cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rebecca Piekkari
Piekkari on valittu Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi 2016.
Pankuroni
Vaikutus
Pankuroni on tyypillinen ei-depolarisoiva kurarea matkiva biskvaternaarinen steroidiyhdiste, joita ovat myös rokuroni ja vekuroni. Pankuroni salpaa liikehermon hermopäätteen ja poikkijuovaisen lihaksen välitysprosessin sitoutumalla kilpailevasti asetyylikoliinin kanssa nikotiinireseptoreihin, jotka sijaitsevat poikkijuovaisen lihaksen motorisen päätelevyn alueella. Se kiinnittyy asetyylikoliinireseptoriin syrjäyttäen asetyylikoliinin halvaannuttaen luurankolihakset estämällä hermo-lihasliitoksen toimintaa. Kun riittävän monen hermo-lihasliitoksen toiminta on estynyt, joko osittain tai täysin, lihasten supistuskyky heikkenee tai sammuu. Relaksaatio alkaa nopeimmin pienten lihasten alueelta, kuten silmien, kasvojen, nielun ja sormien lihaksista, ja leviää sitten raajojen ja vartalon lihaksiin ja vasta viimeiseksi hengityslihaksiin.
Aineen vaikutus on kumottavissa lisäämällä asetyylikoliinin määrää hermo-lihasliitoksen synapsiraossa. Tämä saadaan aikaan asetyylikoliiniesteraasin estäjillä. Lisääntynyt asetyylikoliini pystyy kilpailemaan reseptorien sitoutumispaikoista ja syrjäyttämään pankuronin tai muun lihasrelaksantin niistä. Jos on aikaansaatu täydellisen lihasrelaksaatio (yli 90 % reseptoreista salvattu), niin silloin kumoaminen ei onnistu vaan pitää odottaa relaksantin poistumista elimistöstä.
Sivuvaikutukset
Pankuroni on havaittu yhteensopimattomaksi tiopentaalin kanssa.
Käyttö
Pankuronia käytetään pääasiassa anestesiassa apuna intubaatiossa ja helpottamaan mekaanista ventilointia sekä erityisesti vatsaontelon kirurgiaa. Pankuronibromidin tyypillinen annostus lääkinnällisessä käytössä aikuisille on 0,08–0,10 mg potilaan painokiloa kohti. Intubaatio-olosuhteet saavutetaan 90–120 sekunnissa 0,10 mg/kg annoksella ja 120–180 sekunnissa 0,08 mg/kg. Sen vaikutus kestää 75–100 minuuttia. Ylläpitoannos on 0,01–0,02 mg/kg pankuronibromidia. Iäkkäillä aine vaikuttaa pitempään.
Eutanasia
Belgiassa ja Alankomaissa pankuronia käytetään eutanasiassa tiopentaalin kanssa. Kuolevaan annostellaan ensin tajuttomuuteen saattava määrä tiopentaalia, jonka jälkeen annostellaan letaaliannos, 100 mg, pankuronibromidia jonka tarkoitus on lamauttaa hengityselimet ja näin aiheuttaa kuolema.
Teloitus
Maissa joissa myrkkyruiske on käytössä teloitusmenetelmänä, pankuronibromidi voi olla yksi myrkkyruiskeen kolmesta ainesosasta. Teloitettavaan annostellaan ensin tappava annos tiopentaalia joka aiheuttaa tajuttomuuden; tämän jälkeen annetaan erissä yhteensä letaaliannos, 100 mg, pankuronibromidia joka lamauttaa hengityksen, ja lopulta kaliumkloridi joka pysäyttää sydämen.
Elinsiirrot
Pankuronia voidaan käyttää lihasrelaksanttina ja vastustamaan spinaalis-tasoisia refleksejä. Aivokuollut henkilö saattaa liikehtiä jännittyneesti, vaikkei rekisteröitävää aivotoimintaa enää havaitakaan. Pankuroni estää lihasten liikehdintää.
Anestesian epäonnistuminen leikkauksissa
Erittäin epämiellyttävä ja potilaalle traumaattinen tilanne voi seurata kirurgian aikana, jos hypnoottisen ja analgeettisen anestesialääkkeen annos ei ole riittävä. Tällöin pankuronibromidi (tai mikä muu lihasrelaksantti tahansa) lamauttaa potilaan tahdonalaiset lihakset täysin ja estää potilasta aktiivisesti ilmaisemasta olevansa vielä tajuissaan ja mahdollisesti jopa tuntevansa leikkauksen aiheuttaman kivun.
Teloitusten epäonnistuminen
Pankuronibromidilla ei ole hypnoottista vaikutusta, ja jos teloituksessa ensimmäisenä annettavan anesteetin (tiopentaali) vaikutus ei ole riittävän voimakas, teloitettava ei välttämättä vaivu ollenkaan tajuttomuuteen. Näin ollen seuraavana annettava pankuronibromidi lamauttaa ruumiin aiheuttamatta tajuttomuutta ja tunnottomuutta, teloitettava ei voi mitenkään ilmaista olevansa tajuissaan ja voi kärsiä pankuronibromidin tukahduttavista ja kaliumkloridin huomattavan tuskallisista vaikutuksista. Myös Amnesty International on kritisoinut pankuronibromidin käyttöä teloituksissa, viitaten siihen että ”kuolemaan tuomittu henkilö halvaannutetaan ainoastaan verhoamaan teloitetun mahdollisesti tuntema tuska teloituksen aikana”, ja näin saatu todistajat näkemään myrkkyruiskeella suoritettava teloitus kivuttomana, vähemmän julmana teloitusmenetelmänä.
Yhdysvaltain korkeimman oikeuden käsittely
Syyskuussa 2007 Yhdysvaltain korkein oikeus otti ensimmäisen kerran käsittelyyn myrkkyruiskeen todelliset riskit epäinhimillisenä ja perustuslainvastaisena teloitusmenetelmänä, ja käsitteli pankuronibromidin käytön mahdollista kieltoa myrkkyruiskeessa. Huhtikuussa 2008 Kentuckyn oikeus kannatti myrkkyruiskeen käyttöä perustuslainmukaisena teloitusmenetelmänä.
Erkki Laatikainen
thumb|Erkki Laatikainen puhumassa Jyväskylän kirjamessuilla maaliskuussa 2009. Erkki Laatikainen (6. elokuuta 1946 Kaavi – 15. helmikuuta 2013 Jyväskylä) oli suomalainen journalisti ja professori, koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri. Hän oli Jyväskylässä ilmestyvän Keskisuomalainen-sanomalehden pitkäaikainen päätoimittaja ja vahva alueellinen vaikuttaja kotimaakunnassaan Keski-Suomessa. Laatikainen toimi Keskisuomalaisen päätoimittajana vuosina 1975–2008, ja hän oli lopulta eräs Suomen seuratuimpia sanomalehtimiehiä. Laatikainen sai kesällä 2009 valtion journalistipalkinnon.
Keskisuomalaisen nykyisen päätoimittajan Pekka Mervolan mukaan Laatikaisen johdolla Keskisuomalainen nousi vaikuttavaksi valtakunnalliseksi sanomalehdeksi. Laatikainen toimi voimakkaasti journalistiikan oppiaineen saamiseksi Jyväskylän yliopistoon. Keskisuomalainen oli ensimmäinen sanomalehti, joka alkoi vaatia kaikilta toimittajiltaan korkeakoulututkintoa.
