cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oahu
Maantiede
Oahu sijaitsee Yhdysvalloille kuuluvassa Havaijissa. Se sijaitsee Kauain kaakkoispuolella ja Molokain luoteispuolella. Muiden Havaijin saarten tavoin Oahukin on tuliperäinen saari. Saarella on kaksi vuoristoa, Koolau ja Waianae, joiden välissä on tasanko.
Historia
Tahitilaiset asuttivat Oahua pysyvästi vuoden 500 paikkeilla. Oahu oli ensimmäinen Havaijin saari, jonka James Cook havaitsi ollessaan tutkimusmatkalla Tyynellämerellä tammikuussa 1778. Eurooppalaiset kävivät saarella ensimmäistä kertaa vuonna 1779. Vuonna 1795 Havaijin saaren kuningas Kamehameha I valloitti Oahun. Kuningas Kamehameha III siirsi Havaijin pääkaupungin Mauin saarelta Oahulla sijaitsevaan Honoluluun vuonna 1845. Vuonna 1898 Oahusta tuli muiden Havaijisaarten tavoin osa Yhdysvaltoja. 1900-luvulla saaresta tuli Yhdysvaltain laivaston tukikohta ja Japani hyökkäsi toisen maailmansodan aikana siellä sijaitsevaan Pearl Harboriin.
Talous
Nykyään matkailu on Oahulle merkittävä elinkeino. Waikikissa sijaitsee maailmankuuluja rantoja ja North Shore on suosittu surffauspaikka. Saarella käy vuosittain yli viisi miljoonaa matkailijaa.
Oahulla viljellään ananasta, mikä on yksi saaren tärkeimmistä taloudenosista.
Saarella sijaitsee kaksi yliopistoa (Havaijin yliopisto ja Havaijin Tyynenmeren yliopisto), joissa tarjotaan muun muassa merkittävää oseanografian ja meteorologian opetusta. Saarella sijaitsee myös Yhdysvaltojen Tyynenmeren laivaston päätukikohta Pearl Harbor ja armeijan toiminta on tärkeä osa saaren taloutta.
Yhdysvaltalaista Lost-televisiosarjaa kuvattiin saarella ja sen läheisyydessä. Myöskin televisiosarjaa Havaiji 5-0 kuvataan Oahulla. Oahu on myös Test Drive Unlimited- ja Test Drive Unlimited 2 -pelien pelialueena, ja kaikki tiet ovat täysin mallinnettu itse Oahun tieverkostosta, joten on mahdollista periaatteessa tutkia koko saari.
Mihail Pugovkin
Mihail Ivanovitš Pugovkin  oli venäläinen näyttelijä. Hän esiintyi elokuvissa ja televisiossa 1940-luvun alusta aivan viime vuosiin asti.
Pugovkin syntyi Rameškissa, silloisessa Neuvostoliitossa. Hän sai Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen vuonna 1988.
Milli Vanilli
Milli Vanilli oli Fabrice Morvanin ja Rob Pilatuksen muodostama popmusiikkiduo, joka perustettiin Saksassa vuonna 1988. Yhtye muistetaan siitä, että kahden menestysalbumin jälkeen paljastui, että he eivät itse laula levyillään. Heidän tunnetuin laulunsa on ”Girl You Know It’s True” samannimiseltä albumilta, joka nousi Yhdysvalloissa listaykköseksi.
Milli Vanilli oli tuottaja Frank Farianin luomus. Popduo voitti 1990 parhaan uuden artistin Grammy-palkinnon. Viimein 12. marraskuuta 1990 tuottaja Farian myönsi, ettei musiikkiduo itse laulanut levyillään. Skandaalista huolimatta Milli Vanillin soundi, joka yhdisti eurodancen amerikkalaisiin hip hop -rytmeihin, saattoi vaikuttaa osaltaan tämän päivän melodisen hip hopin syntyyn.
Oikeita laulajia Milli Vanillin levyillä olivat muun muassa Charles Shaw, Johnny Davis ja Brad Howell. Milli Vanillin paljastuttua huijaukseksi Farian tuotti LP:n Moment of Truth nimellä The Real Milli Vanilli.
Dianna Agronin diskografia
Tämä on Dianna Agronin diskografia.
Bola Ige
Bola Ige (13. syyskuuta 1930 – 23. joulukuuta 2001) oli nigerialainen poliitikko ja lakimies, etniseltä taustaltaan joruba.
Ige toimi Oyon osavaltion kuvernöörinä vuosina 1979–1983. Hänet nimitettiin Nigerian oikeusministeriksi ja -kansleriksi vuonna 2000. Ige toimi tässä virassa kuolemaansa saakka.
71-vuotias Ige surmattiin 23. joulukuuta 2001. Ampujat olivat tunkeutuneet yöllä hänen asuntoonsa Ibadanissa.
Massimiliano Blardone
thumb|Massimiliano Blardone. Massimiliano Blardone (s. 26. marraskuuta 1979) on uransa lopettanut italialainen alppihiihtäjä, joka oli erikoistunut suurpujotteluun.
Blardone sijoittui St. Antonin MM-kilpailuissa 2001 suurpujottelussa viidenneksi. Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002 hän oli kahdeksas ja Torinossa 2006 yhdestoista. Val d'Iséren MM-kilpailuissa 2009 hän oli viides, Vancouverin olympialaisissa 2010 yhdestoista ja Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 niin ikään yhdestoista.
Blardone on voittanut suurpujottelussa seitsemän maailmancupin osakilpailua: 11. tammikuuta 2005 Adelbodenissa, 18. joulukuuta 2005 Alta Badiassa, 2. joulukuuta 2006 Beaver Creekissä, 8. joulukuuta 2007 Bad Kleinkirchheimissa, 20. joulukuuta 2009 Alta Badiassa, 18. joulukuuta 2011 Alta Badiassa ja 26. helmikuuta 2012 Crans-Montanassa. Hän sijoittui suurpujottelun kokonaiscupissa toiseksi kausilla 2005–2006 ja 2006–2007 pistemäärillä 442 ja 380 sekä kolmanneksi kausilla 2003–2004 ja 2011–2012 pistein 266 ja 408.
Blardone voitti pujottelun nuorten maailmanmestaruuden vuonna 1999. Hän on voittanut Italian suurpujottelumestaruuden vuonna 2001 ja supersuurpujottelumestaruuden 2006.
Guimarinpäivännouto
Guimarinpäivännouto (Helianthemum teneriffae) on päivännoutokasvien (Cistaceae) heimoon, päivännoutojen (Helianthemum) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on Teneriffan saarella kasvava harvinainen ja endeeminen laji, jolta tunnetaan vain yksi populaatio. Guimarinpäivännouto on luokiteltu Espanjassa uhanalaiseksi lajiksi ja se sisältyy myös Kanariansaarten suojeltavien lajien luetteloon.
Guimarinpäivännouto on kasvutavaltaan pysty ja pensasmainen laji, joka muistuttaa muita samantapaisia lajeja, mutta on erotettavissa niistä muun muassa lehtiensä ja kukkiensa koon perusteella. Guimarinpäivännoudon lehdet ovat soikeanpuikeita ja alle 3 cm pitkiä sekä korvakkeellisia. Guimarinpäivännoudon kukinto koostuu 4–12 kukasta, ja kukat ovat halkaisijaltaan 2 cm. Kukkien verholehdet ovat karvaisia.
