cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suistamon Perinneseura
Sukututkimus
Suistamon Perinneseura tukee aktiivisesti rajakarjalaisia sukuja tutkivia sukututkijoita. Se on julkaissut useita Suistamoa, evakkokokemuksia ja rajakarjalaisuutta käsitteleviä teoksia ja muun muassa käännättänyt Suistamon seurakunnan kirkonkirjoja vuosilta 1786 –1926 venäjästä suomeen. Yksin vuosina 1998–2001 käännöstyö käsitti noin 43 000 kirkonkirjasivua. Kirkonkirjasuomennoksia täydennettiin vielä suomentamalla vuoden 1764 verorevisiokomission pöytäkirjaluettelot Suistamolta.
Suomalaisten asuinsijojen kartoitus
Osa Suistamon Perinneseuran jäsenistä osallistuu Suistamolla kartoitustyötä tekevän, itsenäisesti toimivan ryhmän työhön. Suistamolaisjuurisista henkilöistä koostuva kartoitusryhmä, joka on julkaissut neljä karttakirjaa. Karttakirjat sisältävät Suistamolla sijaitsevien, asumattomien suomalaistalojen ja muiden merkittävien julkisten rakennusten ja paikkojen gps-koordinaatit. Karttakirjoihin on merkitty myös alueella olevat, matkailijan kannalta potentiaalisesti vaaralliset kohteet kuten kaivot. Vaikka kartoitusprojekti ei ole osa Perinneseuran toimintaa, on seura ainoa taho, joka karttakirjoja myy.
Irmscher
pienoiskuva|Irmscher Inspiro (2002) Irmscher Automobilbau GmbH & Co. on saksalainen autojen virityspaja, joka on erikoistunut Opel-merkkisten henkilöautojen virittämiseen. Harrastajille tunnetuimpia tuotteita ovat erilaiset lasikuituiset korisarjat auton ulkonäön muokkaukseen, sisätilan somisteet, alustasarjat, vanteet ja pakoputket.
Yrityksen perusti vuonna 1968 saksalainen ralliajaja ja mekaanikko Günther Irmscher.
Alex Matson
Alex (Alexander) Matson, kirjailijanimet: Aaro Evä, Aleksi Valkeakylä (8. marraskuuta 1888 Koivisto – 29. marraskuuta 1972 Tampere) oli suomalainen kirjailija, kriitikko, taiteilija ja kirjallisuudentutkija, jonka pääteoksella Romaanitaide oli suuri vaikutus sodanjälkeiseen suomalaiseen kirjallisuuteen.
Elämäkerta
Matsonin vanhemmat olivat merimies ja kauppias Matias Matson ja Judit Torckel. Pian Alexin syntymän jälkeen perhe muutti Englantiin. Matsonin perhe eli aluksi vaikeissa oloissa, ja Alex Matson sairastui aliravitsemuksen takia riisitautiin. Hän aloitti koulun viisivuotiaana, ja saatuaan koulunsa päätökseen 14-vuotiaana hän ryhtyi avustamaan isäänsä tämän omistamassa räätälinverstaassa Hullin kaupungissa. Sairastuttuaan tuberkuloosiin Alex Matson oli vuoden verran parantolassa Saksassa ja palasi sitten Suomeen.
Vuosina 1905–1909 Matson työskenteli eräässä vientiliikkeessä ja luki tänä aikana runoutta, sosialistista kirjallisuutta sekä Nietzschen ja Bernard Shaw’n teoksia. Matson aikoi aluksi ryhtyä taiteilijaksi, harjoitteli piirtämistä ja vesivärimaalausta ja opiskeli Hullissa taidetta. Lopetettuaan taideopintonsa Matson toimi tulkkina Montrealiin matkanneessa laivassa.
Palattuaan Suomeen Matson piti ensimmäisen taidenäyttelynsä Helsingissä ja työskenteli vuodesta 1914 lähtien taiteilijana ja taideopettajana. Ensimmäisen romaaninsa Maata paossa hän julkaisi 1920.
Vuosina 1922–1929 Matson oli naimisissa kirjailija Kersti Bergrothin kanssa. He asuivat ensin Lontoossa, jossa Matsonilla oli työpaikka Suomen suurlähetystössä, ja sitten Tyrisevällä Karjalankannaksella. Matsonin aloitteesta Bergroth julkaisi vuosina 1927–1930 Sininen kirja -nimistä kirjallisuuslehteä, jossa esiteltiin englantilaista kulttuuria suomalaisille. Toisen avioliiton Matson solmi Kerttu Kailan kanssa.
1930-luvulla Matson kirjoitti Finnish Trade Review -lehteen ja alkoi myös toimia kääntäjänä. Sodan jälkeen hän oli mukana Tampereelle perustetussa Mäkelän piirissä, joka oli kirjastonjohtaja Mikko Mäkelän johdolla toiminut kirjallinen piiri. Se kokoontui säännöllisesti Tampereen kaupunginkirjastossa, ja sen jäseninä olivat muun muassa Lauri Viita, Väinö Linna, Harri Kaasalainen, Viljo Paula, Reino Mantere ja Mirkka Rekola. Matson julkaisi pääteoksensa Romaanitaide 1947, tätä teosta Väinö Linna käytti apuna suunnitellessaan kirjansa Tuntematon sotilas rakennetta, samoin Lauri Viita sai siitä vaikutteita.
Jan van Goyen
thumb|Jan van Goyen, [[Gerard ter Borch n. 1650]] thumb|Jokinäkymä, Jan van Goyen 1652 Jan van Goyen ([]; 13. tammikuuta 1596 Leiden, Hollanti – 27. huhtikuuta 1656 Haag ) oli Alankomaiden kultakauden aikana vaikuttanut taidemaalari. Hänet tunnetaan yhtenä hollantilaisen naturalistisen maisemamaalauksen edelläkävijöistä.
Elämä ja ura
Van Goyen aloitti maalaamisen opiskelun kotikaupungissaan Leidenissä 10 vuoden ikäisenä. Van Goyen sai nuorena vaikutteita etenkin opettajaltaan Esaias van de Veldeltä, joka oli myös tunnettu naturalistinen maisemamaalari. Van Goyen matkusteli Alankomaissa ja Ranskassa ja maalasi erilaisia maisemia, kuten jokinäkymiä, merinäkymiä, kaupunkinäkymiä ja talvinäkymiä. Vuonna 1632 van Goyen muutti Haagiin, missä hän työskenteli suurimman osan ajastaan sen jälkeen.
Van Goyen ei saanut juurikaan tilaustöitä ja hänen työnsä olivat halpoja verrattuna muiden aikakauden maalarimestareiden töihin. Saadakseen lisää tuloja Van Goyen toimi myös taulukauppiaana ja keinotteli maa- ja talokaupoilla ja tulppaaninsipuleilla. Hän menetti runsaasti rahaa vuoden 1637 tulppaanimaniassa ja joutui myymään omaisuuttaan vuosina 1652 ja 1654 julkisissa pakkohuutokaupoissa. Kuollessaan van Goyen oli maksukyvytön ja hänen leskensä joutui myymään perheen talon kattaakseen edesmenneen miehensä velkoja.
Tyyli
Van Goyenin varhaisteoksissa on nähtävissä aikakauden flaamilaisen maalaustaiteen ja varsinkin hänen opettajansa Esaias van de Velden vaikutus. Van Goyen maalasi useita pyöreitä teoksia. Noin vuonna 1626 Van Goyen ja muutamat muut Haarlemin maisemamaalarit alkoivat maalata lähes monokromaattisia realistisia teoksia. Tyylistä tuli erittäin suosittu. Van Goyenin tyylille oli ominaista yksinkertainen sommittelu, matala horisontti, kevyt ote sekä ilmavuus ja valoisuus. Hänen maalauksiensa monokromaattiseen väriskaalaan kuului etenkin vaaleanvihreää ja kellanruskeaa.
