cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peitelty tiedonhankinta
Peitellyllä tiedonhankinnalla tarkoitetaan tiettyyn henkilöön kohdistuvaa lyhytkestoisessa vuorovaikutuksessa tapahtuvaa tiedonhankintaa, jossa poliisimiehen tehtävän salaamiseksi käytetään vääriä, harhauttavia tai peiteltyjä tietoja. Peitellystä tiedonhankinnasta päättää keskusrikospoliisin, suojelupoliisin tai poliisilaitoksen päällikkö taikka tehtävään määrätty salaiseen tiedonhankintaan erityisesti koulutettu pidättämiseen oikeutettu virkamies.
Peitellyn tiedonhankinnan edellytykset
Poliisi saa käyttää peiteltyä tiedonhankintaa, jos on syytä olettaa, että toimenpiteellä saadaan selvitystä: Peitelty tiedonhankinta ei ole sallittua asunnossa edes asunnonhaltijan myötävaikutuksella.
Tom Morello
Thomas "Tom" Baptiste Morello (s. 30. toukokuuta 1964) on yhdysvaltalaisen Audioslave-yhtyeen ja Rage Against the Machinen kitaristi. Morello syntyi Harlemissa, New Yorkissa ja kasvoi Chicagon lähellä Libertyvillessä, Illinoisissa.
Hänen äitinsä Mary Morello on kansalaisoikeuksia ja sananvapautta puolustavan järjestön Parents for Rock And Rapin perustaja. Hänen isänsä on Kenian entinen YK-suurlähettiläs Ngethe Njoroge.
Morello valmistui 1986 Harvardin yliopistosta pääaineenaan politiikan tutkimus. Hän muutti Los Angelesiin tarkoituksenaan perustaa yhtye. Hän oli jo aiemmin lukioaikoinaan soittanut yhtyeessä nimeltä Electric Sheep nykyisen Toolin kitaristin Adam Jonesin kanssa. Hän liittyi 1988 yhtyeeseen nimeltä Lock Up, joka ennen hajoamistaan julkaisi yhden albumin. Yhtyeessä soitti rumpuja Brad Wilk, jolle Morello ehdotti uuden yhtyeen perustamista. Morello tapasi Zack De La Rochan losangelesilaisessa klubissa. De La Rocha esitteli Morellon ystävälleen Tim Commerfordille. Nelikko ystävystyi ja perusti lopulta Rage Against the Machinen. Zack De La Rocha erosi yhtyeestä 2000 neljän studioalbumin jälkeen. Jäljelle jääneet jäsenet perustivat Chris Cornellin kanssa Audioslaven. Rage Against The Machine on palannut yhteen seitsemän vuotta kestäneen Audioslaven jälkeen.
Morello on kuuluisa kitaratyylistään, raskaista metallikitaroistaan, joista kuuluisin lienee Arm the homeless, ja hän yhdistelee erilaisia efektejä. Tom käyttää paljon punk- ja funk-tyylisiä riffejä. Hän oli sijalla 26 yhdysvaltalaisen Rolling Stone -lehden Parhaat kitaristit kautta aikojen -artikkelissa.
Morello ja Serj Tankian System of a Downista perustivat Axis of Justice -kansalaisjärjestön, joka järjestää kiertueita tukeakseen vaikeuksissa olevia ihmisiä. Morello on tukenut yhdysvaltalaista Antifaschistische Aktionin alajaostoa Antifa Torchia esiintymällä heidän kokoelma-CD:llään, jonka tuotot menevät järjestön vankitukirahastoon.
Morello on Star Trek -fani ja on esiintynyt kahdesti Star Trek: Voyager -sarjan jaksoissa. Hän esiintyy myös Guitar Hero III -pelissä.
Keväällä 2013 Morello toimi kitaristi Steven Van Zandtin korvaajana Bruce Springsteenin Australian kiertueella.
Martti Kuusela
Ura pelaajana
Kuusela pelasi useissa suomalaisseuroissa saavuttaen parhaimmillaan SM-hopeaa ja pronssia HIFK:n joukkueessa 1971 ja 1970. Muita hänen edustamia seuroja olivat RoPS, OTP, Ilves, Mikkelin Palloilijat, HJK ja Haka. Kuusela pelasi myös kaksi A-maaottelua 1972 ja 1973.
Ura valmentajana
Pelaajauransa jälkeen Kuusela opiskeli Saksassa Kölnin urheilukorkeakoulussa 1980 ja suoritti Fussball-Lehrer-tutkinnon. Kansainvälisiä oppeja Kuusela sai muun muassa Horst Köppeliltä ja kurssikavereihin Kölnissä kuului Christoph Daum.
Maajoukkuepestinsä jälkeen Kuusela toimi Tanskassa B 1903:n päävalmentajana 1989 ja palasi kaudeksi 1990 Suomeen ja johdatti HJK:n toistamiseen Suomen mestariksi. Valmennettuaan kaudella 1990–91 belgialaista KFC Germinal Beerschotia Kuusela siirtyi Unkariin, Budapest Honvédin päävalmentajaksi. Kuuselan johdolla seura voitti mestaruuden vuonna 1993.
Honvéd-pestin jälkeen Kuusela jatkoi uraansa Kreikassa, Kyproksella ja Suomessa.
7. helmikuuta 2001 Kuusela aloitti kreikkalaisen Panioniosin päävalmentajana. Hän ehti toimia seurassa kuitenkin vain noin puoli vuotta ennen erottamistaan 22. elokuuta samana vuonna. Sen jälkeen Kuusela oli neljän vuoden tauolla valmennustehtävistä ennen kuin hän aloitti Aris FC:n päävalmentajana Kreikassa. Tuo tehtävä päättyi myös potkuihin.
Aris-pestinsä jälkeen Kuusela toimi YLE:n jalkapalloasiantuntijana.
Tammikuussa 2008 hän palasi valmennustehtäviin tehtyään kaksivuotisen sopimuksen TPS:n kanssa. Kuusela seurasi tehtävässä Mixu Paatelaista, joka oli aiemmin tammikuussa siirtynyt skotlantilaisen Hibernianin peräsimeen. Kuuselan johdolla TPS eteni liigacupissa keväällä 2008 finaaliin saakka. Loppuottelussa paikallisvastustaja FC Inter oli parempi maalein 1–0. Liigakausi 2008 sujui kuitenkin TPS:ltä mollivoittoisesti ja seura vapautti hänet tehtävistään muutama kierros ennen kauden loppua 15. syyskuuta 2008.
Kuusela valittiin Suomen Palloliiton kunniakerhoon Gladiaattoreihin vuonna 2007 ja suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fameen vuonna 2016. Vuonna 2015 hän sai Pro Urheilu -mitalin pitkästä ja ansiokkaasta urastaan jalkapallon parissa.
Muuta
Kuusela varttui kolmilapsisessa perheessä Rovaniemellä harrastaen monipuolisesti urheilua. Hänen isänsä Veikko työskenteli Shellin piirijohtajana ja äiti Elma hoiti kotia. Kuusela on kertonut perineensä urheiluinnostuksen isältään, joka harrasti nyrkkeilyä. Kuusela on naimissa ja hänellä on kaksi lasta.
Kuusela on suorittanut toimittajana tutkinnon Sanoman toimittajakoulussa sekä yhteiskuntatieteiden maisterin tutkinnon Tampereen yliopistossa. Hän työskenteli 1970-luvun lopulla STK:ssa ja Työnantaja-lehden toimitussihteerinä.