International Mobile Subscriber Identity
IMSI (International Mobile Subscriber Identity) on enintään 15 merkkiä pitkä numerosarja, joka on tallennettu puhelimen SIM-kortille. Tällä numerosarjalla voidaan yksilöidä jokainen GSM/UMTS-verkon käyttäjä. GSM/UMTS-puhelin lähettää tämän numerosarjan verkkoon kirjautuessa, jonka jälkeen sitä ei enää lähetetä, vaan verkossa asiointi tapahtuu tilapäisellä (TMSI) numerosarjalla. IMSI numero koostuu käyttäjän maanumerosta (MCC), operaattoritunnuksesta (MNC) sekä MSIN-numerosta, joka on yksilöllinen jokaiselle SIM-kortille. IMSI perustuu ITU E.212 -standardiin. IMSI sisältää Mobile Country Coden (MCC), Mobile Network Coden (MNC) sekä Mobile Subscriber Identity Numberin (MSIN).
Hampus Furuhjelm
thumb|220px|Johan Hampus ja Anna Furuhjelm 1859.
Johan Hampus Furuhjelm, (, Ivan Vasiljevitš Furugelm) (11. maaliskuuta 1821 – 21. syyskuuta 1909) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan laivaston vara-amiraali ja tutkimusmatkailija sekä Alaskan, Venäjän Kaukoidän ja Taganrogin kaupungin kuvernööri.
Varhaisvuodet
Johan Hampus Furuhjelm syntyi Helsingissä 1821 Furuhjelmin ruotsinkieliseen aatelissukuun Otto Vilhelm Furuhjelmin (1794–1871) ja Ulrika Johanna Fredrika Fockin (1795–1856) lapsena. Hänen veljiään olivat kenraaliluutnantti Johan Otto Vladimir Furuhjelm, vuori-intendentti Hjalmar Furuhjelm ja Kaukoitään matkustanut Karl Harald Felix Furuhjelm. Hampus sai kotiopetusta kunnes 15-vuotiaana 1836 kirjoittautui Venäjän laivaston 1. suomalaiseen meriekipaasiin. Valmistuttuaan merikadetiksi 1839 hän palveli Itämeren laivastossa ensin linjalaivoilla ja fregateilla ja osallistui sitten vuosina 1843–1844 Suomenlahden merenmittauksiin kuunari Meteorilla. Vuosina 1846–1847 Furuhjelm palveli luutnanttina Mustallamerellä ja sen jälkeen taas eri tehtävissä Itämerellä.
Alaskassa ja Tyynellämerellä
Pietarissa Furuhjelm tutustui Venäjän amerikkalaisten siirtokuntien kuvernöörinä Alaskassa aiemmin toimineeseen Arvid Adolf Etholéniin, joka värväsi Furuhjelminkin venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian palvelukseen. Furuhjelm purjehti Keisari Nikolai I -aluksella Kronstadtista Venäjän Amerikan pääkaupunkiin Novoarkangelskiin, jossa hänet 23. huhtikuuta 1851 nimitettiin kaupungin satamapäälliköksi. Hän kuitenkin myös purjehti laajasti Tyynellämerellä komppanian aluksilla, muun muassa Havaijille, Kaliforniaan ja Kiinan rannikolle. Vuosina 1853–1854 hän osallistui parkkialus Knjaz Menšikovin päällikkönä amiraali Jefimi Putjatinin laivasto-osaston Japanin retkikuntaan, joka tarkoituksena oli avata Japanin satamat Venäjän kaupalle.
Vuosina 1854–1858 Furuhjelm oli Ajanin sotasataman päällikkönä Ohotanmeren rannikolla. Palattuaan tältä komennukselta Pietariin nimitettiin hänet joulukuussa 1858 Venäjän Amerikan kuvernööriksi (kauppakomppanian korkeimmaksi virkamieheksi). Tehtävään edellytettiin aviosäätyä, ja Furuhjelm naikin joulutanssiaisissa tapaamansa 22-vuotiaan Anna von Schoultzin jo helmikuun 1859 alussa. Furuhjelmien viidestä lapsesta kolme syntyi Alaskassa. Heistä vanhimmasta Annie Furuhjelmista tuli aikanaan lehtinainen, kansainvälisen naisasialiikkeen vaikuttaja ja Suomen eduskunnan jäsen. Luutnantti Johan Wladimir Furuhjelm oli puolestaan valtiopäivämies ja tilanomistaja. thumb|left|200px|Furuhjelmin sukuvaakuna
Vuosina 1865–1870 Furuhjelm palveli kontra-amiraalin arvoisena Itä-Siperian (Primorjen) sotilaskuvernöörinä ja vuodesta 1871 Venäjän Tyynenmeren satamien ja Siperian laivaston komentajana. Hän vaikutti voimakkaasti Vladivostokin ja Primorjen kehittämiseen ja muun muassa avasi alueella Amurin lennätinyhtiön sekä useita majakoita ja telakoita.
Takaisin Eurooppaan
Palattuaan Eurooppaan Furuhjelm toimi 1872–1874 Itämeren laivaston eskaaderinpäällikkönä (flagman) ja sen jälkeen 1874–1876 Taganrogin kaupungin kuvernöörinä Etelä-Venäjällä Asovanmeren rannalla. Täällä hän avasi muun muassa ensimmäisen laivastokoulun ja kirjaston, jonka ahkerana käyttäjänä mainitaan kaupungissa kasvanut Anton Tšehov. Furuhjelm yleni vara-amiraaliksi ja toimi vielä 1878–1880 Tallinnan sotilassataman komendanttina ja sen jälkeen Pietarissa. Vuonna 1886 hänet siirrettiin reserviin ja ylennettiin amiraaliksi 1908. Furuhjelm kuoli seuraavan vuoden syyskuussa Honkolan sukukartanossa Urjalassa 88 vuoden iässä.
Furuhjelm keräsi matkoillaan merkittävän luonnontieteellisen kokoelman, johon kuului muun muassa Helsingin yliopiston eläinmuseossa oleva sukupuuttoon kuolleen stellerinmerilehmän luuranko.
Huomionosoituksia
Furuhjelmin mukaan on nimetty hänen löytämänsä Japaninmeren Furugelminsaari, joka sijaitsee Pietari Suuren lahdella lähellä Korean rajaa ja on Venäjän eteläisin saari. Mount Furuhelm –niminen vuori (1104 m) sijaitsee Baranofinsaarella Alaskassa lähellä Sitkaa, ja Furuhelm Street –niminen katu Sitkan kaupungissa (entinen Venäjän Amerikan hallintokaupunki Novoarkangelsk). Sahalininsaarella oleva Furugelm-niemi ja -saari sen sijaan on nimetty Furuhjelmin veljen Carl Harald Felix Furuhjelmin mukaan.
SVT Barnkanalen
SVT Barnkanalen (vuosina 2008-2012 SVTB, entinen Barnkanalen, ) on Ruotsin yleisradioyhtiön SVT:n omistama televisiokanava, jolla esitetään vain lastenohjelmia. Suomessa kanava näkyy kaapelissa, satelliitissa ja Pohjanmaalla, Ahvenanmaalla, Länsi-Lapissa ja Meri-lapissa antennitalouksissa. Kanava on Ruotsissa koko maan kattava.
Historia
Barnkanalen aloitti lähetyksensä 23. joulukuuta 2002. Ensimmäisinä vuosinaan kanava lähetti ohjelmaa vain arkipäivisin klo 6.30–18.00, ja kesäisin Barnkanalen piti "kesäloman" 23. toukokuuta alkaen aina elokuun 18. päivään saakka. Tänä aikana kanavalla nähtiin muuta ohjelmaa, kuten esimerkiksi urheilulähetyksiä.
6. joulukuuta 2003 Barnkanalen alkoi lähettää ohjelmaa myös viikonloppuisin, ja vuodesta 2004 lähtien kanava on ollut ympärivuotinen ilman kesätaukoja. Vuonna 2004 kanavalla lähetettiin Ateenan Olympialaisia
right|thumb|SVTB:n vanha logo.
