cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
David Strathairn
Strathairn on isänsä puolelta skotlantilaista ja äitinsä puolelta havaijilaista sukua. Hän opiskeli Williams Collegessa Massachusettsin osavaltiossa (tutkinto vuonna 1970) sekä Ringling Brothers and Barnum & Baileyn sirkustaiteilijakoulussa ja työskenteli jonkin aikaa klovnina kiertävässä sirkuksessa, ennen kuin aloitti näyttelijänuransa teatterissa, televisiossa ja elokuvissa.
Strathairnin varhaisiin elokuvatöihin kuuluvat Tapaus Silkwood (1983), Toivon kaupunki (1991, Independent Spirit Award sivuosasta), Sneakers (1993) ja Dolores Claiborne (1995). Myöhempiä menestyselokuvia ovat olleet Hyvää yötä ja onnea (2005), Medusan sinetti (2008), Medusan perintö (2012) ja Godzilla (2014). Hän sai roolistaan Edward R. Murrow’na elokuvassa Hyvää yötä ja onnea Oscar-ehdokkuuden. Strathairn on tehnyt useasti yhteistyötä opiskelutoverinsa John Saylesin kanssa, ja esiintynyt esimerkiksi tämän ohjaamissa elokuvissa Lahjotut (1988) ja Ennen kuolemaa (1999).
Näyttämöllä Strathairn on esiintynyt useissa Nobel-kirjailija Harold Pinterin näytelmissä sekä vieraillut muun muassa televisiosarjoissa Monk ja House.
Strathairnin puoliso on Logan Goodman. He asuvat Poughkeepsien lähellä New Yorkin osavaltiossa. Heillä on kaksi poikaa: Tay Strathairn on näyttelijä ja muusikko, ja Ebberly Strathairn on arkkitehti.
Kaksoiskirkko
thumb|250px|Pyhän Fransiskuksen basilika on kaksoiskirkko. Kaksoiskirkko on kaksikerroksinen kirkko, jonka molemmissa kerroksissa pidetään jumalanpalveluksia. Yläkirkko oli alkuaan tarkoitettu ylhäiselle kirkkoväelle ja alakirkko rahvaalle. Kaksoiskirkon lähikäsite on kaksikerroksinen kaksoiskappeli, jollaisia rakennettiin etenkin romaanisen arkkitehtuurin aikana palatsien ja linnojen kappeleiksi. Tunnetuin kaksoiskirkko on Pyhän Fransiskuksen basilika Assisissa Italiassa. Se rakennettiin Franciscus Assisilaisen muistoksi 1200-luvulla. Alakirkoksi nimitetään myös kirkon alla olevaa maanalaista huonetilaa, kryptaa, jossa pidetään jumalanpalveluksia.
Vapaaottelu
thumb|right|Vapaaottelu käynnissä [[Chuck Liddellin ja Rich Franklinin välillä.]]
Kaksoiskirkko
Myös ortodoksisia kirkkoja on rakennettu kaksikerroksisina. Sellainen on Laatokan Valamon luostarin pääkirkko. Myös luostarin Kaikkien pyhien skiitan eli Suuren skiintan kirkko on ollut kaksikerroksinen, jossa alakirkkoa käytettiin talvisin ja yläkirkkoa kesäisin.
Vapaaottelu
Vapaaottelu on kamppailulaji, jossa on yhdistelty tekniikoita monista perinteisistä kamppailulajeista. Vapaaottelun säännöt sallivat monipuoliset pysty- ja mattotekniikat, iskut ja lukot. Ottelut käydään vapaaottelukehässä tai häkissä. Yleisesti ottaen selkein jako on amatööri- ja ammattilaisvapaaottelun välillä.
Historia
Nykyaikaisen vapaaottelun nousukausi länsimaissa alkoi 1990-luvun alussa. Perusteiltaan vastaavaa lajia, pankrationia, harjoitettiin kuitenkin jo antiikin ajan Kreikassa, missä se oli myös muun muassa Olympian kisojen ohjelmassa. Pankration-perinnettä jatkettiin Rooman valtakunnassa, missä se muuttui luonteeltaan entistä raaemmaksi. Rooman luhistuttua vapaaottelu katosi Euroopasta vuosisadoiksi.
Kiinassa nykyaikaisen tapaista vapaaotteluperinnettä ovat edustaneet kung fun tyylisuuntien edustajien kesken käydyt ottelut, samoin Japanissa erilaisten karatesuuntausten kesken on järjestetty otteluita. 1800-luvulla aloitettiin Euroopassa ammattilaispainijoiden väliset, säännöiltään varsin vapaamuotoiset ottelut.
Brasiliassa paikallinen ju-jutsu kehittyi Gracie-perheen keskuudessa, ja 1900-luvulla Carlos Gracie ryhtyi järjestelemään haasteotteluita muiden kamppailulajien harjoittajia vastaan. 1930-luvulla Carlosin veli Helio voitti Brasilian silloisen nyrkkeilymestarin Antonio Portugalin alle puolessa minuutissa.
Erilaisten kamppailutyylien yhdistelemistä kehitti ja toi suuren yleisön suosioon Bruce Lee 1960- ja 1970-lukujen vaihteen tienoilla. Leen mukaan paras ottelija on henkilö, joka osaa käyttää useita tyylejä. Vuonna 2004 UFC:n johtohahmo Dana White nimittikin Leetä vapaaottelun isähahmoksi. Japanissa vapaaotteluita ryhdyttiin järjestämään 1970-luvulla. Sittemmin perustettiin useita vapaaottelujärjestöitä, suurimpana Shooto vuonna 1985.
Varsinaisen läpimurtonsa ammattilaisvapaaottelu teki vasta 1990-luvulla. Silloin Yhdysvalloissa järjestettiin Ultimate Fighting Championship -turnaus, jossa eri taistelulajien harjoittajat ottivat toisistaan mittaa. Tuolloin voiton vei Royce Gracie. Samoihin aikoihin Japanissa ryhdyttiin järjestämään K-1-otteluita. 2000-vuosikymmenen alkupuoliskolla suurin ammattilaispromootio oli vuonna 1997 perustettu PRIDE Fighting Championships, joka myytiin talousongelmien vuoksi UFC:n omistajayhtiölle Zuffalle vuonna 2007.
Vapaaottelun kehittyminen
Varsinaisena kamppailumuotona länsimainen vapaaottelu on varsin nuori. 1990-luvun alussa kilpailuissa nähtiin edustajia useista eri kamppailulajeista aina sumopainista potkunyrkkeilyyn. Alkuvaiheissa erilaiset mattokamppailuun perustuvien lajien kuten brasilialaisen jujutsun, vapaapainin ja kreikkalais-roomalaisen painin sekä japanilaisten painimuotojen tekniikat osoittautuivat tehokkaimmiksi. Erityisesti ottelijat, jotka kykenivät tehokkaasti yhdistämään lyönti- ja potkutekniikan maahanvienteihin ja lukkoihin olivat ylivoimaisia. Sittemmin laji on muuttunut suuresti noista ajoista asiantuntemuksen ja tietotaidon lisääntyessä. UFC:n kommentaattorina toimiva Joe Rogan on todennut kamppailulajien kehittyneen viimeisen kymmenen vuoden aikana enemmän kuin edeltäneen seitsemän sadan vuoden aikana. Nykyajan huippuvapaaottelijat eivät enää olekaan jonkin tietyn lajin harjoittajia, vaan tavoitteena on tehokkaimpien tekniikoiden hallitseminen sekä niiden tehokas yhdisteleminen.
