cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
David Livingstone
Kolmas tutkimusmatka (1866–1873)
Livingstonen kovia kokeneen retkikunnan rippeet saavuttivat yhdeksän vuotta aiemmin löydetyn Tanganjikajärven eteläkärjen alkuvuonna 1867. Marraskuussa Livingstone löysi Mwerujärven ja seuraavan vuoden heinäkuussa Bangweulujärven. Sieltä hän jatkoi Ujijin kylää kohti. Hän sairastui korkeaan kuumeeseen mutta pääsi Ujijiin kanootin kyydissä maaliskuussa 1869. Toivuttuaan hän jatkoi seudun tutkimista, mutta epäluuloiset alkuasukkaat, tulehdukset ja sateet pitivät häntä aloillaan pitkiä aikoja. Tässä vaiheessa Livingstonen terveys oli jo pilalla, mutta hän päätti tehdä työnsä loppuun. Maaliskuussa 1872 hän saapui Lualabajoelle vain havaitakseen, että se ei voinut olla Niilin lähde. Livingstonen palattua Ujijiin sinne saapui 3. marraskuuta 1872 Henry Morton Stanley mukanaan tarvikkeita ja lääkkeitä. Stanley oli lähetetty etsimään Livingstonea, ja miesten kohdatessa hän sanoi kuuluisiksi tulleet sanat, ”Tohtori Livingstone, oletan?”. Miehet ystävystyivät, mutta Stanley ei saanut suostuteltua Livingstonea palaamaan enää Englantiin.
Kuolema
Livingstone suunnitteli vielä yhtä suurta tutkimusretkeä Tanganjikajärven länsipuolelle. Sitä hän ei kuitenkaan koskaan pystynyt enää tekemään, vaan hän joutui sairaana jäämään Bangweolojärven rannalla sijaitsevaan Chitambon kylään, missä hän kuoli 1. toukokuuta 1873.
Kolmenkymmenen Afrikassa vietetyn tutkimusvuotensa aikana Livingstone ehti taivaltaa liki 50 000 kilometriä. Hänen uskolliset seuraajansa Susi ja Chuma hautasivat hänen sydämensä puun alle, ja hänen kuivattu ja suolattu ruumiinsa kuljetettiin Sansibarin ja Adenin kautta Englantiin, missä se haudattiin 24. huhtikuuta 1874 Westminster Abbeyn kirkkoon Lontooseen.
Saavutukset ja merkitys
Livingstone oli ensimmäinen tutkimusmatkailija Afrikan sisäosissa. Hän kartoitti aiemmin tutkimattomat Keski- ja Itä-Afrikan seudut ja kävi paikoissa, joissa kukaan eurooppalainen ei ennen häntä ollut käynyt. Hän löysi muun muassa Ngamijärven, Shirwajärven, Njassajärven, Mwerujärven ja Bangweolojärven sekä Victorian putoukset. Hän kiersi Tanganjikajärven ja kartoitti tarkasti Sambesijoen yläjuoksun. Hän kuvasi Afrikan suuret luonnonvarat ja viljelykseen soveltuvat maat, mikä johti seuraavina vuosikymmeninä eurooppalaisten siirtomaavaltojen ”ryntäykseen” niitä hyödyntämään. Livingstone toi myös vihaamansa orjakaupan hirveydet koko maailman tietoisuuteen.
Lähetyssaarnaajana Livingstone edisti lähetysasemien, -sairaaloiden ja -koulujen perustamista sisämaahan sekä lähetystyön tekemistä paikallisten omalla kielellä ja paikallisten lähetystyöntekijöiden palkkaamista.
Livingstone ei onnistunut saavuttamaan itselleen asettamaansa tavoitetta eli perustamaan kauppareittiä Afrikan keskiosiin afrikkalaisten ja eurooppalaisten välille. Hän ei myöskään löytänyt etsimäänsä Niilin lähdettä.
Tunnustukset
Livingstonen mukaan on nimetty useita paikkoja, rakennuksia ja muistomerkkejä lähinnä tutkimusmatkojen varrella ja hänen kotimaassaan. Sambiassa on Livingstonen kaupunki ja Kongon demokraattisessa tasavallassa Livingstonen putoukset.
Livingstonesta on myös tehty useita elokuvia ja TV-sarjoja, muun muassa Livingstone (vuoden 1925 elokuva), David Livingstone (vuoden 1936 elokuva), Mies joka löysi Livingstonen (vuoden 1939 elokuva), Livingstone (vuoden 1981 TV-elokuva) ja Forbidden Territory: Stanley’s Search for Livingstone (vuoden 1997 TV-elokuva).
Kuusilokki
Kuusilokki (Larus philadelphia, myös Chroicocephalus philadelphia) on pohjoisamerikkalainen lokkilaji. Sen esiintymisalue ulottuu Alaskan länsiosista Brittiläisen Kolumbian itäosiin, Québeciin ja mahdollisesti Mainen pohjoisosiin. Se talvehtii sekä Tyynenmeren että Atlantin rannikoilla Meksikoa ja Länsi-Intian saaristoa myöten. Lajin holotyypin kuvaili George Ord Philadelphiasta vuonna 1815.
Lähteet
pienoiskuva|left|250px|Peruspukuinen aikuinen kuusilokki
Lähikuvia
Lähikuvia on vuonna 2004 julkaistu Kaksio-nimisen yhtyeen esikoisalbumi.
Albumilta julkaistiin singlet Ajattelen sua ja Tyttö tanssii vaan.
Amerikanharmaalokki
Amerikanharmaalokki (Larus smithsonianus), joka luetaan usein harmaalokin alalajiksi L. argentatus smithsonianus, on pohjoisamerikkalainen lokki. Sen elinympäristö ulottuu Alaskasta suurimpaan osaan Kanadaa Suurille järville, ja Yhdysvaltain itärannikolle Pohjois-Carolinaan saakka. Lajin holotyypin kuvaili Elliott Coues 1862.
Lähteet
pienoiskuva|left|250px|Yksivuotias amerikanharmaalokki pienoiskuva|left|250px|Aikuinen amerikanharmaalokki peruspuvussa
Värisokeus
Värisokeus on tila, jossa ihmisen väriaisti on normaalista poikkeava tai puuttuu kokonaan. Täydellinen sokeus kaikille väreille on erittäin harvinaista, minkä vuoksi jotkut pitävätkin termiä värisokeus virheellisenä ja kutsuvat tilaa värinäön heikkoudeksi tai värinäön poikkeamaksi.
Värisokeus voi olla perinnöllistä tai hankittua. Perinnöllisessä värisokeudessa yksi tai useampi verkkokalvon kolmesta tappisolutyypeistä on normaalista poikkeava tai kokonaan toimimaton. Yleisin värisokeuden muoto on puna-vihersokeus, josta kärsii noin 8 prosenttia miehistä ja 0,4 prosenttia naisista. Puna-vihersokeus periytyy resessiivisesti X-kromosomissa. Muita perinnöllisen värisokeuden muotoja ovat tritanopia eli sinisokeus, sekä monokromaattisen värisokeuden eri muodot. Hankittu värisokeus liittyy usein verkkokalvon, näköhermon tai aivojen vaurioihin. Se voi aiheutua sairauden, huumeiden, lääkkeiden tai vaarallisten kemikaalien vaikutuksesta. Myös ikääntymiseen liittyy värinäön heikkemistä.
