cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kreutzin ryhmä
Satellittiajan havainnot muista auringonhipojakomeetoista
Ensimmäiset havainnot tehtiin Solwind- eli P78-1-sotilassatelliitilla aurinkoa tutkittaessa vuonna 1979. Astronomi Brian Marsden on tutkinut ja kirjoittanut Kreutzin ryhmän komeetoista sekä muista auringonhipojakomeetoista, ja hän on julkaissut numeerisia arvoja niiden rataelementeistä.
Myöhemmät auringon tutkimussatelliitit, esim. SOHO, ovat löytäneet satoja tai tuhansia auringonhipojakomeettoja, joita kaikkia on alettu nimittää Kreutzin ryhmään kuuluviksi. Perinteisillä menetelmillä löydettävät komeetat ovat paremmin säästyneet tältä nimeltä ja luokittelulta.
SOHO laukaistiin avaruuteen vuonna 1995, ja vuodesta 2000 lähtien tähtiharrastajat ovat etsineet kotikoneillaan komeettoja SOHOn kuvista, jotka olivat tuolloin jo harrastajien saatavissa Internetin välityksellä. Englantilainen Mike Oates, joka oli kotikoneilla komeettojen etsimisen aloittajia, löysi jo tuolloin nopeassa tahdissa sata komeettaa. Paradoksaalista on, että auringonhipojakomeettoja ei juuri kannata edes nimetä, kun ne melkein heti löydettäessä tuhoutuvat auringon läheisyydessä.
Alkuperäisen Kreutzin ryhmän historiaa
Saksalainen Heinrich Kreutz Kielistä huomasi vuoden 1880 pyrstötähden rataa laskiessaan, että sen radassa oli samankaltaisuuksia vuosien 1843 ja 1668 pyrstötähtien ratojen kanssa. Heräsi kysymys, olivatko kaikki nuo komeetat yhden ja saman joskus hajonneen komeetan osasia. Aihetta kysymykseen antoi vielä se seikka, että vuoden 1880 komeetalla ei havaittu aluksi lainkaan ydintä vaan vain 30 asteen pyrstö. Kaksi vuotta myöhemmin 1882 löydettiin uusi Kreutzin ryhmän komeetta ja 1887 jälleen yksi. Mutta seuraavia saatiin odottaa 1900-luvun puoliväliin asti: Komeetta 1945 VII du Toit, Pereyran komeetta 1963 ja Ikeya-Seki 1965.
On päätelty, että vuoden 1106 suuri komeetta hajosi osiin ja muodosti nykyisen alkuperäisen Kreutzin ryhmän jäsenet. Eräät lähteet arvelevat, että osiin hajonnut komeetta on vuodelta 371 eaa. Aristoteleen ja eräiden muiden näkemä komeetta, mutta vuoden 371 eaa. komeetta on saattanut olla myös Halleyn komeetta. Ainakin näin voi päätellä, kun lasketaan 76 vuoden syklejä alaspäin vuodesta 1986 alkaen.
Alkuperäiseen Kreutzin ryhmään kuuluvat 12 komeettaa olivat:
Klytie
thumb|right|180px|Klytie, Joseph Lescorné'n patsas vuodelta 1848. Klytie (, "tunnettu") tai Klytia oli kreikkalaisessa mytologiassa Okeanoksen ja Tethyksen tytär, okeanidi.
Klytie oli Apollonin rakastettu, jonka tämä kuitenkin hylkäsi Leukothoen, persialaisen prinsessan, vuoksi. Vihoissaan ja katkerana kohtelustaan Klytie kertoi Leukothoen isälle, kuningas Orkhamokselle, tämän tyttären suhteesta. Suuttuneena siitä, että hänen tyttärensä oli menettänyt neitsyytensä, Orkhamos antoi haudata tämän elävältä hiekkaan.
Klytie oli toivonut, että raivaamalla Apollonin uuden ihastuksen pois tieltä, hän saisi rakkaansa takaisin, mutta Leukothoen kuolema vain kovetti Apollonin sydämen. Niin hän istui paljaalla maalla surien rakkaansa menetystä yhdeksän päivää ja yötä; hän ei syönyt tai juonut mitään vaan tuijotti vain aurinkoon – Apollon kun tunnettiin myös auringon jumalana. Surusta kuihtuen hänen jalkansa juurtuivat maahan, ja hänen värinsä vaihtui helmenvalkoiseksi ja violetiksi muuttaen hänet lopulta heliotroopiksi, kukaksi, joka nimensä mukaisesti kääntyy aurinkoa kohden.
Kreutzin ryhmä
Alkuperäisen Kreutzin ryhmän historiaa
2. Suuri maaliskuun komeetta 1843 I – 513 vuoden jakso
3. Suuri eteläinen komeetta 1880 I –
4. Suuri syyskuun komeetta 1882 II – 759 vuoden jakso
5. Suuri eteläinen komeetta 1887 I –
6. du Toit komeetta 1945 VII –
7. Pereyra komeetta 1963 V – 903 vuoden jakso
8. Ikeya-Seki komeetta 1965 VIII – 880 vuoden jakso
9. White-Ortiz-Bolelli komeetta 1970 VI –
11. Solwind 2 komeetta 1981 I –
12. Solwind 3 komeetta 1981 XIII –
Émile Bernard
thumb|Nuori Émile Bernard Toulouse-Lautrecin maalaamana 1886. Émile Bernard (28. huhtikuuta 1868 Lille, Ranska – 6. huhtikuuta 1941 Pariisi) oli ranskalainen jälki-impressionistinen taidemaalari ja kirjailija. Bernard tunnetaan erityisesti syntetismin eli cloisonnismin yhtenä kehittäjänä. Hän kirjoitti myös näytelmiä, runoutta ja taidekritiikkiä sekä kuvauksia aikansa taidemaailmasta.
Elämä ja ura
Bernard syntyi Lillessä 1868. Hänen suhteensa vanhempiinsa olivat huonot, sillä nämä suuntasivat huomionsa lähinnä Bernardin sairaalloiseen sisareen. Bernard aloitti opinnot Pariisin Atelier Cormonissa 1884, vaikka isä vastusti poikansa taideopintoja. Pariisissa Bernard tutustui Louis Anquetiniin ja Henri de Toulouse-Lautreciin. Bernard kokeili impressionistisia ja pointillistisia väriteorioita vastoin saamaansa opetusta, ja hänet erotettiin koulusta riidan jälkeen vuonna 1886. Bernard läksi kiertämään Normandiaa ja Bretagnea jalkaisin ja tutustui matkalla useisiin taiteilijoihin, kuten Schuffeneckeriin, van Goghiin ja Gauguiniin.
Vuosien 1887–1888 aikana Bernard kehitti Anquetinin kanssa jälki-impressionistisen tyylinsä, jossa käytettiin vahvoja mustia ääriviivoja ja tasaisia väripintoja. Tyyli oli saanut vaikutteita Cézannelta, japanilaisista puupiirroksista, épinal-printeistä, emalitaiteesta ja lasimaalauksista. Tyylin nimesi cloisonnismiksi kriitikko Edouard Dujardin. Kaksikon töitä esiteltiin yhteisnäyttelyissä Van Goghin ja Toulouse-Lautrecin kanssa vuoden 1887 marraskuussa. Vuonna 1888 Bernard tapasi uudelleen Paul Gauguinin, joka omaksui Bernardin tyylistä heti runsaasti vaikutteita, ja taiteilijat järjestivät yhteisnäyttelyn 1889. Myöhemmin Gauguinille annettiin kunnia syntetismin kehittäjänä, mikä katkeroitti Bernardin, joka piti itseään tyylin keksijänä. Bernard teki vaikutuksen myös Van Goghiin: tämä lähetti tekemänsä vesivärikopion Bernardin työstä taidekauppiasveljelleen, jotta Bernardin uudesta tyylistä tulisi tunnettu.
