cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Filip IV (Ranska)
Aluelaajennukset
Furnesin taistelu käytiin 9. elokuuta 1297, ja siinä Flanderin kreivi joutui ranskalaisten vangiksi, ja hänen joukkonsa pakotettiin perääntymään. Vihollisuudet päättyivät Vyve-Saint-Bavon rauhaan, jossa Filip Kauniin vastustajina olivat Englannin kuningas ja tämän kanssa liittoutunut Flanderin herttua, joka oli huolissaan Ranskan kuninkaan Flanderin kaupunkien porvaristoa kohtaan osoittamasta tuesta. Flanderin kreivi oli eräs harvoista jäljellä olevista feodaaliruhtinasta ja etsi monelta suunnalta tukea taisteluun Ranskan kuninkaiden hegemoniapyrkimyksiä vastaan.
Kemmons Wilson
thumb|220px|Wilsonin hauta Memphisissa Charles Kemmons Wilson (5. tammikuuta 1913 Osceola – 12. helmikuuta 2003 Memphis) oli yhdysvaltalainen yrittäjä, Holiday Inn -hotelliketjun perustaja.
Filip IV (Ranska)
Aluelaajennukset
Bruggen aamumessu
Kemmons Wilson
Wilson oli kotoisin köyhästä perheestä. Hän aloitti liikemiesuransa peliautomaattialalla ja osti sitten pienen elokuvateatteriketjun. Tarinan mukaan hän perusti motelliketjunsa epäonnistuneen perhelomamatkan jälkeen.
Filip IV (Ranska)
Aluelaajennukset
Ranskalaisten miehitettyä Flanderin kreivikuntaa kuuden vuoden ajan nousivat flanderilaiset kapinaan ranskalaisten tyranniaa vastaan 18. huhtikuuta 1302. Kaikki Bruggen kaupungin alueella asuvat yli tuhat ranskalaista sotilasta tapettiin aamuvarhaisella kasarmeihinsa. Tekoon syyllistyivät kaupungin porvarit ja käsityöläiset. Porvarit kiersivät aamuvarhain kaupungin talot ja pakottivat asukkaat sanomaan Schild een vrijend (”kilpi ja ystävä” flaamiksi). Ne, jotka eivät osanneet sanoa tätä oikein, tapettiin. (Samaa šibboletia käytettiin 1944 Hollannin vastarintaliikkeessä tunnistettaessa Gestapon agentteja.)
Kemmons Wilson
Vuonna 1941 Wilson meni naimisiin Dorothy Leen kanssa. Heillä oli viisi lasta: pojat Spence, Bob ja Kemmons sekä tytöt Betty ja Carole.
Filip IV (Ranska)
Aluelaajennukset
Kultaisten kannusten taistelu thumb|Kultaisten kannusten taistelu. Filip Kaunis lähetti ratsuväkensä eliittijoukot palauttamaan järjestystä ja kostamaan suuren tappion aiheuttaneen hyökkäyksen. Robert d’Artoisin johtamat joukot kärsivät murskaavan tappion Kortrijkin (Coutrain) kaupungin luona, ja voittonsa merkiksi flaamit ripustivat 11. heinäkuuta 1302 Koortrijkin Notre-Damen kirkon kattoon sotasaaliksi saadut 4 000 kannusta. Flaamien jalkaväki oli järjestynyt suureksi falangiksi maastoon, johon oli kaivettu esteitä ja vedellä täytettyjä hautoja. Ranskalaisten ratsuväki houkuteltiin rynnäkköön, ja se ratsasti suoraan vesiesteisiin. Hevoset hukkuivat niihin, ja vastarynnäkön tehnyt flaamien jalkaväki kukisti raskaasti haarniskoidut ritarit, jotka eivät vesiesteitä täynnä olleessa maastossa kyenneet puolustautumaan eivätkä järjestäytymään rintamaan taistellakseen jalan.
Filip Kauniin hetki koitti 18. heinäkuuta 1304, kun hän suoritti invaasion Flanderiin. Hän saavutti Mons-en-Pévèlen taisteluissa 18. elokuuta 1304 voiton flaameista. Tällöin hän liitti valtakuntansa yhteyteen Flanderin ranskankieliset alueet Lillen, Douain ja Béthunen. Kuitenkin virallinen liittäminen tapahtui vasta vuonna 1314 Athis-sur-Orgen rauhassa.
Kemmons Wilson
Vuonna 2002 Memphisin yliopisto nimesi hotelli- ja ravintola-alan oppilaitoksensa Holiday Innin perustajan mukaan: Kemmons Wilson School of Hospitality and Resort Management.
Filip IV (Ranska)
Paavin vallan kukistaminen
Filip ei edeltäjiensä tavoin ollut halukas alistumaan paavin valtapyrkimyksille, vaan tahtoi olla suvereeni herra omassa kuningaskunnassaan. Tästä oli väistämättä seurauksena pitkäaikaiseksi muodostunut konflikti paavin kanssa.
Vuonna 1296 leimahti ensimmäinen konflikti, kun Filip määräsi papiston maksamaan veroja. Paavi protestoi vedoten bullaan, joka kielsi kuningasta verottamasta papistoa, mutta paavin piti antautuman maallisen ruhtinaan edessä. Vuonna 1301 Filip pidätytti erään piispoista, minkä seurauksena paavi nostatti voimakkaan vastarinnan Filipin harjoittamalle politiikalle. Paavi kutsui kaikki Ranskan piispat valmistelemaan Ranskan kuningaskunnan reformia ja sen kuninkaan rankaisemista. Suurin osa piispoista jätti kuitenkin noudattamatta kehotusta. Syynä olivat heidän näkemyksensä niin sanotusta gallikaanisesta kirkosta, jonka mukaan kirkko ei saanut olla missään vaiheessa riippuvaisempi paavista kuin valtakunnan kuninkaasta.
Filip IV joutui vuonna 1302 riitaan paavi Bonifatius VIII:n kanssa. Paavi vaati bullassaan Unam Sanctum kaikkien elollisten alistumista paavin tahtoon. Saadakseen tukea taistelussa paavia vastaan Filip IV kutsui kokoon valtiosäädyt (États généraux). Bonifatiuksen vaatimukset ja sekaantuminen politiikkaan johtivat lopulta vakavaan välirikkoon. Filip IV:n kansleri, Guillaume de Nogaret, julisti Bonifatiuksen harhaoppiseksi, ja paavi puolestaan julisti Filip IV:n pannaan. Filip antoi vangita Bonifatiuksen 7. syyskuuta vuonna 1303 Anagnin kylässä Italiassa, jossa paavi oli viettämässä kesäänsä. Paavi Bonifatius VIII kuoli pian vapauttamisensa jälkeen.
Paavi Bonifatius VIII:n seuraajat Benedictus XI (1303–1304) ja Klemens V (1305–1314), joka oli entinen Bordeaux’n piispa, halusivat lopettaa paavin ja Ranskan välisen konfliktin. Kuitenkin he epäilivät ja pelkäsivät Roomassa vallalla ollutta ranskalaisvastaista ilmapiiriä. Näin paavit muuttivat Avignonin kaupunkiin, joka oli jo aiemmin ollut osittain paavien hallitsema. Paavit jäivät kaupungin asukkaiksi aina vuoteen 1376 saakka. Tätä aikaa kutsutaan Avignonin vankeudeksi.
Filip IV Kauniin voitto paavinvallasta varmisti kristillisten kuninkaiden täydellisen itsenäisyyden suhteessa paaveihin.