Värisokea saattaa sekoittaa keskenään kaksi ärsykettä, jotka normaalinäköiselle näkyvät eri väreinä. Puna-vihersokealla sekaantuvat punaisen ja vihreän sävyt, kun taas tritanoopin on vaikea erottaa toisistaan sinisen ja vihreän sävyjä. Värisokeus aiheuttaa ongelmia tilanteissa, joissa tietoa välitetään värien avulla, minkä vuoksi esimerkiksi veturinkuljettajilta ja ammattilentäjiltä vaaditaan virheetön värinäkö. Värisokeus tulisi ottaa huomioon graafisessa suunnittelussa käyttämällä riittäviä kontrasteja, ja informaatio tulisi välittää värikoodauksen lisäksi myös muilla keinoin.
Värisokeuden seulontaan käytetään usein Ishiharan tauluja, joissa värisokea näkee eri kuvion kuin normaalinäköinen. Ishiharan testiä tarkempia ovat erilaiset värinappuloiden lajittelutestit sekä anomaloskooppitesti.
Perinnöllinen värisokeus
Värinäön ollessa normaali silmän verkkokalvon valoherkät tappisolut reagoivat valon eri aallonpituuksiin ja pelkistävät valon spektrijakauman kolmeksi värisignaaliksi, joita vertailemalla aivot tuottavat trikromaattisen värihavainnon. Perinnöllisesti värisokealla yksi tai useampi tappityyppi puuttuu tai on poikkeava. Perinnöllinen värisokeus ilmenee syntymästä alkaen.
Perinnöllinen värisokeus voidaan jakaa kolmeen ryhmään sen mukaan kuinka moneen tappisoluun se vaikuttaa. Monokromaattisesti värisokealla ei ole ollenkaan toimivia tappeja, tai niitä on vain yhtä tyyppiä, mikä ilmenee täydellisenä värisokeutena. Dikromaattisessa värisokeudessa puuttuu yksi tappisolutyypeistä. Trikromaattisessa värisokeudessa henkilön kaikki kolme tappia toimivat, mutta yhden sisältämä valoherkkä pigmentti poikkeaa normaalista.
Yksittäiseen tappityyppiin vaikuttavat värisokeudet jaetaan viallisen tappityypin mukaan kolmeen pääluokkaan, joille käytetään kreikankielisistä järjestysluvuista johdettuja nimiä. Protan-tyyppisessä värisokeudessa vika liittyy pitkille aallonpituuksille herkkiin punaisiin tappisoluihin, deutan-tyyppisessä keskipitkille aallonpituuksille herkkiin vihreisiin tappisoluihin ja tritan-tyyppisessä värisokeudessa lyhyille aallonpituuksille herkkiin sinisiin tappisoluihin. Dikromaattisessa värisokeudessa nimeen lisätään pääte -anopia: punaisten tappisolujen puutteeseen liittyvä dikromaattisen värisokeuden muoto on protanopia, vihreiden deuteranopia ja sinisten tritanopia. Poikkeavan trikromaattisen värisokeuden kolme muotoa ovat vastaavasti protanomalia, deuteranomalia ja tritanomalia.
Kreikkalaisperäisten nimien sijasta käytetään myös nimiä punasokeus, vihersokeus ja sinisokeus tappisoluihin liitettyjen värien perusteella. Näitä ei tule ymmärtää kirjaimellisesti värisokean aistimaailmaa kuvaavina termeinä.
Puna-vihersokeus
thumb|350px|Vasemmalla normaalin silmän tappisoluja (punaiselle, vihreälle ja siniselle herkkiä). Oikealla värisokean ihmisen silmän tappisoluja, joista puuttuvat punaiselle herkät solut. Protan- ja deutan-tyyppiset värisokeudet ovat oireiltaan ja geneettisen taustansa puolesta samankaltaisia, ja ne niputetaan usein yhteen puna-vihersokeudeksi. Puna-vihervärisokeus on värisokeuden yleisin muoto, jota esiintyy eurooppalaismiehistä noin 8 prosentilla ja naisista 0,4 prosentilla.
Geneettinen tausta
Puna-vihersokeus periytyy X-kromosomissa sijaitsevan resessiivisen geenin kautta, minkä vuoksi se on miehillä yleisempi kuin naisilla. Miesten puna-vihersokeus periytyy aina äidiltä, kun taas naisesta voi tulla perinnöllisesti värisokea vain, jos hän saa resessiivisen alleelin molemmilta vanhemmiltaan. Puna-vihersokeuden eri muotojen yleisyys eurooppalaismiehillä:
Punasokeuden ja vihersokeuden tuottavat geenit sijaitsevat keskenään eri lokuksissa, minkä vuoksi molempia värisokeuden muotoja kantavien naisten värinäkö on yleensä normaali.
Ilmentyminen
Punasokealla henkilöllä on vaikeuksia erottaa sinistä ja vihreää toisistaan, kuten myös punaista ja vihreää. Dikromaattisessa punasokeudessa yli 494 nanometrin aallonpituudet saattavat näkyä keskenään samansävyisinä tai kokonaan samanvärisinä, jolloin punainen, oranssi, keltainen ja vihreä sekoittuvat keskenään. Punainen voi sekoittua mustaan. Alle 494 nm:n aallonpituudet nähdään usein sinisinä. Poikkeavassa trikromaattisessa punasokeudessa henkilö erottaa punaisen värin, mutta normaalia tummempana, ja hän tarvitsee tavallista enemmän punaista valoa nähdäkseen värit oikein.
Dikromaattisessa vihersokeudessa yli 499 nm:n aallonpituudet saattavat näkyä keskenään samansävyisinä tai kokonaan samanvärisinä, jolloin punainen, oranssi, keltainen ja vihreä sekoittuvat keskenään. Alle 499 nm:n aallonpituudet nähdään usein sinisinä. Poikkeavassa trikromaattisessa vihersokeudessa henkilö näkee vihreän värin normaalia tummempana, ja hän tarvitsee tavallista enemmän vihreää valoa nähdäkseen värit oikein, etenkin keltaisen värin.
Sinisokeus
Tritanopia eli dikromaattinen sinisokeus aiheutuu lyhyitä aallonpituuksia aistivien tappisolujen puuttumisesta. Tilaa esiintyy vain yhdellä 10 000 ihmisestä. Koska se periytyy dominantisti seitsemännessä kromosomissa eikä sukupuolikromosomeissa, sitä esiintyy yhtäläisesti molemmilla sukupuolilla. Tritanopia ilmenee usein osittaisena, ja sen voimakkuus riippuu jäljellejääneen tappipopulaation koosta.
Tritanopisen henkilön on vaikea havaita lyhytaaltoisia aallonpituuksia, minkä vuoksi hän saattaa sekoittaa sinisen värin vihreään ja keltaisen värin violettiin. Toisinaan tritanopiaa kutsutaan sini-keltasokeudeksi. Tämä on kuitenkin harhaanjohtavaa, sillä sininen ja keltainen eivät ole tritanopiassa keskenään sekaantuvia värejä.
