cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William Shockley
Viimeiset vuodet
Viimeisinä vuosinaan Shockley oli parjattu ja unohdettu ja hänen maineensa oli riekaleina. Hän vetäytyi kotiinsa Stanfordin yliopiston kampukselle ja eristäytyi kaikista muista ihmisistä paitsi vaimostaan. Shockley oli eronnut ensimmäisestä vaimostaan vuonna 1955 ja mennyt uusiin naimisiin joitakin kuukausia myöhemmin Emmy Lanning Shockleyn kanssa, joka toimi psykiatrisena sairaanhoitajana. Shockleyllä oli vain joitakin ystäviä ja viimeisinä vuosina hänen vaimonsa oli käytännössä hänen ainoa ystävänsä. Hän ei ollut nähnyt yhtä poikaansa yli 20 vuoteen, hän puhui harvoin toisen poikansa kanssa tai oli yhteydessä tyttäreensä. Shockley kuoli vuonna 1989 eturauhaussyöpään. Hänen lapsensa lukivat hautajaisista lehdestä.
Patentit
Shockleyllä on työstään yli 50 patenttia. Alla on lueteltu joitakin tärkeimpiä.
Merkitys
Shockleyn, Bardeenin ja Brattainin kehittämät puolijohdekomponentit syrjäyttivät nopeasti aikaisemmin samaan tarkoitukseen käytetyt elektrodiputket.
Julkaisut
Shockley oli tekijänä useissa tieteellisissä ja teknisissä julkaisuissa. Alla joitakin ennen toista maailmansotaa.
Kirjallisuus
Alla kirjoja, joissa William Shockley oli tekijänä. Alla kirjoja William Shockleystä.
Hervanta
pienoiskuva|Professori Aarno Ruusuvuori voitti Hervanta-alueen pohjoismaisen aatekilpailun. Rakennettu Hervanta poikkeaa jonkin verran Ruusuvuoren ehdotuksesta. pienoiskuva|Alkuperäiseen suunnitelmaan kuuluivat raideliikenne ja Hervannan läpäisevä moottoritie. pienoiskuva|Arkkitehtipariskunta Raili ja Reima Pietilän suunnittelema [[Hervannan toimintakeskus, jossa sijaitsevat muun muassa terveyskeskus ja kirjasto.]] pienoiskuva|[[Microsoft Mobile|Microsoft Mobilen tuotekehitysyksikkö.]] pienoiskuva|Etelä-Hervannan kerrostaloaluetta. pienoiskuva|[[Kauppakeskus Duon laajennusosa Hervannan valtaväylän puolella.]] pienoiskuva|[[Tampereen yliopiston Tietotalo.]] pienoiskuva|[[VTT:n tutkimuskeskus.]] pienoiskuva|Hervannan keskustan kauppakortteleita on täydennysrakennettu jo useamman vuoden ajan.
Hervanta on kaupunginosa Tampereen eteläosassa. Se on Suomen suurimpia ja tunnetuimpia lähiöitä. Hervannan maamerkkejä ovat kallioiden päällä nousevat, kauas näkyvät massiiviset kerrostalot ja vesitorni. Sen keskellä sijaitsee arkkitehtipari Raili ja Reima Pietilän suunnittelema julkisten palvelujen keskusakseli. Hervannan läpi kulkee myös Tampereen raitiotien linja 3.
Hervannassa on lähiöksi monipuolinen palvelurakenne. Sen keskuksessa sijaitsee kauppakeskus Duo. Hervannassa sijaitsee myös Tampereen yliopiston kampus sekä kymmeniä korkean teknologian yrityksiä, jotka toimivat esimerkiksi mekaniikka-, elektroniikka- tai ohjelmistoteollisuuden alalla.
Hervannan naapurikaupunginosia ovat lännessä Vuores, pohjoisessa Hallila, Lukonmäki ja Kaukajärvi, idässä Rusko ja etelässä Hervantajärvi.
Tilastotietoja
Hervannan väkiluku oli vuoden 2009 lopussa 22 798 (Tampere 211 507). Asukkaiden keski-ikä oli 36,7 vuotta (Tampere 39,8). Eri oppilaitosten opiskelijat ja työntekijät mukaan lukien päivittäinen Hervannan väkimäärä kokonaisuudessaan voi nousta yli 30 000:n. Hervanta onkin asukasluvultaan samansuuruinen kuin esimerkiksi Riihimäki, Varkaus tai Iisalmi.
FSA
Lyhennettä FSA voidaan käyttää seuraavista organisaatioista:
Hervanta
Tilastotietoja
Akateemisesti koulutettuja Hervannassa asuu 9,3 % (Tampere 10,4 %). Asukkaiden vuositulot alueella ovat kuitenkin koko kaupungin keskiarvoa pienemmät, keskimäärin 18 148 euroa vuodessa (Tampere 22 378 euroa), mikä johtuu osittain alueella asuvien opiskelijoiden sekä opiskelija- ja vuokra-asuntojen suuresta määrästä.
Yhden hengen asuntokuntia Hervannan väestöstä on 50,0 % (Tampere 47,1 %), ulkomaan kansalaisia 10,2 % (Tampere 3,4 %) ja sekä lapsiperheitä 16,1 % (Tampere 19,0 %). Yli 75-vuotiaita Hervannassa on 4,8 % (Tampere 7,4 %).
Vuokra-asuntojen osuus alueella on 57,4 % (Tampere 40,5 %) ja pientalojen 3,2 % (Tampere 14,6 %).
Historiaa
Nykyisen Hervannan alueella oli ennen 1970-lukua vain muutamia maatiloja ja peltoja sekä paljon kivikkoista louhikkoa ja metsää. Hepolammin kaatopaikka Hervannassa avattiin 1.12.1961 ja se suljettiin 31.12.1976. Hervannan kaupunginosan suunnittelu aloitettiin Tampereen silloisen kaupunginjohtajan Pekka Paavolan aloitteesta 1960-luvun lopussa, koska Tampereen kaupungilla oli tällöin Suomen sisäisen muuttoliikkeen ja nopean taloudellisen kasvun takia suuri tarve rakentaa paljon asuntoja edullisesti. Uusi kaupunginosa haluttiin sijoittaa kauaksi keskustasta, koska rakennusmaa oli siellä hinnaltaan edullisempaa. Kantavana ajatuksena oli yhdistää asuntoalue, korkeakoulualue ja teollisuusalue yhdeksi kokonaisuudeksi, mahdollisimman omavaraiseksi tytärkaupungiksi.
Vuonna 1967 julistettiin Hervannan kaupunginosan alueen suunnittelusta arkkitehtikilpailu, jonka voitti vuonna 1968 professori Aarno Ruusuvuoren ehdotus. Tosin myöhemmin Tampereen kaupungin virkamiehet puuttuivat suunnitelman yksityiskohtiin. Kunnallistekniikan rakentaminen aloitettiin vuonna 1969. Asuintalorakentaminen kohdistui aluksi vain Pohjois-Hervantaan, ja ensimmäiset asukkaat muuttivat Hervantaan heinäkuussa 1973. Ensimmäisenä valmistui kaupungin 88 asunnon vuokratalo Orivedenkadulle.
Alun perin Hervantaan kaavailtiin paitsi asuntoja ja työpaikkoja myös silloisten Tampereen yliopiston ja Tampereen teknillisen yliopiston yhteistä kampusta. Silloinen Tampereen yliopisto päätettiin jättää 1970-luvun alun kovan vastustuksen takia keskustaan. Sen sijaan Tampereen teknillinen yliopisto (silloin nimellä Tampereen teknillinen korkeakoulu) päätettiin rakentaa Hervantaan. Ensimmäinen yliopiston rakennus valmistuikin jo vuonna 1973. Vuonna 2019 yliopistot kuitenkin yhdistyivät uudeksi Tampereen yliopistoksi.
