cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talvisodan merisotatoimet
Suomalaisten sukellusveneiden toimet
19. joulukuuta taistelulaiva Marat hyökkäsi Koiviston patteriston kimppuun ja Vesikko lähetettiin paikalle yrittämään hyökkäystä Maratia vastaan. Marat, joka vaurioitui Koiviston patterin tulituksesta poistui kuitenkin taistelusta eikä Vesikko ehtinyt hyökätä tämän kimppuun.
Suomen hallituksen päädyttyä siihen, ettei Viro ollut puolueeton valtio, lähetettiin 25. joulukuuta Vesihiisi ja 1. tammikuuta 1940 Vetehinen laskemaan miinoja Viron rannikolle.
Viimeisten 9. tammikuuta Vetehisen ja Iku-Turson suorittamien partiointien jälkeen kolme suurta sukellusvenettä pysyivät telakoilla. Viimeisetkin operaatiot loppuivat tammikuun puolessavälissä.
Suomalaiset sukellusveneet operoivat sodassa vain viisi viikkoa eivätkä ampuneet tuona aikana yhtäkään torpedoa. Ainoaksi ansioksi voidaan lukea niiden laskemiin miinoihin uponnut höyrylaiva. Sukellusveneiden toimintaa haittasivat erityisesti koulutuksen puute vaativissa tilanteissa ja jää, joka teki sukeltamisen vaikeaksi.
Neuvostoliittolaisten sukellusveneiden toimet
Neuvostoliittolaiset sukellusveneet tunkeutuivat Pohjanlahdelle ja Saaristomerelle suomalaisten miinoitteiden ohitse estämään Suomen merenkulkua länteen. Perämerelle asti ne eivät kuitenkaan tunkeutuneet. Pohjanlahdella oli joulukuussa todennäköisesti viisi sukellusvenettä. Niiden menestys oli vaatimatonta, sillä ne upottivat ainoastaan yhden suomalaisen laivan (775 tonnin Wilpas), mutta silti parempaa kuin suomalaisten veneiden, jotka eivät saaneet aikaiseksi mitään. Tämän suomalaisen aluksen lisäksi veneet upottivat neljä ei-suomalaista alusta, joista yksi oli virolainen, yksi ruotsalainen ja kaksi saksalaisia. Kaikki paitsi Reinbeck upotettiin tykkitulella. Viimeiset neuvostoliittolaiset sukellusveneet poistuivat Pohjanlahdelta 19. tammikuuta 1940.
Ensimmäisen aluksen sukellusveneet kohtasivat 5. joulukuuta 1939. Alus oli saksalainen Oliva, joka pysäytettiin, mutta päästettiin menemään, kun kansallisuus oli selvitetty. Sukellusvenesodan tuloksettomuuden tajuttuaan neuvostoliittolaiset julistivat Suomen rannikon saartoon ja käskivät kaikkien puolueettomien alusten poistua saartovyöhykkeeltä.
Tämän jälkeen sukellusveneet saivat tuloksia. Ensimmäinen upotettu alus oli virolainen höyrylaiva Kassari (379 tn), jonka sukellusvene Štš-323 upotti tykkitulella Utön ja Hiidenmaan välillä 10. joulukuuta. Alus oli ollut vakinaisella vuorollaan, mutta ilman matkustajia. Kassarilta hengissä selvinneet noin kymmenen miestä selvisi Hiidenmaalle ja vain yksi kuoli. Samana päivänä Štš-322 ilmoitti upottaneensa aluksen torpedolla Helsingin lähistöllä. Tämä alus lienee ollut saksalainen Reinbeck (2 804 tn), sillä se katosi samoihin aikoihin. Kolmaskin upotus tapahtui 10. päivä. Tälläkin kertaa vuorossa oli saksalainen alus. Mäntyluodosta lähteneeseen saattueeseen aluksi kuuluneen S/S Bolheimin (3 324 tn) upotti sukellusvene S 1 Pohjanlahdella käyttäen jälleen tykkitulta. Sukellusvene aloitti tulituksen 150 metrin päästä ja ampui aluksi neljä laukausta Bolheimia kohti. Yksi näistä laukauksista osui komentosillalle ja Bolheimin kapteeni loukkaantui vakavasti. Tämä ammus tappoi myös ilmeisesti aluksen sähköttäjän. Miehistö jätti laivan ja S 1 ampui vielä 15–20 laukausta Bolheimiin. Aluksen miehistöstä pelastui 26 henkeä ja vain kolme (joukossa kapteeni) kuoli. Tulituksesta huolimatta Bolheim ei uponnut, vaan ajautui kohti rannikkoa, jossa sitä yritettiin hinata matalammille vesille. Se kuitenkin upposi.
Ainoa upotettua suomalainen alus, Wilpas upotettiin 29. joulukuuta. Wilpas oli rannikkotankkeri Sigridin kanssa matkalla Vaasaan. Alusten muutettua kurssiaan kohti Norrskäriä, havaitsi sukellusvene Štš-311 ne ja päätti hyökätä välittömästi käyttäen tykkitulta. Sigrid pelastui ajamalla saariston suojaan, mutta pitkän takaa-ajon jälkeen Wilpas ajoi karille ja Štš-311 upotti aluksen. 18-henkinen miehistö kuitenkin pelastui.
Viimeisen saaliinsa sukellusveneet saivat 5. tammikuuta 1940, kun Štš-311 upotti ruotsalaisen Fenrisin (484 tn) Uumajan edustalla. Miehistön annettiin poistua aluksesta. Tämän upotuksen johdosta Ruotsin hallitus jätti Neuvostoliitolle jyrkän vastalauseen, jonka johdosta Neuvostoliitto kuitenkin protestoi.
13. tammikuuta 1940 Štš-324 hyökkäsi suomalaisen saattueen kimppuun Märketin lähistöllä.
Suomen merivoimien miinoitukset
Suomen merivoimien miinoituskyky oli talvisodan syttyessä heikko. Miinalaiva Louhi oli Suomen merivoimien tehokkain miinoittaja sodan syttyessä. Muuta miinojen laskemiseen soveltuvaa kalustoa olivat viisi pientä Venäjän laivastolta perittyä miinalaivaa (Pommi, Miina, Loimu, Lieska ja Paukku), laivaston muut pinta-alukset ja sukellusveneet sekä laivaston käyttöön otetut neljä siviilialusta, jotka olivat Tursas, Frej, Poseidon ja Suomi. Aluksista ainoastaan miinalaiva Louhi pystyi laskemaan suuria miinoitteita.
Suomi aloitti merialueiden miinoittamisen 25. lokakuuta 1939. Miinoituksia laskettiin Jussarölle, Russarölle ja Koiviston eteläpäätyyn. Näiden miinoitusten tavoitteena oli rajoittaa pelotteen avulla Neuvostoliiton laivaston kulkua, suojata omia alueita maihinnousuilta ja tuottaa tappioita Neuvostoliiton laivastolle.