Tritanomalia on postuloitu sinisokeuden muoto, jossa lyhytaaltoisten tappisolujen rakenne on normaalista poikkeava ja niiden herkkyysmaksimi siirtynyt eri aallonpituudelle. Yhtään tritanomaliatapausta ei kuitenkaan ole ikinä kunnolla dokumentoitu, ja on mahdollista että tälläistä värisokeuden muotoa ei todellisuudessa ole olemassa.
Monokromaattinen värisokeus
Monokromaattinen värisokeus eli akromatopsia on täydellistä värisokeutta, jossa henkilö näkee kaiken samansävyisenä ja havaitsee vain eri tummuusasteita. Tyypillisessä monokromaattisessa värisokeudessa henkilöllä ei ole lainkaan toimivia tappisoluja, vaan näköaisti toimii pimeänäköön erikoistuneiden sauvasolujen avulla. Tähän liittyy usein heikentynyt näöntarkkuus, silmävärve ja valonarkuus. Tila on harvinainen ja sitä esiintyy vain 0,002 prosentilla ihmisistä. Poikkeuksen tuottaa neurologi Oliver Sacksin kirjassaan The Island of the Colorblind esittelemä Pingelapin saari, jossa tila on erittäin yleinen.
Vielä harvinaisemmassa epätyypillisessä monokromatiassa henkilöllä on vain yksi tappisolutyyppi, joka on useimmiten lyhytaaltoinen eli sininen tappi. Koska sinisiä tappeja on tavallisesti vain noin 5 prosenttia tappien kokonaismäärästä, eivätkä ne ole keskittyneet tarkan näön aluelle, on näöntarkkuus alentunut. Epätyypillinen monokromatia periytyy X-kromosomissa resessiivisesti, minkä vuoksi se on äärimmäisen harvinainen naisilla.
Hankittu värisokeus
Hankittu värisokeus voi ilmaantua aivovamman, silmäsairauden tai yleissairauden kuten diabeteksen myötä. Se voi aiheutua myös huumeiden tai alkoholin käytöstä, tai lääkkeiden tai vaarallisten kemikaalien vaikutuksesta. Värisokeus saattaa syntyä aiheutua häiriöstä missä tahansa näköjärjestelmän osassa: verkkokalvolla, näköhermossa tai aivojen näkökuorialueella. Myös verkkokalvoa edeltävät osat, kuten silmän linssi ja silmämunan väliaine voivat vaikuttaa värinäköön. Hankittu värisokeus on verrattain yleinen vaiva, josta saattaa kärsiä jopa 5% väestöstä.
Hankittu värisokeus poikkeaa synnynnäisestä värisokeudesta monella tavalla. Toisin kuin perinnöllinen värisokeus, joka ilmenee syntymässä ja pysyy vakaana, hankittu värisokeus muuttuu ajan kuluessa. Perinnöllinen värisokeus vaikuttaa tavallisesti molempiin silmiin samalla tavalla, kun taas hankitussa värisokeudessa silmät saattavat olla oireiltaan eri vaiheessa ja poikkeavat usein toisistaan. Lisäksi värinäön häiriöt ovat perinnöllisiin värisokeuden muotoihin verrattuna laadullisesti erilaisia sekä vaikeammin luokiteltavia ja diagnosoitavia. Myös näöntarkkuus on usein alentunut.
Luokittelu
Hankitut värisokeudet luokitellaan oireiden perusteella neljään tyyppiin. Tyyppien I, II ja III oireet muistuttavat perinnöllisiä värinäön heikkouksia sekaannusväriensä suhteen, mutta myös eroavat niistä jossain määrin. Neljäs tyyppi on epäspefinen värinäön heikkous, jossa värinäkö on yleisesti heikko kaikilla väriympyrän akseleilla.
Tyypin I värisokeus muistuttaa oireiltaan protan-tyyppistä värisokeutta. Se johtuu tappisolujen rappeumasta tarkan näön alueella. Tappisolujen puutteen takia näköjärjestelmä tukeutuu sauvasoluihin ja valon herkkyysmaksimi siirtyy lyhyemmille aallonpituuksille. Tarkan näön alueen puutteiden takia katseen kohdistaminen häiriytyy ja ilmenee silmänvärvettä.
Tyypin III oireet muistuttavat perinnöllisiä tritan-oireita, ja voivat johtua monista eri verkkokalvon rappeumaa aiheuttavista taudeista, esimerkiksi diabeteksestä tai silmäpohjan ikärappeumasta. Toisin kuin perinnöllisessä tritanopiassa, tyypin III värisokeudessa ilmenee pseudo-protanomaliaa, jossa herkkyys pitkäaaltoiselle punaiselle valolle on heikentynyt. Pitkälle edenneessä tyypin III häiriössä myös puna–viher-opponenttikanava häiriintyy ja värinäkö on yleisesti heikko.
Ikääntyminen, lääkkeet ja aivovammat
Värinäkö heikkenee ikääntyessä useasta syystä. Silmän linssi kellastuu ajan myötä, minkä vuoksi lyhytaaltoinen sininen tai violetti valo ei saavuta verkkokalvoa enää yhtä tehokkaasti. Kellastumista ei kuitenkaan havaita tietoisesti näköjärjestelmän adaptaation vuoksi. Iän myötä silmän linssi ja lasiaisneste muuttuvat huonommin valoa läpäiseviksi, minkä vuoksi silmään saapuva valo siroaa ympäri verkkokalvoa, heikentäen värien kylläisyyttä yleisesti. Myös hermostolliset muutokset heikentävät värinäköä.
Tietyt lääkkeet voivat aiheuttaa värinäön häiriöitä. Näitä ovat esimerkiksi sydänlääkkeenä käytettävä digoksiini, jonka vaikutuksesta saattaa esiintyä kromatopsiaa, eli näkökentän värjäytymistä tietyllä värillä, tai vakavammassa tapauksessa tyypin II värisokeutta. Tuberkuloosilääkkeenä käytettävä etambutoli sekä malaria- ja reumalääke klorokiini saattavat aiheuttaa värisokeutta. Myös erektiolääke Viagra saattaa aiheuttaa suurina annoksina lyhytaikaista epäspesifistä tai tyypin III värisokeutta.
Näkökuorialueeseen vaikuttava aivovamma voi syntyä ulkoisen iskun tai aivojen verenkiertohäiriön seurauksena. Aivovamman seurauksena värinäkö saattaa kadota osittain tai kokonaan. Jossain tapauksissa ainoastaan tietoinen värikokemus katoaa, mutta esineiden rajat hahmottuvat yhä tiedostamattomasti värikontrastien avulla ja esineet säilyvät tunnistettavina.
Värien hahmottaminen
thumb|upright=1.8|Dikromaattisesti värisokeiden sekoittamat värit esitettynä [[kromaattisuusdiagrammilla. Samalla viivalla olevat väriärsykkeet näkyvät värisokealle samana värinä.]] Värisokeat näkevät maailman väreissä, mutta he erottavat vähemmän värejä kuin normaalisti näkevät ihmiset. Tämä johtuu siitä, että värisokealla jotkin normaalilla väriaistilla toisistaan erottuvat värit sulautuvat yhdeksi uudeksi väriksi. Jos henkilö esimerkiksi näkee vihreän ja oranssin samanvärisenä, tämä koettu väri ei ole vihreä tai oranssi, vaan jokin muu. Maalatessaan taulua värisokea taiteilija saattaakin käyttää saman värin esittämiseen eri värejä, koska näkee itse ne kaikki samanlaisina.
