cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Seychellienharakkatasku
Kanta ja uhat
Kannan vähenemisen syyksi arvellaan elinympäristön vähenemistä plantaasien takia. Lisäksi saarelle levinneet kissat ja rotat ovat vähentäneet seychellienharakkataskujen määrää. Lajia saalistavat myös tornipöllöt ja seychellienharakkataskun kanssa samasta ravinnosta kilpailee pihamaina. Kantaa voivat uhata eräät bakteeriperäiset sairaudet. Ongelmana on myös koirasvaltainen sukupuolijakauma saarilla, joille lajia on yritetty kotiuttaa uudelleen. Jakauma johtuu sukukypsien naaraiden kuolemista, joiden tarkkaa syytä ei tiedetä.
Valamon luostari (Laatokka)
thumb|Valamon luostarin pääkirkko.
Paris Hilton
Paris Whitney Hilton (s. 17. helmikuuta 1981 New York City, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja, malli ja seurapiirijulkkis. Hän kuuluu Hilton-hotelliketjun perustaneeseen miljonäärisukuun.
Valamon luostari (Laatokka)
Valamon luostari on Venäjän ortodoksisen kirkon luostari Valamon saarella Laatokan järven pohjoisosassa Karjalan tasavallan Sortavalan piirissä Venäjällä.
Paris Hilton
Hiltonilla on maine niin sanottuna "turhana julkkiksena", joka ei ole kuuluisa työstä esimerkiksi viihdealalla, vaan ainoastaan varallisuutensa ja elämäntyylinsä vuoksi. Hilton siis tunnetaan henkilönä, joka on "kuuluisa siksi, että on kuuluisa". Hän ansaitsee lanseeraamiensa tuotteiden, kuten parfyymien, laukkujen ja kenkien myynnistä vuosittain noin 10 miljoonaa dollaria. Lisäksi Hilton on vuodesta 2005 alkaen ansainnut noin 300 000 dollaria pelkästään näyttäytymisistä klubeilla ja tapahtumissa.
Valamon luostari (Laatokka)
Perustaminen ja vaurastuminen
thumb|Pyhittäjäisät Sergei ja Herman Valamolainen, ikoni 1800-luvulta
Paris Hilton
Suku
Paris Hilton on Richard Hiltonin ja Kathy Richardsin vanhin lapsi. Perheeseen kuuluvat myös pikkusisko Nicky Hilton ja pikkuveljet Barron ja Conrad. Äitinsä kautta Paris on sukua kahdelle lapsitähdelle, Kim ja Kyle Richardsille.
Valamon luostari (Laatokka)
Perustaminen ja vaurastuminen
Luostari on Karjalan ortodoksisista luostareista ensimmäinen. Sen syntyaika on epävarma ja luostarin varhainen historia onkin monilta osin perimätiedon varassa. Valamon perustajana pidetään kreikkalaissyntyistä munkki Sergeitä. Hänellä oli myös seuralaisenaan karjalaissyntyinen munkki Herman. Luostari perustettiin Valamon saarelle, joka oli entinen pakanallinen uhripaikka. Jotkut tutkijat sanovat sen nimen viittaavan saarella tuolloin toimitettuihin härkäuhreihin; varmuutta tästä ei ole.
Paris Hilton
Suku
Hiltonin isovanhemmat ovat Hilton-hotelliketjun puheenjohtaja Barron Hilton ja hänen vaimonsa Marilyn Hawley, ja hänen isoisovanhempansa ovat hotelliketjun perustaja Conrad Hilton ja Mary Barron. Kun Conrad Hilton kuoli, hän ei jättänyt pojalleen Barronille mitään. Barron riitautti asian ja voitti oikeusjutun vuonna 1988. Barron Hiltonin omaisuuden arvioidaan olevan noin miljardi dollaria. Barron on kuitenkin testamentannut omaisuutensa hyväntekeväisyyteen – muuten Paris Hilton olisi perinyt Barronin kuollessa noin 350 miljoonaa dollaria.
Valamon luostari (Laatokka)
Perimätiedon käsitys perustamisesta
Ortodoksisen perimätiedon mukaan kreikkalainen munkki Sergei asettui asumaan Valamon saarelle vuonna 992. Hän sai myöhemmin seuraajakseen munkki Hermanin, joka oli kristinuskoon kääntynyt karjalainen. Luotettavimmat lähteet ajoittavat luostarin perustamisen 1100-luvun puolivälin tienoille. Valamo syntyi pienenä erakkoluostarina, mutta nousi nopeasti Karjalan hengelliseksi keskukseksi. Pyhittäjä Sergei oli tuonut Valamoon Bysantin perinteen, askeesin ja kirkkolaulun ja -taiteen perusteet. Pyhittäjä Sergein kuoltua valtaosa hänen seuraajistaan oli karjalaisia, mutta 1400-luvulla luostariin alkoi tulla myös yhä enemmän venäläisiä munkkeja, mihin osiltaan vaikutti luostarin kasvanut maine.
Paris Hilton
Nuoruus
Hilton syntyi New Yorkissa ja asui lapsuudessaan useissa paikoissa. Hän vietti aikaansa muun muassa Waldorf-Astoria-hotellissa Manhattanilla, Kalifornian Beverly Hillsissä ja Hamptonsissa Long Islandilla. Hilton kävi New Yorkissa Dwight-nimistä lukiota, mutta jätti opinnot kesken ja päätti, ettei lähde opiskelemaan yliopistoon. Sen jälkeen Hilton on luonut itsestään julkisuuden henkilöä.
Valamon luostari (Laatokka)
Kilpailevat teoriat perustamisesta
Valamon luostarin perustamisesta on esitetty neljä kilpailevaa teoriaa, joista kolmella viimeksi mainitulla on perusteita keskiaikaisissa lähteissä. Teorioita kutsutaan niiden esittämistä perustamisvuosista johdetuilla nimillä.
Paris Hilton
Näyttelijänä ja televisioesiintyjänä
thumb|Paris Hilton [[Cannesin elokuvajuhlat|Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2005.]] Hilton on näytellyt pieniä rooleja muun muassa elokuvissa Zoolander (2001), Katti (2003), House of Wax (2005) ja Win a Date with Tad Hamilton! (2004) sekä omassa elokuvassaan Vannomatta Paris! (Pledge This). Näyttelijän töiden lisäksi Hilton on tuttu näky seurapiirijuhlissa ja lehtien palstoilla. Forbes-lehden mukaan Hilton ansaitsi vuonna 2003–2004 töistään noin 8,5 miljoonaa dollaria, mutta vuosina 2004–2005 jo noin 20,5 miljoonaa dollaria. Forbes rankkasi Hiltonin myös kahdenkymmenen eniten ansaitsevan julkkiksen joukkoon.
Valamon luostari (Laatokka)
Kilpailevat teoriat perustamisesta
Valamossa on pidetty yllä perimätietoa, jonka mukaan luostari olisi perustettu ruhtinatar Olgan tai ruhtinas Vladimirin aikana 900-luvulla. Tämä teoria liittää Valamon Venäjän kristillistämisen esivaiheisiin. Historiallisia perusteita tälle teorialle ei ole.
Paris Hilton
Näyttelijänä ja televisioesiintyjänä
Hilton tuli tunnetuksi laulaja Lionel Richien tyttären Nicole Richien kanssa tähdittämän Leidit landella eli Simple Life -tosi-tv-sarjan myötä. Tämän menestyssarjan jälkeen Hilton on vieraillut esimerkiksi hittisarjoissa O.C. ja Veronica Mars. Hilton on myös esiintynyt kohua herättäneessä Carl's Jr. -ketjun hampurilaismainoksessa.