Noin vuodesta 1643 alkaen van Goyen alkoi vähitellen hylätä monokromaattista tyyliä ja siirtyä vähitellen luonnonmukaisempaan väriskaalaan ja kirkkaampiin väreihin. Kirkkaimmat värit toimivat huomioväreinä, esimerkiksi maisemaan sommiteltujen ihmisten vaatteissa.
Monokromaattisen tyyli mahdollisti hyvin nopean työskentelyn. Van Goyen oli erittäin tuottelias ja häneltä tunnetaan noin 1200 maalausta sekä noin 800 etsausta tai piirrosta.
Pop rai
Pop rai on musiikkilaji, jossa yhdistyy algerialaista raita ja länsimaisen populaarimusiikin tyylilajeja, kuten funkia, rockia tai hip hopia. Tyylilajin katsotaan yleensä saaneen alkunsa Chaba Fadelan vuonna 1979 levyttämästä Ana ma h'lali ennoumista. Suurin osa nykyisistä rai-muusikoista, kuten Khaled, tekevät pop-raita.
Junior Durkin
thumb|right|Junior Durkin Trent Bernard "Junior" Durkin (2. heinäkuuta 1915 New York – 4. toukokuuta 1935 San Diego) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti lapsena uransa, johon sisältyvät esimerkiksi elokuvat Tom Sawyerin seikkailut (1930), Huckleberry Finnin seikkailut (1931) ja Hell's House (1932).
19-vuotias näyttelijä kuoli auto-onnettomuudessa, jossa oli hänen lisäkseen mukana muiden muassa ainoana selviytyjänä Jackie Coogan. Durkin haudattiin Forest Lawn Memorial Parkiin, Glendaleen.
Atte Pakkanen
Atte Mikael Johannes Pakkanen (13. marraskuuta 1912 Urjala – 22. joulukuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja Suomen Säästöpankkiliiton toimitusjohtajan varamies 1955–1975. Hän oli koulutukseltaan agronomi. Maaseudun Nuorten Liiton toiminnanjohtaja 1945–1950. Yleisradion hallintoneuvoston puheenjohtajuus oli yksi hänen monista luottamustoimistaan.
Pakkanen oli kansanedustajana 1948–1970 (Maalaisliitto, Keskusta), puolustusministerinä ja 2. sosiaaliministerinä 1957 ja sisäasiainministerinä 1958–1959.
Mutoid Man
Mutoid Man on yhdysvaltalainen metallimusiikin superyhtye, joka perustettiin kesällä 2012 New Yorkin Brooklynissä. Sen perustivat Convergen rumpali Ben Koller ja Cave In -yhtyeen laulaja-kitaristi Stephen Brodsky yhdessä basisti Nick Cageaon kanssa.
Yhtyeen toinen studioalbumi War Moans julkaistiin 2. kesäkuuta 2017.
Paulo Miki
Pyhä Paulo Miki S.J. (1562 Tsunokuni, Japani – 5. helmikuuta 1597 Nagasaki, Japani) oli sotilasjohtaja Miki Handayun poika, jesuiitta ja yksi Nagasakin ristiinnaulituista marttyyreistä. Hänet kastettiin 5-vuotiaana, hän tuli jesuiitaksi vuonna 1580, opiskeli Anziquiamassa, tuli tunnetuksi sujuvasta saarnaamisestaan ja pystyi väittelemään buddhalaisten pappien kanssa, koska oli opetellut intensiivisesti buddhalaisten opetuksia. Pyhimyksen kerrotaan saarnanneen vielä riippuessaan ristillä. Paavi Urbanus VIII julisti hänet autuaaksi 14. syyskuuta 1627, autuas paavi Pius IX pyhimykseksi 8. kesäkuuta 1862 ja hänen muistopäiväänsä vietetään 6. helmikuuta.
Eris (plutoidi)
right|thumb|300px|Kuvat, joista 136199 Eris löydettiin.
Eris (symboli: 16px|⯰, virallisesti 136199 Eris) on Neptunuksen radan ulkopuolella kiertävä kääpiöplaneetta ja plutoidi, jonka halkaisijaksi on laskettu 2 326 km. Kohteen löytäjät kuvailivat sitä kymmenenneksi planeetaksi. Se sijaitsee tällä hetkellä 97 astronomisen yksikön etäisyydellä Auringosta ja sen kiertorata on erittäin eksentrinen ja kalteva. Yksi kierros Auringon ympäri kestää 557 vuotta. Eris tunnettiin aluksi väliaikaisella nimellä 2003 UB313 eli ”Xena”.
Eristä pidettiin aluksi huomattavasti Plutoa suurempana planeettana. Vuonna 2011 Erikselle tehtyjen tarkempien mittausten jälkeen kuitenkin todettiin, että Eris ja Pluto ovat kooltaan likimain yhtä suuria. Vuonna 2015 New Horizons -luotaimen Plutolle tekemien mittausten myötä Pluto osoittautui hieman luultua suuremmaksi, minkä jälkeen sitä on jälleen pidetty Eristä suurempana kääpiöplaneettana.
Löytäminen
Eriksen havaitsivat ensimmäisen kerran Michael Brown, Chad Trujillo ja David Rabinowitz 5. tammikuuta 2005 kuvista, jotka oli otettu 21. lokakuuta 2003. Löydöstä tiedotettiin 29. heinäkuuta 2005. Samana päivänä kerrottiin myös kahden muun kohteen, Haumean ja Makemaken  löydöstä. Sama ryhmä on aikaisemmin löytänyt myös Quaoarin ja Sednan.
Nimeäminen
Kohteelle annettiin aluksi tilapäinen nimi. Havainnosta kertovalla internetsivulla kohteesta on käytetty nimeä ”Planet Lila” (erään havaitsijan vastasyntyneen tyttären mukaan). Tutkijat ovat myös kertoneet käyttäneensä kohteesta keskenään nimeä ”Xena” (samannimisen televisiosarjan päähenkilön mukaan). Kumpikaan nimi ei kuitenkaan ole se, jota virallisesti esitettiin IAU:lle. Lopulta 13. syyskuuta 2006 taivaankappale nimettiin kreikkalaisen eripuraisuuden jumalattaren Eriksen mukaan ja se sai virallisen nimen 136199 Eris. Samalla Eriksen kuulle annettiin nimeksi Dysnomia laittomuuden jumalattaren Dysnomian mukaan. Nimiin sisältyy viittaus kohteen aiempiin lempinimiin, sillä Dysnomia on Eriksen tytär ja Xenaa esittäneen näyttelijättären Lucy Lawlessin sukunimi tarkoittaa suomeksi laitonta. 270px|thumb|Kahdeksan suuren transneptunisen kohteen ja planeetta Maan kokovertailu.
Rakenne
Eriksen rakennetta ei tunneta tarkasti. Tiedetään kuitenkin, että sen pinnalla on metaanijäätä, jonka Auringon säteily on saanut punertamaan.
Eriksen on, sen peittäessä tähden taakseen, laskettu olevan halkaisijaltaan noin 2326 km. Aiempi, selvästi suurempi arvio perustui kappaleen heijastaman valon määrään. Pinta heijastaa valoa paremmin kuin vastasatanut lumi.