Laatikainen sanoi puoluekannakseen ”riippumaton keskustalainen”. Hän ei ollut päätoimittaja-aikanaan keskustapuolueen jäsen. Laatikainen otti kantaa politiikkaan ja keskustan puheenjohtajavalintoihin, esimerkiksi Anneli Jäätteenmäen puolesta 2002 ja Paavo Väyrysen puolesta 2012. Päätoimittajana tapahtuneen erittäin aktiivisen vaikuttamisen vuoksi entinen pääministeri Paavo Lipponen viittasi Laatikaiseen ja Seinäjoella ilmestyvän sanomalehti Ilkan silloiseen päätoimittajaan Kari Hokkaseen käsitteellä ”maakuntaansa terrorisoiva satraappi”.
Laatikaisella oli läheiset suhteet Martti Ahtisaareen tämän presidenttikaudella. Yhteys syntyi Ahtisaaren esikuntaan kuuluneen Alpo Rusin välityksellä.
Eläkkeelle jäätyään Laatikainen toimi verkkokolumnistina Radio Keski-Suomessa. Hän herätti huomiota ehdottamalla rikoslakiin pykälää, joka kieltäisi ”kiihottamisen kansanvaltaa ja sen vastuunkantajia kohtaan”. Ehdotus sai aikaan voimakasta kritiikkiä. Sitä pidettiin jopa sananvapauden vastustamisena.
Jenny-Wanda Barkmann
thumb|300px|Valokuva Stutthof-oikeudenkäynnistä. Eturivissä syytetyt naisvartijat [[Elisabeth Becker, Gerda Steinhoff, Wanda Klaff; takarivissä Erna Beilhardt, Jenny-Wanda Barkmann.]] Jenny-Wanda Barkmann (1921 – 4. heinäkuuta 1946) oli Stutthofin keskitysleirin naisleirin vartija.
Barkmannin arvellaan viettäneen lapsuutensa Hampurissa Saksassa. Vuonna 1944 hänestä tuli naisvartija (Aufseherin) Stutthofin keskitysleirin SK-III -naisleirille, jossa hän syyllistyi raakuuksiin vankeja kohtaan ja myös tappoi joitakin. Hän myös valitsi naisia ja lapsia lähetettäväksi kaasukammioihin.
Puna-armeijan lähestyessä Barkmann pakeni Stutthofista. Hänet pidätettiin toukokuussa 1945 yrittäessään paeta junalla Gdańskista. Hänet asetettiin syytteeseen Stutthof-oikeudenkäynneissä, todettiin syylliseksi sotarikoksiin ja tuomittiin kuolemaan. Barkmann hirtettiin julkisesti 4. heinäkuuta 1946 Biskupia Gorkan kukkulalla lähellä Gdańskia.
Berndt Arell
Arell on opiskellut Åbo Akademissa ja valmistunut filosofian maisteriksi. Hän on toiminut useiden taidemuseoiden johtajana, sekä kuvataide- ja kulttuurialojen luottamustehtävissä.
Ura
Arell on toiminut vt. intendenttinä, museonjohtajana ja amanuenssina Tammisaaren museossa 1982–1985, amanuenssina ja intendenttinä Pohjanmaan museossa Vaasassa 1987–1989. Pohjoismaisen taidekeskuksen näyttelypäällikkönä ja vt. johtajana Suomenlinnassa 1993–1996, Turun taidemuseossa amanuenssina, vt. museonjohtajana 1990 ja museonjohtajana 1991–1993 ja 1996–1999.
Arell oli vuonna 2000 perustamassa Ruotsiin Tjörnin saarelle Göteborgiin Pohjoismaista akvarellimuseota, jota hän johti 1999–2001. Sen jälkeen hän oli Helsingin taidemuseon johtajana ja vuosina 2007–2009 Kiasman johtajana. Arell hoiti sivutoimisesti myös Taiteen keskustoimikunnan puheenjohtajan tehtävää vuoden 2009 loppuun. Lisäksi hän on toiminut Designmuseon hallituksessa, Helsingin taidehallin isännistön sekä Suomen taideakatemian säätiön / Näyttelyvaihtokeskus Framen hallituksen puheenjohtajana. Kiasman johtajan virasta Arell siirtyi Svenska kulturfondenin johtajaksi tammikuussa 2010. Kulturfondenin johtajana Arell sanoi tavoittelevansa suurempaa avoimuutta säätiön työskentelyssä ja toimintatavoissa.
Kesäkuussa 2011 Arell nimitettiin Ruotsin kansallismuseon johtoon viiden vuoden määräajaksi. Hän aloitti tehtävässä vuoden 2012 alusta. Vuodesta 2018 vuoteen 2020 hän toimi Fotografiskan näyttelytuottajana Tukholmassa, Tallinnassa ja New Yorkissa ja vuodesta 2020 asiantuntijana Stiftung Gut Schierenseessä ja Schloß Plönissä Saksassa.
Yksityiselämä
Arell on kääntynyt ortodoksiksi. Hänellä on kaksi tytärtä ja poika. Arell on puhunut julkisuudessa väkivaltaisesta parisuhteesta entisen miesystävänsä kanssa.
Salibandyn naisten maailmanmestaruuskilpailut
Salibandyn naisten maailmanmestaruuskilpailut on kansainvälisen salibandyliiton IFF:n järjestämä turnaus, jossa pelataan maailmanmestaruudesta kahden vuoden välein.
Ensimmäiset naisten kisat järjestettiin vuonna 1997 Ahvenanmaalla.
Ylivoimaisesti parhaiten maailmanmestaruuskilpailuissa on menestynyt Ruotsi, joka on voittanut mestaruuden kymmenen kertaa. Ennen maailmanmestaruuskilpailujen perustamista naiset ovat pelanneet kerran Euroopan mestaruudesta vuonna 1995.
Daina Gudzinevičiūtė
Daina Gudzinevičiūtė (s. 23. joulukuuta 1965 Vilna) on liettualainen haulikkoampuja ja olympiavoittaja.
Daina Gudzinevičiūtė on saavuttanut trapissa olympialaisissa Sydneyssä 2000 kultaa. MM-kilpailuissa hän on saavuttanut trapissa Lahdessa 2002 hopeaa ja Neuvostoliiton joukkueessa joukkuekultaa Montecatinissa 1989.
Rob Gardner
Rob Gardner on rumpali, joka on soittanut yhtyeissä Guns N' Roses sekä L.A. Guns. Hän on soittanut molemmissa yhtyeissä Axl Rosen, Tracii Gunsin ja Ole Beichin kanssa. Hän on myös soittanut L.A Guns -yhtyeessä Michael Jagoszin kanssa, joka oli Axl Rosen sijaisena hänen ollessaan vankilassa. Rob Gardner korvattiin Steven Adlerilla vuonna 1985, ja Guns N'Roses syntyi.
Beit Jala
Beit Jala  on kaupunki Palestiinan Länsirannalla Betlehemin länsipuolella. Sen asukasluku oli vuonna 2016 arviolta 14 798 ja asukkaiden enemmistö kristittyjä.
Maantiede
thumb|vasen|Paikallista katukuvaa. Beit Jala sijaitsee Palestiinan Länsirannalla Betlehemin kuvernoraatissa noin 1,8 kilometriä Betlehemin kaupungista länteen. Betlehemin lisäksi sen naapuripaikkakuntia ovat Jerusalem ja Gilon siirtokunta pohjoisessa, Al Walajan ja Battirin kylät lännessä, sekä Ad Dohan ja Al Khaderin kaupungit etelässä. Kaupungin korkeus merenpinnasta on 779 metriä.
