cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vesilaaksolaisten saaga
Konfliktit
Vesilaaksolaisten saaga kuvaa Ingimundrin poikien kiistoja mm. Finnbogi Vahvan saagan päähenkilön Finnbogin kanssa. Vesilaaksolaisten saaga esittää Ingimundrin pojat myönteisessä valossa. Finnbogi Vahvan saagaa onkin pidetty vastauksena Vesilaaksolaisen saagan kerronnalle, sillä Finnbogiin keskittyvä saaga kertoo samasta tarinasta hieman erilaisen, Ingimundrin pojille vähemmän myönteisen version. Vesilaaksolaisten saagan keskiössä ei kuitenkaan ole monelle islantilaissaagalle tyypillinen verikostojen kierre. Sen sijaan saagassa kuvatut konfliktit keskittyvät usein erilaisiin yhteisön tasapainoa ja rauhaa järkyttäviin tekijöihin, kuten noitiin, ryöstäjiin ja varkaisiin, jotka Ingimundrin suvun jäsenet aina Ingimundrin isästä Þorsteinnista alkaen joko ajavat pois tai tuhoavat. Þorsteinnin Norjassa tekemiin urotöihin liittyvä kuvaus on tarunomaista ja muistuttaa siltä osin kansansatuja ja muinaissaagoja.
Petsamon rata
Petsamon rata oli vuosina 1918–1944 suunnitteilla ollut rautatiehanke, joka olisi yhdistänyt Jäämeren rannikon Suomen rataverkkoon. Ratahanke peruuntui jatkosodan päättyessä 1944, kun Suomi luovutti Petsamon Neuvostoliitolle aseleposopimuksen ehtojen mukaisesti.
1920-luvun ratahanke
Ensimmäinen ehdotus rautatien rakentamiseksi Petsamon vuonolle tehtiin vuoden 1918 valtiopäivillä. Silloinen oppositio esitti vapaaherra R. A. Wreden johdolla vastaehdotuksena niin sanotun Aunuksen radan rakentamiselle (Matkaselkä–Vaaseni) radan rakentamista Rovaniemeltä joko Petsamoon tai Näätämön eli Neidemin kirkonkylään Norjan alueelle, noin 70 kilometriä Petsamosta länteen. Myös niin sanottuun Suuren Kulkulaitoskomitean ehdotukseen, joka luovutettiin 20. marraskuuta 1920, kuului esitys radasta Jäämeren rannikolle. Jo sitä ennen, kesällä 1918, Suomessa olleet saksalaissotilaat olivat suunnitelleet rautatien rakentamista Rovaniemeltä pohjoiseen.
Alia Shawkat
Alia Martine Shawkat (s. 18. huhtikuuta 1989 Riverside, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä on irakilaisia, irlantilaisia ja norjalaisia sukujuuria. Hänen isoisänsä oli näyttelijä Paul Burke.
Alora & Senii
Alora & Senii (Markus Siikjärvi & Severi Niilo) on suomalainen tuottaja- ja DJ-duo. Yhtye on julkaissut musiikkia Suomessa Universal Musicin kautta sekä ulkomailla Alankomaissa Warner Musicin ja Saksassa Raison Musicin kautta.
Magnus Nilssen
Magnus Nilssen (18. heinäkuuta 1871 Lillehammer – 20. marraskuuta 1947 Oslo) oli norjalainen kultaseppä ja työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1906–1921 ja 1927–1945 sekä toimi Norjan työministerinä talvella 1928.
Petsamon rata
1920-luvun ratahanke
Kun Petsamo ja sen mukana osa Jäämeren rannikkoa oli Tarton rauhassa 1920 siirtynyt Suomelle, se herätti laajoissa piireissä mielenkiintoa. Ulkomailta käsin tehtiin useita kyselyjä siitä, minkälaisia metsätoimilupia Suomen hallitus voisi myöntää yksityiselle yhtiölle, joka ottaisi tehtäväkseen rautatien rakentamisen Petsamoon.
Alora & Senii
Kaksikon ensimmäinen omakustannesingle ”Down By The Ocean” on ylittänyt Suomessa kultasingleen vaaditun kahden miljoonan streamin rajan Spotifyssä.
Petsamon rata
1920-luvun ratahanke
Saadakseen tästä laajakantaisesta kysymyksestä ja Pohjois-Suomen liikenneoloista yleensäkin selvityksen valtioneuvosto antoi silloisen professorin, sittemmin pääjohtajan Jalmar Castrénin tehtäväksi laatia ”taloudellisen suunnitelman rautatielle Petsamoon Lapin etuja ja radan kannattavuutta silmällä pitäen; sekä sen nojalla antaa lausunto siitä, olisiko Petsamon rata rakennettava valtion toimesta vai jonkun yksityisen yhtymän välityksellä; ja laatia ehdotus niistä ehdoista, joilla radan rakentaminen olisi yksityisten tehtäväksi luovutettava”.
Alora & Senii
Yhtye on esiintynyt Suomessa isoilla festivaaleilla kuten Raumanmeren Juhannus, Waterland Festival ja Weekend Festival.
Alia Shawkat
Shawkatin rooleja on ollut Hannah Rayburnin rooli State of Grace -nimisessä tilannekomediasarjassa vuosina 2001–2002. Hänen suurin roolinsa oli Maeby Fünken esittäminen Sukuvika-sarjassa 2003–2006.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
thumb|350px|Sotasyyllisyysoikeudenkäynti säätytalossa marraskuussa 1945. Oikeuden jäsenet hevosenkengän muotoisen pöydän takana, heidän edessään sihteerit ja pikakirjoittajat, selin kolmessa rivissä pöytien ääressä syytetyt ja heidän avustajansa. Vasemmalla syyttäjä, valvontakomission edustajia ja ulkomaisia diplomaatteja, etualalla yleisöä ja lehtimiehiä. Sotasyyllisyysoikeudenkäynnillä tarkoitetaan Suomessa vuosina 1945 ja 1946 käytyä oikeudenkäyntiä, jossa tuomittiin Suomen jatkosodan aikaista poliittista johtoa. Oikeudenkäynti pidettiin Helsingin Säätytalossa.
Termillä sotasyyllisyys viitataan nykyisin poliittiseen vastuuseen, esimerkiksi hyökkäyssodan aloittamiseen, kun taas termit sotarikos ja sotarikollinen liittyvät sodan aikana tehtyihin rikoksiin ja sodan lakien sekä tapojen rikkomisiin, esimerkiksi vankien surmaamisiin. Termien erottelu on muotoutunut vasta toisen maailmansodan jälkeisissä oikeudenkäynneissä.
Taustaa
Liittoutuneet päättivät jo toisen maailmansodan aikana, että akselivaltojen poliittinen johto oli sodan aloittajina saatettava vastuuseen. Tästä sovittiin alustavasti jo Moskovan julistuksessa 30. lokakuuta 1943.
Jatkosodan 19. syyskuuta 1944 päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen 13. artiklan mukaan ”Suomi sitoutuu yhteistoimintaan Liittoutuneiden Valtojen kanssa sotarikoksista syytettävien henkilöiden pidättämiseksi ja tuomitsemiseksi.” Artiklan tulkinta aiheutti epätietoisuutta: koskiko se vain sotarikollisia vai myös poliittista johtoa. Myös voittajavaltioilla oli asiasta ristiriitaisia mielipiteitä. Tulkintaa jonka mukaan kysymys oli ainoastaan sotarikollisista vahvisti Liittoutuneiden valvontakomission jo 19. lokakuuta 1944 silloiselle pääministerille Castrénille toimittama lista henkilöistä, jotka olisivat syyllistyneet sotarikoksiin. Listalla ei ollut Suomen poliittista johtoa. Kun eduskunta hyväksyi välirauhansopimuksen, päähuomion veivät vuoden 1940 Moskovan rauhan mukaisten rajojen palauttaminen voimaan sekä lisäksi Petsamon luovuttaminen Neuvostoliitolle, sotakorvaukset ja Porkkalan vuokraaminen Helsingin naapurista äskeisen vihollisen tukikohdaksi, eikä sopimuksen 13. artiklaan kiinnitetty juuri lainkaan huomiota.