Kuu
Eriksen kuu Dysnomia löydettiin vuonna 2005, kun Mauna Kea Observatoryn Keck-teleskoopit Havaijilla tutkivat neljää kirkkainta Kuiperin vyöhykkeen kohdetta (Pluto, Makemake, Haumea ja Eris). 10. syyskuuta otetuissa kuvissa havaittiin kuu Eriksen kiertoradalla. Kuu sai väliaikaiseksi nimekseen S/2005 (2003 UB313) 1. ”Xena”-lempinimen mukaan kuun löytäjät kutsuivat sitä nimellä ”Gabrielle”, TV-sarjan Xenan kumppanin mukaan. Kuu on 60 kertaa Eristä himmeämpi ja sen arvioidaan olevan noin kahdeksan kertaa pienempi. Kuun kiertoajaksi on arvioitu noin kaksi viikkoa. Myös Plutolla ja Haumealla tiedetään olevan kuu.
Pahkasika
Pahkasika (Phacochoerus africanus) on Afrikan savanneilla elävä sikojen heimoon kuuluva nisäkäslaji.
Koko ja tuntomerkit
pienoiskuva|vasen|Video ruokailevista pahkasioista pienoiskuva|vasen|Kallo Pahkasian tunnistaa kahdesta parista ulkonevia torahampaita, joita se käyttää aseena puolustautuessaan petoja vastaan. Pahka-nimi tulee kahdesta sarvennysästä. Pahkasian pituus on 0,9–1,5 metriä ja paino 50 ja 150 kilon välillä. Naaraan tunnistaa kahdesta pahkasta ja uroksen neljästä. Vaarallisimmat torahampaista ovat alimmat joten niitä on yhteensä neljä kappaletta.
Levinneisyys
Pahkasika asuttaa suurta osaa Saharan eteläpuolista Afrikkaa. Se elää pääasiassa avoimilla ja puoliavoimilla alueilla: ruohostoilla, tasangoilla sekä puuttomilla ja harvapuustoisilla savanneilla.
Ravinto
Pahkasika syö ruohoa, marjoja, puun kuorta, juuria sekä hyönteisiä.
Fiktio
Leijonakuningas-elokuvissa esiintyvä Pumba on pahkasika.
Vuores
Vuores on Tampereen ja Lempäälän rajalla sijaitseva alue, johon kunnat rakentavat yhteisen kaupunginosan. Kumpikin kunta rakentaa omalle alueelleen, mutta osayleiskaava on laadittu yhteistyössä. Tampereen puolella rakentaminen alkoi vuonna 2010. Alue on maastoltaan ja luonnoltaan monimuotoista, ja siellä on lukuisia järviä.
Kaupunginosaa on suunniteltu ekotehokkuuden lähtökohdista yhteistyössä Tampereen kaupungin ECO2-ohjelman kanssa. Esimerkiksi Koukkurannan asemakaavaluonnos on arvioitu erityisellä ekotehokkuuden työkalulla, jonka VTT on kehittänyt. Tampere osallistuu työkalun jatkokehittämiseen. Vuoreksessa on meneillään kehityshankkeita, joilla edistetään kotitalouksien mahdollisuuksia käyttää uusiutuvaa energiaa, kuten tuuli- ja aurinkovoimaa. Vuoreksessa on jätteiden putkikeräysjärjestelmä.
Tampereen kaupungin lokakuussa 2016 antaman tiedotteen mukaan Vuorekseen on tulossa vuoteen 2025 mennessä noin 11 000 asukasta. Alueella pidettiin asuntomessut vuonna 2012.
Rakennuksia Vuorekseen
Vuoreksen asuinalueille rakennetaan monipuolisesti kerros-, rivi- ja omakotitaloja. Kaupunginosan toiminnallisessa ytimessä Vuoreskeskukseen sijaitsee palveluita, kuten koulu- ja liikekeskukset sekä keskuspuisto. Lempäälän puoli Vuoreksesta tukeutuu Tampereen kaupungin tuottamiin julkisiin palveluihin, joista Lempäälä maksaa Tampereelle.
Liikenne
Vuoreksen liikennesuunnittelun perustana on tehokas julkinen liikenne. Se hoidetaan linja-autoilla, vaikka suunnittelussa varauduttiin myös raitiotien toteuttamiseen. Tampereen raitiotien seudullisen yleissuunnitelman mukaan raitiotie voitaisiin toteuttaa Vuorekseen 2030-luvulla. Vuorekseen rakennetaan lisäksi kattava kevyen liikenteen verkosto. Vuoreksen Tampereen keskusta-alueeseen yhdistävä Särkijärven silta avattiin liikenteelle heinäkuun alussa vuonna 2011.
Taide
Vuoreksessa on toteutettu Vuoreksen taideohjelma Luonnon heijastumia, jonka tilaajana oli Tampereen kaupungin Vuores-hanke. Taideohjelman kautta on toteutunut yli 80 teosta ympäri Vuoresta.
Muuta
Vuoden 2021 taajamarajauksessa Vuores muodosti oman taajamansa, jossa oli 7 145 asukasta. Taajaman pinta-ala oli 3,62 neliökilometriä ja se oli väestötiheydellään 1 973 asukasta/km² Suomen taajamista kaikkein tiheimmin asuttu. Vuoreksessa toimii myös Suomen ilmavoimiin kuuluvan varikon Lentotekniikkalaitoksen osia.
The March of Time
The March of Time oli uutiskatsaus, jota esitettiin yhdysvaltalaisissa elokuvateattereissa vuosien 1935 ja 1951 välisenä aikana. Sen tuotti lehtikustantamo Time Inc., joka on nykyään osa Time Warneria. Parhaimmillaan sarjalla oli 20 miljoonaa katsojaa kuukaudessa 9 000 elokuvateatterissa. Vaikka uutiskatsaus oli suosittu, se oli taloudellisesti tappiollinen, johtuen korkeista tuotantokustannuksista. Uutiskatsaus lakkautettiin television yleistyttyä ja tehtyä formaatin tarpeettomaksi. Kaiken kaikkiaan 16 vuoden aikana ehdittiin tehdä 205 uutiskatsausta.
The March of Timea esitettiin myös radiossa 1931–1945. Alun perin ohjelmassa esitettiin pääasiallisesti dramatisoituja uutisia, esittäjinään muun muassa Agnes Moorehead, Art Carney ja Orson Welles. Myöhemmin dramatisoinnit korvattiin tapahtumapaikoilta radioteitse tulevilla toimittajien raporteilla.
Vuonna 1937 The March of Time sai Oscar-kunniapalkinnon. Radioversio pääsi Radio Hall of Fameen 1990.
Kalliokoski (Kotka)
Kalliokoski on Kotkan kaupunginosa, joka sijaitsee Kolkansaarella entisen Karhulan kauppalan keskustan länsipuolella. Kaupunginosa on pääosin omakotitaloaluetta. Kalliokoskella sijaitsee Kyminkartanon koulu, jonka vieressä on elementtikerrostaloalue. Kaupunginosan pohjoisosissa kohoaa Äijänvuori (Äijönvuori), jonka korkeus on 56 metriä merenpinnasta. Äijänvuoren ympärillä kiertää kuntorata.
Tilastoissa käytettävän aluejaotuksen mukaisella Kalliokoskella asuu 227 henkeä ja Kolkkalassa 1 237 henkeä (31.12.2012), joten yhteensä näillä alueilla on 1 464 asukasta.
Historia
Kalliokosken kylä sijaitsi alun perin Kyminkartanon lähellä samannimisen pikkukosken varrella. Kyminkartanon alueen laajennuttua 1500-luvulla kylä siirrettiin pohjoiseen Kierikkalan naapuriksi. Kylästä on käytetty rinnakkaisnimeä Hortola. Kaupunginosa kuului Kymin kuntaan vuoteen 1950 ja Karhulan kauppalaan vuoteen 1976 saakka.
