cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Concord (täsmennyssivu)
Concord voi tarkoittaa useita kaupunkeja Yhdysvalloissa:
Tarton yliopisto
thumb|250px|[[Tarton yliopiston päärakennus|Yliopiston päärakennus.]] pienoiskuva|Tarton yliopisto vuonna 2021 Tarton yliopisto (viroksi Tartu Ülikool, latinaksi Universitas Tartuensis) on Virossa Tarton kaupungissa sijaitseva tiedekorkeakoulu. Yliopisto on Viron vanhin ja sen perusti Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolf vuonna 1632.
Yliopistossa on 3 500 työntekijää, joista 1 700 on akateemisissa viroissa ja näistä 180 on professoreita. Opiskelijoita on 13 400, joista noin 800 kansainvälisiä opiskelijoita. Tohtorikoulutettavia yliopistossa on noin 1 250 ja vuosittain valmistuu 80−90 väitöskirjaa.
Rakennukset
Tarton yliopiston päärakennus on tyypillinen klassismin edustaja doorilaisine pylväineen. Sen on suunnitellut Sleesiassa syntynyt arkkitehti Johann Wilhelm Krause, joka oli ennen Tarttoon tuloaan suunnitellut monia moisioita Latvian alueella. Lopulliset piirustukset valmistuivat Krausen vierailtua monesti Pietarissa, missä niitä korjaili todennäköisesti keisarillinen hoviarkkitehti Giacomo Quarenghi. Rakennuksen sisätilat suunniteltiin 1700- ja 1800-luvun kartanorakennusten mukaisesti. Krause vaihtoi tyylinsä rakennuksia vielä rakennettaessa palladionisesta klassismista Berliinin niin sanottujen vallankumousarkkitehtien tyylin mukaiseksi. Yliopiston päärakennus valmistui vuosina 1803–1805 ja sen siipirakennukset vuosina 1827–1828. Krause suunnitteli lisäksi vuosina 1803–1805 valmistuneen rotundan muotoisen anatomisen teatterin, tähtitornin 1807–1810 ja Toomemäen sillat 1803–1812. Krausen tavoitteena oli rakentaa Toomemäki niin kutsutuksi tieteen temppeliksi, mutta tavoite jäi varojen puutteessa toteuttamatta.
Nykyisin Tarton yliopisto käyttää 150:tä eri rakennusta, joista 30 sijaitsee Tarton ulkopuolella. Neljätoista yliopiston rakennusta on julistettu kansalliseksi arkkitehtuurin monumentiksi.
Ruotsin vallan aika
Liivinmaan kenraalikuvernööri Johan Skytte perusti Ruotsin vallan aikana vuonna 1630 Tarttoon Ruotsin mallin mukaisen kymnaasin. Tuolloin laitoksessa toimi kahdeksan professoria ja siellä opetettiin klassisia kieliä sekä seitsemää vapaata taidetta. Liivinmaan kenraalikuvernöörin mukaan laitoksessa opiskelun piti olla mahdollista sekä aatelin, porvareiden että talonpoikien lapsille, mutta käytännössä talonpoikien lapsien oli hyvin vaikeaa päästä sinne opiskelemaan. Kymnaasin esiasteena toimi triviaalikoulu. Vuonna 1632 kymnaasia laajennettiin yliopistoksi, mikä lienee ollut suunnitteilla jo kymnaasin perustamisesta lähtien. 220px|thumb|vasen|Academia Gustavo-Carolina Pärnussa, piirros vuodelta 1699. Kustaa II Aadolf allekirjoitti Tarton yliopiston perustamiskirjan sotaleirissään Nürnbergin lähellä kesällä 1632. Hankkeen isänä voidaan kuitenkin pitää kenraalikuvernööri Johan Skytteä, joka oli pyytänyt kymnaasin laajentamista yliopistoksi kuninkaalta. Skytte oli aiemmin toiminut Uppsalan yliopiston kanslerina. Uuden yliopiston viralliseksi nimeksi tuli Academia Dorpatensis eli Tarton akatemia. Tuon nimityksen rinnalla alettiin käyttää nimitystä Academia Gustaviana Kustaa II Aadolfin mukaan.
Tarton yliopistolle annettiin Uppsalan yliopiston mukaiset privilegiot, joilla se sai laajan autonomian ja verovapauden. Yliopistoon perustettiin teologinen, filosofinen, lainopillinen ja lääketieteellinen tiedekunta. Kaikki opiskelijat opiskelivat ensin kuusi vuotta filosofisessa tiedekunnassa. Tämän jälkeen erikoistuttiin johonkin muuhun tiedekuntaan, jossa opiskeltiin kolme vuotta. Yliopisto nosti Tarton jälleen Baltian kulttuurielämän keskukseksi. Vuosina 1632–1656 yliopistossa toimi 30 professoria, joista suurin osa oli saksalaisia. Samoina vuosina ylioppilaita oli 1 016. Professorien joukossa oli myös yhdeksän ruotsalaista ja yksi suomalainen, Michael Savonius.
Yliopiston toiminta loppui jo vuonna 1656, kun venäläiset miehittivät Tarton. Vuosina 1656–1665 yliopisto toimi Tallinnan kymnaasin tiloissa. Tuona aikana ylioppilaita oli 1 065. Yliopisto palasi toimintaan Tartossa vuonna 1690, mutta se jouduttiin siirtämään Pärnuun suuren Pohjan sodan tieltä. Pärnussa se toimi vuoteen 1710, kunnes se suljettiin sodan ja ruton takia. Vuosina 1690–1710 yliopistossa toimi 26 professoria, joista 22 oli ruotsalaisia ja neljä saksalaisia. Ruotsalaistumisen takia yliopiston senaatissa käytettiin vain ruotsia. Opetuskielenä toimi latina.
Venäjän vallan aika
220px|thumb|vasen|Louis Höflingerin piirros Tarton yliopistosta vuodelta 1860. Aluksi yliopistossa oli seitsemän professoria ja 19 ylioppilasta. Professoreita ei miellyttänyt riippuvuussuhde ritarikunnista, ja vararehtori Georg Friedrich Parrot onnistuikin saamaan Aleksanterin muuttamaan mieltään ja allekirjoittamaan uuden perustamiskirjan, jolla yliopisto siirrettiin kansainvalistusministeriön alaisuuteen. Vuoden 1802 yliopisto perustettiin uudelleen keisarillisena valtakunnanyliopistona Kaiserliche Universität zu Dorpat. Pian perustamisen jälkeen valmistuivat Johan Wilhelm von Krausen suunnittelemat yliopistorakennukset. Uudelleen perustetussa yliopistossa oli jälleen neljä tiedekuntaa, teologinen, filosofinen, oikeustieteellinen ja lääketieteellinen. Oppilaita oli ensimmäisellä viisivuotiskaudella 118 ja vuonna 1809 jo 193. Enemmistö oppilaista oli liivinmaalaisia ja vähemmistö tuli Kuurin- ja Vironmaalta. 1810-luvulla opiskelijoista vain kymmenen oli virolaisia. Maaorjat saivat kirjautua yliopistoon vain kartanoherran suostumuksella. Alkuvaiheen tunnettuja oppilaita olivat muun muassa Benjamin Jäsche, Karl Friedrich Burdach ja Ferninand Giesen.
220px|thumb|oikea|Tartosta vuonna 1875 valmistunut [[Wilhelm Ostwald sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1909.]] Tarton yliopiston toiminta vaikeutui Nikolai I:n valtakaudella. Tarttoa pyrittiin sitomaan lähemmin venäläisiin kouluihin ja opetuskieleksi aiottiin ottaa asteittain venäjän kieli. Venäläistämistä ajoi voimakkaasti kansanvalistusministeri Sergei Uvarov. Hänen vaikutuksestaan Nikolai antoi muun muassa määräyksen, jonka mukaan kaikkien professorien tuli osata venäjää.