Simppuahvenet
Taksonomia ja anatomia
Simppuahventen heimoon kuuluu noin 6 lajia yhdessä suvussa esimerkiksi töyhtösimppuahven (Harpagifer palliolatus). Aikaisemmissa luokituksissa heimoon kuului myös muita sukuja, jotka luokiteltiin alaheimoksi Artedidraconinae. Tämä alaheimo on sittemmin erotettu omaksi heimokseen Artedidraconidae. Simppuahvenet ovat melko pienikokoisia kaloja ja jäävät yleensä alle 15 cm:n mittaisiksi.Ruumiinrakenteeltaan ne ovat lyhyehköjä ja tukevia suomuttomia kaloja. Selkäeviä on kaksi, joista etummainen on lyhyempi ja piikkinen. Kiduskannessa on kaloilla kaksi terävää piikkiä. Simppuahvenlajit eroavat Artedidraconidae-heimosta leuasta puutuvan antennimaisen ulokkeen puutteen perusteella.
Zane McIntyre
Zane McIntyre, aiemmin Zane Gothberg, (s. 20. elokuuta 1992) on yhdysvaltalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa NHL-joukkue Minnesota Wildin organisaatiossa. Hän on Boston Bruinsin kuudennen kierroksen varaus vuoden 2010 varaustilaisuudesta.
Ura
Pelattuaan kauden 2014–2015 Pohjois-Dakotassa, McIntyre siirtyi ammattilaiseksi hyväksymällä kaksivuotisen tulokassopimuksen Boston Bruinsilta 23. kesäkuuta 2015.
William E. Rees
William Rees (s. 18. joulukuuta 1943) on kanadalainen University of British Columbia -yliopiston professori. Hänen ensisijainen kiinnostuksen kohteensa on maailman ympäristön tilaa sekä kestävän kehityksen ekologisia perusteita koskeva julkinen politiikka sekä suunnittelu. Hänet tunnetaan erityisesti ekologisen jalanjäljen käsitteen kehittäjänä.
Ura
William Rees suoritti tohtorin tutkintonsa populaatioekologiasta Toronton yliopistossa. Hän on opettanut University of British Columbia -yliopiston yhteiskunta- ja aluesuunnittelun laitoksella vuodesta 1969 lähtien. Hän perusti laitoksen yhteyteen ympäristö- ja resurssisuunnittelun ryhmän ja toimi laitoksen johtajana vuosina 1994-1999. Suuri osa Reesin työstä käsittelee vihreää taloutta ja ympäristöekologiaa. Hän julkaisi ekologista jalanjälkeä käsittelevän teoksensa  Our Ecological Footprint yhdessä silloisen jatko-opiskelijan Mathis Wackernagelin kanssa vuonna 1996. Englanninkielinen teos on sittemmin käännetty kiinaksi, ranskaksi, saksaksi, unkariksi, italiaksi, japaniksi, latviaksi sekä espanjaksi. Ekologinen jalanjälki on kvantitatiivinen työkalu, jolla ihmiskunnan ekologista vaikutusta ekosfääriin mitataan sen tarvitsemien ekosysteemien (maa- ja vesialueet) määrän mukaisesti.
Akateeminen ja poliittinen toiminta
Rees on Canadian Society for Ecological Economics -seuran perustajajäseniä ja entinen puheenjohtaja, Post Carbon Instituten tutkija, One Earth Initiative -tutkimusryhmän perustajia sekä Global Integrity -projektin yhteistyötutkija. Viimeiseksi mainittu projekti tähtää biodiversiteetin säilyttämiseksi vaadittavien ekologisten ja poliittisten edellytysten tunnistamiseen. Lisäksi Rees on kansallisen neuvottelukunnan jäsenenä Carrying Capacity Network -verkostossa, joka puolustaa Yhdysvaltoihin suuntautuvan maahanmuuton rajoittamista maan väestönkasvun stabilisoimiseksi sekä ympäristöresurssien säästämiseksi. Verkosto tähtää myös "kansalliseen elvyttämiseen, joka saavutetaan vaalimalla koulutusta, perheitä, yhteisöjen omavaraisuutta, traditioita ja kansallista yhtenäisyyttä."
Rees on suosittu puhuja ja hän kiertänyt luennoimassa ympäri maailmaa, mukaan lukien Suomessa.
Rees jakaa akateemiset kiinnostuksen kohteensa kolmeen osa-alueeseen:
Filosofia
Reesin näkemyksen mukaan kartesiolaiseen dualismiin perustuva "valistusprojekti" on tuottanut tekno-teollisen yhteiskunnan, joka katsoo jollakin tavalla olevansa erillään biofyysisestä maailmasta. Moderniin yhteiskuntaan on Reesin mukaan sisäänrakennettuna oletus, että ihmiset ovat luonnon herroja ja he voivat toimia ikään kuin ympäristö ei asettaisi merkittäviä rajoituksia yhteiskunnille. Tämä dualismi yhdessä sen kasvulle ja materialismille perustuvan maailmankuvan rinnalla on monien ihmiskuntaa uhkaavien ympäristöongelmien taustalla.
Rees kritisoi niitä taloustieteilijöiden esittämiä väitteitä, joiden mukaan teollisuusyhteiskunnat olisivat jollakin tavalla siirtymässä aineettoman kasvun kaudelle tai ihmisen älykkyys mahdollistaisi ympäristöresurssien loputtoman korvaamisen. Erityisen arvostelun kohteeksi hän asettaa Julian Lincoln Simonin kirjoitukset ikuisen talouskasvun ja väestönkasvun mahdollisuudesta.
Vaihdetaan vapaalle, Ferris
Vaihdetaan vapaalle, Ferris (Ferris Bueller’s Day Off) on John Hughesin tuottama, käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen teinikomedia vuodelta 1986. Elokuvan pääosia näyttelevät Matthew Broderick, Alan Ruck, Jeffrey Jones ja Jennifer Grey. Pienessä sivuosassa on Charlie Sheen.
Juoni
Esikaupungin high schoolia käyvä teräväpäinen teinipoika Ferris Bueller tekeytyy sairaaksi ja lähtee kouluun menon sijasta viettämään vapaa-aikaa läheiseen Chicagoon tyttöystävänsä, parhaan kaverinsa ja tämän isältä lainatun kalliin avo-Ferrarin kanssa. Ferris huiputtaa kaikkia niin sympaattisesti, ettei juuri kukaan nouse häntä vastaan, isosiskoa ja epäluuloista koulukuraattoria lukuun ottamatta. Monissa huijauksissaan Ferris käyttää erilaisia teknisiä kyhäelmiä, joita Hughes sijoitti vielä enemmän myöhempiin Yksin kotona -käsikirjoituksiinsa. Myös koulukuraattorin tunkeutumisyritykset vihaisen rottweilerin vartioimaan Ferrisin kotiin muistuttavat Yksin kotona -elokuvan kohtauksia. Ferris Buellerin hahmo rikkoo usein niin sanottua neljättä seinää eli kertoo ajatuksiaan katsojille suoraan kameraan katsoen. Tarinan vakavana sivujuonena on parhaan ystävän Cameronin vaikea isäsuhde.
Tuotanto
John Hughes on kertonut halunneensa esitellä elokuvassa kotikaupunkinsa Chicagon itselleen rakkaita paikkoja ja asioita, kuten Art Institute of Chicago -taidemuseon ja vuosittaisen amerikansaksalaisten paraatin, jossa Ferris Bueller varastaa show’n. Chicago esiintyy monissa muissakin Hughesin käsikirjoittamissa elokuvissa. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat myös muun muassa Sears Toweriin, tuolloin maailman korkeimpaan pilvenpiirtäjään, ja Wrigley Field -baseballstadionille.