Valvontakomission neuvostoliittolaisen osapuolen poliittinen neuvonantaja Orlov antoi tammikuussa 1945 Suomeen saapuneille ulkomaisille lehtimiehille lausunnon, jossa hän ei maininnut mitään Suomen sodanaikaisen poliittisen johdon asettamisesta oikeudelliseen vastuuseen. Välirauhansopimuksen 13. artiklan johdosta Orlov sanoi, että suomalaisten oli itse ratkaistava kysymys ”sotasyyllisistä”, sillä ”jos nämä henkilöt saavat pysyä vallassa ja jatkuvasti vaikuttaa Suomen politiikkaan, tulevat meidän tuntemamme epäluulot osoittautumaan oikeutetuiksi.” Suomalaisille syntyi käsitys, ettei sotasyyllisyyskysymys kuuluisi välirauhansopimuksen toteuttamisen piiriin, vaan valvontakomissio edellyttäisi vain sodanaikaisten johtomiesten jättävän paikkansa. Tammikuun lopussa pääministeri Paasikivi kehotti eduskuntapuheessaan kyseisiä henkilöitä siirtymään syrjään politiikasta ”hyvien ja luottamuksellisten välien aikaansaamisen helpottamiseksi Suomen ja Neuvostoliiton välillä sekä Neuvostoliiton taholla Suomea kohtaan vallitsevien epäluulojen hälventämiseksi ja luottamuksen Suomen politiikkaan vahvistamiseksi,” koska historia oli hänen mukaansa osoittanut henkilövaihdokset valtakuntien johtopaikoilla suurten poliittisten muutosten yhteydessä välttämättömiksi. Samalla Paasikivi ilmoitti hallituksen asettavan komitean selvittämään Suomen sodanaikaisen poliittisen johdon virkatoimia ja niiden lainmukaisuutta.
Kehitys kohti oikeudenkäyntiä
Asia oli esillä Suomen poliittisessa keskustelussa jatkuvasti jo sodan aikana ja sodan jälkeen. Oikeusministeri Kekkonen esitteli Tukholmassa elokuussa 1944 OSS:n Wilho Tikanderille melko tarkan kuvauksen tulevasta sotasyyllisyysprosessista. Valtiollisen poliisin päällikkö Paavo Kastari oli määrännyt kesällä 1944 Kekkosen erityisvalvontaan ja matkustuskieltoon. Kastari kun oli selvillä Kekkosen Tikander-yhteyksistä. Eduskuntakeskusteluun sotasyyllisyysasian nostivat niin sanotut kuutoset tammikuussa 1945 ja kesällä se oli välikysymyksenkin aiheena. Välikysymyksen allekirjoitti yhteensä 55 kansanedustajaa, joista 36 oli SKDL:sta – ensimmäisenä Hertta Kuusinen – kymmenen RKP:sta, seitsemän SDP:sta ja kaksi Maalaisliitosta. Hallituksen teettämä Hornborgin komitean mietintö ei antanut asiaan selkeää ratkaisua, mutta hallitus katsoi, ettei mietintö tukenut sodanaikaisten poliitikkojen syytteeseen asettamista. Samaan tulokseen hallitus päätyi presidentti K. J. Ståhlbergiltä pyytämänsä asiantuntijalausunnon pohjalta; Ståhlbergin mukaan Suomen lainsäädäntö ei tuntenut poliittista sotasyyllisyyttä.
Tilanne muuttui oleellisesti, kun liittoutuneet solmivat 8. elokuuta 1945 Lontoon sopimuksen, jossa määriteltiin sotasyyllisyyskäsite, eli ”rikos rauhaa vastaan”. Myöhemmin näistä rikoksista syytettynä tuomittiin useita natsi-Saksan poliitikkoja Nürnbergin oikeudenkäynnissä lokakuussa 1946. Samalla annettiin tuomioita myös sotarikoksista, eli rikoksista ihmisyyttä vastaan. Rikoksia rauhaa vastaan olivat esimerkiksi hyökkäyssotien suunnittelu, valmistelu, aloittaminen ja käynti, kansainvälisten sopimusten kanssa ristiriidassa olevat sodat sekä osallistuminen tällaisia sotia koskeviin suunnitelmiin tai salahankkeisiin.
Petäjäveden baptistiseurakunta
Petäjäveden baptistiseurakunta (aik. Multian baptistiseurakunta, Multian–Petäjäveden baptistiseurakunta, Keski-Suomen baptistiseurakunta) on Petäjävedellä toimiva baptistiseurakunta. Seurakunta perustettiin alun perin Multialla 12 henkilön voimin vuonna 1906. Vuoden 1913 jälkeen seurakunnan toiminnan painopiste siirtyi Petäjävedelle.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Kehitys kohti oikeudenkäyntiä
Valvontakomission varajohtaja Savonenkov keskusteli asiasta tuoreeltaan 8. elokuuta pääministeri Paasikiven kanssa. Savonenkov totesi hallituksen viivytelleen sotasyyllisyyskysymyksessä, ja että mikäli Suomi ei asiaa itse ratkaisisi, tekisivät sen voittajavaltiot. Savonenkovin mukaan mikäli sotasyyllisiä ei lain mukaan pystyttäisi syyttämään, tulisi tehdä uusi laki asiasta. Sotasyyllisyysasiaa valmisteltiin hallituksessa, ja 13. elokuuta Paasikivi ilmoitti eduskunnalle hallituksen tuovan käsittelyyn lain erityistuomioistuimista. Jos lakiehdotusta ei hyväksyttäisi hallitus pääministerin mukaan eroaisi. Valvontakomission puheenjohtaja Ždanov saapui Helsinkiin 21. elokuuta vauhdittaakseen läsnäolollaan asian etenemistä ja kävi seuraavana päivänä Paasikiven luona. Ždanov korosti sotasyyllisyyskysymyksen tärkeyttä ja sen hoitamisen kiireellisyyttä, koska vasta sen jälkeen voitaisiin ryhtyä järjestämään Suomen ja Neuvostoliiton tulevia keskinäisiä suhteita. Hän varoitti, ettei oikeudenkäynnistä saanut tulla farssia tai pelkkää muodollisuutta, sillä muussa tapauksessa neuvostoliittolaiset voisivat joutua ottamaan asian omiin käsiinsä.
Alia Shawkat
Shawkat on myös esiintynyt pienemmissä rooleissa muutamassa elokuvassa, kuten Kolme kuningasta ja Prom Wars, joka julkaistiin vuonna 2008, ja pienissä rooleissa muutamissa sarjoissa, kuten Veronica Marsissa. Hän näytteli vuonna 2010 ensi-iltansa saaneessa 1970-luvun tyttöbändistä kertovassa elokuvassa The Runaways, jossa hän esitti yhtyeen fiktiivistä basistia Robinia.