Helvar
Helvar Oy Ab suomalainen sähkötekniikka-alan yritys, joka on LED-liitäntälaitteiden ja -moduulien, kaasupurkauslamppu- ja loisteputkivalaisinten magneettisten ja elektronisten liitäntälaitteiden, sekä valonohjaustuotteiden ja valaistusjärjestelmien valmistaja.
Historia
Yritys perustettiin vuonna 1921 alun perin öljyn maahantuontiin Helsingin ja Varsovan välille. Siitä juontuu myös yrityksen nimi Helvar. Yrityksen toiminta laajeni erilaisten teollisuustuotteiden maahantuontiin Länsi-Euroopasta.
pienoiskuva|Super 6/36 oli Helvarin ensimmäinen radio
Radio- ja TV-ala
1920-luvun puolivälissä toiminta vaihtui radioalalle. Vuodesta 1926 lähtien Helvar toi maahan radioita, gramofoneja, äänilevyjä, sekä tapetointitarvikkeita. 1930-luvulla yritys aloitti radioiden kokoonpanon ja 1935 aloitettiin oma tuotanto. Ensimmäinen oma radiomalli oli Super 6/36, joka tuli markkinoille juuri ennen Berliinin kesäolympialaisia 1936.
Vuonna 1937 yritys oli Suomen suurin radioiden valmistaja. Oma tehdas avattiin Pitäjänmäellä Helsingissä vuonna 1938. Sotavuosina 1939–1944 radiokalustoa kehitettiin pääasiassa Suomen puolustusvoimille. 1950-luvulla Helvar oli mukana kehittämässä television lähetystekniikkaa. Yritys ryhtyi 1955 tekemään televisioita tuontiosista. 1960-luku oli kasvun aikaa ja vientiin meni myös televisioita.
Yritys valmisti televisioita sekä radioita vuoteen 1967 asti. Vuodesta 1968 yritys on keskittynyt sähkötarvikkeiden tuotantoon sekä valaistusjärjestelmiin.
Valaistus
Vuonna 1949 Helvar alkoi valmistaa loistelamppuihin kuristimia eli virranrajoittimia. Valmistus tapahtui vuoteen 1973 asti Pitäjänmäellä Helsingissä. Vuodesta 1973 lähtien kuristimia valmistetaan Karkkilassa. Nykyisin Helvar on LED-liitäntälaitteiden (LED driver), LED-moduulien, magneettisten kuristimien, elektronisten liitäntälaitteiden sekä valonohjausjärjestelmien valmistaja.
Helvar nykyään
pienoiskuva|Helvarin tehdas [[Karkkilassa]] Helvar Oy:n teollisuuslaitokset ja pääkonttori sijoittuivat Pitäjänmäkeen silloiseen Helsingin maalaiskuntaan. Vuonna 1973 Karkkilaan valmistui kuristintehdas, joka on edelleen alansa ainoa Pohjoismaissa ja suurimpia myös koko Euroopassa. Muu toiminta jäi edelleen Pitäjänmäelle, kunnes vuonna 2004 toiminnot sekä pääkonttori siirrettiin Karkkilaan. Vuonna 2016 pääkonttori muutti Espoon Keilaniemeen komponenttivalmistuksen jäädessä Karkkilaan. Nykyään yrityksellä on Karkkilassa moderni tuotantolaitos, jossa valmistetaan LED-liitäntälaitteita, LED-moduuleja, elektronisia liitäntälaitteita ja magneettisia kuristimia. Valonsäätötuotteiden tuotekehitys sekä valmistus tapahtuu Englannin Dartfordissa. Omia konttoreita yrityksellä on Englannissa, Italiassa, Ranskassa, Ruotsissa, Saksassa, Unkarissa sekä Venäjällä.
Helvar on osa kansainvälistä Helvar-Merca-konsernia, johon kuuluu myös tehdasautomaatiojärjestelmien toimittaja, vuonna 1901 perustettu Fastems.
Tuotteet ja Ratkaisut
Helvarin komponenttivalikoima sisältää LED-liitäntälaitteita ja LED-moduuleita, sekä elektronisia että magneettisia liitäntälaitteita loiste- ja purkauslampuille. Valikoimaa täydentävät sensorit ja laaja valaistuksensäädön tuotteiden ja järjestelmien valikoima.
Titulaaripiispa
Titulaaripiispa on katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa piispa, joka tosin on vihitty piispaksi ja jolla mahdollisesti on myös arkkipiispan arvo (n.k. titulaariarkkipiispa), mutta joka ei johda "aitoa" hiippakuntaa. Kyseessä on siis arvonimi.
Titulaaripiispat toimivat katolisessa kirkossa hiippakuntien apulaispiispoina, Rooman kirkon kuurian virkailijoina tai Pyhän istuimen palveluksessa lähettiläinä eli nuntiuksina. Myös eläkkeelle siirtyvälle piispalle voidaan antaa titulaarihiippakunta, jos hänellä ei vielä ole sellaista.
Titulaaripiispat vihitään muodollisesti entisten, käytännössä ei enää olemassa olevien "kadonneiden" hiippakuntien piispoiksi. Kyseessä ovat yleensä hiippakunnat, jotka sijaitsevat "uskottomien alueilla" (lat. in partibus infidelium) eli alueilla, jotka myöhäisantiikin aikana olivat kristillisiä, mutta jotka nykyään ovat islamilaisia. Tällaisia alueita ovat ennen muuta Lähi-itä, Vähä-Aasia ja Pohjois-Afrikka. Toinen ryhmä titulaarihiippakuntia ovat vanhat Italiassa sijainneet hiippakunnat, jotka nykyään ovat käytännössä pieniä paikallisseurakuntia. Katolisessa kirkossa on noin 2000 titulaarihiippakuntaa, mutta niitä kaikkia ei ole jaettu.
Titulaaripiispuus voi olla katolisessa kirkossa myös tapa sijoittaa uudelleen epämieluisa piispa. Tunnetuin esimerkki tällaisesta on ranskalaisen Évreux'n entinen piispa Jacques Gaillot, joka vapautettiin tehtävistään hiippakuntapiispana liian vapaamielisten mielipiteidensä takia. Hänestä tehtiin nykyisessä Algeriassa sijainneen, mutta jo 400-luvulla hävitetyn ja autiomaan hiekkaan hautautuneen Partenian titulaaripiispa.
Thoralf Strømstad
Thoralf Strømstad (s. 13. tammikuuta 1897 - 10. tammikuuta 1984) oli norjalainen hiihtäjä ja yhdistetyn hiihtäjä.
Strømstad palkittiin vuonna 1923 Holmenkollen-mitalilla. Seuraavana vuonna hän voitti Chamonixin talviolympialaisissa hopeaa 50 kilometrin hiihdossa sekä hopeaa yhdistetyssä.
Leelee Sobieski
Leelee Sobieski (Liliane Rudabet Gloria Elsveta Sobieski, 10. kesäkuuta 1983 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura
Sobieskin ranskan kielen taito toi hänelle roolin elokuvissa A Soldier’s Daughter Never Cries (1998) ja L’Idole (2002), sekä minisarjassa Les Liaisons dangereuses (2003), jonka pääosissa esiintyvät Catherine Deneuve ja Rupert Everett. Elokuva perustuu Laclos’n klassiseen romaaniin Les Liaisons Dangereuses.
Muita Leelee Sobieskin tähdittämiä elokuvia ovat Jungle 2 Jungle (1997), Pakko olla in (1999), Here on Earth (2000), My First Mister (2001), Glass House – Painajainen sijaisperheessä (2001), Joy Ride (2001) ja Max (2002) sekä NBC:n minisarjassa Hercules (2005). Sobieski esiintyi Nicolas Cagen vastanäyttelijänä elokuvassa The Wicker Man (2006) sekä Al Pacinon kanssa elokuvassa 88 minuuttia. Sobieski näytteli myös gangsterielokuvassa Public Enemies Christian Balen ja Johnny Deppin kanssa.