Temppeliherrat
thumb|Temppeliherroja poltetaan roviolla Pariisissa. Vuoden 1306 kapinoiden yhteydessä Filip IV Kaunis oli paennut Temppeliherrojen turvaan, ja sen Temppeliherrat soivat hänelle siitä suurempaa numeroa tekemättä. Tähän nöyryytykseen on lisättävä vielä Filipin oma halu Temppeliherrojen jäsenyyteen, joka häneltä kuitenkin evättiin. Lisäksi Filip Kauniilla oli pysyvä rahapula, jota hänen jatkuvat sotansa vaativat; hänellä ei ollut keinoja lisätä papiston verotusta, ja hän oli ajanut pois maasta juutalaiset ja lombardit, joiden omaisuuden hän oli takavarikoinut. Nämä operaatiot eivät olleet tuottaneet kuitenkaan riittävästi varoja valtion kassaan.
Filip IV oli velkaantunut pahasti Temppeliherrain ritarikunnalle, ja hän päätti hyökätä tätä oman aikansa pankkiirijärjestelmää vastaan. Varhain 13. lokakuuta 1307 Guillaume de Nogaret’n johtamat joukot suorittivat salaisen operaation ja pidättivät lähes kaikki Ranskan alueella olleet temppeliherrat. Seuranneessa oikeudenkäynnissä, jossa käytettiin kiduttamalla saatuja todisteita, noin 50 temppeliherraa poltettiin roviolla. Heitä syytettiin kerettiläisyydestä, sodomiasta ja moraalittomuudesta. Myös järjestön suurmestari Jacques de Molay tuomittiin roviolle vuonna 1314. Samalla Temppeliherrojen hallinnassa ollut omaisuus takavarikoitiin. Filip IV sai paavi Klemens V:n asettumaan Avignoniin 1309, ja vuonna 1312 hän taivutteli Klemens V:n suostumaan siihen, että Temppeliherrain ritarikunta hävitettiin lopullisesti.
Legendan mukaan kovaonninen Jacques de Molay olisi viime sanoikseen haastanut sekä paavin että Filip IV:n vastaamaan teoistaan vielä vuoden sisällä Jumalan eteen taivaalliseen tuomioistuimeen.
Avioliitto ja lapset
thumb|Filip Kauniin perhe. Miniatyyri 1300-luvulta. Vasemmalta oikealle: Kaarle IV Kaunis, Filip V Pitkä, Isabella de France, Filip Kaunis, Ludvig X ja [[Kaarle (Valois).]] Puoliso: Filip IV avioitui 14. elokuuta 1284 Johanna Navarralaisen (1273–1305), Navarran kuninkaan Henrik I:n ja Artoisin Blanchen vanhimman ja ainoan lapsen kanssa, ja Filip sai itselleen avioliiton myötä tittelin Navarran kuningas. Jeanne oli hallinnut Navarraa äitinsä holhoojahallinnon alaisuudessa jo vuodesta 1274 lähtien.
Phil Cummings
Phil Cummings on yhdysvaltalainen Emmy-palkittu animaattori, joka on toiminut satunnaisesti ohjaajana, josta hänet palkittiin Anniella vuonna 2005.
Filip IV (Ranska)
Epäonnea lasten avioliitoissa
Useiden onnettomuuksien sarja kohtasi Kapetingien dynastiaa; todennäköisesti vakavin oli kuninkaan kahden miniän aviorikos. Margareeta Burgundilainen (1290-1315), joka oli Kapetingien sukua ja Burgundin herttuan Robert II:n (1248–1306) ja Ranskan Agneksen (1260–1325) tytär sekä sisarukset Jeanne ja Blanche de Bourgogne, jotka olivat Burgundin kreivin Otto IV ja Artoisin Mahaut’n tyttäriä, syyllistyivät aviorikokseen tai aviorikoksen avunantoon. Heidän aviopuolisonsa olivat kolme kuninkaan poikaa ja siten tulevaa kuningasta, eli Ludvig X, Filip V ja Kaarle IV.
Huhtikuussa vuonna 1314 tämä skandaali tuli julkiseksi, ja toisena osapuolena olivat veljekset Philippe ja Gautier d’Aunai, jotka olivat hovipalvelusta suorittavia ritareita. Veljekset tuomittiin majesteettirikoksesta ankarimman mukaan: rangaistuksena oli niin sanottu kolminkertainen kuolemantuomio.
Margareeta Burgundilainen tuomittiin menettämään hiuksensa, ja hänet saatettiin mustalla kankaalla verhoiluilla rattailla Château-Gaillardin linnoitukseen. Siellä hänet sijoitettiin melko avonaiseen selliin, ja hän kuoli vuonna 1315 – huhujen mukaan hänet olisi määrännyt kuristettavaksi hänen aviomiehensä Ludvig X ja varsinaisen likaisen työn olisi tehnyt muuan Artoisin kreivi Robertin uskottu palvelija.
Blanche de Bourgogne joutui myös luopumaan hiuksistaan, mutta sai muuten osakseen erityiskohtelun. Hän joutui viettämään seitsemän vuotta maanalaisessa sellissään, jonka jälkeen hänen sallittiin ryhtyä nunnaksi. Jeanne de Bourgogne, tulevan kuninkaan Filip V:n puoliso suljettiin Dourdanin linnoitukseen, koska hän oli salannut tiedon aviorikoksesta. Äitinsä tukemana hän teki sovinnon miehensä kanssa ja saattoi tämän jälkeen palata hovin elämään.
Kuolema
thumb|Filip Kauniin hauta [[Saint-Denis’n basilikassa.]] Oliko kyseessä temppeliherrojen kirous vai yksinkertainen onnettomuus, kun marraskuussa 1314 Filip Kaunis joutui Oise-joen rannalla onnettomuuteen ja putosi hevosen selästä. Kolme vuorokautta myöhemmin 29. marraskuuta 1314 Filip IV Kaunis kuoli 46-vuotiaana Fontainebleaun linnassa – samassa, jossa hän oli syntynytkin. Hän oli hallinnut Ranskaa rautaisella otteellaan 29 vuotta.
Filip IV haudattiin edeltäjiensä tavoin Saint-Denis’n luostarin basilikaan. Vallankumouksen (1793) melskeissä hänen hautansa tuhottiin, kuten muidenkin basilikaan haudattujen henkilöiden.
Prangli
Prangli on saari Viron pohjoisrannikolla Suomenlahdella Viimsin kunnassa. Kokoa saarella on 6,44 km² ja asukkaita noin 100. Prangli on Viimsin kunnan ainoa pysyvästi asutettu saari. Se on yksi kahdeksasta asutetusta Viron pienestä saaresta. Vaikka saari kuuluu Viimsin kuntaan, sillä on jonkinasteinen itsehallinto.
Maantiede
Prangli sijaitsee Viimsin niemestä noin 9 kilometriä merelle päin. Pisimmästä kohdastaan Prangli on 5,75 kilometriä pitkä. Saaren maaperä koostuu lähinnä moreenista. Saaren rannat ovat sen länsiosassa kivisiä ja itäosassa hiekkaisia. Saaren korkein paikka Kullamägi on korkeudeltaan 10 metriä merenpinnasta. Pranglilla on useita siirtolohkareita, joista suurimmat ovat Punane kivi ja Kotkakivi. Suurin osa saaresta on mäntymetsää, mutta siellä on myös ranta- ja lehtoniittyjä. Prangli muodostaa yhdessä Aksin ja Kerin saarten kanssa selänteen Suomenlahdella. Linnuista saarella tavataan muun muassa punajalkavikloa ja suosirriä. Yhteensä eri lintulajeja on saarella noin 40. Luonnon suojelemiseksi saarelle on perustettu Pranglin suojelualue, joka käsittää saaren kaakkoisosan ja läheisen Aksin saaren. Osa saaresta on myös Natura 2000 -aluetta. Saarella on kolme kylää, Lääneotsa, Idaotsa ja Kelnase. Saaren satama sijaitsee Kelnasessa.
