cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
J. G. Granö
Opiskelualan valinta
Granö kirjoittautui Keisarilliseen Aleksanterin-Yliopistoon (nykyinen Helsingin yliopisto) 11. kesäkuuta 1900 ja aloitti opinnot syksyllä. Hän jätti kasvitieteen opinnot nopeasti, sillä opetus ei vastannut odotuksia, mutta säilytti kuitenkin kiinnostuksensa kasvitiedettä kohtaan koko uransa ajan. Hän jatkoi opintojaan Palménin ohjeiden mukaan. Syksyllä 1901 Granö kiinnostui maantieteestä oltuaan kuuntelemassa maantieteen ylimääräistä professoria J. E. Rosbergia, joka luennoi vuoristojen synnystä. Maantiedettä ei arvostettu omana tieteenään vielä vuosisadan alussa, ja Palmén vastusti maantieteen valintaa pääaineeksi. Granö valitsi sen kuitenkin, ja hän keskittyi opintoihinsa niin tarmokkaasti, että Rosberg valitsi hänet seuraavana syksynä maantieteen laitoksen ylimääräiseksi assistentiksi. Granön tehtäväksi tulivat ensimmäisen vuoden opiskelijoiden ohjaaminen ja kartografisten harjoitustöiden uudelleen järjestäminen. Harjoitustyöt oli aloittanut Ragnar Hult, joka oli Helsingin yliopiston ensimmäinen maantieteen dosentti ja maantieteen laitoksen perustaja.
Granön opiskeluaika oli poliittisesti epävakaata ensimmäisen sortokauden vuoksi. Hän oli suomenmielinen ja harkitsi sukunimensä vaihtamista Teerijärveksi isänsä synnyinseudun mukaan. Hän liittyi Pohjalaisen Osakunnan vanhasuomalaiseen ryhmään, jota johti Paavo Snellman. Lisäksi hän osallistui raittiustoimintaan ja soitti viulua yliopisto-orkesterissa.
Ensimmäiset tutkimusmatkat ja valmistuminen
Kesäisin Granö matkusti usein Omskiin, mihin Johannes-isä oli palannut suomalaissiirtokuntien kirkkoherraksi. Granö keräsi siellä kesällä 1902 aineistoa maantieteen laudaturtutkielmaan ”Siperian suomalaiset siirtolat” ja kiersi isänsä seurana tämän virkamatkoilla eri siirtokunnissa. Syksyllä 1905 Granö ulotti matkansa Kulunda-aron eteläosaan ja sieltä edelleen hetken mielijohteesta kahdeksi viikoksi Altaivuoristoon ja Kiinan rajoille asti. Granö kertoi myöhemmin, että häneen heräsi matkan aikana halu päästä uudestaan retkille ”vuorimaahan”. Suomalais-Ugrilainen seuran puheenjohtaja Otto Donner etsi henkilöä, jonka seura voisi lähettää Mongoliaan tutkimaan piirtokirjoituksia. Donner kuuli Granön Altain-matkasta ja tarjoutui kustantamaan uuden matkan Mongoliaan kuuluneeseen Urjanhaihin ja Luoteis-Mongoliaan. Granö otti tehtävän vastaan, jos saisi viimeistellä opintonsa ensin ja tehdä matkan aikana myös maantieteellisiä havaintoja.
Granö joutui matkaa varten perehtymään arkeologiaan ja erilaisiin tutkimus- ja jäljentämismenetelmiin. Hän lähti 9. kesäkuuta 1906 Helsingistä Pietariin, missä haki myös opastusta tunnetulta muinaistutkija Wilhelm Radloffilta. Pietarista Granö lähti kesäkuun puolivälissä ja saapui viikossa Omskiin. Varsinainen tutkimusmatka alkoi heinäkuussa. Granön viiden kuukauden retken reitti kulki Sajanvuoriston yli Pohjois-Mongolian järvialueelle, mistä se jatkui Altain yli Kiinaan ja edelleen takaisin pohjoiseen vanhaa Džungarian portin kautta kulkevaa vaellustietä.
Toisen tutkimusmatkansa Granö teki vastakkaiseen suuntaan kuin ensimmäisen. Se alkoi Altain länsipuolelta Bijskin kaupungista, ja hänen apulaisenaan toimi Siperian virolainen Karl Vok. He ylittivät Altain nopeasti päästäkseen mahdollisimman pian Mongoliaan ja saapuivat Uvs Nuurin etelärannalle kesäkuun lopussa. Mongolian järvialuetta Granö tutki kolmisen viikkoa ja siirtyi sen jälkeen pohjoiseen Urjanhaihin, missä hän tutki Jenisein lähdejokien aluetta noin kuukauden ajan. Matkan aikana Granön väitöskirjan teemat alkoivat selvitä, ja sen jälkeen hän sopi geologian sivutyön aiheen J. E. Rosbergin ja Wilhelm Ramsayn kanssa ja eläintieteen sivulaudaturin aiheesta J. A. Palménin kanssa.
Granön väitöskirja Beiträge zur Kenntnis der Eiszeit in der nordwest Mongolei und einigen ihrer südsibirischen Grenzgebirge perustui myös Siperian-matkoihin ja varsinkin niiden geomorfologisiin ja geologisiin havaintoihin. Granö väitteli 28. toukokuuta 1910, ja hänen vastaväittäjänään toimi J. E. Rosberg. Tutkimus herätti paljon kiinnostusta, sillä ensimmäinen ei-venäläinen Altain-tutkija Granö esitti siinä, että vastoin aiempia käsityksiä Altailla oli ollut kolme jäätiköitymisvaihetta. Väitöskirjan ansiosta Granö kutsuttiin puhumaan Berliiniin ja Leipzigiin ja hänet pyydettiin kirjoittamaan Brockhaus Enzyklopädieen hakusanat Siperiasta ja Mongoliasta.
Altain-tutkimusmatkat
Helsingin yliopiston matka-apurahan ansiosta Granö pystyi keskittymään Venäjän Altain tutkimiseen kolmen ja puolen vuoden ajan 1913–1916. Kesät ja syksyt hän tutki vuoristoa ja talvet asui Omskissa. Ennen Altain-matkaa Granö teki Rosbergin kanssa vertailevia tutkimusmatkoja Kaukasukselle, Kirgisiaan ja Tienšaniin. Altain-matkojen tarkoituksena oli selvittää yli 100 000 neliökilometrin laajuisen Venäjän Altain jääkausihistoria. Aluksi Granön oli tarkoitus tehdä monipuolisia havaintoja, ja päähuomio keskittyi erityisesti Obin lähdejokien Bijan ja Katunin laaksoihin. Kaksi ensimmäistä tutkimusvuotta menivätkin pääosin aineiston keräämiseen.
Granö lähti joka kesä matkalle Bijskistä, joka on lähellä Bijan ja Katunin yhtymäkohtaa. Tutkimukset keskittyivät kahtena ensimmäisenä vuotena Bijanjoen alueelle, erityisesti vuonomaiseen Altyn-Köl-järveen ja siitä jatkuvaan Tšulyšmanjoen rotkomaiseen laaksoon. Viimeisenä matkavuotena Granö teki täydentäviä tutkimuksia eri puolella Itä-Altaita. Hän teki pääosan matkoista yksin apunaan vain pari hevosmiestä ja paikallinen opas. Vuonna 1914 Granön mukana oli kuitenkin Kaarlo Hildén, metsätataarien parissa tutkimusta tehnyt maantieteilijä ja antropologi.
