cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Thomas More
Oikeudenkäynti ja teloitus
13. huhtikuuta 1534 Morea pyydettiin komission eteen vannomaan kuuliaisuuttaan parlamentin vallanperimysasetukselle. More hyväksyi parlamentin oikeuden julistaa Anne Englannin lailliseksi kuningattareksi, mutta hän kieltäytyi vannomasta valaa, koska asetuksessa oli paavinvastainen johdanto, joka kielsi paavin auktoriteetin ja antoi parlamentille luvan tehdä säädöksiä myös uskonnollisista kysymyksistä. More ei voinut hyväksyä tätä. Neljä päivää myöhemmin hänet vangittiin Lontoon Toweriin, jossa hän kirjoitti hartaan teoksensa Dialogue of Comfort Against Tribulation.
Hakurobotti
Koska jotkin hakurobotit antavat liian paljon linkkejä, on kehitetty rypästäviä eli klusteroivia hakurobotteja, jotka eivät ilmoita samaa linkkiä kahdesti ja jotka ryhmittelevät hakemansa linkit.
Thomas More
Oikeudenkäynti ja teloitus
1. heinäkuuta 1535 More joutui oikeuteen. Tuomareihin kuuluivat uusi lordikansleri Sir Thomas Audley sekä Anne Boleyn isä, veli ja eno. Häntä syytettiin vallanperimysasetuksen kieltämisestä. More uskoi, ettei häntä voida tuomita, jos hän ei kiellä kuninkaan asemaa kirkon päänä, ja siksi hän kieltäytyi vastaamasta mihinkään asiaan liittyvään kysymykseen. Thomas Cromwell, joka oli tuohon aikaan yksi kuninkaan vaikutusvaltaisimmista neuvonantajista, hankki asianajaja Richard Richin todistamaan, että More oli tämän läsnä ollessa kieltänyt kuninkaan aseman kirkon päänä. Tämä todistus oli mitä todennäköisimmin valapattoinen (todistajat Richard Southwell ja herra Palmer kielsivät kummatkin kuulleensa väitetyn keskustelun yksityiskohtia), mutta oikeus äänesti Moren syylliseksi.
Hakurobotti
Hakurobottien toimintaa voidaan rajoittaa robots.txt-tiedostolla. Tunnettujen hakukoneiden hakurobotteja voidaan sen avulla estää hakemasta yksittäisiä verkkosivuja, niitä sisältäviä hakemistoja tai kaikkia verkkotunnuksella olevia sivuja.
Thomas More
Oikeudenkäynti ja teloitus
Ennen tuomiotaan More puhui vapaasti uskostaan siihen, että "kukaan maallinen ihminen ei voi olla hengellisen pää". Hänet tuomittiin kuolemaan hirttämällä, vetämällä ja paloittelemalla, mikä oli yleinen tuomio pettureille. Kuningas kuitenkin vaihtoi tämän mestaustuomioon. Teloitus toteutettiin 6. heinäkuuta. Moren ruumis haudattiin Lontoon Toweriin St. Peter ad Vinculan kappelissa. Hänen päänsä sijoitettiin London Bridgelle kuukaudeksi. Sen pelasti hänen tyttärensä Margaret Roper, ennen kuin se voitiin heittää Thamesjokeen. Kallon uskotaan lepäävän Roperin hautaholvissa St. Dunstanin kirkossa Canterburyssä.
Kirjallinen tuotanto
thumb|upright|Ambrosius Holbeinin kuvitusta Thomas Moren Utopian vuoden 1518 laitokseen.
More yhdisti monipuoliseen poliittiseen elämäänsä laajan opillisen ja kirjallisen tuotannon. Hänen kirjoituksensa tuottivat hänelle manner-Euroopassa huomattavan maineen kristillisenä humanistina, ja hänen ystävänsä Erasmus Rotterdamilainen omisti tunnetuimman teoksensa Tyhmyyden ylistys hänelle. Teoksen nimi on jopa sanaleikki Moren nimestä, sillä "tyhmyys" on kreikaksi moria. Erasmus myös kuvasi Morea intellektuellin malliesimerkiksi ollessaan yhteydessä muihin eurooppalaisiin humanisteihin. Erasmuksen ja Moren yhteinen humanistinen projekti pyrki uudistamaan kristillistä teologiaa Raamatun ja kirkkoisien kirjoitusten uudella tutkimuksella klassisen kreikkalaisen kirjallisen ja filosofisen perinteen valossa. More ja Erasmus tuottivat yhdessä latinankielisen käännöksen Lukianoksen teoksesta. Se julkaistiin Pariisissa vuonna 1506.
Kuningas Rikhard III:n historia
Vuosien 1513 ja 1518 välillä More kirjoitti kesken jääneen teoksen Kuningas Rikhard III:n historia, joka vaikutti huomattavasti William Shakespearen näytelmään Rikhard III. Sekä Moren että Shakespearen teokset herättävät nykyisissä historiantutkijoissa ristiriitoja, sillä ne antavat kuninkaasta hyvin liioitellun negatiivisen kuvan, mikä johtuu ainakin osittain kirjoittajien kuuliaisuudesta Tudor-suvulle, joka oli riistänyt kruunun Rikhardilta ruusujen sodan lopulla. Moren teos ei kuitenkaan juurikaan mainitse Henrik VII:tä, ensimmäistä Tudor-suvun kuningasta, mahdollisesti koska Morella oli kaunaa häntä kohtaan aiemmalta poliittiselta uraltaan.
Teoksen keskeinen teema on Moren epäily monarkian liiallista auktoriteettia kohtaan. Vaikka fyysinen kuvaus Rikhard III:sta ei ole imarteleva, kyseessä on vain cicerolainen tapa kuvata vihollinen myös fyysisesti epämiellyttävänä – tällöin kuvataan ensisijaisesti tyranniaa, ei pelkästään tyrannia. More kritisoi Rikhardin esteetöntä itsevaltiutta, samaa tyranniaa, jonka hän näki myös Henrik VII:ssä ja halusi mahdollisesti varoittaa uutta kuningasta Henrik VIII:ta samanlaisista toimista.
Utopia
Vuonna 1515 More kirjoitti kuuluisimman teoksensa, Utopian. Kirjassa fiktiivinen matkamies, Raphael Hythlodaeus, selittää utopia-valtion poliittisen järjestelmän. Kirjassa More vertaa kristillisen Euroopan valtioiden elämää ei-kristillisen ja täydellisesti järjestetyn utopian elämään. Utopiassa yksityisomaisuutta ei ole ja maassa vallitsee lähes täydellinen uskonnollinen suvaitsevaisuus. Tässä on nähty yhtäläisyyksiä Karl Marxin ja monien muiden myöhempien sosialistien ajatteluun.
Moren tapa lähestyä asiaa kuvitteellisen valtion kautta on todennäköisesti harkittu tapa, joka mahdollisti puhumisen kiistellyistä asioista vapaasti. On epäselvää, mikä on Moren poliittisen ajattelun todellinen suhde hänen kuvailemaansa utopiaan. Hän oli harras katolilainen, joten hän tuskin kannatti Utopiaa sellaisenaan. On arveltu, että utopian taustalla olisi ollut näkemys varhaiskristittyjen yhteisöelämästä, joka välittyy Apostolien tekojen kautta. Utopia -teos ei ollut tunnettu Moren elinaikana, vaan se löydettiin vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Vaikutus ja maine
thumb|Thomas Moren patsas [[Chelsea (Lontoo)|Chelsean vanhan kirkon edessä, Cheyne Walk, Lontoo.]]
