cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
MOSFET
Osat
thumb|right|240px|NMOS-tyyppinen MOS-transistori koostuu n-tyypin lähteestä (S) ja nielusta (D) sekä p-tyypin substraattiin kiinnitetystä hilasta (G). MOS-transistori koostuu puolijohdesubstraatista, jossa on ohut kerros eristeoksidia. Oksidin yläosaan on asetettu johtava hilaelektrodi (G). Hilan kummallekin puolelle substraattiin on lisätty kaksi vahvasti seostettua aluetta: lähde (S) ja nielu (D), jotka on sijoitettu osittain koskettamaan hilaa. Lähteen ja nielun välistä tilaa kutsutaan kanava-alueeksi.
Lähde ja nielu ovat samaa varaustyyppiä (joko p tai n), ja jos seokset ovat voimakkaita, lisätään '+'-merkki seostyypin kirjaimen perään. Substraattirunko on vastakkaista tyyppiä kuin lähde ja nielu eikä substraatin seos ole voimakasta. Lähde on saanut nimensä siitä, että siitä varauksenkuljettajat (elektronit N-kanavalla, aukot P-kanavalla) tulevat kanavaan ja vastaavasti nielusta varauksenkuljettajat poistuvat kanavasta.
Piirrosmerkit
MOSFETistä käytetään useita erilaisia piirrosmerkkejä. Perussymbolissa on tavallisesti viiva kanavana, johon lähde ja nielu liittyvät kohtisuorassa ja kääntyvät myöhemmin kanavan viivan suuntaisiksi. Joskus kanavan viiva on pätkinä viitaten avaustilaiseen (enhancement mode) puolijohteeseen ja yhtenäisenä viitaten tyhjennystilaiseen (depletion mode) puolijohteeseen, mutta koska katkoviivan piirto on hankalahkoa, tätä seikkaa ei yleensä piirretä. Kanavan rinnalle sitä koskettamatta piirretään toinen viiva hilaksi.
Jos transistori on rakenteeltaan sellainen, että siinä on ns. bulk-liitäntä (planaarisella valmistusprosessilla ohuelle levylle tehtynä), se kerrotaan yleensä kanavan keskivaiheille laitettavalla nuolella joka merkitsee PMOS- tai NMOS-rakennetta. Nuoli osoittaa aina P:stä N:ään, eli NMOS-tapauksessa (n-kanava) nuolen kärki osoittaa kanavaan. Jos bulk on kiinni lähteessä, mikä on tavallista yksittäisten komponenttien kanssa, nuoli kytketään lähde-kontaktiin. Joskus bulkkia ei piirretä ollenkaan (tavallista IC-piirien sisäisissä kytkennöissä joissa on yhteinen bulk), inversiosymbolina oleva pieni ympyrä esittää usein PMOSia.
Vertailussa avaus- ja tyhjennystilaisten FETien piirrosmerkit, sekä JFET:in symbolit:
Materiaalit
Yleensä puolijohdemateriaaliksi on valittu pii, mutta jotkin piirivalmistajat ovat alkaneet käyttää MOSFETn kanavassa piin ja germaniumin sekoitetta (SiGe). Valitettavasti monet sähköisesti paremmat puolijohdemateriaalit eivät kuitenkaan muodosta hyviä eristeoksideja (esim. galliumarsenidi) eivätkä täten sovellu MOSFETien valmistukseen.
Kanavan päällä hilaliitäntä on kerros polypiitä. Se eristetään kanavasta erittäin ohuella (satoja nanometrejä) eristekerroksella, joka tavallisimmin on piidioksidia (kvartsia) tai se voidaan korvata pii-happi-nitridillä.
MOS-rakenne
thumbnail|MOS-rakenne muodostaa kondensaattorin, jonka elektrodeina toimivat hila (G) ja seostettu puolijohde, joiden välissä oleva piioksidi on eriste.
MOS-rakenne koostuu kolmesta alueesta: hilasta, eristeenä toimivasta piioksidista (kvartsi) ja piipuolijohteesta. Hila on nykyisin yleensä monikiteistä ns. polypiitä eikä metallia. Koska kvartsi on eriste, rakenne vastaa kondensaattoria, jossa yksi elektrodeista on korvattu puolijohteella.
Kun MOS-rakenteen yli tuodaan jännite, se aikaansaa varausjakauman muutoksen puolijohdeaineessa.
P-tyypin puolijohteessa (jossa N_{\rm A} on aukkojen tiheys) hilan (G) ja puolijohteen välinen positiivinen jännite V_{\rm GB} (katso kuvaa) vähentää aukkojen tiheyttä ja lisää vapaiden elektronien tiheyttä. Jos V_{\rm GB} on kyllin suuri, negatiivisten varauksenkuljettajien (elektronien) tiheys hilan lähellä ylittää positiivisten varauksenkuljettajien (aukot) tiheyden, jolloin päädytään ns. inversiokerroksen muodostumiseen.
Tässä rakenteessa P-tyypin perusmateriaali on perustana N-tyypin MOSFETille, joka tarvitsee lisäksi N-tyypin lähde- ja nielualueet.
Perusteet
MOSFETin toiminta perustuu siis MOS-kapasitanssin läheisyydessä olevan varaustiheyden ohjaukseen. Kun hilan ja lähteen välille luodaan jännite-ero, sen sähkökenttä läpäisee oksidin aina alla olevaan kanavaan asti ja luo sinne ns. "käänteisen kanavan" ("inversion channel"). Tämä "käänteinen kanava on samaa tyyppiä (P- tai N-tyyppiä) kuin lähde ja nielu, jolloin se muodostaa kanavan, jota pitkin virta voi kulkea. Jännitettä muuttamalla voidaan säätää kanavan johtavuutta ja nieluvirran I_{\rm D} suuruutta.
Jos MOSFET on N-kanavatyyppiä, lähde ja nielu ovat 'N+' alueita ja runko on 'P' aluetta. Kun hilan ja lähteen välinen jännite (VGS) on positiivinen, se luo N-kanavan rungon P-materiaalin pintaan aivan oksidikerroksen alle. Tämä N-kanava on sähkönjohde lähteen ja nielun välillä. Kun nolla tai negatiivinen jännite vaikuttaa hilan ja lähteen välillä, kanava katoaa ja virtaa ei kulje lähteestä nieluun.
P-kanavatyypin MOSFETilla lähde ja nielu ovat 'P+'-alueita ja runko on 'N'-aluetta. Kun hilan ja lähteen välinen jännite on negatiivinen (positiivinen lähde-hila-suuntaan), se luo P-kanavan rungon N-alueen pintaan, jne. kuten edellä.
Runkovaikutus
Runkoa voi hallita toisella hilalla, jota usein kutsutaan näin takahilaksi ("back gate") ja runkovaikutusta kutsutaan joskus näin joskus nimellä: "back-gate effect".
Toimintamuodot
thumbnail|300px|MOSFETin nieluvirran voimakkuuksia useilla VDS jännitteillä ja VGS-Vth arvoilla thumbnail|MOSFETin poikkileikkaus sen toimiessa lineaarisella alueella thumbnail|MOSFETin poikkileikkaus sen toimiessa avausalueella MOSFETin toiminta voidaan jaotella kolmeen eri tilaan riippuen sen yli vaikuttavista jännitteistä. Avaustilaiselle n-kanava MOSFETille (enhancement mode, n-channel MOSFET):
Kehitys ja käyttö
Näistä syistä MOSFET on nykypäivän tärkein valmistustekniikka integroitujen piirien tekoon.
