cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1900-luvun taidemusiikki
Yhdysvallat
Taidemusiikin perinteitä seuranneilla säveltäjillä oli kaikilla takanaan perinteinen musiikkikoulutus, ja useimmat heistä opiskelivat Euroopassa. Lähes kaikki merkittävistä säveltäjistä olivat opiskelleet sävellystä Ranskassa Nadia Boulangerin johdolla. Boulangerin ryhmän esikuvana oli Stravinskyn uusklassismi, ja 1920-luvulla heidän musiikissaan amerikkalaisuus kuului lähinnä vain jazzahtavissa rytmeissä. 1930-luvun lama herätti säveltäjien huomion musiikin asemaan yhteiskunnassa: monet yksinkertaistivat tyyliään ja alkoivat käyttää kansanmusiikkielementtejä voidakseen puhutella laajempaa kotimaansa yleisöä. Boulangerin oppilaisiin kuuluivat muun muassa Roy Harris ja Virgil Thomson sekä kuuluisimmaksi noussut Aaron Copland. Hänen varhaisteoksissaan kuuluvat jazzaiheet, mutta teokset ovat rytmiltään ja harmonialtaan varsin särmikkäitä, kuten esimerkiksi Piano Variations (1930). Copland muutti 1930-luvulla tyyliään yksinkertaisempaan ja kansanomaisempaan suuntaan, josta ensimmäinen näyte on orkesterisävellys El salón México (1936). Aiheeltaan ja luonteeltaan hyvin amerikkalaisia ovat myös suositut baletit Billy the Kid (1938), Rodeo (1942) ja Appalachian Spring (1944). Varsin suppeaksi ja epäyhtenäiseksi jääneellä myöhäiskaudellaan toisen maailmansodan jälkeen Copland kokeili kaksitoistasäveljärjestelmää, mutta hänen tunnetuimmiksi teoksiksiin jäivät aiemmat "populistiset" sävellykset.
Euroopan virtauksia seurasi myös Roger Sessions, mutta hän ei opiskellut Boulangerin johdolla, ja hänen tyylinsäkin oli varsin kaukana stravinskylaisesta uusklassismista: ekspressiivisyys, runsas kromatiikka ja jatkuvaan kehittelyyn perustuva muoto viittaavat pikemminkin Schönbergin suuntaan. Kun Copland ja muut sävelsivät kansanomaisia teoksiaan, Sessionsin tyyli muuttui yhä kompleksisemmaksi. 2. sinfonia (1946) on jo täysin kromaattinen, tekstuuriltaan rikas ja hyvin kontrapunktinen. Kompleksisuus ja tekninen vaikeus on hidastanut Sessionsin teosten suosion kasvua, mutta hänen yhdeksän sinfoniaansa nostavat hänet merkittävien sinfonikkojen joukkoon.
Yhdysvaltain kokeellisista säveltäjistä kenties merkittävin oli vuonna 1915 Ranskasta muuttanut Edgar Varèse. Varèsen musiikissa oli mullistavaa se, että sen painopiste on äänenvärissä, tekstuurissa ja rytmissä eikä niinkään soinnuissa ja motiiveissa, kuten siihen asti oli ollut tavallista. Varèsen futuristinen kiinnostus urbaaneihin ääniin herätti hänessä jo varhain toiveen, että koneiden avulla voitaisiin luoda uusia soittimia ja rikastaa mahdollisten sointien kirjoa. Varèse oli erityisen kiinnostunut lyömäsoittimista: häntä viehätti niiden dynaaminen voima ja niiden rytmisyys. Orkesteriteoksessa Amériques (1921) on laaja lyömäsoitinsektio, jossa käytetään monia eksoottisia lyömäsoittimia ensimmäistä kertaa länsimaisessa orkesterimusiikissa, ja Ionisation (1931) on taidemusiikin historian ensimmäinen pelkästään lyömäsoittimille sävelletty teos. Varèse oli etunenässä kokeilemassa 1930-luvulla rakennettuja uusia elektronisia soittimia, ja teoksessa Ecuatorial (1934) hän käyttää kahta thereminiä. Tätä seurasi kuitenkin pian pitkä vaikeneminen, sillä hän ei kykenyt pystyvänsä vapautumaan senhetkisillä soittimilla "tasavireisen asteikon tyranniasta". Vasta elektroniikan kehittyminen sai hänet jälleen säveltämään: Déserts (1954) ja Poème électronique (1958) kuuluvat historian varhaisimpiin nauhamusiikkiteoksiin.
Yksi kokeellisen musiikin keskeisimmästä hahmoista oli nuottikustantajanakin toiminut Henry Cowell. Hänen teini-ikäisenä säveltämänsä pianokappale Tides of Manaunaun (1912) sisältää klustereita, nyrkillä, kämmenellä tai käsivarrella soitettavia vierekkäisten sävelten tiheitä rypäitä. Teoksissa Aeolian Harp (1923) ja The Banshee (1925) pianon kieliä näppäillään, harjataan ja lyödään pianon sisältä. Vuonna 1919 Cowell sai valmiiksi merkittävän tutkielman New Musical Resources, jossa hän käsittelee uusia säveltasojärjestelmiä ja rytmiä. Rytmin ja harmonian välillä vallitsee hänen mukaansa "fyysinen identtisyys", joten rytmi voidaan johtaa matemaattisin suhtein harmoniasta; tätä tekniikkaa ilmentävät sävellykset Quartet Romantic (1917) ja Quartet Euphometric (1919). Ankaran dissonanttista kontrapunktia viljeli sävellyksissään Carl Ruggles, mutta esimerkiksi teos Sun-Treader (1931) pursuaa myös aidon amerikkalaista energiaa ja sankarillisuutta. Osa kokeellisista säveltäjistä musiikkiinsa vaikutteita vieraista musiikkikulttuureista. Harry Partch suhtautui 1920-luvulta lähtien kriittisesti lähes kaikkeen eurooppalaiseen musiikkiin; hän halusi musiikin olevan äänien, sanojen, myyttien ja toiminnan fyysistä kokemista. Partch loi oman sävelasteikon, jossa oktaavi jakaantuu 43 säveleen, ja rakensi omia soittimia valmiista esineistä. Tämän seurauksena hänen musiikkinsa on hätkähdyttävän etäällä kaikesta muusta musiikista. Itämaisesta musiikista vaikutteita saivat myös Partchia vähemmän radikaalit Alan Hovhaness, Lou Harrison ja Colin McPhee.
Latinalainen Amerikka
pienoiskuva|upright|Heitor Villa-Lobos
Latinalaisen Amerikan musiikki oli aikaisempina vuosisatoina seuraillut suurelta osin eurooppalaisia esikuvia. Vasta nationalismin nousu 1800-luvulla sai säveltäjät tuomaan sävellyksiinsä omien maidensa kansallisia vaikutteita. 1900-luvulla Latinalaisesta Amerikasta nousi kansainväliseen maineeseen säveltäjiä, jotka yhdistivät tyyleissään eurooppalaisen modernismin tekniikoihin melodisia ja rytmisiä kansanmusiikkielementtejä.
Ensimmäinen kansainvälistä tunnustusta saanut säveltäjä oli brasilialainen Heitor Villa-Lobos. Hänen yksilöllisessä tonaalisessa tyylissään kuuluu yhtä lailla säveltäjän läheinen suhde brasilialaiseen populaarimusiikkiin ja kansanmusiikkiin kuin uusimman taidemusiikin tekniikatkin, etenkin Stravinskylle tyypilliset ostinato-rakenteet. 1920-luvulla valmistunut Chôro-nimisten teosten sarja ilmentää Rio de Janeiron katuyhtyeiden soittaman musiikin synkopaattisuutta ja rapsodista luonnetta. Tunnettuja ovat myös vuosina 1930-1945 sävelletyt yhdeksän Bachianas brasileiras -teosta, joissa Villa-Lobos pyrki yhdistämään brasilialaiseen populaarimusiikkiin Bachin tyylin piirteitä. Näistä teoksista tunnetuin on sopraanolle ja selloyhtyeelle sävelletty Bachianas brasileiras nro 5 (1938-1945). Villa-Lobos oli äärimmäisen tuottelias säveltäjä, jonka yli 2 000 teoksesta merkittävä osa on yhä julkaisematta.