Keskimääräinen vuotuinen sadanta Beit Jalassa on noin 563 mm ja vuoden keskimääräinen lämpötila 16 °C. Talvisin lämpötilat vaihtelevat 9–18 °C asteen välillä ja kesäisin 26–30 °C välillä. Kesät ovat kuumia ja kuiva. Suurin osa sateista saadaan talvisin marraskuun ja maaliskuun välillä, jolloin saatta satunnaisesti esiintyä myös pakkasia ja sataa lunta.
Historia
thumb|vasen|Valokuva 1900-luvun alkupuoliskolta.
Varhainen historia
Beit Jalan lähiympäristön alueella on ollut ihmisiä mahdollisesti jo 200 000 vuotta. Kanaanilaiset perustivat mahdollisesti alueen ensimmäiset vakinaiset asutukset noin 3 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Nykyinen Beit Jala on yhdistetty joskus Raamatun Joosuan ja Samuelin kirjoissa esiintyvään kaupunkiin nimeltä Gilo. Beit Jalan nykyinen nimi on arameaa ja se tarkoittaa ruohomattoa.
Samarialaiset tuhosivat Beit Jalan kapinan aikana vuonna 529 ja vuonna 637 alueen valloittivat kalifi Umar ibn al-Khattabin johtamat muslimit. Vuonna 1099 muslimeja seurasivat ristirekeläiset, jotka menettivät alueen edelleen Saladinin joukoille vuonna 1187. Osmanien valtakunta valtasi alueen vuonna 1516. Osmanien kausi oli aluksi kukoistuksen aikaa, mutta valtakunnan heikentyessä nousi myös sen paikallisilta keräämä verotaakka. Vuonna 1831 alueen valloittivat Egyptin hallitsija Muhammad Alin joukot. Osmanit valtasivat alueen takaisin vuonna 1840 länsimaiden, kuten Itävallan ja Yhdistyneen kuningaskunnan tuella. Jatkuvien sotien takia monet paikalliset muuttivat ulkomaille ja etenkin Etelä-Amerikkaan 1800- ja 1900-luvun alun aikana.
Nykyaika
thumb|Katolinen jumalanpalvelus. Vastapalvelukseksi länsimaiden tuesta osmanit sallivat eurooppalaisten tahojen alkaa perustaa Palestiinaan kirkkoja ja muita laitoksia. Betlehemin lähiseutu oli sen uskonnollisen merkityksen takia erityisen haluttu toiminta-alue ja paikalle perustettiin useita kirkkoja, kouluja ja sairaaloita. Beit Jalaan rakennettiin kaksi ortodoksista, kaksi katolista ja yksi luterilainen kirkko, sekä luostari ja pappisseminaari. Beit Jalasta tuli alueen nykyaikaisen koulutuksen keskus. Vuonna 1912 Beit Jalasta tuli yksi alueen ensimmäisistä hallinnollisista kaupungeista.
Osa Beit Jalaan aiemmin kuuluneesta alueesta liitettiin Israeliin jo kuuden päivän sodan jälkeen ja lisää maata menetettiin Jom kippur -sodan jälkeen vuonna 1971. Menetetylle maalle rakennettiin kaksi siirtokuntaa, Gilo ja Har Gilo. Palestiinalaisten ja Israelin väliset jännitteet johtivat ensimmäiseen intifadaan vuonna 1987 ja myöhemmin toiseen intifadaan.
Talous
thumb|Paikallista käsityötä. Talouden osa-alueista suurin työllistäjä Beit Jalassa on palveluala, joka työllistää 30 % työssäkäyvistä. Muita osa-alueita oli 25 % työllistävä kaupanala, 20 % työllistävä teollisuus, 20 % työllistävä hallinto ja yksityinen sektori, sekä 5 % rtyöllistävä maatalous. Kaupungissa on esimerkiksi tekstiiliteollisuutta, jonka lisäksi siellä valmistetaan uskonnollisia esineitä. Paikalliset maanviljelijät kasvattavat esimerkiksi tomaatteja, helemiä ja vehnää.
Väestö
Beit Jalan asukasluku oli Palestiinan tilastokeskuksen arvion mukaan vuonna 2016 14 798. Vuonna 2007 vastaava luku oli 11 610. Kaupungin väestön enemmistö on kristittyjä ja vähemmistö muslimeja.
Jesse Saarinen (jääkiekkohyökkääjä)
Jesse Saarinen (s. 29. heinäkuuta 1985 Lahti) on suomalainen jääkiekkoilija, joka on vapaa-agentti. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä, mutta Saarinen on pelannut harvakseltaan myös puolustajana.
Seuraura
Saarinen on Kiekkoreippaan kasvatti. Hän siirtyi A-juniorina Pelicansiin, jonka paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Saarinen oli kaudella 2002–2003 tehoilla 4+18=22. Kaudella 2003–2004 hän oli Pelicansin A-nuorten paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 21+22=43, joilla Saarinen sijoittui koko A-nuorten SM-liigan pistepörssissä kuudenneksi. Hän voitti myös Pelicansin sisäisen tehotilaston lukemalla +14. Saarinen debytoi kauden aikana myös seuran SM-liigajoukkueessa, jossa hän pelasi kaksi ottelua. Saarinen pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa 8. tammikuuta 2004 Tapparaa vastaan. Hän pelasi kauden aikana miesten pelejä myös yhden Mestis-ottelun verran alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa.
Kausi 2004–2005 oli Saariselle varsinainen tulokaskausi SM-liigassa ja hän teki 34 runkosarjaottelussa neljä syöttöpistettä. Saarinen voitti runkosarjassa viimeiseksi jääneen Pelicansin sisäisen tehotilaston lukemalla +2. Hän pelasi ison osan kaudestaan myös vielä seuran A-nuorissa, joiden toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies Saarinen oli tehoilla 12+10=22. Kevään 2005 pudotuspeleissä hän oli Pelicansin paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 2+2=4. Huhtikuussa 2005 Saarinen teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Kausi 2005–2006 hänellä alkoi hieman vaisusti, mutta kauden edetessä Saarinen onnistui lyömään itsensä läpi ja oli lopulta Pelicansin toiseksi paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Tuomas Santavuoren jälkeen tehoilla 14+16=30. Joulukuussa 2005 hän teki joukkueen kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen kevääseen 2008 saakka.
Kaudella 2007–2008 Saarinen teki SM-liigan yhden kauden maaliennätyksensä 20 osumallaan, joilla hän oli Pelicansin paras maalintekijä. Saarinen jakoi SM-liigan maalipörssin kymmenennen sijan kolmen muun pelaajan kanssa. Helmikuussa 2008 hän teki taas kaksivuotisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Kaudella 2008–2009 Saarinen oli Pelicansin toiseksi paras pistemies Marko Jantusen jälkeen tehoilla 9+21=30. Kaudeksi 2010–2011 hän siirtyi Tšekin Extraligan HC Karlovy Varyyn. Saarinen ei kuitenkaan sopeutunut liigaan ja teki kuudessa pelaamassaan ottelussa vain yhden maalin. Lokakuussa 2010 hän purki yhteisymmärryksessä sopimuksensa Karlovy Varyn kanssa. Marraskuussa Saarinen palasi SM-liigaan ja siirtyi try-outille Saimaan Palloon. Tammikuussa 2011 hän sai loppukauden kattaneen ja yhden vuoden option sisältäneen jatkosopimuksen. Saarinen oli lopulta yhdeksällä osumallaan SaiPan kolmanneksi paras maalintekijä Scott Barneyn kanssa. Maaliskuussa 2011 seura käytti hänen sopimuksessaan olleen option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Saarisen kanssa. Kaudella 2011–2012 hän oli tehoilla 12+31=43 SaiPan paras pistemies ja syöttäjä.
