cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Meriwether Lewis
Varhaiset vuodet
Lewis palasi 13-vuotiaana Virginiaan opiskelemaan. Virginian lain mukaan hän oli esikoisoikeudensa turvin perinyt isänsä 8 neliökilometrin maatilan, 529 puntaa käteistä rahaa, 24 mustaa orjaa ja 147 gallonaa viskiä. Meriwetherin isän vanhemmasta veljestä Nicholas Lewisistä tuli pojan holhooja. Yksi Meriwetherin opettajista oli kirkkoherra Matthew Maury, tähtitieteilijä ja historioitsija Matthew Fontaine Mauryn eno. Matematiikan, latinankielen ja muiden kouluaineiden ohella nuori Lewis osallistui tanssitunneille, koska tanssitaitoa pidettiin korkeassa arvossa virginialaisessa seuraelämässä. Hän opetteli myös ratsastamaan ja nyrkkeilemään.
Vuonna 1792 Lewisistä tuli isältään perimänsä plantaasin päämies Locus Hillissä. Hän kuitenkin kyllästyi nopeasti tilanomistajan rajoitettuun elämään ja halusi liikkuvamman työn. Samana vuonna Lewisin isäpuoli John Marks kuoli ja hänen äitinsä palasi Georgiasta Locus Hilliin. Vuonna 1795, palveltuaan jonkin aikaa Virginian miliisissä, Lewis liittyi Yhdysvaltain vakinaiseen armeijaan. Hän palveli aluksi kenraali Anthony Waynen alaisuudessa, mutta sai myöhemmin siirron tarkka-ampujaksi, joita johti kapteeni William Clark. Miehet ystävystyivät ja Lewis ylennettiin 1799 luutnantiksi ja myöhemmin kapteeniksi. Seuraavan vuosisadan alussa hän työskenteli jalkaväen upseerina ja talouspäällikkönä.
Lewis sai kiitosta rehellisyydestään ja perusteellisuudestaan, mutta myös moitteita, jotka koskivat hänen turhamaisuuttaan, syviä masennuskausiaan ja alkoholinkäyttöään. .
Ennen tutkimusmatkaa
Vuonna 1801 Thomas Jefferson nousi Yhdysvaltain presidentiksi. Virkaanastujaisten yhteydessä uusi presidentti nimitti Lewisin yksityissihteerikseen. Valkoisessa talossa Lewis oppi paljon diplomatiasta, valtiomiestaidoista ja kansallisesta politiikasta. Jeffersonin mielessä oli jo ennen hänen presidenttikauttaan kehittynyt ajatus tutkimusretkikunnan lähettämiseksi läntisen Yhdysvaltain kartoittamattomille alueille. Ryhmän vetäjäksi hän päätti valita Lewisin, joka oli luotettava, johtamiskykyinen ja erämiestaidoiltaan erinomainen. Jeffersonin lainopillinen neuvonantaja Levi Lincoln ei ollut tyytyväinen valintaan. Hän piti Lewisiä aivan liian äkkipikaisena henkilönä, jolla oli taipumus ottaa tarpeettomia riskejä.
Jefferson laati joukon yksityiskohtaisia määräyksiä, jotka hahmottelivat matkan tärkeyttä ja sen tavoitteita. Hän palkkasi myös viisi eri tieteenalojen asiantuntijaa opettamaa Lewisille botaniikkaa, zoologiaa, kemiaa, paleontologiaa ja monia muita taitoja, joita matkan aikana tarvittaisiin. Näin pyrittiin takaamaan tutkimusmatkan tieteellisen päämäärän onnistuminen.