Puna-vihersokeilla on paljon yksilöllistä vaihtelua sen suhteen, millaisia värieroja he näkevät. Lievästi värisokea voi esimerkiksi erottaa kaikki kirkkaat sävyt, mutta ei erota niitä murrettuina sävyinä. Siinä kun normaalisti näkevä ihminen pystyy erottamaan noin 150 eri spektrin värisävyä, joiden aallonpituuksien väli on 1–3 nanometriä, dikromaattisesti vihersokea erottaa noin 31 värisävyä ja dikromaattisesti punasokea vain noin 21. Vain aallonpituuden välillä 470–525 nm erottaa dikromaattisesti värisokea sävyt melko normaalisti. Myös spektrin eri päissä olevat sävyt erottuvat toisistaan hyvin.
Jotkut värisokeat ovat oppineet käyttämään värinimityksiä niistäkin väreistä, joita he eivät todellisuudessa erota, vaan tunnistavat arvaamalla.
Dikromaattisesti värisokeat näkevät valkoisina tai harmaina ne spektrin värit, jotka aktivoivat yhtä voimakkaasti heidän kahdentyyppisiä tappisolujaan, eli ovat suurin piirtein niiden herkkyyskohtien keskivälillä. Puna-vihersokeilla tällainen väritön kohta on sinivihreän kohdalla, hyödyllisen lähellä liikennevalojen vihreää, mutta riittävän kaukana lehtien vihreästä. Tämän neutraalin kohdan läheisyydessäkin värit ovat himmeitä.
Värisokea näkee metameerisinä eri väriärsykkeet kuin normaalinäköinen ihminen. Hänellä ovat siis erilaisia ne valon eri spektrijakaumat, jotka tuottavat saman värihavainnon aktivoidessaan tappisoluja samalla tavalla.
Joidenkin poikkeavasti trikromaattisten vihersokeiden ihmisten on havaittu olevan tavallista parempia himmeiden vihreiden värien erottelussa. Tätä metsässä elämisen kannalta hyödyllistä kykyä on esitetty puna-vihervärisokeuden säilymisen syyksi.
Vaikutukset
Puna-vihersokeus voi aiheuttaa joillekin ongelmia arkielämässä. Henkilöllä voi esimerkiksi olla vaikeuksia erottaa hedelmien ja lihan kypsyysasteita sekä kasvinlehtien terveydestä kertovia vihreän, keltaisen ja ruskean värieroja. Hän ei näe vihreän ja ruskean kierrätyslasin eroa. Hän näkee vaatteiden, mattojen ja muiden värisommitteluun liittyvien tavaroiden värit eri tavoin kuin toiset ihmiset. Häneltä saattaa jäädä havaitsematta ihon punastuminen tai kalpeneminen. Hän ei aina erota vaarasta kertovaa punaista vihreästä, tai muitakaan värikoodattuja asioita. Tummalla värillä mustaa taustaa vasten kirjoitettu teksti voi olla täysin näkymätöntä.
Värisokeuden varhainen toteaminen estää värisokeaa henkilöä joutumasta ammattiin, jossa tarvitaan normaalia väriaistia. Lain mukaan tälläisiä ammatteja ovat esimerkiksi lentäjä, rautatietyöläinen ja laivojen kansihenkilöstö. Nämä rajoitukset johtuvat siitä että liikenteessä käytetään värillisiä merkkivaloja informaation välittämiseen. Värisokeus vaikuttaa merkkivalojen näkemiseen kolmella tavalla: reaktioaika kasvaa merkittävästi, merkkivalo saatetaan tunnistaa väärin, ja punasokealta punainen valo saattaa jäädä kokonaan havaitsematta.
Virheetön värinäkö on tarpeen myös esimerkiksi graafiselle suunnittelijalle, taideteosten entisöijälle, laadunvalvonnassa tai vaateteollisuudessa. Sähkö- ja elektroniikka-asentaja käsittelevät työssään värikoodattuja sähköjohtoja, mutta lievä-asteisesta värinäön häiriöstä ei ole todettu olevan haittaa. Virheetön värinäkö on eduksi, mutta ei välttämätön, esimerkiksi kuvataiteilijalle, puutarhurille, arkkitehdille tai kampaajalle. Suomessa värinäkö tutkitaan peruskoulun 8. luokalla kaikilta oppilailta.
Värinäkötestit
Värinäkövikoja voidaan tutkia eri menetelmin. Esiseulontaan käytetään yleensä pseudoisokromaattisia tauluja. Taulutestissä henkilölle näytetään kuvioita tai symboleita, jotka normaalisti näkevä erottaa taustasta, mutta värisokea ei. Tauluissa voi olla myös kuvioita jotka värisokea erottaa, mutta normaalinäköinen ei. Suomessa ammatinvalintaan vaikuttavia värinäön häiriöitä seulotaan Ishiharan taulustolla. Ishiharan taulusto on suunniteltu puna-vihersokeuden toteamiseen, eikä se sovellu kovin hyvin sinisokeuden seulomiseen. Sinisokeutta voidaan seuloa esimerkiksi Standard Pseudoisochromatic Plates Part 2 (SPP2) -tauluston tai Lanthony Tritan -albumin avulla. Taulukokeissa tehtyjen virheiden määrä ei välttämättä korreloi värisokeuden voimakkuuden kanssa, joten tarkempaan tutkimukseen käytetään värinappuloilla tai anomaloskoopilla tehtäviä testejä.
Värinappulatesteissä koehenkilön tehtävänä on järjestää annetut värinappulat sävynmukaiseen järjestykseen. Farnsworth Panel D 15 -testissä järjestettäviä nappuloita on 15, kun taas Farnsworthin–Munsellin 100-sävytestissä on järjestettävänä jopa 85 nappulaa. Nappulatestin perusteella voidaan päätellä värisokeuden laatu ja vaikeusaste. Lievästi värisokeat läpäisevät Panel D 15 -testin, kun taas 100-sävytestissä myös normaalinäköinen tekee virheitä. Normaalinäköisen tekemissä virheissä menevät sekaisin toisiaan lähellä olevat sävyt, kun taas värisokealla myös väriympyrällä kaukana toisistaan sijaitsevat sävyt saattavat sekaantua.
Täsmällisin menetelmä värinäön tutkimiseen on anomaloskoopilla tehtävä testi. Anomaloskooppi on tähystin, jossa näkyy kaksi värikenttää. Puna-vihersokeuden tutkimuksessa toinen värikentistä koostuu monokromaattisesta keltaisesta valosta 589 nm aallonpituudella, kun taas toinen värikenttä on sekoitus vihreää (545 nm) ja punaista valoa (670 nm). Testihenkilön tehtävänä on sovittaa vihreän ja punaisen valon suhde ja keltaisen valon kirkkaus niin, että sekoitusväri ja keltainen valo vastaavat toisiaan. Puna-vihersokean valitsema suhde poikkeaa järjestelmällisesti normaalinäköisen tekemästä valinnasta. Punasokea käyttää sovitukseen tavallista enemmän punaista valoa, kun taas vihersokea käyttää enemmän vihreää. Sinisokeuden tutkimiseen käytetään eri aallonpituuksia.