Valamon luostari (Laatokka)
Kilpailevat teoriat perustamisesta
Venäläinen kirkkohistorioitsija E. Golubinski esitti vuonna 1904, että Valamon luostarin synty ajoittuu 1300-luvun alkuun, vuoteen 1329. Hänen keskeinen perusteensa oli Lyhyt kronikka. Teoria sovittaa perustamisen Pähkinäsaaren rauhan (1323) yhteyteen. Luostari olisi olemassaolollaan vahvistanut Venäjän rajaseutua.
Paris Hilton
Näyttelijänä ja televisioesiintyjänä
Vuonna 2008 Hilton tähditti MTV-kanavalla omaa tosi-tv-ohjelmaansa Paris Hilton's My New BFF, joka jatkui myös toiselle tuotantokaudelle. Show osoittautui menestykseksi ja haarautui spin off-sarjoiksi Paris Hilton's British Best Friend ja Paris Hilton's Dubai BFF.
Valamon luostari (Laatokka)
Kilpailevat teoriat perustamisesta
Tätä teoriaa on kehitellyt 1960-luvulta lähtien Heikki Kirkinen. Kirkinen nousi tulkinnoillaan vastustamaan pitkään vallinnutta 1329-teoriaa. Hänen keskeisinä perusteinaan ovat 1500- ja 1600-luvulle ajoittuvat tekstit suomennetuilta nimiltään "Valamon kertomus", "Uvarovin kronikka", "Avraam Rostovilaisen elämäkerran II redaktio", "Kertomus Usthovin luostarin perustamisesta" sekä "Lyhyt kronikka". Esimerkiksi Lyhyessä kronikassa on kerrottu "vanhus Sergein" tulosta Valamoon vuonna 1329.
Paris Hilton
Laulajana
Hilton on perustanut oman levy-yhtiön Heiress Records, jonka kautta hän julkaisi debyyttialbuminsa Paris vuonna 2006. Levyn ensimmäinen single Stars Are Blind oli hitti monissa maissa. Levyn jakelusta vastasi Warner Brothers. Hilton on haastattelussa sanonut laulamisen olevan asia, jota hän eniten osaa ja rakastaa tehdä.
Valamon luostari (Laatokka)
Kilpailevat teoriat perustamisesta
1389-teoria on syntyhistorialtaan uusin. Sen avainlähde on Moskovasta vuonna 1992 löydetty käsikirjoitus "Skazanie o Valaamskom monastyre". Käsikirjoitusta analysoineet kaksi tutkijaa, venäläinen Natalia Ohotina-Lind ja tanskalainen John Lind päätyvät esittämään todennäköiseksi perustamisajankohdaksi vuotta 1389. Ero 1329-teoriaan johtuisi Lyhyen kronikan kopioinnissa tapahtuneesta tulkintavirheestä.
Paris Hilton
Mallina
Hilton aloitti mallintyöt jo lapsena, alun perin hyväntekeväisyystapahtumissa. Kun hän täytti 19, hän allekirjoitti mallisopimuksen Donald Trumpin mallitoimiston T Managementin kanssa. Hilton on myös työskennellyt Ford Modelsissa New Yorkissa, Models 1 Acencyssa Lontoossa, Nous Model Managementissa Los Angelesissa ja Premier Model Managementissa Lontoossa. Hän on esiintynyt lukuisissa mainoskampanjoissa, mukaan lukien Iceberg Vodka, Guess, Tommy Hilfiger, Christian Dior ja Marciano.
Hiltonilla on oma hajuvesi- ja korumerkkinsä sekä kenkä- ja vaatemallisto. Hän on julkaissut myös kirjoja.
Yksityiselämä
Hilton on kuuluisa myös internetiin levinneestä seksivideostaan, jonka hän kuvasi yhdessä entisen poikaystävänsä Rick Salomonin kanssa ja joka julkaistiin Salomonin lataamana internetiin nimellä 1 Night in Paris.
Valamon luostari (Laatokka)
Kehitysvaiheita
Valamon luostaria voidaan pitää myös monien Karjalan luostarien ”äitinä”, koska monet munkit, jotka myöhemmin perustivat Karjalaan merkittävän luostarin, kilvoittelivat Valamossa. Näihin munkkeihin kuuluu 1300-luvulla elänyt Kornili, joka myöhemmin perusti Äänisjärven saareen Paleostrovin luostarin. Siellä puolestaan 1400-luvulla kilvoitteli munkki Savvati, joka perusti Solovetskin luostarin. Myös Aleksanteri Syväriläinen ja Arseni Konevitsalainen kilvoittelivat luostarissa.
Paris Hilton
Yksityiselämä
Hilton on seurustellut myös Backstreet Boys -poikabändin laulajan Nick Carterin kanssa. Vuonna 2002 Hilton kihlautui Tommy Hilfiger -vaatebrändin mallin, Jason Shaw'n, kanssa, mutta pari erosi vuonna 2003. Hilton purki syyskuussa 2005 tuoreemman kihlauksensa kreikkalaisen laivanvarustajasuvun pojan, Paris Latsiksen kanssa. Pian eron jälkeen Hilton alkoi seurustella toisen kreikkalaisen laivanvarustajaperillisen, Stavros Niarchos III:n kanssa, joka on seurustellut aikaisemmin Mary-Kate Olsenin kanssa. Hilton ja Niarchos III erosivat huhtikuussa 2006. Sittemmin Hilton on tapaillut muun muassa näyttelijä Josh Hendersonia ja ruotsalaista mallia Alexander von Zweigbergk Vaggoa. Hän seurusteli Good Charlotte -yhtyeen kitaristin Benji Maddenin kanssa alkuvuodesta 2008 lähtien. Hilton oli poikaystävänsä Benji Maddenin mukana Suomessa, kun tämä esiintyi yhtyeensä Good Charlotten kanssa Helsingissä keväällä 2008. Pari kuitenkin erosi saman vuoden marraskuussa pysyen hyvinä ystävinä. Helmikuussa 2009 Hilton tapaili The Hills -televisiosarjassa näyttelevää Doug Reinhardtia. Tämän jälkeen Hiltonilla oli suhden monimiljönääri Thomas Grossin kanssa, mutta sen kerrottiin päättyneen huhtikuussa 2016.
thumb|Hilton Sundancen elokuvajuhlilla 2008.
Valamon luostari (Laatokka)
Kehitysvaiheita
Valamosta tuli myös merkittävä pyhiinvaelluskohde, jossa kävi ihmisiä rukoilemassa ja hiljentymässä läheltä ja kaukaa. Monet hurskaat talonpojat lahjoittivat luostarille maatilansa pyytäen veljestöä rukoilemaan lahjoittajan puolesta. Luostari myös houkutteli talonpoikia asumaan mailleen luvaten näille verovapauden pitkäksi ajaksi. Vuonna 1500 Valamo omisti noin 150 taloa joissa noin 230 miestä perheineen maksoi luostarille veroa. Näiden talonpoikien ja pyhiinvaeltajien tuomien lahjoitusten ansiosta luostari vaurastui huomattavasti. Luostari vaurastui 1570-luvulla alkaneeseen sotaan asti, jonka alkaessa se omisti yli 200 taloa ja sen omistukset ulottuivat nykyiseen Pohjois-Karjalaan asti.
Pitkän vihan aikana alkoivat luostarin vaikeudet. 1570-luvun lopulla ruotsalaiset aloittivat hyökkäykset Valamon omistuksille ja vuonna 1581 he hyökkäsivät luostariin ja surmasivat 37 munkkia. Jäljelle jääneet veljet pakenivat Tihvinään.