Meksikolaisen Carlos Chávezin suhde kansalliseen perintöön oli toisenlainen: hän sai teoksiinsa inspiraatiota siirtomaavaltaa edeltävän ajan intiaanikulttuurista, jossa hänen ja muiden tuon ajan meksikolaistaiteilijoiden mielestä kiteytyi aito meksikolaisuuden henki. Chávezin musiikki on Villa-Lobosia modernistisempaa, ja sen objektiivisuus tuo sen lähelle eurooppalaista uusklassismia. Asteekkien musiikin jumalan mukaan nimetyssä teoksessa Xochipilli (1940) puhaltimille ja lyömäsoittimille Chávez käyttää yksinkertaisen karuja melodioita ja lyhyiden fraasien toistoa, mikä tuo mieleen primitiivisen rituaalin. Primitivistinen orkesteriteos Sinfonia india (1936) perustuu vanhoihin intiaanisävelmiin, joita Chávez käsittelee modernin musiikin keinovaroin. Toinen merkittävä meksikolaissäveltäjä oli Silvestre Revueltas. Revueltasin suosituimmassa teoksessa, orkesterikappaleessa Sensemayá (1938), yhdistyvät primitivismi sekä modernistiset piirteet: rytmiostinatot, polyrytmiikka, dissonanssit ja omaperäinen orkestraatio. Toisissa, melodisemmissa teoksissaan Revueltas puolestaan jäljitteli meksikolaisia kansansävelmiä.
Bambergin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta
Bambergin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta on katolinen hiippakunta Baijerissa Saksassa. Sen keskuspaikka on Bamberg. Se perustettiin 1. marraskuuta 1007 Bambergin hiippakuntana, ja korotettiin arkkihiippakunnaksi 1. huhtikuuta 1818.
Vuonna 2015 hiippakuntaan kuului 310 seurakuntaa, joihin kuului yhteensä 696 247 jäsentä. Nämä muodostivat 32,9 prosenttia hiippakunnan alueen väestöstä.
Vahriselkä
250px|thumb|right|Yksi Vahriselän sotamuistomerkeistä. Vahriselkä on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Leningradin alueen Kirovskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee lähellä Pietarin ja Murmanskin välistä M18-valtatietä 45 kilometriä Pietarista kaakkoon. Asukkaita on 3 800 henkeä (vuonna 2011).
Maantiede
Vahriselän kunnan pinta-ala on 494,9 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Kirovskin piirin Priladožskin, etelässä Kirovskin ja lännessä Pähkinälinnan kuntiin sekä pohjoisessa Laatokkaan. Pinta-alasta 78,4 % on vesialuetta, 12,5 % metsää ja 6,0 % maatalousmaata. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora, savi, turve ja kalkkikivi.
Asutus
Kunnan ainoa asutuskeskus on virallisesti Vahriselän kaupunkimainen taajama. Todellisuudessa se käsittää myös toisen taajaman, josta aiotaan muodostaa Vahriselän kylä. Alueella sijaitsee myös useita huvila- ja puutarha-alueita, joissa on yhteensä 15 000 palstaa.
Kunnan todellinen asukasmäärä on virallista huomattavasti korkeampi, arviolta 10 800 henkeä. Kesäaikaan väkiluku kohoaa 33 800 henkeen.
Historia
Vahriselän (ven. aiemmin Vagriselka) kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Nykyisen venäläisen nimensä se sai Senjavinin veljeksistä, joille Pietari I lahjoitti seudun maat venäläisten talonpoikien asuttamista varten. Vuonna 1862 kylässä oli 73 taloa ja 536 asukasta, koulu ja tsasouna.
1920-luvulla kylän lähettyvillä alettiin nostaa turvetta, ja vuonna 1930 turvetuotannon työlaisasutukset yhdistettiin Namkun piiriin kuuluneeksi Vahriselän kaupunkimaiseksi taajamaksi. Vuonna 1935 siellä oli 13 500 asukasta. Kapearaiteinen rautatie liitti työmaat Vahriselän, Nevdubstroin ja Pähkinälinnan rautatieasemiin.
Toisen maailmansodan aikana seudulla käytiin ankaria taisteluita, joissa Vahriselän kylä ja työläisasutukset tuhoutuivat täydellisesti. Sodan jälkeen entisten 1. ja 2. asutuksen välille syntyi Vahriselkä-1 ja 8. asutuksen paikalle Vahriselkä-2. Taajamat sijaitsevat melko kaukana samannimisestä entisestä kylästä.
Liikenne, talous ja palvelut
Murmanskin valtatien lisäksi kunnan alueella kulkee maantie N-141 sekä Pähkinälinnan ja Nasian välinen paikallistie. Taajamasta on linja-autoyhteys Pietariin Ulitsa Dybenkon metroasemalle.
Vahriselässä toimii kaksi suurta elintarvikealan tuotantolaitosta: Severnajan suurkanala ja Pit-Produktin makkaratehdas. Lisäksi on yksi maatalousyritys. Suuri osa asukkaista käy töissä tai opiskelemassa Pietarissa.
Palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, lasten taidekoulu, kaksi kulttuuritaloa ja kirjastoa, poliklinikka, yleinen sauna ja joukko kauppoja.
Nähtävyydet ja matkailu
Seudun kulttuuriperintökohteita ovat Vahriselän taistelupaikat muistomerkkeineen sekä neuvostosotilaiden hautapaikkoineen. Muita nähtävyyksiä ovat 1700- ja 1800-luvuilla rakennetut Laatokan kanavat. Matkailupalveluihin kuuluu pieni hotelli.
8 (luku)
8 (kahdeksan) on luonnollinen luku, jota edeltää luku seitsemän ja seuraa luku yhdeksän. Esseetyylisessä tekstissä kahdeksan kirjoitetaan yleensä kirjaimin.
Suomen kahdeksan-sanan etymologia
Erään teorian mukaan sana ”kahdeksan” muodostuu vartalosta ”kaksi” ja loppuosasta ”-eksan”, joka tarkoittaa ”ei ole”. Vanhemman teorian mukaan loppuosaksi on luettava ”-deksan”, jolloin taustalla olisi latinan kymmentä tarkoittava sana. Joka tapauksessa kahdeksan olisi johdettu merkityksestä ”kaksi pois kymmenestä”. Sanan ”yhdeksän” alkuperä lienee vastaava.
thumb|150px|Metallinen osoitenumero 8.
Harry Kahra
Harry Kahra (11. toukokuuta 1930 – 17. marraskuuta 1988) oli suomalainen shakinpelaaja ja shakkimestari. Hän pelasi sekä lähishakkia että kirjeshakkia ja oli molemmissa pelimuodoissa mestariluokan pelaaja. Lähipelissä hänen paras saavutuksensa oli suomenmestaruusturnauksen 3. sija vuonna 1955.
Shakkiura
Harry Kahra aloitti peliuransa jo 1940-luvulla. Hän pelasi vuonna 1947 joitakin pelejä myöhemmin shakkimestariksi kohonnutta Arno Sausoa vastaan, mutta tämä oli vielä liian kova vastus.