Digitaaliset sovellukset
Digitaalisten teknologioiden kehitystarve (kuten esim. mikroprosessorit) on luonut tarpeen kehittää MOSFET-teknologiaa nopeammin kuin mitään muuta piipohjaista transistorityyppiä. Menestyksen syynä on ollut erityisesti p- ja n-kanavaisia MOSFETejä rakennuspalikoinaan käyttävän CMOS-logiikan kehitys.
CMOS-logiikan merkittävä etu on, että ilman tilamuutoksia se ei kuluta virtaa pieniä vuotovirtoja lukuun ottamatta. Tilamuutosten tapahtuessa virta kulkee lyhytaikaisesti CMOS:in komplementtiparin molempien transistorien kautta, mikä näyttää oikosululta käyttösähkön ja maapotentiaalin välillä. Niinpä CMOS:in virrankulutus määräytyy kytkinten kapasitanssien suuruudesta ja tilamuutosten lukumäärästä aikayksikössä: kellotaajuuden kasvattaminen nostaa virrankulutusta.
CMOS-logiikalla on myös suuri ottoimpedanssi ja melko matala antoimpedanssi. Verrattuna TTL-logiikkaan yksi lähtö-CMOS kykenee ohjaamaan useampia CMOS-ottoja kuin TTL-systeemi. Koska MOSFETin hila on kapasitanssi, taajuuden noustessa sen esittämä impedanssi alenee ja siten se tarvitsee isompaa ajotehoa → taajuuden nousessa ajokyky heikkenee.
Analogiset sovellukset
MOSFETin edut digitaalisten piirien pääratkaisuna eivät kuitenkaan ole sellaisenaan edullisia analogisissa piireissä. Bipolaaritransistoreita on perinteisesti käytetty analogisten järjestelmien transistoreina pääasiassa niiden korkean transkonduktanssin ja ainutlaatuisten ominaisuuksien vuoksi, mutta MOSFETeilläkin on analogiset käyttötarkoituksensa.
Eräät MOSFETin edut johtuvat sen positiivisesta lämpötilakertoimesta. Ne eivät ylikuumenene hallitsemattomasti kuten bipolaariset transistorit. Lisäksi MOSFETejä voi lineaarisella toiminta-alueellaan käyttää tarkkaan aseteltavina vastuksina, joiden säätöalue on myös bipolaareja paljon laajempi. MOSFETejä voi myös käyttää kondensaattoreina ja sopivalla operaatiovahvistinkytkennällä ne voidaan saada näyttämään keloilta. Kaikkiaan MOSFETilla voidaan simuloida kaikki komponentit lukuun ottamatta diodeja, jotka ovat diskreetteinä MOSFETeja pienempiä. Tämä mahdollistaa täydellisten analogisten kytkentöjen teon integroituna piille hyvin pieneen tilaan. Jotkin integroidut piirit sisältävät analogisia ja digitaalisia MOSFET rakenteita pienentäen piirikortin kokotarvetta.
Tällainen tuo tarvetta eristää analogisia ja digitaalisia rakenteita piiritasolla. Siihen on luotu tekniikoiksi eristämisrenkaita ja pii eristeen päällä. Bipolaaritransistorin etu MOSFETiin nähden on Bipolaarin kyky käsitellä isompaa virtaa pienemmällä alalla. Valmistustekniikat on olemassa bipolaaristen transistorien ja MOSFETien integrointiin samalle piipalalle. Tällaisia sekatransistoritekniikkapiirejä kutsutaan Bi-FET:eiksi (Bipolar-FET) jos niissä on vain yhden sorttisia bipolaareja ja FETejä, sekä BiCMOS (Bipolar-CMOS) jos niissä on komplementaarisia rakenteita. Tällaiset rakenteet tuovat yleensä molempien edut: eristetty hila ja korkea virrankäsittelykyky.
Bipolaaritransistorilla on myös hieman etuja MOSFETiin nähden. Bipolaarit ovat parempia ainakin kahdessa tehtävässä:
Monet mikropiirit käyttävätkin MOSFET inputteja ja BiCMOS outputteja.
MOSFETin kutistaminen
Kuluneiden vuosikymmenten aikana MOSFETia on kutistettu; tyypilliset MOSFET kanavapituudet olivat aiemmin useita mikrometrejä, mutta nykyaikaisissa integroiduissa piireissä käytetään pituuksia, jotka ovat alle 0,1 mikrometriä. Vuonna 2006 on yleisesti otettu teollisuuskäyttöön 0,065 mikrometrin (65 nanometrin) pituiset rakenteet.
Syitä kutistamiselle
Pienikokoiset MOSFETit ovat haluttuja kolmesta syystä:
Kutistamisen luomat hankaluudet
MOSFETien teko siten, että kanavan pituus on alle mikrometrin on erittäin haastavaa, ja puolijohteiden valmistusteknologian vaikeudet ovat rajoittavana tekijänä. Aivan viime aikoina pienikokoisuus on tuonut omia ongelmiaan MOSFETeille.
Kynnyksen alittava vuotovirta
Pienten mittojen takia hilalle tulevaa jännitettä pitää pienentää piirin luotettavuuden ylläpitämiseksi. Jotta piirillä on suorituskykyä, MOSFETin kynnysjännitettä pitää myös alentaa. Kun kynnysjännitettä lasketaan, transistoria ei saa kokonaan suljettua, eli se toimii ns. weak-inversion -tilassa, jolloin on olemassa kanavaa pitkin kulkeva pieni virta. Aiemmin tämä virta oli niin olematon, että se voitiin jättää huomiotta, mutta nykyisin se muodostaa helposti jopa puolet nykyaikaisen tehokkaan (kompleksisen) VLSI-piirin tehonkulutuksesta.
Yhdysjohdinten kapasitanssi
Perinteisesti kytkentäaika oli suunnilleen yksinomaan riippuva hilojen hilakapasitanssista. Nyttemmin hilakapasitanssit ovat kutistuneet huomattavasti, ja yhdysjohdinten hajakapasitanssit ovat vähintään samaa luokkaa kuin hilakapasitanssit. Tämä yhdysjohdinten hajakapasitanssi vaikuttaa kytkentänopeutta alentavasti.
Lämmöntuotto
MOSFETien alati kasvava tiheys tuottaa ongelmia huomattavan paikallisen lämmönmuodostuksen muodossa, mikä saattaa haitata piirien toimintaa. Piirit toimivat hitaammin korkeissa lämpötiloissa, ja niiden luotettavuus ja käyttöikä vähenevät. Tämän takia tarvitaan yhä tehokkaampia jäähdytyskeinoja (jäähdytyssiilejä yms.) piireillä.
Teho-MOSFETeillä on vaarana ns. terminen karkaaminen. Kun niiden auki-asennon vastus kasvaa lämpötilan kasvaessa, liitoksen tehohukka kasvaa vastaavasti tuottaen lisää lämpöä. Jos jäähdytystekniikka pettää, puolijohdemateriaali saattaa kuumeta katastrofaalisen nopeasti, jolloin laite tuhoaa itsensä.
Anton von Saltza
thumb|Anton von Saltza vuonna 1912. Anton Jegorovitš von Saltza (, Zaltsa; 22. lokakuuta 1843 – 9. maaliskuuta 1916 Pietari) oli venäläinen kenraali ja paroni.