Lyhyenä rauhan aikana veljestö palasi luostariin, mutta luostari ei ehtinyt uudelleen vaurastua entiselleen, ennen kuin uusi sota alkoi. Vuonna 1611 ruotsalais-suomalainen sotilasosasto hyökkäsi Valamoon, josta munkit olivat juuri ennättäneet paeta ainoastaan pyhien Sergein ja Hermanin pyhäinjäännökset sekä vähän irtaimistoa mukanaan. Valamo tuhottiin maan tasalle ja sotilaat veivät mukanaan koko luostarin omaisuuden. Veljestö pakeni Vanhaan Laatokkaan (Staraja Ladoga) ja myöhemmin Tihvinään ja lopulta autioon Vasilin luostariin Vanhaan Laatokkaan. Valamon saaristo hiljeni yli sadaksi vuodeksi. 1710-luvun alkuun asti siellä oli vain muutamia talonpoikaistaloja.
Paris Hilton
Rikokset
Hiltonin hallusta löydettiin marijuanaa heinäkuussa 2010, mutta hänen kertomuksensa mukaan huumeet eivät kuuluneet hänelle. Hilton pidätettiin 27. elokuuta 2010 kokaiinin hallussapidosta autossa, jota ajoi hänen ystävänsä. Hilton vietiin tapahtuman seurauksena putkaan. Hilton sai myös vuonna 2010 vuoden ehdollisen vankeusrangaistuksen kokaiinin halussapidosta ja aikaisemmin porttikiellon Las Vegasin yökerhoihin.
Eläimet
Hiltonin chihuahua-koira Tinkerbell esiintyi omistajansa mukana useasti julkisuudessa ja oli niin suosittu, että sen nimissä jopa julkaistiin vuonna 2004 muistelmateos (haamukirjoittajana D. Resin). Hilton käytti Tinkerbellin koiranvaatteisiin tuhansia euroja ja sille suunniteltiin myös design-koruja. Hilton on omistanut ainakin seuraavat koirat: Tinkerbell, Prince Baby Bear, Harajuku Bitch, Marilyn Monroe, Dolce ja Prada. Tinkerbell kuoli 14-vuotiaana vuonna 2015. Koirien lisäksi hänellä on muun muassa minisika nimeltä Princess Miss Piglette, fretti, papukaija nimeltä Hank ja kaksi kania. Omistamastaan kierteishäntäkarhusta Hilton joutui luopumaan, sillä kierteishäntäkarhun omistaminen on Kaliforniassa laitonta. Hän on omistanut myös muun muassa vuohen sekä kissoja.
Hiltonia on kritisoitu esineellistävästä suhtautumisesta eläimiin; siitä että koirat ovat hänellä usein asusteen tapaan käsilaukussa ja hän suhtautuu eläimiin kuin kertakäyttötavaroihin, jotka voi laittaa kiertoon, kun niihin kyllästyy. Hänen väitetään aiheuttaneen esimerkillään muoti-ilmiön.
Valamon luostari (Laatokka)
Sotien tuhoja ja rauhanaikojen kasvua
Valamon luostaria alettiin jälleenrakentaa isonvihan aikana Pietari Suuren luvalla Kirilo-Belozerskin luostarin aloitteesta. Luostarin rakentaminen alkoi hitaasti, vaikka ensimmäinen kirkko vihittiinkin jo vuonna 1719. Luostari itsenäistyi 1720. Luostaria johtivat aluksi munkit Savva, Josif ja Tihon. Ensimmäinen igumeni Jefrem johti luostaria 1754–1782. Vuonna 1754 luostarin tuhonnut tulipalo hidasti elpymistä.
Paris Hilton
Eläimet
Eläinoikeusjärjestö PETA nimesi Paris Hiltonin vuoden 2005 maailman huonoimmin pukeutuneeksi julkkikseksi hänen käyttämiensä turkisvaatteiden vuoksi. Vuonna 2006 Hilton sanoi ettei aio enää käyttää turkiksia nähtyään tuttavansa näyttämän filmin eläinrääkkäyksestä.
Valamon luostari (Laatokka)
Igumeni Nazarin aika
Vuoden 1782 alussa Sarovin luostarin pappismunkki Nazari anoi lupaa saada yhdessä neljän noviisin kanssa vierailla Valamossa ja Konevitsassa. Vierailu osoittautui sitten pysyväksi kilvoittelussa luostarissa ja Novgorodin ja Pietarin arkkipiispa Gavriil teki Nazarista luostarin johtajan, tittelinään rakentaja. Tästä alkoi luostarin laajamittainen rakentaminen ja vahvistuminen. Nazarin aikana luostarissa oli parhaimmillaan jo kuutisenkymmentä munkkia.
Valamon missio Pohjois-Amerikassa
Isä Nazarin mukana Sarovista tulleista noviiseista yksi oli nimeltään Jegor Ivanovitsh Popov. Hän kilvoitteli Valamossa vuosina 1782–93. Vuoden 1782 lopussa hänet vihittiin munkiksi nimellä German. Yhdessä kuuden muun munkin sekä kolmen noviisin kanssa hänet valittiin Valamosta ja Konevitsasta tekemään lähetystyötä Venäjän Amerikassa. Hankkeen organisoija oli Novgorodin ja Pietarin metropoliitta Gavriil, mutta sen alkuunpanijoina olivat Grigori Šelihov ja Ivan Golikov, joiden perustama yhtiö, Venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian edeltäjä, harjoitti turkispyyntiä Pohjois-Amerikassa. Missio toimi pääasiassa Kodiakin saaristossa. Munkki German toimi tässä missiossa pisimpään, 1794–1836, aina kuolemaansa saakka. Paikallinen väestö kunnioitti häntä pyhänä ihmisenä, ja tämän paikallisen kultin perusteella hänet kanonisoitiin vuonna 1970. Nykyisin hänet tunnetaan nimellä Herman Alaskalainen.
Valamon luostari Suomen suuriruhtinaskunnassa
Aleksanteri I vieraili luostarissa vuonna 1819 ja avusti luostaria. 1830-luvulla luostarin sairaalaa ja kirjastoa laajennettiin.
Igumeni Damaskinin aika
Igumeni Damaskin tuli luostarin johtoon vuonna 1839 ja hänen aikanaan luostari saavutti suurimman laajuutensa veljestön määrän kasvaessa tasaisesti. Hän oli hesykastisen rukousperinteen kannattaja ja ankaran kurin ja järjestyksen mies. Igumeni Damaskinin aikana alettiin suunnitella luostarille uutta pääkirkkoa. Sen rakentaminen kuitenkin kesti ja se valmistui Damaskinin ja hänen seuraajansa Jonataninkin jo kuoltua vuonna 1896. Valmistuessaan se oli yksi Suomen suurimmista kirkoista 75 metrin korkeudellaan.
Luostarin veljestö kasvoi ensimmäiseen maailmansotaan saakka ja vuonna 1913 luostarissa oli 359 munkkia ja 562 noviisia. He edustivat venäläisten lisäksi karjalaisia ja muita vähemmistökansoja ympäri Venäjän.
Valamon luostari auttoi myös vähäosaisia. 1860-luvun nälkävuosina luostariin saapui runsaasti kerjäläisiä, joita luostari auttoi parhaansa mukaan. 1900-luvun alussa luostariin perustettiin ensimmäinen koulu, jossa munkit toimivat opettajina. Luostariin perustettiin toinen poikakoulu vuonna 1931. Koulu oli kahdeksanvuotinen ja opetusohjelma sisälsi myös maa- ja metsätaloutta.