Hoito
Perinnölliseen värisokeuteen ei tällä hetkellä ole hoitoa, mutta uuden maailman apinoihin kuuluvilla oravasaimireilla tehdyissä geeniterapiakokeissa on saatu lupaavia tuloksia. Geeniterapian avulla kahdelle perinnöllisesti värisokealle saimiriurokselle onnistuttiin tuottamaan trikromaattinen värinäkö. Geeniterapiaa ei kuitenkaan ole vielä kokeiltu ihmisillä.
Värien erottelua helpottavia, eri aallonpituuksia suodattavia silmälaseja ehdotettiin ensimmäisen kerran ratkaisuksi värisokeuteen 1800-luvun alussa. Ensimmäisen parin, joissa toisen silmän linssi oli punainen ja toinen vihreä, suunnitteli fyysikko James Clerk Maxwell vuonna 1857. Maxwell oletti, että totuttuaan lasien käyttöön koehenkilö oppisi erottamaan punaisen ja vihreän sävyt toisistaan. Nykyään johtava värisokeuslasien brändi on Enchroma. Lasien tehokkuudesta värierottelukyvyn parantamisessa ei ole saatu pitävää näyttöä.
Historia
Ensimmäisen tieteellisen julkaisun värisokeudesta kirjoitti englantilainen kemisti John Dalton vuonna 1794. Dalton oli havainnut, että hänen värinäkönsä poikkeaa siitä miten muut näkevät, ja kuvaili sitä yksityiskohtaisesti. Esimerkiksi auringonvalon spektrissä Dalton havaitsi vain kahta sävyä. Dalton oletti silmiensä lasiaisnesteen olevan sinertävää, mikä estäisi tiettyjen värien havaitsemisen. Dalton jätti silmänsä tutkittavaksi kuolemansa jälkeen, mutta sinisyyttä ei havaittu. Silmät kuitenkin säilytettiin, ja 150 vuotta Daltonin kuoleman jälkeen voitiin geenitutkimuksen avulla osoittaa hänen olleen deuteranooppi, eli häneltä puuttuivat keskipitkille aallonpituuksille herkät tappisolut. Tätä selitystä oli ehdottanut jo kuninkaallinen astronomi John Herschel Daltonin kanssa käymässään kirjeenvaihdossa, mutta Dalton oli torjunut selityksen.
Ensimmäisen värinäkötestin kehitti vuonna 1837 August Seebeck. Se perustui värillisten paperin lajittelemiseen. Testin avulla saatujen tulosten perusteella voitiin päätellä puna-vihersokeuden jakautuvan kahteen luokkaan, punasokeuteen ja vihersokeuteen, ja että molemmissa luokissa on hyvin erivahvuisia häiriötä. Teorian siitä kuinka värisokeiden reseptorit eroavat normaalinäköisen reseptoreista kehitti Lordi Rayleigh vuonna 1881. Hänen mukaansa värisokeat voitiin luokitella dikromaattisesti näkeviin, joilta puuttuu yksi reseptorityyppi, sekä anomaalisiin trikromaatikkoihin, joilla yksi reseptori on poikkeava. Nykyään käytössä olevan kreikkalaisperäisiin sanoihin perustuvan luokittelun kehitti Johannes von Kries vuonna 1897.
Värisokeuden osoitettiin periytyvän X-kromosomin kautta vuonna 1911. Se oli ensimmäinen ihmisominaisuus, joka onnistuttiin yhdistämään tiettyyn kromosomiin, mitä voidaan pitää alkusysäyksenä ihmisen geeniperimän kartoittamiselle.
Värisokeuden tutkimus keskittyi pitkään puna-vihersokeuteen. Ensimmäiset tritanopiatapaukset dokumentoitiin vasta vuonna 1952.
Kuma (joki)
Kuma on joki Pohjois-Kaukasiassa Kaukasusvuorten pohjoispuolella Venäjällä Itä-Euroopassa. Kuma on 640 km pitkä.
Nimet Yhdysvalloissa
Nimet Yhdysvalloissa ovat yleensä etunimien ja sukunimien osalta peräisin Euroopasta ja useimmat niistä ovat, kuten Yhdysvaltojen valtakieli englannin kieli, peräisin Englannista. Alkuperäisiä amerikkalaisia nimiä sen sijaan esiintyy jonkin verran paikannimissä.
Kaiken kaikkiaan puhtaasti "amerikkalaisia" nimiä on varsin vähän, ja lähinnä niitä esiintyy paikannimissä sekä luonnonpaikoilla että asutusnimissä. Henkilönimissä sen sijaan puhtaasti "amerikkalaiset" elementit ovat vähäisempiä. Eräs Yhdysvalloissa, mutta myös pohjoismaissa, varsinkin Ruotsissa ja Tanskassa yleinen tapa on ottaa joko vanhemmilla tai esipolvilla olleita sukunimiä välinimiksi (vrt. George Walker Bush). Jotkut voivat myös käyttää puhuttelunimenään välinimeä varsinaisen etunimen asemesta (vrt. Strom Thurmond, Gore Vidal).
Paikannimet
Paikannimissä on englannin kielen (vrt. New York) ja yleisen länsimaisen kulttuuripiirin, kuten antiikin Kreikan ja Rooman (vrt. Philadelphia) tai yleisen eurooppalaisen paikannimistön (vrt. Paris) elementtien ohella myös Amerikan alkuperäiskansoilta saatua nimistöä (muun muassa Manhattan ja Mississippi), sekä aikoinaan Espanjan siirtomaihin kuuluneissa osissa Yhdysvaltoja myös espanjankielistä nimistöä (vrt. Santa Fe, Los Angeles, San Francisco) ja Ranskan siirtomaana olleessa Louisianassa Ranskaan viittaavaa nimistöä (esimerkiksi New Orleans).
Etunimet
Etunimistä jotkut ovat alkuperältään englantilaisia, joko roomalaisia, kelttiläisiä tai germaanisia esikristillisiä tai antiikin kulttuuriin perustuvia nimiä, mutta suuri osa on koko Euroopassa yleisiä kristillisperäisiä nimiä, joiden alkuperä on heprean, kreikan ja latinan kielissä.
Brock Boeser
Brock Boeser (s. 25. helmikuuta 1997 Burnsville, Minnesota, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Vancouver Canucksin organisaatiossa. Seura varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 23. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2015. Boeser on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös keskellä.
Pelityyli
Elite Prospects -sivuston Curtis Joe on luonnehtinut Boeseria on dynaamiseksi offensiiviseksi hyökkääjäksi ja luontaiseksi maalintekijäksi. Joe mainitsee hänen vahvuuksiinsa vaistot, joilla Boeser löytää hyvin maalintekopaikoille. Hänen laukauksensa lähtee nopeasti, mutta Boeser tietää hyvin myös hänen ketjukavereidensa liikkeet ja syöttää hyvin. Joe mainitsee hänen vahvuuksiinsa myös kiekolliset taidot, mutta kehityskohteisiinsa puolustuspelaamisen. Boeserilla on myös hieman parannettavaa laitaväännöissä.
