cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
152/50 T
Tuotanto ja myöhemmät parannukset
Vanhojen Canet-tykkien lavettien kannatinkuulat osoittautuivat loppuun kuluneiksi uusien Tampella-putkien koeammunnoissa. Neuvostoliitosta yritettiin tilata korvaavia neljän tuuman kuulia, mutta vastauksen mukaan 152/45 C -tykkejä eikä niiden kuulia enää valmistettu. Ruotsista oli saatavilla 100 millimetrin kuulia, jotka olivat kooltaan hieman pienempiä alkuperäisiin neljän tuuman kuuliin nähden. Kuulat päädyttiin lopulta tilaamaan ruotsista, minkä seurauksena tykkien laakerit täytyi modifioida niille sopiviksi.
Tykkien palautinjouset olivat tulleet käyttöikänsä päähän 1970-luvun alulla. Vanhojen jousien ongelmana oli myös se, että ne piti aika-ajoin löysätä kuoleentumisen estämiseksi. Jouset päätettiin lopulta korvata 1980-luvulle tultaessa uusilla Saksasta ostetuilla lautajousilla, jotka voitiin edeltäjistään poiketen pitää jatkuvasti kireällä.
Kaluston alasajo
pienoiskuva|Käytöstä poistettu 152/50 T [[Isosaari|Isosaaressa kesäkuussa 2019.]] Uusia raskaita 130 TK -pattereita ryhdyttiin rakentamaan 1980-luvun alulla, jolloin heräsi kysymys vanhan 152 millimetrisen Tampella-kaluston kohtalosta. Muutamia vielä vanhempia Canet-putkia oli jäänyt Tampella-putkien asennuksen yhteydessä edelleen asemiin. Uusien 130-millimetristen putkien tieltä väistyviä 152-millimetrisiä Tampelloita käytettiin näiden vanhojen tykkien korvaamiseen. Uudet 130 TK:t rakennettiin myös monin paikoin kokonaan tai osittain samoihin sijainteihin ja asemiin kuin 152/50 T -patterit. Vanhat 152/50 T -tykit jäivät tästä huolimatta paikoitellen käyttöön, ja palvelivat loppuvaiheessaan 130 TK -patterien vara-aseina. Tykit jätettiin pääasiassa vanhoihin asemiinsa, vaikka uuden henkilöstön kouluttaminen niille lopetettiin ja aseet poistettiin pääosin sodanajan vahvuuksista.
Viimeiset 152/50 T -patterit poistuivat käytöstä 2000-luvulle tultaessa. Asetyypin viimeinen ammunta toteutettiin heinäkuun 2002 alulla Kirkonmaan linnakkeella.
Tekniset ominaisuudet
Uusien tykkien sisäballistiikka uudistettiin muuttamalla niiden rihlaus kiihtyväksi, minkä seurauksena putkelle oli kehitettävä omat uudet ampumatarvikkeensa. Pitkällisen kehitystyön tuloksena syntyi moderni, pidempi ja noin kymmenen kiloa raskaampi kranaatti, joka kykeni saavuttamaan noin 25 kilometrin kantaman 800 m/s lähtönopeudella. Koko laukaisuyhdistelmän massa nousi tosin samalla noin 80 kilogrammaan, mikä teki sen käsittelystä patruunalaukauksena käytännössä mahdotonta. Patruunalaukauksesta siirryttiinkin putkea säästävämpää ruutia käyttäneisiin täys- ja puolipanoskartusseihin.
Kasvaneen lähtönopeuden takia putkiin oli lisättävä suuhidastin. Useiden epäonnistuneiden kokeiluversioiden jälkeen Tampella päätyi vanhaan venäläiseen reikähidastimeen, joka osoittautui paitsi halvaksi valmistaa, mutta myös jarrutusvaikutukseltaan riittäväksi ja tykkimiehistölle siedettäväksi. Kurkkupurkkia muistuttaneen hidastimen putken tyveä lähin reikärivi oli porattu putken akseliin nähden kohtisuoraan paineiskun taaksepäin suuntautuvan vaikutuksen hillitsemiseksi.
Gautier Capuçon
upright|pienoiskuva|Gauthier Capuçon, vuonna 2015.
Gautier Capuçon (s. 3. syyskuuta 1981 Chambéry Ranska) on ranskalainen sellisti. Hän aloitti sellonsoiton viisivuotiaana Ecole Nationale de Musique de Chambéryssä. Pariisissa Conservatoire National Supérieur de Musique -konservatoriossa hän opiskeli opettajanaan Philippe Muller. Wienissä hänen opettajanaan oli Heinrich Schiff. Capuçon voitti Ranskassa Maurice Ravel -musiikkiakatemian sellokilpailun, sai toisen palkinnon Uudessa-Seelannissa Christchurchin kansainvälisessä sellokilpailussa ja voitti ensimmäisen palkinnon André Navara -kilpailussa Toulousessa.
Capuçon soitti vuosina 1997–1998 Euroopan yhteisön nuoriso-orkesterissa, jota johtivat Claudio Abbado, Bernard Haitink ja Kent Nagano. Vuonna 2001 hän sai Victoires de la Musique -järjestön vuoden tulokas -palkinnon ja 2004 hän sai Saksan television Echo-palkinnon sekä Borletti Buitonin säätiön palkinnon.
Capuçon on soittanut useiden huippuorkesterien solistina. Hän on esiintynyt muun muassa Ranskan kansallisorkesterin, Liègen orkesterin, Wienin kamariorkesterin, Ranskan radion sinfoniaorkesterin ja Philadelphian orkesterin solistina. Suomessa hän soitti huhtikuussa 2007 Radion sinfoniaorkesterin solistina Henri Dutilleux'n sellokonserton. Kamarimusiikkia hän on soittanut Martha Argerichin, Daniel Barenboimin, Juri Bašmetin, Paul Guldan ja Emmanuel Pahud'n kanssa. Hän on esiintynyt myös veljensä, viulisti Renaud Capuçonin kanssa.
Gautier Capuçon levyttää Virgin Classics -levy-yhtiölle yksinoikeudella. Hän on julkaissut Johannes Brahmsin, Camille Saint-Saënsin ja Franz Schubertin musiikkia sekä Joseph Haydnin konserttoja ja Maurice Ravelin kamarimusiikkia. EMI-levy-yhtiölle hän on levyttänyt Dmitri Šostakovitšin pianotrion yhdessä Martha Argerichin ja Maksim Vengerovin kanssa.
Capuçon soittaa vuonna 1701 valmistuneella Matteo Goffriler -sellolla.
Sakaran koulu (Suomussalmi)
Sakaran koulu oli Suomussalmen Sakaran kylässä Kainuussa vuosina 1940–1998 toiminut kyläkoulu, suurimmillaan 72 oppilaan kansakoulu ja vuodesta 1972 lähtien peruskoulun alakoulu. Nyt koulurakennus toimii majoitus- ja kokoustiloina. Se sijaitsee viitostien varressa, 20 kilometriä Suomussalmen keskustasta etelään.
Historiaa
Sakaran kansakoulu aloitti 32 oppilaan yläkouluna vuonna 1940 Anttosen talon vuokratiloissa. Alakoulu oli yhteinen Kerälän koulupiirin kanssa. Sakaran opettajana toimi Yrjö Vuorialho. Vuonna 1950 saatiin oma koulutalo, jossa opettajia oli kaksi ja oppilasmäärä suurimmillaan 72 lukuvuonna 1954–1955. Läpi 1960-luvun Sakaran koulun oppilasluku pysyi 50 paikkeilla mutta laski nopeasti peruskouluun siirtymisen jälkeen. Lukuvuonna 1974–1975 oppilasmäärä putosi neljääntoista, mutta vuonna 1994 se oli 22.
1990-luvulla Sakaran koulun opettajina olivat Marja Huovinen ja Martti Keränen.