Se horjumattomuus, jolla More piti kiinni uskonnollisista näkemyksistään kuolemankin edessä, ja hänen arvokas käytöksensä vankeuden, oikeudenkäynnin ja teloituksen aikana vaikuttivat paljon Moren kuoleman jälkeiseen maineeseen erityisesti katolilaisten keskuudessa. Paavi Leo XIII julisti Moren autuaaksi vuonna 1886, ja hänet julistettiin pyhimykseksi yhdessä John Fisherin kanssa vuonna 1935 Englannin katolisten tekemän joukkoanomuksen seurauksena. Heidän yhteinen muistopäivänsä on 22. kesäkuuta. Vuonna 2000 paavi Johannes Paavali II julisti Pyhän Thomas Moren valtiomiesten ja poliitikkojen suojeluspyhimykseksi.
Moren tuomitseminen maanpetoksesta nähtiin yleisesti epäreiluna, myös protestanttien keskuudessa. Hänen ystävänsä Erasmus Rotterdamilainen, joka tunsi sympatiaa kirkon sisäisiä uudistusliikkeitä kohtaan, julisti Moren teloituksen jälkeen hänen olleen "puhtaampi kuin mikään lumi" ja että hänen neroutensa oli "sellaista jota Englannilla ei ole koskaan ennen ollut eikä tule toiste olemaan". More kuvattiin viisaana ja rehellisenä valtiomiehenä vuonna 1592 valmistuneessa näytelmässä Sir Thomas More, jonka kirjoittivat todennäköisesti yhteistyössä Henry Chettle, Anthony Munday ja William Shakespeare. Näytelmästä on säilynyt ainoastaan katkelmia, koska Elisabet I:n hallinnon juhlamestari Edmund Tylney sensuroi sen.
Katolinen kirjailija G. K. Chesterton sanoi, että More oli "Englannin historian suurin historiallinen henkilö". 1900-luvulla vaikuttanut agnostikko-näytelmäkirjailija Robert Bolt esitti Moren äärimmäisen vahvalla omallatunnolla varustettuna henkilönä näytelmässään A Man for All Seasons. Nimi on lainattu Robert Whittintonilta, joka kirjoitti vuonna 1520 Moren olleen varustettu "enkelin älyllä ja tavattomalla oppineisuudella" ja olleen "mies kaikkia aikoja varten". Näytelmästä tehtiin vuonna 1966 Fred Zinnemannin ohjaama samanniminen Oscar-palkittu elokuva, jossa Paul Scofield näytteli Morea. Karl Zuchardtin romaanissa Stirb Du Narr! More esitettiin idealistina, joka oli tuomittu häviämään valtataistelu häikäilemättömän hallitsijan ja epäoikeudenmukaisen maailman kanssa.
Utopian kirjoittajana More on saanut myös sosialistien ihailun puolelleen. Kun katoliset kirjoittajat katsovat, että Moren asenne Utopiassa oli lähinnä ironinen ja että hän oli joka suhteessa oikeaoppinen kristitty, marxilainen teoreetikko Karl Kautsky väitti teoksessaan Thomas More und seine Utopie ("Thomas More ja hänen Utopiansa", 1888), että Utopia oli esimodernin Euroopan taloudellisen ja sosiaalisen hyväksikäytön terävä kritiikki, ja että More oli yksi sosialististen ajatusten varhaisen kehittymisen keskeisiä henkilöitä.
Joukko moderneja kirjailijoita, kuten Richard Marius, ovat hyökänneet Morea vastaan syyttäen tätä uskonnollisesta fanaattisuudesta ja suvaitsemattomuudesta, joka näkyi muun muassa hänen suorittamissaan harhaoppisten vainoissa. Jasper Ridley meni vielä pidemmälle ja kuvasi Moren "erityisen inhottavana sadomasokistisena pervertikkona" teoksessaan The Statesman and the Fanatic. Tätä jatkoi Joanna Dennyn Anne Boleynin elämäkerrassa.
Muut kirjailijat, kuten Peter Ackroyd, ovat suhtautuneet Moreen sympaattisemmin sekä sofistikoituneena humanistina että oppineena sekä hartaana katolilaisena, joka uskoi uskonnollisen ja poliittisen auktoriteetin välttämättömyyteen.
HMS M27
HMS M27 (Monitor N:o 27) oli Britannian kuninkaallisen laivaston M15-luokan monitori.
Valmistus
Alus tilattiin Raylton Dixonilta Teesistä, missä köli laskettiin maaliskuussa 1915. Alus laskettiin vesille 8. syyskuuta ja otettiin palvelukseen marraskuussa.
Palvelus
Joulukuusta 1915 joulukuuhun 1918 alus kuului Doverin partiolaivastoon. Alus uudistettiin Chathamin telakalla kolmeputkisella 4 tuuman tykillä, jotta se kykenisi palvelemaan Valkoisella merellä. Alus lähti toukokuussa 1919 Argankeliin yhdessä monitorien HMS M23, HMS M24 ja HMS M25 kanssa. Se jouduttiin upottamaan Dvina joella 16. syyskuuta 1919 räjäyttämällä, jotta se ei olisi joutunut neuvostojoukkojen haltuun. Miehistö evakuoitiin M25:een.
Holvaus (tietotekniikka)
Holvaus on prosessi, jossa muutetaan tieto (selkoteksti, eng. plaintext) diffuusioalgoritmin sekä informaation entropiabittejä poistavan algoritmi n avulla lukukelvottomaksi muille kuin sallituille käyttäjille. Diffuusioalgoritmina käytetään useimmiten tavallista salausalgoritmia (kuten 256-bittistä Advanced Encryption Standardia). Menetelmässä pääsy salattuun tietoon ei perustu käyttäjän salasanoihin.
Prosessissa selkoteksti diffusoidaan ensin salakirjoitukseksi (eng. ciphertext). Tämän jälkeen salakirjoituksesta poistetaan tietty määrä tiedon entropiaa poistamalla siitä bittejä. Prosessi tuottaa kaksi lopputulosta: salakirjoituksen, josta puuttuu informaatiota (kutsutaan holvatuksi dataksi), ja joukon poistettuja bittejä (kutsutaan sirpaledataksi tai fragmenttidataksi).
Käänteinen prosessi, eli holvauksen avaaminen, vaatii fragmenttidatan liittämisen takaisin holvattuun dataan siten, että poistetut bitit palautetaan alkuperäisille paikoilleen. Tämän jälkeen salakirjoitus täytyy vielä muuttaa selkotekstiksi eli dekryptata.
Tyypillisiä käyttöjä holvaukselle
Holvausta voidaan käyttää tiedon suojaamiseen tietokonejärjestelmissä, joissa yksi tai useampi tietokone voi toimia varastona fragmenttidatalle ja muut tietokoneet pitävät tallessa vain holvattua dataa. Dedikoitu ohjelmisto voi hoitaa holvausprosessin sekä holvauksen avaamisprosessin automaattisesti. Kontrolloimalla käyttäjien pääsyä fragmenttidataa hallinnoiville tietokoneille tiedon omistaja voi kontrolloida pääsyä alkuperäiseen tietoon eli selkotekstiin. Holvattu data voidaan tallentaa myös kannettaville massamuistilaitteille (esimerkiksi USB-muistitikulle) tai muille siirreltäville tallennusmedioille.
Holvauksen vahvuudet verrattuna perinteiseen salaukseen
Luottamuksellisuus on suojattu, koska tieto on ensin salattu ja siten muodostettu salakirjoitus on tehty purkukelvottomaksi poistamalla siitä bittejä. Salakirjoitus voidaan dekryptata onnistuneesti vain asettamalla poistetut bitit takaisin.
Tiedon eheys on suojattu, koska fragmenttidata muodostaa ainutlaatuisen sormenjäljen alkuperäisestä tiedosta. Jos holvattua dataa muutetaan millään tavalla, sen yhdistäminen fragmenttidataan ei tuota toimivaa salakirjoitusta, ja dekryptaus ei onnistu. Holvaus siis mahdollistaa tiedon korruptoitumisen tai manipuloinnin havaitsemisen.