Tutkimusmatkalla
Lewis pyrki tunnollisesti vastaamaan retkikunnan hyvinvoinnista. Joskus hän saattoi tehdä vääriä diagnooseja tietämyksen vähäisyyden vuoksi. Malaria, punatauti ja erilaiset paiseet sekä paleltumat muodostivat suurimman osan matkan varrella ilmenneistä vitsauksista. Yksi retkikunnan jäsenistä menehtyi todennäköiseen vatsakalvontulehdukseen. Matkan aikana Lewis ehti toimia niin kirurgina kuin synnytyslääkärinäkin. Suosituin hänen parannuskeinoistaan oli suoneniskentä. Lewisin antama lääkitys koostui lähinnä kiniinistä, oopiumista, laudanumista, vatsantyhjennystä eristävistä pillereistä ja elohopeasta, jota tuolloin vielä käytettiin sukupuolitauteihin.
Kun retkikunta palasi elokuussa 1806 heitä juhlittiin suurina kansallisina sankareina. Presidentti ilmoitti tyytyväisyytensä matkan lopputulokseen. Keräämistään näytteistä ja tiedoista huolimatta Lewisiä parjattiin myöhemmin siitä, ettei hän ollut kyennyt löytämään suoraa vesireittiä tasangoilta Tyynellemerelle. Hän sai kritiikkiä myös siitä, ettei ollut pystynyt luomaan diplomaattisia liittoutumia eri intiaanikansojen välille.
Poliittinen ura
thumb|190px|Kenraali James Wilkinson Lewis sai palkkioksi kuusi km² maata ja 7 262 dollaria. Vuonna 1808 Jefferson nimitti hänet Louisianan territorion kuvernööriksi toisiin tehtäviin siirretyn James Wilkinsonin tilalle. Lewisin poliittinen ura ei käynnistynyt kuitenkaan toivotulla tavalla. Hänen ominaisuutensa olivat sopineet paremmin retkikunnan johtoon. thumb|190px|Frederick Bates
Louisianan territorion keskuspaikka St. Louis oli vielä rauhatonta rajaseutua, jossa vallitsevin liiketoiminta oli turkiskauppa. Lewisin edeltäjä Wilkinson oli tehnyt rahaa myöntämällä laittomia kauppalisenssejä niin koti- kuin ulkomaisillekin kauppiaille. Monet St. Louisiin työntyneet uudet asukkaat olivat kiinnostuneita riistämään maat niiden entisiltä ranskalaisilta omistajilta. Lewis joutui työskentelemään köyhien ja varakkaiden ihmisten välissä. Suurin osa hänen työstään meni maa-asioista syntyneiden erimielisyyksien sovittelussa.
Kun uusi presidentti James Madison astui Jeffersonin tilalle 1809, Lewisin asema muuttui nopeasti huonommaksi. Hän oli ehtinyt erottaa useita territorion viranhaltijoita, jotka kenraali Wilkinson oli nimittänyt virkaansa. Yksi Lewisin erehdyksistä oli osallistua erään paikallisen turkisyhtiön rahoitukseen hallituksen varoilla. Bates hankki todisteita Lewisin valtionvarain väärinkäytöstä ja kertoi asiasta Madisonille. Tulehtunut tilanne johti Lewisin lisääntyneeseen alkoholin ja oopiumin käyttöön ja hänen suosionsa jyrkkään laskuun.
Viimeinen matka
Syyskuun alussa 1809 Lewis päätti lähteä Washingtoniin puhdistaakseen maineensa. Laivamatkalla Mississippijokea New Orleansista kohti Washingtonia aluksen miehistö raportoi Lewisin yrittäneen riistää hengen itseltään kahdesti. Syyskuun puolivälissä Lewis keskeytti matkansa ja hänen kerrottiin saapuneen sekavassa mielentilassa Fort Pickeringiin (nykypäivän Memphisissä, Tennesseessä). Paikalle samaan aikaan saapunut Chiskasaw-nationin intiaaniasiamies majuri James Neelly oli kiinnittänyt huomiota Lewisin huonoon kuntoon. Linnakkeen komentaja kapteeni Gilbert Russell oli huomannut saman ja kieltänyt Lewisiä jatkamasta matkaansa kunnes hänen vointinsa parantuisi.
