cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaskinen
Arkkitehtuuri
Kaskisten kaupunkikuva koostuu yhtenäisestä puurakentamisesta. Kaskisten vanhassakaupungissa on 1760-luvulta peräisin oleva ruutukaava ja alueella on useita täysin remontoituja puutaloja. Yksi kaupungin vanhimmista taloista on vuonna 1788 rakennettu Bladhin talo, joka on toiminut kirkkona ja yhteiskouluna. 1990-luvulla talo kunnostettiin kulttuurielämän ja kansalaistoimijoiden tarpeisiin.
Kaskisiin rakennettiin 1970-luvulla uusi asuinalue selluteollisuuden työntekijöiden tarpeisiin. Alue sijaitsee rautatien toisella puolella ja koostuu 1970-luvun omakoti- ja kerrostaloista. Uudempi Anttilan omakotitaloalue rakennettiin puistoympäristöön 1980-luvulla.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Kaskisissa oli 1 274 asukasta, joista 1 254 asui taajamassa, yhdeksän haja-asutusalueilla ja 11:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Kaskisten taajama-aste on 99,3 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Kaskisten keskustaajama. Kaskisten keskustaajama sijaitsee pääosin Kaskisissa, mutta pieneltä osin myös Närpiössä.
Talous
Kaskinen on perinteinen kalastus- ja satamakaupunki. Kaskisten suurimpia yrityksiä ja työnantajia ovat kalan jalostukseen ja pakastukseen erikoistunut Omega Shipping, varastointipalveluja tarjoava Baltic Bulk, satamapalveluyritys Silva Shipping sekä telinetoimittaja Kas-Telineet. Kristiinankaupungin suurimpiin yritystuloverojen maksajiin kuului vuonna 2021 myös logistiikkapalveluyhtiö BB Logistics sekä Kaskisten satama.
Vuonna 2015 kunnassa oli 479 työpaikkaa. Niistä oli alkutuotannossa (maa-, metsä- ja kalataloudessa),  jalostuksessa ja  palveluissa. Jalostuksen osuus oli suurempi kuin koko maassa.
Väestö
Kunta on kaksikielinen ja enemmistönä 0 prosenttia asukkaista puhuu suomea ja 0 prosenttia puhuu ruotsia. Ulkomaalaisia kaupungin väestöstä on (2016).
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Uskonto
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Kaskisissa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Kaskisten alueella toimii Vaasan ortodoksinen seurakunta.
Ruoka
Kaskisten pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla gubben ronka tai runka, suolasilakkaa sisältävä perunasose, joka tarjoillaan puolukkasurvoksen ja voisulan kera.
Hallinto ja politiikka
Kaskisten kaupunginjohtajaksi valittiin vuoden 2017 lopulla Minna Nikander. Hänen edeltäjänsä oli Marlene Svens. Nikander irtisanoutui tehtävästään syyskuussa 2022. Määräaikaiseksi kaupunginjohtajaksi nimitettiin Markku Lumio.
Politiikka
Kaskisten kaksi suurpuoluetta ovat RKP ja SDP, jotka muodostavat enemmistön kaupunginvaltuustossa. Kaudella 2021–2025 kaupunginvaltuustossa on 17 paikkaa, joista viisi on RKP:llä, viisi SDP:llä, neljä perussuomalaisilla, kaksi kokoomuksella ja yksi vasemmistoliitolla. Valtuuston puheenjohtajana toimii Kari Häggblom.
Taulukossa on esitetty edellisten kuntavaalien tulos.
Eurocup Formula Renault 2.0 -kausi 2008
Eurocup Formula Renault 2.0-kausi 2008 oli sarjan 18. kausi. Kausi alkoi Belgian, circuit Span radalla ja päättyi Espanjan Barcelonassa. Sarjan mestaruuden voitti Suomen Valtteri Bottas. Toiseksi sijoittui australialainen Daniel Ricciardo ja kolmanneksi italialainen Andrea Caldarelli.
Belize kesäolympialaisissa 2020
Belize osallistui Tokion kesäolympialaisiin 2020. Belizeläiset urheilijat saavuttivat kolme paikkaa kahdessa lajissa. Kukaan ei saavuttanut mitaleja.
Heikki Metsä-Ketelä
Heikki Juhani Metsä-Ketelä (s. 21. syyskuuta 1942 Kouvola) on suomalainen teollinen muotoilija.
Metsä-Ketelä syntyi rakennusvalvoja Eino Salomo Metsä-Ketelän ja verovirkailija Sirkka Irene Kunnaksen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1969 on ekonomi Kirsti Hilkka Anneli Kuusisto. Metsä-Ketelä valmistui teolliseksi muotoilijaksi 1966 ja on harjoittanut jatko-opintoja 1960-luvun lopulla Ulmin muotoilukoulussa ja toiminut teollisen muotoilun tutkijana 1970-luvun alussa Saksassa. Taideteollisen oppilaitoksen opettajana Metsä-Ketelä työskenteli 1968–1971, Taideteollisen korkeakoulun yliopettajana 1973–1975 sekä tuote- ja ympäristösuunnittelun professorina 1981–1987 ja Oulun yliopiston teollisen muotoilun professorina 1991–2000. Hän oli Ornamon tutkimusjohtaja 1971–1972, teollinen muotoilija 1975–1977 Tuotesuunnittelu Oy:ssä, Design Bartlamaessa Ulmissa 1978–1980 ja Ergoplan Oy:ssä 1981–1986. Oma sunnittelutoimisto Metsä-Ketelällä on ollut vuodesta 1986. Vierailevana opettajana Metsä-Ketelä on työskennellyt Antwerpenissä 1970-luvulla, Teknillisessä korkeakoulussa1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa sekä Tampereen teknillisessä korkeakoulussa 1992–1995. Hän on saanut sekä koti- että ulkomaisia palkintoja töistään, Taideteollisuuden valtionpalkinto hänelle myönnettiin 1977.
Mirandela
Mirandela on kunta Bragançan piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 659 km² ja väkiluku noin 24 000.
Riigivolikogun vaalit 1940
Riigivolikogun vaalit 1940 olivat Viron parlamenttivaalit. Ne pidettiin Konstanin Pätsin valtakaudella säädetyn Viron vuoden 1938 perustuslain mukaisesti 14.–15. heinäkuuta 1940.
Vaalit eivät olleet vapaat, sillä Neuvostoliiton vaikutusvalta Virossa oli kasvanut suureksi sen jälkeen kun maahan oli syksystä 1939 alkaen tullut Neuvostoliiton joukkoja. Vain Viron työväenliitto ETRL (Eesti Töötava Rahva Liit) -nimiseen kommunistijohtoiseen blokkiin kuuluneet saivat asettua ehdokkaiksi.
Vaalit voitti ETRL, joka virallisten tietojen mukaan sai 92,5 % äänistä ja äänestysprosentti oli 84,1 %. Tosin äänestysprosenttia nostettiin keinotekoisesti vähentämällä äänioikeutettujen kansalaisten määrää (noin 35 000 kansalaista katosi vaaliluettelosta). Kaikki 80 Viron Työväenliiton ehdokasta julistettiin valituiksi.
Pätsin valtakausi oli päättynyt Neuvostoliiton miehitettyä Viron kesäkuun puolivälissä 1940. Monet hallituksen silloiset ja aiemmat jäsenet karkotettiin tai teloitettiin, mukaan lukien kahdeksan entistä pääministeriä ja 38 ministeriä. Ne vastuuhenkilöt, joita venäläiset eivät tavoittaneet, pakenivat maasta tai piiloutuivat.