Säännöt
Vapaaottelun säännöt vaihtelevat edelleen jonkin verran. Eri organisaatioiden välillä on eroja mm. painoluokissa, sallituissa tekniikoissa sekä erien ja otteluiden kestossa. Jotkin organisaatiot, esimerkiksi Suomen Vapaaotteluliitto, sallivat myös ottelukohtaiset sopimukset joidenkin sääntökohtien voimassaolosta.
Länsimaat
Länsimaisen vapaaottelun sääntöjen kehityksen voidaan katsoa alkaneen vuonna 1993 The Ultimate Fighting Championship-tapahtumasta. Säännöt olivat tuolloin hyvin väljät; kukin osallistuja otteli useita otteluita yhden illan aikana käydyssä turnauksessa, ottelijoilla ei, nyrkkeilijä Art Jimmersonia lukuun ottamatta, ollut hanskoja, heitä ei ollut eroteltu painoluokkiin ja säännöt kielsivät vain puremisen sekä silmiin ja sukuelimiin kohdistuneet hyökkäykset.
UFC:n alkuaikoina sääntöjen vähäisyys oli promootion markkinoinnin kulmakivi. Tämä kuitenkin toi sille huomattavasti negatiivista julkisuutta ja vaikeutti suhteita osavaltioiden urheilukomissioihin, jotka Yhdysvalloissa valvovat urheilutapahtumia. Taatakseen toimintamahdollisuutensa ja saadakseen vapaaottelulle tunnustusta todellisena urheilulajina, UFC kehitti sääntöjään edelleen, toimien samalla uranuurtajana koko lajille.
Suomen Vapaaotteluliitto
Suomen vapaaotteluliiton säännöt määrittelevät seuraavat yleiset ja luokkakohtaiset rikkeet :
Ammattilaiset
A -luokka
Ottelukohtaisesti voidaan sopia kyynärpäällä ja kyynärvarrella suoritettavista iskuista päähän.
Amatöörit
C -luokka
D -luokka
Ottelijat ottelevat yhdeksässä eri painoluokassa.
Elizabeth Simmonds
Elizabeth Clare "Lizzie" Simmonds (s. 22. tammikuuta 1991 Lincoln, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen uimari, joka on erikoistunut selkäuintiin.
Simmonds voitti Palmassa 2006 junioreiden Euroopan-mestaruuden 200 metrin selkäuinnissa sekä oli toinen 100 metrin selkäuinnissa ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Budapestin EM-kilpailuissa 2006 hän ui alkuerissä Britannian 4 × 100 metrin sekauintiviestijoukkueessa, joka voitti lopulta mestaruuden. Saman vuoden lyhyen radan EM-kisoissa Helsingissä hän sai pronssia 200 metrin selkäuinnissa ja 4 × 50 metrin sekauintiviestissä. Melbournen MM-kilpailuissa 2007 hän oli seitsemäs 200 metrin selkäuinnissa.
Simmonds sai Antwerpenin junioreiden EM-kilpailuissa 2007 kultaa 100 ja 200 metrin selkäuinnissa, 200 metrin sekauinnissa ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä sekä hopeaa 50 metrin selkäuinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä, jonka alkuerissä hän ui. Eindhovenin EM-kilpailuissa 2008 hän ui avausosuuden Britannian kultajoukkueessa 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Saman vuoden Manchesterin lyhyen radan MM-kilpailuissa hän sai hopeaa 200 metrin selkäuinnissa ajalla 2.02,60 ja pronssia 4 × 100 metrin sekauintiviestissä.
Simmonds sijoittui Pekingin olympialaisissa 2008 kuudenneksi 200 metrin selkäuinnissa ja sai samassa lajissa pronssia Rijekan lyhyen radan EM-kilpailuissa. Rooman MM-kilpailuissa 2009 hän oli viides 200 metrin ja seitsemäs 100 metrin selkäuinnissa. Budapestin EM-kilpailuissa 2010 hän sai kultaa 200 metrin selkäuinnissa ajalla 2.07,04 ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä, jonka alkuerissä hän ui, sekä hopeaa 100 metrin selkäuinnissa ajalla 1.00.19. Saman vuoden Delhin Kansainyhteisön kisoissa hän oli toinen 200 metrin selkäuinnissa. Shanghain MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui seitsemänneksi 100 ja 200 metrin selkäuinnissa. Lontoon olympialaisissa 2012 hän oli 200 metrin selkäuinnissa neljäs.
Simmonds ui Glasgow'n Kansainyhteisön kisoissa 2014 alkuerissä Englannin 4 × 100 metrin sekauintiviestijoukkueessa, joka sai toisella kokoonpanolla finaalissa hopeaa. Saman vuoden Berliinin EM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa 200 metrin selkäuinnissa sekä ui alkuerissä Britannian sekauintiviestijoukkueessa, joka oli toisella kokoonpanolla loppukilpailussa kolmas.
The Sweet Escape
The Sweet Escape on Gwen Stefanin toinen sooloalbumi, joka julkaistiin 1. joulukuuta 2006.
Gwen Stefanin ensimmäisen sooloalbumin Love. Angel. Music. Baby. piti olla viimeinen, mutta ylimääräisiä kappaleita oli tarpeeksi uuden albumin julkaisuun.
Albumin korkein sijoitus Suomen virallisella albumilistalla on #15, Englannissa #14 ja Yhdysvalloissa #3.
Frédéric Antonetti
Frédéric Antonetti (s. 19. elokuuta 1961) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja.
Ura valmentajana
Antonetti on valmennusurallaan tullut tunnetuksi värikkäänä persoonana, joka ei kaihda antaa välillä tiukkojakin lausuntoja. Hän aloitti valmennusuransa korsikalaisen SC Bastian juniorivalmentajana 1990 ja siirtyi seuran edustusjoukkueen peräsimeen 1994. Antonettin johdolla Bastia eteni heti kaudella 1994/95 Coupe de la Liguen finaaliin, jossa tuli kuitenkin tappio. Bastia pelasi Antonettin johdolla hyvin ja kaudella 1996/97 se oli myös mukana Intertoto Cupissa ja sen finaaliotteluissa.
Kesäkuussa 2009 Antonetti teki sopimuksen Stade Rennes'n kanssa. Debyyttikausi bretagnelaisseurassa sujui nihkeästi ja seura sijoittui vasta yhdeksänneksi. Kaudella 2010/11 Rennes omaksui jo paremmin Antonettin pelitavan ja joukkue on taistellut Mestarien liigaan oikeuttavista sijoista läpi kauden. Huhtikuussa 2011 hän allekirjoitti kesään 2013 ulottuvan jatkosopimuksen Rennes'n kanssa. Kausi 2012/13 jäi Antonettin viimeiseksi Rennes'ssä. Joukkue ei kyennyt taistelemaan kärkisijoista, vaan kausi päättyi vasta sijalle 13. Sijoitus oli seuran huonoin sitten kauden 2002/03. Seura ilmoitti jo keväällä ettei se jatka Antonettin sopimusta kauden jälkeen.
Marraskuussa 2015 Antonetti palasi valmennustehtäviin, kun Ligue 1:n häntäpäähän vajonnut Lille OSC palkkasi hänet uudeksi päävalmentajaksi. Antonettin johdolla LOSC paransi otteitaan ja hävisi vain neljä liigaottelua. Lopulta LOSC kipusi sarjataulukossa viidenneksi ja selvitti tiensä Eurooppa-liigan karsintoihin kaudelle 2016/17. Antonetti luotsasi seuran myös ensimmäistä kertaa Coupe de la Liguen finaaliin, mutta PSG vei pokaalin 2–1 jatkoaikavoitolla. Antonettille finaalitappio oli jo valmennusuran kolmas. Kauden jälkeen LOSC teki Antonettin kanssa vuoteen 2020 ulottuvan jatkosopimuksen.