Majatalon isännän ollessa matkoilla rouva Priscilla Grinder vastasi Lewisin hyvinvoinnista. Kun Lewis vetäytyi vuokraamaansa huoneeseen jäi rouva Grinder nukkumaan talon keittiöön. Lewis kuului kävelevän huoneessaan ja puhuvan itsekseen matalalla äänellä. Varhain aamulla 11. lokakuuta Lewisin huoneesta kantautui kaksi laukausta ja niiden perään heikko ääni, joka pyysi vettä juotavaksi.
Majatalon emäntä lähetti lapsensa hakemaan Lewisin palvelijaa tallista, jossa tämä yöpyi. Pernier löysi isäntänsä verissään lattialle levitetyltä biisonintaljalta. Lewisillä oli kaksi ampumahaavaa päässä ja rinnassa. Lisäksi hänen vartalonsa oli viillelty partaveitsellä päästä jalkoihin. Lewis oli yhä hengissä ja sanoi heikolla äänellä: "En ole pelkuri, vaan niin vahva, mutta kuoleminen on vaikeaa!"
Myöhemmin saman aamun aikana Lewis kuoli haavoihinsa. Hän oli kuollessaan 35-vuotias. Aamupäivällä majuri Neelly saapui paikalle ja hautasi ruumiin. Lewis Hautapaikka löytyy läheltä nykypäivän Natchez Tracen kansallista historiallista polkua (Natchez Trace National Historic Trail), joka kulkee ohi paikan, jossa hän kuoli.
Eri teorioita Lewisin kuolemasta
Monet historioitsijat uskovat, että Lewis kärsi psyykkisestä sairaudesta ja riisti hengen itseltään masennuksen seurauksena. Nämä päätelmät perustuvat lähinnä Thomas Jeffersonin antamiin lausuntoihin. Jefferson, joka oli tuntenut Lewisin nuoresta pitäen, kertoi Lewisin suvussa esiintyneestä mielen sairaudesta, joka ilmeni jaksottaisena masentuneisuutena ja luulosairautena. Tämä todistus jätti taakseen kuvaukset tapahtumista, jotka olivat sattuneet hieman ennen Lewisin kuolemaa. Entisen Yhdysvaltain presidentin lausunnoilla oli paljon suurempi painoarvo kuin majatalonpitäjän vaimolla ja palvelijalla. Myös William Clark, joka oli johtanut tutkimusmatkaa Lewisin kanssa, hyväksyi itsemurhateorian.
Epidemiologi Reimert Ravenboltin mukaan Lewisillä oli syfilis, joka oli tarttunut intiaaninaisista tutkimusretken aikana ja oli todellinen syy Lewisin masennukseen ja itsemurhaan. Tautia ei kuitenkaan ole diagnoitu. Tutkimusretken jäsenet olivat kertoneet Lewisin varoitelleen heitä usein sukupuolitaudeista, jotka saattoivat tappaa kantajansa varhaisessa keski-iässä. Päiväkirjaansa Lewis oli kirjoittanut, ettei tiennyt mitään vastenmielisenpää kuin nuo alastomat ja likaiset intiaanikylien lutkat.
Suurin osa Yhdysvaltain kansalaisista uskoi Lewisin joutuneen murhan uhriksi. Erään teorian mukaan Natchez Tracen alueella liikkuneet lainsuojattomat surmasivat Lewisin. Myös majatalonpitäjä Robert E. Grinderiä yritettiin yhdistää verityöhön. Grinder oli aiemmin ollut syytettynä murhasta, mutta vapautettu todisteiden riittämättömyyden vuoksi. Yleisin mielipide oli, että Lewis murhattiin hänen poliittisten vastustajiensa toimeksiannosta. Monet uskoivat, että korruptoitunut kenraali Wilkinson oli järjestänyt salamurhan. Kenraali oli tapahtuman aikaan kuitenkin yli 6 000 kilometrin päässä Ginner's Standista, joten pitävää näyttöä häntä vastaan ei ollut.
