cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Snowdonia
thumb|[[Llyn Llydaw -järvi]] Snowdonia on kansallispuisto Gwyneddissä Pohjois-Walesissa. Snowdoniassa sijaitsee Walesin korkein vuorenhuippu Snowdon. Vuorelle kulkee kapearaiteinen rautatie, ja sinne pääsee höyry- tai dieseljunilla. Kansallispuisto on Walesin ensimmäinen ja perustettu vuonna 1951. Kansallispuiston alueella on merkittävää maataloutta ja Trawsfynyddin ydinvoimala, joka on tällä hetkellä suljettu. Kansallispuiston alueella käy noin neljä miljoonaa turistia vuodessa. Alueen keskellä on puistoon kuulumaton neljän tuhannen asukkaan Blaenau Ffestiniog ja sen liuskekivilouhos.
Väestö
Kansallispuiston alueella asuu noin 26000 ihmistä.
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan alueen yli kolmivuotiaista 58,6 % ilmoitti osaavansa puhua kymriä. Hieman alle puolet väestöstä (49,7 %) ilmoitti puhumisen lisäksi osaavansa lukea ja kirjoittaa kymriä. Osaajien osuus oli laskenut kymmenessä vuodessa noin 5 prosenttiyksikköä. Kymriä osaavien osuuden vähenemisen syyksi on lueteltu kieltä osaavien muuttaminen pois ja muiden muuttaminen tilalle, lasten osuuden lasku, kieltä osanneiden vanhojen ihmisten kuoleminen sekä kielitaidon heikkeneminen. Osa niistä, jotka ilmoittivat osanneensa kieltä vuonna 2001, vastasi, että ei osaa vuonna 2011.
Béla Fleck
thumb|Béla Fleck esiintymässä vuonna 2011. Béla Fleck (s. 10. heinäkuuta 1958 New York) on yhdysvaltalainen banjonsoittaja. Hän on ollut Grammy-ehdokkaana useammassa eri kategoriassa kuin kukaan muu. Normaalisti hänen musiikkinsa liikkuu bluegrassin ja jazzin rajamailla.
Perpetual Motion -albumilla Fleck soittaa klassista musiikkia, jota ei ole kirjoitettu banjolle.
Fleck aloitti banjon soittamisen vuonna 1973, jolloin hän sai isoisältään ensimmäisen banjonsa. 1970-luvun lopulla Fleck toimi Jack Tottlen ja Mark Schatzin kanssa yhtyeessä Tasty Licks. Ensimmäisen sooloalbuminsa Crossing the Tracksin Fleck julkaisi vuonna 1979. Vuonna 1981 Fleck liittyi yhtyeeseen New Grass Revival, jossa hän soitti yhdeksän vuotta. Fleck on toiminut vuodesta 1988 lähtien yhtyeen Béla Fleck and the Flecktones keulahahmona.
Fazerin Sininen
thumb|Levy Fazerin Sinistä
Fazerin Sininen on Fazerin valmistama suklaalevy, -patukka ja irtomakeinen. Fazerin Sininen oli vuonna 2016, kuten monina aiempinakin vuosina, Suomen myydyin makeistuote. Fazerin Sininen valittiin vuonna 2017 jo yhdeksännen kerran peräkkäin Suomen arvostetuimmaksi tuotemerkiksi Markkinointi & Mainonta -lehden ja Taloustutkimuksen vuosittaisessa Brändien arvostus -kyselyssä.
Resepti
Karl Fazerin pojalla Svenillä oli 1920-luvulla englantilainen liiketuttava Shaller, jonka vävyllä oli vakava silmäsairaus. Sven Fazer auttoi suhteillaan miehen silmäsairauksiin erikoistuneen lääkärin hoitoon. Vävyn parannuttua Shaller lahjoitti Fazerille kiitokseksi hallussaan olleen sveitsiläisen suklaareseptin. Suomessa tuote tuli markkinoille vuonna 1922. Suklaan valmistuksessa käytetään monista muista nykypäivän suklaatuotteista poiketen tuoretta maitoa. Kaakaopavuista kaksi kolmasosaa tulee Ecuadorista ja loput Länsi-Afrikasta. Fazerin Sinisen tuoteperheen suosituimmat tuotteet ovat maitosuklaalevy, maitosuklaarasia ja hasselpähkinälevy.
Fazerin sinisen maitosuklaan raaka-aineet olivat vuonna 2022 maito, sokeri, kaakaovoi, kaakaomassa, emulgointiaine (soijalesitiini), ruokasuola ja luontainen vanilja-aromi. Vähintään 30 % ainesosista oli kaakaota.
Pakkaus
thumb|right|Fazerin Sinisen väri on [[värirekisteröinti|rekisteröity tavaramerkki.]]
Keväällä 2021 Fazerin Sininen -tuoteperheen kääreet uudistettiin.
Norman (Oklahoma)
Yhdysvaltojen kattavan säätutkaverkoston NEXRADin operointikeskus on toiminut Normanissa vuodesta 1988.
Kaupungissa oli vuoden 2018 arvion mukaan 123 471 asukasta ja vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 110 925 asukasta. Vuosina 2010–2018 kaupungin väkiluku nousi 11,3 prosenttia. Afrikkalaistaustaisen väestön osuus (4,8 %) on pienempi kuin osavaltiossa keskimäärin (7,8 %). Myös alkuperäisasukkaiden osuus (3,9 %) on osavaltion keskiarvoa (9,3 %) pienempi. Normanin pinta-ala on 463 neliökilometriä ja asukastiheys noin 267 asukasta neliökilometriä kohden.
Gbarpolu
Gbarpolu on yksi Liberian viidestätoista piirikunnasta. Se sijaitsee maan luoteisosassa Sierra Leonen vastaisella rajalla. Alue on metsäistä vuoristoseutua. Piirikunta perustettiin vuonna 2001. Se oli aiemmin osa Lofan piirikuntaa ja tunnettiin metsäteollisuudesta ja elefantistaan. Nykyisin piirikunta tuottaa kultaa, timantteja, tukkipuuta ja maataloustuotteita.
Gbarpolun pinta-ala on 7 723 km². Asukkaita on arviolta 120 000, mutta arvio muuttuu jatkuvasti, kun sisällissodan pakolaiset palaavat hitaasti. Joidenkin alueiden väkiluku pieneni puoleen sodan aikana. Piirikunnan pääkaupunki on Bopolu.
Gbarpolun piirikunnan lipussa on punaisella taustalla kiiltävä timantti sekä oikeassa alakulmassa puu. Lipun vasemmassa yläkulmassa näkyy Liberian lippu, kuten kaikissa Liberian piirikuntien lipuissa.
Intian parlamenttivaalit 2019
Intian parlamenttivaalit 2019 olivat maailman suurimmat vaalit, joissa oli yli 900 miljoonaa äänioikeutettua. Ne kestivät viisi viikkoa 11. huhtikuuta – 19. toukokuuta 2019. Eri osavaltiot äänestivät eri päivinä. Äänet laskettiin 23. toukokuuta. Vaaleissa valittiin Intian parlamentin alahuoneen eli Lok Sabhan 542 jäsentä. He puolestaan valitsivat pääministeri Narendra Modin toiselle viisivuotiskaudelle.
Kannatusmittaukset
Puolueiden kannatusmittaukset vuoden 2018 tammikuusta asti.
Tulokset
Parlamenttivaalien tulokset vaaliliitoittain:
Team Tour 2013
Mäkihypyn Team Tour 2013 käytiin 9. helmikuuta 2013 – 17. helmikuuta 2013 Saksassa. Tapahtuma oli Kansainvälisen hiihtoliiton isännöimä. Kilpailut käytiin Willingenissä, Klingenthalissa ja lopuksi Oberstdorfissa.