Jotta Hervanta ei olisi muodostunut pelkästään betonilähiöksi, arkkitehtipariskunta Raili ja Reima Pietilää pyydettiin suunnittelemaan sinne niin sanottu keskusakseli. Siihen sisältyivät seurakunta- ja vapaa-aikakeskus (1979), ostoskeskus (1979) ja toimintakeskus (1989). Rakennusten päämateriaalina on Pietilöille tyypillinen punatiili, ja niitä pidetään eräinä Pietilöiden arkkitehtonisesti onnistuneimmista teoksista.
Kuvanveistäjä Laila Pullisen suunnitelman mukaan toteutettu maareliefi Runoilijanaukio rakennettiin Hervannan toimintakeskuksen yhteyteen. Maareliefin päälle on sijoitettu voimakkaasti abstrahoitu seisova naishahmo Muusa, joka ikään kuin nousee tai kasvaa maasta. Teos syntyi yhteistyössä arkkitehtien Raili ja Reima Pietilän kanssa. Toimintakeskuksen viereen sijoitetulla teoksella on haluttu korostaa henkisten arvojen mukanaolon tärkeyttä yhteiskunnallisessa elämässä. Teokselle myönnettiin vuoden 1991 Ympäristörakenne-palkinto.
Hervannan reuna-alueille on rakennettu laajoja rivi- ja omakotialueita, ja aina 2000-luvun alkuun asti Hervanta oli erittäin lapsi- ja nuorisovaltainen kaupunginosa. Hervannassa toimii lukion ja ammattikoulun lisäksi yhä lukuisia peruskouluja (joista kaksi ovat niin sanottuja yläkouluja).
Hervannan tavoitelluksi asukaskooksi asetettiin aikoinaan noin 40 000–50 000, ja sen vuoksi liikennejärjestelyt kaavoitettiin varsin suurieleisiksi (muun muassa Hervannan keskustaan rakennettiin kolme rinnakkaista ohitustietä, joita sittemmin on kavennettu tai yhdistetty). Koska Hervanta on rakennettu suhteellisen väljästi, ja koska vihreys ja järvet ovat aina olleet olennainen osa Hervannan kaupunkikuvaa, hervantalaiset sanovatkin olevansa teknologiayritysten lisäksi eniten ylpeitä monimuotoisesta luonnosta.
2000-luvulle tultaessa väestörakenne on muuttunut jonkin verran iäkkäämpään suuntaan, ja yksi lukuisista lähipalvelukeskuksista on muutettu vanhempien ihmisten palvelutaloksi. Se sijaitsee Keinupuistossa, josta Hervannan rakentaminen aikanaan lähti liikkeelle. Aivan Hervannan keskustaan on myös juuri valmistunut seniorikortteli, joka käsittää 5 rakennusta, sekä ns. palvelujen talon. Hervannassa sijaitsee myös Suomen mittakaavassa ainutlaatuisen suuri ja korkeatasoinen kuurosokeiden palvelutalo.
Katujen nimeäminen
Koska Hervannan alue oli alkujaan asumatonta metsäseutua, katujen nimeämiseen on ollut käytettävissä niukasti paikallista nimiaineistoa ja ne rajoittuvat itse alueen nimeen ja muutamiin luontonimiin (Hervannan valtaväylä, Ahvenisjärventie, Hepolamminkatu, Suolijärvenkatu). Muilta osin on täytynyt turvautua ryhmänimiin.
Hervannan kaduille ja raiteille on annettu nimiä Tampereen yliopiston teknillisten toimialojen ja nimitysten mukaan (Arkkitehdinkatu, Teekkarinkatu, Opiskelijankatu, Sähkökatu, Mekaniikanpolku, Elementinpolku, Tieteenkatu, Tekniikankatu, Insinöörinkatu). Toisen nimiryhmän muodostavat maakunnalliset kadunnimet Hervannan pohjoisosassa (Orivedenkatu, Ruovedenkatu, Parkanonkatu, Tarjanteenkatu, Muroleenkatu) ja kolmannen teatterin, näyttelijöiden ja ohjaajien mukaan nimetyt kadut alueen kaakkoisosassa (Näyttelijänkatu, Matti Tapion katu, Elna Hellmanin katu, Ossi Kostian katu). Vuosina 1978–1979 vahvistettuun osa-asemakaavaan sisältyi joukko rakentamiseen liittyviä kadunnimiä (Mestarinkatu, Timpurinkatu, Maalarinkatu, Muurarinkatu, Rapparinkatu).
Johanna Valkaman pro gradu -tutkielmaansa (2008) varten tekemässä kyselyssä hervantalaiset pitivät Tumppia kaupunginosansa huonoimpana kadunnimenä ja Insinöörinkatua parhaana.
Oppilaitoksia, teknologiaa ja palveluita
Hervannassa on kolme peruskoulua (yksi alakoulu ja kaksi yhtenäiskoulua) sekä oma lukionsa ja ammattiopistonsa. Siellä sijaitsee myös Tampereen yliopiston Hervannan kampus (ent. Tampereen teknillinen yliopisto). Hervannassa ei ole varsinaista opiskelijoiden asuinaluetta, mutta siellä on lukuisia Tampereen opiskelija-asuntosäätiön sekä Pirkan Opiskelija-asunnot Oy:n opiskelija-asuntoja, muun muassa jättiläismäinen Mikontalo, jossa on asuntopaikkoja 767.
Koska bussiyhteydet Tampereen keskustaan ovat hyvät suuren asukasmäärän ansiosta, alueella asuu tekniikan ylioppilaiden eli teekkareiden lisäksi paljon muitakin opiskelijoita muun muassa Tampereen yliopistolta ja muista oppilaitoksista. Opiskelijoita on yhteensä noin 4 500. Hervannassa on myös Suomen ainoa poliisioppilaitos Poliisiammattikorkeakoulu. Se vastaa alalle rekrytoinnista ja opiskelijavalinnoista, tutkintokoulutuksesta, johtamiskoulutuksesta, täydennyskou­lutuk­ses­ta sekä tutkimus- ja kehittämistoiminnasta. Poliisiammattikorkeakoulun alueella sijaitsee myös yleisölle avoin Poliisimuseo, koulutustiloja, ajokoulutusrata, aidon oloinen kulissikaupunki harjoituskäyttöä varten sekä poliisiopiskelijoiden oma asuntoalue.
Teknillisen yliopiston kampuksen vieressä sijaitsee poliisikoulun lisäksi VTT:n tutkimusyksiköitä ja teknologiakeskus Hermia, jossa toimii lukuisia teknologiayrityksiä. Hermia Oy on Tampereen seudun kehitysorganisaatio, joka edistää teknologialähtöisen uuden liiketoiminnan syntymistä ja avainklustereiden kilpailukyvyn kehittymistä.
Hervannassa on runsaasti palveluita, kuten kauppakeskus Duo, kirjasto, evankelis-luterilainen kirkko, helluntaiseurakunta, hotelli, Postin toimipiste, aluepaloasema sekä kunnallinen sosiaali- ja terveysasema. Siellä on myös muita lääkäri- ja terveyspalveluita, ravintoloita ja baareja, lähikauppoja, päiväkoteja, puistoja ja viheralueita, lähiöteatteri, uimahalli ja jäähalli, yleisurheilukenttä sekä pienempiä urheilu- ja pallokenttiä. Oman erityispiirteensä Hervantaan luo maanalaisten ja toisiinsa kytköksissä olevien laajojen väestönsuojien olemassaolo. Nämä toimivat normaalioloissa vuokrattavina autohalleina. Kokonsa, väkilukunsa, monipuolisuutensa, palveluidensa ja omaleimaisuutensa takia Hervantaa onkin sanottu kaupungiksi kaupungin sisällä tai leikkisästi myös Tampereen tytär- tai satelliittikaupungiksi.