Yksityiselämä
Sobieski on kihloissa muotisuunnittelija Adam Kimmelin kanssa. Syyskuussa 2009 pari ilmoitti Sobieskin odottavan heidän ensimmäistä lastaan. Tyttö nimeltään Louisanna Ray Kimmel syntyi joulukuussa 2009.
Saariston lapset
thumb|300px|Melkersonin perheen Nikkarila Norröran saarella.
Saariston lapset on Astrid Lindgrenin kirjoittama kirja vuodelta 1964 sekä samana vuonna julkaistu Lindgrenin käsikirjoittama ja Olle Hellbomin ohjaama TV-sarja. Se on ainoa Lindgrenin kertomuksista, joka kirjoitettiin suoraan televisiota varten.
Tarinoiden tapahtumat sijoittuvat pääosin Tukholman saaristoon saarelle nimeltä Saltkråkan. Alun perin nimi "Saltkråkan" oli Lindgrenin perheen purjeveneellä, mutta on myös olemassa sen niminen asumaton luoto. Saaristo valikoitui tapahtumaympäristöksi, koska Lindgren halusi näyttää, miten ihanaa saaristoelämä voi olla kun se oli vielä alkuperäisen kaltaista, sittemmin 1960-luvulla saaristossa tapahtui paljon muutoksia.
Kaikkiaan Saariston lapsista on tehty kirja, kaksi TV-sarjaa ja viisi elokuvaa. Lisäksi on tehty kuvakirja Saariston lapset merirosvoina (Skrållan och sjörövarna, 1967), jonka kuvitus on peräisin elokuvasta.
Melkersonien perhe
Perheeseen kuuluu kirjailija-isä Melker, aikuinen tytär Malin ja tätä reippaasti nuoremmat pojat Johan sekä Niklas. Lisäksi perheessä on eläinrakas pikkupoika Pelle. He ovat saaren kesävieraita, jotka asuvat siellä ollessaan Nikkarila-nimisessä mökissä. Myöhemmin syntyy Malinille ja hänen miehelleen Petterille Ninni-tyttö, jota ei siis ole kirjassa ollenkaan.
Grankvistien perhe
Isä ja äiti ovat nimeltään Nisse ja Märta. He omistavat saaren kaupan, jossa on myös puhelinvaihde ja posti. Perheessä on kolme tyttöä: Teddy (oik. Teodora), Freddy (oik. Fredrika) ja Pampula (oik. Karin Maria Eleonoora Josefiina), joka on Pellen ystävä. Pampulan koira on rodultaan bernhardinkoira ja nimeltään Laivuri.
Muut
Stina-tyttö käy saarella isoisänsä, Södermanin papan luona. Saarella asuu myös Vesterman-niminen mies, joka ei aina ole aivan ystävällinen, sekä hänen vaimonsa rouva Vesterman. Maanviljelijä Jansson kasvattaa saarella lehmiä. Lisäksi välillä tavataan esimerkiksi Teddyn ja Freddyn opettaja Björn sekä kaupunkilainen Krister, joka on kiinnostunut Malinista. Norrtäljessä tavataan mm. rouva Sjöblom, joka asui ennen Saltkråkanissa.
TV-sarja ja elokuvat
thumb|250px|Elokuvien kuvauspaikkana toimineen Norröran saaren laituri.
Saariston lapsista on tehty kaikkiaan viisi elokuvaa ja kaksi TV-sarjaa, joita tosin on osin tehty toistensa pohjalta. Pääosissa ovat muun muassa Maria Johansson (Pampula), Stephen Lindholm (Pelle) ja Kristina Jämtmark (Stina).
Kuvaukset on tehty Norröran saarella, joka sijaitsee lähellä Lindgrenin kesäpaikka Furusundia.
Laadullinen tutkimus
Laadullinen eli kvalitatiivinen tutkimus on menetelmäsuuntaus, jota käytetään ihmistieteissä määrällisen eli kvantitatiivisen tutkimuksen lisäksi. Laadullisessa tutkimuksessa pyritään ymmärtämään tutkittavaa ilmiötä. Tällä tarkoitetaan ilmiön merkityksen tai tarkoituksen selvittämistä sekä kokonaisvaltaisen ja syvemmän käsityksen saamista ilmiöstä. Käytännössä tämä tarkoittaa usein tilan antamista tutkittavien henkilöiden näkökulmille ja kokemuksille sekä perehtymistä tutkittavaan ilmiöön liittyviin ajatuksiin, tunteisiin ja vaikuttimiin. Laadullinen tutkimus on saanut vaikutteita monelta suunnalta, kuten hermeneutiikasta, fenomenologiasta ja analyyttisestä kielifilosofiasta. Laadullisia menetelmiä alettiin laajemmin käyttää yhteiskuntatutkimuksessa 1970-luvulla ja kasvatustieteissä 1980-luvulla. Hermeneutiikka ja fenomenologia voidaan luokitella myös laadullisen tutkimuksen osaksi.
Hypoteesittomuus
Laadulliset tutkimukset ovat yleensä hypoteesittomia. Niissä pyritään etenemään aineistosta käsin mahdollisimman vähin ennakko-oletuksin. Ennakko-oletuksista ei voi kuitenkaan täysin päästä, ja siksi ne olisi syytä tiedostaa. Silloin niitä voi käyttää tutkimuksessa ääneenlausuttuina esioletuksina. Tutkija voi myös käyttää työnsä apuna työhypoteeseja eli omia arvauksia tutkimuksen tuloksista. Yksi laadullisen tutkimuksen tehtävä on auttaa luomaan uusia hypoteeseja myöhemmälle määrälliselle tutkimukselle.
Suhde teoriaan
Teoria on mukana tutkimuksessa kahdella tavalla: teoria keinona, joka auttaa tutkimuksen tekemisessä ja teoria päämääränä, jolloin tutkimuksella pyritään kehittämään teoriaa edelleen. Ensimmäisessä merkityksessä eli keinona laadullinen tutkimus tarvitsee sekä taustateoriaa, jota vasten aineistoa arvioidaan, että tulkintateoriaa, joka auttaa muodostamaan kysymykset ja sen, mitä aineistosta etsitään. Teoria voi olla laadullisessa tutkimuksessa myös päämääränä. Tämä tulee esiin silloin, kun tehdään induktiivista päättelyä aineiston pohjalta eli edetään yksittäisistä havainnoista yleiseen. Tällöin pyrkimyksenä on luoda uutta teoreettista tietoa.
Aineiston kerääminen ja analyysi
Laadulliselle analyysille on tyypillistä induktiivinen päättely, jossa pyritään tekemään yleistyksiä ja päätelmiä aineistosta nousevien seikkojen perusteella. Aineistoa pyritään tarkastelemaan monitahoisesti ja yksityiskohtaisesti nostaen siitä esiin merkityksellisiä teemoja. Tilastolliseen yleistämiseen ei pyritä. Laadullisen tutkimuksen analyysitapoja ovat esimerkiksi diskurssianalyysi ja keskustelunanalyysi. Yksi laadullisen ja määrällisen tutkimuksen ero on se, että määrällisessä tutkimuksessa tutkimusongelmat muotoillaan tarkasti etukäteen, kun taas laadullisessa tutkimuksessa tutkimustehtävä voi muuttua tutkimuksen aikana.