Uvarov joutui kuitenkin perääntymään suunnitelmistaan ritarikuntien voimakkaan vastustuksen takia. 1840-luvulla yhteenotot hallitusvallan ja yliopiston välillä johtivat useiden professorien erottamiseen ja eroamiseen. Vuoden 1848 eurooppalaisen vallankumousliikehdinnän takia yliopiston rehtori määrättiin valvomaan professorien luentoja. Vuodesta 1850 kansainvalistusministeri nimitti suoraan yliopiston rehtorin, eikä tämän tarvinnut olla professori. Aleksanteri II:n vapaamielisempi hallinto helpotti alkuun Tarton yliopiston toimintaa. Vuonna 1865 laadittiin uusi perustuskirja, jonka mukaan yliopisto saisi valita rehtorin itsenäisesti. Tilanne muuttui vuonna 1866 kun kansanvalitusministeriksi tuli Dmitri Tolstoi. Venäläistämispolitiikka ja valvonta voimistuivat ja Aleksanteri III:n valtaantulo merkitsi näiden toimien kiihtymistä entisestään. Vuonna 1884 Venäjän yliopistojen autonomia lakkautettiin, mutta Tarton yliopisto menetti itsehallintonsa vasta vuonna 1889. Vuonna 1892 Tarton yliopiston pöytäkirjakieleksi tuli yksinomaan venäjä. Vuonna 1893 yliopiston nimi muutettiin Tarton uuden nimen mukaan Jurjevin yliopistoksi. Vuodesta 1894 oppilaiden tuli siirtyä venäläisten univormujen käyttöön. Professorikunta venäläistyi: vuonna 1889 saksalaisia oli 86,9 % professoreista, mutta vuonna 1900 enää 19,4 %, kun taas venäläisiä oli 75,5 %. Yliopiston tieteellinen taso heikkeni Saksan tiedemaailman yhteyksien katketessa. 1890-luvun alusta lähtien professorien enemmistö tuli Moskovan ja Pietarin yliopistoista.
Itsenäisessä Virossa ja toinen maailmansota
Viro julistettiin itsenäiseksi 24. helmikuuta 1918, mutta itsenäisyyttä kesti vain päivän ennen kuin saksalaiset miehittivät maan 25. helmikuuta. Saksalaiset muuttivat Tarton yliopiston jälleen Landsuniversitätiksi, joka avattiin syyskuussa juhlamenoin. Sen kuraattoriksi tuli Theodor Schiemann, joka oli opettanut baltiansaksalaisten historiaa Berliinin yliopistossa. Opettajat tuotiin samoin Saksasta. Saksa solmi aselevon vallankumouksen seurauksena 11. marraskuuta 1918, ja 13. marraskuuta virolaiset saivat vallan miehittäjiltä pohjois-Virossa. Seurasi kuitenkin Neuvosto-Venäjän hyökkäys Viroon. Alkanut Viron vapaussota päättyi Tarton rauhaan ja virolaisten voittoon.
Tarton yliopisto avasi ovensa vapaussodan ollessa vielä käynnissä, 1. joulukuuta 1919. Yliopisto julistettiin venäjänkielisen sijaan vironkieliseksi. Professorikuntaa saatiin Suomesta, kuten kielitieteilijä Lauri Kettunen, historioitsija Arno R. Cederberg, matemaatikko Kalle Väisälä ja arkeologi Aarne Michaël Tallgren. Vuodesta 1920 yliopistossa toimi seitsemän tiedekuntaa, joista uusia olivat eläinlääketieteellinen ja maataloustieteellinen tiedekunta. Myöhemmin perustettiin myös teknillinen ja taloustieteellinen tiedekunta. 1920- ja 1930-luvuilla suurin tiedekunta oli oikeustieteellinen. Vuonna 1920 yliopisto sai jälleen autonomian, joka kuitenkin poistettiin vuonna 1936. 1926 oppilaista 81 % oli virolaisia, 8 % baltiansaksalaisia, 5 % juutalaisia ja 4 % venäläisiä. Oppilaiden määrä oli huipussaan vuonna 1926, jolloin yliopistossa oli 4 700 ylioppilasta, Ylioppilaiden määrä vakiintui kuitenkin 1930-luvulla 3 000:een. Vielä vuonna 1925 neljännes luennoista pidettiin saksaksi, mutta vuonna 1931 jo 90 % luennoista oli viroksi. Kansalliset oppiaineet olivat tärkeällä sijalla. Merkittäviä yliopiston fennougristeja olivat muun muassa Julius Mark ja Julius Mägiste. Itsenäisyyden aika loppui neuvostomiehitykseen kesäkuussa 1940.
Neuvostokaudella 1940–1941 kaikki opiskelija- ja akateemiset järjestöt kiellettiin ja yhteydet länteen katkesivat. Käyttöön tuli neuvostoliittolainen opetussuunnitelma, jossa opetettiin marxilais-leninististä ideologiaa sekä Neuvostoliiton historiaa. Valta siirtyi saksalaisille näiden vallatessa Tarton 25. heinäkuuta 1941. Saksan miehityshallinto aikoi ensin perustaa Ostland-Universität-nimisen laitoksen, jossa opetuskielenä olisi käytetty saksaa. Suunnitelmasta kuitenkin luovuttiin ja hallinto annettiin virolaisille. Sodan aikana tärkeimmiksi tiedekunniksi nousivat lääketieteellinen, eläinlääketieteellinen ja maataloustieteellinen tiedekunta. Sodan aikana yliopisto menetti 22 rakennustaan ja monet opettajistaan.
Neuvostoaika
Kommunistisella puolueella, Komsomolilla ja ammattiyhdistyksillä oli omat elimensä yliopistossa. Teologinen tiedekunta oli suljettu jo vuonna 1940 ja taloustieteellinen tiedekunta siirrettiin Tallinnaan. Tarttoon perustettiin vuonna 1950 Viron maatalousakatemia, johon siirrettiin maataloustieteiden ja eläinlääketieteen opetus. Ruotsin aika häivytettiin yliopiston historiasta ja vuonna 1952 vietettiin yliopiston niin sanottua 150-vuotisjuhlaa. Kuitenkin jo vuonna 1982 vietettiin yliopiston 350-vuotisjuhlaa. Vuonna 1946 Tartossa aloitti Viron SNT:n tiedeakatemia, josta tuli yliopistoa enemmän rahoitettu tutkimustoiminnan ja tieteen valvonnan keskus. Tämä vähensi Tarton yliopiston merkitystä, josta tuli lähinnä akateemisen perusopetuksen jakaja. Tartto oli pitkään opiskelijamäärältään suurin korkeakoulu Virossa, mutta se menetti asemansa Tallinnan polytekniselle instituutille, jossa oli 9 872 ylioppilasta 1981–1982, kun Tartossa samaan aikaan opiskeli 7 701 ylioppilasta. Vuonna 1975 tuli voimaan määräys, jonka mukaan kandidaatin- ja tohtorinväitöskirjat tuli julkaista venäjäksi. Vuosina 1989–1992 yliopistossa suoritettiin rakenteellisia muutoksia, joilla palautettiin vanhoja akateemisia oppiaineita ja tapoja. Viro itsenäistyi jälleen vuonna 1991.
