cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Verkkosidos
pienoiskuva| [[Luonnonkumin vulkanointi on esimerkki verkkoutumisreaktiosta. Siniset ja vihreät polyisopreenit on liitetty yhteen rikeistä rikkisilloin. Rikkisillat ovat tässä tapauksessa verkkosidoksia. ]] Verkko-, silta- tai ristisidoksilla (eng. crosslink) tarkoitetaan yleensä kovalenttisia sidoksia, jotka yhdistävät useita makromolekyylejä yhteen. Näitä sidoksia aikaansaavia reaktioita kutsutaan ristisitomis-, silloitus-, tai verkkoutusreaktioiksi. Yhteen liittyneet makromolekyylit ovat yleensä verkkoutumisreaktiosta erillisen polymerisaation ensin läpikäyneitä polymeerejä.
Mika Kallio
Kaudet 2009–2010
Kallio siirtyi kaudeksi 2009 MotoGP-luokkaan tehtyään lokakuussa 2008 sopimuksen Ducatin satelliittitallin Pramac Racingin kanssa. Samassa tallissa Kallion kanssa ajoi Niccolò Canepa. Kahdessa ensimmäisessä MotoGP-kilpailussaan Qatarissa ja Japanissa Kallio oli kahdeksas. Yhdysvaltain Laguna Secassa ajetun kilpailun Kallio joutui jättämään väliin edellisessä Hollannin osakilpailussa tulleen sormivamman takia.
Verkkosidos
Verkkosidokset voivat olla myös ei kovalenttisia ja IUPAC:n määritelmän mukaan verkkosidos on
Synteettinen polymeerikemia
pienoiskuva|Epoksiliiman rakenne. Punainen [[dietyleenitriamiini on verkkosidoksin liittänyt polymeerejä yhteen.]] Verkkosidoksia käytetään muun muassa kumien, muiden elastomeerien, polyakryyliamidin, epoksiliimojen ja -muovien muodostamiseen.
Mika Kallio
Kaudet 2009–2010
Ennen Tšekin osakilpailua Kallion ilmoitettiin korvaavan kolmen kilpailun ajan Ducatin tehdastallissa ajavaa Casey Stoneria, joka kärsii terveysongelmista. Ducatilla Kallio sijoittui yhdeksänneksi ja kahdeksanneksi ja keskeytti yhden osakilpailun.
Kallion paras aika-ajosijoitus kauden aikana oli Australian osakilpailun yhdeksäs sija ja paras kilpailusijoitus San Marinon GP:n seitsemäs sija. Kauden kokonaiskilpailussa hän sijoittui viidenneksitoista ja hänet valittiin MotoGP-sarjan vuoden tulokkaaksi.
Verkkosidos
Biologia
Verkkoutumisreaktiot ovat luonnollinen osa ihon, hiusten ja rustokudoksen muodostumista. Näissä yleisiä sidostyyppejä ovat disulfidisidos ja isopeptidisidos.
Verkkoutumisreaktiot saattavat myös osallistua valtimonkovettumataudin kehittymiseen kehittyneiden glykaation lopputuotteiden kautta, jotka aiheuttavat suonten kollageenin verkkoutumista ja siten verisuoniston haitallista jäykistymistä.
Mika Kallio
Kaudet 2009–2010
Kaudella 2010 Kallio sijoittui aika-ajoissa parhaimmillaan yhdenneksitoista ja kilpailuissa hän sijoittui kahdesti kymmenen parhaan joukkoon ja parhaimmillaan seitsemänneksi.
Verkkosidos
Biologia
Proteiinien vuorovaikutusta tai keskinäistä etäisyyttä esimerkiksi solussa voidaan tutkia käyttämällä verkkoutumisreaktioita aikaan saavia aineita. Proteiinien yhteenliittäminen voi saada aikaan näkyvän solun toimintahäiriön ja sitten eri menetelmin voidaan koittaa löytää verkkoutuvien proteiinien sijaintia solussa. 1999 kehitetty in vitro käyttöön soveltuva PICUP-menetelmä ja in vivo käyttöön sopiva 2005 kehitetty valoreaktiivisia aminohappojohdannaisia käyttävä menetelmä ovat esimerkkejä verkkoutumisreaktioita käyttävistä proteiinien välisen vuorovaikutuksen tutkimusmenetelmistä.
Verkkosidoksia saa aikaan esimerkiksi lihateollisuuden käyttämä transglutaminaasi entsyymi, jota voidaan myös käyttää kovettamaan juustoja verkkosilloittamalla juuston kaseiiniproteiineja.
Mika Kallio
Kaudet 2011–2014
Kaudeksi 2011 Kallio siirtyi Moto2-luokkaan Marc VDS -talliin. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui kuudessa osakilpailussa ja kolmen parhaan joukkoon kerran. Kauden viimeisessä osakilpailussa Valenciassa hän sijoittui aika-ajossa kolmanneksi ja kilpailussa toiseksi.
Kaudella 2012 Kallio sijoittui kymmenen parhaan joukkoon 13 kertaa ja kolmen parhaan joukkoon kerran.
Ensimmäisen osakilpailuvoittonsa Moto2-luokassa Kallio saavutti Brnossa 25. elokuuta 2013. Kaudella 2014 hän ajoi voittoon Jerezissä 4. toukokuuta, Le Mansissa 18. toukokuuta ja Indianapolisissa 10. elokuuta. Kauden lopputuloksissa hän sijoittui toiseksi tallikaverinsa Esteve Rabatin jälkeen.
Yksityiselämä
Vuodesta 2005 Kallio on asunut Monacossa, mutta hänellä on talo myös Valkeakoskella. Hänellä on vuonna 2007 syntynyt lapsi. Kallio kihlautui toukokuussa 2016 Inka Isotalon kanssa, heille syntyi marraskuussa 2016 tyttölapsi ja kesäkuussa 2022 he ilmoittivat eronneensa.
Markus Steinhöfer
thumb|200px|Markus Steinhöfer
DSC Weißenburgin kasvatti siirtyi FC Bayern Müncheniin vuonna 2002 1. FC Nürnbergistä. Steinhöfer pelasi lähinnä Bayernin reservijoukkueessa ennen siirtymistään Itävallan Bundesliigan FC Red Bull Salzburgiin kesällä 2006.
Steinhöfer on pelannut Saksan paidassa 20 nuorten maaottelua.
Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa
Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa on John Badhamin vuonna 1977 ohjaama vahvasti diskomusiikin ympärille rakentuva yhdysvaltalainen draamaelokuva, jonka miespääosaa esitti vielä tuolloin varsin tuntematon televisionäyttelijä John Travolta. Saturday Night Fever oli Travoltan ensimmäinen päärooli ja ylipäätään vasta kolmas teatterilevitykseen päässyt elokuva.
Elokuva sai yhden Oscar-ehdokkuuden, joka meni odotusten mukaisesti nuorelle Travoltalle pääroolista. Itse palkinnon voitti kuitenkin Richard Dreyfuss elokuvasta Rakkaus ei sula sateessa (The Goodbye Girl).
Travoltan vastanäyttelijänä elokuvassa esiintyi tuolloin 32-vuotias Karen Lynn Gorney. Travolta esitti elokuvan tanssikohtaukset itse.
Elokuva valittiin vuonna 2010 Yhdys­valtojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteetti­sesti, historialli­sesti tai kulttuuri­sesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Elokuvan vaikutuksia
Saturday Night Fever on antanut vaikutteita ja ideoita musiikkivideoihin kuten Madonnan ”Hung Up” ja N-Trancen ”Stayin’ Alive”, joka myös kappaleena pohjautuu elokuvan samannimiseen tunnuskappaleeseen, jonka esitti Bee Gees. Tom Novyn ”Your Body” -videoon on mukailtu elokuvan kohtauksia, lavastuksia ja koreografioita. Myöhempiä elokuvia Fame (1980) ja Flashdance (1983) on usein verrattu Lauantai-illan huumaan.