Saltza osallistui vuoden 1863 Puolan kapinan kukistamiseen ja 1877–1878 Turkin sotaan, jonka aikana hän toimi ylipäällikön, suuriruhtinas Mihail Nikolajevitšin adjutanttina. Saltza oli vuoden 1905 elokuun alusta aina marraskuuhun 1906 Venäjän 22. armeijakunnan komentajana. Kyseinen armeijakunta oli hieman aiemmin muodostettu Suomeen sijoitetuista venäläisistä joukoista Suomen sotilaspiirin lakkauttamisen yhteydessä. Saltzan välit Suomen kenraalikuvernöörinä toimineeseen kenraali Ivan Obolenskiin olivat huonot ja heidän kankea yhteistyönsä oli keskeisiä syitä siihen, että Suomen venäläiset joukot jäivät voimattomiksi vuoden 1905 suurlakon aikana. Horjuva ja päättämätön Obolenski ehdotti lakkoviikon aikana useasti Helsingin pommittamista kaupungin edustalle ankkuroiduista sotalaivoista, mutta Saltza torjui jokaisella kerralla ehdotuksen epärealistisena. Obolenskin jouduttua pian lakon jälkeen eroamaan virastaan Saltza toimi marraskuussa 1905 hetken aikaa Suomen vt. kenraalikuvernöörinä.
Suomesta Saltza siirtyi vuoden 1906 syksyllä Venäjän 1. armeijakunnan komentajaksi. Vuonna 1908 hänet ylennettiin jalkaväenkenraaliksi ja nimitettiin Kiovan sotilaspiirin apulaiskomentajaksi. Vuonna 1912 hänestä tuli Kazanin sotilaspiirin komentaja. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Saltzasta tuli sotilaspiirinsä alueelta kootun Venäjän 4. armeijan komentaja. Heti sodan alussa 23.–24. elokuuta 1914 käydyssä Kraśnikin taistelussa hän joutui kuitenkin perääntymään itävaltalaisen kenraali Viktor von Danklin joukkojen tieltä ja kärsi suuret tappiot. Hänet korvattiin jo 25. elokuuta kenraali Aleksei Evertillä. Saltza ei saanut enää rintamakomentajan tehtäviä, ja hänet nimitettiin sen sijaan marraskuussa 1914 Pietari-Paavalin linnoituksen komentajaksi ja sotainvalidihuollosta vastanneen Aleksanterin komitean jäseneksi.
Volkswagen Lupo
Volkswagen Lupo on Volkswagenin vuosina 1998–2005 valmistama A-segmentin automalli. Sen lähes identtinen sisarmalli on SEAT Arosa. Nimi Lupo viittaa suteen (lat. lupus); aikoinaan valmistajan logossa oli kuvattuna susi ja sen kotipaikka on Wolfsburg, Sudenlinna. Lupon korvaajaksi tuli Volkswagen Fox, jota myytiin Meksikossa edelleen Lupo-nimisenä.
Vuoden 2000 Euro NCAP -kolaritestistä Lupo sai tulokseksi neljä tähteä viidestä. vasen|pienoiskuva|Volkswagen Lupo 3L TDI Moottorivalikoimassa oli aluksi kaksi bensiinimoottoria: kolmisylinterinen 1,0-litrainen (50 hv) ja nelisylinterinen 1,4-litrainen (75 hv), jonka yhteyteen oli valittavissa neliportainen automaattivaihteisto. Dieselmoottorina oli vapaasti hengittävä 1,7 SDI (60 hv).
Keväällä 1999 valikoimaa laajensivat 1,4-litraisen 100-hevosvoimainen versio sekä kolmisylinterinen pumppusuutinturbodiesel 1,4 TDI (75 hv). Hieman myöhemmin tuli niin ikään kolmisylinterinen 1,2 TDI 3L (61 hv), jonka yhdistetty polttoaineenkulutus on kolme litraa sadalla kilometrillä. Sen yhteydessä oli aina viisiportainen robottivaihteisto. Malliin oli tehty lisäksi aerodynamiikkaan vaikuttavia parannuksia polttoaineenkulutuksen alentamiseksi. vasen|pienoiskuva|Volkswagen Lupo GTI Kesällä 2000 esiteltiin urheilullinen Lupo GTI, jonka voimanlähteenä on 1,6-litrainen (125 hv) bensiinimoottori. Saman vuoden syksyllä tulivat 1,4 8V (60 hv) ja suorasuihkutteinen 1,4 FSI (105 hv), jonka yhteydessä oli aina robottivaihteisto. GTI sai kesällä 2001 kuusivaihteisen manuaalivaihteiston.
FSI-moottori poistui valikoimasta vuoden 2003 lopussa.
Eve Bunting
Eve Bunting (s. 19. joulukuuta 1928) on yhdysvaltalainen, Magherassa, Pohjois-Irlannissa syntynyt kirjailija. Hän on kirjoittanut ainakin 250 kirjaa, enimmäkseen nuorille lukijoille.
Peter Green
Peter Green (syntyjään Peter Allen Greenbaum 29. lokakuuta 1946 Bethnal Green, Englanti – 25. heinäkuuta 2020 ) oli brittiläinen blues/rock-kitaristi ja Fleetwood Macin perustajajäsen.
Eve Bunting
Bunting muutti Yhdysvaltoihin Kaliforniaan vuonna 1958. Hän aloitti kirjoittamisen siellä otettuaan osaa luovan kirjoittamisen kurssille.
Peter Green
Peter Green oli yksi niistä John Mayallin 1960-luvulla johtaman "rockin korkeakoulun" kautta maineeseen nousseista muusikoista, jotka loivat uraa myöhemmin omalla soolourallaan sekä kitaristeina että muusikkoina monissa maailmanmaineeseen nousseissa blues- ja rock-yhtyeissä.
Lapsuus
Peter Allen Greenbaum syntyi lokakuussa 1946 Lontoon East Endissä nelilapsisen työläisperheen nuorimpana lapsena. Hän kiinnostui kitaransoitosta ensi kerran 10-vuotiaana, kun hänen vanhempi veljensä toi kotiin halvan espanjalaisen kitaran. "Veljeni opetti minulle muutamia sointuja ja kiinnostuin soittamisesta." Aikaisia innostajia olivat Hank B. Marvin (The Shadows), blues-kitaristit Muddy Waters ja B.B. King sekä "jotkut vanhat juutalais-laulut."
Greenbaum, joka 15-vuotiaana alkoi kutsua itseään Peter Greeniksi, soitti bassoa useissa amatöörikokoonpanoissa, kunnes vuonna 1966 kosketinsoittaja Peter Bardens pyysi häntä soittamaan yhtyeeseensä Peter B's Loonersiin. Tällöin hän 19-vuotiaana tapasi myös ensi kerran Mick Fleetwoodin, yhtyeen rumpalin. Loonerseissa Green soitti kolme kuukautta, kunnes liittyi jo samana vuonna John Mayallin johtamaan Bluesbreakers -yhtyeeseen. Hän oli ollut Bluesbreakers-kitaristi Eric Claptonin suuri ihailija ja kun Clapton lähti perustamaan Cream-yhtyettä, Mayall pestasi lupaavan, nuoren kitaristin korvaamaan yhtyeessä lähes jumalan maineeseen ("Clapton is God") nousseen muusikon.
Fleetwood Mac
Bluesbreakersissa saavuttamastaan suosiosta ja arvostuksesta huolimatta Green halusi kuitenkin perustaa oman yhtyeen ja jätti Bluesbreakersin jo ensimmäisen A Hard Road -albumin jälkeen. Green perusti vuonna 1967 yhdessä Mick Fleetwoodin (rummut), John McVien (basso) ja Jeremy Spencerin (kitara) kanssa Fleetwood Macin. Greenin paikan Mayallin yhtyeessä täytti Mick Taylor, joka taas tuli myöhemmin tunnetuksi The Rolling Stones -kitaristina. Greenin aikakaudella Fleetwood Mac soitti vanhoja blues-klassikoita, blues-rockia sekä lähinnä Greenin säveltämiä blues-pohjaisia teoksia, mutta Greenin lähdön jälkeen tyyli muuttui radikaalisti AOR-rockiksi. Blues-puristit pitävätkin Fleetwood Macia Greenin jälkeen täysin eri yhtyeenä, eikä sillä ole mitään tekemistä alkuperäisen Fleetwood Macin kanssa. Korkeimmalle sijalle Britti-listoilla ylsi yhtyeen debyytti-albumi, Peter Green’s Fleetwood Mac, ollen maaliskuussa 1968 sijalla 4., pysytellen listoilla yhteensä 37 viikkoa. Levy ylsi myös Suomessa top-10:iin.