Tekninen seuranta
Pakkokeinolaissa teknisellä seurannalla tarkoitetaan esineen, aineen tai omaisuuden liikkumisen seurantaa siihen erikseen sijoitettavalla tai siinä jo olevalla radiolähettimellä tai muulla sellaisella teknisellä laitteella taikka menetelmällä tai ohjelmistolla. Teknisen seurannan tarkoituksena voi olla myös seurata rikoksesta epäillyn liikkumista.
Teknisen seurannan edellytykset
Esitutkintaviranomainen saa kohdistaa rikoksen kohteena olevaan tai rikoksesta epäillyn oletettavasti hallussa olevaan tai käyttämään esineeseen, aineeseen tai omaisuuteen teknistä seurantaa, kun epäiltyä on syytä epäillä rikoksesta, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään vuosi vankeutta.
Jos teknisen seurannan tarkoituksena on seurata rikoksesta epäillyn liikkumista sijoittamalla seurantalaite hänen yllään oleviin vaatteisiin tai mukanaan olevaan esineeseen (henkilön tekninen seuranta), saadaan toimenpide suorittaa vain, jos häntä on syytä epäillä seuraavista rikoksista: Edellytykset ovat siis epäillyn liikkumista seurattaessa samat kuin teknisen kuuntelun edellytykset.
Torppari
pienoiskuva|300px|Torppareita maatöissä kesällä.
Torppari oli Suomessa ja Ruotsissa vuokraviljelijä, joka oli vuokrannut viljeltäväkseen osan suuremmasta maatilasta. Vuokraamalla vain osan tilasta torpparit erosivat sekä lampuodeista, joilla oli koko maatila vuokralla, että mäkitupalaisista, joilla oli vuokralla vain lähinnä asuntotonttinsa.
Suomalaisen torpparilaitoksen synty
pienoiskuva|300px|[[Puolanka|Puolangan Auholla sijaitseva kunnostettu Tiaisen torppa.]] pienoiskuva|300px|[[Someron torppamuseo kuvaa suurehkoa somerolaista torppaa 1800-luvulla.]]Suomen torpparilaitoksen juuret ulottuvat 1600-luvulle, jolloin aateliskartanoiden maille ryhdyttiin perustamaan torppia helpottamaan kartanoiden työvoimapulaa. Torpparityövoima oli pitkään aatelisten erioikeus. Vuodesta 1740 lähtien saivat myös talonpojat ottaa perintötiloilleen torppareita. Torpparijärjestelmä olikin yksi merkittävimmistä 1700–1800-lukujen yhteiskunnallisista muutoksista. Talonpoikien tiloille perustettiin työvoimantarpeen lisäksi torppia myös talonpojan nuorempien veljien tai aikuistuvien poikien viljeltäviksi. Talonpojan kanssa samaa perhettä olevan torpparin oikeudet olivat merkittävästi paremmat kuin vieraan maille viljelyksensä raivanneen torpparin.
Torppien määrä
Torppien määrä nousi ripeästi: 1700-luvun alussa torppia oli Suomessa noin 1 000 (noin 2,5 prosenttia väestöstä), 1800-luvun alussa noin 20 000 ja vuosisadan lopulla 70 000. Torppareita olivat myös ruotusotatorppien viljelijät eli ruotusotilaat. Torppareista muodostui pian uusi yhteiskunnallinen ryhmänsä, joka sijoittui maata omistavien talonpoikien ja irtaimen työväestön väliin. Vuokraviljelmien osuus kaikista maatiloista oli vuonna 1912 jo lähes puolet, mutta niiden osuus peltomaasta oli pienempi (vaihteli 12–21 prosentin välillä). Niiden peltoalat olivat siis pieniä.
Torpparin oikeudet ja velvollisuudet
Torpparit maksoivat torppansa vuokran maanomistajalleen tyypillisesti tekemällä päivätöitä eli taksvärkkiä vuokranantajansa tilalla. Maanvuokran kokonaisarvosta 72 % maksettiin päivätöinä. Toisinaan vuokraa maksettiin myös torpan tuotteilla. Rahavuokraa ei juurikaan käytetty, sillä isäntätila hyötyi enemmän torpparin työpanoksesta. Torppariväestölle taksvärkki oli kuitenkin rasite, joka usein huononsi suhdetta isäntäväkeen.
Suurin osa (92 %) torppareista sai ottaa tilan metsästä kotitarvepuuta ja pitää siellä karjaa laitumella (76 %). Muunlainen metsän käyttö oli yleensä kiellettyä: vain 22 % sai kalastaa tilan vesillä, 13 % metsästää ja 1,5 % myydä metsän tuotteita.
Vuokraehdot kiristyivät 1800-luvun lopulla. Vuokraa korotettiin vaatimalla lisää päivätöitä tai muita suorituksia, korottamalla niin sanottua siirtorahaa eli sopimuksen siirtämisestä toiselle vuokralaiselle maksettavaa korvausta sekä lisäämällä niin sanottuja ylipäiviä eli kiireaikana tehtäviä maanomistajalle palkallisesti tehtäviä töitä, joiden rahakorvaus oli alimitoitettu.
Torpparikysymys
Torppareiden määrän nopea kasvu, torppien perustamisen vaikeutuminen ja metsien arvon nousu nostivat torpparikysymyksen merkittäväksi yhteiskunnalliseksi kiistaksi 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Torpparisopimuksen ehdot ja vaadittu vuokra, taksvärkki, saattoivat olla torpparille kohtuuttomat. Osa vuokrasuhteista perustui ainoastaan suullisiin sopimuksiin, jolloin sopimusehtoja saatettiin kiristää kesken kauden. Torpparilla ei välttämättä ollut minkäänlaista irtisanomissuojaa vuokranantajan häätöä vastaan. Kun torpista oli kysyntää enemmän kuin tarjontaa ja kun vaatimus päivätöistä muutoinkin kasvoi, se johti sopimusehtojen kiristymiseen ja tätä kautta torpparien tyytymättömyyden ilmaisuihin jo 1800-luvun puolivälistä lähtien. 1900-luvun ensimmäisinä vuosina Suomessa nähtiin lukuisia torpparilakkoja. Kuuluisiksi muodostuivat Laukon kartanon häädöt vuonna 1907.
Torppareiden aseman aiheuttamaa kiistaa pidetään yhtenä syynä Suomen sisällissodan syttymiseen vuonna 1918. On myös katsottu, että tilattoman väestön kysymys oli enemmänkin ideologinen kuin taloudellinen ongelma, sillä torppareiden elintaso parani melkoisesti 1800-luvun kuluessa, eikä muukaan tilaton väestö kärsinyt työn puutetta (vaikkakaan heidän asunto-olonsa eivät aina olleet kunnossa).
Torpparilaitoksen lakkauttaminen
Suomalaiset torpparit järjestäytyivät keväällä 1906 Tampereella järjestetyssä ensimmäisessä yleisessä torpparikokouksessa. Vuonna 1909 heidän hankalaa asemaansa pyrittiin parantamaan säätämällä maanvuokra-asetus, joka edellytti kirjallisten vuokrasopimusten solmimista, sekä määräsi vuokra-ajan minimipituudeksi 50 vuotta, maksimipituuden ollessa sata vuotta. Vuokraajalla oli myös oikeus saada korvausta torppaan tekemistään parannuksista. Kuntiin perustettiin maanvuokralautakunnat valvomaan vuokrasopimusten lainmukaisuutta ja ratkomaan niitä koskevia riitoja. Asetuksessa ei kuitenkaan ollut mukana torpparien toivomaa mahdollisuutta vuokra-alueiden lunastamisesta itsenäisiksi tiloiksi.