Koulu lakkautettiin 1998, ja vuonna 2013 Sakaran koulukiinteistö myytiin yrittäjä Veikka Juntuselle, joka on ostanut muitakin Suomussalmen lakkautettuja kyläkouluja. Hän on remontoinut Sakaran koulun majoitus- ja kokoustiloiksi. Koululla on majoittunut muun muassa thaimaalaisia marjanpoimijoita.
Luumäen elävän musiikin yhdistys
Luumäen elävän musiikin yhdistys, Luumu ry pyrkii edistämään elävän musiikin esittämistä ja järjestämään muusikoille harjoitusmahdollisuuksia. Yhdistys järjestää konsertteja, kokouksia, retkiä, juhlia, teemailtoja, esitelmä- ja luentotilaisuuksia sekä jäsenilleen opintomatkoja kotimaassa ja ulkomaille. Yhdistys perustettiin vuonna 1986 ja sen kotipaikka on Luumäki.
Olhavan piiri
thumb|80px|right|Olhavan piirin vaakuna thumb|250px|Olhavan piirin sijainti Leningradin alueen kartalla.
Olhavan piiri on paikallinen itsehallintoalue Leningradin alueella Venäjällä. Piiri on perustettu vuonna 1927. Sen pinta-ala on 5 016 neliökilometriä ja asukkaita on 95 200 henkeä.
Sijainti ja luonto
Olhavan piiri sijaitsee Laatokan eteläpuolella Olhavajoen molemmin puolin. Pohjoisessa se rajoittuu Leningradin alueen Lotinapellon, idässä Tihvinän, etelässä Kirišin ja lännessä Kirovskin piireihin.
Historiaa
thumb|230px|left|Pyhän Yrjön kirkko Staraja Ladogan linnoituksessa thumb|250px|Olhavan vesivoimalaa Olhavan ja Ladožkajoen yhtymäpaikassa sijaitsee Staraja Ladoga, joka oli yksi Venäjän ensimmäisistä kaupungeista. Olhavajokea pitkin on kulkenut viikinkien idäntie. Keskiajalla seutu kuului Novgorodin Vatjan ja Äänisen viidenneksiin. 1700-luvun alussa siitä tuli osa Pietarin lääniä.
Hallinto
Piirin hallinnollinen keskus on Olhavan kaupunki. Lisäksi siihen kuuluvat Sjasstroin ja Uuden Laatokan kaupungit sekä 12 maalaiskuntaa: Berežki, Hvalovo, Issad, Kiselnja, Koltšanovo, Paša, Potanino, Selivanovo, Sviritsa, Usadištše, Staraja Ladoga ja Vyndin Ostrov.
Piirin päämies on Jevgeni Gorbatšov, piirihallinnon päämies Aleksei Savinov.
Talous
Piirissä on selluloosa- ja paperi-, metalli-, kemian, puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä perunan ja vihannesten viljelyyn.
Liikenne
Olhavan piirin kautta kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen rautatie, josta Olhavan kaupungissa haarautuvat radat Vologdaan ja Tšudovoon. Piirin läpi kulkee myös Pietarin ja Murmanskin välinen maantie, josta haarautuu Uuden Laatokan luona autotie Tihvinään ja Vologdaan.
Kulttuuria ja nähtävyyksiä
Seudun huomattavin nähtävyys on Staraja Ladogan museoalue.
Pavel Strauch
Pavel (Paul) Andrejevitš Strauch (31. joulukuuta 1872 – ) oli venäläinen todellinen valtioneuvos, joka toimi Suomen suuriruhtinaskunnassa virastojen johtajana toisen sortokauden aikana.
Saksalaistaustaiseen aatelisperheeseen syntynyt Strauch suoritti lakitutkinnon Pietarin yliopistossa ja palveli sitten Venäjän keisarikunnan vankeinhoitoylihallituksessa. Hänet siirrettiin vuonna 1911 Suomen kenraalikuvernöörinkansliaan osastopäälliköksi. Suuriruhtinaskunnan lakien vastaisesti venäläinen Strauch nimitettiin suomalaiseen valtionvirkaan vankeinhoitohallituksen ylitirehtööriksi 18. heinäkuuta 1914. Hänet nimitettiin 8. heinäkuuta 1915 Tullihallituksen pääjohtajaksi edellisen pääjohtajan Axel Fabian af Enehjelmin siirryttyä Oulun läänin kuvernööriksi. Strauch osasi ruotsia hieman, mutta ei suomea.
Venäjän keisarivallan kukistuttua helmikuun vallankumouksessa Strauch anoi eroa pääjohtajan virasta, joka myönnettiin 18. kesäkuuta 1917. Eronsa jälkeen Strauch palasi Venäjälle.
Värilliset
thumb|275px|Lapsia värillisten yhteisöstä Bonteheuwelin [[Township (Etelä-Afrikka)|townshipistä Kapkaupungista.]] Värilliset ovat eteläafrikkalainen etninen ryhmä, joka syntyi 1700–1800-lukujen aikana khoiden, vapautettujen ja karanneiden kaakkoisaasialaisten orjien, bantujen sekä eurooppalaisten siirtolaisten jälkeläisistä. Etelä-Afrikassa on noin 3 700 000 värillistä (9 % väestöstä) ja Namibiassa noin 125 000.
Värillisillä on Etelä-Afrikassa oma etninen identiteettinsä, joka kehittyi 1860-luvun aikana. Suurin osa värillistä asuu Kapmaan alueella. Apartheidin aikana kaikki eteläafrikkalaiset luokiteltiin virallisiin väestöryhmiin, joista yksi oli värilliset.
Suurin osa Etelä-Afrikan värillisistä puhuu äidinkielenään afrikaansia ja kaikista afrikaansin puhujista he muodostavat noin puolet. Joidenkin värillisten äidinkieli on englanti, ja apartheidin aikana monien mustien tavoin värilliset ryhtyivät enenevässä määrin käyttämään englantia protestina afrikaanerien apartheid-politiikkaa vastaan.
Myös Yhdysvalloissa afroamerikkalaisia kutsuttiin aikaisemmin värillisiksi, mutta termi on nykyisin jäänyt pois käytöstä ja sitä pidetään harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta loukkaavana.
Hapsuviuhkasiipi
Hapsuviuhkasiipi (Lophorina magnifica) on paratiisilintujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Hapsuviuhkasiipeä tavataan Indonesiassa, Papua-Uudessa-Guineassa ja Australiassa Queenslandin pohjoisosissa. Lajin on raportoitu olevan enimmäkseen yleinen koko levinneisyysalueellaan. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Natalija Dobrynska
Natalija Volodymyrivna Dobrynska (, s. 29. toukokuuta 1982 Brovary, Neuvostoliitto) on ukrainalainen seitsenottelija.
Dobrynska karsiutui 1999 Bydgoszczin alle 18-vuotiaiden MM-kisoissa kuulantyönnössä tuloksella 12,41. Seuraavana vuonna hän voitti Ukrainan nuorten mestaruuden seitsenottelussa. Vuonna 2003 hän voitti Ukrainan sisäratojen mestaruuden viisiottelussa ja sijoittui Universiadeissa seitsenottelussa kahdenneksitoista tuloksella 5553. Seuraavana vuonna hän voitti maansa sisäratojen mestaruuden viisiottelussa ja MM-hopeaa Budapestin sisäratojen MM-kisoissa samassa lajissa pistein 4727. Ateenan olympialaisissa hän oli seitsenottelussa kahdeksas tuloksella 6255. 2005 hän voitti jälleen Ukrainan sisäratojen mestaruuden viisiottelussa sekä pronssia sisäratojen EM-kisoista. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui Helsingin MM-kisoissa seitsenottelussa yhdeksänneksi.