Bernard asui Pariisissa lopun ikänsä ja opetti siellä École des Beaux-Artsissa. Hän kuoli vuonna 1941.
Paraboloidi
thumb|200px|Pyörähdysparaboloidi thumb|200px|Hyperbolinen paraboloidi Paraboloidi on kolmiulotteinen kappale matemaattisessa avaruudessa. Paraboloideja on kahta tyyppiä, elliptinen paraboloidi ja hyperbolinen paraboloidi. Elliptistä paraboloidia kuvaa yhtälö:
Hyperbolista paraboloidia kuvaa yhtälö:
Paraboloidin voidaan ajatella muodostuvan niin, että paraabeli liikkuu samansuuntaisena avaruudessa siten, että sen huippu pysyy toisella paraabelilla, joka on kiinteä ja sijaitsee liikkuvan paraabelin tasoa vastaan kohtisuorassa tasossa. Jos molemmat paraabelit aukeavat samaan suuntaan, saadaan elliptinen paraabeli; jos ne aukeavat vastakkaisiin suuntiin, saadaan hyperbolinen paraboloidi
Elliptinen paraboloidi on muodoltaan kuppimainen. Sen tasoleikkaukset ovat paraabeleja tai ellipsejä, erikoistapauksessa ympyröitä. Jos elliptisen paraboloidin yhtälössä a = b, kappale on ympyräpohjainen ja sitä kutsutaan pyörähdysparaboloidiksi. Tällainen kappale syntyy, kun paraabeli pyörähtää akselinsa ympäri. Pyörähdysparaboloidia voidaan käyttää peilinä, koska siinä ei esiinny pallopeileille ominaista pallopoikkeamaa.
Vaduzin linna
pienoiskuva|Vaduzin linna Vaduzin linna on Liechtensteinin ruhtinasperheen vakituinen asumus ja ruhtinaskunnan pääkaupungin Vaduzin tunnetuin maamerkki. Ensimmäiset maininnat siitä ovat vuodelta 1322, mutta linnoituksen vanhimpien osien arvellaan olevan 1100-luvulta ja asuinosan vuodelta 1287. Keskiaikaista linnoitusta on laajennettu 1500- ja 1600-luvuilla.
Linnan vanhin osa on sen itäinen torni ja muut itäpuolella sijaitsevat rakennelmat, jotka on rakennettu 1100-luvulla. Torni on kaksitoista metriä leveä ja kolmetoista metriä korkea. Alkuperäinen sisäänkäynti on yhdentoista metrin korkeudessa.
Svaabilaissodassa 1499 sveitsiläiset polttivat Vaduzin linnan. Pyöreää tornia rakennettiin 1529 - 1532. Linnan länsiosaa laajensi kreivi Kaspar von Hohenems (1613–1640).
Vaduzin linna on kuulunut vuodesta 1712 Liechtensteinin ruhtinaille. Ruhtinas Johann II kunnostutti linnaa 1905 - 1912. Myöhemmin ruhtinas Franz Josef II muutti sen asunnokseen ja teki siitä 1938 Liechtensteinin ruhtinaiden vakituisen asumuksen.
Vaduzin linna ei ole yleisölle avoinna, mutta sitä voi ihailla ulkopuolelta.
Shōhei Ōoka
Shōhei Ōoka (, 6. maaliskuuta 1909, Tokio, Japani – 25. joulukuuta 1988) oli japanilainen kirjailija. Hänen teoksensa perustuvat pitkälti hänen toisen maailmansodan aikaisiin kokemuksiinsa Japanin armeijan sotilaana Filippiineillä. Hän oli myös kirjallisuuskriitikko ja Ranskan kirjallisuuden kääntäjä. Hän oli sodanjälkeisessä Japanissa hyvin vaikutusvaltainen kirjoittaja.
Ōoka syntyi Tokiossa, mutta hänen vanhempansa olivat kotoisin Wakayaman prefektuurista. Isä oli pörssimeklari. Ōoka valmistui Kioton yliopistosta. Hänen innoittajiaan oli tunnettu kirjallisuuskriitikko Hideo Kobayashi. Valmistumisensa jälkeen Ōoka työskenteli hallitusta myötäilevän Kokumin Shinbun -lehden toimittajana, ja sinä aikana hän kiinnostui psykologisesti suuntautuneen ranskalaisen kirjailijan Stendhalin teksteistä.
Toisessa maailmansodassa Ōoka joutui Filippiineille taistelemaan Yhdysvaltojen armeijaa vastaan ja jäi vangiksi. Sotakokemuksiin perustuva teos Tulia tasangolla (Nobi, 1951) on merkittävä sotahistorian psykologinen yksilökuvaus. Kirjassa on hyvin karheita kuvauksia, jopa kannibalismia, siitä miten äärimmäisissä oloissa selviydyttiin hengissä. Hän saa lukijansa pohtimaan myös sodan moraalia yleensä. Teoksesta on tehty myös televisioelokuva.
Iijokiseutu
pienoiskuva|Iijokiseutu-lehden toimitus Pudasjärven keskustaajamassa. Iijokiseutu on pudasjärveläinen paikallissanomalehti, jota kustantaa Kaleva365 Oy. Lehti ilmestyy Pudasjärvellä ja Taivalkoskella. Lehden toimitus sijaitsee Pudasjärven kuntakeskuksessa Kurenalla.
Lehden perusti alkujaan agrologiksi kouluttanut Soini Lax, joka entuudestaan oli tehnyt jo sanomalehtityötä. Ensimmäinen lehti ilmestyi huhtikuussa 1969. Ilmestymisvuonna julkaistiin kuusi numeroa. Seuraavina vuosina ilmestymiskertoja tuli enemmän, ja ennen tilauspohjalle siirtymistä lehti ilmestyi keskimäärin kerran kuukaudessa. Alkuaikoina lehteä jaettiin myös muihin Iijoen varrella sijaitseville paikkakunnille. Vuonna 1985 lehti alkoi ilmestyä kaksi kertaa viikossa.
Huhtikuusta 2015 lähtien lehti on ilmestynyt kerran viikossa.
Kesäkuussa 2018 Kaleva Oy osti Iijokiseutu-lehden oululaiselta Joutsen Medialta.
Dina Powell
thumb|upright|Powell heinäkuussa 2015. Dina Powell McCormick (o.s. Habib, s. 12. kesäkuuta 1973 Kairo, Egypti) on egyptiläissyntyinen yhdysvaltalainen liikenainen ja poliittinen neuvonantaja. Hän on toiminut neuvonanatajana George W. Bushin ja Donald Trumpin hallinnoissa.
Powell on työskennellyt Goldman Sachsilla 2018 lähtien. Hän on Yhdysvaltain republikaanisen puolueen jäsen.
Lakeuden Lehti
Lakeuden Lehti oli vuosina 1992–1993 ja 2008–2009 ilmestynyt sitoutumaton ilmaisjakelulehti. Lehti ilmestyi kerran viikossa.
Gérard Kango Ouédraogo
pienoiskuva|Gérard Kango Ouédraogo vuonna 1980. Gérard Kango Ouédraogo (19. syyskuuta 1925 Ouahigouya – 1. heinäkuuta 2014 Ouagadougou ) oli burkinalainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä vuosina 1971–1974.
Ouédraogo syntyi Yatengan mosivaltion hallitsijasukuun. Hän kävi Terrasson de Fougères -koulun Bamakossa ja työskenteli Ranskan Sudanin hallinnossa, Ylä-Voltan kuvernöörin yksityissihteerinä ja Ranskan Länsi-Afrikan kenraalikuvernöörin alaisena Dakarissa.
