cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Ulkomailta välirauhan aikana hankittu sotamateriaali
Saksan katkaistua Suomen kauppayhteydet länteen miehittämällä Tanskan ja Norjan alkukesään 1940 mennessä ei Suomessa uskottu sotamateriaalia olevan juurikaan enää saatavilla mistään. Saksa oli pidättänyt osan Suomeen matkalla olleista sotatarvikkeista mm. Norjan satamiin. Tilanne kuitenkin muuttui jo elokuussa 1940 Saksan kiinnostuttua Suomesta mahdollisena liittolaisena Neuvostoliittoon tapahtuvan hyökkäyksen vasemman sivustan turvaajana.
Sotamateriaalitilanteen kehittyminen välirauhan aikana
Sotamateriaalitilanne Suomessa oli parantunut jo talvisodan aikana, mutta Moskovan välirauhan ajan viitenätoista kuukautena materiaalinen puolustusvalmius kohentui entisestään mm. kunnostetun sotasaalismateriaalin, kotimaassa tuotettujen ja ulkomailta ostettujen sotatarvikkeiden myötä. Välirauhan aikaisten sotamateriaalin lisähankintojen ansiosta jatkosotaan lähdettäessä oli Suomen puolustusvoimien kokonaisvahvuus nostettavissa noin 500 000 mieheen. Materiaalitilanteen suotuisasta kehittymisestä huolimatta on muistettava, että Suomen puolustusvoimat olivat edelleen sangen pienen ja taloudellisilta resursseiltaan vähäisen maan armeija.
Talvisodan jälkeen kesään 1940 mennessä tapahtuneen kenttäarmeijan kotiuttamisen päätyttyä puolustusvoimien varastoissa oli laadultaan kirjavaa sotamateriaalia, joka oli pääosin kuitenkin osoittautunut käyttökelpoiseksi sotatilanteessa. Sotamateriaalia ei kuitenkaan ollut riittävästi uusissa suunnitelmissa olleen, noin puolen miljoonan miehen, kenttäarmeijan tarpeisiin. Asehankintoja jatkettiin niin kotimaasta kuin ulkomailta.
Kuljetukset ja polttoainetilanne
Moskovan välirauha vaikutti merkittävästi Suomen liikenneoloihin jo muutenkin maailmansodan syttymisen jälkeen muuttuneissa olosuhteissa, joissa maailmansodan eri osapuolet sääntelivät mm. merenkulkua erilaisin rajoituksin. Suomen osalta merkittävimmät muutokset liikenneoloihin itse rauhansopimuksesta johtuen olivat välittömästi sodan jälkeen mm. Hangon talvisataman luovuttaminen Neuvostoliitolle sekä Saimaan kanavan ja uuden rajan itäpuolelle joutuneen rataverkon käytöstä poistuminen. Neuvostoliitolle luovutettavalle alueelle jäi rataverkosta mm. tärkeä Elisenvaaran risteysasema, jonka luovuttaminen katkaisi Imatran ja Joensuun välisen ratayhteyden. Lisäksi rauhansopimuksen ehtojen mukaan Suomen tuli luovuttaa Neuvostoliitolle mm. 75 veturia, 120 henkilö- ja 1868 tavaravaunua korvauksena Neuvostoliiton sotamenetyksistä. Lisäksi Neuvostoliittoon luovutettiin korvauksina suuri määrä kuorma- ja henkilöautoja sekä 78 erilaista alusta ja 267 proomua. Lisäksi Saksa oli takavarikoinut talvisodan aikana yhteensä 14 suomalaista laivaa satamissa, joita se hallitsi. Laivat palautettiin suurilta osin Suomen käyttöön vasta vuosina 1942 ja 1943.
Kauppamerenkulku jatkui välittömästi talvisodan jälkeen Itämeren kautta, mutta Saksan hyökättyä 9. huhtikuuta 1940 Tanskaan ja Norjaan yhteys valtamerille katkesi Saksan julistettua Skagerrakin sulkualueeksi, jolloin Suomen kauppalaivasto jakautui kahteen osaan. Itämerellä olevat laivat jäivät hoitamaan kuljetuksia Itämeren alueella ja valtamerille jääneet laivat aloittivat 13. huhtikuuta liikenteen Petsamoon. Vasta kesän 1940 lopulla saksalaiset avasivat meriliikenteen Tanskan salmien ja Kielin kanavan kautta uudelleen. Valtameriltä Suomeen tapahtuneessa liikenteessä tarvittiin aina jonkinasteinen lupa joko Ison-Britannian tai Saksan viranomaisilta. Oman merkittävän ongelmansa muodosti kuljetukset Petsamosta eteläisempään Suomeen, koska kuljetukset oli hoidettava kuorma-autoilla ratayhteyden puuttuessa. Välirauhan aikana Petsamon sataman kautta kulki yhteensä 521 500 tonnia tavaraa, josta osa kuului Ruotsin vienti- ja tuontikiintiöön (15 % / 25 %).
Itämeren alueelle jääneet laivat (n. 400 000 bruttorekisteritonnia) kykenivät huolehtimaan alueen kuljetuksista lähes häiriöittä koko välirauhan ajan ulkomaankaupan vähennyttyä merkittävästi. Kesän lopulla Saksan purkama saarto mahdollisti liikennöinnin myös mm. Norjaan ja Alankomaihin. Petsamon kautta tapahtuvan ulkomaankaupan edellyttämän maaliikenteen hoitamiseksi perustettiin Pohjolan Liikenne 11. toukokuuta 1940. Yhtiöllä oli aluksi käytössään noin 500 kuorma-autoa. Petsamon liikenteessä liikennöi enimmillään noin tuhatviisisataa kuorma-autoa (joista noin 400 oli ruotsalaista). Itse meriliikenne Petsamoon hoidettiin lähes ainoastaan valtamerien puolelle jääneillä suomalaisaluksilla.
Välirauhan aikana rautatieliikenteen organisointi mahdollisessa sotatilanteessa alistettiin sotilasjohdolle, mutta rauhan aikana junaliikennettä johti edelleen Valtion rautatiet. Rautatieliikenteen merkittävimpinä ongelmina oli ns. Karjalan radan katkeaminen ja kalustopula, joka johtui talvisodan tappioista ja Neuvostoliitolle luovutetusta kalustosta (noin kymmenesosa koko kalustosta). Junaradoista menetettiin noin viidesosa. Melko kevytrakenteista rataverkostoa alkoi myös rasittaa raskaan liikenteen lisääntyminen jo talvisodan aikana ja joka jatkui myös välirauhan kuukausina. Itä-Suomen rautatiekuljetuksia helpotti Varkauden ja Joensuun välille rakennetun ratayhteyden avaaminen liikenteelle. Rautateiden työtaakkaa pyrittiin helpottamaan myös kehittämällä laivaliikennettä sekä rannikolla että sisävesillä.
Liikennepolttoaineiden riittävyyttä pyrittiin parantamaan kotimaisilla korvikepolttoaineilla, ja heinäkuusta 1940 eteenpäin bensiiniä sai ostaa vain sellaiseen autoon, jonka omistaja pystyi osoittamaan tilanneensa autoonsa hiili- tai puukaasuttimen. Uuden sodan alkuun mennessä oli moottoriajoneuvoista kuitenkin vasta vajaa neljännes saatu muutettua puuhiili- tai pilkekäyttöisiksi. 16. toukokuuta 1941 annetun asetuksen mukaan moottoripolttoaineena ryhdyttiin käyttämään joko bensiinialkoholia (enintään 30 % alkoholia ja loput bensiiniä) tai moottorialkoholia (94 % denaturoitua väkiviinaa). Alkoholitehtaiden kapasiteetti oli noin 1 000 tonnia kuukaudessa.