Dobrynska sijoittui Göteborgin EM-kisoissa 2006 seitsenottelussa kuudenneksi tuloksella 6356. Seuraavana vuonna hän voitti Ukrainan sisäratojen mestaruuden viisiottelussa. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui Birminghamin sisäratojen EM-kisoissa viisiottelussa viidenneksi tuloksella 4739 ja Osakan MM-kisoissa seitsenottelussa kahdeksanneksi. Valencian sisäratojen MM-kilpailuissa 2008 hän oli viisiottelussa neljäs.
Dobrynska oli Pekingin olympialaisten seitsenottelun kultamitalisti tehtyään ennätyksensä 6733 pistettä. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui samassa lajissa neljänneksi, mutta karsiutui pituushypyn loppukilpailusta. Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän sai viisiottelussa hopeaa ennätyspisteillään 4851. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui toiseksi ennätyksellään 6778. Seuraavan vuoden Daegun MM-kilpailuissa hän oli viides tuloksella 6539. Sisäratojen MM-kilpailuissa Istanbulissa 2012 Dobrynska voitti viisiottelun kultaa uudella maailmanennätyksellä 5 013 pistettä. Hän paransi Irina Belovan hallussa ollutta ennätystä 22 pisteellä ja hänestä tuli ensimmäinen 5 000 pisteen ylittäjä. Dobrynskan maailmanennätyksen rikkoi Nafissatou Thiam maaliskuussa 2023.
Dobrynska lopetti uransa syksyllä 2013.
Vuosina 2010–2015 Dobrynska istui Vinnytsjan alueen aluevaltuustossa Alueiden puolueen edustajana. Vuoden 2012 parlamenttivaaleissa hän pyrki Ukrainan parlamenttiin Verh’ovna Radaan saman puolueen ehdokkaana Vinnytsjan alueen 11. vaalipiiristä, muttei tullut valituksi.
Bambatha
Bambatha kaMancinza  (n. 1860–1906) oli zulu-heimoon kuuluvan zondi-klaanin päällikkö, joka johti kapinaa Natalin siirtokunnan brittihallintoa vastaan vuonna 1906.
Bambathan joukot suorittivat useita iskuja brittiläisiä vastaan vuoden 1906 keväällä, mutta alun menestyksen jälkeen hän hävisi eversti Duncan McKenziein johtamalle siirtomaa-armeijalle huhtikuussa 1906 Mome Gorgen taistelussa. Taistelun jälkeen Bambatha vangittiin ja teloitettiin. Kapinan aikana kuoli arviolta 3 000–4 000 zulua ja sen jälkeen myös zulujen kuningas Dinizulu vangittiin maanpetoksesta.
Matti Heino
Veli-Matti Heino (s. 29. tammikuuta 1949 Tampere) on suomalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. Hän edusti urallaan Pispalan Tarmoa ja Suomen maajoukkuetta.
Heino pelasi miesten SM-sarjaa Pispalan Tarmossa kuusi kautta vuosina 1971–1977. Kaudella 1972–1973 hän oli SM-sarjan kolmanneksi paras pisteidentekijä 21,7 pisteen ottelukohtaisella keskiarvolla. Heino on Tarmon historian eniten pisteitä miesten pääsarjassa tehnyt pelaaja.
Suomen maajoukkueessa Heino pelasi vuosina 1972–1975 15 maaottelua 2,8 pisteen keskiarvolla. Piste-ennätyksensä maajoukkueessa (14) Heino teki vuoden 1974 Pohjoismaiden-mestaruusturnauksessa Islantia vastaan. A-nuorten maajoukkueessa Heinolle kertyi kuusi maaottelua.
Heinon veli Mikko Heino pelasi myös Tarmon pääsarjajoukkueessa ja toimi pitkään seuran taustahenkilönä.
Heteroseksuaalisuus
thumb|Mies ja nainen kulkevat käsi kädessä. thumbnail|right|150px|Heteroseksuaalisuuden [[symboli.]] Heteroseksuaalisuus (alk. kreik. heteros, erilainen) on seksuaalisen vetovoiman tuntemista toista sukupuolta kohtaan. Heteroseksuaalisuus on yleisin seksuaalinen suuntautuminen ja monissa yhteiskunnissa sitä pidetään sosiaalisena normina. Heteroseksuaalisuus voidaan mieltää normaaliksi sen vuoksi, että se ajatellaan samaksi asiaksi kuin suvullinen lisääntyminen. Mutta heteroseksuaalisuus ja suvullinen lisääntyminen eivät ole sama asia. Ihmisillä on aina ollut seksiin liittyviä vaistoja, mutta vasta hiljattain ihmiset ovat liittäneet niihin merkityksen seksuaalisuutena. Heteroseksuaalisuus siis on nimetty ja kategorisoitu ihmisen antama merkitys.
Historia
Hanne Blank on kirjassaan Straight: The Surprisingly Short History of Heterosexuality esittänyt että heteroseksuaalisuus on käsitteenä luotu vuonna 1868. Tällöin ei myöskään ollut vielä homoseksuaalisuuden käsitettä. Blank dokumentoi kuinka vielä tätä ennen ihmiset eivät olleet saaneet sellaista ajatusta, että ihmiset voivat erota toisistaan rakkauden tai seksuaalisen halun osalta. Seksuaalisen käyttäytymisen muotoja tiedettiin olevan, mutta huomio oli teossa eikä tekijässä. Käsitteen heteroseksuaalisuus keksi unkarilainen toimittaja Karl Maria Kertbeny 1860-luvun lopulla.
Vuonna 1901 Dorland's Medical Dictionary määritteli englanninkielisen heterosexuality-hakusanan: “abnormal or perverted appetite toward the opposite sex.” [epänormaali tai perverssi halu vastakkaista sukupuolta kohtaan] Vuonna 1923 Merriam-Websterin sanakirja määritteli: “morbid sexual passion for one of the opposite sex.” [sairaalloinen seksuaalinen intohimo vastakkaisen sukupuolen edustajaa kohtaan] Vasta vuonna 1934 sanakirja määritteli “manifestation of sexual passion for one of the opposite sex; normal sexuality.”, joka vastaa sitä merkitystä joka sanalla on nykyään.
Heteroseksuaalinen matriisi
Heteroseksuaalinen matriisi on feministiteoreetikko Judith Butlerin kehittämä teoria heteronormatiivisesta ajatusmallista. Matriisi sisältää ajatuksen ihmisruumiista, joka on sidottu biologiseen sukupuoleensa, joka taas on perustana näkyvälle sosiaaliselle sukupuolelle. Biologisilla miehillä oletetaan siis olevan maskuliininen ja naisilla feminiininen rooli. Lisäksi molempien sukupuolten oletetaan olevan kiinnostuneita vastakkaisesta sukupuolesta. Matriisi ei salli tähän sukupuolijakoon ja -malliin sopimattomien identiteettien muodostua sosiaalisesti tunnustetuiksi, vaan niitä syrjitään medikalisoimalla, leimaamalla kielteisesti, sivuuttamalla ja tekemällä naurunalaiseksi.
Alfred Lind
Søren Estrup Alfred Lind (27. maaliskuuta 1879 Højelt – 29. huhtikuuta 1959 Kööpenhamina) oli tanskalainen elokuvaohjaaja, elokuvaaja ja tuottaja. Hänet tunnetaan yhtenä varhaisen tanskalaisen mykkäelokuvan omaperäisimmistä ohjaajista, jonka elokuvat sijoittuvat usein sirkusympäristöön.
Alfred Lind oli koulutukseltaan huonekalupuuseppä. Hän kuvasi ensimmäiset elokuvansa Nordisk Filmsille vuonna 1906 ja avasi samana vuonna ensimmäisen elokuvateatterin Reykjavikiin. Sittemmin Lind teki uutiselokuvia eri puolilla Skandinaviaa.