Musiikkiaiheisen Glee-nuortensarjan kolmannen tuotantokauden jakso ”Saturday Night Glee-ver” vuodelta 2012 on omistettu Saturday Night Feverin musiikille.
Juoni
Tony Manero (Travolta) on kouluttamaton teini Brooklynin kaduilta. Hänen viikkojensa kohokohta on lauantai-ilta, jolloin nuoriso kokoontuu paikalliseen diskoon, jossa Tony on tanssilattian kiistaton kuningas. Diskossa Tony tapaa tytön nimeltä Stephanie (Gorney), ja he sopivat osallistuvansa parina tanssikilpailuun. Stephanie ei kuitenkaan lankea Tonyn iskuyrityksiin, vaan hänellä on mielessään suuremmat tavoitteet: Stephanie nimittäin aikoo muuttaa Brooklynistä joen toiselle puolen Manhattanille. Vähitellen myös Tonyn silmät avautuvat huomaamaan, että elämässä voisi olla jotain muutakin kuin vain lauantai-illan huumaa diskon parketilla, joten hän ja Stephanie päättävät auttaa toisiaan tavoitteessa aloittaa elämä Manhattanilla puhtaalta pöydältä.
Opaali
thumb|Palo-opaali Opaali on amorfinen piimineraali, joka sisältää paljon kidevettä. Opaali koostuu mikroskooppisen pienistä piioksidipalloista, jotka ovat järjestäytyneet säännöllisesti. Tämä järjestäytyminen saa aikaan valon diffraktiota, mikä aiheuttaa opaalille tyypillisen kirjavan värileikin. Rusehtavat, vihertävät ja mustat opaalit sisältävät epäpuhtauksina erilaisia luonnollisia pigmenttejä. Tällaisia pigmenttejä ovat esimerkiksi garnieriitti (vihreä), rautahydroksidit (ruskea), ja mangaaninodulit (musta). Meniliitti on opaalin harmaa tai ruskea muunnos, ja se on saanut nimensä Ménilmontantin mukaan.
Opaalia esiintyy kompakteina, läpikuultavina, lasimaisina massoina. Se voi esiintyä juonina ja lasimaisina aggregaatteina. Opaalia muodostuu kuumissa lähteissä ja geysireissä sekä merivedestä tiivistymällä. Opaali on ensimmäinen merivedestä tiivistyvä SiO2-faasi, mutta se on hyvin epävakaa, ja muuttuu helposti kristobaliitiksi ja tridymiitiksi. Opaali on myös tärkeä komponentti esimerkiksi erilaisten piilevien ja sienieläinten kuorissa.
Erilaisia opaaliperäisiä sedimenttejä, kuten opokaa (piisavi) ja diatomiittia käytetään esimerkiksi keramiikan valmistuksessa, sekä erilaisina suodattimina, hionta-aineina ja korkeita lämpötiloja kestävinä materiaaleina kemianteollisuudessa ja öljyteollisuudessa. Jalokiviopaaleja käytetään korukivinä. Eräs tärkeä jalokiviopaalien esiintymä on Keski-Australiassa sijaitseva Coober Pedy. Maapallon lisäksi opaaleja on löydetty myös Marsista.
Herbert Hoover
Herbert Clark Hoover oli yhdysvaltalainen poliitikko, joka edusti Yhdysvaltain republikaanista puoluetta. Hoover oli Yhdysvaltain 31. presidentti (1929–1933).
Roman Kukumberg
Roman Kukumberg (s. 8. huhtikuuta 1980 Bratislava) on slovakialainen jääkiekkoilija, joka edustaa Tšekin Extraligassa pelaavaa HK Hradec Kralovea, jota hän on edustanut vuodesta 2014. 184 senttimetriä pitkä ja 86 kilogrammaa painava Kukumberg laukoo oikealta ja hänen pelipaikkansa on keskushyökkääjä tai oikea laita. Kukumberg on Toronto Maple Leafsin 113. NHL-varaus vuodelta 2004. Hän ei ole kuitenkaan ikinä pelannut NHL:ssä.
Herbert Hoover
Alkuvaiheet
Hoover oli kotoisin Iowasta ja ensimmäinen Mississippin länsipuolella syntynyt presidentti. Hänen isänsä Jesse Hoover oli seppä ja maanviljelystuotteiden kauppias, taustaltaan saksalais-sveitsiläinen, ja äitinsä Hulda Randall Minthorn englantilais-irlantilainen. Molemmat vanhemmat olivat kveekareita.
Roman Kukumberg
Kukumberg aloitti uransa HK Nitrassa kotimaassaan. Sen jälkeen hän edusti niin ikään kotimaansa HK Dukla Trenčíniä vuodet 2000–2004, ennen kuin siirtyi Venäjälle, jossa hän edusti HK Neftehimik Nižnekamskia, HK Lada Toljattia, Ak Bars Kazania ja Traktor Tšeljabinskiä RSL:ssä ja myöhemmin KHL:ksi muuttuneessa liigassa vuoteen 2011 asti, jolloin Kukumberg siirtyi takaisin kotimaahansa, HC Slovan Bratislavaan, joka sekin tosin pelasi KHL:ssä. Kukumberg edusti Slovania vuoteen 2014 asti, jolloin hän siirtyi Tšekin Extraligan HK Hradec Kraloveen.
Herbert Hoover
Alkuvaiheet
Hoover valmistui Stanfordin yliopistosta vuonna 1895 geologiksi. Hän työskenteli aluksi brittiläisen Bewick, Moreing & Co. kultakaivoksilla länsi-Australiassa. Hän meni naimisiin yliopistossa tapaamansa Lou Henryn kanssa 1899 ja sai siirron Kiinaan yhtiön tehtävissä. Hooverit jäivät loukkuun piiritettyyn Tianjiniin boksarikapinan aikana.
Hoover pääsi myöhemmin yhtiön osakkaaksi, hän välitti kiinalaista työvoimaa Etelä-Afrikan kaivoksiin ja perusti Zinc Corporationin kaivamaan sinkkiä Broken Hillistä. Vuonna 1908 hän ryhtyi itsenäiseksi konsultiksi ja rikastui Burman kaivostoiminnalla.
Roman Kukumberg
Kukumberg on pelannut myös Slovakian jääkiekkomaajoukkueessa. Hän on pelannut kaksissa MM-kilpailuissa, joissa Kukumberg on tehnyt 14 ottelussa tehot 0+8=8.
Herbert Hoover
Alkuvaiheet
Hoover tunnettiin humanistina, joka ensimmäisen maailmansodan aikana ja jälkeen tuki merkittävästi Euroopan elintarvikehuoltoa ja avusti Neuvosto-Venäjää sisällissodan jälkeen. Vielä 1928 Hoover julisti köyhyyden lopettamisen olevan lähempänä kuin koskaan.
Hoover perusti Hoover-instituutin Stanfordin yliopiston yhteyteen vuonna 1919.
Politiikkaan
Politiikkaan Hoover lähti osallistumalla kotiosavaltiossaan Kaliforniassa republikaanien esivaaliin Yhdysvaltain presidentiksi. Jäätyään ilman menestystä hän tuki Warren G. Hardingia, joka palkitsi hänet voitettuaan kauppaministerin asemalla.