Nykyajan monet historioitsijat ovat tuoneet salaliittoteorian uudelleen esille. Liiton varsinaiset kehittäjät ovat heidän näkemyksensa mukaan olleet kenraali Wilkinson ja presidentti Jeffersonin varapresidenttinä toiminut Aaron Burr. Kirjassaan The Jefferson Conspiracies: A President's Role in the Assassination of Meriwether Lewis tutkija David Leon Chandler yhdistää salaliittoon myös Jeffersonin. Chandler uskoo Lewisin löytäneen Wilkinsonia koskevaa salaista tietoa, joka paljastuessaan olisi tuhonnut myös Jeffersonin maineen. Tätä todistusaineistoa Lewis oli viemässä Washingtoniin.
Saman teorian mukaan Fort Pickeringin komentajana toiminut kapteeni Russell ja intiaaniasiamies Neelly olivat kuuluneet salaliittoon. Heidän silminnäkijähavaintonsa ja raporttinsa voimakkaasti päihtyneestä Lewisistä olivat tekaistuja. Majuri Neelly oli päässyt intiaaniasiamieheksi Wilkinsonin myötävaikutuksella ja oli tämän lähimpiä ystäviä. Hänen osallisuutensa Lewisin kuolemaa edeltäviin tapahtumiin onkin mietityttänyt monia tutkijoita. Neellyn ilmestymiseen Fort Pickeringiin samanaikaisesti Lewisin kanssa ei ole löydetty selitystä. Myös Neellyn liittymistä Lewisin matkaseuraksi Natchez Tracen tiellä pidetään outona, sillä majurilla ei pitänyt olla mitään asiaa Washingtoniin. Lewisin kuoleman jälkeen Neelly hautasi ruumiin pikaisesti ja saattoi tarkoituksella peittää ne yksityiskohdat, jotka mahdollisesti olisivat paljastaneet verityön murhaksi.
Amerikanhelmipöllö
Amerikanhelmipöllö (Aegolius acadicus) on Pohjois-Amerikassa elävä pieni pöllölaji.
Koko ja ulkonäkö
Aikuiset yksilöt ovat yleensä 18–21 cm pitkiä ja niiden siipien kärkiväli on noin 42–48 cm. Paino vaihtelee välillä 65-151 g. Pää on kasvopuolelta vaalea, reunoilla ja takana on ruskeita raitoja. Vaalea vartalo on ruskeiden läikkien täplittämä. Silmät ovat keltaiset ja nokka musta. Molemmat sukupuolet ovat saman näköisiä.
Parsinavetta
Parsinavetta on toinen navetan kahdesta päätyypistä. Parsinavetassa naudat on kiinnitetty parteen, jossa ne seisovat tai makaavat mutta eivät kykene kääntymään ympäri. Lypsylehmät on pääsääntöisesti päästettävä laitumelle kahden kuukauden ajan vuodesta. Toisen tyypin muodostaa pihatto, jossa eläimet liikkuvat vapaasti rakennuksen lattialla tai sen ulkopuolella mutta eivät välttämättä pääse laitumelle.
Parsinavetoiden käyttö on Euroopassa melko harvinaista. Suomessa lypsylehmistä 41 % pidettiin parsinavetoissa vuonna 2016.
Eläinsuojelun kannalta
Parsinavetat ovat maailmalla pääsääntöisesti laillisia. Ne on kielletty Alankomaissa, Itävallassa, Norjassa (vanhat navetat 30 vuoden siirtymäajalla ) ja Tanskassa. Ruotsissa uusien parsinavetoiden rakentaminen on ollut kiellettyä vuodesta 2007.