Granö kirjoitti matkoista artikkeleita suomeksi, saksaksi, ranskaksi ja venäjäksi. Keski-Aasian ylängön pinnanmuotoja hän selitti Suomen maantieteellisen seuran aikakauskirja Fenniassa 1919 julkaistussa monografiassa Les formes du relief dans l’altai russe et leur genèse, jossa hän tukeutui William Morris Davisin eroosiosyklioppiin. Teos oli eräänlainen välietappi, jonka avulla Granö halusi osoittaa tutkimustensa merkityksen ja saada kahden vuoden jatkon tutkimuksille. Hän ei saanut kuitenkaan tarvittavaa stipendiä, vaan se myönnettiin Pentti Eskolalle Itä-Karjalan geologisiin tutkimuksiin. Stipendittä jääminen oli Granölle paha pettymys, eikä hän sen takia pystynyt jatkamaan Altain-tutkimuksiaan. Pettymys olisi saattanut olla vieläkin suurempi, jos Granö olisi tiennyt, ettei pystyisi Lokakuun vallankumouksen jälkeen palaamaan enää tutkimusalueelleen. Granön aikomuksena oli ollut jatkaa tutkimuksia Venäjän olojen rauhoituttua, mutta hän ei lopulta pystynyt palaamaan Siperiaan, missä oli viettänyt ison osan lapsuudestaankin.
Helsingin kautta Tarttoon
Granö oli kirjoittanut alkuvuodesta 1917 Uuteen Suomeen kuvauksia matkoistaan. WSOY kiinnostui niistä niin paljon, että pyysi Granöltä kansantajuista kuvausta matkoista ja tutkimuksista. Granö ei kuitenkaan halunnut kirjoittaa perinteistä kronologista matkakertomusta, vaan hänen kirjansa perustui Altain alueen kaunokirjalliseen kuvaukseen. Kirjoitustyön aikataulu oli melko tiukka, mutta tekstiä syntyi niin paljon, että Altai julkaistiin viimein kahdessa osassa: ensimmäinen ilmestyi syksyllä 1919 ja toinen vuoden 1921 alussa. Jalmari Jäntin aloitteesta Granö oli siirtynyt töihin WSOY:lle, ja vaikka hänen päätehtävänsä oli Altain kirjoittaminen, hän osallistui myös muihin kustannustöihin. Granöllä oli niin paljon tehtävää WSOY:llä, että hän oli luopunut koulunopettajan paikastaan ja oppikirjojen kirjoittamisesta. Hän harkitsi vakavasti jopa tieteellisen työn jättämistä.
Cologno Monzese
Maantiede
Cologno Monzese kuului aikoinaan Corte di Monzan alueeseen. Lombardian lounaisosassa pienessä Casalmaioccon kunnassa on Cologno-niminen frazione ja Lombardian keskiosassa puolestaan on pienehkö kaupunki nimeltään Cologno al Serio. Sekä Cologno Monzesen että Cologno al Serion asukkaiden demonyymi on colognesi.
Historia
pienoiskuva|200px|vasen|Cologno Monzesen keskustaa Cologno Monzesen historia alkaa 300-luvulta, jolloin roomalaiset asuttivat alueen. Paikkakunnan nimeksi annettiin Colonia super Lambrum, sillä se sijaitsee Lambron varrella. Rooman valtakunnan hajottua vuonna 476 paikkakuntaa alkoivat hallita langobardit. Cologno osallistui muiden lombardialaisten paikkakuntien rinnalla taisteluihin Fredrik I Barbarossan joukkoja vastaan. Nämä tuhosivat Colognon 1162.
Colognoon liitettiin kylät Malnido ja Bettolino Freddo 1866. Paikkakunnan väkiluku alkoi kasvaa etenkin siirtolaisuuden johdosta, ja se nimitettiin kaupungiksi. Cologno teollistui aina 1960-luvulle saakka, teollisuus alkoi taantua 1980-luvulla. Palvelualat ovat korvanneet menetettyjä teollisia työpaikkoja jossain määrin. Nopea väestönkasvu tyrehtyi 1970-luvulla, jonka jälkeen väkiluku väheni 2010-luvun alkuun saakka. Sen jälkeen kaupungin väkiluku on jälleen kasvanut.
Cologno Monzesen kirkoista mainittakoon S.S. Marco e Gregorio vuodelta 1578 (uudistettu 1700-luvulla). Keskiaikainen Villa Casati oli alkuaan Sant'Ambrogion luostarin omaisuutta, se siirtyi Casatin suvulle 1700-luvun lopulla. Colognon alueella virtaa Naviglio della Martesana, joka kuuluu Milanon alueen kanaalien (navigli) verkostoon.
Talous ja liikenne
Cologno Monzesessa toimii muun muassa kemianteollisuuden ja elintarviketeollisuuden yrityksiä. Kaupungin alueella harjoitetaan myös maataloutta. Mediayhtiö Mediasetin pääkonttori sijaitsee Colognossa. Myös lääkeyhtiö Steroid S.p.A:lla on toimipaikka kaupungissa.
Cologno Monzese sijaitsee Milanon metron linjalla M2. Asemia on kolme: Cologno Sud, Cologno Centro ja Cologno Nord. Moottoritie A51 kulkee Colognon halki lännestä itään, siitä erkanee A52, joka kulkee Colognon länsipuolitse. A51:ltä on yhteys valtakunnallisille väylille A1, A4 ja A7 sekä useille muille moottoriteille.
J. G. Granö
Helsingin kautta Tarttoon
Vuonna 1919 Granö otti vastaan professuurin Tarton yliopistossa, juuri itsenäistyneessä Virossa. Viroon hänet värväsi yliopiston kuraattori Peeter Põld, mutta myös Oskar Kallas toimi siirrossa aktiivisesti. Helsingin yliopistossa Granön ratkaisusta ei pidetty, ja esimerkiksi yliopiston kansleri Edvard Hjelt yritti painostaa Granöä jäämään Helsinkiin, sillä Suomessakin oli pulaa suomenkielisistä opettajista.
Granön ensimmäinen työ Tartossa oli maantieteen laitoksen perustaminen. Sen oli tarkoitus aloittaa toimintansa vuoden 1920 alussa, mutta lokakuussa 1919 järjestettiin jo kartografian peruskurssi. Tarton yliopiston maantieteen laitos kehittyi nopeasti Granön aikana. Hän oli laitoksen toimintaa suunnitellessaan perustanut ajatuksensa humboldtilaiseen tieteeseen, joka korosti erityisesti omakohtaisen tutkimuksen merkitystä opetuksessa. Granö pystyi Tartossa kokeilemaan ajatusta käytännössä, sillä yliopisto oli ennen venäläistämisaikaa perustanut toimintansa humboldtilaisiin vaikutteisiin.
Granö keskittyi Tartossa opetus-, tutkimus- ja kirjoitustöihin ja kieltäytyi muista tehtävistä. Hän muun muassa torjui J. K. Paasikiven pyynnön Suomen ja Venäjän välisten rauhanneuvotteluiden asiantuntijan ja tulkin tehtävistä. Granö osallistui kuitenkin Viron ulkoministeriön pyynnöstä Viron ja Latvian välisen rajan määrittelyyn liittyviin tehtäviin.
Paluu Suomeen
Granö oli alkujaankin suunnitellut, että hän palaisi Suomeen, kun virolaiset pystyisivät itse kantamaan vastuun maantieteen tutkimuksesta. Lisäksi Granö odotti Suomesta kykyjään vastaavia tehtäviä. Pian Granön lähdettyä Viroon Suomessa käynnistyivät toimet hänen kutsumisekseen takaisin; sopivia tehtäviä ei kuitenkaan löytynyt. Vuonna 1921 yhdistetty Suomen maantieteellinen seura päätti pyytää Granötä uuden Suomen kartaston toimittajaksi. Seura teki lopulta Granölle tarjouksen kokonaisuudesta, johon kuuluisi seuran sihteerin tehtävä ja vastuu kartaston sekä Fennia-aikakauskirjan toimittamisesta. Lisäksi Helsingin yliopistosta vakuutettiin, että Granö saisi dosenttistipendin syksyllä 1922. Granö ilmoittikin kevään aikana ottavansa tehtävän vastaan, kun oli löytänyt sopivan henkilön seuraajakseen Viroon.