Greenin aikana yhtyeen suurimpia hittejä olivat "Oh Well", "Man of the World", "The Green Manalishi" ja ennen kaikkea "Albatross", yksi rock-historian tunnetuimmista instrumentaaleista. Green kirjoitti Fleetwood Macille myös kappaleen "Black Magic Woman", josta tuli suuri hitti Santanan versiona.
Sooloura ja muut yhtyeet
thumb|Green joulukuussa 2009.
Vuonna 1970 Green erosi Fleetwood Macista huume- ja mielenterveysongelmien vuoksi ja julkaisi kokeellisen soololevyn The End Of The Game (1970). Tämän jälkeen Green katosi musiikkikuvioista vuosiksi. Tammikuussa 1977 Green vieraili kirjanpitäjänsä luona haulikolla aseistautuneena uhkailemassa häntä suunniltaan siitä, että tekijänoikeuskorvauksia maksettiin yhä. Green pidätettiin, mutta vietiin psykiatristen tutkimusten jälkeen mielisairaalaan, jossa hänellä todettiin skitsofrenia. Green oli jonkin aikaa vahvassa lääkityksessä, mutta pääsi kotiin lääkäreiden päätettyä, että sairaalaympäristöstä oli enemmän haittaa kuin hyötyä toipumiselle.
Vuoden 2004 alussa Splinter Groupin kiertue ja uuden studio-albumin nauhoitukset keskeytettiin – Green jätti yhtyeen ja muutti Ruotsiin. Pian tämän jälkeen hän liittyi The British Blues All Stars -yhtyeeseen, jolle oli buukattu kiertue seuraavalle vuodelle. Kiertue kuitenkin keskeytettiin saksofonisti Dick Heckstall-Smithin kuoleman vuoksi.
Helmikuussa 2009 Green aloitti uudelleen soittamisen ja keikkailun, tällä kertaa kiertuekokoonpanolla Peter Green and Friends. Yhtyeeseen kuuluivat Mike Dodd (laulu/kitara), Geraint Watkins (piano/koskettimet/laulu), Matt Radford (basso), Andrew Flude (rummut) ja Martin Winning (saxofoni). Kiertue ulottui vuoden 2010 puolelle asti.
Peter Green muiden levyillä
John Mayall & the Bluesbreakers
Gordon Smith
Eddie Boyd
Otis Spann
Shotgun Express
Burning Hall Sunflower Blues Band
Jeremy Spencer
Ansley Dunbar
Steampacket
Duster Bennett
Memphis Slim
Peter Bardens
Gass
Mick Fleetwood
B. B. King
Toe Fat
SAS Band
Dick Heckstall-Smith
Peter Gabriel
The Troggs
Rengastustoimisto
Rengastustoimisto vastaa lintujen rengastustoiminnasta Suomessa. Se toimii Helsingissä ja on osa Luonnontieteellisen keskusmuseon organisaatiota.
Vuonna 1926 Suomen rengastustoiminta siirrettiin Helsingin yliopiston eläintieteen museon vastuulle. Myöhemmin perustettiin erityinen Rengastustoimisto. Eläinmuseon remontin tieltä toimisto muutti väliaikaisesti Teollisuuskadulle Helsinkiin, mutta on palannut jälleen Eläinmuseolle.
Rengastustoimistosta vastaa Luonnontieteellisen keskusmuseon Eläintieteen yksikön seurantatiimi, jonka vetäjänä toimii intendentti Jari Valkama. Tiimiin kuuluu myös tutkijoita ja museomestareita.
Eurooppalaisten rengastustoimistojen yhteistyöelin ja toiminnan koordinoija on EURING, Euroopan rengastuskeskusten unioni.
Yö Lissabonissa
Yö Lissabonissa (The Conspirators) on Jean Negulescon ohjaama yhdysvaltalainen jännityselokuva vuodelta 1944. Sen pääosia näyttelevät Paul Henreid ja Hedy Lamarr.
Juoni
Vincent Van Der Lyn, hollantilainen vastarintaliikkeen mies toisessa maailmansodassa, on joutunut natseja pakoon puolueettomaan Lissaboniin. Siellä pienen maanalaisen vastarintaryhmän johtaja Ricardo Quintanilla pyytää häntä liittymään ryhmään ja selvittämään, kuka sen jäsenistä on epäilty petturi.
Maksimilian II Emanuel
Maksimilian II Emanuel (11. heinäkuuta 1662 München – 26. helmikuuta 1726 München) oli Baijerin vaaliruhtinas vuosina 1679–1726. Hän oli myös merkittävä sotapäällikkö ja Espanjan Alankomaiden kuvernööri vuosina 1692–1706.
Maksimilian II Emanuelin isä oli vaaliruhtinas Ferdinand Maria, jonka seuraajaksi hän tuli 16-vuotiaana vuonna 1679. Hänet julistettiin seuraavana vuonna täysi-ikäiseksi. Hän liittyi vuonna 1683 Itävallan rinnalle niin sanottuun suureen Turkin sotaan. Maksimilian Emanuel komensi henkilökohtaisesti baijerilaisjoukkoja Wienin puolustuksessa 1683, Budan taistelussa 1686, Mohácsin taistelussa 1687 ja Belgradin valtauksessa 1688, joista varsinkin viimeinen toi hänelle mainetta. Vuonna 1689 puhjenneessa yhdeksänvuotisessa sodassa Maksimilian Emanuel liittoutui jälleen Itävallan Habsburgien kanssa. Hänestä tehtiin vuonna 1690 Reinille sijoitettujen keisarillisten joukkojen generalissimus ja vuonna 1692 Espanjan Alankomaiden kuvernööri. Hän komensi operaatioita Reinillä ja Italiassa aina sodan loppuun vuonna 1697.
Maksimilian II Emanuel nai vuonna 1685 keisari Lepold I:n tyttären Maria Antonian, joka kuoli 1692. Heidän poikansa Joosef Ferdinand määrättiin vuonna 1698 Espanjan kruununperilliseksi, mutta hän kuoli jo seuraavana vuonna. Maksimilian Emanuel meni vuonna 1694 uudelleen naimisiin Puolan kuningas Juhana III Sobieskin tyttären Theresa Kunigunda Sobieskan kanssa.
Vuonna 1701 puhjenneessa Espanjan perimyssodassa Maksimilian Emanuel asettui Ranskan liittolaiseksi keisarikuntaa vastaan, ilmeisesti toiveenaan saada oma sukunsa, Wittelsbachit, nostettua keisarikunnan johtoon Habsburgien tilalle. Kärsittyään tappion Blenheimin taistelussa vuonna 1704 hän joutui lähtemään maanpakoon keisarillisten joukkojen miehittäessä Baijerin. Vuoden 1706 tappiollisen Ramilliesin taistelun jälkeen hän menetti valtansa myös Espanjan Alankomaissa ja samana vuonna uusi keisari Joosef I asetti hänet valtakunnanpannaan. Maksimilian Emanuel joutui asumaan seuraavat yhdeksän vuotta Ranskan hovin suojissa. Hän sai kuitenkin valtaistuimensa takaisin ja valtakunnanpanna peruttiin vuoden 1713 Utrechtin rauhan ja vuoden 1714 Badenin rauhan seurauksena, ja hän palasi pääkaupunkiinsa Müncheniin vuonna 1715. Hänen seuraajakseen tuli vuonna 1726 hänen poikansa Kaarle Albert, josta tuli myöhemmin myös keisari nimellä Kaarle VII.