Sodan sytyttyä Suomen merivoimat laski kaikki kaksikymmentä suunniteltua miinoitusta Suomenlahdelle, Saaristomerelle ja Ahvenanmerelle. Miinojen lasku tapahtui öisin ja suurin osa miinoista saatiin laskettua joulukuun ensimmäiseen päivään mennessä, vaikkakin Ahvenanmerellä miinoitteita laskettiin vielä joulukuun viidentenä. Ahvenanmeren miinoitteet laskettiin Ahvenanmaan ja Ruotsin välille Sankanin sulkuun Eduskunnan hyväksyttyä Ahvenanmaan miehityksen 1. joulukuuta. Miinoituksilla oli tarkoitus estää neuvostoliittolaisia sukellusveneitä tunkeutumasta Pohjanlahdelle. Näiden miinoitteiden laskemiseen osallistuivat Louhi ja Uusimaa, jotka miinoittivat välin Sankan–Märket. Ruotsalaiset laskivat miinoitukset omille aluevesilleen miinoittaen välin Märket–Understen. Tätä sulkua vahvistettiin Louhen ja Balticin laskemilla 150 miinalla 10. ja 12. tammikuuta 1940, sekä Frejin laskemilla sukellusveneverkoilla 11. tammikuuta, sillä sulku ei ollut estänyt neuvostoliittolaisten sukellusveneiden tunkeutumista Pohjanlahdelle. Tähän sulkuun upposi 3. tammikuuta 1940 Märketin lähistöllä neuvostoliittolainen sukellusvene S 2. Suomen Laatokan-laivasto laski Laatokkaan 30. marraskuuta 1939 ja 12. joulukuuta 1940 välisenä aikana yhteensä 264 miinaa.
Suomen merivoimien komentaja sai 4. joulukuuta 1939 valtuudet laskea miinoituksia Suomen aluevesien ulkopuolelle ja sukellusveneet aloittivat tämän toiminnan. Saukko yritti 9. joulukuuta miinoittaa Saarenpään eteläpuolta Koiviston läheisyydessä, mutta epäonnistui jäätilanteen takia. Tämä miinoite onnistuttiin laskemaan vasta 24. joulukuuta käyttämällä soutuveneitä, joihin oli asetettu ajastettu räjähdepanos, joka räjähtäessään upotti veneen miinan alta. Seuraavana päivänä alueelta kuultiin räjähdyksiä, joten tämä toiminta saattoi aiheuttaa Neuvostoliitolle tappioita.
Suomen merivoimat laskivat hyökkäyksellisiä miinoitteita ainoastaan Suursaaren, Paldiskin ja Jumindan edustalle. Moottoritorpedoveneet Jymy ja Isku laskivat Suursaaren 16 miinaa käsittäneet miinoitteet 12. ja 13. joulukuuta 1939. Tässä operaatiossa tykkivene Karjala toimi moottoritorpedoveneiden emälaivana, jolta ne noutivat laskettavat miinat. Suomen hallitus päätti 24. joulukuuta ettei Viro ollut puolueeton valtio, joten olisi laillista miinoittaa reittejä Neuvostoliiton tukikohtiin Virossa. Tämän nojalla Sukellusvene Vesihiisi laski 19 miinaa Paldiskin lähistölle 27. joulukuuta ja Sukellusvene Vetehinen 20 miinaa Jumindan lähistölle 1. tammikuuta 1940. Nämä olivat ainoat Suomen sukellusveneiden laskemat miinoitukset talvisodassa. Viron rannikolle laskettuihin miinoihin upposi saksalainen höyrylaiva Dietrich Hasseldieck (177 tn) 11. tammikuuta.
Tammikuussa tapahtunut meren jäätyminen lopetti miinoitustoiminnan. Suomalaiset olivat ehtineet laskea mereen 1 895 ankkuroitua merimiinaa ja 55 maayhdysmiinaa, joten varastossa olleista merimiinoista käytettiin noin 50 prosenttia ja maayhdysmiinoista 20 prosenttia. Näiden miinojen lisäksi Viron rannikolle laskettiin 36 miinaa. Kaikista miinoista 1 461 laskettiin Suomenlahdelle ja Ahvenanmerelle ja 264 Laatokalle. Merivoimien miinoituskyky olisi ollut huomattavasti parempi jos miinalaivat Riilahti ja Ruotsinsalmi olisivat valmistuneet ajoissa tai Viron vuonna 1933 tarjoamat hävittäjät olisi ostettu. Jos merta peittänyt jääpeite olisi ehtinyt sulaa ennen talvisodan loppumista olisivat Suomen miinavarastot olleet riittämättömät miinasodankäynnin jatkamiseksi.
Neuvostoliiton laivaston miinoitukset
Vaikka Neuvostoliitto oli julistanut Suomen saartoon joulukuun alussa 1939, sen miinoitusvalmius oli alhainen eikä sen laivasto laskenutkaan sodan aikana yhtäkään miinaa, vaikka Neuvostoliitto pyysikin Saksalta apua Suomen rannikoiden miinoittamisessa 7. joulukuuta. Saksa suostui tähän ja ilmoitti olevansa valmis miinoituksiin kolmen päivän kuluttua, mutta Neuvostoliitto kuitenkin perui pyyntönsä.
Ainoat miinoitteet jotka Neuvostoliitto laski sodan aikana olivat Turun, Porin ja Rauman edustalle lentokoneista pudotetut laskuvarjomiinoitteet, joiden pudotusta Stalin oli itsepäisesti vaatinut. Näiden lentomiinojen pudotukset olivat ensimmäiset laatuaan.
Ensimmäiset laskuvarjomiinat pudotettiin 29. tammikuuta Turkuun ja viimeiset 20. helmikuuta. Yhteensä 45 miinaa pudotettiin, joista 20 Turun, 15 Porin ja 10 Rauman edustalle. Näistä 27 miinaa osui vesiväyliin. Merkittävin haitta suomalaisille miinoista oli, että Turun sataman liikenne oli poikki 29. tammikuuta–4. helmikuuta.
Ilmavoimat merisodankäynnissä
Ennen talvisodan alkua Suomen ilmavoimat ja Neuvostoliiton Itämeren-laivaston ilmavoimat suorittivat aktiivisesti tiedustelulentoja Suomenlahden alueella. Neuvostoliittolaiset aloittivat tiedustelemisen Suomen ilmatilassa 26. lokakuuta, seuraten suomalaisten panssarilaivojen ja sukellusveneiden sijaintia sekä valokuvaten Suomenlahden ja Laatokan rannikkoa. Panssarilaivat vaihtoivat ankkuripaikkojaan tämän vuoksi jatkuvasti saaristoissa Ahvenanmaan ja Kotkan välillä. Suomalaiset ilmavoimat tekivät runsaasti tiedustelua Suomenlahden itäosassa ja aloittivat valokuvauslennot kesällä 1939, lentäen syvälle Neuvosto-Karjalaan, Kronstadtiin ja Leningradiin seuratakseen joukkojenkeskityksiä.
Itämeren-laivaston ilmavoimien koostumus marraskuussa 1939, yhteensä 469 konetta:
Sodan aikana Neuvostoliiton Itämeren-laivaston ilmavoimat pommittivat lähes päivittäin suomalaisten panssarilaivoja ja rannikkotykistöä. Yhtäkään rannikkotykkiä ei kuitenkaan tuhottu ja vain yksi sadan kilogramman pommi osui panssarilaivaan aiheuttamatta oleellisia vahinkoja.
Pohjoisen laivaston ilmavoimien koostumus talvisodan alussa: Pohjoisen laivaston ilmavoimia vahvistettiin joulukuussa 1939 perustamalla sinne siirretyistä kahdesta hävittäjäeskadrillista ja yhdestä SB-2-eskadrillista 72. lentorykmentti.
Itämeren-laivaston ilmavoimien riittämättömän suorituskyvyn vuoksi perustettiin Viroon joulukuun 1939 puolivälissä Erillinen lentoryhmä, joka alistettiin Puna-armeijan ilmavoimien komentajalle. Sen tehtävänä oli lähinnä Suomen strategisten kohteiden, kuten satamien, teollisuuskeskuksien ja rautateiden, pommittaminen. Erillinen lentoryhmä purettiin sodan jälkeen. Erillisen lentoryhmän koostumus:
Suomella ei ollut meri-ilmavoimia, vaan vain Erillinen lentolaivue, joka sodan aikana alistettaisiin Merivoimien komentajalle. Näin tehtiin lokakuussa 1939, ja sen nimi vaihdettiin Lentolaivue 36:ksi. Sen kalustona oli sodan alussa 6 Blackburn Riponia. Sodan aikana se sai vahvistuksina 2 Riponia, 2 Koolhoven F.K.52:ta ja yhden DB-3:n.