Uudelleen itsenäistymisen jälkeinen aika
Viron vanhimpana ja merkittävimpänä korkeakouluna yliopistolla on keskeinen asema virolaisessa kulttuurissa. Sen venäjän kielen laitos on maailmankuulu korkeatasoisesta opetuksestaan. Opettajia yliopistossa on noin 800 ja opiskelijoita noin 15 000. Yksi yliopiston tavoitteita on kansainvälistyminen. Ulkomaisten opiskelijoiden määrän tavoitteeksi on asetettu kymmenen prosenttia opiskelijoista. Eniten ulkomaisia opiskelijoita on Suomesta. Yliopistoon perustettiin vuonna 2006 humanistisen tiedekunnan viron ja suomalais-ugrilaisen kielitieteen laitokselle suomen kielen ja kulttuurin professuuri, jossa toimessa aloitti Tuomas Huumo, joka on sittemmin ollut vierailevana professorina.
Päärakennuksen takana on yliopiston perustajan Kustaa II Aadolfin patsas. Alkuperäinen Otto Strandmanin veistämä patsas paljastettiin 1928. Patsas poistettiin neuvostovallan aikana vuonna 1950. Elisabeth Tebelius-Myren veisti Fogelbergin kipsiveistoksen mukaan uuden patsaan, joka valmistui vuonna 1992. Uuteen muistomerkkiin saatiin tukea Ruotsista.
Yhteistyö
Tarton yliopistolla on yhteistyösopimukset 79 yliopiston kanssa, jotka sijaitsevat 31 eri maassa. Yhteistyöyliopistojen kanssa vaihdetaan muun muassa oppilaita ja akateemisia työntekijöitä. Yliopistojen välillä järjestetään myös lyhytaikaisia tutkijoiden vaihtoja. Yhteistyöyliopistoja ovat muun muassa Helsingin ja Jyväskylän yliopistot Suomessa, Pietarin yliopisto Venäjällä, Uppsalan yliopisto Ruotsissa ja Melbournen yliopisto Australiassa. Yliopisto ottaa osaa myös Euroopan unionin Erasmus-ohjelmaan. Tarton yliopisto kuuluu myös merkittävän aseman saavuttaneiden yliopistojen Coimbra-ryhmään.
Tiedekunnat ja opetuspaikat
Tarton yliopistossa on yhdeksän tiedekuntaa:
Tarton yliopiston yleisiä tutkimusaloja on neljä: luonnon- ja eksaktitieteet, lääketieteet, sosiaalitieteet ja humanistiset tieteet. Yliopisto kuuluu maailman siteeratuimpien yliopistojen kärki-1 %:iin. Viron kaikista tohtorinväitöskirjoista Tarton yliopistossa tehdään puolet. Vuonna 2009 niitä tehtiin yhteensä sata kappaletta. Yliopistossa julkaistaan myös noin puolet Viron tiedejulkaisuista. Yhdeksän tiedekunnan mukana Tarton yliopiston tutkimuksissa ovat myös osana viisi yliopiston oppilaitosta eli collegea, Viron geenivarasto ja Tarton yliopiston kirjasto. Eniten siteerattuihin yliopiston tukijoihin kuuluvat muun muassa Marlon Dumas, Kaupo Kukli, Ülo Langella, Risto Näätänen, Tammi Liira, Martin Zobel, Hannes Kollist, Richard Villems, Jüri Allik, Urmas Kõljalg, Leho Tedersoo ja Toomas Kivisild. Vuonna 2016 maailman noin 3 100 viitatuimman tutkijan (Highly Cited Researchers) listalla olivat Tarton yliopistosta Tonu Esko, Andres Metspalu, Martin Zobel, ja sivutoimensa kautta Markus Perola.
Yliopistoon kuuluu noin 150 laitoksen lisäksi viisi oppilaitosta (college), joiden sijaintipaikat ovat Tartto, Pärnu, Türi, Narva ja Viljandi.
Hallinto
Ylin päätöksiä tekevä elin on yliopiston valtuusto. Valtuustoon kuuluu yliopiston rehtori, vararehtorit, dekaanit, akateeminen sihteeri, kirjaston johtaja, sekä oppilaskunnan puheenjohtaja. Lisäksi valtuustoon valitaan vaaleilla jäseniä oppilas- ja tiedekunnista. Suurinta valtaa käyttää rehtori, joka valitaan viiden vuoden ajaksi kerrallaan. Vuodesta 2012 Tarton yliopiston rehtorina toimii kuolemaansa asti joulukuussa 2017 Volli Kalm. Rehtori nimittää omat vararehtorinsa, joilla kaikilla on omat vastuualueensa. Rehtori nimittää myös yliopiston johtokunnan, joka on neuvoa antava elin.
ORP Wilno
ORP Wilno oli Puolan laivaston Kraków-luokan jokimonitori toisen maailmansodan alussa ennen uppoamistaan.
Valmistus
Alus tilattiin Krakovasta ja otettiin palvelukseen 15. lokakuuta 1926.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus sijoitettiin Modlinin sotasataman esikuntalaivaksi. Kesäkuussa 1927 se siirrettiin Pinskin jokilaivueeseen. Alus oli modernisoitavana 1932, jolloin sen aseistusta vahvennettiin vaihtamalla 75 mm tykit 100 millimetrin haupitseihin ja samalla yksi konekivääreistä korvattiin Vickers 13,2 mm NKM -ilmatorjuntakonekiväärillä.
Toisessa maailmansodassa Wilno osallistui taistelutoimiin vasta, kun neuvostojoukot tunkeutuivat 17. syyskuuta Puolaan. Se määrättiin siirtymään Pinskille, jossa se esti vuorokaudeksi neuvostoliiton jokilaivaston etenemisen. Aluksen oli tarkoitus vetäytyä Bugille, mutta Krolewskin kanavan tuhoutuneet sillat estivät aluksen matkan. Miehistö räjäytti aluksensa 18. syyskuuta lähellä Osobowiczen kylää estääkseen sen joutumisen vihollisen käsiin.
Arthur Schnitzler
Arthur Schnitzler [šnitsler] (15. toukokuuta 1862 Wien – 21. lokakuuta 1931 Wien ) oli itävaltalainen kirjailija, koulutukseltaan psykiatri.
Schnitzler harjoitti lääkärintointa vielä kirjailijana aloitettuaankin. Hän oli tyylilajiltaan impressionisti ja hän analysoi 1800-luvun wieniläistä dekadenssia. Hän kirjoitti yksinäytöksisiä näytelmiä, muun muassa sarjan Anatol (1893), ja kertomuksia, sekä romaaneja ja omaelämäkerran Jugend in Wien, joka julkaistiin postuumisti 1968.
Elämänvaiheet
Arthur Schnitzler syntyi vuonna 1862 juutalaisen lääkärin Johann Schnitzlerin (1835–1893) perheeseen. Hän opiskeli kymnaasissa, suoritti ylioppilastutkinnon vuonna 1879 ja valmistui lääketieteen tohtoriksi Wienin yliopistosta vuonna 1885. Hän työskenteli lääkärinä mutta toimi samalla kirjailijana ja julkaisi kirjoituksia ja runoja eri lehdissä samoin kuin tieteellisiä kirja-arvosteluja. Hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat muun muassa nuorwieniläiset kirjailijat Hugo von Hofmannsthal, Richard Beer-Hofmann ja Felix Salten sekä Sigmund Freud.
Isänsä kuoleman jälkeen Schnitzler perusti vuonna 1893 oman lääkärinvastaanottonsa. Hän avioitui vuonna 1903 näyttelijä Olga Gussmanin kanssa, kun heidän poikansa Henrich oli jo yksivuotias. Myöhemmin heille syntyi tytär Lili. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1921, ja tytär teki itsemurhan vuonna 1928. Schnitzler kuoli aivoverenvuotoon Wienissä vuonna 1931.