Einar Økland
Einar Andreas Økland, kirjailijanimiä: John Donner ja Tone Hesthammer, (s. 17. tammikuuta 1940 Sveio, Hordaland, Norja) on norjalainen kirjailija. Hän on runoilija, näytelmäkirjailija, lastenkirjailija ja esseisti. Hän kirjoittaa uusnorjaksi.
Jin-kiina
Jin eli jinyu on siniittinen kieli, jota puhutaan erityisesti Shanxin, Sisä-Mongolian ja Shaanxin maakunnissa Pohjois-Kiinassa. Sitä pidettiin ennen mandariinikiinan murteena, mutta nykyisin se luokitellaan yleisesti erilliseksi kiinan variantiksi. Vuonna 1995 jiniä puhui äidinkielenään 45 miljoonaa ihmistä.
Einar Økland
Økland on kirjoittanut nimimerkillä John Donner nuortenkirjasarjaa Somerset, johon hän ja Sigbjørn Heie, Ragnar Hovland ja Per Olav Kaldestad vuosina 1982–1987 kirjoittivat 13 kirjaa. Nimimerkkiä Tone Hesthammer hän on käyttänyt lähinnä kirjoittaessaan lehtiartikkeleita.
Naamioteatteri
thumb|300px|Naamio
Einar Økland
Økland on toisen maailmansodan jälkeisistä norjalaisista kirjailijoista monipuolisin ja on ollut norjalaisen lastenkirjallisuuden merkittävä uudistaja. Hän on suorittanut 1965 Oslon yliopistossa kliinisen psykologian virkatutkinnon ja työskennellyt joitakin vuosia psykologina, ennen kuin hän 1967 siirtyi päätoimiseksi kirjailijaksi.
Naamioteatteri
Naamioteatteri on näyttämötaiteen muoto, jossa esiintyjien kasvot on verhottu naamioilla tai puolinaamioilla. Erona puolinaamioiden ja koko kasvoja peittävien naamioiden välillä on se, että puolinaamioiden kanssa näyttelijä saa puhua ja esimerkiksi peittää kädellä kasvonsa. Tavalliseen naamionäyttelemiseen se ei kuulu. Naamionäyttelemisessä näyttelijän tulee näytellessään ottaa perusnäyttelemiseen kuuluvien lainalaisuuksien lisäksi huomioon monia sellaisia asioita, jotka eivät kuulu tavalliseen näyttelemiseen. Näitä naamionäyttelemisen liittyviä "kultaisia sääntöjä" ovat esimerkiksi, ettei naamion takaa saa päästä ääntäkään, naamiota ei saa riisua eikä pukea kenenkään nähden vaan on käännyttävä selin katsojiin, jos naamio täytyy pukea tai riisua ihmisten edessä. Käsiä tai mitään muutakaan ei saa nostaa naamion eteen, muutoin naamion rooli putoaa. Toisaalta naamionäytelmässä niin sanottu "roolista putoaminen" ei välttämättä ole aivan niin läpinäkyvää, kuin tavallisessa näytelmässä, sillä naamion takana voi melko huoletta virnuilla ja nauraa äänettömästi niin, ettei yleisö sitä huomaa. Naamioteatterin kultaisiin naamionkohtelusääntöihin kuuluu myös se, että naamiota on kunnioitettava ja sitä tulee pitää vasemmalla polvella, kun istutaan naamion kanssa.
GP3 Itävallan Grand Prix 2015
GP3 Itävallan Grand Prix 2015 oli GP3-kauden 2015 toinen osakilpailu, joka ajettiin 20.–21. kesäkuuta Red Bull Ringin moottoriradalla Itävallassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Itävallan GP:n ohessa.
Einar Økland
Hänen esikoisteoksensa Ein gul dag (1963) julkaisi Cappelen, mutta toisesta teoksesta Mandragora (1966) lähtien kustantaja on ollut Det Norske Samlaget. Prosaistina hän aloitti novellikokoelmalla Svart i det grøne (1967).
Økland oli 1968 perustamassa kirjailijoiden Tor Obrestad, Kjell Askildsen, Bjørn Nilsen, Dag Solstad ja Arnljot Eggen kanssa Norjan kirjailijakeskusta (Norsk Forfattersentrum). Hän oli 1992 Bergenin kansainvälisen festivaalin festivaalikirjailija.
Naamioteatteri
Naamionäytelmä oli suosittua 1500–1600-lukujen eurooppalaisissa hoveissa. Naamionäytelmiin kuului musiikkia, tanssia, laulua ja näyteltyjä osuuksia. Oli myös tavallista, että naamionäytelmissä esiintyi ammattimuusikoiden ja -näyttelijöiden lisäksi hoviväkeä ja kuninkaallisia.
Keskusta (Parkano)
Keskusta on Parkanon 1. kaupunginosa. Se sijaitsee nimensä mukaisesti Parkanon keskustassa. Keskustassa sijaitsee mm. Parkanon kirkko, Keskustan hautausmaa, Keskustan koulu ja Pirkanmaan aikuislukio.
GP3 Itävallan Grand Prix 2015
Lauantain kilpailun voittoon ajoi paalupaikalta startannut Trident -tallin kuljettaja Luca Ghiotto. Sunnuntain kilpailun voitti Trident -tallin Óscar Tunjo.
Ihmismaantiede
Ihmismaantiede on maantieteen tai tarkemmin yleismaantieteen osa-alue, joka keskittyy ihmisen, yhteisöjen ja yhteiskuntien tutkimiseen maantieteellisen tilan näkökulmasta. Tilan näkökulmaa jäsentäviä avainkäsitteitä ovat muun muassa alue, paikka, maisema, skaala, konteksti ja sijainti.
Vanhempi vastine käsitteelle ihmismaantiede on suomen kielessä ollut kulttuurimaantiede, joka on peräisin ruotsin kielen käsitteestä kulturgeografi. Englanniksi tätä muistuttava termi cultural geography viittaa erityisesti maantieteelliseen kulttuurintutkimukseen (suomeksi joskus myös ”kulttuurinen maantiede”), kun taas human geography tarkoittaa yleismaantieteen ihmistä tutkivaa osaa (erotuksena luonnonmaantieteestä, physical geography). Vastaavasti käsitteen ihmismaantiede eli antropogeografia vanhempi merkitys on ollut ihmisen ja ihmisrotujen levinneisyyden maantieteellinen tutkimus maapallolla.
Ihmismaantieteen tutkimusalueita
Ihmismaantieteen jako tutkimushaaroihin ei ole yhtä vakiintunutta kuin luonnonmaantieteessä, ja tutkimushaarojen nimitykset vaihtelevat jonkin verran.
Yleisesti jaossa on mukana seuraavat alueet:
Näiden lisäksi melko tyypillisesti käytössä on:
Edellä mainittujen jälkeen tulee joukko harvemmin mainittuja haaroja. Näitä ovat esimerkiksi:
Sanoma Magazines
Sanoma Magazines oli vuoden 2014 alkuun asti suomalaisen Sanoma-yhtymän suurin liiketoimintaryhmä ja yksi Euroopan suurimmista aikakauslehtikustantajista. Se julkaisi yli 300 lehteä 13 maassa (Belgia, Bulgaria, Hollanti, Kroatia, Serbia, Romania, Slovakia, Slovenia, Suomi, Tšekki, Ukraina, Unkari ja Venäjä). Liiketoimintaryhmän toimitusjohtaja oli Eija Ailasmaa.