Hervanta-nimi ja varhainen Hervannanmaa
Varsinainen Hervannanmaa oli Lempäälän ja Messukylän talojen takamaita, ja se sijaitsi nykyisen Hervannan eteläpuolella, Tampereen ja Lempäälän rajoilla. 1800-luvun alussa Hervannanmaalle alkoi lopulta muodostua vakituista asutusta. Hervannanmaan vanhimpia taloja ovat Matinlahti ja Vormisto (Tampereen puolella) ja Hervanta, Meru ja Morikka (Lempäälän puolella). Vanhassa Hervannanmaassa asuu nykyään muutama sata ihmistä, ja erityisesti Hervantajärven rannoilla on runsaasti kesämökkiasutusta.
Hervannanmaahan johti aikoinaan Messukylästä vain huonoja ja mutkittelevia polkuja. Vielä 1940-luvun jälkeenkin tiet olivat sen verran huonossa kunnossa, että automiehet vihasivat matkaa Messukylästä Hervannanmaahan. Noin kymmenen prosentin nousu Lukonmäkeä vasten vei jo silloinkin voimia sekä miehiltä että autoilta.
Erkki Kirjalainen
Erkki Teuvo Juhani Kirjalainen (10. huhtikuuta 1944 – 21. joulukuuta 2008 ) oli suomalainen kääntäjä, joka tunnettiin erityisesti portugalilaisen kirjailijan José Saramagon teosten suomentajana. Kirjalainen oli MTV3:n palveluksessa kääntäjänä.
Hervanta
Hervanta-nimi ja varhainen Hervannanmaa
Hervannassa sijaitsee muutamia pienehköjä järviä. Ahvenisjärvi ja Suolijärvi mainittiin rajapisteinä käräjäpöytäkirjassa jo vuonna 1465 muodoissa Affenierffwen ja Soliierffwen. Isonjaon pöytäkirjassa vuodelta 1783 Ahvenisjärvi esiintyy muodossa Ahvehnusjärvi. Vanhojen tamperelaisten mukaan järvi on saanut nimensä sillä perusteella, että siinä oli vain ahvenia. Suolijärvi on todennäköisesti nimetty muotonsa mukaan. Pieneen mutta syvään Hepolammiin, joka esiintyy isonjaon kartassa nimellä Hepo Lam, on tarinan mukaan hukkunut Viialan talon hevonen, mistä lammen nimi on saanut alkunsa.
Veräjämäki
Veräjämäki on vajaan 3 000 asukkaan rivitalo- ja omakotivaltainen osa-alue Helsingin 28. kaupunginosassa eli Oulunkylässä Pohjois-Helsingissä.
Hervanta
Erityispiirteitä ja kuuluisia hervantalaisia
Opiskelijakulttuuri, erityisesti teekkarikulttuuri on ollut Hervannassa aina vahvasti esillä, ja eräitä suurimpia tapahtumia Hervannan historiassa ovat todennäköisesti olleet niin sanotut bommarit eli TTY:n väestönsuojissa monta kertaa vuodessa järjestetyt opiskelijajuhlat. Näitä ei ole kuitenkaan järjestetty enää vuoden 2004 jälkeen. Toinen suuri opiskelijatapahtuma Hervannassa on vuosittain helmikuussa järjestettävä akateemisen kyykän MM-kilpailu.
Veräjämäki
Alue rajoittuu lännessä päärataan, pohjoisessa Oulunkylän ja Viikin väliseen Maaherrantiehen, idässä Vantaanjokeen ja etelässä Koskelan kaupunginosaan. Maaherrantien pohjoispuolella on Veräjälaakson asuntoalue. Sen ja Vantaanjoen välissä on Oulunkylän siirtolapuutarha.
Hervanta
Erityispiirteitä ja kuuluisia hervantalaisia
Tunnetuimpiin teekkarien toteuttamiin vappujäyniin kuuluu suurten ”HERWOOD”-kirjaimien asettaminen Tampereen kehätien varteen Hervannan valtaväylän liittymän kohdalle keväällä 1996. Virkavalta kuitenkin poisti kirjaimet. Kun Hervanta täytti 30 vuotta (2003), Herwood nostettiin jälleen kalliolle. Sen toteuttivat yhteistyössä TTY:n ylioppilaskunta ja Hervannan EU-ohjelman HerPro-projekti, joka hankki tiehallinnolta luvan hankkeeseen. Herwood näkyi kalliolta noin kuukauden verran, jonka jälkeen se poistettiin sopimuksen mukaisesti.
Veräjämäki
2020-luvun kaavoitussuunnitelmat ovat tuomassa uusia asuntoja ja palveluita Veräjämäkeen. Alueelle tavoitellaan satoja uusia asukkaita vuoteen 2030 mennessä. Maaherrantien varressa on uusia kerrostaloja ja lisää on rakenteilla. Jokiniementien varteen on tulossa päiväkoti. Maaherrantielle on rakennettu pikaraitiotie 15, joka aloittaa liikennöinnin vuoden 2023 aikana. Raitiotie mukailee vuonna 2012 purettua Herttoniemen satamarataa.
Hervanta
Erityispiirteitä ja kuuluisia hervantalaisia
Hervannassa asuu poikkeuksellisen paljon diplomi-insinöörejä, mikä on paljolti seurausta teknillisestä yliopistosta. Noin 930 hervantalaisella on diplomi-insinöörin tutkinto, mikä on selvästi eniten kaikista Suomen kaupunginosista. Suhteellinenkin määrä (asukkaista 4,3 %) on korkea ja häviää vain muutamille Espoon alueille. Joka viides Tampereen diplomi-insinööreistä asuu Hervannassa.
Veräjämäki
Virkistysalueet
Vantaanjoen rannalla Veräjämäessä sijaitsee Pikkukosken uimaranta. Pikkukosken pohjoispuolinen, auringonotto- ja piknik-paikkana suosittu jyrkkäreunainen kallio tunnetaan nimellä Pirunkallio.
Hervanta
Erityispiirteitä ja kuuluisia hervantalaisia
Hervanta on myös vahvasti esillä Taavi Kassilan televisiosarjassa Autovaras. Sarjan päähenkilö Jesse Ovaskainen (Antti Majanlahti) asuu Hervannassa ja harrastaa siellä rikollista toimintaa.
Veräjämäki
Liikenneyhteydet
Bussilinja 65 ajaa Veräjämäkeen ja sillä on viikonloppuöisin aamuyölähtöjä.
Hervanta
Tulevaisuudennäkymät
Tampereen teknillistä yliopistoa, teknologiakeskus Hermiaa ja muuta Hervantaa on pyritty yhdistämään entistä enemmän toisiinsa liikenteellisten ja arkkitehtonisten ratkaisujen avulla. Lisäksi teknologisen murroksen aiheuttamasta palvelualojen kasvusta ja Ruskon teollisuusalueen kehityksestä on toivottu Hervannan kehitykselle uutta suuntaa.
Hervannan rakennettu pinta-ala on 13,8 neliökilometriä, ja se kasvaa edelleen, sillä uusia asuintaloja rakennetaan jatkuvasti. Lisäksi aiemmin kaavoittamattomille alueille, esimerkiksi Hervantajärven rantaan on suunnitteilla uusi asuinalue, jota hankkeen osallisryhmän enemmistö vastustaa. Osallisryhmään kuuluvat muun muassa Hervanta-seura, Tampereen Hervantalaiset ry ja Tampereen ympäristönsuojeluyhdistys. Viime aikoina Hervannan kaupunkikuvaa on alettu myös tiivistää kaventamalla katuja ja poistamalla pienempiä puistikkoja.