Ouédraogo toimi Ranskan Länsi-Afrikan suuren neuvoston edustajana vuodesta 1951 aina federaation hajoamiseen saakka. Hänet valittiin Ylä-Voltan edustajaksi Ranskan kansalliskokoukseen vuonna 1956. Ouédraogo perusti Mouvement démocratique voltaïque -puolueen vuonna 1958 ja johtamansa Mouvement de regroupement voltaïque’in vuonna 1958. Hän toimi autonomisen Ylä-Voltan tasavallan valtionvarainministerinä ja maan itsenäistyttyä sen Britannian suurlähettiläänä.
Vuoden 1966 vallankaappauksen jälkeen Ouédraogo työskenteli Ylä-Voltan ulkoministeriön neuvonantajana. Vuonna 1970 hänestä tuli Union démocratique voltaïque -puolueen puheenjohtaja ja vuosina 1971–1974 hän toimi maansa pääministerinä. Ouédraogo valittiin Ylä-Voltan kansalliskokouksen puheenjohtajaksi vuonna 1978. Vuoden 1980 vallankaappauksen jälkeen hänet vangittiin ja tuomittiin talousrikoksista kymmeneksi vuodeksi vankilaan.
Ouédraogo vapautettiin vuonna 1986. Hän oli Rassemblement démocratique africaine (entinen Union démocratique voltaïque) -puolueen presidenttiehdokkaana vuonna 1991. Ouédraogo vetäytyi politiikasta vuonna 1997.
João Moutinho
João Filipe Iria Santos Moutinho (s. 8. syyskuuta 1986 Portimão, Faron piiri, Portugali) on portugalilainen jalkapalloilija. Hän on edustanut kotimaansa seurojen lisäksi ranskalaista Monacoa kausina 2013–2018 ja englantilaista Wolverhampton Wanderersia kausina 2018–2023. Moutinho on 170 senttimetriä pitkä, ja hänen pelipaikkansa on keskikentän keskellä tai oikealla laidalla, usein hyökkäävässä roolissa.
Alkuvaiheet
Moutinho on Sportingin oma kasvatti, ja häntä pidetään lupaavimpana seuran juniorikoulun tuotoksena sitten Cristiano Ronaldon. Hän teki ensiesiintymisensä Sportingin edustusjoukkueessa kauden 2004–2005 harjoitusotteluissa. Hän kuitenkin palasi ennen kauden alkua takaisin junioirijoukkueeseen, jossa pelasivat muun muassa Portugalin nykyiset tähdet Miguel Veloso ja Nani.
Beatrice Ask
Eva Carin Beatrice Ask (s. 20. huhtikuuta 1956 Sveg) on ruotsalainen poliitikko, joka edustaa Maltillista kokoomusta. Ask toimi Ruotsin kouluministerinä vuosina 1991–1994 ja oikeusministerinä vuosina 2006–2014.
João Moutinho
Sporting (2004–2010)
Vuoden 2005 alussa Moutinho nostettiin edustusjoukkueeseen Portugalin Cupin otteluun, jossa hän teki virallisen ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa. Hän sai numerokseen 28, joka oli käytössä Cristiano Ronaldolla ennen kuin hän siirtyi Manchester Unitediin. Hän nousi nopeasti joukkueen runkopelaajaksi, ja näin saavutti myös kannattajien suosion. Ensimmäisen kauden päätteeksi hän sai vuoden tulokkaan palkinnon ja häntä ylistettiin useissa lehdissä.
Beatrice Ask
Ask syntyi Härjedalenin Svegissä ja opiskeli vuoden Uppsalan yliopistossa, muttei koskaan valmistunut. Hänet valittiin Maltillisen kokoomuksen nuorisojärjestö Moderata Ungdomsförbundetin ensimmäiseksi naispuoliseksi puheenjohtajaksi vuonna 1984. Hänet valittiin uudelleen 1986.
Tukholman kaupunginvaltuuston jäseneksi Ask nousi vuonna 1988. Kun Maltillisen kokoomuksen Carl Bildtistä tuli vuonna 1991 Ruotsin pääministeri, Ask nimitettiin maansa kouluministeriksi. Porvarillisen Allianssin voitettua vuoden 2006 valtiopäivävaalit nimitettiin Ask oikeusministeriksi Fredrik Reinfeldtin hallitukseen. Oikeusministerinä Ask oli kolmas tehtävässä toiminut, jolla ei ole juristin koulutusta. Ask jatkoi oikeusministerinä myös vuoden 2010 vaalien jälkeen.
Oikeusministerinä aloittaessaan Ask lupasi enemmän poliiseja ja kovempia rangaistuksia törkeisestä väkivaltarikoksista. Hänen kaudellaan Ruotsissa luovuttiin murhan vanhentumisajasta ja naamioituminen kiellettiin. Ask ehdotti myös vahvempia turvatoimia vainoamisesta kärsiville.
João Moutinho
Sporting (2004–2010)
Kesällä 2006 Ricardo Sá Pinton lähdettyä joukkueesta Moutinho nousi joukkueen varakapteeniksi vasta 19 vuoden iässä. Seuraavalla kaudella hän nousi joukkueen kapteeniksi, Custódion, Ricardon ja Marco Caneiran siirryttyä toisiin seuroihin. Näin ollen hänestä tuli edustusjoukkueen historian toiseksi nuorin kapteeni. Häntä nuorempana kapteenina on toiminut vain Francisco Stromp.
Beatrice Ask
Ask asuu Tukholmassa ja hänellä on kaksi poikaa.
João Moutinho
Sporting (2004–2010)
Kauden 2007–2008 aikana Moutinho vakautti itsensä joukkueen historiaan yhtenä parhaimpana pelaajana, ja nousi myös maan pääsarjan eliittipelaajistoon. Hän onnistui pääsarjassa viidesti maalinteossa 30 ottelussa. Hän voitti Portugalin cupin 2007 ja 2008.
Beatrice Ask
Askin mukaan puolueille tehdyt rahalahjoitukset pitää pitää salaisina, koska niiden julkistaminen rikkoisi vaalisalaisuutta.
João Moutinho
Sporting (2004–2010)
Seuraavalla kauden 2008–2009 alussa hän oli siirtohuhujen kohteena, mutta hylkäsi lopulta englantilaisseura Evertonin tarjouksen ja jatkoin näin kasvattajaseurassaan. Hän pelasi kauden aikana kolmea vaille täyden määrän (32) sarjaotteluita, kun joukkue sijoittui neljättä kertaa peräkkäin toiseksi. Mestarien liigassa hän teki ainoan maalinsa tappiollisessa neljännesvälieräottelussa saksalaista Bayern Münchenia vastaan. Sporting putosi jatkosta lopulta yhteismaalierolla 1–12.
Porto (2010–2013)
3. heinäkuuta 2010 monien kannattajien suureksi yllätykseksi useat tiedotuslähteet ilmoittivat Moutinhon tehneen sopimuksen toisen portugalilaisjätti Porton kanssa. Seuraavina päivinä siirto sai vahvistuksen ja siirtokorvaukseksi Sportingille maksettiin 11 miljoonaa euroa sekä osana kauppaa puolustaja Nuno Coelho matkasi myös lissabonilaisseuraan. Porton sai omistukseensa näin 75 % pelaajanoikeuksista ja loput 25 % jäivät Sportingille.
Heti ensimmäisellä kaudellaan 2010–2011 hän kuului joukkueen avainpelaajiin ja pelasi lopulta kauden aikana yhteensä yli 50 virallista ottelua. Joukkue voitti maan pääsarjamestaruuden sekä cupin mestaruuden, jonka loppuottelussa se kaatoi Vitória de Guimarãesin. Kausi päättyi lopulta triplaan, kun Porto voitti vielä Eurooppa-liigan loppuottelussa Sporting Bragan.