Lars Vilks
thumb|upright|Lars Vilks Lars Endel Roger Vilks (20. kesäkuuta 1946 Höganäs Ruotsi – 3. lokakuuta 2021 Markaryd) oli ruotsalainen taiteilija. Hän työskenteli myös kriitikkona ja taidekeskustelujen avaajana. Hän väitteli tohtoriksi taidehistorian alalta. Hän toimi 1997–2003 professorina Bergenin taide- ja muotoilukorkeakoulussa. Vilksin isä oli latvialainen, äiti ruotsalainen.
Teokset
thumb|upright|Lars Vilksin veistos “Arx” Ladonian mikrovaltiossa, 1996. Vilks tuli tunnetuksi kiistanalaisista teoksistaan. Hänen vuonna 1980 luonnonsuojelualueelle tekemänsä veistokset tulkittiin rakennuksiksi, ja pitkällisen oikeustaistelun jälkeen ne päätettiin purkaa. Vastalauseeksi Vilks julisti alueen itsenäiseksi Ladonian valtioksi.
Kesällä 2007 Vilks rakensi maailman suurimman liikenneympyräkoiran Trelleborgiin Bastionskolanin oppilaiden kanssa.
Suojelupoliisin ja paikallispoliisin suojeluksessa ja esiintyen nimellä Lauri Vilkas Vilks rakensi kesällä 2010 Iissä kesällä pidettyyn Art Ii -biennaaliin laudasta teoksen, joka kuuluu käsitetaiteen piiriin ja on osa Ladonian torneja. Hänen osallistumisensa avajaisiin jouduttiin perumaan, sillä tieto hänen paikalla olostaan vuoti julkisuuteen liian aikaisin.
Ruotsin Muhammed-piirrosjupakka
Vilks teki piirroksia islamin profeetta Muhammedista niin sanottuna liikenneympyräkoirana. Liikenneympyröihin sijoitetut koiraveistokset alkoivat yleistyä Ruotsissa 2006 ja edellisenä vuonna tapahtui Jyllands-Posten pilapiirrosten aiheuttama kohu, jotka Vilks yhdisti. Vilks kutsuttiin 2007 osallistumaan "Koira taiteessa" -näyttelyyn, joka järjestettiin Tällerudin kotiseututalolla Värmlannissa. Päivä ennen näyttelyn avajaisia järjestäjät poistivat Vilksin teokset näyttelystä. Tämän jälkeen myös Gerlesborgsskolan, jossa Vilks luennoi, kieltäytyi kahteen kertaan asettamasta teoksia esille.
18. elokuuta 2007 örebrolainen Nerikes Allehanda julkaisi yhden piirroksen osana pääkirjoitustaan, joka käsitteli sananvapautta. Samana päivänä piirroksia julkaisivat myös Aftonbladet, Dagens Nyheter, Expressen ja Upsala Nya Tidning.
Iran kutsui elokuussa 2007 Ruotsin Teheranin-lähettilään Gunilla von Bahrin puhutteluun Nerikes Allehandan julkaistua Vilksin liikenneympyräkoiria. Ruotsin Pakistanin-suurlähettiläs kutsuttiin maan edustajien kuultavaksi. Maan ulkoministeri tuomitsi piirrosten julkaisun.
Islamilaisen yhteistyöjärjestön sihteeristö tuomitsi pilkkaavien kuvien julkaisun. Afganistanin islamilaisten asioiden ministeriö ja eri uskonnolliset auktoriteetit antoivat julistuksen, jossa sanottiin piirrosten loukkaavan kaikkia afganistanilaisia ja vaadittiin vastuullisia tuomittaviksi. Myös Egyptin uskonnollisten asioiden ministeriö ja Jordania tuomitsivat piirrokset.
Al-Qaida-verkostoon kytköksissä oleva Abu Omar al-Baghdadi tarjosi 15. syyskuuta 2007 islamistisella verkkosivulla 100 000 dollarin tapporahan Vilksista.
Heinäkuussa 2013 Malmön poliisi varautui Vilksin näyttelyyn lisäpartioin. Ruotsin poliisi kertoi pysyttelevänsä valppaana koko näyttelyn ajan.
Yhdysvaltalainen Colleen LaRose, joka tunnetaan myös nimellä Jihad-Jane, tuomittiin 2014 kymmenen vuoden vankeuteen suunnitelmista tappaa Vilks.
Ruotsin uuden muslimipuolueen Partiet Nyansin johto vaati Vilksin kuoleman jälkeen Nimis-teoksen polttamista, koska he pitävät sitä islamofobisena, laittomasti luonnonsuojelualueella rakennettuna ja pelastuslaitoksen mukaan vaarallisena.
Kööpenhaminan terrori-isku 2015
Vilks oli 14. helmikuuta 2015 mukana islam ja sananvapaus-aiheisessa tapahtumassa Kööpenhaminassa Krudttønden-kulttuurikahvilassa, jolloin maahanmuuttajataustainen terroristiksi luonnehdittu henkilö ampui tapahtumassa yhden henkilön ja haavoitti kolmea. Iskun kohteena arvioitiin olleen Lars Vilks.
Vilks Suomessa
thumb|upright|Lars Vilksin ajopuista tekemä veistos Skånen [[Höganäsissa.]] Vilks vieraili Suomessa huhtikuussa 2015 perussuomalaisten järjestämässä sananvapautta käsittelevässä tilaisuudessa. Hän ei tuntenut järjestäjää eikä juuri puoluettakaan. Vilks on todennut, ettei hän taiteilijana ota poliittisia kantoja.
Kuolema
Vilks kuoli liikenneonnettomuudessa Etelä-Ruotsissa Smålandin Markarydissa lokakuussa 2021. Vilksiä kuljetti kaksi häntä suojellutta poliisia, kun heidän autonsa ajautui vastaantulevien kaistalle ja törmäsi kuorma-autoon. Kaikki matkustajat kuolivat ja kuorma-auton kuljettaja loukkaantui vakavasti. Onnettomuuden jälkeen käynnistettiin murhatutkinta, mutta lopulta syyttäjä päätyi siihen, että kyseessä oli pelkkä onnettomuus, joka tapahtui, koska poliisiauton rengas oli mennyt rikki, minkä jälkeen kuljettaja oli menettänyt ajoneuvonsa hallinnan.
Control Data Corporation
pienoiskuva|[[CDC 6600|CDC 6600:n konsoli]] Control Data Corporation, CDC, oli yhdysvaltalainen yhtiö, joka oli yksi ensimmäisistä super- ja suurtietokoneita valmistaneista yrityksistä. 1960-luvulla se oli voimakkaasti mukana alan markkinoilla rakentaen useita maailman nopeimpia tietokoneita.
Historia
Yrityksen perustivat vuonna 1957 Minnesotassa Fremont Fletcher, Abbot L. Fletcher ja D.P. Wassenberg. Vuonna 1963 yhtiö osti Bendix-yhtiön tietokoneosaston. Yhtiö kehitti Storage Module Drive (SMD) -liitännän kiintolevyille ja yhtiöstä tuli vuonna 1981 maailman suurin kiintolevyjen OEM-valmistaja.