Kausi 2016/17 alkoi LOSC:n osalta mollivoittoisesti. Joukkue laahusti Ranskan liigan häntäpäässä ja vajosi putoamisviivan alapuolelle. Lopulta Antonettin sopimus purettiin marraskuun loppupuolella 2016, kun LOSC oli juuttunut liigassa sijalle 19.
Toukokuun lopussa 2018 Antonetti teki kolmivuotisen sopimuksen Ligue 2:een pudonneen FC Metzin kanssa. Antonettin johdolla Metz voitti Ligue 2:n mestaruuden ja nousi kaudeksi 2019/20 takaisin liigaan. Kauden jälkeen Antonetti jätti valmentajan tehtävät ja siirtyi général managerin rooliin Metzin organisaatiossa.
Asylum (Kissin albumi)
Asylum on yhdysvaltalaisen rockyhtye Kissin kolmastoista studioalbumi. Albumin ovat tuottaneet yhtyeen laulaja ja rytmikitaristi Paul Stanley sekä laulaja ja basisti Gene Simmons.
Asylum julkaistiin Mercury Records -levymerkillä 16. syyskuuta 1985, ja yhtyeen kotimaassa Yhdysvalloissa albumi nousi Billboardin albumilistalla korkeimmillaan sijalle 20. Albumin vastaanotto Yhdysvalloissa oli hieman ristiriitainen, mutta tästä huolimatta albumi saavutti kultalevyyn oikeuttavan myyntilukeman jo vajaat kaksi kuukautta julkaisunsa jälkeen. Vaikka vuoteen 1987 mennessä albumia oli myyty Yhdysvalloissa jo platinalevyyn oikeuttava määrä, ei Recording Industry Association of America ole vielä tänäkään päivänä myöntänyt yhtyeelle albumista platinalevyä.
Yhdysvalloissa albumin kappaleista singleinä julkaistiin ainoastaan Paul Stanleyn kirjoittama "Tears Are Falling", joka saavutti Yhdysvalloissa kohtalaisesti menestystä singlenä. Billboardin singlelistalla "Tears Are Fallingin" sijoitus oli vasta 51., mutta Hot Mainstream Rock Tracks -listalla kappale saavutti suurempaa menestystä nousten sijalle 20. Kappaleen musiikkivideosta muodostui singlen kehnommanpuoleisesta menestyksestä huolimatta valtavan suosittu Music Televisionin Dial MTV-ohjelmassa, jossa musiikkivideoa esitettiin niin tiuhaan että Music Television joutui ottamaan käyttöönsä uuden säännön, jonka mukaan ohjelmassa toivottujen videoiden täytyi olla jo muutamia viikkoja vanha että niitä voitaisiin esittää. Myös kappale "Uh! All Night" julkaistiin singlenä Alankomaissa ja Filippiineillä. "Tears Are Fallingin" ja "Uh! All Nightin" ohella myös kappale "Who Wants to Be Lonely" on saavuttanut pienimuotoisen klassikon aseman, ja myös tästä kappaleesta sekä "Uh! All Nightista" tehtiin musiikkivideo.
Albumi on ensimmäinen Kissin studioalbumi, jolla yhtyeeseen albumin ilmestymisvuonna liittynyt soolokitaristi Bruce Kulick soittaa jokaisella kappaleella; hän oli vuoden 1984 Animalize-studioalbumilla esiintynyt nimettömästi ns. "haamusoittajana" kappaleissa "Lonely is the Hunter" ja "Murder in High Heels", kunnes liittyi yhtyeeseen kesken albumia seuranneen kiertueen korvaten Mark St. Johnin soolokitaristina. Asylumilla sessiomuusikkoina toimivat bassoa kappaleessa "Uh! All Night" soittanut Jean Beauvoir sekä joitain rumpuosuuksia albumille äänittänyt Allan Schwartzberg.
Jean-Claude Mézières
thumb|Jean-Claude Mézières (2017) Jean-Claude Mézières (23. syyskuuta 1938 Pariisi – 23. tammikuuta 2022 ) oli ranskalainen sarjakuvataiteilija ja kuvittaja. Hänet tunnetaan esimerkiksi Pierre Christinin kanssa tekemästään Valérian-sarjakuvasta, joka kuuluu tieteisfiktion piiriin. Valérianin seikkailuja on julkaistu ainakin 14 kielellä, muun muassa Ranskassa, Pohjoismaissa, Italiassa, Saksassa ja Hollannissa.
Jean-Claude Mézières loi vuonna 1967 ystävänsä Pierre Christinin kanssa Valerian ja Laureline -tieteishahmot Pilote-lehdelle. Se laajeni lopulta pitkäksi sarjaksi, jota julkaistiin yli 20 albumia. Mézières ja Christin tekivät Valerianin ja Laurelinen lisäksi myös Lady Polarisin ja tietosanakirjan Les Habitants du Ciel, jossa esiteltiin Valerianin ja Laurelinen kohtaamia olioita. Mézières oli myös mukana Luc Bessonin elokuvassa The Fifth Element – puuttuva tekijä suunnittelemassa futuristisia lavasteita.
Miten miljoonia huijataan
Miten miljoonia huijataan – suurpetkuttajien värikäs historia on vuonna 2009 ilmestynyt Kari Narsin kirjoittama kirja rahan huijaamisen historiasta.
Nars valottaa tapauskuvausten kautta ihmisten herkkäuskoisuuden ja ahneuden historiaa. Historiaan jäänyt esimerkki on kenraali Gregor MacGregor, joka perusti 1820-luvulla Etelä-Amerikkaan haamuvaltion Poyaisin tasavallan ja myi sieltä maata hyväuskoisille englantilaisille ja ranskalaisille. Toinen historiaan jäänyt huijaus on 1920-luvulla Eiffel-tornin myyminen romuna liikemiehelle. Tuore esimerkki taas on pyramidihuijauksesta tuomittu Bernard Madoff, jonka huijauksen kohteeksi joutuivat niin tuttavapiiri kuin hyväntekeväisyysjärjestötkin.
Mukana on myös kertomukset suomalaisesta pankinjohtajasta ja -huijarista Nils Idmanista sekä tutkinnan kohteena olevasta WinCapitasta, johon 10 000 suomalaista sijoitti rahojaan. Nars kysyy, miksi naiset eivät huijaa, ja on kehittänyt miesten käyttöön hajutestin.
Nars sai idean kirjaansa juuri WinCapitasta, jonka yhteydessä tuli usein esiin myös Idmanin nimi. Hämmästellessään ihmisten sinisilmäisyyttä hän samalla rupesi miettimään, miten huijarit menettelevät. Kauppatieteen tohtorina ja työuransa ansiosta Nars tuntee rahamaailman, ja rahan maailmassa liikkui edellinenkin teos Raha ja onni, jossa hän pohtii omistamisen ja onnellisuuden suhdetta. Tässä teoksessa Nars paneutuu tapausselostuksen ohella huijauksen taustoihin, menettelytapoihin ja niiden seurauksiin. Hän myös analysoi rikollisten luonnetta ja toteaa, että kyse on psykopaateista, joilta puuttuu omatunto mutta joilla on kyky hurmata uhrinsa.
Naiset eivät myöskään joudu huijausten kohteeksi yhtä herkästi kuin miehet, koska esittävät hankalia kysymyksiä. Nars varoittaa, että jos jokin tuntuu liian hyvältä ollakseen totta, se ei todennäköisesti olekaan totta: kohtuuttoman suuri voittoprosentti ei ole totta.