19. helmikuuta 2013 Moutinho vei Mestarien liigan neljännesvälierien ensimmäisessä osaottelussa joukkueensa 1–0-johtoon Alex Sandron antamasta keskityksestä. Johtoasema kesti loppuun asti ja portugalilaisseura vei näin ensimmäisen osan nimiinsä. Toinen osaottelu päättyi kuitenkin vastustajajoukkue Málagan 2–0-kotivoittoon, mikä pudotti Porton jatkosta. Kausi 2012–2013 päättyi lopulta kolmatta kertaa peräkkäin pääsarjamestaruuteen.
Valtatie 45 (Puola)
Valtatie 45 on Puolan valtatie Łódźin, Opolen ja Sleesian voivodikunnissa. Se on noin 217 kilometrin mittainen. Tie alkaa Zabełkówissa ja päättyy Złoczewissa.
João Moutinho
Monaco (2013–2018)
24. toukokuuta 2013 Moutinho siirtyi yhdessä joukkuetoverinsa James Rodríguezin kanssa yhteissiirossa Monacoon. Heistä maksettiin yhteensä 70 miljoonan euron siirtokorvaus, josta 25 miljoonaa euroa on Moutinhosta maksettu osuus. Hän voitti Ligue 1:n mestaruuden kaudella 2016–2017. Hän pelasi Monacossa viiden kauden aikana kaikkiaan 158 Ligue 1:n ottelua, joissa teki yhdeksän maalia. Mestarien liigassa hän pelasi 27 ottelua ja teki yhden maalin.
Wolverhampton (2018−2023)
Moutinho siirtyi Englannin Valioliigaan nousseeseen Wolverhampton Wanderersiin 5,6 miljoonan euron siirtosummalla kesällä 2018. Hän pelasi seurassa debyyttikaudellaan kaikki 38 valioliigaottelua, joissa hän teki yhden ja syötti kahdeksan maalia. Toisella kaudellaan hän pelasi jälleen Valioliigassa 38 ottelua ja teki niissä yhden sekä syötti kuusi maalia. Eurooppa-liigassa Wolverhampton ylsi kaudella 2019–2020 puolivälieriin ja Moutinho pelasi kaikki kuusi karsintaottelua ja 11 varsinaisen liigan ottelua ja oli avauskokoonpanossa lukuun ottamatta ensimmäistä lohkovaiheen ottelua. Kaudella 2020–2021 Moutinho pelasi 33 valioliigaottelua ja teki niissä yhden sekä syötti yhden maalin. Kaudella 2021–2022 hän pelasi 35 valioliigaottelua, joissa hän teki kaksi maalia ja syötti yhden. Kaudella 2022–2023 hän pelasi 31 valioliigaottelua, joissa hän syötti kaksi maalia.
Maajoukkueura
Moutinho pelasi useissa Portugalin nuorisomaajoukkueissa. Hän oli voittamassa alle 17-vuotiaiden Euroopan-mestaruutta 2003.
Portugalin maajoukkueessa Moutinho teki ensiesiintymisensä vuonna 2005 ystävyysottelussa Egyptiä vastaan, ollessaan 18-vuotias. 31. toukokuuta 2008 Moutinho teki ensimmäisen maalinsa maajoukkueessa Georgiaa vastaan käydyssä ystävyysottelussa.
Hänet valittiin myös mukaan vuoden 2008 EM-kilpailuihin, joka pelattiin Sveitsissä ja Itävallassa. Avausottelussa Turkkia vastaan Moutinho syötti Raul Meirelesin tekemän toisen maalin.
Neljä vuotta myöhemmin pelatuissa seuraavissa vuoden 2012 EM-kilpailuissa Moutinho oli niin ikään mukana joukkueessa. Hän pelasi turnauksessa kaikissa otteluissa, kun joukkueen selvittyä aina välieriin saakka, jossa se hävisi Espanjalle rangaistuspotkukilpailussa. MM-kilpailuissa 2014 hän pelasi Portugalin kaikki kolme ottelua.
Moutinho kuului Euroopan-mestaruuden voittaneeseen Portugalin joukkueeseen Ranskassa 2016. Hän pelasi yhtä vaille kaikissa joukkueensa otteluissa. Loppuottelussa Ranskaa vastaan hän tuli vaihdosta kentälle. MM-kilpailuissa 2018 hän pelasi kolmessa ottelussa. Kesällä 2021 pelatuissa EM-kilpailuissa hän pelasi joukkueensa kaikki neljä ottelua ja niistä kaksi jälkimmäistä avauskokoonpanossa.
Moutinho on pelannut yhteensä 146 A-maaottelua, joissa hän on tehnyt seitsemän maalia. Viimeksi hän on pelannut maajoukkueessa kesäkuussa 2022 Kansojen liigan otteluissa Espanjaa ja Tšekkiä vastaan.
Pariisi–Roubaix
thumb|Kilpailureitin varrella on useita kivetyksellä päällystettyjä tieosuuksia. thumb|Arenbergin metsässä sijaitseva 2,4 kilometrin pituinen Trouee d'Arenberg on eräs kilpailureitin tunnetuimmista ja vaativimmista pavé-kivitieosuuksista. Pariisi–Roubaix on yksi maailman vanhimmista polkupyöräkilpailuista. Se järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1896, kun Roubaix’n velodromi oli avattu. Kisaa on ajettu aina nykypäivään saakka, ja vain maailmansodat sekä koronapandemia ovat estäneet sen järjestämisen. Kilpailu kuuluu maantiepyöräilyn "monumentteihin", jotka ovat kaikista arvostetuimpia maantiepyöräilyn klassikkokilpailuista. Kilpailu ajetaan joka vuosi maalis- tai huhtikuussa, mutta sen lähtöpiste ei ole enää Pariisissa, vaan se siirrettiin Compiègnen kaupunkiin vuonna 1968. Kilpailureitin pituus on yli 250 km ja se sisältää useita kivetyksellä päällystettyjä pavé-tieosuuksia. Kilpailu päättyy Roubaix'n ulkovelodromille, jossa ajetaan puolitoista kierrosta rataa ympäri ennen maaliin tuloa. Pariisi–Roubaix on osa UCI World Tour -kilpailusarjaa. Aiemmin kilpailu on ollut osa UCI maailmancupia 1989–2004 ja UCI ProTouria 2005–2007.
Kilpailun luonne
thumb|250px| Kilpailussa on nähty erilaisia kokeiluja pyörän ajomukavuuden parantamisessa. Kuvassa [[Uwe Raab ajamassa maantiepyörällä jossa on jousitettu etuhaarukka.]] Kilpailun järjestäjänä toimii Amaury Sport Organisation. Kisaa nimitetään yleiskielessä ”pohjoisen helvetiksi” tai ”klassikkojen kuningattareksi”. Kilpailuun kuuluu lukuisia nupukivisiä osuuksia, kuten esimerkiksi Puun risteys (Carrefour de l’Arbre), mikä lisää kilpailijoiden kaatumisen ja loukkaantumisen riskiä melkoisesti. Myös sateisella säällä on oma osuutensa liukkauden ja vaikeakulkuisuuden syntyyn. Erityisen hankala on kivitieosuus Trouée d'Arenberg -kaivanto eli ns. "Arenbergin metsä", joka lisättiin kilpailuun alueella työskennelleen kilpapyöräilijän Jean Stablinskin ehdotuksesta vuonna 1968. Tämä nupukiviosuus on virallisesti nimeltään ”Drève des Boules d'Hérin”. Vuonna 1998 Johan Museeuw loukkasi polvensa vakavasti kaatuessaan osuudella. Osuus ei ollut mukana vuoden 2005 kilpailussa, koska pinnanalaiset sortumat olivat liiaksi vaikuttaneet tien pintarakenteen kuntoon. Tästä huolimatta vuonna 2005 kilpailuun kuului 54,7 km mukulakiviosuuksia. Kaivannon kunnostus- ja saneeraustyöt käynnistettiin välittömästi keväällä 2005, ja osuus oli jälleen mukana vuoden 2006 kilpailussa.