Saarinen siirtyi kaudeksi 2012–2013 kaksivuotisella sopimuksella Hämeenlinnan Pallokerhoon. Hänen runkosarjansa jäi aivotärähdyksen vuoksi vain 38 ottelun mittaiseksi. Saarinen teki kauden aikana 15 tehopistettä, mutta kevätkausi toi hänen odotuksiinsa nähden kuitenkin heikot tehot 1+1=2. Loukkaantumiset pilasivat myös Saarisen alkukauden 2013–2014 ja otteluita runkosarjassa kertyi kaikkiaan 44. Huhtikuussa 2014 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen HPK:n kanssa.
Kaudella 2014–2015 Saarinen voitti HPK:n sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 17+26=43. Hän jakoi SM-liigan maalipörssin kymmenennen sijan viiden muun pelaajan kanssa. Kaudeksi 2015–2016 Saarinen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella KHL:n kroatialaisjoukkue Medveščak Zagrebin riveihin.
Saarinen palasi kaudeksi 2016–2017 Suomeen ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Oulun Kärppiin. Lokakuussa 2016 hän joutui kahdeksi kuukaudeksi sivuun, kun Saarinen sai Mestarien liigan ottelussa tšekkiläistä HC Sparta Prahaa vastaan aivotärähdyksen jouduttuaan Brian Ihnacakin päähän kohdistuneen taklauksen kohteeksi. Helmikuussa 2017 hän joutui jälleen aivotärähdyksen vuoksi sivuun kolmeksi viikoksi, kun Saarinen ja Tapparan Aleksi Salonen löivät puhtaassa kontaktitilanteessa päänsä yhteen.
Lokakuussa 2017 Saarinen palasi loppukauden 2017–2018 kattavalla ja yhden optiovuoden sisältävällä sopimuksella Pelicansiin oltuaan alkukauden ilman sopimusta. Hän oli joukkueen paras syöttäjä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Iikka Kangasniemen kanssa tehoilla 11+25=36. Saarinen jakoi myös Pelicansin sisäisen tehotilaston voiton Libor Šulákin kanssa lukemalla +5. Keväällä 2018 hän kävi leikkausoperaatiossa ja kuntoutti itseään kesän ajan. Saarinen harjoitteli Pelicansin kanssa, kunnes kuntouduttaan hän teki syyskuussa joukkueen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2018–2019 Saarinen onnistui tekemään 33-vuotiaana SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 14+35=49, joilla hän oli Pelicansin paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Oliwer Kasken jälkeen. Saarinen jakoi koko SM-liigan pistepörssin kahdeksannen sijan HIFK:n Erik Thorellin kanssa. Pudotuspeleissä hän oli tehoilla 4+1=5 joukkueen paras maalintekijä ja Saarinen jakoi Pelicansin sisäisen pistepörssin voiton Juhamatti Aaltosen kanssa. Hän jakoi myös joukkueen sisäisen tehotilaston voiton Henrik Nilssonin kanssa lukemalla +4.
Kaudeksi 2019–2020 Saarinen siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Helsingin IFK:hon. Hän jakoi tehoilla 9+28=37 joukkueen sisäisen pistepörssin neljännen sijan Otto Paajasen kanssa. Kaudella 2020–2021, lokakuun 2020 lopulla Saarinen joutui loppuvuodeksi sivuun käsivamman vuoksi. Hän pelasi runkosarjassa vain 24 ottelua. Saarinen voitti kauden päätteeksi viimein 17. SM-liigakaudellaan uransa ensimmäisen mitalinsa, pronssin.
Saarinen siirtyi kaudeksi vuoden mittaisella sopimuksella monikansallisen Bet-at-home ICE Hockey Leaguen itävaltalaisjoukkue Dornbirner EC:hen. Joukkuetta valmensi hänelle Kärpistä tuttu Kai Suikkanen. Joulukuussa 2021 Saarisen sopimus kuitenkin purettiin. Hän ei omien sanojensa mukaan saanut itsestään parasta irti, eikä saanut tarpeeksi energiaa yleisön puuttuessa paikallisten koronavirusrajoitusten vuoksi. Helmikuussa 2022 Saarinen palasi loppukauden kattavalla sopimuksella Pelicansiin.
Maajoukkueura
Saarinen pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2003, jolloin hän jakoi tehoilla 3+2=5 Suomen sisäisen pistepörssin voiton Arsi Piispasen ja Teemu Nurmen kanssa.
Suomen A-maajoukkueessa Saarinen on pelannut kahdeksan ottelua tehopistein 1+1=2. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Moskovassa Channel One Cupin 13. joulukuuta 2007 pelatussa avausottelussa turnauksen isäntäjoukkue Venäjää vastaan. Saarinen teki ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan A-maajoukkuemaalinsa turnauksen 16. joulukuuta 2007 pelatussa päätösottelussa Ruotsia vastaan. Hänen osumansa jäi Suomen 2–3-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi.
Pelityyli
Elite Prospects -sivuston Matias Strozykin vuonna 2013 tekemän analyysin mukaan pienikokoisen Saarisen suurimmat vahvuudet ovat hyökkäyspään pelaamisessa. Strozyk mainitsee hänet nopeaksi luistelijaksi, jolla on hyvät kädet ja laukaus. Saarinen pelaa kokoisekseen varsin kovaa. Hänen heikkouksiinsa kuuluu puolustuspään pelaaminen.
Muuta
Saarisen isoveli Jussi pelasi omalla urallaan hyökkääjänä yli 200 SM-liigaottelua. Veljekset pelasivat viitenä kautena joukkuetovereina Pelicansissa. Heillä on myös pikkuveli Jere Saarinen, joka on pelannut hyökkääjänä alemmilla sarjatasoilla sekä Arabiemiirikuntien liigassa.
Akragas
Akragas, roomalaisella kaudella Agrigentum (lat., myös Acragas), oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Sikeliassa eli nykyisellä Sisilian saarella Italiassa. Se sijaitsi nykyisen, kaupungista nimensä perineen Agrigenton kaupungin paikalla.
Akragas oli alun perin kreikkalainen siirtokunta, ja yksi saaren tärkeimmistä. Sen suurinta kukoistuskautta oli arkaaisen kauden loppupuoli sekä klassisen kauden alkupuoli eli noin aika 550–406 eaa., jolloin se oli koko Sisilian merkittävimpiä ja vauraimpia kaupunkeja. Akragaan tärkein arkeologinen alue tunnetaan nimellä Valle dei Templi sen lukuisten kreikkalaisten temppelien vuoksi. Näistä suurin, Olympoksen Zeuksen temppeli, oli yksi suurimpia koko kreikkalaisessa maailmassa. Kaupungin jäänteet muodostavat nykyisin Unescon maailmanperintökohteen nimellä Agrigenton arkeologinen alue.