Petäjäveden baptistiseurakunta
Historia
Multian baptistiseurakunta oli ensimmäinen Keski-Suomessa säännöllisesti kokoontuva baptistiseurakunta. Perustamiskokouksessa seurakuntaan liittyi 28 jäsentä, mutta parissa vuodessa lukumäärä kaksinkertaistui. Seurakunnan ensimmäisenä johtajana toimi kelloseppä Walfred Karala. Multian aikana seurakunta kokoontui Karalan talon isossa tuvassa.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Laki sotasyyllisyydestä
Lakiehdotuksen mukaan henkilö, joka oli hallituksessa vaikuttanut Suomen osallistumiseen sotaan Saksan rinnalla, tai estänyt sodan aikana rauhan aikaan saamista, oli tuomittava virka-aseman väärinkäyttämisestä valtakunnan vahingoksi joko kuritushuoneeseen tai vankilaan. Syytteet oli nostettava vuoden 1945 loppuun mennessä, syytteiden nostajana toimi maan hallitus ja syytteiden nostojen esittelijänä sekä syyttäjänä oikeuskansleri. Erityistuomioistuimen puheenjohtajana toimisi Korkeimman oikeuden presidentti. Eduskunnan ilmoitustaululle ilmestyi 11. syyskuuta 1945 suomenkielinen viesti otsikolla Liittoutuneiden valvontakomissio tiedottaa. Se oli konekirjoitusarkki, jossa ilmoitettiin, että sotasyyllisyys koskee myös Suomen sodanaikaista poliittista johtoa, jota Neuvostoliitto piti sodan aloittajana. Viestin tulosta eduskuntaan ei ole mitään kirjattua tietoa, eikä sitä varmistettu Valvontakomissiolta. Viesti ei olisi myöskään ilmeisesti jäänyt mihinkään asiakirjoihin, ellei SDP:n kansanedustaja Väinö Leskinen olisi sanellut sitä eduskunnan pikakirjoittajille. Lakiehdotuksesta lausuntoja haettiin asiantuntijoilta, ja sekä korkein oikeus että professori Kaarlo Kaira totesivat, ettei Moskovan välirauhansopimuksen 13. artikla vaatinut Suomen poliittisen johdon tuomitsemista. Toisaalta lain edellyttämä taannehtiva oikeuskäytäntö ei ollut Suomen perustuslain eikä länsimaisen oikeuskäsityksen mukaista. Tähän perustuen professori Veli Merikoski oli esittänyt lain sijaan käytettäväksi asetusta, joka olisi liitetty välirauhansopimuksen täytäntöönpanolakiin, jolloin prosessin poliittinen välttämättömyys olisi tullut esille. Perustuslakivaliokunta sen sijaan katsoi äänin 10–8, että 13. artikla on tulkinnanvarainen, mutta mikäli hallitus katsoo lain välttämättömäksi ei valiokunta vastusta sen hyväksymistä. Laki hyväksyttiin toisessa käsittelyssä. Kun laki tuli kolmanteen käsittelyyn 11. syyskuuta 1945, oli sanomalehdissä Valvontakomission tiedotus, jossa se esitti 13. artiklan koskevan myös sotasyyllisiä, ja painotti rauhansopimuksen olevan ensisijainen lainsäädäntöönkin nähden; jos ristiriitoja olisi, tulisi säätää uusia lakeja. Samana päivänä eduskunta hyväksyi − eräin lakiehdotukseen perustuslakivaliokunnassa tehdyin pienin muutoksin ja lisäyksin − lain sotaan syyllisten rankaisemisesta kolmannessa käsittelyssä äänin 129–11. Kymmenen kansanedustajaa äänesti tyhjää ja 48 oli poissa äänestyksestä. Perustuslakivaliokunnan lakiin tekemiin lisäyksiin kuului muun muassa että sotasyyllisyysoikeuden jäseneksi valittu ei saanut kieltäytyä tehtävästä, että oikeuskansleri sai halutessaan määrätä toisen henkilön toimimaan syyttäjänä ja että oikeudenkäynnissä tuomitut nauttivat ns. valtiollisen vangin oikeuksia. Presidentti Mannerheimin ollessa sairauden vuoksi estyneenä pääministeri Paasikivi vahvisti lain 12. syyskuuta. Valtioneuvosto päätti asettaa sotaan syyllisiksi nimetyt henkilöt syytteeseen ”virka-aseman väärinkäyttämisestä valtakunnan vahingoksi” 6. marraskuuta ja Valpo pidätti nämä seuraavan vuorokauden aikana.
Petäjäveden baptistiseurakunta
Historia
Petäjävedellä baptismi sai jalansijaa jo 1907, kun Aleksius Hiljanen ja Anton Mustonen vierailivat paikkakunnalla kokousmatkoilla. 1910-luvulla Multian seurakunnan painopiste siirtyi Petäjävedelle. Vuonna 1927 Karala muutti Petäjäveden kirkonkylään ja hänen kodistaan tuli baptistityön tukikohta.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Laki sotasyyllisyydestä
Pääministerin sihteeri Toivo Heikkilä kertoi muistelmissaan, että heti sen jälkeen, kun sotasyyllisiksi osoitetut henkilöt oli pidätetty, valtioneuvostoon saapui Paasikivelle osoitettu kirje, jossa ei ollut lähettäjän nimeä. Kirjeen pituus oli yksi sana: ”Juudas.” Paasikivi itse ei kirjettä koskaan saanut, koska sen vastaanottanut Heikkilä ei toimittanut sitä eteenpäin, vaan heitti sen paperikoriin. Sotien jälkeisten vuosikymmenten tunnetuimpiin oppositiopoliitikkoihin kuulunut Georg C. Ehrnrooth on puolestaan kertonut, että sotasyyllisyysoikeudenkäynnin alkamispäivänä Helsingin yliopiston hallinto-oikeuden professori Veli Merikoski keskeytti luentonsa sanoen: ”Kun oikeus on heitetty roskakoriin, en voi luennoida oikeustieteestä.” Jo aikaisemmin Merikoski oli kieltäytynyt osallistumasta sotasyyllisyysoikeuden jäsenten valintaan.
Petäjäveden baptistiseurakunta
Historia
Huhtikuussa 1927 Petäjävedellä syntyi herätys erityisesti nuorison parissa. Tässä herätyksessä tuli uskoon muun muassa Ilmari Toivola. Muutaman vuoden kuluttua Karala ja Toivola pitivät yhdessä kokouksia Keski-Suomen alueella.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Oikeudenkäynti
thumb|250px|Gerda Ryti ja tytär Eva Saxén poistuvat sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä Säätytalosta 16. marraskuuta 1945. Oikeudenkäynti pidettiin Säätytalossa 15. marraskuuta 1945 – 21. helmikuuta 1946 kaikkiaan 23 istunnossa. Kullekin oikeuden jäsenelle nimettiin henkilökohtainen varajäsen. Syytettyjen puolustusta johti entinen ulkoministeri ja suurlähettiläs Hjalmar J. Procopé ja lisäksi kullakin syytetyllä oli henkilökohtainen asianajaja. Asianajajiksi valittiin parhaat saatavilla olleet, ja puolustukselle perustettiin hotelli Andreaan oma toimisto, jota johti toimittaja-kansanedustaja Yrjö Kilpeläinen. Oikeudenkäyntiä seurasi myös suuri joukko ulkomaisten sanomalehtien kirjeenvaihtajia.
Varteigin Inga
Varteigin Inga (, k. 1234) oli Norjan kuninkaan Haakon IV Haakoninpojan äiti. Ingan suku oli kotoisin Varteigista, minkä mukaan hän sai nimensä. Hänet tunnettiin myös nimellä Inga Kongsmor eli Inga Kuninkaanäiti. Haakon syntyi oletetun isänsä Haakon Sverrenpojan kuoleman jälkeen vuonna 1204. Ingan vaiheista ei ole juuri luotettavia lähteitä, mutta pidetään kuitenkin varmana, että hän läpäisi Bergenissä vuonna 1218 tulikokeen todisteena siitä, että hänen poikansa oli kuninkaan lapsi.