Tuotanto
thumb|Schnitzlerin patsas Türkenschanzin puistossa Wienissä. Arthur Schnitzlerin kaunokirjallinen tuotanto sisältää näytelmiä ja kertomuksia, joissa päähenkilöiden psykologia on keskeisessä asemassa. Hän oli kiinnostunut psykoanalyysista ja tarkastelee sen avulla henkilöidensä viettielämää. Samalla hän kuvaa hienostuneesti kevytmielistä, dekadenttia suurkaupunkimiljöötä – vuosisadanvaihteen Wieniä – ja sen vaikutuksia ihmisiin. Henkilöt edustavat usein ylempää keskiluokkaa: upseereja ja lääkäreitä, taiteilijoita ja lehtimiehiä, näyttelijöitä ja keikareita. Hän arvostelee teoksissaan keisarillisen Itävallan moraalista tilaa ja nostaa esiin tabuja, jotka porvarillinen yhteiskunta oli torjunut: seksuaalisuus, kuolema, juutalaisvastaisuus. Yhteiskunnan luonne ilmenee henkilöiden sisäisessä monologissa, jonka Schnitzler toi saksankieliseen kirjallisuuteen novellissaan ”Lieutenant Gustl” (1900). Hän piti myös yksityiskohtaista päiväkirjaa, joka julkaistiin postuumisti vasta vuonna 1981.
Schnitzlerin teoksia on sovitettu elokuviksi. Ensimmäinen filmatisointi tehtiin jo vuonna 1914 (Liebelei), ja tunnetut ohjaajat ovat hyödyntäneet hänen tuotantoaan: Max Ophüls (Liebelei 1933, Der Reigen 1950), Stanley Kubrick (Eyes Wide Shut 1999).
Kaipola (Viipurin mlk)
Kaipola oli kylä Viipurin maalaiskunnassa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Nykyisin kylän alue kuuluu Venäjälle, mutta on asumaton. Kaipolan kylä sijaitsi Viipurin maalaiskunnan pohjoisosassa Antrean vastaisella rajalla. Kaipolan naapurikyliä olivat Viipurin maalaiskunnan alueella Kilpeenjoki ja Ihantala sekä Antrean puolella Kavantsaari. Kaipola kuului Ihantalan seurakuntaan.
Historia
Neuvostoliitossa Kaipolan tuli kuulumaan Kavantsaaren kyläneuvostoalueeseen. Venäjän kunnallishallintouudistuksessa alue tuli osaksi Antrean kunnallishallintoaluetta.
Arja Karivieri
Arja Karivieri (s. 17. elokuuta 1960) on suomalainen antiikintutkija. Hän on Tukholman yliopiston professori oppiaineessa Antikens kultur och samhällsliv. Karivieri toimii Suomen Rooman-instituutin johtajana kolmivuotiskaudella 2017–2020.
Karivieri on koulutukseltaan arkeologi. Hän väitteli tohtoriksi Turun yliopistosta vuonna 1997. Karivieri on työskennellyt muun muassa Suomen Ateenan-instituutin Paliámpela (Arethoúsa) -kaivausprojektin johtajana sekä Ruotsin Rooman-instituutin Pompeji-projektin kenttäjohtajana. Suomen Akatemian rahoittamassa tutkimuksessa hänen tutkimusryhmänsä selvittää Rooman satamakaupunki Ostian antiikinaikaisia väestöryhmiä.
Karivieri on Suomen Tiedeseuran jäsen.
Otto Donner
Otto Donner voi tarkoittaa seuraavia:
Ultraviolettitähtitiede
Ultraviolettitähtitiede on tähtitieteen osa-alue, jossa avaruuden kohteita tutkitaan sähkömagneettisen säteilyn ultravioletilla (UV) aallonpituusalueella. Aallonpituusalueeksi määritetetään tavallisesti 10–320 nanometriä. Koska ilmakehä ei juurikaan päästä ultraviolettisäteilyä lävitseen, joudutaan havainnot tekemään havaintolaitteilla, jotka on viety avaruuteen ilmakehän ulkopuolelle. Esimerkiksi Hubble-avaruusteleskooppi tekee havaintoja myös UV-alueella.
Ultraviolettihavainnoilla selvitetään tähtienvälisen aineen kemiallista koostumusta, tiheyksiä ja lämpötiloja sekä kuumien nuorten tähtien lämpötiloja ja koostumusta. UV-havainnot antavat oleellista tietoa myös galakseista.
Ultraviolettihavainnoissa maailmankaikkeus näyttää varsin erilaiselta kuin näkyvän valon alueella. Useimpia tähtiä voi pitää varsin viileinä niiden lähettämän säteilyn suhteen arvioituna. Suurin osa tähdistä lähettää pääosin näkyvää valoa mutta merkittävä UV-säteily on merkki suuremmasta lämpötilasta, mikä on tyypillistä tähdille niiden kehityskaaren alku- ja loppupäässä. Jos voisimme katsoa taivasta UV-valossa näkyvän valon sijaan, useimmat tähdet haalistuisivat näkymättömiin ja nähtäisiin joitakin hyvin nuoria massiivisia tähtiä ja joitakin hyvin vanhoja tähtiä ja galakseja. Linnunradan kaasu- ja tomupivet peittäisivät näkymän sen suunnassa.
Ultravioletti-avaruusteleskooppeja
200px|right|thumb|[[Orbiting Astronomical Observatory puhdashuoneessa]]
16. heinäkuuta
16. heinäkuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 197. päivä (198. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 168 päivää.
Kuolleita
Katso myös: kalenteri ~ 15. heinäkuuta, 17. heinäkuuta
Shanghai Pudongin kansainvälinen lentoasema
Shanghai Pudongin kansainvälinen lentoasema (, sse: 600009) sijaitsee Pudongin seudun itäpuolella, Shanghaissa, Kiinassa.
Lentoasema avattiin 1. lokakuuta 1999 syrjäyttäen Shanghai Hongqiaon kansainvälinen lentoaseman Shanghain kansainvälisenä lentoasemana ottaen kaikki Shanghain kansainväliset lennot (myös Hongkongin ja Macaon lennot).
Shanghain maglev-juna liikennöi lentoaseman ja keskustan Longyang Roadin metroaseman välillä. Shanghain metron toinen linja yhdistää Pudongin ja Hongqiaon kansainvälisen lentoaseman sekä kaupungin keskustan.
Lentoasema on merkittävä matkustaja- ja rahtiliikenteen keskus. Vuonna 2010 lentoasema käsitteli 3 227 914 tonnia rahtia. Lentoasema on rahtiliikenteen määrällä mitattuna maailman kolmanneksi vilkkain. Matkustajamäärällä mitattuna lentoasema oli vuonna 2010 (40 578 621 matkustajaa) 20. vilkkain. Lentoasema on manner-Kiinan kolmanneksi vilkkain. Joulukuussa 2011 lentoasemalta toimi 87 lentoyhtiötä ja lentoja oli 194 eri kaupunkiin.
James Joseph Daly
James Joseph Daly (14. elokuuta 1921 New York – 14. lokakuuta 2013) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Brooklynin hiippakuntaan 22. toukokuuta 1948 ja nimitettiin Rockville Centren hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Castra Novan titulaaripiispaksi 28. helmikuuta 1977. Piispaksi vihkiminen seurasi 9. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi John Raymond McGann, jota avustivat Walter Philip Kellenberg ja Vincent John Baldwin.
Daly toimi vihkipiispana, kunnes jäi eläkkeelle 1. heinäkuuta 1996.
Intel 8088
IBM:n suunnittelijat valitsivat 8088:n alkuperäiseen IBM PC -tietokoneeseen. Suorittimen ulkoinen dataväylä on 8-bittinen, joka tarkoitti säästöä RAM-muistin, ROM:in ja logiikan suhteen verrattuna Intel 8086:n käyttöön. Lisäksi IBM PC:n suunnittelijat olivat tutustuneet arkkitehtuuriin aiemmassa projektissa, suoritin oli heti saatavilla ja sille oli valmista ohjelmistoa.
