihdytystilaisuuksissa. Taiteilijanimi Eemeli syntyi noina aikoina Repe Helismaan nähtyä Toivosen esiintymässä. Helismaa tuli esityksen jälkeen kysymään: ”Mikäs mies se sinä olet?” Tähän Eemeli oli vastannut: ”Tällainen Uuno-Eemeli vaan” (noihin aikoihin ymmärrykseltään yksinkertaista ihmistä oli tapana kutsua Uuno-Eemeliksi). Helismaa totesi: ”Kyllä sinä enemmänkin olet se Eemeli”, ja niin tuli Toivosesta Eemeli.
Sotien jälkeen Toivonen elätti itsensä muun muassa Westerbackin kultasepänliikkeen edustajana ja kauppamatkustajana. Autolla ympäri Suomea kiertäessään hän kuljetti kitaraa mukanaan. Laulellen ja vitsejä kertoen kauppa kävi hyvin. Eemeli kehitti repertuaariinsa myös niin sanotun suutrumpetin eli imitoi suullaan trumpetin ääntä (elokuvassa Oho, sanoi Eemeli: ”Minun on vain taloudellisen hädän vuoksi pakko soittaa trumpettia ilman trumpettia”). Myöhemmin hän piti omaa kelloliikettä sekä toimi mainoslahjatavaroiden maahantuojana ja Oy Veho Ab:n PR-miehenä.
Eemelin läpimurto julkisuuteen tapahtui 1950-luvun puolivälissä Helismaan nähtyä Eemelin esittämässä Helismaan kappaleita omintakeisella tyylillään. Parivaljakko lähti kesällä 1956 yhteiselle kiertueelle, josta alkoi kymmenvuotinen yhteinen taival. Pian kävi tie Helismaan kautta Tesvision hupailuihin sekä Helismaan yhteyksien kautta elokuviin ja levystudioihin.
Eemelin ensimmäinen elokuvarooli oli keväällä 1959 Veikko Itkosen tuottamassa musiikkikavalkadissa Suuri sävelparaati, jossa Eemeli ja Repe esiintyvät lavastemiehinä. He heittävät huulta musiikkinumeroiden välissä ja esittävät itsekin pari kappaletta. Vuoden 1959 aikana hän teki Suomen Filmiteollisuudelle vielä toisen elokuvan, Yks’ tavallinen Virtanen, jossa Eemeli näytteli Pummi-nimistä työtä vieroksuvaa duunaria, jolla on takanaan kaksi vuotta kansakoulua ja neljä kuukautta ”Seutulan kansanopistoa” (tuolloin rattijuopot suorittivat tuomionsa Seutulan lentokenttätyömaalla). Tässä elokuvassa on jo nähtävissä Eemelin komiikan lajityyppi, jota muut elokuvaroolit noudattivat: vakavanaamainen vitsejä laukova, kirjakieltä puhuva hahmo.
Aikalaisten mielestä hänen televisio- ja elokuvaesiintymisissään oli näkyvillä vain aavistus siitä, millainen koomikkolahjakkuus hän todella oli. Tommi Rinne muisteli asiaa Peter von Baghin haastattelussa seuraavasti: ”Me naurettiin niin, että ei sillä ollut mitään määrää, paitsi niinä hetkinä, kun sanottiin: ’Kuvaus! Kamerat käyntiin!’ Silloin Eemeli jäykistyi. Se ei saanut ollenkaan sitä parasta itsestään irti, mitä se sai kosketuksessa yleisön kanssa.”
Eemelin esiintyminen elokuvassa Yks’ tavallinen Virtanen oli herättänyt siinä määrin huomiota, että Suomen Filmiteollisuuden tuottaja T. J. Särkkä päätti ottaa Eemelin seuraavaksi filmin pääosaan. Oho, sanoi Eemeli, jonka ensi-ilta oli keväällä 1960, oli vuoden katsotuimpia kotimaisia elokuvia. Sitä seurasi vielä kaksi Eemelin nimissä tehtyä elokuvaa Molskis, sanoi Eemeli, molskis! (1960) ja ”Ei se mitään!” sanoi Eemeli (1962). Vuoden 1960 aikana Eemeli nähtiin vielä elokuvissa Kaks’ tavallista Lahtista ja Kankkulan kaivolla sekä vuonna 1961 Veikko Itkosen elokuvissa Mullin mallin ja Voi veljet, mikä päivä!. Kriitikot eivät juurikaan Eemelin komiikkaa tuolloin arvostaneet, mutta kansa piti Eemelistä. Eemelin elokuvaura katkesi vuoden 1963 näyttelijöiden lakkoon, jonka myötä elokuvien tuotanto lähes loppui Suomesta useaksi vuodeksi.