Lokakuussa perustettiin Suomen toiseksi merilentoyksiköksi Täydennyslentolaivue 39, jonka kalustona oli sodan aikana 2 Junkers F 13:a, 1 Ripon ja 1 Waco YKS-7. Lisäksi Lentolaivue 16:n 3. lentue alistettiin sodan alkupäiviksi Laatokan rannikkopuolustukseen, kalustonaan 5 Junkers K 43:a. Täydennyslentolaivue sai sodan aikana vahvistuksina joitakin Ripon-koneita ja Lentolaivue 16:n 3. lentueen 5 Junkersia.
Osapuolten tappiot
Talvisodan aikana upposi yhteensä 17 alusta, vaurioitui kuusi ja kaapattiin yksi. Suurin osa uponneista aluksista oli kauppa-aluksia. Tonnistomäärässä mitaten Suomi ja Neuvostoliitto kärsivät suunnilleen yhtä paljon tappioita. Kauppalaivoja Suomelta kuitenkin upotettiin huomattavasti enemmän kuin Neuvostoliitolta. Yhteensä sodassa upotettiin kaikkia aluksia noin 22 000 tonnin edestä. Vertailun vuoksi saksalainen taistelulaiva Bismarck painoi tyhjänä yli 40 000 tonnia, eli kaksi kertaa enemmän kuin kaikki talvisodan aikana upotetut alukset.
Suomi
Suomen merivoimat menetti talvisodan aikana Suomenlahdella uponneena ainoastaan yhden aluksen. Tämä oli saattoalus Aura II (466 tonnia), joka upposi 13. tammikuuta 1940. Lavansaaren luona menetettiin yksi merivartiovene, jonka mukana kuoli neljä merivartijaa. Tämän lisäksi Petsamossa poltettiin kaksi alusta joulukuun 1939 alussa; Jäämeri (290 tn) ja partiovene Turja (65 tn). Laatokalla menetettiin kuljetusalus Valamon Luostari (133 tn). Merivoimien sodassa vaurioituneet alukset olivat panssarilaiva Ilmarinen (3 900 tn), jäänmurtaja Voima, kelirikkoalus Aallokas, miinanraivaaja Yrjö ja jäänmurtaja Tarmo. Kaikkiaan näiden alusten miehistötappiot olivat 71 kaatunutta ja 24 haavoittunutta.
Suomi menetti näiden sota-alusten lisäksi viisi rahtilaivaa. Ensimmäinen oli Wilpas (775 tn), jonka sukellusvene Štš-311 upotti 29. joulukuuta 1939 Pohjanlahdella. Tämä oli ainoa neuvostoliittolaisten sukellusveneiden upottama suomalainen alus, sillä muut neljä upotettua kauppalaivaa upposivat pommituksissa. Leo (1 243 tn) upposi 1. tammikuuta 1940 Turun satamaan, Kaija (398 tn) upposi Koivistolle 19. tammikuuta 1940, Notung (1 133 tn) upposi 24. tammikuuta 1940 ja viimeisenä Rigel (3 779 tn) upposi Mäntyluodon satamaan 18. helmikuuta 1940. Näiden viiden kauppalaivan yhteinen kantavuus oli 7 328 tonnia.
Lentolaivue 36 menetti kaksi Riponia miehistöineen, joista toisen hävittäjille ja toisen ilmatorjunnalle.
Neuvostoliitto
Neuvostoliitto menetti talvisodan aikana uponneina kaksi vartiovenettä Suomenlahdella, joista toinen tuhoutui ajettuaan miinaan 15. joulukuuta, vartiovene R-416:n Laatokalla ja sukellusvene S 2:n (840 tonnia). Hävittäjä Stremitelnyi (1 695 tn), taistelulaiva Marat (26 170 tn) ja risteilijä Kirov (7 880 tn) vaurioituivat taistelussa ja miinanraivaaja Moskova tapaturmaisesti Laatokalla.
Itämeren-laivaston ilmavoimat menettivät yhteensä 97 lentokonetta, joista 14 suomalaisille hävittäjille, 12 suomalaiselle ilmatorjunnalle, neljä omien joukkojen tulelle, 12 kadonneina ja 55 onnettomuuksissa. 102 Itämeren-laivaston lentäjää kaatui ja kuusi joutui vangiksi. Erillinen lentoryhmä menetti yhteensä 40 lentokonetta, joista 17 suomalaisille hävittäjille, 10 suomalaiselle ilmatorjunnalle, yhden kadonneena ja 12 onnettomuuksissa. 63 Erillisen lentoryhmän lentäjää kaatui ja 17 joutui vangiksi.
Ruotsi
Neuvostoliitto upotti talvisodan aikana kaksi ruotsalaista alusta. Ensimmäinen näistä oli sukellusvene Štš 311:n tykkitulella upottama höyrylaiva Fenris (484 tn) 5. tammikuuta 1940. Toinen oli höyrylaiva Virgo (701 tn), joka upposi Ahvenanmaan pohjoispuolella 6. helmikuuta 1940 edellisten päivien ilmahyökkäyksissä saamiensa vaurioiden johdosta.
Saksa
Talvisodan aikana upotettiin kolme saksalaista alusta. Ensimmäisenä oli vuorossa Reinbeck (2 804 tn), jonka sukellusvene Štš-322 luultavasti upotti torpedolla yöllä 10. joulukuuta 1939. Toinen alus upposi myös 10. joulukuuta. Se oli Bolheim (3 324 tn), joka tapasi sukellusvene S 1:n. Bolheim upotettiin iltapäivän aikana sukellusveneen tykkitulella. Suomalaisten laskemiin miinoihin Viron rannikolle upposi rahtilaiva Dietrich Hasseldieck (177 tn).
Viro
Neuvostoliittolainen sukellusvene Štš-323 upotti aamuyöllä 10. joulukuuta 1939 Utön ja Hiidenmaan välillä Kassarin (379 tn).
Moskovan rauhan vaikutukset
Moskovan rauhan myötä Suomi joutui luovuttamaan Neuvostoliitolle suuria alueita Karjalasta ja menetti yhteytensä Laatokkaan. Suomen Laatokan-laivasto ei voinut enää toimia ja sen alukset jouduttiin luovuttamaan Neuvostoliitolle; luovutetut alukset kasvattivat hieman Neuvostoliiton laivastoa. Neuvostoliitolle luovutettu Hanko saattoi valvoa ja haitata Suomen meriliikennettä.
Sopimus vahvisti uudelleen Tarton rauhansopimuksen määrittelemät rajoitukset Suomen Jäämeren-laivastolle. Suomi ei saanut pitää Jäämerellä sataa tonnia raskaampia sotalaivoja. Lupa oli enintään viiteentoista aseistettuun laivaan, joiden yhteinen kantavuus piti jäädä alle neljänsadan tonnin. Sukellusveneet ja aseistetut lentokoneet olivat myös kiellettyjä, kuten myös laajuudeltaan tarpeettoman suuret sotasatamat, sotalaivastotukikohdat ja sotakorjausverstaat.