Maantiede
Akragas sijaitsi Sisilian lounaisrannikolla suunnilleen Selinuksen ja Gelan puolessa välissä. Kaupunki oli rakennettu jyrkälle kukkulalle noin 3–4 kilometrin päähän merestä. Sen itä- ja eteläpuolella virtasi Akragas-joki (nyk. Fiume di San Biagio), josta kaupunki sai nimensä ja jota palvottiin myös jumalana, ja länsi- ja lounaispuolella Hypsas-joki (nyk. Drago), joka yhtyi Akragas-jokeen kaupungin alapuolella noin 1,5 kilometriä ennen kuin se laski mereen. Jokien yhteinen osuus tunnetaan nykyisin nimellä Fiume di Girgenti.
pienoiskuva|vasen|[[Heran temppeli (Akragas)|Heran eli Junon temppeli kauempaa nähtynä.]] Kaupungin kukkula muodosti luonnonlinnoituksen, sillä se on kolmelta sivulta jyrkkää tuffikiviseinämää. Eteläsivulla kukkula laskeutuu alemmas kohti temppelialuetta ja merta. Pohjoisosassa kukkula jakautui kahteen huippuun. Niistä luoteinen on sama, jolla nykyinen Agrigenton kaupunki sijaitsee. Koillinen puolestaan tunnettiin Athenen kukkulana siellä olleen Athenen temppelin mukaan. Se muodosti kaupungin varsinaisen akropoliin. Kukkula oli hyvin jyrkkä pohjois- ja itäsivuiltaan, ja sinne pääsi vain pientä polkua itse kaupungista. Maantieteensä vuoksi kaupunkiin voitiin hyökätä vain etelä- tai lounaissuunnasta. Kaupungin satamana toimi Akragas-joen suussa ollut Emporion.
Akragaan kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen suurikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä. Alueen rajat vaihtelivat luonnollisesti ajan kuluessa, mutta idässä se ulottui suunnilleen Himera-joelle, lännessä Halykos-joelle ja sisämaassa Nebrodes-vuorille (nyk. Madonia), jotka erottivat sen Himeran kaupungin alueesta. Akragaan vallassa olleita pienempiä kaupunkeja tai muita asutuksia alueella olivat muun muassa Eknomos, Herbessos, Kamikos ja Motyon sekä myöhemmin Fintias. Alue tunnettiin hedelmällisyydestään ja se tuotti runsaasti viljaa, oliiveja ja viiniä. Kaupungin lähellä oli myös suolakaivoksia sekä mineraaliöljylähde.
Arkaainen kausi
Akragaan paikalla on ollut asutusta viimeistään neoliittisella kaudella. Akragaan kaupunki perustettiin Gelan siirtokuntana vuonna 582 eaa., toisin sanoen 108 vuotta emäkaupunkinsa perustamisen jälkeen. Siirtokuntalaisten johtajat olivat Aristonus (Aristonous) ja Pystilos. Akragaasta tuli kulttuuriltaan ja instituutioiltaan doorilainen kaupunki, ja se peri nämä Gelalta, joka puolestaan oli perinyt ne Rhodokselta. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Akragantinos, myöhemmin latinaksi Agrigentinus.
pienoiskuva|upright=0.9|Akragaasta löydetty [[amfora, noin 490 eaa. Maalaus esittää urheilijaa ja tämän valmentajaa.]] Akragaan varhaisesta historiasta tiedetään antiikin lähteiden kautta vain vähän, mutta se vaikuttaa nousseen nopeasti kukoistavaksi kaupungiksi. Kaupunki joutui pian, jo noin 570 eaa., tyranni Falariin vallan alle. Hän vaikuttaa nostaneen Akragaan yhdeksi koko Sisilian voimakkaimmista kaupungeista. Falaris valtasi alueita seudun ei-kreikkalaisilta asukkailta sikaaneilta ja uhkasi myös Himeraa, ja sai näin valtaansa huomattavan osan saaresta. Akragaassa itsessään hänen tyrannimainen hallintonsa kuitenkin sai aikaan sisäisiä levottomuuksia.
Falariin kuoltuaan noin 554 eaa. kaupungin tyranneina tai muina johtomiehinä seurasivat Alkamenes ja Alkandros. 500-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla kaupunki vaurastui maataloustuotteiden, kuten vilja, viinin ja oliivien, kaupan ansiosta sekä karjankasvatuksella. Akragas löi omaa hopearahaa 500-luvulta eaa. lähtien. Rahojen kuvituksessa esiintyvät kotka ja rapu. Kaupungin nimi esiintyy panhelleenisten kisojen voittajaluetteloissa kolmen eri kisan tiedoissa. Olympian kisojen voittoja kaupungilla tiedetään olleen koko antiikin ajalla ainakin viisi.
Seuraavaksi Akragaan tyranniksi nousi Theron arkaaisen kauden lopulla noin vuonna 488 eaa. Hän kuului Emmenidien sukuun. Theronin sanotaan hallinneen kaupunkia oikeudenmukaisesti ja maltillisesti. Runoilija Pindaros vaikutti hänen hovissaan. Theron jatkoi Falariin laajentumispolitiikkaa. Hän liittoutui Syrakusan tyrannin Gelonin kanssa ja valtasi Himeran ajaen sen tyrannin Terilloksen kaupungista. Himeran valtaus ja Akragaan vallan kasvu johti Karthagon hyökkäykseen vuonna 480 eaa. Jonkun aikaa uhkana oli kaikkien Sisilian kreikkalaiskaupunkien tuho. Gelon ja Theron kuitenkin saivat Karthagosta suuren voiton Himeran taistelussa. Se ajoittui samoihin aikoihin kuin Salamiin meritaistelu Kreikassa, ja sai sisilialaisten mielissä samanlaisen aseman.
Klassinen kausi
Karthagosta saatu voitto vain edesauttoi Akragaan kukoistusta, sillä kaupunki sai suuren määrän karthagolaisia vankeja orjiksi maatalouteen. Orjia käytettiin myös kaupungille mainetta tuoneiden lukuisten suurten temppeleiden rakentamiseen. Suurin rakennushankkeista oli Olympoksen Zeuksen temppeli, josta tuli koko kreikkalaisen maailman suurin temppelirakennus.
Theron pysyi vallassa kuolemaansa vuonna 472 eaa. saakka. Häntä seurasi hänen poikansa Thrasydaios, jonka kerrotaan hallinneen väkivaltaisesti ja epäoikeudenmukaisesti, ja hänet karkotettiin kaupungista jo vuoden päästä. Tämän jälkeen kaupunkiin perustettiin demokratia, jonka synnyssä merkittävässä osassa oli kaupungin kansalaisiin kuulunut filosofi Empedokles. Demokratiaa kesti yli 60 vuotta aina siihen saakka kun Karthago valtasi kaupungin vuonna 406 eaa. Kausi voidaan nähdä Akragaan, samoin kuin monien muidenkin Sisilian kaupunkien, suurimpana kukoistuskautena. Kaupunkiin rakennettiin temppelien lisäksi myös muita hienoja julkisia ja yksityisiä rakennuksia, ja kaupungin vauraudesta tuli lähes sanonta. Empedokles huomautti, että ”akragaslaiset mässäilevät kuin kuolisivat huomenna, mutta rakentavat kuin eläisivät ikuisesti”.
pienoiskuva|vasen|Akragaan lyömä hopeinen tetradrakhma, n. 465–446 eaa. Kuvituksessa merikotka ja teksti sekä rapu. pienoiskuva|vasen|Akragaan lyömiä rahoja, n. 420–410 eaa. Kuvituksessa rapu, kala ja merikotka. Diodoros Sisilialainen sanoo, että Akragaassa olisi ollut tuohon aikaan kansalaista, mutta arvioi koko väestön, todennäköisesti orjat ja muukalaiset mukaan lukien, olleen jopa, mikä on mahdollisen rajoissa. Diogenes Laertios puolestaan sanoo kaupungissa olleen jopa asukasta, mikä on kuitenkin jo selvästi liioittelua. Kaupunki alkoi lyödä pronssirahaa 400-luvulla eaa.