Vanhat vuokrasopimukset oli laadittava määräajan kuluessa uuden asetuksen mukaiseen kirjalliseen muotoon, muuten ne raukesivat. Maanomistajilla ei kuitenkaan ollut velvoitetta sopimusten uusimiseen. Määräajan lähestyessä loppuaan vanhoja sopimuksia oli uusittu vain vähän, sillä maanomistajat eivät olleet halukkaita pitkäaikaisiin vuokrasopimuksiin. Suurinta osaa torppareita uhkasi häätö. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua vanhojen sopimusten uusimiselle asetetun määräajan päättyminen lykättiin 14. lokakuuta 1915 kuitenkin sodan jälkeiseen aikaan.
Vuonna 1918 säädetty torpparilaki (135/1918) oikeutti vuokratilalliset halutessaan lunastamaan tilansa itselleen. Lakia täydennettiin vuosina 1919 ja 1922. Torpparilain perusteella lunastettiin 1940-luvulle mennessä 45 000 tilaa itsenäisiksi.
Torpparit fiktiossa
Väinö Linna kuvaa Täällä Pohjantähden alla -romaanitrilogiassaan torppariperheen elämää torpan perustamisesta ja raskaasta raivaustyöstä itsenäisen maatilan lunastamiseen saakka. Teoksessa Linna kutsuu muutamaan otteeseen torpparilaitosta maaorjuudeksi. Trilogia on myös filmatisoitu Edvin Laineen ohjauksessa kaksiosaiseksi elokuvaksi Täällä Pohjantähden alla (1968) sekä Akseli ja Elina (1970). Historiantutkija Viljo Rasilan mukaan torpparien asema Suomen sisällissodan punaisten joukossa ei kuitenkaan ollut niin keskeinen kuin Linna esittää, vaan suurempi osa punaisista kuului maaseudun työväestöön ja torpparilaitos instituutiona oli Suomen sisällissodan aikoihin jo väistymässä.
Tunnettuja torppia
Eräitä tunnettuja torppia ja torpiksi kutsuttuja muita rakennuksia:
Göta Blomberg
Göta Gunvor Blomberg, o.s. Grönholm (2. helmikuuta 1915 Helsinki – 11. syyskuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hänen ensimmäinen opettajansa oli Ester Ingman ja myöhemmin Aune Antti. Myöhemmin hän jatkoi lauluopintoja useaan otteeseen Ruotsissa (1953–1960) ja Wienissä (1956–1960). Blomberg on konsertoinut paitsi Suomessa myös Ruotsissa, Itävallassa, Saksassa, Englannissa ja Yhdysvalloissa (muun muassa Jean Sibeliuksen 100-vuotisjuhlakonsertti Washingtonissa 1965). Vuonna 1961 hän lauloi Suomen Kansallisoopperassa Kundryn osan Richard Wagnerin Parsifalissa. Hänet muistetaan lämpimän, metallikkaan ja laaja-alaisen äänensä ja dramaattisen esitystapansa ansiosta. Erityisesti hän ansioitui Sibeliuksen, Toivo Kuulan ja Yrjö Kilpisen laulujen tulkitsijana. Näitä hän on myös levyttänyt.
Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1966.
Maria Reiche
thumb|250px|Maria Reichen vahanukke Maria Reiche -museossa Nazcassa (2004).
Maria Reiche (15. toukokuuta 1903 Dresden – 8. kesäkuuta 1998 Lima Peru) oli saksalaissyntyinen matemaatikko ja arkeologi, joka tunnetaan Perussa sijaitsevien Nazcan maapiirrosten yhteydessä tekemästään tutkimuksesta.
Maria Reiche opiskeli matematiikkaa, maantiedettä ja kieliä Dresdenin teknillisessä yliopistossa. Vuonna 1932 hän aloitti työuransa toimimalla Saksan Cuscon-konsulin lastenhoitajana ja opettajana. Vuonna 1934 hän sai käteensä kuolion ja hänen sormiaan jouduttiin amputoimaan. Samana vuonna hänestä tuli opettaja Limassa, lisäksi hän teki tieteellisiä käännöksiä. Toisen maailmansodan puhjetessa hän päätti olla palaamatta Saksaan.
Vuonna 1940 hänestä tuli yhdysvaltalaisen arkeologin Paul Kosokin avustaja. Kosok oli löytänyt Nazcan alueen maapiirrokset, ja hän ryhtyi kartoittamaan piirroksia vuonna 1946. Reiche jatkoi aiheen tutkimista sen jälkeen kun Kosok lopetti tutkimuksensa vuonna 1948.
Nazcan alue sijaitsee lähellä koko Amerikan mantereen kattavaa suurta tieverkostoa, Pan-American valtatietä, ja Reiche halusi suojella alueen alati kasvavalta liikenteeltä. Hän käytti suurimman osan omaisuudestaan tämän tavoitteen saavuttamiseksi. Reichen onnistui saada Perun hallitus rajoittamaan pääsyä alueelle. Alueen lähettyville pystytettiin näköalatorni. Unesco hyväksyi alueen maailmanperintökohteeksi vuonna 1995.
Reichen terveys heikkeni vuosien varrella. Hän joutui pyörätuoliin, kärsi iho-oireista ja menetti näkönsä. Viimeisinä elinvuosinaan hän kärsi myös Parkinsonin taudista.
Maria Reiche kuoli munasarjasyöpään 8. kesäkuuta 1998 Perun ilmavoimien sotilassairaalassa Limassa. Hänet haudattiin virallisin kunnianosoituksin Nazcan alueen läheisyyteen. Hänen kotinsa on nykyään museona, jossa on hänestä ja hänen työstään kertova näyttely. Reichea ja hänen työtään kunnioitetaan myös pitämällä luentoja, joissa esitellään aluetta sekä aiheeseen liittyvää uutta tieteellistä tutkimusta.
Rick James
Rick James (1. helmikuuta 1948 Buffalo, New York – 6. elokuuta 2004 Los Angeles ), oikealta nimeltään James Ambrose Johnson Jr., oli yhdysvaltalainen laulaja ja basisti.
James nousi pinnalle 1970-luvun lopulla singlellä ”You and I” (1977) ja debyyttialbumillaan Come and Get It (1978). Vuonna 1979 James julkaisi kaksi albumia: Bustin’ Out of L Seven ja Fire It Up. Vuonna 1980 ilmestyi Jamesin yleisesti parhaana pidetty albumi, Street Songs, jolta julkaistiin singlet ”Super Freak” ja ”Give It to Me Baby”. Levyn muista kappaleista elämään on jäänyt varsinkin ”Ghetto Life”. MC Hammer samplasi ”Super Freakista” pätkiä omaan hittiinsä ”U Can’t Touch This” (1990). Jamesin musiikki oli tyyliltään funkin ja diskon välimaastosta.
Rick James kuoli vuonna 2004 ollessaan 56-vuotias. Päinvastoin kuin usein väitetään, Rick James ei kuollut kokaiinin tai muiden huumeiden yliannostukseen. Tutkimuksissa Jamesin kehosta löydettiin vain pieni määrä kokaiinia. Kuolinsyynä oli sydänkohtaus, joka oli seuraus hänen aiemmista sairauksistaan. Hän oli jo vuosia ennen kuolemaansa saanut sydänkohtauksen ja käytti sen seurauksena sydämentahdistinta. Sydänkohtauksen vaikutukset pystyi myös myöhemmin kuulemaan hänen puheessaan; kohtauksen jälkeen hänen puheensa muuttui puuroutuneemmaksi.
Kangasperhonen
Kangasperhonen, joissakin lähteissä vihernopsasiipi, (Callophrys rubi) on pieni sinisiipien (Lycaenidae) heimoon kuuluva päiväperhonen. Se on levinnyt laajalle palearktisella alueella.