CDC 7600 julkistettiin 3. joulukuuta 1968 seuraajana CDC 6600:lle: CDC 7600 oli joidenkin mielestä ensimmäinen todellinen supertietokone.
Taloudellisten vaikeuksien jälkeen Syntegra osti CDC:n vuonna 1999.
Cray-supertietokoneiden suunnittelija Seymour Cray työskenteli CDC:llä vuosina 1958–1972.
CDC Suomessa
Suomessa suuria CDC:n tietokoneita on ollut käytössä Ilmatieteen laitoksella säätilan ennustamiseen ja 1980-luvulla Insinööritoimisto Pöysälä & Sandbergilla Helsingissä lujuuslaskentaan (sulautui vuonna 2008 Pöyry Civil Oy:öön).
Totalitaristinen taide
thumb|[[Voiton kaari, Bagdad. Teos valmistui 1980-luvulla. Sadristit tuhosivat sen osittain vuonna 2008, kunnes tuhoaminen lopetettiin Irakin pääministerin käskystä. Monumentissa on kaksi jättiläismäistä kyynärää ja miekkaa heristävää kättä, jonka jalustassa on kokoelma vihollisten kypäriä. Monumentti on Saddam Husseinin suunnittelema ja irakilaisen kuvanveistäjän Mohammed Ghani Hikmatin toteuttama; valumuoteissa on käytetty Saddamin omia käsivarsia.]] Totalitaristinen tai totalitaarinen taide on 1900-luvulla totalitaristisissa valtioissa luotua taidetta. Termiä käytetään erityisesti 1930- ja 1940-luvuilla natsi-Saksassa, fasistisessa Italiassa ja Neuvostoliitossa tuotetusta taiteesta.
Natsi-Saksan taiteessa ja Neuvostoliiton sosialistisessa realismissa on suuria yhtäläisyyksiä: molemmat ylistivät valtiota ja noudattivat akateemisen realismin ilmaisukeinoja. Fasistinen Italia oli suhteellisen vapaamielinen taiteen suhteen ja siellä propagandatarkoituksiin käytettiin sekä perinteisiä että avantgarde-tyylisuuntia. Italiassa ei myöskään ollut virallista taidepoliittista linjaa.
Kitsch ja realismi
thumb|[[Isaak Brodski, Stalin, 1937.]] Tutkijat erottavat totalitaristisesta taiteesta tavallisesti kaksi lajia. Yksi on kitsch ja toinen totalitaristinen realismi. Totalitaristinen taide on myös usein sama asia kuin propaganda. Totalitaristisen realismin yleinen aihe on kuva vallanpitäjästä. Tavallisesti totalitaristinen taide mytologisoi vallanpitäjän kuvauksen. Esimerkiksi Neuvostoliitossa ei voitu kuvata Josif Stalinia lyhyenä, rokonarpisena, kierosäärisenä miehenä, joka hän oli todellisuudessa. Hänen fyysiset attribuuttinsa, kuten F. S. Šurpinin muotokuvassa Isänmaamme aamu kävivät läpi samanlaisen muodonmuutoksen kuin Stalinin oma versio historiasta, johon Milan Kundera viittasi sanoin ”kaunistava valhe”.
Taiteilijan rooli
thumb|Umberto Boccioni, Visioni simultanee, 1911–1912. On tärkeä erottaa taiteilijan retoriikka, hänen omat poliittiset ajatuksensa, kuten myös hänen teoksilleen annettu merkitys, sekä itse teos ja se, miten se puhuttelee muita yhteiskunnan taiteilijoita ja yleisöä. Ei esimerkiksi ole merkitystä sillä, että italialainen kuvanveistäjä ja taidemaalari Umberto Boccioni liittyi Benito Mussolinin joukkoihin, vaan oleellista on se, että hän sai vaikutteita modernismin jättiläisiltä, kuten Georges Braque'ilta ja Constantin Brâncușilta jatkaessaan kubistisen kuvanveiston muotoja ja vaikuttaen tärkeiden taiteilijoiden tuotantoon, jotka olivat kaukana totalitaristisista ajatuksista. Boccioni oli siis sekä taiteilija, että italialainen fasisti, mutta hänen työnsä ei liity etäisesti totalitaariseen taiteeseen.
Juutalaisuuteen kääntyminen
Juutalaisuuteen kääntyminen on prosessi, jonka kautta ei-juutalaisesta henkilöstä tulee juutalainen. Kääntymisprosessin yksityiskohdat riippuvat maasta ja seurakunnasta. Hepreaksi tätä prosessia kutsutaan nimellä giur.
Totalitaristinen taide
Taiteilijan rooli
Mussolinia pidetään ensimmäisenä poliittisena johtajana, joka propagoi ajatusta siitä, että taiteen pitäisi palvella sekä vallankumousta, että valtiota. Italian fasismi ei kuitenkaan pystynyt toteuttamaan tätä visiota, koska se ei kyennyt sulauttamaan täysin Mussolinin oman fasistisen ryhmän ideologiaa, organisaatiota ja terroria valtion johtamaan kulttuurikoneistoon. Adolf Hitler ja Josif Stalin käyttivät sekä uhkailuja että palkkiota taiteilijoiden valitsemiseksi, mutta Mussolini vain palkitsi. Näin ennen fasismia ollutta Italian kulttuuria ei heitetty hukkaan siinä mielessä kuin Saksassa ja Neuvostoliitossa sekä myöhemmin Mao Zedongin Kiinassa tehtiin.
Juutalaisuuteen kääntyminen
Juutalaiset ovat etnis-uskonnollinen kansa, ja juutalaisuuteen kääntyminen ei ole henkilölle vain uskonnollinen muutos, vaan käännynnäisen katsotaan myös liittyvän juutalaiseen kansaan. Usein juutalaisuuteen kääntymisen taustalla ovat sosiaaliset motiivit: syynä on yleensä ei-juutalaistaustaisen avioliitto juutalaisen kanssa tai isänpuolinen juutalainen sukutausta, joka monen juutalaisuuden suuntauksen mukaan vaatii kääntymisprosessin sillä perinteisesti halakhan mukaan juutalaisuuden katsotaan periytyvän vain äidin suvusta.
Totalitaristinen taide
Totalitarismi kulttuurina
thumb|Maon patsas Linjangissa, Kiinassa. Totalitaristisen taiteen samanlaiset piirteet liittyvät totalitaarisiin kulttuureihin, joiden toimintamekanismit ovat universaaleja. Totalitarismi vaatii myös valtioiden alistuskoneistoa, resursseja ja organisatorisia varoja, joita useilta muilta mailta puuttui. Totalitarismia pidetäänkin 1900-luvulla alkaneena hankkeena, jota olisi ollut mahdotonta toteuttaa esimoderneissa, ei-teollistuneissa yhteiskunnissa.
Juutalaisuuteen kääntyminen
Kääntymisprosessi
Kaikki juutalaisuuden suuntaukset ja ryhmät, lukuun ottamatta joitakin syyrianjuutalaisia ryhmiä, ovat nykyään avoimia kääntymiselle. Yleensä kääntymistä ohjaa rabbi, ja prosessiin kuuluu juutalaisuuden opiskelua ennen varsinaista kääntymisseremoniaa. Perinteisen halakhan mukaan kääntymisseremoniassa on kolme osaa: bet din, ympärileikkaus ja upottautuminen mikveen eli tevila. Bet din on juutalainen tuomioistuin, joka yleensä koostuu kolmesta rabbista ja joka keskustelee kääntyvän henkilön kanssa ja hyväksyy virallisesti kääntymisen. Jos kääntyvä henkilö on mies tai poika, kuuluu rituaalinen ympärileikkaus kääntymisseremoniaan. Jos kyseinen henkilö on jo ympärileikattu aikaisemmin, tehdään symbolisesti ympärileikkausta vastaava toimenpide eli hatafat dam brit. Viimeinen osa kääntymistä on mikveen upottautuminen, jonka jälkeen henkilö on virallisesti juutalainen.
