cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Excite Truck
Pelaaminen
Tärkeintä pelissä ei ole vain tulla ensimmäisenä maaliin vaan kerätä pisteitä erillisista tempuista kuten sivuluisun vetämisestä mutkissa (Drift), pitkistä hypyistä (Air), auton pyörittämisestä ilmassa (Air Spin), puiden läheltä ajamisesta (Tree Run), vastustajien lennättämisestä ilmaan muokkaamalla maastoa (Truck Throw), Peräkkäisistä turbohypyistä (Jump Combo), Muiden autoihin törmäilystä (Truck Smash), ja muihin esineisiin ja asioihin törmäilystä (Nice Crash) sekä Renkaiden läpi hyppäämisestä (Rings).
Ensimmäisenä maaliintulemisesta saa 50 pistettä, toisena 25 pistettä, kolmantena 15, neljäntenä 10, viidentenä 5 ja kuudentena 0.
Ominaisuudet
Pelissä on neljä varsinaista Cupia, Bronze, Silver, Gold ja Platinum, jotka saa avattua saamalla aina tarpeeksi pisteitä edellisestä Cupista. Kun normaalilla vaikeustasolla saa S-arvosanan kaikista cupeista, aukeaa pelattavaksi Super Excite-vaikeustaso. Kun kaikki vaikeammat Cupit on voitettu, aukeaa vielä piilotettu Diamond Cup. Kun kaikista Cupeista on saatu S-arvosana, aukeaa mirror mode, jossa radat ovat peilattuja.
Palkinnot ja arvostelut
Arvostelut:
Isak Abrahamsen
Isak Abrahamsen (28. huhtikuuta 1891 Bergen – 29. huhtikuuta 1972 Oslo) oli norjalainen voimistelija ja olympiavoittaja. Hän oli mukana Norjan kultaa voittaneessa joukkueessa Tukholman olympialaisissa 1912 vapaan systeemin joukkuekilpailussa.
Seppo Laakso
Seppo Laakso (10. kesäkuuta 1945 Vampula – 7. heinäkuuta 2014 Hämeenkyrö) oli suomalainen hallintotieteiden tohtori ja Tampereen yliopiston julkisoikeuden professori.
Laakso väitteli hallintotieteiden tohtoriksi Tampereen yliopistossa 1975 aiheenaan hallituksen muodostaminen Suomessa. Sen jälkeen hän toimi vierailevana tutkijana Heidelbergin yliopistossa Saksassa. Yhdessä muiden nuorien tutkijoiden kanssa Laakso oli mukana rakentamassa julkisoikeuden tamperelaista koulukuntaa. Hän toimi Tampereen yliopiston julkisoikeuden apulaisprofessorina 1982–1992, vt. professorina 1990–1992 ja professorina vuodesta 1992 eläkkeelle jäämiseensä saakka vuoden 2009 lopussa. Laakso hoiti julkisoikeuden professorin tehtävää myös Vaasan yliopistossa ja toimi Lapin yliopiston oikeustieteen ja oikeushistorian apulaisprofessorina 1980–1982.
Seppo Laakso toimi Tampereen yliopiston hallituksessa 1987–1994 ja 1996–1998, taloudellis-hallinnollisen tiedekunnan varadekaanina 1992–1994 ja dekaanina 1996–1998 sekä julkisoikeuden laitoksen johtajana 1990–1998.
Seppo Laakso oli vuodesta 1978 naimisissa rytmisen voimistelun Suomen-mestarin ja Miss Suomi -kilpailussa 1972 menestyneen Pirkko Laakson (o.s. Lehtonen) kanssa. Heidän tyttäriään ovat kahvakuulavalmentaja ja kirjailija Kukka Laakso sekä tv-toimittaja Milla Madetoja.
Jäänmurtaja Murtaja
Jäänmurtaja Murtaja oli Suomen ensimmäinen varsinaisesti jäänmurtajaksi rakennettu alus.
Suunnittelu ja rakentaminen
Alusta suunniteltaessa siihen pyrittiin saamaan mahdollisimman hyvin jäähän pystyvä rakenne: keulaan ehdotettiin monenlaisia sahoja ja moukareita, mutta lopulta valittiin alaspäin murtava ns. lusikkakeula. Luovutustarkastuksessa todettiin aluksen olevan syväykseltään noin puoli metriä sovittua suurempi, mutta sen katsottiin jopa parantavan ominaisuuksia.
Käyttöhistoria
pienoiskuva|Murtaja (1894) Alus saapui Helsinkiin huhtikuussa 1890. Sitä vastassa oli suuri joukko ihmisiä, ja suurta ihmetystä herätti aluksen kuuden solmun vauhti halki Kruunuvuorenselän jo hauraiden kevätjäiden. Suuri ihme oli myös sähkövalaistus, kun aluksen päällikkö merikapteeni Gustaf Rein antoi suuritehoisen valokaarella toimivan valonheittimensä keilan pyyhkiä laitureita ja katuja. Aluksessa oli sen koko toiminta-ajan vanhanaikainen avoin komentosilta.
Joulukuussa 1890 alkoi varsinainen jäänmurtotyö. Murtaja osoittautui toivottua heikommaksi, ja se särki useita kertoja ainoan potkurinsa ahtojäissä. Korjaaminen oli hidasta ja vaikeata. Se helpottui vasta paljon myöhemmin, kun alukseen saatiin uudentyyppinen kotimainen vaihtolapapotkuri ja kypäräsukeltajia vaihtotyötä tekemään.
Kun uusi ja tehokkaampi Sampo otettiin käyttöön, Murtaja sai osalleen helpoimmat työt. Sitä tarvittiin kuitenkin välttämättömästi, koska jäänmurtajista oli kova puute.
Saksan keisarikunnan laivaston risteilijä SMS Kolberg kaappasi Murtajan Saaristomerellä keväällä 1918, kun alus oli venäläisten miehittämänä. Alus avusti saksalaisia maihintulossa huhtikuussa 1918 ja se palautettiin suomalaisille rauhan tultua.
Toinen Murtaja
Vuosi romuttamisen jälkeen palvelukseen astui uusi Karhu-luokan jäänmurtaja, joka sai nimen Murtaja. Se palveli Suomen merenkulkua yli kaksi vuosikymmentä, kunnes romutettiin.
Luettelo ennustusmenetelmistä
Pääartikkeli: Ennustaminen
Akhtar Hussain
Akhtar Hussain (23. elokuuta 1926 – 9. marraskuuta 1987) oli maahockeypelaaja ja olympiavoittaja, joka edusti urallaan sekä Intiaa että Pakistania. Edustaessaan Intiaa hän oli mukana voittamassa kultaa Lontoon olympialaisissa 1948. Kahdeksan vuotta myöhemmin Hussain edusti Pakistania, ja oli mukana voittamassa hopeaa.
Eurovision laulukilpailu 1973
pienoiskuva|Tapahtumapaikkana oli Grand Théâtre de Luxembourg.
Räjäyttäjät räjäyttää!
Räjäyttäjät räjäyttää! on rockyhtye Räjäyttäjien EP-levy, joka julkaistiin 11. tammikuuta 2012 levymerkeillä Bad Vugum ja TNT Tapes & Records Services.
Eurovision laulukilpailu 1973
Eurovision laulukilpailu 1973 pidettiin 7. huhtikuuta 1973 Luxemburgissa. Kilpailun juonsi Helga Guitton. 18. Euroviisut voitti Luxemburgin edustaja Anne-Marie David kappaleella "Tu te reconnaîtras". Israel osallistui kilpailuun ensimmäistä kertaa. Kun sääntö, joka oli velvoittanut maat laulamaan omalla kielellään, nyt poistettiin, muutama maa esitti kappaleensa englanniksi. Kilpailussa toiseksi sijoittui Espanjan edustaja Mocedades kappaleella "Eres tú", josta tuli myöhemmin suurmenestys muun muassa Yhdysvalloissa. Marion Rung saavutti kappaleella "Tom tom tom" kuudennen sijan, joka on Suomen kaikkien aikojen neljänneksi paras. Suomen parhaana se säilyi vuoteen 2006 saakka.