Polttomoottoreiden voiteluaineita oli varastoissa jäljellä yhteensä ainoastaan noin 2 500 tonnia, joista 867 tonnia oli puolustusvoimien varastoissa (joiden arvioitiin riittävän vain noin puoleksitoista kuukaudeksi). Kokonaisvarastoista ilmavoimien tarpeisiin oli varattu lisäksi yli 600 tonnia, joiden arvioitiin riittävän noin seitsemäksi kuukaudeksi. Siviililiikenteen tarpeisiin oli siis varastoissa vain noin tuhat tonnia voiteluaineita. Ennen talvisodan alkamista maahan oli tuotu jopa 18 000 tonnia voiteluaineita vuodessa.
Asuntopula kasvaa välirauhan aikana
Jo ennen talvisotaa vallitsi suurimmissa kaupungeissa pula asunnoista, koska 1930-luvun alun lamavuosina rakennustoiminta oli muutaman vuoden ajan lähes pysähdyksissä, eikä 1930-luvun loppua kohden rakentaminen vilkastunut vielä riittävästi.
Moskovan välirauhassa Neuvostoliitolle luovutetulta alueelta siirtyi valtakunnan jäljelle jääneeseen osaan yli 400 000 ihmistä. Suurin osa siirtolaisista sai elantonsa maataloudesta, josta syystä heidät pyrittiin sijoittamaan maaseudulle. Luovutetun Karjalan kaupunkien noin 90 000 asukasta sijoitettiin kuitenkin pääosin etelä-Suomen kaupunkeihin. Luovutetun alueen asuntokanta käsitti noin 112 000 asuntoa, joten asuintilojen puute muodostui vaikeaksi ongelmaksi välirauhan aikana. Asuntopulaa lisäsi myös se, että talvisodan aikana pommituksissa oli tuhoutunut noin 1 900 rakennusta (joista 157 kivitaloa) ja vaurioitunut noin 4 800 rakennusta (joista n. 700 kivirakennusta). Pahiten pommituksista olivat kärsineet puutalovaltaiset kaupungit.
Talvisodan aikana pommitusten aiheuttamien vaurioiden korjaaminen kangerteli mm. työvoiman puutteen vuoksi. Miesten vapautuessa välirauhan solmimisen jälkeen asepalveluksesta sai pommitusvaurioiden korjaaminen vauhtia. Uudisrakentaminen jäi kuitenkin kaupungeissa vähäiseksi välirauhan aikana. Maaseudulla sen sijaan pyrittiin rakentamaan siirtoväestölle uusia asuinrakennuksia. Rakentamista hankaloitti kuitenkin pula tarvittavista materiaaleista.
Jo 1930-luvulla maassa oli esiintynyt asuntopulaa, johon oli pyritty löytämään erilaisia ratkaisuja. Melko pitkään omakotitaloja oli pidetty liian kalliina ratkaisuna asuntopulaan, mutta vuosikymmenen loppua kohden asiaa ryhdyttiin harkitsemaan uudelleen. Yhtenä ratkaisuna esitettiin kustannusten laskemista pitkälle menevästä standardisoinnista ja erilaisia tyyppipiirustuksia laadittiinkin. Arkkitehti Alvar Aalto aloitti jo vuonna 1936 kehittämään A.Ahlström Oy:lle puuelementeistä koottavaa omakotitaloa. Mainitun talotyypin valmistus aloitettiinkin Varkauden talotehtaalla välirauhan aikana vuonna 1940. Samana vuonna perustettiin myös Puutalo Oy, joka oli useiden teollisuuslaitosten yhteinen suunnittelu- ja markkinointiorganisaatio.
Välirauhan aikana taloteollisuus sai Suomessa varsinaisen alkunsa. Syynä tähän olivat puolustusvoimien tarpeet. Puolustusvoimat olivat menettäneet luovutetulle alueelle merkittävän määrän majoitustiloistaan ja lisäksi armeijan vahvuus jäi huomattavasti aiempaa suuremmaksi rauhan tulosta huolimatta (vahvuus oli vielä vuodenvaihteessa 1940/41 noin 110 000 miestä). Majoitustilojen tarve oli armeijassa suorastaan huutava. Ratkaisuksi tähän kehitettiin nopeasti pystytettäviä ja teollisesti valmistettavia parakkeja, joita pystytettiin merkittäviä määriä puolustusvoimien uusille majoitusalueille pääosin pitkin itärajaa. Näitä parakkityyppisiä rakennuksia pystytettiin kaikkiaan noin 2 500 kappaletta, joista n. 1 300 oli miehistölle tarkoitettuja majoitusparakkeja ja noin 1 200 upseereille ja aliupseereille tarkoitettuja asuinparakkeja.
Puolustusvoimien majoitustilojen rakentaminen sitoi siis merkittävän osan uuden teollisuudenalan kapasiteetista, mutta ensimmäiset ns. rintamamiestalot saatiin myös valmistettua. Asuntotilanteen helpottamisessa näillä taloilla ei vielä ollut suurtakaan merkitystä, mutta Ruotsista lahjoituksena saaduilla noin 2 000:lla koottavalla puutalolla sitä vastoin oli. Nämä rakennukset jaettiin kaikkiaan 75:lle eri paikkakunnalle ja jo syksyllä 1940 alkoi eri puolille Suomea nousta ns. ruotsalaiskyliä, jotka otettiin vastaan tulevaisuudenuskoisella optimismilla.
Siirtoväen asema ja toimeentulo välirauhan aikana
Vuoden 1940 alussa Suomessa oli yhteensä noin puoli miljoonaa sisäistä siirtolaista, joista noin 200 000 oli kaupungeista maaseudulle pommituksia pakoon lähtenyttä henkilöä. Loput noin 300 000 henkeä oli taas lähtöisin itärajan tuntumasta olevalta sotatoimialueelta. Itärajan tuntumasta paenneet olivat joutuneet lähtemään pakomatkalle hyvinkin lyhyellä varoitusajalla, joten heidän toimeentulon varmistamisessa oli sodan aikana kaupunkilaissiirtolaisia suurempia ongelmia. Suomessa siirtolaiset majoitettiin muusta euroopasta poiketen yksityisten ihmisten koteihin tai esim. kouluihin tai vastaaviin paikkoihin. Varsinaisia pakolaisleirejä Suomeen ei siis perustettu. Välirauhan solmimisen jälkeen suurin osa kaupungeista (pl. Luovutetun Karjalan kaupungit) paenneista pääsi palaamaan kotipaikoilleen, joskin osalla oli vakituinen asunto tuhoutunut sotatoimien seurauksena. Evakuoitujen ( sana joka muuntui nopeasti kansan suussa evakoksi) kokonaismäärä ei kuitenkaan laskenut kuin noin 80 000:lla, koska rauhansopimuksessa luovutettavaksi määrätyltä alueelta saapui jäljelle jääneeseen Suomeen noin 120 000 uutta siirtolaista. ”Evakkojen” kokonaismääräksi jäi siten noin 420 000 henkeä. Rauhan tulon jälkeen tapahtunut evakuointi tapahtui ihmisten osalta sangen järjestäytyneesti, mutta siirtoväen omaisuuden siirtäminen oli lähes kaoottinen operaatio ja suuri määrä omaisuutta jäi kokonaan evakuoimatta sekä katosi matkalla tai ei koskaan löytänyt alkuperäiselle omistajalleen.
