cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Estonian uppoamisen salaliittoteoriat
Tahallinen upotus?
Joissain teorioissa Estonian upottajaksi on esitetty Venäjän mafiaa. Nordic Consulting-yhtiön johtaja Eugen Jushtshuk kertoi saksalaiselle tutkimusryhmälle, että varustamoa kiristettiin pommiuhkauksilla vuoteen 1994 asti ja varustamo maksoi suojelurahaa, kunnes Ruotsin ja Viron viranomaiset suosittelivat varustamoa lopettamaan niiden maksamisen. Suojelurahojen maksujen loputtua mafia uhkasi, että Estonialle tapahtuisi jotain ikävää. Viron poliisijohtaja Ain Seppikkin mukaan suojelurahoista ei ole näyttöä.
Varsinkin myöhemmässä vaiheessa 2000-luvulla yhdeksi usein mainituksi teoriaksi Estonian uppoamiselle on esitetty törmäystä sukellusveneeseen. Teorian yksi merkittävimmistä esittäjistä on yhdysvaltalainen tutkiva journalisti ja kirjailija Drew Wilson, joka esittää teorian kirjassaan The Hole: Another Look at the Sinking of the Estonia Ferry on September 28th 1994. Toisena vaihtoehtona Wilson esittää pohjaan tai vesirajan alapuolelle asennetut räjähteet. Wilsonin mukaan Estoniassa on oltava pohjassa iso reikä. Muun muassa lukuisat Estonialta selvinneet ja alakansilla oleskelleet ovat kertoneet kuulusteluissa kuulleensa ääniä jotka kuulostivat siltä kuin jokin olisi raapinut laivan pohjaa ja kuin laiva olisi esimerkiksi törmännyt johonkin tai ajanut karille. Lisäksi useat silminnäkijät näkivät alapuolelta tullutta vettä autokantta alemmilla kansilla, mikä Wilsonin mielestä todistaa, että laivan pohja oli saanut osuman. Wilson kritisoi kansainvälistä tutkijalautakuntaa, joka ei ottanut juuri ollenkaan huomioon näitä silminnäkijähavaintoja. Hän perustelee teoriaa myös sillä, ettei mikään tunnettu alus Estoniaa lukuun ottamatta ole uponnut yhtä nopeasti, ellei ole saanut osumaa tai reikää vesirajan alapuolelle. Wilson sai mielestään teorioilleen lisää uskottavuutta, kun Yhdysvaltain kansallinen turvallisuusvirasto NSA epäsi häneltä vuonna 2004 kaikki tiedot kolmesta NSA:n hallussa olevasta Estonian turmaa koskevasta asiakirjasta perustellen epäämistä sillä, että asiakirjojen antaminen toimittajalle saattaisi aiheuttaa vakavaa vahinkoa ja vaarantaa kansallisen turvallisuuden.
Epäilijöiden mukaan räjähdeteoriaa tukevat muun muassa sukeltajien kuvaamassa materiaalissa näkyvät merkit muun kuin merenkäynnin aiheuttamista vaurioista aluksen rungossa. Lisäksi laivan konemestari havaitsi vettä valvontamonitoriensa kautta jo kello 1.05, siis ennen metallisia kumahduksia, joista vahtimies Silver Linde raportoi. Kolmanneksi Estonia ei jäänyt kellumaan käännyttyään ylösalaisin, mikä viittaa reikiin aluksen pohjassa, joiden kautta ilma pääsi ulos upottaen aluksen. Ehkä kuuluisin räjähdysteorian kannattaja on saksalainen Jutta Rabe, joka on tutkimusryhmineen ollut kahdesti mukana Estonialle tehdyissä sukelluksissa. Hän kirjoitti teoriaa tukevan kirjan, jonka pohjalta tehtiin elokuva Itämeren arvoitus. Yhdysvaltalaisen seikkailijamiljonäärin ja harrastajatutkijan Gregg Bemis Jr.:n ja Raben tutkimusryhmän sukellusten mukaan laivan kyljessä vesirajan alapuolella on ainakin yksi reikä. Bemisin sukeltajat ottivat reiän ympäriltä kolme näytettä, ja Yhdysvalloissa ja Saksassa suoritetussa eri tutkimusyhtiöiden testeissä saatiin kaikista tulos, joiden mukaan koepaloista löydettiin räjähdysainejäämiä. Neljäs saksalainen tutkimusyhtiö ei saanut koepalasta samaa tulosta, mutta Bemisin mukaan kyseessä ei ollut sama koepala kuin muilla tutkimusyhtiöillä. Bemisin mukaan hänellä on myös todisteet siitä, että keulavisiiri oli Estonian uppoamishetkellä kiinni laivassa.
Törmäys sukellusveneeseen
Estonian onnettomuustutkintaa Virossa johtanut, entinen valtakunnansyyttäjä Margus Kurm uskoo sukellusveneeseen törmäämisen olleen syynä uppoamiselle. Hän perustelee teoriaa aluksen kyljessä olevalla nelimetrisellä reiällä, joka paljastui myöhemmissä sukelluksissa ja joka tuotiin esiin syksyllä 2020 julkaistussa Dplayn dokumenttisarjassa. Dokumentissa aluksen rungossa olevan repämän syntymissyyhyn ei oteta kantaa. Kurm syyttää Ruotsia onnettomuuteen liittyvien tietojen salailusta.
Tutkijalautakunnan kritiikki
Virallinen kansainvälinen tutkijalautakunta on pysynyt kannassaan, ettei Estoniassa ole keulaa lukuun ottamatta reikiä, vaan se on ehjä ja ainoa reikä on keulan lähellä rungossa, jonka aiheutti keulavisiirin teräskoukku. Vuonna 2007 kansainvälisen tutkijalautakunnan virallisia sukelluksia johtanut Ruotsin merenkulun tarkastuslaitoksen johtaja Johan Fransson kuitenkin myönsi, että sukellustutkimukset olivat suppeita ja puutteellisia ja niiden tehtävänä oli vain varmistaa kansainvälisen tutkijalautakunnan teoria uppoamisen syystä ja tutkia, olivatko ruumiit ja laiva nostettavissa.
Epäluuloja on herättänyt myös kansainvälisen tutkijalautakunnan alkuperäisen puheenjohtajan, Viron entisen liikenne- ja viestintäministerin Andi Meisterin eroaminen. Meister väitti, että ruotsalaiset viranomaiset olivat painostaneet häntä jättämään erinäisiä asioita tutkimatta. Meister erosi lopulta itse ja kertoi syyksi eriävät intressit itsensä ja tutkimuksen tilanneiden valtioiden välillä. Meisterillä uskotaan myös olevan tietoa kahdeksasta Estonian miehistön jäsenestä, joiden on alun perin kerrottu pelastetun ja jotka kuitenkin salaliittoteoreetikkojen mielestä "katosivat" muutaman päivän kuluttua lopullisesti.