Seuraavaksi Hervannassa täydennysrakennettava alue on 2 100–2 600 asukkaalle suunniteltu Tietoraitin ja Hervannan valtaväylän alue, jolta vanha 1973 valmistunut Postipankin kirjauskeskus purettiin syksyn 2010 aikana asuintalojen tieltä. Tampereen kaupunki ja Sampo Oyj järjestivät yhdessä yhteistyökaavoitukseen tähtäävän valintaprosessin. Koko alueen toteutuksen perustaksi valittiin maaliskuussa 2008 arvioinnin mukaan parhaiten paikan henkeen ja vaatimuksiin soveltuva, muun muassa kolme 16-kerroksista asuintaloa sisältävä ehdotus ”Matrix”, tekijöinään Skanska Kodit Oy, Skanska Talonrakennus Oy ja Arkkitehdit LSV Oy. Opiskelijakerrostalo ”Pirkka 6” valmistui vuonna 2011, ja se on Tampereen korkein asuinkerrostalo kohotessaan 55 metrin korkeuteen. Matrix-talo valmistui vuonna 2013, ja sekin on 55 metriä korkea.
Tulevaisuudessa Hervannan ilme muuttuu lisää, koska sen kautta on suunniteltu kulkevaksi niin Tampereen reuna-alueet keskustaan yhdistävä kaupunkiraitiotie kuin mahdollisesti Tampere-Pirkkalan lentoasemalle johdettava kehätiekin. Lempäälän ja Tampereen rajalle rakennettava ekokaupunginosa Vuores myös vaikuttaa Hervannan kehitykseen suuresti.
Pitkä tie
Pitkä tie on suomalaisen Garbo-yhtyeen kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1989.
Jussi Aalto (täsmennyssivu)
Jussi Aalto voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Amnesty Internationalin historia
Amnesty perustettiin pian Peter Benensonin sanomalehtiartikkelin "The Forgotten Prisoners" jälkeen. Amnestylla oli ensimmäisenä vuotenaan 70 paikallisjärjestöä ja seuraavana vuonna niitä oli jo 350. Amnesty on jäsenmäärältään maailman suurin ihmisoikeusjärjestö, jolla on nykyisin yli kolme miljoonaa tukijaa yli 150 maassa ympäri maailmaa. Suurimmat kasvut jäsenmäärässä ovat tapahtuneet tunnettujen muusikoiden (muun muassa Bruce Springsteen) 1980-luvulla järjestämän Ihmisoikeudet nyt! -hyväntekeväisyyskiertueen aikana ja 2000-luvulla terrorisminvastaisen sodan jälkeen paljastuneiden länsimaiden kidutusskandaalien jälkeen.
Taustaa
thumb|250px|[[Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus vuodelta 1948 oli ensimmäinen merkittävä askel kohti ihmisoikeuksia. Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton vastakkainasettelun takia ihmisoikeuksien asema YK:ssä kuitenkin jäi pian taka-alalle.]] Toisen maailmansodan raakuuksien jälkeen ihmiset ympäri maailman halusivat estää vastaavat teot tulevaisuudessa. Moni asetti toiveensa paremmasta tulevaisuudesta Yhdistyneisiin Kansakuntiin, joka julkaisi vuonna 1948 Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistuksen. 1950-luvulla YK:n toiminta kuitenkin muuttui kylmän sodan takia enemmän idän ja lännen vastakkainasetteluksi, ja ihmisoikeuksien merkitys kokouksissa heikkeni.
Amnesty perustetaan
1960-luvulla lontoolainen asianajaja Peter Benenson päätti perustaa järjestön ajamaan ihmisoikeuksia. Ajatuksen Amnestyn perustamisesta hän sai luettuaan uutisen portugalilaisopiskelijoista, jotka oli tuomittu vankilaan heidän juotuaan maljan vapaudelle. Uutisesta vihastuneena hän päätti kirjoittaa ihmisoikeuksista lehtiartikkelin, jolle hän antoi nimen The Forgotten Prisoners. Benenson näytti artikkeliaan ystävälleen Louis Blom-Cooperille, joka suositteli artikkelin lähettämistä liberaalina tunnetulle Observer-lehdelle, joka julkaisi sen 28. toukokuuta 1961. Artikkelissa Benenson kirjoitti, että ihmisoikeusrikkomukset voitaisiin estää, jos ihmiset toimisivat yhdessä niitä vastaan. Artikkeli levisi nopeasti ympäri maailmaa, ja Amnesty perustettiin epävirallisesti jo pari päivää artikkelin alkuperäisen julkaisun jälkeen. Järjestön ensimmäinen kansainvälinen kokous pidettiin jo heinäkuussa, ja siihen osallistui edustajia Belgiasta, Britanniasta, Ranskasta, Länsi-Saksasta, Irlannista, Sveitsistä ja Yhdysvalloista. Ensimmäinen Amnestyn kynttilä, josta tuli myöhemmin koko järjestön tunnus, sytytettiin Ihmisoikeuksien päivänä 10. marraskuuta St Martin-in-the-Fields -kirkolla Lontoossa. Kun Berliinin muurin rakennustyöt aloitettiin myöhemmin samana vuonna, Amnestylla oli jo useita paikallisosastoja ympäri Länsi-Eurooppaa. Amnestyn ensimmäinen ihmisoikeustarkkailutehtävä alkoi tammikuussa 1962 Ghanassa. Myöhemmin samana vuonna Amnesty laajensi toimintaansa myös Tšekkoslovakiaan, Portugaliin ja Itä-Saksaan.
Amnestya pidettiin alkuaikoina lähinnä ohimenevänä hullutuksena. Amnestyn toiminta perustui tuolloin pitkälti Amnestyn jäsenten lyhyessä ajassa lähettämiin kirjeisiin, postikortteihin ja sähkeisiin, joissa vaadittiin tietyn poliittisen vangin vapauttamista. Toimintatapaa pidettiin vielä tuolloin järjettömänä.
Koska Britannia piti Amnestya poliittisena järjestönä, joka ei saa kerätä lahjoitusvaroja verovapaasti, Amnesty päätti perustaa vuonna 1962 itsenäisen Prisoner of Conscience Fund -hyväntekeväisyysjärjestön tukemaan taloudellisesti mielipidevankeja ja heidän perheitään. Benenson itse halusi pitää Amnestyn ehdottomasti erillään politiikasta, ja siksi hän antoi paikallisosastoille ohjeeksi ”adoptoida” kolme mielipidevankia: yhden lännestä, yhden Neuvostoliitosta ja yhden kehitysmaista. Vaikka paikallisosastot olivat aluksi pieniä, muutaman kymmenen ihmisten kokouksia seurakuntasaleissa ja kodeissa, niiden toiminta oli hyvin innostunutta: adoptoituaan oman mielipidevangin paikallisosastojen jäsenet ryhtyivät laatimaan tämän vapautusta vaativia kirjeitä, jotka lähetettiin vangitsijamaan hallitukselle. Vuoden 1962 loppuun mennessä Amnestyn 70 paikallisosastoa oli adoptoinut 210 vankia: seuraavana vuonna adoptoituja vankeja oli jo 770 (näistä 140 vapautettu) ja paikallisosastoja 350. Vuonna 1963 Amnesty perusti ensimmäisen virallisen päämajan Lontooseen. Seuraavana vuonna Peter Benenson nimitettiin järjestön puheenjohtajaksi. Elokuussa YK antoi Amnestylle konsulttistatuksen. 1965 Amnesty raportoi vankien huonosta terveydentilasta Portugalissa, Etelä-Afrikassa ja Romaniassa. Tämän jälkeen Amnesty lobbasi Yhdistyneissä kansakunnissa rauhanajan kuolemantuomion kieltämisen puolesta. Samana vuonna Amnesty aloitti myös Postcards for Prisoners -nimisen ohjelman, jossa järjestön jäsenet lähettivät mielipidevangeille postikortteja vankiloihin.