Kritiikki
Yhteiskuntatieteiden tutkimusmetodien professori Pertti Tötön mukaan laadullinen tutkimus ei pysty vastaamaan kysymykseen miksi: syy-seuraus-suhteen todentamiseen tarvitaan aina tietoa ilmiöiden korrelaatiosta, ja sitä taas ei voi todeta ilman määrällistä tutkimusta. Niinpä jos määrälliset metodit unohdetaan, Tötön mukaan samalla hylätään kaikki varsinaisia syitä koskevat kysymykset. Taustalla on se, että ilman määrällisiä menetelmiä laadullinen tutkimus ei todista mitään tutkittujen erikoistapausten ulkopuolelta, vain esittää valistuneita yleistäviä oletuksia, hypoteeseja.
Töttö näki (vuonna 2000) tutkijoiden karttavan määrällistä tutkimusta. Yliopistossa määrällisen tutkimuksen opetus oli hänen mukaansa ongelmallista koska yhteiskuntatieteiden laitoksilta on nykyisin vaikeaa löytyä väkeä, joka pystyisi opettamaan tilastollisten menetelmien kursseja. Esimerkiksi Tampereen yliopistossa yhteiskuntatieteiden sekä johtamisen ja talouden opintoihin kuuluu (vuonna 2019) pakollinen määrällisen tutkimuksen opintojakso.
Artikkeleita
Eskola J. Laadullisen tutkimuksen juhannustaiat: laadullisen aineiston analyysi vaihe vaiheelta. Teoksessa Aaltola J, Valli R, toim. Ikkunoita tutkimusmetodeihin II - näkökulmia aloittelevalle tutkijalle tutkimuksen teoreettisiin lähtökohtiin ja analyysimenetelmiin, s. 133-157. Jyväskylä: PS-kustannus, 2001.
Hans Leo Hassler
thumb|upright|Hans Leo Hassler Hans Leo Haßler (kastettu 26. lokakuuta 1564 – kuollut 8. kesäkuuta 1612) oli saksalainen säveltäjä ja urkuri. Hän vaikutti myöhäisen renessanssin ja varhaisen barokin ajalla.
Haßler syntyi Nürnbergissä ja aloitti opintonsa kotimaassaan, mutta lähti vuonna 1584 monien tuon ajan saksalaismuusikoiden tavoin Italiaan. Hän tutustui Giovanni ja Andrea Gabrieliin saaden vahvoja vaikutteita venetsialaisen koulukunnan musiikista.
Palattuaan Saksaan vuonna 1586 Haßler sai urkurintöitä ensin Augsburgista, sitten muun muassa Nürnbergistä, Ulmista ja Dresdenistä. Hän kuoli 47-vuotiaana Frankfurt am Mainissa kärsittyään pitkään tuberkuloosista.
Haßlerin tuotantoon kuuluu sekä maallista musiikkia että kirkkomusiikkia. Hänen varhaiset sävellyksensä ovat usein rohkeita, venetsialaisten mestarien tyyliin kirjoitettuja, mutta myöhemmässä hengellisestä musiikkissaan hän palasi perinteisempiin suuntauksiin.
Jörg Ahmann
Jörg Ahmann (s. 12. helmikuuta 1966 Grevenbroich) on saksalainen rantalentopalloilija ja olympiamitalisti. Hän voitti pronssia Sydneyn olympialaisissa 2000 yhdessä parinsa Axel Hagerin kanssa.
Miki (animaatiosarja)
Miki on tanskalainen animaatiosarja. Kuusiosaisessa sarjassa kerrotaan piirtämällä erilaisista hahmoista, joista ei ole ennen kuultukaan.
The Fallen Empire
The Fallen Empire on heavy metal -yhtye Altarian kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 24. maaliskuuta 2006.
Close My Eyes – rakasta minua
Close My Eyes – rakasta minua (Close My Eyes) on brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1991. Sen on käsikirjoittanut ja ohjannut Stephen Poliakoff, ja sen pääosia näyttelevät Clive Owen, Alan Rickman ja Saskia Reeves.
Juoni
1980-luvulle, Margaret Thatcherin ajan Britanniaan sijoittuva kolmiodraama tutkii insestisen suhteen ja AIDSin aiheuttamia paineita ja tuskaa. Rikkoutuneesta avioliitosta syntyneet sisarukset Richard (Clive Owen) ja Natalie (Saskia Reeves) ovat kasvaneet eri perheissä. Aikuisina he huomaavat tuntevansa kiellettyä vetoa toisiinsa. Richard on menestyvä arkkitehti, Natalie yksinäinen ja elämäänsä tyytymätön rikkaan sijoittajan (Rickman) rouva. Hän viettelee Richardin ja saa molempien elämän pois raiteiltaan.
Tuotanto
Elokuva on laajennettu versio Poliakoffin teatterinäytelmästä Hitting Town. Näytelmään verrattuna siihen on lisätty AIDS-tematiikkaa sekä tunnelmia Lontoon Docklands-alueen kaoottisesta rakentamisesta 1980-luvulla. Elokuvan läpi kulkeva visuaalinen teema on vanhan korvautuminen uudella.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Pertti Avolan mielestä elokuva ei ole sukurutsa-aiheestaan huolimatta sensationalistinen eikä ahdistava, vaan pääpaino on 1990-luvun taitteen tunneilmaston tarkkailussa ja tyylilajina varsinkin loppua kohden on hiljainen tapakomedia.
Close My Eyes – rakasta minua voitti Evening Standard -lehden palkinnon vuoden parhaana elokuvana.
Cyrenaica (provinssi)
Cyrenaica oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Kyrenaikassa Pohjois-Afrikassa nykyisen Libyan alueella.
Maantiede
Cyrenaican provinssi käsitti kreikkalaista alkuperää olleen Kyrenaikan (lat. Cyrenaica) alueen Libyassa Pohjois-Afrikassa. Provinssin länsipuolella sijaitsi alun perin Africa proconsulariksen provinssi ja itäpuolella Aetyptuksen provinssi. Pohjoisessa aluetta rajasi Välimeri.
Provinssin alueella oli aikakaudesta riippuen neljästä kuuteen vanhaa kreikkalaiskaupunkia sekä paljon paikallista libyalaista väestöä ja myös paljon juutalaisia. Provinssin hallinnollinen keskus oli Kyrene (lat. Cyrene).
Kaupunkeja
Cyrenaican roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa (suluissa latinankielinen nimi, mikäli eri):
Historia
Kyrenaika tuli Rooman alaisuuteen vuonna 96 eaa. sen jälkeen, kun sen viimeinen kuningas Ptolemaios Apion testamenttasi alueen Roomalle. Cyrenaican provinssi perustettiin vuonna 74 eaa. Sen organisoi kvestori Publius Cornelius Lentulus Marcellinus. Provinssin perustamista seurasi paikallisten tyrannioiden kausi. Provinssi organisoitiin uudelleen vuonna 67 eaa. Gnaeus Cornelius Lentulus Marcellinuksen johdolla Pompeius Suuren hallinnon alaisuudessa.
Provinssi lakkautettiin viimeistään vuonna 27 eaa., jolloin se muutettiin Creta et Cyrenen provinssiksi samalla, kun Kreetan saari liitettiin sen alueeseen (tai Creta et Cyrenen provinssi luotiin yhdistämällä Cyrenaican ja Cretan provinssit). Myöhemmin Diocletianuksen uudistuksesta vuodesta 293 lähtien entisestä Cyrenaican provinssin alueesta tuli osa Libya superiorin ja Libya inferiorin provinsseja.
Näin tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Ivan Sidoti
Ivan Sidoti (s. 8. toukokuuta 1979 Messina) on italialainen karateka. Hän voitti Kyokushinissa EM-pronssia 2001.
Sidoti oli mukana myös 2009 EM-kilpailuissa Kiovassa, jossa hän putosi jatkosta raskaansarjan neljännesvälierissä hävittyään Alejandro Navarrolle tuomariäänin.