Marraskuussa 1954 Kahra osallistui Helsingin mestaruusturnaukseen. Yhdeksän pelaajan kisan voitti Kaarle Ojanen 6,5 pisteellä. Kahra epäonnistui ja jäi toiseksi viimeiseksi 2 pisteellä.
Vuodenvaihteessa 1956/57 Kahra osallistui toisen kerran Helsingin mestaruuskisaan, jossa kilpaili kymmenen pelaajaa. Mestaruuden voitti Heikki Koskinen. Kahra oli kahdella pisteellä vasta 9. sijalla.
1960-luvulla Kahra edusti Järvenpään Shakkikerhoa (JärvSK). Hän osallistui mm. Järvenpään Shakkikerhon 25-vuotisjuhlaturnaukseen, jonka voitti Iisalmen Shakkikerhoa edustanut Unto Räisä. Kahra jäi ryhmässä viimeiseksi. Hän kilpaili lähipelissä vakavammin vuoteen 1966 asti, mutta sen jälkeen hän osallistui enää vain joukkueotteluihin ja työpaikkojen välisiin otteluihin. Hän keskittyi myöhempinään vuosinaan enemmän kirjeshakkiin.
Kirjeshakki
Harry Kahra aloitti kirjeshakin pelaamisen vuonna 1971. Kirjeshakissa Kahra eteni kolme kertaa MM-karsinnoissa semifinaalivaiheeseen asti. Kansainvälisen kirjeshakkiliiton (, ICCF) vahvuuslukulistalla hänen vahvuuslukunsa vuonna 1987 oli 2235 pistettä.
Toivepoppia
Toivepoppia  oli Yleisradion rinnakkaisohjelmassa lauantaiaamupäivisin lähetetty rock-ohjelma 1970-1980-luvuilla. Ohjelmassa soitettiin kuuntelijoiden toivelevyjä. Ohjelma oli joskus juonnettu, välillä taas ei. Juontajina toimivat ainakin Jake Nyman, Tero Liete, Outi Popp ja Aki Sirkesalo. Ohjelma kesti 40–60 minuuttia, ellei urheilulähetys vienyt ohjelma-aikaa kokonaan tai osittain.
Jānis Ivanovs
Elämäkerta
Ivanovs valmistui Georg Schnéevoigtin orkesterinjohtoluokalta vuonna 1931 ja Jāzeps Vītolsin sävellysluokalta 1933. Vuodesta 1944 kuolemaansa saakka Ivanovs itse opetti säveltämistä ja orkestrointia entisessä opinahjossaan Latvian konservatoriossa. 1930-luvulla hän toimi ääni-insinöörinä ja vuosina 1944–1961 Latvian radion taiteellisena johtajana. 1930-luvulla Ivanovs oli jo luonut hyvin yksilöllisen tyylin, joka perustui myöhäisromanttisuuden, kansanomaisten ainesten ja impressionismin synteesiin. Toisen maailmansodan jälkeen tyyliin tuli vaikutteita myös ekspressionismista ja uusklassismista. 4. ja 5. sinfonia tuomittiin "formalismista" vuonna 1948 Andrei Ždanovin kampanjan aikana. Ivanovs saattoi Josif Stalinin kuoleman jälkeen hieman vapaammin jatkaa taiteellista työtään kehittämällään tyylillä muun muassa 7. (1953) ja 8. sinfoniassaan (1956).
Ivanovsin tyyli muuttui dramaattisemmaksi sekä monumentaalisemmaksi pianokonserton (1959) jälkeen 9. sinfoniasta alkaen, ja siihen tuli entistä filosofisempia vaikutteita. Tämä tyylisuuntaus oli Ivanovsin työn pohjana 21. sinfoniaan saakka (1983, viimeistellyt ja orkestroinut Juris Karlsons). Ivanovsin teosten dramaattiset aspektit ovat monikerroksisia. Yksi niistä on "yksilö vs. ihmiskunta" -jaottelu, ja toinen liittyy ulkopuolisen maailman konflikteihin.
Ernie Ashworth
Ernest Bert ”Ernie” Ashworth (15. joulukuuta 1928 – 2. maaliskuuta 2009 ) oli yhdysvaltalainen countrymusiikin laulaja ja lauluntekijä.
Ashworth palasi Huntsvilleen 1957 ja sai levytyssopimuksen itsenäisenä artistina Deccalta. Hän nousi listoille singleillään "Each Moment (Spent With You)", "You Can't Pick a Rose in December" ja "Forever Gone".
Ashworth siirtyi vuonna 1962 Hickory Recordsin riveihin ja sai huomattavat hitit "Everybody But Me" ja "I Take the Chance". Kolmas julkaisu Hickorylle – "Talk Back Trembling Lips" – teki hänen nimestään kuolemattoman. Single oli listaykkönen ja pysyi listoilla 42 viikon ajan. Myöhempiin listamenestyksiin lukeutuvat "The DJ Cried", "At Ease Heart" ja "I Love to Dance With Annie". Ashworth oli ollut Grand Ole Opryn vakituinen esiintyjä 1960-luvulta.
Ashworth esiintyi vuonna 1965 elokuvassa The Farmer’s Other Daughter.
Pidjon haben
Pidjon haben eli suomeksi pojan lunastus on juutalainen rituaali, joka liittyy esikoispojan syntymään. Rituaalissa esikoispojan isä symbolisesti lunastaa poikansa kohen-pappissukuun kuuluvalta henkilöltä.<ref name="aish" Seremonia toimitetaan, kun lapsi on kuukauden ikäinen. Se perustuu Tooran kertomukseen siitä, kuinka Jumala valitsi aluksi esikoispojat palvelukseensa, mutta kultaisen vasikan synnin seurauksena tämä tehtävä siirtyi Leevin sukuun kuuluville miehille. Tästä syystä jos jompikumpi vanhemmista kuuluu Leevin sukuun, eli on joko kohenin tai leeviläisen lapsi, seremoniaa ei toimiteta. .
Käytännössä seremonian kulku on yksinkertainen: kohen-pappissukuun kuuluva henkilö eli kohen kysyy isältä, haluaako hän lunastaa poikansa, ja isä vastaa myöntävästi ja antaa kohenille viisi hopeakolikkoa. Tämän lisäksi molemmat lausuvat siunauksia ja rukouksia. On tapana tuoda lapsi kohenille tarjottimella, jolla on koruja, arvostuksen osoituksena tätä rituaalia kohtaan. Seremonian jälkeen syödään juhla-ateria. Tämä seremonia on edelleen käytössä ortodoksi- ja konservatiivijuutalaisten keskuudessa.
Teatteri Trala
Teatteri Trala on vuonna 1990 perustettu esittävien taiteiden teatteri. Trala saa nimensä sanoista Teatteria RAkkaudesta LAuluun. Trala tuottaa paljon näytelmiä erilaisille katsojille, eniten musiikkituotantoja. Trala tuottaa yleensä neljä eri tuotantoa vuoden aikana.
Tralan päänäyttämö sijaitsee Virkkalan Klubitalolla. Lisäksi Tralalla on kesäteatterinäyttämö Lohjanjärven rannalla Virkkalan Vanhan kalkkitehtaan kupeessa.
Tralan taiteellisena johtajana toimii tällä hetkellä Jussi Salminen.
Higher Ground (Rasmussenin kappale)
Higher Ground on tanskalaisen laulajan Rasmussenin esittämä kappale, jolla hän edusti Tanskaa vuoden 2018 Eurovision laulukilpailussa.