Konttaaminen
Konttaaminen on liikkumista käsien ja polvien varassa. Pikkulapset usein siirtyvät ryömimisestä konttaamiseen, jonka jälkeen oppivat kävelemään. Konttaamisessa etenemisnopeus on ryömimistä nopeampi.
Vauva oppii konttaamaan noin kahdeksan kuukauden ikäisenä. Tämä vaihe kestää useita kuukausia, kunnes lapsi oppii seisomaan ja kävelemään ensin tukea vasten ja sitten omin voimin.
Filippiinienkiitäjä
Filippiinienkiitäjä (Mearnsia picina) on kiitäjiin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan useilta Filippiinien saarilta.
Konttaaminen
Konttaaminen voi olla vauhdikasta ja se kehittää käsivarsien, jalkojen ja selän lihaksia. Siten valmistellaan kehoa myös kävelyä varten. Konttaamisen oppiminen liittyy ihmisen tasapainoaistin kehittymiseen. Tasapainoaisti kehittyy myös, kun ihminen opettelee kävelemään.
Filippiinienkiitäjä
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan filippiinienkiitäjä on noin 14 cm pitkä. Sen ruumiin rakenne on kiitäjällä epätavanomainen, pää on suuri ja ruumis ja pyrstö suhteellisen lyhyet. Siivet ovat pitkät ja muodoltaan kapeat ja sirppimäiset. Filippiinienkiitäjän selkä, siipien yläpuoli, pää, vatsa ja siipien alapuolen reunat ovat mustat ja niissä on violetti tai vihreä kiilto. Kurkku on valkoinen ja siipien alapinnalla on suuret valkoiset laikut. Pyrstö on tasakärkinen ja pyrstössä on pieniä piikkejä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Filippiinienkiitäjään tavataan Filippiineiltä Leyten, Negrosin, Cebun, Biliranin, Samarin, Mindanaon ja Tawitawin saarilta. Sen elinympäristöä ovat metsät alangoilta aina 1–100 metrin korkeuteen meren pinnasta. Ne elävät pieninä ryhminä.Ravintonsa laji pyydystää ilmasta. Maailman luonnonsuolojuliitto IUCN luokittelee Filippiinienkiitäjän silmälläpidettäväksi lajiksi. Lajin kantaa uhkaa elinympäristön häviäminen metsien hakkuun ja kaivostoiminnan vuoksi.
Konttaaminen
Kaikki vauvat eivät ollenkaan konttaa, vaan siirtyvät suoraan esimerkiksi ryömimisestä kävelemiseen.
Sylvester III
Paavi Sylvester III (n. 1000–1063) oli paavina varsin sekavissa oloissa 13. tammikuuta 1045 – maaliskuulle 1045. Hänen oikea nimensä oli Johannes. Ennen paaviksi tuloaan hän oli Sabinan piispa.
Matoäyriäiset
Matoäyriäiset (Pentastomida) on leukajalkaisten äyriäisten alaluokka. Matoäyriäisillä ei ole raajoja, mutta eturuumiissa on kaksi paria koukkukynsiä. Niillä ei ole hengitys- verenkierto- tai ruoansulatuselimiä. Ne elävät loisina selkärankaisten hengityselimissä. Aikuiset matoäyriäiset ovat 1–14 cm:n pituisia.Ennen näiden eläinten katsottiin olevan nivelmatoihin kuuluva alajakso, ja niitä kutsuttiin punkkimadoiksi. Kuitenkin nahanluonti, siittiöiden rakenne ja DNA-tason tuntomerkit osoittivat ne äyriäisiksi.
Sylvester III
Sylvester valittiin paaviksi rajujen ja pitkällisten riitojen jälkeen tammikuussa 1045. Myöhemmin häntä syytettiin lahjonnasta valintansa edistämiseksi, vaikka syytökset olivat mahdollisesti perättömiä. Hänen edeltäjänsä ja seuraajansa Benedictus IX julisti Sylvesterin pannaan ja palasi kolmen kuukauden päästä Roomaan karkottaen vastustajansa. Sylvester palasi piispaksi Sabinan hiippakuntaan. Joulukuussa 1046 Sutrumin kirkolliskokous riisti häneltä piispan ja papin virat ja käski lähettää hänet luostariin. Tuomio ilmeisesti peruttiin, koska Johannes jatkoi Sabinan piispana ainakin vuoteen 1062. Hänen seuraajansa mainitaan vuodelta 1063, mikä tarkoittaa, että Johanneksen on täytynyt kuolla tätä ennen.
Vaikka Sylvesterin asema paavina on kiistelty, ja jotkut pitävät häntä vastapaavina, hänen nimensä on Vatikaanin virallisessa paavien listassa. Samoihin aikoihin hallinneiden paavien Gregorius VI:n ja Klemens II:n tilanne on samalla tavalla epäselvä.
Matoäyriäiset
pienoiskuva|left|150px|Toukkavaihe Matoäyriäislajeja tunnetaan noin 90. Tunnetuin laji on koiran nenä- ja otsaonteloissa loisiva kuonomato (Linguatula serrata).
Seppo Jukkola
Seppo Erkki Jukkola (s. 13. marraskuuta 1945 Lohtaja) on suomalainen eläköitynyt metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai ansioistaan metsäneuvoksen arvonimen ja voitti suunnistajana Suomen mestaruuden.
Henkilöhistoria
Jukkolan vanhemmat olivat muurari Viljo Jukkola ja Kerttu Himanka. Hänen puolisonsa vuodesta 1973 on Kirsti Taina Marjatta Poikela. Mestarisuunnistaja Heli Krogell on heidän tyttärensä. Jukkola tuli ylioppilaaksi Kokkolan yhteislyseosta 1965 ja valmistui ylioppilasmerkonomiksi Kokkolan kauppaoppilaitoksesta 1967 ja metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1971. Hän oli Metsätehon tutkija 1971–1974, A. Ahlström Oy:n Pihlavan tehtaiden kenttäpäällikkö Porissa 1974–1982, tehdaspäällikkö 1982–1986, yksikönjohtaja 1986–1996, Noormarkun metsäosaston päällikkö 1982–1989, metsäpäällikkö 1989–1996 ja metsäpäällikkö sekä sahayksikön toimitusjohtaja 1996–2001 ja ennen eläköitymistään vielä A. Ahlström Osakeyhtiön varatoimitusjohtaja Noormarkussa 2001–2002 ja toimitusjohtaja 2002–2008. Jukkola oli suunnistuksen pitkän matkan Suomen mestari 1970 ja pronssimitalisti 1971. Hänellä oli työuransa aikana useita oman alansa asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen Jukkola sai 2008.
Route de la Baie James
Route de la Baie James on maantie Québecin länsiosissa Kanadassa. Tie kulkee Kanadan kilven lähes asumattomien erämaiden poikki Jamesinlahden itärannan suuntaisena. Yleiselle liikenteelle avatun tieosuuden pituus on 620 kilometriä, ja se on jatke Québec route 109 -maantielle. Tie alkaa Matagamista ja päättyy Radissoniin.
Tie on koko matkaltaan päällystetty, hyvin hoidettu ja se on avoinna liikenteelle koko vuoden ajan. Vuodesta 2002 lähtien tietä ei ole enää määritelty yhdeksi provinssin valtateistä. Jamesinlahdelle johtava tie on tärkeä yhteyslenkki alueen matkailulle. Tieltä haarautuvat sekä Route Transtaïga että Route du Nord.