Sanoma Magazines muodostui lokakuussa 2001, kun Sanoma-konserni (tuolloin SanomaWSOY) yhdisti yhdeksi liiketoimintaryhmäksi hollantilaiselta VNU Groupilta (nyk. The Nielsen Company) ostamansa aikakauslehtiliiketoiminnot ja ennestään omistamansa Suomen suurimman aikakauslehtikustantaja Helsinki Median. Lehtien toimitustiedoissa Helsinki Median nimi korvautui Sanoma Magazinesilla vuoden 2002 alussa.
Sanoma Magazinesin liikevaihto vuonna 2008 oli 1 246,8 miljoonaa euroa ja liikevoitto 85,7 miljoonaa euroa. Kertaeristä puhdistettu tulos oli 138,9 miljoonaa euroa. Työntekijöitä sillä oli keskimäärin 6 280.
Sanoma Entertainment Finland, Sanoma Magazines Finland ja Sanoma News yhdistettiin uudeksi yhtiöksi Sanoma Media Finland 1. tammikuuta 2014.
Reinin–Mainin alue
pienoiskuva|[[Frankfurt am Main]] pienoiskuva|[[Wiesbaden]] pienoiskuva Reinin–Mainin alue on usean metropolialueen muodostama konurbaatio Saksassa Hessenin osavaltiossa ja Hesseniä rajaavissa Baijerin ja Rheinland-Pfalzin osavaltioissa. Alueella asuu kuusi miljoonaa ihmistä. Reinin-Mainin suurkaupunkialue on Euroopan vahvimpia talousalueita.
Luettelo pikkuplaneetoista: 20001–21000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 20001:stä ja päättyen 21000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Verijäljet
Verijäljet on vuonna 1997 julkaistu yhdysvaltalainen draamaelokuva, joka perustuu Russell Banksin romaaniin Affliction. Elokuvan on ohjannut ja käsikirjoittanut Paul Schrader.
James Coburn voitti roolistaan parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon. Nick Nolte oli ehdolla parhaan miespääosan Oscarin ja parhaan draamaelokuvan miespääosan Golden Globen saajaksi.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Verijäljet vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta.
Nabeul (kuvernementti)
Nabeul on yksi Tunisian 24 kuvernementista. Se sijaitsee Pohjois-Tunisiassa Välimeren rannikolla ja sen pääkaupunki on Nabeul. Kuvernementissa on 787 920 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 2 788 neliökilometriä.
Risifrutti
pienoiskuva|Erilaisia Risifrutti-pakkauksia ruokakaupassa. Risifrutti on norjalaisen Orklan valmistama maitotuote. Sitä markkinoi ja myy Suomessa Orkla Foods Finland. Suomen lisäksi Risifruttia myydään enimmäkseen Ruotsissa ja Tanskassa.
Risifrutti koostuu maidosta, riisistä, sokerista, marjoista, kermasta, sakeuttamisaineesta ja aromeista, kuten vanilliinista. Tuotetta myydään muun muassa mansikan-, vadelman- ja mustikanmakuisena sekä XL-koossa. Perinteisen riisikoostumuksen rinnalla myydään mannasuurimosta tehtyä Mannafrutti-välipalaa.
Studio – elokuvan vuosikirja
thumb|Studio-vuosikirja vuodelta 1957. Studio – elokuvan vuosikirja oli vuosina 1955–1962 ja 1978–1984 Suomessa ilmestynyt kirjasarja (ISSN 0562-4304), joka kokosi kunkin elokuvavuoden tärkeimmät tapahtumat Suomessa nidotuksi, taskukirjakokoiseksi vuosikirjaksi. Kukin osa sisältää alan artikkeleja kuten ohjaajaesittelyjä, tilastotietoja Suomen elokuvatoiminnasta sekä tarkat tiedot vuoden aikana ensi-iltaan tuoduista elokuvista Suomessa.
Kirja ilmestyi vuosittain vuoteen 1960 saakka ja sitten vuodet 1961–1962 kattavana Studio 7 -kirjana 1963, kunnes vuosikirjan teko lopetettiin 15 vuodeksi. Studio-vuosikirjaa alettiin julkaista uudelleen 1978 ja se jatkui vuoteen 1984 saakka. Vuosikirjojen tärkeimpinä toimittajina olivat alkuvaiheessa Aito Mäkinen ja toisessa vaiheessa Raimo Silius.
Kahden ensimmäisen vuosikirjan julkaisijana oli helsinkiläinen elokuvakerho Studio, josta kirjasarja sai myös nimensä. Sitten vuosikirjaa julkaisi Suomen Elokuva-arkisto ja vuosina 1978–1984 Suomen elokuvasäätiö. Vuosina 1955–1963 kirjan alaotsikkona oli Ensiesitysteattereiden ohjelmisto Helsingissä vuonna [vuosiluku].
Elävän kuvan vuosikirja
Vuonna 1988 Studio-vuosikirjan sijaan ryhdyttiin julkaisemaan Elävän kuvan vuosikirjaa (ISSN 0786-5368), joka luetteli edellisen vuoden teatteriensi-iltojen lisäksi myös suomalaisilla televisiokanavilla esitetyt elokuvat. Elävän kuvan vuosikirjaa julkaistiin vuoteen 1996 asti.
Emolevy
alt=Laajennuskortin asennus.|pienoiskuva|Kuvassa laajennuskortin asennusta emolevyyn. Emolevy on tietokoneen keskeinen piirilevy, johon tietokoneen muut osat kiinnitetään, ja jonka avulla muut osat kommunikoivat. Emolevyä edeltävä ja yksinkertaisempi ratkaisu oli backplane, jossa CPU- ja laajennuskortit painetaan liittimiin, jotka kytkevät ne sähköisesti yhteen. Backplane on vielä nykyisin käytössä esimerkiksi reitittimissä.
Emolevyllä osa komponenteista on juotettu emolevyyn kiinni, kun taas esimerkiksi virtajohdot, laajennuskortit, keskusmuistit ja suorittimet voidaan kiinnittää helposti niille varattuihin paikkoihin lukitusmekanismin tai ruuvikiinnityksen avulla. Yleensä myös kotelon sisällä olevat kiintolevyt, optiset levyasemat sekä prosessorin ja kotelon tuulettimet kytketään emolevyllä oleviin liittimiin.
Emolevy saa tarvitsemansa käyttövirran virtalähteestä.
Piirisarja
pienoiskuva|PC/XT 386DX-40-emolevy Octek Jaguar V vuodelta 1993. ATX-emolevyt (ja sitä uudemmat) sisältävät useita laajennuskorttipaikkoja, jotka on kiinteästi asennettu emolevylle. Näitä hallitsee tavallisesti emolevyllä olevan piirisarjan eteläsilta. Suorittimen, muistin ja emolevyn välisestä kommunikoinnista huolehtii emolevyn piirisarjan pohjoissilta. Eteläosa hallitsee hitaammat datavirrat: kiintolevyohjaimen, sarja- ja rinnakkaisportin sekä PCI-väylän. Uudemmissa suorittimissa on integroituna PCI Express -ohjain.
Erillisestä pohjoissillasta on usein luovuttu integroimalla muistiohjain itse suorittimeen. Integraatio voi vähentää valmistuskustannuksia, yksinkertaistaa valmistusta ja parantaa suorituskykyä tapauksesta ja ratkaisusta riippuen. Järjestelmäpiirit eivät tarvitse ulkoisia siltapiirejä lainkaan.
Nykyään emolevylle on usein integroitu myös verkko-ohjain sekä äänikortti. Aiemmin integroitu näytönohjain löytyi vain halvimmista emolevyistä ja ne olivat laadultaan vaatimattomia. Nykyisissä PC-tietokoneissa integroitu näytönohjain, jos sellainen on, sisältyy itse suorittimeen. Integroitujen näytönohjaimien suorituskyky on usein liian vaatimaton esimerkiksi pelikäyttöön. Suorituskykyä vaativa käyttäjä joutuu siis yhä hankkimaan erillisen näytönohjaimen.