Katoamiset ja muut epäselvyydet
Tunnetuin "kadonnut" on laivalla ollut toinen päällikkö Avo Piht, joka oli Estonian viimeisellä matkalla mukana matkustajana. Meisterin lisäksi eritoten Rabe on tutkinut tapausta. Piht on tuotu useiden eri lähteiden mukaan helikopterilla 28. syyskuuta 1994 ensimmäisten pelastuneiden joukossa Utöhön ja sieltä Turkuun sairaalaan. Tiedon vahvistivat muun muassa ruotsalainen helikopteripelastaja, Viron liikenneministeriö, viralliset listaukset eloonjääneistä, Estlinen osaomistajana vaikuttanut ruotsalaisyhtiö, Ruotsin merenkulkuviraston turvallisuuspäällikkö Bengt-Erik Stenmark, Reuters ja Viron silloisen pääministerin Mart Laarin edustaja. Baltic News Service uutisoi Mart Laarin jopa keskustelleen Turun sairaalassa Pihtin kanssa terrori-iskun mahdollisuudesta, jonka epäilyksen Piht oli tuonut pääministerin tietoon. Saksassa ja Virossa on nähty myös saksalaisen ZDF-televisiokanavan uutiskuvaa, jossa Pihtin tuttavien ja sukulaisten mukaan on varmuudella näkynyt Pihtin sairaalaan tuonti. Uutiskuvamateriaali on sittemmin ilmoitettu kadonneeksi. Piht kuitenkin katosi seuraavien päivien aikana jäljettömiin, eikä häntä ole löydetty. Myöhemmin Interpol etsintäkuulutti hänet. Hurjimpien tarinoiden mukaan joku olisi surmannut Pihtin Turun sairaalassa. Vuonna 2006 Viron parlamentin asettama Estonia-komitea suositteli Viroa edelleen jatkamaan Pihtin ja muiden kadonneiden etsintää, vaikka komitea ei tällä tiedolla varmistanutkaan sitä, että kadonneita välttämättä olisi olemassa tai elossa.
Toinen merkittävä tapaus on Estonian ruorimies Kalev Vahtrasin katoaminen ja kuolema. Kansainvälisen tutkijalautakunnan merkittävä todistaja, Estonian matruusi Silver Linde, oli Turun sairaalassa samassa huoneessa alilämmöstä kärsineen Vahtrasin kanssa. Kun Linde meni tapaamaan muita pelastuneita, oli Vahtras kadonnut huoneesta sänkyineen päivineen. Sairaalan henkilökunnan mukaan Vahtras oli siirretty toiseen turkulaiseen sairaalaan. Kun Vahtrasin vaimo meni Turun sairaalaan, hänelle ilmoitettiin, että Vahtras oli siirretty sairaalaan Ruotsiin. Viroon palannut Vahtrasin vaimo kutsuttiin myöhemmin poliisiasemalle, jossa hänelle ilmoitettiin, että Kalev Vahtras oli löydetty Suomen rannikolta hukkuneena. Vahtrasin vaimo ja omaiset vaativat tapahtuneesta selvitystä, mutta Viron turvallisuuspoliisi varoitti omaisten mukaan heitä sotkeentumasta asiaan, koska se olisi liian vaarallista. Viranomaisten yleisimmän kannan mukaan Kalev Vahtras hukkui Estonian uppoamisyönä.
Ruotsin valtio on teettänyt uusia tutkimuksia epäselvyyksien selvittämiseksi. Tutkimuksissa on muun muassa havaittu Estonian uponneen 10 minuuttia luultua aiemmin. Onnettomuustutkintakeskus julkaisi vuonna 2006 muistion vastauksista joihinkin edellä mainittuihin väitteisiin. Väitteet on onnettomuustutkimuskeskuksen mukaan todistettu vääriksi. Osaa väitteistä Onnettomuustutkimuskeskus tai kansainvälinen tutkimuskomissio ei ole käsitellyt ollenkaan. Myös muun muassa eri viralliset tutkimuskomissiot Ruotsista ovat tulleet johtopäätökseen, että onnettomuustutkintaa ei ole aiheellista käynnistää uudestaan.
Theodore Kaczynski
thumb|Theodore Kaczynski Theodore John Kaczynski alias Unabomber (22. toukokuuta 1942 – 10. kesäkuuta 2023 ) oli yhdysvaltalainen kirjepommittaja, joka pyrki 18-vuotisen pommikampanjansa aikana taistelemaan teknologista kehitystä ja sen tuomia haittoja vastaan. Kirjepommit tappoivat kolme ihmistä, 23 haavoittui. Hän oli FBI:n kaikkien aikojen kalleimman tutkinnan kohde, sillä kirjepommien lähettäminen jatkui pitkään ja oli vaikeaa selvittää kotitekoisten yleisistä tarvikkeista valmistettujen kirjepommien lähettäjä ja valmistaja.
FBI käytti tuntemattomasta pommittajasta lyhennettä UNABOM (university and airline bomber", kirj. 'yliopisto- ja lentoliikennepommittaja'). Tiedotusvälineet muunsivat tämän eri muotoihin, kuten Unabomer, Unabomber ja Unibomber. Kaczynski valmistui vuonna 1962 Harvardin yliopistosta ja jatkoi opiskelujaan Michiganin yliopistossa, jossa hän väitteli matematiikan tohtoriksi. Harvardin yliopistossa Kaczynski arvioitiin lupaavimmaksi oppilaaksi, joka tulisi todennäköisimmin tekemään merkittävän tieteellisen keksinnön tai läpimurron. Kaczynski opetti kolme vuotta Michiganissa, kunnes hänet palkattiin vuonna 1967 Kalifornian yliopiston Berkeleyn kampuksen matematiikan professoriksi. Hän erosi virastaan kahden vuoden kuluttua. Theodore Kaczynski on kirjoittanut 35 000-sanaisen manifestin "Teollinen yhteiskunta ja sen tulevaisuus" (engl. Industrial society and its future), jonka hän lähetti The Washington Postille ja The New York Timesille julkaistavaksi vuonna 1995. Manifesti julkaistiin molemmissa sanomalehdissä.
Kaczynski osallistui vuosina 1959–1962 Harvardissa mielentutkimuskokeeseen, jossa häntä ja muita koehenkilöitä haastateltiin työhaastattelumaisessa tilanteessa ja tietämättään heitä samalla provosoitiin aloittamaan toimintansa. Häntä nöyryytettiin ja solvattiin joka viikko kolmen vuoden ajan. Kaczynski kärsi paranoidisesta skitsofreniasta. Hänellä oli myös seksuaalisia fantasioita naisena olemisesta ja parikymppisenä hän harkitsi sukupuolenkorjausoperaatiota.
Kirjepommikampanja
Ensimmäinen kirjepommi lähetettiin toukokuun lopulla 1978 professori Buckley Cristille. Paketti löytyi Illinoisin yliopiston pysäköintialueelta Chicagossa, ja siinä oli Cristin lähettäjätiedot (sekä professori E. J. Smithin jakeluosoite Rensselaerin ammattikorkeakoululle New Yorkissa). Paketti oli lähetetty ”takaisin” Cristille. Koska Crist tiesi ettei ollut lähettänyt pakettia, hän otti yhteyttä kampuksen poliisiin. Terry Marker -niminen poliisi avasi paketin, joka räjähti. Marker sai pieniä vammoja.
Tätä seurasi joukko ilmailualan ihmisille lähetettyjä pommeja, sekä pommeja, jotka oli suunniteltu räjähtämään lentokoneissa. Nämä olivat aluksi amatöörimäisiä eivätkä aiheuttaneet juurikaan vahinkoa. pienoiskuva|Jäljennös Kaczynskin pommista. Ensimmäinen vakava haavoittuminen tapahtui 1985, kun Berkeleyn opiskelija menetti neljä sormea sekä näön toisesta silmästään. Kaikki pommit olivat käsityötä ja niihin oli merkitty kirjaimet ”FC”. Kirjainten arveltiin ensin tulevan sanoista ”Fuck Computers” ('vitut tietokoneista'), mutta myöhemmin osoittautui, että se tarkoitti ”Freedom Clubia” (Vapauskerho). Kalifornialainen tietokonekaupan omistaja kuoli pysäköintipaikalleen jätetyn naula- ja sirpalepommin räjähtäessä 1985. Samanlainen hyökkäys tehtiin tietokoneliikettä vastaan Utahin Salt Lake Cityssä 20. helmikuuta 1987.