Elokuvassa käytetty erittäin harvinainen Ferrari 250 GT California Spyder vuodelta 1961 on vain lähikuvissa oikea ja laajoissa kuvissa sekä toimintakohtauksissa replika, joita elokuvan teossa tarvittiin useita.
Vastaanotto
Elokuva sai suuren suosion sekä yleisön että arvostelijoiden keskuudessa, ja sen pohjalta tehtiin Suomessakin nähty tilannekomediasarja Vaihda vapaalle, Ferris Bueller (1990–1991). Broderick oli pääosastaan Golden Globe -ehdokkaana. Elokuva valittiin vuonna 2014 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano pitää elokuvaa John Hughesin parhaana ja antaa sille neljä tähteä viidestä: ”Hersyvien naurukohtausten ja mestarillisen ajoituksen lomaan on saatu ujutettua myös hontelo kasvukertomus.” Myös Helsingin Sanomien Pertti Avola mainitsee elokuvan John Hughesin muistokirjoituksessa tämän parhaana. Saman lehden Petri Immonen kirjoitti poukkoilevan juonen pysyvän koossa käsikirjoittaja-ohjaaja Hughesin elämänmakuisen kerronnan ja huumorintajuisen myötäelämiskyvyn ansiosta. Hän arvosti myös pidättäytymistä alatyylisestä huumorista ja muista mauttomuuksista.
Gandharan kulttuuri
thumb|Violetilla on merkitty Swatin eli Gandharan kulttuuri. thumb|Gandharan kulttuurin polttohautausuurna.
Gandharan kulttuuri (tunnetaan myös nimellä Swatin kulttuuri) oli varhainen indoiranilainen kulttuuri noin 1600–500 eaa. Se vaikutti nykyisen Peshawarin lähistöillä. Tuolta ajalta on löydetty hautoja, joissa on vainajia polvet koukuissa ja uurniin haudattuna. Niinpä kulttuuria pidetään ainakin myöhemmissä vaiheissaan yleensä arjalaisvaikutteisena.
Gandharan kulttuuri
Gandharan kulttuuri vallitsi pohjoisen Induslaakson ja Afganistanin itäisten vuorien rajalla pohjoisessa Pakistanissa aivan Himalajasta länteen noin 1600–500 eaa.
Kulttuuri levisi Swat- ja Dir-joelle pohjoisessa sekä Taxilajoelle kaakossa, ja Gomaljoelle etelässä. Nämä joet ovat Induksen haaran Sindhujoen latvoilla. Kulttuurille oli ominaista vainajien polttohautaaminen uurniin, joissa oli vainajan kasvot tyyliteltynä kohokuvana. Kulttuuri nousi Gandharan alueella noin 1500 eaa. Tämän kulttuurin yhteyksistä muihin ajan kulttuureihin on huomattavaa väittelyä. Jotkut tutkijat pitävät Gandharan kulttuuria indoiranilaisena eli arjalaisena.
Parpolan mukaan paimentolaisten Gandharan kulttuuriin liittyvää arjalaista asutusta olisi ollut Luoteis-Pakistanissa Swatin seuduilla noin 1600 eaa. ja seuraavassa vaiheessa noin 1300 eaa. Gandharan haudat levisivät Pohjois-Punjabiin. Tämä toinen aalto liittyi puru- ja bharata-heimojen saapumiseen ehkä Kandaharin seuduilta sikäläisen Sarasvati-joen varrelta. Nämä arjalaiset hyökkäsivät myös BMAC-kulttuurin kimppuun.
Kulttuurin jako
Italialaisten tekemä Swatin kulttuurin jako
Ajoitukset ovat edelleen verraten epätarkkoja.
Muita varhaisia vedalaisen ajan kulttuureja ja löytöpaikkoja
Näihin aikoihin suuret kaupunkikeskukset hajosivat
Suurstrategia
Suurstrategia on angloamerikkalainen termi, jolla kuvataan valtion tai valtioliittouman ylimmällä tasolla muodostettavaa sotilaallisen voimankäytön periaatetta. Suomessa ja useissa muissakin maissa strategialla tarkoitetaan samaa asiaa. Ero johtuu angloamerikkalaisesta taksonomiasta, jonka mukaan sotilaallisen voimankäytön tasot ovat taktiikka ja strategia, siinä missä se on monissa maissa taktiikka, operaatiotaito ja strategia. Puuttuva käsite operaatiotaito on siis korvattu strategialla ja strategia suurstrategialla.
Tor-Kristian Lindh
Tor-Kristian Lindh (13. marraskuuta 1906 Helsinki – 16. marraskuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen, olympialaisissakin kilpaillut purjehtija.
Suurstrategia
Nykyään myös Yhdysvalloissa ja niin edelleen käytetään käsitettä operaatiotaito. Käsite suurstrategia kuitenkin elää, koska se esiintyy joissakin valtio-opin ja kansainvälisen politiikan klassikkoteoksissa, joista sen sitten opiskelijat kääntävät suurstrategiaksi.
Tor-Kristian Lindh
Lindh sijoittui olympialaisten Louhi-luokassa 14:nneksi John Flinkenbergin kipparoiman "Xantippa"-veneen jäsenenä Melbournessa 1956. Lindhillä on voittoja muun muassa Sandhamnin regatasta. Seuratasolla hän edusti Helsingfors Segelsällskapia.
Suurstrategia
Asiaa ei selkeytä se, että jotkin teoreetikot kuten Edward Luttwak käyttävät viisiportaista jaottelua (taistelutekniikka, taktiikka, operaatiotaso, näyttämöstrategia ja suurstrategia). Edelleen käytetään myös ilmaisua doktriini tai sotilasdoktriini. Tällaisia hieman monitulkintaisia käsitteitä käytettäessä voidaan käyttää selventävää viitettä tyyliin: "... suurstrategisella (ks. Luttwak 1963) tasolla..."
Tor-Kristian Lindh
Tor-Kristian Lindhin isä Emil Lindh osallistui purjehtijana olympialaisiin ja teki uran näyttelijänä. Tor-Kristian Lindhin veljistä Per Lindh ja Nils Lindh kilpailivat myös purjehduksessa ja Nils voitti nyrkkeilyssäkin Suomen-mestaruuksia.
Pekka Martin
Pekka Kullervo Martin (22. lokakuuta 1923 Tampere – 19. heinäkuuta 2004 Tammisaari) oli SDP:n toimitsija, piirisihteeri ja sihteeri puoluetoimistossa. Hän oli Työväen Urheiluliiton (TUL) järjestösihteeri, toimitusjohtaja ja puheenjohtaja. TUL:n puheenjohtajuusaika 1956–1967 oli vaikeinta työläisurheilun hajaannuksen aikaa.
Lisäksi hän oli SDP:stä irronneen Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattisen liiton (TPSL) varapuheenjohtajana 1964–1966. Vihtori Rantasen menetettyä SAK:n puheenjohtajan paikan kesällä 1966 Martin liittyi takaisin SDP:hen.
Martin oli Veikkaus Oy:n kaupallinen johtaja vuodesta 1967. Veikkausjohtajana Martin tunnetaan suomalaisen loton isänä. Hän ideoi myös pohjoismaisen Viking-loton. Eläkkeelle Martin jäi 1986.
Henry Nielsen
Henry Georg Nielsen (27. marraskuuta 1892 – 12. tammikuuta 1961) oli tanskalaissyntyinen suomalainen laivanvarustaja.