Helsingissä Granö aloitti työnsä syksyllä 1922. Hänet nimitettiin vuonna 1923 Helsingin yliopiston ylimääräiseksi professoriksi, ja vuotta myöhemmin hänen asemansa vakinaistettiin. Granö hoiti professuuriansa Helsingissä vain lyhyen aikaa, sillä hän siirtyi sieltä uuden Turun yliopiston luonnontieteellisen tiedekunnan ensimmäiseksi maantieteen professoriksi. Presidentti Lauri Kristian Relander myönsi Granölle eron 3. elokuuta 1926 alkaen.
Siirtyminen valtion yliopistosta pieneen resurssipulasta kärsivään yksityiseen yliopistoon herätti kummastusta. Granön päätökseen vaikuttivat monet asiat. Hän oli saanut toimia vapaasti perustaessaan Tarton yliopiston maantieteen laitosta, mutta Helsingissä hänen piti sopeutua vanhaan laitostraditioon ja ison yliopiston hallintokoneistoon. Hän otti paikan Turussa, kun Iivari Leiviskä oli siitä kieltäytynyt. Helsingissä ei oltu tästäkään siirrosta erityisen mielissään, ja harmistuksensa ilmaisivat muun muassa Fredrik Elfving, joka oli järjestänyt Granölle paikan ylimääräisenä professorina, ja Maanmittaushallituksen ylijohtaja Kyösti Haataja.
Tutkimustyöstä rehtoriksi
Granö aloitti Turussa vielä vuonna 1926. Häntä kohtaan oli suuria odotuksia, sillä uuden professuurin ja tunnetun tutkijan toivottiin tuovan lisää opiskelijoita ja vahvistavan yliopiston asemaa. Granö itse odotti voivansa keskittyä Turussa paremmin tieteelliseen työhön kuin Helsingissä. Hän ei pystynyt kuitenkaan heti keskittymään oman maantieteellisen teoriansa kehittämiseen, sillä hänen piti ensin saada valmiiksi joitakin karttoja Suomen kartastoa varten. Turussa Granö jatkoi jo Tartossa aloittamaansa maisematieteellistä tutkimusta ja julkaisi 1929 saksankielisen teoksen Reine Geographie, joka ilmestyi seuraavana vuonna suomeksi nimellä Puhdas maantiede. Siinä Granö esitteli "puhtaaksi maantieteeksi" nimittämänsä oppisuunnan, jonka metodeilla pystyi erottamaan maisemallisesti yhtenäisiä alueita ja tekemään aluejakoja. Granön ajatukset pohjautuivat osaltaan saksalaiseen Landschaft-traditioon, ja teos ilmestyi aikana, jolloin maantieteen olemuksesta keskusteltiin vilkkaasti. Granö esitteli ensimmäisenä tutkijana aistiympäristön tutkimuskohteena. Puhdas maantiede sai kuitenkin aikanaan ristiriitaisen vastaanoton, mikä oli pettymys Granölle. Hän jatkoikin tutkimuksensa parissa ja julkaisi seuraavaksi teoksen Suomen maantieteelliset alueet, jossa hahmotteli käytännön sovelluksia aluetieteelleen.
Granö ei pystynyt Turussa olemaan sivussa yliopistopolitiikasta, sillä Turun yliopisto ajautui 1920-luvun lopulla kriisiin, jonka takia se oli lähellä joutua kokonaan lakkautettavaksi. Kriisin taustalla oli suomen kielen tutkijan E. N. Setälän valinta yliopiston kansleriksi. Setälä pyrki supistamaan yliopiston toimintaa ja samalla vahvistamaan perustamaansa Suomen suku -tutkimuslaitosta. Se kiristi yliopiston johdon välejä. Rehtori V. A. Koskenniemen erottua vuoden 1931 lopulla professorit alkoivat etsiä uudeksi rehtoriksi miestä, joka kykenisi vastustamaan voimakastahtoista Setälää. Granö oli arvostettu, ja hän oli jo aiemmin ilmaissut vastustavansa Setälän suunnitelmia, joten katseet kääntyivät hänen puoleensa. Granö hyväksyi lopulta hallintomiehen tehtävät ja aloitti rehtorina tammikuussa 1932.
Rehtorina Granö keskittyi yliopistohallinnon kehittämiseen ja rahoituksen turvaamiseen. Vuoden työrupeaman jälkeen hän oli omasta mielestään täyttänyt tehtävänsä. Setälä myönsi Granölle eron, mutta yliopiston järjestysmuodon perusteella rehtori voitiin valita uudelleen pyynnöstä huolimatta, jos tämä oli ollut virassa alle kolme vuotta. Professorit valitsivatkin Granön vielä kolmivuotiskaudelle. Granö sairastui todennäköisesti osin kovien paineiden takia, ja hän oli vuoden 1934 alussa pitkään vuoteenomana ja virkavapaalla suurimman osan kevätlukukaudesta. Granön tehtävän otti hoitaakseen hänen hyvä ystävänsä Einar W. Juva.
Sairastuminen ja paluu tutkimustyöhön
Granö sairastui vuoden 1934 vaihteessa vakavasti. Hänen vatsaansa tuli outo punainen läiskä, joka paisui isoksi pahkuraksi. Se diagnosoitiin bakteerin aiheuttamaksi sädesieneksi, ja sen aiheuttamaa tulehdusta hoidettiin radioaktiivisella jodilla. Vaikka sen ymmärrettiin saattavan aiheuttaa syöpää, menetelmää käytettiin, koska sairaus oli vakava ja potilas yli 50-vuotias. Joko taudin tai sen hoitokeinojen takia Granölle kehittyi nivelreuma, minkä takia hän joutui välillä vuodepotilaaksi. Pahimmat vaiheet olivat talvina 1935–1936 ja 1936–1937. Tauti alkoi kesällä 1937 helpottaa, ja Granö pystyi luopumaan jodi-hoidosta ja lääkkeistä.
Altain-tutkimusmatkojen aineisto oli jäänyt 1910-luvun lopun jälkeen syrjään, vaikka Granö olisi halunnutkin koota niistä aineistoa heti palattuaan matkoilta. Hän keskittyi kuitenkin 1920-luvulla erityisesti maisematieteelliseen teoriaan. Vuonna 1934 hän päätti palata Altai-aineistoonsa ja aloitti työnsä vuosien 1906, 1907 ja 1909 piirtämiensä karttojen puhtaaksi piirtämisellä, mihin hän sai tukea Suomen maantieteelliseltä seuralta. Granö keskittyi kuitenkin sairautensa pitkittyessä suunnittelu- ja tarkastustehtäviin ja siirsi piirtämisen kokonaan A. K. Merisuon vastuulle. Kartat julkaistiin 1938 ilmestyneessä itineraarissa, jonka piti olla Mongolian aluemaantiedettä kuvaavan teoksen karttaosa. Neliosaisesta teoksesta ilmestyi lopulta toisen maailmansodan takia vain johdannoksi tarkoitettu ensimmäinen osa, Mongolische Landschaften und Örtlickeiten.