Räjäyttäjät räjäyttää!
A-puolen kappale ”Verivasara” on käännöskappale Roky Ericksonin kappaleesta ”Bloody Hammer”.
Eurovision laulukilpailu 1973
Kapellimestarit
Jokainen maa valitsi oman kapellimestarin johtamaan maansa kappale.
Betty MacDonald
pienoiskuva|Betty MacDonald vuonna 1945. Betty Bard MacDonald (alun perin Anne Elizabeth Campbell Bard, 26. maaliskuuta 1907 Boulder, Colorado – 7. helmikuuta 1958 Seattle, Washington) oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka tuli 1940-luvun lopulta alkaen tunnetuksi omaelämäkerrallisista humoristisista romaaneista. Hänen teoksistaan on suomennettu Muna ja minä (The Egg and I, Gummerus 1947), Basilli ja minä, tarina parantolasta (The plague and I, Gummerus 1949) sekä Menestys ja minä (Anybody Can Do Anything, Gummerus 1953).
MacDonaldin esikoisromaani Muna ja minä (1945) käännettiin 20 kielelle. Chester Erskine ohjasi siitä vuonna 1947 ensi-iltansa saaneen samannimisen komediaelokuvan. Romaanin ja elokuvan sivuhahmojen Ma and Pa Kettle pohjalta tehtiin vielä yhdeksän komediaelokuvaa.
MacDonald kirjoitti myös sarjan lastenkirjoja, joiden päähahmo on ylösalaisin käännetyssä talossa asuva Mrs. Piggle-Wiggle.
Myös Betty MacDonaldin vanhempi sisar Mary Bard oli kirjailija.
Pat Brown
Edmund Gerald ”Pat” Brown Sr. (21. huhtikuuta 1905 – 16. helmikuuta 1996) oli yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko ja Kalifornian osavaltion kuvernööri vuosina 1959–1967.
Brown syntyi San Franciscossa yhdeksi Edmund Brownin ja Ida Schuckmanin neljästä lapsesta. Isä oli irlanninkatolinen ja äiti saksanprotestanttinen; pari erosi pojan ollessa nuori. ”Pat”-lempinimensä hän sai jo kouluvuosina.
Brown valmistui San Francisco Law Schoolista 1927. Lakiuransa alkuvaiheissa hän oli puoluekannaltaan republikaani. Hän kuoli Beverly Hillsissä ehdittyään täyttää jo 90 vuotta.
Dusk and Her Embrace
Dusk and Her Embrace (CDMFN 208) on Cradle of Filthin toinen albumi. Levyn kappaleet ovat kokonaisuudessaan yhtyeen tekemiä. Kappaleet sävellettiin yhtyeen yhteistyönä ja sanoitti laulaja Dani Filth.
Levy on nauhoitettu vuoden 1996 syksyllä ja julkaistu samana vuonna.
Audionäytteitä saatavilla
Cradle of Filthin virallisilla kotisivuilla
Wiin historia
200px|thumb|Wii-pelikonsoli ja Wii Remote -peliohjain. Kuvasta puuttuu ohjaimen lisäosa Nunchuk.
Wiitä myytiin joulukuun 2009 loppuun mennessä yli 67 miljoonaa kappaletta, enemmän kuin kilpailijoitansa PlayStation 3:a ja Xbox 360:ä. Satoru Iwata on kertonut, että Nintendo ei ajattele kilpailevansa Sonyn kanssa vaan pyrkii saamaan kohdeyleisökseen uusia ihmisiä. Wii onkin vedonnut perheisiin, naisiin ja vanhuksiin, jotka ovat aiemmin jääneet pääasiallisten videopelikohderyhmien ulkopuolelle.
Laitteiston kehitys
Nintendo aloitti Wiin kehittämisen heti Nintendo GameCuben julkaisemisen jälkeen. Shigeru Miyamoton mukaan konseptina oli aluksi keskittyä pelaajan vuorovaikuttamiseen pelin kanssa:
Nintendo ei myöskään halunnut kehittää teknologiaa, joka tuottaisi nopeammin parempaa grafiikkaa. Kehittäjätiimin mielestä tällainen lähestymistapa ei olisi tehnyt vaikutusta kuluttajiin. Idea vaikutti toimimattomalta, kun tiimi vertasi kehityksen vaikeuksia ja kustannuksia uusiin kokemuksiin, joita kuluttajat voisivat saada. Aluksi Nintendo ei suunnitellut kehittävänsä Wiin teknisiä ominaisuuksia lainkaan ohjainta lukuun ottamatta. Miyamoton mukaan konsolin suunniteltiin maksavan alle 100 Yhdysvaltain dollaria.
Nintendo käytti Wiin kehittämisessä edistynyttä puolijohdeteknologiaa. Puolijohdeteknologiaa ei kuitenkaan käytetty yleiseen tapaan paremman suorituksen aikaansaamiseksi, vaan konsolin koon ja energiankäytön pienentämiseksi. Kehitystiimin suunnitelmana oli mahdollistaa Wiin päälläolo ympäri vuorokauden: Wiin konsepti oli ”konsoli, jossa tapahtuu jotain joka päivä”. Koska Wiin haluttiin pysyvän päällä koko päivän, sen tuuletin ei saanut pitää ääntä yöllä – kehitystiimin pitikin minimoida mikropiirien päästämä lämpö.
Toimitusjohtaja Satoru Iwatan määräyksestä konsoli piti kehittää noin kahden–kolmen päällekkäisen DVD-kotelon kokoiseksi. Wiistä piti kehittää käytännöllinen, sillä liian suuri konsoli ei mahtuisi huomaamattomasti television viereen. Tilan säästämiseksi ja käytännöllisyyden vuoksi Wiihin laitettiin itsestään latautuva levyasema. Wiin muotoilussa otettiin huomioon käyttäjäkunta ja käytännöllisyys; laitteen piti mahtua lähes jokaiseen paikkaan, eikä sen ulkoasu saanut muistuttaa liikaa lelua tai tavallista multimedia-laitetta. Alkuperäisen kokosuunnitelman mukaan laitteesta tehtiinkin noin kolmen päällekkäisen DVD-kotelon kokoinen suorakulmainen särmiö.
Ohjaimen syntyminen
150px|thumb|right|Wii Remote viimeisimmässä ulkoasussaan.
Ohjaimen suunnittelussa suurin vaikutus oli Nintendo DS:n menestyksellä. DS:n kosketusnäytön tuoma omaperäinen pelaamistyyli oli saanut hyvän vastaanoton, ja kehittäjät pohtivatkin, miten pystyisivät seuraamaan DS:n jalanjälkiä. Yhtenä ehdotuksena oli kosketusnäytön lisääminen ohjaimeen, toisena taas osoitinlaitteen, kuten hiiren, käyttäminen. Ohjaimeen ei kuitenkaan haluttu lisätä kosketusnäyttöä, sillä silloin konsoli olisi ollut liian samankaltainen Nintendo DS:n kanssa. Ohjainta suunniteltaessa ajateltiin sen helposti lähestyttävyyttä, yksinkertaisuutta ja mukavuutta. Nintendo halusi myös tehdä jotain tavallisuudesta poikkeavaa.