Kuuden vuoden tauon jälkeen Kaczynski iski uudelleen 1993. Hän lähetti kirjepommin David Gelernterille, joka toimi tietotekniikan professorina Yalen yliopistossa. Gelernter on kirjoittanut tapauksesta kirjan Drawing Life: Surviving the Unabomber. Toinen samana vuonna lähetetty pommi haavoitti perinnöllisyystutkija Charles Epsteinia.
Motiivi ja tutkinta
"Motiivini sille, mitä aion tehdä, on henkilökohtainen kosto", Kaczynski kirjoitti vuonna 1971 päiväkirjaansa. Hänen kirjeenvaihtotoverinsa, toimittaja Pekka Vahvanen kertoi, että Kaczynski ei kyennyt terveisiin ihmissuhteisiin eikä löytämään itselleen sijaa yhteiskunnassa. Hän oli katkeroitunut ensisijaisesti omasta elämästään tai vähintäänkin samassa määrin kuin yhteiskunnan kehityksestä, Vahvanen kuvasi verraten Leninin ja Stalinin varhaisiin menetyksiin, jotka saattoivat radikalisoida näitä.
Vuonna 1995 Kaczynski lähetti useita kirjeitä, joissa hän selvitti motiivejaan ja vaati 35 000-sanaisen julistuksensa "Industrial Society and Its Future" (suomennettu nimellä Teollinen yhteiskunta ja sen tulevaisuus, Savukeidas 2005) julkaisemista. Siitä, pitäisikö vaatimukseen suostua käytiin keskustelua. Lopulta oikeusministeriö suositteli manifestin julkaisua. pienoiskuva|Kaczynskin mökki Montanassa. New York Times ja Washington Post julkaisivat Unabomberin manifestin 19. syyskuuta 1995. Tällä toivottiin, että joku tunnistaisi kirjoittajan tyylin. Hän oli myös luvannut lopettaa pommikampanjansa kirjoituksen julkaisun myötä. pienoiskuva|Pidätys 3.4.1996. Kirjeen julkaisun jälkeen Theodore Kaczynskin veljen David Kaczynskin vaimo alkoi epäillä Theodorea Unabomberiksi. David löysi veljensä äidilleen kirjoittaman kirjeen, josta FBI:n panttivankineuvottelija ja profiloija Clinton R. Van Zandt havaitsi vastaavuuden sanastossa ja tyylissä manifestin kanssa. Kaczynski pidätettiin 3. huhtikuuta 1996 mökistä lähellä Lincolnia Montanassa.
Oikeuspsykiatri totesi Kaczynskin sairastavan paranoidista skitsofreniaa, mutta siitä huolimatta hänen katsottiin olevan kykenevä oikeudenkäyntiin. Psykiatrin raportissa hänen katsottiin kärsineen yksinäisyydestä, "lähes täysin puuttuneista vuorovaikutteisista ihmissuhteista" sekä harha-ajattelusta, "nykyteknologian hallitsemaksi joutumisesta". Päiväkirjoista kuvastuu iän myötä pahentunut eristäytyminen, sosiaalinen vieraantuminen, epäily ja vaikeasti ilmaistava viha.
Olli Heikkonen
Olli Heikkonen (s. 28. toukokuuta 1965 Kontiolahti) on suomalainen runoilija.
Theodore Kaczynski
Motiivi ja tutkinta
Eräs Kaczynskin motiiveista manifestin julkaisemiseen oli, että hän ei halunnut että häntä pidettäisiin vain mielisairaana tappajana.
Olli Heikkonen
Heikkonen sai Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon vuonna 2000 esikoisrunokokoelmallaan Jakutian aurinko. Hänen toinen runokokoelmansa Kuinka maa muuttui musiikiksi ilmestyi vuonna 2003 ja kolmas Jäätikön ääri vuonna 2007. Heikkosen neljäs kokoelma Teoria kaikkein pienimmästä (2015) oli Ylen Tanssiva karhu -runopalkintoehdokas 2015. Vuonna 2017 Heikkoselle myönnettiin teoksesta Einari Vuorela -runopalkinto.
Theodore Kaczynski
Motiivi ja tutkinta
Kaczynski välttyi kuolemantuomio lta mutta tuomittiin 22. tammikuuta 1998 kahdeksaan elinkautiseen vankeu teen.
Olli Heikkonen
Heikkonen on opiskellut kotimaista kirjallisuutta Helsingin yliopistossa.
Theodore Kaczynski
Motiivi ja tutkinta
Hän istui rangaistustaan ADX Florence -vankilassa Coloradossa.
25 vankilavuoden jälkeen, vuoden 2021 lopulla Kaczynski siirrettiin Pohjois-Carolinassa sijaitsevaan vankilan sairaalaan. Hän teki itsemurhan, ja hänet löydettiin sellistään 10. kesäkuuta 2023.
Filosofia
Kaczynski oli lukenut laajasti filosofisia teoksia, jotka vaikuttivat hänen ajatusmaailmaansa. Kaczynski on maininnut lempikirjakseen Jacques Ellulin teknologista kehitystä ja sen vaikutuksia kritisoivan teoksen The Technological Society. Kaczynskin lisäksi myös monet muut ovat esittäneet kritiikkiä teknologista kehitystä kohtaan.
1700-luvun Englannissa luddiitit särkivät koneita, joiden he uskoivat vievän työtä ihmisiltä. Kaczynskiä on kuvailtu nykyajan uusluddiittiksi. 1900-luvun loppupuolella on kehittynyt anarkismin suuntaus nimeltä anarkoprimitivismi, jota edustavat filosofit ovat keskittyneet samanlaisiin kysymyksiin kuin Kaczynski, ja häntä on kuvailtu myös anarkoprimitivistiksi. Samankaltaista yhteiskuntakritiikkiä erityisesti ympäristötuhoihin keskittyen on esitetty yliopistopiireissä, joka on Kaczynskin viiteryhmä, 1900-luvun jälkipuoliskolla laajemminkin, eikä Kaczynskin manifestin sisällössä ollut juurikaan mitään sellaista, mistä yliopistopiireissä ei olisi jo keskusteltu.
Kaczynskin filosofian ytimenä on teknologisen kehityksen kritiikki. Kaczynski keskittyy teollisuusyhteiskunnan, tai kuten hän sitä kutsuu, laajamittaisen teknologisen järjestelmän negatiivisiin vaikutuksiin yksilöille. Yksilönvapaus on Kaczynskin filosofiassa arvostettu korkealle, ja hänen mukaansa teknologista järjestelmää ja vapautta ei voida sovittaa yhteen. Kaczynskin mukaan teollinen vallankumous ja sen seuraukset ovat olleet ihmiskunnalle katastrofi ja hänen mielestään se on johtanut kärsimykseen. Kritiikissään Kaczynski ei käsittele juuri lainkaan ympäristön tuhoutumista, sillä hänen mukaansa muut ovat käsitelleet aihetta riittävästi.