Suorittimen jäähdytys
Suorittimille on saatavilla useita erilaisia jäähdytysratkaisuja nykyisissä henkilökohtaisissa tietokoneissa: perusmenetelmä on ilmajäähdytys ja vaihtoehtoina ovat nestejäähdytys sekä Peltier-elementti käyttötarpeen mukaan.
Emolevyllä on prosessorituulettimen vaatimat virtaliittimet, joiden kautta prosessorituulettimen pyörimisnopeutta voidaan säädellä suorittimen käyntilämpötilan mukaan.
Näytönohjaimen virrankäytöstä
Emolevyjen AGP- ja PCI Express -väylä (näytönohjainväylä) toimivat perinteisesti 3,3 tai 1,5 voltin jännitteellä. Nykyiset näytönohjaimet voivat käyttää huomattavan virtamäärän (esimerkiksi 300 wattia), joten näytönohjaimissa on näissä tapauksissa lisävirtaliittimet, johon voidaan kiinnittää virtalähteestä ATX-standardin lisävirtajohto.
Kool-Aid
Kool-Aid on juomajauhe, jonka omistaa nykyisin Kraft Heinz. Tunnetuimmassa muodossaan Kool-Aid myydään jauheena, joka sekoitetaan veteen. Kool-Aid -jauhe on hyvin tunnettu Yhdysvalloissa, ja siellä se esiintyy myös populaarikulttuurissa.
Historia
thumb|vasen|Kool-Aidia. Kool-Aidin kehitti yhdysvaltalainen yrittäjä Edwin Perkins vuonna 1927. Perkins oli joitakin vuosia aikaisemmin kehittänyt Fruit Smack -nimisen mehutiivisteen. Perkins ryhtyi alun perin äitinsä keittiössä poistamaan mehutiivisteestä nesteen. Lopputuloksena syntyi Kool-Aid. Ideaan hän sai innoituksen liivatevalmiste Jell-O:sta. Perkins valmistutti tuotettaan ensin kotikaupungissaan Hastingsissa Nebraskassa ja sittemmin Chicagossa.
Perkinsin juomajauhe maksoi 10 senttiä pussilta ja myöhemmin vain 5 senttiä. Halpa tuote myi hyvin myös 1930-luvun laman koettelemassa maassa. Toinen maailmansota ja sokerin säännöstely vaikeuttivat Kool-Aidin myyntiä, mutta sen suosio kasvoi huimasti sodan jälkeisenä aikana. Perheyritys myytiin vuonna 1953 General Foods -yhtiölle. Vuonna 1995 tuotteen osti sen edelleenkin omistava Kraft Foods Group -yhtiö.
Koostumus
Kool-Aidia on ajan saatossa myyty useissa eri muodoissa, joista ehkä tunnetuin on makeuttamaton mehujauhe. Juomajauheen ainesosia ovat sitrushappo, askorbiinihappo, suola, keinotekoinen väriaine ja yleensä keinotekoinen makuaine. Lisäaineina jauheessa on esimerkiksi maltodekstriiniia, kalsiumfosfaattia ja butyloitua hydroksianisolia. Tunnetuimpia Kool-Aid -makuja ovat kirsikka, rypäle, sitruuna-lime, appelsiini, vadelma ja mansikka.
Käyttötavat
Kool-Aid -jauheesta tehdään mehujuomaa, kun jauhe lisätään veteen. Sen lisäksi jauhetta voi käyttää muun muassa kakkujen, piirakoiden, makeisien ja pirtelöiden valmistuksessa. Hapanta tuotetta on käytetty jopa ruosteen ja kalkkipinttymien puhdistamiseen. Kool-Aidia voi käyttää myös hiusten, lankojen ja pääsiäismunien värjäämiseen.
Kool-Aid Man
Kool-Aid Man on Kool-Aidin mainonnasta tunnetuksi tullut hahmo. Suurta antropomorfista mehukannua esittävää hahmoa käytettiin ensi kertaa vuonna 1954. Tyypillisessä mainoksessa mehua tarjoileva hahmo syöksyy seinän läpi ja käyttää tunnuslausetta Oh, yeah!.
Kulttuurissa
Kool-Aid on myös osa populaarikulttuuria. Tom Wolfen hippiliikkeen synnystä kertovassa kirjassa The Electric Kool-Aid Acid Test (1968) Merry Pranksters ja Ken Kesey sekoittivat kokoontumisissaan LSD:tä Kool-Aidiin 1960-luvulla. College-opiskelijoiden keskuudessa tunnettu tapa on sekoittaa Kool-Aidia vodkaan tai muuhun viinaan.
Jim Jones ja Kool-Aid
Sanonta drinking the Kool-Aid tuli käyttöön niin kutsutun Jonestownin joukkoitsemurhan jälkeen. Sanonnalla viitataan ryhmäajatteluun yleensä.
Jim Jones johti Kansan temppelinä tunnettua uskonnolispoliittista lahkoa. Ryhmän jäsenet kuolivat Jonestownissa Guyanassa vuonna 1978. Liikkeen jäsenet tekivät itsemurhan väitetysti Kool-Aidiin sekoitetulla syanidilla ja unilääkkeillä.
Kool-Aidin sijaan tappava greipinmakuinen cocktail oikeasti pohjautui sitä muistuttavaan mutta huonommin tunnettuun Flavor Aidiin. Kool-Aid oli tutumpi nimi ja ehkä siksi myös helpommin muistettava. Nimeä on saatettu myös käyttää yleisesti muistakin vastaavista juomajauheista.
Jumalan teatteri
Jumalan teatteri oli suomalainen, Teatterikorkeakoulun opiskelijoista koostunut nelihenkinen avantgardistinen ja radikaali näyttelijäryhmä. Ryhmään kuuluivat nykyiset ohjaajat Esa Kirkkopelto ja Jari Halonen sekä nykyiset näyttelijät Jorma Tommila ja Jari Hietanen. Ryhmä muistetaan parhaiten Oulun teatteripäivillä vuonna 1987 toteuttamastaan kokeellisesta esityksestä, joka suuntautui hyökkäävästi yleisöön ja josta tuli jopa kansainvälistä huomiota herättänyt skandaali.
Tapahtumat
thumb|300px|Oulun kaupunginteatteri Jumalan teatterin esitys tapahtui Oulun kaupunginteatterissa 17. tammikuuta 1987. Teatterikorkeakoulun neljä opiskelijaa oli jo muutamaa päivää aiemmin ilmoittanut sanomalehti Kalevassa esittävänsä Pohjoisten teatteripäivien seminaarissa ”manifestin siitä, mitä teatteri nykypäivänä voi olla ja mitä se ei voi olla”.
Alastomina esiintyneet vuosikurssilaiset olivat varastaneet VR:ltä jauhesammuttimia, joilla he ruiskuttivat sammutusjauhetta ympäri teatterisalia. He myös ruoskivat yleisöä sekä heittivät ulostetta, kananmunia ja jogurttia yleisön päälle. He myös heittelivät salissa paukkupommeja. Yleisö pakeni paikalta ja automaattinen hälytysjärjestelmä laukesi toimimaan. Palokunta saapui paikalle. Osa yleisöstä joutui turvautumaan sairaalahoitoon paukkupommeista vapautuneiden räjähdyskaasujen aiheuttamien hengitysvaikeuksien vuoksi. Kaksi minuuttia kestäneen esityksensä jälkeen myös näyttelijät pakenivat kaupungille, josta poliisi pidätti heidät.