Koko ja ulkonäkö
Toukka on vihreä ja sillä on keltaisia merkkejä selässä.
Levinneisyys ja lentoaika
Levinneisyysalue käsittää Euroopan, Pohjois-Afrikan, Vähän-Aasian ja Siperian Amur-joelle ja Kamtšatkalle saakka. Suomessa sitä tavataan koko maassa, mutta Lapissa ja etenkin tunturiseuduilla esiintyminen on paikoittaisempaa.
Lentoaika alkaa levinneisyysalueen eteläisemmissä osissa jo maaliskuussa ja pohjoisessakin toukokuussa. Vuosittain on yleensä yksi sukupolvi, mutta Pohjois-Afrikassa, ja satunnaisesti muuallakin, on osittainen toinen sukupolvi. Suomessa kangasperhonen on kevään ensimmäisiä lentäjiä ja varhaisimmat yksilöt on tavattu huhtikuussa. Ensimmäisen sukupolven lentoaika jatkuu pohjoisimmassa Suomessa jopa heinäkuuhun.
Elinympäristö ja elintavat
Kangasperhonen on ”jokapaikanlaji”, jonka elinympäristöä ovat niin kuivat kankaat tai rämeet kuin tunturikoivikot tai niityt ja oikeastaan se puuttuu vain kaupunkien keskustoista. Myös jalopuumetsistä sitä tapaa harvoin. Merkittävä elinpaikkavaatimus on kuitenkin runsas valon määrä. Kangasperhonen on paikkauskollinen ja koiraat valtaavat pieniä reviirejä, joita ympäri lennellen ne odottavat naaraita. Usein koiraat myös ärhentelevät toisilleen lentäen hetkittäin toisiaan kiertäen. Perhoset ruokailevat usein pajujen kukilla.
Naaras munii munat yksitellen ravintokasvien kukannuppuihin tai niiden lähelle. Munat kuoriutuvat noin viikkoa myöhemmin ja toukat syövät kukkia ja kehittyviä marjoja. Toukkavaihe kestää noin kuukauden ja toukilla on korkeintaan vähäinen suhde muurahaisten kanssa. Koteloituminen tapahtuu kuivilla elinpaikoilla sammalten alle ja kosteammilla kasvin varrelle lähelle maanpintaa. Kangasperhonen talvehtii kotelona. Keväällä se on ensimmäinen kotelosta kuoriutuva päiväperhonen ja vain aikuistalvehtijat aloittavat lentonsa aikaisemmin.
Evankeliumi (liturgia)
Evankeliumi on kristillisen jumalanpalveluksen, messun tai sanajumalanpalveluksen keskeinen osa. Se on ote jostain Uuden testamentin evankeliumista (Matteuksen, Markuksen, Luukkaan, Johanneksen evankeliumi). Kunkin päivän evankeliumitekstit ovat kirkkovuoden mukaisessa järjestyksessä evankeliumikirjassa, lektionaarissa.
Kunkin sunnuntain ja pyhäpäivän evankeliumiteksti sävyttää päivän teemaa. 700–800-luvulla kehittyi tapa lukea vain tietyt tekstit eri kirkkovuoden päivinä. Tämä tekstinlukukäytäntö on säilynyt erimuotoisena läntisen perinteen kirkoissa. Esimerkiksi Suomen ja Ruotsin luterilaisten kirkkojen evankeliumikirjassa on kolme vuosikertaa, joissa jokaiselle jumalanpalveluspäivälle on olemassa sekä Vanhan testamentin lukukappale (ensimmäinen lukukappale) että epistolateksti (toinen lukukappale) ja evankeliumi.
Evankeliumit tuovat jumalanpalvelukseen Jeesuksen oman äänen. Siksi Raamatun lukeminen jumalanpalveluksessa huipentuu evankeliumitekstin kuuntelemiseen. Sen lukee jumalanpalveluksen liturgi, saarnaaja tai diakoni. Evankeliumi luetaan alttarilta, lukupulpetista (ambolta) tai saarnatuolista. Evankeliumin erityisasema messussa tulee esille siinä tavassa, jolla se luetaan. Seurakunta kuuntelee tekstiä seisten ja osoittaa kunnioitustaan Kristukselle.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Evankeliumitekstin lukemiseen voidaan liittää hallelujalaulun laulaminen. Siihen voidaan liittää myös esilaulajan laulama hallelujasäe. Paastonaikana hallelujaa ei kuitenkaan lauleta. Halleluja lauletaan ennen evankeliumin lukemista ja sen jälkeen. Evankeliumi tai sen osa voidaan myös laulaa (kantilloida) ja se tai osa siitä voidaan toteuttaa myös tekstimusiikkina. Evankeliumin lukeminen voidaan päättää akklamaatioon: Lukija sanoo tai laulaa: ”Tämä on pyhä evankeliumi”, johon seurakunta vastaa ”Ylistys sinulle, Kristus”. Akklamaatio edustaa vanhaa liturgista perinnettä ja sen kautta seurakunta osallistuu aktiivisesti messun viettämiseen.
Rikkaimmillaan evankeliumin lukeminen tapahtuu seuraavasti.
Evankeliumin lukemisen yhteydessä voidaan käyttää ristikulkuetta (evankeliumikulkue). Tällöin päivän virren päättyessä evankeliumikirja noudetaan lukupulpetista ja kannetaan saattona kirkon keskikäytävälle jossa evankeliumi luetaan. Evankeliumikulkueessa voidaan käyttää myös kynttilöitä. Kulkueessa kulkevat ristinkantaja, kaksi kynttilänkantajaa, evankeliumikirjan kantaja ja lukija. Kulkueella symbolisoidaan evankeliumin liikkeelläoloa ja Kristuksen saapumista kansansa keskelle.
Evankeliumiteksti on yleensä samalla jumalanpalveluksen saarnateksti, johon saarna pohjautuu mutta se voidaan pitää myös lukukappaleista.
Katolinen kirkko
pienoiskuva|Diakoni lukee evankeliumia (Kölnin tuomiokirkko, requiem-messu) Katolisessa kirkossa evankeliumin lukee yleensä diakoni. Ennen evankeliumin lukemista evankeliumikirja voidaan suitsuttaa.
Evankeliumin lukeminen katolisessa kirkossa
Ortodoksinen kirkko
Ortodoksisen kirkon kirkkovuoden kierrossa on määrätty jokaiselle päivälle tietty tekstijakso luettavaksi Raamatun evankeliumikirjoista. Nämä jaksot on kirjattu ns. alttarievankeliumiin omilla aloitussanoilla alkaviksi kappaleiksi eli perikoopeiksi. Evankeliumin lukee tai kantilloi yleensä diakoni. pienoiskuva|Pappi lukemassa evankeliumia ortodoksisessa kirkossa Evankeliumia luetaan jokaisessa liturgiassa, ennenpyhitettyjen lahjain liturgiassa ja suuren viikon palveluksissa sekä juhlissa. Näiden lisäksi evankeliumitekstejä luetaan eräissä muissakin palveluksissa, kuten esimerkiksi: aamupalveluksessa, ehtoopalveluksessa, rukouspalveluksessa sekä mysteerioita eli sakramentteja toimitettaessa.
Evankeliuminpuoli
Evankeliumipuoli on perinteinen nimitys kirkkorakennuksen kuorin tai alttarin pohjoispuolelle, seurakunnasta katsoen vasemmalla. Nimitys pohjautuu tapaan lukea evankeliumiteksti messussa alttarin tai kuorin pohjoispuolelta.