Muut osuudet kiertelevät kapeita teitä sokerijuurikasvainioiden lomassa ja ne on mahdollista ajaa vain tiukassa peräkkäisjonossa. Sateinen kilpailusää tekee reilin mutaiseksi, mikä lisää ajamisen vaikeutta ja riskien määrä moninkertaistuu.
Saavutuksia
Kilpailun suurin keskinopeus, 45,204 km/h, on belgialaisen Greg Van Avermaetin hallussa vuodelta 2017. Eniten voittoja kilpailussa ovat ottaneet belgialaiset Tom Boonen ja pyöräilylegenda Roger De Vlaeminck, jotka ovat voittaneet neljästi. De Vlaeminck voitti vuosina 1972–1977. Saavutuksen kunniaksi hänelle myönnettiin palkinnoksi yksi mukulakivi. Ranskalainen Octave Lapize, belgialaiset Gaston Rebry, Rik Van Looy, Eddy Merckx ja Johan Museeuw sekä italialainen Francesco Moser sekä sveitsiläinen Fabian Cancellara ovat kukin voittaneet kilpailun kolmasti. Italialainen Jules Rossi voitti kilpailun vuonna 1937 ja hänen maanmiehensä Fausto Coppi vuonna 1950. Vuonna 1896 ensimmäistä kertaa järjestetyn kilpailun voitti saksalainen Josef Fischer, joka oli vuoteen 2015 saakka ainoa saksalaisvoittaja kilpailussa. Voitoista 57 on mennyt belgialaisille.
Merkittäviä ajajia
Kilpaa pidetään suuressa arvossa. Useat tunnetut kilpapyöräilijät ovat voittaneet sen. Legendaarisia nimiä ovat ensimmäisen Ranskan ympäriajon voittaja Maurice Garin (1897, 1898) sekä Fausto Coppi (1950) ja Louison Bobet (1956). Lähivuosikymmentien legendoja ovat viisinkertainen Tourin voittaja Eddy Merckx (1968, 1970, 1973) ja Bernard Hinault (1981).
Paris–Roubaix Femmes
Vuodesta 2021 alkaen ajettu naisten Pariisi-Roubaix on osa UCI Women's World Tour -kilpailusarjaa. Kilpailu oli tarkoitus järjestää ensimmäisen kerran jo 2020, mutta se peruuntui koronaviruspandemian takia. Lokakuussa 2021 miesten kilpailua edeltävänä päivänä järjestetyn ensimmäisen naisten kilpailun voitti britti Elizabeth Deignan, 80 kilometrin irtiotolla ennen maalia. Vuonna 2022 kilpailu järjestettiin tavalliseen tapaan huhtikuussa, jolloin naisten kilpailu oli miesten kilpailua edeltävänä päivänä. Tuolloin voittajaksi polki italialainen Elisa Longo Borghini.
Signs of Infinite Power
Signs of Infinite Power on kalifornialaisen Fu Manchu -yhtyeen vuonna 2009 julkaistu kymmenes studioalbumi. Sen julkaisupäivä oli 20. lokakuuta 2009.
Einsatzgruppen
thumb|250px|Einsatzgruppe teloittaa Kiovan juutalaisia Ivangorodin lähellä Ukrainassa 1942 thumb|250px|Kahden neuvostovirkamiehen julkiset hirttäjäiset 7. elokuuta 1941 [[Žytomyrissa Ukrainassa. 400 vangittua juutalaista pakotettiin seuraamaan hirttäjäisiä. Tapahtuman jälkeen vangitut juutalaiset surmattiin ampumalla.]] thumb|250px|Einsatzgruppe A:n komentaja SS-Brigadeführer [[Walter Stahleckerin raporttiin vuodelta 1942 sisältynyt kartta kertoi yksikön vuonna 1941 surmaamien juutalaisten määrät eri alueilla, esim. Valko-Venäjä 41 828, Latvia 35 238 ja Liettua 138 421 henkilöä. Viron kohdalla on mainintana sana "JUDENFREI", eli vapaa juutalaisista.]] thumb|250px|SS-johtaja [[Heinrich Himmlerin raportti Adolf Hitlerille 29. joulukuuta 1942 kertoo Ukrainassa surmatun elo-marraskuussa 1942 muun muassa 7 828 sotavankia kuulustelujen jälkeen, sekä 14 257 viholliseksi tai vihollisen avustajaksi epäiltyä, ja 363 211 juutalaista.]] thumb|250px|Romuttunut kuljetettavien surmaamiseen suunniteltu kaasutusauto.
Einsatzgruppen, virallisesti Einsatzgruppen der Sicherheitspolizei und des SD, olivat toisen maailmansodan aikaan Saksan turvallisuuspoliisin muodostamia tuhoamisryhmiä, joiden tarkoitus oli surmata natsihallinnon ei-toivotuksi määrittelemä väestö itärintaman valloitetuilta alueilta. Päätehtävä oli etsiä ja tappaa juutalaisia ja kommunisteja, mutta kohteeksi joutui myös romaneita, älymystön edustajia ja mielisairaita.
Yksiköiden perustaminen
Neuvostoliittoon tehtävän hyökkäyksen valmisteluihin kuuluivat myös suunnitelmat valloitetun alueen väestön käsittelystä. Tuhoamisyksiköiden johtohenkilöitä ryhdyttiin kouluttamaan keväällä 1941 Pretzschin rajapoliisikoulussa Leipzigin lähellä. Toimintaryhmät perustuivat Adolf Hitlerin Johtajan käskyyn, jossa vaadittiin idän juutalaisuuden (Ostjudentum) tuhoamista naisia ja lapsia myöten. Tätä tarkoitusta varten Saksan turvallisuuspalvelu RSHA perusti erityisiä tuhoamisyksiköitä, neljä toimintaryhmää (Einsatzgruppen A, B, C, D). Toimintaryhmien alaisuudessa toimi pienempiä erityisyksiköitä, eturintaman erikoiskomennuskuntia (Sonderkommandos) ja kauempana rintamasta toimivia toimintakomennuskuntia (Einsatzkommandos). Yksi toimintakomennuskunta oli Suomessa ja Norjassa vuosina 1941–1942 toiminut Einsatzkommando Finnland.
RSHA:n päällikkö Reinhard Heydrich kokosi joukon turvallisuuspoliisin upseereita RSHA:n päämajaan 17. kesäkuuta 1941 ja piti käskynjaon, jonka aiheena oli Einsatzgruppenien tehtävät ja toiminta. Ohjeet annettiin aluksi aina suullisesti, vasta kesä–heinäkuussa 1941 RSHA antoi kirjalliset käskyt 8 ja 9, jotka koskivat määrättyjen ihmisryhmien surmaamista. Tuolloin toimintaryhmät olivat jo käskyn mukaisessa tehtävässään.
Päämäärä
Yksiköiden tehtävistä antaa kuvan RSHA:n ensimmäinen kirjallinen ohje, joka koski komennuskuntien toimintaa sotavankileireillä. Komennuskuntien tuli seuloa vankien joukosta:
Seulotuista oli edelleen eroteltava henkilöt, joista olisi hyötyä tiedustelulle. Muut henkilöt oli surmattava.
Yksiköt ja niiden vastuualueet
Jokaisessa toimintaryhmässä oli huoltojoukot mukaan lukien noin 600–1 000 miestä. Terroritoimintaan osallistunut ydinjoukko oli koottu pääasiassa SS-miehistä, mutta mukana oli myös turvallisuuspalvelun virkailijoita ja poliiseja. Esimerkiksi Einsatzgruppe A:n ydinjoukon tausta oli seuraava:
Einsatzgruppet turvautuivat armeijaan tarvitessaan teloitus- tai huoltoapua.