OT-64 SKOT
Suunnittelu
OT-64 SKOT kehitettiin Puolan ja Tšekkoslovakian yhteistyönä vastineeksi neuvostoliittolaisvalmisteiselle BTR-60:lle, jota käytettiin suunnittelun pohjana. BTR-60:n moottori sijaitsee takana, minkä johdosta miehistön kulkuaukot on jouduttu sijoittamaan vaunun sivuille, mikä altistaa heidät helpommin vihollisen tulelle. Tätä ominaisuutta haluttiin parantaa, ja siksi OT-64 SKOT:in moottori sijoitettiin vaunun keskelle ohjaamon ja miehistön tilan väliin, jolloin kulkuaukot saatiin sijoitettua vaunun peräpäähän.
OT-64 SKOT:in ensimmäinen prototyyppi valmistui 1959. Vuonna 1961 valmistettiin ensimmäinen esisarja, ja Puola ja Tšekkoslovakia sopivat valmistusyhteistyöstä. Ajoneuvojen panssaroidut korit valmistettiin FCS:llä Puolassa ja rungot, alustat ja moottorit tulivat tšekkoslovakialaiselta Tatralta, joka myös vastasi loppukokoonpanosta. Ajoneuvo esiteltiin kummankin maan asevoimille vuonna 1964.
Moottori, voimansiirto ja alusta
Ajoneuvon voimanlähteenä on Julius Mackerlen suunnittelema ilmajäähdytteinen V8-dieselmoottori mallinimeltään T928, joka perustuu Tatra T138 -kuorma-autossa käytettyyn moottoriin. Sen teho on 180 hv ja se on sijoitettu ohjaamon taakse. Vaihteistona on Praga Wilson -automaattivaihteisto, jossa on viisi vaihdetta eteen ja yksi taakse. Kaikki neljä akselia ovat vetäviä ja niissä on tasauspyörästöjen lukot. Kaksi etummaista akselia ovat ohjaavia. Pyörissä on renkaiden keskustäyttöjärjestelmä, joka mahdollistaa rengaspaineiden säätämisen ajon aikana. Jousituksena on lehtijousitus. Monet osat ovat samoja joita käytettiin Tatra T813 -kuorma-autoissa.
Kori
Ohjaamossa on istumapaikat kuljettajalle ja vaunun komentajalle. Takaosassa on tilaa 15 sotilaalle. Kulku tapahtuu pääasiassa takana olevan kulkuaukon kautta, mutta eri malleissa on vaihtelevia määriä kattoluukkuja. Panssaroinnin paksuus on vahvimmillaan 10 mm ja suunniteltu suojaamaan pienikaliiperisten aseiden ammuksia ja kranaattien sirpaleita vastaan. Miehistötilan sivuissa on ampuma-aukkoja. Ajoneuvon sähköjärjestelmä on 24-volttinen. Ainakin joissain malleissa on edessä vinssi.
Suorituskyky
Ajoneuvon huippunopeus on tiellä 95 km/h, mutta sillä kykenee kulkemaan myös vedessä 9 km/h kahden potkurin voimin. Toimintasäde on 710 km. Suurin nousukulma on 23°.
OT-64A (SKOT)
Tšekkoslovakialaiset OT-64A:t on tarkoitettu yksinomaan miehistönkuljetusajoneuvoiksi, joten ne ovat ilman kiinteää aseistusta. Puolalaisissa on jalustat 7,62 mm konekiväärejä varten. Joihinkin yksilöihin on asennettu kaksi 9M14 Maljutka -panssarintorjuntaohjusta. A-malleihin asennettiin torneja joissa oli yksi 14,5 mm KPVT-konekivääri ja kaksi rinnakkain asennettua 7,62 mm konekivääriä. Myöhemmin KPVT korvattiin 12,7 mm NSV-ilmatorjuntakonekiväärillä. A-mallissa miehistönkuljetustilan päällä on viisi kulkuaukkoa.
OT-64B (SKOT-2)
OT-64B on yksinomaan Puolan armeijan käytössä. Siinä olevaan torniin on kiinnitetty jalusta 7,62- tai 12,7 mm konekiväärille. Edessä ja sivuissa on suojat ampujaa varten, mutta yläpuoli ja tausta on avoin. Mallissa on kolme luukkua miehistötilan yläpuolella.
OT-64C (SKOT-2A)
200 px|thumb|OT-64C (SKOT 2A). Perusmallisessa OT-64C:ssä on pääaseena vaunun etupäähän asennettu 14,5 mm konekivääri. Oikealla puolella on kaksi rinnakkain asennettua 7,62 mm konekivääriä.
Marokon armeijan OT-64C:t on jälkeenpäin varustettu B-mallin tornilla.
Puolassa on käytössä muunnelma SKOT-2AP jonka aseistus on sama, mutta tornia on muutettu siten, että konekiväärillä pystyy ampumaan ylemmäs. Tämän johdosta se soveltuu paremmin ilmatorjuntaan. Joihinkin yksilöihin on lisätty sivuille Maljutkat.
OT-64 -komentovaunut (R2 ja R3)
Komentovaunumuunnelmissa on radiolaitteistot ja -mastot.
OT-64 -huoltoajoneuvo (SKOT-WPT)
Huoltoajoneuvomuunnelman tiedetään olleen käytössä ainakin Puolassa. Varustukseen kuuluu 7,62 mm PKT-konekivääri ja kevyt nosturi huoltotöitä varten.
Sandro Viletta
Sandro Viletta (s. 23. tammikuuta 1986) on sveitsiläinen uransa lopettanut alppihiihtäjä ja olympiavoittaja.
Vilettan ensimmäinen kilpailu alppihiihdon maailmancupissa oli Levin pujottelussa 12. marraskuuta 2006. Ensimmäisen pistesijansa hän saavutti Garmisch-Partenkirchenin pujottelussa helmikuussa 2007 oltuaan lopputuloksissa kuudestoista. Ensimmäisen palkintokorokesijoituksensa ja samalla voittonsa Viletta saavutti Beaver Creekin supersuurpujottelussa joulukuussa 2011. Hän sijoittui neljänneksi alppiyhdistetyn cupissa kaudella 2013–2014.
Val d'Isèren MM-kisoissa 2009 Viletta oli superalppiyhdistetyssä kuudes ja pujottelussa kolmastoista. Vancouverin olympialaisissa 2010 Viletta oli neljästoista superalppiyhdistetyssä ja viidestoista suurpujottelussa. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän oli superalppiyhdistetyssä viides. Sotšin olympialaisissa 2014 hän voitti kultaa alppiyhdistyssä.
Nuorten MM-kisoissa vuonna 2006 Viletta sai pronssia pujottelussa.
Viletta lopetti uransa alppihiihtäjänä keväällä 2019.
Jalkapallon suomenmestaruuskilpailut 1919
Jalkapallon SM-kilpailu 1919 järjestettiin yhdettätoista kertaa Suomen historiassa. Mestaruuden voitti Helsingin Jalkapalloklubi tehtyään loppuottelun toisella jaksolla voittomaalin rangaistuspotkusta.
Eija-Riitta Korhola
Eija-Riitta Anneli Korhola (o.s. Nieminen, s. 15. kesäkuuta 1959 Lahti) on suomalainen poliitikko. Korhola on puoluekannaltaan sitoutumaton.
Aikaisemmin Korhola on toiminut Kristillisdemokraattien europarlamentaarikkona ja puoluesihteerinä. Vuosina 2003–2023 Korhola oli kokoomuksen jäsen. Vuosina 2006–2010 Korhola toimi kokoomuksen varapuheenjohtajana. Korhola kertoi helmikuussa 2023 eronneensa kokoomuksesta.
Korhola valittiin Euroopan parlamenttiin ensimmäisen kerran vuonna 1999 ja uudelleen vuosina 2004 ja 2009. Häntä ei valittu enää vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa.