Nielsen muutti Tanskasta Helsinkiin 1919. Hän perusti vuonna 1923 yhdessä ruotsalaisen Gustaf Thordénin kanssa Ab Nielsen & Thordén Oy nimisen laivameklari- ja rahtausliikkeen. Liike hankki ensimmäisen oman aluksensa S/S Savonian jo samana vuonna. Nielsenin ja Thordénin yhteistyö päättyi kuitenkin jo 1926 jolloin Thordénin omistukseen siirtyivät yhtiön laivat ja Nielsen jatkoi meklari- ja rahtaustoimintaa entisellä nimellä Nielsen & Thordén vuoteen 1944 saakka jolloin perustettiin Ab Henry Nielsen Oy.
Nielsen osti vuonna 1925 edellisenä vuonna perustetun Rederiaktiebolaget Lilyn jolla oli yksi S/S Lily niminen laiva. Yhtiön nimeksi muutettiin 1927 Ab Helsingfors Steamship Co. Ltd ja tälle yhtiölle hankitriin muun muassa S/S Delaware, S/S Kemi ja S/S Kotka nimiset rahtihöyrylaivat sekä vuonna 1954 rahtimoottorilaiva M/S White Rose.
Henry Nielsen oli mukana useissa muissakin varustamoissa:
Henry Nielsenin kuoltua varustamoa johti vuoteen 1963 Holger Nordberg (k. 1963) ja hänen jälkeensä Berndt Aminoff (1929–1982) ja Jan Nordberg. Nielsenin varustamo toimi useiden eri suomalaisten yhtiöiden (muun muassa Outokumpu, Suomen Petrooli, Gustav Paulig, Kansallisrahoitus, Valmet) omistamien laivojen hoitovarustamona. Vuonna 1977 varustamo oli Suomen suurin ja vuonna 1980 sillä oli 11 alusta, yhteiskantavuudeltaan 365 000 dwt. Nielsenin yhtiö harjoitti myös lentorahtitoimintaa ja Oy Ilmailukeskus Ab nimisen tytäryhtiön kautta lentokoneiden maahantuontia.
1990-luvun alussa Nielsenin varustamolla oli enää viisi laivaa. Viimeinen varustamon laiva M/T Tebo Olympia siirtyi syksyllä 1995 John Nurmisen tytäryhtiön Finnish Maritime Agencies OY FIMAGin hoitoon. Nielsenin huolintatoiminnot osti keväällä 1996 amerikkalainen Fritz Companies Inc joka siirtyi puolestaan United Parcel Service (UPS):in omistukseen vuonna 2001.
Sfyriá
Sfyriá on Kreikkaan kuuluvalla Euboian eli Évian saarella Antián kylässä käytetty vihellyskieli. Sfyriálla on nykyisin 6 osaajaa ja se on vaarassa hävitä kokonaan.
Historia
Sfyrián alkuperästä ei ole varmuutta. Nimi sfyriá on johdettu kreikan kielen vihellystä merkitsevästä sanasta sfyrízo (σφυρίζω). Eri tarinoiden mukaan se saapui Euboialle vuotta sitten sinne paenneiden persialaisten sotilaiden mukana, tai että se kehittyi Bysantin valtakunnan aikana tapana varoittaa paikallisia kilpailevien kylien tai merirosvojen hyökkäysten aikana. Joidenkin uskomusten mukaan antiálaisia viheltäjiä palveli myös antiikin Ateenassa varoittamassa mahdollisista hyökkäyksistä. Laajempaan tietoisuuteen sfyriá levisi kuitenkin vasta vuonna 1969, kun lentokone törmäsi vuoriin lähellä Antiáa ja etsijöiden kuullessa paikallisten paimenien vihellyksiä. Kielen käyttö on vähentynyt paikallisten muuttaessa muualle Kreikkaan. Antián kylässä on nykyisin vain 37 asukasta ja sfyriálla noin 6 osaajaa, joista osa asuu muualla kuin Antiássa.
Piirteet
Sfyriá on puhutun kreikan kielen vihelletty muoto. Kreikan eri kirjaimet ja tavut kääntyvät sfyriáksi tietyillä soinnuilla ja taajuudella. Vihellykset mahdollistavat viestimisen puhetta pitempien matkojen päästä. Laaksoissa vihellykset voivat kantautua 4 kilometrin päähän, eli noin 10 kertaa puheääntä pidemmälle.
Carmen (nimi)
Carmen on espanjalainen naisen etunimi. Se on lyhentymä Neitsyt Mariaan viittaavasta nimityksestä La Virgin de Monte Carmen, jonka merkitys on ’tyttö Karmelvuorelta’. Karmelvuori sijaitsee Israelissa, ja se esiintyy myös Vanhassa testamentissa.
Ranskalaisen Georges Bizet’n ooppera Carmen (1875) teki tästä etunimestä maailmankuulun.
Nimi Suomessa
Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on vuoteen 2023 mennessä kirjattu 942 Carmen-nimistä naista.
Vuonna 1995 Carmen-nimen tunnettuutta lisäsi Miss Suomen entinen perintöprinsessa Carmen Mäkinen.
Nimipäivät
Suomessa Carmen-nimeä ei ole otettu almanakkaan, mutta se esiintyy Helsingin yliopiston almanakkatoimiston julkaisemissa hevosten ja kissojen nimipäiväkalentereissa. Hevosilla Carmenin nimipäivä on 12. helmikuuta, kissoilla 22. lokakuuta.
Beate Koch
Beate Koch (s. 18. elokuuta 1967 Jena, Itä-Saksa) on saksalainen uransa päättänyt yleisurheilija, joka kilpaili keihäänheitossa. Hänen ainoa olympiamitalinsa tuli, kun hän saavutti kesäolympialaisissa 1988 naisten keihäänheiton pronssia 67,30 metrin tuloksella. Hän edusti kilpailussa Itä-Saksaa. Koch heitti henkilökohtaisen ennätyksensä 70,76 metriä vuonna 1989.
Kolumbian jalkapallomaajoukkue
Kolumbian miesten jalkapallomaajoukkue edustaa Kolumbiaa kansainvälisissä jalkapallon maajoukkuekilpailuissa.
Se ei aluksi yrittänytkään jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuihin vaan pysyi omalla mantereellaan. Ensimmäisen kerran joukkue pyrki MM-kilpailuihin 1958 mutta karsiutui. Seuraavalla kerralla, 1962, he pääsivät mukaan, hävisivät Uruguaylle mutta pelasivat tasan Neuvostoliiton kanssa. Tappio Jugoslavialle pudotti kolumbialaiset jatkosta lohkon viimeisinä yhdellä pisteellä.
Kolumbia on kaikkiaan pelannut maailmanmestaruuskisoissa kuusi kertaa: 1962, 1990, 1994, 1998, 2014 ja 2018. Kolumbian paras saavutus MM-kisoissa on puolivälieräpaikka Brasilian MM-kisoissa 2014.
Vuoden 2001 Copa Américan voitto kotikisoissa on joukkueen suurin saavutus. Kolumbia voitti Meksikon finaalissa 1–0.
Evankelinen herätysliike
Evankelinen herätysliike on yksi Suomen pienimmistä evankelis-luterilaisen kirkon sisällä toimivista herätysliikkeistä. Historiallisesti evankelinen herätysliike kuuluu niin sanotun uusluterilaisuuden piiriin.
Turkmenialainen tyttöystävä
Turkmenialainen tyttöystävä on Leevi and the Leavings -yhtyeen kymmenes albumi, ja se julkaistiin vuonna 1993. Levy on yhtyeen viimeinen LP-muodossa julkaistu albumi.