Surmat
Ryhmien arvioidaan teloittaneen 1,5 miljoonaa juutalaista, kommunistia, sotavankia ja romania. He myös avustivat Wehrmachtia ja paikallisia antisemiittejä surmatöissä. Puolassa he surmasivat juutalaisten ja poliittisten johtajien lisäksi puolalaisia intellektuelleja, kuten pappeja ja opettajia.
Yleinen toimintatapa ryhmillä oli antaa määräys kaikkien alueen juutalaisten ja muun ei-toivotun aineksen kokoontua tietylle paikalle tiettynä aikana. Tämän jälkeen paikalle saapuneet johdatettiin riittävän kauas asutuksesta, jonne joukkohaudat oli kaivettu valmiiksi. Surmattavat pakotettiin riisuutumaan, jonka jälkeen heidät asetettiin kuopan reunalle tai kuoppaan ja ammuttiin.
MPEG
Moving Picture Experts Group (lyhyesti MPEG) on ISO:n ja IEC:n vuonna 1988 muodostama työryhmä, jonka tehtävänä on suunnitella ja standardisoida nykyaikaisia videonpakkaustapoja. MPEG-määrittelytyön tuloksia käytetään mm. tietokoneissa, DVD-soittimissa, digi-tv:ssä ja joissakin matkapuhelimissa.
Vuoden 1988 ensikokoontumisensa jälkeen MPEG on kasvanut noin 350 eri teollisuuden ja yliopiston muodostaman jäsenen ryhmäksi.
MPEG jakautuu viiteen eri standardiin, jotka ovat MPEG-1, MPEG-2, MPEG-4, MPEG-7 ja MPEG-21. MPEG-standardi määrittelee joukon datavirtoja, joita kaikki yhteensopivat dekooderit osaavat käsitellä — purkaa alkuperäiseen, pakkaamattomaan muotoon. Standardi ei ota kantaa siihen miten datavirta tehdään. MPEG-standardit koostuvat useista eri osista, joita ovat järjestelmä, video, audio, testaus ja toteutus. Järjestelmäosa määrittelee datavirtojen syntaksin ja semantiikan sekä synkronoinnin. Video-osa määrittelee videon pakkausmenetelmän ja audio-osa äänen pakkausmenetelmän. Poikkeuksena tähän ovat MPEG-7 ja MPEG-21 -standardit.
MPEG on standardoinut seuraavat pakkausmuodot:
MPEG-purku käyttää käänteistä diskreettiä kosinimuunnosta (IDCT).
Kaarlo Mantere
Kaarlo (Kalle) Ilmari Mantere (11. heinäkuuta 1896 Turku – 20. maaliskuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen ajanvietekirjallisuuden ja lehtien kustantaja.
Mantere kävi Turun klassillista lyseota ja meni sitten sotilasuralle yleten kapteeniksi. Hän oli armeijan palveluksessa vuoteen 1926 saakka jolloin hän ryhtyi liikemieheksi. Mantere oli Viikkosanomien ilmoituspäällikkönä 1932–1941 ja Lehtiyhtymä Oy:n myyntipäällikkönä ja toimitusjohtajana 1941–1945. Kustannus Oy Mantereen toimitusjohtajana hän oli 1945–1949.
Mantere aloitti kustannustoiminnan jatkosodan jälkeen 1945 nimellä Kustannus Oy Mantere julkaisten sekä lehtiä että ajanvieteromaaneita. Mantereen kustannusyhtiöön liitettiin vuonna 1947 Kaleva Salmisen vuonna 1942 perustama Lehtiyhtymä Oy. Mantereen kustannusyhtiö ja Ilmarinen olivat 1940-luvulla merkittävimmät viihde- ja jännityskirjallisuuden kustantajat Suomessa. Mantereen kustantamiin kirjailijoihin kuuluivat muun muassa Marton Taiga, Turo Ahva, Outsider ja Antero Virkki. Kustantamo toimi Helsingissä Mikonkatu 15 A:ssa. Mantere oli mukana kustantamon toiminnassa vuoteen 1949 saakka jolloin kustantamon omistajaksi tuli Armas Lassila. Kustantamo lakkautettiin 1959.
Vuonna 1949 Kaarlo Mantere perusti Mantereen Kirja Oy:n, joka kustansi muun muassa Me Naiset- ja Kalle-lehtiä sekä viihderomaaneja. Me Naiset perustettiin vuonna 1952 ja Kalle vuonna 1950. Mantere myi Me Naiset -lehden myöhemmin Sanoma Oy:lle. Mantereen Kirja Oy julkaisi muun muassa Jussi Talven romaaneja.
Viiden kilpailuvoiman malli
Viiden kilpailuvoiman malli on yhdysvaltalaisen liiketaloustieteilijä Michael Porterin vuonna 1979 luoma malli, jossa kuvataan viisi voimaa, jotka vaikuttavat tarkasteltavan markkinan (kilpailuympäristön, toimialan) houkuttelevuuteen yrityksen näkökulmasta. Viisi kilpailuvoimaa ovat :
Malli on yksi käytetyimmistä ulkoisen liiketoimintaympäristön analyysimalleista. Mallia käytettäessä on tärkeä tuntea mallin osa-alueet sekä sisäistää toimiala jota analysoidaan.
Jarmo Vähätiitto
Jarmo Tapio Vähätiitto (s. 15. lokakuuta 1967 Kokkola) on suomalainen prikaatikenraali. Hän toimii Puolustusvoimien Pääesikunnan johtamisjärjestelmäpäällikkönä 1. maaliskuuta 2021 alkaen.
Farhan Akhtar
Farhan Akhtar (s. 9. tammikuuta 1974) on intialainen elokuvaohjaaja- ja tuottaja, käsikirjoittaja, näyttelijä ja televisiojuontaja. Hänen esikoisohjauksensa Dil Chahta Hai (2001) sai National Film Award for Best Popular Film Providing Wholesome Entertainment -palkinnon. Akhtar näytteli ensi kertaa elokuvassa Rock On!! (2008), joka sai parhaan hindinkielisen elokuvan -palkinnon.
Vapaastilentävä lennokki
Vapaastilentävä lennokki on lennokki, joka lentää ilman lennättäjän suoraa ohjausta. Lentoa on tosin mahdollista jossain määrin hallita ja rajoittaa peräsimen poikkeuttamisella ja erilaisilla laipoilla.
FAI-luokat
Kansainvälinen ilmailujärjestö Fédération Aéronautique Internationale oli syyskuussa 2014 määritellyt 15 erilaista vapaastilentävien lennokkien kilpailuluokkaa.
Vapaastilentävät lennokit Suomessa
Virallisten FAI-luokkien lisäksi Suomessa on useita kansallisen tason vapaastilentävien lennokkien luokkia. Näistä esimerkkeinä voidaan mainita peruslennokki-luokka (sisäkumimoottorilennokit) sekä Olavi Lumeksen perustamat, Junior Siipien ylläpitämät Toka- ja F1AX-luokat.
Suomalaiset Aarne Ellilä ja Mikko Sulkala voittivat ulkokumimoottorilennokkien Wakefield Cupin (F1B) yhteensä kolme kertaa vuosina 1949, 1950 ja 1967.
Arnold Arboretum
Arnold Arboretum on Harvardin yliopiston kasvitieteellinen tutkimuslaitos ja julkinen puisto, joka sijaitsee Bostonissa, Massachusettsissa, Yhdysvalloissa. Se on perustettu vuonna 1872, ja täten Pohjois-Amerikan vanhin julkinen arboretum. Arboretumin maiseman ovat suunnitelleet Charles Sprague Sargent ja Frederick Law Olmsted. Arnold Arboretumin lauhkean vyöhykkeen puita, pensaita ja köynnöksiä sisältävä kokoelma painottuu erityisesti Yhdysvaltojen itäisten alueiden ja Itä-Aasian kasveihin, joista arboretumin henkilökunta ja yhteistyökumppanit hankkivat aktiivisesti uutta materiaalia kasvienkeräysretkillä.