Teatterikorkeakoulun reagointi
Pidätysaikana julkinen sana ei päässyt kuulemaan ryhmän jäseniä, joten teon vaikuttimia ryhdyttiin arvailemaan. Monet arvelivat vaikuttimien liittyvän Jouko Turkkaan ja tämän opetusmetodeihin, jotka olivat olleet julkisen keskustelun aiheena aiemmin, ennen ryhmän Oulun-esitystä.
Toisaalta teatterikorkeakoulun ohjaajantyön professori Jouko Turkka ja dramaturgian virkaa tekevä lehtori Jussi Parviainen asettuivat jumalanteatterilaisten puolelle, vaikka korostivatkin, ettei heillä ollut ollut mitään tietoa tapauksesta etukäteen. Koulussa kyteneet riidat tulivat näin julkisuuteen. Jouko Turkka sanoi tuoreeltaan "nostavansa pojille hattua" ja "tukevansa rakkaita oppilaitaan".
Kymmenkunta Teatterikorkeakoulun opiskelijaa muodosti helmikuun alussa Jumalan teatteria tukeneen "avoimen oppilaskunnan", joka vaati kannanotossaan Jussi Parviaisen nimitystä uudeksi rehtoriksi sekä virkaa tekevän rehtorin Marianne Möllerin, näyttelijäntyön professorin Ritva Valkaman ja lehtori Erkki Saarelan erottamista. Muutamaa päivää myöhemmin kahdeksan "avoimen oppilaskunnan" jäsentä riehui Teatterikorkeakoulun tiloissa Helsingin Eirassa rikkoen ikkunoita ja heitellen tavaroita ulos lumihankeen. Samalla Jumalan teatterin jäsenet kahliutuivat kettingeillä koulun ulko-oviin.
Poliittinen kuohunta
Ryhmän performanssi aiheutti valtavan skandaalin. Kulttuuriministeri Gustav Björkstrand halusi erottaa Turkan ja Parviaisen viroistaan. Eduskunnassa keskusteltiin jopa teatterikorkeakoulun sulkemisesta. Oikeisto vaati kovia otteita ja vasemmisto varoitteli lynkkausmielialasta. Kristillisen liiton kansanedustaja Esko Almgrenin tekemässä eduskuntakyselyssä ministeri Björkstrandille Almgren kysyi: "Mitä hallitus aikoo tehdä, että Jouko Turkan, Jussi Parviaisen ja Teatterikorkeakoulun anarkismiin ja terroriin tähtäävä teatteritaidetta vahingoittava toiminta verovaroin, välittömästi lopetetaan". Tammikuun lopussa 1987 hallitus ilmoitti asettavansa ympäristöministeriön kansliapäällikön Lauri Tarastin johtaman työryhmän selvittämään Teatterikoulun sisäisiä ongelmia.
Julkisen sanan reagointi
Poliitikkojen reagointi herätti myös Suomen akateemiset piirit ja kulttuuriväen. Teatterikriitikko Juha-Pekka Hotinen kirjoitti Helsingin Sanomien debattiartikkelissaan, että "teon tarkoitus oli läpivalaista sameaa konsensusyhteiskuntaa ja sen vallankäyttöä". Tässä jumalanteatterilaiset Hotisen mukaan olivat onnistuneet. Yhteiskunnan kontrollijärjestelmä oli Hotisen mielestä näkynyt paljaana hetken aikaa. Skandaali estetiikkaa hyväksi käyttäen ja sen nopea toteutus muistutti Hotisen mukaan terrorismia. Pitäessään Jumalan teatterin esitystä nuoren teatterisukupolven kapinana Hotinen vertasi sitä Lapualaisoopperaan vuodelta 1966 ja Pete Q -näytelmään vuodelta 1978. Hän katsoi tiedotusvälineiden paisuttaneen Jumalan teatterin merkitystä "järjettömästi", koska kyseessä ei hänen mielestään ollut ennenkuulumaton tapaus teatterin piirissä: "Historia tuntee monia tapauksia yleisöön kohdistuneista hyökkäyksistä taiteilijoiden rituaali-itsemurhiin asti. – – – Edellä esitetty ei kumoa sitä, että aktio oli monella tavalla vastenmielinen." Teatterikorkeakoulun opettaja professori Jouko Turkka arveli Helsingin Sanomien haastattelussa, että todellinen terrorismi ei alkaisi teatterista, mutta yksittäiset terroriteot olisivat kasinotalouden, juppikulttuurin ja postmoderniuden Suomessa mahdollisia.
Ainoastaan Hufvudstadsbladetin uutisoinnissa esitys arvioitiin esityksenä ja erotettiin esityksen nostattama reagointi erilliseksi itse esityksestä. Jyrkimmin Jumalan teatterin esityksen tuomitsivat Uusi Suomi ja Iltalehti. Uuden Suomen päätoimittaja Jyrki Vesikansa otsikoi pääkirjoituksen alle sijoitetun pienoiskolumninsa "Milloin ruumiita?" vaatien kulttuuriministeriltä toimia "turkkalaista" teatterikasvatusta vastaan. Keskustelu Jumalan teatterin ympärillä vaimeni helmi- ja maaliskuun vaihteen tienoilla, mutta heräsi uudelleen oikeudenkäynnin alettua syyskuun alussa.
Helsingin Sanomien pilapiirtäjä Kari Suomalainen kommentoi tapausta piirroksella, jossa kaksi miestä keskusteli kadulla: "Arvaa, mikä yhden kirjaimen ero on tasa-arvovaltuutetulla ja nykyteatterilla?” – ”En tiedä.” – ”Toinen on Nikula ja toinen nakula!”
Kirjailija Matti Mäkelä on analysoinut skandaalia vuonna 2016 julkaistussa esseekokoelmassaan Tämä ei ole taidetta. Mäkelän mukaan Jumalan teatterin tapaus käsiteltiin julkisuudessa aikanaan hämmästyttävän nopeasti ja pintapuolisesti. Tämä johtui useasta syystä: Yleisradio ei vielä ollut oppinut provokaatiota uutisena, lehdistön määrä oli vähentynyt eikä internet ollut vielä muuttanut julkisuuden rakennetta. Esittäjiltään Jumalan teatteri -tempaus oli Mäkelän mielestä ennen kaikkea huonoa käytöstä.
Jumalanteatterilaisten näkemys
Vapauduttuaan Oulun poliisiasemalta tiistaina 27.1.1987 jumalanteatterilaiset kiirehtivät Helsinkiin, jossa he  pitivät 29.1. Lepakon pihalla tiedotustilaisuuden, jossa he kertoivat eläneensä pidätysaikana "suurempaa elämää". Todellinen taide edellytti heidän mielestään tekijältä enemmän kuin vain pelkkää puhetta. He totesivat, etteivät halunneet vaikuttaa yhteiskunnalliseen keskusteluun. Kriitikko Juha-Pekka Hotisen mielestä ”Jumalan teatterin jäsenet menettivät nopeasti julkisuudessa hankkimansa edun, koska eivät pystyneet perustelemaan tekoaan verbaalisesti”.
Jari Halosen näkemys myöhemmin
Jari Halonen kertoi vuonna 2016 Ylen Perjantai-ohjelmassa asiasta seuraavaa:
Jussi Parviaisen näkemys myöhemmin
Jussi Parviainen kertoi vuonna 2017 Oulun Merikoskikerhon järjestämässä tilaisuudessa asiasta yhdessä entisen kulttuuritoimittajan Kaisu Mikkolan kanssa, että Jumalan teatterilla ei ollut mitään tekemistä teatterin kanssa. Se oli terroriteko. Vihaa ja huomiontavoittelua. Muuta selitystä ei ole ilmennyt.
