Irakin_historia
Iranin-Irakin sota
Vuonna 1979 tapahtuneen Iranin islamilaisen vallankumouksen ja šaahin vallan kaatumisen jälkeen Irakin ja Iranin suhteet kiristyivät entisestään. Irak tunnusti Iranin uuden šiialaisen hallinnon, mutta Irakin baath-hallinto pelkäsi, että vastaava vallankumous voisi tapahtua myös Irakissa. Irakin hallinto oli maallinen, mutta eliitti koostui pääasiassa sunnalaisista arabeista. Niin kauan kuin Irania hallitsi maallinen šaahi, eivät Irakissakaan šiialaiset nousseet vastarintaan. Baathin johto pelkäsi, että Iranin islamilaisen vallankumouksen menestys toimisi inspiraationa Irakin šiialaisille. Khomeinia kannattaneita mielenosoituksia alettiin nähdä säännöllisesti Irakissa. Henkilö, jossa nähtiin irakilainen vastine Khomeinille, oli ajatolla Mohammad Baqir al-Sadr. Irakin hallitus tukahdutti šiialaisen liikkeen ankarin ottein, satoja teloitettiin, tuhansia vangittiin ja ajettiin Iraniin. Saddam määräsi vuonna 1980 al-Sadrin teloitettavaksi ja šiialainen vastarinta kukistui. Vastarinnan kukistumisesta huolimatta Saddam tiedosti, että niin kauan kuin Khomeini oli Iranissa vallassa, voisi se toimia inspiraationa šiialaisten kapinalle. Saddam näki Iranin vallanvaihdon uhkana, mutta hän näki siinä myös mahdollisuuden. Iranissa vallitseva sekasortoinen tila antoi mahdollisuuden Saddamin alueellisille tavoitteille. Khomeini oli myös vallankumouksen jälkimainingeissa puhdistanut Iranin asevoimia laajoilla upseereihin kohdistuneilla puhdistuksilla. Irakilla taas oli suuri ja hyvin varustettu armeija, ja maan talous oli kasvussa. Nämä tekijät vakuuttivat Saddamin siitä, että hän voisi voittaa sodan kansainvälisesti eristynyttä ja huonommin organisoitua Irania vastaan, huolimatta Iranin suuremmasta koosta, suuremmasta väkimäärästä ja rikkaammista luonnonvaroista. Irakin johtajan todennäköiset tavoitteet sotatoimia valmistellessa olivat syrjäyttää Khomeini vallasta ja korvata hänen hallintonsa Irakille ystävällisemmällä hallinnolla sekä määrittää maiden välinen rajalinja Shatt al-Arabilla Irakin eduksi ja ottaa hallintaansa Khūzestānin öljyrikas alue, jossa asui suurelta osin etnisiä arabeja. Irakin–Iranin sota käynnistyi syyskuussa 1980. Sen laukaisevana tekijänä olivat Qasr-e Shirinin alueella puhjenneet rajakiistat, jossa molemmat osapuolet käyttivät tykistöä. Tämän jälkeen Sadddam Hussein kumosi vuonna 1975 solmitun maiden välisen sopimuksen ja ilmoitti, että Shatt al-Arab palaa Irakin hallintaan. Iran torjui tämän toimenpiteen ja vihamielisyydet kasvoivat edelleen, kun osapuolet tekivät pommi-iskuja toistensa alueelle. Lopulta Irak hyökkäsi Iraniin 23. syyskuuta 1980, aloittaen pitkittyneen ja erittäin kalliiksi tulleen sodan. YK vetosi osapuoliin rauhanomaisen ratkaisun löytämiseksi, mutta tähän ei päästy. Irakin eteneminen pysähtyi marraskuussa 1980, jolloin tilanne ajautui vuodeksi pattitilanteeseen, kunnes Iran aloitti sarjan onnistuneita vastahyökkäyksiä. Toukokuuhun 1982 tultaessa Iran oli ajanut irakilaisjoukot pois suurimalta osalta Irakin miehittämiltä alueilta, hyökäten myös Irakin rajan yli Basran maakuntaan, uhaten Basran kaupunkia ja miehittäen al-Faw’n niemimaan. Molemmat osapuolet kärsivät suuria tappioita Irakin yrittäessä valloittaa alueitaan takaisin. Tilanne johti tankkerisotaan, osapuolten hyökätessä toistensa öljykuljetusten kimppuun. Tämä toi