Yksi Amnestyn alkuaikojen merkittävimmistä toimista oli neuvostoliittolaisessa mielisairaalassa mielipidevankina pidetyn Vladimir Bukovskin vapauttaminen. Amnestyn edustaja pääsi ennen vapautusta tapaamaan Bukovskia vangittuna pitäneen mielisairaalan johtajaa. Amnestyn edustaja kysyi Bukovskista tietoa yllättyneeltä johtajalta, joka joutui hätävalheena väittämään, että tämä oli jo vapautettu. Hätävalheensa takia Bukovski jouduttiin vapauttamaan kymmenen päivän kuluttua. Amnestyn kyky hankkia tietoa vankien oloista yllätti viranomaiset täysin. Bukovskin vapautuksen jälkeen Amnestyn maine kasvoi, ja se sai jalansijaa Neuvostoliitossa.
Sisäiset kiistat
Apartheidin otteen tiukennettua Etelä-Afrikassa Amnesty joutui vaikean kysymyksen eteen: Voiko Amnesty tukea väkivaltaista toimintaa ihmisoikeusrikkomuksia vastaan. Vapaustaistelija Nelson Mandelan ilmoitettua tukevansa väkivaltaista kansannousua Amnesty ajautui sisäiseen kiistaan siitä, tulisiko Mandelan ilmoitusta tukea. Länsimaista Iso-Britannia ja Yhdysvallat vastustivat Mandelan adoptoimista, mutta Ruotsi ja Alankomaat kannustivat Amnestya siihen. Mandelaa ei lopulta adoptoitu Amnestyn sisäisen äänestyksen päätyttyä niukasti adoptoimisen vastustamisen puolelle.
Toinen merkittävä kysymys oli se, tulisiko Amnestyn kieltäytyä ottamasta rahallista tukea ystävällisiltä valtioilta. Muiden tietämättä Benensson oli jo aikaisemmin ottanut tukea Britannialta järjestön Rodoksen-toimintaa varten. Kun Ruotsin Amnesty kuitenkin paljasti Britannian osallistuneen ihmisten kidutukseen Adenissa, Benenson tajusi tehneensä vakavan virheen. Tämän jälkeen Benensonin ja Britannian välit mutkistuivat ja Benenson alkoi jopa epäillä, että Britannian hallitus pyrki kaappaamaan Amnestyn itselleen. Tämän takia Amnesty harkitsi jopa koko organisaationsa siirtämistä pois Britanniasta. Britannian tuen vuodettua julkisuuteen Benenson joutui eroamaan virastaan Amnestyn kansliapäällikkönä vuonna 1966. Hänen tilalleen nimitettiin Eric Baker. Ennalsin nimityksen jälkeen Amnesty siirtyi isompiin toimitiloihin, jossa toimi noin 50 työntekijää.
Kansainväliset kampanjat, Chilen sotilasjuntta ja Nobelin rauhanpalkinto
thumb|250px|[[Augusto Pinochetin noustua valtaan Chilessä vasemmistoa kannattaneita ihmisiä vangittiin ja kidutettiin vankiloissa. Kuva on Estadio Nacional Julio Martínez Prádanos -stadionilta, jossa oli sotilasjuntan aikana vangittuna yhteensä noin 40 000 ihmistä.]] Marraskuussa 1968 Amnesty järjesti ensimmäisen Prisoner of Conscience -teemaviikon. Seuraavana vuonna myös UNESCO myönsi Amnestylle konsulttistatuksen. Samalla Amnesty saavutti jälleen yhden merkittävän virstanpylvään: järjestö oli tuohon mennessä onnistunut vapauttamaan yli 2 000 poliittista vankia. 1970-luvulle tultaessa mielipidevankeja vapautettiin yhä enemmän ja enemmän ja Amnesty oli osoittanut maailmalle, että mielipidevankien asemaan pystyttiin vaikuttamaan. Amnestyn 10-vuotisjuhlat 1971 keräsivät laajaa kansainvälistä mediahuomiota, ja saman vuoden aikana Amnesty onnistui vapauttamaan yli 700 uutta poliittista vankia.
Augusto Pinochetin matkustettua lääketieteelliseen hoitoon Britanniaan espanjalainen tuomari Baltasar Garzón antoi hänestä kansainvälisen pidätysmääräyksen. Pinochet asetettiin kotiarestiin, ja Amnesty pakotti yhdessä muiden ihmisoikeusjärjestöjen kanssa Britannian parlamentin käsittelemään tämän luovutuksen oikeudenkäyntiä varten Espanjaan. Parlamentin ylähuone hylkäsi Pinochetin valtiopäämiehen juridisen koskemattomuuden murhasyytteitä lukuun ottamatta ja hänet luovutettiin Espanjaan. Tämän jälkeen Pinochetin lakimiehet kuitenkin vetosivat päämiehensä terveydentilaan ja Britannian sisäministeri Jack Straw esti tämän luovutuksen. Pinochet lähti Britanniasta pyörätuolissa, mutta tultuaan ulos lentokoneesta Chilessä hän ryhtyi taas kävelemään. Straw itse on myöhemmin sanonut olleensa vihainen siitä, että Pinochet onnistui valehtelemaan lääkäreille terveydentilastaan.
Ihmisoikeuksista tulee osa valtavirtaa
Vuonna 1977 Yhdysvaltain presidentiksi nousi demokraattien Jimmy Carter. Carter lupasi virkaanastujaispuheessaan, että Yhdysvallat pyrkii parhaansa mukaan auttamaan ihmisoikeusrikkomusten uhreja. Yhdysvaltain mukaantuleminen ihmisoikeustaisteluun oli Amnestyn kannalta haastavaa. Ihmisoikeudet tulivat näin osaksi valtavirtaa, eikä Amnesty vaikuttanut niin radikaalilta kuin aikaisemmin. Amnestyssa pelättiin, että sanaa ”ihmisoikeudet” tultaisiin kaappaamaan poliittiseen käyttöön. Mikäli Amnesty olisi ryhtynyt tekemään enemmän yhteistyötä Yhdysvaltojen kanssa, sen asema puolueettomana järjestönä olisi horjunut erityisesti Neuvostoliitossa. Lisäksi yhdysvaltalaiset virkamiehet siteerasivat Amnestyn raportteja hyvin valikoivasti. Hallituksen virkamiehet nostivat usein esille Yhdysvalloille vihamielisten valtioiden ihmisoikeusrikkomuksia, mutta eivät puhuneet mitään Yhdysvaltain omien liittolaisten rikkomuksista.
thumb|300px|Muun muassa [[Bruce Springsteenin järjestämän Ihmisoikeudet nyt! -kiertueen ansiosta Amnestyn jäsenmäärä kasvoi huomattavasti.]] Amnesty aloitti 1970-luvulla valtavan rahankeräyskampanjan. Kampanja alkoi Salaisen poliisin pallit -nimisellä koomikkojen showkiertueella, jossa esiintyi useita tunnettuja julkimoita, muun muassa koomikot John Cleese ja Rowan Atkinson. 1980-luvulla Sting ja Bruce Springsteen ryhtyivät toimimaan näkyvästi Amnestyn hyväksi, ja he järjestivät yhdessä Peter Gabrielin ja Tracy Chapmanin kanssa 15 maata käsittäneen Ihmisoikeudet nyt! -kiertueen. Kiertue soitti muun muassa Intiassa ja Zimbabwessa, joissa ihmisoikeudet olivat vielä tuntematon asia, ja toivat Amnestyn paikallisten tietouteen. Kiertue oli Amnestylle valtava menestys, ja samalla he saivat levitettyä tietoa paikallisista ihmisoikeusjärjestöistä: esimerkiksi Argentiinassa lavalla käveli esitysten aikana kadonneiden äidit -järjestön naisia, jotka kantoivat mukanaan kadonneiden lastensa kuvia. Kiertueen aikana Amnestyn jäsenmäärä kolminkertaistui ja sen asema vahvistui entisestään. Vuonna 1986 Yhdysvalloissa aloitettiin toinen laaja musiikkikiertue Amnestyn hyväksi, johon osallistuivat muun muassa U2, Sting, Peter Gabriel, Bryan Adams, Lou Reed ja The Neville Brothers.