Petäjäveden baptistiseurakunta
Historia
Petäjäveden baptistiseurakunta perustettiin 29. heinäkuuta 1928 ja sen johtajaksi valittiin Walfred Karala ja vanhimmistoon Aleksius Hiljanen, K. Heino, N. Nieminen ja M. Lehtonen. Herätys jatkui paikkakunnalla ja seuraavana vuonna siellä kastettiin 16 uskoon tullutta. Kesällä 1929 Multian baptistiseurakunta sulautettiin, minkä jälkeen sen virallinen nimi oli Multian–Petäjäveden baptistiseurakunta.
Petsamon rata
Castrénin selvitys ratamahdollisuuksista
Rovaniemeltä Ounasjokivartta ja sitten Unarinjärven lähitse Sodankylään kulkeva suunta oli taas taloudellisesti paljon huonompi kuin Kemijärven suunta, sillä jälkimmäinen saisi vaikutuspiiriinsä Lapin kehityskykyisimmän itäosan, jonka keskus Kemijärvi on. Neljäs, Kontiomäeltä Kemijärven kautta Petsamoon kulkeva suunta, jota myös oli esitetty, ei vertailussa tullut kysymykseen, koska sen eteläosaa oli pidettävä erillisenä ratana.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Oikeudenkäynti
Heti ensimmäisen istunnon alussa Väinö Tannerin asianajaja Mikko Erich pyrki oikeudelle jättämällään kirjelmällä osoittamaan Hertta Kuusisen ja Eino Pekkalan jääveiksi toimimaan oikeuden jäseninä. Pekkala oli ollut mukana sotasyyllisyyttä selvittäneessä Hornborgin komiteassa ja Kuusinen oli Erichin mukaan Tannerin henkilökohtainen vihamies. Lyhyen neuvottelutauon pidettyään oikeus totesi, ettei Erichin kirjelmä antanut aihetta toimenpiteisiin.
Petsamon rata
Castrénin selvitys ratamahdollisuuksista
Petsamon radan taloudellisiin edellytyksiin nähden Castrénin tekemä tutkimus antoi tuolloin kielteisen tuloksen. Eteläosasta saataisiin kyllä liikennettä sen verran, että rataa Kemijärvelle saakka voitaisiin puoltaa, mutta siitä pohjoiseen sen liikennemäärät jäisivät pieniksi. 1920-luvulla ei radan päätekohdasta Petsamosta olisi odotettavissa niin paljoa liikennettä, että satamineen noin 800 miljoonan markan investoinnit vaativan Petsamon radan rakentaminen kannattaisi. Näin ollen Castrén piti selvänä, ettei hänelle annetun tehtävän toiseen puoleen eli toimilupaehtojen suunnittelemiseen ollut edellytyksiä.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Oikeudenkäynti
Oikeudenkäynnin kolmannessa istunnossa 17. marraskuuta Kivimäki, Kukkonen, Reinikka ja Tanner vapautettiin vankeudesta ehdolla, että heidän oli siitä lähtien vangitsemisen uhalla saavuttava kaikkiin tuleviin oikeuden istuntoihin. Samalla oikeudenkäyntiin tuli kolmen viikon tauko, jonka aikana myös oikeuden puheenjohtaja vaihtui. Valvontakomission puheenjohtaja Ždanov kutsui neljän syytetyn vapauttamisen vuoksi pääministeri Paasikiven luokseen Hotelli Torniin vielä samana päivänä ja esitti hänelle asiasta hyvin jyrkkäsanaisen paheksuntansa. Paasikivi vastasi Ždanoville, ettei hallituksella ollut Suomen lakien mukaan valtuuksia puuttua oikeudenkäyntiin, mutta sanoi olevansa henkilökohtaisesti tyytymätön asian saamaan käänteeseen. Viimeisessä istunnossa ennen joulutaukoa, 20. joulukuuta, Kivimäki, Reinikka ja Tanner vangittiin uudelleen.
Petsamon rata
Castrénin selvitys ratamahdollisuuksista
Muistioissa todettiin, että jos Lapin mineraalivarojen hyödyntäminen alkaisi tilanne saattaisi muuttua sekä ratalinjauksen että kannattavuuden suhteen. Petsamon ratahanke huomioitiin pohjoista rataverkkoa laajennettaessa: Castrénin rataehdotukseen mukaan linjattu 85 kilometrin Rovaniemi–Kemijärvi-rataosuus valmistui 1934, ja Kemijärven asema suunniteltiin huomioiden radan jatkaminen Petsamon suuntaan.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Oikeudenkäynti
Neuvostoliittolaisten suhtautumista sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä syytettyihin ja näihin kohdistettujen syytteiden vakavuuteen kuvasi Neuvostoliiton hallituksen äänenkannattajassa Izvestijassa marraskuussa 1945 julkaistu kirjoitus. Sen mukaan ”pääsotasyyllinen” oli Tanner ja hänen ”merkittävimpiä rikostovereitaan” Ryti, Rangell ja Reinikka. Edellä mainittujen ”välikappaleita” puolestaan olivat olleet Linkomies, Ramsay ja Kivimäki, kun taas Kukkosen nimeä ei mainittu kirjoituksessa lainkaan.
Audi RS6
Audi RS6 on Audin valmistama edustusluokan automalli, joka on kaikkein suorituskykyisin versio Audi A6 -mallisarjasta. Se sijoittuu mallistossa Audi S6:n yläpuolelle.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Oikeudenkäynti
Joulun jälkeen oikeudenkäynti jatkui 9. tammikuuta, kunnes sen keskeyttivät jälleen kaksi viikon pituista taukoa tammikuun aikana.
Petsamon rata
Suomalaisten ratahankkeet 1930-luvulla
Mineraalivaroiltaan Euroopan suurimman nikkelimalmion löytyminen Petsamon Kolosjoelta piti ratahanketta esillä 1930-luvulla. Petsamon maankäytössä huomioitiin 1937 lähtien valtionmaiden läpi kulkeva rautatielinjaus Trifona–Parkkina–Jokikylä. Nikkelikaivoksen aloitettua toimintansa 1938 tehtiin eduskunnassa useampikin lakialoite Petsamon radan rakentamiseksi. Petsamon nikkelin lisäksi perusteluna oli valtamerisataman merkitys kiristyneessä maailmanpoliittisessa tilanteessa. Valtioneuvosto antoi 15. syyskuuta 1939 esityksen radan rakentamiseksi Rovaniemeltä Meltauksen kautta Unarijärven pohjoispuolelta Vaalajärvelle, sieltä Jäämerentien varteen ja tielinjausta mukaillen edelleen Liinahamariin. Ensimmäisenä piti rakentaa 143 kilometrin pituinen rataosuus Rovaniemeltä Sodankylään.
Audi RS6
Audi RS6 C5 (2002–2004)
C5-sukupolven A6:een perustuva Audi RS6 esiteltiin Geneven autonäyttelyssä helmikuussa 2002 Avant-farmarimallina. Pian saataville tuli myös neliovinen sedan.
Petsamon rata
Suomalaisten ratahankkeet 1930-luvulla
Varoja radan suunnitteluunkaan ei kuitenkaan löytynyt, ja talvisota puhjettua ratahanke lykättiin tulevaisuuteen. Petsamossa radalle varatut maa-alueet otettiin muuhun käyttöön vuonna 1941.
Saksalaisten ratasuunnitelmat jatkosodan aikaan
thumb|290px|Saksalaisten suunnittelema Petsamon rata olisi ollut kapearaiteinen kuten esimerkiksi [[Hyrynsalmen–Kuusamon kenttärata.]]