Luostari itsenäisessä Suomessa
Suomen itsenäistyttyä vuonna 1917 luostarin toiminnalle tuli vaikeuksia. Suurella osalla veljestöä ei ollut Suomen kansalaisuutta, joten keväällä 1921 peräti 119 munkkia vannoi uskollisuudenvalan Suomen hallitukselle. Suomen ortodoksinen kirkko otti gregoriaanisen kalenterin käyttöön vuonna 1921. Luostarin ja kirkkokunnan välit viilenivät vuonna 1925, kun Valamo ei saanut enää lupaa viettää pääsiäistä vanhan ajanlaskun mukaan.
Kun Tyatiran metropoliitta Germanos vieraili ekumeenisen patriarkaatin edustajana Suomessa samana vuonna, veljestö kieltäytyi toimittamasta palveluksia uuden kalenterin mukaisesti. Seurauksena oli se, että monet pappismunkit menettivät määräajaksi oikeutensa toimia pappina ja monet luostarin johtotehtävissä olleet munkit erotettiin tehtävistään. Kirkollishallitus ryhtyi lisäksi tutkimaan keitä luostarin veljestöön kuului ja tutkimuksen seurauksena 17 munkkia karkotettiin maasta erilaisin perustein. Ajanlaskukiistaa ei saatu kuitenkaan lopullisesti ratkaistua ennen sotia ja Valamon veljestö jakautui kahteen leiriin. Ne munkit, jotka kannattivat vanhaa kalenteria, toimittivat jumalanpalveluksensa muista erillään.
Maailmansotien välisenä aikana luostarista kehittyi merkittävä pyhiinvaellus- ja turistikohde. 1930-luvulla saarella arvioitiin käyneen jopa 30 000 matkailijaa vuosittain. Valamosta tuli myös tärkeä hengellisten kokousten pitopaikka. Ensimmäiset ortodoksiset kirkkolaulupäivät järjestettiin Valamossa vuonna 1929. Niille osallistui 200 laulajaa ja 1000 pyhiinvaeltajaa. Näistä juhlista sai alkunsa ortodoksinen laulujuhlaperinne Suomessa.
Myös papisto piti kokouksiaan Valamossa. Ensimmäiset papiston veljespäivät pidettiin vuonna 1926. Nykyään papisto kokoontuu Uuden Valamon luostarissa vuosittain. Tämä tapa on perua papiston ensimmäisestä kokouksesta Valamossa. Valamon luostari julkaisi myös hengellistä kirjallisuutta, joka tosin 1930-luvulle asti oli pääosin venäjänkielistä.
Talvisodan aika
Igumeeni Haritonin aikana (1933–1947) luostarin perinteinen elämäntyyli katkesi talvisotaan.
Vuoden 1939 matkailukausi oli Vanhassa Valamossa ollut tavallista vilkkaampi. Sodan mahdollinen syttyminen näkyi mm. siinä, että luostarin ruokavaroja ryhdyttiin luetteloimaan ja säännöstelemään, kun aiemmin esim. teetä ja sokeria oli aina ollut vuoden tarvetta vastaava määrä. Luostariin tuli myös kaksi luterilaista sotilaspappia, jotka järjestivät ehtoollistilaisuuden Uuden Jerusalemin skiitan kirkkoon. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun Valamoon kuuluvassa kirkossa veisattiin luterilaisia virsiä.
Neuvostoliiton hyökkäystoimet Valamoa kohtaan talvisodassa
Vaikka Talvisota oli alkanut jo 30.11., alkoi luostariin kohdistua ilmahyökkäyksiä ja pommituksia vasta 6.1.1940 alkaen. Tuhoisimmat pommitukset tapahtuivat 2.2. ja 4.2.1940. Jälkimmäisen päivän iltana luostari oli yhtenä suurena tulimerenä. Luostarin arvokkaan, 29 000 nidettä käsittäneen kirjaston arveltiin tuhoutuvan, sillä pelastustoiminta piti keskittää muualle, ja siinäkin oli suuria ongelmia, sillä luostarin vesipumppurakennus oli tuhoutunut jo aikaisemmassa vaiheessa. Kirjastosta joku tiesi kertoa, että igumeni Damaskin oli suunnitellut sen palonkestäväksi, ja tulipalojen laannuttua saatiin todeta, että se oli säilynyt vahingoittumattomana, vaikka yläpuolella ollut huoneisto olikin palanut.
Useat luostarin rakennukset tuhoutuivat. Pääkirkko säilyi kuitenkin ehjänä pommituksista huolimatta. Vain pääkirkkoa ympäröivään rakennuskokonaisuuteen liittyvä sairaalasiipi kirkkoineen tuhoutui palopommien sytyttämässä tulipalossa. Nykyään se on jo varsin pitkälle entistetty.
Evakuoinnit
Evakuointeihin ryhdyttiin 10.12. alkaen. Ensimmäisenä evakuoitiin luostarin poikakodin asukkaat sekä luostarin noviisit, jotka sijoitettiin Outokumpuun, Vanha-Sysmän kouluun. 20.12. ryhdyttiin evakuoimaan luostarin veljestöstä sairaat veljet sekä ne, jotka eivät olleet Suomen kansalaisia.
Tätä evakkomatkaa johtivat luostarin myöhemmät rippi-isät, isä skeemaigumeni Johannes ja isä pappismunkki Savva.
Tuhoisimpien, 4.2.1940 tapahtuneiden pommitusten jälkeen munkeista poistuivat igumeeni Haritonin johdolla vuorokauden kestäneen ankaran ilmapommituksen jälkeen. Luostarin vanhukset kuljetettiin yötä myöten kuorma-autolla Lahdenpohjaan ja sieltä edelleen Suolahden kautta Kannonkoskelle. Evakkomatkan aikana kymmenesosa munkeista kuoli. Tämä oli yksi monista evakuoinneista luostarin historian aikana, mutta nyt evakkomatka suuntautui ensi kertaa länteen.
Tähän päättyi säännöllinen luostaritoiminta Valamossa noin 50 vuodeksi.
Viimeisten asukkaiden mukana evakuoitiin nopeimmin mukaan saatu omaisuus sekä mm. luostarin karja. Karjasta suurin osa ei kestänyt väistämättömän kovaa talutusmatkaa yli Laatokan jäiden vaan kuoli matkalle. Suomalaisten sotilaiden uupumattoman työn ansiosta pahasti järkyttyneet vanhukset saatiin Lahdenpohjan asemalle junaan evakuoitaviksi muuhun Suomeen.
Irtaimiston evakuointi
Moskovan rauhan astuttua voimaan 13.3.1940 jäi luostarin evakuoimiseen aikaa vain muutama päivä. Se tapahtui kuorma-autoilla Laatokan jäätä myöten, kun ensin oli kuljetettu pois saarella ollut sotilaskalusto. Luostarin kalleimmat taide-esineet lähetettiin Rautalammin kotiseutumuseoon. Arkkipiispan kehotuksesta myös kaikkien skiittojen kirkoista pyrittiin kuljettamaan pyhittäjäisien reliikit pois. Kaikki nämä kuljetettiin Lahdenpohjaan, jossa tavarat lastattiin junanvaunuihin ja koottiin myöhemmin Suolahteen odottamaan pysyvämpää sijoituspaikkaa.