Tutkintaa johtaneen rikosylikomisario Kari Myllyniemen mukaan Turkka käyttäytyi raukkamaisesti kiistäessään poliisikuulusteluissa maininneensa julkisesti Jumalan teatterista mitään positiivista. Parviaisen mukaan Teatterikorkeakoulun lopullinen tuho käynnistyi juuri niistä Turkan sanoista. Se synnytti koulun tuhonneen Pirun teatterin. Parviainen sanoi olleen anteeksiantamatonta, että monet teatterikorkeakoulun opiskelijat jäivät Jumalan teatterin jälkimainingeissa ilman opetusta ja kouluttamatta ammattiinsa. Monet lopettivat koulun. Teatterikorkeakoululaisten provokaatiot jatkuivat Helsingissä. Pirun teatteriksi itsensä nimenneet opiskelijat riehuivat koulussa. Suuri osa oppilaista pelkäsi. Parviainen muisteli, että se oli hirveää, ja että koulu kaatui itsensä päälle.
Parviainen vahvisti, että Turkan ”horkkateatterista” kohuttiin ja media oli kääntynyt sitä vastaan. Siinä tilanteessa oppilaat halusivat puolustaa koulua. Parviaisen mukaan Teatterikorkeakoulussa oli myös erittäin paljon hyvää ja sen tuhoutuminen oli menetys suurelle määrälle lahjakkaita opiskelijoita, jotka opiskelivat intensiivisesti ja halusivat jatkaa opintojaan täysin ulkopuolella Jumalan teatterista ja sen provokatorisesta toiminnasta.
Oikeusprosessi Jumalan teatteria vastaan
Kaksi päivää esityksen jälkeen kymmenkunta teatteripäiville osallistunutta henkilöä teki ryhmää vastaan rikosilmoituksen ja Oulun poliisi aloitti asiasta esitutkinnan. Helsingin rikospoliisi kuulusteli asian vuoksi Jouko Turkkaa ja Jussi Parviaista heidän mahdollisesta osuudestaan jupakkaan.
Jutun oikeuskäsittely alkoi Oulun raastuvanoikeudessa syyskuun alussa. Syyttäjänä toiminut Oulun kaupunginviskaali vaati ryhmän jäsenille rangaistusta varkaudesta, petoksesta ja jatketusta rikoksesta, jossa räjähteitä käyttämällä aiheutettiin vaaraa toisen hengelle ja terveydelle, sekä jatketusta solvauksesta, jatketusta pahoinpitelystä ja vahingonteosta. Näyttelijät myönsivät lähes kaikki syytteet. Syyttäjä oli harkinnut ryhmän asettamista syytteeseen myös jumalanpilkasta, mutta luopunut aikeesta arkkipiispa John Vikströmin kielteisen kannan vuoksi.
Seuraukset
Ryhmän jäsenet erotettiin Teatterikorkeakoulusta vuodeksi, ja heidät tuomittiin seitsemän kuukauden ehdollisiin vankeusrangaistuksiin, 17 000 markan sakkoihin ja maksamaan 40 000 markkaa vahingonkorvauksia, jotka johtuivat lähinnä sairaala-, siivous- ja pesulalaskuista. He tyytyivät Oulun raastuvanoikeuden langettamaan tuomioon ja sovittivat rangaistuksensa työsiirtolassa.
Jumalanteatterilaisten puolesta mieltä osoittaneen, Teatterikorkeakoulun irtaimistoa särkeneen ryhmän jäsenet menettivät niin ikään opiskeluoikeutensa sekä saivat lyhyitä ehdollisia tuomioita. Tämän "Pirun teatteriksi" nimetyn ryhmän tunnetuin jäsen oli nykyinen toimittaja ja liikenne- ja viestintäministeri Timo Harakka.
Christiaan Barnard
Nuoruus ja uran alkuvaihe
thumb|Groote Schuurin sairaala Barnard syntyi ja kasvoi Beaufort Westissä Etelä-Afrikassa, ja hänen äidinkielensä oli afrikaans. Hän opiskeli lääketiedettä Kapkaupungin yliopistossa, teki harjoittelunsa Groote Schuurin sairaalassa ja lähti yleislääkäriksi Ceresiin, maalaiskaupunkiin Länsi-Kapissa. Vuonna 1948 hän avioitui sairaanhoitaja Aletta Louwin kanssa. 1951 Barnard palasi Kapkaupunkiin työskentelemään kahteen sairaalaan ja suorittamaan loppuun maisterintutkintonsa, jonka hänelle myönsi 1953 Kapkaupungin yliopisto. Vuodesta 1956 lähtien hän opiskeli kirurgiaa Minnesotan yliopistossa. Siellä hän joutui kosketuksiin kardiologisen kirurgian kanssa. Myöhemmin hän erikoistui siihen.
Jumalan teatteri
Seuraukset
Jupakka johti Teatterikorkeakoulun rehtorin Outi Nyytäjän ja kolmen opettajan eroon viroistaan.
Christiaan Barnard
Nuoruus ja uran alkuvaihe
Barnard valittiin kardiologiseksi kirurgiksi Groote Schuurin sairaalan ensimmäiselle sydänosastolle vuonna 1958. Vuonna 1959 Barnard suoritti Etelä-Afrikan ensimmäisen munuaisensiirtoleikkauksen. Hän myös luennoi Kapkaupungin yliopistossa, ja vuonna 1961 hän sai ylennyksen yliopiston kardiologisen kirurgian esimieheksi.
Sydämensiirto
Maailman ensimmäinen sydämensiirtoleikkaus suoritettiin 3. joulukuuta 1967 Etelä-Afrikassa. Toimenpide kesti yhdeksän tuntia, ja työryhmässä oli 30 henkeä. Potilas, Louis Washkansky, oli 55-vuotias ja kärsi diabeteksesta sekä sydänsairaudesta. Hänelle siirretty sydän oli peräisin nuorelta naiselta, Denise Darvallilta, joka oli kuollut auto-onnettomuudessa. Washkansky selviytyi leikkauksesta ja eli 18 päivää, kunnes menehtyi keuhkokuumeeseen, jonka aiheuttivat hänen nauttimansa lääkkeet.
Barnard oli varsin valokuvauksellinen ja nautti median huomiosta, joka seurasi hänet tunnetuksi tehneestä operaatiosta. Barnard jatkoi elinsiirtoleikkauksien tekemistä: hänen 2. tammikuuta 1968 tekemänsä elinsiirtoleikkauksen potilas, Philip Blaiberg, eli leikkauksen jälkeen 19 kuukautta. Barnardin viimeinen potilas eli 24 vuotta leikkauksesta selviydyttyään. Vuonna 1969 Barnard erosi vaimostaan ja avioitui vuonna 1970 Barbara Zoellnerin kanssa.
Barnard myös raivasi tietä uusille ja riskejä sisältäville tekniikoille, muun muassa kaksoiselinsiirroille (1974), keinotekoisille läpille ja eläinten sydänten käyttämiselle hoitotarkoituksiin.
Viimeiset vaiheet
Barnard erosi Zoellnerista vuonna 1982 ja vetäytyi eläkkeelle 1983.
Hän oli kiinnostunut ikääntymisen hidastamista koskevasta tutkimuksesta, ja hänen maineensa kärsi, kun hän vuonna 1986 toi markkinoille Glycelin, tuotteen, jonka Yhdysvaltain elintarvike- ja lääkintäviranomainen Food and Drug Administration FDA veti nopeasti pois markkinoilta.