Vuodesta 1909 lähtien Lind toimi kuvaajana ja ohjaajana eri tanskalaisyhtiöllä. Vuosina 1911–1913 hän työskenteli Skandinavisk-russiske Handelshusilla, jossa hän ohjasi menestyselokuvat Lentävä sirkus (Den flyvende Cirkus) ja Käärmetanssijatar (Bjørnetæmmeren, molemmat 1912).
Vuonna 1912 Lind solmi sopimuksen saksalaisten kanssa ja perusti oman tuotantoyhtiön, joka ei menestynyt. Hän työskenteli sen jälkeen Saksassa, Italiassa ja Sveitsissä, jossa hän ohjasi muun muassa elokuvat Kuoleman kilparatsastus eli Elävä luuranko (Jockey della morte, 1915), Sirkus Wolfsonin viimeinen juhlanäytäntö (Il circo della morte, 1916), Die Arena des Todes (1917–1918) ja Ilman valtijatar (La fanciulla dell’aria, 1923). Lindin ura alkoi hiipua jo ennen äänielokuvan tuloa, ja vuonna 1938 hän palasi puusepäksi Tanskaan.
Päivän lööppi
Päivän lööppi (myöhemmin Päivän Hytönen ) oli suomalainen televisiokanava Nelosella vuosina 1997–1998 esitetty päivittäinen ajankohtaisohjelma. Ensimmäinen ohjelma esitettiin 1. kesäkuuta 1997, samana päivänä kun televisiokanava Nelonen aloitti lähetyksensä.
Ohjelman pääjuontajana toimi Mattiesko Hytönen. Alun perin ohjelmaan kaavailtiin juontajaksi Simo Rantalaista, mutta pahoinpitelykohun seurauksena hänet hyllytettiin. Ohjelman alkuaikoina toisena juontajana toimi Wilma Schlizewski, ja katureportterina Jari Komulainen. Ohjelmassa haastateltiin kulloisenkin päivän iltapäivälehden lööppiin liittyvää julkisuuden henkilöä. Haastattelujen lisäksi Hytönen osallistui erilaisiin aktiviteetteihin. Esimerkiksi eräästä ohjelmasta nousi kohu, kun juontaja Hytönen benjihyppäsi, jolloin köysi katkesi ja Hytönen lämähti hurjalla vauhdilla veteen. Ohjelman lopussa ei selvinnyt selvisikö hän hengissä. Myöhemmin selvisi, että kohtauksessa oli käytetty stunttina nukkea.
Dakin–West-reaktio
thumb|250px|Yleinen esimerkki Dakin–West-reaktiosta Dakin–West-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa aminohapot reagoivat happoanhydridien kanssa emäksen esimerkiksi pyridiinin läsnä ollessa. Tuotteena reaktiossa muodostuu ketoamidi. Reaktio on nimetty kehittäjiensä Henry Drysdale Dakinin ja Randolph Westin mukaan ja he julkaisivat sen ensimmäisen kerran vuonna 1928.
Reagenssit ja mekanismi
Dakin–West-reaktion reaktiomekanismin ensimmäisessä vaiheessa aminohapon nukleofiilinen aminoryhmä reagoi elektrofiilisen happoanhydridin karbonyyliryhmän kanssa muodostaen asyloidun johdannaisen. Muodostuvan asyloidun aminohapon karboksyyliryhmän nukleofiilisin happiatomi reagoi toisen happoanhydridimolekyylin kanssa muodostaen niin kutsutun sekahappoanhydridin. Tämä syklisoituu oksatsolonijohdannaiseksi eli atslaktoniksi. Pyridiini tai muu emäs deprotonoi atslaktonin, jolloin muodostuu karbanioni, joka reagoi kolmannen happoanhydridimolekyylin kanssa ja setyloituu. Karboksylaatti-ioni reagoi asyylisubstituutiolla, jolloin atslaktonin rengasrakenne avautuu ja muodostuu uusi sekahappoanhydridi. Tämä välituote reagoi uudelleen karboksylaatti-ionin kanssa muodostaen uuden sekahappoanhydridin ja karboksyylihapon. Tästä karboksyylihaposta eliminoituu hiilidioksidia ja muodostuu tuotteena ketoamidi.
Gualtiero Sigismondi
pienoiskuva Gualtiero Sigismondi (s. 25. helmikuuta 1961) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1986 ja nimitettiin Folignon hiippakunnan piispaksi 3. heinäkuuta 2008. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Giuseppe Chiaretti, jota avustivat Giuseppe Betori ja Arduino Bertoldo. Sigismondi asetettiin virkaansa 5. lokakuuta.
Fuengirolan rautatieasema
Fuengirolan rautatieasema on Cercanías Málaga -lähijunien asema Fuengirolassa Espanjan Andalusiassa. Se on Málagasta Fuengirolaan kulkevan linjan C-1 pääteasema, mutta linjaa on suunniteltu jatkettavaksi länteen Esteponaan. Fuengirolan asema on maanalainen.
Jalkaprässi
thumb|Jalkaprässi Jalkaprässi on lihaskuntoharjoite, jossa harjoittelija työntää painoa poispäin itsestään käyttämällä jalkojaan työntämiseen. Termi jalkaprässi tarkoittaa myös laitetta, jota käytetään harjoitteen suorittamiseen.
Laajan koulu
Laajan koulu oli Suomussalmen Laajan kylässä vuosina 1923–1980 toiminut kyläkoulu, aluksi kansakoulu ja vuodesta 1972 lähtien peruskoulun alakoulu.
Jalkaprässi
Jalkaprässin päätyypit
Joissain jalkaprässilaitteissa on mahdollisuus kallistaa levyä jota jalat työntävät, jolloin laitetta voi myös käyttää pohjelihasten treenaamiseen. Osa jalkaprässilaitteista voi myös toimia Hack-kyykkylaitteena.
Lihasryhmät
Jalkaprässi vaikuttaa pääasiassa seuraaviin lihaksiin:
Magnum
Magnum voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Jalkaprässi
Jalkaprässinoston voimakkuus
Viistossa jalkaprässissä pystytään nostamaan valtavia painoja verrattuna muihin harjoitteisiin. Erityyppisten jalkaprässien tulokset eivät ole keskenään vertailukelpoisia. Kehonrakentaja Ronnie Coleman esiintyy videoissa, joissa hän nostaa jalkaprässissä 1043 kiloa. Jalkakyykyn ennätykset ovat noin puolet tästä.
Laajan koulu
Historiaa
Laajan kansakoulu perustettiin vuokratiloihin vuonna 1923, ensimmäisinä opettajinaan Iida Maria Rauhala ja Aleksi Väisänen. Koulu tunnettiin vuoteen 1938 nimellä Pesiön koulu, kunnes Pesiölle saatiin oma koulu. Pitkämatkalaiset asuivat aluksi kylän taloissa, mutta 1920-luvun loppupuolella toimi jo koulun oma asuntola parille kymmenelle oppilaalle. Oma koulutalo saatiin syksyksi 1930. Luokkatiloja oli kaksi, ja rakennukseen kuului myös kaksi opettajien asuntoa. Oppilaita oli tuolloin 78 ja oppilasasuntolaan mahtui 40 koululaista. 1930-luvun lopulla Ämmänsaaren ratatyömaa Laajan kylän kaakkoispuolella toi kouluun lisää oppilaita eri puolilta Suomea tulleiden ratatyöntekijöiden perheistä. Koulu keskeytettiin talvisodan takia, mutta jo lukuvuonna 1940–1941 koulu toimi taas supistetuin kurssein. Evakkoperheet nostivat oppilasmäärän 1940-luvun lopulla yli sataan, opettajamäärän kolmeen ja 40 hengelle mitoitetussa asuntolassakin majoittui enimmillään 76 koululaista. Teiden parantumisen ja autoistumisen myötä oppilasasuntola lopetettiin vuonna 1962. Läpi 1950-oppilasmäärä pysyi suurena ja alkoi pienetä 1960-luvulla, kunnes vuonna 1972 peruskouluun siirryttäessä oppilaita oli 34. Koulu lakkautettiin vuonna 1980.