Kaczynskin näkemys teknologiasta on Ellulia mukaillen alati kehittyvä. Kaczynskin mukaan teknologinen kehitys tulee jatkumaan jonkinlaiseen loogiseen päätepisteeseen asti. Kaczynskin mukaan teknologian määrä ja laajuus tulevat jatkuvasti lisääntymään ajan kuluessa. Hänen ennustuksensa yhteiskunnan suunnalle on dystooppinen. Teknologia kaventaisi yksilönvapautta enenevissä määrin ja ihmisistä tulisi vähitellen teknologisen järjestelmän palvelemiseen muokattuja. Teknologia muokkaisi yhteiskuntaa merkittävästi ja ihmiset olisivat teknologisen järjestelmän orjia eivätkä hallitsijoita. Kaczynski korostaa teollisuusyhteiskunnan epäluonnollisuutta, sillä se on ristiriidassa ihmisen monituhatvuotisen historian olosuhteiden kanssa. Kaczynskin mukaan ei ole luonnollista, että nuoret ihmiset käyttävät aikansa opiskeluun. Kaczynski epäilee masennuksen syntyvän teollisuusyhteiskunnan toivottomasta ympäristöstä. Kaczynskin mukaan teknologinen järjestelmä tulisi kumota mieluummin ennemmin kuin myöhemmin, sillä teknologisesta järjestelmästä luopuminen tulee ajan kuluessa vaikeammaksi.
Kaczynskin mukaan vasemmistolaisesti värittynyt versio teollisuusyhteiskunnasta, kuten millaista kokeiltiin Neuvostoliitossa, ei korjaa teollisuusyhteiskunnan perusongelmia, vaan sisältää samat teknologisen järjestelmän perusongelmat kuin oikeistolaisemmin värittyneet teollisuusyhteiskunnat. Kaczynskin yhteiskuntafilosofiassa perinteisellä oikeisto-vasemmistojaolla ei ole merkitystä, sillä yhteiskunnan teknologinen järjestelmä säilyy samana oli vallassa vasemmisto tai oikeisto. Kaczynski suhtautuu kielteisesti kansallissosialismiin ja kommunismiin sekä kyseenalaistaa erilaisten joidenkin suunnittelemien ihanneyhteiskuntien mielekkyyden sellaisissa elämään joutuvien ihmisten näkökulmasta.
Kaczynskin ihanneyhteiskunta on pienen mittakaavan yhteiskunta, jossa teknologian taso on matala. Yhteiskunta olisi satojen tai tuhansien vuosien takainen, eikä yhteiskuntaa olisi organisoitu teollisuusyhteiskunnaksi. Käytössä olisi vain pienen mittakaavan teknologioita, joiden valmistaminen ei edellytä organisaatioita. Ihanteena Kaczynski pitää luonnonläheistä elämää, jossa ihmiset työskentelevät suoraan ravinnon saamiseksi, näkevät suoraan työnsä hedelmät ja kykenevät käyttämään ihmiselle kehityshistoriansa aikana kehittyneitä ominaisuuksia vapaasti menestyäkseen ravinnon hankinnassa.
USS Thornhill (DE-195)
USS Thornhill (runkonumero DE-195) oli Yhdysvaltain laivaston Cannon-luokan saattuehävittäjä toisessa maailmansodassa, jolloin se suojasi saattueita Atlantilla.
Valmistus
Alus tilattiin Federal Shipbuilding and Dry Dock Companyltä Newarkista New Jerseystä, missä köli laskettiin 7. lokakuuta 1943. Alus laskettiin vesille 30. joulukuuta kumminaan luutnantti Thornhillin äiti rouva J. E. Thornhill ja otettiin palvelukseen 1. helmikuuta 1944 ensimmäisenä päällikkönään reservin luutnantti John B. Shumway.
Palvelus
Alus lähti 18. helmikuuta 1944 vastaanottotesteihin sekä miehistön koulutukseen Bermudalle, mistä se palasi New Yorkiin tasan kuukautta myöhemmin. Huhtikuun alus oli koululaivana Norfolkissa ja toukokuussa se palasi New Yorkiin suojatakseen osan saattueesta UGS42 Norfolkiin. Saattue, johon kuului 108 alusta, lähti Hampton Roadsista 13. toukokuuta kohti Pohjois-Afrikkaa. Thornhill saapui Bizerteen 1. kesäkuuta ja palasi New Yorkiin 29. kesäkuuta suojaten länteen matkannutta saattuetta. Heinäkuussa alus suojasi toisen saattueen Pohjois-Afrikkaan palaten New Yorkiin 7. syyskuuta.
Seuraavien kahdeksan kuukauden aikana alus teki neljä matkaa Britteinsaarille ja Ranskaan. Se lähti 9. kesäkuuta 1945 saattajadivisioona 55:n mukana Guantanamonlahdelle, mistä se jatkoi matkaansa Panaman kanavan kautta Yhdysvaltain länsirannikolle. Divisioona saapui 9. heinäkuuta San Diegoon, mistä se jatkoi matkaansa viisi päivää myöhemmin saapuen Pearl Harboriin 19. heinäkuuta liittyen Yhdysvaltain Tyynenmeren laivaston hävittäjiin.
Alus lähti 8. elokuuta divisioonan mukana suojaten SS Empress of Australiaa Marshalleille. Osasto saapui Eniwetokille vuorokausi Japanin antautumisen jälkeen. Alus viipyi Marshalleilla, kunnes se lähti 7. joulukuuta USS Wingfieldin kanssa Havaijille. Alukset saapuivat 13. joulukuuta Pearl Harboriin, jossa Thornhill oli tammikuun 1946 sääaluksena.
Alus lähti 2. helmikuuta Pearl Harborista Yhdysvaltoihin. Vierailtuaan San Diegossa alus saapui Bostonin laivastontelakalle 7. maaliskuuta. Viikkoa myöhemmin alus ankkuroitiin Green Cove Springsiin Floridaan. Alus poistettiin palveluksesta 17. kesäkuuta 1946 ja liitettiin Atlantin laivaston reserviin.
Alus luovutettiin 10. tammikuuta 1951 MDAP-ohjelman perusteella Italialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Aldebaran runkonumerolla F-950. Alus poistettiin Yhdysvaltain laivaston alusluettelosta 26. maaliskuuta.
Moottoripyöräilyn Grand Prix -kausi 1972
Ratamoottoripyöräilyn MM-kausi 1972 oli kaikkien aikojen 24. lajissaan. Kaudella kilpailtiin viidessä luokassa: 500cc, 350cc, 250cc, 125cc ja 50cc. Giacomo Agostini hallitsi 500- ja 350cc:sia ja Ángel Nieto 125- sekä 50cc:sia. 250cc:ssa mestari oli suomalainen Jarno Saarinen.
Juuti
Juuti on suomalainen melko harvinainen etu- sekä sukunimi, joka on sukunimenä muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Dennis Tito
Dennis Anthony Tito (s. 8. elokuuta 1940 New York) on yhdysvaltalainen monimiljonääri, joka nousi julkisuuteen, kun hänestä 28. huhtikuuta 2001 tuli maailman ensimmäinen avaruusturisti. Virallisesti hän oli lennolla mukana avaruuslennolle osallistujana. Hän matkusti Kansainväliselle avaruusasemalle Sojuz TM-32 -lennon mukana ja vietti kiertoradalla 7 vuorokautta, 22 tuntia ja 4 minuuttia. Tito maksoi yhteensä kymmenpäiväisestä avaruuslennostaan 20 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Krasnodarin kansainvälinen lentoasema
Krasnodarin kansainvälinen lentoasema eli Paškovskin lentoasema  on kansainvälinen lentoasema Krasnodarissa Venäjän eteläosissa Krasnodarin aluepiirissä. Lentokenttä sijaitsee 12 kilometrin päässä Krasnodarin keskustasta itään.
