cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baruch Spinoza
Determinismi
Spinozan filosofialla on paljon yhtäläisyyksiä stoalaisuuteen sikäli, että molemmat pyrkivät toimimaan terapeuttisesti neuvomalla, kuinka ihmiset voivat saavuttaa onnellisuuden (stoalaisille eudaimonian). Spinozan ajattelu kuitenkin poikkeaa stoalaisista yhdessä merkittävässä kohdassa: hän hylkäsi ehdottomasti heidän väitteensä siitä, että järki voisi voittaa tunteet. Spinoza väitti päinvastoin, että tunteen voi voittaa vain vahvempi tunne. Hänelle ratkaiseva ero oli aktiivisten ja passiivisten tunteiden välillä, ensin mainitun sisältäessä rationaalisesti ymmärretyt tunteet ja jälkimmäisen sisältäessä ne, joita ei ole ymmärretty. Hän katsoi myös, että tieto passiivisten tunteiden todellisista syistä voi muuntaa sen aktiiviseksi tunteeksi, mikä ennakoi Sigmund Freudin psykoanalyysia.
Etiikka
Spinozan teoksen Tractatus de intellectus emendatione alussa on kuvattu hänen eettisen filosofiansa ydin, se mitä hän piti todellisena ja lopullisena hyvänä. Spinoza oli ajattelumaailmaltaan relativistinen eli ajatteli, ettei mikään ole hyvää tai pahaa, ihmiset ainoastaan subjektiivisesti kokevat asiat sellaisina. Joku henkilö saattaa esimerkiksi ajatella, että paahdetut maapähkinät ovat hyvänmakuisia, ja siksi ne ovat hänelle hyvää. Joku toinen taas saattaa olla allerginen pähkinöille, joten hänelle ne ovat pahaa. Spinozan ajatus oli, että asioissa, kuten pähkinöissä, ei ole sisäänrakennettuna mitään hyvää tai pahaa. Asiat ovat hyviä tai pahoja ainoastaan suhteessa siihen, että ihmiskunta katsoo hyväksi luokitella asioita näiden mukaan. Tämän vuoksi hän katsoi muiden filosofisten eettisten pyrkimysten menneen hakoteille.
Sen sijaan Spinoza uskoi omaan deterministiseen maailmankaikkeuteensa, jossa ”kaikki asiat luonnossa etenevät tietyn välttämättömyyden mukaan ja mitä suurimmalla täydellisyydellä”. Tämän vuoksi hänen maailmassaan mikään ei tapahtunut sattumalta, eikä ymmärrys toiminut satunnaisuuksien mukaan. Maailmankaikkeudessa kaikki mikä tapahtuu tuli olioiden välttämättömästä luonnosta, tai Jumalasta ja luonnosta. Kaikki tämä oli täydellistä. Jos asiat vaikuttivat epätäydellisiltä, se johtui vain vaillinaisesta näkemyksestämme todellisuudesta.
Spinoza ajatteli, että vaikka ihminen toimii vain itsesuojeluvaiston ohjaamana, järkevä oman edun tavoittelu ei välttämättä ole muiden etujen vastaista. Koska itsesuojeluvaistoa ei voi asettaa valtion harteille, Spinozan filosofiassa valtion merkitys on pienempi kuin Hobbesilla. Järki – joka mahdollistaa hyveen – on itsesuojeluvaiston ja ymmärryksen yhdistelmä. Spinozan mukaan epäitsekkäät ja hurskaat teot tuli tehdä ”pelkällä järjen ohjauksella”. Spinozan järjestelmä opetti myös, että tieto Jumalasta taivuttaa meidät ”tekemään niitä asioita joihin rakkaus ja hurskaus meitä houkuttavat”.
Panteismikysymys (Pantheismusstreit)
Vuonna 1785 Friedrich Heinrich Jacobi tuomitsi omassa teoksessaan Spinozan panteismin. Jacobi väitti, että Spinozan oppi oli puhtaan materialistinen, koska luonto ja Jumala eivät ole mitään muuta kuin laajennettua substanssia. Jacobille tämä oli valistusajan rationalismin tulos, eikä se voinut johtaa muuhun kuin täydelliseen ateismiin ja nihilismiin. Moses Mendelssohn oli eri mieltä Jacobin kanssa ja totesi, että teismin ja panteismin välillä ei ole todellista eroa. Koko kysymyksestä tuli tuon ajan Euroopassa merkittävä filosofinen ja uskonnollinen huolenaihe. Jacobi syyttikin Mendelssohnia spinozismista.
Teokset
pienois|pysty|Opera Posthuma, Spinozan jälkeenjääneet teokset latinaksi.
Spinoza julkaisi tuotantoaan anonyymisti ja osa siitä jäi hänen elinaikanaan kokonaan julkaisematta. Puuttuvasta tekijännimestä huolimatta ”Teologis-poliittinen tutkielma” tunnistettiin hänen työkseen ja hänen oli sen ilmestyttyä muutettava väliaikaisesti pois Amsterdamista. Omalla nimellään hän julkaisi ainoastaan ”Filosofian periaatteet”.
Vaikutus
Muutama kymmenen vuotta Spinozan kuoleman jälkeen, 1600-ja 1700-luvun vaihteessa, hänen maineensa oli edelleen kielteinen. Muun muassa Pierre Bayle luonnehti häntä jumalattomaksi ateistiksi, jonka oppi oli paitsi ”hirvittävä ja mieletön” myös täysin päinvastainen siihen nähden, mitä normaali järki sanoi. Päinvastoin kuin esimerkiksi kartesiolaisuus, johon Spinozan oppi perustui, hänen ajattelunsa ei koskaan saanut laajalti tunnustettua asemaa, vaan häneen viitattiin usein Hobbesin ohella ateistin perikuvana. Gilles Ménage jopa vertasi häntä Kainiin ”kirouksen merkkeineen”.
Asennoituminen Spinozan ajattelua kohtaan alkoi muuttua vasta 1700-luvun loppupuolella. Panteismi- eli spinozismikiista oli yksi esimerkki siitä, kuinka jotkut alkoivat vähitellen omaksua Spinozan ajatuksia. Spinozisteihin kuuluivat muun muassa Johann Wolfgang von Goethe, Friedrich Hölderlin, Novalis ja Friedrich Schleiermacher. Spinozismi liittyi erityisesti 1800-luvun romantiikkaan. Suurimmissa ylistyksissä Spinozaa pidettiin lähes pyhimyksenä.
Albert Einstein sanoi, että Spinoza oli filosofi, joka oli vaikuttanut eniten hänen maailmankuvaansa. Spinoza katsoi Jumalan (äärettömän substanssin) olevan sama kuin luonto, ja Einstein uskoi samoin persoonattomaan jumaluuteen. Samoin kuin Spinoza, hänkin oli sitä mieltä, että kaikella on syynsä. Myös syväekologisen liikkeen isä Arne Næss mainitsi saaneensa paljon innoitusta Spinozan töistä. Bertrand Russellin mielestä Spinoza on ”suurista filosofeista jaloin ja rakastettavin”.
1900-luvun lopulla kiinnostus Spinozaan kasvoi Euroopassa, usein vasemmistolaisista tai marxistisista näkökulmista. Merkittävät filosofit, kuten Gilles Deleuze, Antonio Negri ja Étienne Balibar, ovat kirjoittaneet Spinozasta. Samoin Stuart Hampshire ja H. H. Joachim ovat kirjoittaneet merkittäviä englanninkielisiä tutkimuksia Spinozasta. Muita filosofeja, joihin Spinoza on vaikuttanut, olivat Constantin Brunner ja John David Garcia.