Viimeistä irtaimiston evakuointia eli syrjäisempien skiittojen omaisuuden pelastamista tekemään jäi viisi miestä: molemmat sotilaspastorit eli pappismunkit isä Pietari (Pauli Jouhki) ja isä Paavali, isä munkkidiakoni (1952 pappismunkki ja 1968 igumeni) Simforian, Laatokan Karhun nimellä tunnettu Sergei-matkustajalaivan munkkikapteeni, puolalaissyntyinen isä Irakli sekä yksi maallikko, insinööri Vladimir Kudrjatsev. Heidän tehtäväkseen jäi kerätä merkittävimmät ikonit, ehtoolliskalustot, muu irtain jumalanpalvelusvälineistö, antiminssit, pyhäinjäännökset, siirtokelpoiset kirkonkellot ja muu kysymykseen tuleva arvo-omaisuus talteen ja evakuointikuntoon kaikista kirkoista ja tsasounista.
Eniten tavaraa saatiin korjattua talteen paitsi pääkirkosta, myös Kaikkien pyhien eli Suuresta skiitasta sekä Uuden Jerusalemin eli Ylösnousemusskiitasta; viimeksi mainitusta pelastettiin muun muassa sinne rakennetusta Kristuksen hautakammiosta ikonit, aito Pyhältä maalta tuotu kopio orjantappurakruunusta sekä seinällä ollut Kristuksen ylösnousemusikoni. Kammio havaittiin kokonaan tuhotuksi vuonna 1941, kun luostariin päästiin hetkeksi takaisin; nykyisin se on restauroitu.
Pääluostarin alakirkon ikonit saatiin evakuoitua, yläkirkosta saatiin mukaan huomattavimmat ikonit ja irtain jumalanpalvelusvälineistö kokonaisuudessaan. Kirjastokin onnistuttiin pelastamaan sullomalla kirjat tyhjiin perunasäkkeihin, joita sattumoisin oli riittävästi. Sotilaat antoivat auliisti kuljetusapua mantereelle jossa evakuoitu tavara lastattiin juniin. Sotatoimien loppuminen 13. maaliskuuta 1940 helpotti kuljetuksia aivan oleellisella tavalla. Luostarin vahvat ja hyvin hoidetut hevoset selvisivät tästä kuljetusurakastaan hyvin; sotatoimien päättymisen johdosta nekin pääsivät mukaan evakkoon, paitsi ne muutamat, jotka kaatuivat työnsä ääreen ennen rauhan tuloa. Tosin rekikaluston niukkuuden vuoksi armeijan kuorma-autot kuljettivat huomattavan osan ihmisistä ja tavarasta mantereelle.
Viimeisenä toimena 19. maaliskuuta 1940, kun määräaika Valamosta poistumiseen meni umpeen, isä Simforian kiipesi pääkirkon kellotorniin ja soitti Pyhän Andreaksen kelloa 12 kertaa.
Talvisodan jälkeen
Valamossa toimi jatkosodan aikana joitakin luostariveljiä, mutta tätä ei enää katsota luostarin varsinaiseksi toiminnaksi. Pääkirkon kellokaan ei enää soinut, sillä se oli turmeltu räjäyttämällä.
Muutamat munkit kuitenkin menivät sinne tekemään korjaustöitä ja valvomaan rakennuksia. Saaristoon oli sijoitettuna myös sotilasosasto. Valamoon jatkosodan aikana siirtyneet munkit poistuivat saarelta Neuvostoliiton suurhyökkäyksen aikaan 20.6.1944. He evakuoivat luostarin omaisuutta vielä jonkin verran, mm. kirkonkelloja ja ikoneita. Valamon saarella olleet sotilaat poistuivat saarelta rauhan jo astuttua voimaan 20.9.1944.
Irtaimiston myöhempi sijoitus
Nykyään yläkirkon alttaripöytä on Uspenskin katedraalissa Helsingissä ja muut alttaripöydät ja pyhät ovet Uudessa Valamossa. Ikonostaasin edessä olleet kullatut ripustettavat kyntteliköt on myös sijoitettu Uspenskiin. Alakirkon samanlaiset kyntteliköt ovat Uuden Valamon pääkirkossa. Muistoarkku on Kirkkomuseossa Kuopiossa.
Luostari luovutetaan Neuvostoliitolle
Kun sotilaspastorit vielä neuvostoliittolaisen kenraalin pyynnöstä esittelivät lyhyesti pääluostarin aluetta, sotilas pahoitteli että taideteokset oli pääasiassa viety pois – mutta ei vaatinut niiden takaisin tuontia.
Viime sanoinaan hän ennen eroa kertoi, että paikalle tulisi haavoittuneiden kuntoutukseen tarkoitettu kylpylä. Näin ei kuitenkaan tapahtunut, vaan välirauhan ajan saarella toimi merikoulu.
Luostarin siirtyminen Heinävedelle
Keväällä 1940 järjestettiin presidentinlinnassa neuvottelutilaisuus Luovutetun Karjalan johtohenkilöille. Tuolloin presidentti Kyösti Kallio kehotti tilaisuudessa ollutta Valamon varajohtajaa Isaakia ostamaan luostarille Saastamoiselle kuuluneen kartanon Heinävedeltä. Kun luostarin edustajat menivät katsomaan tätä Papinniemen tilaa, he löysivät päärakennuksen eräästä huoneesta Sergei ja Herman Valamolaisia esittäneen ikonin, jota he pitivät erityisenä enteenä. Kaupat tilasta tehtiin 24.7.1940, ja paikkaa ryhdyttiin kutsumaan Uudeksi Valamoksi. Luostarille kuuluivat nyt Papinniemen rakennukset sekä noin 300 hehtaaria metsämaata ja 50 hehtaaria peltoa.
Laatokan Valamon uusi elämä Venäjällä
Laatokan Valamon luostarin rakennukset olivat muussa käytössä lähes neuvostoajan loppuun, mm. sotilastukikohtana ja vanhainkotina, mutta loppuvuodesta 1989 ensimmäiset munkit aloittivat luostaritoiminnan uudelleen ja rakennukset luovutettiin Moskovan patriarkaatille.
Max-Schmeling-Halle
Max-Schmeling-Halle on Berliinissä sijaitseva monitoimiareena. Se rakennettiin kun Berliini haki vuoden 2000 kesäolympialaisia, jotka sitten kuitenkin pidettiin Sydneyssä. Areena on nimetty saksalaisen nyrkkeilijän Max Schmelingin mukaan. Areenaa käyttävät kotikenttänään käsipalloseura Füchse Berlin sekä lentopalloseura BR Volleys. Urheilukilpailujen lisäksi siellä järjestetään myös konsertteja ja muita suuria yleisötapahtumia.
Teargas
Teargas on ruotsalaisen alternative metal -yhtye Katatonian kolme kappaletta sisältävä EP. Se julkaistiin 20. helmikuuta 2001 levymerkeillä Peaceville Records ja Snapper Music.
Lublinin piirikunta
Lublinin piirikunta on yksi Lublinin voivodikunnan piirikunnista. Piirikunnan arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 155 566. Siihen kuuluvat 16 kuntaa ovat Bełżyce, Borzechów, Bychawa, Garbów, Głusk, Jabłonna, Jastków, Konopnica, Krzczonów, Niedrzwica Duża, Niemce, Strzyżewice, Wojciechów, Wólka, Wysokie ja Zakrzew.
Lublinin piirikunnalla on yhteistä rajaa Łęcznan, Świdnikin, Janówin, Kraśnik, Krasnystawin, Biłgorajin, Opolen, Puławyn ja Lubartówin piirikuntien kanssa. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Lublinin piirikunnan asukkaista 51 prosenttia oli naispuolisia ja 49 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 19,7 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 61,2 prosenttia ja eläkeikäiset 19,1 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,3 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 1 542 lasta. Lublinin piirikunnan väkiluvun ennakoidaan kasvavan 175 941 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.