Historia
Pranglin saari nousi merestä noin 3 500 vuotta sitten. Saari on mainittu kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1387 nimellä Rango. Maininta on tekstistä, jolla Kallaveren moisiolle annettiin kalastusoikeudet saarella. Lähteestä ei käy ilmi oliko saarella asutusta vai ei. Saaren asuttivat luultavasti 1200- tai 1300-luvuilla ruotsalaiset. Myöhemmin saarelle tuli virolaisia ja suomalaisia kalastajia ja hylkeenpyytäjiä. Ruotsalaiset ja muut asukkaat virolaistuivat 1600-luvulla. Vuosina 1397-1549 saari kuului Maardun moisiolle ja sen jälkeen vuoteen 1847 saakka Haljavan moisiolle. Vuodesta 1847 vuoteen 1899 saaren omistivat tallinnalaiset kauppiaat. 1848 vihittiin käyttöön Laurentsiuksen kirkko, joka rakennettiin Suomen Sipoosta tuoduista lankuista. Vuonna 1934 saarella oli 469 asukasta. Toisen maailmansodan lopputuloksena saari joutui muun Viron kanssa Neuvostoliiton miehittämäksi. Vuonna 1949 saarelle perustettiin Noor-Kaardiväg-niminen kolhoosi, joka yhdistettiin vuonna 1961 Kirovin kalastuskolhoosiin. Vuonna 1994 saarella asui 146 henkilöä. Nykyisin vakituisia asukkaita on alle 100 vaikkakin saarelle rekisteröityneitä on 135.
Pranglilla oli vuosina 1942–1944 suomalaisen 44. radio- ja ilmavalvontakomppanian valvonta-asema.
Ballad of Easy Rider
Ballad of Easy Rider on The Byrdsin kahdeksas studioalbumi, joka julkaistiin lokakuussa 1969. Tunnetuimpia kappaleita ovat sen nimikappale sekä cover "Jesus Is Just Alright", jossa Byrds teki debyyttinsä gospel-musiikin saralla. Toisin kuin edellinen studioalbumi, Dr. Byrds & Mr. Hyde, Ballad of Easy Rider sai kriitikoilta myönteisen vastaanoton.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Mikael Storsjö
thumb|220px|Storsjö vuonna 2009 Mikael Storsjö (s. 22. joulukuuta 1957) on suomalainen tietokoneyrittäjä, journalisti ja kansalaisjärjestöaktiivi. Suomessa Storsjö sai julkisuutta lokakuussa 2004, kun hän siirsi Liettuassa kielletyn Kavkaz Centerin nettisivut Suomessa olevalle palvelimelleen, jonka Suojelupoliisi takavarikoi. Syntyneessä julkisessa keskustelussa katsottiin yleisesti että viranomaiset olivat toimenpiteillään rikkoneet sananvapautta. Storsjö on näiden tapahtumien jälkeen jatkanut Kavkaz Centerin tukemista tarjoamalla julkaisulle palvelintilaa sekä Suomessa että Ruotsissa.
Ben Halloran
Ben Halloran (s. 14. kesäkuuta 1992 Cairns) on australialainen jalkapalloilija.
Mikael Storsjö
Kavkaz Centerin ylläpito Suomessa
Kavkaz Center on Internet-uutistoimisto, joka julkaisee uutisia Tšetšenian ja Kaukasian tapahtumista mujahideen-soturien näkökulmasta. Sen uskotaan olevan entisen Itškerian "tiedotusministerin" Movladi Udugovin hallinnassa. Udugov itse kuuluu radikaaleihin islamistitaistelijoihin. Julkaisun toiminta on epämieluisa alueella sotaa käyvälle Venäjälle, joka korkeinta valtionjohtoa myöten on pyrkinyt diplomaattisin keinoin estämään sivuston julkaisemisen eri maissa, näin myös Suomessa. Venäjän ulkoministeri Sergei Lavrov on sanonut että sivustoa käytetään "terroristiseen toimintaan kiihottamiseen." Julkaisun puolustajat taas katsovat moniarvoisen uutisvälityksen edellyttävän että konfliktin molemmat osapuolet saavat näkemyksensä julkisuuteen.
Ben Halloran
Jalkapallomaajoukkue
Halloran debytoi Australian maajoukkueessa 2014. Hän kuului Australian joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 2014. Hän on pelannut kuusi maaottelua.
Mikael Storsjö
Kavkaz Centerin ylläpito Suomessa
Sivusto suljettiin Venäjän pyynnöstä Liettuassa syksyllä 2004 Beslanin koulukaappauksen jälkeen sen julkaistua Šamil Basajevin viestin, jossa hän otti vastuun tapahtuneesta. Storsjö tarjosi tämän jälkeen julkaisulle palvelintilaa web-hotellissaan. Ulkoministeri Erkki Tuomioja kirjoitti tällöin omilla verkkosivuillaan, että kun tieto sivujen avaamisesta tuli hänen tietoonsa, niin "meillä ryhdyttiin välittömästi toimiin niiden sulkemiseksi" ja että sivut oli suljettu.
Myöhemmin Tuomioja ilmoitti, että "viranomaistoimet saattoivat käynnistyä samaan aikaan tai sen jälkeen, kun tieto niiden avaamisesta tuli ulkoministerille, mutta ne eivät perustuneet minkäänlaisiin ohjeistuksiin ulkoministeriöstä, jonka toimivaltaan nämä asiat eivät todellakaan kuulu." Suojelupoliisin vt. johtajan Hannu Moilasen mukaan Supo kuitenkin sai toimilleen korkean tason tuen: "Olimme koko ajan hyvässä yhteistyössä valtiojohtoon, joka siunasi toimintamme ja piti sitä hyvin tarpeellisena.".
Vierailullaan Suomessa Venäjän pääministeri Mihail Fradkov kiitti Matti Vanhasta Kavkaz Centerin verkkosivujen sulkemisesta. Kun toiminta Suomessa oli estetty Storsjö siirsi Kavkaz Centerin palvelimilleen Ruotsiin, mutta avasi sivuston myöhemmin laillisuuden varmistuttua uudestaan myös Suomessa.
Venäjän Suomen-suurlähettiläs Vladimir Grinin kyseli tällöin Suomen kansanedustajilta, miksi kavkazcenter.comin ylläpito edelleen sallittiin eikä siihen oltu puututtu. Asiasta käydyn kansalaiskeskustelun siivittämänä kansanedustajat vastasivat, että Suomessa on sananvapaus eivätkä poliitikot voi eivätkä halua puuttua sivuihin, elleivät ne riko lakia.
Storsjö on joutunut kädenvääntöön viranomaisten ja Venäjän suurlähettilään kanssa myös Ruotsissa. Ruotsissa on todettu tuomioistuimessa ja myös sananvapautta valvova oikeuskansleri on todennut, että sivuston sisältö on täysin laillista eikä perusteita sen sulkemiseksi löydy.
Kavkazcenter.com sivuston saama suuri julkisuus Suomessa ja tapahtuman merkitys selittyy sananvapauteen liittyviin periaatteellisiin kysymyksiin, ja tapausta kommentoitiin laajasti Suomen mediassa ja lehtien pääkirjoituksissa. Tämä keskustelu oli omiaan selkeyttämään rajanvetoa tuomioistuinten ja poliisin toimivallan välillä sananvapauskysymyksissä.