Tien varrella ei ole asutuskeskuksia, lukuun ottamatta huoltoasemaa, joka sijaitsee 381 kilometrin päässä Matagamista. Huoltoasema sekä sen yhteydessä sijaitseva kahvila ja yömajoitus ovat avoinna matkailijoille 24 tuntia vuorokaudessa joka päivä.
Koska tie kulkee eristyksissä olevien asumattomien seutujen halki, on Matagamin pohjoispuolella rekisteritoimisto, jossa tienkäyttäjien on ilmoittauduttava. Toimisto on aina auki, ja se toimii myös tienvarren matkailuneuvontana. Turvallisuussyistä tien varrella on kuusi hätäpuhelinta, joilla saa yhteyden rekisteritoimistoon.
Naomi Ryan
Naomi Ryan (s. 24. toukokuuta 1977, Bournemouth, Dorset, Englanti) on englantilainen näyttelijä. Hän on näytellyt sarjoissa Kymppikerho ja Dream Team.
Aiheesta muualla
Naomi Ryan Imdb:ssä
Hugh de Mapenor
Hugh de Mapenor tai de Mapenore (k. 1219) oli Herefordin piispa.
De Mapenorin valittiin Herefordin tuomiorovastiksi 29. syyskuuta 1202 mennessä. Hänet valittiin piispaksi 3. helmikuuta 1216 Kuningas Juhana Maaton vastusti valintaa ja valitti asiasta paavi Honorius III:lle, mutta ehti kuolla ennen päätöksen saamista. Tottelevaisuuslupauksen Canterburyn arkkipiispa Stephen Langtonille hän antoi 27. lokakuuta 1216 ja Sylvester Worcesterlainen vihki hänet virkaan 18. joulukuuta.
De Mapenor kuoli huhtikuussa 1219, luultavasti 16. päivä. Hänet on haudattu Herefordin tuomiokirkkoon.
Itseisnopeus
Itseisnopeus (ominaisnopeus, engl. proper velocity, tunnus w, η tai u) on suhteellisuusteoriassa vektorisuure, joka ilmoittaa hiukkaseen kiinnitetyllä kellolla mitatun nopeuden jossain muussa kuin hiukkaseen kiinnitetyssä inertiaalikoordinaatistossa. Tämä poikkeaa nopeudesta (tunnus v), jossa matka ja aika mitataan samassa inertiaalikoordinaatistossa. Itseisnopeus on jonkin valitun inertiaalin paikan derivaatta hiukkasen itseisajan (ominaisaika, engl. proper time) suhteen. Pienillä nopeuksilla itseisnopeus ja nopeus ovat likimäärin samoja. Suhteellisuusteoriassa inertiaalikoordinaatistossa mitatun nopeuden v suurin mahdollinen arvo on valonnopeus. Itseisnopeus kuitenkin lähestyy ääretöntä, kun nopeus lähestyy valonnopeutta.
Itseisnopeutta voidaan pitää kellojen synkronoinnista vapaana nopeutena. Määritelmänsä nojalla se on 'ei-koordinaatistonopeus', jonka kukin havaitsija laskee samaksi, kun kaikki havaitsijat käyttävät samaa koordinaatistoa etäisyyksien määrittelemiseen. Ajan mittaamiseen käytetään Lorentz-invarianttia itseisaikaa.
Johdanto
Oletetaan, että ajetaan autolla tietä, johon on kiinnitetty merkkejä kilometrin välein. Auton kuljettaja mittaa omalla kellollaan yhden kilometrin matkalla kuluvan aikaa yksi minuutti. Voidaan kysyä, että onko auton nopeus 60 km/h? Myönteinen vastaus on ristiriidassa nopeuden määritelmän kanssa, koska suhteellisuusteoriassa nopeus mitataan etäisyysmerkkeihin kiinnitetyillä synkronoiduilla kelloilla. Matkan ja ajan mittaamiseen käytetään saman inertiaalikoordinaatiston mittavälineitä (koordinaatistonopeus, engl. coordinate velocity). Seuraus tästä on se, että tien vieressä seisova havaitsija mittaa (etäisyysmerkkeihin kiinnitetyillä synkronoiduilla kelloilla) autolle hiukan pienemmän nopeuden kuin kuljettajan mittaama 60 km/h. Kuljettajan mittaamaa nopeutta kutsutaan itseisnopeudeksi, ja tiellä seisovan havaitsijan mittaamaa nopeudeksi.
Vastaava tilanne voidaan ajatella suhteellisuusteorian tutusta kaksosparadoksista. Olkoon maan ja tähden inertiaalikoordinaatistossa näiden välinen etäisyys 8,7 valovuotta. Avaruusmatkalle lähtevän kaksosen nopeus on 0,87c maapallon (ja tähden) inertiaaleissa laskettuna. Matkaan kuluva aika avaruusaluksen kellolla mitattuna on 5 vuotta. Ennen matkalle lähtöä kaksonen on saanut tietää, että tähti on 8,7 vv etäisyydellä. Jos matkustaja ei mittaa välimatkaa oman koordinaatistonsa mittavälineillä, hän voi päätyä laskemaan nopeudekseen 8,7 vv / 5 v = 1,74c, joka on suurempi kuin valonnopeus c. Vastaava nopeus maan ja kaukaisen tähden inertiaaleissa laskettuna on 8.7 vv / 10 v = 0.87c, joka ei voi ylittää valonnopeutta.
Edellisissä tien etäisyysmerkintöjen sekä maapallon ja tähden väilmatka mitataan itseisetäisyytenä (ominaisetäisyys, engl. proper distance), joka on kahden aika-avaruuden tapahtuman välinen etäisyys ajan pysyessä vakiona. Itseisetäisyys lasketaan siis jossakin valitussa inertiaalikoordinaatistossa.
Itseisnopeuden voi mieltää siten, että nopeasti liikkuvan kulkuneuvon matkustaja mittaa matka-ajan omalla kellollaan, mutta laskee nopeutensa mukaansa ottaman karttakirjan mittakaavaa ja etäisyyksiä käyttäen.
Matemaattinen muotoilu
Seuraavassa kolmiulotteisia vektoreita merkitään pienellä kirjaimella (esim. \mathbf v) ja neliulotteisia isolla (esim. \mathbf U).
Kun hiukkanen liikkuu maailmanviivaansa pitkin, sen itseisajan differentiaali d\tau lasketaan koordinaatistoajan dt avulla
,
missä v on nopeus valitussa koordinaatistossa.
Nopeus on paikan derivaatta koordinaatistoajan suhteen
.
Määritellään itseisnopeus valitun koordinaatiston paikan derivaattana itseisajan suhteen
Itseisnopeuden ja koordinaatistonopeuden välinen yhteys on
ja toisin päin
Itseisnopeus on samalla nelinopeuden avaruudellinen komponentti:
missä \mathbf X on paikkavektori Minkowskin avaruudessa.
Suoraviivaisesti liikkuvan kohteen itseisnopeuden w, koordinaatistonopeuden v, Lorentz-kertoimen γ ja rapiditeetin η välillä on yhteys:
Relativistinen energia ja relativistinen liikemäärä
Klassisessa mekaniikassa liikemäärä on massan ja nopeuden tulo. Erityisessä suhteellisuusteoriassa vastaava säilyvä suure määritellään itseisnopeuden ja lepomassan tulona:
,
missä m on hiukkasen Lorentz-invariantti lepomassa. Relativistinen liikemäärä säilyy kussakin inertiaalikoordinaatistossa erikseen. Koordinaatomuunnoksissa \gamma-kerroin vaihtelee, joten relativistinen liikemäärä ei ole Lorentz-invariantti.