Alankomaiden korkein ja arvostetuin tieteellinen palkinto on nimeltään Spinozapremie (Spinoza-palkinto). Spinozan kuva oli tuhannen guldenin setelissä, joka oli käytössä Alankomaissa euron käyttöönottoon vuoteen 2002 saakka.
Sojuz (raketti)
thumb|Sojuz-kantoraketti
Käyttäjät
Sojuzista tuli 1960-luvulla Neuvostoliiton miehitetyn Sojuz-avaruusaluksen kantoraketti. Sojuz-nimellä tämä kantoraketti otettiin käyttöön vuonna 1966. 1980-luvun alussa Sojuz-raketteja valmistettiin parhaimmillaan 60 kappaletta vuodessa. Sojuz-rakettia käytetään Sojuz-aluksen lisäksi myös Progress-huoltoaluksen (huoltanut mm. ISS-avaruusasemaa) laukaisuun. Sillä on laukaistu myös suuri määrä satelliitteja.
Vuonna 2011 Sojuz-laukaisuja aletaan tehdä Euroopan Kouroun avaruuskeskuksesta. Laukaisuja on vuoden 2010 lopulle mennessä varmistunut 17 kappaletta muutamalle seuraavalle vuodelle. Tämä merkitsee Baikonurin kosmodromin työkuorman vähentymistä, mutta Venäjä onkin indikoinut siirtävänsä keskuksen toiminnan omalle maaperälleen muutamassa vuodessa. Ongelma on suurempi Arianespacen Ariane 5-raketille, jonka käyttö on vuosikymmenen ajan ollut liian vähäistä. Nyt 16 seuraavan muutaman vuoden tilatusta Ariane 5-laukaisusta omaa option vaihtaa Ariane 5-laukaisu Sojuz-laukaisuun.
Tekninen kehitys
Sojuz oli alun perin kolmivaiheinen kantoraketti. Sen Molnija-nimellä kulkevassa versiossa on neljäs rakettivaihe, joka mahdollistaa raskaiden tietoliikennesatelliittien noston Molnija-kiertoradalle.
Uusin Sojuz-versio on nimeltään Sojuz U. 1990-luvun alussa rakettia uudistettiin ja siihen päätettiin ottaa Fregat-niminen ylin rakettivaihe. Fregat on NPO Lavotškin -yhtiön kehittämä moottori – se oli käytössä jo vuonna 1988 laukaistuissa Phobos-luotamissa. Tämä versio pystyy nostamaan 1350 kg:n hyötykuorman GTO-radalle. Vuonna 1997 Starsem myi ESA:lle Cluster-satelliittien laukaisemiseen kaksi Sojuz-Fregat -kantorakettia.
Sojuz U -versiosta on kehitetty versiota 2-1a. Sen ensimmäinen laukaisu tapahtui 8. marraskuuta 2004 Plesetskistä. Siinä on digitaalinen lennonohjausjärjestelmä, ja siihen voidaan asentaa isompi nokkakartio.
Myynti ja laukaisut
Raketit valmistetaan Samarassa Venäjällä. Sojuz-rakettilaukaisuja myyvät venäläinen TSeEsKAbe ja venäläis-ranskalainen Starsem-yhtiö.
Sojuz-raketteja laukaistaan sekä Baikonurin kosmodromilta Kazakstanista että Plesetskin kosmodromilta Venäjältä. Vuonna 2010 laukaisuja tehdään myös Euroopan avaruusjärjestön laukaisukeskuksesta Ranskan Guyanasta.
Harvinainen epäonnistuminen tapahtui 15. lokakuuta 2002, kun Sojuz U räjähti tuhoten kyydissään olleen Foton-M-satelliitin 29 sekuntia laukaisun alusta. Yksi ihminen kuoli ja kahdeksan ihmistä loukkaantui onnettomuudessa.
Sojuzista tuli Columbia-avaruussukkulan tuhouduttua 1. helmikuuta 2003 myös amerikkalaisten astronauttien kulkuväline kansainväliselle avaruusasemalle. Vuodesta 2011 vuoteen 2018 Sojuz on ilmeisesti ainoa kulkuneuvo ISS-avaruusasemalle.
Maaliskuussa 2010 Ranskan avaruusjärjestö, ranskalainen Arianespace-rakettiyhtiö ja Venäjän avaruusjärjestö solmivat sopimuksen, jossa Venäjä myy 14 Sojuz-kantorakettia Ranskalle noin yhden miljardin euron hintaan.
Laukaisut 1990–2010
Vuoden 2007 Le Bourget’n lentonäyttelyssä Venäjän avaruusjärjestö, Euroopan avaruusjärjestö ja Arianespace sopivat 19. kesäkuuta ensimmäisistä neljästä Kourousta tehtävästä Sojuz-laukaisusta. Ensimmäisen Sojuz ST-laukaisun piti tapahtua ennen maaliskuuta 2009, mutta Kouroun Sojuz-laukaisutornin rakentaminen oli kesken kesällä 2009. Sojuz-laukaisutorni on Sinnamarissa, 10 kilometriä pohjoiseen Ariane 5-laukaisutornista. Ensimmäiset Sojuz-laukaisut Kourousta tapahtunevat keväällä 2010.
Laukaisut 2011
24. elokuuta 2011 tapahtunut Sojuz-laukaisu epäonnistui. Kantoraketin kyydissä oli kansainväliselle avaruusasemalle matkaava Progress 44P -rahtialus, joka tuhoutui. Sojuz-raketit asetettiin tapauksen johdosta hetkeksi lentokieltoon. Vika oli ylimmän vaiheen polttoaineen syöttöjärjestelmässä ja venäläiset ovat pitäneet sitä satunnaisena mutta äärimmäisen harvinaisena valmistusvirheenä. Virhe oli kuitenkin läpäissyt lukuisia testivaiheita, joten se voi olla osa laajempaa laatuongelmaa.
Edwin Jarvis
Edwin Jarvis on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä hahmo, joka tunnetaan varsinkin Kostajien pitkäikäisenä hovimestarina. Jarvisin ensiesiintyminen tapahtui Tales of Suspense -lehden numerossa 59 (joulukuussa 1964).
Historia
Jarvis on hovimestari, joka aloitti uransa Howard ja Maria Starkin palveluksessa. Pariskunnan kuoleman jälkeen Jarvis huolehti näiden suuresta kartanosta. Ennen uraansa hovimestarina Jarvis palveli Royal Air Forcessa.
Starkien poika, Tony Stark, lahjoitti myöhemmin Kostajille vanhempiensa kartanon, josta tuli supersankariryhmän päämaja. Jarvis ryhtyi samalla pitämään huolta myös Kostajien taloudenpidosta. Hän on palvellut uskollisesti jo vuosien ajan ja toiminut isähahmona useille uusille Kostajille.
Työhön on kuitenkin sisältynyt myös vaaroja: Jarvis miltei menetti silmänsä Pahuuden Mestarien hyökättyä kartanoon ja Mister Hyden hakattua häntä julmasti. Jarvis on ainoa, joka on pysynyt Kostajissa koko ryhmän olemassaolon aikana.
Kreikan sotilasjuntta
Kreikan sotilasjuntta oli Kreikkaa vuosina 1967–1974 hallinnut oikeistolainen sotilashallitus. Upseeriryhmä teki maassa huhtikuussa 1967 vallankaappauksen, koska maan sisäpolitiikka oli mennyt sekaisin ja pelättiin Turkin hyökkäystä. Juntta kaatui vuonna 1974 sen epäonnistuttua estämään Turkin valtauksen Pohjois-Kyproksella. Sotilasjunttaa nimitetään Kreikassa yksinkertaisemmin ”Juntaksi”, ”Everstien valtakaudeksi” tai ”Seitsemäksi vuodeksi”.