Soijapoika
thumb|300px|Soylent-merkkinen [[soijamaito, joka yhdistetään usein soijapoika-käsitteeseen]] Soijapoika   on halventava nimitys, jota käytetään varsinkin internetfoorumeilla kuvaamaan miehiä, joilta katsotaan puuttuvan tyypillisen maskuliinisia ominaisuuksia. Soijapoika-nimityksellä on yhteyksiä muun muassa ”cuck” ja ”low-T” -käsitteisiin. Soijapavut sisältävät kasviestrogeenejä, ja tämä on innoittanut näennäistieteellisiä käsityksiä siitä, että soijan kuluttaminen alentaa miehillä testosteronitasoja ja tekee heistä naisellisempia.
Historia ja käyttö
Soijatuotteet sisältävät suuria määriä kasviestrogeenejä. Koska ne ovat rakenteeltaan hyvin samanlaisia kuin estradioli (pääasiallinen naisten sukupuolihormoni), on syntynyt teorioita, että se toimisi hormonitoimintaa häiritsevänä kemikaalina ja vaikuttaisi kielteisesti miesten terveyteen. Useimmat tutkimukset eivät ole löytäneet yhteyttä kasviestrogeenien ja alempien testosteronitasojen tai heikentyneen siemennesteen välillä.
Eemeli (koomikko)
Elämä
1960- ja 1970-luvuilla Eemeli esiintyi usein tavaratalojen avajaisissa ja erilaisissa kauppojen myynninedistämiskampanjoissa. Apu-lehden haastattelussa vuonna 1971 Eemeli kertoi tekevänsä vuoden aikana yhden tavaratalokeikan joka viikko.
Soijapoika
Historia ja käyttö
Varhaisin arkistoitu tieto nimityksen ”soy boy” käytöstä on 4chan-foorumilta huhtikuulta 2017. Nimitystä käyttävät useimmin internettrollit ja alt-right. Sillä usein hyökätään liberaaleja ja vegaaneja sekä muita ryhmiä kohtaan, jotka edustavat feminiinisinä pidettyjä ominaisuuksia ja arvoja.
Eemeli (koomikko)
Elämä
Esa Pakarisen kanssa yhdessä tehty albumi Esa & Eemeli ilmestyi vuonna 1972. Samana vuonna he tekivät yhteisen kiertueen Yhdysvalloissa, missä esiintyivät amerikansuomalaisille. Vielä vuonna 1980 Eemeli nähtiin Spede-elokuvassa Tup-akka-lakko ja saman vuoden Syksyn Sävelien satoa -ohjelmassa kappaleella ”Mulla menee hitaasti”. Eemelille myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 1984, ja hän vietti elämänsä viimeisinä vuosina talvet Floridassa ja kesät Suomessa.
Toisiotutka
thumb|Toisiotutka [[Neubrandenburgin (ICAO:ETNU) sotilaslentokentällä Saksassa/Länsi-Pommerissa. Toisiotutka käyttää LVA-antennia.]] Toisiotutkajärjestelmä (, SSR) on radiomajakka, joka määrittelee kohteen etäisyyden radiomajakan lähettämän kyselypulssin ja lentokoneen toisiotutkavastaajan eli tutkamajakan lähettämän vastauksen aikaeron perusteella.
Käyttötarkoitus
Toisiotutkan kehittely alkoi toisen maailmansodan aikoihin, oli tarve tunnistaa omat lentokoneet vihollisista: IFF (identification friend or foe), suomeksi omatunnuslaite. Samaa toisiotutkatekniikkaa käyttää edelleen moni laite kuten: DME, RACON, SART ja aktiivinen tutkaheijastin. Kielenkäyttöön, varsinkin ilmailussa, on kuitenkin vakiintunut SSR ja toisiotutka käsitteenä, jolla tarkoitetaan nimenomaan lennonjohtolaitetta.