Suhteellisuusteoriassa neliliikemäärä on
.
Relativistinen liikemäärä muodostaa siis neliliikemäärän avaruuskomponentit. Neliliikemäärän aikakomponentti on
jonka avulla voidaan määritellä relativistinen energia
Nopeudella v = 0 lepoenergia E = mc^2.
Tiranë-Durrësin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta
Tiranë-Durrësin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta on katolinen arkkihiippakunta Albaniassa. Sen keskuspaikka on Tirana.
Vuonna 2017 arkkihiippakuntaan kuului 20 seurakuntaa, joissa oli yhteensä 135 400 jäsentä. Nämä muodostivat 11,2% arkkihiippakunnan alueen väestöstä. Arkkihiippakunnan johtamaan kirkkoprovinssiin kuuluvat myös Rrëshenin hiippakunta ja Eteläisen Albanian apostolinen administraatio.
Hans Oster
Hans Oster (9. elokuuta 1888 Dresden, Saksa – 9. huhtikuuta 1945 Flossenbürgin keskitysleiri, Saksa) oli saksalainen kenraali ja tiedustelupalvelu Abwehrin apulaispäällikkö toisen maailmansodan aikana.
Oster oli Adolf Hitlerin ja kansallissosialismin vastustaja. Hänellä oli syvät uskonnolliset periaatteet ja hän piti kansallissosialisteja antikristittyinä. Oster oli mukana natsihallintoa vastustavassa vastarintaliikkeessä jo ennen toisen maailmansodan alkua. Sodan sytyttyä Oster ei epäröinyt varoittaa hollantilaisia ja norjalaisia ystäviään saatuaan tietää Hitlerin suunnitelmista hyökätä kyseisiin maihin. Oster pyrki myös auttamaan vainottuja juutalaisia. Hänen aktiviteettinsa alkoivat kuitenkin herättää epäilystä natsien keskuudessa ja hänet erotettiin huhtikuussa 1943. Hitleriin suunnatun epäonnistuneen murhayrityksen jälkeen Oster pidätettiin ja lähetettiin Flossenbürgin keskitysleirille, jossa hänet teloitettiin pastori Dietrich Bonhoefferin ja entisen Abwehrin johtajan Wilhelm Canariksen kanssa.
Matikka
Matikka voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Yrjö Leino
thumb|Yrjö Leino vuonna 1948. Yrjö Kaarlo Leino, peitenimi Antti Tammi (28. tammikuuta 1897 Helsinki – 28. kesäkuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja kommunisti. Hän oli vangittuna poliittisista syistä 1935–1938 ja 1940–1941. Hän toimi ministerinä kolmessa hallituksessa 1944–1948.
Lapsuus ja nuoruus
Yrjö Leinon vanhemmat olivat nahkuri Oskar Leino ja tehtaantyöläinen Mandi Leino (o.s. Enfors). Yrjö oli perheen ainoa lapsi, ja vanhempiensa erottua vuonna 1912 hän jäi asumaan äitinsä kanssa.
Leino kävi Helsingin normaalilyseota, mutta ei valmistunut ylioppilaaksi. Toimittuaan ensin linnoitustöissä Helsingissä ja sekalaisissa maataloustöissä hän valmistui vuonna 1921 Kurkijoen maamiesopistosta maatalousteknikoksi. Valmistumisensa jälkeen hän siirtyi ensin opettajaksi Liperiin Siikasalmen maamieskouluun, jossa hän viipyi vuoteen 1924. Liperin-vuosiensa jälkeen Leino osti Lövkullan maatilan Kirkkonummelta, mutta oman tilan pito vei hänet pian talousvaikeuksiin. Hän joutui myymään Lövkullan 1930-luvun alkuvuosina. Näihin aikoihin hän myös erosi ensimmäisestä vaimostaan Alli Simolasta ja muutti Oitmäen kansakoululle, jossa hänen toinen vaimonsa Ulla Smedberg (o.s. Helenius) toimi opettajana. Tämäkin avioliitto päättyi sittemmin eroon.
Poliittisessa vankeudessa
Leino suuntautui 1930-luvulle tultaessa kohti äärivasemmistoa. Etsivä keskuspoliisi oli alkanut pitää häntä silmällä sen jälkeen, kun hänen vieraanaan Lövkullassa oli alkuvuodesta 1926 käynyt Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) hyväksi maanalaista työtä tehnyt Anton Järvinen (”Iso-Antti”). Saman vuoden kesällä vieraana oli ollut myös Arvo ”Poika” Tuominen, joka oli juuri vapautunut vankilasta.
Vuonna 1934 Leino avusti Toivo Antikaista, joka oli lähetetty Neuvostoliitosta Suomeen maanalaiseen työhön. Antikainen pidätettiin Leinon luota marraskuussa 1934. Leino tuomittiin vuonna 1935 kolmen ja puolen vuoden vankeusrangaistukseen valtiopetoksen valmistelusta. Lisäksi hänet tuomittiin menettämään seitsemäksi vuodeksi kansalaisluottamus. Leino kärsi rangaistuksen Tammisaaren pakkotyölaitoksessa. Arvo ”Poika” Tuominen kirjoitti teoksessaan Maan alla ja päällä, että vankeusaikana Leinosta olisi lopullisesti tullut kommunisti. Leino vapautui vankilasta 1938, mutta Valpo (entinen Etsivä keskuspoliisi) tarkkaili häntä edelleen. Vapauduttuaan hän osallistui tuolloin kielletyn Suomen Kommunistisen Puolueen maanalaiseen toimintaan.
Sotavuodet
Talvisodan aikana Leino pysytteli maan alla ja pakoili viranomaisia yhdessä useiden muiden kommunistien kanssa. Näinä aikoina hän tutustui tulevaan vaimoonsa Hertta Kuusiseen. Välirauhan aikana vuonna 1940 Leino vangittiin turvasäilöön. Jouluna 1940 hänet kuljetettiin Vaasan vankilaan, josta hänet siirrettiin keväällä 1941 Köyliön vankileirille. Jatkosodan alettua kommunistivankeja alettiin kerätä sotilaskoulutukseen. Syyskuussa 1941 Leino karkasi vankijunasta, joka oli viemässä turvasäilöön määrättyjä miehiä Riihimäeltä taistelemaan rintamalle Erillinen pataljoona 21:een. Leino jatkoi salaista toimintaansa SKP:ssa sodan loppuun saakka, ja hänen yhdyshenkilönään toimi Martta Koskinen siihen saakka, kunnes Koskinen vuoden 1942 lopulla vangittiin. Useita muitakin Leinon avustajia joutui Arno Anthonin johtaman Valpon käsiin jatkosodan aikana. Välirauhan tultua SKP:n toiminta laillistettiin syyskuussa 1944, ja suurelle yleisölle siihen asti jokseenkin tuntemattomasta Leinosta tuli Paasikiven toisen hallituksen toinen sosiaaliministeri marraskuussa 1944.
Tutkija Ilkka Hakalehto esitti vuonna 2001 teorian, että Leino olisi ollut sodan aikana päämajan valvontaosaston agentti. Hakalehto perusteli tätä muun muassa sillä, että Leinoa ei pidätetty kertaakaan sen jälkeen, kun hän pääsi tai hänet päästettiin pakoon syksyllä 1941, vaikka lukuisia hänen avustajiaan jäi kiinni. J. K. Paasikivi ja Urho Kekkonen järjestivät Leinolle taloudellisen toimeentulon sen jälkeen, kun hänen poliittinen uransa päättyi. Erkki Tuomiojan mukaan Hakalehdon aineisto ei kumonnut aiempaa tutkimusta, mutta Leinon kaksoisagenttiroolia voi sen perusteella pitää jollain tapaa mahdollisena.