Edwin Jarvis
Voimat & varusteet
Jarvisilla ei ole varsinaisia supervoimia. Hän on kuitenkin palvellut useita vuosia RAF:ssa, jona aikana hän harrasti aktiivisesti nyrkkeilyä pitäen mestaruutta tappioitta itsellään kahden vuoden ajan.
Ultimate Edwin Jarvis
Ultimate Marvel -universumissa Jarvis on avoimesti homoseksuaali ja palvelee ennen kaikkea Tony Starkin henkilökohtaisena hovimestarina. Tämä versio Jarvisista on myös huomattavasti paljon ivallisempi työnantajaansa kohtaan.
Kreikan sotilasjuntta
Kaappaus ja sen syyt
pienoiskuva|vasen|Vuoden 1967 vallankaappauksen johtajat [[Stylianós Pattakós, Geórgios Papadópoulos ja Nikólaos Makarézos.]]
Edwin Jarvis
J.A.R.V.I.S.
Marvel Cinematic Universessa, alkaen elokuvasta Iron Man, esiintyy hienostunut tekoäly J.A.R.V.I.S. (lyhenne nimestä Just A Rather Very Intelligent System), jonka ääninäyttelijänä elokuvassa toimi Paul Bettany. Tony Stark suunnitteli J.A.R.V.I.S.:n perustumaan edesmenneeseen palvelijaansa, Edwin Jarvisiin. J.A.R.V.I.S. huolehti aluksi vain kaikista Starkin kartanon kotiaskareista, mutta Starkin rakennettua Rautamiehen haarniskajärjestelmänsä hän lataa J.A.R.V.I.S.:n siihen auttamaan häntä. Elokuvassa Avengers: Age of Ultron Ultron tuhosi osan J.A.R.V.I.S.:ista, mutta Stark ja Bruce Banner latasivat selviytyneen osan hänestä Helen Chon luomaan ja Ultronilta varastettuun synteettisestä kudoksesta tehtyyn kehoon, josta tuli Vision.
Kreikan sotilasjuntta
Kaappaus ja sen syyt
Vuodesta 1964 Kreikan pääministerinä toiminut keskustavasemmistolainen Geórgios Papandréou ja maan nuori kuningas Konstantin II joutuivat vakaviin erimielisyyksiin. Käynnistyi poliittinen kriisi 15. heinäkuuta 1965, kun nuori kuningas Konstantin erotti Geórgios Papandréoun Keskustaunionijohtoisen hallituksen. Tällöin käynnistyneestä ajanjaksosta käytettiin nimitystä "Apostasia" -aika. Ajanjakson aikana oli kuusi hallitusta, joista osa joutui eroamaan saatuaan parlamentilta epäluottamuslauseen tai parlamentin tuki oli hyvin niukalla enemmistöllä.
Edwin Jarvis
J.A.R.V.I.S.
J.A.R.V.I.S.:n esiintymisen johdosta elokuvissa, häntä on käytetty myös sarjakuvissa sekä animaatiosarjoissa.
Kreikan sotilasjuntta
Kaappaus ja sen syyt
Oikeistolaiset upseerit pelkäsivät vasemmiston ja Papandroun kasvavaa suosiota. Niinpä oikeistolaiset everstit kaappasivat vallan 21. huhtikuuta 1967. Pääministeriksi nimitettiin aluksi korkeimman oikeuden syyttäjä, oikeuskansleri Konstantínos Kóllias ja varapääministeriksi ja puolustusministeriksi yleisesikunnan päällikkö, kenraaliluutnantti Grigórios Spantidákis. Todelliset vallanpitäjät olivat kuitenkin everstit Geórgios Papadópoulos ja Stylianós Pattakós. Everstit ilmoittivat kaappauksen syyksi seuraavana päivänä uhanneen vasemmistokapinan estämisen. Kaappauksen jälkeen juntta pidätti vasemmistopoliitikkoja ja ammattiyhdistysjohtoa. Kuningas Konstantin II oli kotiarestissa palatsissaan. Entinen pääministeri Papandréou ja hänen poikansa Andréas Papandréou vangittiin ja väliaikainen pääministeri Panagiótis Kanellópoulos pantiin kotiarestiin. Ateenan keskustaan julistettiin ilta-aikojen ulkonaliikkumiskielto. Panssarivaunut partioivat keskustan tärkeimpiä hallintorakennuksia ja maahan julistettiin voimaan täydellinen sensuuri. 24. huhtikuuta kaikki poliittiset puolueet kiellettiin. Samalla 5 000 kommunistia pidätettiin.
Kuninkaan vastavallankaappausyritys
Koska kuningas oli ennen vallankaappausta selvästi riitautunut entisen pääministerin kanssa, hänen ajateltiin olevan mukana kaappauksessa. Eversti Georgios Papadópoulos ilmoitti vallankaappauksen jälkeen 27. huhtikuuta lehdistötilaisuudessa, ettei kuninkaalla ollut mitään osuutta vallankaappauksessa.
Vuoden 1967 lopussa kuningas Konstantin II:n ilmoitettiin ryhtyneen vastavallankaappaukseen Kreikan sotilasjunttaa vastaan apunaan Kreikan kolmas armeijakunta. Kuningas vetosi Thessalonikista radion välityksellä Kreikan kansaan ja sanoi, että armeijan yksiköt olisivat hänen takanaan everstejä vastaan. Kaappausyritys epäonnistui, sillä armeijan komentaja ilmoitti olevansa uskollinen sotilasjuntalle. Juntta oli saanut kuninkaan aikeista ennakkotietoa ja ryhtynyt torjuntatoimenpiteisiin. Konstantin pakeni perheineen yöllä yksityiskoneella Roomaan. Hänen seuranaan oli oikeuskansleri ja kaappauksen alkuajan pääministeri Kóllias. Lisäksi Naton kokouksessa Brysselissä ollut varapääministeri Spantidákis kannatti kuninkaan toimintaa.
Sotilasjuntta julisti kaappauksen kukistuneeksi ja nimitti kuninkaan sijaishallitsijaksi Geórgios Zoitákiksen ja pääministeriksi eversti Papadópouloksen. Samalla Kóllias ja Spantidákis erotettiin tehtävistään.
Andréas Papandréoun vapauttaminen
Syrjäytetyn pääministeri Geórgios Papandréoun poika, oppositiojohtaja Andréas Papandréou pääsi vankilasta vuonna 1968 ja siirtyi Pariisiin johtamaan diktatuurinvastaista toimintaa. Hänen isänsä Geórgios oli vankilassa ja sen jälkeen kotiarestissa. Tämä kuoli 1. marraskuuta 1968.
Uusi perustuslaki Kreikkaan
29. syyskuuta 1968 Kreikassa äänestettiin uudesta perustuslaista, jonka juntta oli laatinut. Se sisälsi kansalaisoikeuksien ja parlamentin vallan supistuksia. Äänioikeutetuista 77,5 prosenttia kävi uurnilla. Uuden perustuslain puolesta äänesti 91 prosenttia äänestäneistä. Näin kumoutui vuoden 1952 monarkistinen perustuslaki.
Ateenan oikeudenkäynnit
27. maaliskuuta 1970 Ateenassa alkoi suuri poliittinen oikeudenkäynti. Oikeudessa oli syytettynä 34 huomattavaa kreikkalaista, jotka olivat junttaa vastustavan Demokraattinen puolustus -liikkeen jäseniä. Ulkomaalaisia tarkkailijoita ei päästetty oikeudenkäyntiin. Syyttäjän mukaan syytetyt olivat uhkana Kreikan hallitukselle.