Pääsy holvauksella suojattuun tietoon ei perustu käyttäjän salasanoihin, kun taas tavanomaisessa salauksessa kaikki tieto paljastuu, jos hyökkääjä saa käsiinsä salasanan.
Holvauksen rajoitteet verrattuna perinteiseen salaukseen
Koska holvattua dataa ja fragmenttidataa täytyy varastoida fyysisesti erillisissä paikoissa, alkuperäisen tiedon saatavuus on rajoittuneempi kuin perinteisessä salauksessa. Perinteisen salauksen voi aina avata yhdellä salasanalla, jonka käyttäjä voi opetella muistamaan. Holvaus sen sijaan vaatii pääsyn fragmenttidataan silloin kun tietoa halutaan lukea.
Holvauksen rajoitettua saatavuutta voidaan kuitenkin joissakin tapauksissa pitää vahvuutena, esimerkiksi kun halutaan saada pääsy tiettyyn tietoon riippumaan käyttäjän pääsyoikeuksista esimerkiksi tietoverkkoon ja palvelintietokoneelle. Esimerkiksi, käyttäjän tietokoneelle paikallisesti tallennettu data on lukukelvotonta kunnes valvottu verkkoyhteys fragmenttidataa varastoivaan tietokoneeseen avataan. Rajoitettua saatavuutta voidaan siten käyttää holvatun tiedon kauko-ohjaamiseen ja käytön valvontaan käyttäjä- tai käyttäjäryhmäkohtaisesti.
Holvauksen tausta
Suomalainen Envault Corporation on kehittänyt holvauksen yhdessä VTT:n kanssa. Tavoitteena oli kehittää läpinäkyvä ja helppokäyttöinen tiedonsuojaustapa, joka ei kärsi tavanomaisen salauksen heikkouksista (vaikea salausavainten hallinta, kyvyttömyys suojata tiedon eheyttä, sekä haavoittuvuus mm. kryptoanalyysille ja sivukanavahyökkäyksille, kuten Princetonin yliopiston tutkijoiden keksimä nk. kylmäbuuttaushyökkäys). Holvaus yhdistää salauksen sekä puuttuvan datan konseptin, ja mahdollistaa tiedon omistajalle tavan kauko-ohjata tietoa ja valvoa pääsyä tietoon. Holvaus ja holvauksen avaaminen voidaan automatisoida niin, että käyttäjiltä ei vaadita mitään salasanoja tai toimenpiteitä tiedon suojaamiseksi ja avaamiseksi. Tällä tavoin holvaus auttaa poistamaan tietoturvasta inhimillisen virheen mahdollisuutta.
Envault Corporation on hakenut useita kansainvälisiä patentteja holvaukselle menetelmänä sekä sen eri sovelluksille.
Pietarin teknologinen instituutti
thumb|250px|Pietarin teknologisen instituutin päärakennus Moskovski-prospektilla. Pietarin valtiollinen teknologinen instituutti (teknillinen yliopisto) on Pietarissa toimiva tekniikan alan korkeakoulu.
Korkeakoulu on perustettu vuonna 1828. Aluksi sen nimenä oli Pietarin käytännöllinen teknologinen instituutti ja vuodesta 1896 lähtien Teknologinen instituutti. Kaupungin nimen vaihtuessa instituutti nimettiin vuonna 1924 uudelleen Leningradin työläisten ja sotilaiden neuvoston teknologiseksi instituutiksi. Instituuttiin liitettiin vuonna 1930 Leningradin valtionyliopiston polyteknisen instituutin kemian tiedekunnat. Nykyisen nimensä se sai vuonna 1992.
Teknologisessa instituutissa on nykyään kuusi tiedekuntaa ja 59 ainelaitosta. Siellä opiskelee yli 5 000 opiskelijaa. Opettajakunnan joukossa on 28 akateemikkoa, 10 Venäjän valtionpalkinnon tai ministerineuvoston palkinnon saajaa, 12 ansioitunutta tieteen ja tekniikan työntekijää, 125 professoria ja tohtoria sekä 560 dosenttia ja kandidaattia. Kirjaston kokoelmat käsittävät yli miljoona nidettä. Instituutin museossa on yli 11 000 esinettä.
Vetypommi
pienoiskuva|Vetypommin koeräjäytys Mike -koelaitteistolla [[Eniwetokin atollilla 1. marraskuuta 1952.]] Vetypommi (tai fuusiopommi, lämpöydinpommi) on fuusioreaktioon perustuva ydinase. Tässä fuusiossa kahden vedyn isotoopin, deuteriumin ja tritiumin, yhdistyminen vapauttaa energiaa. Fuusiopommissakin suuri osa, joskus suurin osa, energiasta syntyy fissiossa, sillä fissiopommia tarvitaan fuusion sytyttimeksi, ja toisaalta fuusio voi käynnistää fissioreaktioita. Vetypommit voidaan luokitella fissio-fuusiopommeiksi tai fissio-fuusio-fissiopommeiksi.
Vetypommit ovat yleensä puhdasta fissiopommia voimakkaampia.
Pietarin teknologinen instituutti
Teknologisessa instituutissa voi opiskella joko ilmaiseksi tai maksusopimuksen perusteella. Muilta paikkakunnilta tuleville opiskelijoille tarjotaan asuntolapaikka. Instituutissa toimii akateeminen kuoro, teatteristudio ja muita harrastusryhmiä.
Vetypommi
Vetypommi sytytetään aina fissiopommilla, sillä vetypommi vaatii räjähtääkseen suuren paineen ja korkean lämpötilan. Maailmankaikkeudessa samanlaista fuusioreaktiota tapahtuu tähdissä, kuten Auringossa. Vetypommin räjähdyksen tuhovoima perustuu muun muassa paineaaltoon, kuumuuteen ja radioaktiiviseen säteilyyn. Vetypommin tuhovaikutus riippuu muun muassa pommin voimasta, etäisyydestä räjähdyskohdasta, räjähdyskorkeudesta ja räjäytyspaikan tyypistä.
Vetypommin toimintaperiaate
Kaikkien nykyisten vetypommien rakenne on ns. Teller-Ulam-tyyppiä, jossa saman kotelon sisällä on vierekkäin fissio- ja fuusiopommi.
Fissiopommin röntgensäteilyn synnyttämä erittäin kuuma kaasu puristaa kasaan suojaavalla aineella kuorrutetun litiumdeuteridilieriön, jonka ydin on fissiokelpoista materiaalia. Puristuminen perustuu suojakuoren materiaalin höyrystymiseen, joka työntää kuorta kasaan joka puolelta kuin rakettimoottori. Kun lieriö puristuu, sisustan fissiokelpoinen materiaali tulee kriittiseksi ja vapauttaa neutroneita, jotka pilkkovat litiumytimiä tritiumiksi. Tritium ja deuterium fuusioituvat keskenään korkeassa lämpötilassa ja pommi räjähtää.
Joissain pommeissa räjähdysvoimaa ja radioaktiivista laskeumaa on kasvatettu koko muuta rakennetta ympäröivällä uraanikuorella. Uraani on luonnonuraania 238U, joka ei halkea kuin fuusioreaktiossa syntyvillä nopeilla neutroneilla.
Uraanikuori tekee vetypommista ”likaisen” ja kasvattaa pommin tehoa noin kaksinkertaiseksi.
Vetypommin teho
pienoiskuva|Yhdysvaltalainen W80-lämpöydinase. Teho: max 150 kt. Vetypommin teho mitataan kilotonneissa tai megatonneissa. Kilotonni on tuhat tonnia eli miljoona kilogrammaa tavanomaista trotyyli-räjähdettä.