Ura
Korhola työskenteli Kirkon Ulkomaanavun koulutussihteerinä vuosina 1993–1996. Vuodesta 1996 hänellä on ollut oma yritys, Good Enough Prod., joka harjoittaa journalismia, viestintää ja yrityskonsultointia. Vuosina 1996–1999 Korhola työskenteli freelancertoimittajana ja -kouluttajana radiossa, lehdissä ja televisiossa muun muassa Nelosen ohjelmissa Ylähuone ja Naisia vuosituhannen partaalla sekä Yle TV2:n ohjelmassa Uneton yö.
Vuonna 1997 Korhola oli Helsingin juhlaviikkojen tiedottaja ja vuosina 1998–1999 Plan International Suomen säätiön projektitiedottaja. Hän on toiminut kolumnistina muun muassa lehdissä Kotimaa (1992), Vihreä Lanka (1994–1999), Kirkko ja kaupunki (1998), Hiidenkivi (2000–2001), Uutislehti 100 (2001–2002), Nykypäivä (2004–), Askel (2005–), Hämeen Sanomat (2005–) ja Etelä-Suomen Sanomat (2007–2008). Lisäksi hän on pitänyt blogia Iltalehden, Uuden Suomen ja Aamulehden sivuilla.
Korhola on ollut First Step Forumin puheenjohtaja vuodesta 2002 ja HelsinkiMission valtuuskunnan jäsen vuodesta 2007. First Step Forum on uskonnollinen järjestö, joka ilmoittaa tekevänsä ”näkymätöntä työtä maailman johtohenkilöiden parissa”.
Europarlamentaarikkona
Korhola toimi Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 1999–2014. Hänet valittiin Euroopan parlamenttiin ensimmäisen kerran vuoden 1999 eurovaaleissa 27 984 äänellä kristillisdemokraattien sitoutumattomana ehdokkaana. Euroedustajan toimensa ohella Korhola toimi vuoden 2003 eduskuntavaalien aikaan joitakin kuukausia kristillisdemokraattien puoluesihteerinä ennen puolueesta eroamistaan. Lokakuussa 2003 hän loikkasi kokoomukseen. Europarlamentissa hän edusti aina Euroopan kansanpuolue EPP:tä.
Korhola valittiin toiselle kaudelle europarlamenttiin vuoden 2004 vaaleissa, joissa hän sai 35 198 ääntä. Vuoden 2009 europarlamenttivaaleissa hänet valittiin jatkokaudelle puolueensa toiseksi suurimmalla äänimäärällä, 51 508 äänellä. Hän oli ehdolla myös vuoden 2014 eurovaaleissa, mutta ei tullut enää valituksi reilulla 27 000 äänellä. Hän asettui ehdokkaaksi myös vuoden 2019 eurovaaleissa, mutta ei tullut valituksi.
Euroopan parlamentissa Korhola oli sisämarkkina- ja kuluttajansuojavaliokunnan varapuheenjohtaja vuosina 2008–2012. Lisäksi hän oli jäsen ympäristöasioiden, kansanterveyden ja kuluttajapolitiikan valiokunnassa (1999–2009 ja 2012–2014) sekä ihmisoikeuksien alivaliokunnassa (2004–2008) ja varajäsen ulkoasioiden, ihmisoikeuksien sekä yhteisen turvallisuuden ja puolustuspolitiikan valiokunnassa (1999–2007), talousarvion valvontavaliokunnassa (2004–2009) ja teollisuus- tutkimus- ja energiavaliokunnassa (2007–2014). Vuonna 2006 Korhola vastasi EPP:n energiaraportista ja vuonna 2007 ilmastoraportista.
Vuonna 2009 Korhola oli suomalaismeppien aktiivisuustilastojen kärjessä. Hän piti 166 täysistuntopuhetta ja antoi 130 päätöslauselmaesitystä. Läsnäolomäärien mukaan hänellä oli kuitenkin suomalaismepeistä eniten poissaoloja. Lokakuussa 2009 Eija-Riitta Korhola nimitettiin ehdolle vuoden ansioituneimpien meppien MEP Awards -palkinnon saajaksi energia-alalla.
Kokoomuksen varapuheenjohtaja
Korhola toimi vuosina 2006–2010 kokoomuksen varapuheenjohtajana. Hän erosi paikalta huhtikuussa 2010 kertoen syyksi pettymyksen hallituksen energiapakettiin, jossa sovittiin tuista uusiutuvalle energialle. Korholan mukaan sen ylimitoitetuilla toimilla tuhotaan Suomen saaristomaisemat, ajetaan alas kestävä metsäpolitiikka ja talous.
Ero kokoomuksesta
Korhola ilmoitti helmikuussa 2023 eronneensa kokoomuksen jäsenyydestä. Syyksi hän kertoi ”puolueen naiivin suhtautumisen ilmasto- ja energiapolitiikkaan” sekä puolueen linjattomuuden. Korhola kertoo olleensa eri mieltä kokoomuksen kanssa myös EU:n elpymispaketista 2021 sekä harjoitetun koronapolitiikan perusoikeusnäkökulmasta.
Poliittisia näkemyksiä
Korhola on kertonut olevansa aatteeliselta näkemykseltään eurooppalainen kristillisdemokraatti.
Ympäristöpolitiikka
Korhola on ilmoittanut tärkeimmiksi poliittisiksi tavoitteikseen ”kolme iitä” – ilmasto, Itämeri ja ihmisoikeudet. Hän ei usko että hiilidioksidipäästöjä voi vähentää samalla tavoin kuin muita päästöjä. Hän vastustaa lyhyen aikavälin päästöjen vähentämistavoitteita ja painottaa teknologioiden kehittämistä fossiilisten polttoaineiden korvaamiseksi ja pienhiukkaspäästöjen välitöntä vähentämistä. Hän on myös vastustanut tuulivoiman rakentamista valtioiden tuella ja arvostellut rajusti ”tuulivoimateollisuuden lobbausta”. Korhola on vaatinut Suomea kampanjoimaan Itämeren suojelemiseksi. Korhola vaati 15. huhtikuuta 2015 puolueetonta tutkimusta ”eläinkuolemista tuulivoimaloiden läheisyydessä” viitaten kuulemaansa tapaukseen, jossa Siikaisilla kanalan kaikki kanat olivat kuolleet ja niiden silmien verisuonet räjähtäneet. Kuolemat osoittautuivat minkin aiheuttamiksi.
Suomen luonnonsuojeluliiton tekemän vertailun mukaan Korhola on kuitenkin toiminut Euroopan parlamentissa pääosin ”ympäristövastaisen” politiikan puolesta. Kolmestatoista vertailun kohteena olleesta yksittäisestä äänestyksestä Korhola oli kaikkiaan yhdeksässä toiminut SLL:n kriteerien mukaan ympäristövastaisesti. Vertailun kohteina olivat REACH-kemikaalidirektiivi, Ilmanlaatudirektiivi, Ilmailualan sisällyttäminen päästökauppaan, maatalouden torjunta-ainedirektiivi ja päästövähennykset vuoteen 2050 mennessä. Korhola on kirjoittanut joutuneensa ympäristöjärjestöjen silmätikuksi, kiristämäksi ja uhkailemaksi.
Tutkimus
Korhola on painottanut tutkimukseen sijoittamista: ”Tutkimuksen ja kehityksen alalle suunnattavat rahat ja hankkeet generoivat uusia innovaatioita ja säteilevät useille yhteiskunnan ja yrityselämän sektoreille. Ne luovat myös uskoa ja toivoa nuorille ja koulutetuille ihmisille. Kyseessä olisi aivan toisenlainen satsaus tulevaisuuteen: sijoitus, joka maksaa itsensä takaisin ja herättää toivoa. Lisäksi T&K-aloilla naisilla on merkittävä ja kasvava rooli”.