8088 oli tarkoitettu edullisempiin tietokoneisiin kuin 8086, joten siihen valittiin 8-bittinen ulkoinen väylä. Kun suoritin julkaistiin, 16-bittinen väylä oli kallis toteuttaa. Lisäksi 8088:n esinoutojono on 4-tavuinen, kun taas 8086:lla se on 6-tavuinen. 8088:n seuraajat olivat 80188, 80186, 80286 ja 80386. IBM PC:ssä olevan 8088:n kellotaajuus oli 4,77 megahertsiä.
NEC valmisti V20-suoritinta, joka oli täysin yhteensopiva 8088:n kanssa. V20 oli noin 20 prosenttia nopeampi kuin 8088.
Puerto Varas
Puerto Varas on noin 30 000 asukkaan kaupunki eteläisessä Chilessä. Kaupunki on tunnettu saksalaisista perinteistään ja järvi- ja vuorinäköaloistaan. thumb|200px|left|Osorno-tulivuori Llanquihue-järven takana.
Kaupunki perustettiin Llanquihue-järven rannalle vuonna 1854 Sinne saapui saksalaisia maahanmuuttajia 1800-luvun puolivälissä, monet heistä pakenivat vuoden 1848 vallankumousten seurauksia.
Puerto Varasin rannalta on näköalat Llanquihue-järvelle ja Osorno-tulivuorelle, sekä muille vuorille. Kaupunki sijaitsee vain kahdenkymmenen kilometrin päässä Puerto Monttista, suuresta satamakaupungista.
Hannu Juusola
Hannu Matti Sakari Juusola (s. 10. toukokuuta 1963 Rovaniemi) on seemiläisten kielten ja kulttuurien professori Helsingin yliopistossa. Juusolan tutkimusteemat käsittelevät demokratiaa, sekularisaatiota ja kansalaisuusdiskursseja Lähi-idässä, kuivuuden merkitystä Lähi-idän poliittisissa konflikteissa, juutalaista magiaa sekä orientalismia Suomessa.
Juusola oli Suomen Lähi-idän instituutin johtajana Damaskoksessa vuosina 2009-2010. Hän on myös Suomen Lähi-idän instituutin säätiön varapuheenjohtaja.
Wapedia
thumb|Kuvakaappaus artikkelista Istanbul. Wapedia oli elokuussa 2004 perustettu palvelu, jonka tarkoituksena oli tuoda Wikipedian sisältö matkapuhelimiin ja kämmentietokoneisiin. Se tarjosi viimeisimmän version jokaisesta artikkelista käyttäen hyväksi paikallista artikkelitietokantaa ja proxy-teknologiaa. Tämä yhdistelmä tarjosi nopean palvelun ja ajantasaiset artikkelit samalla kuormittamalla Wikipedian palvelimia mahdollisimman vähän. Muista Wikipediaa mobiilipalveluna tarjoavista sivuista poiketen Wapedia liitti mainoksia sen kautta ladattuihin sivuihin. Palvelu lopetti toimintansa marraskuussa 2013.
Ominaisuuksia
Wapedia oli Florian Amrheinin ylläpitämä palvelu.
Punalehmäantilooppi
Punalehmäantilooppi eli lehmäantilooppi (Alcelaphus buselaphus) on afrikkalainen lehmäantilooppien alaheimoon kuuluva sorkkaeläin.
Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti vuonna 2008 lajille uutta suomenkielistä nimeä kongoni.
Ulkonäkö ja koko
Punalehmäantiloopin säkäkorkeus on 1,1–1,5 metriä. Uros on tummanruskea, naaras kellanruskea.
Alalajit
Punalehmäantiloopilla on kuusi alalajia, joista yksi on kuollut sukupuuttoon. Myös kontsiantilooppi (Alcelaphus lichtensteinii) ja kaama-antilooppi (Alcelaphus caama) on toisinaan luokiteltu punalehmäantiloopin alalajeiksi, mutta nykyisin ne katsotaan yleensä omiksi lajeikseen.
Alalajit:
Levinneisyys ja elinympäristö
Punalehmäantiloopit elävät ruohosavanneilla ja pärjäävät pitkänkin heinän keskellä. Lajia tavattiin aiemmin laajoilla alueilla Afrikassa, mutta nykyisin sitä on jäljellä enää osissa Botswanaa, Namibiaa, Etiopiaa, Tansaniaa ja Keniaa. Sukupuuttoon kuolleen pohjanpunalehmäantiloopin levinneisyys ulottui pohjoisessa mahdollisesti Palestiinaan saakka.
Colin White (jääkiekkoilija, 1977)
John Colin White (s. 12. joulukuuta 1977 New Glasgow, Nova Scotia) on kanadalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. White pelasi 12 kautta NHL-liigassa, edustaen miltei koko uransa New Jersey Devilsiä. White voitti Devilsin kanssa Stanley Cupin kaudella.
Ura
White pelasi ennen ammattilaisuraansa kolme kautta juniorisarja LHJMQ:ssa, seuroinaan Laval Titan ja Hull Olympiques. Hän oli voittamassa Olympiquesissa LHJMQ:n mestaruutta vuosina 1995 ja 1997 ja Canadian Hockey Leaguen mestaruutta Memorial Cupia vuonna 1997. Vuonna 1996, ensimmäisen täyden LHJMQ-kautensa päätteeksi, hänet palkittiin sarjan vuoden tulokkaana.
New Jersey Devils varasi Whiten NHL:ään numerolla 49 varaustilaisuuden 1996 toisella kierroksella. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 1997 AHL:n Albany River Ratsissä, jossa pelasi kolme kautta. Hän debytoi NHL:ssä kaudella 1999–2000, jonka päätteeksi oli voittamassa ensimmäistä Stanley Cupiaan. Hän pelasi vuoden 2000 pudotuspeleissä 23 ottelua ja teki kuusi tehopistettä, yhden maalin ja viisi syöttöpistettä. Hän oli voittamassa toista Stanley Cupiaan kaudella 2002–2003, jolla teki pudotuspeleissä viisi syöttöpistettä 24:ssä ottelussa. White pelasi Stanley Cupin loppuotteluissa myös vuonna 2001, mutta tuolloin Colorado Avalanche vei mestaruuden. Hänet nimettiin kauden 2000–2001, ensimmäisen täyden NHL-kautensa päätteeksi, NHL:n tulokkaiden tähdistökentälliseen.
Fyysisestä pelityylistään tunnetuksi tullut White pelasi Devilsissä 11 kautta, kauteen 2010–2011 asti. Hän toimi kaudesta 2005–2006 kauteen 2008–2009 joukkueensa varakapteenina. Devils osti hänen sopimuksensa ulos elokuussa 2011, minkä jälkeen hän siirtyi vapaana pelaajana San Jose Sharksiin.
Hot Butter
Hot Butter oli yhdysvaltalainen popyhtye, joka vaikutti 1970-luvulla. Se tuli kuuluisaksi syntetisaattori- ja instrumentaalimusiikista. Yhtyeen tunnetuin esittämä kappale on Gershon Kingsleyn "Popcorn", joka oli suuri hitti myös Suomessa vuonna 1972.