Ohjaimen viimeinen versio muodostui pikkuhiljaa. Tärkeimpiä, kohti viimeistä muotoa vieviä, ehdotuksia olivat osoittimen käyttö ja tankomainen muoto. Shigeru Miyamoto toi kehityskeskusteluissa esille matkapuhelimensa ja autonsa navigointijärjestelmän kaukosäätimen ja ehdotti vastaavan ratkaisun käyttämistä. Ei ollut kuitenkaan itsestään selvää, että osoitustoiminto sulautettaisiin tankomuotoiluun. Kehitystiimi testasikin jonkin aikaa perinteistä ohjainta osoitustoiminnolla, mutta toteutus ei toiminut. Tästä syystä päätettiin vaihtaa tankomuotoon.
Ohjaimelle suunniteltiin lukuisia lisäosia, sillä se oli käytännössä pelkkä sauva. Virtuaalikonsolin takia piti olla mahdollista pelata myös vanhempia pelejä Nintendo Entertainment Systemin ajoista lähtien, puhumattakaan ulkomailla suosituista ensimmäisen persoonan ammuntapeleistä. Koska perinteiset konsoliin liitettävät oheislaitteet olivat muutenkin kalliita, ei Wiille haluttu tehdä langattomia oheislaitteita. Niitä varten päätettiin tehdä portti itse pääohjaimen pohjaan. Yksi merkittävimmistä lisäosista, Nunchuk, keksittiin vasta myöhemmin. Poikkeuksellisesti sen projektinimi päätettiin säilyttää, toisin kuin yleensä on tapana: muun muassa Wii Remotea kutsuttiin aluksi nimillä ”Core Controller” tai ”Core Unit”.
Wii-prototyypit
200px|thumb|Wiin kehitysalusta numero 4.
Wiistä ei ollut saatavilla kunnollisia prototyyppejä kehittäjille ja toimittajille kuin vasta muutamaa kuukautta ennen laitteen julkaisua. Muun muassa vuoden 2006 E3-messuilla pelattavissa olleet Wiit oli tehty tilaisuutta varten GameCube-runkoihin. Nintendo julkaisi viimeisen version kehitysalustasta vasta kesäkuussa 2006. IGN:n mukaan Nintendo tarjosi kehittäjille seuraavat kehitysalustan sukupolvet:
Esittely
thumb|200px|left|Wii ja [[Wii Sports esitteillä vuoden 2006 E3-messuilla.]]
Wii esiteltiin ensimmäisen kerran vuoden 2005 E3-messuilla, mutta sen ohjain pidettiin vielä salassa. Satoru Iwata kuitenkin vihjaili uudesta ohjaustavasta puheensa aikana, sanoen sen olevan ainutlaatuinen ja vetävän puoleensa pelaamatonta yleisöä. Hän myös sanoi, ”tärkeintä ei ole se mitä pelaat, vaan miten.” Ohjaimesta nousi vielä paljon kysymyksiä, ja Satoru Iwatan aikoessa pitää puheen saman vuoden Tokyo Game Show -messuilla julkinen spekulaatio tulevista paljastuksista kasvoi (Nintendo ei tavallisesti osallistu Tokyo Game Show’hun). Iwata esitteli uutta ohjainta puheensa lopussa, ja ohjaimen suomia mahdollisuuksia alettiin spekuloida.
Seuraava suuri esittelytapahtuma oli vuoden 2006 E3-messut. Nintendo yllätti yleisön julkistamalla uuden konsolin nimen ennen messujen alkua: ”Revolutionin” tilalle tuli ”Wii”. Lehdistötilaisuudessaan Nintendo esitteli Wiitä lukuisien eri pelien, kuten The Legend of Zelda: Twilight Princessin ja Ubisoftin Red Steelin, kanssa. Messuilla Wii oli menestys: se voitti Game Critics Awardsin palkinnon parhaasta esityksestä ja laitteistosta, ja konsolia testaamaan jonotti joidenkin laskelmien mukaan enimmillään jopa 1000 ihmistä. Vastaavasti Wiin kilpailijoiden PlayStation 3:n ja Xbox 360:n ja pelejä pääsi testaamaan muutamassa minuutissa. Wii sai palkinnon myös parhaasta laitteistosta, ja Wii Sports sekä Excite Truck voittivat kahdessa pelikategoriassa.
Suomessa Wiitä testattiin ensi kerran 3.–5. marraskuuta 2006 järjestetyillä Digiexpo-messuilla. Laitteille oli pitkiä jonoja, joissa jonotettiin enimmillään parikin tuntia – yleisöä houkuttelivat pelit Twilight Princess ja Wii Sports.
Nimi
Wii tunnettiin aluksi koodinimellä Revolution, mutta nimi vaihdettiin vuoden 2006 E3-messujen alla. Nintendon tyylioppaan mukaan konsolin nimi on vain "Wii", ei "Nintendo Wii". Wii onkin Nintendon ensimmäinen Japanin ulkopuolella markkinoima konsoli, jonka nimessä ei mainita yrityksen nimeä "Nintendo". Nintendon mukaan Wiin kaksi pientä i-kirjainta kuvaavat sekä kahta pelaajaa kokoontumassa yhteen, että konsolin kahta ohjainta. Nintendo on kertonut monta syytä nimen vaihtoon:
Nintendon perusteluista huolimatta monet lehdistön edustajat, nettiyhteisöt ja pelikehittäjät reagoivat nimenmuutokseen aluksi negatiivisesti. Eräät heistä ilmaisivat pelkonsa, että nimi antaisi laitteesta lapsellisen kuvan, toisten mielestä Nintendon olisi ollut parempi pitäytyä Revolutionissa, ja jotkut pilkkasivat sanan ääntämyksen yhtäläisyyttä englannin- ja ranskankielisiin sanoihin. BBC uutisoi pian nimenvaihdoksen jälkeen lapsellisista, nimeen pohjautuvista vitseistä, joita oli ilmestynyt Internetiin. Nimeen on kuitenkin tutkimusten mukaan myöhemmin totuttu, ja sitä pidetään positiivisena. Amerikan Nintendon toimitusjohtaja Reggie Fils-Aime selitti nimenvaihdosta seuraavasti:
Markkinointi
Nintendo toivoo saavuttavansa Wiillä laajemman yleisön kuin muut seitsemännen sukupolven konsolit. Dragon Quest IX:n lehdistötilaisuudessa Satoru Iwata sanoi, että Nintendo ei ajattele kilpailevansa Sonyn kanssa, vaan pyrkii saamaan uusia kohderyhmiä pelaamaan videopelejä.
Tämä lähestymispolitiikka näkyi Nintendon internet-mainoksissa ja Pohjois-Amerikan televisiomainoksissa, joiden ohjaajana toimi Oscar-voittaja Stephen Gaghan. Mainoksissa käytetyt mainoslauseet olivat ”Wii would like to play” ja ”Experience a new way to play”. Ensimmäinen mainoslause leikki yhtäläisyydellä Wiin nimen ja englannin kielen sanan ”we” välillä. Mainosten levitys alkoi 15. marraskuuta 2006 noin 200 miljoonan Yhdysvaltain dollarin budjetilla. Yksi mainoksista menestyi YouTubessa keräten lyhyessä ajassa yli miljoona katsojaa.
The Early Chapters
The Early Chapters on Soilworkin EP-levy, joka julkaistiin 20. tammikuuta 2004.
Wiin historia
Julkaisu
Nintendo ilmoitti kesäkuussa 2006 aikeistaan toimittaa kuusi miljoonaa konsolia ja 17 miljoonaa peliä saataville maaliskuun 2007 loppuun mennessä. Nintendo kertoi 14. syyskuuta 2006, että suurin osa yksiköistä toimitettaisiin Pohjois-Amerikkaan. Iwata kommentoi haastattelussa pelien hintoja ja sanoi ettei voisi kuvitella minkään ensimmäisen osapuolen pelin maksavan enemmän kuin 50 Yhdysvaltain dollaria.