Kausi ei ollut kuitenkaan keskeytymätöntä rauhan aikaa. Kaupunki tuli osaksi eri puolilla Sisiliaa puhjenneita levottomuuksia ja vallankumouksia, jotka seurasivat osaksi siitä, että tyranni Gelonin suku karkotettiin Syrakusasta. Sikulit kapinoivat Duketioksen johdolla, mutta kärsivät tappion Akragaan rajalla vuonna 450 eaa. Hieman myöhemmin Akragas päätyi sotaan Syrakusaa vastaan, ja kärsi tälle tappion Himera-joen taistelussa vuonna 446 eaa. Kaupungissa vaikuttaa myös olleen sisäisiä ristiriitoja, joiden kerrotaan lientyneen Empedokleen viisauden avulla.
Ateenan Sisilian sotaretken aikaan peloponnesolaissodan aikana vuonna 415 eaa. Akragas pysyi tiukasti puolueettomana, eikä lähettänyt omia joukkojaan sen enempää Ateenan kuin Syrakusankaan avuksi, eikä sallinut näiden käyttää omaa aluettaan. Kaupunki ei liittynyt Syrakusan puolelle edes Ateenan tappion jälkeen, vaikka kaupungissa vaikutti syrakusalaismielinen puolue.
400-luvun eaa. lopussa uudeksi uhaksi muodostui Karthago. Karthagolaiset tekivät saarelle vuonna 409 eaa. sotaretken, jossa saivat Selinuksen ja Himeran. Seuraavalla sotaretkellä vuonna 406 eaa. hyökkäyksen kohteeksi joutui Akragas. Kaupungin apuna olivat palkkasotilaat, joita johti spartalainen Deksippos, ja se sai lopulta apua myös Syrakusasta Dafnaioksen johdolla. Kaupunki antautui kahdeksan kuukautta kestäneen piirityksen ja seuranneen nälänhädän jälkeen. Osa akragaslaisista hylkäsi kaupungin ja siirtyi Gelaan. Karthagolaiset surmasivat jäljelle jääneet, ryöstivät kaupungin, viettivät siellä talven ja tuhosivat sen lopulta kokonaan lähtiessään keväällä 405 eaa.
Timoleon voitti karthagolaiset Krimissoksella vuonna 340 eaa. Tämän jälkeen hän havaitsi Akragaan olevan niin huonossa tilassa, että asutti sinne vuonna 338 eaa. Elean asukkaita Suur-Kreikasta. Tämä herätti kaupungin uudelleen henkiin, ja Timoleonia pidettiin myöhemmin kaupungin toisena perustajana. Uusia siirtokuntalaisia johtivat Megellos ja Feristos.
Akragaan valtiomuoto oli mukana Aristoteleen koulukunnan kokoelmassa 158 kaupungin valtiomuodot.
Hellenistinen kausi
Uudelleenperustettu kaupunki alkoi nousta vähitellen. Agathokleen noustua Syrakusan tyranniksi akragaslaiset ymmärsivät tämän tavoittelevan koko saaren herruutta, ja solmivat liiton Gelan ja Messenen kanssa Syrakusaa vastaan. Kaupungit saivat myös sotilaallista apua Spartasta, joka lähetti Sisiliaan Akrotatoksen johtaman sotajoukon. Akrotatoksen toiminta herätti kuitenkin tyytymättömyyttä, ja kaupungit joutuivat lopulta solmimaan Syrakusan kanssa rauhan ja tunnustamaan tämän ylivallan vuonna 314 eaa.
pienoiskuva|upright|Egyptiläistä [[Bes-jumalaa esittävä astia Akragaan puunilais-hellenistiseltä kaudelta.]] Agathokleen oltua sotimassa Afrikassa vuonna 309 eaa. akragaslaiset aloittivat kapinan tätä vastaan. He valitsivat sotapäällikökseen Ksenodokoksen ja pyrkivät saamaan valta-aseman koko saarella, esittäen vapauttavansa kaupungit Syrakusan vallasta. Akragaan liittolaisiksi liittyivät Gela ja Henna (Enna), ja Herbessos ja Ekhetla vallattiin voimalla. Ksenodokos kärsi kuitenkin tappion Agathokleen sotapäälliköitä Leptinestä ja Demofilosta vastaan, ja akgaraslaiset joutuivat vetäytymään kaupungin muurien suojiin. Agathokleen palattua hän sai pian entisen valta-asemansa ja alueensa takaisin. Akragas voitettiin ja pakotettiin rauhaan.
Agathokleen kuoltua Akragaan tyranniksi nousi noin 286–280 eaa. Fintias, joka otti kuninkaan tittelin ja pyrki palauttamaan kaupungin entisen suuruuden. Hän sai valtaansa alueita saaren sisäosista, mukaan lukien Agyrionin. Hän myös tuhosi Gelan ja perusti uuden Fintiaan kaupungin, jolla antoi oman nimensä. Fintiaan kukistuttua tai viimeistään Epeiroksen kuninkaan Pyrrhoksen Sisilian sotaretken aikaan kaupunkia piti hallussaan Sosistratos palkkasoturijoukon kanssa. Hän kuitenkin alistui Pyrrhokselle, joka sai kaupungin vuonna 276 eaa. Pyrrhoksen sotaretken epäonnistuttua kaupunki päätyi jälleen Karthagon valtaan.
Ensimmäisen puunilaissodan (264–241 eaa.) alussa Akragas oli Karthagon puolella ja jopa salli karthagolaisten linnoittaa kaupunkia ja perustaa sinne oman varuskuntansa. Roomalaisten solmittua liito Syrakusan Hieron II:n kanssa näiden hyökkäys suuntautui tämän vuoksi Akragaaseen. Konsulit L. Postumius Megellus ja Q. Mamilius Vitulus piirittivät kaupunkia noin seitsemän kuukautta vuonna 262 eaa. Karthago lähetti apujoukkoja Hannon johdolla, mutta roomalaiset voittivat nämä. Akragaan karthagolaiset pakenivat yön turvin ja jättivät kaupungin roomalaisten armoille. Roomalaiset valtasivat kaupungin ja veivät sen asukasta orjiksi. Roomalaisia itse kerrotaan kuolleen piirityksessä miestä.
Karthagolaiset saivat Akragaan uudelleen valtaansa vuonna 255 eaa. roomalaisten heikennyttyä kärsittyään useita tappioita meritaisteluissa. Karthagolaiset tuhosivat kaupungin jälleen. Sen asukkaiden kerrotaan hakeneen turvaa Olympoksen Zeuksen temppelistä. Ensimmäisen puunilaissodan lopulla kaupunki päätyi Rooman vallan alle.