Eduskunta- ja ministerivuodet
Vuoden 1945 eduskuntavaaleissa Leino valittiin kansanedustajaksi Kuopion läänin läntisestä vaalipiiristä SKDL:n edustajana. Eduskunnassa hän pysyi vuoteen 1951.
Paasikiven kolmanteen hallitukseen Leino tuli sisäministeriksi vuonna 1945. Myös seuraavassa, Pekkalan hallituksessa, hän oli sisäministeri. Hänen sisäministerikauteensa liitetään usein termi vaaran vuodet, koska sisäministeriön hallinnonala oli kommunistien hallussa ja heidän pelättiin suunnittelevan Suomen muuttamista kansantasavallaksi. Lisäksi sisäministeri Leino oli valvontakomission määräiltävissä. Leinon tärkeimmät operaatiot olivat:
Leinon epäitsenäinen asema valvontakomissioon nähden ilmeni selvimmin, kun hän luovutti valvontakomissiolle 20 hengen ryhmän, niin sanotut Leinon vangit. Ryhmä koostui Suomen kansalaisista ja Suomessa Nansenin passilla oleskelevista pakolaisista (lähinnä venäläisistä emigranteista). Tapahtuma alkoi, kun Leino määrättiin valvontakomission puhutteluun hotelli Torniin 20. huhtikuuta 1945. Kokemattomuutensa vuoksi Leino pyysi mukaansa Valpon silloisen päällikön Niilo Saarnion. Valvontakomission varapuheenjohtaja Grigori Savonenkov kertoi Leinolle ja Saarniolle, että valvontakomissio on paljastanut erittäin vaarallisen terroriryhmän, jonka jäsenet on viipymättä pidätettävä. Leino ja Saarnio totesivat, että ainoa vaihtoehto siinä tilanteessa oli totella Savonenkovin määräystä. Leino järjesti suomalaisia poliiseja tekemään pidätykset. Vangit kuljetettiin heti pidätystä seuranneena aamuna Leinon tietämättä Neuvostoliittoon. Vangittujen katoamista ei milloinkaan selvitetty pidätettyjen omaisille. Leino kertoi tapahtuneesta presidentti Paasikivellekin vasta myöhemmin.
Sisäministerinä Leino oli valtakunnan poliisivoimien ylin johtaja. Toukokuussa 1945 Valpon apulaispäälliköksi nimitettiin Aimo Aaltonen, josta tuli Valpon todellinen vahva mies. Alusta lähtien Leino ja Aaltonen tulivat keskenään toimeen melko huonosti. Aaltosen johdolla Valpon henkilökuntaan palkattiin luotettavia kommunisteja, joilla oli kuitenkin suuria vaikeuksia selviytyä virkansa hoidosta. Valvontakomission ilmaistua tyytymättömyytensä Valpon tehottomaan toimintaan Leino erotti Aaltosen ja sai samalla tästä verivihollisen, joka odotti sopivaa tilaisuutta kostoon.
Leino oli keväällä 1948 SKDL:n edustajana mukana valtuuskunnassa, joka neuvotteli Moskovassa neuvostojohdon kanssa YYA-sopimuksesta. Tosiasiassa hänet oli jo syrjäytetty kommunistiliikkeessä, ja hänen nimityksensä valtuuskuntaan huononsi neuvostojohdon luottamusta valtuuskuntaan. Tätä eivät valtuuskunnan nimittänyt presidentti J. K. Paasikivi eivätkä valtuuskunnan muut jäsenet kuitenkaan vielä tienneet. Ennen valtuuskunnan lähtöä Moskovaan Paasikivi jopa kutsui Leinon kahdenkeskiseen keskusteluun Presidentinlinnaan ja pyysi tätä vetoamaan appensa Otto Wille Kuusisen kautta Neuvostoliiton johtoon, jotta suomalaisten näkemykset YYA-sopimuksesta otettaisiin huomioon. Olle Leinon mukaan ainoa muu valtuuskunnan jäsen, joka ehkä tiesi Leinon ja neuvostojohtajien välirikosta, oli Urho Kekkonen.
Käytännössä Leino pelkäsi joutuvansa Moskovassa kaapatuksi ja oli täysin toimintakyvytön. Hän yritti välttää yksinjäämistä ja takertui epätoivoisesti muihin valtuuskunnan jäseniin. Käytännössä Leinon poliittinen ura oli päättynyt jo vuodenvaihteessa 1947–1948, kun valvontakomission johtaja Andrei Ždanov oli haukkunut Leinon Moskovassa ja käskenyt hänen erota sisäministerin tehtävästä. NKP oli edellyttänyt SKP:ltä kunnallisvaalien heikon tuloksen takia linjanmuutosta, mikä neuvostotapaan tarkoitti henkilömuutoksia SKP:n johdossa. NKP:n keskuskomitean nimissä Yrjö Leino oli määrätty pois SKP:n puoluejohdosta ja Suomen sisäministerin paikalta. Samassa yhteydessä SKP oli saanut uutta linjaansa koskevat ohjeet NKP:ltä.
Valtuuskunnan Moskovaan lähtöä edeltävänä päivänä Leino kävi puolustusvoimien komentajan Aarne Sihvon luona ja esitti tälle huolestumisensa sekä äärioikeiston että äärivasemmiston vallankaappausta enteilevästä liikehdinnästä. Hän pyysi, että armeija turvaisi järjestyksen Suomessa YYA-sopimuksesta käytävien neuvottelujen ajan. Tieto tästä kantautui kommunisteille, ja sen vuoksi heidän suhtautumisensa Leinoon muuttui välittömästi avoimen hyljeksiväksi. Alun perin myös Sihvon piti matkustaa Moskovaan osallistuakseen sotilasasiantuntijana YYA-neuvotteluihin, mutta hän jäikin nyt Suomeen.
Sisäministerikaudellaan Leino alkoholisoitui nopeasti. Pääministerin sihteeri Toivo Heikkilä kertoi muistelmissaan, että Leino saapui työpaikalleen sisäministeriöön yhä useammin myöhässä ja oli lounastunneilla vähäpuheinen ja äreäilmeinen. Sisäministerinä Leinoon kohdistui valtavia paineita niin kommunistien omasta keskuudesta kuin kommunismin vastustajienkin taholta, ja hän alkoi olla loppuun kulunut sekä henkisesti että fyysisesti.
Leinon ero
Eduskunnan käsittelyyn tuli 19. toukokuuta 1948 perustuslakivaliokunnan mietintö, jossa todettiin Leinon kolme vuotta aiemmin sisäministerikautensa alussa luovuttaneen lain vastaisesti Suomen kansalaisia Neuvostoliittoon. Kiivaan keskustelun jälkeen eduskunta hyväksyi lausuman, jonka mukaan valtioneuvosto oli hyväksynyt Leinon toiminnan, kun tämä oli ylittänyt valtuutensa. Käsittelyn jälkeen eduskunta päätti lisätä äänin 81–61 kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtajan Arvo Salmisen esityksestä lauselmaan ilmoituksen, että Leino ei nauti eduskunnan luottamusta. Parlamentarismin sääntöjen mukaan Leinon olisi pitänyt heti jättää eronpyyntö, mutta hän jatkoi ministerinä kuin mitään ei olisi tapahtunut. Kun eronpyyntöä ei tullut, tasavallan presidentti J. K. Paasikivi erotti hänet valtioneuvoston jäsenyydestä 22. toukokuuta. Pääministeri Mauno Pekkala ei ollut läsnä eduskunnassa, kun Leinolle esitettyä epäluottamuslausetta käsiteltiin. Leino toimi ministerinä kaikkiaan 1 283 vuorokautta.