Suomessa parsinavetat ovat eläinsuojelulain mukaan laillisia. Lain mukaan kaikkien parsinavetassa elävien lehmien on päästävä kesäisin ulos vähintään 60 päiväksi, mutta lakia rikotaan yleisesti. Eläinsuojelujärjestöt ovat vaatineet parsinavetoiden kieltämistä, jotta lehmät voisivat paremmin kyetessään liikkua. Sipilän hallituksen jouluna 2017 julkaistussa lakiluonnoksessa ei kuitenkaan kielletä parsinavettoja. Uuden lain on tarkoitus tulla voimaan vuoden 2019 alussa. Maa- ja metsätalousministeriö ei aio enää myöntää investointitukea uusien parsinavettojen rakentamiseen tai vanhojen laajentamiseen.
SC Hakoah Wien
Tausta ja perustaminen
Britit toivat jalkapallon Wieniin 1800-luvun lopulla. Juutalaisia Wieniin oli tullut koko 1800-luvun ajan ja 1900-luvulla heitä oli noin 146 000. Vuonna 1897 Karl Lueger nousi Wienin pormestariksi, mikä johti juutalaisvastaisuuteen Wienissä. Tämä nosti juutalaisessa väestössä sionismin ajatusta. Hakoahin perustaja Fritz (Beda) Löhner (nimi vaihdettu Löwystä) oli Böömistä paennut juutalainen. Hän pelasi nuorena jalkapalloa ja nousi Wienin sionistien johtohahmoksi. Vuonna 1887 juutalaisia kiellettiin liittymästä urheiluseuroihin. Toukokuussa 1909 Wieniniin tuli pelaamaan unkarinjuutalainen VAC. Kyseinen seura innoitti perustamaan Wieniin seuran, johon kuuluisi vain juutalaisia. Kesäkuussa 1909 julkistettiin vetoomus juutalaisen urheiluseuran perustamisesta ja seuran perustamiskokous pidettiin 26. syyskuuta 1909. Seuran nimeksi tuli Hakoah, joka tarkoittaa hepreaksi voimaa. Puheenjohtajaksi valittiin Löhner ja sihteeriksi Salomon Weinberger.
Seura rahoitti toimintaansa ennen ensimmäistä maailmansotaa jäsenten kuukausimaksuilla sekä Bedailloilla. Bedaillat olivat tapahtumia, joissa esiintyi kabareetaiteilijoita. Hakoahin toiminta koostui urheilun lisäksi myös luentailloista ja seuran orkesterin esiintymisistä. Kokouksensa Hakoah piti kahvilassa, kuten monet muutkin seurat tuohon aikaan. Vuonna 1910 seuran toimintaan tuli mukaan miekkailu, 1911 yleisurheilu, maahockey, uinti ja vesipallo. Vuonna 1912 toimintaan lisättiin vielä paini ja talviurheilu. Ensimmäiset ottelunsa jalkapallossa Hakoah pelasi Favoriten Akademischer SC:tä vastaan: Hakoah hävisi ensimmäisen ottelun 1–5 ja toisen 0–5 reservijoukkuetta vastaan. Seuraava ottelu First Viennan kolmosjoukkuetta vastaan päättyi 2–2. Hakoah aloitti jalkapalloilun 2. divisioonan C-sarjassa. Akademischerin perustanut Arthur Baar toi seurastaan juutalaistet jalkapalloilijat Hakoahiin vuonna 1910. Hakoah nousi 1911 2. divisioonan B-sarjaan ja 1913 A-sarjaan, joka oli tuolloin Itävallan toiseksi korkein sarjataso.