Väitetty taloudellinen tuki tšetšeenikapinallisille
Storsjö ilmoitti toukokuussa 2005 Turun Sanomien haastattelussa keräävänsä rahaa lahjoituksin, jotka voi ohjata yhdistykselle nimeltä ”Kaukasialaisen tiedonvälityksen tuki”, josta rahat ohjataan Kavkaz Centerin tukemiseen. Hän kuitenkin myönsi, että rahat ohjautuvat tšetšeenikapinallisille, joissa on mukana myös ”terrorismiin taipuvaisia” elementtejä. Asian uutisoi alun perin Aamulehti ja Mikael Storsjö on itse sanonut kyseessä olleen uutisankka, eikä mitään Kaukasialaisen tiedonvälityksen tuki ry:tä ole ollut olemassa. Myöskään Google ei löydä tietoja kyseisestä yhteisöstä kyseisiä uutisia lukuun ottamatta, eikä väitetyn nimistä yhdistystä löydy yhdistysrekisteristä.
Kiinni ottaminen Odessassa
Ukrainan viranomaiset ottivat tiistaina 26.8.2008 Mikael Storsjön kiinni Odessassa, koska hän on Venäjän federaation epätoivottujen henkilöiden luettelossa. Storsjö vapautettiin torstaina 28.8.2008, ja Ukraina joutui pohtimaan sitä, millä perusteilla se voi kieltää pääsyn maahan vastaisuudessa.
Oikeusjuttu tšetšeenien maahantulon järjestämisestä Suomeen
Kesäkuun alussa 2009 Storsjö ilmoitti järjestäneensä humanitäärisistä syistä kaikkiaan viitisenkymmentä maanpaossa elävää tšetšeeniä Turkista Suomeen. Hän kertoi myös Rajavartiolaitoksen epäilevän häntä törkeästä laittoman maahantulon järjestämisestä huhtikuussa 2009.
24.3.2011 Vantaan käräjäoikeudessa alkaneessa oikeudenkäynnissä syyttäjä Mikko Sipilä syytti Storsjötä kaikkiaan kolmesta laittomasta maahantulon järjestämisestä, joista yhtä hän piti törkeänä. Hän vaati Storsjölle rangaistukseksi vankeutta. Väitetyt rikokset olivat tapahtuneet vuosina 2007–2010. Syyttäjän mukaan Storsjö oli seitsemällä eri kerralla tuonut Istanbulista Suomeen 22 tšetšeeniä, joista yhdeksän oli ollut alaikäisiä. Näillä ei ollut ollut Suomeen tuloon oikeuttaneita matkustusasiakirjoja. Syyttäjä oli myös sitä mieltä, että vaikka Storsjö ei ollutkaan saanut toiminnastaan rahallista hyötyä, hän oli kuitenkin hyötynyt siitä muulla tavoin, eli niittämällä ”mainetta ja tiettyjen piirien kunnioitusta”.
Storsjö kiisti saaneensa hyötyä maineensa kasvamisen muodossa. Hän oli tuonut toimintansa esiin julkisuudessa vasta, kun rajavartiolaitos oli kertonut häneen kohdistuvista rikosepäilyistä. Itse asiassa hänelle oli koitunut toiminnastaan taloudellisia tappioita, sillä hän oli maksanut tulijoiden lentoliput välille Istanbul–Helsinki–Pietari omasta ja yrityksensä varoista. Storsjö kiisti rikkoneensa Suomen lakia. Hänen mukaansa rikoslaki sallii ihmisten maahantulon järjestämisen, jos teolle on hyväksyttävä syy. ”Olen päättänyt auttaa näitä ihmisiä, ja olen tehnyt sen tietoisella riskillä”, hän sanoi.
Syyttäjä ilmaisi tyytymättömyytensä oikeuden päätökseen, joten tapausta käsiteltiin vielä hovioikeudessa. Helsingin hovioikeus muutti helsinkiläisyrittäjä Mikael Storsjön käräjäoikeudesta laittoman maahantulon järjestämisestä saaman vapauttavan tuomion ehdolliseksi vankeusrangaistukseksi. Storsjö tuomittiin neljän kuukauden ehdolliseen vankeuteen. Storsjö on ilmoittanut hakevansa valituslupaa korkeimmasta oikeudesta.
Häirintä
Storsjö on kertonut, että hänen kotonaan on käyty useita kertoja häiriömielessä, mm. tehty ristinmuotoisia kuvioita, mikroaaltouunista on löytynyt tiettyjä kirjoja, kylpyhuoneen peiliin on tehty punainen ortodoksinen risti jne. Storsjö on dokumentoinut tapaukset valokuvaamalla. Hän on saanut myös uhkauskirjeitä. Tapaukset hän on ilmoittanut Suojelupoliisille.
Poliittinen toiminta
Storsjö oli Vihreän liiton kunnallisvaaliehdokkaana Helsingissä 2008. Hän sai 106 ääntä, jolla ei tullut valituksi.
Howard Fast
Howard Melvin Fast (11. marraskuuta 1914 New York, Yhdysvallat – 12. maaliskuuta 2003 Greenwich, Connecticut, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka tunnettiin myös kirjailijanimillä E. V. Cunningham ja Walter Erickson.
Fast tunnettiin radikaalina kirjailijana, jonka aiheita olivat muun muassa Yhdysvaltojen varhaisvaiheet, intiaanien asema sekä ammattiyhdistysliike. Hän kirjoitti myös salapoliisiromaaneja ja trillereitä. Fast sai Stalinin rauhanpalkinnon vuonna 1953.
Kirjapaino E. Kuronen
Kirjapaino Erkki Kuronen Oy oli suomalainen 1970-luvulta vuoteen 1992 asti toiminut kirjapaino. Se tuli tunnetuksi erityisesti painamistaan musiikkialbumien ja -kasettien kansista. Kirjapaino E. Kuronen vastasi kotimaisten artistien lisäksi myös useiden ulkomaisten levyjen suomalaisten painosten kansista.
Yrityksella oli tapana painaa oma logonsa albumien kanteen. Varsinkin ulkomaisten artistien levyjen ollessa kyseessä, herätti tapa kummastusta sekä myös ärtymystä musiikinharrastajien keskuudessa.
Marvin Anderson
Marvin Anderson (s. 12. toukokuuta 1982 Trelawny, Jamaika) on jamaikalainen 200 metrin juoksija.
Anderson sijoittui 2000 Santiago de Chilen nuorten MM-kisoissa 200 metrillä kuudenneksi ajalla 21,06 ja oli samoissa kisoissa mukana Jamaikan joukkueessa, joka sijoittui viidenneksi 4 x 100 metrin viestijuoksussa. Osakan MM-kisoissa 2007 Anderson juoksi 200 metrillä kuudenneksi ajalla 20,28. Hän oli samoissa kisoissa mukana Jamaikan pikaviestihopeaa voittaneessa joukkueessa. Pekingin olympialaisissa 2008 hän keskeytti 200 metrin juoksun puolivälierissä.
Anderson jäi kesällä 2009 Jamaikan mestaruuskilpailuissa kiinni piristeen käytöstä yhdessä Yohan Blaken, Allodin Fothergillin, Lansford Spencen ja Sheri-Ann Brooksin kanssa. Brooksia lukuun ottamatta he saivat kolmen kuukauden kilpailukiellon. Daegun MM-kisoissa 2011 hän karsiutui 200 metrin alkuerissä.
Viljo Vesterinen
Viljo ”Vili” Vesterinen (26. maaliskuuta 1907 Terijoki, Kivennapa – 18. toukokuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen harmonikansoittaja ja säveltäjä.