Toisiotutkan suorituskyky
Koska toisiotutkan transponderi vastaa interrogaattorin lähettämään pulssisarjaan, ei tarvita kohteesta heijastuvaa kaikua kuten ensiötutkalla. Toisiotukalle siis riittää kun maa-asema lähettää riittävän tehon, kilowatteja, jotta transponderi kuulee interrogaattorin pulssisarjan vastaanottimellaan. Transponderin puolestaan on oltava niin lähellä, että sen lähettämä radiosignaali on riittävän voimakas interrogaattorin vastaanottimelle. Molemmat signaalit siis etenevät ja vaimenevat vain yhden kerran maalin ja maa-aseman välisen matkan. Kun signaalin etenemisvaimennus on verrannollinen etäisyyden neliöön toisiotutkan suurin kantama on kääntäen verrannollinen etäisyyden toiseen potenssiin, eikä se riipu maalin koosta.
Ensiötutkalla täytyy lähettää niin paljon tehoa, megawatteja, että se heijastuessaan maalista vieläkin riittää tutkan vastaanottimelle. Signaali siis kulkee kaksi kertaa ja vaimenee kaksi kertaa saman vaimennuksen, joka on suoraan verrannollinen etäisyyden neliöön. Ensiötutkalla on siis suurin kantama tutkayhtälön mukaisesti kääntäen verrannollinen etäisyyden neljänteen potenssiin ja riippuu suuresti maalin koosta.
Näistä syistä toisiotutkalla on selvästi parempi ulottuvuus kuin ensiötutkalla. Kummallakin on rajoituksena aivan samalla tavalla maanpinnan kaarevuus. Maalin on siis oltava horisontin yläpuolella. Jos lentokoneen korkeus on 10 km se näkyy hyvin toisiotutkalla 500 km:n päästä. Ensiötutkalla se näkyy vain jos maalin heijastuspinata-ala on riittävän suuri. Toisaalta, ensiötutkalla näkyvät myös ne maalit joilla ei ole transponderia. Toisin kuin toisiotutka, ensiötutka voi myös olla yli horisontin näkevä OTH-tutka, jolla voi olla tuhansien kilometrien ulottuvuus.
Koska lentokoneita on samaan aikaan ilmassa monta myös transponderin vastauksia tulee niistä kaikista, ja myös interrogaattorin antennin sivukeilojen herättämänä. Jotta nämä tarpeettomat (sivukeilojen) vastaukset eivät täyttäisi laitteiden kapasiteettia ne täytyy eliminoida. Siksi nykyisin lähes kaikki toisiotutkat ovat monopulssitutkia (MSSR). Monopulssiperiaatteella on kaksi tarkoitusta. Tärkein on moninkertaisen transponderivastauksen ongelman poistaminen. Se tehdään interrogaattorin lähetyskoodaukseen liitetyn vertailupulssin avulla. Vertailupulssi lähetetään omalla pienellä antennillaan, jonka keilakuvio on ympärisäteilevä ja voimakkuus suurimman sivukeilan luokkaa, mutta pääkeilaa heikompi. Siten voidaan eritellä pääkeilasta ja sivukeilasta tulleet kyselypulssit, eikä transponderi vastaa sivukeilan pulssiin. Näin saadaan yhden kyselyn (yhden antennikierroksen) perusteella kaikki maalien paikat vain kerran. Vanhanmallinen toisiotutka vaati vähintään neljä vastausta lentokoneelta ennen kuin maa-asema hyväksyi lentokoneen vastauksen oikeaksi. Toinen tarkoitus on tarkan maalin suunnan määritys. Siinä toisiomonopulsitutka ei periaatteeltaan poikkea ensiötutkan vastaavasta ominaisuudesta.
Ensiötutka
Ilmatilassa liikkuu suuri määrä lentokoneita ja erilaisia ilma-aluksia, joissa ei ole toisiotutkan tutkavastaajaa ja jotka siksi eivät näkyisi lennonjohdoissa, esimerkiksi useimmat harrasteilmailun koneet, kuumailmapallot ja lannoituskoneet. Siksi toisiotutkan lisänä usein on ensiötutka.