Riitta Nelimarkka
alt=Bongan linnan Loviisassa.|pienoiskuva|Professori, taiteilija Riitta Nelimarkan ateljee- ja työtilat sekä näyttelygalleria sijaitsevat Loviisan ydinkeskustassa venäläiskaudella rakennetussa patriisilinnassa. thumb|Donna est Fragile, 2009. thumb|Play begins! Curtain Down!, 2009. thumb|Näyte animaatioelokuvasta Seitsemän Veljestä, 1980–2011. Riitta Leena Nelimarkka (oik. Nelimarkka-Seeck; s. 6. heinäkuuta 1948 Helsingissä) on suomalainen kuvataiteilija, kirjailija ja animaatio-elokuvaohjaaja. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 2008.
Nelimarkka kävi Vapaata taidekoulua. Hän valmistui kuvaamataidonopettajaksi Taideteollisesta oppilaitoksesta vuonna 1972 ja taiteen tohtoriksi vuonna 2001. Nelimarkka on tehnyt animaatioita, maalauksia, taidekirjoja, valokuvia sekä taidetekstiilejä. alt=Florence Biennale 2019|pienoiskuva|Riitta Nelimarkan taidetta Firenzessä, Florence Biennale 2019:ssä. Nelimarkan teoksia oli ensi kertaa esillä vuonna 1973. Hänellä on ollut näyttelyitä Amos Andersonin taidemuseossa, Helsingin taidehallissa, Liman kansallismuseossa, Hallwylska museetissa ja Joensuun taidemuseo Onnissa. Nelimarkalla on ollut pysyvä näyttely Bongan Linnassa Loviisassa.
Tohtorinväitös
Nelimarkan väitös Taideteollisessa korkeakoulussa koostui kolmesta näyttelystä sekä kirjallisesta osuudesta Self Portrait, Elisen väitöskirja, variaation variaatio. Esitarkastajat puolsivat painatuslupaa äänin 2–1, ja korkeakoulun tutkimusneuvosto myönsi luvan äänin 5–4 (2 tyhjää). Väitöstilaisuudessa vastaväittäjät puolsivat hyväksymistä. Taideteollisen korkeakoulun tutkimusneuvosto kuitenkin päätti hylätä työn äänin 6–2. Vastaväittäjistä toinen, Taneli Eskola, kertoi ymmärtävänsä päätöstä ja piti ratkaisua ainoana järkevänä. Nelimarkka valitti päätöksestä ja tutkintolautakunta kumosi tutkimusneuvoston tekemän päätöksen. Väitöskirja hyväksyttiin helmikuussa 2001 äänin 2–1. Helsingin yliopiston rehtori Kari Raivio esitti, että taiteilijat tulisi vapauttaa kvasitieteellisistä harrastuksista ja että jos taideteollisella alalla tarvitaan tohtorin tutkintoja, ne tulisi suorittaa taiteen ehdoilla. Nelimarkka julkaisi tapauksesta pamfletin Väitösfarssi – Taistelu hatusta.
Yksityiselämä
Riitta Nelimarkka on professori Eero Nelimarkan pojantytär ja Neles Oy:n perustajan dipl.ins. Antti Nelimarkan tytär. Hän on naimisissa Jaakko Seeckin kanssa, ja heillä on kolme poikaa sekä kuusi lastenlasta. Pojista nuorin on dekkarikirjailija Max Seeck.
Papuanviuhkasiipi
Papuanviuhkasiipi (Lophorina intercedens) on paratiisilintujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Papuanviuhkasiipeä tavataan Uuden-Guinean saarella Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin on raportoitu olevan enimmäkseen yleinen koko levinneisyysalueellaan. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ranitidiini
Lääkettä alkoi valmistaa ensiksi Glaxo Smith Kline -lääkeyhtymä nimellä Zantac. Nykyään ranitidiinia on saatavilla useilla eri rinnakkaisilla tuotenimillä.
Syyskuussa 2019 syöpää aiheuttavaa N-nitrosodimetyyliamiinia (NDMA) löydettiin useiden valmistajien ranitidiinituotteista. Tämä johti lääkkeiden markkinoilta vetämiseen muun muassa Suomessa. Huhtikuussa 2020 ranitidiini poistettiin Yhdysvaltojen markkinoilta näiden huolenaiheiden takia.
Shanadoo
Shanadoo on japanilainen eurodance-tyttöbändi, joka on perustettu Saksassa. Yhtyeen jäsenet ovat japanilaisia, laulavat japaniksi ja tanssivat paraparaa. Yhtye on kuitenkin suunnattu saksalaiselle ja itävaltalaiselle yleisölle.
Historia
Shanadoon historia alkaa Vivace-nimisestä yhtyeestä, joka toimi Avex traxin alaisuudessa Japanissa. Vivaceen kuuluivat Shanadoon nykyiset jäsenet Junko Fukuda, Chika Shibuya ja Manami Fuku sekä Kotomi Ban, joka lähti yhtyeestä hieman sen perustamisen jälkeen. Vivace ei menestynyt kovinkaan hyvin, ja yhtyeen koko diskografia koostuu kokoelmalevyille päässeistä kappaleista.
Sveitsiläinen tuottaja David Brandes (Vanilla Ninjan entinen manageri) päätti antaa yhtyeelle mahdollisuuden. Kaikkien ennakko-odotusten vastaisesti Minami, Junko ja Chika solmivat sopimuksen SMD Icezone Musicin (Sony BMG) kanssa. Brandes toi yhtyeeseen myös jotakin uutta, uuden jäsenen Marina Gendan, joka asetettiin uuden Shanadoon keulakuvaksi. Vuonna 1989 syntynyt Marina oli myös muita jäseniä (syntyneet kaikki vuosina 1984–1986) nuorempi.
Yhtyeen ensimmäinen single "King Kong" (Alkuperäinen versio E-Rotic) julkaistiin kesäkuussa 2006 ja se pääsi sijalle 15 Saksassa ja sijalle 14 Itävallassa. Toinen single "My Samurai" julkaistiin kolme kuukautta myöhemmin ja se menestyi yhtä hyvin kuin edeltäjänsä. Näihin aikoihin yhtyeen musiikkivideota soitettiin useasti saksalaisella musiikkikanava VIVAlla, ja tytöt esiintyivät useasti tv-ohjelmissa.
Single "Guilty of Love", joka julkaistiin marraskuussa vuonna 2006, menestyi edeltäjiään huonommin ja saavutti parhaimmillaan listan sijan 30. Tämä takaisku ei kuitenkaan estänyt yhtyettä julkaisemasta ensimmäistä kokopitkää albumiaan joulukuussa 2006. Yhtyeen toinen albumi julkaistiin vuonna 2007, ja kolmas, "Launch Party!!!" vuonna 2009.
Hiuvet
Hiuvet on saari Perämerellä Oulun kaupungin (entisen Haukiputaan kunnan) vesialueella. Saari sijaitsee Virpiniemen edustalla noin viiden kilometrin päässä mantereelta, ja se on asumaton joitakin kesäasuntoja lukuun ottamatta. Hiuvet muodostuu maankohoamisen vuoksi yhteen kasvaneista Hoikka-Hiukeen, Iso-Hiukeen, Maijanleton sekä Rantinleton saarista.