Tausta
Viljo Vesterinen kävi aluksi muutaman viikon kiertokoulua ja pääsi kahdeksanvuotiaana nelivuotiseen kansakouluun Kuuterselässä vuonna 1915. Ensimmäisen kosketuksensa harmonikkaan Vilkka sai läheisessä Kokin talossa, jossa oli Pietarista hankittu kaksirivinen harmonikka. Vilkka ja Kokin perheen poika soittivat instrumenttia vuorotellen, Vilkan saadessa ajan myötä soittimesta myös säveliä irti. Joonas Vesterinen hankki perheeseen ensimmäisen kaksirivisen harmonikan vaihtamalla sen venäläiseltä upseerilta peräisin olleeseen Nagant-revolveriin Hermanni Kirjavaiselta. Aluksi harmonikkaa yritti soittaa keskimmäinen veli Rudolf, joka kuitenkin kyllästyi soittimen hankaluuteen pian. Pistoolivaihtokaupan esilletulo johti myös ikävyyksiin sisällissodan aikana ja jälkiselvittelyissä, joista Joonas Vesterinen lopulta kuitenkin selviytyi vahingoittumattomana. Kaksirivisestä tuli nyt Viljo Vesterisen ensimmäinen soitin, jolla hän jo seuraavana kesänä soitti paikallisia piirileikki- ja kansanlauluja. Hänen kerrotaan oppineen soittamaan poikkeuksellisen nopeasti, ja niin pojasta tuli pian kylän juhliin ja nurkkatansseihin kysytty soittaja.
Kaksitoistavuotiaana Vilkalla oli kokemusta jo useista soittopaikoista, myös häistä. Isä ja opettaja pitivät kuitenkin pelimannin ammattia epämääräisenä. Joonas toivoi pojastaan harjoittelijaa kauppapuotiin, missä tämän piti oppia liikemiehen ammatin alkeita. Vilkka sai kuitenkin paljon huomiota ja ansaitsi soitollaan, mikä vahvisti hänen omaa toivomustaan soittajan ammattiin ryhtymisestä. Erimielisyydet isän kanssa kiristyivät, ja poika lähti saamansa selkäsaunan jälkeen kotoaan kaksirivisen kanssa vain 14-vuotiaana. Hän asui aluksi kummisetänsä luona Uudellakirkolla, ja kerättyään soittamalla rahaa matkalippuun hän matkusti muutaman viikon kuluttua Viipuriin, jossa hänen Rudolf-veljensä oli jo suorittamassa asepalvelusta. Vesterisen saatua sattumalta tapaamaltaan kivennapalaiselta Jooseppi Leskiseltä ensimmäisen asunnon tämän yläkerran hellahuoneesta, hänen muusikonuransa Viipurissa saattoi alkaa marraskuun alussa 1921.
Elämä ja ura
Vesterinen opiskeli sellon- ja pianonsoittoa Viipurin musiikkiopistossa. Harmonikansoittajana hän oli itseoppinut, eikä hän tuntenut nuotteja ennen musiikkiopisto-opintojaan. Alkuaikoina Vili Vesterinen säesti eri muusikoita ja esiintyi 1920-luvun lopulla mm. kahviloissa ja säestäen sirkus- ja mykkäelokuvaesityksiä.
Vesterinen vaikutti Suomi Jazz Orkesterissa vuosina 1929–1931. Dallapé-orkesterissa hän työskenteli 1931–1938, jolloin hänestä tuli orkesterin keulakuva. Vuonna 1938 Vesterinen, Georg Malmstén, George de Godzinsky ja Eino Katajavuori lähtivät Dallapésta ja alkoivat kiertää Suomea omana ryhmänään, joka osoitti keräävänsä yleisöä siinä kuin kuuluisa orkesterikin.
Sota-aikana Vesterinen oli suosittu esiintyjä viihdytyskiertueilla ja Pallen (Reino Palmrothin) ideoimissa asemiesilloissa. Vuonna 1944 hän esiintyi Helsingin kaupunginorkesterin solistina, ja häntä pidetään konserttiharmonikan uranuurtajana Suomessa. 1940- ja 1950-luvuilla Vesterinen oli Suomen harmonikkamestaruuskilpailujen tuomariston jäsen. Hänen 50-vuotisjuhlakonserttinsa pidettiin Helsingin Messuhallissa 1957.
Vesterinen esiintyi myös muutamissa elokuvissa. Vuonna 1955 hänestä tehtiin osittain fiktiivinen elämäkertaelokuva Säkkijärven polkka.
Palkinnot
Vesterinen saavutti Pohjoismaiden harmonikkamestaruuden neljä kertaa vuosina 1934, 1936, 1938 ja 1939 sekä toisen palkinnon Göteborgin kansainvälisissä harmonikkakilpailuissa 1934. Vuonna 1960 PSO-levy-yhtiö myönsi tärkeimmille solisteilleen ja muusikoilleen Vesteriselle, A. Aimolle, Martti Jäppilälle ja Georg Malmsténille "kultaiset äänilevyt". Tämä oli tunnustus siitä, että nämä neljä miestä olivat säveltämällä, sovittamalla ja tulkitsemalla luoneet suomalaisen iskelmän, vaikka mikään heidän yksittäinen äänitteensä ei ollut saavuttanut kultalevyyn oikeuttanutta myyntiä.
Levytykset
Ensimmäisen levytyksensä Vesterinen teki vuonna 1929 ja viimeiset vuonna 1953. Hyvin monessa lähteessä on mainittu, että ”Kulkurin kaiho” olisi äänitetty uudestaan 1959, mutta kaikki versiot ovat uusintajulkaisuja vuoden 1947 äänityksestä.
Vesterisen tunnetuimmaksi kappaleeksi on jäänyt vuonna 1939 levytetty "Säkkijärven polkka". Kappale ei ole Vesterisen oma, mutta hänen esityksensä on sen tunnetuin versio. "Säkkijärven polkka" tunnetaan erikoisessa käytössä jatkosodan ajalta: kappaletta soitettiin yli kolme vuorokautta yhteen mittaan estämään vihollisen radiomiinojen laukaisu. Muita tunnettuja levytyksiä olivat "Metsäkukkia" (1931), "Hilpeä hanuri" (1936) ja "Valssi menneiltä ajoilta" (1939). 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa Vesterinen teki vielä useita levytyksiä Lasse Pihlajamaan kanssa, muiden muassa erittäin vaativat kappaleet "El Relicario" ja "Sinfoninen marssi" (1950). Viimeisen kerran hän vieraili levytysstudiossa vuonna 1953, kun Kauko Käyhkö lauloi hänen säestyksellään hänen säveltämänsä ja Aune Ala-Tuuhosen sanoittaman valssin "Soittajan kaipuu". Kaikkiaan levytyksiä on yli 130.
Perhe
Vili Vesterinen oli avioliitossa Toini Vesterisen (1921-1991) kanssa. Vesterisen lapsenlapsi on Vesterinen Yhtyeineen -bändin laulaja Tero Vesterinen.
Headless Cross
Headless Cross on Black Sabbathin neljästoista studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1989. Albumin aikalaisvastaanotto oli hyvä, ja se palautti yhtyettä yleisön tietoisuuteen varsinkin Euroopassa ja Britanniassa vaikeiden edellisvuosien jälkeen. Pohjois-Amerikassa albumin menestys jäi vaisuksi huonon promootion johdosta.
Myös yhtyeen kokoonpanoon tuli pysyvyyttä aiempien vuosien jatkuvien muutosten sijaan. Edellisestä kokoonpanosta yhtyeessä jatkoivat Black Sabbathin alkuperäisen kitaristin Tony Iommin lisäksi laulaja Tony Martin ja kosketinsoittaja Geoff Nicholls. Uutena jäsenenä mukaan tuli arvostettu rumpali Cozy Powell ja bassoa levyllä soitti studiomuusikko Laurence Cottle.
Albumin tunnetuimpia kappaleita ovat nimikappale ”Headless Cross” sekä ”When Death Calls”. Tony Iommi on kertonut pitävänsä albumia tärkeänä vaiheena yhtyeen historiassa, ja myös fanit arvostavat albumin korkealle yhtyeen katalogissa.