2011 Sidoti saavutti Italian cupissa hopeaa katassa ja kumitessa kultaa yli 90-kiloisten sarjassa.
Hän oli mukana järjestämässä 2012 ensimmäisiä Shinseikai täyskontakti karate turnausta Italiassa, jossa kilpailivat kyokushinin ja sen vaikutteiset karatetyylit, kuten Seido Juku.
2012 Sidoti oli mukana potkunurkkeilyturnauksessa Ranskassa, jossa hän putosi jatkosta välierissä ranskalaiselle Pacôme Assille.
Etikettipaperi
Etikettipaperit ovat yleensä sellupohjaisia toispuolisesti päällystettyjä, täysliimattuja papereita. Niiden neliömassa on 65–90 g/m2. Etikettipapereita käytetään monenlaisten tuotteiden, kuten lasi- ja säilyketölkkien ja juomapullojen etiketöinnissä. Etiketit voidaan jakaa kolmeen ryhmään liimaustavan mukaan: liimattaviin, itseliimautuviin ja lämmön avulla liitettäviin etiketteihin. Etikettipaperin pintapuoli on päällystetty usein kahteen kertaan, ja taustapuoli on pintakäsitelty.
Etikettipaperin jatkojalostusprosesseja ovat metallointi (pinnoitus), painatus, lakkaus, preeglaus (kohotus), leikkaus, stanssaus(leikataan haluttuun muotoon) ja etiketöinti.
Jatkojalostusprosessista riippuen etikettipaperien ominaisuudet voivat olla hyvin erilaisia. Painatus tehdään tavallisesti joko syväpaino-, kohopaino- tai offsetpainotekniikalla. Nämä painatustekniikat vaativat hyvin erilaisia pintaominaisuuksia paperilta. Palautuspullon etiketillä on oltava hyvä märkälujuus.
Etiketin elinkaari
Kun etikettipaperi lähtee valmiina paperitehtaalta, tämä jalostettu tuote muuttuu muiden jalostusprosessien raaka-aineeksi. Jalostuslaitoksessa etikettipaperi voidaan metalloida eli yleisimmin aluminoida. Metallointi tehdään tyhjöhöyrystämällä. Metalloinnilla aikaansaadaan hyvä kaasutiiveys, valotiiveys ja ulkonäkö. Etikettipaperien kohdalla tavoitteena on ulkonäön parantaminen. Metalloitavan paperin on oltava sileä ja tiivis. Yleensä metalloitavat paperit ovat päällystettyjä ja esilakattuja. Metalloinnin jälkeen etikettipaperi painetaan ja mahdollisesti lakataan. Painatus tapahtuu joko arkki- tai rullamuodossa offsetpainokoneella tai rullamuodossa syväpainokoneella tai kohopainossa. Näiden jälkeen vuorossa on stanssaus.
Kun etikettipaperi on saatu etiketin muotoon, se voidaan etiketöidä. Modernien märkäliimausetiketöintikoneiden toimintanopeus on 80 000 pulloa/h eli 22 pulloa/s. Etiketöinnissä etiketin taustapuolelle lisätään liima, ja etiketti kiinnitetään pulloon. Lasipulloissa liimana käytetään dekstriinitärkkelystä ja kaseiinia, ja muovipulloissa kuumasulateliimoja. Välittömästi etiketin kiinnityksen jälkeen pullo kuljetetaan kuljetuslinjoja pitkin pakattavaksi.
Valmis tuote kuljetetaan kauppoihin, ja sieltä se siirtyy kuluttajille. Palautuspullot palautuvat takaisin pullotustehtaalle. Siellä ne puhdistetaan pesulaitteistossa ja etiketit kulkeutuvat poltettaviksi.
Etiketiltä vaaditaan lähinnä seuraavia ominaisuuksia:
Etikettipaperien jatkojalostusprosessit
Yleisin jalostusprosessi on painatus, sillä kaikki etikettipaperit painetaan. Usein painettu pinta lakataan ulkonäön parantamiseksi ja suojaominaisuuksien aikaansaamiseksi. Metallointi on erikoisprosessi, jolla tähdätään etikettien tapauksessa ulkonäön parantamiseen. Tarralaminoinnissa laminoidaan etikettipaperi ja irrokepaperi liimalla, jolloin syntyy tarraetiketti. Painatuksen ja lakkauksen jälkeen etiketit stanssataan, jonka jälkeen ne ovat valmiita etiketöintiin. Etiketöintiprosessissa etiketti kiinnitetään pullon kylkeen joko märkäliimauksella tai tarraa käyttäen.
Symmakhia
Symmakhia (,, ”yhdessä taisteleminen”) tarkoitti antiikin Kreikassa sotilaallista liittoa polisten eli kaupunkivaltioiden välillä. Symmakhiassa olevat polikset sopivat siitä, että niillä oli yhteiset liittolaiset ja yhteiset viholliset. Liitto käsitti sekä hyökkäys- että puolustussodan. Epimakhia oli liittoutumisen rajoitetumpi muoto, joka koski vain yhteistä puolustautumista, mutta joskus myös tällaista liittoa voitiin kutsua symmakhiaksi.
Useimmiten tasaväkisten polisten liitot olivat vain puolustusliittoja, kun taas voimakkaamman poliksen johdossa olleet täysiä symmakhioita. Kaupungista, joka johti liittoa ja sen joukkoja, käytettiin termiä hēgemōn. Liittolaisesta käytettiin termiä symmakhos. Symmakhiaa laajempia liittoja olivat sympoliteia ja koinon.
Varhaisin tunnettu symmakhia on Miletoksen ja Lyydian kuninkaan Alyatteen välinen liitto noin 550-luvulla eaa. Varhaisin liitto, josta on säilynyt maininta piirtokirjoituksessa, on Eliin ja Heraian väliltä noin vuodelta 500 eaa.
Marian Rojek
pienoiskuva|Wappen von Marian Rojek Marian Rojek (s. 9. huhtikuuta 1955 Rzeszów) on puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Ignacy Tokarczuk 7. kesäkuuta 1981. Hänet nimitettiin Przemyślin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Tisedin titulaaripiispaksi 21. joulukuuta 2005. Piispaksi vihkiminen seurasi 2. helmikuuta 2006. Pääkonsekraattorina toimi Józef Michalik, jota avustivat Kazimierz Górny ja Jan Ozga.
Richard Mentor Johnson
Richard Mentor Johnson (17. lokakuuta 1780 Beargrass, Jeffersonin piirikunta, Kentucky – 19. marraskuuta 1850 Frankfort, Kentucky ) oli yhdysvaltalainen valtiomies. Hän toimi Yhdysvaltain varapresidenttinä vuosina 1837–1841.
Johnson oli Kentuckyn osavaltion edustajainhuoneen jäsen vuosina 1804–1806 ja 1819. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa 1807–1819 ja 1829–1837 sekä senaatissa 1819–1829. Vuonna 1836 Johnson valittiin demokraattipuolueen Martin Van Burenin varapresidenttiehdokkaaksi. Johnsonin jäätyä vain yhden äänen päähän valitsijamiesäänten enemmistöstä, senaatti valitsi hänet. Hän toimi varapresidenttinä 1837–1841.
Johnson kuoli 1850. Hänet on haudattu Frankfortiin, Kentuckyyn.
Aseellinen islamilainen ryhmä
Aseellinen islamilainen ryhmä  oli algerialainen islamistinen ryhmä Algerian sisällissodassa. Se erottautui radikaalina haarana Algerian islamilaisesta oppositiosta. GIA:n tavoitteena on "sekulaarisen hallinnon kaatamisen ja sen korvaamisen islamistisella valtiolla", mutta ryhmä ei ole tämän lisäksi julkistanut mitään yksityiskohtaista poliittista ohjelmaa.