Saarella on monipuolinen kasvisto. Merkittävimmät harvinaiset kasvilajit ovat upossarpio ja ruijanesikko. Linnusto on paikoin runsasta, ja saarella esiintyviin lintulajeihin kuuluvat pikkutiira, punajalkaviklo, suokukko, tukkasotka, pikkukoskelo, kalalokki, kalatiira ja lapintiira. Saarella on tehty havaintoja myös merikotkasta. Saaren kaakkoisosassa on pieni lampi. Saari on pääosin koivumetsää, harmaaleppää sekä joitakin mäntyjä ja kuusia kasvaa saaren sisäosissa. Saaressa on myös tavattu kauriita ja hirviä.
Isohaarakiitäjä
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan isohaarakiitäjä kasvaa noin 19–21 cm pitkäksi. Yleisväritykseltään lintu on musta. Lajilla on valkoinen silmäkulmajuova, kurkku ja kaulus niskassa. Siipien reunat ovat väriltään valkoiset. Isohaarakiitäjän siivet ovat pitkät ja sirpinmuotoiset. Pyrstö on haarautunut. Ulkonäöltään isohaarakiitäjä muistuttaa huomattavasti pikkuhaarakiitäjää (Panyptila cayennensis), mutta on tätä kookkaampi.
Levinneisyys
Isohaarakiitäjää tavataan Meksikon eteläosista Costa Ricaan ja Nicaraguaan. Lajin elinympäristöä ovat puolikuivat ylängöt ja kosteat laaksot vuorten välissä.
Rashied Ali
thumb|225px|Rashied Ali Rashied Ali alkuaan Robert Patterson (1. heinäkuuta 1935 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat – 12. elokuuta 2009) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko, jonka pääinstrumentti oli rummut. Hänet tunnetaan parhaiten John Coltranen viimeisten elinvuosien yhtyeen rumpalina. Alin veli Muhammad Ali oli myös rumpali, joka soitti muun muassa Albert Aylerin yhtyeessä. Coltranen kuoleman jälkeen Rashied Ali levytti muun muassa Pharoah Sandersin, Alice Coltranen ja James Blood Ulmerin kanssa.
Ali perusti myös lyhytikäisen Purple Trap -yhtyeen japanilaisen kitaristin Keiji Hainon ja basisti Bill Laswellin kanssa. Yhtyeen levy Decided...Already the Motionless Heart of Tranquility, Tangling the Prayer Called ”I” julkaistiin maaliskuussa 1999. Viimeiset Alin levyt on julkaistu Blue Music Group -levy-yhtiöllä.
Annie-gaala 1999
Annie-gaala 1999 oli 27. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain ASIFA-Hollywood jakoi vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 1998 parhaille animaatioille. Gaala järjestettiin 6. marraskuuta 1999 Alex-teatterissa Glendalessa, Kaliforniassa.
Ehdokkaat ja voittajat
Pääluokkien ehdokkaat ja voittajat (lihavoituna):
One Step Out of Time
One Step Out of Time on Michael Ballin esittämä kappale, joka edusti Isoa-Britanniaa vuoden 1992 Eurovision laulukilpailussa Ruotsin Malmössä.
Kappale sijoittui Euroviisuissa toiseksi 139 pisteellä.
Marcus Roberts
thumb|right|Marcus Roberts
Marcus Roberts (s. 7. elokuuta 1963 Jacksonville, Florida) on yhdysvaltalainen jazzpianisti. Hän sokeutui 5-vuotiaana ja aloitti pianonsoiton itsenäisen opiskelun muutamaa vuotta myöhemmin. Muodollista opetusta hän sai 12-vuotiaasta alkaen. Häntä opetti Floridan osavaltionyliopistossa Leonidus Lipovetski. Opiskeluaikoinaan Roberts voitti monia kilpailuja ja palkintoja. Hän aloitti 21-vuotiaana kiertelyn Wynton Marsaliksen kanssa ja jatkoi sitä kuuden vuoden ajan.
Roberts on opettanut nuorempia muusikkoja, joihin ovat lukeutuneet Jason Marsalis, Marcus Printup, Nicholas Payton, Ronald Westray, Vincent Gardner ja Roland Guerin. Kun Roberts ei ole kiertueella, hän asuu Tallahasseessa, ja hän kuuluu Floridan osavaltionyliopiston musiikkikoulun henkilökuntaan. Robertsin pianotrion banjotähti Béla Fleckin kanssa tekemän yhteistyön tuloksena syntyi albumi Across the Imaginary Divide (2012).
Cimarronin piirikunta
Cimarronin piirikunta on Yhdysvaltojen Oklahoman osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 2 296 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Boise Cityn kaupunki. Piirikunta perustettiin vuonna 1907.
Ringo
Ringo voi viitata seuraaviin henkilöihin tai asioihin:
Henkilöitä:
Muita merkityksiä:
Albert Ayler
Ayler luultavasti teki itsemurhan, ja hänet löydettiin New Yorkin East Riveristä 25. marraskuuta 1970.
Spirodiklofeeni
Spirodiklofeeni (C21H24Cl2O4) on tyydyttymättömiin laktoneihin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää maataloudessa punkki- ja hyönteismyrkkynä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämpötilassa spirodiklofeeni on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen. Spirodiklofeeni on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee esimerkiksi hiilivetyihin, asetoniin, etyyliasetaattiin ja kloroformiin. Aineella on akarisidisiä ja insektisidisiä ominaisuuksia ja se tehoaa esimerkiksi kehrääjäpunkkeihin ja jauhiaisiin. Vaikutusmekanismi perustuu asetyylikoentsyymi-A-karboksylaasientsyymin estoon, jolloin kohde-eliöt eivät kykene valmistamaan tarvitsemiaan rasvoja. Spirodiklofeeni tehoaa niin täysikasvuisiin yksilöihin kuin muniinkin.
Spirodiklofeenin valmistuksessa sykloheksanonista valmistetaan syanohydriini ja edelleen 1-hydroksisykloheksaanikarboksyylihapon esteri, joka reagoi 2,4-dikloorifenyyliasetyylikloridin kanssa. Syklisaatio vahvan emäksen vaikutuksesta ja reaktio 2,2-dimetylibutyryylikloridin kanssa muodostaa spirodiklofeenia.
Spirodiklofeenia käytetään punkkien ja hyönteisten torjuntaan muun muassa hedelmä- ja koristekasviviljelmillä. Euroopan unionin alueella sen myyntilupa päättyi vuonna 2020.
Bahama yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Bahama on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 26 mitalia, joista yhdeksän on kultaisia. Ensimmäiset mitalinsa maa sai Göteborgissa 1995 ja oli sen jälkeen kaikissa kisoissa mitaleilla, kunnes Moskovassa 2013 tuloksena oli vain kaksi pistesijaa. Bahama on menestynyt yksinomaan pikajuoksuissa ja hyppylajeissa.
Bahaman ensimmäinen maailmanmestari oli korkeushypyn Göteborgissa 1995 voittanut Troy Kemp. Kaksitoista vuotta myöhemmin Osakan MM-kilpailuissa saman lajin voitti Donald Thomas. Henkilökohtaisen maailmanmestaruuden ovat lisäksi voittaneet 400 metrin juoksussa Avard Moncur Edmontonissa 2001, Tonique Williams-Darling Helsingissä 2005, Steven Gardiner Dohassa 2019 ja Shaunae Miller-Uibo Eugenessa 2022 sekä 200 metrin juoksussa Marion Jonesin vuosia myöhemmin tapahtuneen dopinghylkäyksen tuloksena Debbie Ferguson vuonna 2001. Naisten pikaviestin Bahama voitti Sevillassa 1999 ja miesten pitkän viestin Yhdysvaltain dopingkärystä johtuneen hylkäyksen jälkeen Edmontonissa 2001.