Totalitaristinen taide
Totalitarismi kulttuurina
Venäläinen Igor Golomstock alkoi tutkia totalitaristista taidetta työskennellessään 1950-luvulla Puškin-museossa lasten parissa. Hän havaitsi, että neuvostoliittolaiset lapset eivät pystyneet erottamaan natsi-Saksan ja Neuvostoliiton totalitaristista taidetta toisistaan.
Juutalaisuuteen kääntyminen
Kääntyminen juutalaisuudessa
Juutalaisuudessa kääntymiseen ei ole perinteisesti kannustettu vaan kääntyviä on usein varoitettu, koska juutalaisen uskon mukaan ei-juutalaisten ei ole välttämätöntä tai tarpeellista kääntyä juutalaisuuteen. Juutalaisuuteen kääntymisen jälkeen henkilön asema on uskonnollisessa elämässä lähes sama kuin syntyperäisen juutalaisen. Käännynnäisestä voi esimerkiksi tulla rabbi. Käännynnäisen on kuitenkin kiellettyä mennä naimisiin kohenin kanssa, ja sallittua mennä naimisiin mamzerin kanssa, toisin kuin syntyperäisen juutalaisen. Myös kuninkaan tai tuomarin asema on käännynnäisiltä kielletty. Koska juutalaisen lain mukaan henkilö on juutalainen vain, jos joko hänen äitinsä on juutalainen, tai hän on kääntynyt juutalaisuuteen, juutalaisen isän ja ei-juutalaisen äidin lasten tulee erikseen kääntyä juutalaisuuteen ollakseen juutalaisia. Usein yhden juutalaisuuden suuntauksen piirissä kääntyneitä ei hyväksytä toisen suuntauksen piirissä juutalaisiksi. Esimerkiksi ortodoksijuutalaiset eivät pidä reformi- ja konservatiivijuutalaisia käännynnäisiä juutalaisina.
Totalitaristinen taide
Totalitarismi kulttuurina
Golomstock alkoi tutkia ja verrata Neuvostoliitossa, Saksan Kolmannessa valtakunnassa, fasistisessa Italiassa ja Kiinan kansantasavallassa tehtyä taidetta. Hän totesi, että totalitaristinen taide on erityinen kulttuuri-ilmiö, jolla on oma ideologiansa, estetiikkansa ja tyylinsä. Tällainen taide ei ollut peräisin Neuvostoliiton, Saksan, Italian ja Kiinan taiteessa olleista yleisistä piirteistä. Golomstockin mielestä näiden maiden kulttuuritraditiot ovat yksinkertaisesti liian moninaiset, jotta niiden avulla voisi selittää totalitarististen teosten tyylien ja teemojen samanlaisuuksia. Nämä yhtäläisyydet hän kokoaa käsitteen ”totalitaristinen realismi” alle. Tämän lajin juuret ovat Neuvostoliiton sosialistisessa realismissa vuoden 1932 jälkeen, kun Stalin määräsi sen ainoaksi sallituksi taiteen tyypiksi.
Juutalaisuuteen kääntyminen
Kääntyminen juutalaisuudessa
Nykyään kääntymisen taustalla on usein parisuhde ei-juutalaisen ja juutalaisen välillä: joko juutalaisen isän ja ei-juutalaisen äidin lapsi haluaa kääntyä, tai ei-juutalainen puoliso haluaa omaksua puolisonsa uskonnon. Juutalaisuuden keskeisimmät perinteiset halachiset lähteet kuitenkin kieltävät kääntymisen avioliiton takia, minkä takia ortodoksijuutalaisuudessa avioliiton takia kääntymistä ei monin paikoin sallita,  ja kääntyjän tulee vakuuttaa rabbit siitä, että avioliitto juutalaisen kanssa ei ole kääntymisen motiivi.
Totalitaristinen taide
”Maun diktatuuri”
Totalitaristinen taide on erottamaton osa näiden neljän maan hallintoa, jotka ovat vastuussa kymmenien miljoonien ihmisten kuolemista. Koska totalitaristisen taiteen teokset ovat sidoksissa valtioon ja sen politiikkaan, ne kestävät harvoin kauemmin kuin niitä tuottaneet hallinnot. Ne jätetään nopeasti unohduksiin, tai raivostuneet kansanjoukot tuhoavat ne. Vaikuttaa siltä, että totalitaristinen taide hylätään, kun siihen johtaneet poliittiset edellytykset poistetaan. Saksassa säilynyttä Kolmannen valtakunnan tai Neuvostoliiton taidetta on alettu viime aikoina tuomaan ulos kellareista, ei niinkään ihailun, vaan tutkimustyön takia.
Juutalaisuuteen kääntyminen
Lasten kääntyminen
Lasten käännyttäminen juutalaisuuteen on mahdollista, ja tämä on yleistä esimerkiksi silloin kun juutalainen perhe adoptoi ei-juutalaisen lapsen. Lapsena kääntyneellä on kuitenkin mahdollisuus perua kääntymisensä tullessaan uskonnollisesti täysikäiseksi, eli bar tai bat mitsva -iässä, jos hän ei halua enää olla juutalainen.
Totalitaristinen taide
”Maun diktatuuri”
Totalitaristisen kulttuurin luomisessa oleellista on valtion sekaantuminen, ei välillisesti rahoittamalla kulttuuria, vaan suoraan, säätämällä ”maun diktatuuri”, kuten Vladimir Majakovski sitä kutsui. Esimerkiksi Bathistien jälkeisestä Irakista löytyi laatikoittain arkistoja, jotka olivat presidentin toimistosta lähetettyjä yksityiskohtaisia ohjeita seinäjulisteisiin, maalauksiin ja monumentteihin. Niitä tehtiin Saddamin alaiseen Bagdadiin, vaikka johtaja taisteli sodassa Irania, Kuwaitia ja Yhdysvaltoja vastaan.
Haavoittunut enkeli
thumb|Haavoittunut enkeli -fresko [[Tampereen tuomiokirkko|Tampereen tuomiokirkossa.]]
Synty ja versiot
Hugo Simberg oli työstänyt aihetta pitkään, ensimmäiset Haavoittunut enkeli -aiheeseen liittyvät luonnokset taiteilija teki jo palattuaan Italian matkaltaan 1898. Luonnoksista ja teoksen suunnittelua otetuista valokuvista näkee, että taiteilija mietti monenlaisia toteutustapoja aiheelle. Joissain luonnoksissa haavoittunutta enkeliä kuljetettiin kottikärryillä ja joissain enkeliä kantoivat pienet pirut. Enkelihahmo ja maalauksen maisema Töölönlahdella Helsingin Eläintarhan puistoalueella pysyivät kuitenkin samana.
Hugo Simberg ei halunnut selittää tätäkään työtään, vaan toivoi sen herättävän ihmisessä minkä tahansa tunteen. Tärkeintä hänelle oli, että katsojassa heräsi tunne. Haavoittunut enkeli -maalaustakaan hän ei itse nimennyt vaan pani sille näyttelyluetteloon nimen kohdalle vain viivan.