Kun Calvin Coolidge ilmoitti ettei pyrkisi toisella kaudelle, Hooverista tuli republikaanien pääehdokas. Hänen vastaehdokkaana oli demokraattien Alfred E. Smith.
Hooverin maine hiipui vuonna 1929 alkaneeseen suureen lamaan, jonka seurausten lievittämiseen hän ei talouspoliittisen linjansa vuoksi aluksi lähtenyt. Hoover vetosi säilyttämään työpaikat ja kannusti vapaaehtoisten avustusjärjestöjen toimintaa. Kodittomat alkoivat kutsua slummejaan ”Hoovervilleiksi”. Työttömyys nousi 25 prosenttiin vuonna 1933, eikä maassa ollut minkäänlaista sosiaaliturvaa. Konkurssiin menneiden pankkien tallettajat menettivät kaikki säästönsä.
Työttömyyden vuoksi vuodesta 1929 lähtien puoli miljoonaa meksikolaista siirtolaista pakotettiin palaamaan kotimaahansa. Kun talous ei näyttänyt kohenemisen merkkejä, Hoover poikkesi muun muassa valtiovarainministeri Andrew Mellonin linjasta, jonka mukaan valtio ei voinut tehdä mitään tilanteen helpottamiseksi. Vuonna 1930 hän allekirjoitti Smoot-Hawley Tariff Actin, joka nosti merkittävästi tulleja oman maan teollisuuden suojelemiseksi, ja kannatti 1932 aloittaneen Reconstruction Finance Corporationin perustamista, johon sisältyi julkisia rakennushankkeita. Laman alkuvuosina Hoover ei kannattanut valtion väliintuloa ja laajaa elvytystä julkisilla projekteilla, mutta Hoover lopulta taipui painostukseen. Päätöksen seurauksena alettiin rakentamaan merkittävää patoa Coloradojokeen.
Tullien vuoksi maailmankauppa romahti muidenkin maiden nostaessa vastaavasti Yhdysvaltojen tuotteiden tulleja. Vuonna 1931 Hoover julisti vuoden tauon Yhdysvaltain sotalainojen takaisinmaksulle ja Saksan sotakorvauksissa Ranskalle. Veroleikkauksista ja lamasta johtunut valtion tulojen vähenemisen vuoksi Revenue Act of 1932 palautti verot lähes ennalleen ja asetti uusia veroja yrityksille ja kiinteistöille.
Vuonna 1932 Hoover määräsi kenraali Douglas MacArthurin häätämään Washingtoniin kokoontuneen sotaveteraanibonuksiaan odottaneen ns. bonusarmeijan (Bonus Army). MacArthurin voimankäyttö ylitti huomattavasti Hooverin hyväksymät mittasuhteet, ja ennen humaanin ihmisystävän maineessa ollut presidentti menetti maineensa.
Vuoden 1932 presidentinvaaleissa Hoover syytti lamasta tapahtumia ulkomailla ja väitti Franklin Delano Rooseveltin valinnan vain vaikeuttavan tilannetta. Kansa oli kuitenkin toista mieltä, ja New Deal -politiikkaa kampanjoinut Roosevelt voitti 472:lla valitsijamiehellä Hooverin 59:ää vastaan.
Presidenttikautensa jälkeen Hoover oli republikaanien konservatiivisimman siiven puolella ja tuomitsi Rooseveltin New Deal -politiikan sekä vastusti ankarasti aktiivista politiikkaa kansallissosialismia, fasismia ja Japanin imperialismia vastaan. Hän myös lahjoitti suuria summia rahaa Suomelle talvisodan aikana ja oli Finnish Relief Fund -avustusjärjestön perustaja. Toiseen maailmansotaan liittymistä hän vastusti Pearl Harborin hyökkäykseen saakka. Vannoutuneena antikommunistina Hoover kuitenkin vastusti myös Korean ja Vietnamin sotiin lähtemistä.
Hooverille myönnettiin vuonna 1938 kunniatohtorin arvonimi Helsingin yliopistosta. Kunniatohtorin arvomerkkinä hänelle annettu miekka on esitteillä Hoover-instituutin tornin ala-aulassa.
Hoover kuoli 90-vuotiaana lokakuussa 1964. Hoover oli vuoteen 2012 asti kaikkien aikojen pisimpään eläkkeellä ollut Yhdysvaltain presidentti: hän eli vielä 31 vuotta virkakautensa jälkeen. Vuonna 2012 Jimmy Carter vei häneltä tämän ennätyksen.
Luettelo Rytmihäiriön kappaleista
Tämä on luettelo Rytmihäiriön tekemistä kappaleista aakkosjärjestyksessä. Listassa on kaikkiaan 98 kappaletta.
Bradbury
Bradbury tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Happo
thumb|right|250px|[[Rikkihappo on yksi tunnetuimmista hapoista.]] Happo on kemiassa aine, joka luovuttaa positiivisia vetyioneja tai joka vastaanottaa elektroniparin. Arkikielessä hapolla tarkoitetaan Brønsted–Lowry-happoa.
Määritelmät
Hapon määritelmiä on useita, koska happo-emäsparin määrittelyä on laajennettu sen mukaan, kun kemian tietous on lisääntynyt.
Alun perin hapoilla tarkoitettiin aineita, jotka maistuvat happamalta. Niillä todettiin jo varhain olevan muitakin yhteisiä ominaisuuksia: Ne syövyttävät useita metalleja ja muuttavat eräiden väriaineiden, indikaattorien värin, mutta menettävät nämä ominaisuutensa reagoidessaan vesiliuoksissa liukkailta tuntuvien aineiden, emästen kanssa. Vuonna 1663 Boyle määrittelikin hapon aineeksi, joka maistuu happamalta ja muuttaa lakmuksen punaiseksi.
Antoine Laurent Lavoisier väitti 1700-luvulla kaikkien happojen sisältävän yhteisenä ainesosanaan happea, joka sai sen mukaan nimensäkin (oxygenium, hapon muodostaja). Myöhemmin Davy kuitenkin osoitti, että suolahappo ei sisältänyt happea, mutta pian osoittautui, että kaikki hapot sisältävät vetyä.
Arrheniuksen happo
Arrheniuksen vuonna 1881 esittämä happo-emästeoria perustuu elektrolyyttien dissosiaatioon eli niiden jakautumiseen liuoksissa ioneiksi. Teorian mukaan happo on aine, joka tuottaa vesiliuokseen vetyioneja H+ (käytännössä oksoniumioneja H3O+), ja emäs on aine, joka tuottaa vesiliuokseen OH−-ioneja. Niinpä esimerkiksi suolahappo jakautuu vedessä vety- (H+) ja kloridi-ioneiksi (Cl−), rikkihappo taas vety- ja sulfaatti-ioneiksi (SO42−).
Brønsted–Lowryn happo
thumb|400px|right|[[Etikkahappo|Etikkahapon protolyysireaktion reaktioyhtälö.]] Nykyisin yleisesti käytetyn Brønsted–Lowryn teorian mukaan happo on yhdiste, joka pystyy luovuttamaan protonin eli vetyionin H+, ja emäs on vastaavasti yhdiste, joka pystyy vastaanottamaan vetyionin. Brønsted–Lowry-happoon täytyy siten sisältyä vähintään yksi vetyatomi, ja Brønsted–Lowry-emäkseen täytyy sisältyä sellaisen elektronipari, johon protoni voi liittyä. Kyseinen elektronipari voi olla vapaa elektronipari tai π-sidoksen elektronipari. Yleisestä Brønsted–Lowry-haposta käytetään merkintää H-A, emäksestä :B. Vetyä sekä vapaita elektronipareja tai π-sidoksia sisältävät aineet kuten H2O ja CH3OH voivat toimia reaktiosta riippuen happona tai emäksenä.