Evankelinen herätysliike
Evankelinen herätysliike syntyi 1840-luvulla herännäisyyden piirissä tapahtuneen hajaannuksen seurauksena, jonka alullepanija oli Pöytyän seurakunnan kappalainen Fredrik Gabriel Hedberg. Hedbergin evankelinen opetustapa herätti kritiikkiä heränneiden keskuudessa, minkä seurauksena Hedberg ajautui eroon liikkeestä vuonna 1844 ja perusti evankelisen liikkeen. Liikkeen keskusjärjestöksi muodostui vuonna 1873 toimintansa aloittanut Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys (SLEY). Liikkeen ruotsinkielinen keskusjärjestö on Svenska Lutherska Evangeliföreningen.
Evankelisen herätysliikkeen laulukirjat ovat Siionin kannel sekä Sionsharpan.
Oppi
right|thumb|200px|Evankelisen herätysliikkeen perustaja F. G. Hedberg
Omistava usko
Evankelinen herätysliike perustuu hedbergiläiseen uskontulkintaan, jonka mukaan kristitty saa turvallisesti omistaa uskossa pelastuksen. Evankelisen opetuksen mukaan kristitty saa uskon pelastuksen lahjana jo kasteessa. Evankelisuutta on sanottu "omistavaksi" uskoksi ja "heti"-uskoksi, erotukseksi herännäisyyden "odottavasta" ja "ikävöivästä" uskosta.
Evankelisuutta on kuvattu varsin opilliseksi herätysliikkeeksi, joka korostaa Martti Lutherin kirjojen ja luterilaisten tunnustuskirjojen tärkeyttä, mutta myös lähetystyön tärkeyttä. Kuitenkin oppiakin tärkeämpää evankelisuudelle on vapaan armon korostaminen.
Kirkkopolitiikka
Kirkkopoliittisesti evankelinen liike on nähnyt tehtäväkseen puolustaa tunnustuksellisen luterilaisuuden perinnettä. Tämä ilmeni muun muassa 1840-luvun kirkkolakiehdotuksen suppeana pidetyn tunnustuspykälän arvosteluna. Evankelinen liike on pitänyt tunnustuspykälää kirkon järjestysmuodon kulmakivenä. Pääosin evankelinen liike suhtautui pidättäytyvästi 1960-luvun radikaalisiin muutosvaatimuksiin. SLEY oli valmis osittain yhdistymään uuspietistisen liikkeen kritiikkiin, jonka mukaan kirkollinen uudistus kohdistui kristillisen pelastussanoman ja Raamatun kannalta toisarvoisiin asioihin. Evankelinen liike on virallisesti suhtautunut nk. virkakysymyksessä torjuvasti naispappeuteen.
Suuntaukset
1850-luvulta lähtien evankelisen liikkeen sisältä alkoi ilmetä sisäistä jännitystä roseniuslaisten pohjalta. Liikkeen keskusjärjestöksi muodostui vuonna 1873 toimintansa aloittanut Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys (SLEY). Liikkeen ruotsinkielinen keskusjärjestö on Svenska Lutherska Evangeliföreningen. 1920-luvun uskonnonvapauslain perusteella evankelis-luterilaisen kirkon piiristä erosi evankeliseen liikkeeseen laskettavat Suomen tunnustuksellinen luterilainen kirkko ja Seurakuntaliitto. Vuonna 2008 joukko evankelisia ja pappeja perusti Evankelisen lähetysyhdistyksen.
Historia
thumb|right|Evankelisuuden ja [[Herännäisyys|herännäisyyden sukupuu.]]
Tausta
1840-luvun kuluessa asenne herännäisyyttä ja herätysliikkeitä kohtaan muuttui kirkon piirissä suopeammaksi. Ulkoisen paineen helpottaminen loi tilaa herätysliikkeiden keskinäisille linjavedoille. Herätysliikkeiden keskuudessa lisääntyi alttius oppikysymyksiin, johon liittyy herännäispappien perehtyminen Lutherin teoksiin sekä heräävään tunnustukselliseen luterilaisuuteen. Henrik Renqvistin polemiikkia seurasi opillinen kiista, joka puhkesi Fredrik Gabriel Hedbergin (1811–1893) kirjasta Uskon oppi autuuteen pohjalta. Tässä kiistassa keskeistä oli kysymys asenteesta Lutherin oppeihin sekä liikkeen pietismistä saamiin vaikutteisiin.
Hedbergin evankelinen herätys
Raippaluodon aikanaan Hedberg sai voimakkaan evankeliumin kokemuksen, jonka taustalla oli muun muassa Lutherin Evankeliumiposti. Tämän seurauksena syntynyt evankelinen herätys erkani herännäisyydestä 1843. Taustalla oli muun muassa se opillinen seikka, että evankelinen liike korosti herännäisyydestä poiketen ihmisen saavan heti uskoa olevansa Jumalan lapsi Raamatun lupausten perusteella. Hedberg alkoikin julistaa "iloista evankeliumia". Sen mukaan ihmisen ei tarvitse etsiä itsestään katumusharjoituksen oikeita merkkejä, vaan saa omistaa jo nyt pelastuksen. Jumala on jo pelastanut ihmisen Jeesuksen lunastuskuoleman ja kasteen kautta.
Evankelisen liikkeen hahmottuminen
1840-luvun kirjallinen polemiikki aiheutti avoimen kuilun Hedbergin sekä Paavo Ruotsalaiseen tunnustautuvan herännäisyyden välille. Ristiriita muodostui korostuserojen pohjalta ylipääsemättömäksi ja johti Hedbergin ympärille ryhmittyneen opposition erottumiseen omaksi liikkeeksi. Liikkeen leviämistä edistivät ratkaisevasti Hedbergin kirjoitukset ja kirjat. Toinen liikkeen tunnusomainen piirre oli liikkeen korostunut kaksikielisyys, joka mahdollisti liikkeen leviämisen ruotsinkielisille alueille sekä Ruotsiin. Hedberg julkaisi Evangelisten-lehteä Ruotsissa vuosina 1849–1851.
1850-luvulla evankelisen liikkeen keskuspaikaksi nousi Varsinais-Suomi ja erityisesti Turku ja Hedbergiä tultiin kuulemaan Kaarinaan pitkien matkojen takaa. 1860-luvulla evankelisen papiston määrä nousi jo useisiin kymmeniin. Monet liikkeen varhaisen vaiheen pappismiehistä toimivat maan ruotsinkielisellä alueella. Evankelisen liikkeen syntyminen rajoitti herännäisyyden vaikutusta erityisesti Lounais- ja Etelä-Suomen alueella.
Kirkkopoliittisesti evankelinen liike on nähnyt tehtäväkseen puolustaa tunnustuksellisen luterilaisuuden perinnettä. Tämä ilmeni muun muassa 1840-luvun kirkkolakiehdotuksen suppeana pidetyn tunnustuspykälän arvosteluna. Evankelisen liikkeen edustajat keskittivät huomionsa tunnustuspykälään myös keskusteltaessa Schaumannin kirkkolakiehdotuksesta 1860-luvulla. Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen (SLEY) perustamiseen mennessä vuonna 1873 evankelisuutta oli jo 200 seurakunnassa.
SLEY:n ja SLEF:n perustaminen
Evankelinen herätysliike järjestäytyi virallisesti vuonna 1873, jolloin perustettiin Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys (SLEY). SLEY näki tehtäväkseen puolustaa tunnustuksellista luterilaisuutta sekä kustantaa ja levittää sen mukaista hengellistä kirjallisuutta. Tunnustuksellisissa korostuksissaan liike läheni osin samanaikaista Saksan tunnustuksellista uusluterilaisuutta. Hartauskirjallisuuden ohella yhdistys kustansi ja levitti Lutherin teoksien suomennoksia. Evankelinen liike levisi voimakkaasti 1870- ja 1880-luvuilla sen ydinalueilta kohti Etelä- ja Keski-Pohjanmaata, Keski-Suomea ja Karjalaa.