Hän avioitui kolmannen kerran 1988 Karin Setzkornin kanssa ja erosi tästä vuonna 2000. Christiaan Barnard menehtyi akuuttiin astmakohtaukseen lomaillessaan Páfoksessa Kyproksella. Häneltä jäi viisi lasta.
Bibliografia
Lisäksi Chris Logan on kirjoittanut Barnardista elämäkertakirjan Celebrity Surgeon: Christiaan Barnard - A Life (2004)
Etätyö
Etätyö on työtä, joka tehdään kiinteän toimiston ulkopuolella, esimerkiksi kotoa, etäpisteestä, hotellista tai liikkuvasta toimistosta käsin. Uusista tavoista organisoida työtä käytetään muun muassa nimityksiä etätyö, eTyö, mobiili työ ja monipaikkainen työ. Yhteinen piirre näille on sähköisen tieto- ja viestintätekniikan keskeisyys.
Etätyön ymmärretään usein olevan vain kotona tehtävää toimistotyötä, mutta monissa muissakin ammateissa (esimerkiksi myyntiedustajat, huoltoasentajat ym. liikkuvat ammatit) raja etätyön ja ”muun työn” välillä hämärtyy tietoliikenneyhteyksien nopeuden ja peiton jatkuvasti parantuessa. Etätyöstä on tullut myös hajautettavampaa ja työtä tehdään liikkuvasti. Nykyisin etätyön rinnalla käytetään myös täsmällisempiä käsitteitä kuten hajautettu työ ja läsnätyö.
Toimistotyössä säännöllinen etätyö on voitu järjestää niin, että työntekijä tekee kaikki tai osan töistään työpaikan ulkopuolella. Käsiteltävä tietoaineisto välitetään yrityksen ja työntekijöiden tietokoneiden välillä esimerkiksi työnantajan järjestämän suojatun verkkoyhteyden (VPN) kautta ja kokoukset pidetään konferenssipuheluiden sekä erityisten virtuaalikokousohjelmien avulla. Etätyömahdollisuuden tarjoaminen työntekijälle edellyttää työnantajan vahvaa luottamusta työntekijään ja mahdollisuutta pilkkoa työ itsenäisesti suoritettaviin palasiin.
Tietoammateissa on helpompi järjestää etätyön mahdollisuus kuin perinteisemmissä ammateissa. Etätyön mahdollisuus voidaan järjestää työntekijöille, joiden työn tekeminen ei ole paikkaan sidottua. Nykyisin työntekijä voi olla tehokkaalla tavalla yhteydessä työnantajaansa tietoliikenneverkkojen avulla ja yhteydenpito onnistuu helposti.
Kiinnostus etätyöhön alkoi 1990-luvun loppupuolella, kun tietokoneiden halventuminen ja tietoliikenneyhteyksien kehittyminen vähensivät riippuvuutta työpaikan toimistoympäristöstä. Ihmiset halusivat työskennellä ainakin osan aikaa kotonaan, mökeillään tai maatiloilla. Työntekijällä on etätyössä mahdollisuus jaksottaa työ pienempiin jaksoihin ja ottaa huomioon henkilökohtaiset ja ympäristölliset seikat. Etätyön kielteisenä puolena pidetään työ- ja vapaa-ajan mahdollista sotkeutumista ja työpaikan sosiaalisten suhteiden heikkenemistä sekä kuunteluväsymystä.
Vuonna 2020 alkanut koronaviruspandemia toi etätyön arkipäiväksi monille.
Etätyön kehittyminen Suomessa ja soveltaminen
Suomi on eri tutkimusten mukaan yksi Euroopan kärkimaita etätyösovelluksissa. Tarkkaa etätyön tekijöiden lukumäärää on mahdoton sanoa, koska etätyön määritelmät vaihtelevat suuresti tutkimuksesta toiseen. Arviot vaihtelevat viidestä prosentista lähelle kahtakymmentä.
Suurin etätöitä tekevistä aloista on hallinnon ala, johon on helppo liittää etätyön mahdollisuus. Etätyön mahdollisuus kohdistuu myös selvästi selvemmin yksityiselle sektorille kuin kunnalliselle.
Suomessa on vietetty vuodesta 2011 kerran vuodessa syksyisin kansallista etätyöpäivää, jolloin suomalaisia kannustetaan kokeilemaan etätyötä esimerkiksi ympäristösyistä.
Etätyön johtaminen
Etätyöskentely voi asettaa haasteita työn johtamiselle, mutta tärkeimpänä tekijänä etätyöskentelyn onnistumiselle voi pitää molemminpuolista luottamusta työntekijän ja esimiehen välillä. Etätyö nousi tärkeimmäksi työsuojeluhenkilöstön tunnistamaksi uudeksi työsuojelutoimintaan vaikuttavaksi haasteeksi Työterveyslaitoksen ja Tapaturmavakuutuskeskuksen toteuttamassa kyselyssä syksyllä 2020.
Mad Hatter’s Den / Emotional Playground
Mad Hatter’s Den / Emotional Playground on suomalaisen speed metal -yhtye Stonen single yhtyeen albumilta Emotional Playground. Se julkaistiin vuonna 1991 levymerkillä Megamania.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
I’m Like a Bird
I’m Like a Bird on kanadalaisen laulaja-lauluntekijä Nelly Furtadon kappale. Sen sanoitti Furtado itse ja tuottivat Gerald Eaton sekä Brian West. Sen julkaisi DreamWorks Records artistin Whoa, Nelly!-debyyttialbumin ensimmäisenä singlenä 24. lokakuuta 2000.
Siitä tuli yksi vuoden 2001 menestyneimmistä singleistä, saavuttaen Kanadan singlelistan ensimmäisen, Australian ja Uuden-Seelannin singlelistojen toisen, Ison-Britannian listan viidennen, sekä Yhdysvaltain singlelistan yhdeksännen sijan.
Panormos (Sisilia)
Panormos oli alun perin foinikialainen siirtokunta ja myöhemmin yksi karthagolaisten tärkeimmistä kaupungeista Sisiliassa. Se kreikkalaistui ajan kuluessa. Roomalaiset valtasivat kaupungin vuonna 254 eaa., ja se kukoisti edelleen seuranneella roomalaisella kaudella.
Maantiede
Kaupungin kummallakin puolella virtasi joki, nykyiset Papireto ja Kemonia. Kaupungin ympäristö tunnettiin nimellä Panormitis. Noin 2,5 kilometrin päässä kaupungista sijaitsi Erkte-vuori (myös Erkta, lat. Ercta), joka muodosti luonnonlinnoituksen. Se on todennäköisesti sama kuin nykyinen Monte Pellegrino.
Arkaainen kausi
Panormos oli Motyen ja Soloeisin ohella paikka, johon foinikialaiset vetäytyivät kreikkalaisten alettua asuttaa saaren itäosia. Kaupunkiin itseensä ei koskaan perustettu kreikkalaista siirtokuntaa, mutta se sai jo varhain helleenisiä vaikutteita, mukaan lukien myöhemmän nimensä. Löydösten perusteella kaupunki kävi myös laajaa kauppaa kreikkalaisten kanssa, ja sen lyömät rahat olivat täysin kreikkalaistyylisiä. Kaupungin kansalaisesta käytettiin kreikaksi etnonyymiä Panormitēs, myöhemmin latinaksi Panorinitanus.
Klassinen kausi
pienoiskuva|Panormoksen lyömä tetradrakhma, n. 405–380 eaa. Kuvituksessa [[Niken seppelöimä vaununajaja sekä naisen pää ja delfiinejä.]]