Altain pinnanmuotoja käsittelevän tutkimuksensa uudelleen tutustumiseen Granö sai 1942 Emil Aaltosen säätiön antaman 100 000 markan tieteellisen apurahan. Vaikka Granön pitikin laatia alkujaan koko Altaita käsittelevä tutkimus, hän keskittyi kuitenkin parhaiten tuntemansa Venäjän Altain pinnanmuotojen selittämiseen. Sota-aikana työmotivaatio oli ajoittain kateissa, mutta loppukesällä 1944 työ oli valmis. Sodanjälkeisen taloustilanteen takia teoksen julkaiseminen osoittautui vaikeaksi, ja se olisi saattanut jäädä kokonaan julkaisematta, ellei Turun Sanomien Arvo Ketonen olisi maksanut sen julkaisemisen Turun yliopiston maantieteen laitoksen julkaisusarjassa. Granön yhteenveto Altain pinnanmuodoista ja niiden synnystä julkaistiin 1945 nimellä Das Formengebäude des nordöstlichen Altai.
Viimeiset vuodet
Yliopistojen ulkopuolellakin Granö oli edelleen tärkeä tiedevaikuttaja. Hänet oli vuonna 1945 kutsuttu Otavan Tiedekirjasto-nimisen kurssikirjasarjan toimituskuntaan vastuualueenaan maantiede, ja seuraavana vuonna hän teki Suomalaisen tiedeakatemian esimiehenä ehdotuksen Suomen maantieteen käsikirjan ja Suomen kartaston uusimisesta. Suomen maantieteellinen seura ei pystynyt vastaamaan samaan aikaan molemmista teoksista, joten ensin aloitettiin käsikirjan suunnittelu. Granö valittiin sen toimituskunnan puheenjohtajaksi, ja 500-sivuinen suomenkielinen laitos Suomen maantieteen käsikirjasta ilmestyi 1951. Suomen kartaston neljännen laitoksen valmistelut aloitettiin 1953. Granö johti sitä varten perustettua kartastotoimikuntaa, josta hän kuitenkin erosi vuoden 1955 lopulla terveydellisistä syistä. Granö oli vuonna 1954 valittu myös Tieteen päivien puheenjohtajaksi. Hänen puheensa Tieteen päivillä oli hänen viimeinen julkinen esiintymisensä, ja seuraavana vuonna ilmestyneen Maat ja kansat -teoksen Suomi-kuvaus oli hänen viimeinen julkaisunsa.
Granön terveys alkoi heikentyä nopeasti maaliskuussa 1955. Häneltä oli leikattu vatsasyöpä vuoden 1952 alussa, mutta onnistuneen leikkauksen jälkeen hän oli pystynyt palaamaan töihin jo maaliskuussa. Terveyden heikkeneminen tuli yllätyksenä, ja huhtikuussa Granö oli jo niin väsynyt, että selviytyi vain vaivoin Turun yliopiston kanslerin tehtävistä. Syy kunnon heikentymiseen löytyi tammikuussa 1956, kun syövän havaittiin uusiutuneen ja levinneen nopeasti. Lääketieteellisesti ei ollut enää mitään tehtävissä, ja pian Granö siirrettiin Mehiläisen sairaalaan, jossa hän kuoli 23. helmikuuta 1956. Granölle järjestettiin hänen toivomuksensa mukaan hiljaiset hautajaiset Hietaniemen krematorion kappelissa. Tuhkat sijoitettiin aluksi krematorion uurnalehtoon, mistä ne siirrettiin myöhemmin Hietaniemen vanhalle hautausmaalle.
Yksityiselämä ja perhe
Granöille syntyi neljä lasta. Ensimmäinen lapsi Aune syntyi heinäkuussa 1914 Omskissa, missä perhe asui J. G. Granön tutkimusmatkojen aikana. Toinen lapsi, joka sai Altain aikojen muistoksi nimekseen Siine Taiga, syntyi Helsingissä tammikuun alussa 1917. Perheen kolmas lapsi Eeva syntyi Helsingissä Suomen sisällissodan aikana samana päivänä, kun Rüdiger von der Goltzin joukot valtasivat Helsingin. Neljäs lapsi Olavi syntyi toukokuussa 1925, Granöjen muutettua Tartosta takaisin Helsinkiin. Lapset asuivat vanhempiensa luona pitkään. Ensimmäisenä muutti Siine 1950-luvun alussa, kun hän avioitui kirjastonhoitaja Henrik Schaumanin kanssa, josta tuli myöhemmin eduskunnan ylikirjastonhoitaja. Olavi muutti kotoa 1953 avioiduttuaan Eeva Kalevan kanssa, mutta naimattomat proviisori Aune ja käsityön lehtori Eeva asuivat vielä senkin jälkeen vanhempiensa asunnossa. Aune asui Helsingin-asunnossa kuolemaansa, vuoteen 2006 asti. J. G. Granön poika Olavi Granö valitsi isänsä tavoin maantieteilijän uran ja toimi myös Turun yliopiston maantieteen professorina ja kanslerina. Kumpaakin yhdisti kiinnostus maantieteen metodologiaan, ja Olavi Granö osallistui aktiivisesti myös isänsä tieteellisen perinnön vaalimiseen muun muassa tämän metodologisen pääteoksen Puhtaan maantieteen englanninkielisen käännöksen toisena toimittajana.
Granöt asuivat yliopistojen lukuvuosien aikana kaupungissa mutta muuttivat kesäisin usein maaseudulle. Heidän kesäpaikkansa oli 1923 ja 1924 Mikkelin lähistöllä oleva Valosaari, jota Granö sittemmin käytti esimerkkinä Puhtaan maantieteen maisematieteellisissä karttakuvissa. Granö nautti suomalaisesta järvimaisemasta, ja kalastus oli hänen lempiharrastuksensa. Hän kuitenkin kaipasi vakituista lomapaikkaa, ja vuonna 1925 hän hankki 20 kilometriä Porvoosta etelään sijainneen huvilamaisen talon.
Tunnustukset
Granö sai merkittävän uransa ansiosta useita tunnustuksia ja palkintoja. Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1 luokan komentajamerkin hän sai vuonna 1950. Itsenäisyyspäivän vastaanotolle Granö osallistui kahdesti Turun yliopiston rehtorina, ja sodan jälkeen hänet kutsuttiin vastaanotolle useasti.
Suomen Maantieteellinen Seura myönsi Granölle vuonna 1947 kultaisen Fennia-mitalin, jonka oli häntä ennen saanut vain Carl Gustaf Emil Mannerheim. Suomalaisen tiedeakatemian kunniapalkinnon Granö sai vuonna 1948 ja Alfred Kordelinin säätiön kunniapalkinnon sekä 1934 että 1949. Essi Renvall suunnitteli Granön 70-vuotispäivän kunniaksi juhlamitalin, jonka takapuolella on Granön itsensä valitsema tunnuslause Via longa, vita brevis (”Tie pitkä, elämä lyhyt”). Mitalin suurennoksia lyötiin kolme kappaletta, ja niissä Granön toinen nimi on muuttunut muotoon Cabriel. Turun yliopisto on myös muistanut pitkäaikaista työntekijäänsä: yliopiston juhlasalissa paljastettiin 1945 Emil Rautalan suunnittelema muotokuva.
Puhdas maantiede
Granön merkittävin panos maantieteelle oli hänen luomansa puhtaan maantieteen oppisuunta, joka herätti laajaa huomiota 1930-luvun Euroopassa. Geomorfologia muodosti 1900-luvun alussa maantieteen ytimen, mutta kansainvälisellä tasolla sen rinnalle oli noussut tutkimussuunta, joka tarkasteli maapallon luonnonjärjestelmiä ja ihmisen niissä aikaansaamia muutoksia. Granö oli yksi ensimmäisiä uuden tutkimussuunnan kehittäjiä, ja hän loikin omaleimaisen maisematieteellisen oppisuunnan. Granön lähestymistavan mukaan perusteellisen koulutuksen saanut tutkija tekee tutkimuksensa omien aistihavaintojensa perusteella. Maantieteellisessä maisematutkimuksessa oli yleensä keskitytty vain näköaistin kautta järjestyvään maisemaan, mutta Granö painotti kaikkia aisteja, joiden avulla tutkija pystyisi tekemään alueellisia yleistyksiä ja maisemiin perustuvia aluejakoja. Granö ei ollut kiinnostunut siitä, miten tavalliset ihmiset jäsentävät ympäristöään, vaan keskittyi koulutettujen ammattilaisten tekemiin tarkkoihin havaintoihin, jotka voitaisiin esittää karttojen muodossa. Tavallisten ihmisten havainnot ympäristöstään tulivat maantieteen tutkimuskohteeksi vasta 1960–1970-luvuilla.