Vegaaniliitto
right|Vegaaniliitto ry on vuonna 1993 Suomessa perustettu yhdistys, jonka tarkoituksena on edistää kasvissyöntiä ja veganismia. Tarkoituksensa toteuttamiseksi yhdistys tekee tiedotus- ja valistustyötä, harjoittaa julkaisutoimintaa, järjestää tiedotus- ja esitelmätilaisuuksia, organisoi opintopiirejä ja järjestää mielenosoituksia ja kampanjoita. Tärkeä osa tiedotusta on vegaanisesta arjesta kertominen muun muassa jakamalla reseptejä sekä tietoa ravitsemuksesta.
Vegaaniliitto julkaisee erilaisten esitteiden lisäksi Vegaia-nimistä lehteä, joka ilmestyy neljästi vuodessa. Yhdistyksellä on oma kirjasto, josta voi lainata veganismia käsitteleviä kirjoja ja ulkomaalaisia lehtiä. Vegaaniliitolla on myös vapaaehtoisvoimin toimiva Vegaanipuoti, jossa on myynnissä veganismiin liittyviä tuotteita, joita tilaamalla tukee myös yhdistyksen toimintaa.
Libolo
Libolo on kunta ja kaupunki Länsi-Angolassa, Cuanza Sulin maakunnassa. Kunnassa asuu 116 003 asukasta ja sen pinta-ala on 5 910 neliökilometriä. Kunnan väestönkasvu on 3 % vuosittain.
Journalistin ohjeet
Journalistin ohjeiden noudattamista valvoo kustantajien ja muiden sidosryhmien jäsenten muodostama Julkisen sanan neuvosto.
Handley Page Halifax
Handley Page Halifax on brittiläinen toisessa maailmansodassa käytetty nelimoottorinen raskas pommikone. Kone palveli myös liitokoneiden hinaajana, ambulanssikoneena, rahdin- ja matkustajien kuljetuskoneena sekä meritiedustelukoneena.
Koneesta suunniteltiin alun perin kaksimoottorinen versio vastaamaan spesifikaatioon P.36/13, mutta koneesta ei kahdella moottorilla saatu riittävän hyvää, joten Handley Page päätti vastoin alkuperäistä spesifikaatiota siirtyä käyttämään neljää Rolls-Royce Merlin -moottoria. Kilpailija Avro Manchester päätyi tuotantoon kahta Rolls-Royce Vulture -moottoria käyttävänä, mutta kärsi ongelmista epäluotettavien ja kokoonsa nähden alitehoisten moottorien takia.
Kone lensi ensilentonsa 25. lokakuuta 1939, pari kuukautta sodan alkamisen jälkeen, ja ensimmäiset sarjakoneet saapuivat laivuekäyttöön (35 Squadron) marraskuussa 1940.
Halifax I
Puolustusaseistuksena oli kaksi kevyttä konekivääriä nokassa, kaksi pyrstön tornissa ja yhdet molemmissa kyljissä. Moottoreina olivat 1 280 hevosvoiman Merlin X:t. Kolmannessa tuotantosarjassa polttoainesäiliöitä suurennettiin.
Halifax II
Kakkosversiossa oli tehokkaammat 1 390 hevosvoiman moottorit ja kyljen konekiväärien sijasta aseistuksena oli rungon yläpuolella kahden konekiväärin torni.
Mallissa II Series IA rungon päällä ollut konekivääritorni vaihdettiin kaksikonekiväärisestä Boulton Paul Type C -tornista 4-konekivääriseksi Boulton Paul Type A -torniksi, joka oli aerodynaamisempi, sekä nokka uusittiin, samalla poistui toinen nokan konekivääreistä. Moottorit olivat uudempaa mallia. Pitkällisten testien jälkeen sivuperäsimet muotoiltiin uudelleen kolmiomaisesta neliöksi samalla, kun niiden pinta-alaa kasvatettiin lento-ominaisuuksien parantamiseksi. Tämä oli ratkaisu tuhoisiin onnettomuuksiin, joissa täyteen kuormattu kone oli joutunut selittämättömästi hallitsemattomaan selkäkierteeseen.
Brusila
Brusila on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Handley Page Halifax
Halifax III
Kolmosversiossa moottorit vaihdettiin Merlineistä tehokkaampiin Hercules-tähtimoottoreihin. Joissakin koneissa oli myös pohjassa yksi raskas konekivääri. Malli III oli eniten valmistettu Halifax-malli.
Carlyle (Illinois)
Carlyle on kaupunki Clintonin piirikunnassa, Illinois’ssa, Yhdysvalloissa. Siellä oli 3 406 asukasta vuoden väestönlaskennassa. Se on piirikuntansa pääkaupunki.
Handley Page Halifax
Halifax VI
Kuutosversiossa oli tehokkaammat versiot Hercules-moottorista, mahdollisuus sijoittaa pommikuiluun lisäpolttoainesäiliö sekä uudelleenmuotoillut siivenkärjet.
Rannikkovartioston koneet
Kuninkaallisten ilmavoimien rannikkovartiosto (RAF Coastal Command) operoi toisen maailmansodan aikana enimmillään yhdeksää Halifax-laivuetta. Koneista käytettiin tyyppimerkintöjä GR.Mk II, GR.Mk V ja GR.Mk VI, riippuen mistä mallista koneet oli muutettu. Rannikkovartiosto käytti koneita laivojen ja sukellusveneiden torjuntaan sekä meteorologisten havaintojen tekemiseen.
Miehittämätön ilma-alus
Monesti miehittämättömästä lennokista tai helikopterista käytetään nimitystä drone tai drooni. Droneja ohjataan kauko-ohjauksella ja/tai siinä on automaattiohjaus.
Handley Page Halifax
Liitokoneenhinausversiot
Monia Halifax -koneita muutettiin liitokoneidenhinaustehtäviin tyyppimerkinnöillä A.Mk III, A.Mk V ja A.Mk VII.
Miehittämätön ilma-alus
Siviilikäytössä droneja on käytetty esimerkiksi leluna ja ilmakuvauksessa. Sotilaskäytössä drone saattaa tiedustelun lisäksi laukaista aseen; lisäksi on kohteeseen ohjattavia tai ohjautuvia, samalla tuhoutuvia malleja.
Handley Page Halifax
Kuljetuskoneversiot
Sekä II-, VI- että VII-malleista tehtiin kuljetuskoneversiot joista oli poistettu sekä konekiväärit että pommikuilu, ja lisätty penkit. Joissakin kuljetusmalleissa oli myös pohjassa luukku laskuvarjohyppyä varten.
Siviilikoneiksi
Suuri määrä Halifax-koneita muutettiin sodan jälkeen siviilikoneiksi; niitä käytettiin Englannissa vielä 1950-luvulla rahtikoneina tyyppinimellä Halton Mk I.
Miehittämätön ilma-alus
Lennokit ilmatorjunnan harjoitusmaalina
Ampumaharjoitusten maaliksi tarkoitettua lennokkia kutsutaan maalilennokiksi. Mallilennokkia ohjataan tyypillisesti radio-ohjauksella, mutta käytössä on myös itsenäisesti autopilotin avulla lentäviä malleja.
Vanhentuneita suihku- ja potkurilentokoneita on käytetty myös miehittämättöminä harjoitusmaaleina. Tämäntyyppisten miehitettyjen lentokoneiden pohjalta rakennettujen maalilennokkien ongelma on tosin usein ollut niiden korkea hinta ja käyttökulut.
Guljai-gorod
thumb|200px|Rekonstruktio guljai-gorodeista. Guljai-gorod (, "liikutettava kaupunki") oli Moskovan Venäjän armeijan 1400–1600-luvuilla käyttämä liikuteltava linnoitus. Se tarjosi suojaa käsiaseilla ammuttuja nuolia ja kuulia vastaan sekä myös näkösuojan viholliselta. Se soveltui hyvin esimerkiksi aron kaltaisille avoimille taistelukentille, joiden maastossa ei ollut luonnollisia suojia, kuten puita tai jyrkkiä maastomuodostelmia.