Kainuun Kokoomus
Kainuun Kokoomus on yksi Kansallisen Kokoomuksen 13 piirijärjestöstä. Piirijärjestö toimii Oulun vaalipiirin alueella Kainuun maakunnassa. Kainuun Kokoomuksen järjestösihteeri on Miariikka Tervonen ja puheenjohtaja Jyri Saastamoinen.
Australidinen rotu
thumb|220px|Australian alkuperäisasukkaiden tieteellinen luokittelu alempiarvoiseksi puuttuvaksi linkiksi ns. kivikauden ihmisen ja nykyihmisen välillä sopi [[rotusorto|rotusorron ja kansanmurhan agendaan. Sanomalehtiartikkeli vuodelta 1924. ]] Australidinen rotu on ihmisrotujen luokittelussa Australaasian alkuperäisväestöä, pääasiassa siis Australian alkuperäisasukkaita ja melanesialaisia.
Australoidiluokituksen kehittivät eurooppalaiset antropologit 1700- ja 1800-luvuilla osana rotujaottelujärjestelmää. Australian aboriginaalien tapauksessa australideilla kuvailtiin olevan tumma iho ja aaltoilevat hiukset, kun taas melanesialaisilla ja negriiteillä hiusten kuvailtiin vaihtelevan suorista kihariin. Tämän rotuluokituksen mukaan australidisen rodun esiintymisalue ulottuu Etelä-Aasian alueille (etenkin Filippiinit, Malesian, Intian ja sen niemimaan, Uuden-Guinean ja Melanesian. Myös andamaanien alkuperäisasukkailla on samankaltainen fenotyyppi.
Käsitteen historiaa
Brittiläinen biologi Thomas Huxley nimesi tämän rodun australidiksi ja teki termiä tunnetuksi teoksessaan On the Geographical Distribution of the Chief Modifications of Mankind (1870), jossa hän jakaa ihmiskunnan neljään ensisijaiseen ryhmään (Xanthochroicit, Mongolidit, Negridit ja Australidit). Xanthochtoici termi vaihtui myöhemmin kaukasoidiksi.
Luísa Diogo
Luísa Días Diogo (s. 11. huhtikuuta 1958) on mosambikilainen poliitikko, joka on ollut Mosambikin pääministeri 2004–2010. Hän oli Mosambikin ensimmäinen naispääministeri ja edustaa FRELIMO-puoluetta.
Diogo syntyi Tetessä ja opiskeli taloustieteitä Eduardo Mondlane -yliopistossa Maputossa. Vuonna 1980 hän pääsi Mosambikin talousministeriöön. Helmikuussa 2004 hän seurasi Pascoal Mocumbia Mosambikin pääministerinä.
Diogo tarttui pääministerikautensa aluksi maan pahaan AIDS-ongelmaan ja käynnisti menestyksekkään ohjelman AIDS-tilanteen parantamiseksi. Seuraavien vuosien aikana hän panosti koulutukseen, oikeuslaitoksen uudistamiseen ja poliisivoimien vahvistamiseen.
Tietolähdetoiminta
Käsitteitä
Tiedottaja on puolestaan henkilö, jonka henkilöllisyyttä ei missään rikosprosessin vaiheessa ole tarkoitus paljastaa. Tiedottajalla tarkoitetaan poliisin ulkopuolista henkilöä, joka antaa tietoa rikosten torjumiseksi. Myös tavalliset kansalaiset kertovat usein poliisille havainnoistaan ja voivat olla rekisteröityjä tiedottajia.
Tietolähdetoimintaa poliisin ulkopuolisen tiedottajan toiminnasta tulee, kun tiedottaja välittää tietoja toistuvasti ja tiedot ovat luottamuksellisia sekä merkityksellisiä esitutkinnoille. Pakkokeinolaissa tietolähdetoiminnalla tarkoitetaan nimenomaisesti muuta kuin satunnaista luottamuksellista, rikoksen selvittämiselle merkityksellisten tietojen vastaanottamista poliisin ja muun esitutkintaviranomaisen ulkopuoliselta henkilöltä, jota kutsutaan laissa tietolähteeksi.
Tietolähteen ohjattu käyttö tarkoittaa, että poliisi saa pyytää tarkoitukseen hyväksyttyä, sopivaa, rekisteröityä ja tiedonhankintaan suostunutta tietolähdettä hankkimaan tällaisia tietoja.
Edellytykset
Tietolähteen ohjatussa käytössä tietoja ei saa pyytää hankittavaksi sellaisella tavalla, joka edellyttäisi viranomaiselle kuuluvien toimivaltuuksien käyttöä tai joka vaarantaisi tietolähteen tai muun henkilön hengen tai terveyden. Ennen tietolähteen ohjattua käyttöä tietolähteelle on tehtävä selkoa hänen oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan sekä erityisesti hänelle lain mukaan sallitusta ja kielletystä toiminnasta. Tietolähteen turvallisuudesta on tarpeen mukaan huolehdittava tiedonhankinnan aikana ja sen jälkeen.
Ihmisen perus- ja ihmisoikeudet
Rikosten torjumiseksi on hyväksytty jatkuvasti pidemmälle meneviä puuttumisia kansalaisten perus- ja ihmisoikeuksiin. Johtavan kriminaalipoliittisen päämäärän mukaan yhteiskunnassa on säilytettävä tasapaino rikollisuudesta ja sen torjumisesta aiheutuvien haittojen välillä. Myös useat ihmisoikeussopimukset rajoittavat toimivaltuuksia, erityisesti Euroopan ihmisoikeussopimus (EIS) niistä tärkeimpänä.
Kansalaisten ihmisoikeussopimuksin suojattuja perusoikeuksia on useita. Keskeisimpiä kansalaisoikeuksia lienevät Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa mainittu oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin sekä 8 artiklan oikeus nauttia yksityis- ja perhe-elämän kunnioitusta.
Poliisin ongelmat EIS:n 6 artiklan kanssa liittyvät yleensä vaatimuksiin oikeudenkäynnin todistelun avoimuudesta. Poliisilla kun on puolestaan tarve salata tietolähteensä. 8 artiklan kanssa ongelmat liittyvät yleensä siihen, puuttuuko poliisi artiklassa suojattuihin perusoikeuksiin tietolähteitä käyttäessään.
Julkinen huomio
Tiedottajan käyttö, joka on eräs perinteisimmistä poliisin salaisista tiedonhankintamenetelmistä, on jäänyt varsin vähälle julkiselle huomiolle. Salaisista tiedonhankintamenetelmistä lähinnä telekuuntelu, tekninen tarkkailu, valeosto- ja peitetoiminta ovat sen sijaan olleet julkisen mielenkiinnon kohteina.
Historiaa
Tiettävästi jo ennen ajanlaskun alkua on käytetty urkkijoita ja tiedottajia rikosten torjunnassa. Luultavasti tiedonantajia onkin käytetty jo poliisitoiminnan alkuajoista lähtien.
Jo 1800-luvun alussa Ranskassa Ancien Régime käytti kehittynyttä tiedonantajien ja urkkijoiden verkostoa rikosten torjumiseksi. Tiedottajien käytön perusperiaatteena on ollut, ettei tiedonantajaa paljasteta.