Espanjassa Wiin julkaistiin jo 9. joulukuuta 2006, koska kaikki kaupat olivat kiinni 8. joulukuuta immaculata conception ajan. Italian ja Sveitsin julkaisut siirrettiin päivälle 7. joulukuuta 2006.
Kanadan Nintendon varatoimitusjohtaja Ron Bertram kertoi yrityksen aikovan saada miljoona konsolia Pohjois-Amerikan julkaisuun. Seuraavana päivänä Nintendo kertoi lausunnon olleen virheellinen, ja toisti aiempia lausuntoja neljän miljoonan konsolin maailmanlaajuisesta myyntiodotuksesta vuoden 2006 loppuun mennessä, suurimman osan myynnistä tapahtuen Pohjois-Amerikassa. Nintendo aikoi myös varmistaa riittävän tarjonnan ja katkeamattoman tuotannon.
14. ja 15. syyskuuta 2006 Nintendo ilmoitti Japanin, Pohjois- ja Etelä-Amerikan, Australian, Aasian ja Euroopan julkaisutiedot. Tiedotustilaisuuksissaan Nintendo paljasti julkaisupäivämäärät, hinnoittelun ja jakelun. Yhdysvalloissa Wii julkaistiin 19. marraskuuta, Japanissa 2. joulukuuta 2006 ja Euroopassa 8. joulukuuta. Konsolin suositushinta Euroopassa oli 249 € ja Suomessa 269 €. Yhdysvalloissa laite maksoi 250 dollaria ja Japanissa 25 000 jeniä (noin 167 €).
Isossa-Britanniassa pelaajat jonottivat keskiyön julkaisua Game- ja MMV-liikkeiden edessä. Myös julkisuuden henkilöitä, kuten Pat Cash ja Ian Wright, saapui paikalle mainostamaan Wiitä. Suomessa suurella osalla jälleenmyyjistä oli tarjota julkaisun yhteydessä vain pieni määrä konsoleita. Amon edustaja Minna Kaivola pahoitteli konsolien vähyyttä, mutta oli silti tyytyväinen julkaisuun.
Julkaisupäivämäärät ja hinnoittelut
* Wii Sports tulee yhteispakattuna Wiin kanssa kaikilla muilla alueilla paitsi Japanissa.
Myynnit
Nintendo kertoi 28. marraskuuta 2006 myyneensä Amerikassa yli 600 000 konsolia ensimmäisen kahdeksan päivän aikana. Pelijulkaisuyritys Enterbrain kertoi Wiin myynnin Japanissa olleen ensimmäisenä kahtena päivänä yli 370 000 yksikköä. Isossa-Britanniassa Wiistä tuli siihenastisista konsoleista nopeimmin myyty yli 105 000 yksiköllä ensimmäisenä viikonloppuna, mikä oli enemmän kuin Xbox 360:n vanhempi ennätys noin 70 000 yksikköä. Nintendo kertoi 13. joulukuuta 2006 myyneensä Wiitä Euroopassa 325 000 kappaletta kahtena ensimmäisenä päivänä, joten Wiistä tuli Euroopan nopeimmin myyty konsoli. Wiistä tuli 4. joulukuuta 2006 Australian historian nopeimmin myyty konsoli 32 901 myydyllä yksiköllä neljässä päivässä (Xbox 360:ä oli myyty avausviikonloppuna 30 241 yksikköä).
Vaikka Wiin julkaisu oli sujuvampi kuin Xbox 360:n ja PlayStation 3:n, sekään ei sujunut ongelmitta. Monet raportit väittävät Wiitä myydyn kaikilla alueilla enemmän kuin PlayStation 3:a, joka oli julkaistu Eurooppaa lukuun ottamatta lähes samaan aikaan kuin Wii. Myyntisuhde oli Wiin eduksi Yhdysvalloissa 2:1, Japanissa 4:1 ja maailmanlaajuisesti 3:1.
Wiitä on myyty maailmanlaajuisesti vuoden 2015 maaliskuuhun mennessä noin 101 miljoonaa kappaletta. Näistä Japanissa on myyty noin 13 miljoonaa ja Amerikassa 48,5 miljoonaa.
Alli Haapasalo
Ura
Haapasalo valmistui elokuvaohjaajaksi New Yorkin yliopiston Tisch School of the Artsista vuonna 2009. Kymmenen New Yorkin -vuotensa aikana hän käsikirjoitti ja ohjasi useita elokuvia, joista 60-minuuttinen NYU:n lopputyöelokuva Kukkulan kuningas levisi festivaaleille Yhdysvalloissa ja Euroopassa ja oli vuonna 2012 ehdokkaana Prix Europa -palkinnon saajaksi. Ennen elokuvaopintoja New Yorkissa Haapasalo valmistui Aalto-yliopiston (silloinen Taideteollinen korkeakoulu) elokuvataiteen ja lavastustaiteen laitokselta 2004.
Haapasalon esikoispitkä Syysprinssi sai ensi-iltansa lokakuussa 2016 kiittävin kritiikein. Pian esikoispitkän jälkeen ilmestyi täyspitkä dokumenttielokuva Postilokero 347, joka kertoi Suomen pitkäikäisimmän lastenohjelman, Pikku Kakkosen tarinan.
Vuonna 2019 ilmestyi Tuffi Filmsin tuottama ja Haapasalon ja kuuden muun ohjaaja-käsikirjoittajan kollektiivisesti ohjaama pitkä fiktio Tottumiskysymys, joka sai Jussi-ehdokkuuden parhaan elokuvan, käsikirjoituksen, ohjauksen ja miessivuosan kategorioissa. Tottumiskysymys on palkittu muun muassa Durbanin elokuvafestivaaleilla parhaan elokuvan palkinnolla sekä Suomessa Nordisk Film -palkinnolla. Samaan hankkeeseen kuulunut Haapasalon lyhytelokuva Pikku juttu oli myös Jussi-shortlistalla parhaan lyhytelokuvan kategoriassa.
Haapasalo oli toisena ohjaajana ohjaaja AJ Annilan parina vakoojasarja Nyrkin ensimmäisellä kaudella ja ohjasi jaksot 6–9. Kylmän sodan Helsinkiin sijoittuva sarja oli ehdolla neljän Kultainen Venla -palkinnon saajaksi, ja Annila ja Haapasalo olivat ehdolla Vuoden ohjaajiksi.
Pian koronapandemian alettua Haapasalo käsikirjoitti ja ohjasi pandemian alkuvaiheista kertovan lyhytelokuvan Älä tee väärin lyhytelokuvasarjaan Eristyksissä. Sarja oli Suomen ensimmäinen HBO-kanavalle tehty alkuperäissarja.
Haapasalolle myönnettiin Suomi-palkinto marraskuussa 2022 ja hän sai parhaan ohjauksen Jussi-palkinnon elokuvasta Tytöt tytöt tytöt 2023.
Ahomansikka
Ahomansikka eli metsämansikka (Fragaria vesca) on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon ja mansikoiden (Fragaria) sukuun kuuluva kasvi. Ahomansikka on ukkomansikan (Fragaria moschata) ja karvamansikan (Fragaria viridis) ohella yksi Suomessa luonnonvaraisena kasvavista mansikkalajeista.
Ulkonäkö ja koko
thumb|Ahomansikan kasviopiirros. Ahomansikka kasvaa 5–20 senttimetrin korkuiseksi. Se aloittaa kukintansa joskus jopa toukokuussa, mutta kukkii pääasiassa kesä–heinäkuussa. Ahomansikan terälehdet ovat valkoiset ja marjat pieniä ja punaisia. Lehdet ovat mansikalle tunnusomaiset, vaikkakin kohtalaisen pienet. Ahomansikalla voi olla jopa kahden metrin pituisia rönsyjä.