Roomalainen kausi
Toisessa puunilaissodassa (218–202 eaa.) Akragas pysyi Rooman liittolaisena. Karthagolaiset kuitenkin valtasivat kaupungin Himilkonin johdolla ennen kuin Marcelluksen johtama roomalainen sotajoukko ehti avuksi. Tämän jälkeen kaupunki oli jälleen karthagolaisten tukikohtana saarella, ja kykeni puolustautumaan konsuli Laevinuksen johtamaa hyökkäystä vastaan pitkään senkin jälkeen, kun saaren muut kaupungit olivat jo antautuneet. Karthagon joukoissa taistelleet numidialaiset kuitenkin pettivät kaupungin roomalaisille vuonna 210 eaa. karthagolaisten sotapäällikön loukattua heitä. Kaupungin johtohenkilöt surmattiin ja loput asukkaat myytiin orjiksi.
pienoiskuva|Akragaasta löydetyn roomalaisaikaisen sarkofagin reliefikoristelua, n. 100–200 jaa. Tämän jälkeen kaupunki oli muun Sisilian tavoin pysyvästi Rooman vallan alla, mutta se sai hyvän aseman ja nautti monista etuoikeuksista. Preettori Mamilius asutti kaupunkiin uusia asukkaita vuonna 207 eaa. Roomalaisella kaudella Akragaan eli Agrigentumin asema oli civitas decumana. Cicero mainitsee kaupungin usein yhtenä Sisilian vauraimmista ja väkirikkaimmista. Sen maaperää kehuttiin hedelmälliseksi, ja sen satama teki siitä tärkeän viljan viennin keskuksen saaren toimiessa Rooman vilja-aittana. Kaupungissa oli myös tekstiiliteollisuutta. Akragas löi omaa rahaa ainakin vielä Augustuksen ajalle saakka. Kaupunki ei ainakaan ensimmäisellä vuosisadalla eaa. ollut roomalainen colonia, eikä siitä välttämättä koskaan tullut sellaista, sillä Plinius vanhempi ja Ptolemaios eivät mainitse sitä Sisilian colonioiden joukossa. Kaupunkia ei juurikaan mainita enää Rooman keisarikaudella, mutta maantieteellisten teosten perusteella se on varmuudella ollut olemassa.
Tunnettuja akragaslaisia olivat Empedokleen lisäksi myös muun muassa reettori Polos, lääkäri Akron, komediakirjailija Deinolokhos sekä ensimmäisestä puunilaissodasta kirjoittanut historioitsija Filinos.
Myöhäisantiikista keskiajalle
Agrigentum mainitaan Sisilian merkittävimpien kaupunkien joukossa niin pitkään kuin saari säilyi Itä-Roomalla eli Bysantin valtakunnalla, mutta suhteessa antiikin aikaan kaupunki taantui. Sen kaupunkiala muuttui huomattavasti pienemmäksi, ja temppelit hylättiin tai muutettiin kirkoiksi.
Agrigentum oli ensimmäisiä kaupunkeja, jotka saraseenit valtasivat hyökättyään saarelle vuonna 825. Normannit valtasivat sen saraseeneilta Roger Guiscardin johdolla vuonna 1087. Kaupunki on kehittynyt nykyiseksi Agrigenton kaupungiksi, joka on edelleen yksi saaren tärkeimmistä kaupungeista.
Kaupungin arkeologiset kohteet liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1997.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Vanha kartta Akragaan alueesta. pienoiskuva|Rekonstruktio Akragaan länsiosasta, suurimpana [[Olympoksen Zeuksen temppeli (Akragas)|Olympoksen Zeuksen temppeli.]]
Akragaassa on ollut suunniteltu asemakaava ja se on ollut ympäröity muurein. Muurien kokonaispituus oli noin 10 kilometriä. Merkittäviä osia muureista on edelleen jäljellä erityisesti niiden eteläosassa. Kaupunki tunnettiin paitsi linnoitteistaan myös loistokkaasta arkkitehtuuristaan, joita antiikin kirjailijat usein ylistävät.
Akropoliit ja niiden temppelit
Akragaan koillinen akropolis eli linnavuori tunnettiin Athenen kukkulana. Se oli kaupungin korkein kohta. Kukkulalla sijaitsivat Athenelle ja Zeus Atabyriokselle omistetut temppelit. Jälkimmäisen kultti oli peräisin peräisin Rhodokselta, missä sijaitsi tunnetumpi Atabyrionin Zeuksen temppeli Atabyrion-vuorella.
Akragaan luoteinen, hieman matalampi akropolis oli samalla kukkulalla, jossa sijaitsee nykyisen Agrigenton kaupungin keskusta. Siellä sijaitsi Zeus Polieuksen temppeli. Kukkulalla nykyisin sijaitsevan Santa Maria dei Grecin kirkon rakenteissa on edelleen jonkin antiikin aikaisen, 400-luvulla eaa. rakennetun temppelin osia, kuusi pylvästä ja noin 22,5 metriä perustuksia, temppelin toiselta pitkältä sivulta. Niitä on ehdotettu Zeus Polieuksen temppelin tai Theronin rakennuttaman toisen Athenen temppelin raunioiksi, mutta tätä ei ole voitu vahvistaa. Raunioiden on ehdotettu kuuluvan myös Zeus Atabyrioksen temppelille, vaikkakaan tämä ei vastaa sitä, että tämän temppelin olisi tullut sijaita toisella akropoliilla.
Temppelien laakso
Akragas tunnetaan erityisesti Valle dei Templin eli Temppelien laakson doorilaista tyyliä edustavista temppeleistä, joista muutama on säilynyt poikkeuksellisen hyvin. Temppeleillä on perinteiset nimet, jotka ovat vakiintuneet tutkimuksen varhaishistoriassa 1700–1800-luvuilla. Todellisuudessa vain muutamasta temppelistä tiedetään suuremmalla todennäköisyydellä, mille jumalalle ne on ollut omistettu, ja useimmat perinteisistä nimityksistä ovat nykytutkimuksen valossa selvästi virheellisiä.
Temppelit oli koristeltu rikkaasti veistoksilla ja maalauksilla. Himilkon vei monet taide-esineet Karthagoon, josta Scipio Africanus palautti ne Akragaaseen Karthagon kukistumisen jälkeen.
pienoiskuva|[[Heran temppeli (Akragas)|Hera Lakinian (Juno Lacinian) temppeliksi kutsutut rauniot.]] Hera Lakinian (Juno Lacinian) temppeli
Hera Lakinian temppeliksi, roomalaisittain Juno Lacinian temppeliksi, virheellisesti kutsuttu rakennus sijaitsee Temppelien laakson itäpäässä, antiikin aikaisen kaupungin muurein ympäröidyn alueen kaakkoiskulmassa. Se on rakennettu klassisella kaudella noin 460–440 eaa. Temppeli edustaa doorilaista tyyliä, ja siinä on ollut 6 x 13 pylvästä. Temppelin koko on noin 16,9 x 38,2 metriä. Rakennuksen itäpuolella ovat sen alttarin perustukset.
pienoiskuva|[[Concordian temppeliksi kutsuttu temppeli.]] Concordian temppeli
Concordian temppeliksi samoin virheellisesti kutsuttu temppeli sijaitsee Temppelien laakson keskivaiheilla. Se on rakennettu noin 450–440 eaa., ja on nykyisin yksi kaikkein parhaiten säilyneitä ja koko Italian parhaiten säilynyt kreikkalainen temppeli Paestumin Heran temppeli II:n ohella. Temppeli edustaa doorilaista tyyliä, ja myös siinä on ollut 6 x 13 pylvästä. Sen koko on noin 16,9 x 39,4 metriä. Temppeli muutettiin myöhäisantiikin ja keskiajan taitteessa kirkoksi, mikä selittää sen säilymistä nykyaikaan poikkeuksellisen hyvin.
pienoiskuva|[[Herakleen temppeli (Akragas)|Herakleen (Herculeen) temppelin rauniot.]] Herakleen (Herculeen) temppeli
Herakleelle omistetuksi oletettu temppeli sijaitsee hieman lännempänä lähellä Kultaiseksi portiksi kutsuttua kaupunginmuurin pääporttia ja kaupungin agoraa. Se on Akragaan temppeleistä varhaisin ja rakennettu arkaaisella kaudella 500-luvun eaa. loppupuolella. Temppeli edusti doorilaista tyyliä. Siinä oli 6 x 15 pylvästä ja sen koko oli noin 25,3 x 67 metriä. Cicero mainitsee temppelin ja ylisti sen kulttipatsaan kauneutta.