Pienen kokonsa ja varauksensa vuoksi protoni ei voi kuitenkaan esiintyä liuoksissa vapaana, minkä vuoksi happo voi luovuttaa protonin vain, jos läsnä on aine, joka voi ottaa sen vastaan, siis emäs. Vesiliuoksessa hapon luovuttama protoni sitoutuu vesimolekyyliin muodostaen oksoniumionin H3O+. Tällöin vesi toimii siis emäksenä. Oksoniumioni on voimakas happo, ja se tekee liuoksen happamaksi. Brønsted–Lowryn teorian mukaisia happo-emäsreaktioita tapahtuu kuitenkin myös muissa kuin vesiliuoksissa ja silloinkin syntyy ioneja ja näistä edelleen ioniyhdisteitä eli suoloja.
Brønsted–Lowryn teorian mukaan happotähde eli se ioni, joka haposta jää jäljelle sen luovuttaessa protonin, on aina emäs, koska se voi ottaa protonin takaisin. Happo A ja sitä vastaava emäs A− muodostavat toisiaan vastaavan happo-emäsparin. Vahvojen happojen happotähteet ovat kuitenkin emäksinä niin heikkoina, ettei niitä tavallisesti sanota emäksiksi.
Dissosiaatio
Hapot voidaan jakaa dissosoituneen eli hajonneen hapon osuuden mukaan heikoiksi ja vahvoiksi hapoiksi. Vahvat hapot hajoavat (protolysoituvat) lähes kokonaan, heikot vain osittain, ja määritelmä ei riipu liuoksen väkevyydestä. Jos happovakio on suurempi kuin 1 niin kyseessä on vahva happo, muulloin heikko happo. Lisäksi rikkihappoa vahvempia happoja kutsutaan superhapoiksi.
Happovakio Ka kuvaa hapon vahvuutta vesiliuoksessa. Happovakion arvo reaktiossa HA + H2O A− + H3O+ voidaan laskea seuraavalla tavalla:
Vahvimmilla hapoilla happovakio on jopa 1015, kun taas heikoimmilla hapoilla happovakio on 10−60.
Yksiarvoiset eli monoproottiset hapot reagoivat kerran molekyyliä kohden, esimerkiksi suolahappo HCl hajoaa vain ioneiksi H+ ja Cl−. Moniarvoisten eli polyproottisten happojen vesiliuoksissa tapahtuu useampia eri protolyysireaktioita. Moniarvoisia happoja ovat esimerkiksi rikkihappo H2SO4 ja fosforihappo H3PO4, koska niiden molekyyleissä on useita vetyatomeja, jotka voivat irrota protoneina. Rikkihappo luovuttaa aluksi yhden protonin, jolloin syntyy vetysulfaatti-ioni (HSO4−), joka pystyy edelleen luovuttamaan protonin. Rikkihapon vesiliuoksessa tapahtuu siten kaksi eri protolyysireaktiota. Fosforihapossa on kolme vetyatomia, joten sen vesiliuoksessa tapahtuu kolme eri protolyysireaktiota. Moniarvoisten happojen eri konjugaattiemäksillä on eri emäksisyys; esimerkiksi rikkihapon ensimmäinen konjugaattiemäs vetysulfaatti on hyvin heikko, mutta toisen deprotonoinnin tulos sulfaatti SO42− taas on selvästi emäksinen. Tämä havaitaan esimerkiksi siten, että sulfaattisuolat ovat emäksisiä.
Rolls-Royce Wraith (2013)
Rolls-Royce Wraith on nelipaikkainen, ylellinen coupé, jota brittiläinen Rolls-Royce Motor Cars on valmistanut vuodesta 2013 lähtien.
Happo
Dissosiaatio
Vesi H2O voi Brønstedin teorian mukaan toimia sekä happona että emäksenä eli se on amfiproottinen (aik. amfoteerinen) aine eli amfolyytti. Myös moniarvoisten happojen ionit voivat toimia amfolyytteinä, esimerkiksi vetysulfaatti-ioni HSO4− pystyy sekä luovuttamaan että vastaanottamaan protonin.
Rolls-Royce Wraith (2013)
Wraith perustuu Rolls-Royce Ghost -malliin.
Happo
Dissosiaatio
Väkevät hapot syövyttävät orgaanista ainetta sekä metalleja. Happojen vesiliuokset maistuvat happamilta.
Jotkut hapot ovat hapettimia, esim. typpihappo HNO3, vaikka hapettimen ei tarvitse olla happo tai toisinpäin. Suolahappo on esimerkki haposta, joka ei ole hapetin. Varsinaisten ionisten pelkistimien kanssa hapot voivat kuitenkin pelkistyä ja muodostaa vetyä (H2), esim. natriumborohydridi reagoi happoliuoksessa vedyksi ja boorihapoksi.
Esimerkkejä hapoista
thumb|right|240px|[[Fluoriantimonihappo on vahvin tunnettu superhappo. Se on moninkertaisesti vahvempaa kuin rikkihappo.]] Esimerkkejä Arrhenius-hapoista ovat typpihappo, rikkihappo, vetykloridihappo eli suolahappo ja etikkahappo. Nämä yhdisteet ovat happoja sekä Arrheniuksen että Brønsted–Lowryn teorian mukaan. Paljon käytettyjä Lewis-happoja ovat sinkkikloridi ja alumiinikloridi.
Epäorgaanisista hapoista suurin osa kuuluu happihappojen ryhmään. Niissä jokin keskusatomina toimivan alkuaineen atomi on sitoutunut yhteen tai useampaan happiatomiin, joista ainakin osaan on lisäksi kiinnittynyt vetyatomi. On kuitenkin olemassa myös niin sanottuja vetyhappoja, joissa ei ole happea.
Orgaanisia happoja ovat etenkin karboksyylihapot. Ne ovat yleensä heikkoja happoja.
thumb|right|250px|[[Boorihappoa voidaan käyttää esimerkiksi hyönteismyrkkynä.]]
Happojen nimeäminen
Monet epäorgaaniset happihapot kuten rikkihappo, typpihappo ja fosforihappo ovat saaneet nimensä alkuaineesta, jota niissä esiintyy vedyn ja hapen lisäksi. Sama alkuaine voi kuitenkin muodostaa vedyn ja hapen kanssa useitakin happoja. Tällöin hapon suomenkielisessä nimessä käytetään happo-sanan sijasta sana hapoke sillä hapolla, jonka molekyylissä on yksi happiatomi vähemmän kuin varsinaisella hapolla ja joka useimmiten on samalla heikompi happo. Niinpä esimerkiksi rikkihappo on H2SO4 ja rikkihapoke H2SO3. Jos happoja, jotka eroavat toisistaan happiatomien lukumäärän perusteella, on enemmänkin, nimen alkuun lisätään eräissä tapauksissa vielä etuliite per- tai hypo-; niinpä on esimerkiksi:
Niiden anionien ja niiden muodostamien suolojen nimissä, jotka saadaan poistamalla haposta vetyionit, vastaa pääte -iitti sitä happoa, jonka nimessä on sana hapoke, ja -aatti sitä happoa, jonka nimessä on sana happo. Niinpä esimerkiksi sulfiitti-ioni on SO32− ja sulfaatti-ioni SO42−. Etuliitteitä hypo- ja per- käytetään myös anionien ja suolojen nimissä, esimerkiksi perkloraatti-ioni on ClO4−.