Historiaa
Lentoaseman historia alkaa vuodesta 1932. Tuolloisessa Neuvostoliitossa perustettiin valtionyhtiö Krasnodarin lentoliikennettä varten. Tämä yhtiö muutettiin 1993 yhtiöksi OAO Kuban Airlines. Vuonna 2006 Kuban Airlines jaettiin kahtia: alueelliseen lentomatkayhtiöön (ОАО TAVS Kuban ) ja Krasnodarin kansainvälisestä lentokentästä vastaavaan yhtiöön (OAO Meždunarodnyi aeroport Krasnodar). Krasnodarin Paškovskin lentoasema toimii Kuban Airlines-yhtiön kotikenttänä.
Paikallisliikenne kentälle
Lentoaseman ja Krasnodarin kantakaupungin (ja rautatieaseman Krasnodar-2) välillä liikennöi linja-autoja (linja 1, 1A). Kentältä rautatieasemalle Krasnodar-1 vievät johdinautovuoro (7) ja kaksi reittitaksilinjaa (53, 15). Lisäksi kentän läheltä kulkee Krasnodarista itään johtava Venäjän rautateiden ratayhteys. Lentokentän saavutettavuutta paikallisjunien avulla on harkittu kehitettävän.
Matkustajamäärä
Vuosina 2009-2012 se on ollut matkustajamäärältään Venäjän 7. suurin lentoasema. Vuonna 2012 kentän kautta kulki yhteensä 2 599 100 lentomatkustajaa. Heistä kansainvälisen liikenteen matkustajia oli 712 300 ja kotimaanliikenteen 1 886 900.
Krasnodarin lentoasemasta vastaa ylemmällä tasolla laajaan Bazovyi element -yritysryppääseen kuuluva Bazel Aero-emoyhtiö, jonka viiden lentoaseman kautta matkusti vuonna 2012 yhteensä 5,5 miljoonaa lentomatkustajaa. Tähän sisälyy Krasnodarin Paškovskin lentoaseman ohella Anapan, Gelendžikin ja Jeiskin lentoasemat sekä Sotšin kansainvälinen lentoasema.
Final Fantasy Anthology
Final Fantasy Anthology on kaksi Squaren kehittämää roolipeliä sisältävä kokoelma, joka on samalla Super Nintendo Entertainment Systemille julkaistujen pelien sovitus PlayStationille. Siinä missä vuonna 1999 ilmestyneeseen pohjoisamerikkalaiseen julkaisuun kuuluvat Final Fantasy V ja Final Fantasy VI, sisältää kolme vuotta myöhemmin Euroopassa julkaistu PAL-versio viidennen osan ohella Final Fantasy IV:n (Final Fantasy IV julkaistiin Pohjois-Amerikassa Final Fantasy Chroniclesin yhteydessä, Final Fantasy VI taas yksittäisenä pelinä Euroopassa). Erotukseksi amerikkalaissovituksesta PAL-käännöksen täydellinen nimi on Final Fantasy Anthology: European Edition; lisäksi julkaisujen kansikuvat ovat keskenään erilaiset.
Music From FFV and FFVI Video Games
Music From FFV and FFVI Video Games on Final Fantasy V:n ja Final Fantasy VI:n musiikkia sisältävä CD-levy, joka oli saatavilla 5. lokakuuta ilmestyneissä pohjoisamerikkalaisissa Final Fantasy Anthology -peleissä. Albumissa on yhteensä 22 kappaletta, joista 9 on yksinomaan Final Fantasy V:sta ja 12 pelin seuraajasta. Viimeiseksi kuultava sävelmä on molemmissa peleissä soiva preludi. Kappaleiden yhteiskesto on 57:27, ja ne on säilytetty äänenlaadultaan samoina kuin pelien Super Nintendo -versioissa. Levyn avulla Square pyrki korvaamaan Anthologyn amerikkalaisesta julkaisusta puuttuvan Final Fantasy IV:n.
Solomon (500-luku)
thumb|325px|[[Vandaalisota|Vandaalisodan kartta.]] Solomon (noin 480/490 – 544) oli itäroomalainen sotapäällikkö. Hän oli eunukki ja palveli vandaalisodan aikana (533–534) Pohjois-Afrikassa sotapäällikkö Belisariusta. Sodan päätyttyä vuonna 534 hänet nimitettiin vastaperustetun African pretoriaaniprefektuurin maaherraksi (nykyinen Tunisian, Pohjois-Algerian ja Pohjois-Libyan alue). Tässä virassa hän joutui taistelemaan kapinaan nousseita maureja vastaan. Solomon kukisti maurit kahdesti Tunisiassa, mutta keväällä 536 syttynyt armeijan kapina pakotti hänet pakenemaan Pohjois-Afrikasta. Hän kuitenkin palasi vuonna 539, kun kapina oli kukistettu. Toisen kautensa aikana Solomon kukisti maurit, ja karkotti loputkin vandaalit provinssista. Hän myös rakennutti Pohjois-Afrikkaan useita linnoituksia ja ympäröi monia kaupunkeja muureilla. Provinssi sai nauttia muutaman vuoden ajan rauhasta ja kukoistuksesta, mutta vuonna 543 maurit nousivat jälleen kapinaan, ja Solomonin oli taas lähdettävä heitä vastaan. Roomalaiset kuitenkin lyötiin Numidian ja Byzaciumin rajalla vuonna 544 käydyssä Cilliumin taistelussa, jossa Solomon sai surmansa.
Varhaiset vaiheet
Solomon syntyi Idriphtonin linnoituksessa, lähellä Daraa, Pohjois-Mesopotamiassa. Hän oli eunukki, mutta häntä ei oltu kastroitu tarkoituksellisesti. Aikalaishistorioitsija Prokopioksen mukaan hänen sukuelimensä olivat vahingoittuneet, kun hän oli ollut vauvana kapaloituna. Solomonilla oli veli nimeltään Bacchus, jonka kolme poikaa Cyrus, Sergius ja Solomon, palvelivat myöhemmin setäänsä Pohjois-Afrikassa. Solomonin synnyinvuodesta ei ole varmaa tietoa, mutta koska hän ei ilmeisesti ollut mikään nuori mies vuonna 527, on päätelty, että hän syntyi noin vuosien 480/490 tienoilla.
Pohjois-Afrikan sotaretki ja nimitys maaherraksi
Vuonna 533 Solomon osallistui Belisariuksen alaisuudessa vandaalisotaan ja oli yksi Rooman armeijan foederati-joukkojen yhdeksästä komentajasta. Prokopios ei mainitse Solomonia sotaretken aikana, mutta hän saattoi osallistua Ad Decimumin taisteluun 13. syyskuuta 533. Karthagon antauduttua 15. syyskuuta Belisarius lähetti Solomonin Konstantinopoliin kertomaan keisari Justinianukselle sotaretken etenemisestä. Solomon luultavasti jäi Konstantinopoliin kevääseen 534 asti, jolloin sota päättyi ja Belisarius kutsuttiin Konstantinopoliin. Solomon lähetettiin takaisin Pohjois-Afrikkaan ja hänet nimitettiin vasta perustetun African pretoriaaniprefektuurin sotilaskomentajaksi (magister militum Africae) ja pretoriaaniprefektiksi, joka oli tuohon aikaan korkea siviilivirka.
Juuri ennen Belisariuksen lähtöä kesällä 534, Pohjois-Afrikan maurit nousivat kapinaan roomalaisia vastaan. Belisarius jätti Solomonille suuren osan bucellariuksistaan, ja antoi tälle tehtäväkseen kukistaa kapina ja palauttaa järjestys provinssiin. Keisari Justinianus lähetti myös Pohjois-Afrikkaan vahvistuksia, joita johtivat Theodoros ja Ildiger, joka oli Belisariuksen vaimon Antoninan vävy. Maurit olivat sillä välin ryöstelleet Numidiaa ja Byzaciumia surmaten erilleen joutuneita roomalaisjoukkoja. Roomalaisia palvelleiden hunnijoukkojen komentaja Aigan, sekä Belisariuksen standaarinkantaja Rufinus Traakialainen komensivat ratsuväkijoukkoja, joka väijytti ja tappoi joitakin maurisotureita, ennen kuin koki saman kohtalon maurien käsissä.