Elaninae
Elaninae on haukkojen heimoon kuuluva petolintujen alaheimo. Ryhmälle ominainen piirre on luinen harjanne silmien yläpuolella. Elaninae on Milvinaen lisäksi yksi kahdesta alaheimosta, joita kutsutaan haarahaukoiksi. Siihen luetaan kolme sukua, joista liitohaukkoja (Elanus) tavataan kaikilla mantereilla Etelämannerta lukuun ottamatta, kun taas yksilajisisten sukujen afrikansirohaukka (Chelictinia riocourii) elää Afrikassa ja pikkuhaukka (Gampsonyx swainsonii) Amerikassa.
Logan Lucky
Logan Lucky on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka on käsikirjoittanut Rebecca Blunt ja ohjannut Steven Soderbergh. Elokuvan pääosia esittävät Channing Tatum, Adam Driver, Riley Keough, Daniel Craig, Seth MacFarlane, Katie Holmes, Hilary Swank, Katherine Waterston ja Sebastian Stan. Elokuva kertoo kolmesta sisaruksesta, jotka aikovat ryöstää Charlotte Motor Speedwayn.
Logan Lucky sai ensi-iltansa Knoxvillessä 9. elokuuta 2017, ja se sai teatteriensi-illan Yhdysvalloissa 18. elokuuta 2017 levittäjänään Bleecker Street. Elokuva sai myönteisiä arvioita ja monet kriitikot kehuivat Soderberghin ohjaustyötä ja näyttelijöiden suorituksia. Elokuva on tuottanut lipputuloja maailmanlaajuisesti 48 miljoonaa dollaria.
Murheesta nousee Elektra
Murheesta nousee Elektra eli Suru pukee Elektraa eli Elektran on murhe on yhdysvaltalaisen Eugene O’Neillin näytelmätrilogia vuodelta 1931. Se sai kantaesityksensä Broadwayn Guild-teatterissa 26. lokakuuta 1931 ja sen jälkeen 150 esitystä maaliskuuhun 1932 mennessä. Toukokuussa samana vuonna se tuotiin ensi-iltaan Alvin-teatterissa (nyk. Neil Simon -teatteri).
Näytelmätrilogia on muunnelma Aiskhyloksen teoksesta Oresteia, ja myös henkilöhahmoilla on vastineensa antiikin draamassa. Esimerkiksi Oresteian Agamemnon on nyt kenraali Ezra Mannon, Klytaimestra on Christine, Orestes on Orin Mannon, Elektra on Lavinia ja niin edelleen.
Teoksessa on myös samoja teemoja kuin Oresteiassa – murhia, uskottomuutta, insestiä ja kostoa – mutta tarkasteltuna myös 1930-luvun psykologisten teorioiden kautta. Erityisesti Sigmund Freudin vaikutus on nähtävissä monien henkilöhahmojen Oidipus- ja Elektra-komplekseina.
Osat ja juoni
Ensimmäisessä näytelmässä Homecoming (”Kotiinpaluu”) antiikin kuoron kaltainen kaupungin väki kokoontuu Mannonien kylmän ja luotaantyöntävältä näyttävän talon eteen. Kenraali Mannonin on määrä palata pian Yhdysvaltojen sisällissodasta. Hänen poissa ollessaan rouva Mannon on alkanut seurustella merikapteeni Adam Brantin kanssa. Lavinia vihaa tästä syystä äitiään. Kenraali joutuu palatessaan vaimonsa ja tämän rakastajan myrkyttämäksi.
Toinen näytelmä The Hunted keskittyy Lavinian kostoon äidilleen. Veli Orin palaa kotiin sotilassairaalasta. Hän jumaloi äitiään, mutta myös Lavinia haluaisi saada veljensä vaikutusvaltansa alle. Lavinia voittaa taistelun, Orin surmaa kapteeni Brantin ja äiti ajautuu itsemurhaan.
Kolmas näytelmä The Haunted päättyy Mannonin suvun hajoamiseen. Sisarukset Orin ja Lavinia ovat matkustaneet ulkomaille unohtaakseen perhetragediansa. Orin muistuttaa yhä enemmän isäänsä ja Laviniasta on kehittynyt äitinsä tavoin sensuelli ja naisellinen. Lavinia aikoo avioitua naapurin, nuoren Peter Nilesin kanssa ja Orin tämän sisaren Hazelin kanssa. Orin ajautuu kuitenkin itsemurhaan syyllisyydentuntojensa takia. Laviniakaan ei kykene naimaan Peteriä kuolleiden perheenjäseniensä vainotessa häntä.
Elokuva- ja tv-sovituksia
Vuonna 1947 Dudley Nichols ohjasi teoksen elokuvaksi, jonka pääosia esittävät Rosalind Russell, Michael Redgrave, Raymond Massey, Katina Paxinou, Leo Genn ja Kirk Douglas. Russell ja Redgrave saivat osistaan Oscar-ehdokkuuden. Vuonna 1967 Metropolitan-oopperassa sai kantaesityksensä Marvin David Levyn säveltämä samanniminen ooppera (libretto William Henry Butler). Vuonna 1978 Yhdysvaltojen julkinen televisiokanava PBS tuotti trilogiasta viisituntisen ja viisiosaisen, hyvät arvostelut saaneen TV-minisarjan, jonka pääosia näyttelevät Bruce Davison, Roberta Maxwell ja Joan Hackett.
Näytelmät Suomessa
Trilogiaa on esitetty Suomessa ainakin seuraavasti:
Palast Hohenems
thumb|300px|Palast Hohenems. Palast Hohenems on renessanssilinna Hohenemsin pikkukaupungissa Vorarlbergin osavaltiossa, Itävallassa. Se on toiminut Hohenemsin kreivien residenssilinnana. Nykyisin se on Hohenemsin kreivien jälkeläisten, Waldburg-Zeil-Hohenemsin suvun omistuksessa.
Linnan rakennutti Hohenemsin kreivi, kardinaali Markus Sittikus III ja sen suunnitteli italialainen arkkitehti Martino Longhi. Rakennustyöt alkoivat vuonna 1562 ja päättyivät vuonna 1567. Myöhemmin, vuosina 1603–1610, linnaa laajensi valtakunnankreivi Kaspar von Hohenems.
Aiheesta muualla
47.36278°N, 9.69°W
Kohtalottaret
pienoiskuva|Kohtalottaret kuvattuna kreivi [[Alexander von der Markin hautamuistomerkissä. Tekijä kuvanveistäjä Johann Gottfried Schadow.]] Kohtalottaret eli moirat olivat kreikkalaisessa mytologiassa kolme kuolematonta naista, joiden tehtävänä oli kehrätä, säilyttää ja katkaista ihmisen elämänlanka. Kuvataiteessa moirat on esitetty vaihtelevasti vanhoina naisina tai nuorina neitoina.
Hesiodoksen mukaan moirat olivat joko Zeuksen ja Themiksen tai Nyksin tyttäriä. Heidän nimensä ovat Klotho ('Kehrääjä'), Lakhesis ('Osan Suova') ja Atropos ('Torjumaton'). Klotho pitelee värttinää ja kehrää elämänlangan, Lakhesis määrää elämänlangan tapahtumista, ja saksia pitelevä Atropos päättää milloin ja miten elämänlanka katkeaa.
Eri perinteen ja latinalaisen runon Clotho colum retinet, / Lachesis net, / et Atropos occat mukaan heillä oli kuitenkin myös eri roolit: "Clotho pitää värttinää, Lachesis kehrää / ja Atropos leikkaa poikki".
Moirien roomalainen vastine on Parcae. He olivat alkujaan syntymän jumalattaria joiden nimet olivat Nona, Decima ja Morta. .
Nils Wikberg (shakinpelaaja)
Nils Wikberg (10. joulukuuta 1919 – 25. helmikuuta 2006) oli suomalainen shakinpelaaja ja shakkimestari.