Länsimaat
Amnestyn pääsihteeriksi valittiin 1980 ruotsalainen Thomas Hammarberg. Seuraavana vuonna Amnesty järjesti 20-vuotisjuhlansa kunniaksi kynttiläseremonian Lontoossa. Vuonna 1982 Amnesty alkoi keräämään nimiä kaikkien maailman poliittisten vankien vapauttamista vaativaan adressiin. Adressin allekirjoitti yli miljoona ihmistä ennen kuin se luovutettiin Yhdistyneille kansakunnille seuraavana vuonna. Samana vuonna Amnesty julkaisi erikoisraportin, jossa käsiteltiin eri maiden hallitusten suorittamia poliittisia murhia. Järjestö aloitti 1984 toisen kidutuksenvastaisen kampanjansa. Seuraavana vuonna Amnesty julkaisi ensimmäisen ihmisoikeuksia käsitelleen koulutuspaketin, Teaching and Learning about Human Rights. Myöhemmin samana vuonna järjestetyssä kokouksessaan Helsingissä Amnesty päätti alkaa vaatia myös työpaikkoja pakolaisille. Vuoden loppuun mennessä Amnestylla oli maailmanlaajuisesti yli 500 000 jäsentä tai tukijaa.
Vuonna 1987 Amnesty julkaisi raportin, jonka mukaan Yhdysvalloissa kuolemanrangaistus rikkoi kansainvälisiä sopimuksia ja perustui mielivaltaisesti ennakkoasenteisiin erityisesti tummaihoisia kohtaan. Kaksi vuotta myöhemmin Amnesty julkaisi When the State Kills -nimisen poliittisen agendan, jossa kritisoitiin vahvasti kuolemanrangaistuksen käyttöä.
Keski-Amerikka, Lähi-itä ja Afrikka
1990-luvulla Amnesty kampanjoi voimakkaasti Nigeriassa vangitun entisen sotilaspresidentti Olusegun Obasanjon puolesta. Valtaan noussut kenraali Sani Abacha oli vanginnut Obasanjon tämän esitettyä sotilasjunttaa kritisoineita mielipiteitä. Useat länsimaiden valtionpäämiehet, mukaan lukien muun muassa Britannian pääministeri Margaret Thatcher, vetosivat Abachaan, jotta tämä vapauttaisi Obasanjon. Kolme päivää Abachan kuoleman jälkeen valtaan noussut kenraali Abdulsalami Abubakar vapautti Obasanjon vankilasta. Pian vapautuksensa jälkeen Obasanjo vieraili Amnestyn päämajassa Lontoossa, jossa hän esitteli kiitoksensa järjestön tuesta hänen vapauttamiseksi. Myöhemmin ystävälleen Jonathan Powerille antamassaan haastattelussa Obasanjo sanoi, että Amnestyn painostus paikallisia poliitikkoja kohtaan on henkisesti erityisen tärkeää sellaisille vangeille, joita ei tunneta laajalti.
Kylmän sodan lopussa ja sen päätyttyä Amnestyn toiminta on hankaloitunut huomattavasti. Esimerkiksi Irakissa Amnesty ei pystynyt Saddam Husseinin valtakaudella julkaisemaan teloitettujen aktivistien nimiä, koska se olisi asettanut heidän sukulaisensa riskialttiiksi. Vaikka Amnesty julkaisi useita raportteja Irakin hälyttävästä ihmisoikeustilanteesta, länsimaat eivät olleet halukkaita puuttumaan asiaan. Tilanne kuitenkin muuttui radikaalisti, kun Irak valtasi Kuwaitin itselleen. Kuwaitin valtauksen jälkeen Amnesty julkaisi kuwaitilaisen sairaanhoitajan haastattelun, jossa tämä kertoi irakilaisten sotilaiden tappaneen satoja vastasyntyneitä lapsia kuwaitilaisessa sairaalassa. Haastateltu sairaanhoitaja paljastui myöhemmin Human Rights Watch -järjestön tutkimuksissa Yhdysvaltain Kuwaitin-suurlähettilään tyttäreksi, joka oli liioitellut tarinaansa selvästi. Amnesty reagoi tapaukseen hitaasti ja Yhdysvaltain hallitus onnistui käyttämään todistajaa tekosyynä hyökkäykselle Irakia vastaan.
Ennen Persianlahden sotaa Yhdysvaltain presidentti George Bush vanhempi siteerasi ahkerasti Amnestyn Irakia koskeneita ihmisoikeusraportteja. Samaan aikaan Yhdysvallat ei kuitenkaan reagoinut mitenkään Amnestyn kritiikkiin CIA:n Guatemalassa harjoittamaa kidutusta kohtaan. Tästä suivaantuneena Amnesty lähetti lopulta edustajansa pyytämään Yhdysvaltain hallitusta lopettamaan Amnestyn raporttien siteeraamisen. Pyynnön seurauksena Yhdysvallat siirtyi käyttämään lähinnä ulkoministeriön omia raportteja.
Guatemala
Guatemalan ihmisoikeustilanne oli 1970- ja 1980-lukujen aikana yksi maailman heikoimmista. Guatemala oli 1950-luvulle asti tyypillinen banaanivaltio ja sen talous oli pitkälti yhdysvaltalaisen United Fruit Companyn hallinnassa. Vapailla vaaleilla valittu vasemmistolainen presidentti Jacobo Arbenz Guzmán halusi häätää United Fruit Companyn Guatemalasta ja palauttaa banaaniviljelmät takaisin paikallisille asukkaille. Arbenzin toiminta herätti Yhdysvaltain hallinnon huomion, minkä seurauksena Yhdysvaltain tuolloinen presidentti Dwight D. Eisenhower antoi CIA:lle tehtäväksi syrjäyttää Guatemalan hallituksen. Arbenz syrjäytettiin presidentin paikalta vuonna 1954 ja tilalle nousi sotilasdiktaattori Carlos Castillo Armas, jota seurasi useita muita diktaattoreita. Diktatuurista huolimatta Guatemalan poliittinen tilanne oli melko vakaa aina vuoteen 1960 asti, jolloin ryhmä armeijan upseereita yritti sotilasvallankaappausta. Vaikka vallankaappaus epäonnistui, aloitti se sissiryhmien välisen sodankäynnin sotilashallitusta vastaan. Seuraavien vuosien aikana sissiryhmät ryhtyivät järjestäytymään, mikä alkoi huolestuttamaan Guatemalan sotilashallitusta. Vuonna 1966 Guatemala ryhtyi Yhdysvaltain ideoimana organisoimaan puolisotilaallisia siviilijoukkoja, kuolemanpartioiden edeltäjiä, joiden tehtävänä oli estää sissijoukkojen toiminta. Sissitoimintaa ei kuitenkaan saatu loppumaan, vaan vuoteen 1981 mennessä Guatemalassa toimi jo neljä merkittävää sissiryhmittymää.
