cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lapuan junaturma (joulukuu 1986)
Onnettomuus
Lumisade oli jo lakannut Lapponian lähestyessä Lapuan liikennepaikan eteläpuolella olevaa esiopastinta EoA nopeudella 140 km/h. Esiopastin sijaitsi noin 1 870 metriä ennen poikkeavalle raiteelle käännettyä vaihdetta, ja esiopastimessa oli vilkkuva vihreä valo. Tuolloin voimassa olleen junaturvallisuussäännön mukaan esiopastimen vihreä vilkkuva valo tarkoitti, että veturinkuljettajan on vähennettävä nopeutta edessä olevien vaihteiden vuoksi.
Sekä Lapponian veturinkuljettaja että koneapulainen ilmeisesti tulkitsivat esiopastimen näyttämän opasteen väärin, sillä juna jatkoi matkaansa nopeudella 140 km/h. Esiopastimen kohdalla kuljettaja otti tehot pois ja hiljensi nopeuteen 120 km/h, joka oli Lapuan ratapihalla pääraiteessa olevan kaarteen nopeusrajoitus.
Vasta junan tullessa lähes Lapuan liikennepaikkaa suojaavan pääopastimen kohdalle (680 metriä ennen ensimmäistä vaihdetta) sekä kuljettaja että koneapulainen havaitsivat pääopastimessa keltaisen valon yhdessä vihreän valon kanssa. Pääopastimen opaste vihreä+keltainen valo tarkoittaa, että edessä oleva kulkutie on asetettu poikkeavan raiteen kautta ja että suurin sallittu nopeus on 35 km/h. Tällöin kuljettaja oli suorittanut hätäjarrutuksen.
thumb|Suistuneiden vaunujen sijainti ratapihalla. Juna ohjautui ratapihan eteläpään vaihteissa vasemmalle ja putosi kiskoilta. Veturin etummainen teli pysyi kiskoilla, mutta takimmainen teli putosi kiskoilta heti toisen vaihteen sivuuttamisen jälkeen. Kaikki junan seitsemän vaunua putosivat kiskoilta mutta pysyivät pystyssä. Juna pysähtyi siten, että veturin keula oli kulkenut suistuneena noin 260 metrin päähän suistumiskohdasta mitattuna.
Onnettomuudessa vaurioitui rataa noin 230 metrin matkalta, mukaan lukien neljä vaihdetta, yksi opastin, raiteensulku, laitekaappi sekä yksi sähköradan ajojohtopylväs. Junasta vaurioita kärsivät veturin ja vaunujen telit, vetolaitteet, alustarakenteet sekä vaunujen päädyt. Vahinkojen kokonaiskustannukset olivat noin 1,6 miljoonaa markkaa.
Onnettomuuden tutkinnasta
Onnettomuuden tutkintalautakunta ei löytänyt Lapuan liikennepaikan turvalaitteista sellaista vikaa, joka oli sallinut opastimien virheellisen näytön Lapponian lähestyessä Lapuan asemaa. Tutkimusten perusteella varmistetun laitteiston hetkellinen vikaantuminen siten, että vika poistuisi itsestään oli mahdotonta. Johtopäätös oli, että opastimet näyttivät asianmukaisia opasteita EP 57:lle.
Onnettomuuden syyt
Onnettomuuden syntyyn vaikuttaneita osatekijöitä oli useita. Niistä tärkeimpänä on pidettävä poikkeuksellista liikennetilannetta Lapualla, jolloin kaikki junat jouduttiin ajamaan hitaiden (35 km/h) vaihteiden kautta. Normaalisti onnettomuusjuna EP 57 sivuutti Lapuan pysähtymättä pääraidetta pitkin nopeudella 120 km/h.
Esiopastimen toiminnasta ei löydetty mitään vikaa. Oli siis todennäköistä, että veturimiehistö tulkitsi vilkkuvan vihreän valon merkityksen väärin. Veturinkuljettajat kertoivat tutkijoille esiopastimen näyttäneen kiinteää vihreää valoa, mutta kuljettaja kertoi myöhemmin, ettei hän muista varmuudella, oliko valo kiinteä vai vilkkuva. Molemmat kuitenkin havaitsivat pääopastimen keltaisen valon, joka varoitti raiteenvaihdosta, sekä vaihteen kohdalla olevan poikkeavaa raidetta osoittavan vaihteenopastimen.
Tapahtuma-aikaan Suomessa käytössä olleessa opastinjärjestelmässä esiopastimia oli kahdenlaisia: ns. kaksitoimisia ja kolmitoimisia. Kaksitoimisissa vihreä valo oli aina vilkkuva, kun kolmitoimisessa se saattoi olla joko vilkkuva tai pysyvä, kuten Lapualla. Pysyvä vihreä tarkoitti, että seuraava opastin näyttää aja-opastetta ja juna saa jatkaa suurimmalla sallitulla nopeudella. Vilkkuva vihreä tarkoitti kolmitoimisessa esiopastimessa varoitusta poikkeavalle raiteelle asetetusta vaihteesta, kaksitoimisessa vilkkuva vihreä tarkoitti seuraavan opastimen näyttävän jotain ajon sallivaa opastetta. Lapuan esiopastimet olivat kolmitoimisia.
Seinäjoen liikenteenohjaaja oli yrittänyt radiopuhelimella viiteen otteeseen varoittaa Lapponian veturimiehistöä raiteenvaihdosta Lapualla siinä kuitenkaan onnistumatta. Tähän oli syynä Seinäjoen tukiaseman toimintahäiriö. Liikenteenohjaaja ei kokeillut radioyhteyttä Härmän tukiaseman kautta, mitä kautta yhteydenotto todennäköisesti olisi onnistunut. Tämän ilmoituksen tekeminen oli liikenteenohjaajan kannalta vapaaehtoista, sillä kauko-ohjatuilla rataosilla junaa kuljetetaan näkyvien opasteiden mukaan, eikä poikkeuksellisista raiteenvaihdoista ilmoiteta radiopuhelimella sellaisille junille, jotka eivät pysähdy matkustajapalvelun vuoksi.
Onnettomuuden seuraukset
Onnettomuudella oli myös vakavia seurauksia. Kun onnettomuusjunan vaunuja oltiin 12. joulukuuta 1986 siirtämässä Seinäjoelta Helsinkiin erikoiskuljetuksena, tapahtui toinen junaonnettomuus Turengin asemalla, Hämeenlinnan eteläpuolella. Tässä onnettomuudessa Lapuan onnettomuusjunan vaunuja kuljettaneen junan perässä ajaneen tavarajunan perään törmäsi toinen tavarajuna, jonka veturimiehistö loukkaantui.
Onnettomuuksien seurauksena tutkintalautakunta esitti, että automaattisen kulunvalvontajärjestelmän käyttöönoton periaatepäätös toteutettaisiin mahdollisimman pian. Samoin tutkintalautakunta esitti opastinjärjestelmien uudistamista siten, että esiopastimen opasteet olisivat aina yksiselitteisiä, ja kaksitoimiset esiopastimet korvattaisiin kaikilla liikennepaikoilla kolmitoimisilla. Esiopasteet uusittiin opastinjärjestelmän kokonaisuudistuksen yhteydessä 1990-luvun aikana.
Gertrud Gabl
pienoiskuva Gertrud Gabl (26. elokuuta 1948 St. Anton am Arlberg – 18. tammikuuta 1976 St. Anton am Arlberg) oli itävaltalainen, vuoteen 1972 asti maailmancupissa kilpaillut alppihiihtäjä. Hän menestyi parhaiten pujottelussa ja suurpujottelussa, joissa hän voitti yhteensä seitsemän maailmancupin osakilpailua ja sijoittui MM-kilpailuissa parhaimmillaan neljänneksi. Hän voitti maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 1968–1969.