Siirtoväen toimeentulon turvaamiseksi saivat kunnalliset kansanhuoltolautakunnat jo 7. joulukuuta ohjeen, jonka mukaan evakuoiduille tuli maksaa huoltoavustusta, jonka määrä oli aikusta kohden 12 ja lasta kohden 10 markkaa. Huoltoavustus oli tarkoitettu kuitenkin vain niille, jotka syystä tai toisesta eivät voineet huolehtia itse majoituksestaan ja ravinnostaan aiheutuneista kustannuksista. Lisäksi huoltoavustuksen markkamäärät olivat vain ns. enimmäiskorvauksia ja niitä laskettiin jo tammikuun puolivalissä 6-8 markkaan, kun oli käynyt ilmi, että alempikin korvaus riitti majoituksen ja ravinnon hankkimiseen. Tavoitteena oli siis, että siirtoväki olisi itse mm. töihin hakeutumalla huolehtinut kustannuksista saamallaan palkalla. Tavoitteen tiedottaminen siirtoväestölle epäonnistui kuitenkin siinä määrin, että evakuoitujen keskuudessa oli yleisenä käsityksenä usko valtion velvollisuuteen huolehtia heidän elatuksestaan. Tämä taas vähensi oma-aloiteista työhönhakeutumista, vaikka mm. halonhakkuuseen olisi tarvittu kipeästi työvoimaa. Siirtoväkeen kuuluvat naiset työllistyivät yleensä miehiä helpommin talvisodan aikana ja välittömästi sen jälkeen. Huoltoavustuksen maksamista jatkettiin välirauhan solmimisen jälkeenkin.
Siirtoväen huoltoavustusten rahoittaminen
Siirtoväelle maksettavien korvauksien rahoittamiseksi säädettiin toisen maailmansodan aikana kahdesti (elokuussa –40 ja toukokuussa –45) erityinen omaisuudenluovutusvero, jonka tuotolla merkittävä osa korvauksista saatiin maksettua. Omaisuudenluovutusvero oli progressiivinen, jolloin veroprosentti kasvoi luovutetun omaisuuden arvon kasvaessa. Esimerkkeinä veroprosenteista luovutetun omaisuuden arvon mukaan vuonna 1939 (suluissa vuonna 1945): Vuoden 1945 omaisuudenluovutusvero ei prosenttilukujen pienuudesta huolimatta ollut lievempi, koska vero oli säädetty maksettavaksi viitenä peräkkäisenä vuonna. Lisäksi verotetun varallisuuden arvo laskettiin eri tavalla. Omaisuuden arvo laskettiin vuoden 1944 omaisuuden käyvän arvon mukaan kaksinkertaistettuna ja myös irtain omaisuus laskettiin verotuksen piiriin kuuluvaksi.
Elinkustannusten nousua sotien aikana kuvaa indeksi, jossa vuoden 1938 tilannetta kuvataan luvulla 100. (suluissa kuvataan rahan määrän kehitystä indeksillä, jossa vuotta 1938 kuvataan myös luvulla 100. Indeksit olivat vuosittain:
Lentäjän poika
Lentäjän poika voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Maksim Stjopin
Maksim Stjopin (s. 8. huhtikuuta 2003) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän edustaa Veikkausliigassa pelaavaa HJK:ta, lainasopimuksella Tanskan Superliigan FC Nordsjællandista. Stjopinilla on myös Viron kansalaisuus.
Aleksandr Sobolev
pienoiskuva|Aleksandr Sobolev huhtikuussa 2021. Aleksandr Sobolev (s. 7. maaliskuuta 1997 Barnaul) on venäläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pituudeltaan 195-senttimetrinen. Hän on vuodesta 2020 edustanut Spartak Moskovaa. Hänen seurojaan ovat aiemmin olleet Tom Tomsk, Krylja Sovetov Samara ja puolen vuoden lainasopimuksella Jenisei Krasnojarsk. Hän on kauden 2020–2021 loppuun mennessä pelannut Venäjän Valioliigassa 86 ottelua ja tehnyt niissä 33 maalia.
Maksim Stjopin
Seurajoukkueet
Tampereelta kotoisin oleva Stjopin pelasi juniorina Tampere Football Academyssä, TPV:ssä ja Ilveksessä. Ilveksen edustusjoukkueen miehistöön Stjopin murtautui kaudella 2020. Suurimman osan kaudesta Stjopin pelasi Ilveksen reservijoukkueen riveissä Kakkosessa, mutta loppukaudesta hän sai tilaisuutensa myös Veikkausliigassa. Hän kiitti vastuusta ja ensimmäisestä avauskokoonpanon paikastaan iskemällä kaksi maalia liigaottelussa Hongan verkkoon 4. marraskuuta 2020.
Aleksandr Sobolev
Sobolev pelasi Venäjän maajoukkueessa ensimmäisen kerran lokakuussa 2020 ystävyysottelussa Ruotsia vastaan. Hän on kesäkuun 8. päivään 2021 mennessä pelannut kuusi maaottelua mutta ei vielä kertaakaan avauskokoonpanossa. Hän on tehnyt kolme maaottelumaalia: ensimmäisessä ottelussaan Ruotsia vastaan, maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Maltaa vastaan ja kesäkuussa 2021 ystävyysottelussa Bulgariaa vastaan.
Maksim Stjopin
Seurajoukkueet
Helmikuussa 2021 Stjopin siirtyi tanskalaiseen FC Nordsjællandiin, jossa hän kolmen kauden aikana pelasi pääosin alle 19-vuotiaiden joukkueessa. Debyyttinsä edustusjoukkueessa hän teki Tanskan cupin ottelussa BSF:a vastaan lokakuussa 2022. Stjopin syötti ottelussa Oliver Antmanin tekemän 4–0-maalin. Tammikuussa 2023 Stjopin siirtyi kauden 2023 kattavalla, osto-option sisältävällä lainasopimuksella HJK:n riveihin. Avausmaalinsa hän teki HJK:n voittoon päättyneessä Liigacupin finaaliottelussa AC Oulua vastaan.
Triathlon kesäolympialaisissa 2016
right|100px|Triathlon.
Triathlonissa kilpaillaan Rio de Janeiron 2016 kesäolympialaisissa viidettä kertaa. Lähtöpaikkana toimii Forte de Copacabana, jonne mahtuu yleisöön 5 000 henkilöä. Olympialaisten triathlonissa uidaan 1,5 kilometriä, pyöräillään 40 kilometriä ja lopuksi juostaan 10 kilometriä. Tapahtumia on kaksi, joista toinen on miehille ja toinen naisille. Miesten kilpailun voitti Alistair Brownlee, joka uusi olympiakultansa. Naisten kilpailun voitti yhdysvaltalainen Gwen Jorgensen, joka voitti hallitsevan olympiavoittajan, sveitsiläisen Nicola Spirig Hugin. Kolmanneksi sijoittui Vicky Holland.
Baltian rautatieasema (Hatsina)
Hatsinan Baltian rautatieasema on yksi Pietarin eteläisen esikaupungin Hatsinan rautatieasemista. Asema sijaitsee lähellä Hatsinan palatsia.