Permetriini
Permetriini (3-fenoksibentsyyli-3-(2,2-dikloorivinyyli)2,2-dimetyylisyklopropaanikarboksylaatti) on synteettinen pyretroideihin kuuluva kemikaali, jota käytetään tuholaismyrkyissä. Se toimii hermomyrkkynä hyönteisille ja sitä käytetään sekä hyönteisten tappamiseen että karkottamiseen. Se toimii hermosolujen solukalvoilla hidastaen natriumreaktiota. Nisäkkäät kestävät permetriiniä paljon paremmin kuin hyönteiset ja myrkytystapaturmat ovat harvinaisia. Kalat ovat aineille varsin herkkiä. Suomessa permetriiniä myydään lääkevalmisteina päätäiden ja syyhypunkin hoitoon nimillä Nix, Permethrin ja Perxine.
Permetriini tuli markkinoille 1990-luvun alussa, ja sitä pidettiin turvallisempana kuin sitä ennen käytettyjä organofosfaatteja. Se suojaa tehokkaasti malariaa levittäviltä hyttysiltä.
Myrkyllisyys
Permetriini sitoutuu natriumkanavaan tukkien sen ja siten hidastaen hermojärjestelmää. Aine vaikuttaa kääntäen verrannollisesti lämpötilaan, joten se vaikuttaa nopeammin kylmäverisiin eliöihin (hyönteiset, kalat, sammakot jne) kuin lämminverisiin (suurin osa nisäkkäistä ja linnut):
Espanjan perimyssota
Espanjan perimyssota (1701–1714) oli suuri eurooppalainen konflikti 1700-luvun alussa, joka syttyi kun viimeinen Habsburg-suvun Espanjan kuningas, heikko ja lapseton Kaarle II, kuoli vuonna 1700. Hän oli hallinnut suurta imperiumia, ja kysymys hänen seuraajastaan oli jo kauan vaivannut hallitsijoita ympäri Eurooppaa. Ongelma yritettiin ratkaista jakamalla imperiumi kelvollisten ehdokkaiden kesken Ranskan (Bourbon), Itävallan (Habsburg) ja Baijerin (Wittelsbach) hallitsijasuvuista, mutta yritykset lopulta epäonnistuivat, ja kuolinvuoteellaan Kaarle II järjesti koko Espanjan perinnön Filip V:lle, Anjoun herttualle, Ranskan kuninkaan Ludvig XIV:n toiseksi vanhimmalle pojanpojalle. Filipin hallitessa Espanjaa Ludvig XIV varmistaisi suurta hyötyä dynastialleen, mutta joidenkin valtiomiesten mielestä dominoiva Bourbonin suku olisi uhka Euroopan vakaudelle ja se vaarantaisi vallan tasapainon.
Ludvig XIV:llä oli hyvät perusteet hyväksyä pojanpoikansa Espanjan valtaistuimelle, mutta hän teki sittemmin joukon kiistanalaisia liikkeitä: hän lähetti joukkoja turvaamaan Espanjan Alankomaat (puskurivyöhyke Ranskan ja Alankomaiden tasavallan välissä); hän pyrki dominoimaan Espanjan kauppaa Amerikassa englantilaisten ja hollantilaisten kauppiaiden kustannuksella; ja hän kieltäytyi poistamasta Filipiä Ranskan kruununperimysjärjestyksestä, avaten siten mahdollisuuden sille, että yksi voimakas hallitsija saattaisi hallita sekä Ranskaa että Espanjaa tulevaisuudessa. Vastatakseen Ludvig XIV:n kasvavaan valta-asemaan Englanti, Alankomaiden tasavalta ja Itävalta – yhdessä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan liittolaistensa kanssa – muodostivat uudelleen Suurliiton ja tukivat keisari Leopold I:n vaadetta koko Espanjan perinnölle tämän pojalle arkkiherttua Kaarlelle. Tukemalla Habsburgin ehdokasta (joka tunnettiin kannattajiensa keskuudessa Espanjan Kaarle III:na), jokainen liittouman jäsen pyrki vähentämään Ranskan valtaa, varmistamaan omaa alueellista ja suvullista turvaansa, sekä palauttamaan ja parantamaan kauppamahdollisuuksia, joita he olivat nauttineet Kaarle II:n aikana. Venäjä, jonka odotettiin auttavan liittolaistaan Itävaltaa, soti toista suursotaa Ruotsia vastaan Itä-Euroopassa.
Englanti, Alankomaat ja Itävalta julistivat sodan virallisesti toukokuussa 1702. Vuoteen 1708 mennessä Marlboroughin herttua ja Savoijin prinssi Eugen olivat varmistaneet voiton Espanjan Alankomaissa ja Italiassa, ja olivat kukistaneet Ludvig XIV:n liittolaisen, Baijerin. Ranskaa kohtasi invaasio ja rappio, mutta Liiton yhtenäisyys rikkoutui ensin. Suurliiton koettua tappion Espanjassa ja sen miestappioiden kasaantuessa ja tavoitteiden erkaantuessa Tory-puolue pääsi valtaan Iso-Britanniassa vuonna 1710 ja päätti päättää sodan. Ranskalaiset ja brittiläiset ministerit valmistelivat perustan rauhankokoukselle ja vuonna 1712 Britannia päätti taisteluoperaatiot. Hollantilaiset, itävaltalaiset ja saksalaiset valtiot jatkoivat taistelua vahvistaakseen omaa neuvotteluvaltaansa, mutta marsalkka Villarsin kukistamana heidät painostettiin hyväksymään englantilais-ranskalaisen sovittelu. Utrechtin rauhan (1713) ja Rastattin rauhan (1714) ehtojen mukaisesti Espanjan imperiumi jaettiin suurvaltojen ja pienvaltojen kesken. Itävaltalaiset saivat haltuunsa suurimman osan Espanjan entisistä Euroopan alueista, mutta Anjoun herttua säilytti Espanjan niemimaan ja Espanjan Amerikan, joissa, luopuen ensin vaateestaan Ranskan perimiseksi, hän hallitsi kuningas Filip V:nä. Euroopan vallan tasapaino tyynnyteltiin.
Tausta
thumb|left|Eurooppa Espanjan perimyssodan alussa. 1690-luvun lopussa Espanjan kuninkaan Kaarle II:n heikkenevä terveys kärjisti ongelman hänen perijästään, ongelman joka oli pohjustanut suurelta osin Euroopan diplomatiaa jo muutaman vuosikymmenen ajan. 1600-luvun lopulla Espanja ei ollut enää hegemoninen valta Euroopassa, mutta Espanjan imperiumi – pohjimmiltaan laaja valtioliitto, joka kattoi koko maapallon, jota espanjalaiset kutsuivat ”monarkiaksi” – säilyi lannistumattomana. Espanjan lisäksi Kaarle II:n hallitsemiin muihin Euroopan alueisiin kuuluivat Baleaarit, Espanjan Alankomaat, Milano, Sisilia, Napoli, Sardinia, Finale ja Toscanan rannikolla sijaitseva Presidin osavaltio; merentakaisiin alueisiin kuuluivat Filippiinit, Espanjan Länsi-Intia, Florida, suuri osa Pohjois- ja Etelä-Amerikasta sekä muutama pohjoisafrikkalainen kaupunki. Imperiumi oli heikkenemään päin, mutta se oli silti suurin Euroopan merentakaisista imperiumeista, ja yhä aktiivinen ja vaikutusvaltainen niin Euroopassa kuin maailmallakin.