Tarina
Haavoittunut enkeli kuvaa maalaajansa Simbergin tervehtymistä vuosina 1902–1903 kärsimästä vakavasta hermosairaudesta. Simberg itse ajatteli parantumisensa olevan ihme ja että hän olisi ikään kuin uudelleensyntynyt.
Satu Itkosen mukaan taulu liittää yhteen kuoleman läheisyyden, ihmisen heikkouden ja avuttomuuden sekä elämän ja ihanteiden haavoittuvuuden. Etummaisena poika voidaan tulkita mustista väreistään johtuen kuoleman symboliksi. Itkosen mukaan enkeli kuvaa ihanteiden särkyvyyttä ja taimmaisena oleva poika pyrkii vangitsemaan taulun katselijan kertomalla taulun tematiikan koskettavan jokaista ihmistä.
Vastaanotto
Haavoittunut enkeli voitti Ateneumin taidemuseon Suomessa vuonna 2006 järjestämän Maamme taulu -äänestyksen.
Ranskalainen ohjaaja Jean Michel Roux on käsitellyt maalausta Haavoittunut enkeli ja suomalaisuutta elokuvassaan Pohjolan enkeli.
Aiheen käyttöä muualla
Lontoolainen kustantaja Gerald Duckworth & Co Ltd herätti keskustelua vuosituhannen vaihteessa käyttämällä Haavoittunutta enkeliä julkaisemansa teoksen Diary of a Man in Despair kansikuvitukseen, jossa Simbergin maalaus on käännetty peilikuvaksi ja paarinkantajien hihoihin on lisätty hakaristitunnukset. Kustantajalle lähetettiin jopa vetoomuksia kirjan vetämiseksi pois markkinoilta – ilman seurausta.
Suomalainen Nightwish-yhtye käytti maalauksen aihetta vuonna 2007 ”Amaranth”-kappaleen musiikkivideossa, jonka ohjasi Antti Jokinen.
Koivula (Kotka)
Koivula on Kotkan kaupunginosa, joka sijaitsee Kolkansaarella. Kaupunginosa rajoittuu idässä Kotkan rataan ja muualla Kymijoen Korkeakosken-, Koivukosken- ja Huumanhaaraan. Koivula on pääosin omakotitaloaluetta, mutta alueella on myös joitain rivitaloja. Kaupunginosan alueella sijaitsee Kyminkartano, Kotka–Kymin seurakunnan Parikan kappeli ja hautausmaa ja Koivulan golfkenttä. Suurin osa kaupunginosan kadunnimistä päättyy sanaan polku.
Liikenne
Paikallisbussin linja 7 kulkee suoraan Koivulasta Kymin ja Kyminlinnan junaseisakkeille, Korkeakoskelle, Karhulaan ja Kotkan keskustaan. Linja 8 liikennöi Koivulasta Kotkan keskustaan. Linja 32B kulkee Koivulasta Karhulaan.
Umur
Umur on Kai Lehtisen ohjaama kokoillan romanttinen draamaelokuva vuodelta 2002. Elokuva kuvattiin Kilpisjärvellä, Inarissa, Kuhmossa, Helsingissä, Vantaalla ja Lohjalla vuosina 2000–2001.
Kotivideojulkaisut
Elokuva on julkaistu VHS-kasettina sekä DVD:nä vuonna 2002 Finnkinon toimesta. Nordisk Film julkaisi DVD:n uudestaan vuonna 2007.
Televisioesitykset
Elokuva on esitetty televisiossa vuosina 2004, 2006, 2011, 2012 ja 2017.
Sarapul
Sarapul on noin sadantuhannen asukkaan teollisuuskaupunki Kamajoen varrella Udmurtian kaakkoisosassa Venäjällä, 66 kilometriä tasavallan pääkaupungista Iževskistä kaakkoon. Sarapul ei kuulu sitä ympäröivään Sarapulin piiriin, vaan on oma piiritason hallintoyksikkönsä.
Vuoden 2010 väestönlaskennassa Sarapulin asukasluku oli 101 381, ja se oli Udmurtian toiseksi suurin kaupunki.
Jean Baptiste Perrin
Jean Baptiste Perrin (30. syyskuuta 1870 – 17. huhtikuuta 1942) oli ranskalainen fyysikko. Hän oli fysiikan ja kemian professori Sorbonnessa vuodesta 1910. Perrin tutki muun muassa Brownin liikettä ja määritti Avogadron luvun useilla eri tavoilla. Hän sai vuonna 1926 Nobelin fysiikanpalkinnon.
Sarapul
pienoiskuva|vasen|Sarapulin rautatieasema. Sarapulista on rautatieyhteydet muualle Udmurtiaan sekä Kazaniin ja Jekaterinburgiin. Lisäksi kaupungissa on suuri jokisatama. Kaupungin merkittävät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, metalli- ja elektromekaaninenteollisuus.
Sarapulissa on draamateatteri ja neljä kulttuuritaloa. Kaupunkia ympäröivä luonto, ilmasto ja sijainti Kaman varrella houkuttelevat kaupunkiin turisteja, metsästäjiä ja kalastajia.
Historia
Sarapul perustettiin 1500-luvun puolivälissä, ja sen nimi oli aluksi Voznesenskoje. Kaupunki ja piirikuntakeskus Sarapulista tuli 1780.
Jean Baptiste Perrin
Perrin tutki nesteeseen liuenneiden hiukkasten Brownin liikettä ultramikroskoopilla, ja vahvisti havainnoillaan Albert Einsteinin teorian.
Ensimmäisessä maailmansodassa Perrin oli pioneerijoukkojen upseeri. Saksalaisten miehittäessä Ranskan Perrin pakeni Yhdysvaltoihin, missä hän kuoli 1942.
Säteilysairaus
Säteilysairaus tarkoittaa sairastumista, joka johtuu laaja-alaisesta solutuhosta seurauksena lyhyessä ajassa saadusta suuresta annoksesta ionisoivaa säteilyä. Syynä on tavallisimmin altistuminen voimakkaasti radioaktiiviselle materiaalille.
Ekvivalenttiannoksen vaikutus
Säteilysairauden vakavuus riippuu henkilön saamasta ekvivalenttiannoksesta. Säteilyannoksen määrä vaikuttaa siten, että suurempi annos aiheuttaa alkuoireiden ilmenemisen nopeammin ja voimakkaammin. Oireet ovat kuitenkin melko epämääräisiä.
0,05–0,2 Sv Ei vaikutuksia. Voi kasvattaa syöpäriskiä.
0,2–0,5 Sv Ei havaittavia oireita. Punasolujen määrä vähenee tilapäisesti.
0,5–1 Sv Vähäinen säteilysairaus: Päänsärkyä. Kasvanut infektioriski. Miehestä tulee steriili.
1–2 Sv Kevyt säteilysairaus: Satunnaista pahoinvointia ja oksentelua muutaman päivän ajan. Tämän jälkeen noin 10 – 14 päivän rauhallinen vaihe, jonka jälkeen oireet yleisluontoisempia. Immuunijärjestelmän saamat vauriot kasvattavat infektioriskiä huomattavasti. 10 prosenttia potilaista kuolee 30 päivän kuluessa. Raskaana olevan naisen kantama sikiö kuolee.
2–3 Sv Vakava säteilysairaus: Jatkuvaa pahoinvointia ja oksentelua muutaman päivän ajan. Tämän jälkeen 1–2 viikon rauhallinen vaihe. Sen jälkeen ihokarvojen ja hiusten menetystä, väsymystä ja yleisluontoisia oireita. Valkosolujen määrä romahtaa aiheuttaen hyvin suuren infektioriskin. Nainen saattaa steriloitua. 35 prosenttia potilaista kuolee kuukauden kuluessa.