Kasvupaikka
Ahomansikka on nimensä mukaisesti aukean, kuivahkon ja aurinkoisen paikan kasvi. Ahomansikka ei menesty tiheässä ja korkeassa ruohostossa. Luonnonlaidunten vähentyessä ahomansikkakin on vähentynyt, mutta se on löytänyt uusia kasvupaikkoja tienpientareilta.
Ahomansikka viihtyy kulttuuriympäristössä. Sanonta “oma maa mansikka, muu maa mustikka” kertoo siitä, että se kasvaa kasketuilla peltoalueilla tai laitumilla, sekä siitä, että mustikka kasvaa metsittyneillä alueilla, jotka ennen isojakoa olivat lähes aina yhteisomaisuutta.
Levinneisyys
Ahomansikkaa kasvaa koko Euroopassa Lapin pohjoisosia ja Espanjan eteläosia lukuun ottamatta.
Käyttö
1800-luvun ja 1900-luvun taitteessa ahomansikka oli tärkeä talousmarja. Niitä myytiin toreilla, ja niistä valmistettiin ruokaa. Ne jäävät nykyään kuitenkin usein poimimatta puutarhamansikoiden korvattua ahomansikat.
Pienillä lapsilla ahomansikoiden syöminen voi aiheuttaa allergisen reaktion, ihottuman tai kuumetta.
Ahomansikka ei kestä kuumentamista sisältämiensä aromiaineiden vuoksi, vaan maku kitkeröityy. Ne ovat furaanijohdoksia (2,5-dimetyyli-4-metoksi-3(2H)-furanoni = 'mesifuraani' ja 2,5-dimetyyli-4-hydroksi-3(2H)-furanoni ='fydroksimesifuraani'). Niitä on myös mesimarjassa, mutta ei kummankaan lähisukuisessa marjassa puutarhamansikassa ja -vadelmassa. Yhdisteiden pilkkoutumistuotteet ovat luultavasti karvaita.
Verner Gustafsson
Gustaf Verner Jeremias Gustafsson (26. kesäkuuta 1890 Vihti – 1. huhtikuuta 1959 Sammatti) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri.
Tietämättömyys
Tietämättömyys on tšekkiläisen kirjailijan Milan Kunderan romaani vuodelta 2000.
Verner Gustafsson
Opinnot
thumb|Verner Gustafsson. Hän suoritti yksityisesti viidennen luokan vuosina 1906–1907 ja kahdeksannen luokan vuonna 1927 Helsingin suomalaisessa lyseossa. Hän jatkoi opintojaan Hannoverin Georg Steffen kauppaopistossa vuosina 1907–1908. Hän suoritti opintomatkan Englantiin vuonna 1914. Hän suoritti opintomatkan Saksaan tutustumaan armeijan virkapukujen valmistukseen vuonna 1922 ja Englantiin, Tanskaan ja Ruotsiin perehtymään armeijan pesulaitoksiin, leipomoihin, keittiöihin, intendentuurihenkilökunnan koulutukseen ym. vuonna 1924. Hän suoritti Ranskan intendentuurikorkeakoulussa (Ecole suprieure de Fintendance) Pariisissa valmistavan kurssin vuonna 1925 ja täydellisen kurssin vuosina 1927–1929. Hän teki opinto- ja tutustumismatkan Viroon, Puolaan ja Unkariin vuonna 1934, Kreikkaan vuonna 1935 ja Sveitsiin ja Saksaan vuonna 1937.
Tietämättömyys
Kundera kirjoitti teoksen Ranskassa, johon hän oli teoksen päähenkilön tavoin lähtenyt kolmisenkymmentä vuotta aikaisemmin maanpakoon Tšekkoslovakian miehityksen 1968 jälkeen. Teoksen päähenkilö on Irena, joka matkustaa vastahakoisesti Prahaan nähdäkseen jälleen kotimaansa. Siellä hän tapaa Josefin, joka oli yrittänyt vietellä hänet heidän asuessaan Tšekkoslovakiassa.
Verner Gustafsson
Opintojen jälkeinen aika
Opintojensa jälkeen hän toimi Hannoverissa Harke & Co:n rauta- ja koneliikkeen palveluksessa vuonna 1909 ja Helms & Co:n sähköliikkeen palveluksessa vuonna 1910, Suomeen palattuaan hän toimi G. F. Stockmann oy:n palveluksessa Helsingissä vuosina 1911–1913 ja Saksaan palattuaan Kussel & Callertin sähköliikkeessä Hannoverissa vuosina 1914–1915.
Tietämättömyys
Romaanissa Kundera tutkii tunteita, joita herättää paluu entiseen kotimaahan, joka on lakannut olemasta koti. Teos käsittelee kotiinpaluun teemoja Odysseus-myytin pohjalta. Lisäksi se maalaa lukijan eteen koskettavan kuvan rakkaudesta ja sen ilmenemismuodoista, mikä on Kunderan romaanien toistuva teema. Tietämättömyydessä Kundera tutkii ihmisten valikoivaa muistia, joka lopulta vie tietämättömyyteen. Tietämättömyyden käsite esitetään kaksijakoisena: se voi olla tietoista, kuten epämiellyttävien keskusteluaiheiden välttäminen tai tietämätöntä näytteleminen. Romaanissa tutkitaan myös tietämättömyyden tahattomia puolia, kuten teeskenneltyä menneisyyden tietämättömyyttä tai totuuden välttelyä.
Verner Gustafsson
Jääkäriaika
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 27. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 10. syyskuuta 1915. Hänet siirrettiin rintamakomennuksensa jälkeen 10. heinäkuuta 1917 pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti vuonna 1917 Libaussa sotakoulun A-kurssin.
Sisällissodan jälkeinen aika
Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jolla myöhemmin on ollut nimet Jääkärirykmentti n:o 3, Savon jääkärirykmentti n:o 3 ja Uudenmaan rykmentti, josta hänet määrättiin 11. toukokuuta 1918 alkaen 3. pataljoonan komentajaksi ja l. heinäkuuta 1919 alkaen rykmentinkomentajan apulaiseksi ja edelleen 1. tammikuuta 1920 rykmentin talouspäälliköksi. Talouspäällikön tehtävistä hänet siirrettiin 12. tammikuuta 1921 puolustusministeriöön, missä hänet määrättiin 1. helmikuuta 1921 vaatetustoimiston ja 13. syyskuuta 1921 alkaen intendenttiosaston päälliköksi. Hän on myös hoitanut Uudenmaan rykmentin komentajan tehtäviä lyhyitä aikoja vuosina 1918 ja 1919. Hän oli erikoiskomennuksella Kreikassa, Turkissa ja Romaniassa vuonna 1935.
Talvi- ja Jatkosota
Talvisodan syttyessä hän palveli edelleen puolustusministeriön Intendenttiosaston päällikkönä ja välirauhan aikana palvelus jatkui edelleen aluksi samassa tehtävässä, mutta hänet siirrettiin myöhemmin Puolustusvoimain Pääesikunnan pääintendentiksi. Jatkosotaan hän osallistui Päämajan pääintendenttinä. Sotavankien kuolleisuus Suomen vankileireillä oli noin 30%, mutta Gustafsson torjui vankien ruoka-annosten suurentamisen, koska ”rintamajoukkojenkin annoksia jouduttiin pienentämään”. Geneven sopimuksen mukaan molemmille olisi tullut tarjota samansuuruiset annokset.