Vaatijat
thumb|170px|right|Louis XIV (1638–1715). [[Hyacinthe Rigaudin öljymaalaus noin vuodelta 1701. Espanjan perimyssota oli Ludvig XIV:n viimeinen.]] Toisin kuin Ranskassa, Espanjassa naisen oli mahdollista periä valtaistuin miespuolisen sukulinjan puuttuessa. Kaarle II:n jälkeen perimysjärjestyksessä olivat näin ollen hänen kaksi siskoaan: Maria Teresia, vanhempi, ja Margaret Teresia, nuorempi. Maria oli nainut Ludvig XIV:n vuonna 1660 ja heillä oli yhteinen poika Ludvig, Ranskan dauphin. Jos kyse olisi ollut perinnöllisestä oikeudesta, dauphini olisi ollut Espanjan monarkian kruununprinssi, mutta Maria oli luopunut vaateestaan vallanperimysjärjestyksessä puolen miljoonan kultarahan maksua vastaan. Hänen isänsä, Filip IV, toisti tämän testamentissaan ja luovutti Espanjan maa-alueet nuoremmalle tyttärelleen Margaretille. Ranskalaiset kuitenkin väittivät, että Marian perimyksestä luopuminen oli pätemätön, sillä hänelle luvattua maksua ei ollut koskaan maksettu. Lisäksi ei ollut selvää pystyisikö prinsessa luopumaan syntymättömien lastensa oikeuksista.
Leopold I nai Margaret Teresian vuonna 1666. Margaret kuoli vuonna 1673 ja jätti jälkeensä yhden perillisen, Maria Antonian, joka vuonna 1685 nai Maksimilian Emanuelin, Baijerin vaaliruhtinaan. Hieman ennen kuolemaansa vuonna 1692 hän synnytti pojan, Joosef Ferdinandin. Kun Maria oli mennyt naimisiin, hän oli virallisesti sopinut luopuvansa oikeuksistaan Espanjan valtaistuimelle suosiakseen Leopold I:n poikia tämän kolmannesta avioliitosta: vanhin arkkiherttua Joosef (s. 1678), joka seuraisi Leopold I:tä keisarina ja Itävallan Habsburgien maiden hallitsijana, sekä nuorempi arkkiherttua Kaarle (s. 1685), jonka Leopold I valitsi Espanjan perijäehdokkaaksi. Kuitenkin Maria Antoniaa vastaan säädetty vastuuvapaussopimus oli kyseenalainen ja tunnustamaton Espanjassa, missä valtioneuvosto mieluusti hyväksyi mahdollisuuden sille, että Joosef Ferdinand – Filip IV:n lapsenlapsenlapsi – perisi koko imperiumin. Baijerin vaade veti puoleensa tukea rannikkovaltioilta (Englanti ja Alankomaiden tasavalta), jotka huolimatta Leopold I:lle liittoumasopimuksissa 1689 antamistaan takuista Espanjan vallanperimyksestä tunnustivat, että Wittelsbachin suku ei olisi uhka Euroopan vallan tasapainolle.
Ludvig XIV voisi halutessaan yrittää puolustaa tahtoaan Espanjaan asevoimin, mutta yhdeksänvuotinen sota oli kuluttanut Ranskan varoja suunnattomasti. Lisäksi Leopold I:n sota Osmanien turkkilaisia vastaan Balkanin niemimaalla oli päättymässä onnistuneesti, jolloin keisarin olisi mahdollista siirtää tarmonsa länteen vahvistamaan vaadettaan Espanjan perimykseen. Pyrkiäkseen tyydyttävään ratkaisuun ja saadakseen tukea Ludvig XIV kääntyi pitkäaikaisen kilpailijansa Vilhelm Oranialaisen puoleen, joka oli sekä Hollannin käskynhaltija että Englannin kuningas (Vilhelm III:na). Englannilla ja Alankomaiden tasavallalla oli omat kaupalliset, strategiset ja poliittiset intressinsä Espanjan imperiumissa, ja he olivat halukkaita palaamaan rauhanomaiseen kaupankäyntiin. Rannikkovaltiot olivat kuitenkin heikentyneessä tilassa ja kumpikin oli vähentänyt joukkojaan yhdeksänvuotisen sodan päätyttyä. Näin ollen Ludvig XIV ja Vilhelm III pyrkivät ratkaisemaan Espanjan perimysongelman neuvottelun kautta, perustuen jakoperiaatteeseen (ensin ilman aiempaa mainintaa Espanjan ja Itävallan hoveihin), joka alkaisi vaikuttaa Kaarle II:n kuoltua.
Jakosopimukset
Ensimmäinen jakosopimus, jonka Tallardin herttua ja Portlandin jaarli allekirjoittivat 26. syyskuuta 1698 ja joka ratifioitiin 11. lokakuuta, jakoi Napolin, Sisilian, Toscanan satamat, Finalen ja Baskimaan provinssi Gipuzkoan Ranskan dauphiinille; Leopold I:n toinen poika, arkkiherttua Kaarle, saisi Milanon herttuakunnan ja sen alusmaat. Kuitenkin valtaosa imperiumista – suurin osa Espanjan niemimaasta, Espanjan Alankomaat, Sardinia ja merentakaiset provinssit – siirrettäisiin Baijerin prinssi Joosef Ferdinandille. Joosefin alaisena Espanjan monarkia pysyisi itsenäisenä sekä Ranskan että Itävallan hallinnasta, mutta hänen ennenaikainen kuolemansa helmikuussa 1699 edellytti toisen jakosopimuksen laatimista, jonka allekirjoittivat alustavasti Vilhelm III ja Tallard 11. kesäkuuta, ja jonka Alankomaiden lainsäädäntöelin ratifioi 25. maaliskuuta 1700.
thumb|170px|Keisari Leopold I (1640–1705), tuntemattoman taiteilijan maalaus. Espanjan imperiumi oli nyt jaettu kolmen elossa olevan pyrkijän kesken. Tämän uuden sopimuksen kautta arkkiherttua Kaarle vastaanottaisi suurimman osan Espanjaa, Espanjan Alankomaat, Sardinian ja merentakaisen imperiumin. Dauphiini saisi Gipuzkoan ja loput Espanjan alusmaat Italiassa sillä ehdolla että Milano vaihdettaisiin Lorrainen herttuakuntaan, joka taas liitettäisiin osaksi Ranskaa. Kuitenkin Leopold I:lle Espanjan ja sen siirtomaiden hallinta oli vähemmän tärkeää kuin Italian, erityisesti Milanon jota hän piti oleellisena Itävallan lounaispuolen turvallisuuden kannalta. Vaikka Leopold I ja hänen ministerinsä olivat halukkaita hyväksymään jonkinlaisen sopimuksen, he eivät tulisi hyväksymään sopimusta, joka sulkisi Itävallan pois Italiasta. Näin ollen Leopold I vastusti toista jakosopimusta. Tähän oli osasyynä Habsburgin dynastian kannattaminen, mutta vastustamalla Espanjan monarkian jakamista keisari toivoi myös luovansa suotuisan vaikutelman Madridissa, missä ajatus jakamisesta oli otettu vastaan tyrmistyneesti. thumb|left|170px|Espanjan kuningas Kaarle II (1665–1700), tuntemattoman taiteilijan maalaus. Espanjan valtiomiesten päällimmäisenä ajatuksena oli tarve säilyttää imperiumi eheänä ja asettaa se sellaisen haltuun, joka olisi tarpeeksi voimakas takaamaan tuon eheyden. Koko imperiumin säilyminen seuraavalle sukupolvelle oli Kaarle II:n viimeisten elinkuukausien tärkein motiivi, mutta kardinaali Portocarreron johtamat grandet tiesivät, että sotilaallisesti heidän maansa oli naapurimaa Ranskan ja Itävallan armoilla, ilman laivastoa, eikä se voisi vahvistaa vaateitaan. Niinpä Kaarle II, sairasvuoteellaan valtiomiestensä patistamana, allekirjoitti viimeisen testamenttinsa 3. lokakuuta 1700, mitätöiden Maria Teresian ylle asetetun luovutussopimuksen ja määräten koko perintönsä Ludvig XIV:n nuoremmalle pojanpojalle Filipille, Anjoun herttualle. Kun Filip ei kerran ollut välitön kruununperijä (dauphiini ja Burgundin herttua olivat häntä ennen kruununperimysjärjestyksessä), Espanjan hallitus toivoi että tämä järjestely olisi hyväksyttävä Euroopan valtioille, jotka pelkäsivät Ranskan ja Espanjan valtaistuinten yhdistämistä saman monarkin haltuun. Jos Filip kuolisi tai kieltäytyisi, tarjous siirtyisi hänen nuoremmalle veljelleen Berryn herttualle; jos molemmat kieltäytyisivät, jakamaton perintö tarjottaisiin arkkiherttua Kaarlelle.