Jatkosodan aikana Pohjois-Suomessa rintamavastuun saaneille saksalaisjoukoille Petsamo oli merkittävä Murmanskiin suuntautuvan hyökkäyksen tukialueena ja ennen kaikkea Saksan sotatarviketuotannolle merkittävän Petsamon nikkelin vuoksi. Saksalaisjoukkojen komentaja Nikolaus von Falkenhorst esitti suomalaisille radan rakentamista heti jatkosodan alussa, 27. kesäkuuta 1941. Rata olisi seurannut professori Castrénin hylkäämää Ounasjokivarren linjausta Sodankylään ja sieltä edelleen Castrénin esittämää ratasuuntaa Petsamon Liinahamariin. Saksalaisten rata olisi ollut ainakin alkuvaiheessaan ainoastaan kapearaiteinen. Ensimmäinen rakennusvaihe kattoi radan Vuotsoon. Valmiin radan pääkäyttö olisi ollut Petsamon nikkelimalmin kuljetus ja saksalaisjoukkojen huolto.
Saksan sotataloudesta vastaava varusteluministeri Fritz Todt vieraili Petsamossa syyskuun lopulla 1941 mukanaan seitsemän rautatieinsinööriä, jotka tutkivat radan toteutusmahdollisuuksia ja linjausta. Asiaa valmisteli myös Saksan liikenneministeriö. Rata todettiin hyvin vaikeaksi toteuttaa maastovaikeuksien vuoksi. Saksalaiset suunnittelivat samaan aikaan myös rautatietä Pohjois-Norjaan, joten resurssit rakentamiseen olisivat olleet tiukilla.
Lokakuussa 1941 Hitler ilmoitti, että radan valmistelua oli lykättävä. Kesä 1942 ei tuonut asiaan muutosta, ja viimeisen kerran Petsamon rata oli esillä Organisation Todtin Suomen yksikön yleisrintamapäällikkö August Michahellesin vieraillessa Rautatiehallituksessa 1944. Hanke haudattiin ja saksalaiset keskittyivät tieyhteyksien parantamiseen.
Petsamon yhdistäminen Venäjän rataverkkoon
Nykyisin venäläiset ovat rakentaneet Petsamoon oman ratansa, joka haarautuu Murmanskin–Kolosjoen rautatieltä Luostarin asemalta.
Audi RS6
Audi RS6 C5 (2002–2004)
Moottorina oli kaksoisturboahdettu 4,2-litrainen V8 teholtaan 450 hevosvoimaa. Voimansiirtona oli viisiportainen automaattivaihteisto ja vetotapana neliveto. vasen|pienoiskuva|Audi RS6 C5 Avant
Audi RS6 C6 (2008–2010)
C6-sukupolven A6:een perustuva Audi RS6 esiteltiin keväällä 2008. Se oli saatavana neliovisena sedanina tai Avant-farmarimallina.
Moottorina oli sama kaksoisturboahdettu 5,0-litrainen V10 kuin Lamborghini Gallardossa. Sen teho on 579 hevosvoimaa. Voimansiirtona oli kuusiportainen automaattivaihteisto ja vetotapana neliveto. vasen|pienoiskuva|Audi RS6 C6 Avant
Audi RS6 C7 (2013–2018)
C7-sukupolven A6:een perustuva Audi RS6 esiteltiin Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2013. Se oli saatavana ainoastaan Avant-farmarimallina.
Moottorina oli kaksoisturboahdettu 4,0-litrainen V8 teholtaan 560 hevosvoimaa. Voimansiirtona oli kahdeksanportainen automaattivaihteisto ja vetotapana neliveto.
Audi RS6 C8 (2019–)
C8-sukupolven A6:een perustuva Audi RS6 esiteltiin Frankfurtin autonäyttelyssä syyskuussa 2019. Siinä on kaksoisturboahdettu 4,0-litrainen V8-bensiinimoottori teholtaan 592 hevosvoimaa. Voimansiirtona on kahdeksanportainen automaattivaihteisto ja neliveto.
Mikon parhaat (vuoden 1979 albumi)
Mikon parhaat on suomalaisen laulajan Mikko Alatalon singlekokoelma vuodelta 1979.
Alatalo pyrki Love Records -kaudellaan tekemään vakavia albumikokonaisuuksia, mutta singleiksi Alatalo ja Harri Rinne valikoivat usein humoristisia pop-lauluja. Eräänä innoittajana oli Matti Jurvan ja Tatu Pekkarisen kupletti "Väliaikainen". Kokoelma sisältää muun muassa "Saaran", jota on pidetty Suomen ensimmäisenä reggae-kappaleena.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Oikeudenkäynti
Ensimmäisessä joulutauon jälkeisessä istunnossa syyttäjä esitti oikeudelle valvontakomission puheenjohtajan Ždanovin Moskovasta käsin toimittaman aineiston, johon kuuluivat saksalaisen kenraalin Erich Buschenhagenin kuulustelukertomus sekä jäljennös Saksan hyökkäystä Neuvostoliittoon koskeneesta Barbarossa-suunnitelmasta. Buschenhagen oli käynyt Suomessa kahdesti talvi- ja jatkosodan välillä – silloin everstin arvoisena, Norjassa olleiden saksalaisten miehitysjoukkojen esikuntapäällikkönä – ja ollut läsnä suomalaisten upseerien vieraillessa Salzburgissa toukokuussa 1941. Sotasyyllisyysoikeudenkäynnin aikana hän oli sotavankina Neuvostoliitossa eikä hänen tarkkaa olinpaikkaansa paljastettu. Syytettyjen ja todistajien kuulemisessa – yhtenä todistajana kuultiin asekätkentäjutun vuoksi vangittua ja suoraan vankilasta Säätytalolle tuotua kenraaliluutnantti A. F. Airoa – esitettiin, että Barbarossa-suunnitelma oli niin suomalaisille sotilas- kuin siviiliviranomaisillekin täysin tuntematon ja että Suomen ja Saksan välillä ei ollut tehty mitään sopimuksia yhteisestä sodankäynnistä sen enempää Salzburgin neuvottelujen aikana kuin niiden jälkeenkään. Syytetyt, heidän avustajansa ja todistajat osoittivat Buschenhagenin kertomuksesta monia virheitä ja epätarkkuuksia, joiden vuoksi se ei saanut syyttäjän ja valvontakomission toivomaa ratkaisevaa osaa myöhemmässä tuomiossa.
Kun syytetyt ja heidän asianajajansa olivat esittäneet kaikki lausuntonsa, oikeudenkäynnin viimeinen istunto pidettiin 2. helmikuuta. Tämän jälkeen oikeuden jäsenet siirtyivät eduskuntataloon neuvottelemaan tuomioista.