Luottamustoimet
Hän toimi 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1919 ja sotatalouskomitean jäsenenä vuonna 1924. Armeijan pukukomitean jäsenenä hän toimi vuosina 1926–1927 ja Taloudellisen puolustusneuvoston jäsenenä vuonna 1929 sekä Valtion viljavaraston johtokunnan jäsen ja varapuheenjohtajana vuonna 1929. Paikkarin torpan isännöitsijänä hän toimi vuonna 1931 ja Upseeriliiton johtokunnan jäsenenä vuonna 1932 sekä Vapaussodan invalidienliiton tilintarkastajana vuonna 1932. Suomalaisen oopperan taloudenhoitajana hän toimi vuosina 1923–1924 ja johtokunnan jäsenenä vuosina 1932 – 1939. Taloudellisen puolustusneuvoston jäsenenä hän toimi vuosina 1929–1939 ja Valtion viljavaraston johtokunnan jäsenenä vuosina 1929–1948. Oy Skohan johtokunnan jäsenenä hän toimi vuonna 1930 ja Valtion margariinitehtaan johtokunnan jäsenenä vuosina 1930–1948. Upseeriliiton johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1932–1950 ja Vapaussodan invalidien liiton tilintarkastajana vuosina 1932–1946 ja kunniajäsenenä vuodesta 1946 alkaen. Valkoisen kenraalin sotavanhusten kotisäätiön varapuheenjohtajana hän toimi vuonna 1932. Suomen punaisen ristin sairaalan johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1932–1958 ja Puolustuslaitoksen leski ja orpokassan valtuutettuna vuosina 1932–1934 ja tilintarkastajana vuosina 1934–1935 Jääkäriliiton johtokunnan varapuheenjohtajana hän toimi vuosina 1935–1936 ja puheenjohtaja vuosina 1937–1948 ja Jääkäriliiton Helsingin alaosaston puheenjohtajana vuosina 1933–1936. Valtion hankintakeskuksen varapuheenjohtajana hän toimi vuosina 1940–1947 ja Hacklin säätiön tilintarkastajana vuosina 1947–1958. Jääkärimuistomerkkisäätiön puheenjohtajana hän toimi vuosina 1944–1958. Hänet haudattiin Sammattiin.
Toimet lehtitaloissa
Hän toimi Sotilashallinnollisen Aikakauslehden päätoimittaja hän toimi vuosina 1930–1947 ja Suomen Vapaussodan toimituskunnan jäsenenä vuonna 1935. Hän on kirjoittanut myös julkaisemattoman tutkimuksen: Suomalaisten jääkärien marssi.
Clodovil Hernandes
230px|thumb|Clodovil Hernandes vuonna 2009. Clodovil Hernandes (17. kesäkuuta 1937 Elisiário, São Paulo, Brasilia – 17. maaliskuuta 2009 Brasília, Distrito Federal, Brasilia) oli brasilialainen juontaja ja poliitikko.
Luis Alberto Lacalle
Luis Alberto Lacalle de Herrera (s. 13. heinäkuuta 1941 Montevideo) on uruguaylainen poliitikko, maan presidentti vuosina 1990–1995 sekä Kansallispuolueen (Partido Nacional) johtaja 1999–2004 sekä vuodesta 2009 eteenpäin.
Luis Alberto Lacalle sai toiseksi eniten ääniä lokakuun 2009 presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella. Sen jälkeen hänen vastaehdokkaakseen toiselle kierrokselle tuli José Mujica.
Lacallen suvussa on ollut merkittäviä kansallispuolueen poliitikkoja: hän on äitinsä puolelta Luis Alberto de Herreran sisarenpoika. Poliittisen uransa Luis Alberto Lacalle aloitti Kansallispuolueessa vuonna 1958 herreristojen siiven kannattajana.
Lacalle meni vuonna 1961 töihin Clarín-lehteen ja suoritti 1974 Universidad de la Repúblicasta oikeustieteen tutkinnon.
1980-luvulla Lacalle oli Correo de los Viernes y Opinar -lehden kolumnistina ja juonsi Patria y Partido -radio-ohjelmaa. Hän nousi myös puolueen johtoon ja asettui ehdolle vuoden 1989 presidentinvaaleihin, jotka hän voitti.
Lacallen presidenttikautena harjoitettiin taloudessa sokkiuudistuksia: valtion budjettialijäämää leikattiin veroja korottamalla ja leikkauksin, monopoleja hajotettiin, pankit yksityistettiin, maan valuutta kellutettiin, lakko-oikeutta rajoitettiin ja kauppaa vapautettiin. Toimet olivat samankaltaisia kuin naapurimaissa ja Itä-Euroopassa kylmän sodan lopulla.
Uruguayn presidenttinä maaliskuusta 2020 lähtien toiminut Luis Lacalle Pou on hänen poikansa.
Kroatian talonpoikaispuolue
Puolueen perustivat vuonna 1904 veljekset Ante ja Stjepan Radić. Puolue kannatti Kroatialle itsehallintoa, ja se oli Kroatian alueella kannatukseltaan ylivoimainen puolue koko 1900-luvun alkupuoliskon. Vuonna 1918 perustetussa Jugoslavian kuningaskunnassa se oli lähes jatkuvassa oppositiossa, ja arvosteli vallan keskittymistä serbeille. Puolueen johtaja Stjepan Radić murhattiin vuonna 1928, ja murhan seuraukset osittain johtivat kuningas Aleksanteri I:n vuonna 1929 suorittamaa vallankaappaukseen. Radićia seurasi puolueen johtajana Vladko Maček. HSS jatkoi oppositiossa aina vuoteen 1939, jolloin Kroatialle myönnettiin itsehallinto. Puolue pääsi näin johtamaan Kroatian aluehallintoa ja se otettiin mukaan myös Jugoslavian hallitukseen. Toisen maailmansodan aikana talonpoikaispuolue hajosi ja osa kannattajista siirtyi tukemaan vastarintaliikettä. Kommunistit lakkauttivat puolueen noustuaan valtaan vuonna 1945.
Kroatian talonpoikaispuolue perustettiin uudelleen vuonna 1989. Se menestyi kohtuullisesti 1990-luvun ja 2000-luvun alun vaaleissa, mutta nykyään sillä on vain yksi edustaja Kroatian parlamentissa.
Isopiippo
Isopiippo eli metsäpiippo (Luzula sylvatica) on vihviläkasvien (Juncaceae) heimoon, piippojen (Luzula) sukuun kuuluva monivuotinen kasvilaji.
Isopiippo kasvaa suurina mättäinä ja sen varret voivat kasvaa noin metrinkorkuisiksi asti. Mättäiden lehdet ovat talvivihreitä, 20–30 cm pitkiä sekä yleensä yli 8 mm leveitä, kun taas varsilehdet ovat lyhyitä ja kukinnossa on myös yksi lyhyt tukilehti. Isopiipon kukinto on varren kärjessä sijaitseva sekä pienistä kukista koostuva harvahko kukkarykelmä. Isopiippo kukkii touko–kesäkuussa. Isopiipon hedelmä on mustanruskea pähkylä.
Isopiippoa ei kasva Suomessa, ja Ruotsissa sitä tavataan harvinaisena vain paikoitellen Etelä-Ruotsista, jonne se on levinnyt luultavasti ulkomailta tuodun heinänsiemenen mukana. Muuten isopiippoa tavataan Euroopassa laajalti Pyreneiltä Karpaateille sekä Isossa-Britanniassa ja Irlannissa.
Isopiippoa käytetään jonkin verran koristekasvina.
Aberdeen
Aberdeen on Skotlannin kolmanneksi suurin kaupunki. Varsinaisessa kaupungissa oli lähes 180 000 asukasta vuonna 2006, kun taas hallintoalueella eli 209 260 henkeä vuonna 2007. Se on yksi maan tärkeimpiä satamakaupunkeja ja Koillis-Skotlannin merkittävin kaupan keskus. Sitä kutsutaan myös leikillisesti Euroopan öljypääkaupungiksi Pohjanmeren öljyesiintymien ansiosta. Mantereen puolelta Aberdeenia reunustavat nummet ja viljelysmaat.