Hajaannusta Natossa
Pohjoismaat eivät hyväksyneet sotilasjunttaa Kreikan lailliseksi hallitukseksi, sillä sekä maan kuningas että pääministeri oli sivuutettu. Niinpä Naton ministerineuvoston kokouksessa 25.–26. toukokuuta 1970 Tanskan ulkoministeri Poul Hartling vaati Natoa lopettamaan asetoimitukset Kreikkaan, kunnes maahan tulisi demokraattinen hallinto. Norjan ulkoministeri Svenn Stray kannatti Hartlingin ehdotusta. Myös Alankomaiden ulkoministeri Joseph Luns oli norjalais-tanskalaisen ehdotuksen takana. Useat Nato-maat olivat kuitenkin ehdotusta vastaan. Yhdysvallat katsoi tanskalaisten ja norjalaisten aloitteen vaarantavan Nato-yhteistyön.
Yhdysvaltojen on epäilty tukeneen juntan vallankaappausta, mutta väitteille ei ole löytynyt pitäviä todisteita. Myöhemmin sotilasjuntta sai kuitenkin tukea Yhdysvaltain presidentiltä Richard Nixonilta ja tämän neuvonantajana toimineelta Henry Kissingeriltä.
CIA:n eli Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun historian mukaan Tom Pappas oli toimittanut dollaria Nixonin vaalikampanjaan vuonna 1968 lahjana Kreikan sotilasjuntan johtajilta. Raha oli pesty Kreikan tiedustelupalvelun KYP:n kautta. Vuonna 1973 Nixon tapasi työhuoneessaan Pappasin uudelleen, joka tarjosi satojatuhansia dollareita lisää - jotta presidentti voisi ostaa niillä Watergaten murrosta kiinni jääneiden veteraanien vaitiolon. Suurin osa rahoista oli peräisin ”everstien” jäseniltä ja tukijoilta – Kreikan sotilasjuntalta.
CIA:n ylin virkamiehistö oli tyrmistynyt ja raivoissaan sillä vallankaappaus oli keskeneräinen suunnitelmiltaan eikä heitä oltu varoitettu uudesta ajatuksesta lainkaan.
Virallisesti Yhdysvallat suhtautui eversteihin viileästi ja etäisesti, kunnes Nixon astui virkaan vuonna 1969. Pappas toimi lahjusrahakuriirina maiden välillä: lahjukset myötävaikuttivat mittaviin asekauppoihin.
Kreikasta tasavalta ja Papadópoulos presidentiksi
Maaliskuussa 1972 Kreikan pääministeri Papadópoulos otti sijaishallitsijan tehtävän pois Zoitákisilta. Syynä oli, että Zoitákis kieltäytyi vahvistamasta lakia, joka koski Kreikan turvallisuusjoukkoja. Nyt Papadópouloksesta tuli sekä sijaishallitsija, pääministeri, ulkoministeri että puolustusministeri.
Kreikassa suoritettiin 29. huhtikuuta 1973 kansanäänestys uudesta valtiomuodosta, jonka mukaan monarkia korvattaisiin tasavallalla. Kreikan sisäministeriö ilmoitti, että 78,7 % äänistä olisi tasavallan kannalla. Kansainvälisten tarkkailijoiden mukaan vaalit olivat vilpilliset. 1. kesäkuuta 1973 pääministeri Papadópoulos julisti radio-ja televisiopuheessa Kreikan tasavallaksi. Maapaossa Roomassa oleva kuningas menetti siten valtaistuimensa. Papadópoulos julisti itsensä presidentiksi ilman vaaleja.
Hävittäjä Véloksen kapina
pienoiskuva|Hävittäjä [[Vélos II|Vélos, nykyään museoituna Palaió Fálirossa.]]
Pari päivää ennen Véloksen kapinaa sotilasjuntta oli estänyt vallankaappausyrityksen Salamiin laivastotukikohdassa Pireuksen lähellä. Kapinan takana oli kaksi eläkkeellä olevaa amiraalia, joiden tarkoituksena oli kaapata kolme alusta ja purjehtia avomerelle ja lähettää radiosanoma muulle laivastolle, jotta ne lähtisivät kapinaan sotilashallitusta vastaan. Noin 35 laivaston upseeria oli sekaantunut tähän salaliittoon. Kuningas Konstantinin osuudesta kapinaan ei saatu vahvistusta, sillä Véloksen kapteeni Pappás sanoi toimineensa yksin.
Teknillisen korkeakoulun kansannousu 1973
Ateenassa tapahtui 14.–17. marraskuuta 1973 ankaria yhteenottoja opiskelijoiden ja sotilaiden kesken. Noin 50 000 työläistä ja opiskelijaa lähti kaduille juntan vastaiseen mielenosoitukseen. Kansannousun keskus oli Ateenan kansallinen teknillinen korkeakoulu Exárcheiassa. Papadópoulos määräsi Ateenaan piiritystilan, ja armeija miehitti teknillisen korkeakoulun. Siellä sotilaat iskivät tuhansien mieltään osoittavien opiskelijoiden kimppuun. Armeija avasi konekivääritulen ja satoja opiskelijoita ammuttiin säälittömästi. Mielenosoituksen tukahduttaminen väkivalloin oli jo liikaa jopa Papadópouloksen kannattajille, esimerkiksi Yhdysvalloille.
Gkizíkis syrjäyttää Papadópouloksen
Varhain aamulla 25. marraskuuta 1973 panssarivaunuja ja muita sotilasajoneuvoja vyöryi Ateenan kaduille. Sotilasjuntta syöksi presidentti Papadópouloksen vallasta kenraali Faídon Gkizíkisin johdolla. Kaappaus oli veretön. Gkizíkis otti presidentin tehtävän itselleen ja Papadópoulos asetettiin kotiarestiin kesäasunnolleen Lagonísiin. Suurin osa laivastosta oli kuitenkin vielä jonkin aikaa uskollinen Papadópoulokselle. Samaan aikana pääministeri Spyrídon Markezínista pidettiin vankina Ateenassa ja uudeksi pääministeriksi nousi entinen valtiovarainministeri Adamántios Androutsópoulos.
Kyproksen vallankaappaus
Tilanne Kyproksella kärjistyi 15. heinäkuuta 1974, kun Kyproksen kansalliskaarti kreikkalaisten upseerien johtamana syrjäytti maan presidentin arkkipiispa Makarios III:n.
Turkki miehittää Pohjois-Kyproksen
Kreikkalaisten upseerien kaappaus Kyproksella vei Turkin ja Kreikan sodan partaalle. Turkkilaiset reagoivat voimakkaasti ja julistivat, että he aikovat puuttua tilanteeseen sotilaallisesti. 20. heinäkuuta noin 6 000 turkkilaisten sotilasta ja 40 panssarivaunua nousi maihin Kyrenian satamakaupungissa Kyproksen pohjoisrannikolla. Syy Turkin maihinnousulle oli selvä. Turkin pääministeri Bülent Ecevit sanoi, että Ateenassa istuva Kreikan sotilasjuntta oli järjestänyt Makarioksen-vastaisen operaation ja että Turkin olisi suoritettava sotilaallisia toimenpiteitä saarella. Turkki vetosi kyproksenturkkilaisen väestön suojelemiseen ja Lontoon sopimukseen vuodelta 1959.
Kiihkeällä diplomaattisella toiminnalla pyrittiin estämään avoimen sodan syttyminen kahden Nato-maan, Kreikan ja Turkin välille. Yhdysvallat ja Britannia vetosivat osapuoliin tulitauon sopimiseksi. Taistelevien osapuolten välillä käytiin yhteenottoja sekä merellä että ilmassa. Pian tuli selväksi, ettei Kreikka pysty puolustautumaan vahvoja turkkilaisjoukkoja vastaan. Myös kyproksenturkkilaiset ryhtyivät vastarintaan ja pian kreikkalaisten puolustus mureni.