1970–1990-luvuilla, kun prosessioikeus kehittyi ulkomailla, jouduttiin pohtimaan tilanteita, joissa rikolliset todistivat rikoskumppaneitaan vastaan oikeudenkäynnissä. Näin kävi Englannissa 1970-luvulla, kun vakava ja järjestäytynyt rikollisuus lisääntyi. Pohjois-Irlannissa jo 1960-luvun lopulla jouduttiin terrorismin ja väkivallan lisääntymisen vuoksi ottamaan kantaa rikollisten ilmiantoihin. 1970-luvulla Italiassa riehunut vasemmistoterroristien toiminta, jossa vuonna 1978 entinen pääministeri kidnapattiin ja murhattiin, johti valtion lainsäädäntötoimiin, jotka kannustivat yhteistoimintaan viranomaisten kanssa. Myös Saksassa käytettiin jonkin verran ilmiantajia oikeisto- ja vasemmistoterroristeja vastaan 1980- ja 1990-luvuilla.
Suomessakin poliisi on luultavasti jo alkuajoistaan alkaen käyttänyt erilaisia tiedottajia rikosten selvittämisessä. 1980-luvulla poliisi perusti pääkaupunkiseudulle ja myöhemmin muuallekin Suomeen niin sanottuja T-ryhmiä, joiden tehtävänä oli tarkkailla ja hankkia tietoa henkilöistä rikosten ennalta ehkäisemiseksi ja paljastamiseksi. Myöhemmin ryhmiä kutsuttiin Atari-ryhmiksi ja -yksiköiksi. 2000-luvun alussa alettiin puhua tiedottajien rekisteröimisestä ja sittemmin järjestäytyneestä tiedottajatoiminnasta (JTT). Ensimmäinen tiedottajaa käsittelevä lain säännös tuli voimaan 20.7.2005 poliisilain muutoksella.
Merkitys rikostutkinnoissa
Rikostiedustelu ja tiedonhankinta ovat perinteisesti olleet rikostorjunnassa tärkeimpiä keinoja. Rikostiedustelutietoja käytetään niin tavanomaisten kuin monimutkaistenkin rikosten torjunnassa, mutta erityisesti niiden rooli on esillä piilorikollisuuden paljastamisessa.
Koska rikostutkinnan eli esitutkinnan aloittaminen vaatii aina poliisille tullutta tietoa on tieto rikostorjunnan kannalta erittäin tärkeää. Järjestäytynyt rikollisuus ja muu piilorikollisuus poikkeaa rikostyyppinä muusta ratkaisevasti. Sen yhteydessä ei yleensä ole loukattua rikoksen uhria tai välittömiä todistajia. Tämän vuoksi todisteiden kerääminen perinteisillä rikoksentutkintamenetelmillä oli lähes mahdotonta. Ratkaisuksi kehitettiin tiedon saanti rikoksista jo ennen rikostapahtumaa. Erityisesti tämä koski huumekauppaa. Onkin sanottu, että ilman tiedonantajia huumausainerikollisuuden paljastaminen on lähes mahdotonta.
Helsingin huumepoliisille yksi kaikkein tärkein keino rikosten ratkaisemiseksi on ollut tietolähdetoiminta.
Keski-Suomen Kokoomus
Keski-Suomen Kokoomus on yksi Kansallisen Kokoomuksen 13 piirijärjestöstä. Piirijärjestö toimii Keski-Suomen vaalipiirin alueella. Keski-Suomen kokoomuksen kansanedustaja vaalikaudella 2019–2023 on Sinuhe Wallinheimo. Keski-Suomen Kokoomuksen toiminnanjohtaja on Eeva-Kaisa Rouhiainen ja puheenjohtaja Lotta Ahola.
Kunnian päivät 1983–1986
Kunnian päivät 1983–1986 on vuonna 2006 julkaistu Dingon box-kokoelma. Kokoelma on kaikkien aikojen laajin Dingon kokoelma-albumi ja sisältää 3 CD-levyä sekä yhden DVD:n, joka on julkaistu aiemmin nimellä Dingomania. Kokoelma sisältää Dingon täydellisen 1980-luvun diskografian lisäksi myös ennenjulkaisematonta materiaalia. Kokoelmalla on myös Dingo-historiikki, joka käsittää yhtyeen 1980-luvun historian.
DVD
Kaivorock -84 (Yle TV1, Ohjaaja Heikki Harma)
Tavastia Klubi -85 (Ohjaaja Hannu Merivirta) Porin Puuvillatehdas -85''' (Ohjaaja Hannu Merivirta)
Muuta:
Dingo ja fanit / A-raportti: Dingomania, Yle TV1, toimittaja Arvo Tuominen Dingo ja haastattelut / Tavastia klubi, Porin puuvillatehdas, Hannu Merivirta Dingo ja levottomat tuhkimot, Matti Hämäläinen Dingo ja Lontoo / Dingo ja Levottomat tuhkimot, Yle TV1, ohjaaja Matti Hämäläinen
Dingo ja uutiset / TV-uutiset 7.10.86, Yle TV1, toimittaja Ismo Virta / Ajankohtainen kakkonen 7.10.1986 Yle TV2, toimittaja Ari Korvola
Extra:
Kunnian kentät / Kamoon - kielet poikki, Yle TV1, ohjaaja Heikki Harma Sata rohkeaa laivaa / Paljonko on paljon, Yle TV2, ohjaaja Jorma Koski Penny Lane / Pål Presli Show, Yle RTV, ohjaaja Pii Berg
Muusikot
Kappaleilla 13–17 soittavat Pertti Neumann (laulu/basso), Jonttu Virta (kitara), Juha Seittonen (rummut) ja Juha Unkila (saksofoni).
Alexander Herr
Alexander Herr (s. 4. lokakuuta 1978 Furtwangenissa) on saksalainen mäkihyppääjä.
Monaco
43.73278°N, 7.41972°W Monacon ruhtinaskunta (ranskaksi Principauté de Monaco, monegassiksi Principatu de Múnegu) on valtio Euroopassa. Se on pinta-alaltaan maailman toiseksi pienin itsenäinen valtio heti Vatikaanin jälkeen. Valtion pinta-ala on 2,08 neliökilometriä, ja asukkaita on noin 39 350. Asukkaista noin viidesosa on Monacon kansalaisia. Ainoa rajanaapuri Ranska ympäröi maata pohjoisen, lännen ja osittain etelän puolelta. Kaakkois- ja itäpuolella Monaco rajautuu Välimereen.
Grimaldien suku nousi 1297 Monacossa valtaan, ja se on hallinnut ruhtinaskuntaa siitä lähtien. Monaco on ollut lähes koko historiansa Ranskan liittolainen, ja välillä se on ollut myös suoraan Ranskan hallinnassa. Monacon elintaso on nykyään maailman korkeimpia, ja kolmasosa asukkaista on miljonäärejä. Talouden pohjana ovat matkailu sekä pankki-, finanssi- ja kiinteistöalat. Valtionpäämies on ruhtinas, jolla on huomattavasti valtaa.
Maantiede
thumb|left|Monacon hallinnolliset alueet. thumb|vasen|Monacon vanha osa, [[Monacon kallio.]]
Monaco on maailman toiseksi pienin itsenäinen valtio Vatikaanin jälkeen. Se sijaitsee Alppien juurella Välimeren rannalla lähellä Italian rajaa 18 kilometriä Nizzasta itään ja on Ranskan ympäröimä kolmesta ilmansuunnasta. Monacon korkein kohta on Chemin des Révoires (161 metriä), joka on Mont Agel -vuoren rinteellä. Vuoren huippu on Ranskan puolella.
Monacon alasta noin viidennes on vallattu mereltä. Ensimmäiset alueet vallattiin vuonna 1880 ja viimeisimmät on vallattu 2002. Vuonna 2025 olisi tarkoitus valmistua uusi Le Portierin alue.
Monaco on jaettu seitsemään piiriin ja kahteen sektoriin. Sektorit Monaco-Ville ja Ravin de Sainte-Dévote ovat historiallisia alueita, joiden ilmapiiri tulee säilyttää.