Sota maureja vastaan
thumb|325px|Roomalaisen Pohjois-Afrikan kartta.
Solomon luultavasti vietti talven 534/535 sotavalmistelujen ja diplomatian parissa, sekä odottaen Theodoroksen ja Ildigerin vahvistuksia. Prokopioksen mukaan Solomon yritti diplomatian keinoin saada maureja luopumaan kapinastaan, mutta tuloksetta. Tämän jälkeen, luultavasti vuoden 535 keväällä, hän marssitti armeijansa Byzaciumiin maurien armeijaa vastaan. Hänellä saattoi olla noin 18 000 miestä komennossaan. Roomalaiset leiriytyivät Mammes-nimiselle paikalle maurien joukkoja vastapäätä ja valmistautuivat taisteluun. Maurit olivat pystyttäneet leirin vuorten edustalla olevalle tasangolle ja asettaneet kamelinsa 12 rivin syvyiseksi ympyrämuodostelmaksi, jonka keskelle maurien naiset ja lapset oli sijoitettu. Maurisoturit itse asettuivat kameliensa jalkojen väliin aseinaan kilvet, miekat ja heittokeihäät. Loput maureista pysyivät satuloissaan piilossa läheisten kukkuloiden takana. Solomon kuitenkin tajusi tämän ja keskitti armeijansa vihollisen ympyrämuodostelman sitä osaa vastaan, joka osoitti poispäin vuorilta. Näin ei ollut vaaraa, että maurit olisivat hyökänneet roomalaisten kimppuun takaapäin. Aiganin ja Rufinuksen aiemmin sattunut tappio oli tehnyt Solomonin ja hänen miehensä varovaisiksi.
Kun taistelu alkoi, maurien taktiikka näytti toimivan, sillä heidän kamelinsa pelottivat roomalaisten hevosia, jolloin monet niistä joutuivat paniikkiin ja pakenivat. Maurit tekivät asemistaan hyökkäyksiä ja aiheuttivat heittokeihäillään tappioita roomalaisten ratsuväen riveissä. Tällöin Solomon laskeutui ratsailta ja ohjeisti joukkojaan tekemään samoin. Hän käski sotilaitaan käyttää kilpiään suojanaan ja pysyä asemissaan, samalla kun johdatti 500 miestä maurien kamelimuodostelman ympäri ja hyökkäsi sitä vastaan toiselta puolelta. Tämä teki Solomonin selustan suojattomaksi, mutta hän luotti siihen, että vastarinta oli täällä heikompaa, ja että hyökkäys pääsisi etenemään nopeasti. Muodostelmansa tätä osaa vartioineet maurisoturit pakenivat ja Solomonin joukot tappoivat noin 200 kamelia. Maurien kamelimuodostelmaan syntyi nyt aukko, josta roomalaiset pääsivät hyökkäämään. Maurit jättivät asemansa ja pakenivat. Roomalaiset ottivat maurien naiset ja lapset orjiksi ja tappoivat kaikki maurisoturit, jotka yrittivät paeta. Prokopioksen mukaan 10 000 mauria sai surmansa taistelussa. Roomalaiset palasivat sotasaaliinsa kanssa Karthagoon.
Solomon vei armeijansa Karthagoon, mutta sai heti tietää maurien olevan taas ryöstelemässä Byzaciumia. Hän johti armeijansa uudestaan vihollista vastaan. Kuullessaan Solomonin lähestymisestä maurit perääntyivät Bourgaon-nimiselle vuorelle, joka oli helposti puolustettavissa. Solomon leiriytyi maureja vastapäätä, ja odotti useita päiviä toivoen maurien laskeutuvan alas taistelemaan tasamaalla. Maurit kieltäytyivät kuitenkin ryhtymästä taisteluun, joten Solomonin oli hyökättävä heitä vastaan. Hän antoi comes excubitorum (keisarillisen kaartin, excubitores-joukkojen komentaja) Theodorokselle tuhat miestä ja käski heidän kiivetä salaa yön pimeydessä maurien yläpuolelle. Seuraavana aamuna Theodoroksen joukot hyökkäsivät maurien kimppuun takaapäin Solomonin armeijan hyökätessä edestä. Maurit kärsivät raskaita tappioita ja joutuivat pakenemaan. Taistelun jälkeen roomalaiset palasivat Karthagoon, kun taas taistelusta selviytyneet maurit pakenivat mauripäällikkö Iaudaksen luo Numidiaan.
Vietettyään hetken Karthagossa Solomon johdatti armeijansa Aurèsvuorille Numidiaan hyökkäämään Iaudasta vastaan. Solomon syytti häntä Numidian ryöstelemisestä, kun roomalaiset olivat taistelleet Byzaciumissa. Kaikki maurit eivät liittyneet kapinaan roomalaisia vastaan, vaan jotkut liittoutuivat heidän kanssaan. Solomonin mauriliittolaiset olivat myös kehottaneet häntä hyökkäämään Iaudaksen kimppuun. Roomalaiset ja heidän mauriliittolaisensa tekivät leirin lähelle Abigasjokea, joka virtasi Aurèsvuorten ohi. Iaudas kieltäytyi laskeutumasta alas ja ryhtymästä taisteluun Solomonin joukkoja vastaan, joten tämän täytyi hyökätä häntä vastaan. Maksettuaan mauriliittolaisilleen suuren määrän kultaa Solomon johdatti armeijansa taistelumuodostelmassa ylös vuorelle. Roomalaiset etenivät seitsemän päivän ajan, kunnes pääsivät Clypea-nimiselle muinaiselle linnoitukselle, jonne he pystyttivät leirin. Solomon odotti kolme päivää ja toivoi kohtaavansa vihollisen armeijan, mutta joutui sitten perääntymään, koska armeijan tarvikkeet olivat lopussa ja myös siksi, koska pelkäsi mauriliittolaistensa pettävän hänet. Solomon perääntyi tasangolle ja rakennutti sinne linnoitetun leirin. Tämän jälkeen hän jätti osan armeijastaan vartioimaan Numidiaa ja lähti talveksi 535/536 Karthagoon.
Armeijan kapina 536
Karthagossa Solomon valmisteli uutta sotaretkeä Iaudasta vastaan keväällä 536. Tällä kertaa se oli määrä suorittaa ilman epäluotettavia mauriliittolaisia. Hän valmisteli myös armeijaa, joka oli määrä lähettää Sardiniassa asuvia maureja vastaan. Ennen kuin Solomon ehti saattaa suunnitelmansa päätökseen, armeijassa puhkesi vakava kapina keväällä 536.
Roomalaisten vallattua Pohjois-Afrikan vandaaleilta monet Itä-Rooman armeijan sotilaat olivat menneet naimisiin vandaalisoturien vaimojen tai tyttärien kanssa. He odottivat nyt perivänsä ne maat, jotka heidän vaimonsa isät tai entiset puolisot olivat ennen omistaneet. Keisari Justinianuksen lähettämät veronkerääjät kuitenkin ilmoittivat, että maat kuuluivat nyt keisarille. Sotilaat kääntyivät Solomonin puoleen, mutta tämä kieltäytyi tukemasta heitä, mikä aiheutti paljon tyytymättömyyttä. Roomalaiset myös kielsivät areiolaisuuden harjoittamisen, mikä suututti monia armeijassa palvelevia areiolaisia, kuten heruleja. Tämän lisäksi armeijan palkanmaksu oli myöhässä, mikä aiheutti myös laajaa tyytymättömyyttä armeijan parissa. Kaikki nämä osatekijät provosoivat armeijaa nousemaan kapinaan, joka alkoi pääsiäisenä 536.