Harri Sirola
thumb|240px|Harri Sirola Kuusankosken kirjastossa 1983. Harri Erkki William Sirola (28. toukokuuta 1958 Helsinki – 16. elokuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen kirjailija.
Sirola pääsi ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1977, opiskeli eri aineita Helsingin yliopistossa ja oli myös puusepän opissa. Hänen äitinsä on kirjailija ja lääkäri Irma Kerppola-Sirola.
Harri Sirolan esikoisteos Abiturientti ilmestyi 1980, ja siitä hänet muistetaan yhä parhaiten. Aikanaan se oli kohuttu teos, jossa kritisoitiin voimakkaasti Suomalaista Yhteiskoulua ja porvarillista elämää ja kuvailtiin päähenkilön estotonta sukupuolikäyttäytymistä silloiseen suhtautumiseen nähden melko värikkäästi. Vuonna 1983 Janne Kuusi ohjasi Abiturientista elokuvasovituksen Apinan vuosi, jonka pääosaa esittää Heikki Salomaa. Abiturientin jälkeen Sirolalta ilmestyi kahdeksan teosta, joiden aihepiirit vaihtelevat runsaasti. Ryhdyttyään kalastamaan hän innostui kirjoittamaan kokoelman kalastusnovelleja.
Sirola kirjoitti myös Viron vankila-, vankileiri- ja loikkauskokemuksista kertovan teoksen Kaksi kaupunkia. Kirjoitus- ja muokkausprosessi kesti viisi vuotta, minä aikana maailma muuttui hyvin paljon. Kun Sirola valmistautui kirjoittamiseen, hänellä oli käsissään runsaasti todellista kohumateriaalia, jollaista edes sensaatiolehdet eivät tuolloin uskaltaneet julkistaa. Vuosia kestäneen prosessin aikana Viro nousi kuitenkin yleiseksi puheenaiheeksi, eikä kirja saanut ehkä ansaitsemaansa huomiota.
Kun Kaksi kaupunkia jäi vaille suurempaa huomiota, Sirola vajosi syvään masennukseen. Itse hän kuvasi tilaa seuraavasti: "”Tuska-depressioon sairastuminen on kuin siirtyminen maanpäällisestä elämästä vedenalaiseen. Paine on veden alla kova. Korvat paukkuvat. Keuhkot eivät saa happea. Ja niin jonkin ajan kuluessa kaikki elintoiminnot pysähtyvät, tai paremmin sanottuna: lähes pysähtyvät. Jommoinenkin olkipilli johtaa kauas pinnalle. Pysyt vaivalloisesti hengissä, ilma virtaa pillin läpi katkonaisesti, mutta virtaa sittenkin – ja juuri kun kuvittelet hapen loppuvan, pillistä tuhahtaa sen verran mädänhajuista ilmaa, että kykenet tuntemaan kivun.”"
Sirola oli mukana perustamassa nuorten kulttuuriradikaalien Kiima-lehteä.
Harri Sirola teki itsemurhan 16. elokuuta 2001 Helsingissä hyppäämällä Kampissa metrojunan alle. Hän oli lähtenyt Lapinlahden sairaalasta aamukävelylle ilman henkilöpapereitaan. Metron alle heittäytynyt tuntematon mies osoittautui Sirolaksi vasta seuraavana päivänä.
Anja Kaurasen Syysprinssi-teoksen päähenkilön esikuvana oli Harri Sirola. Kauranen ja Sirola seurustelivat 1980-luvun alkuvuosina, ja suhde päättyi Sirolan sairastuttua kaksisuuntaiseen mielialahäiriöön. Alli Haapasalo on käsikirjoittanut ja ohjannut Syysprinssi-teoksen pohjalta samannimisen elokuvan, joka sai ensi-iltansa lokakuussa 2016.
Aberdeen
Aberdeen käsitti alussa kaksi irrallista aluetta: Vanha Aberdeen Donjoen suussa ja Uusi Aberdeen Deejoen läheisyydessä. Kaupunki paloi Edvard III:n aikana, mutta rakennettiin pian uudelleen laajempana kuin aikaisemmin. Kaupunki kärsi usein tuhoa englantilaisten valloittajien takia, mutta myös Skotlannin sisällissodan aikana, jolloin joutui sen molempien osapuolten ryöstelemäksi.
Aberdeenin päärautatieasema on nimeltään Aberdeenin rautatieasema.
Urheilu
Aberdeenissa toimii Skotlannin Valioliigassa pelaava jalkapallojoukkue Aberdeen FC.
Anthony Villanueva
Anthony N. Villanueva (18. maaliskuuta 1945 – 13. toukokuuta 2014 Cabuyao, Laguna) oli filippiiniläinen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti. Hän voitti olympiahopeaa Tokiossa 1964 alle 57-kiloisten sarjassa.
Villanuevan isä José Villanueva oli myös nyrkkeilyn olympiamitalisti. Villanueva kuoli 13. toukokuuta 2014 Cabuyaossa, Lagunan provinssissa 69 vuoden ikäisenä.
Sotamies (Suomen puolustusvoimien sotilasarvo)
Sotamies (lyhenne stm. ) on Suomen maa- ja ilmavoimissa alin sotilasarvo. Sotamiehet kuuluvat miehistöön. Sotamiestä vastaava arvo merivoimissa on matruusi ja Rajavartiolaitoksessa rajajääkäri.
Sotamiehestä käytetyt arvot
Vaikka sotamies onkin sotilasarvo, sitä ei käytetä puhuttelussa, esittäytymisessä ynnä muussa, vaan sen asemesta alla mainittuja arvoja. Sotamiehestä voidaan käyttää puolustushaara-, aselaji- tai joukkokohtaisia arvoja:
Varusmiehestä käytetään palvelusaikansa alussa nimitystä alokas. Joukko-osaston komentaja nimittää alokkaat sotamiehiksi tai matruuseiksi peruskoulutuskaudella, yleensä sotilasvalan vannomisen jälkeen.
Sotamiehestä ynnä muista vastaavista seuraava ylempi sotilasarvo on maa- ja ilmavoimissa sekä merivoimien rannikkojoukoissa korpraali, merivoimien laivastojoukoissa ylimatruusi, rajavartiolaitoksessa ylirajajääkäri.
Entisiä sotamiehen nimityksiä
pienois|Ratsumieskilta ry:n ratsastajia Farmari-maatalousnäyttelyssä vuoden 1922 mallia olevissa sotilasvirkapuvuissa, minkä takkeja kutsutaan puhekielessä Suomessa luurankotakeiksi.
Bob Dylan
Bob Dylan (syntyjään Robert Allen Zimmerman, s. 24. toukokuuta 1941 Duluth, Minnesota) on yhdysvaltalainen folk- ja rocklaulaja ja -lauluntekijä. Häntä pidetään yhtenä kaikkien aikojen merkittävimmistä lauluntekijöistä. Musiikkilehti Rolling Stone on sijoittanut Dylanin kaikkien aikojen parhaiden artistien listalla toiselle sijalle The Beatlesin jälkeen. Vuonna 2016 Dylanille myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto.
Dylanin tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Blowin’ in the Wind”, ”The Times They Are a-Changin’”, ”Like a Rolling Stone”, ”Knockin’ on Heaven’s Door” ja ”Mr. Tambourine Man”.
Varsinkin uransa alkuvaiheissa Dylan otti lauluissaan aktiivisesti kantaa yhteiskunnallisiin ja poliittisiin kysymyksiin. Bob Dylan oli yksi tunnetuimpia henkilöitä 1960-luvun protestiliikkeessä.