Ihmisoikeudet
Korhola otti vuonna 2008 täysistuntopuheessaan kantaa Mauritanian vallankaappaukseen ja vaati EU:ta tukemaan demokratiakehitystä: ”Tiukan linjan ottaminen ei tietenkään tarkoita elintarvikeavun ja humanitaarisen avun poistamista mauritanialaisilta. Hallitsevaa sotilasjunttaa on kuitenkin tarpeellista muistuttaa Cotonoun sopimuksesta ja siitä, että mikäli vuoropuhelua demokraattisen järjestyksen palauttamisesta ei saada aikaan, tulee EU:n rahoitus jälleen kerran katkeamaan”.
François Levaillant
thumb|250px|François Levaillant François Levaillant, myös Le Vaillant, (syntymänimeltään Vaillant; s. 6. elokuuta 1753 Paramaribo – 22. marraskuuta 1824 La Noue, Ranska) oli ranskalainen tutkimusmatkailija, lintutieteilijä ja keräilijä.
Levaillantin isä oli Surinamen konsuli. 1763 he palasivat Eurooppaan ja Levaillant opiskeli luonnonhistoriaa Metzissä. 1781 Hollannin Itä-Intian kauppakomppania lähetti hänet Etelä-Afrikkaan, missä hän keräsi näytteitä vuoteen 1784 saakka. Hän suoritti kaksi tutkimusmatkaa, toisen itään ja toisen pohjoiseen Oranjejoelle ja Namakwalandin alueelle.
Palattuaan Ranskaan Levaillant julkaisi matkastaan teoksen Voyage dans l'intérieur de l'Afrique (1790, 2 osaa), ja toisesta matkasta teoksen Second voyage dans l'intérieur de l'Afrique (1796, 3 osaa). Muita hänen julkaisujaan ovat kuusiosainen Histoire naturelle des oiseaux d'Afrique (1796-1808, kuvitus Jacques Barraband), Histoire naturelle des oiseaux de paradis (1801-06), Histoire naturelle des cotingas et des todiers (1804) ja Histoire naturelle des calaos (1804).
Levaillant sai mainetta lähettämällä Ranskaan ensimmäisen kirahvin luurangon. Hän myös lähetti yli 2 000 linnunnahkaa Jacob Temminckille, joka oli kustantanut matkan, ja myöhemmin tämän poika Coenraad Jacob Temminck tutki ja lajitteli näytteet Leidenin museoon. Osa näytteistä lähetettiin Joan Rayen kabinettiin, josta Rijksmuseum van Natuurlijke Historie osti ne 1820-luvulla ja sijoitti Leideniin.
Moog Konttinen
Mauri ”Moog” Ilmari Konttinen (s. 9. joulukuuta 1950 ) on tamperelainen muusikko, joka on vaikuttanut muun muassa yhtyeissä Virtanen, Kontravirtanen, Kontra, Moog & Morkoonit, Kylmä Rinki, Moogetmoogs ja Moog in Bändi. Hänet tunnetaan erityisesti Kontran kappaleesta ”Jerry Cotton”. Muista sanoituksista mainittakoon ”Muumi Muumi” ja ”Ressu ja Punainen Paroni”, Moogetmoogsin ”Kolmen minuutin muna” sekä toisinaan virheellisesti Klamydian kappaleena mainittu ”Mun pippeli”.
Konttinen on koulutukseltaan diplomi-insinööri ja on toiminut myös kääntäjänä, tietokirjailijana ja sarjakuvakäsikirjoittajana. Erityisesti hän on saanut kiitosta romaanien Kellopeliappelsiini ja Lampaanköyrijä suomentamisesta. Konttinen on yksi jalkapallojoukkue FC Pollan perustajista.
Sarjakuvat
Moog Konttinen suomentajana, ellei toisin mainita.
Toimitus: Asko Alanen & Moog Konttinen. Artikkelit, tilastot, alkuperäislehdet ja Vihreän helvetin kauhut -seikkailun käännös: Moog Konttinen. Toimitus: Asko Alanen & Moog Konttinen. Artikkelit, tilastot, alkuperäislehdet ja Ilmojen kasakka -seikkailun käännös: Moog Konttinen. Tarina: Moog Konttinen. Kuplatekstit: Moog Konttinen & Asko Alanen. Suomennos: Anssi Alanen & Moog Konttinen. Moog Konttisen kuvitettu artikkeli ”Ron Turner – Menneen tulevaisuuden visionääri”. Sankarien esittelyt. Kokoajat ja kirjoittajat: Mika Vesterinen, Moog Konttinen, Asko Alanen ja Veikko Malmberg. Tarinoiden Automaattipommari ja Grimmigwaldin ihmissusi suomennos.
Omat käsikirjoitukset
Tarina: Moog Konttinen. Kuplatekstit: Moog Konttinen & Asko Alanen. Kaksi tarinaa, joista Kurvatappelua Karjalan taivaalla -tarina: Moog Konttinen. Piirrokset: Hannu Lukkarinen.
GoAir
Historia
Jehangir Wadia perusti GoAirin vuonna 2005. Yhtiö kuuluu Wadia Groupiin, jonka tunnetuimpia yhtiöitä ovat Bombay Dyeing ja Britannia Industries. Wadia Group omistaa lentoyhtiön kokonaan. GoAir aloitti lennot marraskuussa 2005 käyttäen Airbus A320 -koneita.
Tammikuusta 2007 lähtien GoAirin lentojen täyttöaste on ollut keskimäärin 86 prosenttia. Yhtiön kasvu on kuitenkin ollut hidasta. Samoihin aikoihin perustetut IndiGo ja SpiceJet ovat ohittaneet GoAirin markkinaosuudessa, laivaston koossa ja kohteiden määrässä. Wadian ja toimitusjohtaja Giorgio De Ronin mukaan hidas kasvu on ollut liikestrategia, jonka käyttöä Intian haastava ilmailuala vaatii. Yhtiön pääpaino on kannattavuuden säilyttämisessä laajentumisen ja markkinaosuuden suurentamisen sijaan.
Kohteet
GoAir lentää 21 kohteeseen Intiassa. Sen laivasto on Intian siviili-ilmailuministeriön ohjesäännön mukaan liian pieni ulkomaanlentojen lentämiseen (vain 15 lentokonetta), mutta yhtiö on hakenut lupaa vuonna 2012.
Laivasto
240px|thumb|right|Laivastonsininen Airbus A320-200 240px|thumb|right|Ruskea Airbus A320-200 240px|thumb|right|Vaaleanpunainen Airbus A320-200 Kulujen vähentämiseksi GoAirin laivasto koostuu pelkistä Airbus A320-200 -koneista. Yhtiö tilasi niitä 20 pian toiminnan alettua. Kesäkuuhun 2013 mennessä GoAir oli saanut koneista 15, ja laivaston keski-ikä on kolme vuotta. 30. tammikuuta 2013 GoAir sai ensimmäisen sharklet-siivenkärkievillä varustetun Airbus A320 -koneensa. Loput lentokoneet toimitetaan vuoden 2013 aikana.
A320neo-tilaus
GoAir tilasi kesäkuussa 2011 72 Airbus A320neo -konetta, joiden arvo on 5,6 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Toimitukset alkavat 2015 ja koneita toimitetaan 12-15 vuodessa.
Lentoemännät
Heinäkuussa 2013 GoAir ilmoitti palkkaavansa seuraavan seitsemän vuoden ajan vain kevyitä lentoemäntiä polttoainekulujen vähentämiseksi. Yhtiön 130 stuerttia saavat kuitenkin pitää työpaikkansa.