Tyypillisesti vetypommin räjähdysvoima on vähintään 10—20 kertaa atomipommia voimakkaampi.
1950-luvulla räjäytettiin monia megatonnien suuruisia latauksia, ja alkeellisemmissa ohjuksissa oli suuret megatonniluokan taistelukärjet. Näitä ohjuksia ei voitu suunnata kovin tarkasti, joten suuri lataus ”sinne päin” oli käytännöllinen.
Mapocho
thumb|300px|Mapocho Santiagon keskustan kohdalla Mapocho on Andeilta Tyyneenmereen laskeva pieni joki, joka kulkee Chilen pääkaupungin Santiagon halki heti ydinkeskustan pohjoispuolelta. Joki on pahoin saastunut. Mapocho on noin 110 km pitkä. Joen vesimäärä vaihtelee hyvin suuresti vuodenaikojen mukaan, mutta sen virtaus on voimakas ympäri vuoden. Joen nimen uskotaan olevan kirjoitusvirheellinen muoto paikallisen intiaaniväestön, mapuchejen, nimestä.
Vetypommi
Vetypommin teho
Nykyinen ohjusteknologia mahdollistaa tarkat monikärkiohjukset, jotka kuljettavat useamman pienehkön (200–600 kilotonnia) ydinkärjen tarkasti määrättyihin kohteisiin.
Teoreettista ylärajaa vetypommin voimalla ei ole, mutta suuret pommit ovat liian painavia käyttökelpoiseksi aseeksi. Pommien tuhovoimat ovat niin suuria, että niillä voidaan kerralla hävittää suurehko kaupunki. Suurin räjäytetty vetypommi, Neuvostoliiton 30. lokakuuta 1961 räjäyttämä ”Tsar-bomba” (Pommien kuningas) oli voimaltaan noin 60 megatonnia. Tsar-bomban kaltaisilla pommeilla on mahdollista tuottaa ainakin sadan megatonnin räjähdys.
Vetypommin vaikutukset
Vetypommin tappava vaikutus perustuu lähinnä kuumuuteen, paineaaltoon, tuuliin ja niin sanottuun alkusäteilyyn sekä radioaktiiviseen laskeumaan. Muita vaikutuksia ovat muun muassa sähkömagneettinen pulssi (EMP) sekä voimakas sokaiseva valo joka on voimakkainta aivan räjähdyshetken jälkeen. Lisäksi tiheästi rakennetuilla alueilla tulimyrskyn syntyminen on todennäköistä. Pommin vaikutus on voimakkain räjähdyspaikan lähellä ja heikkenee räjähdyksestä poispäin mentäessä.
Kun pommi räjähtää, siitä vapautuva röntgensäteily synnyttää kuuman, pallomaisen ilmakuplan, tulipallon, joka huomataan sokaisevana välähdyksenä. Korkealla suoritetun vetypommiräjäytyksen tulipallo näkyy jopa tuhannen kilometrin päässä. Nopeasti laajeneva ja kohoava tulipallo säteilee lämpöä ympäristöönsä ja synnyttää itseään kylmempää ilmaa kokoon puristaessaan voimakkaan paineaallon. Tulipallo muotoutuu lopulta sisäisissä virtauksissa toruksen eli munkkirinkilän muotoiseksi. Tulipallo jättää ylös noustessaan tyhjiön, johon imeytyy pölyä, roskia ja muuta irtoainesta pilariksi, joka on ydinräjähdykselle tyypillinen sienipilven kanta. Pilvi hajoaa tuuliin ja levittää räjähdyksessä syntyneitä radioaktiivisia aineita laskeumana ympäristöön. Tulipallon lämpö sytyttää tulipaloja, jotka yhdistyvät voimakkaaksi niin sanotuksi tulimyrskyksi.
Yhden megatonnin pommi räjäytettynä noin 2,5 kilometrin korkeudessa aiheuttaa paineaallon, joka tappaa kaiken kolmen kilometrin säteellä ja puolet väestöstä noin kymmenen kilometrin säteellä. Kuumuus tappaa puolet väestöstä kahdeksan kilometrin säteellä. Ionisoiva säteily tappaa puolet välittömästi noin 2 900 metrin säteellä. Välähdys sokaisee siihen katsovat pysyvästi tai tilapäisesti vielä noin 18 kilometrin päässä, ja se nähdään aurinkoa kirkkaampana vielä 80 kilometrin päässä.
Kuumuus aiheuttaa kolmannen asteen palovammoja suojaamattomana 10–13 kilometrin päässä (iho palaa karrelle), toisen asteen vammoja 13–17 kilometrin päässä (rakkuloita) ja ensimmäisen asteen palovammoja (iho punoittaa) 17–20 kilometrin päässä. Palovammojen vakavuuteen vaikuttaa muun muassa vaatetus (niiden syttyvyys, kyky imeä säteilyä) ja sumu, joka hajottaa ja heikentää pommin säteilyä. Helposti syttyvä materiaali syttyy 14 kilometrin päässä ja maalattu puu noin seitsemän kilometrin päässä. Näin vielä 14 kilometrin päässä syttyy runsaasti tulipaloja.
Paineaalto on voimaltaan yli 34 kilopascalia kahdeksan kilometrin päässä. Tämä riittää tuhoamaan tiilitalon ja aiheuttamaan vakavia vaurioita betonitalolle. Tuulen nopeus on tällä etäisyydellä 260 km/h. Noin neljän kilometrin päässä tuulen nopeus on noin 1 000 km/h, joka on vähintään kaksinkertainen nopeus tornadon suurimpaan teoreettiseen nopeuteen. Kaikki tuhoutuu 138 kilopascalin paineessa alle kolmen kilometrin päässä räjähdyksen maanpintakeskipisteestä. Lähes kaikki rakennukset tuhoutuvat 69 kilopascalin paineessa noin 4,5 kilometrin päässä räjähdyspisteestä. 11–13 kilometrin päässä paine aiheuttaa kohtalaisia vaurioita rakenteille, esimerkiksi väliseinät särkyvät. Ikkunoita särkyy vielä 20–30 kilometrin päässä. Vakavia vammoja ja kuolemaa kylvävät paineaallon ja tuulen mukana lentävät esineet, esimerkiksi lasinsirpaleet.
Jos megatonnin pommi räjäytetään maanpinnalla, radioaktiivinen laskeuma (”musta sade”) on tappava 150 kilometrin päässä. Annos on tällöin yhdeksän sieverttiä. Kuolema seuraa 2–14 päivän kuluttua.
Vaaraton laskeuma 0,9 Sv on vasta noin 400 kilometrin päässä.
Räjäytyksen vaikutukset riippuvat siitä missä räjähdys tapahtuu. Matalalla maan sisässä tapahtuva räjähdys aiheuttaa suuremman kraatterin kuin pintaräjähdys ja valtavat määrät maa-ainesta ja kiviä sinkoutuu räjähdyskuopasta pois. Esimerkiksi megatonnin pommi synnyttää 15 metrin syvyydessä 90 metriä syvän kraatterin, jonka halkaisija on 400 metriä. Kymmenen miljoonaa tonnia maata sinkoaa pois. Paineaalto on sitä heikompi mitä syvempänä räjähdys tapahtuu.