Joan of Arc
Joan of Arc on yhdysvaltalainen indie rock-yhtye Chicagosta. Se perustettiin vuonna 1995 Cap'n Jazz'n hajoamisen jälkeen. Laulaja Tim Kinsella on yhtyeen ainoa alkuperäinen jäsen. Joan of Arc tunnetaan elektroniikasta, sampleistä ja multi-trackkäyksestä; joissain biiseissä on 100 raitaa. Yhtyeen lyriikat ja kansikuvat ovat harhaanjohtavia, humoristisia ja hämmentäviä.
Scansoriopteryx
Scansoriopteryx (nimen merkitys: ”kiipeilysiipi”) on sukupuuttoon kuollut petokäsiin kuuluva dinosaurussuku. Sukuun luetaan yksi laji, Scansoriopteryx heilmanni, ja se eli keskijurakauden Bathonia-vaiheen paikkeilla nykyisessä Kiinassa. 200px|pienoiskuva|vasen|Taiteilijan näkemys Scansoriopteryxin poikasesta kiipeämässä puussa Scansoriopteryx tunnetaan kahdesta lähes täydellisestä luurangosta, joissa näkyy painaumia höyhenistä. Molemmat yksilöt olivat vain 13 sentin pituisia poikasia. Vuonna 2002 kuvatun holotyypin löytöpaikasta ei ole varmaa tietoa, mutta se on saattanut tulla Liaoningista, Daouhugoun järvikerrostumista, joista on löydetty myös useita lentoliskoja ja sammakkoeläimiä. Samana vuonna Daouhugoun kerrostumista, Sisä-Mongolian alueelta kuvattiin myös toinen dinosauruksen poikasen luuranko, joka sai nimekseen Epidendrosaurus ninchengensis. Nykyään näiden kahden poikasen uskotaan edustavan yhtä ja samaa lajia, mutta lajin nimeämisestä on kiistelty. Epidendrosauruksen kuvaus julkaistiin Internetissä ennen kuin Scansoriopteryxin kuvaus ilmestyi painettuna, mutta Epidendrosauruksen kuvaus julkaistiin painettuna vasta myöhemmin. Lajinkuvauksia ja nimistösääntöjä valvovan asiantuntijatyöryhmä ICZN:n mukaan eläimestä tulee käyttää ensimmäisenä annettua nimeä, mutta se ei kuitenkaan hyväksy artikkeleiden verkkoversioita, joten lajista tulee käyttää nimeä Scansoriopteryx heilmanni.
Scansoriopteryxillä oli pitkät eturaajat ja käyrät varvasluut, mikä viittaa sen eläneen puissa. Dinosauruksen huomattavin piirre oli sen pidentynyt kolmas sormi. Vuonna 2015 kuvatulla lähisukuisella Yillä oli kehosta kolmanteen sormeen asti ulottuva nahkasiipi, jota tuki ranteesta kasvava luupiikki. Scansoriopteryxiltä tällaista ei tunneta, mikä saattaa johtua siitä, ettei luupiikki ollut vielä kasvanut tai luutunut poikasilla. Gregory S. Paulin mukaan puolimetrinen Yi saattaakin olla Scansoriopteryxin täysikasvuinen muoto. Scansoriopteryx käytti luultavasti ravinnokseen puissa eläviä hyönteisiä.
Sepsi-78
thumb|right|200px|Sepsin vuoden 2007 maalipörssin voittaja [[Edward Anyamkyegh|Edu on pelannut Veikkausliigaa KuPS:ssa.]]
Sepsi-78 on Seinäjoella toimiva jalkapalloseura. Se pelasi pääsarjassa kolme vuotta peräkkäin 1980-luvun alussa. Viimeinen kausi, jolloin seura on pelannut edustusjoukkuejalkapalloa (2014 mukaan lukien) on vuonna 2011 (Vaasan piirin Kutonen). Seuran virallinen nimi kokonaan on Jalkapalloseura Sepsi-78. Sepsi-78:n edeltäjä perustettiin vuonna 1930 nimellä Seinäjoen Palloseura eli SePS, mistä on johdettu nykyisen seuran nimi. Nimi jouduttiin muuttamaan, kun SePS meni konkurssiin vuonna 1977. Perustettaessa SePS:n lajeihin kuului jalkapallon lisäksi myös jääpallo. SePS:n tilalle perustettu Sepsi-78 pelasi kaudella 2007 jalkapallon Kakkosen C-lohkossa. Kakkoseen se nousi kaudeksi 2005. Viime vuosikymmeninä Sepsi on kunnostautunut "hissijoukkueena" Suomen kolmannen ja neljännen sarjatason välillä. Vuonna 2007 Sepsi-78:n edustusjoukkue yhdistyi TP-Seinäjoen vastaavan kanssa Seinäjoen Jalkapallokerhoksi, joten Sepsi panostaa nykyisin lähinnä juniorityöhön. Yhdistymisen jälkeen uutena edustusjoukkueena jatkoi Vitosessa pelannut seuran entinen kakkosjoukkue, joka putosi kaudeksi 2009 Kutoseen. Sepsillä oli vuonna 2008 noin 200 junioria, kun kolme vuotta aiemmin niitä oli ainoastaan 70. Vuonna 2010 Sepsissä pelasi noin 250 pelaajaa.
Alkutaival
(1930–1961)
Seinäjoen Palloseura eli lyhyemmin SePS perustettiin vuonna 1930 helmikuun 17. päivänä. Perustajana toimi 13 palloilumiestä. Seuran ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin voimistelunopettaja Niilo Joutsenlahti ja sihteeriksi Veli Kaakinen. Samalla lajeiksi päätettiin jalkapallo ja jääpallo. Pari ensimmäistä vuosikymmentä seura panostikin pääasiassa jääpalloon. Se pelasi tuolloin jääpallon Suomisarjassa ja jopa Mestaruussarjassa. Pääsarjajääpalloa Seinäjoella nähtiin yhteensä seitsemän kauden ajan vaihtelevin tuloksin. Tosin jalkapallossakin seuralla oli menestystä. Jo vuonna 1933 maan pääsarjassa pelannut Vaasan Palloseura kävi pelaamassa SePS:aa vastaan näytösluonteisia propagandaotteluja. Ensimmäisen kerran SePS pelasi Suomen jalkapallon toiseksi korkeimmalla sarjatasolla eli II-divisioonassa vuonna 1945, jolloin se sijoittui oman lohkonsa kuudenneksi. Kaudella 1946–1947 SePS oli jo II-divisioonan pohjoislohkon viides.
Seinäjoen Palloseura kävi vuonna 1947 pelimatkalla Ruotsissa. Samana vuonna SePS voitti jääpallossa Suomensarjan pohjoislohkon voittamalla kaikki kolme otteluaan. Niinpä se nousi Mestaruussarjaan. Nousun kannalta ratkaisevassa ottelussa kaatui Vaasan Palloseura Seinäjoen kapeikolla lukemin 6–2. Mestaruussarjan länsilohkossa SePS kukisti muiden muassa Helsingin Hukat. Kaudella 1947–1948 seura jäi jalkapallossa lohkonsa seitsemänneksi ja putosi alasarjoihin yli vuosikymmeneksi. Tammikuussa 1949 Seinäjoen Palloseura ry. rekisteröitiin yhdistysrekisteriin. Jääpallossa Mestaruussarjasta pudonnut joukkue otti jälleen vuonna 1952 Suomensarjan lohkovoiton voittamalla kaikki ottelunsa. Tärkein voitto oli toiseksi tulleen VPS:n kaataminen 2–0. Vuonna 1956 seura oli lohkonsa toinen tasapisteillä lohkon voittaneen VPS:n kanssa. Ratkaiseva oli ensimmäinen ottelu uudenvuodenpäivänä. Siinä SePS pelasi 3–3 tasapelin VPS:n kanssa kärsien kauden ainoan pistemenetyksensä. Niinpä VPS meni jatkokarsintaan paremman maalieronsa turvin.