thumb|300px|Anjoun herttuan tunnustaminen Espanjan kuningas Filip V:ksi 16. marraskuuta 1700. [[François Gérardin maalaus.]] Espanjan kuningas Kaarle II kuoli viimein 1. marraskuuta 1700. Ludvig XIV:llä oli edessään pulma, jonka hän itse näki hankalana. Jos hän kieltäisi Anjoun herttuaa hyväksymästä Espanjan maita ja sen sijaan noudattaisi toista jakosopimusta – jota Leopold I oli kieltäytynyt allekirjoittamasta ja jota espanjalaiset eivät tunnustaneet – arkkiherttua Kaarle tunnustettaisiin lähes varmasti Espanjan ja sen maa-alueiden hallitsijaksi, kuten Kaarle II:n viimeisessä testamentissa oli säädetty. Itävallan Habsburgeille kertyisi suunnattomasti valtaa kun taas Ranska ei hyötyisi mitään, ja sota sekä Espanjan että Itävallan kanssa olisi väistämätön. Kaarle II:n testamentin hyväksyminen tietäisi myös sotaa Leopold I:n kanssa, mutta tässä tapauksessa Ranska olisi Espanjan liittolaisena puolustamassa Espanjan monarkian tunnustamia oikeuksia. Joka tapauksessa Ranskan kuningas otaksui että rannikkovaltiot, kärkkäinä rauhaan, pysyisivät joko neutraaleina tai vain puoliksi mukana, kunhan Ranskan ja Espanjan kruunuja ei yhdistettäisi. Tämän perusteella Ludvig XIV päätti hyväksyä Kaarle II:n testamentin ja lähetti pojanpoikansa Madridiin hallitsemaan siellä Espanjan kuningas Filip V:nä.
Kohti sotaa
Uutiset Ludvig XIV:n suostumisesta Kaarle II:n testamenttiin ja siitä, että toinen jakosopimus kaatui, olivat henkilökohtainen takaisku Vilhelm III:lle, joka oli päätellyt Filip V:n olevan pelkkä Ranskan sätkynukke. Englannissa moni kuitenkin järkeili, että Kaarle II:n testamentin hyväksyminen oli mieluisampi vaihtoehto kuin sopimus, joka olisi johtanut Ranskan alueen laajentumiseen esimerkiksi Napoliin ja Sisiliaan, mikä Ranskan vallan alla olisi uhannut Englannin kauppaa Levantissa. Yhdeksänvuotisen sodan tuottaman rasituksen jälkeen Tory-valtainen House of Commons pyrki estämään lisäkonfliktit ja palauttamaan normaalin kaupallisen toiminnan. Silti Vilhelm III:lle Ranskan kasvava voima teki sodan väistämättömäksi, ja yhdessä Anthonie Heinsiuksen, Hollannin neuvospensionäärin ja de facto Alankomaiden johtajan, kanssa hän valmistautui hankkimaan tukea. Tässä tarkoituksessa Vilhelm III:ta auttoivat Ludvig XIV:n omat toimet, jotka kohtalokkaasti vaaransivat edunsijan jota Ranskan kuningas piti hallussaan.
thumb|left|170px|Englannin kuningas Vilhelm IIII (1650–1702), [[Godfrey Knellerin maalaus. Vilhelm III oli Ludvig XIV:n suurin pitkäikäinen kilpailija, mutta hän kuoli ennen sodanjulistusta.]] Ludvig XIV:n ensimmäinen teko oli virallisesti tunnustaa Filip V:n paikka Ranskan perimysjärjestyksessä julistamalla kuninkaiden pyhän oikeuden doktriinin. Tämä antoi aihetta Ranskan ja Espanjan kruunujen yhdistämiselle saman monarkin vallan alle, mikä oli suoraan ristiriidassa Kaarle II:n testamentin kanssa. Sitten varhain helmikuussa 1701 Ludvig XIV teki siirtonsa turvatakseen Bourbonin perimyksen Espanjan Alankomaissa ja lähetti ranskalaisia joukkoja valtaamaan hollantilaisten hallitsemat ”estelinnakkeet”, jotka Vilhelm III oli saanut Rijswijkin rauhassa. Espanjan Alankomaat olivat elintärkeä strateginen etu Alankomaille sillä ne toimivat puskurivyöhykkeenä Ranskan ja Tasavallan välillä. Mutta Ranskan hyökkäys oli myös haitallinen hollantilaisten kaupalliselle edulle alueella, sillä nyt ei ollut mahdollista pitää Schelden kaupparajoituksia yllä – rajoituksia, jotka olivat tähän asti taanneet Tasavallan sijan pääasiallisena tulo- ja menoaukkona Euroopan kaupassa. Englannilla oli omat kiinnostuksensa Espanjan Alankomaihin ja valtiomiehet tunnistivat mahdollisen vaaran siitä, että vihollinen voisi suotuisan tuulen ja virtauksen avulla uhata Britteinsaaria Doverinsalmen itäpuolelta. Ranskan siirto oli osaksi suunniteltu painostamaan hollantilainen lainsäädäntöelin tunnustamaan Filip Espanjan kuninkaaksi – minkä hollantilaiset pian tekivät – mutta Vilhelm III:n näkökulmasta kovalla työllä voitettujen turvien menettäminen kumosi viimeisen kahdenkymmenen vuoden aikana tehdyn työn.
Ludvig XIV vieraannutti rannikkovaltioita vielä enemmän painostamalla espanjalaisia suomaan etuoikeuksia ranskalaisille kauppiaille imperiumin sisällä, siten ahtaen ulos englantilaiset ja hollantilaiset kauppiaat. Monen mielestä Ludvig XIV käyttäytyi jälleen kuin olisi Euroopan sovittelija, ja sotalinjaus sai nopeasti tukea. Vaikka ranskalaiskuninkaan tavoitteista tai motiiveista ei ollut varmaa tietoa, englantilaiset valtiomiehet työskentelivät sillä olettamuksella että Ludvig XIV pyrkisi laajentamaan hallintoaluettaan ja ohjaamaan sekä hallitsemaan Espanjan asioita. Yhden valtion uhatessa dominoida Eurooppaa ja merentakaista kauppaa Lontoo ryhtyi tukemaan Vilhelm III:n pyrkimystä ”suojata Euroopan vapaudet, omaisuus ja rauha Englannissa sekä vähentää Ranskan kohtuutonta valtaa yhdessä keisarin ja Alankomaiden lainsäädäntöelimen kanssa.”