Historiaa
Asema oli alkuaan Pietarin ja Hatsinan välisen rautatien, ns. Baltian linjan pääteasema ja avattiin liikenteelle 12. joulukuuta 1872. Arkkitehti Pjotr Kupinskin suunnittelema asemarakennus valmistui seuraavana vuonna. Se oli koristeellinen hirsitalo, jonka arkkitehtonisesti hallitsevana piirteenä oli monimutkainen kattorakennelma. Sisätilat koostuivat erikokoisista huoneista, joita yhdistivät arkkitehtonisesti erikoiset käytävät. Rakennuksessa oli useita parvekkeita, ja sisäänkäyntejä koristivat veistettyjen pylväiden tukemat katokset.
thumb|left|210 px| Aiempi Tsaarin paviljonki Hatsinan aseman läheisyydessä. Lisääntyneen matkustajaliikenteen vuoksi ensimmäinen asemarakennus alkoi käydä pian ahtaaksi. 21. lokakuuta 1885 tsaari määräsi asemaa siirrettäväksi siten, ettei se sulje näkymää tsaarin palatsista. Uusi asemarakennus valmistui 19. lokakuuta 1889 entisen rakennuksen läheisyyteen. Asemarakennusten väliselle alueelle rakennettiin seuraavana kesänä tsaarin paviljonki. Vuonna 1937 ratapiha sähköistettiin ja Hatsinan ja Pietarin välillä voitiin aloittaa sähköjunaliikenne.
Nykyään: Pietarin lähijunien asema Hatsinan palatsin läheisyydessä
thumb|500 px| Venäjän maailmanperintökohteisiin lukeutuva Hatsinan palatsi sijaitsee 0.5 km Hatsinan Baltian asemalta. Nykyisin Hatsina-Baltiski toimii yhtenä Pietarin seudun eteläosien paikallisliikenteen asemana. Pietarin seudun nähtävyyksiin ja maailmanperintökohteisiin kuuluva Katariina Suuren 1760-luvulla rakennuttama ja useiden tsaarin käyttämä Hatsinan palatsi puistoalueineen sijaitsee vain 500 metriä asemalta pohjoiseen. Noin 15 lähijunavuoroa ajetaan päivittäin Pietarin Baltian asemalta; junamatka kestää noin tunnin. Asemalle liikennöidään myös linja-autoilla / reittitaksilla.
David Tua
Nyrkkeilyura
Tuan perhe muutti Uuteen-Seelantiin hänen ollessaan kymmenen vuoden ikäinen. Amatöörinä Tua edusti Uutta-Seelantia ja saavutti pronssimitalin sekä 1991 Sydneyn MM-kisoissa että 1992 Barcelonan olympialaisissa. Ammattilaiseksi hän ryhtyi vuoden 1992 joulukuussa. Ensimmäisessä ottelussaan hän tyrmäsi Ron Humesin ensimmäisessä erässä. 27:stä ensimmäisestä ammattilaisottelustaan hän voitti 23 ennen täyttä aikaa. 15. maaliskuuta 1996 hän otteli John Ruizia vastaan WBC-liiton (World Boxing Council) international-tittelistä ja voitti kamppailun ensimmäisen erän tyrmäyksellä kun ottelua oli kulunut vain 19 sekuntia. Hän puolusti titteliään voitokkaasti Darroll Wilsonia (KO 1), David Izonia (TKO 12) ja Oleg Maskajevia (TKO 11) vastaan, mutta hävisi Ike Ibeabuchille täydet erät kestäneen ottelun kaikin tuomariäänin.
19. joulukuuta 1998 Tua kohtasi Hasim Rahmanin ottelussa, jossa panoksena oli Yhdysvaltain raskaansarjan mestaruus sekä IBF-liiton (International Boxing Federation) intercontinental-titteli. Rahman hallitsi ottelua lähes loppuun saakka, mutta lopulta Tua heikensi hänet voimakkailla iskuillaan ja voitti ottelun kymmenennessä erässä teknisellä tyrmäyksellä. Hän puolusti titteliään tyrmäämällä Gary Bellin ja Obed Sullivanin ensimmäisessä erässä, ja ottelu Robert Danielsiakin vastaan päättyi jo kolmannessa erässä.
Seuraavaksi Tua pääsi iskemään maailmanmestaruudesta. Las Vegasin Mandalay Bay Resort & Casinolla 11. marraskuuta vuonna 2000 Lennox Lewisiä vastaan käydyssä ottelussa panoksena oli WBC-, IBF- ja IBO-liittojen tunnustama maailmanmestaruus. Huomattavasti entisistä mitoistaan lihavoitunut Tua oli jatkuvasti altavastaajan asemassa, mutta kesti kuitenkin täydet erät. Lewis voitti ottelun kaikin tuomariäänin. Seuraavan vuoden keväällä Tua oli mukana moniosaisessa IBF-liiton haastajakamppailussa Danell Nicholsonia ja Chris Byrdiä vastaan. Nicholsonin hän tyrmäsi kuudennessa erässä ja sai samalla nimiinsä jälleen USA:n mestaruuden, mutta hävisi Byrdille 12 erää kestäneen kamppailun kaikin tuomariäänin. Vuonna 2002 hän tyrmäsi lupaavan Fres Oquendon 30 sekunnin ottelun jälkeen ja sai nimiinsä Pohjois-Amerikan mestaruuden. Maaliskuussa 2003 hän kohtasi IBF-liiton haastajaottelussa Hasim Rahmanin, ja täydet erät kestänyt ottelu päättyi ratkaisemattomaan. Tämän jälkeen Tua ajautui erimielisyyksiin promoottorien kanssa eikä otellut lainkaan yli kahteen vuoteen.
Tua palasi kehiin 31. maaliskuuta 2005 teknisellä tyrmäysvoitolla Talmage Griffisistä, ja on sittemmin jatkanut tapojensa mukaan kovaiskuisena ottelijana. Viimeisimmästä seitsemästä ottelustaan hän on voittanut viisi ennen täyttä aikaa. Hän on myös pudottanut painoaan useilla kilogrammoilla tuhdimmista päivistään. Viimeisessä ottelussaan Tua kukisti tulokas Cerrone Foxin, kun ottelua oltiin käyty vasta alle kaksi erää. Tuaa ei ole tyrmätty kertaakaan hänen pitkällä urallaan.
Seuraavan kerran Tua otteli 3. lokakuuta 2009. Kamppailussa hän kohtasi urallaan kerran hävinneen Shane Cameronin.
Cluny
Clunyssa sai 900-luvulla alkunsa länsimaisen kirkon uudistusliike. Clunyläinen uudistusliike tuomitsi muun muassa pappien avioliitot ja simonian sekä maallisten johtajien sekaantumisen paavin valintaan. Liike saavutti huippunsa paavi Leo IX:n ja paavi Gregorius VII:n aikoihin 1000-luvun loppupuolella.
Kaliningradin alue
Kaliningradin alue on Venäjään kuuluva hallinnollinen alue Baltian lounaisosassa Keski-Euroopassa. Alue on Venäjän läntisin osa ja maantieteellisesti eksklaavi eli se sijaitsee erillään muusta Venäjästä.
Neuvostoliiton hajotessa Kaliningradin alue jäi erilleen muusta Venäjästä. Matka Kaliningradista Venäjän muihin osiin on rajoja ylittämättä mahdollista vain meritse tai ilmateitse. Ilmaliikenne Itämeren yllä onkin melkoisen vilkasta.
Maantiede
Kaliningradin alue on Venäjän eksklaavi, jota reunustaa pohjoisessa ja idässä Liettua, etelässä Puola ja lännessä Itämeri. Alueen merkittävimmät joet ovat Niemen ja Pregolja, ja alue on alankoa. Pregolja-joen pituus on 123 km. Itämeren rannikolla sijaitsevat laguunimaiset Kuurinhaffi ja Veikselinhaffi. Kuurinhaffi on jaettu Liettuan ja Veikselinhaffi Puolan kanssa.
Hiekkadyynimäisellä kannaksella Kuurinkyntäällä on kansallispuisto. Se muodostaa osan Liettuan kanssa yhteistä Unescon maailmanperintökohdetta.