Palvelut
Koska GoAir on halpalentoyhtiö, sen lentokoneissa on vain turistiluokan istuimia. Se ei myöskään tarjoa matkustajilleen ilmaisia aterioita. Lennoilla on sen sijaan mahdollisuus ostaa kahvia, voileipiä, paratha-leipiä, keksejä, pähkinöitä, virvoitusjuomia, kivennäisvettä ja muita juomia. Lennolla voi myös tehdä verottomia ostoksia. Viihdejärjestelmiä ei ole, matkustajien ainoa viihdyke on lentoyhtiön oma lehti Go-Getter.
GoAir tarjoaa korkeamman tason matkustusmukavuutta nimellä GoBusiness, jossa matkustajat saavat lisähintaan paikan lentokoneen etuosasta. Palveluun kuuluu myös lisätilaa: rivin keskimmäinen penkki jää tyhjäksi. Saatavilla on myös ilmaisia aterioita ja suurempi määrä sallittua matkatavaraa. GoAirilla on myös kanta-asiakasohjelma GoClub, joka on ensimmäinen halpalentoyhtiön kanta-asiakasohjelma Intiassa.
Palkinnot
GoAir on voittanut seuraavat palkinnot:
Viktorija Georgieva
Viktorija Georgieva (s. 21. syyskuuta 1997 Varna, Bulgaria), tunnettu myös taiteilijanimellään Victoria (usein myös VICTORIA), on bulgarialainen laulaja ja lauluntekijä. Hän nousi kuuluisuuteen osallistuessaan X-Factor Bulgaria -kilpailun neljännelle tuotantokaudelle. Kilpailun jälkeen hän aloitti uransa laulajana. Georgievan oli tarkoitus edustaa Bulgariaa kappaleella "Tears Getting Sober" vuoden 2020 Euroviisuissa Rotterdamissa. Ne kuitenkin peruttiin koronaviruspandemian vuoksi, ja hänet valittiin sen sijaan Bulgarian edustajaksi vuoden 2021 kilpailuun, tällä kertaa kappaleella "Growing Up Is Getting Old".
Varhainen ura
Georgieva aloitti laulamisen yksitoistavuotiaana. Jonkin ajan kuluttua hän ilmoittautui Angel Voices -nimiseen laulukouluun, jossa hänen lauluopettajanaan toimi Atanaska Lipcheva. Georgieva koe-esiintyi X-Factor Bulgarian kolmella ensimmäisellä tuotantokaudella, mutta ei kuitenkaan päässyt koe-esiintymisistään läpi suurimmaksi osin nuoren ikänsä takia.
2016–2018: Ensimmäinen single ja Monte Music
Vaikka Georgieva ei voittanutkaan X-Factor Bulgaria -kilpailua, Virginia Records tarjosi hänelle levytyssopimusta. Georgieva kuitenkin kieltäytyi tarjouksesta. Vuonna 2016 hän solmi levytyssopimuksen Monte Music -nimisen levy-yhtiön kanssa. 10. heinäkuuta 2016 hän julkaisi ensimmäisen singlensä nimeltä "Ništo slutšaino". Kappaleen ohjasi Bashmotion ja siinä olivat mukana VenZy ja Niki Bakalov. Georgieva julkaisi sittemmin kaksi muuta singleä Monte Musicin kautta: "Nezavăršen roman" -kappaleen vuonna 2016 ja "Tšast ot men" -kappaleen vuonna 2017. Keskinäisten konfliktien jälkeen Georgieva jätti levy-yhtiön vuoden 2017 loppupuolella.
Vuonna 2018 Georgieva vietti kymmenen päivää Kalifornian Los Angelesissa, jossa hän kirjoitti ja kuvasi ensimmäisen englanninkielisen kappaleensa nimeltä "I Wanna Know", joka julkaistiin kesäkuussa 2019. Kappaleen musiikkivideon on ohjannut Dimitry Stefanov ja tuottanut Velina Ilieva.
2019– Eurovision laulukilpailu ja kansainvälinen ura
25. marraskuuta 2019 ilmoitettiin, että Georgieva, joka käytti tässä vaiheessa taiteilijanimenään Victoria, edustaisi Bulgariaa vuoden 2020 Euroviisuissa. Georgieva ja hänen sponsorinsa Ligna Group kirjoittivat kappaleen nimeltä "Tears Getting Sober", joka kertoo ihmisten sisäisistä vaikeuksista, aihe, joka on hyvin lähellä Georgievaa. Koronaviruspandemian vuoksi vuoden 2020 Eurovision laulukilpailu peruttiin, mutta Victoria valittiin silti Bulgarian edustajaksi seuraavaan vuoden 2021 kilpailuun.
Kesäkuussa 2020 Georgieva julkaisi uuden kappaleensa nimeltä "Alright". Kappale oli kirjoitettu yhdessä Eurovision-laulunkirjoitusleireistä ja se kantaa viestinään toivon ja uuden alun sanomaa. Muutama viikko myöhemmin, elokuussa, Georgieva ja hänen tiiminsä viettivät kymmenen päivää Eurovision-laulunkirjoitusleireillä, jotka järjestettiin Burgasissa ja Primorskossa, missä he onnistuivat kirjoittamaan muutamia potentiaalisia kappaleita, joita Georgieva voisi käyttää. Marraskuussa Georgieva julkaisi kolmannen singlensä nimeltä "Ugly Cry", joka oli yhtä menestyksekäs kuin edelliset kaksi.
Radio Marti
thumbnail thumbnail thumbnail Radio Marti on Yhdysvaltain hallituksen rahoittama radioasema, jonka tarkoituksena on vastustaa Kuuban hallitusta tarjoamalla kuubalaisille tietoa, joka edustaa Yhdysvaltain hallituksen ja Yhdysvaltoihin emigroituneiden kuubalaisten näkemyksiä. Kuuban sisällä tällaisten tietojen julkaiseminen on mahdotonta.
Viktorija Georgieva
2019– Eurovision laulukilpailu ja kansainvälinen ura
Tammikuussa 2021 Georgieva ilmoitti julkaisevansa ensimmäisen EP-levynsä nimeltä A Little Dramatic jossain vaiheessa helmikuussa. EP-levy sisälsi viisi potentiaalista kappaletta, jotka voisivat edustaa Bulgariaa vuoden 2021 Eurovision laulukilpailussa. EP-levy ei sisältänyt singleä "Ugly Cry", mutta kappaleen katsottiin olevan myös potentiaalinen kappale edustamaan Bulgariaa. EP-levyn pääsingle nimeltä "Imaginary Friend" julkaistiin 14. helmikuuta 2021. 11. maaliskuuta ennalta äänitetyn konsertin aikana, joka esitettiin YouTubessa, ilmoitettiin, että Victorian euroviisuedustuskappale on "Growing Up Is Getting Old".
Simonópetran luostari
Simonópetran luostari (, ”Simonin kallion luostari” tai Σιμωνόπετρα, Simonópetra, ”Simonin kallio”) on ortodoksinen luostari Athoksen autonomisessa luostaritasavallassa Kreikassa. Athoksen kahdenkymmenen luostarin välisessä hierarkiassa Simonópetra on sijalla kolmetoista.
thumb|left|240px|Simonópetran luostari. Taustalla Athosvuori. Simonópetran luostari on perustettu noin vuonna 1257. Sen perusti Pyhittäjä Simon, jonka mukaan luostari on saanut nimen ”Simonin kallion luostari”. Vuonna 1363 luostari kunnostettiin serbialaisten rahoituksella. Luostari paloi vuonna 1570 ja rakennettiin uudelleen valakialaisten tuella. Luostari paloi uudelleen vuonna 1622. Luostari taantui välillä ja alkoi toimia uudestaan 1700-luvun lopulla. Luostarissa oli vakava palo myös vuonna 1891. Tuolloin se kunnostettiin venäläisten tuella. Vuonna 2011 luostarissa oli 75 asukasta.