Gabl kilpaili arvokisoissa ensimmäisen kerran Grenoblen olympialaisissa 1968, ja siellä hän sijoittui suurpujottelussa yhdeksänneksi, syöksylaskussa 12:nneksi ja keskeytti pujottelukilpailun ensimmäisellä kierroksella. Val Gardenan MM-kilpailuissa 1970 hän sijoittui pujottelussa neljänneksi 0,06 sekuntia pronssimitalistille hävinneenä ja suurpujottelussa viidenneksi 0,25 sekunnin päässä mitalisijasta. Sapporon olympialaisissa 1972 hän keskeytti sekä pujottelussa että suurpujottelussa.
Gabl voitti urallaan seitsemän maailmancupin osakilpailua, joista viisi pujottelussa ja kaksi suurpujottelussa. Hän ylsi kolmen parhaan joukkoon 17 kertaa: kymmenen kertaa pujottelussa ja seitsemän kertaa suurpujottelussa. Maailmancupin kokonaiskilpailun hän voitti kaudella 1968–1969, jolloin hän oli paras pujottelucupissa ja kolmas suurpujottelucupissa. Kaudella 1967–1968 hän sijoittui pujottelucupissa toiseksi, suurpujottelucupissa neljänneksi ja yhteispisteissä seitsemänneksi. Kaudella 1970–1971 hän oli suurpujottelucupissa neljäs, pujottelucupissa kahdeksas ja yhteispisteissä yhdeksäs.
Gabl kuoli lumivyöryssä tammikuussa 1976.
Saarijärven kihlakunta
Saarijärven kihlakunta muodostettiin vuoden 1996 kihlakuntauudistuksessa, ja se toimi vuoden 2007 loppuun. Kihlakuntaan kuuluivat Kannonkoski, Karstula, Kinnula, Kivijärvi, Kyyjärvi, Pylkönmäki ja Saarijärvi. Kihlakunta sijaitsi aluksi Keski-Suomen läänissä ja vuoden 1997 lääniuudistuksen jälkeen Länsi-Suomen läänissä.
Karl Gerhard passerar i revy
Karl Gerhard passerar i revy on Magnus Ugglan albumi, joka julkaistiin 29. lokakuuta 2010. Se on hänen neljästoista studioalbuminsa. Levy sisältää pelkästään Ugglan tekemiä cover-versioita esikuvansa kuplettilaulaja Karl Gerhardin kappaleista.
Oscar Lewis
Oscar Lewis (syntyjään Lefkowitz, 25. joulukuuta 1914 – 16. joulukuuta 1970) oli yhdysvaltalainen antropologi. Hän tutki muun muassa köyhyyttä kulttuurisena ilmiönä. Lewisin tunnetuin teos on Sánchezin lapset, joka kertoo köyhästä perheestä Meksikossa. Kirjan pohjalta tehtiin elokuva Sanchezin perilliset (1978).
Ruanda
Ruandan tasavalta eli Ruanda on pienehkö keskiafrikkalainen sisämaavaltio. Sen rajanaapureita ovat lännessä Kongon demokraattinen tasavalta, pohjoisessa Uganda, etelässä Burundi ja idässä Tansania. Sen pinta-ala on noin 26 000 neliökilometriä ja asukkaita on noin 12 miljoonaa. Ruanda on brittiläisen kansainyhteisön 54. jäsen (vuodesta 2009), vaikka sillä on historiallisia siteitä pikemminkin ranskankieliseen maailmaan Belgian entisenä siirtomaana.
Maantiede
Ruanda sijaitsee lähes Afrikan keskuksessa, vain muutaman asteen päiväntasaajasta etelään. Maalla ei ole meriyhteyttä. Sen rajana Kongon demokraattiseen tasavaltaan toimii Kivujärvi ja Ruzizin jokilaakso. Muita rajanaapureita ovat pohjoisessa Uganda, idässä Tansania ja etelässä Burundi.
Vuonna 2010 arvioitiin, että maassa oli neljä yli sadantuhannen asukkaan kaupunkia: Kigali (noin 1,029 miljoonaa asukasta), Ruhengeri (117 000), Gisenyi (113 000) ja Butare (107 000).
Ruanda on pääasiassa ruohotasankoa ja maasto on kumpuilevaa. Lukuisten mäkien ja kumpujen vuoksi maa tunnetaan myös nimellä tuhansien mäkien maa (Pays des mille collines). Pohjoisessa on korkeampaa vuoristoa ja maan luoteisosassa tulivuoria. Kongojoen ja Niilin vesistöjen raja kulkee pohjoisesta etelään läntisen Ruandan poikki noin 2 700 metrin korkeudessa.
Varhainen historia
Nykyisen Ruandan alueella ovat pisimpään asuneet twat. Hutut tulivat alueelle noin vuodesta 1000 alkaen. Twat väistyivät heidän tieltään asteittain.
Tutsit muuttivat nykyisen Ruandan alueelle 1300-luvulla. Perimätiedon mukaan tutsit tulivat Afrikan sarven alueelta ja vähitellen alistivat hutut valtaansa. He perustivat alueelle kuningaskunnan ja feodaalijärjestelmän tutsiaateliston ja läänitysten kera. Joillakin alueilla hutut jatkoivat elämäänsä omissa yhteisöissään ja joillakin alueilla oli rauhallista yhteiseloa nimellisesti tutsikuninkaan alaisuudessa. Kuningaskunnassa hutut alistuivat maaorjuuteen eli sitoutuivat työskentelemään tutsien hyväksi vastikkeena karjan ja laidunten vuokrasta.
Siirtomaa-aika
Ruandan alue julistettiin Berliinin sopimuksessa 1885 Saksan siirtomaa-alueeksi. Alueelle perustettu Saksan siirtomaahallinto nojasi paljolti maata ennestäänkin hallinneisiin tutseihin. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen nykyisen Ruandan ja Burundin alue luovutettiin Kansainliiton mandaattialueena Belgialle nimellä Ruanda-Urundi. Vuonna 1946 alueesta tuli Yhdistyneiden kansakuntien huoltohallintoalue, jota Belgia edelleen hallinnoi. Belgian hallinnassa maa oli vuoteen 1962.
Belgian rotuerotteluun perustunut hallinto nojasi alkuun korkea-arvoisemmaksi ryhmäksi määriteltyihin tutseihin, mutta 1950-luvulla belgialaisten politiikka kääntyi suosimaan aikaisemmin pakkotyöhön alistettua hutuenemmistöä, jonka tasa-arvovaateet alkoivat käydä äänekkäämmiksi ja saada yhä enemmän ymmärrystä. Käännekohdaksi muodostui hutujen kapina vuonna 1959, jossa vanhaa tutsimonarkiaa edustanut kuningas, Kigeli V, menetti asemansa. Kuninkaallinen perhe ja kymmeniätuhansia sen kannattajia lähti maanpakoon.
Itsenäisyys
Ruanda itsenäistyi 1. heinäkuuta 1962 ja sen johtoon nousivat nyt hutupoliitikot. Hutujen ja tutsien jännitteet kytivät kuitenkin pinnan alla ja räjähtivät lopulta 1990-luvun alussa.