Useat NHL:n kykyjentsijät ovat verranneet Boeseria on pelityyliltään Patrick Sharpiin. Boeser laukoo oikealta.
Waldeck-Frankenbergin piirikunta
Waldeck-Frankenbergin piirikunta on piirikunta Saksan Hessenin osavaltion Kasselin hallintopiirissä. Sen pinta-ala on 1 848,70 neliökilometriä ja siihen kuuluu 22 kuntaa. Piirikunta on pinta-alaltaan Hessenin suurin ja toiseksi harvaanasutuin Vogelsbergkreisin jälkeen. Vuoden 2020 lopussa piirikunnan väkiluku oli 156 528 asukasta. Piirikunnan pääkaupunki on Korbach.
Brock Boeser
Seuraura
Boeser kävi high schoolin kotikaupungissaan Burnsvillessa. Sioux City Musketeers varasi hänet koko USHL:n varaustilaisuuden neljäntenä pelaajana vuonna 2013. Boeser pelasi vielä pääosan kaudesta 2013–2014 Burnsville High Schoolin joukkueessa, jonka varakapteenina hän toimi. Boeser oli Burnsvillen paras pistemies, maalintekijä ja syöttäjä tehoilla 21+25=46, kuten myös kevään 2014 pudotuspeleissä tehoilla 2+2=4. Loppukaudella hän pelasi Sioux City Musketeersin USHL-joukkueessa. Toukokuussa 2014 seura kauppasi hänet Waterloo Black Hawksiin vaihdossa ensimmäisen ja toisen kierroksen varausvuoroihin.
Waldeck-Frankenbergin piirikunta
pienoiskuva|Waldeck-Frankenbergin piirikunta ja sen kunnat. Piirikunnan maisemalle on ominaista suurten metsien peittämä matala vuoristo ja Ederjoki, joka Waldeckin kohdalla muodostaa Saksan toiseksi suurimman tekojärven, Ederseen. Piirikunnan väestöstä noin 76 prosenttia on protestantteja ja 15 katolisia; ulkomaalaisten osuus on noin 5,1 prosenttia.
Brock Boeser
Seuraura
Kausi 2014–2015 oli Boeserille varsinainen tulokaskausi USHL:ssä. Hän jakoi koko liigan maalipörssin voiton Sioux City Musketeersin Robert Carpenterin ja Tri-City Stormin Chris Wilkien kanssa sekä sijoittui pistepörssissä kolmanneksi tehoilla 35+33=68. Boeser valittiin kauden päätteeksi USHL:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja tulokkaiden tähdistökentälliseen. Hän pelasi kauden aikana myös CCM/USA Hockey All-American Prospects Gamessa.
Vancouver Canucks varasi Boeserin ensimmäisellä kierroksella 23. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2015. Hän siirtyi kaudeksi 2015–2016 Pohjois-Dakotan yliopistojoukkueeseen. Boeser voitti Freshman -kaudellaan koko NCHC:n maalipörssin ja jakoi pistepörssin voiton St. Cloudin Kalle Kossilan kanssa tehoilla 26+28=54. Hänet valittiin kauden päätteeksi sarjan ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja tulokkaiden tähdistökentälliseen. Boeser voitti kauden päätteeksi koko NCAA:n mestaruuden. Sophomore -kaudellaan kaudella 2016–2017 hän nousi UND:n varakapteeniksi. Boeser pelasi rannevamman vuoksi vain 32 ottelua, mutta alkukauden kivuistaan huolimatta hän teki yli piste per peli -tahdilla tehot 16+18=34. Boeser oli UND:n toiseksi paras maalintekijä Tyler Jostin kanssa ja sijoittui sisäisessä pistepörssissä kolmanneksi. Hän jakoi koko sarjan maalipörssin kahdeksannen sijan kolmen muun pelaajan kanssa.
Toisen yliopistokautensa päätteeksi, maaliskuussa 2017 Boeser teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Vancouver Canucksin kanssa. Hän teki NHL-debyyttinsä jo samana päivänä 25. maaliskuuta 2017 vieraissa Minnesota Wildia vastaan. Boeser teki ottelussa myös NHL-uransa avausmaalin, joka jäi Canucksin 2–4-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Hänet valittiin ottelun ykköstähdeksi.
Syyskuussa 2019 Boeser teki Canucksin kanssa kolmen vuoden ja vuosipalkaltaan noin 5,8 miljoonan dollarin jatkosopimuksen.
Heinäkuussa 2022 Boeser teki Canucksin kanssa kolmevuotisen ja yhteensä 19,95 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Maajoukkueura
Boeser pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2016, jolloin hän voitti pronssia. Vuoden 2017 Boeserilta jäi väliin rannevamman vuoksi.
Boeser pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2014, jolloin hän toimi Yhdysvaltain kapteenina ja voitti pronssia. Boeser jakoi kuudella osumallaan koko turnauksen maalipörssin voiton Kanadan Lawson Crousen kanssa. Hän jakoi myös Yhdysvaltain sisäisen tehotilaston voiton Thomas Novakin ja Grant Gabrielen kanssa lukemalla +6.
Boeser pelasi myös alle 19-vuotiaiden World Junior A Challengessa vuonna 2014, jolloin hän voitti kultaa ja oli Yhdysvaltain paras maalintekijä neljällä osumallaan. Samana vuonna Boeser osallistui myös alle 17-vuotiaiden viiden maan turnaukseen, joka päättyi Yhdysvaltain voittoon. Hän kuului joukkueen kapteenistoon.
Muuta
Boeserin serkku Dan pelasi jääkiekkoa parhaimmillaan AHL-tasolla.
Discovery Peak
Discovery Peak voi viitata ainakin seuraaviin asioihin:
Hoidon vaikuttavuus
Hoidon vaikuttavuudella tarkoitetaan sitä, tuottaako annettu hoito tavoitellun tai riittävän terveyshyödyn. Lääkehoito koetetaan kaksoissokkotutkimuksilla, joissa toiseen ryhmään kuuluvat saavat lääkettä ja toiseen ryhmään kuuluvat plaseboa. Näistä plasebo edustaa vaihtoehtoa jossa hoidolla ei ole vaikuttavuutta. Lääke on vaikuttava kun se poikkeaa plasebosta. Hoidon vaikuttavuus on tärkeää sellaisen sairauden tapauksessa joka tuottaa korkean kustannuksen yhteiskunnalle. Tällainen on esimerkiksi diabetes, jonka hoitamisessa käytetyt diabeteslääkkeet ovat Kelan suurin korvauserä. Lääkettä tai hoitomuotoa tulisi käyttää vain jos se hyödyttää potilasta. Vaikuttavuudessa otetaan myös huomioon haittavaikutukset ja hinta suhteutettuna hyötyyn. Sairauksista on myös hoitoresistenttejä muotoja, jolloin potilas ei ole saanut kokeilluista hoidoista hyötyä. Esimerkiksi lääkeresistentin masennuksen esiintyvyys on Suomen väestössä noin yksi prosentti. Tarkemmin määriteltynä lääkeresistentti masennus on: "Masennus on lääkeresistentti, jos oireiden voimakkuus ei ole puolittunut lähtötilanteesta, vaikka hoito olisi toteutettu asianmukaisesti kahdella eri farmakologiseen ryhmään kuuluvalla masennuslääkkeellä".