Muiden puolueiden suhtautuminen Leinon erottamiseen oli lähinnä vahingoniloista, jopa ilkeää. Sosialidemokraattien mielestä oli jokseenkin yhdentekevää, pysyikö Leino ministerinä kuukauden pari lyhempään vai pitempään, koska heidän mielestään kyseessä oli vain kokoomuksen vaalitemppu. Kokoomuksen äänenkannattaja Lahti puolestaan kirjoitti, että ”meidän monivivahteisessa poliittisessa historiassamme Yrjö Leinon nimi tulee esiintymään sen mustimmilla sivuilla”. Eduskunnan puhemies K.-A. Fagerholm muisteli myöhemmin, että kyse oli ollut Leinon varomattomuudesta, kun hän ei ollut esitellyt luovutusasiaa valtioneuvostolle eikä siten ollut varmistanut omaa asemaansa ministerinä.
SKDL ja SKP organisoivat toukokuun lopussa 1948 poliittisen lakkoliikkeen, jonka vaatimuksena oli sisäministerin paikan pysyminen niillä, vaikkeivät ne halunneetkaan itse Leinon jatkavan. Kannattajat eivät kuitenkaan tätä tienneet, ja lakot tultiin tuntemaan Leino-lakkoina. Leino valittiin vielä heinäkuun 1948 vaaleissa eduskuntaan SKDL:n listoilta, mutta hän etääntyi SKP:stä. Jo huhtikuussa 1948 SKP:n jäsenmaksujen maksamisen lopettanut Leino erotettiin puolueesta lopullisesti 15. toukokuuta 1950. Perusteluina päätökselle mainittiin puoluevelvollisuuksien laiminlyönti, sopimattomat elämäntavat, ”sisäinen rappeutuminen” ja ”määrätynlaisen uhmatien” valitseminen. Seuraavana vuonna hänen sanottiin jo olevan ”titolaisten käsissä”, vaikka todellisuudessa hän oli jo vetäytynyt politiikasta ja muustakin työelämästä.
Arvo Poika Tuominen on arvioinut Leinon suurimmaksi tragediaksi sen, että tämä yritti olla yhtä aikaa hyvä kommunisti ja isänmaallinen suomalainen. Tuomisen mielestä näiden kahden asian yhteensovittamisen vaikeus johti Leinon kohdalla vuoron perään kummankin periaatteen rikkomiseen, kunnes isänmaallisuus alkoi kriittisissä tilanteissa yhä useammin päästä voitolle.
Kohutut muistelmat
Kirjan aiottu julkitulo osui arkaan ajankohtaan, sillä Suomen ja Neuvostoliiton suhteet olivat ajautuneet yliherkkään tilaan yöpakkaskriisin vuoksi. Kirja joutui politiikan välikappaleeksi Maalaisliiton K-linjan käyttäessä sitä lyömäaseenaan Fagerholmin hallitusta vastaan. Puolueen pää-äänenkannattaja Maakansa kirjoitti, että ”neuvostovastaiset piirit” olisivat muokanneet kirjaa palvelemaan ”tiettyjä poliittisia tarkoitusperiä”. Myös SKDL:n pää-äänenkannattaja Kansan Uutiset hyökkäsi voimakkaasti muistelmien julkaisemista vastaan. Lehti väitti teoksen haamukirjoittajaksi kommunistien vihaamaa Arvo ”Poika” Tuomista, joka oli kuitenkin täysin tietämätön koko kirjahankkeesta.
Neuvostoliiton suurlähettiläs Viktor Lebedev oli poistunut Suomesta muutama viikko aiemmin, ja hänen tehtäväänsä sen jälkeen hoitanut asiainhoitaja Ivan Filippov kävi 21. lokakuuta 1958 pääministeri Karl-August Fagerholmin luona vaatimassa, että hallitus estäisi Leinon muistelmateoksen julkitulon. Filippov piti kirjaa sisällöltään Neuvostoliittoa loukkaavana. Fagerholm vastasi, ettei hallitus voinut lain mukaan tehdä asiassa mitään, koska teos ei ollut vielä ilmestynyt eikä Suomessa ollut ennakkosensuuria. Filippov puolestaan ilmoitti, että ellei Leinon kirjan ilmestymistä estettäisi, Neuvostoliitto tekisi asiasta ”vakavat johtopäätökset”. Vielä saman päivän aikana Fagerholm kutsui luokseen toimitusjohtaja Untamo Utrion, ja neuvottelun jälkeen Tammi päätti vetää kirjan myynnistä toistaiseksi. Leinon kuoltua teoksen julkaisuoikeudet siirtyivät hänen omaisilleen.
Neuvostoliiton vaatimuksesta kirjan painos lopulta tuhottiin. Lähes kaikki kirjat − noin 12 500 kappaletta − poltettiin Roihuvuoren lämpökeskuksessa elokuussa 1962 lukuun ottamatta joitakin kappaleita, jotka otettiin salaa poliittisten aktiivien käyttöön. Kirjan julkaisematta jäämisestä aiheutui Tammelle useiden miljoonien markkojen tappio. Tammen silloisen apulaisjohtajan Jarl Hellemannin mukaan Leinon muistelmista nostettu kohu oli täysin suhteeton verrattuna kirjan asiasisältöön, ja kirjasta tuli suomalaisen ulkopoliittisen itsesensuurin ensimmäinen uhri. Myöskään kirjan tuoreeltaan lukeneen pääministeri Fagerholmin mielestä siinä ”ei ollut mitään merkillisiä asioita”. Kirja julkaistiin uudelleen 1991 näköispainoksena.
Leinon kuoleman jälkeen vuonna 1962 paljastui, että hänen muistelmateoksestaan levitettiin koneella kirjoitettua monistettua 153-sivuista lyhennelmää (alkuperäisteoksessa on 262 sivua), jota oli ehditty myydä kovaan hintaan jo satoja kappaleita. Asiasta kehkeytyi pitkä ja monimutkainen oikeusjuttu, jossa päätekijä tuomittiin yli vuodeksi vankeuteen ja 20 000 markan korvauksiin (vuoden 1963 rahassa) Leinon perikunnalle.
Yksityiselämä
thumb|Yrjö Leino tyttärensä [[Lieko Zachovalová|Liekon kanssa 1930-luvulla.]] Leinon yksityiselämä oli usein myrskyisää. Hänen kolmesta eroon päättyneestä avioliitosta kuuluisin oli viimeinen Hertta Kuusisen kanssa. Leinolle syntyi ensimmäisestä avioliitosta Alli Simolan kanssa myöhemmin Ylen kirjeenvaihtajana Tšekkoslovakiassa tunnetuksi tullut Lieko Zachovalová. Toisesta avioliitosta Ulla Smedbergin kanssa syntynyt poika, Ruotsissa pitkään asunut toimittaja ja kirjailija Olle Leino (1932–2021), julkaisi vuonna 1973 isästään elämäkertateoksen Kuka oli Yrjö Leino (Vem tackar Yrjö Leino) sekä vuonna 1990 kirjan Vielä yksi kirje (Ännu ett brev), jossa hän kuvaa isänsä ja Hertta Kuusisen suhdetta.