Jalkapallon alasarjoissa SePS pelasi paljon paikallisotteluita. Muun muassa 1959 se pelasi piirisarjassa paikallispelejä kahdenkin seinäjokelaisen seuran kanssa ja jäi lohkonsa viimeiseksi. Samaisena vuonna SePS luovutti hallisarjassa. Kaudella 1960 SePS sai makoisan voiton pudotettuaan paikallisvastustaja TP-Seinäjoen Suomen Cupista heti ensimmäisellä kierroksella Pennasen ja Lundellin maaleilla. Lopputulos oli 1–2. Vuodelta 1961 mainittakoon, että SePS pelasi kauden päätösottelun paikallisvastustaja Sisua vastaan 387 katsojan edessä. Paikkana oli jo tuolloin SePS:n kotikenttänä toiminut Seinäjoen keskuskenttä. SePS voitti ottelun lopulta lukemin 3–1.
Jalkapallo ykköslajiksi
(1962–1976)
left|thumb|Seinäjoen Palloseuran logo.SePS palasi Suomen toiseksi korkeimmalle sarjatasolle kaudeksi 1962, jolloin se sijoittui yhdeksänneksi. Kausi 1963 toi kuitenkin jo lohkon neljännen sijan SePS:n jäätyä vain kaksi pistettä paikallisvastustaja Seinäjoen Sisun taakse. Seuraavakin kausi toi neljännen sijan, ja kaudella 1965 sijoitus oli kuudes. Paikallispelit kiinnostivat noihin aikoihin: esimerkiksi vuonna 1964 Sisun kotiottelua SePS:aa vastaan seurasi 1385 katsojaa, mikä oli ainakin vielä 1971 kauden jälkeen Sisun yleisöennätys. Vuonna 1966 SePS:n sijoitus lohkossaan oli yhdeksäs. Tuona vuonna seura alkoi keskittää voimansa jalkapalloon. Samalla loppuivat vuodesta 1963 kestäneet paikallispelit Sisua vastaan jälkimmäisen pudottua sarjaporrasta alemmas. Paikallispelit saivat kuitenkin jatkoa SePS:n tehtyä seuraavalla kaudella Sisulle seuraa. SePS:n sijoitus tuolla kaudella oli 11 eli viimeistä edellinen lohkossa, jonka kaksi viimeistä putosivat.
SePS pelasi kausilla 1964–1968 myös piirisarjaa, jossa se oli muun muassa kaudella 1964 luokka I:n toinen ja luokka II:n neljäs. Kaudella 1967 SePS:n A-juniorit pelasivat SM-sarjaa selviytyen lohkostaan jopa loppusarjaan. Siinä SePS jäi kuitenkin viimeistä edelliseksi jättäen taakseen vain helsinkiläisen Pajamäen Pallo-Veikot. Seuran aikuisilla ei kuitenkaan mennyt yhtä hyvin. Joukkue sijoittui piirisarjan luokan I lohkossaan kolmanneksi ja luokassa II sijoitus oli toinen. Kausi 1968 alkoi hienosti ja SePS kaatoi harjoitusottelussa huhtikuussa Seinäjoen lyseon kentällä Seinäjoen Työväen Urheilijat peräti 13–0. Tuossa ottelussa Reino Vaisto teki seitsemän maalia. Samana vuonna SePS osallistui maakuntasarjaan ja oli sen neljäs. Paikallisvastustaja TP:n murskaaminen kauden aikana lukemin 8–1 ja 6–0 oli kuitenkin hyvä suoritus. Reino Vaisto teki heti kauden ensimmäisessä sarjapelissä hattutempun, mikä enteili hyviä tuloksia. 1968 Vaisto tekikin peräti 32 maalia, mikä on seuran yhden kauden ennätys. Suomen Cupissa joukkue eteni kolmannelle karsintakierrokselle, mutta hävisi siellä HPP:lle lukemin 4–2. Piirisarjassa seuran menestys oli myös hyvää ja se voittikin I luokan lohkonsa. Näin se pääsi ottelemaan piirinmestaruudesta VPS:n ja VIFK:n keskinäisen ottelun voittajaa vastaan. Lohkovoitto varmistui, kun SePS löi Sisun lukemin 5–2 Vaiston maalattua neljästi.
Suomen toiseksi korkeimmalle sarjatasolle seura nousi jälleen kaudeksi 1972 ja oli heti lohkonsa kolmas. Seuran Paras maalintekijä oli jälleen kymmenen maalia tehnyt Reino Vaisto. Vuonna 1973 sijoitus oli kuudes. Tämä ei kuitenkaan ollut kauden paras saavutus, sillä seura pääsi toiseksi korkeimman sarjatason seurana Suomen Cupin loppuotteluun Helsingin Olympiastadionille, kun se pudotti välierässä Hakan jatkoajan jälkeen lukemin 4–1. Finaalissa SePS kuitenkin hävisi 2846 katsojan edessä Lahden Reippaalle lukemin 1–0. Voittomaalin teki Jari Litmasen isä Olavi. Lisäksi kausi 1973 toi mukanaan seuran sen hetkisen yleisöennätyksen, kun SePS:n kotiottelua HIFK:a vastaan oli seuraamassa 2191 katsojaa. Lisäksi SePS:n vierasottelussa Mikkelin Pallo-Kissoja vastaan katsomossa oli 3661 katsojaa, mikä oli pitkään I divisioonan toiseksi kovin yleisömäärä. Palloseuran kauden paras maalintekijä oli 17 maalia tehnyt Pentti Toivola, joka valittiin kauden jälkeen myös seuran vuoden parhaaksi pelaajaksi. Toivola on SePS:n nimekkäimpiä kasvatteja ja hän pelasi uransa aikana myös A-maajoukkueessa.
Kaudella 1974 SePS:n sarjasijoitus oli kolmas, mutta tuonkin kauden paras saavutus tuli cupissa. Tosin kyseessä oli Viking Cup, jonka finaalissa HJK oli parempi lukemin 1–0. Seuran kauden paras maalintekijä oli jälleen Toivola, joka paukutti yhdeksän häkkiä. Kauden parhaaksi pelaajaksi valittiin kuitenkin Jouko Karttunen. Kaudella 1975 Palloseuran sijoitus oli kuudes ja paras yleisömäärä oli vierasottelussa Kajaanin Palloilijoita vastaan. Tuota ottelua seurasi 2712 katsojaa. . Toivola oli jälleen seuran maalikuningas yhdeksällä maalillaan ja kauden parhaaksi pelaajaksi valittiin Raimo Vierikko.
Kaudella 1976 SePS oli divarin kolmas. Ennen kauden alkua joukkue oli kuvaillut itseään sanoilla kokenut, kestävä ja taistelunhaluinen. SePS:n kotiotteluissa kävi tuolla kaudella yhteensä 7047 katsojaa. Lisäksi I divisioonan joukkueista ainoastaan Lahden Kuusysi pystyi kasvattamaan yleisömääräänsä edelliskaudesta, jos sarjanousijoita ei oteta huomioon. Paras yksittäinen yleisömäärä kotiottelussa tuli MyPaa vastaan ja kirjattiin 1144. Paras maalintekijä oli jo neljännen kerran peräkkäin Pentti Toivola, joka teki seitsemän maalia. Maalipörssin toisen sijan jakoivat Risto Ikola, Hannu Rajaniemi ja Reino Vaisto viidellä maalillaan. Vuonna 1976 SePS selvisi Suomen Cupissa puolivälieriin, mutta siellä Tampereen Ilves pudotti SePS:n lukemin 2–1. Saman vuoden Viking Cupissa Haka kuitenkin pudotti joukkueen jo ensimmäisellä kierroksella lukemin 3–2. SePS:n kauden parhaaksi pelaajaksi valittiin Reijo Latvala.
Eurocupit ohi suun
(1977–1979)