Kapinalliset aikoivat ensin tappaa Solomonin pääsiäisen juhlallisuuksien aikana, mutta eivät pystyneet siihen. Seuraavana päivänä he eivät myöskään pystyneet toimimaan, ehkä kunnioituksesta Solomonia kohtaan. Tämän jälkeen suurin osa kapinallisista lähti Karthagosta ja alkoi ryöstelemään maaseutua. Solomon yritti pitää kaupungissa olevat joukkonsa uskollisina, mutta pian hekin nousivat kapinaan. Solomon lähetti alaisensa Theodoros Kappadokialaisen hillitsemään kapinallisia, mutta he valitsivat tämän johtajakseen, ja alkoivat ryöstelemään kaupunkia. Solomon onnistui pakenemaan läheisen palatsin kirkkoon, jossa häneen liittyi sotapäällikkö Martinus. Sieltä he pääsivät yön pimeydessä Theodoroksen taloon. Theodoros pakotti heidät aterialle kanssaan ja näyttää vakuuttaneen heille olevansa vain pelinappula kapinallisten käsissä. Aterian jälkeen Theodoros auttoi heitä pakenemaan kaupungista. Solomon lähti kaupungista veneellä Missuaan yhdessä historioitsija Prokopioksen ja muutaman muun seuraajansa kanssa. Sieltä hän lähetti sotapäällikkönsä Martinuksen ja Valerianuksen Numidiaan yrittämään turvaamaan alueen joukkojen uskollisuutta. Hän lähetti myös kirjeen Theodorokselle ohjeistaen häntä huolehtimaan Karthagosta ja toimimaan parhaansa mukaan. Tämän jälkeen Solomon ja Prokopios seilasivat Belisariuksen luo Syrakusaan, Sisiliaan, jonka roomalaiset olivat juuri vallanneet gooteilta.
Belisarius otti mukaansa 100 luotettua miestä bucellarius-joukoistaan ja purjehti Solomonin kanssa Karthagoon. Kuullessaan Belisariuksen saapumisesta kapinalliset pakenivat. Belisarius kokosi 2 000 miehen armeijan ja kukisti kapinajohtaja Stotzaksen johtaman armeijan Membressassa (nykyinen Majaz al Bab), noin 64 kilometriä Karthagosta. Osa kapinallisarmeijasta onnistui kuitenkin pakenemaan, ja Belisariuksen oli pian palattava Sisiliaan. Keisari Justinianus lähetti serkkunsa Germanuksen Pohjois-Afrikkaan kukistamaan kapinaa, kun taas Solomon palasi takaisin Konstantinopoliin.
Paluu Pohjois-Afrikkaan
thumb|300px|Roomalaisen [[Thevesten (Tébessa) kaupungin muurien rauniot. Kaupunki oli yksi niistä monista paikoista, jotka Solomon korjasi ja linnoitti. ]]
Germanus palautti joukkojen kurin ja kukisti Stotzaksen Scalas Vetereksen taistelussa vuonna 537. Germanuksen hallinto oli onnistunut ja keisari Justinianus kutsui hänet takaisin Konstantinopoliin vuonna 539. Solomon nimitettiin jälleen African pretoriaaniprefektiksi ja magister militumiksi, ja lähetettiin takaisin Pohjois-Afrikkaan. Hänet oli myös nimitetty kunniakonsuliksi ja patriciukseksi. Samaan aikaan sota Italiassa sujui hyvin ja Justinianus pystyi lähettämään tuoreita joukkoja Solomonin mukana. Saavuttuaan Pohjois-Afrikkaan Solomon pyrki turvaamaan provinssin turvallisuuden ja vaurauden. Hän lähetti epäluotettavat sotilaat Konstantinopoliin, tai Belisariuksen luo Italiaan, ja korvasi heidät tuoreilla sotilailla. Hän myös karkotti loputkin vandaalit provinssista, ja rakennutti muureja kaupunkien suojaksi. Solomonin aikana provinssi vaurastui ja verotulot kasvoivat.
Vuonna 540 Solomon vei armeijansa mauripäällikkö Iaudasta vastaan Aurèsvuorille. Hän lähetti pienen etujoukon henkivartijansa Gunthariksen johtamana armeijan edelle ja seurasi itse pääjoukon kanssa perässä. Gunthariksen joukot leiriytyivät 12 kilometrin päähän pääarmeijasta, mutta joutuivat maurien hyökkäyksen kohteeksi. Solomon ehti kuitenkin Gunthariksen avuksi, ja maurit perääntyivät Babosis-nimiselle paikalle Aurèsvuorten kukkuloille, jonne he tekivät leirin. Solomonin joukot seurasivat heitä ja kukistivat heidät taistelussa. Suurin osa maureista pakeni Mauretaniaan, tai Aurèsvuorten eteläpuolelle, mutta Iaudas pysyi vuorilla Zerboule-nimisessä linnoituksessa. Solomon ei kuitenkaan hyökännyt heti häntä vastaan, vaan vei armeijansa ryöstelemään Timgadin kaupunkia ympäröiviä hedelmällisiä maita. Kerättyään runsaasti ryöstösaalista roomalaiset marssivat Zerbouleen, mutta huomasivat Iaudaksen paenneen kaukaiselle Toumar-nimiselle paikalle, jonne oli vaikea pääsy. Solomon piiritti Zerboulen, mutta kolmen päivän piirityksen jälkeen päätti sitten hyökätä päävihollistaan vastaan Toumarissa. Ennen kuin roomalaiset ehtivät lähteä, he huomasivat Zerboulen varuskunnan paenneen, jolloin he ryöstivät linnoituksen.
Solomonin joukot leiriytyivät Toumarissa, mutta joutuivat ongelmiin paikan vaikeakulkuisuuden ja juomaveden vähyyden takia. Solomonilla oli myös vaikeuksia päättää, miten hyökkäys vihollista vastaan suoritettaisiin. Sitten jotkut hänen miehistään ryhtyivät omatoimisesti taisteluun vihollista vastaan, jolloin loputkin joukot liittyivät taisteluun. Maurit pakenivat ja roomalaisten ryöstivät heidän leirinsä. Haavoittunut Iaudas pakeni Mauretaniaan. Pian taistelun jälkeen Solomonin joukot valtasivat erään linnakkeen "Geminianuksen kallio" -nimisessä paikassa, jonne Iaudas oli lähettänyt vaimonsa ja rahavaransa.
Maurien tappion jälkeen Solomonin joukot ottivat haltuunsa Mauretania Priman provinssin, jonka pääkaupunki Sitifis (nykyinen Sétif, Algeriassa) ympäröitiin muureilla. Solomon käski myös rakennuttaa joukon linnoituksia turvaamaan Itä-Rooman vallan alueella. Tämän lisäksi Solomon käytti Iaudakselta ryöstämiä rahoja muurien rakennuttamiseen moniin Pohjois-Afrikan kaupunkeihin. Pohjois-Afrikasta on löydetty parikymmentä piirtokirjoitusta, jotka todistavat Solomonin rakennustöiden laajuuden. Solomon rakennutti myös luostarin Karthagoon ja ympäröi sen vahvoilla muureilla. Rauha palasi nyt Pohjois-Afrikkaan ja aikalaishistorioitsija Prokopios kuvasi Solomonin hallintoa "niin viisaaksi ja rauhalliseksi, että Pohjois-Afrikan roomalaiset asukkaat pystyivät pitämään itseään onnekkaimpina ihmisistä".