Ensiötutkajärjestelmissä kohteen etäisyys määritetään tutkan lähettämän suurtehoisen sähkömagneettisen pulssin (megawatteja) ja kohteesta heijastuneen sähkömagneettisen pulssin (pikowatteja) aikaerona, suunta saadaan antennin suuntasynkrolta. Ensiötutka havaitsee kaikki kantamansa piirissä olevat kohteet, jotka siis ovat kyllin suuria ja riittävän korkealla eivätkä ole liian kaukana. Metallinen lentokone näkyy parhaiten, mutta purjekonekin näkyy vaikka on lasikuitua sillä se poikkeaa riittävästi ympäröivän ilman sähköisistä ominaisuuksista. Mehiläisparvikin saattaa näkyä jopa 80 km:n etäisyydeltä. Myös "tyhjästä" ilmasta saattaa tulla tutkakaikuja, koska ilmassa on turbulenssien aiheuttamia paikallisia tiheyseroja. Näitä häiriöiksi luokiteltavia maaleja operaattorit kutsuvat "enkeleiksi". Myös maamaalit (metsät mäet rakennukset) näkyvät ensiötutkassa ja kaiken tämän tarpeettoman informaation poistamiseksi joudutaan siihen rakentamaan paljon tekniikkaa. Toisiotutka ilmaisee vain tutkavastaajat, joten siltä tämä vaikeus puuttuu kokonaan.
Toisiotutkan monopulssitekniikkaa ja ensiötutkan monopulssitekniikkaa ei saa käsitteinä sekoittaa keskenään koska ne tarkoittavat eri asioita. Molemmilla on silloin kysymys tarkasta maalin suunnan mittaamisesta jakamalla antennin keila kahteen osaan monopulssiantennin avulla. Tutka lähettää yhden summakeilan ja vastaanotettaessa kuunnellaan kahta erotuskeilaa, jotka ovat erivaiheiset keskenään. Niitä vertaamalla voidaan määrittää maalin suunta hyvin tarkasti. Toisiotutkalla monopulssitekniikalla pyritään tarkan suunnan mittaamisen lisäksi eliminoimaan sivukeilamaalit, jotta lennonjohto ei täyttyisi harhamaaleilla.
Toisiotutkan toiminta
Lentokoneessa oleva lähetin toimii eri taajuudella kuin maa-asema ja tällä lentokoneen lähetinyksiköllä on 50 mikrosekuntia aikaa muotoilla vastaus. Maa-asema lähettää kyselypurskeen taajuudella 1 030 MHz ja ilma-aluksessa oleva vastaaja koodaa lähetyksen ja lähettää taajuudella 1 090 MHz vastauksen maa-asemalle.
Toisiotutkavastain
thumb|Cessna ARC RT-359A -transponderi (vaalea laatikko) [[ilmailu-VHF-radion alla vuoden 1970 mallin Grumman American AA-1 Yankee -lentokoneen ohjaamossa.]] Toisiotutkavastain eli transponderi (, sanoista transmitter ja responder) on lentokoneen signaalilähetin, jolla tutkakenttään saapunut kone automaattisesti lähettää tutkaa ylläpitävälle lennonjohdolle tai ilmavalvonnalle tunnisteen eli nelinumeroisen toisiotutkakoodin ja mahdollisesti lisätietoja.
Muusikko
Muusikko on henkilö, joka esittää musiikkia. Muusikoksi voidaan kutsua esittäjän lisäksi myös esimerkiksi säveltäjää tai musiikinopettajaa.
Muusikon oikeuksia valvovat Suomessa Muusikkojen liitto ja Gramex.
Muusikkoja ovat muun muassa:
Muusikko voi olla täysin itseoppinut. Muusikon tutkinnon voi suorittaa toisen asteen oppilaitoksessa, esimerkiksi konservatoriossa, tai ammattikorkeakoulussa, jossa voi suorittaa muusikon (AMK) tutkinnon.
Alan korkeinta koulutusta Suomessa antaa Suomen ainoa musiikkiyliopisto Sibelius-Akatemia, jossa voi opiskella musiikin maisteriksi, musiikin lisensiaatiksi tai musiikin tohtoriksi.