1910 seuraan siirtyi maalivahti Willy Halpern, josta tuli myöhemmin joukkueen ensimmäinen maajoukkuepelaaja, sekä Jenő Gansl, joka oli joukkueen keskushyökkääjä. 1911 Hakoah aloitti etsimään uutta valmentajaa Englannista. Seura maksoi mr. Lewisin matkan Englannista, mutta Lewis osoittautui jalkapallosta tietämättömäksi. 1912 Hakoah perusti edustusjoukkueen lisäksi reservijoukkueen sekä joukkueet akatateemisille, ikäihmiselle ja nuorille. 1913 Hakoah sijoittui toiseksi 2A-sarjassa. Hakoahin nousu katkesi ensimmäiseen maailmansotaan, koska Itävallan jalkapalloliitto päätti ettei sota-aikana voi nousta sarjasta toiseen. Kun sotaa oli käyty vuosi, kaikki Hakoahin sopivat jäsenet kutsuttiin armeijaan. Yksi Hakoahin perustajista, maahockey-jaoston johtaja sekä useampi jalkapalloilija kaatui tai joutui vangiksi. Jokainen seuran sotilas sai oman kappaleen seuran lehteä Hakoah-Nachrichteniä rintamalle. Maailmansodan jälkeen Itävallassa ja Wienissä oli levotonta, ja Hakoahin jäsenet vartioivat monia juutalaisten synagogia ja muita rakennuksia. Vuonna 1919 sarjanousut tehtiin jälleen mahdolliseksi, mutta kaudella 1918–19 Hakoah jäi kolmanneksi.
Nousu 1. divisioonaan
Kaudella 1919–20 Hakoah oli ylivoimainen sarjassaan. 14 ensimmäisen ottelun jälkeen Hakoah ei ollut menettänyt pistettäkään, ja sen maaliero oli 62–7. Kun sarja päättyi kesäkuussa 1920, Hakoah oli hävinnyt yhden ottelun Red Starille, ja maaliero oli 107–20. Ennen kautta seura osti pienen Romania seuran, ja seuraan oli siirtynyt mm. Unkarista pelaajia, kuten Jenő Ganslin veli Iszo Gansl ja Sándor Nemes, joka tosin vaihtoi nimensä takaisin Alexander Neufeldiksi. Neufeld pelasi joukkueessa keskustukena. 1920 seura teki ensimmäisen pitkän pelimatkansa ulkomaille, Saksaan, jossa voitti mm. Dresdner SC:in ja SpVgg Leipzigin.
thumb|right|175px|[[Béla Guttmann pelasi Hakoahissa 1922–26.]]
1920–luvun alussa Unkarissa oli poliittisia levottomuuksia, jotka johtivat juutalaisten vainoihin. Juutalaisia jalkapalloilijoita siirtyi Wieniin ja sitä kautta Hakoahiin. Hakoah osti myös amatöörijoukkue Wiener AC:sta viisi pelaajaa. Hakoahilla oli ongelmia maksaa valmentajansa Gustaf Huberin palkkaa, ja vuonna 1921 joukkueen valmentajaksi tuli Fritz Kerr, joka valmensi myös Hakoahin nyrkkeilijöitä. Kerr oli kuitenkin väliaikainen valmentaja ja kaudeksi 1921–22 valmentajaksi tuli Arthur Gaskell, joka oli entinen jalkapalloilija. Hän kuitenkin lähti seurasta 1922, kun Hakoahin rahat loppuivat heidän rakennettua uuden stadionin sekä hankittua Béla Guttmannin, joka oli seuran parhaiten palkattu pelaaja. Hän oli joukkueen keskituki.
Keväällä 1923 Hakoahin johtokunta päätti maksaa takuusumman, jotta lontoolainen West Ham United tulisi pelaamaan Wieniin. Ottelu pelattiin toukokuussa 1923. Ottelua oli katsomassa 40 000 katsojaa, joka varmisti, että Hakoahilla ei ollut ongelmia takuusumman maksamisessa. Ottelu päättyi 1–1. Syyskuussa Hakoah lähti Lontooseen pelaamaan West Hamia vastaan. Hakoah voitti ottelun 5–0 Neufeldin tehtyä kolme maalia. Ottelun jälkeen mm. Daily Mail kehui Hakoahia ja kirjoitti, että englantilaiset seurat pitäisi ottaa esimerkkiä Hakoahin pelityylistä. Marraskuussa 1923 joukkueen maalivahti Halpern loukkasi polvensa ja hän joutui lopettamaan uransa. Tämän jälkeen Hakoahin maalivahtina toimi muutamia eri maalivahteja, mutta seuraavana kesänä unkarilainen Alexander Fábián liittyi joukkueeseen. Joukkueeseen liittyi myös József Eisenhoffer, joka oli Unkarin maajoukkuepelaaja. Kesällä 1924 joukkue lähti pitkälle pelikiertueelle Puolaan ja Baltiaan. Hakoah voitti kaikki 15 ottelua, teki 107 maalia, joista Eisenhoffer teki 33. Kaikki ottelut pelattiin juutalaisia seuroja vastaan. Ennen kuin seuraava kausi alkoi, Itävallassa sallittiin ammattilaissopimukset. Tämä johti siihen, että myös seuran unkarilaisista pelaajista tuli ammattilaisia. Osa pelaajista kuitenkin halusi pysyä amatöörinä, mm. Alexander Neufeld, joka omisti kahvilan. Päättyvällä kaudella Hakoah sijoittui kuudenneksi.