Leopold I etenee Milanoon
350px|thumb|Pohjoinen Italia. Espanjan alueet Italiassa käsittivät Napolin ja Sisilian kuningaskunnat, Sardinian, Milanon herttuakunnan, Finalen sekä Toskanan satamat (Presidin osavaltio). Alusta alkaen Leopold I oli hylännyt Kaarle II:n testamentin: hän tahtoi lujasti pitää Espanjan maa-alueet Italiassa, etenkin Milanon herttuakunnan, joka nähtiin elintärkeänä Itävallan turvallisuuden kannalta. Ennen sotatoimien alkamista ranskalaiset joukot oli jo päästetty Milanoon, kun sen varakuningas oli ilmoittanut kannattavansa Filip V:tä; samoin teki rajanaapuri Mantovan herttuakunta salakokouksessa helmikuussa 1701. Venetsian tasavalta, Genovan tasavalta, Toscanan suurherttuakunta ja Parman herttuakunta (paavin suojeluksessa) pysyivät puolueettomina. Etelämmässä Napolin kuningaskunta tunnusti Filip V:n Espanjan kuninkaaksi, kuten teki myös paavi Klemens XI, joka ranskanmielisten kardinaaliensa vuoksi noudatti yleensä suopean puoleetonta linjaa Ranskaa kohtaan. Keisari löysi tavoitteelleen tukea vain Modenan ja Guastallan herttuakunnissa (jahka ranskalaiset joukot oli karkotettu sodan alussa).
Merkittävin hallitsija Pohjois-Italiassa oli Savoijin herttua Viktor Amadeus II, jolla oli vaade Espanjan valtaistuimelle isoisoäitinsä, Filip II:n tyttären kautta. Keisarin tavoin herttualla oli suunnitelmia Milanon varalle, ja hän liehitteli sekä Ludvig XIV:tä että Leopold I:tä varmistaakseen omat tavoitteensa. Kuitenkin Anjoun herttuan nousu Espanjan valtaistuimelle ja siitä seuraava Bourbonin dominanssi olivat alkujaan osoittautuneet äärimmäisen suostuttelevaksi perusteluksi, ja 6. huhtikuuta 1701 Viktor Amadeus uusi liittonsa vastahakoisesti Ranskan kanssa. Milanoon matkalla olevat ranskalaiset joukot päästettiin nyt marssimaan savoijilaisten maiden läpi. Vastineeksi herttua saisi raha-avustusta sekä Savoijin ja Bourbonin armeijoiden ylikomentajan arvonimen (käytännössä se oli vain nimellinen arvonimi). Hänelle ei kuitenkaan tarjottu alueellisia lupauksia. Liitto sinetöitiin Filip V:n avioiduttua Amadeuksen 13-vuotiaan tyttären Maria Loviisan kanssa.
Ranskan läsnäolo Italiassa uhkasi Itävallan turvallisuutta. Vaikka Leopold I:n äskettäinen voitto osmanien turkkilaisista oli jättänyt hänen itäiset raja-alueensa toistaiseksi turvatuiksi, hänet oli taktikoitu ulos diplomaattisesti. Näin ollen toukokuussa 1701, ennen sodanjulistusta, Leopold I lähetti Savoijin prinssi Eugenin Alppien yli turvaamaan Milanon herttuakunnan voimakeinoin. Kesäkuun alkuun mennessä valtaosa Eugenin 30 000 miehestä oli ylittänyt vuoristot ja puolueettoman Venetsian rajan, ja 9. heinäkuuta hän päihitti marsalkka Catinat’n armeijan erillisosaston Carpin taistelussa; tätä seurasi toinen voitto 1. syyskuuta, kun hän päihitti Catinat’n seuraajan, marsalkka Villeroyn, Chiarin taistelussa. Eugen miehtti suurimman osan ranskanmielistä Mantovaa, mutta menestyksestään huolimatta sai vain niukasti tukea Wieniltä. Hallituksen luoton romahtaminen sai Leopold I:n vähentämään joukkojensa määrää, mikä pakotti Eugenin käyttämään epätavallisia taktiikoita. 1. helmikuuta 1702 hän hyökkäsi Ranskan päämajaan Cremonassa. Hyökkäys lopulta epäonnistui, mutta Villeroy saatiin vangiksi (myöhemmin vapautettiin), mikä pakotti ranskalaiset vetäytymään Addajoen taakse. Bourbonit pitivät yhä hallussaan Milanoa, mutta itävaltalaiset olivat näyttäneet pystyvänsä suojelemaan intressejään, hankkien tarvittavia perusteita muodostaa liitto Englannin ja Alankomaiden kanssa.
Suurliitto kootaan uudelleen
Neuvottelut olivat alkaneet Haagissa maaliskuussa 1701. Huolimatta aiemmista vastakkainasetteluista terveydeltään heikentynyt Vilhelm III valitsi Marlborough’n jaarlin poliittiseksi ja sotilaalliseksi seuraajakseen nimittäen hänet Haagin suurlähettilääksi ja Englannin ja Skotlannin joukkojen ylipäälliköksi Espanjan Alankomaiden alueella. Heinsius edusti Alankomaita kun taas kreivi Vratislav, keisarikunnan suurlähettiläs Lontoossa, neuvotteli keisarin puolesta. Neuvottelut Ranskan suurlähettilään, kreivi d’Avaux’n, kanssa keskittyivät Espanjan monarkian kohtaloon, ranskalaisten joukkojen tunkeutumiseen Espanjan Alankomaihin ja Milanon herttuakuntaan sekä Ranskan kauppiaille myönnettyihin suotuisiin kauppaetuoikeuksiin rannikkovaltioiden kustannuksella. Nämä jokseenkin epärehelliset neuvottelut osoittautuivat tuloksettomaksi, ja ne kaatuivat elokuun alussa. Siitä huolimatta samanaikaiset keskustelut Ranskan vastaisen liittouman muodostamisesta Englannin, Alankomaiden ja Itävallan välille olivat edistyneet merkittävästi ja johtivat toisen Suurliiton (tai Haagin sopimuksen) allekirjoittamiseen 7. syyskuuta. Liittouman kokonaistavoitteet pidettiin suurpiirteisinä: arkkiherttua Kaarlen nousemista Espanjan valtaistuimelle ei mainittu, mutta keisari saisi ”kohtuullisen ja hyväksyttävän” tyydytyksen Espanjan perimykselle, ja käsitys Ranskan ja Espanjan kuningaskuntien pysymisestä erillään oli sopimukselle keskeistä.
thumb|left|170px|Ison-Britannian kuningatar Anna (1665–1714), [[Michael Dahlin maalaus noin 1705.]] Vielä Suurliiton muodostamisen jälkeenkin Ranskan kuningas jatkoi vihamielisyyksiään. 16. syyskuuta 1701 katolinen Jaakko II, Englannin kuningas (VII Skotlannissa), – maanpaossa Saint-Germainissa ”mainiosta vallankumouksesta” asti – kuoli. Vaikka hän oli tuominnut jakobiitit Ryswickin rauhassa, Ludvig XIV pian tunnusti Jaakko II:n katolisen pojan, James Francis Edward Stuartin, kuningas ”Jaakko III:ksi”, Englannin kuninkaaksi. Ranskan hovi väitti, että Jamesille kuninkaan tittelin myöntäminen oli pelkkä muodollisuus, mutta Englannin valtiomiehet olivat epäileväisiä ja tuohtuneita. Ludvig XIV:n julistus vaikutti suoralta haasteelta parlamentille ja vallanperimyslaille, joka Annan ainoan pojan kuoltua oli määrännyt Englannin perimyksen Hannoverin Sofialle (Jaakko VI/I:n tyttärentytär) ja tämän protestanttisille perijöille. Tämän seurauksena protestanttisen perimyksen turvaaminen tiedostettiin pian Suurliitossa Englannin yhdeksi sodan päätavoitteista.