Kansanmurha
thumb|left|Kansanmurhassa surmattujen pääkalloja Muramben muistomerkillä. Ruandan ja Burundin presidenttejä kuljettanut lentokone ammuttiin alas 6. huhtikuuta 1994. Burundin presidentti Cyprien Ntaryamira ja Ruandan presidentti Juvénal Habyarimana saivat surmansa. Kone syöksyi Ruandan presidentin omaan puutarhaan. Edelleenkään ei tiedetä varmasti, kuka koneen pudotti. Yleinen käsitys ja Ruandassa virallinen totuus on, että asialla olivat sisällissodan rauhansopimukseen tyytymättömät äärihutut. Huhtikuussa 1994 radiossa kuitenkin kuulutettiin, että tutsit olivat ampuneet koneen alas. Muutama tunti koneen putoamisesta alkoi silmitön tappaminen. Hutujen tavoitteena oli hävittää kaikki tutsit maasta.
Muun muassa kolonialismin aikana syntyneet etniset jännitteet käynnistivät huhtikuussa 1994 tämän hallituksen organisoiman massiivisen kansanmurhan, joka jatkui noin 100 päivää. Ruandan joukkomurhaa on pidetty kansanmurhana, johon ulkopuoliset, muun muassa YK eivät puuttuneet tarpeeksi voimakkaasti. Tutsijohtoinen kapinallisryhmittymä Ruandan isänmaallinen rintama (RPF) löi lopulta hutujoukot ja keskeytti kansanmurhan heinäkuussa 1994. Yli kaksi miljoonaa kostotoimia pelännyttä hutua pakeni maasta, monet heistä Kongoon. Hutujen ja tutsien väliset levottomuudet ovat jatkuneet Kongon puolella.
Kansanmurhan jälkeen
Vuosina 1997–2002 ruandalaiset joukot puuttuivat hutujen ja tutsien välisiin levottomuuksiin naapurimaassa, jonka nimi oli aluksi Zaire, myöhemmin Kongon demokraattinen tasavalta. Vuosina 2003, 2005 ja 2007 vapautettiin joukkoarmahduksilla monia kansanmurhan aikaisista teoista vangittuja vankeja. Osasyynä on ollut vankiloiden täyttyminen.
Paul Kagamen aika vuodesta 2000
Ruanda liittyi vuonna 2009 Kansainyhteisön (Commonwealth) jäseneksi. Ruandasta tuli yhteisön 54. jäsen ja toinen jäsen Mosambikin jälkeen, jolla ei ole historiallisia siteitä Britannian siirtomaavaltaan.
Huhtikuussa 2019 Ruandan kansanmurhasta tuli kuluneeksi 25 vuotta ja neljännesvuosisadassa kehitys ja muutos Ruandassa on ollut ainutlaatuista. Myös monissa tilastoissa Ruanda on Afrikan mittakaavassa poikkeuksellinen. Maa on onnistunut taistelussa korruptiota vastaan ja on Botswanan jälkeen mantereen vähiten korruptoitunut maa. Transparency International -järjestön 180 maan vertailussa Ruanda on sijalla 48. Lapsikuolleisuus on laskenut kymmenessä vuodessa lähes puolella. Joulukuussa uutisoitiin, että yli 90 prosenttia ruandalaisista on julkisen terveydenhuollon piirissä. Järjestelmässä kansalaiset maksavat vuosittain tulotason mukaan määräytyvän vakuutusmaksun, ja sen jälkeen kaikki terveydenhuolto on ilmaista. Kansainvälisessä mediassa muistetaan usein mainita myös, että Ruanda on kieltänyt muovipussit, ja pari kertaa kuukaudessa vietetään sunnuntaisin autotonta päivää. Maan parlamentissa enemmistö on naisia. Talous on viime vuosina kasvanut 6–8 prosentin vuosivauhtia. Presidentti Paul Kagamen rautaisella hallinnolla on myös varjopuolensa; maassa ei ole vapaata lehdistöä ja noin 20 vuotta hallinnut presidentti on herkkä kritiikille. Kansanmurhaa käytetään verukkeena toisinajattelun vaientamiseen. Presidentin arvostelijoita on syytetty kansanmurhan kiistämisestä, joka on Ruandassa rikos, ja tuomittu vankilaan.
Viimeisen 25 vuoden aikana Ruandassa on rakennettu ahkerasti yhtenäistä kansallista identiteettiä. Kunnianhimoisen yhtenäisyyspolitiikan tarkoituksena on ollut korvata etniset identiteetit eli hutut ja tutsit, joihin kiteytyy yksi viimeisten vuosikymmenien pahimmista kansanmurhista. Presidentti Kagamen hallitseva puolue RPF on kansanmurhasta lähtien korostanut yhtenäistä ruandalaista identiteettiä etnisten identiteettien sijaan. Ensimmäisinä konkreettisina tekoinaan RPF luopui niin vanhoista etnisyyttä korostavista identiteettikorteista kuin etnisistä kiintiöistä esimerkiksi koulutuksessa ja työnhaussa. Yhtenä keinona yhtenäisyyden rakentamisessa RPF on käyttänyt historiantulkintaa, jonka mukaan siirtomaavallan aikaa edeltäneellä tutsimonarkian ajalla tutsit ja hutut elivät harmoniassa keskenään ja vasta siirtomaaisäntä Belgia aiheutti hutujen ja tutsien välisen vihanpidon. Tätä narratiivia menetetystä yhtenäisyydestä ja pyrkimyksestä sen elvyttämiseen RPF korostaa niin retoriikassaan, Ruandan museoissa kuin kansalaisille järjestetyissä koulutuksissa ja tapahtumissa. Yli puolet ruandalaisista on syntynyt kansanmurhan jälkeen.
Vastaus kysymykseen siitä, miten Ruanda on toipunut kansanmurhasta, on yleensä kahtiajakoinen. Ensimmäisen näkökulman mukaan Ruanda on ihme: maa, jossa vain 25 vuotta sitten todistettiin raakaa väkivaltaa jopa naapurien ja sukulaisten kesken, on selvinnyt traumasta paremmin kuin kukaan osasi odottaa. Ruandan nopeaa talouskasvua sekä päähallituspuolue RPF:n ja sen johtajan, presidentti Paul Kagamen tehokasta ja kunnianhimoista hallintoa on ihasteltu jo vuosia. Paljon huomiota on saanut myös sukupuolten välinen tasa-arvo, sillä Ruanda johtaa tilastoja naisten osuudesta parlamentissa. Muina todisteina menestyksestä mainitaan usein pääkaupunki Kigalin siistit kadut, lapsi- ja äitiyskuolleisuuden vähentyminen kolmannekseen ja ilmainen peruskoulutus kaikille. Toisen näkökulman mukaan Ruanda on ihme vain paperilla. Jotkut Ruanda-kriitikot ovat pitäneet esimerkiksi taloustilastoja jopa vääristeltyinä. Monet tutkijat ovat myös löytäneet epätasa-arvoa tilastojen kiiltävän pinnan alta. Ihmisoikeusjärjestöt ovat nostaneet esiin esimerkiksi siistien katujen kulissin taakse kätkeytyvät ”kuntoutuskeskukset”, joiden sisällä istuu niin katumyyjiä, kodittomia kuin seksityöläisiäkin. Jotkut näkevät Ruandan hallinnon pyrkimykset esimerkiksi tasa-arvoon vain savuverhona, jonka tarkoituksena on peittää alleen hallinnon vastustajien vangitsemisia, murhia ja katoamisia, kriittisen journalismin kitkemistä, tavallisten kansalaisten jatkuvaa valvontaa sekä RPF:n harjoittamaa väkivaltaa ennen ja jälkeen kansanmurhan.
Hallinto
Ruanda on parlamentaarinen tasavalta, jossa on presidentti. Presidentin toimikausi on seitsemän vuotta. Ruandasta tuli parlamenttivaaleissa 15. tammikuuta 2008 maailman ensimmäinen maa, jossa naiset saivat enemmistön parlamenttiin.