Amnestyn pääsihteeri Thomas Hammarberg kutsui vuonna 1981 antamassaan haastattelussa Guatemalaa Amnestyn sen hetken tärkeimmäksi kohdemaaksi. Amnesty tutki erityisesti Guatemalassa tapahtuneita poliittisia pidätyksiä ja murhia sekä valtion virallisten joukkojen käyttämistä epävirallisissa operaatioissa. Kenraali Fernando Romeo Lucas Garcían noustua valtaan virallinen sotilashallitus vangitsi ilman pidätysmääräystä, kidutti ja teloitti vuonna 1978 tuhansia toisinajattelijoita. Hyvin harva vangituista toisinajattelijoista selvisi hengissä. Yleisin kohtalo vangituilla oli kuolla kidutuksen jälkeen tukehduttamalla tai pianolangalla kuristamalla, minkä jälkeen ruumiit haudattiin salaisiin joukkohautoihin. Helmikuussa 1981 Amnesty julkaisi yhden sen historian suorasanaisimmista raporteista, jossa poliittiset murhat tuomittiin yksiselitteisesti Guatemalan sotilashallituksen määräämiksi. Amnesty oli koonnut raportin sisällön pääasiassa ulkopuolisilta organisaatioilta, kuten paikallisilta ammattiliitoilta ja kirkoilta, saamastaan valtavasta määrästä tietoa Guatemalan ihmisoikeusrikkomuksista. Amnesty vahvisti tiedot toimintaperiaatteidensa mukaisesti usealta eri taholta ennen niiden uskomista. Lisäksi Amnesty sai paljon tietoa Yhdysvaltain viranomaisten kautta: vuonna 1979 Amnesty pääsi informaationvapauslain nojalla tutkimaan Yhdysvaltain hallinnon Guatemalaa koskevia raportteja. Tätä kautta Amnesty sai haltuunsa vuodelta 1974 peräisin olleen dokumentin, josta kuvaili Centro Regional de Telecomunicaciones -nimistä virastoa Guatemalan tärkeimmäksi presidenttitason tiedustelupalveluksi. Amnesty oli saanut omien tutkimustensa kautta selville, että virastoa johti majuri Hecht Montsalván, joka oli myös Guatemalan sotilastiedustelun johtaja. Amnestyn tutkimusten mukaan viraston päämaja sijaitsi Kansallispalatsin (presidentin asuinpaikka) siipirakennuksessa. Varmistus tälle saatiin myöhemmin, kun Guatemalan lehdistötiedotuksen päällikkö vahingossa vahvisti epäilyn todeksi. Amnestyn raportin, jota tukivat muun muassa useat Guatemalasta Costa Ricaan paenneet ihmiset sekä kenraali Lucasin entinen varapresidentti Francisco Villagrán Kramer, mukaan kaikki toisinajattelijoiden salamurhat hyväksyttiin ennen täytäntöönpanoa kokouksissa, joista sotilashallituksen ylin johto oli täysin tietoinen. Tätä vahvisti erityisesti se, että varapresidenttinä ollessaan korkea-arvoiset upseerit kertoivat Kramerille usein tämän tuttavien joutuessa teloituslistalle. Tällöin Kramer pystyi estämään tuttaviensa teloituksen kertomalla asiasta joko Montsalvánille, armeijan komentajalle tai sisäministerille, jolloin teloitus estettiin. Kramerin mukaan myös useat muut korkea-arvoiset virkamiehet tekivät samoin ja jopa diktaattori Lucasin tiedettiin henkilökohtaisesti käskeneen erästä ystäväänsä poistumaan maasta ennen murhaajia.
Amnestyn painostuksen vaikutukset Guatemalan ihmisoikeustilanteeseen ovat melko ristiriitaisia. Amnestyn lähettäessä ensimmäisen tutkimusryhmänsä Guatemalaan vuonna 1979 Guatemalan ihmisoikeustilanne heikkeni hetkellisesti, kun poliittisten murhien määrä lisääntyi alueella huomattavasti. Pitkällä tähtäimellä Amnestyn toiminta kuitenkin edisti Guatemalan ihmisoikeustilannetta huomattavasti. Amnesty levitti länsimaissa tehokkaasti tietoa Guatemalan sotilashallituksen tekemistä ihmisoikeusrikkomuksista, mikä heikensi Guatemalan taloustilannetta selvästi. Amnestyn tiedotuskampanjan ansiosta useat länsimaiset ammattiliitot, seurakunnat ja muut ryhmät järjestivät suuren boikotin virvoitusjuomayhtiö Coca-Colaa vastaan, jolla oli Guatemalan hallituksen omistama tehdas Guatemalassa. Painostuksen alla Coca-Cola sulki tehtaansa ja useat muut yritykset, erityisesti pankit, seurasivat pian perässä.
Kylmän sodan jälkeen
thumb|280px|Amnestyn hidas reagoiminen [[Ruandan kansanmurhaan aiheutti suurta kritiikkiä järjestöä vastaan. Kuvassa kansanmurhan uhreja.]] Vuonna 1990 Amnestylla oli yli 900 000 jäsentä 150 maassa; miljoonan jäsenen raja ylitettiin kaksi vuotta myöhemmin. Kylmän sodan päättyminen vaikutti merkittävästi maailman ihmisoikeustilanteeseen: useimmat diktatuurit olivat kaatuneet ja ihmisoikeusaktivistit saivat ympäri maailman toimia entistä vapaammin. Tämä globaali muutos pakotti myös Amnestyn muuttamaan tavoitteitaan. Vuonna 1991 kokoontunut Amnestyn kansainvälinen edustajainkokous päätti, että järjestö tulisi jatkossa painottamaan toimintaansa enemmän väkivaltaisiin vastarintaliikkeisiin. Lisäksi edustajainkokous ehdotti, että seksuaalisen suuntautumisen takia vangittuja ihmisiä tulisi kohdella mielipidevankeina ja että sotatilassa tehdystä raiskauksesta tulisi tehdä sotarikos.
Amnesty käynnisti 1994 maailmanlaajuisen kampanjan naisten oikeuksien puolesta ja poliittisia murhia ja katoamisia vastaan. Seuraavana vuonna Amnesty aloitti Stopping the Torture Trade -nimisen kidutuksenvastaisen kampanjan. Myöhemmin samana vuonna Ruandassa toteutettiin äärimmäisen väkivaltainen kansanmurha. Kansanmurha tuli yleiseen tietoisuuteen uutiskanavien kautta, mikä lamautti Amnestyn. Sitä vaadittiin tuomitsemaan kansanmurha, mutta koska Amnesty ei ollut vielä tutkinut tapahtumia, se ei voinut tuomita tapahtumia ohjesääntöjensä takia. Samalla YK veti joukkonsa Ruandasta, ja väkivallan käyttäminen ihmisoikeustaistelussa tuli Amnestylle jälleen ajankohtaiseksi. Ruandan kansanmurhan jälkeen Amnesty on pyrkinyt vahvistamaan asemaansa Afrikassa vastatakseen tulevaisuudessa ihmisoikeusrikkomuksiin entistä nopeammin. Vahvan aseman luominen länsimaiden ulkopuolella on kuitenkin osoittautunut hankalaksi: esimerkiksi Ugandassa homofobia on yleinen ilmiö kristillisen lähetyssaarnauksen takia.