Irmeli Mäkelä
Hellä Muisto Irmeli Mäkelä (nyk. Liikanen; s. 18. lokakuuta 1942 Kotka) on suomalainen laulaja. Hän aloitti iskelmälaulajana, ja hänen suurin menestyksensä ajoittuu 1950-luvun loppuun ja 1960-luvun alkuun. Hän voitti Eurovision laulukilpailun Suomen-karsinnan vuonna 1963 Börje Sundgrenin säveltämällä ja sanoittamalla kappaleella Muistojeni laulu, mutta Yleisradio valitsi Suomen edustajaksi Englantiin Laila Halmeen. Mäkelän tunnetuimmat levytykset ovat Erik Lindströmin Liian vähän aikaa (1959) ja Virran viemää (1959). Mäkelä on ollut mukana elokuvassa Iskelmäketju (1959), jossa hän laulaa kappaleet Toinen oikealta ja Kultainen ruusu.
Iskelmälaulajan uransa jälkeen Mäkelä on keskittynyt klassiseen musiikkiin. Hän on esiintynyt mm. ooppera- sekä passio- ja oratoriosolistina. Hänen äänialansa on mezzosopraano.
LPR Brakes Farnese Vini
LPR Brakes Farnese Vini (UCI-tunnus LPR) oli maantiepyöräilyn ammattilaistalli, joka kilpaili UCI Europe Tour -sarjassa. Talli osallistui kutsun saatuaan myös ProTour-sarjan kilpailuihin.
Ensimmäisenä kautenaan 2004 talli oli rekisteröity Italiaan. Kaudet 2005–2007 se oli rekisteröity Sveitsiin ja kaudesta 2008 alkaen Irlantiin. Rekisteröintimaastaan huolimatta tallilla on vahva italialainen identiteetti. Suurin osa sen ajajista on italialaisia ja sen kilpailukalenteri painottuu Italiassa käytäviin kilpailuihin.
Tallin managerina toimi kaudet 2004–2006 Omar Piscina. Kauden 2007 tallia johti Davide Boifava ja kaudesta 2008 lähtien Fabio Bordonali.
Kaudelle 2008 joukkue teki merkittäviä ajajahankintoja, kun se solmi sopimukset vuoden 2007 Italian ympäriajon voittajan Danilo Di Lucan ja vuosien 2002 ja 2005 Italian ympäriajojen voittajan Paolo Savoldellin kanssa. Joukkue sai kutsun Italian ympäriajoon, jossa Di Luca sijoittui kokonaiskilpailussa sijalle 8. Gabriele Bosisio voitti kilpailussa yhden etapin ja ajoi yhden päivän kokonaiskilpailun johtajan maglia rosa -paidassa.
Kaudelle 2009 joukkue vahvistui entisestään, sillä se teki sopimuksen kovana kirimiehenä tunnetun Alessandro Petacchin kanssa. Saman vuoden aikana joukkueen tähtiajajat Di Luca ja Bosisio jäivät kiinni doping testeissä ja joukkueen taru päättyi kauden 2009 jälkeen.
Kehittävä työntutkimus
Kehittävä työntutkimus on Suomessa kehitetty kulttuurihistorialliseen toiminnan teoriaan pohjautuva työn tutkimisen ja kehittämisen metodologia. Lähestymistapaa on kehitelty 1980-luvun alkupuolelta lähtien. Sitä on sovellettu työyhteisöjen toiminnan kehittämiseen useilla aloilla eri organisaatioissa ja siitä on tehty lukuisia väitöskirjoja sekä muita tutkimuksia ja raportteja.
Kehittävä työntutkimus toteuttaa organisaation toimintatapoihin vaikuttavia interventioita, joita kutsutaan laboratorioiksi. Keskeinen periaate organisaation toiminnan kehittämisessä on tämän metodologian mukaan organisaation toimintatapojen historiallinen analyysi. Metodologiaa toteuttava Muutoslaboratorio-toimintamalli on rekisteröity tavaramerkiksi Suomessa vuonna 1998. Muutoslaboratorion pohjalta on kehitelty edelleen uusia saman lähestymistavan sovelluksia ja laajennuksia.
Kehittävä työntutkimuksen keskuspaikka Suomessa on Helsingin yliopiston Toiminnan, kehityksen ja oppimisen tutkimusyksikkö, englanniksi Center for Research on Activity, Development and Learning, CRADLE. Se on muodostettu yhdistämällä kehittävän työntutkimuksen aikaisempi tyyssija Toiminnan teorian ja kehittävän työntutkimuksen yksikkö kasvatustieteen laitokselta sekä Verkko-oppimisen ja tiedonrakentelun tutkimuskeskus psykologian laitokselta.
Lähestymistavan taustaa
Kehittävän työntutkimuksen perustana on kulttuurihistoriallinen toiminnan teoria. Siinä sovelletaan neuvostoliittolaisten kulttuurihistoriallisen psykologian edustajien, erityisesti Lev Vygotskin, Aleksandr Lurijan ja Aleksei Leontjevin 1920-luvulla alkanutta pyrkimystä yhdistää tuolloin käyttäytymis- ja yhteiskuntatieteissä erillisinä nähdyt yksilön ja yhteiskunnan näkökulmat. Lähtökohtana olivat Karl Marxin ns. Feuerbach-teesit. Yhdistävänä linkkinä yksilön ja yhteiskunnan tasojen välillä on toiminnan kuvaaminen ns. toimintajärjestelmän avulla.
Kehittävän työntutkimuksen yhteyksiä
Kehittävä työntutkimus on monitieteinen lähestymistapa. Sillä on yhteyksiä erilaisiin toiminnan ja organisaatioiden kehittämispyrkimyksiin sekä oppimisen tarkasteluihin. Sen yhteydet tieteenaloihin ja tutkimussuuntauksiin eivät ole yksinkertaisia. Työpsykologiaa on arvosteltu liian suppeista analyysiyksiköistä, teon tai tehtävän käsittämisestä perusyksiköksi. Myös suhde toimintatutkimukseen on jännitteinen.
Hannu L.T. Heikkisen ja Jyrki Jyrkämän tulkinnan mukaan toimintatutkimuksen eri suuntauksia ei yhdistä mikään tietty teoria. Kehittävää työntutkimusta voidaan pitää yhtenä toimintatutkimuksen lajina ainakin siinä mielessä, että sillä pyritään muutokseen tai muutoksiin tutkimuskohteessa. Engeström on korostanut kehittävän työntutkimuksen pyrkimystä kohteen historialliseen analyysiin ja eroavan sillä toimintatutkimuksesta. Samaa tavoitetta korostetaan Heikkisen ja Jyrkämän sekä Huttusen ja Heikkisen mukaan kuitenkin myös esimerkiksi Stephen Kemmisin edustamassa suuntauksessa pyrittäessä "emansipatoriseen toimintatutkimukseen".
Suomalaiset oppimisen tutkijat Kai Hakkarainen, Kirsti Lonka ja Lasse Lipponen ovat oppimisesta käytettyjen vertauskuvien pohjalta kirjassaan Tutkiva oppiminen: järki, tunteet ja kulttuuri oppimisen sytyttäjinä tulkinneet toiminnan teorian ja sitä soveltavan ekspansiivisen oppimisen mallin käsittävän oppimisen uuden tiedon luomiseksi.
Kehittävän työntutkimuksen sovellutuksia
Kehittävän työntutkimuksen ensimmäinen toteutunut käytännön sovellutus oli vuosina 1983–1985 tehty tutkimus siivoustyön hallinnasta, jossa kohdeyrityksenä oli ServiSystems Oy. Sittemmin kehittävää työntutkimusta on sovellettu lukuisilla aloilla ja kehittävän työntutkimuksen otetta on käytetty ja muokattu useissa väitöstutkimuksissa.