Frendit (5. tuotantokausi)
Frendien 5. tuotantokausi kulki Lontoosta Las Vegasiin, ja kummassakin päässä järjestettiin häät!
Discovery Peak (Kalifornia)
Discovery Peak on vuori Diablo Rangen vuorijonossa. Se tunnetaan myös nimellä Valpe Ridge–Rose Flat. Vuori on Alamedan piirikunnan korkein kohta ja on 1 170,4 metriä korkea. Nimen Discovery Peak vuorelle antoi vuonna 1991 Dinesh Desai.
NBA:n varaustilaisuus 2012
NBA:n vuoden 2012 varaustilaisuus järjestettiin 28. kesäkuuta 2012 toista kertaa peräkkäin Prudential Centerissä, Newarkissa. Tilaisuudessa NBA-seurat varasivat yliopisto- ja ulkomaalaispelaajia.
Tilaisuuden ykkösvaraus oli Draft Lotteryn voittaneella New Orleans Hornetsilla, jonka seura käytti Kentuckyn yliopistossa pelanneeseen Anthony Davisiin.
Örkelljungan kunta
thumb|260px|Örkelljungan kunnan alueella sijainneet pitäjät.
Örkelljungan kunta on Skånen läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Skåneen. Kunnan keskustaajama on Örkelljunga.
Kunnan maapinta-ala on 319,50 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 10 499 henkeä (31.12.2021).
Vuonna 2007 kunnassa oli 23,66 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 7,4 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan kunnassa asui 44 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 0,5 prosenttia kunnan väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot olivat 173 180 kruunua. Vuodelta 2007 olevan tiedon mukaan kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 84 000 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa kunnan väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
Taajamat
Kunnassa on 4 taajamaa, joiden osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 70,0 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 2 889 asukasta. Seuraavassa on lueteltu kunnan alueella sijaitsevat taajamat väkilukuineen:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Entiset pientaajamat
Ruotsissa on tehty tilastoja pientaajamista aikaisemmin myös vuosina 1990, 1995, 2000 ja 2005. Seuraavat paikkakunnat ovat olleet pientaajamia jonakin tai joinakin vuosina vuosien 1995, 2000 ja 2005 aikana, mutta ne eivät olleet pientaajamia vuonna 2010:
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, aluevaltuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Örkelljungan kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien.
Piirit
thumb|right|250px|Kartta Örkelljungan kunnan piireistä.
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Edwin Lutyens
thumb|Edwin Lutyens. Edwin Landseer Lutyens [lʌtjənz] (29. maaliskuuta 1869 Lontoo – 1. tammikuuta 1944 Lontoo) oli brittiläinen arkkitehti, joka tunnetaan parhaiten Intian New Delhin monien hallintorakennusten suunnittelijana ja koko aluetta suunnitelleen arkkitehtiryhmän johtajana 1920- ja 1930-luvuilla. Lutyensin arkkitehtuuri edustaa eri kertaustyylejä ja hän sovelsi historiallisia tyylisuuntauksia kekseliäällä tavalla. Uransa myöhemmässä vaiheessa hän keskittyi uusklassismiin.
Uran alku
Lutyensin isä oli armeijan kapteeni ja taidemaalari Edwin Landseerin ystävä. Lutyens vietti lapsuutensa Surreyn maaseudulla, jossa hän kiinnostui paikallisesta rakennusperinnöstä. Hän kärsi lapsena reumakuumeesta ja sai kotiopetusta. Lutyens opiskeli arkkitehtuuria Lontoon South Kensington School of Arts -taidekoulussa (nyk. Royal College of Art), mutta keskeytti opintonsa parin vuoden jälkeen saatuaan vuonna 1887 työpaikan Ernest Georgen arkkitehtitoimistosta. Jo seuraavana vuonna hän perusti oman toimiston.
Maalaiskartanoiden suunnittelijana
thumb|Deanery Garden vuonna 1921. Lutyens loi pitkään uraa pääasiassa yläluokan maalaiskartanoiden (country house) suunnittelijana. Lutyensin varhaisia innoittajia olivat pittoreskeista maalaistaloista tunnetut arkkitehdit Norman Shaw ja Philip Webb sekä arts and crafts -liike. Varsinkin varhaisissa töissään hän käytti lähtökohtanaan surreylaisten maalaistalojen perinteistä rakennustyyliä, johon hän yhdisteli erilaisia historiallisia tyylisuuntia. Hän suosi myös paikallisia rakennusmateriaaleja. Aloitettuaan vuonna 1895 yhteistyön puutarhasuunnittelija Gertrude Jekyllin kanssa Lutyens omaksui uuden, selkeämmän ja persoonallisemman tyylin. Sen avauksena toimi vuonna 1896 Godalmingiin suunniteltu Jekyllin oma asuintalo Munstead Wood, jossa Lutyens käytti muun muassa korkeita savupiippuja ja pitkiä nauhaikkunoita hienovaraisina kokonaisuutta tasapainottavina elementteinä. Lutyensin ja Jekyllin parhaaksi yhteiseksi työksi on sanottu Sonningiin vuonna 1899 valmistunutta idyllistä Deanery Garden -taloa, joka on täynnä kekseliäitä suunnitteluratkaisuja. Talon rakennutti Country Life -lehden perustaja Robert Hudson, nykyään sen omistaa kitaristi Jimmy Page.
Monet Lutyensin asiakkaista olivat uusrikkaita brittejä ja amerikkalaisia, jotka halusivat rakennuttaa itselleen vanhan ja arvokkaan näköisiä ylellisiä maalaisasuntoja. Asiakkaiden iloksi uusklassiset elementit loivat mielikuvan kunnianhimoisista kulttuuriarvoista ja maaseudun perinnerakentamisen jäljittely puolestaan keinotekoista historiallisuuden tuntua. Näiden pyrkimysten huipentuma oli Lutyensin Dartmooriin Julius Drewe -nimiselle rikkaalle kauppiaalle suunnittelema graniittinen Drogon linna, jota on sannottu viimeiseksi Englantiin rakennetuksi linnaksi. Lutyens suunnitteli myös Costelloe Lodgen Titanicin tuhosta selvinneelle laivanvarustaja J. Bruce Ismaylle.
Topologinen kartta
Topologinen kartta on kartta, jossa esitetään kartan kohteiden sijainti suhteessa toisiinsa, ei niiden aitoa maantieteellistä sijaintia tai muotoa. Kartassa ei ole mittakaavaa, eivätkä etäisyydet ja suunnat välttämättä vastaa todellisuutta. Esimerkkejä topologisista kartoista ovat metron ja paikallisjunien ratakartat, joissa rataosuudet esitetään usein suorilla viivoilla.