Räjähdyslämpö ja alkusäteily sitoutuvat maanalaisessa räjähdyksessä maahan, mutta räjähdys luo valtavasti radioaktiivista maata. Syvällä maan pinnan alla tapahtunut räjähdys aiheuttaa savupiippumaisen ontelon ja ehkä matalan sortumakraatterin. Vielä syvemmällä tapahtuva räjähdys pyöreän ontelon. Kallioisessa maaperässä tehty räjäytys aiheuttaa valtavan maanjäristyksen. Ilmassa tapahtuva räjähdys aiheuttaa pienemmän radioaktiivisen laskeuman kuin maanpintaräjähdys, koska maan pinnassa tapahtuva räjähdys höyrystää radioaktiivista maata ja muutenkin räjähdyspilveen imeytyy enemmän maata. Hyvin korkealla ilmakehässä tapahtuva räjähdys on hyvin kirkas ja aiheuttaa silmävaurioita laajalla alueella. Matalalla (alle 60 m) veden alla tapahtuva räjähdys aiheuttaa pintaräjähdystä pienemmän tulipallon, joka huomataan ensin veden sisässä ja joka nousee räjähdyksen yllä matalalla olevaksi pilveksi, josta sataa radioaktiivista sadetta. Hyvin syvällä tapahtuva räjähdys synnyttää pintaan korkean aallon, muttei pilveä. Vesi jäähdyttää tulipallon höyrypilveksi ennen sen pintaan nousemista.
Räjähdyksestä lähtee poispäin hyökyaalto. Paineaalto näkyy vedessä vaaleana. Räjähdyspilven juurelle syntyy muutaman sadan metrin korkuinen radioaktiivinen tyvikuohu, joka liikkuu kaksi kilometriä minuutissa 4–5 minuutin ajan. Koska tyvikuohu on hyvin radioaktiivinen, se on erittäin vaarallinen kilometrien säteellä 5–10 minuutin ajan, ja vaara heikkenee 30 minuutin kuluessa. Vedenalainen räjähdys siirtää suuren lämpömäärän ja 90 prosenttia radioaktiivisuudesta veteen. Vedenalaisessa räjähdyksessä palovammojen ja alkusäteilyn riski on pieni. Sadasosakin megatonnin pommista höyrystää noin 4 000 tonnia maata tai 20 000 tonnia vettä tehden ne radioaktiivisiksi. Todellisuudessa megatonni höyrystää miljoona tonnia maata. Lisäksi tulipallo imee itseensä lisää maata tai vettä tehden ne radioaktiivisiksi.
Vetypommin historia
pienoiskuva|Teller-Ulam-tyypin vetypommi. Vetypommin ajatuksen esitti jo Enrico Fermi 1941, mutta sen pohjalla oleva idea - fuusioituvaa materiaalia atomipommin rinnalla - osoittautui kelvottomaksi ajatukseksi. Yhdysvaltain presidentti Harry S. Truman antoi käskyn kehittää vetypommi 31. tammikuuta 1950, kun Neuvostoliitto oli saanut atomipomminsa pääasiassa vakoilemalla länsimaita. USA:ssa vetypommia kehittivät muun muassa Edward Teller ja Stanislaw Ulam.
Kylmän sodan alettua vetypommin isä Edward Teller perusti Lawrence Livermore National Laboratoryn toiseksi ydinaseita kehittäväksi laboratorioksi Kaliforniaan, joka kehitti vetypommin. Kolmas on Sandia National Laboratory Uudessa Meksikossa, se on erikoistunut sytyttimiin ja pommien turvalaitteisiin. Ensimmäinen oli Los Alamosin tutkimuskeskus.
Samana vuonna 1951 räjäytettiin ensimmäinen niin sanottu kiihdytetty fissiopommi (boosted fission), jossa on fissiokelpoisen materiaalin keskellä tritiumia. Tällä tavoin pommin räjähdysteho kasvoi vain kaksinkertaiseksi. Pieni fuusioreaktio synnyttää pommin ytimessä nopeita neutroneita, jotka halkovat luonnonuraaniytimiä. Itse fuusio tehostaa pommin räjähdysvoimaa vain hiukan. pienoiskuva|Miken ”Sausage”-laite 1952 ([[:commons:Operation Ivy|Operation Ivy).]] pienoiskuva|Castle Bravon ydinräjähdys 1.3.1954 ([[:commons:Operation Castle|Operation Castle).]] Ensimmäinen todella onnistunut vetypommin koeräjäytys Mike koelaitteistolla Eniwetokin atollilla suoritettiin 1. marraskuuta 1952. Räjäytyksen voimakkuus oli 10,4 megatonnia josta vain 2,4 megatonnia tuli fuusiosta. Mike oli niin raskas, ettei se soveltunut sota-aseeksi, sillä pommi painoi noin 82 tonnia ja sen sisustassa oleva fuusioituva aine oli nestemäistä, jäähdytettyä deuteriumia suuressa termospullossa. Laitetta sanottiin myös ”makkaraksi” (”Sausage”) sillä se oli lieriö jonka päät olivat puolipallon muotoiset. Termospullon keskellä oli plutoniumsytytin ja ympärillä uraanikuori. Päissä olivat sytyttiminä toimivat fissiopommit. Alkeellisuudestaan huolimatta pommi oli ensimmäinen aito kaksivaihevetypommi. Koska pommia ei voitu kuljettaa, se räjäytettiin Elugelab-nimisellä saarella. Pommin räjähdyksessä syntyi valtava sienipilvi, joka kohosi lopulta stratosfääriin 35 km:n korkeuteen ja levisi puolessa tunnissa 100 km:n läpimittaiseksi. Syntyneen räjähdyskraatterin läpimitta oli 1,9 kilometriä ja syvyys 50 metriä.
Tämän jälkeen suoritettiin useita suuria kokeita joilla vetypommia kehitettiin edelleen, räjäytettiin muun muassa rikastamattomalla litiumdeuteridilla toimiva pommi. Pyrkimys oli keventää pommeja, jotta niitä voitaisiin helpommin kuljettaa lentokoneilla ja ohjuksilla. Maassa ja ilmakehässä suoritettujen vetypommikokeiden radioaktiivinen laskeuma nousi keskustelujen aiheeksi jo 1950-luvulla ja johti lopulta maassa ja ilmakehässä tapahtuvien kokeiden kieltoon supervaltojen välillä vuonna 1962. Ranska ja Kiina kuitenkin jatkoivat omia kokeitaan siitä huolimatta.
Neuvostoliitto kokeili vetypommia 12. elokuuta 1953. On kiistanalaista, kuinka paljon saavutus nojasi maan omaan tutkimukseen ja kuinka paljon vakoiluun. Neuvostoliiton ensimmäinen vetypommi oli toisenlainen kuin Mike, se pohjautui ns. ”sloika” - kerroskakkurakenteeseen, jossa on fissiokelpoisen materiaalin ympärillä fuusioituva aine (litiumdeuteridi) ja uraanikerros, joka oli pääasiassa U-238:ta. Fuusioreaktiossa syntyvät nopeat neutronit kuitenkin kykenevät halkomaan muuten ”halkeamatonta” U-238:aa. Tämän pommin (”Joe-4”) primäärivaihe tuotti noin 40 kilotonnin räjähdyksen ja koko pommi 200–400 kilotonnia. Neuvostoliiton ensimmäinen vetypommi oli käytännöllisempi kuin USA:n, sillä siinä ei käytetty suurta kylmyyttä vaativaa fuusioainetta. Suurin osa tämän pommin räjähdysenergiasta tuli kuitenkin fissiosta, ei fuusiosta, sillä se oli fissio-fuusio-fissio-tyyppinen ase. Sloika-rakenteella ei voitu kasvattaa pommin räjähdystehoa niin suureksi, kuin USA pystyi. Sloika-rakenne tuottanee käytännössä korkeintaan 1 Mt.
Neuvostoliitto räjäytti ensimmäisen Teller-Ulam-tyyppisen vetypommin vasta 22. marraskuuta 1955. Neuvostoliitossa vetypommia kehitti muun muassa Andrei Saharov, josta tuli myöhemmin neuvostojärjestelmää kritisoiva kuuluisa toisinajattelija. Teller-Ulam-rakenne oli neuvostoprojektissa ns. kolmas idea. Ensimmäinen oli sloika ja toinen V. Ginzburgin ajatus litiumdeuteridin käytöstä.