Bob Dylanin tuotanto on vaihdellut tyyliltään, sovituksiltaan ja myös tasoltaan valtavasti. Uran alkuvaiheita pidetään merkittävimpinä, erityisesti vuosia 1963–1966. Dylanin uran katsotaan kokeneen renessanssin 1990-luvun lopulta alkaen.
Lapsuus
Robert Allen Zimmerman syntyi 24. toukokuuta 1941 Minnesotan Duluthissa Abram ja Beatrice ”Beatty” (o.s. Stone) Zimmermanin esikoisena. Abram työskenteli Standard Oil -öljy-yhtiössä toimistopäällikkönä. Hänen sukunsa oli juutalaissiirtolaisia Ukrainan Odessasta ja Beatricen suku Liettuan ja Latvian juutalaisia. Vuonna 1946 perheeseen syntyi toinen poika, David. Abram sairastui polioon 1946 ja Zimmermanit muuttivat Hibbingin kaupunkiin, missä Beattyn vanhemmat asuivat.
Robert kirjoitteli ahkerasti runoja jo kymmenvuotiaana. Televisiosta hän katseli tuonikäisenä mielellään musiikki- ja varieteeohjelmia sekä lännenseikkailuja.
Nuoruus
Ollessaan noin 14-vuotias Robert alkoi opetella soittamaan. Aluksi hän kokeili huonolla menestyksellä puhallinsoittimia, minkä jälkeen hän vuokrasi halvan kitaran ja opetteli soittamaan sitä. Pian hän kantoi kitaraa mukanaan ja käytti suuren osan vapaa-aikaansa soittamiseen ja laulamiseen. Hän myös luki paljon, kävi kirjastossa ahkerasti, kirjoitti runoja sekä piirsi ja maalasi.
Radiosta Robert kuunteli etelästä kantautuneita blues- ja kantrikanavia ja varhaisia rock and roll -kanavia, sillä Hibbingin paikallisasemat eivät nuorisomusiikkia soittaneet. Hän osti myös itselleen kunnollisen kitaran. Kahdeksannella luokalla hän perusti soittokavereineen yhtyeen The Golden Chords, jossa Robert soitti komppia pianolla ja lauloi. Yhtye soitti monissa paikallisissa kykykilpailuissa. Aluksi se esitti kantricovereita, mutta siirtyi Robertin vaikutuksesta rock and rolliin. Golden Chords hajosi musiikillisiin erimielisyyksiin ja Robert liittyi 1955 toiseen, nimettömään yhtyeeseen laulajaksi, kitaristiksi ja pianistiksi. Yhtye soitti Elviksen ja Little Richardin kappaleita ja herätti huomiota lukion kykyjenetsintäkilpailussa meluisalla esityksellään, jonka rehtori keskeytti. Koulunsa vuosikirjassa 1959 Robert kertoi tavoitteekseen ”liittyä Little Richardin bändiin”. Little Richardin lisäksi Robert ihaili tuolloin myös Hank Williamsia, Elvis Presleytä ja Johnny Rayta. Kesällä 1959 high schoolin jälkeen hän esiintyi kahdesti Bobby Veen kanssa soittaen pianoa ja taputtaen käsiään.
Syyskuussa 1959 Robert, nyt jo taiteilijanimeltään Bob Dylan, muutti Minneapolisiin ja aloitti opinnot Minnesotan yliopistossa. Hänen musiikillinen kiinnostuksensa rock and rolliin väistyi ja tilalle tuli uusi gael-tyyppinen amerikkalainen folkmusiikki, jota esitettiin tavallisesti akustisen kitaran säestyksellä. Hän pääsi pian mukaan Dinkytownin folkpiireihin, jossa hän tutustui moniin folkista kiinnostuneisiin ihmisiin.
Minneapolisissa Dylan kertoi omasta nuoruudestaan keksimiään tarinoita, joilla hän pyrki salaamaan keskiluokkaisen juutalaisen menneisyytensä. Hän kertoi kuinka hän olisi kierrellyt maata junanvaunussa, soittanut suurten trubaduurien kanssa ja kiertänyt sirkuksen mukana.
Dylan vietti kesän 1960 Denverissä ja omaksui siellä bluesmuusikko Jesse Fullerilta kitaran ja huuliharpputelineen yhdistelmän. Palattuaan Minneapolisiin syksyllä Dylan suunnitteli jo musiikista uraa itselleen.
Nimen vaihto
Robert kokeili nuorena eri taiteilijanimiä: Elston Gunn, Robert Allyn ja lopulta Bob Dylan. Hän alkoi käyttää sukunimeä Dillon tai Dylan joskus high schoolin viimeisen vuotensa ja Minneapolisiin muuton välillä. Robertin silloisen tyttöystävän mukaan Robert sanoi hänelle vuonna 1958 aikovansa ottaa käyttöön nimen Bob Dillon. Hän alkoi käyttää uutta nimeä säännöllisesti 1959 ja vaihtoi nimensä lopulta laillisesti Dylaniksi 1962. Hän itse kertoi nimen alkuperästä erilaisia tarinoita. Vuonna 1965 Dylan väitti haastattelussa ottaneensa sukunimensä sedältään, jonka nimi on Dillion, ja vain muuttaneensa kirjoitusasua paremmaksi. Välillä hän väitti nimen olleen äitinsä tyttönimi tai kaupunki Oklahomassa. Dylanin tiedetään myös nuorena poikana ihailleen televisiosarjan Gunsmoke šeriffihahmoa nimeltä Matt Dillon. Dylan on monesti kiistänyt ottaneensa nimensä runoilija Dylan Thomasilta, kuten moni on arvellut.
Dylan kertoi vuonna 2004 julkaistussa Muistelmat-kirjassaan aikoneensa alun perin käyttää nimeä ”Robert Allen”, mutta Down Beat -lehteä lukiessaan hän huomasi, että musiikkimaailmassa oli jo saksofonisti David Allyn. Hieman myöhemmin hän tutustui kirjailija ja runoilija Dylan Thomasin tuotantoon ja teki vaikean valinnan Robert Allynin ja Robert Dylanin välillä. Etunimeen Bob hän päätyi, koska niihin aikoihin populaarimusiikissa oli muutamia Bob-nimisiä.
Levytyssopimus
pienoiskuva|[[Joan Baez ja Bob Dylan vuonna 1963.]] Tammikuussa 1961 Dylan muutti New Yorkiin, missä hän tapasi sairaalaan joutuneen idolinsa Woody Guthrien. Dylan asui Greenwich Villagen kaupunginosassa ystäviensä elättämänä ja soitti kahviloissa kuten Gerde’s Folk Cityssä. Musiikkitoimittaja Robert Sheldon kirjoitti Dylanin esiintymisestä kiittelevän arvion New York Times -lehteen, minkä vaikutuksesta kykyjenetsijä ja tuottaja John Hammond teki hänen kanssaan levytyssopimuksen Columbia Recordsille. Dylan soitti myös huuliharppua Harry Belafonten eräällä albumilla.
Protestialbumien aika
Dylan julkaisi ensimmäisen albuminsa Bob Dylan vuonna 1962. Dylanin laulutavassa kuului vahva Woody Guthrie -vaikutus ja hänen epätavallinen lauluäänensä jakoi mielipiteitä.
Dylanin ensimmäinen suuri konsertti New Yorkissa oli elokuussa 1963 Town Hallissa. Hän soitti myös Newportin folkfestivaalilla ja nousi esiintymisensä myötä maan johtavaksi folklaulajaksi. The Times They Are a-Changin’ (1964) -albumin nimikkokappale nousi yhdeksi ajan tunnussävelmistä. Dylan tuli aluksi tunnetuksi vain protestilaulajana, mutta Newportissa 1964 hän esitti myös henkilökohtaisia lauluja uudelta albumiltaan Another Side of Bob Dylan.