Edwin Lutyens
New Delhi
thumb|Intian presidentin palatsi [[Rashtrapati Bhavan, New Delhi, Intia.]] Vuoden 1910 tienoilla Lutyensin mielenkiinto alkoi siirtyä julkisiin rakennuksiin. Hänet valittiin 1912 Brittiläisen Intian uuden pääkaupungin, New Delhin, kaupunkisuunnittelun neuvonantajaksi. Hän suunnitteli hallintokeskuksen, jonka asemakaava perustui puutarhakaupunki-ideaan ja leveiden puistokatujen erottamiin kuusikulmionmuotoisiin alueisiin. Suuri keskusakseli ja vinottain toisiaan leikkaavat puistokadut lienevät saaneet innoitusta ranskalaisen Pierre-Charles L’Enfantin 1700-luvulla laatimasta Washingtonin asemakaavasta. Vuosina 1912–1929 rakennettu New Delhin keskus on Lutyensin suurin suunnittelutyö. Näyttävin alueen rakennuksista on 1913–1930 rakennettu varakuninkaan palatsi, nykyinen Rashtrapati Bhavan eli Intian presidentin virka-asunto. Lutyens yhdisti siinä abstraktiksi pelkistettyyn klassismiin koristeluja ja muita elementtejä, jotka viittaavat intialaiseen rakennusperinteeseen ja moguliarkkitehtuuriin. Palatsia ympäröivät hallintorakennukset suunnitteli Herbert Baker. Lutyens suunnitteli myös monia alueen monumenteista, kuten India Gaten.
Muut suunnittelutyöt
Lutyens lyötiin vuonna 1918 ritariksi, minkä jälkeen hän käytti arvonimeä Sir. Hänet valittiin 1920 Royal Academy of Arts -akatemian jäseneksi ja 1938 sen puheenjohtajaksi. Hänelle myönnettiin 1921 Royal Gold Medal -mitali. Kuoltuaan vuonna 1944 hänet haudattiin Lontoon St Paulin katedraaliin.
Lutyensin viimeinen suurtyö oli hänen Liverpooliin vuonna 1932 suunnittelemansa suuri katolisen kirkon katedraali, joka oli tarkoitettu St Paulin katedraalin haastajaksi. Lutyensin kuoltua suunnitelmaa alettiin pitää liian vanhanaikaisena, ja rakennustyöt keskeytettiin vuonna 1959 kun valmiiksi oli saatu pelkkä krypta.
Tyyli ja arvostus
Uransa varhaisemmassa vaiheessa Lutyens käytti vaikutteita perinteisestä englantilaisesta maalaisarkkitehtuurista sekä vapaasti eri kertaustyylejä kuten uusgotiikkaa. Osassa töistään hän sovelsi Yrjöjen ajan arkkitehtuurin innoittamaa uusbarokkia, jota hän kutsui humoristisesti ”wrenesanssityyliksi” viittauksena 1600-luvun arkkitehti Christopher Wreniin. Lutyensin suunnittelemat asuintalot sisältävät usein oivaltavia tilankäyttöratkaisuja ja illuusioihin perustusvia yllätyksiä, kuten salaovia, pettävää symmetriaa, ovelasti sijoitettuja peilejä, takasivuiksi paljastuvia julkisivuja tai ”piilotettuja” sijainteja, jolloin taloa lähestyvä näkee sen vasta aivan läheltä. Hän saattoi myös liioitella rakennuksen hallitsevia elementtejä kuten isoja savupiippuja tai ristikkoikkunoita humoristisessa tarkoituksessa.
Varsinkin ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja julkisissa töissään Lutyens painottui selkeälinjaiseen, ankaran symmetriseen uusklassismiin, vaikka yhdisteli siihen edelleen kekseliäästi muitakin tyylisuuntia. Uusklassinen arkkitehtuuri oli suosittua tuon ajan Britanniassa, mutta useimmat tyylisuunnan edustajista tyytyivät hengettömään historiallisten tyylien kertaukseen, kun taas Lutyensin edustama synteettinen uusklassismi muodosti kokonaan oman suuntauksensa. Modernia arkkitehtuuria vastustanutta Lutyensia alettiin jo elinaikanaan pitää äärivanhoillisena ”viimeisenä traditionalistina”, varsinkin kun hän vierasti myös vanhan hierarkkisen sääty-yhteiskunnan väistymistä. Lutyens halusi myös käyttää perinteisiä rakennustekniikoita uusien sijasta. Häntä on pidetty viimeisenä imperiumin ajan arkkitehtina, jonka kuolema päätti erään aikakauden brittiläisessä arkkitehtuurissa.
Lutyens oli elinaikanaan arvostetuimpia brittiläisiä arkkitehteja. Toisen maailmansodan jälkeen hänen vanhanaikaisena ja aristokraattisena pidetty arkkitehtuurinsa oli pitkään arkkitehtuurikriitikkojen ja -historioitsijoiden epäsuosiossa, mutta sen arvostus alkoi nousta uudelleen modernin arkkitehtuurin jouduttua vuorostaan kritiikin kohteeksi 1970-luvulta alkaen. Muun muassa Robert Venturi kehui Lutyensia vuonna 1966 julkaisemassaan teoksessa Complexity and Contradiction in Architecture.
Todd Torres
Torres voitti Pan-Amerikan kisoista 1991 hopeaa 100 metrin rintauinnissa ja oli samassa lajissa 16. Barcelonan olympialaisissa 1992. Hän osallistui vuoden 1992 olympialaisissa myös kolmeen muuhun lajiin, muun muassa 4 × 100 metrin sekauintiviestiin, jossa Puerto Rico oli kahdestoista. Atlantan olympiakisoissa 1996 Torresin paras henkilökohtainen sijoitus oli jälleen 100 metrin rintauinnista, jossa hän oli 19. nopein.
Amerikanmerilokki
Amerikanmerilokki (Larus occidentalis) on pohjoisamerikkalainen lokki. Sen elinympäristö ulottuu Yhdysvaltain koillisrannikon Washingtonin Destruction Islandilta Kaliforniaan ja Meksikon Baja Californian Guadalupe Islandille. Siitä tunnetaan kaksi alalajia. Se syö kaloja, rapuja, mustekaloja, simpukoita, merisiilejä, munia, haaskoja, jätteitä ja toisten lintujen poikasia. Lajin holotyypin kuvaili John James Audubon Washingtonin Cape Disappointmentista 1839.
pienoiskuva|left|250px|Yksivuotias amerikanmerilokki
Maria Luisa (Espanjan kuningatar)
Maria Luisa Teresa (9. joulukuuta 1751 – 2. tammikuuta 1819) oli Parman prinsessa, josta tuli Espanjan kuningatar.
Kaarle nousi valtaistuimelle vuonna 1788 isänsä kuoltua. Kaarle oli heikko kuningas, jonka aikana Espanja oli likimain Ranskan vasalli. Maria Luisa käytti paljon valtaa yhdessä rakastajansa Manuel de Godoyn kanssa.
Napoleon pakotti Kaarle IV:n ja Ferdinand VII:n luopumaan vallasta veljensä Joseph Bonaparten hyväksi vuonna 1808. Maria Luisa ja Kaarle lähtivät maanpakoon, ensin Ranskaan ja sieltä Italiaan, missä Maria Luisa kuoli vuonna 1819.