Yrjö Leino kuoli Kivelän sairaalassa 28. kesäkuuta 1961 miltei unohdettuna. Hänen viimeisiä vuosiaan leimasivat yhä paheneva alkoholismi ja suorastaan hysteerinen pelko siitä, että hänet yritettäisiin murhata. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle. Hänen äitinsä Mandi Leino kuoli vain hieman ennen poikaansa, isä oli kuollut jo vuonna 1938.
Yrjö Leinoon liittyy osaltaan myös Olle Leinon kirja Martta Koskisen tapaus (1976), jossa Olle Leino analysoi viimeisen Suomessa teloitetun naisen, vakooja Martta Koskisen, toimintaa, vangitsemista ja teloitusta.
Kommunistien ja neuvostoliittolaisten suhtautumista Yrjö Leinoon vielä vuosia hänen kuolemansa jälkeen kuvasi, että vuonna 1973 he yrittivät estää Olle Leinon kirjoittaman elämäkertateoksen julkaisun. Presidentti Urho Kekkonen ei kuitenkaan millään tavoin puuttunut asiaan, vaikka silloinen Neuvostoliiton Helsingin-suurlähettiläs Viktor Maltsev oli hänelle siitä valittanut. Kriittistä suhtautumista Leinon elämäkerran julkaisua kohtaan ilmeni myös toisella suunnalla, SDP:n oikealla laidalla.
Leino fiktiossa
Heidi Köngäs on kirjoittanut Hertta Kuusisesta romaanin Hertta (Otava, 2015) sekä ohjannut ja käsikirjoittanut yhdessä Taina Westin ja Leena Virtasen kanssa samaa aihepiiriä käsittelevän televisionäytelmän Punainen kolmio (2015), jossa Yrjö Leino on keskeisessä osassa. Könkään mukaan romaani ja televisiosarja ovat tulkintoja siitä, mitä on voinut tapahtua. Jari Tervon sota-aikaan sijoittuvassa romaanissa Ohrana (WSOY, 2006) esiintyy Leinoa muistuttava hahmo, josta käytetään koodinimeä Väinämöinen.
Urheiluvuosi 2017
Urheiluvuosi 2017 käsittelee vuoden 2017 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Eikosaani
Eikosaani eli n-eikosaani (C20H42) on 20-hiilinen suoraketjuinen alkaani. Se on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä, hajutonta, palavaa, kiinteää ainetta. Eikosaanin rakennekaava on CH3(CH2)18CH3, moolimassa 282,547 g/mol, sulamispiste 37 °C, kiehumispiste 343 °C, tiheys 0,787 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja CAS-numero 112-95-8.
Eikosaani on lyhytketjuisin parafiineihin luettava lineaarinen hiilivety. Eikosaania on mahdollista käyttää lämpöenergian varastoinnissa ja -säädössä ns. faasimuutosmateriaalina. Yhdiste on hyvin hydrofobinen.
Yhdistettä esiintyy semiokemikaalina eliöiden viestinnässä sekä kasvien tuoksuissa.
Arran
Arran (gaeliksi Eilean Arainn) on saari Skotlannin länsirannikolla Pohjois-Ayrshiren alueella, lähellä Clyde-joen suuta. Vuonna 2011 saarella eli 4 629 asukasta. Sieltä on säännöllinen lauttayhteys Glasgow'hun. Saaren pohjoisosassa on korkeita mäkiä ja vuoria, korkeimpana 874 metrin korkuinen Goat Fell. Saaren keskuskylä on Brodick.
Nykyisin Arranissa on viskitislaamo ja panimo.
thumb|left|280px|Veden takana näkyy saaren pohjoisosan vuoria.
Mogadouro
Mogadouro on kunta Bragançan piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 757,9 km² ja väkiluku noin 9 500.
Kunnan juhlapäivä on 15. lokakuuta ja sen suojeluspyhimys on Mamas.
Eteläamerikantikli
Eteläamerikantikli (Spinus magellanicus) on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Eteläamerikantikliä tavataan Argentiinassa, Boliviassa, Brasiliassa, Chilessä, Ecuadorissa, Guayanassa, Kolumbiassa, Paraguayssa, Perussa, Uruguayssa ja Venezuelassa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kanta on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Jacqui Smith
thumb|Jacqui Smith Jacqueline "Jill" Smith (s. 3. marraskuuta 1962) on brittiläinen Työväenpuolueen poliitikko. Hän istui vuodesta 1997 parlamentin alahuoneen, House of Commonsin, jäsenenä Redditchistä ja nousi 28. kesäkuuta 2007 maansa sisäministeriksi. Smith erosi ministerin paikalta kesäkuussa 2009 Britannian parlamentin kulukorvausskandaalin vuoksi. Parlamentin jäsenenä hän toimi toukokuuhun 2010, jolloin hän menetti paikkansa hävittyään parlamenttivaaleissa konservatiivien Karen Lumleylle.
Smith syntyi Malvernissa, Worcestershiressä, ja opiskeli filosofiaa, politiikkaa ja taloustieteitä Oxfordin yliopiston Hertford Collegessa. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi poikaa. Hänet otettiin vuonna 2003 Privy Councilin jäseneksi.
Smith ilmoitti 18. heinäkuuta 2007 harkitsevansa kannabiksen vaarallisuusluokituksen nostamista ja siten sen hallussapidosta koituvien tuomioiden koventamista. 19. heinäkuuta hän tunnusti itse kokeilleensa kannabista opiskeluvuosinaan.
Aleksandr Jakušev
Jakušev, lempinimeltään "Iso-Jakki", tunnetaan parhaiten Neuvostoliiton maajoukkueen otteluista Kanadaa vastaan vuoden 1972 Summit-sarjassa. Vaikkakin hän usein jäi joukkuekaveri Valeri Harlamovin varjoon, oli hän Summit-sarjan päätyttyä tehnyt 7 maalia ja 4 maalisyöttöä, yhteensä 11 tehopistettä.
Lori Petty
thumb|Lori Petty vuonna 2010. Lori Lee Petty (s. 14. lokakuuta 1963) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi helluntailaisen papin tyttärenä Chattanoogassa Tennesseessä ja valmistui North High Schoolista Iowassa vuonna 1981.
Aleksandr Jakušev
Lopetettuaan jääkiekon pelaamisen Jakušev valmensi Moskovan Spartakia ja lyhyen aikaa myös Neuvostoliiton maajoukkuetta.
Lori Petty
Ennen ryhtymistään näyttelijäksi Petty työskenteli graafisena suunnittelijana. Hänet tunnetaan muiden muassa elokuvista Myrskyn ratsastajat (1991), Omaa luokkaansa (1992), Free Willy – pelastakaa Willy (1993), Tank Girl (1995) ja Route 666 (2001).
Aleksandr Jakušev
Pelaajana
Jakušev oli suurikokoinen pelaaja, mutta ei pelannut erityisen fyysistä peliä. Hän oli puhdasotteinen taklaaja ja reilu pelaaja. Jakušev oli ammattilainen otteissaan pelissä ja harjoituksissa. Hänellä oli voimakas lyöntilaukaus ja hän oli kuuluisa nopeista syötöistä puolustuslinjan taakse.
Lori Petty
2000-luvulla Petty on myös ohjannut ja käsikirjoittanut. Hän on menestynyt myös taidemaalarina. Hän on kasvissyöjä.
Samuel Elmgren
Samuel Elmgren (13. maaliskuuta 1771 Turku – 1. toukokuuta 1834 Ilomantsi) oli suomalainen taidemaalari. Hän maalasi koristemaaluksia itäsuomalaisiin kirkkoihin sekä useita alttaritauluja. Elmgren tunnetaan erityisesti Ilomantsin kirkon erittäin runsaista koristemaalauksista.