YK:n turvallisuusneuvosto neuvotteli tulitauon osapuolten välille. Se tuli voimaan 22. heinäkuuta. Tällöin Turkki oli jo miehittänyt 20 prosenttia saaresta. Turkki pysäytti hyökkäyksen ja pääministeri Ecevit sanoi, että miehityksen päämäärä oli saavutettu. Aselevon yhteydessä molemmat osapuolet sopivat Ison-Britannian kanssa rauhanneuvotteluista, jotka alkoivat Genevessä. Turkin hallitus ilmoitti, että ainoastaan 57 turkkilaista oli kaatunut ja 184 haavoittunut. Sadattuhannet olivat menettäneet kotinsa.
Sotilasjuntan kaatuminen
Kyproksen tapahtumien jälkeen Kreikan juntan johtaja kenraali Gkizíkis ilmoitti luovuttavansa vallan siviilipolitiikoille. Ratkaiseva syy juntan vallasta luopumiselle oli Kyproksen kriisin hoidon epäonnistuminen. Gkizíkis pyysi hallituksen johtoon entisen pääministerin Konstantínos Karamanlíksen, joka oli asunut maanpaossa Pariisissa. Karamanlíksen tehtävä oli muodostaa hallitus. Karamanlís ilmoitti radio-ja televisiopuheessa, että hänen tuleva hallituksensa olisi laajapohjainen ja sen tarkoituksena olisi Kreikan itsenäisyyden puolustaminen.
Karamanlís armahti kaikki poliittiset vangit, sulki Gyároksen keskitysleirin ja myönsi lehdistönvapauden. Ulkomailla asuvat kreikkalaiset maanpakolaiset, kuten entinen ministeri Andréas Papandréou, säveltäjä Theodorákis, laulaja María Farantoúri ja näyttelijä Melína Merkoúri, palasivat takaisin kotimaahansa. Televisio- ja radiopuheessa Karamanlís sanoi puolustavansa Kyproksen itsenäisyyspolitiikkaa ja tyrmäsi énosis-liikkeen vaatimukset.
Jälkiselvittely
Kreikan kukistettu eversti Papadópoulos ja neljä muuta juntan jäsentä asettiin 21. lokakuuta 1974 syytteeseen vastuusta ainakin 18 henkilön kuolemasta Teknillisen korkeakoulun opiskelijamielenosoituksessa. Ateenan pääsyyttäjä Konstantínos Fafoútis sanoi tiedotteessaan, että kuolonuhreja olisi enemmänkin. Syytettyjen joukossa oli Papadópouloksen lisäksi entinen sotilaspoliisipäällikkö Dimítrios Ioannídis. Kolmea armeijan upseeria ja 13 poliisipäällikköä oli syytetty kiduttamisesta. Papadópoulos ja hänen lähimmät avustajansa olivat vaarassa saada syytteen valtiopetoksesta joka olisi merkinnyt Kreikan lainsäädännössä kuolemantuomiota.
Siviilituomioistuin tuomitsi 23. elokuuta 1975 kolme Kreikan sotilasjuntan entistä johtomiestä kuolemaan kapinasta ja valtiopetoksesta. He olivat entinen presidentti-pääministeri Papadópoulos ja hänen lähimmät miehensä Pattakós ja Nikólaos Makarézos. Myöhemmin tuomiot muutettiin elinkautisiksi vankeusrangaistuksiksi. Kahdeksan muuta syytettyä sai elinkautisen vankeustuomion maanpetoksesta ja 10 vuoden vankeuden kapinasta. Tuomittujen joukossa olivat kenraali Zoitákis, sotilaspoliisipäällikkö Ioannídis, armeijan esikunnanpäällikkö Grigórios Spantidákis, everstit Ioánnis Ladás ja Antónios Lékkas, juntan tiedotuspäällikkö Michaíl Roufogális, Konstantínos Papadópoulos (Geórgioksen veli) ja eversti Michaíl Balópoulos.
Sotilasvallan jälkeenkin kreikkalaiset kannattivat edelleen tasavaltaa, eikä kuningas Konstantin päässyt enää valtaan. Samaan aikaan massaturismi alkoi tuoda Kreikalle taloudellista piristystä, jonka tuomasta vauraudesta myös saarialueet pääsivät osallisiksi. Matkailijoita varten syntyneet lentoyhteydet tarjosivat kuljetusreitin maan tekstiili- ja vaatetusteollisuudelle, joka synnytti työmahdollisuuksia.
Vega (raketti)
right|90px Vega on ESAn rakettiohjelmassa vuodesta 1998 alkaen kehitetty pieni italialainen kantoraketti. Rakettia laukaistaan Guayanan avaruuskeskuksesta ja sen ensimmäinen laukaisu tehtiin 13. helmikuuta 2012.
Raketin myyntihinta on 32 miljoonaa euroa, joka on kilpailukykyinen venäläisiin pieniin kantoraketteihin verrattuna. Sillä laukaistaan 300–2 500 kg painavia satelliitteja matalille maan kiertoradoille. Vega-raketti kykenee viemään 1 500 kg:n painoisen satelliitin 700 km radalle ja tämän kaltaista laukaisua pidettiinkin raketin suunnittelussa tyyppitapauksena. Tätä painavammat satelliitit laukaistaan alhaisemmille radoille. Raketin lasteina tulee olemaan pääosin tieteellisiä tutkimussatelliitteja.
Se on nimetty Vega-tähden mukaan.
Historia
Ennen Vega-raketin käyttöönottoa ESA:lla oli käytössään ja Guayanasta laukastavana vain oma raskas Ariane 5 ja keskiraskas venäläisvalmisteinen Sojuz. Kevyt kantoraketti puuttui. Ariane 5 valmistetaan pitkälti Ranskassa ja Saksassa. Osin tästä syystä Italia ajoi vahvasti Vega-raketin kehitystä ja siitä lopulta tuli raketin päävalmistusmaa.
Raketin kehityksen rahoittaa ja toteutti pääosin (65%) Italia. Muut rahoittajat ja hankkeen toteuttajat ovat olleet Ranska (25,3 %), Belgia (6,9 %), Espanja (4,6 %), Alankomaat (3,2 %), Sveitsi (1 %) ja Ruotsi (0,6 %). Raketin toteutti pääosin entinen Fiat Avio eli nykyinen Avio s.p.A. Tämän Rooman lähellä Colleferron laaksossa sijaitsevan rakettitehtaan omistivat italialainen Finmeccanica ja yhdysvaltalainen sijoitusyhtiö Carlyle Group. Ne myivät elokuussa 2006 yhtiön 2,6 miljardilla eurolla Cinven Ltd-yhtiölle. Jos markkinat ovat suotuisat uusi omistaja vienee yhtiön pörssiin.
Raketin ensilento oli suunniteltu tapahtuvan marraskuussa 2010. Ranska vientikieltosäännöillään esti sen, että Vega-raketin lennonohjausohjelmistona voitaisiin käyttää ranskalaista ohjelmistoa, joka pakotti italialaiset kehittämään korvaavan oman koodin. Osin tämän vuoksi ensilaukaisu viivästyi. Vegan ensimmäinen laukaisu tehtiin 13. helmikuuta 2012 ja lastina oli italialaisia, belgialaisia, saksalaisia, romanialaisia jne. CubeSat-opiskelijasatelliitteja.
Rakenne
Vegan teknologiat ovat osin peräisin Ariane-raketeista. Raketin kokonaismassa on 137 000 kg. Vega-raketissa on kolme kiinteän ajoaineen rakettivaihetta ja neljäs vaihe, jossa on ukrainalaistekoinen nestemoottori ja avioniikka.