Granö esitti puhtaan maantieteen idean vuonna 1929 julkaistussa teoksessa Reine Geographie (suomennettu nimellä Puhdas maantiede). Granön mukaan ihmisen kaksi havaintoalaa ovat suppeampi lähiympäristö, eli lähiö, ja laajempi maisema. Lähiön havainnointiin ihminen käyttää kaikkia aistejaan, mutta kauempana olevaa maisemaa hän havainnoi pääasiassa näköaistin avulla. Maisema onkin puhtaan maantieteen keskeisin alueellinen tutkimuskohde. Tutkimuksen tavoitteena on hahmottaa laajoja, maisemaltaan mahdollisimman yhtenäisiä alueita. Granön mukaan tähän ei pelkkä pinnanmuotojen tutkiminen riittänyt.
Granön ajattelussa keskeisintä oli pyrkimys maantieteelliseen aluejakoon näkyvien maisemamuotojen yhdistelmänä. Maisemamuodot Granö jakoi neljään pääosaan: maankamaraan, veteen, kasvillisuuteen ja tekoainekseen, joka määriteltiin ihmisen muovailemaksi tai valmistamaksi maisemaksi. Granön puhtaan maantieteen alueellinen lähestymistapa näkyi jo matkakirja Altaissa, jossa matkan tarkastelu etenee vyöhykkeittäin tai alueittain. Viron-aikanaan Granö suunnitteli puhdasta maantiedettä, ja hän kehitti lähestymistapaansa suuressa Viron aluetieteellisessä tutkimuksessa, jonka hän toteutti oppilaidensa kanssa. Suomessa hän toteutti samantapaisen maisematieteellisen aluejaon, joka julkaistiin Suomen kartaston kolmannessa laitoksessa ja vähän myöhemmin teoksessa Suomen maantieteelliset alueet. Aluejaon yhteydessä määriteltiin tyyppialueet, joista muun muassa Järvi-Suomi ja Saaristo-Suomi ovat käsitteinä jääneet myös yleiseen käyttöön. Viroa koskevasta tutkimuksesta on jäänyt käyttöön muun muassa nimitys Lahemaa. Suomen aluejakoa varten tehtiin myös kasvillisuuskartta, jossa kuvattiin Cajanderin metsätyypit, mutta siinä oli myös ihmisen toiminnan vaikutusta havainnollistavia merkintöjä. Kartasta hahmottuivat Suomen alueelliset kehittyneisyyserot. Pohjanlahden pohjukasta Laatokalle kulkevan linjan lounaispuolelle jäi kehittynyt kulttuuri-Suomi ja toiselle puolelle luonnon-Suomi. Jaottelun välillinen vaikutus näkyi 1950-luvun alussa vaikuttaneessa kehittyneisyystutkimuksessa.
Tutkimusmatkojen tulokset
Granö kirjoitti paljon Altaille tehtyjen tutkimusmatkojen tuloksista. Hänen tutkimuskysymyksensä laajeni asteittain käsittelemään laaksojen kehitystä jääkausien aikana ja puolitasankojen eli peneplaanien muodostumista. Vuonna 1945 ilmestyneessä työssään Granö yhdisti molemmat tapahtumat ja teki uuden tulkinnan Altain pinnanmuotojen synnystä.
Aluksi Granö piti Altain-tutkimusten lähtökohtana Albrecht Penckin ja Eduard Brücknerin tutkimusta Alppien jääkautisista vaiheista. He olivat määrittäneet Alpeilta neljä eri jääkautta, jotka sopivat laaksojen kehitysvaiheisiin. Samoja havaintoja ei kuitenkaan voinut soveltaa Altailla, missä ei ole vastaavia jääkautisia päätemuodostumia. Granö pystyi kuitenkin osoittamaan sivulaaksojen avulla, että myös Altailla oli merkkejä eri jääkausivaiheista. Hän havaitsi, että sivulaaksoihin oli muodostunut terassijärjestelmiä, jotka olivat kerrostuneet päälaakson jäätiköstä peräisin olevasta aineksesta ja sivulaaksoissa virtaavan joen omista kerrostumista.
Granö käytti puolitasankojen muodostumisen tulkintaan ensin William Morris Davisin eroosiosyklioppia. Davis totesi itse, että Granön Altai-tutkimukset todistavat hänen teoriansa yleisen sovellettavuuden. Granö kehitti kuitenkin myöhemmin oman teoriansa, joka selittää kohoamisen ilman erillisiä syklejä. Granön tulkinnan mukaan vuoriston esimaa ja tunturiylängöt olivat alkujaan yhtenäistä tasankoa, jota hän kutsuu alkupinnaksi. Ennen jääkautta alkupinta kohosi kupolimaisesti, ja jääkauden aikana tasankojäätikkö suojasi kohonnutta alkupintaa. Jäätikkövirrat ovat puolestaan muovanneet jokilaaksot syviksi kanjoneiksi, ja tunturiylängön yläpuolella kohoavat suippohuippuiset vuoret ovat rapautuneet jään ja pakkasen myötä. Vaikka Granö olikin alkujaan tukeutunut Davisin teoriaan, hän oli hylännyt sen 1940-luvulla, kun oli palannut Altai-tutkimuksiinsa. Davisin näkemykset eivät enää tuolloin tyydyttäneet Granötä. Granön geomorfologiset näkemykset jäivät melko vähälle huomiolle, ja ne käytännössä vanhentuivat 1960-luvulla, kun laattatektoniikka nousi vuorijonojen synnyn selittäjäksi.
Granön ensimmäiset matkojen tarkoituksena oli tutkia Mongolian alueen arkeologiaa. Granö keskittyi tutkimuksissa lähinnä muinaismuistojen luettelointiin, kuvaamiseen ja levinneisyyden kartoittamiseen. Hänen tekemänsä sadat piirustukset ja ottamansa valokuvat ovat tämän jälkeen olleet merkittävässä tutkimuskäytössä, ja venäläiset tutkijat ovat käyttäneet niitä hyväkseen vielä 2000-luvullakin.
Sanasto
Granö kehitti suomen ja viron maantieteen sanastoa ja loi monia uudissanoja. Suomen kieleen Granön kehittämistä sanoista ovat jääneet muun muassa lähiö, autiomaa, laakio, kuru, syvänkö ja seutukaava. Joidenkin sanojen merkitys on kuitenkin muuttunut. Esimerkiksi lähiö viittasi alkujaan maantieteelliseen ympäristöön liittyvään alueeseen, joka oli havainnoitsijan lähellä. Virossa Granö johti komissiota, jonka tarkoituksena oli uudistaa maantieteen ammattisanastoa. Komissio tarkisti lähes 2200 maantieteen, meteorologian, geologian ja muiden lähitieteiden sanaa. Granön kehittämiä tai täsmentämiä vironkielisiä maantieteen käsitteitä ovat esimerkiksi lähestik ja maastik (suom. lähiö ja maisema) sekä geograafiline indiviid (maantieteellinen yksilö).