Shakillinen ura
Nils Wikberg oppi shakin säännöt noin 22-vuotiaana jatkosodan aikana (1941). Hän edusti koko uransa eli noin 60 vuotta samaa kerhoa. Uransa hän aloitti Helsingfors Schackvännerin jäsenenä. Erilaisten seurafuusioiden seurauksena kerho muuttui Gambiitiksi (nimi 'Gambiitti' oli Jörn Elfvingin mukaan Wikbergin keksimä). Myöhemmin kerho muutti myöhemmin nimensä Gardeksi.
Vuodesta 1951 alkaen Wikberg osallistui useita kertoja Helsingin mestaruusturnauksiin. Hänen paras sijoituksensa kisoissa oli vuodenvaihteessa 1960/61, kun hän oli Helsingin Shakkiklubia edustaneen Bo Nyrénin jälkeen toisella sijalla.
Wikbergin ensimmäinen merkittävä saavutus oli Suomen Shakkiliiton mestaruusturnauksessa 1954, kun hän voitti I luokassa oman ryhmänsä tuloksella 8,5/11. Ryhmien voittajat (Wikberg, Harry Kahra ja Bertel Lönnblad) kävivät kaksinkertaisen jatko-ottelun luokan voitosta ja shakkimestarin arvosta. Jatko-otteluiden jälkeen Wikberg oli 3. sijalla. Kisan voiton vei ja shakkimestarin arvon saavutti Harry Kahra.
Suomen Shakkiliiton mestaruudesta pelattiin jälleen pääsiäisenä 1958. Nils Wikberg osallistui kisaan mestariehdokasluokan ryhmässä ja voitti sen pistein 6,5/8. Suorituksensa ansiosta hän sai 39-vuotiaana kansallisen shakkimestarin arvon järjestyksessään 68. pelaajana Suomessa.
Wikberg osallistui suomenmestaruusturnaukseen viisi kertaa (1958, 1961, 1965, 1968 ja 1969), mutta sijoitus oli joka kerralla vaatimaton. Hänen paras sijoituksensa on jaettu 10. sija vuonna 1965.
Wikberg jatkoi pelaamista aivan viimeisiin vuosiinsa asti. Vuonna 2000 hän voitti Hyrylän varuskunnassa pelatun sotaveteraanien Suomen mestaruusturnauksen vain puolen pisteen turvin ennen shakkimestari Tapio Ketosta. Wikberg löi Ketosen heidän keskinäisessä pelissään. Vuonna 2004 mestaruuden voitti Ketonen ja Wikberg oli kisassa 2. sijalla. Kisa pelattiin tuolloin Haminassa.
Wikberg pelasi vielä 85-vuotiaana keväällä 2005 shakkikerho Garden SM-liigajoukkueessa. Saman vuoden syksyllä hän sai sotaveteraanien SM-kisoissa hopeaa.
Shakillisista ansioistaan Wikberg sai Suomen Shakkiliiton tunnustusmerkin vuonna 2005.
Boeing B-17 Flying Fortress
Nelimoottoristen pommikoneitten massakäyttö asetti Saksan ilmapuolustukselle kovia paineita ja pakotti nämä siirtämään hävittäjätoiminnan painopistettä itärintamalta valtakunnan ydinalueiden puolustamiseen.
Historia ja tuotekehitys
Alkuperäinen käyttötarkoitus koneelle piti olla pitkän matkan meripartiopommittaja; vihollislaivojen pommittaminen korkealta näiden ollessa vielä kaukana. Tästä käyttötarkoituksesta kuitenkin luovuttiin, kun huomattiin, ettei laivoihin pysty osumaan korkealta pommittaessa, ja konetta alettiin käyttää normaalina raskaana pommikoneena.
B-17:n prototyyppi lensi ensimmäisen kerran 28. heinäkuuta 1935 Boeing Model 299 -nimellä. Vuonna 1936 Yhdysvaltain armeijan ilmajoukot tilasivat kolmetoista YB-17-pommittajaa, joissa suurin muutos Model 299:ään nähden oli, että moottorit oli vaihdettu voimakkaampiin Wright R-1820-39 Cycloneihin.
Palveluskäyttö
Ensimmäiset B-17:t otettiin palveluskäyttöön vuonna 1938. Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen 1941 koneiden tuotantoa huomattavasti kiihdytettiin. Koneet palvelivat kaikilla sotanäyttämöillä, ja niiden tuotanto loppui huhtikuussa 1945 12 700 koneen jälkeen.
Parasta B-17:ssä olivat sen nopeus ja kestävyys; kone pysyi ilmassa ja pystyi laskeutumaan vielä hyvinkin pahasti vaurioituneena.
Koneen puolustusaseistusta paranneltiin moneen otteeseen sodan aikana koneen joutuessa puolustautumaan saksalaisia torjuntahävittäjiä vastaan. Ensimmäisissä malleissa oli muutama konekivääri, viimeisissä peräti 13.
Rauhan ajan lento-onnettomuudet
Konetyypille on sattunut ainakin yksi rauhan ajan vakava lento-onnettomuus. Museokoneiden ilmailunäytöksessä Connecticutissa Yhdysvalloissa menehtyi 7 henkilöä, sekä 7 loukkaantui 2. lokakuuta 2019. Nine-O-Nine -niminen B-17 pommittaja syöksyi huoltohalliin tuhoutuen, Bradley Airport-lentokentän lähellä Windsor Lockissa, 10 matkustajaa sekä 3 miehistön jäsentä kyydissään. Kyseisen tyyppisiä koneyksilöitä on edelleen lentokuntoisia vain arviolta 10 kappaletta.
B-17C
C-mallissa konekiväärejä oli viisi kappaletta, raskaat konekiväärit rungon ylä- ja alapuolilla sekä kyljissä, ja kevyt konekivääri nokassa. Koska yksikään näistä ei ollut pyrstössä ja peräsin esti rungon yläpuolen konekivääriä ampumasta suoraan taaksepäin, kone oli haavoittuvainen suoraan takaa tulevia hyökkäyksiä vastaan.
B-17D
D-mallissa rungon ylä- ja alapuolelle vaihdettiin yksittäisten konekiväärien tilalle konekivääripari ja panssarointia paranneltiin.
B-17E
E-mallissa koneen takarunko, pyrstö, sivuvakautin ja korkeusvakauttimet suunniteltiin täydellisesti uudelleen. Koneen perään sekä rungon yläpuolelle lisättiin konekivääritornit ja rungon alapuolen vain taaksepäin ampuva gondoli vaihdettiin kääntyvään konekivääritorniin. 112 ensimmäisessä E-mallin B-17:ssä tämä oli Sperryn kauko-ohjattu torni, jonka jälkeen alatorniksi vaihdettiin Sperryn miehitetty pallotorni. Kaikki uudet konekivääritornit sisälsivät raskaammat .50 kaliiperin (12,7 mm) konekiväärit. Lisäksi nokan molemmille puolille lisättiin ikkunat, joihin voitiin asentaa raskaat konekiväärit. Tulivoiman lisäys oli huomattava sekä määrällisesti että ampumasektorillisesti. Ilmeisesti myös toinen rungon yläpuolen konekivääreistä poistettiin. Tyynellämerellä E-malli oli erittäin ikävä yllätys panssaroimattomille japanilaishävittäjille, Euroopassa E-malli lähinnä teki koneesta kelvollisen suojelemaan itseään kohtuullisesti. pienoiskuva|Boeing B-17F-27-BO Flying Fortress (41-24639)
B-17F
F-mallissa aseistus oli melkein sama kuin E:ssä, ainoana erona oli, että nokan sivujen konekiväärit olivat vakiovaruste. Sen sijaan koneessa oli lukuisia muita muutoksia kuten suuremmat polttoainesäiliöt, parempi panssarointi sekä mahdollisuus kuljettaa suurempaa pommikuormaa.