Säveltäjä
Säveltäjä on henkilö, joka luo uutta musiikkia muiden tai itsensä esitettäväksi. Musiikkia voidaan tallentaa ja ilmentää graafisessa muodossa kirjoittamalla se nuottien muotoon. Aina uutta musiikkia ei kuitenkaan kirjoiteta muistiin. Myöhemmin esiintyjät voivat toistaa kappaleen sen perusteella, mitä ovat kuulleet.
Jotkut säveltäjät elättävät itsensä luomalla uutta musiikkia esitettäväksi yleisölle. Joissakin tapauksissa musiikin tilaaja maksaa säveltäjälle erillisen sävellyspalkkion. Muinoin oli hyvin yleistä, että säveltäjät olivat hallitsijan tai kirkon palveluksessa. Hallitsijan palveluksessa ollut säveltäjä sävelsi musiikkia hallitsijan viihdyttämiseksi ja hovin tilaisuuksiin. Tästä tulee nimitys hovisäveltäjä. Nykyään suurin osa päätoimisista säveltäjistä elää valtion ja säätiöiden tuella tai konserttiesityksistä ja radiosoitosta tulevilla Teosto-korvauksilla, musiikin tilauspalkkioilla sekä myytyjen levyjen tuotolla ja rojalteilla. Merkittävä osa säveltäjistä saa tuloja myös opettamisesta.
Kuuluisia säveltäjiä ovat muun muassa Johann Sebastian Bach, Franz Schubert, Ludwig van Beethoven, Wolfgang Amadeus Mozart ja Jean Sibelius.
Iskelmämusiikin säveltäjä työskentelee usein läheisessä työsuhteessa sanoittajan kanssa. Säveltäjä voi myös olla itse sanoittaja.
Säveltäjien oikeuksia Suomessa valvova tekijänoikeusjärjestö on Teosto. Lisäksi säveltäjien etuja ajavat ammattiliiton tapaan Suomen Säveltäjät ry ja Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis ry.
Itsenäisyydentie
Itsenäisyydentie on Luumäellä sijaitseva Jurvalan liittymästä Taavettiin johtava tie, jonka varrella on useita historiallisia kohteita, muun muassa P. E. Svinhufvudin kotimuseo Kotkaniemi sekä Salpalinja. . Tiehen liittyviä infotauluja on pystytetty ravintola Kahvi-Pakarin ja Satun Makioiden pihalle.
Itsenäisyydentie on osa vanhasta Kouvolan ja Lappeenrannan välisestä tiestä. Aikaisemmin se oli osa valtatietä 6, kunnes tien uusi linjaus valmistui moottoriliikennetienä Jurvalan kylän eteläpuolelle ja vanha tie jäi sen rinnakkaistieksi. Nykyisin se on osa yhdystietä 3846. Nimen Itsenäisyydentie sai marraskuussa 2017. Suunnitelmissa on jatkaa sitä tämän nimisenä Kouvolan rajalle asti.
Luumäen Itsenäisyydentie esittelee kohteita ja kertoo tarinoita sekä paikallisesta että koko Suomen historiasta. Vuosisatoja vanhan tien linjaus kertoo hallitsijoiden vaihtumisesta, itsenäistymisen vaikeista alkuvaiheista sekä viime sotien tapahtumista.
Nan Chauncy
Nan Chauncy, aiemmin Nan Rosenfeld, alkujaan Nancen Beryl Masterman (28. toukokuuta 1900 Northwood, Middlesex, Britannia – 1. toukokuuta 1970 Bagdad, Tasmania, Australia ) oli brittiläissyntyinen australialainen lastenkirjailija.
Perheen isän jouduttua vararikkoon Chauncy muutti 12-vuotiaana perheensä mukana Australiaan. Isä työskenteli ensin kunnaninsinöörinä, mutta sitten perhe muutti maaseudulle, jonne perustettiin hedelmänviljelystila. Chauncy oli aktiivisesti mukana partiotoiminnassa. Hän matkusti 1930 Englantiin ja opetti neljänä talvena partiotytöille englantia Tanskassa partiolaisten Spejderskolenissa. Sinä aikana hän aloitti kirjoittamisen ja kirjoitti julkaisemattoman aikuistenromaanin Comfort Me with Apples. Tuolloin hän kävi 1934 myös Ruotsissa, Suomessa ja Neuvostoliitossa.