Cilliumin taistelu ja kuolema
Vuonna 543 koko valtakunnassa riehunut kulkutauti iski Pohjois-Afrikkaan ja aiheutti suurta tuhoa kaupungeissa ja erityisesti armeijan parissa. Samana vuonna Byzaciumissa oli levotonta, ja Solomon syytti tästä paikallisen mauripäällikön Antalaksen veljeä, jonka hän teloitutti. Lisäksi Solomon lopetti tarvikkeiden kuljettamisen Antalakselle, joka oli roomalaisten liittolainen. Vuonna 543 Solomonin veljenpojista Sergiuksesta ja Cyruksesta tehtiin Tripolitanian ja Pentapoliksen (Kyrenaika) duxeja. Sergius kuitenkin provosoi Tripolitanian Leuathae-heimoliiton nousemaan kapinaan roomalaisia vastaan tappamalla 79 heidän johtajistaan juhla-aterian aikana Leptis Magnassa. Sergius löi maurit kaupungin edustalla käydyssä taistelussa, mutta joutui pian pakenemaan setänsä luo Karthagoon. Seuraavana vuonna kapinaan liittyi myös mauripäällikkö Antalas, jonka Solomon oli toimillaan suututtanut.
Solomonin seuraajaksi tuli hänen veljenpoikansa Sergius, joka osoittautui kuitenkin kyvyttömäksi ja epäsuosituksi komentajaksi. Maurit nousivat laajaan kapinaan ja kukistivat roomalaiset Thaciassa vuonna 545. Keisari Justinianus korvasi hänet Areobinduksella, mutta hänkin osoittautui epäpäteväksi. Armeija kapinoi jälleen, tällä kertaa Gunthariksen johdolla. Tämä murhautti Areobinduksen, mutta sai pian itsekin surmansa. Vuoden 546 lopulla Justinianus lähetti Pohjois-Afrikkaan kokeneen sotapäällikön Johannes Troglitan, joka kukisti maurit vuonna 548 ja palautti Itä-Rooman vallan alueelle.
Knalli ja sateenvarjo
Knalli ja sateenvarjo on Yleisradion tuottama suomalainen versio Edward Taylorin ja John Grahamin kirjoittamasta englantilaisesta kuunnelmasarjasta The Men from the Ministry. Alkuperäinen sarja pyöri BBC:llä vuosina 1962–1977, ja suomalaista versiota tehtiin 1979–2008 ja esitettiin vuoteen 2010 saakka. Valtion virkamiesten ja byrokratian kustannuksella pilaileva sarja kuuluu Yleisradion kuunnelmaklassikoihin. Jaksoja on tehty 170 kappaletta ja niiden pituus vaihtelee lyhimmän kuunnelman 25 minuutista pisimmän kuunnelman 48 minuuttiin saakka. Knallista ja sateenvarjosta on tehty versiot myös Etelä-Afrikassa ja Ruotsissa. Sarjasta on lisäksi tehty VHS-sarja, joka on nykyään vaikeasti saatavissa ja jota ei ole esitetty televisiossa. Sarjassa ovat mukana alkuperäiset suomalaiset näyttelijät.
Kuvaus
Sarja sijoittuu Lontoon hallintokaupunginosaan Whitehalliin – liituraitapukuihin, knalleihin ja sateenvarjoihin sonnustautuneiden valtion virkamiesten valtakuntaan. Siellä toimii ”Ministeriön erikoisosasto”, jonka tehtävänä on tehdä muiden osastojen töitä näiden ollessa ylikuormitettuja – ja joka myös saa kaikki hanttihommat, jotka eivät muille kelpaa. Osaston henkilökunnan muodostavat laiska ja työnsä alaisillaan teettävä vanhempi virkamies Hannibal Hamilton-Jones (myöhemmissä jaksoissa Derrick Lennox-Brown), ylienerginen ja neuroottinen nuorempi virkamies Richard Lamm sekä blondahtava sihteeri Mildred Murfin. Osaston esimies on tyrannimainen, konekirjoittajattaria jahtaava alivaltiosihteeri Sir Henry Pitkin (myöhemmissä jaksoissa Sir Clive Swift).
Sarjan keskeinen teema on byrokratian ja valtiokoneiston tehottomuuden kustannuksella pilailu ja väärinymmärrykset viestinnässä. Erikoisosaston väki on laiskaa ja epäpätevää joukkoa, joka tekee vain ne työt, joita ei onnistu millään konstilla välttelemään, ja tekee nekin säännönmukaisesti päin honkia. Ongelmia aiheuttavat sekä Hamilton-Jonesin ja Lammin hölmöys että heidän itsepintainen takertumisensa byrokraattisiin koukeroihin. Tavallinen Knalli ja sateenvarjo -jakso rakentuu yhden tai kahden Erikoisosaston saaman työtehtävän ympärille, ja kuuntelijat saavat seurata, miten nämä tehtävät menevät pieleen tai sekaantuvat toisiinsa. Tehtävät vaihtelevat viraston sisäisistä ongelmista aina suurvaltapoliittisiin selkkauksiin asti. Lopputuloksena kaikki on tavallisesti kaaoksen vallassa, ja sir Henry uhkaa lähettää koko Erikoisosaston ”arkistotehtäviin Ulko-Hebrideille” . Usein asiat kuitenkin kääntyvät jakson lopussa parhain päin, joko onnekkaan sattuman tai virkamiesten oveluuden avulla – Erikoisosaston väki kun on itse aiheutettujen ongelmien ratkomisessa huomattavasti kekseliäämpi kuin varsinaisessa työnteossa.
Historia
The Men from the Ministry -sarjan loi 1960-luvun alussa Edward Taylor. Taylor on myöhemmissä haastatteluissa kertonut, että sarja syntyi, kun brittinäyttelijä Richard Murdoch pyysi Tayloria kirjoittamaan radiokomedian, jossa hänellä olisi rooli. Taylor on myös kertonut kuunnelman pohjautuvan sekä hänen omiin kokemuksiinsa Britannian yleisradioyhtiö BBC:ssä että hänen valtion virkailijana työskennelleen äitinsä kertomuksiin. Jotta sarjan aiheet eivät olisi olleet liian riippuvaisia yhdestä valtionhallinnon haarasta, Taylor loi sen tapahtumapaikaksi kuvitteellisen Erikoisosaston (General Assistance Department), jonka tehtävänä on avustaa kaikkia ministeriöitä. Vasta vuosia myöhemmin Taylor sai kuulla, että Erikoisosasto on oikeasti olemassa.
Sarja pyöri BBC:llä vuosina 1962–1977, ja sitä kirjoitti Taylorin lisäksi John Graham. Nuoremman virkamiehen Richard Lambin roolia näytteli koko sarjan elinkaaren ajan Richard Murdoch, sihteeri Mildred Murfinia Norma Ronald. Vanhemman virkamiehen Roland Hamilton-Jonesin ja alivaltiosihteeri sir Gregory Pitkinin rooleissa olivat 1962–1965 Wilfrid Hyde-White ja Roy Dotrice. Vuodesta 1965 Hamilton-Jonesin korvasi Deryck Guylerin esittämä Deryck Lennox-Brown, ja sir Gregoryn roolia näytteli Ronald Baddiley.