Lapsuus ja nuoruus
Samuel Elmgrenin isä oli turkulainen kirjansitoja David Elmgren (1738–1810) ja Magdalena Bäckström (k. 1815). Isä oli kotoisin Ruotsin Smoolannista. Vuonna 1771 syntynyt Samuel oli perheen ensimmäinen lapsi. Vuonna 1785 hänet laitettiin käsityöläisoppiin. Seuraavana vuonna hänet ilmoitettiin tunnetun kirkkomaalarin, maalarimestari Gabriel Gotthard Sweidelin oppipojaksi. Mestarinsa mukana Elmgren lienee osallistunut mm. Halikon kirkon saarnatuolin maalaamiseen vuonna 1786 ja Mynämäen kirkon lehtereiden koristeluun vuonna 1789. Viiden vuoden oppipoika-ajan jälkeen Samuel Elmgren hyväksyttiin 21.5.1790 Turun maalariammattikuntaan. Tämän jälkeen hän lähti Tukholmaan lisäoppiin maisema- ja koristemaalari Johan Fredrik Lindmanin työpajaan. Tukholmassa Elmgren sai todennäköisesti oppinsa suurten katto- ja seinäpintojen maalaamiseen.
Ammattiura
Tukholmasta Samuel Elmgren palasi Turkuun viimeistään vuonna 1793. Tällöin hän oli jo maalarimestari, joka piti työpajassaan oppipoikia. Kilpailu töistä oli Turussa kuitenkin kovaa, ja Elmgren lähti 1800-luvun alkuvuosina Kuopioon paremman toimeentulon perässä. Sieltä hän siirtyi pian Leppävirralle Vokkolan kartanoon. Elmgren oli viimeisiä suomalaisia ammattikuntamaalareita.
Tunnettuja töitä
Myös Kiuruveden kirkon alttaritaulun Jeesus siunaa lapsia on epäilty olevan Elmgrenin maalaama, mutta täyttä varmuutta asiasta ei ole. Lisäksi myös Turun Katariinan, Akaan ja Tammelan kirkkojen alttaritaulut saattavat olla Elmgrenin maalaamia.
Perhe
Samuel Elmgren oli naimisissa Lovisa Sofia Vallmanin (o.s. Modeen, 1766–1846) kanssa. Heille syntyi kolme poikaa, joista yksi kuoli vastasyntyneenä. Aikuisiksi varttuneista pojista Johan Gabrielista tuli isosisänsä tapaan kirjansitoja ja Viktor David jatkoi isänsä uraa maalarina. Viktor lienee ollut isänsä apuna myös Ilomantsin kirkon koristelussa.
Kristiansandin stadion
thumb|Kristiansandin stadion Kristiansandin stadion on pääosin urheilustadionina toimiva paikka Kristiansandissa, Norjassa. Se oli jalkapallojoukkue IK Startin kotistadion vuoteen 2007 saakka. Stadionille mahtuu 16600 katsojaa. Se on avattu vuonna 1905.
Superkargööri
Superkargööri eli supercargo (engl.) oli laivan lastin käsittelyn ja lastauksen valvoja, joka kulki laivan mukana satamasta toiseen. Aikoinaan hänen tehtäviinsä kuului monesti myös lastin myynti ja paluulastin osto. Suurissa laivoissa superkargöörin apuna saattoi olla alilastinvalvoja eli undercargo. Ruotsin valtakunnassa ja siihen kuuluneessa Suomessa oli aikoinaan Ruotsin Itä-Intian kauppakomppanialla (toimi 1731–1813) palveluksessaan superkargööreja.
Hämeen ammattikorkeakoulu
pienoiskuva|Hämeen ammattikorkeakoulun A-rakennus Hämeenlinnan korkeakoulukeskuksella [[Visamäki|Visamäessä.]] Hämeen ammattikorkeakoulu (lyh. HAMK) on monialainen ammattikorkeakoulu, joka toimii Kanta-Hämeen ja Pirkanmaan maakunnissa. HAMKissa on 30 amk-tutkintokoulutusta ja 13 ylempää amk-tutkintokoulutusta (YAMK) sekä ammatillinen opettajakorkeakoulu. Koulutuksista 11 on englanninkielisiä. Ammattikorkeakoulun rehtori-toimitusjohtana toimii Pertti Puusaari. Opiskelijoita HAMKissa on yhteensä noin 8000 ja henkilöstöä noin 700.
HAMK on toiminut vuoden 2015 alusta lähtien osakeyhtiönä. HAMK oy:n osakaskuntia ovat Hämeenlinna, Forssa, Riihimäki, Valkeakoski, Hattula ja Tammela. HAMKin yhteydessä toimivat myös tytäryhtiöissä toisen asteen koulutusta tarjoava Hämeen ammatti-instituutti ja avointa yliopisto-opetusta tarjoava Hämeen kesäyliopisto.
HAMKilla on laaja kumppaniverkosto. Suomessa HAMKin strategisia kumppaneita ovat Aalto-yliopisto, Luonnonvarakeskus Luke, Laurea-ammattikorkeakoulu, Kaakkois-Suomen ammattikorkeakoulu XAMK ja Humanistinen ammattikorkeakoulu Humak. HAMK kuuluu myös RUN -Eurooppa-yliopistoon kuuden muun eurooppalaisen korkeakoulun kanssa sekä Beyond-liittoumaan, jonka muodostavat HAMK ja brasilialainen Feevale University.
Ammattikorkeakoulututkinto
Koulutukset aloittain:
Ylempi ammattikorkeakoulututkinto
Hämeen ammattikorkeakoulussa voi suorittaa myös ylemmän ammattikorkeakoulututkinnon, joka vastaa yliopistojen maisteritutkintoa. Opiskeluun vaaditaan AMK-tutkinto tai vastaava korkeakoulututkinto sekä kahden vuoden työkokemus. Ylempi ammattikorkeakoulututkinto antaa kelpoisuuden julkiseen virkaan, jonka vaatimuksena on ylempi korkeakoulututkinto.
Ylemmän ammattikorkeakoulututkinnon voi HAMKissa suorittaa näissä koulutusohjelmissa
Tutkimus-, kehitys- ja innovaatiotoiminta
Opetuksen lisäksi HAMK tarjoaa tutkimus-, kehitys- ja innovaatiopalveluita. HAMKin tutkimusyksiköt ovat:
Tutkimusyksiköt edistävät aluevaikuttavuutta ja työelämälähtöistä tutkimusta sekä tukevat opetusta painoalueidensa mukaisesti.
Osallistuminen tutkimus-, kehittämis- ja innovaatiotoimintaan (TKI-toiminta) on olennainen osa opiskelua HAMKissa. Alueen elinkeinoelämä, erityisesti pk-yritykset ja julkinen sektori, tekevät yhdessä ammattikorkeakoulun kanssa tutkimusta tai kehittämistyötä, jonka osaksi oppiminen ammattikorkeakoulussa organisoidaan. Erilaisten hanke- ja tutkimuspalveluiden lisäksi HAMKin asiantuntijat hoitavat suoria toimeksiantoja yrityksille ja julkisille toimijoille. Kiinteä vuorovaikutus työelämän kanssa palvelee sekä opiskelijoiden kasvua ammatillisiin asiantuntijatehtäviin että elinkeinoelämän ja yhteisöjen kehittymistä.
Opiskelijakunta
Ammattikorkeakoulun opiskelijatoiminnasta vastaavana opiskelijakuntana toimii Hämeen ammattikorkeakoulun opiskelijakunta HAMKO.