Pirjo Lambert kehitti väitöstutkimuksessaan (1999) ns. oppimisstudiota, uudenlaista koulutus- ja kehittämistilaisuutta, jossa opettajankoulutuksessa luotuja välineitä muunneltiin ja kehitettiin edelleen terveys- ja sosiaalialan oppilaitosten, ammatillisen opettajankoulutuksen ja työelämän organisaatioiden vuorovaikutuksessa. Oppimisstudio soveltaa mm. kehittävän siirtovaikutuksen käsitettä.
Janne Lehenkarin väitöskirjassa (2006) tarkastellaan teknisten tuoteinnovaatioiden syntyä vakiintuneiden osaamisalueiden ulkopuolella. Esimerkkeinä ovat Benecol-margariini, NMT-matkapuhelinjärjestelmä ja ProWellness-diabeteshoitotietojärjestelmä. Työ käsittelee tällaisessa innovaatiotoiminnassa tarvittavia oppimis- ja yhteistyöprosesseja. Toiminnan teorian käsitteitä käyttäen arvioidaan kriittisesti ja kehitetään edelleen oppimisen verkon käsitettä, joka on organisaatiotutkija Walter Powellin tutkimusryhmän aiemmin kehittelemä.
Marianne Teräksen väitöskirjassa (2007) tarkastellaan kulttuurienvälistä oppimista kohderyhmänä ammatillisessa koulutuksessa olevat maahanmuuttajaopiskelijat. Tutkimuksessa kehitettiin muutoslaboratoriomenetelmän pohjalta kulttuurilaboratorio, jossa käydyt keskustelut ovat tutkimuksen aineistoa. Tutkimuksessa tarkasteltiin osallistujien tekemiä ehdotuksia koulutuksen kehittämiseksi. Suomalaisessa koulutuksessa vallitseva työnjako ja työvälineet poikkesivat opiskelijoiden aiemmista kokemuksista. Työskentelyssä tuli esille mm. erilaisten papereiden tärkeä rooli suomalaisessa opiskelu- ja työkulttuurissa verrattuna opiskelijoiden aiempiin kokemuksiin.
Sijoitusasiantuntijoiden työn kehittäminen varallisuudenhoitoyksikössä oli vuonna 2003 toteutetun hankkeen kohteena. Hankkeessa tehtiin kehittämisinterventio muutoslaboratoriomenetelmällä kohteena sijoitussuunnitelman käyttöönotto. Tutkijoita kiinnosti se, millaisia merkityksiä eri toimijat antoivat sijoitussuunnitelmalle ja miten sen käyttöönotto vaikutti. Hankkeessa tutkittiin myös yhteiskehittelyn ideaa ja sen soveltamista.
Jotunheimen
Jotunheimen on Skandeihin kuuluva korkeahuippuinen vuoristoalue Opplandin ja Sognin ja Fjordanen läänien rajalla Etelä-Norjassa. Alueella sijaitsee vuonna 1980 perustettu Jotunheimenin kansallispuisto, jonka pinta-ala on 1 155,670 neliökilometriä.
Kehittävä työntutkimus
Kehittävän työntutkimuksen sovellutuksia
Ammattikorkeakouluissa kehittävää työntutkimusta on suositeltu yhdeksi ylemmän ammattikorkeakoulututkinnon opinnäytetöissä hyödynnettäväksi metodologiaksi "tutkimuksen ja kehittämisen välimaastoon" kuuluvana lähestymistapana. Samassa yhteydessä on mainittu toimintatutkimus, arviointitutkimus, käytäntötutkimus ja tulevaisuudentutkimus.
Jotunheimen
Maantiede
Jotunheimeniin kuuluvat Pohjois-Euroopan korkeimmat vuorenhuiput, korkeimpina Galdhøpiggen (2 469 m) ja Glittertind (2 464 m). Lounaisosassa on pienempi terävähuippuinen Hurrunganen vuoristo, jonka korkein huippu, Store Skagastølstinden eli Storen, yltää 2 405 metriin merenpinnan tasosta.
Liikenne
thumb|left|[[Fv55-tie kulkee ylängöllä Sognefjelletin lähellä.]] Jotunheimenin suuresta alueesta huolimatta siellä ei ole juurikaan autoliikenteelle tarkoitettuja teitä. Jotunheimenin ja Breheimenin välissä ylängön ylittää Fv55-tie. Lännen suuntaan tie jatkuu Skjoldenista edelleen pidemmälle muun muassa Sogndalsfjøran, Balestrandin ja Høyangerin kautta E39-tielle. Idässä tie johtaa Lomiin asti. Eri puolille Jotunheimenin kansallispuiston reuna-alueita johtaa muutamia pieniä pistoteitä, vaikka itse kansallispuiston alue on käytännössä tietön. Pienen poikkeuksen tekee kuitenkin Veodalenlaaksossa Glitterheimiin, lähelle Glittertindeniä johtava pistotie, jonka pää on kansallispuiston alueen sisäpuolella.
Maataistelukone
pienoiskuva|250x250px|[[Suhoi Su-25|Su-25KM Scorpion]] Maataistelukone (myös rynnäkkökone) on yleensä raskas tai keskiraskas lentokone, joka on suunniteltu tuhoamaan maakohteita. Ensimmäisen kerran maataistelukoneita käytettiin toisessa maailmansodassa.
Toisen maailmansodan jälkeen maataistelukoneita on alettu kutsua rynnäkkökoneiksi niiden tunkeutumiskyvyn vuoksi. Nykyaikaisia rynnäkkökoneita ovat muiden muassa A-10 Thunderbolt II ja Suhoi Su-25.
Historia
Ensimmäiset maataistelukoneet eivät olleet kovin hyvin panssaroituja, ja niitä oli vaikea ohjata. Sittemmin niitä paranneltiin, ja neuvostoliittolaiset kehittivät Iljušin Il-2 -koneen. Sen panssari oli varsin vahvaa (4–12 mm). Puolustuksena siinä oli eteenpäin ampuvan tykkiaseistuksen ohella yksi taka-ampujan käyttämä, 12,7 mm konekivääri perässä. Maataistelukoneita käytettiin myös upottamaan sukellusveneitä ja laivoja raskaiden hävittäjäkoneiden ohella.
Supergravitaatio
Supergravitaatioteoria on kenttäteoria, joka yhdistää supersymmetrian ja yleisen suhteellisuusteorian.
Kuten mikä tahansa gravitaation kenttäteoria, supergravitaatioteoria sisältää spin-2-kentän, jonka kvantti on gravitoni. Supersymmetria vaatii, että gravitonikentällä on superpartneri. Tämän kentän spin on 3/2 ja sen kvantti on gravitiino. Gravitiinokenttien lukumäärä on sama kuin supersymmetrioiden lukumäärä. Supergravitaatioteorioiden on uskottu olevan ainoa keino kuvata oikeaoppisesti vuorovaikuttavia spin-3/2-kenttiä.
Supergravitaatioteoria on käytännössä nollapituinen raja supersäieteorialle (siis raja, jossa säie arvioidaan siten, että sen pituus on nolla ja käsitellään kuten dimensiotonta pistemäistä hiukkasta). Ainoana poikkeuksena on "maksimaalinen" 11-ulotteinen supergravitaatio, joka on M-teorian rajana (todennäköisimmin raja, jossa kalvoja käsitellään kuin niiden tilavuus olisi nolla).
Boston (yhtye)
Boston on yhdysvaltalainen vuonna 1976 perustettu rockyhtye, joka oli suosituimmillaan 1970–1980-luvulla. Bostonin debyyttialbumi Boston on maailman toiseksi myydyin debyyttialbumi. Yhtyeen jäsenet ovat Tom Scholz, Gary Pihl, Kimberley Dahme ja Jeff Neal. Yhtye on myynyt maailmanlaajuisesti yli 30 miljoonaa levyä. Yhtye on ollut aktiivisena vuodesta 1976. Yhtye on nimensä mukaisesti kotoisin Bostonin kaupungista, Massachusettsin osavaltiosta.