Ensimmäisen vaiheen rakettimoottori on italialainen P80. Kiinteä ajoaine koostuu polttoaineena ja sidosaineena toimivasta hydroksyylipäätteisestä polyvinyylietyleenistä ja hapettimena toimivasta ammoniumperkloraatista. Lisäksi seoksessa on hieman alumiinipulveria. Vaiheen laukaisumassa on 95 tonnia ja ajoainetta siitä 88 tonnia. Vaiheen hiilikuituisen ulkorakenteen halkaisija on 3 metriä. Vaiheen laukaisutyötövoima on 3 040 kN ja paloaika on 107 sekuntia.
Jatkokehitys
Vegasta on kehitteillä Lyra-nimellä noin 30 % voimakkaampi raketti, jonka rakentaminen ja laukaisu kuitenkin on tarkoitus olla liki Vegaa vastaava.
==Tekniikkaa ==
Tiberius Gracchus
pienoiskuva|Tiberius Gracchus. Kuva teoksesta Promptuarii Iconum Insigniorum. Tiberius Sempronius Gracchus (noin 163 eaa. – kesäkuu 133 eaa.) oli Rooman tasavallan aikainen poliitikko. Hänet valittiin vuonna 133 eaa kansantribuuniksi, ja hän alkoi ajaa maareformia, jonka tarkoituksena oli parantaa pienviljelijöiden asemaa. Gracchus murhattiin häntä vastustaneiden senaattorien lietsomassa mellakassa. Tiberius Gracchuksen nuorempi veli Gaius Sempronius Gracchus ajoi myöhemmin samoja poliittisia tavoitteita.
Tausta ja nuoruus
Tiberius Gracchus syntyi varakkaaseen roomalaiseen ylhäisöperheeseen. Hänen isänsä, myös nimeltään Tiberius Sempronius Gracchus, oli ollut konsuli, ja hänen äitinsä, Cornelia Africana, oli valtiomies ja sotapäällikkö Scipio Africanuksen tytär. Vaimonsa Claudian kautta hänellä oli lisäksi hyvät suhteet Scipioiden kilpailijoihin, Claudii Pulchri -sukuun. Tiberius Gracchus sai kreikkalaiseen sivistykseen pohjautuvan kasvatuksen, ja tämä tuki hänen luontaisia puhelahjojaan tuomalla hänen sanoihinsa selkeyttä. Erityisesti stoalainen opettaja Blossius oli Tiberius Gracchukselle tärkeä vaikuttaja.
Tiberius Gracchus taisteli kolmannessa puunilaissodassa ja osallistui vuonna 146 eaa Karthagon valloitukseen lankonsa ja serkkunsa Scipio Aemilianuksen alaisena. Gracchus toimi Espanjassa vuonna 137 eaa kvestorina konsuli Mancinusin alaisena pitkittyneessä siirtomaa-sodassa. Hän pystyi vaikutusvallallaan ja perheensä hyvän maineen ansiosta pelastamaan roomalaisten armeijan täydelliseltä tuholta Numantiassa tekemällä rauhansopimuksen espanjalaisten heimojen kanssa. Mutta Scipio Aemelianuksen vaatimuksesta Rooman senaatti hylkäsi sopimuksen, ja Mancinus palautettiin vangitsijoilleen. Tämä tapaus vieraannutti Tiberius Gracchuksen Scipioiden johtamasta senaatin ryhmittymästä. Hän liittoutui sen sijaan Claudiusten ryhmittymän kanssa.
Maareformi
Gracchuksen sotilaskokemukset olivat paljastaneet hänelle Rooman piilevän heikkouden. Armeijan henkilöstö oli kiristetty äärirajoille, jotta Rooma pystyisi säilyttämään Välimeren herruuden. Samaan aikaan voimavarat Italiassa alkoivat ehtyä. Rooman alkeellinen talousjärjestelmä, joka oli ravinnut vuosisatojen ajan suuren ja köyhän maanviljelijäväestön, alkoi rapautua. Sitä heikensivät erityisesti valloitussodissa rikastuneiden suurmaanomistajien laajat tilukset, joita viljelivät orjat ja päivätyöläiset. Asepalvelukseen kelpuutettiin vain maata omistavat maanviljelijät, joiden määrä oli laskenut merkittävästi, kun taas maata omistamattoman köyhälistön lukumäärä kasvoi.
Tiberius Gracchus pyrki löytämään ratkaisun miehistöpulaan palauttamalla vanhan roomalaisen käytännön, joka oli hylätty viimeisen 30 vuoden aikana. Gracchus ryhtyi ajamaan maareformia, jossa maata omistamattomat kansalaiset saisivat omistukseensa julkisia maita (ager publicus) Rooman valloittamilta alueilta. Kuluneina vuosikymmeninä suurin osa näistä maista oli joutunut Italian maalaisaatelin käsiin, jotka olivat viljelleet maata sukupolvien ajan vastineena Rooman valtiolle maksamistaan veroista.
Voidakseen toteuttaa uudistuksen Gracchus pyrki kansantribuuniksi, ja hänet valittiin kansankokouksessa virkaan vuonna 133 eaa. Tavallisesti tribuunit olivat noudattaneet senaatin ehdotuksia, mutta muutamien aiempien vuosien aikana tribuunit olivat useamman kerran ajaneet uudistuksia, joilla ei ollut senaatin hyväksyntää. Gracchuksella oli konsuli Publius Mucius Scaevolan tuki, sillä tämä oli ollut laatimassa maareformia.
Kun maareformin lakiesitys esitettiin kansankokoukselle pitkien julkisten keskustelujen jälkeen, kansantribuuneista toinen, Marcus Octavius, käytti veto-oikeuttaan puolustaakseen suurmaanomistajien etuja. Kun Octavius ei perääntynyt kannastaan, yritti Tiberius Gracchus vielä saada senaatin hyväksynnän lakiehdotukselle. Se ei kuitenkaan onnistunut, jolloin Tiberius Gracchus yrittikin uutta keinoa. Hän vaati kansankokousta erottamaan Octaviuksen tribuunin virasta. Yllättäen kansankokous erotti Octaviuksen, jolloin hänen veto-oikeutensa poistui ja kansankokous hyväksyi lain maareformista. Ocataviuksen erottaminen vieroitti kuitenkin useimmat Gracchuksen kannattajista, sillä he katsoivat, että tämä teko heikensi tribuuni-instituution uskottavuutta. He eivät voineet hyväksyä Tiberius Gracchuksen omasta päästään keksimää perustelua, jonka mukaan kansan tahtoa vastustaneet tribuunit lakkaisivat olemasta tribuuneja. Gracchuksen mielestä myös Pergamonin kuninkaan Attalos III:n Roomalle testamenttaama omaisuus tuli jakaa suoraan sitä tarvitseville kansalaisille. Hän ilmoitti lisäksi asettuvansa ehdolle tribuuniksi myös seuraavaksi vuodeksi. Tätä pidettiin ennenkuulumattomana, sillä uudelleenvalintaa ei ollut harjoitettu viimeisen 300 vuoden aikana ja sen epäiltiin laajalti olevan laitonta. Näitä tapahtumia seurasi mellakka, jossa Gracchus ja joukko hänen kannattajiaan saivat surmansa.
Mihail Speranski
thumb|Mihail Speranski, Helsingin yliopistoa varten vuonna 1850 teetetty kopio [[George Dawen maalaamasta muotokuvasta, taustalla Helsinki.]]
Mihail Mihailovitš Speranski (12. tammikuuta (J: 1. tammikuuta) 1772 Tšerkutino, Vladimirin kuvernementti – 23. helmikuuta (J: 11. helmikuuta) 1839 Pietari ) oli venäläinen kreivi ja valtiosihteeri, joka toimi keisari Aleksanteri I:n uudistusmielisenä neuvonantajana. Hän oli myös muotoilemassa Suomen autonomiaa ja toimi vuosina 1809–1811 Suomen suuriruhtinaskunnan ensimmäisenä valtiosihteerinä, mikä tarkoitti, että hän esitteli keisarille kaikki Suomea koskevat asiat.