Aluejako
thumb|240px|Ruandan maakuntajaon kartta. thumb|240px|Ruandan maakunta- ja piirijaon kartta. Ruanda jaetaan poliittis-hallinnollisesti eritasoisiin yksikköihin. Aluehallinnon ylimmän tason ovat vuodesta 2006 lähtien muodostaneet neljä maakuntaa (provinces; ) – Pohjoinen, Etelä, Itä ja Länsi – ja pääkaupunki Kigalin muodostama hallintoalue. Maakunnat ja Kigali jakautuvat aluehallinnon toisella tasolla piireihin (districts; ). Nämä jakautuvat sektoreihin (sectors; ); ja edelleen soluihin (cells; ). Aluehallinnon alimmalla tasolla ovat kylät (villages; ). Maassa on 30 piiriä, 416 sektoria, 2 148 solua ja 14 837 kylää.
Vuonna 2006 tehdyn aluehallinnon uusjaon yhtenä tavoitteena oli luoda monikulttuurisia hallintoalueita ja näin vähentää vastakkainasettelua.
Maakunnat on esitelty tiiviisti oheisessa taulukossa ja sijaintikartassa.
Väestö
Alkuperäisväestö koostuu kolmesta etnisestä ryhmästä. Suurin ryhmä, hutut, ovat maanviljelyä harjoittavia bantuja. Tutsit, jotka olivat vuoteen 1959 asti noudatetun feodaalisen karjanpitoon perustuvan järjestelmän johtava kasti, ovat lähinnä karjankasvattajia. Twa-pygmien uskotaan olevan alueen vanhin, ennen bantujen kansanvaellusta alueella asunut, ryhmä. Hutuista ja tutseista puhuminen on nykyään Ruandassa kiellettyä ja maassa korostetaan yhtenäistä ruandalaista identiteettiä.
Melkein kaikki ruandalaiset puhuvat ruandaa äidinkielenään. Muut viralliset kielet opitaan yleensä vieraina kielinä. Ranskaa osaa kahdeksan prosenttia ja englantia kolme prosenttia ruandalaisista. Ruandan kieli eli kinyarwanda on siis ihmisten yleisimmin äidinkielenään puhuma kieli. Ranska oli perinteisesti virallinen valtakieli 50 vuotta kestäneen Belgian siirtomaavallan perintönä, mutta englanti on alkanut ottaa ranskan asemaa käytetyimpänä eurooppalaisena kielenä. Tähän on vaikuttanut se, että kansanmurhan jälkeen maahan palanneet monet ulkomailla koulutetut ruandalaiset olivat opiskelleet englanniksi muun muassa Ugandassa, Keniassa ja Tansaniassa. Englanti otettiin vuonna 2009 maan kansainväliseksi koulukieleksi. Turismin kieli maassa on englanti. Kinyarwandan lisäksi sekä englanti että ranska ovat maan virallisia kieliä.
Kristinusko on Ruandan valtauskonto. Vuonna 2001 roomalaiskatolisia oli 56,5 %, protestantteja 26 %, adventisteja 11,1 % ja muslimeja 4,6 %.
YK:n vuosituhattavoitteista monia on saavutettu maan aiemmasta sekasorrosta huolimatta. Vuonna 2008 ala-asteikäisistä lapsista 97 prosenttia kävi koulua. Sukupuolten tasa-arvon edistäminen eteni hyvin, naisten osuus parlamentissa oli maailman suurimpia. Malarian ja HIVin esiintyvyys on vähentynyt, ja HIVin hoitoon on YK:n ohjelman mukaan ilmaiset ARV-lääkkeet ja hoito saatavilla.
Puhtaan juomaveden saatavuus oli kasvanut merkittävästi vuodesta 2000, ja siihenkin liittyvä tavoite arvioitiin saavutettavan vuoteen 2015 mennessä. Sen sijaan lapsi- ja äitiyskuolleisuuteen sekä köyhyyteen liittyvät tavoitteet tuottavat suuria vaikeuksia.
Ruandan väestöstä 53 % on alle 19-vuotiaita ja 85 % väestöstä osaa lukea ja kirjoittaa.
Talous
Ruandan taloudellinen kehitys on ollut voimakasta vuoden 1994 kansanmurhan jälkeen. Hallitus esitteli vuonna 2000 kunnianhimoisen kehitysstrategian (Vision 2020), jonka tavoitteena oli nostaa Ruanda vuoteen 2020 mennessä keskituloiseksi maaksi. Painopisteenä on yksityisen sektorin kehittäminen. Ruandan vuosittainen talouskasvu on ollut vuodesta 2000 lähtien noin seitsemän prosenttia vuodessa ja se on yksi Afrikan nopeimmin kasvavista talouksista. Maailmanpankki arvioi Ruandan vuonna 2019 maailman 29. helpoimmaksi paikaksi yritystoiminnalle ja samalla maailman ainoaksi köyhäksi maaksi (LIC, low-income country) 30 parhaan maan joukossa. Tämä on houkutellut maahan ulkomaisia investointeja. Ruandan bruttokansantuote BKT (GDP) henkeä kohden oli vuonna 1994 146 dollaria, vuonna 2017 774 dollaria ja vuoden 2018 loppuun mennessä sen arvioitiin nousevan 820 dollariin. Ruanda arvioitiin vuonna 2017 Afrikan kolmanneksi vähiten korruptoituneeksi maaksi Seychellien ja Botswanan jälkeen. Kuitenkin suuresta kehityksestä huolimatta edelleen 39 % väestöstä elää hallituksen tilastojen mukaan köyhyydessä ja 16 % äärimmäisessä köyhyydessä. Työttömyysprosentti on 16,7. Haasteena on teollisuuden ja palvelusektorin kehittäminen maan taloutta hallinneen maatalouden rinnalle.
Ruanda on Afrikan tiheimmin asuttu valtio. Sillä on vain vähän luonnonvaroja ja teollisuutta. Ruandan merkittävimpiä luonnonvaroja ovat kulta, maakaasu ja vesivoima ja vientituotteita kahvi ja tee. Turismi, varsinkin luontomatkailu, on myös merkittävä tulonlähde. Matkailijoita houkuttavat kansallispuistot gorilloineen sekä Kivujärven hienot rannat.
YK:n maatalousjärjestön FAO:n mukaan Ruandan työllisestä työvoimasta 72 % työskentelee maataloussektorilla, joka tuottaa 33 % maan bruttokansantuotteesta. Maatalouden tärkeimmät vientituotteet ovat tee ja kahvi. Maatalouden ongelmilla on suora yhteys maaseudun köyhyyden kanssa, vaikka myös maatalous on kehittynyt maassa huomattavasti viime vuosina. Keskimääräinen perheviljelmän koko on puolitoista hehtaaria. Kahvin ja teen lisäksi maassa kasvatetaan myyntiin myös pyretriiniä, kasviperäistä hyönteismyrkkyä.
Liikenne
Ruandassa on yhdeksän lentokenttää, joista neljän kiitotiet on päällystetty. Kivujärvellä on vesireittejä aluksille, joilla ei ole suuri syväys.
Maantie Kigalista Butaren kautta Bujumburaan on hyvässä kunnossa, ja se on pääasiallinen reitti Ruandasta Burundiin. Myös Cyangugusta pääsee Bujumburaan, mutta tie on huonompi. Tansanian Mwanzaan pääsee Rusumon rajakaupungin kautta. Ugandan Kampalaan kuljetaan Kabalen kautta. Kongon puolelle tehdään päiväretkiä Kivujärven yli Gomon alueelle. Eteläinen reitti kulkee Ruandan Cyangugusta Kongon Bukavuun, mutta seudulla on ollut levotonta.