Vuonna 1996 Amnesty ryhtyi vaatimaan Yhdistyneitä kansakuntia luomaan kansainvälinen, pysyvä rikostuomioistuin. Seuraavana vuonna Amnesty otti päätehtäväkseen pakolaisten aseman parantamisen. YK perusti 1998 Amnestyn vaatiman rikostuomioistuimen. Samana vuonna Amnesty aloitti ihmisoikeusjulistuksen 50-vuotispäivän kunniaksi Get Up, Sign Up! -nimisen keräyskampanjan, johon osallistui maailmanlaajuisesti 13 miljoonaa ihmistä. Ihmisoikeuksien päivänä Amnesty järjesti Pariisissa konsertin, jossa esiintyivät Radiohead, Asian Dub Foundation, Bruce Springteen, Tracy Chapman, Alanis Morissette, Youssou N'Dour ja Peter Gabriel yhdessä ihmisoikeusaktivistien ja muun muassa 14. dalai-laman kanssa.
Yhdysvallat, Israel, Kiina ja Venäjä
thumb|300px|2000-luvulla Amnesty on kampanjoinut erityisesti [[Guantanamo Bayn vankileirin sulkemisen puolesta. Kuva Espanjassa järjestetystä protestista vuodelta 2006.]] Guantanamo Bayn vankileirin perustamisen jälkeen Amnestyn asema ihmisoikeuksien puolustajana on horjunut jälleen. Monet kidutusta käyttävät maat ovat vedonneet siihen, että Yhdysvallatkin sallivat sen. Vuonna 2000 Amnesty aloitti kolmannen kidutuksenvastaisen kampanjansa. Amnestyn 40-vuotisjuhlien aikaan seuraavana vuonna kampanjassa käytetty Stop Torture -internetsivusto palkittiin Revolution Award -palkinnolla. Yhdysvaltain presidentti George W. Bush syytti Amnestya epäluotettavien todistajien (entisten vankien) käyttämisestä Guantanamo Bayta koskevissa raporteissa, muttei silti päästänyt Amnestyn tutkijoita vankileirille. Vuonna 2005 Amnesty käynnisti kampanjan kidutuksen lopettamiseksi. Länsimaiden harjoittaman kidutuksen tultua julki Amnestyn jäsenmäärä on noussut jo yli kolmeen miljoonaan.
Vuonna 2002 Amnesty aloitti ensimmäisen ihmisoikeuskampanjansa Venäjällä. Kampanjan alkamisen jälkeen Amnesty on pyrkinyt toimimaan muun muassa venäläisten toisinajattelijoiden oikeusturvan ja kokoontumisvapauden puolesta. Järjestö on kiinnittänyt erityisesti huomiota öljy-yhtiö Jukosin entisten johtajien Mihail Hodorkovskin ja Platon Lebedevin tuomioihin. Vuonna 2003 Amnesty aloitti yhdessä Oxfamin ja IANSA:n kanssa maailmanlaajuisen kampanjan asekontrollin puolesta. Seuraavana vuonna Amnesty aloitti uuden Stop Violence Against Women -nimisen kampanjan naisten väkivaltaista kohtelua vastaan.
2000-luvulla Amnesty on ottanut kantaa myös Israelin–Palestiinan konfliktiin. Amnesty on syyttänyt Israelia muun muassa palestiinalaisten liian pitkistä vankeusajoista ilman oikeudenkäyntiä, aseellisista hyökkäyksistä siviilejä vastaan, Hamasin kannattajien mielivaltaisesta pidättämisestä, Gazan saarrosta, ihmisoikeusrikkojien rankaisemattomuudesta ja palestiinalaisten pakkohäädöistä. Palestiinalaishallintoa ja sitä tukevia ryhmittymiä Amnesty taas on syyttänyt muun muassa aseellisista hyökkäyksistä siviilejä vastaan, sananvapauden rajoittamisesta ja Israelin tukijoiden mielivaltaisesta pidättämisestä. Jotkut Israelia tukevat henkilöt ja ryhmät ovat syyttäneet Amnestya liian suuresta keskittymisestä Israelin kritisoimiseen. Esimerkiksi Israelia tukeva lakimies Alan Dershowitz on syyttänyt Amnestya Israelia koskevien sotarikossyytteiden vääristelystä.
Kiinan nouseminen 2000-luvun vaihteessa länsimaiden merkittäväksi taloudelliseksi kilpailijaksi on pakottanut Amnestyn jälleen taistelemaan puolueettomuudestaan. Amnestyn toiminta on erityisesti kehitysmaissa heikentynyt, koska maat haluavat pitää hyvät suhteet Kiinaan ja Kiina taas haluaa Amnestyn olevan puuttumatta sen sisäisiin asioihin.
Haiti ja arabikevät
Haitin maanjäristyksen jälkeen vuonna 2010 Amnesty pyrki toimimaan Haitissa naisten seksuaalista väkivaltaa vastaan. Amnesty on pyrkinyt painostamaan maan hallitusta toimiin seksuaalisen väkivallan kitkemiseksi. Vaikka raiskaus on ollut Haitissa virallisesti rikos vuodesta 2005 asti, on raiskausten estäminen maassa osoittautunut käytännössä lähes mahdottomaksi. Syynä tälle on maan syvälle pureutuneet tavat: esimerkiksi vaimon hakkaaminen on Haitissa yhä tavallista ja pitkälti hyväksyttyä.
Vuonna 2010 Amnesty alkoi epäillä Egyptin parlamenttivaalien vilpittömyyttä. Järjestö lähetti tutkija Said Assahin tutkimaan vilppiepäilyjä ja mielenosoituksien tukahduttamista. Assah pidätettiin Egyptissä mielenosoitusten yhteydessä 30 tunniksi. Massiivisen kansannousun jälkeen presidentti Hosni Mubarak luopui vallastaan. Egyptin vallankumouksen jälkeen Amnesty on tukenut myös useita muita arabikevään kansannousuja ympäri Afrikkaa.
Tieto ihmisoikeusrikkomuksista on lisääntynyt 2000-luvulla valtavasti internetin ansiosta. Ympäri maailmaa toimivat bloggarit ja ihmisoikeusaktivistit jakavat tietoa ihmisoikeusrikkomuksista lataamalla kuvia ja videoita rikkomuksista esimerkiksi YouTubeen ja jakamalla tietoa tapahtumista Twitterissä ja erilaisissa blogeissa. Vuonna 2005 Egyptin viranomaiset vangitsivat hallitusta blogissaan kritisoineen Kareem Amerin. Virallisesti häntä syytettiin islamin loukkaamisesta, ja hänet tuomittiin neljäksi vuodeksi vankilaan. Pitkät tuomiot eivät olleet Egyptissä diktatuurin aikaan harvinaisia: Mohamed El Sharkawi -niminen aktivisti oli vangittuna 16 vuotta ilman syytteitä. Hänet vapautettiin lopulta Egyptin kansannousun jälkeen toukokuussa 2010.
Jakub Lapatka
Jakub Lapatka (s. 16. syyskuuta 1944 Ausjukova, Rasonyn kihlakunta, Valko-Venäjä) on valkovenäläinen kääntäjä.
Keskeinen julkaisutoiminta
Lapatka on työskennellyt yli 20 vuotta luomansa Suomen historia ja kulttuuri suuressa maailmassa -projektin parissa. Projekti käsittää kolme osaa:
Kaikki julkaisut ovat ilmestyneet Jakub Lapatka –nimellä.
Santeri Kuusiniemi
Santeri Kuusiniemi (s. 10. lokakuuta 1998) on suomalainen pika- ja aitajuoksija. Kuusiniemi edustaa Jyväskylän Kenttäurheilijoita. Vuoteen 2020 asti hän edusti Lempäälän Kisaa. Hänen valmentajanaan toimi aiemmin Janne Viitala ja vuodesta 2021 Antti Mero jr.