Miehittämätön ilma-alus
Dronen historia Suomessa
Tammikuussa 2019 Suomessa oli rekisteröitynyt 2 416 droneja hyödyntävää kaupallista toimijaa, joilla oli käytössään 3 073 dronea. Vuoden 2020 heinäkuun 1. päivästä lähtien on dronen lennättäjän suoritettava ilmailuun liittyvä verkkokurssi ja -tentti. Tähän liittyy myös rekisteröitymisvaatimus. Vaatimusten taustalla ovat uudet EU-asetukset.
Alastalo
Alastalo on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Miehittämätön ilma-alus
Avoin-luokan dronet Suomessa
Avoin-toimintakategoriaan kuuluvat alle 25 kg painavat ja alle 120 m korkeudessa lentävät dronet. Droneilla lentäminen on jaettu kolmeen alakategoriaan (A1 – A3) toimintaympäristön mukaan, ja dronet on luokiteltu C-luokituksin. Jokaisella luokalla on omat erityisvaatimukset droneille ja kauko-ohjaajille. Tehdasvalmisteisen dronen tulee olla myös CE-merkitty. Avoin-luokan dronella ei saa lentää väkijoukkojen yli, ja dronen suurin sallittu nopeus on 19 m/s.
Guljai-gorod
Krimin tataareja vastaan käydyssä Molodin taistelussa 1572 niiden katsotaan olleen ratkaisevana apuna. Sotilaallisista tapahtumista kertova aikalaiskirja Razriadnaja kniga kuvailee, kuinka voivodi Mihail Vorotynskijin käytti guljai-gorodia Molodissa. Hän sijoitti joukkojen pääosan sen suojiin. Siirrettävän linnakkeen ampuma-aukoista avattu tarkka tulitus, sekä sen tarjoaman näkösuojan turvin tehty ratsuväen yllätyshyökkäys ajoi tataarit sekasortoon.
Guljai-gorodin periaatteella toimivat suojat eivät olleet ennennäkemättömiä sodankäynnissä, vaan esimerkiksi hussilaissodissa böömiläiset kapinalliset olivat käyttäneet tarkoitukseen muokattuja vankkureita sotilaiden suojina taistelukentillään. Guljai-gorod menetti merkityksensä 1600-luvun lopulla kenttätykistön yleistyttyä ja kehityttyä raskaammaksi.
Arne Runeberg
Sven Arne Runeberg (7. huhtikuuta 1912 Helsinki – 15. marraskuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen antropologi ja kielitieteilijä, joka kuului Runebergin sivistyssukuun. Hänet tunnettiin kansainvälisesti magian, noituuden ja sosiolingvistiikan tutkijana.
Arne Runebergin vanhemmat olivat Nino Runeberg ja Mimmi o.s. Wecksell. Runeberg tuli ylioppilaaksi Grankulla samskolasta 1931 ja suoritti Helsingin yliopistossa filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1939. Sota keskeytti hänen jatko-opintonsa, mutta hän väitteli ensimmäisenä tohtoriksi yliopiston uudessa valtiotieteellisessä tiedekunnassa vuonna 1947. Hänen oppi-isiinsä kuuluivat Edvard Westermarckin oppilaat Gunnar Landtman ja Rafael Karsten.
Tohtorintutkintonsa jälkeen Arne Runeberg teki monipuolisen työuran. Hän opetti muun muassa Tanskassa Krogerupin korkeakoulussa (1946–1947) sekä Suomessa Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa (1948–1949). Helsingin yliopiston dosentiksi hänet nimitettiin vuonna 1956. Hän työskenteli myös assistenttina London School of Economicsissa (1961) ja Ruotsissa Tukholman yliopistossa (1962–1964) sekä Uumajan sosiaalikorkeakoulussa (1964–1971). Ura huipentui kotimaiseen professuuriin vuonna 1971: hänestä tuli sosiaaliantropologian apulaisprofessori Helsingin yliopistoon.
Runebergiä on luonnehdittu perusluonteeltaan humanistiksi. Hänen tutkimuskohteitaan olivat kieli ja uskonto. Hän edusti niin kutsuttua evoluutioantropologista tutkimusotetta (väitöskirja Witches, Demons and Fertility Magic). Hänen pääteoksensa on Jesu korsfästelse i religionshistorisk belysning vuodelta 1952. Tutkimuksessaan Runeberg liittää Jeesuksen rituaalikuninkuuden jatkumoon. Runeberg julkaisi myös merkittävän tutkimuksen kaksikielisyydestä: Some Observations on Linguistic Patterns in a Bilingual Society (1951–1954). Lisäksi hän laati suomen kielen oppikirjoja ruotsinkielisten oppijoiden tarpeisiin.
Runeberg kuului Suomen Antropologisen Seuran perustajajäseniin.
Arne Runebergin puoliso oli Margareta Agnes Gulbe (ent. Wallman), ja heille syntyi kolme lasta.
Emotion Mylly
thumb|250px|Myllyn Sokos ennen laajennusta. Emotion Mylly on Raisiossa, kauppakeskus Myllyssä sijaitseva kosmetiikkakauppa, jonka omistaa Turun Osuuskauppa ja toiminnasta vastaa TOK:n omistama Turun Sokos Oy. Emotion Mylly toimii kauppakeskuksen ensimmäisessä kerroksessa.
Kosmetiikan yhteydessä toimii myös Hyvä Olo kauneushoitola ja parturikampaamo.
Aarne Pilto
Pilto syntyi Utajärven Yli-Utoksella, mutta muutti jo nuorena Helsinkiin. Toimittuaan eri ammateissa hänestä tuli yrittäjä. Kirjailijaksi Pilto ryhtyi vasta varttuneella iällä. Hänen ensimmäiset teoksensa olivat omaelämäkerrallisia romaaneja, lapsuusajasta kertova esikoisteos Kasvupaikka ilmestyi vuonna 2010. Pilto on julkaissut seuraavat teokset:
Mecklenburg-stadiaali
Mecklenburg-stadiaali oli Veiksel-jääkauden viimeinen kylmä jakso noin 16 500–14 700 vuotta sitten. Lämpeneminen ja jäähtyminen vuorottelivat jääkauden loppupuolellakin. Kylmää tuli 17 000–16 000 vuotta sitten. Vasta 15 900 vuotta sitten lämpeni vain hiukan. Valtameren pohjan hiekkakerrostumista päätellen Atlantilla ajelehti runsaasti jäätä välillä 17 500–14 600 vuotta eli 14 800–12 450 radiohiilivuotta sitten. Tällöinkin ilmasto vaihteli huomattavasti. Kylmä kausi huipentui 16 600 vuotta sitten. Noin 15 900 vuotta sitten alkoi lämmetä, mutta 15 700 vuotta sitten Pohjois-Atlantin kylmän ja lämpimän vesimassan raja, polaaririntama alkoi edetä taas.
Neula
Neula viittaa seuraaviin asioihin:
Seppo Taalasmaa
Koski esitti Taalasmaata aluksi vuosina 1999–2013 jaksoissa 1–2516. Hän päätti itse lopettaa hahmon näyttelemisen vuonna 2013, vaikka onkin hetkeksi palannut rooliin vuosina 2017 jaksoissa 3208–3273 ja elokuussa 2020 jaksossa ”Romuna” (3797). Elokuun lyhyt visiitti poiki paljon ilahtuneita kommentteja, ja joulukuussa 2020 hahmo palasi jälleen ruutuun jaksoihin 3887–3909, Kosken mukaan hieman pidemmäksi aikaa vuoden 2021 tammikuuhun asti. Seppo palasi jälleen kerran toukokuun lopussa kysymään Elinasta jaksoissa 3996–4003.