Simonópetra sijaitsee Athoksen niemimaan länsirannikon eteläosissa. Korkeaseinäinen, seitsenkerroksinen luostarirakennus on rakennettu jyrkälle vuorenrinteelle noin 330 metrin korkeuteen. Luostarin pääkirkko (katholikon) on rakennettu noin vuonna 1600 ja nykyisessä muodossaan vuoden 1891 palon jälkeen. Se on omistettu Kristuksen syntymälle. Luostariin kuuluu neljä kappelia sen sisäpuolella ja kahdeksan ulkopuolella. Tulipalojen vuoksi luostarin kirjasto on monia muita Athoksen luostareita pienempi ja käsittää lähinnä jälkibysanttilaisia käsikirjoituksia sekä nykyaikaista tieteellistä kirjallisuutta ja tiedejulkaisuja.
Luostarin pyhäinjäännöksiin kuuluu muun muassa Magdalan Marian vasen käsi, jonka sanotaan säilyneen erikoisen hyvin ja jota pidetään ihmeitätekevänä. Siksi Mariaa pidetään myös luostarin ”toisena perustajana”.
Linnuntietä noin 1,5 kilometriä luostarista etelään sijaitsee Pyhittäjä Gregorioksen luostari.
Messierin luettelo
Messierin luettelo on 110 syvän taivaan kohdetta käsittävä luettelo, jonka laati ranskalainen tähtitieteilijä Charles Messier 1700-luvulla. Luettelo julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1774. Se sisältää lähinnä näennäisen sumumaisia kohteita, kuten avoimia ja pallomaisia tähtijoukkoja, galakseja ja kaasusumuja. Se on yhä tähtitieteen harrastajien suosiossa. Messiermaratonilla tarkoitetaan kaikkien 110 kohteen havaitsemista yhdessä yössä.
Messierin varsinainen tehtävä oli etsiä komeettoja, mutta hän turhautui löytäessään sumumaisia kohteita, jotka muistuttivat komeettoja, mutta eivät niitä kuitenkaan olleet. Näistä kohteista hän muodosti luettelon, joka tunnetaan nykyisellä nimellään. Luettelon ensimmäinen versio sisälsi vain kohteet M1–M45. Valmis luettelo julkaistiin 1781. Vuonna 1967 luetteloon lisättiin vielä M110. Useat kohteista tunnetaan yhä Messierin numeron mukaan, mikäli niille ei ole syntynyt erityistä omaa nimeä.
Messierin luetteloon pujahti myös muutamia virheitä. Ursan kirja "Messierin luettelo" tuntee viisi virhettä, kuten M40, M73 ja M102.
Nimen oikeaoppinen kirjoitusasu on Messier'n luettelo (lausutaan [messieen]), mutta tässäkin artikkelissa käytetty nimi on hyvin vakiintunut suomenkieliseen kirjallisuuteen. Usein Messier lyhennetään pelkäksi M-kirjaimeksi kohteen nimessä. Messierin luettelosta puuttuu useita kohtalaisen kirkkaita avaruuden kohteita, näitä on koottu esim. Caldwellin luetteloon. Näistä monet ovat eteläisen tähtitaivaan kohteita, eivätkä ne siis näy Suomessa.
21–40
thumb|250px|Andromedan galaksi (M31)
61–80
thumb|250px|Mustasilmägalaksi (M64)
101–110
thumb|250px|Sombrerogalaksi (M104)
Messierin luettelon kohteet tyypeittäin
Avoimet tähtijoukot
Pallomaiset tähtijoukot
Kaasusumut
Natural Born Killers (rikollisjärjestö)
Natural Born Killers eli NBK on vuonna 1999 perustettu suomalainen rikollisjärjestö.
Messierin luettelo
Messierin luettelon kohteet tyypeittäin
Planetaariset sumut
Natural Born Killers (rikollisjärjestö)
Ryhmän organisoituminen ja kurinpitomenettelyt noudattavat rikollisten moottoripyöräkerhojen tapoja. Ryhmän jäsenet käyttävät tunnuksellisia nahkaliivejä. Poliisin tietojen mukaan NBK käsittää 10–15 jäsentä, heidän oman ilmoituksensa mukaan kymmeniä. N.B.K:n ovat perustaneet Lauri "Late" Johansson ja Tapio "Murha-Maija" Kekkonen 10. elokuuta 1999 Helsingissä.
Messierin luettelo
Messierin luettelon kohteet tyypeittäin
Supernovajäänteet
Natural Born Killers (rikollisjärjestö)
NBK:n jäsenyys vaatii sen johtajan mukaan todistettua henkirikosta. Osaa jäsenistä ei ole koskaan tuomittu tai epäilty henkirikoksesta, joten vaatimuksen todenperäisyys on kiistanalainen. Ryhmä itse sanoo, että tällaiset henkilöt ovat "kunniajäseniä".
Messierin luettelo
Messierin luettelon kohteet tyypeittäin
Elliptiset galaksit
Kierteisgalaksit
Epäsäännölliset galaksit
Kaksoistähdet
Asterismit
Tähtikartta Messierin kohteista
frame|center|Messier-tähtikartta.
KV4
KV4 on Ramses XI:lle tarkoitettu hauta Kuninkaiden laaksossa Uuden valtakunnan 20. dynastian ajalta. Sitä ei koskaan käytetty Ramses XI:n hautana, mutta se saattoi olla käytössä työpajana kolmannella välikaudella 21. dynastian Pinedjem I:n aikana. Lisäksi merkkejä käytöstä on kreikkalais-roomalaiselta ja bysanttilaisilta kausilta.
Haudassa ei ole merkkejä tulvavaurioista. Se on korjattu muinaisina aikoina. Suuret halkeamat erityisesti B- ja C-käytävissä ovat pudottaneet seinien pinnoitteet. Sieltä on löydetty veistoksia, hautakalusteita, astioita ja papyryksia.
Perävaunu
thumb|Armeijan maastoväreihin maalattu peräkärry. thumb|[[Vene traileriin lastattuna.]] pienoiskuva|Peräkärry lastattuna. thumb|Hevoskuljetuksiin tarkoitettu henkilöauton peräkärry. Perävaunu tarkoittaa ajoneuvon perään kytkettävää hinattavaa ajoneuvoa, jossa ei ole liikkumiseen vaadittavaa voimansiirtoa. Perävaunu voidaan kytkeä perävaunun vetoa varten varustettuun ajoneuvoon, jolloin syntyy ajoneuvoyhdistelmä.
Peräkärry
Peräkärry on pienehkö henkilöauton, pakettiauton, mönkijän tai traktorin vetämä perävaunu. Peräkärry voidaan kytkeä vetokoukulla varustettuun ajoneuvoon. Peräkärry on rakenteeltaan tyypillisesti kevyt keskiakseliperävaunu. Peräkärryjä on useanlaisia ja ne sopivat moniin käyttötarkoituksiin. Tyypillinen peräkärry on pelkkä renkailla varustettu lava, joka on yleensä alun perin avoin. Lavan reunoissa, usein myös pohjassa, on koukut tai muut kiinnikkeet kuorman sitomista varten. Peräkärryn päälle voi laittaa kuvun, joka suojaa tavaroita tuulelta, sateelta ja muilta luonnonilmiöiltä. On myös peräkärryjä, joiden päälle voi lastata ajoneuvoja, kuten auton, veneen, polkupyörän tai moottoripyörän.