Taustaa ja äänitykset
Vuoden 1988 alkupuolella Black Sabbathin suosio oli pohjamudissa. Edellisenä vuonna ilmestynyt studioalbumi The Eternal Idol oli epäonnistunut kaupallisesti täysin ja pitkäaikainen yhteistyö Warner Bros. ja Vertigo Records -levy-yhtiöiden kanssa oli päättynyt. Yhtyeestä oli edellisen kokoonpanon hajottua jäljellä vain alkuperäisjäsen ja johtohahmo, kitaristi Tony Iommi ja jo useamman vuoden taustajäsenenä ollut kosketinsoittaja Geoff Nicholls. Lisäksi lehdistö oli keskittynyt enemmän yhtyeen lukuisiin miehistönvaihdoksiin kuin musiikkiin ja tunnettu brittiläinen rocklehti Kerrang! ilmoitti vuoden 1988 aprillipilana viihdelaulaja Tom Jonesin olevan Black Sabbathin uusi vokalisti.
Laulajana yhtyeessä jatkoi Tony Martin. Iommi ja Powell olivat harkinneet myös muita laulajia, mukaan luettuna Black Sabbathissa 1980-luvun alussa vaikuttanutta Ronnie James Dioa. Martinin laulua kuultuaan Powell halusi tämän kuitenkin jäävän yhtyeeseen. Vakituista basistia ei vielä löydetty, joten levyllä bassoa soitti studiomuusikko Laurence Cottle. Uuden levytyssopimuksen yhtye sai Miles Copelandin omistamalta I.R.S. Recordsilta.
Headless Cross nauhoitettiin syksyllä 1988 Woodcray-, Soundmill- ja Amazon-studioilla Britanniassa. Tuotannosta vastasivat Iommi ja Powell, ja äänittäjänä toimi Sean Lynch, joka myöhemmin tuotti mm. Judas Priestiä. ”Albumi nauhoitettiin nopeassa tahdissa,” kertoi Iommi myöhemmin. ”Halusimme Cozyn kanssa homman käyntiin emmkä aikailleet. Basistin etsinnän sijasta käytimme Laurencea, joka oli studiomuusikko.” Myös alkuperäisjäsen Geezer Butler in mahdollisesta paluusta oli puhetta. Butler ei kuitenkaan palannut yhtyeeseen.
Kappalemateriaali
Avausraita ”The Gates of Hell” on äänitehosteita sisältävä instrumentaali. Sitä seuraa nimikappale ”Headless Cross”, joka julkaistiin myös singlenä. Kappale rakentuu on Iommin riffin ja Powellin rumpukompin varaan, ja muistuttaa hieman yhtyeen ”Heaven and Hell” -klassikkoa. Kappaleen ja samalla koko albumin inspiraationa oli yhtyeen kotikaupunki Birminghamin lähistöllä sijaitseva kylä, jossa musta surma tappoi ihmisiä keskiajalla. Nimeä ehdotti kotiseutuhistoriasta kiinnostunut Martin, ja myös muut jäsenet tykästyivät siihen. Nopeatempoinen ”Devil & Daughter” julkaistiin sekin singlenä. Geoff Nichollsin kosketinsoittimet tukevat siinä Iommin riffiä. Kappale kertoo ”ihmisiä metsästävistä pirusta ja sen tyttärestä.” A-puolen viimeinen raita ”When Death Calls” on hidastempoinen ja raskas kappale, jossa on nopeampitempoinen väliosa. Se on nimikappaleen ohella albumin tunnetuimpia raitoja. Kitarasoolon soittaa Queenin Brian May, joka kuului Black Sabbathin jäsenten ystäväpiiriin. Kappaleen bassointro oli konserteissa basistiksi tulleen Neil Murrayn soolospotti. Myös Tony Martinin laulusuoritus on saanut arvostusta. ”Annoin kaikkeni laulaessa kappaletta studiossa,” kertoo Martin. ”Sen myötä siitä tuli todella haastava esittää livenä.”
B-puolen avaavat ”Kill in the Spirit World” ja ”Call of the Wild” muistuttavat tyyliltään 1980-luvun valtavirran heavy metalia. Jälkimmäisenä mainitun alkuperäinen nimi oli ”Hero”, mutta nimi muutettiin koska Black Sabbathin entisen laulajan Ozzy Osbournen vuonna 1988 julkaistulla sooloalbumilla No Rest for the Wicked oli samanniminen kappale. Kappale ”Black Moon” oli julkaistu vuotta aiemmin ”The Shining” -singlen B-puolena ja siitä nauhoitettiin nyt uusi versio. Päätösraita ”Nightwing” on pitkä ja hidastempoinen sävellys, jossa kuullaan myös akustista kitaraa. Muiden kappaleiden saatanallisista aiheista poiketen ”Nightwingin” sanoitus kertoo yöllä saalistavasta pöllöstä. ”Piru ei päässyt hiipimään siihen kappaleeseen,” totesi Powell myöhemmin. Kappaleen lopullisessa versiossa käytettiin Tony Martinin harjoitusottoa, koska Iommi ja Powell pitivät sitä lopulliseksi tarkoitettua lauluraitaa onnistuneempana.
Blues-vaikutteinen kappale ”Cloak & Dagger” kappale julkaistiin nimikappaleen singlen B-puolella ja albumin kuvavinyyli-painoksella A-puolen viimeisenä kappaleena.
Kansitaide
Albumin kansi on Kevin Winlettin suunnittelema ja siinä on kuva rististä. Takakannessa on sama risti, mutta ”päättömänä” (engl. headless). Britannian-versiossa kansi on mustavalkoinen, muualla maailmassa värillinen.
Julkaisu ja vastaanotto
Headless Cross julkaistiin huhtikuussa 1989 ja se sai positiivisen vastaanoton niin kriitikoiden kuin fanienkin keskuudessa. Singleinä julkaistiin kappaleet ”Headless Cross” ja ”Devil & Daughter” sekä joissain Euroopan maissa myös ”Call of the Wild”. Nimikappaleesta kuvattiin myös promovideo. Bassoa videolla soittaa studiobasistina toiminut Laurence Cottle. Uudeksi varsinaiseksi basistiksi tuli Cozy Powellin vanha soittokumppani, Whitesnakesta tuttu Neil Murray. Tämän kokoonpanon (Iommi, Powell, Martin, Murray ja kosketinsoittaja Geoff Nicholls) myötä yhtyeeseen tuli pysyvyyttä parin tulevan vuoden ajaksi aiempien vuosien jatkuvien muutosten sijaan.
Kaupallinen menestys oli kohtalaisen hyvää Britanniassa (listasijoitus 31.) ja Euroopassa, jossa albumi on Iommin mukaan yksi parhaiten myytyjä Sabbath-albumeja. Pohjois-Amerikassa albumin ja yhtyeen promootio jäi levy-yhtiön osalta vähäiseksi, ja sijoitus Billboard-listalla oli vasta 115.
Julkaisun jälkeen yhtye aloitti Yhdysvaltain-kiertueen touko-kesäkuussa 1989. Huonon promootion ja vähäisen lipunmyynnin vuoksi kiertue peruutettiin jo kahdeksan konsertin jälkeen. Suosio oli parempaa Britanniassa ja Euroopassa, missä yhtye kiersi saman vuoden syksyllä. Loppuvuodesta yhtye teki kiertueen Japanissa ja Neuvostoliitossa, missä se oli yksi ensimmäisiä länsimaisia rock-yhtyeitä. ”Sabbathin suosio oli todella korkealla Manner-Euroopassa ja Japanissa tuolloin,” kertoi Geoff Nicholls myöhemmin. ”Menestys oli jopa parempaa kuin Ozzyn aikana.”