Chauncy palasi Australiaan 1938 ja tutustui saksalaiseen pakolaiseen Helmut Anton Rosenfeldiin, ja he avioituivat samana vuonna. Hän ja hänen miehensä ottivat sukunimensä Rosenfeldin tilalle Chauncyn isoäidin nimen kohdattuaan sukunimensä vuoksi toisen maailmansodan aikana vihamielisyyttä. Perhe oli taloudellisesti tiukoilla, ja lisätuloja saadakseen Chauncy kirjoitti Wildlife-lehteen ja työskenteli televisioyhtiö ABC1:lle käsikirjoittajana.
Chauncy oli kiinnostunut lastenkirjallisuudesta ja kirjoitti ihaillun kirjan They Found a Cave (1948), josta on tehty myös elokuva (1962). Australian Lastenkirjaneuvosto valitsi hänen seuraavan kirjansa Tiger in the Bush vuoden 1958 lastenkirjaksi. Hänen kirjansa ovat saaneet arvostusta erityisesti siksi, että hänen ansiostaan australialainen lastenkirjallisuus kehittyi realistisempaan suuntaan. Tapahtumaympäristönä niissä on yleensä Tasmania, ja hän oli ensimmäisiä, jotka suhtautuivat kirjoissaan alkuperäisasukkaisiin myötätuntoisesti ja kunnioittavasti. Chauncy kirjoitti lapsille myös tietokirjoja.
Chauncyn veli oli klassisten kielten professori Kay Chauncy Masterman.
Chauncy kuoli 69-vuotiaana syöpään kotonaan 1. toukokuuta 1970. Perheen hedelmänviljelystila Chauncy Vale on ollut 1940-luvulta lähtien suojelualue. Hänen miehensä ja tyttärensä lahjoittivat sen Southern Midlands Councilille luonnonsuojelu- ja virkistysalueeksi.
Chauncyn muistoksi on perustettu lastenkirjallisuuspalkinto Nan Chauncy Award.
Raimo Snellman
Raimo Snellman on suomalainen kultaajamestari. Hän on tehnyt restaurointitöiden lisäksi yhteistyötä muun muassa tekstiilitaiteilijoiden ja kuvataiteilijoiden, kuten Pekka Jylhän kanssa Maaria Wirkkala ja Outi Pieski.
Ura
Opetushallitus päätti, ettei Suomessa järjestetä koulumuotoista opiskelua, mutta kultaajakisällin ammattiin voi valmistua oppisopimuksella. Vuonna 1994 sveitsiläinen Michael Schinabeck otti ensimmäistä kertaa vastaan ensimmäiset suomalaisten kisällien ja mestarien tutkinnot. . Kultaajamestarin pätevyyteen taas vaaditaan vähintään kolmen vuoden työskentely jonkin kultaajamestarin alaisuudessa ja yhteensä viiden vuoden työkokemus. Snellman alkoi itse kouluttaa kultaajaoppilaita 1990-luvulla. Hänellä on kerrallaan yksi kultaajaoppilas, jota hän kouluttaa kolmen vuoden ajan.
Snellmanin yritys, Kultaus Oy Snellman muutti Kulttuurikeskus Sofiaan vuonna 2007. Keskus tarjosi hyvät puitteet kultauskurssien pitämiseen. Snellman järjestää työhuoneellaan koulutuksia esimerkiksi huonekaluentisöijille, ikonimaalareille, taiteilijoille ja harrastajille.
Syksyllä 2020 Snellman keksi, että Lapin kullasta voisi valmistaa lehtikultaa. Yleensä lehtikullasta käytettävän kullan alkuperä on tuntematonta. Lapin kulta on maailman puhtainta, jopa 98-prosenttista. Lapin lehtikulta on valmistustavaltaan ekologista ja eettistä, eikä lehtikultaa ole aiemmin valmistettu vastaavalla tavalla. Snellman löysi saksalaisen kullanlyöjämestarin, joka suostui valmistamaan lehtiä Lapin kultahipuista. Taottavan aineksen tulee olla 99,99-prosenttisen puhdasta. Vaskatusta kultahiekasta eroteltiin epäpuhtaudet käsin ja jäljellä jäävä hopea eroteltiin siitä myrkyttömässä prosessissa. Ensimmäinen erä saapui Suomeen joulukuussa. Lapin Tankavaarasta peräisin olevaa kultaa on käytetty Hämeenlinnan ortodoksisen kirkon kattoristien sekä virolaisen Sindin kirkon ristin kultauksessa.