Ruskolakkikutoja
Ruskolakkikutoja (Ploceus insignis) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Ruskolakkikutojaa tavataan Angolassa, Burundissa, Kamerunissa, Kongossa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Päiväntasaajan Guineassa, Keniassa, Nigeriassa, Ruandassa, Etelä-Sudanissa, Sudanissa, Tansaniassa ja Ugandassa. Lajia on kuvattu paikallisesti yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Lappeela
Lappeela on kylä Leningradin alueen Seuloskoin piirin Kuivaisin kunnassa. Se sijaitsee Pietarista pohjoiseen johtavan rautatien ja A120-maantien välissä puolitoista kilometriä Kuivaisista luoteeseen. Kylän keskellä on samanniminen pieni järvi. Vakituisia asukkaita on kolme (vuonna 2010).
Lempaalan luterilaiseen seurakuntaan kuuluneessa kylässä on asunut äyrämöisperäisten inkerinsuomalaisten lisäksi myös ortodoksisia inkerikkoja. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan kylässä asui 60 inkerinsuomalaista ja 53 venäläistä. Suomalaiset karkotettiin muualle Neuvostoliittoon 1930-luvun lopussa. Nykyään kylää ympäröi Gruzinon puutarhapalsta-alue, jolla asuu kesäisin tuhansia pietarilaisia.
Pavel Pestel
thumb|Pavel Pestel Pavel Ivanovitš Pestel (5. heinäkuuta (J: 24. kesäkuuta) 1793 Moskova - 25. heinäkuuta (J: 13. heinäkuuta) 1826 Pietari) oli yksi Venäjän dekabristikapinan johtohahmoista.
Saksalaissyntyinen Pestel kuului Etelän Salaseuraan, ja kannatti tasavaltaa. Hän kuitenkin laati dekabristeille melko maltillisen perustuslakiehdotuksen, jossa ehdotettiin perustuslaillista monarkiaa silloisen kruununprinssi Konstantinin johdolla.
Pestel vangittiin päivää ennen kapinaa. Hänet hirtettiin myöhemmin kapinan kukistuttua yhdessä neljän muun päätekijän kanssa.
Michael Akasius Toppo
Michael Akasius Toppo (s. 8. toukokuuta 1955) on intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Tezpurin hiippakuntaan 26. tammikuuta 1986 ja nimitettiin Tezpurin piispaksi 3. joulukuuta 2007. Piispaksi vihkiminen seurasi 2. maaliskuuta 2008. Pääkonsekraattorina toimi Pedro López Quintana, jota avustivat Thomas Menamparampil ja Robert Kerketta.
Arcángel Castillo Olivari
Arcángel Castillo Olivari (s. 1959 Mérida) on venezuelalainen säveltäjä. Hän opiskeli Caracasissa sävellystä ja orkesterinjohtoa Alfredo Rugelesin johdolla ja sai siellä musiikin kandidaatin arvon sävellyksessä. Tämän jälkeen hän pääsi Fulbright-stipendillä Cincinnatin yliopiston College-Conservatory of Musiciin, jossa hänelle opettivat sävellystä Joel Hoffman ja Ricardo Zohn-Muldoon sekä tietokonemusiikkia Mara Helmuth. Siellä hän sai sävellyksessä musiikin maisterin arvon (1996) ja tohtorin (Doctor of Musical Arts) arvon (2006).
Castillo Olivari on toiminut myös kapellimestarina ja kuoronjohtajana; hän johti muun muassa Méridan osavaltionsinfoniaorkesteria ja Venezuelan kansallista nuoriso-orkesteria (molempia 1992–1994). Hän oli vuosina 1990–1992 Venezuelan kansalliskirjaston audiovisuaalisen arkiston johtaja. Hän asuu nykyisin sekä Venezuelassa että Yhdysvalloissa, jossa hän on tehnyt opetustyötä.
Dm8
Dm8 eli ns. Porkkana oli Valtionrautateiden käytössä ollut, Valmetin vuosina 1964–1965 valmistama junayksikkö. Junia kutsuttiin Dm9-sarjan ohella myös kiitojuniksi.
Historia
Valtionrautatiet alkoi 1950-luvulla modernisoida junakalustoaan, joka siihen aikaan koostui yksinomaan höyryvetureista ja puuvaunuista sekä joistain moottorivaunuista. Vuosina 1961–1962 Valtionrautatiet tilasi Valmetilta 12 kappaletta uusia kiitojunia. Ne valmistuivat vuosina 1964–1965. Yksikön moottorivaunuille annettiin tyyppimerkintä Dm8 ja numerot 5001–5024. Välivaunut saivat tyyppimerkinnän CEikv.
Junat sijoitettiin aluksi Helsinkiin. Sieltä ne ajoivat kiitojunavuoroja Tampereelle, Vaasaan, Ouluun, Jyväskylään, Kuopioon, Savonlinnaan ja Joensuuhun. Vuodesta 1972 kiitojunat korvattiin sähköistysten myötä vähitellen veturijunilla, ja vuodesta 1973 alkaen Dm8-junat toimivat samoissa tehtävissä Dm9-junien kanssa hoitaen kaupunkien välistä liikennettä väleillä Helsinki–Turku, Turku–Jyväskylä, Helsinki–Pori, Helsinki–Vaasa ja Helsinki–Savonlinna.
Tekniikka
Dm8 koostui kolmesta vaunusta. Päissä olivat moottorivaunut ja keskellä välivaunu. Molemmissa moottorivaunuissa oli ohjaamot. Välivaunuissa oli muun muassa keittiö. Kolmen vaunun yksiköitä saatettiin tarvittaessa kytkeä yhteen useampia, jolloin oli mahdollista saada jopa yhdeksänvaunuinen juna. Yhteisajo oli mahdollista myös Dm9-sarjan junien kanssa. Mitään teknistä estettä neljän tai useamman junan yhdistämiseen ei ollut, mutta yli kolmen yhdistelmää ei käytetty, koska näin varmistettiin sähkön siirto koko junaan. Mitä enemmän liitoksia sitä suurempi riski linjan katkeamiselle.
Dm8 oli kiihtyvyydeltään ja kulkuominaisuuksiltaan huomattavasti parempi kuin aikaisemmat Dm4- ja Hr11-vetoiset kiitojunat. Hyvän kiihtyvyyden sekä 140 km/h nopeuden ansiosta junien aikatauluja voitiin nopeuttaa. Yhdessä moottorivaunussa oli yksi Bredan 505 hevosvoiman dieselmoottori, joten yhden yksikön kokonaisteho oli 1 010 hevosvoimaa. Moottorit oli sijoitettu vaunun alustaan lattian alle. Junissa oli Self-Changing Gearsin kolmivaihteinen sähköisesti ohjattu planeettavaihteisto.
Hylkäys
pienoiskuva|Dm8 Hyvinkään konepajalla vuonna 2005. Dm8-sarjan junat poistettiin käytöstä 1980-luvulla. Viimeiset junat hylättiin vuonna 1987. Yksi kolmen vaunun yksikkö (5003–5004) kunnostettiin Rautatiemuseota varten ja säilöttiin Kaipiaisten veturitalliin, mutta sisään pääsi ilkivallantekijöitä ja lopulta tallin katto romahti junayksikön päälle. Junayksikkö tuotiin Hyvinkään konepajalle, jossa lojuessaan se pääsi niin huonoon kuntoon, että se lopulta päätettiin romuttaa marraskuussa 2007.