Arvostus
Headless Cross on ajan myötä noussut Black Sabbathin suosituimpien albumien joukkoon, ja Tony Iommi on todennut pitävänsä albumia merkittävänä osana yhtyeen historiaa. Albumin myötä yhtye sai takaisin miehistönvaihdosten ja muiden ongelmien myötä menettämäänsä kunnioitusta.
Tämän päivän kriitikot ovat antaneet albumille pääasiassa positiivisia arvosteluja. AllMusic-sivuston Eduardo Rivadavia pitää Headless Crossia hyvänä lähtökohtana niille, jotka haluavat tutustua Osbournen ja Dion ulkopuoliseen Black Sabbathiin. Metal Crypt -sivuston arvostelussa albumia kuvaillaan ”vanhan hyvän ajan metallia ilman turhaa temppuilua”. Rocknworld-sivuston kriitikko pitää Headless Crossia ”yhtenä Sabbathin parhaista” ja Metal Observerin arvostelija pitää levyä "suositeltavana hankitana”, vaikka B-puoli ei nousekaan A-puolen tasolle.
Kielteisempiäkin arvioita on esitetty. Sputnikmusic-sivuston kriitikko kuvailee levyä ”epäonnistuneeksi yritykseksi muuttaa Sabbath power metal -yhtyeeksi”. Internet-kriitikko Mark Prindlen mukaan albumi on ”esimerkki 1980-luvun hevin alamäestä”.
Satamaneuvos
Satamaneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 7. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1985.
Michael Franck
Michael Carl Martin Franck (s. 11. joulukuuta 1954 Helsinki) on suomalainen dokumenttielokuvaohjaaja ja tuottaja, joka toimittuaan 1970-luvulla nuoriso- ja kunnallispoliitikassa siirtyi vuonna 1980 Yleisradion toimittajaksi. Hän toimi Ylen kirjeenvaihtajana Lähi-idässä. Vuonna 1985 hän perusti oman tuotantoyhtiön Franck Media Oy, joka haettiin konkurssiin syyskuussa 2016.
Ura
Hän tuli ylioppilaaksi Nya svenska samskolanista. Franck oli 1990-luvulla yhdessä Christian Moustgaardin kanssa helsinkiläisen paikallistelevisioyhtiön ATV:n perustajia. Michael Franckin kotimaista ja kansainväistä tunnustusta saanut tuotanto kattaa 25 vuoden ajalta yhteensä noin 50 dokumenttielokuvaa, joista suurin osa on esitetty televisiossa Ylellä, MTV3:lla ja Nelosella. Franck Median tuotanto keskittyi sen viime vuosina talouselämän ja yhteiskunnan historiallisiin prosesseihin. Yleisölle tunnettuja ovat MTV3-kanavalla vuodesta 2004 esitetty sarja Suvussa on yritystä, Jättiläisten synty (2008) ja Brändin takana (2009). Vuodesta 2010 MTV3 esitti Franck Median elinkeinodokumentit yhtenäisen sarjanimikkeen Menestyksen takana alla.
Franck aikoi 1980-luvun lopulla tuottaa pitkän animaatioelokuvan Sindbad, joka olisi perustunut Tuhannen ja yhden yön tarinoihin ja Kalevalaan. Hanke käynnistyi vuonna 1986. Kyseessä oli mittava kansainvälinen tuotanto, jota suunniteltiin ja rahoitettiin Suomessa. Elokuva oli alkujaan tarkoitus animoida Iranissa, mutta Irakin–Iranin sodan vuoksi tuotanto siirrettiin vuonna 1987 Suomeen ja vuonna 1989 lisärahoituksen saamiseksi suoraan Hollywoodiin. Sindbadin visuaalisen ilmeen suunnitteli alkujaan iranilainen animaattori Noureddin Zarrinkelk, Suomesta mukana olivat animaattori Sauli Rantamäki sekä sarjakuvapiirtäjät Anssi Rauhala, Jukka Murtosaari, Kivi Larmola ja Petri Hiltunen. Myöhemmin mukaan houkuteltiin myös animaatioalan ammattilaisia Yhdysvalloista, ohjaajaksi kiinnitettiin John Landis ja Seesamtien käsikirjoittaja Mark Saltzman muokkasi käsikirjoituksen uusiksi. Hanke kaatui Suomen 1990-luvun alun lamasta seuranneisiin rahoitusongelmiin vuonna 1992 ennen kuin elokuvaa saatiin tehtyä.
Syyskuussa 2016 Michael Franckin tuotantoyhtiö Franck Media Oy hakeutui konkurssiin. Franck Media työllisti noin 20 dokumenttialan ammattilaista. Yhtiön omistajiin kuuluivat pääomistajan Michael Franckin lisäksi Nina Pulkkis ja televisiojuontaja ja -tuottaja Peter Nyman.
Michael Franckin poika on dokumenttiohjaaja Arthur Franck.
Stadion Maksimir
thumb|Stadion Maksimir thumb|Stadion Maksimir Stadion Maksimir on Kroatian pääkaupungissa Zagrebissa sijaitseva urheilustadion.
Stadion vihittiin käyttöön vuonna 1912. Se on kuitenkin remontoitu useaan otteeseen. Stadionin nykyinen kapasiteetti on 34 375. Se on nimetty samannimisen kaupunginosan mukaan.
Stadionia käytetään pääasiassa jalkapalloon. Se on Dinamo Zagrebin ja Kroatian maajoukkueen kotikenttä. Stadionilla pelattiin 1976 EM-kilpailuja. Sillä pelattiin myös Messucupin toinen loppuottelu vuosina 1963 ja 1967.
Ala (Rooman armeija)
Ala oli Rooman armeijan sotilasyksikkö. Alalla tarkoitettiin eri aikoina eri yksikköjä. Tasavallan aikana alalla tarkoitettiin Rooman italialaisia liittolaisia. Tuolloin ala oli osapuilleen samankokoinen kuin roomalainen legioona. Siipeä tarkoittava nimi tuli siitä että tyypillisessä konsulin johtamassa armeijassa oli kaksi legioonaa keskellä ja kummallakin siivellä yksi liittolaisten ala. Keisariajalla ala tarkoitti auxilia-joukkojen ratsuväkeä joiden vahvuus oli joko 521 tai 768 miestä. Keisariajalla alaa johti joko prefekti tai tribuuni.
N-oireyhtymä
N-oireyhtymä on äärimmäisen harvinainen oireisto, jonka piirteisiin lukeutuvat jäykkyys, näkövamma, kuurous, kehitysvammaisuus, poikkeavuudet silmissä ja leukemiavaara. Peittyvästi periytyvänä pidetty X-linkittynyt oireisto kuvattiin vuonna 1974. N oli sukunimen alkukirjain vammautuneilla, joiden tapaukset kuvattiin oireyhtymän ensimmäisessä kuvauksessa.
Catherine Bazin
Catherine Bazin (s. 13. heinäkuuta 1950 Dijon, Côte-d'Or, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli kiekonheitto.
Bazin voitti Ranskan mestaruuden kiekonheitossa vuonna 1973. Samana vuonna hän heitti maansa ennätyksen kahdesti: 7. heinäkuuta hän sivusi Nicole Pierottin ennätystä 51,66 m ja pari viikkoa myöhemmin hän paransi ennätyksen tulokseen 52,92 m.
Luettelo televisiosarjan Ankronikka jaksoista
Alla on luettelo kaikista sarjan jaksoista alkuperäisellä kielellä. Joidenkin jaksojen kohdalla on myös suomenkielinen nimi jaksolle. Koska kaikki suomenkieliset nimet eivät ole varmoja, niin ainakin osassa Carl Barksin tarinoihin perustuvissa jaksojen nimissä se on suomennettu siten, kuin kyseinen Barksin tarinakin.