B-17G
Ennen G-mallia koneen puolustusaseistuksen suurin heikkous oli tulivoima suoraan eteenpäin; G-mallissa nokan alapuolelle lisättiin konekivääritorni, jossa oli kaksi raskasta konekivääriä. Lisäksi perän konekivääritornia paranneltiin ja rungon yläpuolen yksittäinen konekivääri poistettiin; se oli osoittautunut turhaksi rajallisen ampumasektorinsa vuoksi. Tämä malli sai lisänimen ”siili” joka suuntaan ampuvien konekivääriensä takia. Myöhemmin se muuttui myös ”lentäväksi linnoitukseksi”, joka on säilynyt tähän päivään asti.
Tekniset tiedot (B-17G)
pienoiskuva|Boeing B-17 Flying Fortress
Sotavallan kartano
Sotavallan kartano sijaitsee Lempäälässä Mäyhäjärven rannalla, noin viisi kilometriä Lempäälän kirkolta Valkeakoskelle johtavan ikivanhan maantien varrella. Osa tiestä linjattiin uudelleen moottoritien rakentamisen yhteydessä ja nyt kartano sijaitsee sivutieksi jääneellä vanhan maantien osalla, Sotavallantiellä.
Historiaa
Sotavalta on ollut alun perin keskiaikainen yksinäistila Ylä-Satakunnan ja Hämeen rajalla. Nimi Sotavalta on sille vakiintunut viimeistään 1300-luvulla. Ensimmäinen kirjallinen maininta on vuodelta 1439, jolloin yksi lempääläisistä ns. Davidin kapinan takuumiehistä oli ilmeisesti nimeltään Henrik Sotavalta. 1500- ja 1600-luvuilla Sotavalta oli 3–4 talon muodostama kylä, josta kihlakunnantuomari Johan Spoof muodosti kartanon 1670-luvulla yhdistämällä kaksi kylän taloista. Myöhemmin 1700-luvulla loputkin kylän taloista yhdistettiin kartanoon ja tällaisena suurtilana se säilyi aina 1920-luvun alkuun torppien lunastukseen asti.
Sotavalta on Lempäälän monista kartanoista maineikkain ja historialtaan mielenkiintoisin. Kartanon 1700-luvun alkupuolella omistanut eversti Mårten Segercrantz loi Sotavallasta yhden aikansa komeimmista suomalaisista kartanoista. Sotavallan päärakennus oli silloin ikkunaluvulla mitaten toiseksi suurin rakennus Louhisaaren kartanon jälkeen koko Turun ja Porin läänissä.
Kartanon seuraava kukoistuskausi oli toisen pitkäaikaisen isännän J.A. Sotavallan (vuoteen 1906 Richter) isännyysajan alkupuoli 1882–1918. Silloin kartanossa vierailivat ja asuivat monet aikansa kulttuuripersoonat, kuten Paavo Cajander, Bertel Gripenberg, Lauri Pohjanpää ja Frans Emil Sillanpää. Tämä vaihe päättyi, kun keväällä 1918 sisällissodan rintama muodostui Sotavallan kohdalle noin kuukaudeksi ja lähes kaikki kartanon rakennukset paloivat. Nykyinen päärakennus valmistui palaneen tilalle 1928.
Sotavalta on edelleen huomattava maanviljelystila.
Aiheesta muualla
61.29417°N, 23.83806°W
Jonas Gardell
thumb|Jonas Gardell (oikealla) ja Mark Levengood. Lars Jonas Holger Gardell (s. 1963 Täby) on ruotsalainen kirjailija, käsikirjoittaja, koomikko, laulaja ja artisti. Hän on yksi Ruotsin palkituimpia kulttuurihenkilöitä monipuolisen ja yhteiskunnallisesti tärkeän tuotantonsa ansiosta. Hän on Mark Levengoodin aviopuoliso.
Elämä ja ura
Jonas Gardell varttui tukholmalaisen, vapaakirkkoon kuuluvan perheen neljästä lapsesta toiseksi nuorimpana. Molemmat vanhemmat toimivat psykologeina. Hänen esikoisteoksensa Passionsspelet ilmestyi vuonna 1985, minkä jälkeen hän on kirjoittanut useita romaaneja, näytelmiä, television minisarjoja, show-esityksiä ja laulusanoituksia. Hänen kirjojaan on käännetty yli 20 kielelle.
Vuonna 1986 Gardell tapasi Mark Levengoodin Sturebadet-uimahallissa. He ovat nykyisin naimisissa, ja heillä on 2002 syntynyt poika ja 2005 syntynyt tytär. Vuonna 1990 Gardell löi itsensä läpi showllaan ”En pall, en mikrofon och Jonas Gardell”. Samana vuonna ilmestyi romaani Fru Björks öden och äventyr.
Gardellin tuotannossa on paljon omaelämäkerrallista ainesta. Ruotsin Skolverket ja kustannusyhdistys jakoivat vuonna 2000 hänen kirjaansa En komikers uppväxt (suom. Koomikon synty) maan kaikkien peruskoulujen kahdeksasluokkalaisille.
Gardellin 1980-luvun aids-hysteriaa käsittelevä romaanitrilogia Torka aldrig tårar utan handskar sai Ruotsissa ennennäkemättömän suosion. Sekä kirjasarja ja siitä tehty tv-minisarja äänestettiin Dagens Nyheterin lukijakyselyssä viimeisten 150 vuoden kolmen tärkeimmän kulttuuritapahtuman joukkoon.
Vuonna 2006 Gardellin laulu ”Aldrig ska jag sluta älska dig” pysyi Svensktoppen-listalla 22 viikkoa.
Jonas Gardell nimitettiin joulukuussa 2007 Lundin yliopiston teologian kunniatohtoriksi. Perusteissa todettiin Gardellin kirjallisen tuotannon keskipisteenä olevan marginaalissa elävät ihmiset, heidän arvokkuutensa ja ihmisoikeutensa. ”Harvat kykenevät hänen tavoin puhuttelemaan eri ikäpolvien ihmisiä ja yhdistämään huumoria ja vakavaa draamaa yhtä hyvällä osumatarkkuudella, mikä tekee hänestä merkittävän yhteiskunnallisen keskustelijan ja kriitikon.”
Vuonna 2013 Gardell nimitettiin Linköpingin yliopiston lääketieteen kunniatohtoriksi aids-trilogiastaan Älä koskaan pyyhi kyyneleitä paljain käsin, joka on perustelujen mukaan ”monipuolinen kuvaus ruotsalaisen lääketieteen historian pimeästä aikakaudesta”. Vuonna 2018 Gardell promovoitiin suomalaisen Åbo Akademin filosofian kunniatohtoriksi yhteiskunnallisesti merkittävästä tuotannostaan.
Mahavira
right|thumb|200px|Kaksi jainalaisten trithankaraa: Rishabhadeva vasemmalla ja Mahavira oikealla. Mahaviran (540 eaa – 468 eaa?) opetuksiin perustuu intialainen uskonto jainalaisuus. Mahavira oli todennäköisesti Siddhartha Gautaman vanhempi aikalainen, joka asui Ganges-virran alajuoksulla, tämänhetkisen Biharin alueella. Mahaviran kerrotaan saavuttaneen täydellisen valaistumisen ja tulleen siten jainaksi ("se joka selviytyy"). Mahavira kuoli Pavassa Biharissa täydellisen ravinnosta pidättäytymisen seurauksena. Jainalaiset itse eivät pidä Mahaviraa kuitenkaan uskontonsa perustajana, vaan 24. trithankarana eli "suurena opettajana".