Tuomio
thumb|350px|Oikeudenkäynnissä tuomitut Ramsay, Reinikka, Kukkonen, Linkomies, Rangell, Ryti, Tanner ja Kivimäki yhteiskuvassa Säätytalossa. Sotasyyllisyysoikeus neuvotteli tuomioista runsaan viikon ajan käymällä läpi kertynyttä aineistoa, suoritti koeäänestyksen 15. helmikuuta ja sai seuraavana päivänä valmiiksi tuomion, joka oli tarkoitus julistaa 18. helmikuuta. Oikeuden ennakkopäätös, joka olisi vapauttanut Kivimäen ja tuominnut Rytin kahdeksan, Rangellin viiden ja muut 2–3½ vuoden vankeusrangaistuksiin, sai valvontakomission puuttumaan asiaan ja vaatimaan tuomion lykkäämistä. Oikeudelle tuli käsin kirjoitettu viesti, jonka kerrottiin olevan referaatti Paasikiven valvontakomission varapuheenjohtajalta Savonenkovilta 17. helmikuuta saamasta puhelinviestistä. Viesti oli kirjoitettu yläreunastaan vinoksi repäistylle lehtiön sivulle, eikä siinä ollut otsikkoa, päiväystä eikä allekirjoitusta. Viestin mukaan Ryti, Rangell, Linkomies, Tanner ja Kivimäki oli tuomittava 5−10 vuoden vankeusrangaistuksiin. Valvontakomissiolla ei kerrottu olevan omaa mielipidettä Ramsayn, Kukkosen ja Reinikan suhteen, mutta näidenkään tuomioilla ei saanut olla ”vain symbolinen karaktääri”. Viesti päättyi varoitukseen, jonka mukaan vielä oikeuden viimeisessä istunnossa esitetty kanta Neuvostoliiton aloittamista sotatoimista Suomea vastaan olisi ”panettelua ja sillä on Neuvostoliiton vastainen karaktääri”. Syytetyt ja heidän asianajajansa eivät saaneet nähdä paperia, joka pysyi salassa aina vuoteen 1956 asti, kunnes kirjailija Yrjö Soini löysi sen oikeudenkäyntiasiakirjojen joukosta. Soini on esittänyt että viesti olisi tosiasiassa ollut suomalaisten kommunistien, ei Valvontakomission työtä, koska se ei hänen mielestään ollut virallinen asiakirja. Valvontakomission brittiläisen osapuolen poliittinen neuvonantaja Francis Shepherd kävi 19. helmikuuta ulkoministeri Enckellin luona ilmaisemassa henkilökohtaisena mielipiteenään, että valvontakomission suosittelemia rangaistuksia oli pidettävä lievinä.
Juuri ennen kuin oikeus sai valmiiksi lopullisen tuomion, sille toimitettiin vielä 20. helmikuuta Suomen Lontoon-suurlähettilään Eero Wuoren sähke, jonka mukaan Britannian ulkoministeriö oli varoittanut Suomea Neuvostoliiton reaktioista, mikäli rangaistukset olisivat olleet liian lieviä. Yrjö Soini on epäillyt, että sähkeen takana olisi ollut myöhemmin paljastunut kommunistinen soluttuma Britannian ulkoministeriössä (ns. Cambridgen viitoset).
Tämän jälkeen oikeus päätyi kannattamaan valvontakomission vaatimia vähimmäisrangaistuksia. Tuomion ratkaisi oikeuden maalaisliittolaisten jäsenten Riikosen, Alestalon ja Pilppulan siirtyminen kannattamaan kansandemokraattisten jäsenten Kuusisen, Pekkalan ja Uusitalon mielipidettä; nämä puolestaan olivat jonkin verran tinkineet alkuperäisistä vaatimuksistaan. Oikeuden päätös ei ollut yksimielinen, sillä neljä oikeuden jäsentä - Toivonen, Hakala, af Heurlin ja Tuurna - katsoi ettei kukaan syytetyistä ollut syyllistynyt lainvastaisuuteen. Lopullisen tuomion perustelujen sanamuodoksi tuli oikeuden RKP:hen kuuluneen jäsenen Thermanin lausunto.
Biologinen museo (Tukholma)
thumb|300px|Tukholman Biologinen museo. Biologinen museo on museo Tukholman Djurgårdenin saarella. Museon perusti konservaattori Gustaf Kolthoff.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Tuomitut
Lopulliset, 21. helmikuuta 1946 julistetut tuomiot olivat:
Biologinen museo (Tukholma)
Vuonna 1893 valmistuneen museorakennuksen on suunnitellut ruotsalainen arkkitehti Agi Lindegren. Harjakattoisen rakennuksen esikuvana olivat ajan muodin mukaisesti norjalaiset keskiaikaiset sauvakirkot ja viikinkilaivat. Museon päähallissa täytetyt eläimet on aseteltu seiniä panoraamana kiertäviin dioraamoihin, joiden taustoina toimivat taiteilija Bruno Liljeforsin tekemät maalaukset. Ylemmän kerroksen galleriaan johtavat puiset kierreportaat.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Tuomittujen vankeusaika
Tuomitut suorittivat rangaistuksensa Helsingin keskusvankilassa.
Biologinen museo (Tukholma)
Aiheesta muualla
59.32722°N, 18.09778°W
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Tuomittujen vankeusaika
Sotasyyllisyysoikeudenkäynnin pöytäkirjoista kertyi neljä suurta kansiota, joissa oli yhteensä 2 293 sivua, ja niiden liitteistä viisi vastaavankokoista kansiota.
Julkinen sana kommentoi oikeudenkäynnin päättymistä ja langetettuja tuomioita vaihtelevasti. Porvarillisten ja sosialidemokraattisten lehtien kirjoituksissa oli kantavana teemana toivomus, että nyt olisi poistunut ratkaiseva sisä- ja ulkopoliittinen este lopulliseen rauhansopimukseen pääsyn tieltä. Sen sijaan äärivasemmiston lehdet Työkansan Sanomat ja Vapaa Sana vertasivat syytettyjen saamia tuomiota Saksan miehityksen kokeneissa maissa ja Saksan entisissä vasallivaltioissa langetettuihin tuomioihin ja pitivät niitä lievinä. Samoin ne arvostelivat jyrkästi varsinkin niitä oikeuden jäseniä, jotka olivat koko oikeudenkäynnin ajan vaatineet kaikkien syytettyjen vapauttamista. Oikeudenkäynnin päättyminen huomioitiin myös ulkomaiden lehdistössä, ja esimerkiksi Yhdysvaltain suurimpiin kuulunut sanomalehti The New York Times kirjoitti: ''”Tuomittujen suomalaisten johtajien traaginen erehtyminen tapahtui, kun he, saadakseen [talvisodassa] menetetyt maa-alueet takaisin, lyöttäytyivät yhteen Hitlerin kanssa. Silloin he eivät ainoastaan yliarvioineet Saksan voimavaroja, vaan myös käsittivät väärin sen suuremman selkkauksen luonteen, johon he maansa johdattivat.”''
Sotasyyllisyysoikeuden syytteet valmistellutta tutkijalautakuntaa johtanut oikeusneuvosmies Onni Petäys ampui itsensä vajaa kuukausi tuomioiden julkistamisen jälkeen, 17. maaliskuuta 1946. Petäyksen kerrottiin joutuneen ennen oikeudenkäyntiä ja sen aikana ylivoimaiseen hermopaineeseen ja Neuvostoliiton suoranaisen painostuksen kohteeksi.
Vaatimus sotaan syyllisten rankaisemisesta kirjattiin myös Pariisin rauhansopimuksen 9. artiklaan, vaikka jo vuosi ennen sen allekirjoitusta Suomen sotasyyllisyysprosessi oli toteutettu Neuvostoliiton vaatimassa järjestyksessä ja sen edustajia tyydyttäneellä tavalla. Historioitsija Jukka Tarkan mukaan kyseessä oli osoitus Neuvostoliiton halusta nöyryyttää Suomea vielä taannehtivasti, koska siinä vaadittiin jo toteutunutta asiaa.
Vapautuminen
Neuvostoliiton ratifioitua Pariisin rauhansopimuksen 29. elokuuta 1947 ja valvontakomission poistuttua Suomesta saman vuoden syyskuun lopulla, lyhimmän vankeusrangaistuksen saaneet Kukkonen ja Reinikka päästettiin ehdonalaiseen vapauteen lokakuussa 1947, jolloin he olivat suorittaneet 5/6 määrätystä rangaistuksesta. Kahden ja puolen vuoden tuomion saanut Ramsay pääsi vankilasta jouluna 1947. Loput miehistä pääsivät ehdonalaiseen vapauteen lain sallimalla tavalla sitä mukaa kuin he olivat suorittaneet puolet rangaistuksestaan. Viimeisenä vankilasta ulos pääsi Rangell 21. helmikuuta 1949. Toukokuussa 1949 presidentti J. K. Paasikivi armahti syksystä 1948 lähtien sairaalassa olleen Risto Rytin terveydellisistä syistä; samalla hän armahti vielä ehdonalaisessa vapaudessa olleet Rangellin, Tannerin, Linkomiehen ja Kivimäen. Normaalin vapauttamiskäytännön mukaan Ryti olisi päässyt vankilasta vasta helmikuussa 1951, mutta hänet oli vaikean sairauden vuoksi jo lokakuussa 1948 siirretty Kivelän sairaalaan. Rytille itselleen armahduspäätös merkitsi käytännössä vain sitä, että vartijoina olleet poliisit poistuivat sairaalan eteisestä.