1950-luvulla vetypommikokeita jatkettiin, mutta radioaktiivisen laskeuman takia Yhdysvallat, Neuvostoliitto ja Iso-Britannia lupasivat pysäyttää ydinkokeet 1958 maalla, merellä ja ilmakehässä. Vielä 1960-luvun alussa molemmat supervallat kokeilivat räjäytyksiä. 23. lokakuuta räjähti Novaja Zemljalla maan pinnalla 25 megatonnin vetypommi ja 30. lokakuuta arviolta 57 megatonnin jättiräjähde, Tsar-bomba ilmakehässä. Tästä huolimatta Ranska jatkoi kokeitaan hyvin pitkälle tämän jälkeen.
Vetypommin ovat kehittäneet myös Iso-Britannia, Ranska, Kiina ja mahdollisesti myös Intia. Kiina räjäytti ensimmäisen vetypomminsa 9. toukokuuta 1966.
FK Dinamo Minsk
FK Dinamo Minsk eli Minskin Dynamo on jalkapalloseura Minskistä. Se pelaa Valko-Venäjän pääsarjassa. Seuran kotikenttänä on Dinamo-Juni Stadion (kapasiteetti 4,500).
Neuvostoliiton mestaruuden seura voitti vuonna 1982, jolloin joukkuetta valmensi Eduard Malofejev. Valko-Venäjän mestaruuden seura on voittanut 1992, 1993, 1994, 1995 keväällä, 1995 syksyllä, 1997 ja 2004. Valko-Venäjän Cupin Dinamo voitti vuosina 1992, 1994 ja 2003.
Tienkour
Tienkour on maalaiskunta ja sen keskuskylä Timbuktun alueen Dirén piirissä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen varrella 10 kilometriä Diréstä itään. Kunnassa on 6 100 asukasta (vuonna 2009).
Tienkourin kunnan pinta-ala on 187 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Dirén piirin Bourem Sidi Amarin ja Tinguereguifin, idässä Kirchamban ja Haïbongon, etelässä Sareyamoun ja Bingan sekä lännessä Tindirman ja Dirén kuntiin. Seutu kuuluu Saharan ja Sahelin siirtymäalueeseen. Nigerjoen tulvat muodostavat tasangolle järviä.
M. A. Slotte
Mathias Alexander Slotte (11. syyskuuta 1878 Kaarlela – 27. huhtikuuta 1964 Kokkola) oli suomalainen kauppaneuvos ja Kokkolassa toimineen Oy Vuota- ja Nahkakomppanian johtaja.
Tienkour
Kuntaan kuuluu 11 kylää ja paimentolaisryhmää. Asukkaat ovat tuaregeja, songhaita, bozoja ja fulbeja. Vallitseva uskonto on islam.
M. A. Slotte
Slotten vanhemmat olivat maanviljelijä, nahkuri Matts Slotte, sukunimi aik. Hassinen ja Margaretha Sofia Simonsbacka. Slotten isällä oli Alavetelissä sijainneen maatilansa yhteydessä pieni nahkurinverstas. Slotte kävi kansakoulun ja alkoi sitten toimia isänsä verstaan tuotteiden myyjänä ja nahkojen ja vuotien ostajana. Verstaassa harjoitettiin nahkojen parkitsemista sekä käsineiden ja karstojen valmistusta. Slotte teki raakanahkojen ja vuotien hankintamatkoja Pohjois-Suomeen ja Kainuuseen. Slotten verstas myi jalostettuja nahkoja Suomeen ja ulkomaille.
Slotte perusti vuonna 1904 oman nahka-alan liikkeen yhdessä lankonsa, kauppias Karl Johan Gustafssonin (1875–1939) kanssa. Liike valmisti pieksuja ja nahkatuotteita ja osti raakanahkoja. Vuonna 1910 hän oli mukana perustamassa Kokkolaan Oy Vuota- ja Nahkakomppania-nimistä yhtiötä työskennellen yhtiössä sitten johtajana. Oy Vuota- ja Nahkakomppanian toiminta laajeni koko Suomen alueelle ja 1930-luvun lopulla se hallitsi 70 prosenttia Suomen nahkamarkkinoista ja oli myös Pohjoismaiden suurin yritys alallaan. Slotte oli mukana perustamassa Krominahkatehdas Oy:tä 1916, Tampereen Kenkäteollisuus Oy:tä 1920, Joensuun Vuota- ja Nahkakomppania Oy:tä 1920 ja Oy Suomen Turkistehdasta 1928. Vuonna 1937 Slotte osti Kokkolan Krominahkatehtaan. Slotte sai kauppaneuvoksen arvon 1949.
Tienkour
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, kaupankäynti ja käsityöammatit. Tärkeimmät viljelykasvit ovat vehnä ja riisi. Palveluihin kuuluu kolme alakoulua ja terveysasema.
M. A. Slotte
Vuosina 1911–1912 Slotte teki turkisten ostomatkan Arkangeliin Venäjälle yhdessä myöhemmin Englannin Pietarin konsulina toimineen herra Blountin kanssa. Slotte oli matkan aikana Blountin tulkkina ja teki myös itse tuottoisia kauppoja, joiden ansiosta hän saattoi lunastaa Alavetelissä sijainneen kotitilansa kokonaan itselleen.
Slotte oli Alavetelin kunnanvaltuuston jäsenenä. Hän oli perustamassa Kokkolan kauppaseuraa vuonna 1942 ja hän avusti taloudellisesti Keski-Pohjanmaan kansanopistoa ja Åbo Akademita.
Slotte oli naimisissa 1901–1947 Edla Emilia Bredskärin kanssa. Heidän pojistaan Albin Slotte (1902–1969) ja Thure Slotte (1903–1962) johtivat Slotten jälkeen M. A. Slotte & Co:a. Runar Slotte (1910–2004) johti Kokkolan Krominahkatehdas Oy:tä ja Gunnar Slotte toimi maanviljelijänä Slotten kotitilalla Alavetelissä.
Natalija Užvi
Natalija Užvi (8. syyskuuta 1898 Ljuboml, Volynian kuvernementti – 29. heinäkuuta 1986 Kiova, Ukrainan SNT) oli ukrainalainen näyttelijä sekä teatterissa että elokuvassa.
Užvi opiskeli ja näytteli Ukrainan neuvostotasavallan Ševtšenkon ensimmäisessä teatterissa (1922–1925) ja sen jälkeen Odessan Derzhdramassa (1925–1926), Berezil-teatterissa (1926–1934) ja Kiovan ukrainalaisessa draamateatterissa (vuodesta 1936). Berezilissä hänellä oli hyvin laaja kirjo erilaisia rooleja. Hän näytteli myös elokuvissa. Hänestä ovat kirjoittaneet elämäkertoja R. Bernatska (1958) ja Josyp Kyselov (1978).
Kustaa Hissa
Kaarle Kustaa Hissa (4. syyskuuta 1833 Lapua – 30. toukokuuta 1876 Lapua) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Hissa jäi täysorvoksi sisarustensa kanssa yhdeksänvuotiaana ja joutui enonsa kasvattamaksi. Täysi-ikäisenä hän tuli kotitilansa omistajaksi, johon liitettiin vielä hänen ensimmäisen vaimonsa perintötila. Hissa oli suurtilallinen ja muun muassa suoviljelyksen kautta maatalouden uudistaja, samoin kuin karjanjalostuksen edelläkävijä Lapualla. Hän toimi sekä lautamiehenä että kuudennusmiehenä ja kuntakokousten varaesimiehenä aina kuolemaansa saakka, vuodesta 1868 alkaen. Hissa oli talonpoikaissäädyssä Alavuden tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1872, joilla hän oli talousvaliokunnan varajäsen. Hän kuoli vanhempiensa tavoin nuorena, vesitautiin vain 43-vuotiaana.