Sisäinen realismi
Sisäinen realismi (myös pragmaattinen realismi) on ontologinen kanta, jota on kannattanut ennen kaikkea Hilary Putnam. Sisäinen realismi hyväksyy tieteellisen realismin tiedenäkemyksen, mutta ei sen ontologisia tulkintoja eli metafyysistä realismia. Sisäinen realismi voidaan nähdä synteesinä tieteellisen realismin ja pragmatismin välillä.
Tausta
Metafyysisen realismin ongelmana oli Putnamin mukaan se, että se epäonnistuu selittämään, miksi viittaaminen ja totuus ovat mahdollisia. Metafyysisen realismin mukaan käyttämämme käsitteet ja kategoriat viittaavat johonkin, koska ne sopivat jollain mystisellä tavalla yhteen ulkoisessa todellisuudessa ennalta olevien kategorioiden, lajien ja yksilöiden kanssa. Mutta miten on mahdollista, että todellisuus muodostuu tietyistä rakenteista ja kategorioista, mieli muodostuu omista kategorioistaan ja rakenteistaan, ja nämä kaksi sopivat sattumalta täydellisesti yhteen? Putnamin mukaan vastauksen täytyy olla, ettei todellisuus ole ennalta rakentunut, vaan että mieli ja sen käsitteelliset skeemat rakentavat sen.
Pragmaattinen lähestymistapa
Sisäinen realismi on näkemys, jonka mukaan todellisuus saattaa olla kausaalisesti itsenäinen ihmismieleen nähden, mutta sen rakenne — sen jakaantuminen lajeihin, yksilöihin ja kategorioihin — on ihmismielen toiminnan tulosta, eikä todellisuus siksi ole ontologisesti itsenäinen. Ajatus on saanut yleistasolla vaikutteita Immanuel Kantin ajatuksesta, jonka mukaan tietomme ulkoisesta todellisuudesta on ”ajatuksen kategorioiden” määräämää.
Putnam on katsonut, että tieteen vakiintuneet teoriat tulee hyväksyä, silloinkin kun ne koskevat aistien ulottumattomissa olevia asioita, (todennäköisinä) totuuksina. Tämän ei hänen mielestään kuitenkaan tarvitse johtaa metafyysiseen realismiin, jossa niiden lauseiden, jotka muodostavat tieteelliset teoriat, tulee katsoa vastaavan ulkoista todellisuutta. Näin Putnam hylkää totuuden vastaavuusteorian.
Sisäisen realismin mukaan todellisuus on siis eräässä mielessä käsitejärjestelmämme muokkaama, ja siksi sille voidaan antaa useampia tosia ja täydellisiä, mutta keskenään jossakin mielessä kilpailevia kuvauksia. Esimerkiksi ”olion” ja ”olemassaolon” käsitteillä on monia erilaisia käyttöjä, eikä niillä ole yhtä absoluuttista ”merkitystä” — se, kuinka monta oliota katsomme todellisuudessa olevan, riippuu käyttämästämme käsitejärjestelmästä, ja eksistenssikvanttoria voidaan käyttää monella tavalla olemassaolon ilmaisemiseen.
Putnam pitää sisäistä realismiaan avaimena siihen, kuinka arkijärjen mukainen realismi voidaan säilyttää ilman metafyysisen realismin ”absurditeettien ja antinomioiden” hyväksymistä. Sisäisessä realismissa säilyy realismista se, että todellisuutta ei yritetä jakaa ”tieteelliseen kuvaan” ja ”meille ilmenevään kuvaan”: arkipäivän konkreettiset esineet ovat olemassa, eikä ympärillämme oleva todellisuus ole illuusio. Uutta on kuitenkin se, että joudumme hyväksymään, että monet usein käyttämämme kuvaukset heijastelevat tarpeitamme ja valintojamme.
Nelson Goodman oli muotoillut hieman samanlaisen ajatuksen teoksessaan Fact, Fiction and Forecast (1956). Siinä Goodman ehdotti, ettei ole olemassa ”mitään yhtä maailmaa, vaan monia maailmoja, jotka kukin ovat ihmismielen luomia”. Putnam hylkäsi tällaisen sosiaalisen konstruktivismin, mutta piti ajatuksen, jonka mukaan todellisuudesta voi olla monia oikeita kuvauksia. Mitään näistä kuvauksista ei voida todistaa tieteellisesti ”yhdeksi, todeksi” kuvaukseksi todellisuudesta.
Putnamin mukaan sisäisen realismin ytimessä on turhien dikotomioiden hylkääminen. Ongelmallisia ovat esimerkiksi dikotomia ”oliossa itsessään” olevien ominaisuuksien ja mielen projisoimien ominaisuuksien välillä, sekä dikotomia väitettävyysehtojen ja totuusehtojen välillä. C. S. Peircen ja William Jamesin vaikutuksesta Putnam on katsonut myös, ettei tosiasioiden ja arvojen välillä ole dikotomiaa. Eettisillä arvostelmilla on usein tosiasiapohja, ja yhtä lailla tieteellisissä arvostelmissa on eettinen elementtinsä.
Suomessa sisäistä realismia ovat kannattaneet muun muassa Raimo Tuomela ja Sami Pihlström.
Audrey Hepburn
Audrey Hepburn (synt. Audrey Kathleen Ruston; ) oli englantilais-hollantilainen Oscar-palkittu näyttelijä, malli ja hyväntekijä. Hepburn tunnettiin hillittynä ja hienostuneena esiintyjänä; hänestä tuli maailman johtavia tyyli-ikoneja. Hepburn näytteli valkokankaalla sekä komedioissa että draamoissa. Hänen ulkoisia ominaispiirteitään olivat epätavanomaisen hoikka ruumiinrakenne ja kaurismaiset tummat silmät.
Hepburnin lapsuus- ja nuoruusvuosia varjostivat isän lähtö perheestä ja toisen maailmansodan aikainen saksalaismiehitys Hollannissa. Hän pääsi balettiharrastuksensa kautta esiintymään Lontoon teatterituotannoissa ja pienissä elokuvarooleissa. Ranskalaiskirjailija Colette löysi Hepburnin päärooliin näytelmään Gigi, josta tuli menestys. Läpimurto tapahtui elokuvan Loma Roomassa (1953) myötä. Hepburn voitti elegantin ja leikkisän prinsessa Annin roolista Oscar-palkinnon.
Hepburn jatkoi eloisien lapsinaisten esittämistä tunnustusta saaneissa tuhkimotarinaelokuvissa, kuten Kaunis Sabrina (1954), Rakastunut Pariisissa (1957) ja My Fair Lady (1964). Hänen roolihahmonsa seikkailivat muun muassa Pariisissa, Roomassa ja New Yorkissa. Suurin osa Hepburnin elokuvista oli Euroopassa kuvattuja tuotantoja. Hänen uransa suosikkirooli oli vaativa sisar Luken osa elokuvassa Nunnan tarina (1959). Hepburnin tunnetuin elokuvarooli lienee Holly Golightly suursuosion saaneessa romanttisessa komediassa Aamiainen Tiffanylla (1961), joka vakiinnutti hänen asemansa muodin esikuvana.
Audrey Hepburn oli naimisissa kahdesti: yhdysvaltalaisen näyttelijän Mel Ferrerin kanssa 1954–1968 ja italialaisen psykiatrin Andrea Dottin kanssa 1969–1982. Hänellä oli molemmista avioliitoistaan yksi poika. Hepburnin yksityiselämään kuuluivat henkilökohtainen epävarmuus, onnettomat avioliitot, keskenmenot ja masennuskaudet. Elämänsä loppupuolella hän omistautui hyväntekeväisyystyölle Unicefin lähettiläänä.