Historia
Alueen suurin kaupunki on Kaliningrad (ennen Königsberg), millä on historiallista merkittävyyttä sekä Preussin aiempana tärkeänä kaupunkina että entisen Saksan provinssin, Itä-Preussin pääkaupunkina. Itä-Preussi on Weimarin tasavallan entinen eksklaavi, jonka natsi-Saksa menetti ja josta tuli osa Neuvostoliittoa toisen maailmansodan aikana. Kaliningradin alue käsittää aiemman Itä-Preussin alueen pohjoisosan.
Kaliningrad nimettiin Neuvostoliiton entisen päämiehen Mihail Kalininin mukaan.
Toisen maailmansodan lopulla Neuvostoliiton puna-armeija valtasi alueen ja alueen saksalainen väestö pakeni lähes kokonaan. Vuonna 1945 pidetyssä Potsdamin konferenssissa liittoutuneet sopivat, että runsas kolmannes Itä-Preussista, pääkaupunki Königsberg mukaan lukien, siirtyi Neuvostoliitolle. Tämän jälkeen alue asutettiin uudelleen pääosin venäläisillä. Vuonna 1946 alueesta tuli Venäjän neuvostotasavaltaan kuuluva Kaliningradin alue pääkaupunkiaan seuraten silloin edesmenneen Neuvostoliiton presidentin Mihail Kalininin mukaan. Sitten alue sulkeutui ulkomaalaisilta ja siitä tuli sotilaallistuneimpia alueita koko maassa. Baltijskista kehittyi 1950-luvulla Neuvostoliiton Baltian laivaston tärkein tukikohta. Kaliningradin aluetta tarjottiin neuvostoaikana Liettuan neuvostotasavallalle, mutta se ei ottanut aluetta vastaan, jotta Liettuan venäläisvähemmistö ei olisi kasvanut.
Kaliningradin alueen kaupunkipiirit
Oheisessa taulukossa on esitetty Kaliningradin kaupunki ja Kaliningradin alueen kuusi kaupunkipiiriä vuoden 2010 väestönlaskennan asukaslukuineen. Kaliningradin, Pionerskin ja Sovetskin kaikki asukkaat ovat kaupunkilaisia; muissa kaupunkipiireissä on myös maaseutuasukkaita. Kaupunkipiirien nimet on kirjattu aluehallinnon sivuston mukaisesti.
Kaliningradin alueen kunnallispiirit
Oheisessa taulukossa on esitetty alueen kunnallispiirit (15 kpl); piirien väkiluku pohjautuu Venäjän 2010 väestönlaskennan tuloksiin. Kunnallispiirien nimet on kirjattu aluehallinnon sivuston mukaisesti:
Väestö
Kaliningradin väkiluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 941 873.
Suurin kaupunki on Kaliningrad, jossa on 431 902 asukasta. Yli 20 000 asukkaan kaupunkeja olivat vuonna 2010 Sovetsk (41 705 as.), Tšernjahovsk (40 449 as.), Baltijsk (32 697 as.), Gusev (28 260 as.) ja Svetlyi (21 375 as.).
Pienempiä kaupunkeja tai piirin hallintotaajamia ovat lisäksi Gvardeisk (13 899 as.), Zelenogradsk (13 026 as.), Gurjevsk (12 431 as.), Neman (11 798 as.), Pionerski (11 016 as.), Svetlogorsk (10 772 as.), Mamonovo (7 761 as.), Polessk (7 581 as.), Bagrationovsk (6 400 as.), Jantarnyi (Янтарный, taajama, 5 524 as.), Ozjorsk (4 740 as.), Slavsk (4 614 as.), Nesterov (4 595 as.), Pravdinsk (4 323 as.), Laduškin (3 787 as.) ja Krasnoznamensk (3 522 as.).
Alueen väestöstä on venäläisiä 78 prosenttia, valkovenäläisiä 8 prosenttia, ukrainalaisia 7 prosenttia, liettualaisia 2 prosenttia ja saksalaisia 0,6 prosenttia.
Uskonto
Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän väestön uskonnollista vakaumusta kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Kaliningradin alueen väestöstä oli:
Talous
Alueelta on rautatieyhteys Liettuaan. Tärkein henkilöliikenteen asema on Kaliningradin eteläinen rautatieasema. Tärkeimmät satamat ovat Kaliningradin satama (Baltijsk–Kaliningrad-välillä) ja Itämeren laivaston Baltijskin sotasatama.
Armeija
Joitakin vuosia Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Kaliningradin alue oli Venäjän federaation sotilaallistuneimpia alueita, ja puolustuslaitteistojen tiheys oli Euroopan korkein. Myös paljon Itä-Euroopasta poistettuja Neuvostoliiton puolustuslaitteita oli jätetty sinne. Vuonna 2009 Kaliningradin alueella oli 11 600 venäläistä sotilasta sekä joitakin meri- ja ilmavoimien joukkoja. Armeijan joukot käsittävät kaksi prosenttia alueen väestöstä.
Merkitys Venäjälle
Koska Kaliningradin alueelta ei ole maayhteyttä muuhun Venäjään, vaan sinne pitää kulkea joko Liettuan tai Puolan kautta eli Euroopan unionin ja Naton alueen kautta, se on aiheuttanut poliittisia ongelmia. Lisäksi on keskusteltu muun muassa EU:n ja Venäjän välisestä viisumivapaudesta. Venäjä toivoo, että Kaliningradin alueen asukkaat voisivat matkustaa Eurooppaan esteettömästi.
Kaliningradin alue on Venäjälle tärkeä, koska siellä sijaitsee Itämeren laivaston Baltijskin sotilastukikohta, jonka satama on syvänmeren äärellä ja ympäri vuoden jäätön.
Alue on yksi Venäjän sotilaallistetuimmista. Vuonna 2001 The Washington Times ilmoitti nimettömiin lähteisiin vedoten Venäjän siirtäneen ydinaseita alueelle ensimmäisen kerran sitten kylmän sodan. Presidentti Dmitri Medvedev ilmoitti puheessaan 5. marraskuuta 2008 Venäjän aikeesta sijoittaa Iskander-ohjuksia Kaliningradin alueelle vastatoimenpiteenä Yhdysvaltain aikeelle sijoittaa Puolaan ohjuksia.
Phetchabun
Phetchabun on kaupunki Pohjois-Thaimaassa. Se on samannimisen provinssin pääkaupunki.
Sirkka-Liisa Wilén
Sirkka-Liisa Wilén, oik. Wilén-Hiltunen (16. lokakuuta 1927 Kuusankoski – 25. elokuuta 2015 ) oli suomalainen näyttelijä. Hänen nimensä on kirjoitettu joidenkin elokuvien tiedoissa myös muodoissa Sirkka-Liisa Vilen, Sirkka Liisa Wilen ja Sirkka Wilén. Hän oli naimisissa näyttelijä-ohjaaja Aimo Hiltusen kanssa.
York Höller
York Höller (s. 11. tammikuuta 1944 Leverkusen) on saksalainen säveltäjä.
Höller opiskeli vuosina 1963–1970 Kölnin musiikkikorkeakoulussa sävellystä, elektroniikkaa, pianonsoittoa ja orkesterinjohtoa. Hänen sävellysopettajanaan oli Bernd Alois Zimmermann, ja elektroniikan käytössä häntä ohjasi Herbert Eimert. Lisäksi Höller suoritti filosofian ja musiikkitieteen opintoja Kölnin yliopistossa. Vuonna 1965 hän osallistui Darmstadtin Ferienkurselle. Vuosina 1971–1972 hän työskenteli Karlheinz Stockhausenin kutsusta Kölnissä Länsi-Saksan radion elektroniikkastudiolla, jonka johtajana hän myöhemmin seurasi Stockhausenia.