Yhdysvaltojen sotilaallisen läsnäolon Persianlahdelle, kun Yhdysvallat pyrki turvaamaan kuwaitilaisten öljytankkereiden matkan kansainvälisille vesille Hormuzinsalmen läpi. Myös Ranska ja Iso-Britannia saattoivat omia tankkereitaan Hormuzinsalmen läpi. Vaikka irakilainen hävittäjä hyökkäsi vahingossa Yhdysvaltojen USS Stark aluksen kimppuun, antoi Yhdysvallat sotatoimissa tukensa Irakille antamalla tiedustelutietoja iranilaisten liikkeistä. Vuoden 1987 aikana sotilaallinen tasapaino alkoi suosia Irakia, joka oli kerännyt noin miljoonan hengen armeijan. Iran oli kansainvälisesti eristyksissä, mutta se oli hankkinut aseita Neuvostoliitosta ja Ranskasta. Hankittua asearsenaalia se vahvisti kehittämällä kemiallisia aseita. Samaan aikaan Irak käytti huomattavia resursseja yrittääkseen kehittää biologisia aseita tai joukkotuhoaseita. YK:n turvallisuusneuvosto kehotti vuonna 1987 Irakia ja Irania hyväksymään tulitauon ja vetämään joukkonsa kansainvälisesti tunnustetuille rajoille ja ratkaisemaan rajakiistansa YK:n suojeluksessa käytävissä neuvotteluissa. Irak myöntyi tähän, mutta Iran vaati tarkastusta sopimukseen vaatimalla, että Irak tuomitaan sodan aloittajaksi. Sotilaalliset operaatiot kuitenkin jatkuivat ja joukkotuhoaseiden tuhovoima ilmeni Irakin pohjoisosassa, missä Iranin joukot yhteistyössä kurdien kanssa uhkasivat aluetta Kirkukista Turkin rajalle. Kemiallisten aseiden vuoksi Irakin joukot aiheuttivat raskaita tappioita kurdisiviileille Halabdjassa, missä siviileitä kaasutettiin hengiltä maaliskuussa 1988. Sotatoimet jatkuivat myös Persianlahdella, missä Irak hyökkäsi Iranin valtaamalle Faon niemimaalle kemiallisia aseita käyttäen, huhtikuussa 1988. Heinäkuussa Irakin joukkojen onnistui tunkeutua syvälle Iraniin. Alkoi käydä selväksi, että Iranin sotilaallinen asema Persianlahdella oli muuttunut kestämättömäksi, ja se ilmoitti hyväksyvänsä YK:n ehdottaman päätöslauselman. Sodan päättävä päätöslauselma tuli voimaan 20. elokuuta 1988. Sota oli ollut yksi 1900-luvun tuhoisimmista konflikteista, sadat tuhannet olivat kuolleet ja suuret alueet Länsi-Iranissa ja Kaakkois-Irakissa olivat tuhoutuneet. Sota muutti Irakin historian kulkua. Se rasitti irakin sosiaalista ja poliittista elämää ja aiheutti vakavaa taloudellista tuhoa. Monet tarkkailjat uskovat, että sota oli Saddam Husseinin virhearvio, joka perustui hänen kunnianhimoonsa ja toisaalta pelkoon oman aseman haavoittuvuudesta. Irakin ja Iranin välit pysyivät sodan päätyttyäkin vihamielisinä. Molemmat osapuolet jatkoivat toisen maan hallintoa vastustavien oppositioryhmien tukemista. Sissihyökkäykset ja terrori-iskut olivat yleisiä sodan jälkeisinä vuosina. Sodan jälkeen Irak aloitti jälleenrakennusohjelman, jossa keskityttiin sodan aikana eniten kärsineisiin alueisiin. Maalla oli vain vähän varoja toteuttaa tätä ohjelmaa, mutta siitä huolimatta velkaantunut Irak jatkoi suurien summien sijoittamista aseistukseen. Inflaatio ja työttömyys nousivat maassa jyrkästi. Maan hallitus lupasi avata poliittisen elämän sallimalla monipuoluevaalit ja suuremmat lehdistönvapaudet, mutta nämä lupaukset jäivät täyttämättä. Myös Baath-puolueen sisällä keskustelua käytiin vain presidentti Saddam Husseinin valitsemista aiheista, ja kaikki presidentin päätökset olivat lopullisia. Sodan jälkeen kasvoi myös Saddamin vihamielinen retoriikka Israelia ja länsimaita kohtaan.