Evankelinen herätysliike jakaantui 1920-luvulla suomen- ja ruotsinkielisiin. Vuonna 1922 perustettiin Svenska Lutherska Evangeliföreningen.
Kokoustoiminta
Evankelisen liikkeen kokoustoiminta muodostui alkuvaiheessa samankaltaiseksi kuin heränneiden. Liikkeen kannattajat kokoontuivat hartaustilaisuuksiin koteihin ja suuntasivat kirkkomatkansa evankelisten saarnaajien pakeille. Konventikkeliplakaatin asettamien rajoitusten aikana suuremmat kokoukset pidettiin virkaanasettajaisten, perhejuhlien ja markkinoiden yhteydessä.
Kirjallisuus
Evankelisen liikkeen suosituinta kirjallisuutta ovat olleet Hedbergin kirjat ja kirjoitukset. Hedbergin rinnalla merkittävän auktoriteettiaseman ovat saaneet Lutherin teokset. Erityisen arvostetun aseman sai Pretoriuksen Hengellinen aarreaitta, joka koettiin erityisen läheksi ihmisvanhurskautta vastustavan luonteensa vuoksi. Tunnustukselliseen luterilaisuuteen kohdistunut harrastus sai liikkeen papiston toimimaan aktiivisesti Lutherin teosten sekä tunnustuskirjojen suomentamisen hyväksi.
Tapahtumat
Kesäisin pidettävillä SLEY:n Evankeliumijuhlilla käy noin 15 000 henkeä. Vuonna 2007 Ylistarossa kävi tosin noin 12 000 henkeä. Evankelinen lähetysyhdistys ELY järjesti ensimmäiset kesäjuhlansa vuonna 2008.
Vuosittain järjestettävät Maata näkyvissä -festarit kokoavat noin 10 000 nuorta (vuonna 2006 paikalla pääkonsertissa oli täydet 11 000 henkilöä ja vuonna 2007 n. 12 000). Yhdistys on yksi kirkon lähetysjärjestöistä. Evankelisen liikkeen suomenkielinen pää-äänenkannattaja on Sanansaattaja ja ruotsinkielinen vastaava Sändebudet. Evankelinen herätysliike julkaisee yhdessä Kansanlähetyksen kanssa Nuotta-lehteä, Suomen vanhinta kristillistä nuorisojulkaisua.
Vaikuttajat
Evankelinen liike sai Hedbergin vaikutuksesta jo alkuvaiheessa taakseen runsaan joukon nuorta papistoa. Evankelisuuden kannattajakunta koostui erityisesti alkuvaiheessa alemmista sosiaaliryhmistä ja vasta myöhemmin liike levisi säätyläisten ja ylemmän luokan keskuuteen. Evankeliseen herätysliikkeeseen kuuluvia vaikuttajia ovat olleet muun muassa Emil Teodor Gestrin, Johannes Bäck, Pietari Kurvinen, Julius Engström, Heino Pätiälä, Hanna Rauta, A. Aijal Uppala, K. E. Salonen, Eeli J. Hakala, A. E. Koskenniemi, K.V. Tamminen, Lauri Takala, Martti Parvio, Elias Somppi, Toivo Harjunpää, Eero Lehtinen ja Simo Kiviranta.
Kannatusalueet
1850-luvulla evankelisen liikkeen keskuspaikaksi nousi Varsinais-Suomi ja erityisesti Turku. Täältä liike levisi Uudenkaupungin seudulle ja Ahvenanmaalle. Lounais-Suomesta liike levisi pian Uudellemaalle, aluksi sen ruotsinkielisiin rannikkoseurakuntiin. Toinen luonnollinen leviämissuunta oli Etelä- ja Lounais-Häme sekä eteläinen Satakunta. Vahvan rukoilevaisuuden seudulla liike sai kannatusta ainoastaan Raumalla ja Porissa. Liike sai varhaisessa vaiheessa kannattajia erityisesti ruotsinkielisellä Pohjanmaalla, josta liike levisi Pohjois-Pohjanmaalle Raahen ja Oulun seudulle. Evankelinen liike levisi voimakkaasti 1870- ja 1880-luvuilla sen ydinalueilta kohti Etelä- ja Keski-Pohjanmaata, Keski-Suomea ja Karjalaa. 2000-luvulla evankelinen liike toimii vahvimmin Lounais-Suomessa sekä Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla.
Paukkaja
Paukkaja on yksi Joensuun kylistä entisen Enon kunnan alueella Pohjois-Karjalassa, kantatien 73 ja Pielisjoen varrella. Paukkajalta on Uimaharjuun matkaa 7 kilometriä, Enon keskustaan 8 kilometriä, Joensuuhun 42 kilometriä ja Lieksaan 55 kilometriä.
Paukkajan saha
Vuonna 1906 Ilomantsin Metsäkiinteistö Oy rakensi neliraamisen höyrysahan Pielisjoen rantaan, Paukkajalle. Tätä sahaa ei koskaan ehditty käynnistää, sillä keväällä 1907, juuri edellisenä yönä, kun saha olisi pitänyt käynnistää, Ab W Gutzeit & Co osti koko yhtiön, sen mukana myös Paukkajan sahan. Paukkajan sahan uusi omistaja myi käyttämättömät koneet ja purki sahan. Jäljelle jäi vain savupiippu ja pienikokoinen halkosaha, joka työllisti vain muutaman henkilön.
Vuosina 1924–1925 samalle paikalle rakensi Enso-Gutzeit Oy:n metsäosasto yksiraamisen höyrysahan. Tällä sahalla oli tarkoitus sahata tukkeja, joita ei kokonsa takia kannattanut uittaa Kotkaan asti. Sahan hoitaja Christian Hallberg asui Marjosaaren talossa, jossa toimi myös sahan konttori. Kyseinen rakennus on edelleen nähtävissä Paukkajan Marjosaaressa. Voimaa sahaan tuottivat kaksi suurta laivan höyrykonetta, joiden pyörittämältä pääakselilta voima siirtyi hihnojen välityksellä kaikkiin sahan laitteisiin: transporttiin (kuljetin, jota pitkin tukit siirrettiin pasonkialtaasta sahaan), sahausraamiin, kanttauslaitteeseen, tasaussirkkeliin, hakkuriin ja ilmarataan.
Saman katon alla toimi myös pieni kimpisaha, jossa tuotettiin ohutta, erilaisten laatikoiden valmistukseen käytettyä lautaa. Höyrykoneiden tarvitsema vesi otettiin joesta, höyrynpaineella toimivalla pumpulla. Sahan koneistoon oli liitettynä myös sähkölaitos, joka tuotti sähköä sahalle, Marjosaareen, sahan työläisten asuintaloihin ja Paukkajan rautatieasemalle. Sähköt näihin kohteisiin vedettiin vuonna 1926.
Sahan toiminnan myötä Paukkajalle tuli uuden ajan ihmeitä: sähkö, puhelin ja auto. Paukkajan saha työllisti 113 ihmistä vuonna 1930. Työn perässa Paukkajalle muutti tuolloin niin paljon uusia asukkaita, että kylälle rakennettiin mm. koulu.