pienoiskuva|[[Olympoksen Zeuksen temppeli (Akragas)|Olympoksen Zeuksen temppelin jäänteitä.]] Olympoksen Zeuksen temppeli
Olympoksen Zeukselle omistettu temppeli eli Olympieion sijaitsi myös Kultaisen portin lähellä. Sen rakentaminen aloitettiin Himeran taistelun vuonna 480 eaa. jälkeen, ja se oli edelleen keskeneräinen karthagolaisten tuhottua kaupungin vuonna 406 eaa. Se myös jäi keskeneräiseksi. Temppeli edusti doorilaista tyyliä, mutta sen arkkitehtuuri oli hyvin poikkeuksellinen. Tyypillisen pylväikön sijasta sitä kiersi seinä, jossa oli 7 x 14 puolipylvästä. Seinän yläosassa kunkin puolipylvään välissä oli noin 7,65 metriä korkeat telamon- tai atlanttipatsaat. Muu veistoskoristelu esitti gigantomakhiaa ja Troijan kukistumista. Temppelin koko oli noin 56,3 x 112,6 metriä, mikä tekee siitä kreikkalaisen maailman suurimman doorilaisen temppelin ja myös yhden kaikista suurimmista temppeleistä. Temppelin itäpuolella sijaitsi sen suurikokoinen, noin 17,5 x 54,5 metriä kooltaan ollut alttari.
Zeuksen temppelin kaakkoiskulman lähellä sijaitsi pieni temppeli, joka on ajoitettu 500–300-luvuille eaa. Lähellä sijaitsi myös pitkä pylväshalli, josta on löydetty suuri määrä votiiviesineitä. Toinen pylväshalli erotti temppelin alueen Ktoonisten jumalten pyhäkön alueesta.
Dioskuurien temppeli ja Ktoonisten jumalten pyhäkkö
Dioskuurien temppeliksi, roomalaisittain Castrorin ja Polluxin temppeliksi, virhellisesti kutsuttu rakennus on alueen huomattavin temppeli. Se rakennettiin 400-luvun eaa. ensimmäisellä puoliskolla. San paikalla on nykyisin pystyssä neljä ennallistettua pylvästä, mutta nykytutkimuksen valossa ennallistus on täysin virheellinen.
Hefaistoksen temppeliksi kutsuttu temppeli edusti doorilaista tyyliä ja sen koko oli noin 20,8 x 43 metriä. Se rakennettiin 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla, mutta paikalla oli varhaisempi, 500-luvulla eaa. rakennettu temppeli.
Demeterin temppeli
Lähellä mutta kaupunginmuurien ulkopuolella sijaitsi toinen Demeterille omistettu pyhäkkö, joka oli esihelleenistä alkuperää. Se koostui kahdesta luonnonluolasta, joissa virtasi vesi. Paikalta on löydetty suuri määrä Demeterille ja Korelle osoitettuja terrakotasta tehtyjä votiivilahjoja.
Asklepioksen temppeli sijaitsi kaupungin eteläpuolella ja muurien ulkopuolella lähellä Akragas- ja Hypsas-jokien yhtymäkohtaa. Se oli rakennettu 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla ja sen koko oli 10,7 x 21,7 metriä. Temppelin tunnistus on varma, sillä sen mainitsevat sekä Cicero että Polybios.
Muut rakennukset ja rakennelmat
Kaupunginmuurit ja portit
Akragas käsitti suhteellisen suuren kaupunkialueen, joka oli ympäröity vahvoilla muureilla. Ne oli rakennettu alun perin 500-luvulla eaa. Muurit muodostuivat erityisesti kaupungin koillissivulla kalliojyrkänteen muodostamasta luonnonlinnoituksesta. Muurissa oli yhdeksän pääporttia. Muurin itäsivulla sijaitsivat portit, jotka tunnetaan nimillä Portti I sekä lähempänä Heran temppeliä Portti II eli Gelonin portti. Portti III sijaitsi heti temppelin länsipuolella. Tämän jälkeen muuri kulki Heran temppeliltä länteen harjanteen eteläreunaa. Herakleen temppelin länsipuolella sijaitsi Portti IV, joka tunnetaan nykyisin nimellä Kultainen portti. Se oli porteista tärkein ja johti kaupungista etelään kohti satamaa. Tämän jälkeen muurit jatkoivat länteen Olympoksen Zeuksen temppelille, joiden lähellä oli Portti V. Muurien länsisivulla olivat Portti VI ja Portti VII. Viimeksi mainitulta muuri kääntyi itään kohti akropolista. Pohjoissivulla olivat Portti VIII ja Portti IX.
pienoiskuva|Ekklesiasterionin jäänteet. pienoiskuva|Ylemmän agoran arkeologista aluetta. Ekklesiasterion
Ekklesiasterion eli kansankokouksen kokoontumispaikka sijaitsee kaupungin keskiosissa lähellä nykyistä Agrigenton arkeologista museota. Se on harvoja kaupungin alueelta löydettyjä ei-uskonnollisessa käytössä olleita julkisia rakennuksia. Siinä on kreikkalaisen teatterin katsomoa muistuttava puoliympyränmuotoinen katsomo. Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. paikalle rakennettiin pyhäkkö. Rooman keisarikaudella paikalla oli asuintaloja, joista on säilynyt muun muassa mosaiikkilattioita.
Hellenistisen ja roomalaisen ajan asuinkorttelit
Hellenistisen ja roomalaisen ajan asuinkortteleita on kaivettu esiin erityisesti arkeologisen museon itäpuolelta tien toiselta puolelta. Alue on rakennettu ruutuasemakaavassa ja ollut olemassa 400-luvulta eaa. lähtien. Ilmakuvista on päätelty, että koko rinne on ollut samanlaista ruutukaava-aluetta. Esiin kaivetulla alueella on kaksi pohjois-eteläsuuntaista pääkatua, joiden leveys on noin 4 metriä ja väli noin 30 metriä. Suurin osa asuinrakennusten jäänteistä alueella ajoittu keisarikaudelle. Tärkeimmät talot tunnetaan nimillä Peristyylitalo, Afroditen talo ja Gasellitalo, jotka ovat saaneet nimensä niiden koristeaiheista. Alueelta on löydetty myös tabernoja.
Vesiallas ja akveduktit
Hefaistoksen ja Dioskuurien temppeleiksi kutsuttujen rakennusten välissä sijaitsi suurikokoinen Kolymbethrana tunnettu vesiallas, joka rakennettiin Theronin aikana. Sen ympärysmitta oli seitsemän stadioninmittaa eli noin 1,2 kilometriä. Siellä kuvataan olleen paljon kaloja. Allas sijaitsi näiden temppeleiden raunioiden välisessä rotkossa, jossa on nykyisin puutarha. Altaaseen liittyi vesijohtojen ja viemäreiden järjestelmä, joka tunnettiin nimellä Faiakes arkkitehtinsa Faiaksin mukaan.
pienoiskuva|Theronin haudaksi kutsuttu hautarakennus. Haudat ja hautausmaat
Kaupunkilaisten vauraus näkyi sen monissa hienoissa hautamuistomerkeissä. Kalliita hautoja kerrotaan omistetun paitsi ihmisille myös suosikkihevosille ja lemmikkilinnuille.