Panormoksen sen enempää kuin muidenkaan saaren foinikialaissiirtokuntien varhaisesta historiasta ei tiedetä antiikin lähteiden kautta paljoakaan. Se siirtyi kuitenkin ajan kuluessa Karthagon vallan alle, oletettavasti samoihin aikoihin kuin Foinikia itse päätyi Persian valtaan. Panormos mainitaan historiassa ensimmäisen kerran vuonna 480 eaa. Tuolloin karthagolaiset rantautuivat kaupunkiin suurella armeijalla, ja tekivät siitä tukikohtansa ennen hyökkäystä Himeraan, mikä johti Karthagolle tappiolliseen Himeran taisteluun. Viimeistään tuossa vaiheessa kaupunki oli Karthagon vallan alla.
Tämän jälkeen Panormos oli usein keskeisessä osassa Karthagon sotaretkillä Sisiliassa, ja siitä vaikuttaa ajan kuluessa tulleen käytännössä näiden pääkaupunki saarella. Näin se esiintyy yhtenä karthagolaisten tärkeimmistä laivastotukikohdista vuoden 406 eaa. sodan aikana. Vuonna 397 eaa. se oli harvoja kaupunkeja, jotka säilyivät uskollisina Karthagolle Motyen piirityksen aikaan. Vuonna 383 eaa. se esiintyy jälleen karthagolaisten päätukikohtana saarella. Sen enempää Syrakusan Dionysios kuin Agathokleskaan eivät koskaan saaneet vallattua sitä.
Hellenistinen kausi
Epeiroksen kuningas Pyrrhos valtasi Panormoksen vuonna 276 eaa. vallattuaan sitä ennen jo kaikki saaren muut karthagolaiset kaupungit sitä ja Lilybaionia lukuun ottamatta. Panormos palasi kuitenkin pian takaisin karthagolaisille, ja oli näillä ensimmäisen puunilaissodan alkaessa vuonna 264 eaa., jolloin se oli edelleen karthagolaisten tärkein kaupunki saarella. Roomalaiset valtasivat sen vuonna 254 eaa. konsulien Atilius Calatinus ja Cornelius Scipio johdolla. Tämän jälkeen se oli roomalaisten tärkeimpiä laivastotukikohtia sodan loppuajan.
Caecilius Metellus voitti Hasdrubalin johtamat karthagolaiset sodan tärkeimpiin kuuluneessa taistelussa Panormoksen taistelussa kaupungin edustalla vuonna 250 eaa. Panormoksen luona roomalaiset joutuivat myös kamppailemaan pitkään Hamilkar Barkaa vastaan. Tämä oli asettunut joukkoineen Erkte-vuorelle ja onnistui pitämään sen hallussaan kolme vuotta vastoin roomalaisten kaikkia yrityksiä. Tämän jälkeen koko seutu oli lopullisesti roomalaisten hallussa.
Roomalainen kausi
Rooman vallattua koko Sisilian Panormoksesta tuli tavallinen roomalaiskaupunki (municipium), mutta se säilytti etuoikeutetun asemansa ja nimellisen vapautensa. Seurauksena se oli kukoistava ja väkirikas kaupunki, ja yksi saaren merenkulun ja kaupan tärkeimmistä keskuksista. Kaupungin väkiluvuksi on arvioitu tuossa vaiheessa noin.
Sextus Pompeiuksen sodan jälkeen kaupunki menetti entisen vapaan asemansa, ja siitä tuli roomalainen colonia Colonia Augusta Panhormitanorum. Tämä tapahtui ilmeisesti Augustuksen aikana noin vuonna 20 eaa. Jostakin syystä Plinius, joka luettelee kaikki saaren muut coloniat, ei kuitenkaan mainitse sitä. Kaupunkiin muutti lisää sotilaita Vespasianuksen ja Hadrianuksen keisarikausilla.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Foinikialais-karthagolaista muuria.
Antiikin aikaisesta kaupungista on säilynyt vain vähän, koska myöhempi kaupunki on aina sijainnut samalla paikalla. Kaupunki koostui antiikin lähteiden perusteella sisemmästä kaupungista, joka muodosti kaupungin eteläosan, ja ulommasta kaupungista, joka muodosti pohjoisosan. Näistä viimeksi mainittu oli nuorempi, ja tunnettiin siksi myös nimellä Nea polis, ”Uusi kaupunki”. Kumpikin alue oli ympäröity omilla muureillaan, niin että kun roomalaiset valtasivat ulomman kaupungin, sisempi kaupunki saattoi silti jatkaa puolustustaan. Muureista on säilynyt joitakin osia, joskin pitkälti myöhempinä aikoina kunnostetussa muodossa.
Rakennuslöytöihin lukeutuvat muun muassa roomalaisen amfiteatterin vähäiset jäänteet sekä roomalaisten talojen perustukset. Kaupungin hautausmailta on löydetty satoja hautoja, joista osa on sarkofageihin tehtyjä ruumishautauksia ja osa amforoihin tehtyjä polttohautauksia. Osa haudoista on kaivettu kallioon.
Kaupungista tehdyt esinelöydöt ovat Palermon arkeologisessa museossa (Museo Archeologico Regionale Antonio Salinas). Museossa on muun muassa veistosten osia, keramiikkaa ja piirtokirjoituksia. Haudoista löydetty keramiikkaa on pääasiassa kreikkalaista maahantuontia tai sen paikallisia jäljitelmiä.
Valintamyymälä
thumb|250px|Amerikkalaisen supermarketin hyllyjä. Valintamyymälä eli itsepalvelumyymälä on myymälä, jossa suurin osa tavaroista on avohyllyissä tai muuten helposti asiakkaiden omatoimisesti eli itsepalveluna kerättävissä. Valintamyymälän kalustoon kuuluvat ostoskärryt ja pienempiin ostoksiin soveltuvat muoviset ostoskorit, joihin asiakas voi kerätä tuotteita. Asiakas vie kärryn tai korin kassalle ja maksaa siellä ostoksensa. Tämän jälkeen hän siirtää tavarat kassapöydältä omiin kasseihinsa tai kaupasta ostettuihin kasseihin.
Historiaa
Itsepalveluperiaatteen keksijänä pidetään yhdysvaltalaista ruokakauppias Clarence Saundersia (1881–1953). Hän avasi 1916 Memphisissä itsepalveluun perustuvan valintamyymälän Piggly Wigglyn. Kauppiaan ajatus oli, että henkilöstökuluissa tulee säästöä, kun asiakkaat itse keräävät ostoksensa.
Eurooppaan ensimmäisiä itsepalvelumyymälöitä alkoi tulla vuosien 1947–1948 paikkeilla Ruotsiin, Sveitsiin, Belgiaan, Länsi-Saksaan ja Ranskaan, ja monessa maassa niistä kiinnostuivat ensimmäisinä osuuskaupat. Ruotsalaisilla osuusliikkeillä oli vuonna 1951 jo yli 300 ”pikaostomyymälää”.
Kauppias Olli F. Linnainmaa avasi Suomen ensimmäisen valintamyymälän Poriin toukokuussa 1949. Suurista keskusliikkeistä Elanto avasi ensimmäiset pikamyymälänsä vuoden 1951 paikkeilla, mutta vasta 1960-luvulla ne alkoivat Suomessa yleistyä nopeasti erityisesti Keskon toimenpitein. Kehitystä viivästyttivät elintarviketoimittajien heikot valmiudet tuotteidensa pakkaamiseen valintamyymäläkelpoisiksi kuluttajapakkauksiksi. Välivaiheessa oli niin sanottuja yhteismyymälöitä, joissa osa elintarvikkeista ostettiin yhä tiskin yli palvelumyyntinä, osa taas oli sijoitettu asiakkaiden ulottuville. Yhä nykyäänkin monet valintamyymälät ovat eräänlaisia välimuotoisia myymälöitä, joissa osa tuotteista ostetaan tiskiltä.