Paukkajalle tukit uitettiin pääasiassa Koitajokea pitkin. Tukit uitettiin sahan edustalle säiliöpuomin sisään, josta ne otettiin sahan pasonkialtaaseen. Pasonkialtaasta tukit syötettiin transporttiin, eli kuljettimeen, joka vei ne sahaan. Alussa sahassa oli vain yksi tavallinen raami, mutta vuoden 1930 tienoilla siihen vaihdettiin ns. tuplaraami, jolloin voitiin sahata kaksi tukkia rinnakkain. Raamin läpi mentyään laudoiksi tai lankuiksi sahattu tukki joutui kanttauslaitteeseen, jossa laudoista ja lankuista poistettiin niiden syrjissä olevat rintapalat. Seuraavaksi puutavara tasattiin määrämittaiseksi. Sen jälkeen tavara vietiin lautatarhaan varastoitavaksi.
Sahan toiminta lopetettiin vuonna 1938, jolloin koneet vietiin pois ja rakennukset jäivät autioiksi. Sahan toiminnan loputtua aiemmin sähköistämättä olleen muun kylän ohella ilman sähköä jäivät Jerikot, Paukkajan asema ja Marjosaari. Seuraavan kerran sähköä saatiin kylään vasta Pamilon voimalaitoksen valmistumisen myötä.
Jatkosodan lopulla vuonna 1944 sahaa käytettiin kaatuneiden "käsittelykeskuksena", jonne kaatuneet tuotiin rintamalta autolla tai junalla. Sahan tiloissa kaatuneet pestiin, laitettiin arkkuihin ja lähetettiin haudattavaksi kotiseutunsa multiin.
Paukkajan koulu
Sahan rakentamisen myötä Paukkaja kasvoi, minkä vaikutuksena myös kylän väkiluku kasvoi niin, että katsottiin tarpeelliseksi saada Paukkajalle oma kansakoulu. Asiasta riideltiin monia vuosia ja vasta vuonna 1929 saatiin päätös kansakoulun rakentamisesta. Koulunkäynti aloitettiin jo samana syksynä ja väliaikaisenä koulutilana käytettiin juuri valmistunutta Paukkajan työväentaloa. Antti Mielonen aloitti Enon kunnan ensimmäisen kivirakenteisen koulun rakennustyöt ratamestari Kauppisen laatimien piirustusten mukaisesti. Uuden koulun vihkiäiset pidettiin 28.9.1930. Jo vuonna 1937 koulurakennuksessa teetettiin kunnostus, jonka kustannukset olivat 39 417 mk.
Vuosina 1950–1960 jouduttiin siirtämään koululaisia Paukkajan työväentalon vuokratiloihin suurten ikäluokkien vuoksi. Vuonna 1958 koulu sai oman puhelimen.
Myöhemmin oppilasmäärä alkoi pienetä, kun nuorta väkeä ja lapsiperheitä ei saatu jäämään kylälle huonon työllisyystilanteen takia. Lopulta vuonna 1991 Paukkajan koulu lakkautettiin. Koulu oli toiminut 62 vuotta.
Kesäteatteri
thumb|300px|Paukkajan teatterin kesän 2007 näytelmä oli Tehdas
Paukkajalla toimii aktiivinen kesäteatteri. Paukkajan Teatteri on koko toimintansa ajan ollut kansalaisopiston näytelmäryhmä: tällä hetkellä taustalla on Joensuun seudun kansalaisopisto. Kesäteatterikaudesta vastaa Paukkajan teatteriyhdistys ry. Taiteellisena johtajana on teatteriohjaaja Lauri Jänis.
Kesäteatteri sijaitsee Pielisjoen rannassa Paukkajan satamassa. Teatterin katsomo ja näyttämö on katettu. Kesäteatterin vieressä on Jokipirtin majatalo.
Herbert Katz
Herbert "Häkä" Katz sai ensimmäisen kitaransa koulupoikana 1940-luvun alussa ja opetteli omatoimisesti soittamaan sitä. Katz innostui jazzista, mutta soitti leipätyönään monissa viihdeorkestereissa ja oli mukana levytyksissä. Hänellä oli myös omia orkestereita, erityisesti 1960-luvun kokoonpano on maineikas. Siinä soittivat hänen lisäkseen Teuvo Suojärvi, piano, Heikki Annala, basso, ja Jaakko Furman, rummut. Rauni Pekkala toimi laulusolistina, ja hänen ohellaan toisinaan myös Lasse Mårtenson. Rockin Suomeen tuojien joukossa hän oli yksi ensimmäisiä. Hän soitti Suomen ensimmäisenä rocklevynä pidetyllä levyllä ”Hawaiian Rock”, jonka Onni Gideon levytti 1957.
Katzilla oli levy- ja soitinkauppa "Levybaari - Skivbaren" Helsingin Uudenmaankadulla. Hän perusti 1953 yhdessä Scandia-Musiikin Paavo Einiön ja Johan ”Mosse” Vikstedtin kanssa. 1970-luvulla Katz siirtyi töihin ulkomaille ja asui viime vuodet Ruotsissa.
Katz esiintyi Pori Jazzissa 1971 Hacke Björksten – Herbert Katz Sextetissä. Hän oli mukana myös Rauno Lehtisen studiokokoonpanossa Vostok All Stars, joka levytti muun muassa ”Säkkijärven polkan” (1962) ja ”Letkiksen” (1963).
Maunu Kurkvaaran elokuvassa Autotytöt on Katzin musiikki.
Dennis Wideman
Dennis Earl Wideman (s. 20. maaliskuuta 1983 Kitchener, Ontario) on kanadalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelasi 12 kautta NHL-liigassa vuosina 2005–2017. Wideman pelasi yli 800 ottelua NHL:ssä edustaen St. Louis Bluesia, Boston Bruinsia, Florida Panthersia, Washington Capitalsia ja Calgary Flamesiä.
Herbert Katz
Herbert Katzin käyttämät kitarat:
Dennis Wideman
Juniorivuodet
Ennen ammattilaisuraansa Wideman pelasi vuodet 1999–2004 OHL-junioriliigaa. Ensimmäiset puolitoista kautta hän pelasi Sudbury Wolvesin riveissä ennen tammikuussa 2001 tapahtunutta siirtoa London Knightsiin, jossa hän pelasi kolme ja puoli kautta. Knights antoi kaupassa Wolvesille vaihdossa Dan Jancevskin ja Chris Kellyn. Hyökkäävän puolustajan roolissa pelanut Wideman esiintyi OHL-urallaan yhteensä 292:ssa runkosarjaottelussa, joissa hänelle kertyi 251 tehopistettä, 96 maalia ja 155 syöttöpistettä. Eniten pisteitä hän teki kausilla 2001–2002 ja 2003–2004, ensiksi mainitulla 69 tehopistettä (27 maalia ja 42 syöttöpistettä) 65 runkosarjaottelussa, ja jälkimmäisellä 65 tehopistettä (24 maalia ja 41 syöttöpistettä) 60 runkosarjaottelussa.
Pudotuspeliotteluja hänelle kertyi OHL:ssä 58, joissa hän teki 49 tehopistettä, 18 maalia ja 31 syöttöpistettä. Vuosina 2001, 2003 ja 2004 hän oli pudotuspeleissä joukkueensa kolmanneksi eniten pisteitä tehnyt pelaaja ja vuonna 2002 neljänneksi eniten pisteitä tehnyt pelaaja. Runkosarjassa hän sijoittui seuransa sisäisessä pistepörssissä kaudella 2001–2002 kolmanneksi, kaudella 2002–2003 neljänneksi ja kaudella 2003–2004 kuudenneksi. Viimeisen OHL-kautensa päätyttyä Wideman valittiin vuonna 2004 liigan ensimmäiseen tähdistökentälliseen, ja hän sijoittui tuolloin toiseksi äänestyksessä liigan vuoden puolustajasta. Palkinto meni Plymouth Whalersin James Wisniewskille.