Höller pääsi sisälle Ranskan musiikkielämään Ensemble InterContemporainin tilattua häneltä vuonna 1978 teoksen Arcus. Hän yhdisteli sävellyksessä livenä tuotettuja ja elektronisesti käsiteltyjä ääniä. Menestykseksi osoittautuneen teoksen jälkeen hän sävelsi useita uusia elektroakustisia teoksia, kuten toisen Ensemble InterContemporainin tilaustyön, Resonancen. Höllerin tuotantoon kuuluu myös monia puhtaasti akustisia teoksia. Häneltä tilattiin vuonna 1999 orkesteriteos Aufbruch Saksan liittopäivien Bonnista Berliiniin siirtymisen kunniaksi. Vuonna 2010 Höller sai orkesteriteoksellaan Sphären Grawemeyer-palkinnon. Hän on säveltänyt myös oopperan Der Meister und Margarita (1984–1989).
Veijo Pasanen
Veijo Antero Pasanen (14. lokakuuta 1930 Muuruvesi – 17. helmikuuta 1988 Tampere) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja.
Ura
Pasasen pääasiallinen työpaikka oli koko uran ajan Tampereen Työväen Teatteri, jossa hän esiintyi muun muassa Tolarina Tukkijoella, August Strindberginä Tribadien yössä, Vanjana Vanja-enossa ja Eetu Salinina Suutari Salinin perinnössä. 1980-luvun puolessavälissä Pasanen vieraili myös Kansallisteatterissa.
Pasanen muistetaan kenties parhaiten Pikku Kakkosen Sirkuspelle Hermannina sekä Pertsa ja Kilu -televisiosarjan Manki-konnana. Hän näytteli myös suosituissa Heikki ja Kaija- sekä Rintamäkeläiset -sarjoissa, joissa hän toimi myös ohjaajana yhdessä Pertti Nättilän kanssa.
Vuonna 2010 Pelle Hermanni valittiin Ylen ja Meidän perhe -lehden äänestyksessä kaikkien aikojen lastenohjelmaksi.
Veijo Pasanen esitti televisiosarjassa Rintamäkeläiset Anttia.
Muita osia olivat Olemme kaikki syyllisiä -elokuvan miespääosa (1954), Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin -elokuvan asemapäällikkö Veijo Viirimäki (1971) sekä Siunatun hulluuden yläkansakoulunopettaja Wilhelm Horsma (1975).
Pasanen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1986.
Yksityiselämä
Pasasella on yksi lapsi vaimonsa Marjatta Pasasen o.s. Liljan kanssa.
Veijo Pasanen oli Pertti "Spede" Pasasen kaukainen sukulainen eli 7. polven serkku. Veijo Pasanen on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle vanhaan muistolehtoon Tampereelle.
Kuolema
Pasanen kuoli sydäninfarktiin helmikuussa 1988 kaksi päivää viimeiseksi jääneen Pelle Hermannin jakson kuvausten jälkeen. Hermanni ja äitiliini puhuivat viimeisessä jaksossa kuolemasta. Hänen kuolemansa myötä Pelle Hermannin ”äitiliini” Raili Veivo jatkoi sarjaa, mutta kuoli helmikuussa vuonna 1993, viisi vuotta Pasasta myöhemmin. Vuonna 1992 Pelle Hermanni -vainaan jatkajaksi yritettiin tehdä Tommi Auvisesta oppisopimuspelle Niko, mutta ohjelma lopetettiin kymmenen jakson jälkeen.
Fraaseja joista Veijo Pasanen tunnetaan
Elokuvassa Pertsa ja Kilu - trokarit ”Manki on Manki muttei viel vanki”. Tv-sarjassa Pelle Hermanni kutsui äitiään ”Äityliini”, joka aina teki ”plättyjä mantsikkahillolla”. Hermannin voimasanana oli aina ”Voi änkeröinen”. Mika Kaurismäen elokuvassa Arvottomat, roolissa Carlos, lupasi korjata matkamiesten auton "Minä hoidan sen! Ja halvalla!"
Jarno Kokko
Jarno Kokko (s. 18. maaliskuuta 1981 Tyrnävä) on suomalainen laulaja, joka kruunattiin tangokuninkaaksi Seinäjoen Tangomarkkinoilla 2018. Hän julkaisi yhdessä tangokuningatar Saana Sassalin kanssa albumin Tangokuninkaalliset 2018 Saana Sassali & Jarno Kokko lokakuussa 2018. Kokko on opiskellut musiikkia Sibelius-Akatemiassa ja Oulun konservatoriossa. Kokko kertoi julkisesti maaliskuussa 2023 kärsivänsä paniikkihäiriöistä.
Saarijärven keskustaajama
Saarijärven keskustaajama on Saarijärven kaupungin keskustaajama Keski-Suomen maakunnassa, noin 65 kilometriä Jyväskylästä pohjoisluoteeseen. Saarijärven keskustaajama sijaitsee kahden järven - Saarijärven ja Pieni-Lumperoisen - välissä, alkujaan järviä yhdistävän Palvasalmen ympäristössä.
Tilastokeskuksen taajama-aluerajauksen mukaan vuoden 2019 lopussa Saarijärven keskustaajaman pinta-ala oli 13,21 neliökilometriä ja väkiluku 4 841 henkeä. Tilastollinen taajamarajaus voi poiketa virallisesta kunnanosien rajauksesta.
Asutuksen jälkiä Saarijärveltä on löydetty jo esihistorialliselta Suomusjärven kulttuurin ajalta (6000-5000 eaa.). Saarijärven seutu sai kiinteän asutuksen 1500-luvulla. Sitä ennen seutua käyttivät erityisesti Hämeen rintapitäjien talot eräalueenaan. Savolaisia saapui hämäläisten ohella seudun asuttajiksi 1540-luvulla. Historiallisissa asiakirjoissa Saarijärvi mainitaan 1500-luvulla; kylä on ollut olemassa jo 1500-luvun puolivälissä. Historiallisissa asiakirjoissa seutu on esiintynyt muodossa Sarijierffui (1552, eräomistus), SariJärffwj (1589, kylä).
Kirkko rakennettiin Saarijärven järven ja Lumperoisen välillä sijaitsevan Palvansalmen rannalle viimeistään vuonna 1628. Siellä on saattanut olla kirkko jo tätä aiemmin; jo 1500-luvun loppupuolella alueella oli rukoushuonekunta. Seutu oli ensin Rautalammin, sitten Laukaan seurakunnan osa. Kappeliseurakunta Saarijärven seudusta muodostettiin vuonna 1628; tähän seurakuntaan kuuluivat myös Karstula, Kivijärvi ja Kyyjärvi. Kirkko ja pitäjä saivat nimen Palvasalmi, ja seurakunta toimi käytännössä itsenäisesti jo 1630-luvulla, vaikka virallisesti Palvasalmi itsenäistyi vuonna 1639. Nimi Saarijärvi otettiin käyttöön 1690 jälkeen. Nykyinen Saarijärven kirkko on vuodelta 1849. Kirkko on A. F. Granstedtin suunnittelema. Kylännimi pohjautuu järven nimeen.
Khalid Boulahrouz
thumb|Khalid Boulahrouz
Khalid Boulahrouz (s. 28. joulukuuta 1981 Maassluis, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka pelasi urallaan kotimaansa lisäksi Saksassa, Englannissa, Espanjassa, Portugalissa ja Tanskassa.