Hahmo televisiosarjassa
Vaikka Seppo on aina ollut lämmin ja sydämellinen, sarjan alkupuoliskolla hän päätyi usein ongelmiin syystä jos toisestakin. Hän usein välttelee työtehtäviään, sekä onnistuu saamaan aikaan useita väärinkäsityksiä. Seppo muun muassa syö yksin tuhansien markkojen arvoiset hääruoat, jotka olisivat muuten jääneet käyttämättä, sekä ostaa perheensä varoilla useita käyttökelvottomia autoja Karin autokorjaamoon. Seppo tunnetaan myös ahkerana pontikan keittäjänä, ja juokin useasti sitä salaa kellarissa jossa hän myös säilyttää pontikkapannua. Seppo tarjoaa pontikkaa usein Ismolle ja jopa eräässä jaksossa hometarkastajalle. Sarjassa Seppo kärsii alkoholismista, ja päätyy yrittämään itsemurhaa. Seppo sairastaa lisäksi vaikeaa sydänsairautta, ja on saanut sarjan aikana yhteensä kolme sydänkohtausta.
Seppo poistui sarjasta vuonna 2013 hahmon näyttelijän Jarmo Kosken omasta tahdosta. Toukokuussa 2017 ilmoitettiin Sepon palaavan sarjaan syksyllä 2017. Tiedotteesta poiketen Seppo palasi sarjaan jo kesäkuussa esitetyssä päätösjaksossa, jonka cliffhanger jäi puhelinta korvallaan pitävän Sepon järkyttyneisiin kasvoihin. Toisen lyhyen paluun hahmo teki elokuussa 2020 esiintyessään syyskauden avausjaksossa, ja heti joulukuussa Seppo palasi takaisin määrittelemättömäksi ”vähän pidemmäksi” ajaksi tammikuuhun 2021 asti.
Hahmon kaari
Televisiosarjan alussa Seppo työskentelee talonmiehenä Pihlajakadulla, joka on sarjan kuvitteellinen tapahtumapaikka. Seppo on naimisissa Ulla Taalasmaan kanssa. Heillä on kaksi lasta, Kari ja Elina. Kun Seppo saa kuulla, että Elinan biologinen isä on Ullan nuoruudenrakkaus Martti Viljanen, hänen liki 30-vuotinen avioliittonsa Ullan kanssa päätyy eroon. Muutaman vuoden päästä he palaavat yhteen, mutta eroavat pian uudestaan. Sepolla ja Ullalla on kolme lastenlasta: Karin ja Laura Kivirannan liitosta Oona Kiviranta, Karin ja Noora Aution adoptiopoika Benjamin Taalasmaa sekä Elinan ja Tuomo Tervajoen liitosta Onni ”Tale” Taalasmaa. Sepolla on myös kaksi lapsenlapsenlasta: Talen adoptiopoika Ilja Taalasmaa sekä Oonan ja hänen puolisonsa Miro Holmin lapsi, jota ei ole näytetty sarjassa, koska pariskunta asuu Ranskassa. Sepon isoisä oli punakaartin sotilas, joka kuoli nälkään Suomen sisällissodassa vuonna 1918.
Sepon toinen suuri rakkaus sarjassa on Helena Kuula. Helena lähestyy alun perin Seppoa, jotta voisi kostaa Karille poikansa Sebastianin joutumisen vankilaan. Seppo rakastuu Helenaan ja lopulta rakkaus muuttuu molemminpuoliseksi. Helena joutuu kuitenkin vankilaan, kun Seppo saa tietää totuuden hänen toimistaan. Pari palaa myöhemmin yhteen ja menee naimisiin. Sittemmin Seppo alkoholisoituu vakavasti, kun hän luulee ajaneensa kuolettavasti Sebastianin juuri vihityn vaimon, Maria Mustosen, päälle. Syyllisyyden ja alkoholismin kalvamana Seppo yrittää tehdä itsemurhan hirttäytymällä. Ismo ja Helena kuitenkin löytävät hänet ja ehtivät hälyttää apua.
Helena ei ole myöskään kertonut Sepolle, että on vastuussa Korpin surmaamisesta. Korpin poika Heiskanen alkaa sabotoida Helenan perheen elämää, ja järjestää lento-onnettomuuden, jossa Seppo ja Helena perheineen putoavat lentokoneen kyydissä Siperiaan. Kukaan ei menehdy onnettomuudessa, mutta Seppo joutuu lopulta ampumaan paikalle saapuneen Heiskasen. Sanojensa mukaan Seppo ei kestä sitä, että ”Helena on tehnyt hänestä murhaajan.” Siperiasta palattuaan Seppo jättää Helenan ja muuttaa pois Helsingistä.
Tuotanto
thumb|right|Seppo Taalasmaan näyttelijä [[Jarmo Koski.]] Jarmo Koski näytteli Seppo Taalasmaata sarjan alusta lähtien, Hän päätti lopettaa hahmon näyttelemisen vuonna 2013, koska halusi kokeilla jotain uutta. Ennen lopettamispäätöstä hän oli usean vuoden ajan tehnyt sarjaa ”vuosi kerrallaan”. Omien sanojensa mukaan rooli on vaikuttanut hänen elämäänsä niin, että hän ei ole voinut liikkua julkisilla liikennevälineillä tai saanut olla rauhassa edes ulkomailla useaan vuoteen ”sepottelun” ja tunkeilevan käytöksen takia. Vuonna 2013 hän ajatteli vielä olevansa liian leimautunut Sepon roolista palatakseen heti televisioon. Hän myös kuvasi työtä ”hyvin aikataulutetuksi” ja viittasi stressin näkyneen vielä useamman vuoden sarjassa lopettamisen jälkeen. Täysipäiväinen työ ”oravanpyöräksi” kutsumassaan Salatuissa elämissä ei ole enää Jarmo Kosken tavoite, mutta hän on todennut voivansa tehdä sarjassa vierailuja.
Sarjan pääkäsikirjoittaja Teemu Salosen mukaan Sepon tarinasta haluttiin tehdä ”mahdollisimman suomalainen”. Salosen mukaan he halusivat tehdä tarinan, ”jonka päähenkilöllä kaikki menee aivan levälleen”: ensin Seppo sairastuu alkoholismiin ja ajaa läheiset luotaan. Kosken mukaan syyllisyyttä potevan alkoholistin näytteleminen vaivasi häntä vapaa-ajalla.
Tuotantotiimi mietti, miten hahmo ”päättäisi päivänsä”, ja pitivät hirttäytymistä ”seppomaisimpana ratkaisuna”. Kohtauksesta lähetettiin tekijöille paljon palautetta, josta osa oli myös huolta hahmon kohtalosta. Pitkänäperjantaina 2012 esitetty jakso päättyy kohtaukseen, jossa Seppo kiipeää jakkaralle ja potkaisee sen pois altaan. Itsemurhayritys aiheutti yhden sarjan suurimmista kohuista katsojien keskuudessa. Kohtausta puitiin iltapäivälehtien otsikoissa ja jakson ikäraja nostettiin sarjalle tavanomaisesta 9:stä poikkeuksellisesti 12:een. Myös näytteljä Jarmo Koskelle kohtaus oli psyykkisesti raskas ja ”yllättävän kova pala”.
Vastaanotto
Sarjan katsojat pitivät Seppo Taalasmaan hahmosta ja se on myös menestynyt erilaisissa äänestyksissä. Hahmoa vaadittiin takaisin sarjaan yli 25 000 tykkäystä saaneessa Facebook-ryhmässä. Näytteljä Jarmo Kosken mukaan toiveita hahmon paluusta esitetään päivittäin. Iltalehdessä Seppoa on kutsuttu ”kansalliseksi ikoniksi”. Hahmo tuli tunnetuksi myös sanonnastaan ”Voi saakeli tätä elämää!”