Perhetausta
Van Heemstralla oli kaksi lasta edellisestä avioliitostaan Hendrik Gustaaf Adolf Quarles van Uffordin kanssa: Arnoud Robert Alexander (tunnettiin nimellä Alex; 1920–1979) ja Ian Edgar Bruce (1924–2010). Van Heemstra oli eronnut miehestään 1925. Van Ufford matkusti San Franciscoon, jossa hän meni uusiin naimisiin. Ella van Heemstra jäi Alankomaihin kahden poikansa kanssa. Tavatessaan Joseph Rustonin tämä oli vielä naimisissa hollantilaisen Cornelia Bisschopin kanssa, ja pari eli täysin vaimon perintöomaisuuden varassa. Van Heemstran ja Rustonin ystävyys syveni, ja he avioituivat Itä-Intiassa (nyk. Indonesia) 7. syyskuuta 1926. Liitto kuitenkin alkoi rakoilla pian, kun Ellalle paljastui Josephin saamaton asenne työntekoa kohtaan. Hän itse työskenteli konttoristina elättääkseen itsensä ja poikansa. Jotkut Hepburnin elämäkerturit ovat nimittäneet hänen isäänsä irlantilaiseksi pankkiiriksi; todellisuudessa Ruston ei ollut kumpaakaan vaan oli suurimman osan elämästään työttömänä.
Nuoruus
Vuoden 1928 lopulla Ella Ruston matkusti miehensä ja poikiensa kanssa Bataviasta Lontooseen, josta Joseph yritti vastahakoisesti hankkia töitä. Sieltä he lähtivät seuraavana keväänä ensin höyrylaivalla Ranskaan ja sitten junalla Brysseliin, jossa Ella synnytti tyttärensä lauantaina 4. toukokuuta. Kun Audrey oli kolmen viikon ikäinen, hän oli vähällä kuolla hinkuyskään. Vanhemmat ilmoittivat hänen syntymästään Britannian varakonsulaattiin Brysselissä, sillä lain mukaan tyttö oli isänsä syntyperän perusteella englantilainen. Hänellä oli myös koko elämänsä ajan Britannian kansalaisuus.
Audrey vietti varhaislapsuutensa ajan hyvin suojattua ja etuoikeutettua elämää. Yksi hänen lapsuusajan kodeistaan oli Huis Doornin kartano Alankomaiden Doornissa. Samassa kartanossa asui myös maanpakolaisena Saksan viimeinen keisari Vilhelm II. Audrey oleskeli paljon myös isovanhempiensa tiloilla Alankomaiden Arnhemissa ja sen lähistöllä Velpissä. Hänen isänsä toimi finanssialalla, ja vahvasti oikeistolaisena yritti päästä mukaan fasistien ihannoimaan politiikkaan. Audreyn molemmat vanhemmat olivat Brittiläisen fasistiunionin jäseniä, mutta eivät tukeneet millään tavoin sotaa tai holokaustia. Audreyn äidin yhteydet fasistiunioniin ja Adolf Hitleriin katkesivat vuonna 1937 kansallissosialismin muuttuessa yhä murhanhimoisemmaksi.
Audreyn vanhempien avioliitto alkoi rapistua 1930-luvun puolivälissä, isän etääntyessä yhä enemmän perheestään. Audreyn lapsuus koki kovan kolauksen, kun hänen isänsä jätti perheen lopullisesti toukokuussa 1935. Joseph sai tyttärensä tapaamisoikeuden mutta tapasi Audreya vain muutaman kerran tämän kouluvuosina. Hepburn löysi isänsä uudelleen Dublinista 1960-luvulla Punaisen Ristin kautta. Vaikka heidän välinsä jäivät etäisiksi, Hepburn kirjoitti isälleen säännöllisesti ja antoi taloudellista tukea aina tämän kuolemaan saakka.
Audreyn ollessa kuusivuotias hänen äitinsä lähetti hänet Englantiin sisäoppilaitokseen, kun Alankomaissa mellakoitiin kasvavan työttömyyden vuoksi. Audreyn velipuolet oli lähetetty sisäoppilaitokseen jo aiemmin, ja hän tapasi heitä sen jälkeen vain satunnaisesti. Audrey kävi vuodet 1936–1939 pientä yksityistä tyttökoulua Kentissä.
Sotavuodet
Alankomaiden natsimiehityksestä sodan päättymiseen asti Audrey käytti koulussa nimeä Edda van Heemstra, koska hänen äitinsä halusi suojella tytärtään joutumasta englantilaisen taustansa takia vaikeuksiin saksalaisten kanssa. Hänen velipuolensa Alex katosi vuonna 1941 paettuaan sotavankeudesta ja piileskeli sodan päättymiseen asti. Ian toimi aktivistina vastarintaliikkeessä, minkä vuoksi hänet lähetettiin pakkotyöhön Saksaan, eikä perhe tiennyt hänen olinpaikkaansa. Hän palasi kotiin pian veljensä jälkeen. Audreyn eno puolestaan teloitettiin kostona vastarintaliikkeen tuhotöistä. Tapahtuman jälkeen Ella van Heemstra alkoi toimia aktiivisesti liikkeen jäsenenä: hän tarjosi muun muassa laskuvarjosotilaalle piilopaikan kellaristaan.
Monien muiden lasten tavoin myös Audrey avusti vastarintaliikettä toimimalla satunnaisesti kuriirina ja myös esiintymällä tanssijana rahankeräyksessä vastarinnan hyväksi. Ankaran säännöstelyn tuomana ja historiallisen kylmänä nälkätalvena 1944 Audrey kärsi muiden kansalaisten tavoin aliravitsemuksesta ja anemiasta. Hän siirtyi äitinsä kanssa isoisänsä maaseutukotiin Velpiin, jossa heillä ”ei välillä ollut moneen päivään mitään syötävää, vaan istuimme kylmästä täristen lämmittämättömässä talossa ilman valoja – –”, Hepburn muisteli. Hän kertoi myöhemmin sodassa kokemistaan kauhuista: ”Älkää vähätelkö mitään, mitä kuulette tai luette natseista. Se oli pahempaa kuin saatatte ikinä kuvitella. Näimme, kuinka sukulaisiani pakotettiin asettumaan riviin muuria vasten ja heidät ammuttiin.”
Audreyn lapsuudenympäristö oli monikielinen, minkä ansiosta hänen puhemelodiansa oli omaa luokkaansa eikä verrattavissa tunnettuihin murteisiin. Hän puhui tyttökouluvuosinaan englantia ja Alankomaissa asuessaan ainoastaan hollantia. Varhaisvuosinaan Belgiassa hän oppi ranskaa ja sotavuosina saksaa. Aviopuolisoidensa kautta Hepburn osasi myöhemmin sujuvasti myös italiaa ja espanjaa.
Balettiopinnot ja musiikkiteatteri
Sodan jälkeen YK:n jälleenrakennusjärjestö UNRRA aloitti Euroopassa kansainvälisen hätäavustuksen. Arnhemissa kaikki koulut muutettiin hätäapukeskuksiksi, ja Audrey oli yksi ensimmäisistä avunsaajista. Sen jälkeen hän hoiti sodassa haavoittuneita vapaaehtoisena eräällä klinikalla Amsterdamissa. Yksi hänen potilaistaan oli tuleva elokuvaohjaaja Terence Young. Koko omaisuutensa sodassa menettänyt Ella teki sekalaisia töitä kustantaakseen tyttärensä balettitunnit. Audrey oli harrastanut balettia jo tyttökoulussa ja pääsi nyt jatkamaan opintojaan tanssipedagogi Sonia Gaskellin johdolla. Hänen lihaskuntonsa oli kuitenkin sodassa kärsityn aliravitsemuksen takia huono. Samoihin aikoihin Audrey sairastui ensimmäisen kerran syvään masennukseen, josta hän kärsi toistuvasti elämänsä aikana. Tuolloin depressio aiheutti hänelle liikasyömistä.