Mestaruuskausi 1924–25
thumb|right|200px|Hakoahin ainoan mestaruuden saavuttanut joukkue vuonna 1925. Kausi 1924–25 alkoi 21. syyskuuta 1924 Wiener SC:tä vastaan. Hakoah voitti ottelun 3–1, ja seuraava ottelu Rapid Wieniä vastaan päättyi 1–1. Ensimmäisen tappionsa Hakoah kärsi kolmannella kierroksella Admiralle 2–0. Hakoah hävisi myös seuraavan ottelun SV Amateurea vastaan 1–0. Ottelu muuttui kaaokseksi, kun Amateuren laitahyökkääjä potkaisi Neufeldiä, ja satoja katsojia tuli kentälle. Seuraavasta kuudesta ottelusta Hakoah voitti neljä ja pelasi kaksi tasapeliä ja johti sarjaa talvitauolle siirryttäessä. Talvitauolla joukkueen valmentaja Hunter lähti, koska seuralla oli taloudellisia ongelmia. Talvitauon aikana Hakoah lähti Palestiinaan pelimatkalle. Talvitauolta palatessaan joukkue voitti SpC Rudolfshügelin, mutta hävisi First Viennalle. Ottelussa First Viennaa vastaan joukkueen laitahyökkääjä Norbert Katz loukkaantui. First Vienna -ottelun jälkeen Hakoah saavutti neljä voittoa ja kolme tasapeliä seuraavista otteluista. Huhtikuussa Hakoah teki pelimatkan Puolaan. Toukokuussa joukkue pelasi ystävyysottelun Bolton Wanderersin kanssa. Ottelua oli Hohe Wartella seuraamassa 35 000 katsojaa, ja Bolton voitti ottelun 2–0. Hakoah lähes varmisti mestaruutensa Wiener Sport-Clubia vastaan. Ottelun voittomaalin teki maalivahti Fábián: hän loukkasi aikaisemmin kätensä ja hänet siirrettiin hyökkäykseen Neufeldin mentyä maalivahdiksi, sillä vaihtopelaajia ei hyväksytty. Kahdesta viimeisestä ottelusta Hakoah saavutti yhden tasapelin, joka riitti ratkaisemaan mestaruuden.
Ensimmäinen ottelumatka Yhdysvaltoihin
Vaikka Hakoah oli voittanut Itävallan mestaruuden ja oli tienannut 2,98 biljoonaa kruunua, oli seura velkaantunut. Seuran oli tehtävä pelimatkoja, jotta talous parantuisi. Aikaisemmin Hakoah oli tehnyt pelimatkoja lähialueille, Puolaan, Baltiaan, Saksaan ja Tšekkoslovakiaan. Hakoah päätti tehdä pelimatkan Yhdysvaltoihin. Matka suuntautuisi New Yorkiin, Philadelphiaan, Saint Louisiin ja Chicagoon, joissa asui merkittäviä määriä juutalaisia. Matka aloitettiin huhtikuussa 1926. Ennen saapumista Yhdysvaltoihin, joukkue pelasi Pariisissa ystävyysottelun Racing Club de Francea vastaan. Ensimmäisen ottelun joukkue pelasi 20. huhtikuuta Brooklyn Wanderersia vastaan ja 21. päivä Lavendersia vastaan. Kaksi ensimmäistä ottelua olivat lähinnä harjoitusotteluita, ja varsinainen debyyttiottelu oli 25. huhtikuuta. Vastassa oli joukkue, johon oli kerätty pelaajia eri joukkueista. Ottelua seurasi 25 000 ihmistä, mikä oli Yhdysvaltain ennätys. Viikon päästä tästä Hakoah pelasi Indiana Flooringin ja New York Giantsin joukkueista koottua joukkuetta vastaan. Hakoah hävisi ottelun 3–0, ja edellisen ottelun yleisöennätys rikkoutui, kun ottelua seurasi 46 000 ihmistä, joka oli Yhdysvaltain ennätys yli 50 vuotta.