Kuuluisimpia GIA:n tekoja on Abbaye Notre Dame de Atlas -luostarissa Tibhirinessa asuneiden trappistimunkkien kaappaus ja kahden mestaus maaliskuussa 1996. Tapauksesta on tehty elokuva Jumalista ja ihmisistä.
NEAC 2203
NEAC 2203 (lyhenne sanoista Nippon Electric Automatic Computer) oli NEC:in valmistama varhainen transistoripohjainen suurtietokone. Ensimmäinen tietokone toimitettiin toukokuussa 1959.
Tietokone oli yksi ensimmäisistä, jotka tukivat useampaa kieltä länsimaisilla aakkosilla ja japaninkielillä merkeillä.
Tietokone käytti ferriittirengasmuistia ja rumpumuistia. Tietokone kehitettiin NEAC-2201 -mallin pohjalta, joka käytti vielä elektroniputkia kellotoimintaan ja virtalähteeseen.
Ohjelmointi
Tietokoneelle kehitettiin NARC (NEAC ARithmetic Compiler) ohjelmointikielen kääntäjä, joka oli ensimmäinen Japanissa kehitetty kaupallinen kääntäjä. Kääntäjä käänsi NARC-kielellä kehityt ohjelmat NEAC 2203 -tietokoneen konekielelle. Kääntäjän kehitti NEC:n Ryoji Furuyama vuonna 1961.
Kuoreveden koulu
Kuoreveden koulu on suomenkielinen yhtenäiskoulu keskisuomalaisen Jämsän kaupungin Hallin taajamassa.
Kuoreveden koulun historia voidaan aloittaa syyskuusta 1949, jolloin Kuoreveden Taipaleen koulun tiloissa alettiin antaa oppikouluopetusta niinsanottuna kotikouluna. Nykyinen Kuorevedenkoulu sai alkunsa elokuussa 2003, kun aiemmat Taipaleen ala-aste ja Kuoreveden yläaste yhdistettiin nykyiseksi luokka-asteiden 1-9 yhtenäiskouluksi.
Oppilaita on noin 170. Koulun oppilaat ovat pääosin hallilaisia, mutta etenkin yläluokille (7.-9.) tulee oppilaita myös Länkipohjan koulusta.
Wind of Change
Wind of Change on Scorpionsin albumiltaan Crazy World julkaisema single, joka ilmestyi 1991. Kappale on kokonaisuudessaan laulaja Klaus Meinen käsialaa. Kappaleessa käsitellään Itä-Euroopan muutoksia 1990-luvun taitteessa: Berliinin muurin murtumista, kommunismin väistymistä sekä kylmän sodan loppumista. Sytyke kappaleeseen syntyi Scorpionsin soitettua elokuussa 1989 Moscow Music Peace Festivalilla 100 000 ihmisen edessä.
Wind of Change on kaikkien aikojen myydyin musiikkikappale Saksassa ja se yhdistetään usein Berliinin muurin murtumiseen ja Saksan jälleenyhdistymiseen, esimerkiksi aiheesta kertovissa televisiodokumenteissa, vaikka single julkaistiinkin vasta muutamaa vuotta näiden tapahtumien jälkeen. Vuonna 2005 saksalaisen televisiokanava ZDF:n katsojat valitsivat Wind of Changen vuosisadan kappaleeksi. Yhtye on julkaissut kappaleesta myös venäjänkielisen version nimellä ”Ветер Перемен” (Veter Peremen).
Keväällä 2020 yhdysvaltalainen toimittaja Patrick Radden Keefe julkaisi seitsenosaisen podcast-sarjan, jossa selvitetään huhua, jonka mukaan ”Wind of Change” olisi Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun tekemä kappale ja vain merkitty Klaus Meinen nimiin. Väitteen todenperäisyydelle ei löydy sarjassa selvää vahvistusta.
Kappaleen musiikkivideo on kerännyt yli miljardi katselukertaa YouTubessa.
Pithekussai
Pithekussai ( tai Pithekoussai, myös tai Pithekoussa, ) oli antiikin kreikkalainen kaupunki ja kauppa-asema, oletettavasti myös kaupunkivaltio (polis), Ainarian saarella eli nykyisellä Ischian saarella Suur-Kreikassa eli Magna Graeciassa nykyisen Italian alueella.
Maantiede
Pithekussain kaupunki sijaitsi nykyisin Ischiana tunnetun saaren luoteisrannikolla lähellä nykyistä Lacco Amenon kylää. Saari tunnettiin antiikin aikana paitsi Pithekussaina myös nimellä Ainaria (, lat. Aenaria, Inarime). Saari sijaitsi nykyisin Campaniana tunnetun rannikon länsirannikolla vastapäätä Misenonin (Misenum) niemeä ja Kymen (Cumae) kaupunkia. Se toimi Kymenlahden (nyk. Napolinlahti) pohjoisrajana. Saaren ympärysmitta on noin 24 kilometriä, ja sen etäisyys mantereesta on noin 8–9,5 kilometriä ja saman lahden eteläpään Kapreaista (nyk. Capri) noin 26 kilometriä.
Saaren ja Misenonin niemen välissä sijaitsi pienempi Prokhytan (Prochyta, nyk. Procida) saari. Nimi Pithekussai viittasi monikkomuotoisena joskus ilmeisesti kumpaankin saareen yhdessä, mutta sekä monikkomuotoa että yksikkömuotoa Pithekussa käytettiin yhtä lailla pelkästään suuremmasta saaresta.
Sekä Strabonilla että Pliniuksella esiintyy käsitys, että kummatkin saaret olisivat alun perin olleen osa mannermaata ja erkaantuneet siitä maanjäristyksessä. Tämä näkemys oli ilmeisesti muodostunut luonnonilmiöitä seuraamalla, mutta ei voinut perustua mihinkään todelliseen historialliseen tietoon.
Pithekussai voidaan lukea osaksi Suur-Kreikan eli Magna Graecian aluetta termin laajassa merkityksessä. Joskus termillä viitataan kuitenkin lähinnä aivan Italian eteläisimmän rannikon kreikkalaiskaupunkeihin ja kaikkein rajatuimmassa merkityksessä pelkästään Tarantonlahden siirtokuntiin.
Historia
Saarella on ollut asutusta jo pronssikaudella. Myöhempi Pithekussai oli kreikkalainen siirtokunta, jonka perustivat Euboian Khalkiista ja mahdollisesti myös Eretriasta tulleet asuttajat myöhäisellä geometrisella kaudella noin 770 eaa. Se oli koko Italian varhaisimpia ellei varhaisin kreikkalainen kauppa-asema, jonka tarkoituksena oli kaupankäynti etruskien kanssa. Erityisesti kauppa-asema perustettiin silmälläpitäen alueen metallikauppaa. Plinius kytki asutuksen nimen saviruukkuihin (pithoi, ), ja Ainaria-nimen puolestaan Aineiaaseen, jonka sillanpääasemana paikka olisi toiminut. Usein nimi yhdistettiin kuitenkin saarella olleisiin apinoihin (pithēkoi, ), jotka kytkettiin mytologian kerkooppeihin.
Tutkijat ovat erimielisiä siitä, voidaanko Pithekussai lukea polikseksi eli kaupunkivaltioksi, vai oliko se lähinnä emporion eli kauppa-asema. Monilta piirteiltään sen on kuitenkin katsottu muistuttaneen polista tarpeeksi, jotta se on otettu mukaan polisten inventaarioon (Hansen 2004). Kaupungin asukasluvuksi sen varhaishistoriassa on arvioitu noin –.