Joukkoliikennettä hoitavat minibussit. Naapurimaihin verrattuna tiet ovat hyvässä kunnossa ja minibussilla matkustaminen miellyttävää, sillä niiden lasketaan olevan täynnä kun jokaisella istumapaikalla on yksi matkustaja.
Kulttuuri, media ja koulutus
Tyypillinen käsityötuote on sisalista punottu kartiokantinen kori, igiseke eli agaseke. Näillä koreilla on myös symbolista merkitystä, ja nuoret naiset punovat sellaisen kapioitaan varten.
Media
Ruandan seuratuimmat joukkotiedotusvälineet ovat valtion ylläpitämä Ruandan radio ja televisio. Virallisten lukujen mukaan maassa oli (2019) yhteensä 34 radioasemaa, 14 televisioasemaa, 46 sanomalehteä ja 88 uutissivustoa. Sensuuri on läsnä kaikkialla ja lehdistön itsesensuuri tavallista. Valtionjohdon kirjallinen ja sarjakuvin tapahtuva "nöyryyttäminen" on kriminalisoitu, mikä rajoittaa lehdistön roolia poliittisen elämän arvioijana. Kansainvälisistä radiokanavista BBC, Deutsche Welle ja Voice of America lähettävät Kigalissa.
Toimittajat ilman rajoja -järjestön julkaisema vuosiraportti (2020) luokitteli järjestön pisteyttämästä 180 maasta Ruandan lehdistönvapaudessa sijalle 155, ja maa kuuluu maailmanlaajuisesti lehdistönvapauden viisiportaisella asteikolla toiseksi alimpaan, vaikean lehdistönvapauden luokkaan. Vuoden 1996 jälkeen kahdeksan toimittajaa on surmattu ja 35 on paennut ulkomaille. Ulkomaalaisten toimittajien on vaikea saada viisumia ja akkreditointia maahan.
Vuoden 2018 lopussa internetyhteys oli noin 29 prosentilla väestöstä. Sosiaalista mediaa seurasi noin 620 000 käyttäjää, suosituimpana alustana oli Facebook. Ruandan hallitus on yhä enemmän rajoittanut pääsyä ulkomaisille uutissivustoille, mikä johtuu osaksi monista ulkomaille paenneista toimittajista, jotka työskentelevät maanpaossa ja kirjoittavat verkkoon.
Koulutus
Yleinen oppivelvollisuus alkaa 7-vuotiaana, ja käsittää kuusi vuotta alakoulua ja kaksi luokkaa toisen asteen opintoja. Kokonaisuudessaan toisen asteen opinnot sisältävät kuusi luokka-astetta. Sekä alakoulu että toisen asteen opinnot ovat ilmaisia. 2010-luvun puolivälissä ensimmäisen asteen opinnot läpäisi noin kolme viidesosaa ikäluokasta. Toisen asteen opintojen suosio on lisääntynyt merkittävästi vuodesta 2009.
Vuonna 1963 perustettiin Ruandan kansallinen yliopisto Quebecin kanadalaisten dominikaanien tuella. Vuodesta 1995 alkaen siellä annettiin opetusta ranskan lisäksi myös englannin kielellä. Yliopisto toimi vuoteen 2013 saakka, jolloin siellä oli noin 11 256 opiskelijaa. Murambin teknillisestä opistosta tehtiin kansanmurhan jälkeen muistomerkki.
Vuonna 2013 Ruandan kaikki julkiset korkeakoulut yhdistettiin uudeksi Ruandan yliopistoksi. Lukuvuonna 2019–2020 tässä yliopistossa opiskeli runsas 25 000 opiskelijaa. Lisäksi korkeakouluopetusta annetaan useissa yksityisissä yliopistossa ja korkeakouluissa.
Urheilu
Ruandan jalkapallomaajoukkue osallistui Afrikan-mestaruuskilpailuihin vuonna 2004. Silloin se sijoittui lohkossaan kolmanneksi. Muina vuosina se on karsiutunut tai jättänyt osallistumatta. MM-kilpailuihin maa ei ole selviytynyt (vuonna 2018 tai aiemmin). Maajoukkue oli maaliskuussa 2018 FIFA-rankingissa sijalla 112. Vuoden 2011 jalkapallon alle 17-vuotiaiden Afrikan-mestaruuskisat pelattiin Ruandassa. Maa on osallistunut kesäolympialaisiin yhdeksän kertaa, eli joka kerta vuoden 1984 jälkeen, mutta ei ole koskaan saanut mitalia. Talviolympialaisiin maa ei ole osallistunut.
Luuydin
thumb|Luuytimen koepalan otto lampaalta Luuydin on kudosta, joka täyttää pitkien luiden ja selkänikamien yhtenäiset ydinontelot. Luuydinontelo sijaitsee hohkaluukerroksen sisäpuolella. Punaisen luuytimen kantasolujen yksi solulinja johtaa kypsien punasolujen kehittymiseen, toinen granulosyyttien ja monosyyttien kehittymiseen ja kolmas imusolujen kehittymiseen. Verihiutaleet muodostuvat luuytimessä kuroutumalla irti luuytimen jättisoluista, megakaryosyyteistä.
Keltainen luuydin on pääasiassa sidekudosta ja rasvaa. Vastasyntyneen luuydin on kokonaan verisoluja tuottavaa punaista ydintä, mutta kasvuvuosina punainen luuydin rasvoittuu suurelta osin keltaiseksi ytimeksi. Terveellä ja täysikokoisella henkilöllä on punaista luuydintä vain kylkiluissa ja muutamissa muissa lyhyissä litteissä luissa kuten lantiossa ja rintalastassa. Luissa ei ole hermoja vaan ne ovat luuta ympäröivässä luukalvossa.
Paskorimppi
Paskorimppi on Keski-Suomessa Keuruulla Sahankylän lähellä sijaitseva järvi.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Pihlajaveden alueeseen (35.483) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 141,4 metriä mpy.
Liikanen (Oulu)
Kaijonharjun suuralueeseen kuuluva Liikasen kaupunginosa sijaitsee Kuivasjärven itäpuolella, noin 10 kilometrin päässä Oulun keskustasta. Se rajoittuu luoteessa Alakyläntiehen ja lounaassa Raitotiehen, pohjoisessa Kiimingin kunnanrajaan, ja idässä Ruskoon. Asukkaita Liikasen kaupunginosassa on noin 60.
Mr. Olympia
Itävaltalais-yhdysvaltalainen Arnold Schwarzenegger voitti 1970-luvulla kilpailun kuusi kertaa perätysten, lopetti kilpailemisen, mutta palasi viiden vuoden päästä voittamaan seitsemännen tittelinsä. Tosin spekulaatioiden mukaan Arnold voitti viimeisimmän tittelinsä osittain maineensa ansiosta, sillä hän ei ollut enää yhtä näyttävässä kunnossa kuin aiemmin. thumb|Lee Haney Viime vuosikymmeninä kilpailua ovat hallinneet todelliset ”yksinvaltiaat”. Yhdysvaltalaiset Lee Haney ja Ronnie Coleman ovat kumpikin voittaneet Mr. Olympia -tittelin kahdeksan kertaa peräkkäin. Heidän mestaruuskausiensa välissä englantilainen Dorian Yates otti kuusi perättäistä mestaruutta. Valta vaihtui vain edellisen mestarin lopetettua kilpailemisen. Näillä kolmella miehellä on siis yhteensä 22 voittoa (1984–2005). Se on enemmän kuin puolet kaikista mestaruuksista. Kun mukaan otetaan Arnold Schwarzenegger (1970–1975, 1980) seitsemällä voitollaan, niin nämä neljä miestä on voittanut 2/3 kaikista mestaruuksista.