Piireistä Fontvieille on mereltä vallattu alue, jossa on asuntoja, toimistoja, ostoskeskuksia ja teollisuutta. Myös helikopterikenttä sijaitsee Fontviellessä. Monaco-Ville on vanhakaupunki Välimereen työntyvällä kallioniemellä. Siellä on kävelykatuja ja ruhtinaan palatsi. Jardin exotique on läntisin piiri ja samalla kaupungin korkeimmalla oleva alue. Condamine on perinteistä ostosaluetta. Monte Carlossa on kuuluisa kasino puutarhoineen sekä korkeita hotellirakennuksia. Larvottossa on muun muassa moderni konferenssikeskus Grimaldi Forum sekä valtion ainoa julkinen ranta.
Monacon ilmasto on lauhkea. Keskimääräinen minimilämpötila tammi- ja helmikuussa on 8 celsiusastetta; heinä- ja elokuussa keskimääräinen maksimilämpötila on 26 celsiusastetta. Merituuli viilentää kuumimpia kesäpäivä. Vuoden sademäärä on noin 770 mm; poutapäiviä on vuodessa noin 300.
Historia
Monacosta on löytynyt kivikautisia todisteita ihmisasutuksesta. Antiikin kreikkalainen historioitsja Hekataios Miletoslainen (550–475 eaa.) kuvasi Monoikosta liguurien kaupungiksi.
Roomalaiset pitivät joitakin vuosisatoja hallussaan Monacon satamaa, mutta Länsi-Rooman kukistuessa 400-luvulla Monaco hylättiin. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Henrik VI antoi 1191 Genovalle sataman ja kallioniemekkeen, jos he rakentaisivat sinne linnakkeen ja taistelisivat merirosvoja vastaan. Genovalainen Grimaldin suku nousi valtaan 1297, kun François Grimaldi valloitti linnoituksen. Hän oli naamioitunut munkiksi ja haki yösijaa linnoituksesta. Grimaldi tappoi vartijan ja valtasi linnoituksen miehineen.
thumb|vasen|Monacon nykyinen alue oranssilla ja sen vuonna 1848 menettämät alueet vaaleansinisellä. Monaco on ollut lähes koko historiansa ajan Ranskan liittolainen, mutta vuodet 1524–1641 se oli Espanjan suojeluksessa. Vuodet 1789–1814 Monaco oli vallankumouksen takia suoraan Ranskan hallinnossa täysin epäitsenäisenä. Wienin kongressi määräsi Monacon Sardinian kuningaskunnan protektoraatiksi 1815, jollaisena se oli vuoteen 1860. Monaco menetti 1848 Mentonin ja Roquebrunen kaupungit, jotka liitettiin virallisesti Ranskaan ranskalais-monacolaisen sopimuksen turvin. Sopimus palautti myös Monacon itsenäisyyden.
Monacon ruhtinas oli itsevaltias perustuslain säätämiseen vuonna 1911 asti. Heinäkuussa 1918 Versailles’n rauhan yhteydessä sovittiin Ranskan rajoitetusta suojelusta, ja siitä että Monaco myötäilisi Ranskaa poliittisissa, sotilaallisissa ja taloudellisissa asioissa.
Toisessa maailmansodassa ruhtinas Ludvig II yritti pitää maansa puolueettomana, vaikka hän kannattikin Vichyn Ranskan hallitusta. Myöhemmin Italia miehitti Monacon marraskuussa 1942 muodostaen maahan fasistisen nukkehallituksen. Mussolinin vallan romahtamisen jälkeen Saksa miehitti maan 8. syyskuuta 1943. Miehityksen aikana muun muassa Ballet de l’Operan perustaja ranskanjuutalainen René Blum joutui keskitysleirille Auschwitziin, jossa hän kuoli. Yhdysvaltain armeijan 36. jalkaväkidivisioona vapautti Monacon saksalaismiehitykseltä 3. syyskuuta 1944.
Rainier III nousi valtaistuimelle 1949 isoisänsä Ludvig II:n kuoleman jälkeen. Vuoden 1962 uusi perustuslaki lakkautti kuolemantuomion, antoi naisille äänioikeuden ja perusti korkeimman oikeuden. Vuonna 1993 Monaco sai täysivaltaisen aseman Yhdistyneissä kansakunnissa. Se liittyi Euroopan neuvostoon vuonna 2004.
Vuoden 2002 sopimus selvensi Monacon asemaa siten, että jos ruhtinassuku sammuu, ruhtinaskunta jää itsenäiseksi valtioksi, eikä sitä palauteta Ranskalle. Monacon puolustus jäi kuitenkin edelleen Ranskan harteille. Vuonna 2002 muutettu perustuslaki mahdollistaa naisen nousemisen hallitsijaksi, ruhtinattareksi, jos vanhin perillinen ei ole miespuolinen. Rainier III:n kuoltua 6. huhtikuuta 2005 hallitsijaksi nousi hänen poikansa Albert II.
Vuonna 2009 OECD poisti Monacon yhteistyöhaluttomien veroparatiisien luettelosta. Osa Euroopan unionin maista oli 2000-luvun alussa kritisoinut Monacon pankkipolitiikkaa, joka mahdollisti veropetoksen ja rahanpesun, mutta Monaco pääsi pois mustalta listalta sitouduttuaan OECD:n läpinäkyvyysvaatimuksiin.
Politiikka
Monaco on ollut perustuslaillinen monarkia vuodesta 1911, ja ruhtinas on sen valtionpäämies. Ruhtinaalla on huomattavasti valtaa, ja hän voi tehdä lakialoitteita ja hyväksyä muutoksia perustuslakiin. Hän myös voi hoitaa melko vapaasti ulkopolitiikkaa. Toimeenpanovaltaa hoitaa Monacon valtioministeri, joka on viisijäsenisen hallitusneuvoston puheenjohtaja. Valtioministeri on Ranskan tai Monacon kansalainen, jonka ruhtinas valitsee kolmivuotiselle kaudelle konsultoituaan ensin Ranskan hallitusta.
Vuoden 1962 perustuslain mukaan ruhtinas jakaa vallan yksikamarisen kansallisneuvoston kanssa. Parlamentin asema on heikko, sillä ruhtinas voi hajotta sen käytännössä koska tahansa. Sen 24 jäsenestä 16 valitaan enemmistövaalilla, 8 suhteellisella vaalitavalla. Vuoden 2023 vaaleissa kolmen puolueen muodostama yhteislista Union Nationale Monégasque sai kaikki paikat. Vaaleissa voivat äänestää vain Monacon kansalaiset, joita on noin neljännes valtion asukkaista.
Monacossa on myös paikallishallinto. Monacon kunta käsittää koko valtion alueen. Kunnanvaltuustossa on 15 vaaleilla valittua jäsentä pormestari puheenjohtajanaan.
Vaikka Monaco ei ole EU:n jäsen, se on tulliyhteistyössä Ranskan kanssa ja sitä kautta tiiviissä talousyhteydessä unionin kanssa.
Talous ja infrastruktuuri
Monacon talous pohjautuu suurelta osin matkailuun. Se oli aiemmin talvikohde, mutta nykyään kaupungissa käy vierailijoita ympäri vuoden. Monaco on erityisesti ylellisyysmatkailijoiden suosiossa. Matkailijoita Monacoon vetävät rannat, ankkurointimahdollisuudet ja erilaiset liike-elämän konferenssit.