Ercole Vaser
Ercole Vaser (27. joulukuuta 1860 Torino – 20. joulukuuta 1918 Torino) oli italialainen näyttelijä.
Mahavira
Elämäkerta
Mahaviran elinajasta ei ole varmaa tietoa. Jainalainen perinne pitää kiinni vuosista 599–527 eaa., mutta historiantutkijoiden mielestä todellinen elinaika on ollut 50–100 vuotta myöhemmin. Vardhamana Mahavira syntyi sotilassäätyyn jossain Gangesin laakson kuningaskunnista. Nimi Mahavira on lisänimi, joka tarkoittaa suurta sankaria. Hänet kasvatettiin paikallishallitsijaksi, mutta noin 30-vuotiaana hän jätti tehtävänsä ja perheensä ryhtyen askeetiksi. Mahavira teki meditaatio- ja itsekidutusharjoituksia ja hankki elantonsa kerjuulla. Varanasissa hän tapasi jainalaisuuden varhaismuodon kehittäjän, Parsvan, seuraajia ja otti heiltä paljon vaikutteita. Tietyt lähteet väittävät Mahaviran vanhempien kannattaneen Parsvan oppeja.
Kolmantenatoista askeettivuotenaan Mahavira saavutti valaistumisen ja sai kunnianimen jina tai jaina. Tämän jälkeen hän kierteli 30 vuotta opettamassa Gangesin varren kuningaskunnissa, ja kävi varmuudella ainakin Kashissa, Kosalassa ja Magadhassa. Hän kuoli yli 70-vuotiaana paastoamalla itsensä hengiltä. Tämä paasto on säilynyt äärimmäisenä esikuvana jainalaisille.
Ercole Vaser
Piemontelaisen murreteatterin näyttelijänä työskennellyt Vaser siirtyi vuonna 1906 Ambrosio Filmille, jolle hän teki yli 40 elokuvaa. Vaserin veli Ernesto oli myös näyttelijä.
Gisaengit
thumb|Gisaeng valokuvassa vuosien 1910 ja 1920 väliltä. Gisaengit olivat Koreassa oma ammattikuntansa, joka koostui esimerkiksi kuninkaan hovissa vieraita viihdyttäneistä naisista. Vieraita viihdyttääkseen gisaengit opiskelivat esimerkiksi runoutta, tanssia, musiikkia ja tarinankerrontaa. Osa toimi myös kurtisaanien tavoin. Korean gisaengit muistuttivat toiminnaltaan esimerkiksi Japanin geishoja, mutta Korean gisaeng-laitos on varhaisempaa alkuperää. Gisaengit katosivat 1940-lukuun mennessä, mutta tapoja on sittemmin elvytetty.
Historia
thumb|vasen|Nuoria tyttöjä opiskelemassa gisaengiksi piirroksessa vuodelta 1910. Gisaeng-laitoksen on arveltu syntyneen Korean Goryeo-dynastian valtakaudella. Esikuva saatiin mahdollisesti Kiinasta, jossa vastaavia liehittelijälaitoksia oli jo Tang-dynastian valtakaudella. Japanin geishat saivat alkunsa joitakin vuosisatoja myöhemmin. Gisaeng-laitoksen syntyyn vaikuttivat muutokset yhteiskunnassa. Yhteiskuntaan syntyi luokkarajoja, ja kotityöt alettiin pitää piilossa. Kotityöt tehtiin ovien takana talojen sisimmässä huoneessa. Avioliitot perustuivat harvoin rakkaudelle, ja miehet päätyivät etsimään seuraa kodin ulkopuolelta. Omana selkeästi erottuvana ryhmänään gisaengit säilyivät aina 1930-luvulle saakka, ja laitos katosi 1940-luvun aikana. Nykyisin vanhoja tapoja on elvytetty ja Koreassa toimii tuhansia gisaengin virkaa toimittavia ravintolaemäntiä.
Toiminta
Gisaengiksi tulivat usein köyhistä perheistä, ja usein gisaengiksi ryhtyvän tytön äiti oli itse gisaeng. Gisanegin ammattia ei arvostettu urana, vaan siihen päädyttiin ennemminkin pakon edessä. Yleensä perheet pyrkivät naittamaan tyttärensä sopivalle puolisolle, mutta jos tämä ei ollut mahdollista, vanhemmat saattoivat myydä tyttärensä gisaengin oppiin kahdeksan tai kymmenen vuoden ikäisenä. Gisaengin koulutukseen kuului tanssia, laulua, soittoa, kirjoitusta ja erityisesti puhetaitoja. Gisangin tuli pystyä lausumaan runoja, kertomaan tarinoita ja keskustelemaan monista eri aiheista viihdytettäviensä kanssa. Myös tanssin opettelu oli tärkeää, ja gisaengit esittivät niin hyvin muodollista hovitanssia kuin osittain improvisoituja yksityistanssejakin. Gisaengit eivät erityisemmin laittaneet tukkaansa, mutta he pitivät kauniita pukuja, pääkoristeita ja koruja. Esimerkiksi geishoista poiketen he eivät käyttäneet raskasta meikkiä.
Leppävirran reitti
Reitin varrella ovat Taipaleen, Konnuksen ja Naapuskosken sulkukanavat, joiden kautta kulkee Saimaan 4,35 metrin syväväylä Kuopioon ja Siilinjärvelle.
Toinen Kallaveden laskureiteistä on Soisalon itäpuolitse kulkeva ja kansallismaisemaksikin nimetty Heinäveden reitti, jota käytetään myös Kuopiosta Savonlinnaan johtavana laivaväylänä lähinnä matkailuliikenteessä.
TM-XML
Trade Mark Extensible Markup Language on avoin XML-standardimuoto, jota käytetään tavaramerkkihallinnossa sekä tavaramerkkejä koskevan tiedon vaihtamisessa teollisoikeuksia käsittelevien virastojen sekä niiden kumppaneiden tai käyttäjien välillä.
Tavoitteet
Alkuperäisenä tavoitteena oli XML-standardin määrittäminen tavaramerkkejä koskevan tiedon välittämiseen. Määrittelytyön aikana ja WIPO Standard ST.66:n laatimisen jälkeen mukaan on otettu vielä seuraavat tavoitteet:
Gundula Janowitz
Gundula Janowitz (s. 2. elokuuta 1937 Berliini) on itävaltalainen ooppera-, oratorio- ja konserttilaulaja, jonka ääniala on lyyrinen sopraano. Hän opiskeli Grazissa ja suoritti debyyttinsä Wienin valtionoopperassa Mozartin oopperan Figaron häät Barbarinan roolissa vuonna 1960. Ihastuneena Mozartin oopperoiden rooleihin, eritoten Taikahuilun Paminan rooliin, hän sai Herbert von Karajanilta vuonna 1968 kutsun Salzburgin musiikkijuhlille, joilla hän lauloi useina peräkkäisinä vuosina eritoten Donna Annan, kreivittären sekä Fiordiligin rooleja, jotka tekivät hänet kuuluisaksi.
TM-XML
Historia
Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston perustama työryhmä määritteli kesäkuussa 2003 TM-XML:
Gundula Janowitz
Mozartin roolien lisäksi Janowitzin uralle on mahtunut myös useita Richard Straussin oopperoiden osasuorituksia, näin ovat hänen ohjelmistoonsa kuuluneet Ariadne oopperasta Ariadne auf Naxos, sekä Kreivitär oopperasta Capriccio, jonka ääni ja luonne sopivat hänen äänelleen. Hän on luonut myös rooleja, jotka vaikuttavat vähemmän sopivilta hänen äänelleen, kuten Leonore Fideliossa ja Valkyyrioiden Sieglinde, johon rooliin Herbert von Karajan häntä erityisesti pyysi ja hän äänitti tetralogian von Karajanin johdolla. Janowitz toimi vuosina 1990–1991 Grazin kaupunginoopperan johtajana.