Matkakirjailijana ja valokuvaajana
Tieteellisten saavutustensa lisäksi Granö oli merkittävä matkakirjailijana ja suomalaisen valokuvauksen pioneerina. Granön kahdessa osassa julkaistu Altai-matkakirja sai ilmestyttyään ylistävän vastaanoton, ja sitä kehuttiin Suomen maantieteellisen kirjallisuuden parhaimmistoon. Se kuitenkin jäi hieman unohduksiin, vaikka esimerkiksi Aaro Hellaakoski ja Reino Kalliola saivat inspiraatioita teoksesta. Kirja nousi uudestaan suosioon 1900-luvun lopussa, kun Yleisradio nosti sen vuoden 1991 kesäkirjaksi. Altai loppui tämän jälkeen nopeasti useimmista antikvariaateista, ja siitä päätettiin ottaa uusintapainos, joka julkaistiin 1993. Uusintapainoskin sai hyvän vastaanoton, ja sen ansiosta heräsi myös kiinnostus Granön valokuviin. Suomenkielisen uusintapainoksen pohjalta kirjasta alettiin vuosina 1996–1997 valmistella myös venäjänkielistä laitosta Suomalaisen kirjallisuuden seuran ja Venäjän tiedeakatemian yhteistyönä. Käännös ilmestyi vuonna 2012 ja se herätti suurta kiinnostusta sekä paikallisesti Altailla että venäläisten Altai-tutkijoiden keskuudessa.
Taneli Eskola kokosi kuvia Granön suvun arkistoista, ja hänen ansiostaan ne järjestettiin, konservoitiin ja dokumentoitiin. Eskola kokosi lopulta kuvista Helsingin taidemuseoon Sininen Altai -näyttelyn. Meilahden toimitiloissa vuonna 2002 järjestetyssä näyttelyssä oli esillä Granön valokuvia vuosilta 1902–1916. Näyttelyn järjestivät Helsingin taidemuseo, Taideteollinen korkeakoulu ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Granön ottamat valokuvat ovat olleet Helsingin lisäksi esillä Pietarissa, Tartossa ja Turussa. Tämän jälkeen Eskola kokosi Rajanylityksiä-nimisen näyttelyn, jossa oli sekä hänen omiaan että J. G. Granön, Jorma Purasen ja Pentti Sammallahden kuvia. Näyttely avattiin syksyllä 2005 Minnesotan yliopiston Katherine E. Nash -galleriassa, minkä jälkeen se kiersi Seattleen, Torontoon, Espoon Gallen-Kallelan museoon, Helsingin Laterna Magicaan ja Oulun Galleria Colmioon. Näyttely oli Pohjois-Amerikassa suosittu, mikä vahvisti käsitystä Granön kuvien kansainvälisestä merkityksestä. Häntä verrattiin muun muassa Yhdysvaltain länsiosia ja Yosemiten kansallispuistoa kuvanneeseen Ansel Adamsiin ja intiaanien kuvaajaan Edward S. Curtisiin.
Granön valokuvat olivat hänen kenttätutkimuksiinsa kenttätutkimuksiinsa liittyviä, ja niitä on otettu Altain alueesta, Siperian suomalaisista siirtolaisista, Länsi-Siperian aroilta ja Mongoliasta. Granö oli taitava tilan ja liikkeen kuvaaja. Hänen valokuvansa näkökulmat vaihtelevat huomattavasti retkikunnan arjen tallentamisesta idyllisiin järvimaisemiin ja jylhiin vuorijonoihin.
Brian Krause
Brian Jeffrey Krause (s. 1. helmikuuta 1969) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten hänen televisioroolistaan Leo Wyattina sarjassa Siskoni on noita vuosina 1998–2006.
Krause syntyi El Torossa, Kaliforniassa. Hän valmistui El Toro High Schoolista 1987 ja oli vuosina 1996–2000 naimisissa Beth Brucen kanssa. Hänellä on yksi poika, Jamen, sekä veli Patrick.
Krausen alkuperäinen intohimo oli urheilu, mutta hän aloitti teini-ikäisenä ilmaisutaidon tunnit. Hänellä oli merkittäviä rooleja jo ennen Leo Wyattin roolia muun muassa elokuvassa Paluu siniselle laguunille, jossa hän esitti Richardia vuonna 1991.
Calton Hill
thumb|Näkymä Calton Hillin suuntaan. Etualalla [[Balmoral Hotel.]] Calton Hill on puisto- ja ulkoilualue Edinburghissa, Skotlannissa. Se sijaitsee keskustan lähellä, uudenkaupungin itäpuolella, lyhyen kävelymatkan päässä. Se on suosittu ulkoilu- ja piknikalue. Sieltä avautuvat hyvät näköalat pohjoiseen merelle, länteen yli kaupungin sekä etelään Arthur’s Seatille.
Calton Hillillä sijaitsee kaupungin observatorio. Siellä on myös monta muistomerkkiä, kuten National Monument ja Nelson Monument.
Irina Udut
Irina Udut on ukrainalainen karateka. Hän saavutti EM-hopeaa kotikisoissaan 2003, hävittyään loppuottelussa Zurine Eciolazalle. Seuraavana vuonna 2004 Udut sijoittui 9–12 parhaanjoukkoon Saksan EM-kisoissa.
Joulukuussa 2002 Udut saavutti Ukrainan cupin mestaruuden voitettuaan loppuottelussa Alena Pashun.
Tero Viitanen
Tero Viitanen (s. 9. elokuuta 1971) on suomalainen lentopalloilija, joka pelaa kaudella 2007-2008 Pielaveden Sampon riveissä, Lentopallon SM-liigassa. Viitanen on pelannut urallaan Suomessa, Ranskassa, Italiassa, Espanjassa ja Kyproksessa.
Ura
Viitanen aloitti lentopallouransa SM-tasolla kaudella 1992, KuPS-Volleyn joukkueessa, Kuopiossa. Ensimmäisellä kaudellaan SM-liigassa Viitanen voitti heti suomenmestaruuden ja suomen-cupin kultaa joukkueensa kanssa. Viitanen voitti lopulta KuPS-Volleyn joukkueen kanssa viisi Suomen mestaruutta peräkkäin ja viisi Suomen Cupin kultaa peräkkäin. Tämän jälkeen hän siirtyi ammattilaiseksi ulkomaille. Hän pelasi ulkomailla ammatikseen Ranskassa, Italiassa, Espanjassa sekä Kyproksella voittaen useita eri palkintoja. SM-liigassa Viitanen on tähän mennessä voittanut kuusi suomenmestaruutta ja kuusi Suomen Cupin kultaa. Viimeisin suomenmestaruus tuli kaudella 2006, kun hän liittyi Isku-Volleyn kokoonpanoon loppukauden ajaksi.
A-maajoukkue
Suomen lentopallomaajoukkueessa Viitanen pelasi uransa ensimmäisen kerran kaudella 1994. Viitanen pelasi maajoukkueen mukana muun muassa Euroopan Mestaruuskilpailut vuonna 1997 Hollannissa. Vuonna 2007 Viitanen nimettiin maajoukkueen joukkueenjohtajaksi. A-maajoukkueessa Viitanen on pelannut 122 A-maaottelua.
Muuta
Kuopiolaisseuran lisäksi Viitanen on pelannut Suomessa pääsarjassa myös Sammossa, joensuulaisessa Mutalan Riennossa ja Tampereen Isku-Volleyssä. Ulkomailla hän on pelannut ammattilaisena Ranskassa, Italiassa, Espanjassa ja Kyproksessa.
Baikalvuoristo
thumb|250px|Baikalvuorten sijainti.