Venäjän hallinnon modernisointihanke
Speranski nimitettiin vuonna 1801 valtiosihteeriksi ja hän sai vuonna 1809 todellisen valtioneuvoksen arvonimen. Speranski uskoi valistuneeseen itsevaltiuteen, mutta katsoi, että tehokkaan hallinnon oli perustuttava lakeihin ja säädöksiin. Hänen mielestään virkanimityksissä pätevyyden piti olla tärkein kriteeri syntyperän tai suositusten sijasta. Tässä tehtävässä hän järjesti uudelleen ja samalla modernisoi maan sisäministeriön ja laati vuonna 1809 esityksen koko valtakunnan hallinnon uudistamisesta. Sen mukaan hallinnossa olisi neljä tasoa: 1) volostit, 2) piirit, 3) provinssit ja 4) koko maa. Kullakin tasolla olisi lainsäädäntöelimensä (duuma), 2) oikeusistuimet ja 3) toimeenpanoelimet (ylimpänä ministeriöt). Keisari kuitenkin epäili, että uudistus vähentäisi itsevaltiaan hallitsijan valtaa. Suunnitelmasta toteutettiin vain ylin osa, toimeenpaneva Venäjän valtakunnanneuvosto (1810).
Suomen asioiden järjestäminen
Kun Venäjä oli valloittanut Suomen, antoi Aleksanteri I 1. joulukuuta (19. marraskuuta) 1808 määräyksen, että kaikki Suomea koskevat asiat olisi esiteltävä suoraan hänelle ohi Venäjän ministerien. Tätä on kutsuttu Suomen autonomian syntyhetkeksi. Aluksi Suomen asioiden esittely kuului Suomen kenraalikuvernöörille, mutta tehtävä siirrettiin pian Speranskille, jolle jo entuudestaan kuului muidenkin valtakunnan länsiosaan liitettyjen alueiden kuten Valakian ja Moldovan asioiden esittely. Kyseessä oli ilmeisesti keisarin suullinen määräys, ja se mainitaan ensi kerran eräässä 9. tammikuuta 1809 (28. joulukuuta 1808) päivätyssä kirjeessä. Speranski oli tuolloin Venäjän apulaisoikeusministeri, joten Suomen asioiden hoitaminen Pietarissa keskittyi aluksi hänen alaisuuteensa oikeusministeriössä. Speranskin kansliaan palkattiin hänen avukseen Robert Henrik Rehbinder ja muita suomalaisia. Lisäksi asioita valmistelemaan perustettiin syksyllä 1809 Suomen asiain komissio, jonka työhön Speranski ei kuitenkaan ollut tyytyväinen.
Speranski osallistui keskeisesti Suomen johtavan hallintoelimen eli keisarillisen hallituskonseljin (myöhempi Suomen senaatti) ohjesäännön laadintaan, mikä myös viitoitti maan autonomian muotoutumista. Hän viimeisteli esityksen lopulliseen muotoonsa. Lisäksi Speranski toimi kesästä 1809 alkaen Turun akatemian kanslerina, mutta ei muiden virkojensa vuoksi juuri ehtinyt paneutumaan tähän tehtävään.
Speranski tuki vuonna 1811 Gustaf Mauritz Armfeltin ehdotusta perustaa Pietariin Suomen asiain komission tilalle vaikutusvaltaisempi ja kokonaan suomalaisista koostuva valmisteluelin, Suomen asiain komitea. Speranski viimeisteli komitean ohjesäännön Armfeltin luonnoksen pohjalta. Samalla Suomen asioiden esittely siirtyi pois Speranskilta, kun Suomen asiain komitean yhteyteen perustettiin erityinen Suomen valtiosihteerin virka, johon nimitettiin Rehbinder. Speranski lienee tukenut komitean perustamista voidakseen keventää omaa työtaakkaansa hankkiutumalla eroon Suomen asioiden hoitamisesta. Hän tuki samaan aikaan Armfeltia myös toisessa tärkeässä hankkeessa, niin sanotun Vanhan Suomen yhdistämisessä Suomen suuriruhtinaskuntaan.
Epäsuosio ja suosion palaaminen
Speranski kuului Venäjän johdossa ranskalaismieliseen ryhmään ja vastustajiensa toiminnan seurauksena hän joutui vuonna 1812 Aleksanteri I:n epäsuosioon. Hänet erotettiin maaliskuussa 1812 viroistaan, vangittiin ja karkotettiin kahdeksi vuodeksi Permin kaupunkiin Siperiaan. Sen jälkeen hän sai oleskella omalla maatilallaan, kunnes hänet vuonna 1818 nimitettiin Penzan kuvernööriksi ja 1820 Siperian kenraalikuvernööriksi. Speranski uudisti myös Siperian hallintoa ja sai pian luvan palata Pietariin. Nikolai I:n aikana hänelle annettiin jälleen merkittäviä tehtäviä ja hänet nimitettiin keisarin kansliaan perustetun uuden kodifikaatio-osaston johtajaksi. Sen tarkoituksena oli koota yhteen kaikki keisarikunnan lait ja samalla yhtenäistää sekä tehostaa hallintoa. Speranskille myönnettiin kreivin arvo vuonna 1838, vuotta ennen hänen kuolemaansa.
Lakien kodifikaatio
Speranski teki vuodesta 1833 Nikolai I:n kanslian II osastossa lakikodifikaatiota. Tarkoituksena oli koota voimassa olevat lakimääräykset ja yhtenäistää niitä. Ensin syntyi kronologinen kokoelma laeista ja ukaaseista vuosilta 1649–1833. Tätä nimitettiin taannehtivasti julkaistuksi asetuskokoelmaksi. Voimassa oleva oikeus julkaistiin omana kokoelmanaan. Näin pyrittiin pois mielivallasta, vaikka Venäjä olikin yksinvaltaisesti johdettu valtio.
Yksityiselämä
Speranski oli vuodesta 1798 naimisissa Elisabeth Stephenin kanssa ja heillä oli yksi tytär.
Kadunnimi Helsingissä
Speranskin mukaan nimettiin vuonna 1906 katu Helsingin Eirassa Speranskintieksi. Nimi poistettiin käytöstä useiden muiden venäläisten nimien tavoin vuonna 1928, mutta palautettiin 1998 nimeksi eräälle läheiselle kadunpätkälle, joka erotettiin Hernesaarenkadusta.
Steve Holland
Steven Jerome Holland (25. helmikuuta 1954 – 2. elokuuta 2020) oli yhdysvaltalainen kitaristi. Hänet tunnettiin Molly Hatchet -rockyhtyeen entisenä kitaristina. Holland perusti yhtyeen Dave Hlubekin kanssa vuonna 1971. Hän oli viimeinen elossa ollut yhtyeen alkuperäiseen kokoonpanoon kuulunut jäsen.
Holland soitti Fender Stratocaster- ja Gibson Firebird -sähkökitaroilla.
Ura
Holland aloitti kitaransoiton 8-vuotiaana ja sai kaksi vuotta myöhemmin lahjaksi ensimmäisen kitaransa. Hänet innosti muusikoksi Jimi Hendrix ja varsin tämän kappale "Foxy Lady". 17-vuotiaana Holland muutti Jacksonvilleen, jossa tapasi Dave Hlubekin tämän silloisessa työpaikassa, soitinkaupassa. Samassa liikkeessä työskenteli myös tuleva The Allman Brothers Band -jäsen Dickey Betts.