Tunnetuimpia töitä
thumb|Snellmanin kultaama Keisarinnankiven kotka. Snellman on kunnostanut muun muassa:
Hänen suurimpiin tilaustöihin kuuluvat myös
Yksityiselämä
Snellman on naimisissa, hänellä on kolme lasta ja lastenlapsia. Raimo Snellman kuuluu samaan sukuhaaraan kuin J. V. Snellman. Snellmanin kisällien joukossa on hänen sukulaispoikansa Mikko Snellman. Kesäisin Snellman viettää vapaa-aikaa Saarenmaalla, mutta hän tekee siellä myös töitä.
Punaiset prikaatit
Punaiset prikaatit eli Brigate Rosse (BR) oli Italiassa 1970–1988 toiminut marxilais-leniniläinen aseellinen järjestö, jonka riveissä vaikutti näinä vuosina yhteensä yli 900 jäsentä. Järjestön päämääränä oli aseellisilla iskuilla ”valtion sydämeen” ja muilla provokaatioilla aloittaa kommunistinen vallankumous. Käytännössä tämä merkitsi sitä, että Punaiset prikaatit ampuivat ihmisiä, erityisesti oikeuslaitoksen eri tason tuomareita ja virkamiehiä sekä poliiseja, mutta myös muita, esimerkiksi reporttereita, joiden kirjoitukset eivät miellyttäneet heitä. Henkilöstä ja asiayhteydestä riippuen prikaatit ampuivat joko tappaakseen tai sitten muutamia luoteja alaraajoihin (ns. ”gambizzazione”). Prikaatit myös kidnappasivat useita ihmisiä, jotka sitten tuomittiin ”kansan tuomioistuimessa”. Punaiset prikaatit tappoivat vuosina 1974–1988 kaikkiaan 86 ihmistä.
Taustaa
Punaisten prikaatien taustalla voidaan nähdä sekä 1960-luvun lopun opiskelijaliikehdintä että Italian kommunistisen puolueen piirissä kytenyt tyytymättömyys puolueen reformistista politiikkaa kohtaan. Mielenosoittajien ja poliisin yhteenotot sekä uusfasististen ryhmien väkivallanteot loivat 1968–1969 Italiaan poliittisen jännityksen ilmapiirin, jossa vasemmistoryhmät epäilivät laajasti poliisin ja turvallisuuspoliisin elementtien toimivan yhteistyössä uusfasistien kanssa vasemmistoryhmiä vastaan. Tästä alkoi se poliittisen väkivallan täyttämä aikakausi, joka Italian historiassa tunnetaan nimellä Lyijyvuodet (Anni di piombo). Punaiset prikaatit perustettiin 1969 vastaamaan ”vallan militarisaatioon” ”taistelun militarisaatiolla”.
Järjestöllä oli juurensa Collettivo politico metropolitano -nimisessä aktivistiryhmässä jonka perustivat 1960-luvun loppupuolella Renato Curcio ja Duccio Berio. Noin 70 tämän ryhmittymän jäsentä kokoontui marraskuussa 1969 erääseen hotelliin Chiavarin kaupungissa tarkoituksella luoda teoreettinen perusta tulevalle taistelulle. Osanottajien listasta löytyvät melkein kaikki ensimmäisen sukupolven johtavien prikaatilaisten nimet. Paikalla oli neljä sosiologian opiskelijaa Trenton yliopistosta: Renato Curcio, Margherita ”Mara” Cagol, Paola Besuschio ja Giorgio Semeria, kolme entistä Italian kommunistipuolueen PCI:n jäsentä: Alberto Franceschini, Prospero Gallinari ja Roberto Ognibene sekä kolme Sit-Siemens-tehtaan työläistä: Mario Moretti, Corrado Alunni ja Alfredo Bonavita.