Baikalvuoristo  on Baikaljärven luoteisrantaa reunustava vuoristo Etelä-Siperiassa Venäjällä. Laptevinmereen laskeva 4 000 kilometriä pitkä Lenajoki saa alkunsa Baikalvuoristosta, joka jää joen ja Baikaljärven väliin. Baikaljärvi itse puolestaan laskee Jäämereen Angara- ja Jeniseijokien kautta. Baikalvuoriston ja Lenan luoteispuolelta alkaa laaja Keski-Siperian ylänkö. Idässä Baikalvuoristo liittyy Stanovoivuoristoon.
Baikalvuoriston rinteitä peittää tiheä metsä, jonka puulajeja ovat harmaaleppä, haapa, hieskoivu, siperianlehtikuusi, siperianpihta, mänty ja siperiankuusi.
Vuoriston korkein huippu on 2 572 metriä korkea Tšerskivuori.
Porno-ooppera / Pahojen poikien lauluja 3
Porno-ooppera / Pahojen poikien lauluja 3 on vuonna 1997 julkaistu albumi, joka sisältää Juha ”Watt” Vainion 1970-luvun lopulla kirjoittamia pornolauluja. Ne julkaistiin alun perin c-kaseteilla 1970-luvulla. Albumi on jatkoa vuoden 1992 albumilla Pahojen poikien lauluja 1–2. Vainio itse esiintyy salanimellä Junnu Kaihomieli.
Vuorenkilvet
Vuorenkilvet (Bergenia) on kasvisuku rikkokasvien (Saxifragaceae) heimossa. Siihen kuuluu kymmenen lajia, joita esiintyy alkuperäisenä luonnonvaraisena Siperiassa, Keski- ja Itä-Aasiassa. Monia vuorenkilpien lajeja ja risteymiä viljellään koristekasveina.
Tuntomerkkejä
Pohjoismaissa ja Suomessa tunnetaan koristekasvina kaksi vuorenkilpilajia, Siperiassa ja muualla Itä-Aasiassa alkuperäisenä kasvavat soikkovuorenkilpi ja herttavuorenkilpi. Ne ovat monivuotisia kasveja, joilla on vankka maavarsi, nahkeat talvivihreät ruusukelehdet ja runsaskukkainen punainen huiskilomainen kukinto. Vuorenkilvet kukkivat touko-kesäkuussa.
Ubudiah-moskeija
thumb|300px|Ubudiah moskeija
Ubudiah-moskeija on moskeija Kuala Kangsarin kaupungissa Perakin osavaltiossa Malesiassa. Moskeijan rakentaminen aloitettiin vuonna 1913 ja rakentaminen päättyi vuonna 1917. Moskeijan suunnitteli arkkitehti Arthur Benison Hubback. Moskeija on valmistettu valkoisesta marmorista ja kullasta.
Radiotaajuushäiriöt
Radiotaajuus- eli RF-häiriöt ovat sähkömagneettisen säteilyn tai induktion aiheuttamia häiriötä sähköisissä laitteissa tai sovelluksissa. Lähteinä RF-häiriöille toimivat käytännössä mitkä tahansa korkeataajuuksisia sähkövirtoja tai jännitteitä sisältävät laitteet, sekä tietyt luonnonilmiöt ja taivaankappaleet, kuten revontulet ja aurinko.
Häiriötyypit
Häiriöt voidaan jakaa laajakaistaisiin ja kapeakaistaisiin häiriöihin, sekä luokitella jatkuviin ja impulssimuotoisiin häiriöihin. Analogiset piirit ovat usein herkkiä jatkuville, tasaisille häiriöille (esimerkiksi sähköverkon aiheuttamat häiriöt), kun taas digitaaliset järjestelmät ovat alttiita voimakkaille impulssimuotoisille häiriöille, transienteille. Kapeakaistaisia häiriöitä voivat aiheuttaa esimerkiksi tv- ja radiolähetykset sekä langaton puhelinliikenne. Näissä tapauksissa häiriöiden taajuudet ovat keskittyneet hyvin kapealle taajuuskaistalle. Laajakaistaisia häiriöitä taas aiheuttavat mm. digitaalijärjestelmien transientit, auringon häiriöt ja hakkuriteholähteet. Tällaiset lähteet tuottavat paljon eri taajuusalueiden häiriöitä, joita voi olla erittäin vaikea saada poistettua häiriintyvän järjestelmän signaaleista.
Häiriöt eri radiotekniikoissa
Digitaalisissa radiojärjestelmissä, kuten Wi-Fi:ssä, pystytään käyttämään virhekorjaustekniikoita. Hajaspektri- ja FHSS-tekniikoita voidaan käyttää sekä analogiseen, että digitaaliseen signaaliin kasvattamaan häiriönsietoa.
Häiriö kuluttajalaitteissa
Monimutkaisia elektroniikkapiirejä löytyy lähes kaikista laitteista, joita käytetään kotona. Modernit sulautetut järjestelmät (mikroaaltouunit, jääkaapit, pesukoneet ym.) voivat sisältää huomattavan paljon erilaista hieno- ja tehoelektroniikka, jotka voivat sekä lähettää häiriöitä että vastaanottaa niitä. Radiopuhelimet, hakulaitteet ja kaapeli-tv ovat potentiaalisia RF-häiriöiden ja sähkömagneettisen interferenssin lähteitä. Muita mahdollisia häiriön lähteitä ovat esimerkiksi ovikellot, leivänpaahtimet, sähköpeitot, lämpötyynyt ja kosketuksella toimivat lamput. Toisiaan liian lähellä olevat kuvaputkitelevisiot tai tietokoneen näytöt saattavat aiheuttaa toisilleen sumentumisefektin johtuen katodisädekuvaputken sähkömagneettisista ominaisuuksista. 2,4 GHz taajuudella toimivat laitteet ovat hyvin yleisiä. Wlan-verkot 802.11b ja 802.11g, monet Bluetooth-laitteet, vauvapuhelimet, langattomat kotipuhelimet sekä mikroaaltouunit toimivat 2.4GHz taajuudella, ja tällaiset laitteet saattavat häiritä toistensa toimintaa. Sähkömoottorit, lamput, virtalähteet jne. aiheuttavat kaikki sähkömagneettista häiriötä etenkin suurilla, yli ampeerin virroilla toimiessaan. Erityisesti hakkuriteholähteet aiheuttavat usein laajakaistaisia ja voimakkaita häiriöitä, mutta niiden kehittyessä tähän ongelmaan on kiinnitetty huomiota ja nykyisin hakkuriteholähteiden lähettämät häiriöt ovat vähentyneet huomattavasti.
Historia
Radiotaajuushäiriöt on tunnettu radion alkuajoista lähtien, ja niitä on jatkuvasti yritetty vähentää ja hallita. Vuonna 1933 International Electrotechnical Commission (IEC) perusti CISPR –osaston vastaamaan RF-häiriöistä. Laitos vastaa häiriöihin liittyvistä mittaus- ja testausmenetelmistä. Se myös asettaa suositellut rajoitukset haitallisen RF-säteilyn määrälle. Nämä rajoitukset ovat nykyisten säädösten perustana. Vuonna 1973 digitaalisten järjestelmien kasvun seurauksena Yhdysvaltain telehallintavirasto (FCC) sääti rajoitukset sähkömagneettisille päästöille. Rajoitukset perustuivat CISPR:n suosituksiin.
1980-luvun puolivälissä Euroopan unionin jäsenet ottivat käyttöön yleisen standardin RF-häiriöiden mittaamiseen ja rajoitukseen. Standardi luotiin, jotta kaupankäynti laitteilla saatiin mahdolliseksi. Tärkein standardi oli EMC-direktiivi 2014/30/EU, joka koskee kaikkia laitteita, jotka voivat aiheuttaa sähkömagneettisia häiriöitä. Näin saatiin nostettua laitteiden laatua, sillä eri laitteet pystyivät toimimaan keskenään ongelmattomammin. Direktiiviä on uusittu 2004 ja 2014.