Liikanen (Oulu)
Alueena Liikanen on pääosin rakentamatonta metsämaastoa. Yleiskaavassa Liikaseen on osoitettu lisää asumista.
Mr. Olympia
Mestareiden varjoon ovat viime vuosikymmeninä jääneet jatkuvasti sijoille 2–4 sijoittuneet Rich Gaspari (3 hopeaa, 1 pronssi 1985–1989), kuubalaistaustainen Lee Labrada (2 hopeaa, 2 pronssia 1987–1993) ja Flex Wheeler (2 hopeaa, 1 pronssi 1993, 1995–1996, 1998–2000). Yli kymmenen perättäistä kertaa viiden parhaan joukossa ovat olleet italialaistaustainen Kevin Levrone (4 hopeaa, 3 pronssia 1992–2002) ja Shawn Ray (2 hopeaa, 3 pronssia 1990–2001). Viime vuosina Colemanin voittokulkua sai läheltä seurata Jay Cutler, joka oli toinen vuosina 2001 ja 2003–2005. Vihdoin vuonna 2006 Cutler voitti ja jätti Colemanin toiseksi ja esti tätä pääsemästä yksin peräkkäisten voittojen listan kärkeen. Cutler myös uusi voittonsa seuraavana vuonna, sekä voitti Mr. Olympian 2009 ja 2010.
Mr. Olympia tapahtumassa on myös Ms. Olympia -kilpailu naiskehonrakentajille. Ms. Olympia on järjestetty Mr. Olympia -kilpailun yhteydessä vuodesta 1980 lähtien. Tapahtumassa järjestetään lisäksi myös Fitness Olympia ja Figure Olympia -kilpailut.
Goodwill Zwelithini kaBhekuzulu
Goodwill Zwelithini kaBhekuzulu (14. heinäkuuta 1948 – 12. maaliskuuta 2021 ) oli zulujen kuningas. Zwelithinin asema oli seremoniallinen, mutta hänellä oli silti huomattava arvovalta. Zwelithini tunnettiin esimerkiksi perinteisten arvojen ja kulttuurin puolestapuhujana. Toisaalta hänen kriitikkonsa syyttivät häntä esimerkiksi yhteistyöstä Etelä-Afrikan valkoisten kanssa.
Nuoruus
Goodwill Zwelithini syntyi 14. heinäkuuta 1948 Nongomassa silloisessa Natalissa (nyk. KwaZulu-Natal). Hänen isänsä oli zulujen kuningas Cyprian Bhekuzulu kaSolomon ja äiti kuninkaan 2. vaimo kuningatar Thomo. Goodwill Zwelithini oli kuninkaan vanhin poika. Hän polveutui suorassa polvessa vuonna 1879 brittejä vastaan sotineesta zulujen kuningas Cetshwayota. Koulutuksensa hän sai Bekezulu College of Chiefs-opistolla ja myöhemmin yksityisopetuksena. Yksityisopetus sisälsi esimerkiksi zulujen tapoja. Zwelithinin isä kuoli vuonna 1968. Nuoren Zwelithinin opinnot olivat edelleen kesken, joten zulujen johtoon asetettiin sijaishallitsija. Hän itse nousi kuninkaaksi Nongomassa 3. joulukuuta 1971 pidetyssä seremoniassa, jota seuraamassa oli noin 20 000 henkilöä.
Apartheid
Etelä-Afrikan tuolloinen Kansallispuolueen apartheid-hallinto tunnusti Zwelithinin zulujen bantustanin eli KwaZulun valtionpäämiehenä. Bantustaneja luotiin erottelemaan maan musta väestö valkoisesta. KwaZulun perustuslaki teki kuninkaan asemasta seremoniallisen. Todellista valtaa käytti pääministeri Mangosuthu Buthelezi, Zwelithinin setä. Kaksikon välille syntyi jännitteitä ja pääministeri syytti kuningasta puuttumisesta politiikkaan. Vuonna 1975 KwaZulun hallinto päättikin kieltää kuningasta matkustamasta Nongoman heimoalueelle (Tribal Authority Area) ilman erillistä lupaa. Jännitteet eivät päättyneet tähän. Vuonna 1979 kuningasta syytettiin yhteistyöstä Mosambikin kanssa samalla, kun hän kaavaili oman poliittisen puolueensa Inalan perustamista. Pääministeri Buthelezi leikkasi kuninkaalle maksettavaa palkkaa ja käynnisti häneen liittyviä tutkintoja. Perustuslaissa hänen asemaansa kavennettiin entisestään.
1980-luvulla KwaZulun sisäpoliittista tilannetta kiristi myös kahden kilpailevan puolueen, Inkatha-vapauspuolueen (IFP) ja Yhdistynyt demokraattinen rintaman (UDF) välinen konflikti. Eri puolueiden kannattajien välillä käytiin väkivaltaisia yhteenottoja. Afrikan kansalliskongressin (ANC) Oliver Tambo syytti tapahtumista KwaZulun hallintoa. Zwelithini vaati tämän johdosta anteeksipyyntöä kansalliskongressilta. Tämä siitäkin huolimatta, että häntä oli kielletty ottamasta kantaa politiikkaan. Zwelithini vastusti myös ANC:n ajamia Etelä-Afrikan vastaisia kansainvälisiä pakotteita. Jotkut katsoivat kuninkaan olevan ylipäätänsä liian läheinen apartheid-hallinnon kanssa. Toisaalta kuninkaan vaikutusta kahden kilpailevan puolueen konfliktin suhteen on kuvailtu myös rauhoittavaksi. Kuningas asettui Buthelezin johtaman Inkathan puolelle ja käski myös seuraajiaan tukemaan sitä.
Nykyinen Etelä-Afrikka
Zwelithini jatkoi poliittisten kannanottojen tekemistä apartheid-hallinnon jälkeen. ANC:a hän kutsui "rosvoiksi" ja kritisoi etenkin suunnitelmia maaomistusten uudelleenjaosta. Kuningas oli Ingonyama Trust-nimisen säätiön johdossa, joka puolestaan hallitsi noin 30 % KwaZulu-Natalin maista. Vuonna 2018 hän ryhtyi yhteistyöhön afrikaneerien lobbausjärjestö AfriForumin kanssa. AfrForum ajoi puolestaan valkoisten omistamien maatilojen säilyttämistä. Kiistellyissä kannanotoissaan kuningas myös kehui apartheid-hallintoa esimerkiksi vakaasta taloudellisesta tilanteesta ja syytti ANC:a talouden alamäestä. Jännitteiden kasvaessa Etelä-Afrikassa asuvien siirtolaisten suhteen Zwelithini ilmoitti, että näiden tulisi palata kotimaihinsa. Jotkut katsoivat kannanoton kiihdyttäneen ulkomaalaisten vastaista väkivaltaa. Kuningas tosin ilmoitti myöhemmin, että hänen sanojaan oli otettu pois asiayhteydestään ja samalla hän tuomitsi ulkomaalaisia vastaan tehdyt hyökkäykset.