Monacon talous on kasvanut 2000-luvulla vahvasti, vaikka koronapandemia aiheutti vuonna 2020 talouskasvuun loven. Bruttokansantuote laski tuona vuonna 13 prosenttia, mutta vuonna 2021 kasvu oli 21,6 prosenttia ja talous 5,8 prosenttia suurempi kuin vuonna 2019.
Turismin lisäksi pankki- ja finanssialat sekä kiinteistöala ovat monipuolisen talouden kulmakiviä. Vuonna 2021 bruttokansantuotteesta 21,2 prosenttia tutkimuksesta sekä sen tukipalveluista, 16,1 prosenttia finanssi- ja vakuutusalalta ja 10,0 prosenttia tukkukaupasta.
Monacon elintaso on maailman korkeimpia, ja työttömyyttä ei käytännössä ole. Vuonna 2020 Monacossa työskenteli melkein 56 000 ihmistä eli maa tarvitsee työvoimakseen lähimaiden kansalaisia. Työntekijöistä 14,9 prosenttia oli Monacon kansalaisia. Monaco vetää maahan asumaan rikkaita, sillä siellä ei ole tulo- eikä varallisuusveroa. Kolmasosa maan asukkaista onkin miljonäärejä. Tiheään asutun alueen kiinteistöt ovat myös kalliita, sillä vuonna 2022 keskihinta neliömetriä kohden oli 50 000 euroa. Monacoa on pidetty rahanpesun keskuksena, mutta Se pääsi pois OECD:n harmaalta listalta vuonna 2009.
Monacoon tuodaan sähköä Ranskan puolelta. Keittämiseen ja lämmittämiseen käytetään pääasiassa maakaasua.
Monacossa on seitsemän bussilinjaa ja kaksi satamaa sekä rautatieasema ja helikopterikenttä. Monaco-Monte-Carlon rautatieasemalta on suora yhteys sekä Ranskaan että Italiaan. SNCF:n operoima TGV-suurnopeusyhteys kulkee Pariisiin, ja Trenitalian yhteys on Ventimiglian kautta muualle Italiaan. Nizzan Côte d’Azurin kansainvälinen lentoasema on lähin lentoasema. Sieltä on Monacoon sekä bussi- että Heli Air Monacon helikopteriyhteys.
Väestö
Monacon väkiluku vuoden 2022 lopussa oli maan tilastokeskuksen arvion mukaan 39 050. Väkiluku oli laskenut 0,1 prosentilla vuoden 2021 lopun arviosta. Monaco on maailman tiheimmin asuttu valtio, ja siellä asuu melkein 20 000 ihmistä neliökilometrillä.
Monacolaiset ovat vähemmistönä ja suurin osa (28,1 %) asukkaista on ranskalaisia. Monacolaisia oli vuoden väestönlaskennan mukaan 21,6 %, italialaisia 18,7 % ja brittejä 7,6 %. Kaiken kaikkiaan Monacossa asuu 139:n eri maan kansalaisia.
Ranska on ainoa virallinen kieli, mutta englanti, italia ja paikallinen monegassi ovat myös yleisesti käytettyjä. Yleisin uskonto on katolilaisuus, jota harjoittaa 90 % väestöstä.
Kulttuuri
thumb|[[Monacon oseanografinen museo]]
Monacon tunnetuimpia nähtävyyksiä ovat katedraali, palatsi ja oseanografinen museo, jossa on museon lisäksi akvaario.
Monacon ruokakulttuuri on sekoitus ranskalaista ja italialaista keittiötä. Paikallisia tuotteita, kalaa ja äyriäisiä käytetään paljon. Tyypillisesti aamiainen on pieni, kun taas lounaalla ja päivällisellä on useita ruokalajeja.
Monacolla on huomattava esittävien taiteiden historia, ja esimerkiksi kuuluisa Ballets russes esiintyi 1920-luvulla useita kertoja Monacon kasinon teatterissa. Sen jalanjälkiä seuraa Monte Carlon baletti. Monacossa toimii balettiseurueen lisäksi muun muassa Monte-Carlon ooppera ja filharmoninen orkesteri.
Urheilu
Monacon kaduilla ajettava Formula 1 -luokan Monacon Grand Prix on yksi autourheilun arvostetuimmista vuosittaisista kilpailuista, samoin kuin yleensä alkuvuonna järjestettävä Monte Carlo -ralli.
Monacosta on kotoisin jalkapalloseura AS Monaco, joka pelaa Ranskan Ligue 1:ssa. Seuran kotistadionina toimii Fontvieillessä sijaitseva 18 500 -paikkainen Stade Louis II. Stade Louis II:lla pelattiin vuoteen 2012 asti vuosittain jalkapallon UEFA Super Cup, jossa kohtaavat Mestarien liigan ja Eurooppa-liigan voittajat. Stadionilla kisataan vuosittain yleisurheilun Timanttiliigan osakilpailu Herculis.
Monte Carlo Country Club isännöi joka vuosi tenniksen ATP Masters -sarjan turnausta Monte Carlo Masters. Ottelut pelataan kuitenkin Ranskan puolella Roquebrune-Cap-Martinissa.
Monaco on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1920, yleensä alle kymmenen urheilijan joukkueella. Monacon olympiaurheilijat eivät ole sijoittuneet palkintosijoille, mutta olympialaisten taidekilpailussa monacolainen Julien Médécin sijoittui pronssille vuonna 1924.
Alaskanpiiskujänis
Alaskanpiiskujänis eli alaskanpika eli kauluspika (Ochotona collaris) on pieni harmaa jäniseläin, joka kuuluu piiskujänisten heimoon. Alaskanpiiskujänis elää luonnonvaraisena Alaskassa ja Luoteis-Kanadassa, jossa on talvella yli 25 °C ja kesäisin alle 20 °C lämmintä. Alaskanpiiskujäniksen pituus vaihtelee 180 millimetristä 200 millimetriin, ja se painaa 117 grammasta 145 grammaan.
Lisääntyminen
Alaskanpiiskujänikset ovat luultavasti yksiavioisia eli ne parittelevat saman kumppanin kanssa läpi elämänsä. Ne synnyttävät 2–6 poikasta, joskin keskiarvo on kahdesta kolmeen kerralla. Poikaset ovat pesässään noin 30 päivää ja ne syntyvät sokeina ja lähes karvattomina. Nuoret poikaset ovat aikuisen kokoisia 40–50 päivän päästä, ja naaraat ovat sukukypsiä vuoden päästä syntymästä.
A1 Portugalin Grand Prix 2009
A1 Portugalin Grand Prix 2009 oli A1 Grand Prix -kauden 2008–2009 kuudes osakilpailu, joka ajettiin 12. huhtikuuta Algarven moottoriradalla Portugalissa.
Matti Nurro
thumb|upright|Matti Nurro Matti Tapani Nurro on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten Miljoonasade-yhtyeen kitaristina, vaikka hän on myös säveltänyt ja sovittanut monia yhtyeen kappaleita. Hän on toiminut yli 20 vuotta Miljoonasateen kitaristina. Nykyisin hän myös opettaa Pohjoisen Keski-Suomen Ammattioppilaitoksessa Äänekoskella.
Piccolo
Piccolo on alun perin ollut sotilassoitin, ja monissa marssilauluissa, tunnetuimpana John Philip Sousan Tähtilipun alla, trio-osuus soitetaan piccololla.
Blériot Aéronautique
Blériot Aéronautique oli ensimmäisen maailmansodan jälkeen ranskalaisen Louis Blériot’n perustama lentokonetehdas, joka valmisti sotilas- ja liikennelentokoneita. Yhtiö valmisti myös joitakin moottoripyöriä vuosina 1921–1922 sekä kevytautoja 1920-luvulla.