Standardit
International Electrotechnical Commissionin (IEC) CISPR-komitea säätää kansainväliset standardit koskien säteileviä ja johtuvia radiotaajuushäiriöitä. Nämä standardit ovat alueellisten säädösten perustana. Euroopassa standardeista vastaa Cenelec (European committee for electrotechnical standardisation).
Korg (sarjakuvahahmo)
Korg on fiktiivinen hahmon Marvel-kustantamon sarjakuvissa, joka esiintyi ensi kerran The Incredible Hulk -lehden toisen sarjan numerossa #93, joka oli osa Planet Hulk -tarinaa. Hahmon loivat Greg Pak ja Carlo Pagulayan.
Fiktiivinen historia
Korgin edustama kronanien rotu nähtiin ensimmäisen kerran Journey into Mystery -lehden numerossa. Thorin kukistettua kronanit näiden hyökättyä Maahan
Korg joutui Punaisen Kuninkaan gladiaattoriorjaksi Sakaar-planeetalle. Hulk karkotettiin Sakaariin, Korgista tuli Hulkin liittolainen viiden muun orjan kanssa. Mutta heidän pahaksi onnekseen, Hulkin ja Korgin joukkue joutui vastentahtoisesti tappamaan Korgin veljen Margusin. Kun Hopeasurffari tuhosi heidän tottelevaisuuslevynsä, Korg oli välittömästi mukana kapinassa Punaista Kuningasta vastaan. He vapauttivat Hopeasurffarin orjuudesta ja kukistivat Punaisen Kuninkaan.
Korg pysyi Hulkin liittolaisena senkin jälkeen, kun alus, jolla Hulk saapui Sakaariin, räjähti ja tappoi Hulkin vaimon Caieran. Hiroim halusi jäädä Sakaariin kuolemaan menetettyään toivonsa, mutta Korg suostutteli hänet tulemaan mukaan Maahan. Yhdessä Hulkin ryhmä voitti Ihmemiehen, mutta saatuaan selville Miekin olevan vastuussa Sakaarilla tapahtuneesta räjähdyksestä, Korg ja muut eloonjääneet antautuvat YPKVV:n pidätettäviksi vain paetakseen kun Hulkin aiheuttamat tuhot alkaessa johtaa koko Manhattanin tuhoutumiseen. Korg, Hiroim ja Möykky etsivät saaren tuhon ja sen jälkeen vetäytyivät viemäreihin.
Taka-Baikalia
Taka-Baikalia on maantieteellinen alue Siperiassa Baikaljärven "takana" eli itäpuolella. Etenkin eliömaantieteellisissä yhteyksissä alue tunnetaan myös nimellä Dauria, joka tulee paikallisen daguurien kansan nimestä.
Historiallinen Taka-Baikalia on noin tuhannen kilometrin mittainen niin itä–länsisuunnassa kuin pohjois–eteläsuunnassakin. Se ulottuu Baikalin rannoilta Šilka- ja Argunjokien yhtymäkohtaan idässä ja etelässä Mongolian ja Kiinan rajalle. Etenkin alueen pohjoisosassa on korkeita vuoria. Ilmasto on jyrkän mantereinen. Kasvillisuus on paljolti taigametsää, myös metsäaroa ja aroa (steppiä).
Venäjän keisarikunnassa Taka-Baikalia oli hallinnollinen alue (oblasti), jonka pääkaupunki oli ensin Nertšinsk, sittemmin Tšita. Siitä tuli osa Kaukoidän tasavaltaa vuonna 1920. Nykyisin Taka-Baikalia jakaantuu Burjatian tasavallan ja Taka-Baikalian aluepiirin kesken ja osapuilleen kattaa niiden yhteenlasketun alueen.
Albert Wolff
thumb|Albert Wolff Albert Wolff (19. tammikuuta 1884 – 20. helmikuuta 1970) oli ranskalainen kapellimestari. Hän johti muun muassa Opéra-Comiqueta vuosina 1921–1924 ja Lamoureux-orkesteria vuosina 1928–1934. Hän työskenteli lisäksi muun muassa Yhdysvalloissa. Hänen levytyksiinsä lukeutuu levytys Bizet’n oopperasta Carmen.
Wolff myös sävelsi itse. Hänen teostensa joukossa on ooppera L’oiseau bleu (1919).
Sixten Ehrling
Sixten Ehrling (3. huhtikuuta 1918 – 13. helmikuuta 2005) oli ruotsalainen kapellimestari. Hän syntyi Malmössä ja opiskeli Ruotsin kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa. Myöhemmin hän lähti jatkamaan opintojaan Dresdeniin Karl Böhmin ja Pariisiin Albert Wolffin johdolla.
Ehrlingin levytysten joukkoon lukeutuvat Sibeliuksen sinfoniat.
Ehrling johti Tukholman kuninkaallista oopperaa vuosina 1953–1960. Hän oli Göteborgin sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina vuosina 1974–1976 toimittuaan jo aiemmin (1963–1973) vastaavassa virassa Detroitin sinfoniaorkesterissa. Myöhemmällä urallaan hän opetti Juilliard School of Musicissa. Hän kuoli New Yorkissa, Yhdysvalloissa.
Zurine Eciolaza
Kilpaura
Eciolaza aloitti karaten harrastamisen noin 10-vuotiaana. Hän saavutti nuorten tasolla menestystä Espanjan mestaruuskisoissa vuosien 1995–1997 välisenä aikana. Eciolaza voitti kumitessa keskisarjan mestaruuden, kun taas katassa hän saavutti kolme hopeaa.
Eciolaza siirtyi kilpailemaan aikuisten tasolle 1996 ja kilpaili aluksi kotimaassaan. Hän saavutti hopeaa kevytsarjassa 1996 ja jo seuraavana vuonna kevytsarjan Espanjan mestaruuden. Eciolaza onnistui uusimaan mestaruutensa myös 1998 ja 1999. Hän saavutti myös katassa pronssia 1998 kisoissa.
Hän saavutti ensi kerran kansainvälistä menestystä 2000 Portugalin EM-kisoissa, jossa Eciolaza sijoittui hopealle hävittyään loppuottelussa Ewa Pawlikowskalle. Sitä ennen helmikuussa hän oli saavuttanut Espanjan mestaruuskisoissa kevytsarjassa hopeaa.
2001 Eciolaza saavutti menestystä sekä EM-, että MM-kisoissa. Hän voitti aluksi helmikuussa Espanjan mestaruuskisoissa kevytsarjassa pronssia ja myöhemmin kesällä EM-pronssia Unkarissa, ja myöhemmin loppuvuodesta Tokion MM-kisoissa Eciolaza sijoittui neljänneksi.
2002 Eciolaza saavutti helmikuussa uransa neljännen Espanjan mestaruuden. Sitä vastoin kesällä hän voitti toistamiseen EM-pronssia tällä kertaa Bulgariassa.
2003 maaliskuussa hän voitti Espanjan mestaruuskisoissa pronssia kevyt- ja avoimessasarjassa. Eciolaza saavutti kesällä ensimmäisen Euroopan mestaruutensa Ukrainassa, voitettuaan loppuottelussa isäntämaan Irina Udutin. Eciolaza saavutti loppuvuonna myös Yhdysvalloissa järjestetyissä MM-kisoissa pronssia. Joulukuussa Eciolaza saavutti Portugalin Openin mestaruuden voitettuaan loppuottelussa Marlene Diasin.
2004 maaliskuussa Eciolaza saavutti toistamiseen Espanjan mestaruuskisoissa kaksi pronssia kevyt- ja avoimessasarjassa. Hän onnistui myös uusimaan Euroopan mestaruutensa voitettuaan tällä kertaa loppuottelussa Jelena Vorobyevan.