Sonia Gaskell suositti Audreyn siirtymistä Lontooseen tuttavansa, maineikkaan balettimestarin Marie Rambertin opetukseen. Tätä varten Audrey pudotti ylensyönnistä nousseen painonsa noin 50 kiloon, jossa hän pysyi koko elämänsä ajan. Lontoossa hänen äitinsä alkoi työskennellä varakkaassa Mayfairin kaupunginosassa talonmiehenä. Audrey kävi balettitunneilla päivittäin keväästä 1947 alkaen. Sodan jälkeen hän oli virallistanut sukunimekseen Hepburn-Ruston, kunnes jätti isänsä nimen pois, ja hänet tunnettiin siitä lähtien nimellä Audrey Hepburn. Ansaitakseen rahaa tanssiopintoihin Hepburn matkusti Alankomaihin esiintymään komediallisessa matkadokumentissa Nederlands in zeven lessen. Hepburn esitti sen alku- ja loppukohtauksissa lentoemäntää. Hänen osuutensa kesti yhteensä alle minuutin, eikä hänen nimeään mainittu elokuvan rooliluettelossa.
Palattuaan Lontooseen Hepburn opiskeli balettia Rambertin ohjauksessa. Jatkuvan rahapulan vuoksi hän teki iltaisin töitä sihteerinä ja valokuvamallina ja esiintyi muun muassa aikakauslehtien saippuamainoksissa. Hepburn haaveili tuolloin balettitanssijan urasta. Hän oli kuitenkin 174-senttisenä liian pitkä ja aloittanut aktiivisen harjoittelun liian myöhään, jotta voisi soveltua ammattitanssijaksi. Hepburnia ei hyväksytty mukaan Rambertin kiertueelle, ja hän päätti lopettaa tanssiopinnot.
Balettiuran tyssättyä Hepburn alkoi etsiä teatteritöitä. Koe-esiintymisten kautta hän pääsi tanssijaksi amerikkalaiseen revyyseen High Button Shoes, jota esitettiin menestyksekkäästi Lontoon Hippodromessa. Hepburnia ei mainittu arvosteluissa, eikä revyy varsinaisesti johtanut häntä eteenpäin. Tuottaja Cecil Landeau pani kuitenkin hänet merkille ja tarjosi osaa musiikkirevyystään Sauce Tartare. Siinä Hepburn oli edelleen kuoron tanssityttönä, mutta sai nyt esittää myös pieniä sivurooleja. 1940-luvun loppu oli Hepburnille erittäin työteliäs: päivä- ja iltanäytösten ohessa hän teki edelleen mallintöitä ja pääsi elokuvalehtien kanteen. Sauce Tartaresta tuli hyvin suosittu, ja sitä esitettiin yhteensä vuoden ajan 433 kertaa. Menestyksen innoittamana sille tehtiin nopeasti musiikkisketseistä koostunut jatko-osa Sauce Piquante. Se ei saanut yhtä innostunutta vastaanottoa, mutta Hepburn huomattiin.
Broadway-debyytti ja läpimurto
pienois|pysty|vasen|Audrey Hepburn [[Loma Roomassa -elo­kuvan koe­kuvauksessa 1951.]]
Yhtyeenjohtaja Ray Ventura lainasi keväällä 1951 Hepburnin ABPC:ltä Ranskan Rivieralla kuvattuun musiikkikomediaan Monte Carlon lemmikki. Nopeasti ja pienellä budjetilla tehdyssä tuotannossa hänen oli työskenneltävä kahden käsikirjoituksen, ohjaajan ja näyttelijäkaartin parissa. Elokuva tehtiin sekä englanniksi että ranskaksi, ja ranskantaitoisena Hepburn oli näyttelijöistä ainoa, joka esiintyi molemmissa versioissa. Hän esitti pienehkössä roolissa kuuluisaa näyttelijätärtä, joka on kadottanut lapsensa. Kriitikot arvioivat elokuvan väkinäiseksi ja järjettömäksi. Kun Hepburn oli Monacossa kuvaamassa elokuvan erästä kohtausta, hän kiinnitti paikalle sattuneen kirjailijan Coletten huomion. Tämä piti Hepburnia täydellisenä valintana parhaillaan Broadwaylle sovitettavan novellinsa Gigin nimirooliin. Colette suositteli Hepburnia näytelmän käsikirjoittajille Gilbert Millerille ja Anita Loosille, ja lopputuloksena Hepburn sai Gigin osan.
Roolitusvastaava Robert Lennard halusi edistää Hepburnin uraa ja lähetti hänet tapaamaan elokuvaohjaaja William Wyleria, joka aikoi ohjata Paramount Picturesille vielä käsikirjoitusvaiheessa olevan elokuvan Loma Roomassa. Tavattuaan Hepburnin Wyler kutsui hänet koekuvaukseen, koska piti häntä olemukseltaan ja puhetavaltaan uskottavana eurooppalaisen prinsessan rooliin. Sekä Wyler että mukana ollut Thorold Dickinson olivat tyytyväisiä koekuvaukseen, ja Hepburn saikin pian Paramountilta seitsenvuotisen sopimuksen.
Hepburn matkusti lokakuussa 1951 yksin laivalla New Yorkiin Gigi-näytelmää varten. Näytelmäharjoituksissa hänelle muodostui erittäin läheiseksi näyttelijä Cathleen Nesbitt, joka esitti Gigin tätiä. Nesbittin avulla hän sai paranneltua ilmaisutapaansa ja äänenkäyttöään. Ensi-illan alla marraskuussa 1951 Hepburn kärsi kovasta ramppikuumeesta ja takelteli repliikeissään, mutta onnistui tosipaikan tullen, ja Gigin rooli teki hänestä tähden yhdessä yössä. Kriitikot suhtautuivat itse näytelmään laimeasti, mutta Hepburn sai paljon tunnustusta ja näytelmää esitettiin seuraavaan toukokuuhun asti 219 kertaa. Suosiosta huolimatta Hepburn oli hyvin itsekriittinen ja harvoin tyytyväinen omaan työhönsä. Hän tunsi samanlaista epävarmuutta koko elämänsä ajan.
Filmitähteys
Gigin yllätysmenestyksen myötä amerikkalaislehdet alkoivat julkaista Hepburnista koko sivun juttuja, mutta hän vältteli haastattelujen antamista. Sopimuksensa mukaisesti Hepburn alkoi seuraavaksi kuvata romanttista komediaa Loma Roomassa (1953), jonka miespääosaa näytteli Gregory Peck. Se kuvattiin Rooman keskustassa ja Cinecittà-studioilla kuuman ja kostean kesän 1952 aikana. Vaativista olosuhteista huolimatta Hepburn viihtyi kuvauksissa ja onnistui luomaan vapautta janoavasta prinsessasta vivahteikkaan henkilökuvan. Hän mieltyi vastanäyttelijäänsä Peckiin ja myös pikkutarkkana tunnettuun ohjaajaansa William Wyleriin, ja molemmista tuli hänen hyviä ystäviään. Hepburnin rooliasut suunnitteli puvustaja Edith Head. Loma Roomassa -elokuvasta tuli Hepburnin läpimurto. Hänet palkittiin roolistaan parhaan naispääosan Oscarilla ja brittiläisellä Baftalla, ja hänen näyttelijänlahjojaan ylistettiin lehdistössä.