Puolustajana pelaava Boulahrouz aloitti ammattilaisuransa RKC Waalwijkissä kevättalvella 2002. Kaudeksi 2004–2005 hän siirtyi Hamburger SV:hen. Boulahrouz siirtyi kesällä 2006 Chelseaan, mutta kausi sujui heikosti ja kesällä 2007 hänet lainattiin Sevillaan. Kaudeksi 2008–2009 hän siirtyi VfB Stuttgartiin, jossa pelasi neljä kautta ennen siirtymistään Sportingiin. Lokakuussa 2013 Boulahrouz siirtyi Tanskan pääsarjaa pelaavaan Brøndby IF:ään kauden 2013–2014 loppuun kestävällä sopimuksella. Kaudella 2014–2015 hän pelasi kotimaassaan Feyenoordissa.
Boulahrouz pelasi Alankomaiden maajoukkueessa ensimmäisen kerran 3–0-voittoon päättyneessä ottelussa Liechtensteinia vastaan 3. syyskuuta 2004. MM-kilpailuissa 2006 hän pelasi neljä ottelua, joista yhden kokonaan. EM-kilpailuissa 2008 hän pelasi neljä ottelua, kaikki avauskokoonpanossa. MM-kilpailuissa 2010, joissa Alankomaat saavutti hopeaa, hän pelasi kokonaan yhden alkulohko-ottelun ja välieräottelun. EM-kilpailuissa 2012 hän jäi vaihtopelaajaksi. Kaikkiaan Boulahrouz pelasi 35 maaottelua, joista viimeisen helmikuussa 2012. Hän ei tehnyt yhtään maaottelumaalia.
Berzelii park
Berzelii park eli Berzeliuksenpuisto on puisto Tukholmassa Ruotsissa. Se sijaitsee Nybroplanin, Hamngatanin ja Norrmalmstorgin välissä. Sitä rakennettiin maisema-arkkitehti Knut Forsbergin suunnitelmien mukaan vuosina 1852–1858, ja se avattiin 13. heinäkuuta 1858.
Kesällä 1951 puisto oli niin sanottujen Berzelii-mellakoiden tapahtumapaikkana, jolloin humaltunut ja joutilas nuoriso kokoontui puistoon. Vähitellen hulinointi puistossa lisääntyi, kunnes tilanne kärjistyi 26. elokuuta 1951, jolloin 3 000 nuorta otti yhteen viidestä eri kaupungista koottujen poliisivoimien kanssa, joukossa myös sotilaspoliiseja.
The Haunting – paholaistalo
The Haunting – paholaistalo on yhdysvaltalainen vuonna 1999 valmistunut kauhuelokuva, jonka ohjasi Jan de Bont. Elokuva on uusintaversio vuoden 1963 elokuvalle Yö kauhujen talossa.
Juoni
Elokuvan päähenkilöt ovat satunnaisia unihäiriöistä kärsiviä potilaita, jotka pääsevät koekaniineiksi pelontutkimistestiin. Testi järjestetään yli 100 vuotta vanhassa jättimäisessä kartanossa, jonka rakentanut kreivi yhä kummittelee. Potilaat tapaavat talonmies Luken, joka lyöttäytyy heidän seuraansa. Vähitellen naispotilaille aletaan kummitella, mutta miehet eivät usko sanaakaan. Potilaille kerrotaan talon historiasta ja kreivistä, joka halusi saada talonsa täyteen lasten ääniä ja hankki tehdastyöläislapsia taloonsa asumaan ja tappoi heitä monia satoja.
Eräänä päivänä kartanon käytävän seinälle on ilmestynyt verellä kirjoitettu teksti, josta kaikki syyttelevät toisiaan. Pelkotestin järjestäminen alkaa vaikuttaa liian vaaralliselta ja se päätetään perua, kun kuolleiden lasten haamut alkavat ahdistaa erästä naispotilasta, joka osoittautuu kreivin perilliseksi. Lopulta kummitus on vähällä tappaa talonmiehen ja pian sen jälkeen pelkotesti perutaan ja potilaat päättävät lähteä kauhutalosta, mutta perilliseksi osoittautunut nainen palaa lasten haamujen pakottamana huoneeseensa ja potilaat päättävät pelastaa hänet. Kummitus onnistuu vihdoin tappamaan talonmiehen ja koditon naispotilas käskee kreivin haamua häipymään maan päältä Helvettiin. Koditon nainen jää asumaan taloon vapauttaakseen kuolleiden lasten henget.
Wilfred Bouma
thumb|Wilfred Bouma Wilfred Bouma (s. 15. kesäkuuta 1978 Helmond, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka pelaa PSV Eindhovenissa.
Bouma aloitti ammattilaisuransa PSV Eindhovenissa vuonna 1994, mutta ei saanut joukkueessa paljoa peliaikaa ja siirtyi vuonna 1996 lainasopimuksella Eerste Divisien MVV Maastrichtiin ja oli mukana seuraavalla kaudella nostamassa joukkuetta takaisin korkeimmalle sarjatasolle. Kauden 1998–1999 hän pelasi Fortuna Sittardissa ja siirtyi seuraavaksi kaudeksi takaisin PSV:hen, missä hän pelasi lähinnä vasemmalla laidalla ja hyökkäyspäässä.
Bouma valittiin Alankomaiden maajoukkueeseen 2002 MM-kisojen karsintoihin. Hän pelasi myös 2004 EM-kisoissa. Maajoukkueessa hänet siirrettiin keskuspuolustajaksi, missä hän pelasi jatkossa myös Guus Hiddinkin valmentamassa PSV:Ssä kaudella 2004–2005.
30. elokuuta 2005 Bouma siirtyi Englannin Valioliigan Aston Villaan 3,5 miljoonalla punnalla. Vuonna 2010 hän palasi takaisin PSV Eindhoveniin.
Tennis kesäolympialaisissa 2020 – miesten kaksinpeli
Miesten tenniksen kaksinpeli Tokion kesäolympialaisissa 2020 pelattiin 24. heinäkuuta – 1. elokuuta Ariake Tennis Parkilla. Turnaukseen osallistui 64 pelaajaa. Turnauksen puolustava mestari, kaksi edellistä olympiakultaa voittanut skotlantilainen Andy Murray joutui vetäytymään kaksinpelistä vamman vuoksi. Hän pelasi vain nelinpelissä.
Kultaa voitti Saksan Alexander Zverev, joka voitti loppuottelussa Karen Hatšanovin.
Karsinnat
Olympiaturnaukseen osallistuu 64 urheilijaa. Näistä 56 valitaan kaksinpelirankingin perusteella. Rankingin tarkastuspäivä on 14. kesäkuuta 2021. Jokaiselle maantieteelliselle alueelle on varattu myös vähintään yksi paikka. Jos isäntämaa Japanin urheilija ei ole päässyt rankingin tai alueellisen karsinnan kautta olympialaisiin, pääsee parhaan rankingin omaava urheilija olympialaisiin. Samoin jos edellisen olympiaturnauksen voittaja tai Grand slam -turnauksen voittaja ei ole varmistanut paikkaa olympialaisissa, on hänelle varattu paikka olympialaisiin. Yhdestä maasta saa osallistua korkeintaan neljä urheilijaa olympialaisiin.
Sijoitetut pelaajat
Lähde:
Roberto Donadoni
Roberto Donadoni (s. 9. syyskuuta 1963) on italialainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Tennis kesäolympialaisissa 2020 – miesten kaksinpeli
Kaavio
Lähde:
Roberto Donadoni
Ura pelaajana
Pelaajana Donadoni viihtyi yleensä keskikentän vasemmalla laidalla. Hän aloitti uransa Atalantan riveissä vuonna 1982. Vuonna 1986 Donadoni siirtyi AC Milaniin ja saavutti seuran riveissä muun muassa viisi Italian mestaruutta, kolme Euroopan Cupin/Mestarien liigan voittoa ja kaksi Intercontinental Cupin voittoa.