Boston tunnetaan omaleimaisesta soundistaan, joka on yhdistelmä hard rockia ja kevyttä poprockia. Boston on kuuluisa myös siitä, että sen albumien julkaisuvälit ovat poikkeuksellisen pitkiä. Yhtyeen alkuperäiskokoonpanoon kuuluivat Tom Scholz, Brad Delp, Barry Goudreau, Fran Sheehan ja John “Sib” Hashian.
Historia
Yhtyeen johtohahmo on Tom Scholz, joka on MIT:stä valmistunut konetekniikan insinööri. Hän hioi rakentamassaan kotistudiossa seitsemän vuoden ajan Bostonin tunnusomaista, majesteettista kitaroiden äänivallia. Scholtz oli alkanut kirjoittaa omia kappaleitaan vuonna 1969. Hän liittyi vuonna 1970 kosketinsoittajaksi Freehold-yhtyeeseen, jossa hän tapasi Bostonin yliopistossa geologiaa opiskelleen Barry Goudreaun, joka oli yhtyeen kitaristi sekä rumpali Jim Masdean. Myöhemmin Scholtz alkoi tehdä demonauhoja kotistudiossaan tarkoituksenaan saada musiikilleen levytyssopimus. Goudreau ja Masdea soittivat useilla Scholtzin demonauhoilla. Ne eivät kuitenkaan herättäneet levy-yhtiöissä kiinnostusta. Goudreau suositteli 1970-luvun puolivälissä Scholtzille tapaamaansa lahjakasta laulajaa, Brad Delpiä. Delpin laulutaidot tekivät Scholtziin vaikutuksen, ja Delp lauloi Scholtzin huolellisesti työstämillä demonauhoilla, jotka johtivat sopimukseen Epic Recordsin kanssa vuonna 1976. Epic kirjoitti sopimuksen Scholtzin ja Delpin kanssa, mutta halusi kuitenkin kokonaisen yhtyeen, joka voisi esittää Scholtzin ja Delpin kirjoittamia kappaleita keikoilla. Scholtz pyysi Goudreauta rytmikitaristiksi, ja mukaan liittyivät myös basisti Fran Sheehan ja rumpali Sib Hashian. Tuottaja John Boylan ja ääniteknikko Warren Dewey ehdottivat, että yhtyeen nimeksi tulisi Boston.
Bostonin läpimurtokappale oli vuonna 1976 julkaistu, Scholtzin pikkutarkasti viimeistelemä single ”More Than a Feeling”, joka yhdisteli progressiivisen rockin ja 1960-luvun popin aineksia. Yhtyeen samana vuonna julkaistu ensialbumi Boston oli valtava menestys, ja siitä tuli popmusiikin siihenastisen historian myydyin debyyttialbumi. Kolme albumin kappaleista nousi Yhdysvaltain Top 40 -listalle. Scholzin kitarat ja solisti Brad Delpin korkealta lauletut osuudet muodostuivat yhtyeen tavaramerkiksi. Yhtye kykeni myös pehmentämään äänimaailmaansa balladeissa, joten se vetosi hyvin laajaan yleisöön. Bostonin vuonna 1978 julkaistua toista levyä Don’t Look Back arvosteltiin siitä, että se muistutti liikaa esikoisalbumia. Levy myi kuitenkin erittäin hyvin.
Kolmas albumi Third Stage julkaistiin vasta kahdeksan vuoden päästä. Pitkä tauko johtui Scholzin äärimmäisestä perfektionismista sekä oikeusjutusta yhtyeen levy-yhtiötä vastaan. Yhtye ehti hajota tauon aikana, ja ainoastaan Scholz ja Delp jäivät jäljelle alkuperäiskokoonpanosta. Bostonin suosio kuitenkin säilyi, sillä sekä albumi että single ”Amanda” nousivat listoille.
Tämän jälkeen seurasi toinen pitkä tauko. Boston julkaisi viimein vuonna 1994 albumin Walk On, jonka menestys jäi vaatimattomammaksi. Levyn tekovaiheessa myös Delp jätti yhtyeen. Hän osallistui kahden kappaleen kirjoittamiseen, mutta ei ollut mukana levyn äänityksissä. Delp oli kuitenkin myöhemmin mukana Bostonin kiertueella. Delp teki itsemurhan vuonna 2007. Hän ehti sitä ennen osallistua Life, Love & Hope –albumin äänityksiin, ja hän laulaa kolmella albumin kappaleella.
Tusina (täsmennyssivu)
Tusina voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Vantaa (täsmennyssivu)
Vantaa voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Advanced Programming in the UNIX Environment
Advanced Programming in the UNIX Environment on W. Richard Stevensin kirja ohjelmoinnista Unix-alustalle.
Kirja sisältää muun muassa tiedostojen, prosessien, signaalien ja prosessien välisen kommunikaation käsittelyt. Kirjassa on esimerkkiohjelmana tietokantakirjaston toteuttaminen C-kielellä.
OSnews-sivusto kutsuu kirjaa yhdeksi parhaista teknillisistä kirjoista, joita on koskaan julkaistu. Sivuston mukaan kirjasta on hyötyä myös Unix kaltaisille alustoille ohjelmoinnissa kuten Linux ja FreeBSD. Linux Journal on suositellut kirjaa arvostelussaan.
Irlannin maaliitto
Irlannin maaliitto oli Irlannissa vuosina 1879–1881 toiminut vaikutusvaltainen poliittinen järjestö, joka kamppaili maanvuokraajien etujen puolesta. Liiton perusti lokakuussa 1879 Michael Davitt, jolla oli tausta feeniläisessä liikkeessä. Davittin pyynnöstä Irlannin home rule -liikettä Ison-Britannian parlamentissa johtanut Charles Parnell ryhtyi myös maaliiton puheenjohtajaksi. Maaliitto vastusti Irlannin vallinnutta maanomistusjärjestelmää ja sen päätavoitteina oli taata maanvuokraajille pysyvä hallintaoikeus maahan, kohtuullinen vuokra sekä oikeus myydä vapaasti eteenpäin hallintaoikeutensa. Nämä tavoitteet tunnettiin nimellä ”kolme f:ää” (fair rent, fixity of tenure ja free sale).
Vesa Mars
Mars edusti jalkapallourallaan Jakobstads Bollklubbia 1976–1977, Kokkolan Palloseuraa 1978–1979, Jaroa 1980 ja 1981, Kokkolan Palloveikkoja 1982, Turun Palloseuraa 1983–1986 sekä Grankulla IFK:a 1987–1988. Lisäksi hän pelasi Saksassa kaudella 1980–1981 2. Bundesliigan SC Herfordissa. Mars voitti Turun Palloseurassa kaksi SM-hopeaa. Kaikkiaan hän pelasi viiden mestaruussarjakauden aikana 100 ottelua, joissa hän teki 24 maalia. Mars pelasi myös Suomen maajoukkueessa vuosina 1982–1983 yhteensä neljä maaottelua.
Pelaajauran jälkeen Mars siirtyi liike-elämään. Hän toimi Telian maajohtajana, mistä hän siirtyi 2002 A-lehtien toimitusjohtajaksi. Vuonna 2006 Mars sai potkut A-lehdistä, minkä jälkeen hänestä tuli PlusTV:n toimitusjohtaja. Siinä tehtävässä Mars toimi 2009 asti. Vuonna 2010 Mars nimettiin perustetun TDF Entertainmentin toimitusjohtajaksi, missä tehtävässä hän oli helmikuuhun 2012 saakka. Hän siirtyi Synsam Group Finlandin palvelukseen ja on yrityksen toimitusjohtaja.