Ehnberg
Ehnberg on ruotsinkielinen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Mihail Sturdza
thumb|right|Mihail Sturdza Mihail Sturdza (1795 Iași – 1884) toimi Moldavian ruhtinaana vuosina 1834–1849. Hän oli saanut koulutuksensa Iaşin korkeakoulussa, ja hän toi oppineita muista maista toimimaan opettajina Moldaviassa. Hänen aikanaan rakennettiin myös uusia teitä ja kehitettiin teollisuutta. Vuonna 1844 hän antoi asetuksen, joka vapautti maan romaniväestön orjuudesta, aiemmin he olivat olleet käytännössä kirkon tai maanomistajien orjia ja heitä ostettiin ja myytiin markkinoilla. Vuonna 1848 hän torjui suunnitellun vallankumouksen ilman verenvuodatusta pidättämällä kaikki salaliittolaiset ja karkottamalla heidät maasta.
Venäjä lasten Eurovision laulukilpailussa
thumb|Venäjän edustaja Polina Bogusevich esiintymässä vuoden 2017 kilpailun harjoituksissa. Venäjä on osallistunut lasten euroviisuihin vuodesta 2005 lähtien. Se on menestynyt hyvin kilpailuissa, ja on ollut melkein jokaisella osallistumisellaan kymmenen parhaan joukossa. Venäjä on voittanut kilpailun kahdesti: vuonna 2005 The Tolmachevy Twins kappaleella Vesenniy Jazz ja vuonna 2017 Polina Bogusevich kappaleella "Wings".
Yhdysvaltain avoin tennisturnaus 2005
Vuoden 2005 Yhdysvaltain avoin tennisturnaus eli US Open alkoi 28. elokuuta ja päättyi 10. syyskuuta 2005. Kilpailu oli järjestyksessään 125:s.
Miesten kaksinpeli
Roger Federer - Andre Agassi, 6-3, 2-6, 7-6(1), 6-1
Naisten kaksinpeli
Kim Clijsters - Mary Pierce, 6-3 6-1
Miesten nelinpeli
Bob Bryan / Mike Bryan -  Jonas Björkman /  Maks Mirny, 6-1, 6-4
Sekanelinpeli
Daniela Hantuchová / Mahesh Bhupathi -  Katarina Srebotnik /  Nenad Zimonjić, 6-4, 6-2
Poikien kaksinpeli
Ryan Sweeting - Jérémy Chardy, 6–4, 6–4
Tyttöjen kaksinpeli
Viktoryja Azarenka - Alexa Glatch, 6–3, 6–4
Poikien nelinpeli
Alex Clayton / Donald Young -  Carsten Ball /  Thiemo de Bakker, 7–6(3), 4–6, 7–5
Tyttöjen nelinpeli
Nikola Franková / Alisa Klejbanova -  Alexa Glatch /  Vania King, 7–5, 7–6(3)
Jorvin sairaala
thumb|Jorvin sairaalaa syksyllä [[Kehä III:n korvilta kuvattuna]] Jorvin sairaala on yliopistosairaala Espoon Karvasmäellä, Turuntien varrella. Jorvin sairaala kuuluu Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiiriin (HUS) ja sen HYKS-sairaanhoitoalueeseen.
Funky Mississippi
Funky Mississippi on yhdysvaltalaisen blues- ja soul-laulaja Rufus Thomasin kappale ja single vuodelta 1968. Sen on tuottanut Steve Cropper. Levy-yhtiö on Stax Records ja kappaleiden julkaisija Publ. East, BMI.
Jorvin sairaala
Jorvin sairaalan yhteispäivystyksen uudet tilat otettiin käyttöön syyskuussa 2009. Samoihin aikoihin otettiin käyttöön lastentautien päivystyspoliklinikan uudet tilat, jotka sijaitsevat nyt erillään aikuisten päivystyksestä.
Jorvin sairaalan lasten- ja terveyskeskuspäivystykset tarjoavat kiireellisissä tapauksissa iltaisin, öisin ja viikonloppuina sairaanhoitopalveluja erityisesti espoolaisille ja kauniaislaisille, öisin ja viikonloppuisin myös kirkkonummelaisille asiakkaille.
Historia
Sairaala sijaitsee Jorvin kartanon mailla Karvasmäessä. Sairaalan syrjäinen sijainti juontaa juurensa kuntaliitospelosta. Espoon kunta osti alueen 1962 kauppaneuvoksetar Elsa von Wrightiltä ja hänen perillisiltään.
Sairaalan rakennustyöt alkoivat vasta vuonna 1972.
Jorvin sairaala valmistui ja vihittiin käyttöön vuonna 1976. Tuolloin sitä ylläpiti Jorvin sairaalan kuntainliitto, johon kuuluivat Espoo, Kauniainen, Kerava, Kirkkonummi, Vantaa ja Vihti. Vuoden 1991 sairaanhoitopiiriuudistuksessa kuntainliitto lakkautettiin ja sairaalasta tuli osa Uudenmaan sairaanhoitopiiriä (USHP). Jorvin sairaanhoitoalue, johon kuuluivat Espoo, Kauniainen ja Kirkkonummi, oli yksi piirin kuudesta sairaanhoitoalueesta. Vuonna 2001, vuosi sen jälkeen kun Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiiri HUS perustettiin, Jorvin sairaala liittyi yhdessä Peijaksen sairaalan kanssa osaksi Helsingin seudun yliopistollista keskussairaalaa (HYKS) sen Helsingissä sijaitsevien sairaaloiden kanssa.
Liikenneyhteydet
HSL:n linja-autojen 118N Kamppiin, 227 Leppävaaraan, 531 Matinkylään, 542 Soukkaan ja 549 Tapiolaan päätepysäkki sijaitsee Jorvin pysäköintipaikalla. Turuntietä kulkevat linja-autot 200 ja 530 pysähtyvät myös Jorvin sairaalan kohdalla. Sairaalalla on myös oma laskeutumispaikka helikoptereille.
Aiheesta muualla
60.22206°N, 24.689°W
Heinäveden kirkonkylä
pienoiskuva|Kermantie keskustassa. pienoiskuva|[[Heinäveden kirkko]] pienoiskuva|Heinäveden kirkonkylän kartta
Kirkonkylän keskustan luoteispuolella kohoaa kirkonmäki, jolla sijaitsee suuri uusgoottilainen Heinäveden kirkko. Sen on suunnitellut arkkitehti Josef Stenbäck, ja se rakennettiin heinäveteläisestä hirrestä vuosina 1890–1891. Kirkonmäeltä siintää Kermajärvi, jonka pinta on 90 metriä mäen lakea alempana. Kirkontorni on 45 metriä korkea. Kirkonmäellä sijaitsee myös vanha hautausmaa, pitäjäntuvan käsityökeskus ja Heinäveden kotiseutumuseo. Kirkonkylältä laskee jyrkkä mäki Kermajärven rantaan. Heinäveden satamassa pysähtyy kesäisin Heinäveden reittiä liikennöivän Saimaan Laivamatkat Oy:n alus M/S Puijo. Sataman vieressä on kunnan uimaranta. Kermasaven tehtaanmyymälä Raaminmäellä ja Heinäveden rautatieasema sijaitsevat noin neljä kilometriä etelään kirkonkylästä.
Kermajärven länsipuolella oleva alue Heinäveden kuntaa, jossa myös kirkonkylä sijaitsee, on osa Soisalon saarta, jonka pinta-ala on 1 683 neliökilometriä. Soisalo on Suomen ja koko Euroopan suurin sisävesialueen saari.