Holland on mukana Molly Hatchetin viidellä ensimmäisellä studioalbumilla. Hän osallistui yhtyeen lukuisten kappaleiden säveltämiseen. Holland kuului Dave Hlubekin ja Duane Rolandin kanssa Molly Hatchetin alkuperäiseen kitaristikolmikkoon, joka oli yhdessä vuoteen 1984. Tuolloin Holland erosi yhtyeestä, joka oli Detroitissa esiintymässä Sammy Hagarin kanssa. Hollandin tilalle liittyi kosketinsoittaja John Galvin, jota hän itse pyysi ottamaan paikkansa.
Molly Hatchetista lähdettyään Holland ei ole toiminut aktiivisesti musiikkialalla. 1990-luvun lopussa hän soitti useiden vanhojen yhtyetovereidensa kanssa Dixie Jam Band -yhtyeessä. He esiintyivät muun muassa Molly Hatchet -solisti Danny Joe Brownille järjestetyssä tukikonsertissa heinäkuussa 1999. Vuonna 2003 Holland liittyi Southern Rock Allstarsiin, jossa soittivat ennestään Dave Hlubek ja Duane Roland. Hän on vieraillut useiden muidenkin southern rock -artistien keikoilla.
Vuonna 2005 Holland perusti entisten Molly Hatchet -yhtyetovereiden kanssa Gator Country -tribuuttiyhtyeen. Yhtyeessä olivat mukana Duane Roland, laulaja Jimmy Farrar, rumpali Bruce Crump ja basisti Riff West. Myös Dave Hlubek aikoi liittymään mukaan, mutta palasikin sen sijaan Molly Hatchetiin. Roland kuoli vuonna 2006, jonka jälkeen Hollandin kitaristikumppaneina Gator Countryssa toimivat Paul Chapman ja Linni Disse. Gator Country julkaisi singlen "Oh Atlanta" ja livealbumin. Yhtye lopetti toimintansa Westin ja Crumpin kuoltua vuosina 2014 ja 2015.
Holland selvisi aivohalvauksesta 2000-luvun alussa. Hollandin kuolinsyytä ei ole kerrottu julkisuuteen mutta hänen terveytensä kerrotaan heikenneen jo jonkin aikaa.
Danton Heinen
Danton Heinen (s. 5. heinäkuuta 1995 Langley, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Pittsburgh Penguinsin organisaatiossa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta Heinen osaa pelata myös laidassa. The Sports Forecaster -sivuston mukaan hän on monipuolinen tulosta tekevä hyökkääjä, jolla on hyvät kädet ja maalintekovaistot. Heinen myös luistelee hyvin. Hänen tulisi kuitenkin lisätä massaa, jotta Heinen voittaisi paremmin kaksinkamppailuja.
Ura
Heinen aloitti jääkiekkoilun kotikaupungissaan Brittiläisen Kolumbian Langleyssa. Hän pelasi pitkään Langley Eaglesissa, kunnes Heinen aloitti kaudella 2010–2011 Brittiläisen Kolumbian alueellisen BCMML-juniorisarjan Valley West Hawksin joukkueessa. Kaudeksi 2012–2013 hän siirtyi PIJHL-junioriliigan Richmond Sockeyesiin. Heinen oli joukkueen toiseksi paras syöttäjä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 21+28=49. Hän voitti kauden päätteeksi liigan mestaruuden. Heinen voitti myös Cyclone Taylor Cupin ja Keystone Cupin. Heinen debytoi samalla kaudella myös BCHL-junioriliigassa Merritt Centennialsin joukkueessa, jossa hän pelasi neljä ottelua.
Boston Bruins varasi Heinenin neljännellä kierroksella 116. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2014. Vuodet 2014–2016 hän kävi Denverin yliopistoa. Freshman -vuotenaan 2014–2015 Heinen jakoi koko NCHC:n pistepörssin voiton Miami-Ohion Austin Czarnikin kanssa tehoilla 16+29=45, mutta Heinen vei kuitenkin varsinaisen kärkisijan suuremman maalimääränsä turvin. Hänet valittiin kauden päätteeksi sarjan vuoden tulokkaaksi, toiseen tähdistökentälliseen sekä tulokkaiden tähdistökentälliseen. Sophomore -vuotenaan 2015–2016 Heinen oli Denverin paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 20+28=48, joilla hän jakoi NCHC:n pistepörssin neljännen sijan St. Cloudin Joey Benikin kanssa. Heinen jakoi myös joukkueensa sisäisen tehotilaston voiton Will Butcherin kanssa lukemalla +19. Hänet valittiin kauden päätteeksi sarjan vuoden hyökkääjäksi ja ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
Huhtikuussa 2016 Heinen teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Boston Bruinsin kanssa. Hän liittyi samalla loppukevääksi amatööritry-out -sopimuksella AHL-joukkue Providence Bruinsiin, jossa Heinen pelasi kaksi runkosarja- ja playoff-ottelua tehden kaksi syöttöpistettä. Syksyn 2016 harjoitusleirin päätteeksi hän otti paikan Boston Bruinsin NHL-kauden 2016–2017 avauskokoonpanosta. Heinen teki näin ollen NHL-debyyttinsä runkosarjan avauskierroksella 13. lokakuuta 2016 vieraissa Columbus Blue Jacketsia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 11.25 minuuttia ja keräsi yhden kahden minuutin jäähyn koukkaamisesta. Heinen pelasi kahdeksan NHL-ottelua ilman tehopisteitä, kunnes Bruins lähetti hänet farmijoukkue Providence Bruinsiin. Heinenin varsinainen tulokaskausi toi siellä 64 runkosarjaottelussa tehot 14+30=44 ja 17 playoff-ottelussa tehot 9+9=18. Hän oli pudotuspeleissä joukkueensa paras pistemies ja maalintekijä. Heinen voitti myös AHL:n pudotuspelien tulokkaiden piste-, maali- ja syöttöpörssin.
Syksyn 2017 harjoitusleirin päätteeksi Boston Bruins lähetti Heinenin farmiin. Hänet kuitenkin nostettiin ensimmäisen kerran kauden 2017–2018 aikana seuran NHL-vahvuuteen vain yhden ottelun jälkeen. Heinen teki kolmessa pelaamassaan ottelussa yhtä monta syöttöpistettä, kunnes hänet lähetettiin takaisin farmiin. Heinen nostettiin Bruinsin NHL-vahvuuteen taas kolmen AHL-ottelun jälkeen. NHL-paluuottelussaan 26. lokakuuta 2017 San Jose Sharksia vastaan Heinen avasi maalitilinsä NHL:ssä heti kahdella osumalla, joista jälkimmäinen ratkaisi Bruinsille 2–1-voiton. Hänet valittiin ottelun ykköstähdeksi. Siirtotakarajalla helmikuussa 2020 Bruins kauppasi Heinenin Anaheim Ducksiin vaihdossa Nick Ritchieen
Heinäkuussa 2021 Heinen solmi vuoden ja arvoltaan 1,1 miljoonan dollarin sopimuksen Penguinsin kanssa.
Luvia
Luvia on Suomen entinen kunta, joka sijaitsee Satakunnan maakunnassa. Vuoden 2017 alusta Luvia on osa Eurajokea. Ennen kuntaliitosta Luvialla asui 0 (31.12.2016) ihmistä, ja sen pinta-ala oli 0 km², josta 0 km² oli vesistöjä. Väestötiheys oli 0 asukasta/km².
Luvian naapurikunnat olivat Eurajoki, Nakkila, Pori ja Ulvila. Vuoteen 1967 saakka naapurikuntiin kuului myös Porin maalaiskunta.
Luvian vaakunan on suunnitellut Heikki Hermonen, ja se on vahvistettu vuonna 1954.
Luvia ja Eurajoki yhdistyivät vuoden 2017 alussa.