Omat näkemyksensä sotasyyllisyysprosessista julkaisivat tuoreeltaan syytettyjen puolustuksen johtaja Hjalmar J. Procopé ja sotasyyllisyystuomioistuimen varajäsen Toivo T. Kaila. Sotasyyllisinä tuomituista Väinö Tanner käsitteli moniosaisessa muistelmasarjassaan laajasti omaa toimintaansa sotavuosiin saakka, mutta vaikeni täysin sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä ja vankilavuosistaan. Samoin teki Edwin Linkomies vankilassa kirjoittamissaan, mutta vasta vuonna 1970 julkaistuissa muistelmissaan. T. M. Kivimäki kertoi omassa muistelmateoksessaan vuonna 1965 oikeudenkäynnistä hyvin lyhyesti ja ylimalkaisesti.
Sotasyyllisyystuomioita on pyritty purkamaan, mutta oikeuskansleri on katsonut, että perustuslain säätämisjärjestyksessä säädetyn sotasyyllisyyslain (890/45) soveltamisessa sotasyyllisyysoikeudessa ei ole tehty sellaisia oikeudellisia virheitä tai harkintavallan ylityksiä, jotka loisivat riittävän oikeudellisen pohjan hakemukselle tuomion purkamiseksi.
Ensimmäinen yritys tuomioiden purkamiseksi tapahtui vuonna 1956, kun Kokoomuksen kansanedustajat Johannes Wirtanen ja Jaakko Hakala tekivät asiasta eduskuntakyselyn. Silloinen oikeusministeri Arvo Helminen myönsi vastauksessaan, että poikkeuksellisissa oloissa syntyneestä sotasyyllisyyslaista ja seuranneesta oikeudenkäynnistä ”on varsin erilaisia käsityksiä vallalla”, mutta sanoi, ettei tuomioiden kumoamiseen ollut syytä ryhtyä, koska se olisi hänen mukaansa ollut vastoin rauhansopimuksen velvoitteita.
Kritiikkiä
Sotasyyllisyyslainsäädäntö luotiin länsiliittoutuneiden ja Neuvostoliiton yhteisymmärryksessä.
Historiantutkijoiden väittelyä
Kirjailija Yrjö Soini julkaisi keväällä 1956 kuvauksen sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä nimellä Kuin Pietari hiilivalkealla, jossa Agapetuksen nimellä kepeitä näytelmiä ja romaaneja kirjoittanut tekijä pauhasi ankarana moralistina. Soinin teoksen kantava teema oli, että sotasyyllisyysprosessi oli Suomen maaperältä lähtenyt ja pääasiassa kotikommunistien järjestämä näytelmä, jolle Moskova antoi vastahakoisesti vain vähäistä sivustatukea. Soinin mielestä kyseessä oli ennen kaikkea kommunistien ajojahti sosialidemokraatteja ja nimenomaan Väinö Tanneria vastaan sekä viime kädessä vallankaappauksen valmistelu. Rivien välistä teoksesta oli luettavissa kritiikkiä Paasikiveä ja Kekkosta kohtaan. Lisäksi Soini esitti valvontakomission brittiläisen poliittisen neuvonantajan Francis Shepherdin diplomaattisilta kyvyiltään heikoksi ja täysin omaa tahtoa vailla olevaksi valvontakomission juoksupojaksi.
Sotasyyllisyyskysymys oli nuoren tutkijan Jukka Tarkan väitöskirjan aiheena vuonna 1977. Tarkan mukaan liittoutuneet noudattivat yleistä linjaansa myös Suomen suhteen ja olivat Suomea kohtaan jopa lempeitä. Suomalaiset saivat itse tuomita johtajansa, jotka sovittivat vankeusrangaistuksensa siedettävissä oloissa. Samaan aikaan Saksassa, sen entisissä liittolaismaissa ja sen miehittäminä olleilla alueilla johtajia ja yhteistoimintahenkilöitä – niin miehiä kuin naisiakin – tuomittiin säälimättä kuolemaan ja teloitettiin. 1970-luvun ilmapiirissä Tarkan näkemyksiä kiiteltiin miltei laidasta laitaan aina presidentti Urho Kekkosta myöten.
Vuonna 1981 tutkija Hannu Rautkallio julkaisi sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä oman tutkimuksensa Sotasyyllisyysnäytelmä, joka perustui pääosin valvontakomission brittiläisen osapuolen julkisiksi tulleisiin asiakirjoihin. Rautkallion mukaan Britannian passiivinen asenne Suomen sotasyyllisyyskysymykseen ja mukautuminen neuvosto-osapuolen johtoasemaan komissiossa oli sen osalta johdonmukaista suurvaltapolitiikkaa, mutta toisaalta Lontoossa haluttiin estää Suomen ajautuminen Moskovan satelliitiksi. Rautkallio arvosteli melko voimakkaasti Paasikiven toimintaa, mikä oli suomalaisessa poliittisessa kulttuurissa ennenkuulumatonta.
Professori Mauno Jokipii romutti vuonna 1988 lopullisesti niin kutsutun ajopuuteorian, josta yleinen mielipide ja varsinkin porvarillinen Suomi oli pitänyt kiinni koko sotien jälkeisen ajan. Näin sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä syytettyjen ja todistajina kuultujen kenraalien lausunnot siitä, ettei Suomessa tiedetty etukäteen Saksan hyökkäyssuunnitelmista Neuvostoliittoon, joutuivat uuteen valoon.
Paljolti Yrjö Soinin linjoille sotasyyllisyysasiassa tulivat Hannu Rautkallio ja Lasse Lehtinen vuonna 2005 julkaisemassaan teoksessa Kansakunnan sijaiskärsijät. Heidän mukaansa valvontakomission puheenjohtaja Ždanov ei koskaan saanut Stalinilta virallista määräystä prosessin aloittamisesta, vaan se oli Stalinin ”kruununprinssinä” pidetylle Ždanoville arvovaltakysymys samoin kuin omaa uraansa edistämään pyrkineille J. K. Paasikivelle ja Urho Kekkoselle. Lehtisen mukaan Kekkonen muun muassa kirjoitti Hertta Kuusisen kesäkuussa 1945 esittämän välikysymyksen tekstin ja pääministeri J. K. Paasikiven vastauksen siihen. Rautkallio ja Lehtinen järjestivät myös laajan sotasyyllisyysseminaarin Säätytalossa marraskuussa 2005. Jukka Tarkka vastasi Lehtiselle ja Rautkalliolle teoksellaan Hirmuinen asia vuonna 2009.