Sarjan toisen suositun hahmon, Ismo Laitelan, lisäksi myös Seppo Taalasmaata on parodioitu internetissä. Seppo ja Ismo ovat pääosassa Mikko Haapasen nimellä MIchl234 YouTubeen lataamassa legoilla ja stop motion -tekniikalla toteutetussa seitsenosaisessa animaatiosarjassa. Vuoteen 2014 mennessä videoita oli katsottu yli kahdeksan miljoonaa kertaa.
Kalmbergin kartasto
thumb|Keisarillisen Venäjän sotilaskartaston lehtijako vuodelta 1855–1856. Kartasto tunnetaan paremmin Kalmbergin kartaston nimellä. Kalmbergin kartasto on venäläisten sotilastopografien vuosina 1855–1856 eversti Gustav Adolf Kalmbergin johdolla laatima kartta Etelä- ja Länsi-Suomesta. Venäläisen yliesikunnan tarkoituksena oli kartoittaa Suomesta ne alueet, jotka ovat seudun puolustamisen kannalta oleelliset.
Kattavuus
Kartasto koottiin 86 karttalehdestä, joiden koko oli 56 × 48 senttimetriä. Karttalehtien mittakaava oli 1:100 000. Kartasto kattaa Suomen rannikon kiertäen Pohjanlahtea Oulun korkeudelta Turkuun ja sieltä Suomenlahtea itään Kivennavan ja Raudun pitäjiin saakka. Pohjanlahden korkeudella karttalehtiä on vain 1–3 sisämaahan päin. Etelä-Suomen kartoitustyö ulottui korkeudelle, jossa olivat Pori, Tampere ja Mäntyharju.
Taustatiedot ja esitystapa
Kartaston pohjatietoina käytettiin jo 1840-luvulla laadittuja sotilaskarttoja, pitäjänkarttoja ja kihlakunnankarttoja. Voidaan sanoa, että pitäjänkartat olivat tarkempia ja niissä esitettiin enemmän kohteita ja asioita. Pitäjänkartat perustuivat edelleen maanmittaustoimitusten karttoihin kuten isonjaon karttoihin, ja siksi maastotieto Kalmbergin kartoissa on moneen kertaan kopioituna epätarkkaa ja heikkolaatuista, ja suuri osa karttojen tiedosta samasta syystä myös edustaa varhaisempaa ajankohtaa kuin kartan tekoajankohta, käytännössä useimmiten isonjaon ajankohtaa. Karttojen valmistusajankohtaa edustavia tietoja saattavat olla ainakin tiedot kylien taloluvuista.
Karttoja painettiin kahta eri versiota. Yhdessä painoksessa kartan pohjaväri oli metsien osalta vihreä. Pellot jätettiin valkoisiksi, suot viivoitettiin heikosti ja väritettiin laikuttaen ja järvet viivoitettiin vahvemmin. Asutuksesta merkittiin kartanot, talot ja torpat sekä erityiset rakennelmat kuten myllyt tai majakat. Pitäjän- ja lääninrajat merkittiin erikseen. Eri tietyyppien ja vesistöjen reittien laatu eroteltiin erilaisin viivoin. Toisessa painoksessa metsien pohjaväri oli ruskea, mutta pellot, niityt, järvet ja rajat väritettiin käsin. Kartoissa ei esitetty korkeussuhteita tai vedenjakajia.
Saatavuus ja tekijäinoikeudet
Kansalliskirjastolla on alkuperäisiä karttakirjoja ja se ilmoittaa Doria-sivuillansa luopuneensa kaikista karttasarjan digitaalikopioiden tekijäinoikeuksista ja julkaisee ne ilman tekijäinoikeuksia (CC 0).
Martin Prince
Martin Prince on kuvitteellinen hahmo yhdysvaltalaisessa animaatiosarjassa Simpsonit. Hän on Springfieldin ala-asteen menestynein oppilas ja sen vuoksi usein kiusaamisen kohteena. Hahmon ääninäyttelijä oli Russi Taylor. Hahmon ensiesiintyminen oli 1. tuotantokauden toisessa jaksossa ”Nuori Nero”.
Russi Taylorin kuoltua vuonna 2019 Martinin ja Taylorin muiden hahmojen uudeksi ääninäyttelijäksi tuli 31. tuotantokaudesta alkaen Grey DeLisle. Taylor esittää hahmoa viimeisen kerran 31. kauden jaksossa ”Kiitospäivän kauhut”.
Kuvaus ja suhde muihin hahmoihin
Martin on neljäsluokkalainen ja samalla Edna Krabappelin opettamalla luokalla kuin Bart Simpson. Martin on opettajan lellikki ja luokkansa sekä luultavasti koko koulun älykkäin ja paras oppilas. Hän on sarjan harvoja lapsihahmoja, joiden koulumenestys on parempi kuin Lisa Simpsonilla, mikä tekee hänestä Lisan pääkilpailijan. Martin on kaikista koulun oppilaista useimmin kiusaamisen kohteena, koska häntä pidetään ärsyttävänä hikipinkona ja hän on toisinaan hieman leuhka omasta älykkyydestään. Lisäksi hän kantelee herkästi opettajalle toisten lasten puuhista ja toivoo aina lisää kokeita sekä koulupäivien pidentämistä. Yleensä Martinia kiusaavat joko Jimbo, Kearney ja Dolph tai sitten Nelson Muntz.
Jakson ”Nuori Nero” perusteella Martinin älykkyysosamäärä on 216 ja hän kuuluisi erityislahjakkaiden lasten kouluun, mutta koepapereiden sekoittumisen seurauksena sinne lähetettiinkin Bart. Martinin lahjakkuus ilmenee stereotyyppisenä nörttimäisyytenä ja poikkeavana käytöksenä. Hän esimerkiksi käyttää puheessaan paljon vaikeaa termistöä ja runollisia ilmaisuja. Martinilla on myös useita taiteellisia harrastuksia. Hän soittaa luuttua ja rakastaa näyttelemistä ja esiintymistä. Hän esittelee aina hyvin polleana kouluprojektejaan ja aloittaa usein esitelmänsä sanalla ”Behold!” (Ällistykää!). Martin on melko naiivi eikä koskaan tajua, miten naurettavalta hänen käytöksensä muiden lasten silmissä näyttää.
Martin kuvataan toisinaan Bartin kaverina, vaikka useimmiten he eivät olekaan kiinnostuneita toistensa seurasta. Martin kutsutaan kuitenkin aina Bartin syntymäpäiville. 2. tuotantokauden jaksossa ”Ihme” Martin toimi Bartin tukiopettajana ja vastapalveluksena Bart teki Martinista suositun muiden lasten keskuudessa. Välillä Martin on rahoittanut Bartin suunnitelmien toteutuksen, kuten harvinaisen sarjakuvalehden oston 2. kauden jaksossa ”Radioaktiivinen mies” ja auton vuokraamisen 7. kauden jaksossa ”Tien päällä”. 19. kauden jaksossa ”Rysän päällä” Bart ja Lisa luulivat vahingossa surmanneensa Martinin työntämällä tämän alas kielekkeeltä, mutta lopulta hänet löydettiinkin elossa. Tässä tarinassa Nelson teki kaikkensa selvittääkseen totuuden Martinin katoamisesta.