Hietalahden jalkapallostadion
Hietalahden jalkapallostadion (, sponsorinimeltään Lemonsoft Stadion) on Vaasassa Hietalahdessa sijaitseva jalkapallostadion, joka avattiin vuonna 1936. Stadionin uusi osa avattiin 2016. Stadion toimii Veikkausliigassa pelaavan VPS:n kotikenttänä. Stadionin kapasiteetti on 6 009.
Uusi stadion
Heinäkuussa 2015 Hietalahdessa alkoi laajennustyö, jonka osana rakennettiin U-muotoinen uudisosa ja stadion sai 4 600 katettua istumapaikkaa lisää. Vanha katettu pääkatsomo, joka on Museoviraston suojelema, ja pelikenttä jäivät paikoilleen. Rakennuskustannuksiksi arvioitiin 16,5 miljoonaa euroa. Syyskuussa 2015 stadionin nimioikeudet myytiin Elisalle kuudeksi vuodeksi noin 900 000 eurolla. Uusi stadion avattiin heinäkuussa 2016. Stadion sijaitsee näkyvällä paikalla, ja se on herättänyt huomiota julkisivujen voimakkaalla säleikköaiheella. Stadionin suunnittelusta on vastannut arkkitehti Sakke Talonen SIGGE Arkkitehdeilta. Syyskuussa 2022 stadionin sponsorinimi muuttui, kun vaasalainen ohjelmistoalan yritys Lemonsoft teki sopimuksen stadionin nimioikeuksista viideksi vuodeksi.
Ennätykset
Hietalahden yleisöennätys, 6 040 katsojaa, on maaottelusta Suomi–Neuvostoliitto, joka pelattiin 19. heinäkuuta 1972. Kotimaisten sarjojen ennätys, 5 987 katsojaa tuli ottelussa VPS–SJK 10.8.2016. Edellinen ennätys, 5 902 katsojaa syntyi aiemmin vuonna 2016 Veikkausliigan ottelusta VPS – FC Lahti.
Anne Siltala
Anne Siltala (s. 14. heinäkuuta 1969) on aktiiviuransa päättänyt keskimatkan juoksija. Hän edusti urallaan sekä Nivalan Urheilijoita että Oulun Pyrintöä ja hänen valmentajanaan toimi Hannu Siltala. Kalevan kisoista Siltala saavutti pronssia 1 500 metrin juoksussa vuonna 1993. Tämän lisäksi hän oli ulkoradoilla mukana viestijuoksun SM-kilpailuissa voittamassa 4 x 800 metrin viestijuoksussa kultaa vuonna 1996 sekä hopeaa vuosina 1993, 1998 ja 1999. Sisäratojen SM-kilpailuista Siltala saavutti 1 500 metrin juoksussa hopeaa vuonna 1992 sekä pronssia vuosina 1993 ja 1997. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1999 jälkeen.
Friedrich Richardt
Johann Friedrich (Fredrik) Richardt (17. helmikuuta 1825 Tambov, Venäjän keisarikunta – 9. huhtikuuta 1894 Viipuri) oli suomalainen Viipurissa vaikuttanut tukkukauppias ja kauppaneuvos (1888).
Keski-Venäjällä syntyneen Richardtin suku oli muuttanut 1700-luvulla Saksasta ensin Haminaan. Hän muutti jo lapsena Haminaan ja harjoitteli sitten kauppa-alalle Viipurissa. 1840-luvun lopulla Richardt oli konsuli Carl Rothen kauppahuoneen palveluksessa ja tehtyään ulkomaanmatkan hän avasi oman siirtomaatavaroiden tukkukaupan Viipurissa 1861. Hän toimi aluksi myös laivanvälittäjänä mutta luopui pian tästä tehtävästä. Richardt kilpaili samassa kaupungissa toimineen Rothen kauppahuoneen kanssa ja onnistui laajentamaan liiketoimiaan Itä-Suomen alueelle. Hän harjoitti myös teollista toimintaa ja omisti noin vuoteen 1880 saakka Papulan olutpanimon, joka sitten kuitenkin yhdistettiin Carl Rothen pojan Wilhelm Rothen ja hänen yhtiökumppaneidensa omistamaan panimoon. Richardt oli myös yksi Pohjoismaiden Osakepankin perustajaosakkaista.
Richardtin kuoltua hänen liikkeensä muutettiin 1904 osakeyhtiöksi nimellä Ab Fr. Richardt. Tämän yhtiön omisti Richardtin toinen puoliso Hedwig Stiefel lapsineen.
Doorwerth
Doorwerth on kylä Alankomaissa. sijaitsee 8 kilometriä Arnhemista länteen Renkumin kunnassa ja Gelderlandin provinssissa. Kylän asukasluku on noin 4 350 (2007).
Historia
Seelbeekin laakson seuduilla on ollut asutusta muinaisista ajoista asti. Doorwerthista löytyy kirjallisia mainintoja jo varhaiselta keskiajalta, jolloin alueelle rakennettiin pieni linnoitus ja myöhemmin Doorwerthin linna.
Doorwerth oli itsenäinen kunta vuosina 1818–1923.
Jaro Karkinen
Jaro Karkinen (s. 1993 ) on suomalainen kirjailija. Häneltä on julkaistu historiallista fantasiaa sekä scifiä. Hänen esikoisteoksensa Krysanteemisyksy julkaistiin vuonna 2016 lahtelaisen Marketiimin kustantamana. Karkisen seuraavat teokset ovat ilmestyneet kotkalaisen Varjon kustantamana. Häneltä on julkaistu myös tietokirjallisuutta Helsingin dominikaanien kulttuurikeskus Studium Catholicumin kustantamana.
Karkinen on opiskellut historiaa Jyväskylän yliopistossa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Normaalilyseosta vuonna 2012 ikäluokkansa parhaana poikana. Karkinen on toiminut vuonna 2018 Kirkon Ulkomaanavun nuorisoverkoston Changemakerin puheenjohtajana. Sotilasarvoltaan hän on reservin luutnantti ja valmistunut ilmavoimien reserviupseerikurssiltaan priimuksena.
Karkinen on ministeri Seija Karkisen pojanpoika. Hän on naimisissa Ronja Karkisen kanssa ja heillä on kaksi lasta. Karkinen on kotoisin Kirkkonummelta ja asuu Evitskogissa.
Jizzax
Jizzax (kyrillisillä aakkosilla Жиззах, ) on 139 200 asukkaan (2006) kaupunki Keski-Uzbekistanissa ja saman nimisen alueen pääkaupunki.
Kaupunki sijaitsee Samarkandin luoteispuolella. Jizzax oli tärkeä piste silkkitiellä Samarkandin jälkeen ennen Jilanutin solaa Turkistanin vuorilla. Nimi tarkoittaa "pientä linnoitusta" kuolleella sogdin kielellä. 1800-luvulle mennessä kaupungista kehittyi Buharan emiraatin merkittävä linnoitus. Venäläinen kenraali Mihail Tšernajev epäonnistui ensimmäisessä yrityksessään valloittaa se, mutta onnistui toisella kerralla menettäen hyökkäyksessään kuusi miestä vastaan puolustajien 6 000 tappiot. Vuonna 1916 kaupunki oli venäläisvastaisen kansannousun keskipisteenä, mutta se taltutettiin nopeasti. Kaupungin kuuluisin asukas, tuleva kommunistisen puolueen pääsihteeri Šarof Rašidov syntyi kaupungissa 1917 ja siellä on hänelle omistettu museo.
Nykyisin kaupungissa on kaksi yliopistoa, joissa on noin 7 000 opiskelijaa. Kaupungin jalkapallojoukkueen Sogdiana Jizzax pelaa Uzbekistanin liigassa.