Zwelithini puhui myös Afrikan perinteisen johtomuotojen puolesta. Vuonna 2019 hän mainitsi tähän liittyen, kuinka "kaikki ratkaisut eivät tule poliitikoilta tai asiantuntijoilta". Hän painottikin erityisesti kulttuurin ja perinteen merkitystä. Vuonna 1991 hän aloitti uudelleen Umhlangan eli ruokotanssin perinteen, joka aikanaan oli Etelä-Afrikassa kielletty. Umhlanga on naimattomien zulunaisten juhla. Zwelithinin mukaan se oli myös tapa taistella HIV- ja AIDS-epidemiaa vastaan. KwaZulu-Natal oli yksi pahimmin taudista kärsiviä alueita Etelä-Afrikassa. Zwelithinin ratkaisukeino olivat paluu perinteisiin arvoihin. Kriitikkojen mukaan tämä painotti epäreilulla tavalla naisten, muttei miesten "hyveellistä" käytöstä.
Zwelithini kuoli 12. maaliskuuta 2021. Kuolemaansa edeltäneellä viikolla hänet oli otettu sairaalahoitoon Durbanissa diabetekseen liittyvien oireiden takia. Kuolemansyyn ilmoitettiin olleen COVID-19. Zwelithinillä oli kuollessaan 6 vaimoa ja 28 lasta.
Goodwill Zwelithini haudattiin 19. maaliskuuta 2021. Kuningasta suremaan hänen kotikaupunkiinsa Nongomaan oli saapunut suurempi joukko zuluja, mutta itse perinteiseen hautajaisseremoniaan osallistui vain pieni joukko erikseen valittuja miehiä.
Norjalaiset
Norjalaiset ovat germaanista, skandinaavista norjan kieltä puhuva kansa, joka asuttaa Norjaa. Norjassa asuu noin 4,8 miljoonaa etnistä norjalaista.
Norjalaisten esi-isät asuttivat nykyistä Norjaa jo kivikaudella 10 000 vuotta eaa. Kivikaudella Etelä-Norjassa harjoitettiin niin metsästystä ja keräilyä, kuin maatalouttakin. Pronssi- (1 500 – 500 eaa.) ja rautakausien (500 eaa. – 400 jaa.) maatalouden harjoittaminen lisääntyi ja väestömäärä kasvoi. Germaanisten kansojen edustajia muutti Norjan rannikoille 500–800-luvuilla niin sanotun kansainvallusaikana. Viikinkiaikana 800–1100-luvuilla Norja yhtenäistyi poliittisesti ja maahan saapui kristinusko. 1300-luvulla Norjaa hävitti musta surma ja myöhemmin maa liitettiin Tanskan kuningaskuntaan vuonna 1280. Norja säilyi osana Tanskaa vuoteen 1814, jolloin se liitettiin Ruotsiin. Norja itsenäistyi vuonna 1905. 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa suuri joukko norjalaisia muutti Pohjois-Amerikkaan.
Etyyli-n-butyyliketoni
Etyyli-n-butyyliketoni eli 3-heptanoni on ketoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste, jonka molekyylikaava on C7H14O. Se on väritön tai aavistuksen kellertävä neste, jolla on hedelmäinen tuoksu. Se liukenee niukasti veteen, mutta helposti useisiin orgaanisiin liuottimiin.
Sitä käytetään parfyymeissa ja hajusteissa, liuottimena selluloosalle, nitroselluloosalle ja vinyylihartseille, sekä orgaanisten synteesien lähtöaineena.
Valmistus
Etyylibutyyliketonia valmistetaan antamalla propanaalin reagoida metyylietyyliketonin kanssa. Kondensaatioreaktiossa syntyy hepta-3-en-3-onia, joka vedytetään etyylibutyyliketoniksi.
Riihimäen taidemuseo
Riihimäen taidemuseo perustettiin vuonna 1994, ja avattiin yleisölle 26. maaliskuuta 1995. Perustamisen mahdollisti Helsingissä toiminut taide- ja antiikkikauppias Pentti Wähäjärvi (1912–1999), joka vaimonsa Tatjana Wähäjärven kanssa lahjoitti Riihimäen kaupungille laajan taidekokoelman vuonna 1993. Kokoelma kantaa lahjoittajiensa nimeä.
Kokoelma
Tatjana ja Pentti Wähäjärven lahjoituskokoelmaan kuuluu runsaat 2 100 teosta. Näistä on maalauksia yli puolet. Lisäksi veistoksia, grafiikkaa, piirustuksia ja akvarelleja ja antiikkiesineistöä noin. Helsinkiläinen valokuvaaja Seppo Hilpo lahjoitti puolisonsa Mirkan kanssa museolle vuonna 2001 yli 100 teosta joista valtaosa on grafiikkaa mutta myös mukana on myös yksittäisiä maalauksia. Lisäksi museo on saanut lahjoituksena muun muassa taidemaalari Inari Krohnilta kuusikymmentä grafiikan vedosta.
Taidekokoelman runko muodostuu suomalaisesta taiteesta, ja erityisesti painottuvat vuodet 1900–1970. Mukana on huomattava määrä Marraskuu- ja Septem-ryhmiin kuuluneiden taiteilijoiden teoksia. Kokoelman keskeisimpiä nimiä ovat Helene Schjerfbeck, Ellen Thesleff, Tyko Sallinen, Jalmari Ruokokoski, Eero Nelimarkka, Marcus Collin, Wäinö Aaltonen, Kaapo Wirtanen ja Unto Koistinen.
Suomalaisen taiteen lisäksi Riihimäen taidemuseon kokoelmiin kuuluu ulkomaista maalaustaidetta 1700–1800-luvuilta sekä grafiikkaa lähinnä vuosilta 1950–1970. Eurooppalaista maalaustaidetta kokoelmassa edustavat muun muassa Carl Fredrik von Breda, Per Krafft vanhempi ja Per Krafft nuorempi, Elias Martin sekä Rahel Ruysch. Grafiikkaa on muun muassa seuraavilta taiteilijoilta: Georges Brague, Marc Chagall, Salvador Dali, Fernand Léger, Henri Matisse, Joan Miró, Pablo Picasso, Serge Poliakoff, Auguste Renoir, Gino Severini, Antoni Tápies, Jacques Villon, Zao Wou-Ki ja Anders Zorn.
Riihimäen taidemuseon Antiikkiesineistön pääosan muodostavat posliini- ja keramiikkaesineet. Kiinalaista keramiikka- ja pronssiesineistöä on Han-, Tang- ja Ming-dynastioiden ajalta. Kokoelmiin kuuluu myös venäläistä ja eurooppalaista posliinia. Eurooppalaisten posliinitehtaiden tuotantoa on useilta valmistajilta, muun muassa Rörstrandilta, Meisseniltä ja Sèvres'ltä. Pentti Wähäjärven lahjoitukseen kuuluu lisäksi muun muassa tina- ja kupariesineitä, Arabian taiteilijoiden uniikkitöitä, ikoneja ja huonekaluja.
Magnus den store
Magnus den store on Magnus Ugglan livealbumi, joka julkaistiin 27. helmikuuta 2013. Se debytoi Ruotsissa Sverigetopplistanin sijalla 5.
Salon kihlakunta
Salon kihlakunta muodostettiin vuoden 1996 kihlakuntauudistuksessa, ja se toimi vuoden 2007 loppuun. Kihlakuntaan kuuluivat Halikko, Kiikala, Kisko, Kuusjoki, Muurla, Perniö, Pertteli, Salo, Somero, Suomusjärvi ja Särkisalo. Kihlakunta sijaitsi aluksi Turun ja Porin läänissä ja vuoden 1997 lääniuudistuksen jälkeen Länsi-Suomen läänissä.
Verdandin talo
Verdandin talo (ruots. Verdandihuset) on Turussa Linnankadun ja Aurakadun kulmassa osoitteessa Aurakatu 1, sijaitseva uusrenessanssityylinen rakennus. Vuonna 1898 valmistuneen rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Frithiof Strandell.