Martinilla on taipumusta avoimeen "neitimäisyyteen". Naamiaisissa ja näytelmissä hän esittää mielellään naispuolisia hahmoja, kuten kreikkalaisia jumalattaria ja muusia tai Lizzie Bordenia. Saadessaan uima-altaan pihalleen 6. kauden jaksossa ”Bartin takaikkuna” hän toteaa olevansa "tämän kesän kuningatar". Välillä sarjassa vihjaillaan, että Martin olisi homoseksuaali. Martin on myös hieman ylipainoisen näköinen.
Toisinaan Martinin naiivius tekee hänestä ja rehtori Skinneristä hengenheimolaisia: 5. kauden jaksossa ”Bartista tulee suosittu” Martin ja Skinner olivat ainoat, jotka nauttivat luokkaretkestä laatikkotehtaalle, ja 8. kauden jaksossa ”Bart, luottohenkilö” Skinner kadehti Martinin omistamaa teeastiastoa. Satunnaisesti sarjassa nähdään myös Martinin vanhemmat, useimmiten hänen isänsä (ääninäyttelijä Dan Castellaneta). Martinin perhe on ilmeisesti melko varakas, sillä jaksossa ”Bart, luottohenkilö” hänelle järjestettiin hulppeat syntymäpäiväjuhlat.
Tulevaisuus
Tulevaisuuteen sijoittuvassa 6. kauden jaksossa ”Lisan häät” Martinin mainitaan kuolleen koulun kemianluokan räjähdyksessä, mutta katsojalle näytetään hänen elävän salaa koulun alla olevassa luolassa, jossa hän soittaa urkuja kuin oopperan kummitus. Toisaalta 23. kauden tulevaisuusjaksossa ”Joulukortti tulevaisuudesta” Martin on korjannut sukupuolensa ja ottanut nimekseen Marcia Princess.
Cass Ballenger
thumb|right|Cass Ballenger Thomas Cass Ballenger (6. joulukuuta 1926 Hickory, Pohjois-Carolina – 18. helmikuuta 2015 ) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän edusti vuosina 1986–2005 puoluettaan Yhdysvaltain edustajainhuoneessa Pohjois-Carolinan kymmenennestä vaalipiiristä.
Ballenger syntyi Hickoryssa. Hän opiskeli Pohjois-Carolinan yliopistossa Chapel Hillissä ja sai myöhemmin Bachelor of Artsin arvon Amherst Collegesta. Hän oli toisen maailmansodan veteraani.
Ballenger ei asettunut enää ehdolle vuoden 2004 vaaleissa ja hänen seuraajakseen valittiin Patrick McHenry, jonka valintaa republikaanien ehdokkaaksi hän oli tukenut esivaalin toisella kierroksella.
Ballenger oli 1800-luvun poliitikko Lewis Cassin lapsenlapsenlapsenlapsi.
Mussende
Mussende on kunta ja kaupunki Angolan länsiosissa, Cuanza Sulin maakunnassa. Kunnassa asui vuonna 2022 arvion mukaan 103 996 asukasta, ja sen pinta-ala on 13 600 neliökilometriä. Kunnan väkiluvun vuotuinen kasvu on noin 2,9 %. Väestöstä enemmistö puhuu portugalia ja on lukutaitoisia.
Roscoe Bartlett
thumb|right|Roscoe Bartlett Roscoe Gardner Bartlett (s. 3. kesäkuuta 1926 Kentucky) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa Marylandin kuudennesta vaalipiiristä vuosina 1993–2013.
Pohjanharmoyökkönen
Pohjanharmoyökkönen (Xestia borealis) on maayökkösiin kuuluva yöperhoslaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU) ja rauhoitettu luonnonsuojelulailla 1. lokakuuta 2009 lähtien.
Roscoe Bartlett
Bartlett on pitkän akateemisen uran luonut professori. Hän on harjoittanut koko ikänsä myös maanviljelyä; rakkaus alaan kehittyi jo lapsuudessa, jonka hän vietti isoisänsä tilalla Kentuckyssä. Hänellä on puolisonsa Ellen Louise Baldwinin kanssa kymmenen lasta.
Bartlett on seitsemännen päivän adventisti.
Pohjanharmoyökkönen
Koko ja ulkonäkö
Laji muistuttaa ulkonäöltään muutamia muita pohjoisia yökköslajeja.
Levinneisyys
Pohjanharmoyökköstä tavataan pohjoisella havumetsäalueella Ruotsista ainakin keskiseen Siperiaan asti. Suomessa lajia tavataan ainoastaan vyöhykkeellä, joka ulottuu pohjois-eteläsuunnassa Sallasta Inariin ja lännessä Muonioon. Ruotsissa laji esiintyy muutamissa pohjoisissa maakunnissa. Laji havaittiin Suomessa ensi kertaa 1950-luvulla, mutta useimmat havainnot on tehty vasta 1980-luvulta alkaen.
Elinympäristö
Pohjanharmoyökkönen vaikuttaa olevan paksusammaleisten kuusikkojen laji. Suomessa Keski-Lapin vanhojen kuusikkojen hakkuut uhkaavat lajin säilymistä.
Lentoaika ja elintavat
Aikuiset yksilöt lentävät kesäkuun lopulta heinäkuun loppuun noin iltayhdeksän ja aamukahden välisenä aikana. Lämpimällä ilmalla lento tapahtuu lähellä metsänpohjaa, viileällä säällä puiden latvustoissa. Monien muiden samaan sukuun kuuluvien yökkösten tapaan myös pohjanharmoyökkönen esiintyy vuorovuosina siten, että Länsi-Lapissa lento ajoittuu parillisille, Itä-Lapissa parittomille vuosille. Laji talvehtii toukkana kaksi kertaa.
Ravintokasvi
Toukan luontaista ravintokasvia ei tunneta, mutta kasvatusoloissa se syö ainakin haapaa, kuusen neulasia sekä naavaa. Ruotsissa ravintokasviksi on ilmoitettu mustikka.
Lähteet
Artikkeli perustuu pääosin Valtion ympäristöhallinnon raporttiin, sivut 116–118.
Lukkarinkoulu
Vuoden 1686 kirkkolaissa lukutaidon opettaminen suomalaisille nimettiin lukkarin tehtäväksi, ja hänen pitämänsä oppitunnit kirkonmäellä olivat nimeltään lukkarinkoulu. Tässä koulussa opetettiin sisälukua ja kristinopin alkeita.
Kirkkolaissa säädettiin: "Wanhemmita pitä uscollisest manattaman, että he andawat Lapsens heidän Christilisen Oppins Cappalis hywin ja ahkerast opetetta; ja käskettämän nijtä, joiden se murhe Seuracunnas pitä tule, Cappalaisen eli Luckarin, että he caikella wireydel Lasten opettamisen päälle pitäwät, ja opettawat Lapset lukeman Kirja. (XXIV. Luku, XI. §.)"
Lukkarinkoulua kävivät muiden muassa veljekset Aleksis Kiven romaanissa Seitsemän veljestä.
Keplerin yhtälö
Keplerin yhtälö on eräs taivaanmekaniikan perustavimmista yhtälöistä. Se ilmaisee yhteyden kahden taivaankappaleiden (planeetta, asteroidi, komeetta, tms.) liikkeiden laskemisessa tarvittavan suureen, keskianomalian M ja eksentrisen anomalian E, välillä. Keplerin yhtälö on näennäisesti yksinkertainen:
,
missä e on taivaankappaleen radan eksentrisyys. Yhtälössä sekä E että M on lausuttu radiaaneina. Varsinainen ongelma on, että tyypillisesti M ja e tunnetaan, ja eksentrinen anomalia E täytyisi saada selville. Tämän ratkaiseminen ei ole mitenkään mahdollista analyyttisesti vaan ratkaisussa joudutaan aina turvautumaan numeerisiin menetelmiin.