Anton Zabolotnyi
pienoiskuva|Anton Zabolotnyi maaliskuussa 2021. Anton Zabolotnyi (s. 13. kesäkuuta 1991 Aizpute, Latvian SNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pituudeltaan 191-senttimetrinen. Hän on vuosina 2019–2021 edustanut PFK Sotšia. Hän on pelannut Venäjällä monissa muissakin seuroissa ja voittanut Venäjän-mestaruuden Zenit Pietarin joukkueessa vuonna 2019. Hän on kauden 2020–2021 loppuun mennessä pelannut Venäjän Valioliigassa 93 ottelua ja tehnyt niissä 19 maalia.
Roberto Donadoni
Ura pelaajana
Vuosina 1996–1997 hän edusti Yhdysvaltojen MLS-liigan MetroStarsia. Vuonna 1997 Donadoni palasi Milaniin ja voitti kuudennen Italian mestaruutensa keväällä 1999. Vuosina 1999–2000 hän edusti vielä Al-Ittihadin joukkuetta Saudi-Arabiassa.
Anton Zabolotnyi
Zabolotnyi pelasi Venäjän alle 19- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän pelasi Venäjän A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran lokakuussa 2017 ystävyysottelussa Etelä-Koreaa vastaan. Hän on kesäkuun 8. päivään 2021 mennessä pelannut 13 maaottelua, joissa kolme kertaa avauskokoonpanossa. Hän on tehnyt yhden maaottelumaalin, syyskuussa 2018 ystävyysottelussa Tšekkiä vastaan.
Roberto Donadoni
Ura pelaajana
Italian maajoukkueessa Donadoni pelasi 63 ottelua ja teki niissä viisi maalia. Hän edusti Italiaa vuoden 1990 MM-kotikisoissa, vuoden 1994 MM-kisoissa ja vuoden 1996 EM-kisoissa.
Ura valmentajana
Valmentajauransa Donadoni aloitti alasarjaseura Leccossa, jota hän valmensi vuosina 2001–2002. Tämän jälkeen hän valmensi Livornoa kaudella 2002–2003 ja Genoaa kaudella 2003–2004. Vuonna 2005 Donadoni palasi Livornoon ja saikin joukkueen menestymään erinomaisesti, mutta erosi kuitenkin keväällä 2006 saatuaan kovaa kritiikkiä seuran puheenjohtajalta. Italian päävalmentajaksi hänet nimitettiin kesällä 2006.
Donadonin johdolla Italian maajoukkue selvitti tiensä EM-kisoihin 2008. Italian jatkopaikka ratkesi vasta toiseksi viimeisellä kierroksella Skotlantia vastaan, kun Italia voitti 2–1 Glasgow'ssa. Menestyksestä huolimatta Donadoni ei ole median keskuudessa yhtä suosittu kuin edeltäjänsä Marcello Lippi.
Donadonia kohtaan on ladattua valtaisia menestyspaineita EM-kisojen 2008 alla. Tiedotusvälineiden mukaan Italian jalkapalloliitto edellyttää Donadonin luotsaavan Italian vähintään välieriin, mikäli hän voi jatkaa tehtävässään MM-2010 -projektin loppuun saakka. Donadonin mukaan hän on saanut tiedon vain median välityksellä, mikä on entisestään aiheuttanut kitkaa maajoukkuevalmentajan ja liiton välille.
EM-lopputurnauksessa kiistellyn Donadonin luotsaama Italia aloitti vaisusti kärsimällä 3–0 murskatappion Alankomaille. Kun toinenkin ottelu Romaniaa vastaan sujui nihkeissä merkeissä päättyen 1–1, oli Italian jatkopaikka sekä omissa että Romanian käsissä. Päätösottelussa Ranskaa vastaan peli parani ja Donadoni sai piiskattua miehistönsä Andrea Pirlon johdolla 2–0 voittoon ja puolivälieriin. Puolivälierissä vastaan asettui kova Espanja. Varovainen ja tarkka peli johti 120 minuutin maalittomaan tahkoamiseen, joskin Espanja oli hitusen niskan päällä. Donadonin ja Italian matka katkesi pilkuilla kärsittyyn 4–2 tappioon. Italian jalkapalloliitto ilmoitti ottelun jälkeen, että Donadonin asema Italian päävalmentajana arvioidaan lähiviikkoina. Yhtenä suosikkina hänen seuraajakseen on ehdotettu jopa Marcello Lippiä.
26. kesäkuuta ilmoitettiin odotetusti, ettei Donadoni jatka Italian maajoukkuevalmentajana. Hänen paikkansa ottaa kaksi vuotta sivussa ollut Marcello Lippi.
Donadoni palasi valmennustehtäviin maaliskuussa 2009, kun Serie A:ssa pelaava SSC Napoli palkkasi hänet uudeksi päävalmentajakseen. Donadonin johdolla Napoli sijoittui kauden päätteeksi lopulta kahdenneksitoista ja hän sai jatkaa tehtävässään. Kausi 2009/10 alkoi kuitenkin hieman yskähdellen ja joukkueen onnistuttua keräämään vain seitsemän pistettä yhtä monesta liigaottelusta Donadoni sai potkut lokakuun 2009 alussa.
Marraskuun puolivälissä 2010 Donadoni palasi valmennustehtäviin Serie A:ssa sijalla 17 majailleen Cagliari Calcion päävalmentajana. Donadonin johdolla Cagliari nousi pois putoamiskurimuksesta sijouttuen lopulta 14:nneksi. Donadoni sai potkut elokuussa 2011 vain pari viikkoa ennen uuden kauden alkua arvosteltuaan seurajohtoa Alessandro Matrin myymisestä.
Tammikuussa 2012 Donadonista tuli Serie A:ssa sijalla 15 majailleen Parman päävalmentaja. Donadonin johdolla Parman peliesitykset parantuivat huomattavasti ja joukkue pelasi historiansa pisimmän voittoputken, seitsemän liigaottelua ja nousi lopulta loistavan kevätkauden myötä kahdeksanneksi. Kaudella 2012/13 putoajaksi ennustettu Parma oli 10:s ja varmisti kirkkaasti liigapaikkansa. Jymymenestys tuli kaudella 2013/14, kun Donadoni piiskasi Parman peräti kuudenneksi, mikä tiesi paikkaa europeleihin seitsemän vuoden tauon jälkeen. Pelilliset ansiot eivät kuitenkaan auttaneet, sillä Parma menetti UEFA-lisenssinsä ja kärsi pisterangaistuksen kaudelle 2014/15 seuran maksamattomien velkojen takia. Lopulta seuran taloustilanne ajautui umpikujaan ja Parman konkurssin seurauksena kausi päättyi jumbosijaan. Donadoni erosi seurasta ja kertoi, ettei Parma ollut maksanut hänen tai pelaajien palkkoja sitten heinäkuun 2014.
Lokakuun lopussa 2015 Donadonista tuli surkeasti liigakautensa aloittaneen Bolognan päävalmentaja. Donadoni sai Bolognan tulokset noususuhdanteeseen ja hieman heikommasta loppukaudesta huolimatta joukkue nousi liigassa sijalle 14 ja säilytti sarjapaikkansa. Kaudella 2016/17 sujui tuloksellisesti edellisen veroisesti ja alavireisesti. Bolognan liigasijoitus putosi pykälällä. Kaudella 2017/18 Bologna oli toistamiseen 15. sijalla. Kauden jälkeen Donadoni jätti Bolognan.