Ankronikka DVD-julkaisut
VOLUME 1:
VOLUME 2:
Ylleviivaus
Ylleviivaus viittaa tekstin yläpuolelle vedettyyn viivaan, jota keskiaikaiset kirjurit käyttivät merkitsemään tekstin lyhenteitä. Ylleviivaus on uudissana, jonka lähtökohtana on käytetty alleviivaus-sanaa.
Esimerkiksi ylleviivaus-tagin käyttö HTML-koodissa: teksti saa aikaan:
Unicodesta löytyy U+0305 "combining overline" eli yhdistettävä ylleviivaus ̅. Se eroaa U+0304:stä eli makronista (yläviivasta) siinä, että ylleviivauksen viiva on katkeamaton kirjainten välissä. ISO/IEC 8859-1:n 0xaf / Unicode U+00AF ¯:een usein kutsutaan sekä ylleviivausta että makronia. Sen viiva ei katkea tekstin yläpuolella.
Andrew Nabbout
Andrew Nabbout (s. 17. joulukuuta 1992 Melbourne) on australialainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Nabbout debytoi Australian maajoukkueessa 2018. Hän kuului Australian joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 2018. Hän on pelannut yhdeksän maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia.
Joniškisin kunnallispiiri
thumb|oikea|180px|Kunnallispiirin kartta
Joniškisin kunnallispiiri on yksi Liettuan kuudestakymmenestä kunnallispiiristä, joka sijaitsee Šiauliain läänissä maan lounaisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Latviaan. Vuonna 2008 kunnallispiirin väkiluku oli 30 123 asukasta. Hallinnollisena keskuksena toimii Joniškisin kaupunki.
Margitinsaari
Historia
thumb|215px|left|[[Unkarin Pyhä Margaret|Pyhän Margaretin hauta.]] Margitinsaari tunnettiin keskiajalla nimellä Jänissaari. Saari on saanut nimensä Unkarin kuninkaan Béla IV:n tyttären Margaretin mukaan. Béla oli vannonut, että antaisi tyttärensä Jumalalle, jos Unkari pelastuisi maahan hyökänneiltä mongoleilta ja hän pystyisi jälleenrakentamaan Unkarin uudestaan. Mongolit perääntyivätkin yllättäen, ja Béla lähetti tyttärensä luostariin. Margit kuoli saarella 29-vuotiaana.
Nunnat asuivat saarella lähes 300 vuotta, mutta he pakenivat 1541 Pozsonyiin (nykyinen Bratislava), kun osmanit uhkasivat Unkaria. Osmanit tuhosivat luostarin ja saarella olleen Mikaelinkirkon valloittaessaan Budapestin alueen. Rauniot löydettiin 1838 tulvan jälkeen, ja 20 vuotta myöhemmin pyhimykseksi julistetun Margitin hauta kaivettiin esiin.
Margitinsaari pysyi pitkään kehittymättömänä, mutta 1800-luvulla Habsburgeihin kuulunut aristokraatti rakennutti saarelle yksityisen metsästyspalatsin. Saari kehittyi hiljalleen puistokaupunginosaksi, jonne pääsi Budasta ja Pestistä siipirataslaivalla. Sinne rakennettiin myös 1800-luvulla hotelli ja kylpylä, ja saarelle perittiin pääsymaksu, jotta köyhä kansa pysyisi poissa saarelta. Margitin silta rakennettiin 1872–1876, mutta sillalta ei ollut aluksi yhteyttä Margitinsaareen, joka oli kauempana sillasta kuin nykyään. Tonavan sääntelyn yhteydessä 1800-luvun lopulla Margitinsaarta laajennettiin ja se yhdistettiin sen eteläpuolella olleeseen pienempään saareen. Yhdyssilta Margitin sillalle rakennettiin vuosina 1899–1900.
Nähtävyydet
thumb|215px|Margitinsaaren vesitorni. Margitinsaaren vanhin rakennus on 1100-luvulta olevan Mikaelinkirkon rauniot. Premonstratenssimunkit rakensivat kirkon 1100-luvulla, ja sen raunioista on löydetty vieläkin vanhemman kappelin perustukset. Osmanit hävittivät kirkon, mutta se rakennettiin uudelleen 1930-luvulla. Kirkon tornissa on Unkarin vanhin kirkonkello. Ilmeisesti munkit onnistuivat piilottamaan sen osmaneilta, ja se löytyi 1914, kun sen päällä kasvanut puu kaatui myrskyssä. Hyvin vanhoja ovat myös 1200-luvulla rakennetun dominikaaniluostarin ja -kirkon jäännökset.
Saaren keskivaiheella on vuonna 1911 rakennettu, suojeltu vesitorni. Torni on 57 metriä korkea, ja sitä käytetään nykyään näyttelytilana. Tornin juurella on 3 500 -paikkainen kesäteatteri, jossa järjestetään oopperaesityksiä kesäisin. Saaren pohjoiskärjessä lähellä japanilaista puutarhaa on transilvanialaisen Péter Bodorin suunnittelema musiikkikaivo. Bodor rakensi alkuperäisen kaivon Târgu Mureșiin 1820. Margitinsaaren kaivo on kopio siitä ja rakennettu 1936.
Saaren eteläosassa on olympiavoittajan ja uimarin Alfréd Hajósin suunnittelema Hajósin uimahalli, ja sen keskivaiheilla on suosittu Palatinuksen uimala. Saaren pohjoisosassa on kaksi hotellia. Miklós Ybl suunnitteli vuonna 1872 Hotelli Danubius Grandin, joka oli pitkään Budapestin hienoin hotelli. Se modernisoitiin toisen maailmansodan jälkeen. Sen vieressä on 1970-luvulla rakennettu Thermal. Kummassakin hotellissa on mahdollisuus kylpeä kuumissa lähteissä.
Arantxa Sánchez Vicario
Arantxa Sánchez Vicario (s. 18. joulukuuta 1971 Barcelona) on espanjalainen (katalaani) tennispelaaja. Hän on voittanut ammattilaisurallaan neljä Grand Slam -turnausta kaksinpelissä ja kuusi nelinpelissä.
Ura
Sánchez Vicario aloitti tenniksen peluun jo neljävuotiaana seuraten näin vanhempien veljiensä Emilio Sánchezin ja Javier Sánchezin esimerkkiä. Hän murtautui tennismaailman tietoisuuteen vuonna 1989 voitettuaan 17-vuotiaana maailmanlistan ykkösnaisen Steffi Grafin Ranskan avointen loppuottelussa. Hänestä tuli näin kautta aikain nuorin Ranskan avointen kaksinpelin voittanut pelaaja (16-vuotias Monica Seles rikkoi ennätyksen seuraavana vuonna).
Sánchez Vicarion suurin menestysvuosi oli vuosi 1994, jolloin hän voitti sekä Ranskan avointen että Yhdysvaltain avointen kaksinpelin mestaruuden. Hän voitti vuoden aikana yhteensä kahdeksan kaksinpeliturnausta. Hän otti neljännen ja viimeisen Grand Slam -voittonsa kaksinpelissä Ranskan avoimissa vuonna 1998. Hän on pelannut kaikkien neljän Grand Slam -turnauksen loppuottelussa vähintään kahdesti.
Sánchez Vicario nousi naisten kaksinpelin maailmanlistan kärkeen vuonna 1995 ja piti sijaa hallussaan kaksitoista viikkoa. Hän oli ensimmäinen nainen sitten Martina Navrátilován, joka on pitänyt samanaikaisesti hallussaan ykkösijaa sekä kaksinpelin että nelinpelin maailmanlistalla.