TM-XML
Historia
Kommentteja varten julkaistiin kahdeksan luonnosversiota (versiot 0.1 – 0.7 sekä 1.0 luonnos) ennen kuin versio 1.0 lopullinen julkaistiin 26. toukokuuta 2006 viraston verkkosivuilla TM-XML.org.
TM-XML lopullista versiota 1.0 on ehdotettu perustaksi WIPO-standardi ST.66:lle, jonka tietotekninen pysyvä komitea ja standardi- ja dokumentointiryhmä (SCIT/SDWG) hyväksyivät 8. kokouksessaan 19. – 22. maaliskuuta 2007 Genevessä.
Omar Sivori
Enrique Omar Sivori (2. lokakuuta 1935 – 17. helmikuuta 2005) oli argentiinalais-italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hänet valittiin Euroopan parhaaksi pelaajaksi vuonna 1961.
Maajoukkuetasolla Sivori edusti sekä Argentiinaa että Italiaa. Hän saavutti Argentiinan riveissä Copa Américan mestaruuden vuonna 1957 ja edusti Italiaa vuoden 1962 MM-kisoissa.
Live Bait for the Dead
Live Bait for the Dead (COF006DD) on Cradle of Filthin yhdeksäs julkaisu, ja toinen julkaisu omalla levymerkillä Abracadaver. Levyn sisällöstä puolet on live-esiintymisestä Rock Cityssä, Nottinghamissa vuonna 2001, ja puolet lähinnä vanhojen kappaleiden uusia versioita. Levyn kappaleet ovat kokonaisuudessaan yhtyeen omaa käsialaa. Kappaleet sävellettiin yhtyeen yhteistyönä, ja sanoituksista vastasi laulaja Dani Filth. Poikkeuksena kappaleet "No Time To Cry", joka on alun perin The Sisters of Mercyn julkaisema kappale, ja "The Fire Still Burns", joka on alun perin Twisted Sisterin julkaisema kappale.
7 Notas 7 Colores
7 Notas 7 Colores on hip hop -yhtye Kataloniasta, Espanjasta. Se perustettiin Barcelonassa vuonna 1993.
Live Bait for the Dead
Levy on nauhoitettu vuonna 2001 ja julkaistu seuraavana vuonna 2002.
Kappaleet
I:1 Intro, The ceremony opens (Live) I:2 Lord Abortion (Live) I:3 Ebony Dressed For Sunset (Live) I:4 The Forest Whispers My Name (Live) I:5 Cthulhu Dawn (Live) I:6 Dusk And Her Embrace (Live) I:7 The Principal Of Evil Made Flesh (Live) I:8 Cruelty Brought Thee Orchids (Live) I:9 Her Ghost In The Fog (Live) I:10 Summer Dying Fast (Live) I:11 Interlude, Creatures That Kissed In Cold Mirrors (Live) I:12 From The Cradle To Enslave (Live) I:13 Queen Of Winter, Throned (Live)
II:1 Born In A Burial Gown (The Polished Coffin Mix) II:2 No Time To Cry (Sisters Of Mercy Mix) II:3 Funeral In Carpathia (Soundcheck recording) II:4 Deleted Scenes Of A Snuff Princess II:5 Scorched Earth Erotica (Original Demo-version) II:6 Nocturnal Supremacy (Soundcheck recording) II:7 From The Cradle To Enslave (Under Martian Rule Mix) II:8 The Fire Still Burns
Audionäytteitä saatavilla
Cradle of Filthin virallisilla kotisivuilla
Utah Olympic Park Track
Utah Olympic Park Track on kelkkailurata Utah Olympic Parkissa Summitin piirikunnassa Utahissa Yhdysvalloissa. thumb|300px|upright|Kuva radasta.
Utah Olympic Park Track rakennettiin Salt Lake Cityn talviolympialaisia varten.
Bluegrass (alue)
Bluegrass on alue Yhdysvalloissa, Kentuckyn osavaltiossa. Se on osavaltion parasta maanviljelysseutua ja asutettiin siksi ensimmäisenä. "Sinistä ruohoa" tarkoittavan nimensä se on saanut alueella yleisenä kasvavasta, sinertävänsävyisestä niittynurmikasta. Siitä tuli tunnettu hevostenkasvatusalue: niittynurmikka pumppaa maaperästä kalsiumia joka vahvistaa hevosten luita.
U.S. Route 2 (Michigan)
thumb|US Highway 2 (US 2) Michiganissa. US Highway 2 (US 2) on osa Yhdysvaltain numeroitua valtatiejärjestelmää, joka yhdistää Everettin kaupungin Washingtonissa ylempään niemimaahan Michiganin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Michiganissa valtatie kulkee ylemmän niemimaan läpi kahdessa osassa osana valtion kaukolinjojen valtatiejärjestelmää. Tie kulkee hetken aikaa myös Wisconsinin osavaltion alueella. Tien varrella useita historiallisia siltoja, jotka ovat rakennettu 1910–1920-luvuilla.
Paatsjoen alaosan alue (Norjan tai Venäjän puolella)
Paatsjoen alaosan alue (Norjan tai Venäjän puolella) (vesistöaluetunnus 71.000N) on pääasiassa Suomessa sijaitsevan, mutta alajuoksulla myös Norjan ja Venäjän puolilla sijaitsevan, vesistöaluee se hallinnollinen osa, joka jää ulkomaille. Paatsjoki on vesistön laskujoki, joka laskee Barentsinmereen, ja sen vesistöalueen koko pinta-ala on 14512,34 neliökilometriä, josta 20,74 neliökilometriä kuuluu Norjan ja Venäjän puolelle. Vesitöalueenn järvisyys on 12,38 %.
Kouvolan taitoluistelu
Kouvolan taitoluistelu on kouvolalainen taitoluisteluseura, johon kuuluu noin 150 luistelijaa. Se perustettiin vuonna 1995. Seuran kotihalli on Lumon Areena, ja harjoituksia pidetään sen lisäksi myös Kouvolan kolmessa muussa jäähallissa Inkeroisissa, Kuusankoskella ja Valkealassa.
Seurassa luistelijoiden valmennuksesta vastaa ammattitaitoinen valmentajatiimi yhdessä koulutettujen apuvalmentajien ja ohjaajien kanssa. Valmentajat jakavat luistelijat tasoryhmiin iän ja taitojen perusteella.
Kouvolan taitoluistelu ry:n lisäksi Kouvolassa toimii myös toinen taitoluisteluseura, KooKoo Jäätaiturit (KKJT).
Historia
Kouvolan jäähalli valmistui vuonna 1982. Ennen hallin valmistumista ensimmäiset taitoluistelijat harjoittelivat ulkokentillä paikallisen jääkiekkoseuran alaisessa taitoluistelujaostossa.
1995 perustettiin Kouvolaan itsenäinen taitoluisteluseura Kouvolan Taitoluistelu.
1998 toiminta laajeni Kuusankoskelle luistelukoulun käynnistymisen myötä.
Päävalmentajina seurassa ovat olleet Maaret Lehto, Marina Shirshova ja Irina Nikolaeva (o.s. Bolchakova). Valmennuspäällikköinä seurassa ovat toimineet Aleksei Kozlov 2013-2015 ja Hennette Toivanen 2015-2017.
Aviador Dro
thumb|Aviador Dro Aviador Dro on espanjalainen tekno-yhtye. Se perustettiin Madridissa vuonna 1979. 1980-luvulla siitä tuli yksi Espanjan suosituimmista tekno-musiikkia soittavista yhtyeistä.