Joukko turkulaisia liikemiehiä kokoontui syksyllä 1896 keskustelemaan uuden komean kerrostalon rakentamisesta liikemiesten Ernst ja Magnus Dahlströmin omistamalle tontille. Veljekset olivat ostaneet tontin apteekkari Erik Julinilta, jonka nimellä tontti tunnettiin 1800-luvulla. Perustettuun osakeyhtiöön lähti yksityishenkilöiden lisäksi mukaan myös Suomen Pankki sillä ehdolla että se sai käyttöönsä näyttävimmän kulmaliikehuoneiston.
Uuden asunto-osakeyhtiön nimeksi valittiin äänestyksessä Fastighetsaktiebolaget Verdandi. Asiakirjoista ei käy ilmi, miksi juuri tämä nimi valittiin tai mitä muita nimivaihtoehtoja oli esillä. Verdandi on skandinaavisessa mytologiassa yksi kolmesta kohtalon jumalattaresta, jonka nimi tarkoittaa kirjaimellisesti nykyhetkeä. Lokakuussa 1896 pidetyssä kokouksessa päätettiin, että rakennuksen suunnittelee arkkitehti Frithiof Strandell. Hän ei vielä tuolloin ollut kovin kuuluisa arkkitehti, mutta muuten hänet tunnettiin hyvin turkulaisissa liikemiespiireissä.
Alkuvaiheita ja talon asukkaita
Verdandi oli 1900-luvun alussa yksi kaupungin hienoimmista kauppa- ja asuintaloista. Katutasossa toimi muun muassa kaikkien turkulaisten tuntema C & A Wahlströmin herkkukauppa sekä Uno Wibergin kahvila-konditoria. Taloyhtiön liiketiloissa toimi 1920- ja 1930-luvuilla kymmeniä eri liikkeitä, muun muassa valokuvaamo, maitokauppa, parturi, antikvariaatti, hansikasliike ja musiikkikauppa.
Verdandin toisessa kerroksessa sijaitsi toimistotiloja ja asuntoja ja ylemmissä kerroksissa asuntoja. Myös vinttikerroksessa oli pieniä asuntoja, mutta sinne johtivat vain hankalat kierreportaat. Piharakennuksessa sijaitsivat talonmiehen asunto, liikkeiden varastotiloja, vaunuvaja, pesutupa ja WC-tiloja. Taloon saatiin vesiklosetit jo vuonna 1907, aivan ensimmäisten joukossa Turussa. pienoiskuva|Verdandin talon katutason liikehuoneistoja 1900-luvun alussa Talon tunnetuin asukas oli taiteilija ja professori Victor Westerholm. 1920-luvulla talossa asui muun muassa kaupungin ensimmäinen asemakaava-arkkitehti Bertel Jung.
Svenska Gården Verdandi
Vuonna 1922 Svenska Bildningens Vänner eli SBV (Ruotsalaisen sivistyksen ystävät) vuokrasi Bassin talon yläkerran tilat. Tämän jälkeen rakennus korjattiin ja siitä tuli vähitellen lukuisten eri ruotsinkielisten yhdistysten kokouspaikka. 1920-luvun puolivälin jälkeen Svenska Gården Verdandista muodostui Turun ja koko maakunnan ruotsinkielisen kulttuurin keskeinen rakennus. Keskeinen uusi vuokraaja oli SBV:n klubi (sittemmin Svenska Klubben i Åbo).
Svenska Klubben osti hiljalleen yhtiön osakkeita ja sai vuonna 1937 haltuunsa osake-enemmistön. Osakeyhtiötä kutsuttiin tämän jälkeen yleisesti nimellä Svenska Gården. Vuonna 1938 vakuutusyhtiö Sampo muutti pois Verdandin talosta. Sammolta jääneet huoneet vapautuivat näin lisätilaa tarvinneen vakuutusyhtiö Verdandin käyttöön.
GP3 Turkin Grand Prix 2010
GP3 Turkin Grand Prix 2010 oli GP3-kauden 2010 toinen osakilpailu, joka ajettiin 29.–30. toukokuuta İstanbul Parkin moottoriradalla Turkissa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Turkin GP:n ohessa.
Verdandin talo
Sodan jälkeiset vuodet
Vuonna 1954 Bassin talon yläkerrassa sijainnut ravintola lopetti toimintansa. SBV:llä ei enää ollut varaa vuokrata tiloja yksin, mutta taloon muutti useita yhdistyksiä kuten Turun ruotsinkielinen marttayhdistys. Talo sai nyt nimekseen Gillesgården (suomeksi Kiltatalo), jolla se tunnettiin tämän jälkeen vuosikymmenten ajan.
Vakuutusyhtiö Verdandin pääkonttori sijaitsi Verdandin talossa yli 50 vuoden ajan, kunnes se muutti joen toiselle puolelle Olavintielle vuonna 1957. Nykyään Verdandi-nimi on jo jäänyt historiaan, sillä 2000-luvulla vakuutusyhtiö on tunnettu nimellä Veritas. Vakuutusyhtiöltä jääneet tilat hankki vuonna 1957 Turun kaupunki. Niihin sijoittui pari vuotta myöhemmin Åbo svenska arbetarinstitut eli tuttavallisemmin Arbis (Turun ruotsinkielinen työvä-enopisto) Vuonna 1962 rakennuksen katutason kulmahuoneistoon muutti muovitavaraa myyvä Etola, joka oli paikalla 30 vuoden ajan. Samalla paikalla toimii nykyään kahvila Fontana.
Taloa lämmitettiin puilla, joten polttopuuvarasto vei paljon tilaa. Taloyhtiöön saatiin keskuslämmitys ja lämmin vesi vuonna 1963 toteutettujen kunnostustöiden yhteydessä. Talon kolmannen kerroksen tilat vuokrattiin Huhtamäki-konsernille, jolloin suuret asuinhuoneet muutettiin pieniksi konttoreiksi. Taloon ei tämän jälkeen jäänyt kuin yksi asuinhuoneisto.
1980-luvun muutokset
1980-luvun alussa päätettiin ottaa käyttöön Verdandin talon ullakkokerros. Uudistukset suunnitteli arkkitehti Sigvard Eklund. Svenska Klubben sai uudet ravintolatilat ja avasi ovensa asiakkaille keväällä 1983. 1980-luvun lopulla myös muuta Verdandin taloa uudistettiin. Muun muassa Åbo svenska arbetarinstitut sai perusteellisesti remontoidut toimitilat. 1990-luvun alussa Bassin taloon etsittiin pitkään uusia vuokralaisia. Talo saneerattiin, minkä jälkeen koko yläkerran vuokrasi käyttöönsä arkkitehtitoimisto Sigge.
KOY Aurakatu 1
Suomenruotsalaiset säätiöt päättivät talvella 2017 myydä talon 2.–5. kerrokset turkulaisille liikemiehille Tim Olinille ja Olli Lakalle. Kaupan myötä myös Svenska Klubbenin ravintolatilat siirtyivät Verdandin talosta perusteellisen remontin jälkeen Bassin talon toiseen kerrokseen, missä toimii nyt uusi ravintola.
Saneeraus- ja restaurointiprojekti 2017-2020
Kiinteistöosakeyhtiö Turun Aurakatu 1:n syntymisen myötä Verdandin talo kävi läpi mittavan saneeraus- ja restaurointiprojetkin vuosien 2017-2020 aikana. Kiinteistön muutosprojektin suunnittelu- ja arkkitehtityöstä vastasi yhteistyössä kaksi turkulaista arkkitehtitoimistoa: Reunanen-Ark Oy sekä Schauman Arkkitehdit Oy.