Toisaalta esimerkiksi Urho Kekkosen moniosaisen elämäkerran kirjoittajan, professori Juhani Suomen mukaan Kekkoselle ei koitunut mitään henkilökohtaista etua roolistaan oikeusjutussa, vaan päinvastoin hänet ajettiin pian sen päätyttyä poliittisesti sivuraiteelle. Paasikiven hallitus erosi maaliskuun lopulla 1946 ja Kekkonen joutui syrjään ministerinpaikoilta vuoteen 1950 saakka. Paasikivi ja Kekkonen joutuivat valvontakomission painostamina ajamaan sotasyyllisyyskysymyksen heille erittäin vastenmieliseen lopputulokseen ja he tiesivät joutuvansa syyllistetyiksi siitä loppuiäkseen. Kekkonen saikin sotasyyllisyysprosessin vuoksi pysyvästi päälleen poliittisen oikeiston ja SDP:n tannerilaisen siiven vihat. Suomen mukaan Kekkosen välit sotasyyllisinä tuomittuihin palasivat myöhemmin muodollisen asiallisiksi lukuun ottamatta Väinö Tanneria, joka ei antanut Paasikivelle ja Kekkoselle koskaan anteeksi joutumistaan syytetyksi ja tuomituksi.
Historiantutkija Jukka Tarkan mukaan vuonna 1946 sotasyyllisinä tuomittujen henkinen korpivaellus päättyi lopullisesti Hämeenlinnassa 4. kesäkuuta 1993 pidetyn puolustusvoimien 75-vuotisjuhlaparaatin yhteydessä. Presidentti Mauno Koivisto lausui tilaisuudessa pitämässään puheessa, että kaikki Suomen poliittisen johdon talvi- ja jatkosodan edellä tekemät tärkeät valinnat – silloin kun valinnan varaa oli – tehtiin oikein.
Oikeudenkäynnin perusteiden kyseenalaistaminen
Suomessa sotasyyllisyystuomioita on kritisoitu muun muassa sillä perusteella, että taannehtiva lainsäädäntö sekä valtionpäämiesten koskemattomuuden rikkominen olisi Suomen perustuslain ja länsimaisen oikeuskäsityksen vastaista. Yrjö Soini esitti painavimmaksi perusteeksi tuomioiden purkamiselle sen, että ne olisivat vastoin YK:n hyväksymän ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen 11. artiklaa. Artiklan 2. kohdan mukaan ketään ei saa tuomita teoista tai laiminlyönneistä, jotka eivät kansallisen tai kansainvälisen oikeuden mukaan olleet rikollisia niiden tekohetkellä.
Toisaalta muun muassa tutkija Markku Jokisipilä on ihmetellyt sotasyyllisyysoikeudenkäynnin tuomittujen saamaa marttyyriasemaa huomioiden, että heidän kohtalonsa oli muiden hävinneiden valtioiden päämiehiin suhteutettuna lievä ja että samalla sodassa kuoli ja vammautui kymmeniä tuhansia miehiä. Hän on huomauttanut, että monelle tutkijallekin Rytin vallasta syrjäyttäminen ja vankeus vaikuttaa olevan suurempi tragedia kuin 80 000 miehen kuolema. Myös valtiotieteen tohtori Jukka Tarkka on korostanut, että vaikka valtaosa suomalaisista piti sotasyyllisyyskysymyksen ratkaisua kohtuuttomana vääryytenä, sodan jälkipyykki pestiin Suomessa sivistyneemmin ja maltillisemmin kuin missään Saksan miehityksen kokeneessa Länsi-Euroopan maassa, hävinneellä puolella sotineista ja sittemmin rautaesiripun taakse joutuneista valtioista puhumattakaan. Toisaalta Suomen sodanaikaisia johtavia poliitikkoja ei voi verrata esimerkiksi Ranskan ja Norjan saksalaismielisten nukkehallitusten päämiehiin Pierre Lavaliin ja Vidkun Quislingiin. Max Jakobsonin mukaan sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä ei ollut kysymys historiallisesta totuudesta, vaan se oli ”poliittinen sotakorvaus” Neuvostoliitolle.
Asianajaja Kari Silvennoinen haki Väinö Tannerin pojanpojan Ilkka Tannerin asiamiehenä korkeimmalta oikeudelta Tannerin saaman sotasyyllisyystuomion purkua vuonna 2007. Korkein oikeus jätti hakemuksen tutkimatta lokakuussa 2008 sillä perusteella, että korkein oikeus ei ole toimivaltainen käsittelemään hakemusta sotasyyllisyysoikeuden tuomion purkamisesta.
Vuonna 2008 Väinö Tannerin pojanpoika valitti tuomiosta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen, ja vuonna 2009 oikeusministeriö päätti teettää selvityksen sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä, ja tehtävän sai presidentti Tarja Halosen oikeuspoliittinen neuvonantaja, oikeustieteen tohtori Jukka Lindstedt. Valmistunut selvitys julkaistiin 13. maaliskuuta 2010 – sattumoisin talvisodan päättäneen Moskovan rauhansopimuksen 70-vuotispäivänä, vaikka näillä kahdella asialla ei ollutkaan mitään asiallista yhteyttä keskenään. Selvityksessä 2010 todettiin, ettei sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä noudatettu oikeusvaltion periaatteita. Laki sotaan syyllisten rankaisemisesta muun muassa rikkoi lainsäädännön taannehtivuuskieltoa. Sotasyyllisyysoikeus oli satunnaisten tuomioistuinten kiellon vastainen. Syytettävät valittiin osittain yhdenvertaisuusperiaatetta loukaten. Oikeudenkäynnissä ei voitu noudattaa syyttömyysolettamaa. Syytettyjen puolustautumismahdollisuuksia rajoitettiin. Lisäksi tuomioistuimeen kohdistui myös voimakas ulkopuolinen painostus. Toisaalta Lindstedt totesi, ettei sotasyyllisyysoikeuden päätöksen purkuun, tuomioiden mitätöintiin tai tuomittujen viralliseen hyvittämiseen ollut oikeudellisesti pätevää menettelyä. Sotasyyllisyyslaissa määrätty syytteiden nostoaika oli umpeutunut, lakiin perustuneet rangaistukset oli mitattu, kärsitty ja armahdettu, ja kaikki laissa säädetyt asiat olivat oikeusjärjestelmän mukaan lakanneet olemasta eivätkä siten olleet enää kumottavissa. Jukka Lindstedt ehdotti selvityksen julkistamisen yhteydessä valtiovallan lausuntoa sotasyyllisyysasiasta, ja presidentti Tarja Halonen sanoi harkitsevansa asiaa. Lausuntoa ei kuitenkaan esitetty.
Huhtikuussa 2012 professori Heikki A. Reenpää ja Karjalan Kuvalehden päätoimittaja Veikko Saksi jättivät presidentti Sauli Niinistölle vetoomuksen sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä langetettujen tuomioiden purkamiseksi.
Plantaasi
thumb|250px|[[Teeplantaasi Malesiassa]]
Plantaasi on trooppisen tai subtrooppisen vyöhykkeen suurtila, joka on keskittynyt yhden tai muutaman rahakasvin viljelyyn vientiä varten. Tällaisia kasveja ovat esimerkiksi sokeriruoko, kahvi- ja teepensas, kumipuu, kaakaopuu, puuvilla, mausteet, banaanit ja tupakka. Plantaasien valtavat sadot saadaan aikaan viljelemällä pitkällejalostettuja lajikkeita ja käyttämällä runsaasti lannoitteita ja torjunta-aineita. Tyypillisen plantaasin koko on 200-500 ha, suurimpien ollessa 1000 ha kokoisia.
Plantaasit menestyvät palkkatyövoiman ja ammattitaitoisen työnjohdon avulla. Plantaaseja on erityisesti Latinalaisessa Amerikassa ja Afrikassa, ja niiltä on yleensä hyvät kulkuyhteydet rannikon satamiin. Plantaasit ovat hyödyttäneet rikkaita länsimaita, joihin vienti kohdistuu, sillä nämä maat yleensä jalostavat kasveja edelleen ja saavat suuremman tuoton.