Kirjosiipikutoja
Levinneisyys
Kirjosiipikutojaa tavataan Angolassa, Kongon demokraattisessa tasavallassa ja Sambiassa. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sãotoménkutoja
Sãotoménkutoja (Ploceus sanctithomae) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Sãotoménkutojaa tavataan kotoperäisenä São Tomé ja Príncipessä. Lajia on kuvattu yleiseksi tai paikallisesti runsaslukuiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Jama
Jama tai JAMA voi tarkoittaa seuraavia:
Etelä-Tanskan alue
thumb|right|300px|Etelä-Tanskan alueen kunnat.
Etelä-Tanskan alue luotiin 1. tammikuuta 2007 osana Tanskan kuntauudistusta. Alue muodostettiin yhdistämällä Fynin amt, Riben amt ja Etelä-Jyllannin amt sekä osa Vejlen amtista.
Aluevaltuusto
Tanskassa on viisi aluevaltuustoa, joista jokaiseen kuuluu 41 jäsentä. Jäsenet valitaan neljän vuoden välein kunnallisvaalien yhteydessä.
Murtomaa
Murtomaa voi tarkoittaa seuraavia:
Åsa Regnér
Åsa Charlotte Regnér (syntyjään Pettersson; s. 26. elokuuta 1964 Malmivaaran seurakunta) on ruotsalainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi vuosina 2014–18 Ruotsin lapsi- ja vanhusasiaministerinä sekä tasa-arvoministerinä. Vuodesta 2018 lähtien hän on toiminut Yhdistyneiden kansakuntien tasa-arvojärjestö UN Womenin apulaispääjohtajana.
Regnér on opiskellut valtio-oppia, sosiologiaa ja saksalaista kirjallisuutta Friedrich Alexanderin yliopistossa vuosina 1984–85 ja suorittanut filosofian kandidaatintutkinnon Tukholman yliopistossa vuonna 1991 sekä demokratiakehityksen maisterintutkinnon Uppsalan yliopistossa vuonna 2011.
Yksityiselämä
Regnér on kasvanut Linköpingissä ja Motalassa. Hänellä on kaksi aikuista lasta.
Tromssan yliopisto
Tromssan yliopisto Norjan Tromssassa on maailman pohjoisin yliopisto. Se aloitti toimintansa vuonna 1968. Kuningas Olavi V vihki sen virallisesti vuonna 1972.
Yliopiston yhteydessä toimii Amundsenkeskus, jonka virallinen nimi on Roald Amundsenin arktisen tutkimuksen keskus. Se on monitieteinen arktisten alueiden tutkijoita yhdistävä ja tutkimusta edistävä organisaatio, joka työllistää noin sata henkeä. Keskus perustettiin vuonna 1989, ja se on nimetty tutkimusmatkailija Roald Amundsenin kunniaksi.
Yliopisto on vuonna 2009 yhdistetty Tromssan korkeakouluun.
Aiheesta muualla
thumbnail|800px|center|Maisemakuva yliopiston Breivika-kampuksesta
Timo Turunen (jääkiekkoilija, 1959)
Timo Turunen (s. 1. maaliskuuta 1959 Joensuu) on suomalainen uransa päättänyt jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja. Turunen on Joensuun Kiekkopoikien kasvatti ja pelasi seurassa yhden ottelun I divisioonassa kaudella 1975–1976. Kaudelle 1980–1981 Turunen siirtyi vakituisesti pelaamaan aikuisten sarjoihin liittyessään Savonlinnan Pallokerhon joukkueeseen. Savonlinnassa Turunen pelasi yhden kauden ennen siirtymistään Kouvolaan. Kouvolan KooKoossa Turunen pelasi I divisioonaa kuusi kautta ja oli nostamassa seuraa SM-liigaan kaudelle 1987–1988. Turunen jatkoi KooKoon riveissä SM-liigassa kolme kautta ja joukkueen pudottua takaisin I-divisioonaan Turunen siirtyi sitten II divisioonan Kotkan Titaanien riveihin kaudelle 1990–1991. Kotkassa Turunen pelasi kaksi kautta ennen lopettamistaan.
Kungsholmen (täsmennyssivu)
Kungsholmen voi tarkoittaa seuraavia paikkoja:
Alberto Zaccheroni
Alberto Zaccheroni (s. 1. huhtikuuta 1953 Meldola, Emilia-Romagnan alue, Italia) on italialainen jalkapallovalmentaja. Hän on tullut tunnetuksi 3-4-3 taktiikastaan.
Ura
Zaccheronin oma pelaajaura jäi varsin vaatimattomaksi ja hän siirtyi valmennuspuolelle jo kolmikymppisenä. Hän valmensi 1980- ja -90 -luvuilla pieniä italialaisseuroja, kunnes teki läpimurtonsa Udinese Calcion peräsimessä luotsaten seuran Serie A:ssa upeasti kolmanneksi kaudella 1997/98. Menestys poiki Zaccheronille pestin AC Milanin päävalmentajana ja mukana seurasivat mm. Thomas Helveg ja Oliver Bierhoff. Debyyttikausi sujuikin hyvin ja Milan juhli keväällä 1999 mestaruutta. Seuraava kausi sujui kuitenkin kehnosti, eikä Milan missään vaiheessa päässyt mukaan mestaruuskamppailuun sijoittuen Seriessä lopulta kolmanneksi. Seuraava kausi sujui vieläkin kehnommin ja Zaccheroni sai lopulta keväällä 2001 potkut tehtävistään.
Zaccheroni palasi valmennustehtäviin syksyllä 2001, kun SS Lazio palkkasi hänet eronneen Dino Zoffin seuraajaksi. Hän johdatti Lazion nousuun ja lopulta Seriessä kuudenneksi. Menestys ei kuitenkaan tyydyttänyt seurajohtoa, sillä pelillisesti Lazio ei onnistunut tavoitteiden mukaisesti. Kauden jälkeen Zaccheroni sai potkut tehtävistään.
2003 hän palasi valmennustehtäviin FC Internazionale Milanon palkattua hänet Héctor Cúperin seuraajaksi. Zaccheroni nosti Interin Seriessä neljänneksi, mutta tulos ei tyydyttänyt seurajohtoa ja hän sai jälleen potkut kauden jälkeen. Inter-potkujensa jälkeen Zaccheroni oli kaksi kautta poissa valmennustehtävistä, kunnes palasi syyskuussa 2006 tositoimiin Torino FC:n päävalmentajana. Pesti sujui kuitenkin kehnosti ja kuuden ottelun tappioputki koitui Zaccheronin kohtaloksi ja hän sai potkut helmikuussa 2007.
Lokakuussa 2009 Zaccheroni yhdistettiin Puolan ja Ruotsin maajoukkuevalmentajan tehtäviin. Zaccheroni palasi valmentajan tehtäviin tammikuun lopulla 2010, kun hänet palkattiin Juventuksen uudeksi valmentajaksi Ciro Ferraran saatua potkut. Zaccheronin sopimus kattaa loppukauden. Zaccheroni ei saanut Juventuksen peliesityksiä paranemaan, vaan seura putosi Serie A:ssa seitsemänneksi. Yhteistyö ei jatkunut kauden jälkeen.
Elokuun lopussa 2010 Zaccheroni palkattiin ensimmäisenä italialaisena Japanin maajoukkueen päävalmentajaksi. Hänen debyyttiturnauksensa Japanin peräsimessä oli tammikuussa 2011 pelattu Aasian mestaruusturnaus. Japanin peli lähti takellellen liikkeelle, kun Jordania venyi avausottelussa 1–1 tasapeliin. Japani kuitenkin ryhdistäytyi, voitti lohkonsa ja eteni loppuotteluun pudottamalla isäntämaa Qatarin ja kovan Etelä-Korean pudotuspeleissä. Loppuottelussa Zaccheronin suojatit kohtasivat Australian. Tiukka finaali ratkesi lopulta jatkoajalla Tadanari Leen maaliin, jonka myötä Zaccheronin Japani voitti historiansa neljännen Aasian mestaruuden.