Hakoah jatkoi kiertuetta Saint Louisiin ja Chicagoon, joissa pelasi kolme ottelua, häviten vain Chicagosta kerätylle All-Stars joukkueelle. Tämän jälkeen joukkue palasi New Yorkiin, pelaten Jersey Cityssä ottelun. New Yorkissa joukkue voitti New York Giantsin 2–1. Viimeisen ottelun Hakoah pelasi Philadelphiassa. Kaiken kaikkiaan Hakoah pelasi Yhdysvalloissa 13 ottelua, joista voitti 10. Matka tuotti yli 400 000 Yhdysvaltain dollaria, joilla voitiin maksaa seuran velat pois. Kotimaassaan Hakoah päätyi sijalle 7. mestaruuskautensa jälkeen. Kauden päätteeksi yhdysvaltalaiset lähettivät pelaaja-agenttejaan Eurooppaan houkutellakseen pelaajia siirtymään Yhdysvaltoihin. He tarjosivat 300–400 dollarin kuukausipalkkioita, joka oli kaksi kertaa enemmän kuin Englannissa maksetut palkat. Brooklyn Wanderersiin siirtyi József Eisenhoffer, Heinrich Schönfeld, Leo Drucker ja Alexander Neufeld. New York Giantsiin siirtyi Max Grünwald, Moritz Häusler, Béla Guttmann, Ernő Schwarcz ja Gitschi Pollak. Hakoahista oli lähtenyt yhdeksän pelaajaa. Tilalle hankittiin mm. Ármin Weiss ja Rezső Nikolsburger sekä joukkueet nuoret pelaajat saivat mahdollisuuden nousta edustusjoukkueeseen.
Toinen ottelumatka Yhdysvaltoihin
Koska edellinen ottelumatka oli ollut menestys, alkoi seurajohto suunnitella uutta pelimatkaa Yhdysvaltoihin, vaikka joukkue oli huonontunut selkeästi viime matkasta. New York Giants ja Bethlehem Steel takasivat Hakoahin matkan. Hakoah saapui New Yorkiin 15. huhtikuuta 1927 ja ensimmäisen ottelun se pelasi Steeliä vastaan 20. päivä. Ottelu päättyi 0–0, ja paikallislehti kirjoitti, että Hakoah onnistui saamaan tasapelin maalivahtinsa Fábiánin ansiosta. Seuraavan ottelun Hakoah hävisi 1–2 Philadelphian All-Stars joukkuetta vastaan, mutta sen jälkeen pelasi Giantsia vastaan 2–2 tasapelin. Seuraavan ottelun tappion jälkeen, Giants lainasi entisiä Hakoahin pelaajia, jotka liittyivät joukkueen kokoonpanoon loppu kiertueen ajaksi. Tämän jälkeen Hakoah pelasi yhdeksän ottelua ennen kuin lähti Kanadaan, joskin yhden ottelun näistä se pelasi Torontossa. Kanadassa joukkue pelasi Montrealissa, Winnipegissä ja Torontossa yhteensä kuusi ottelua. Winnipegissä Hakoah pelasi Skotlannin epävirallista maajoukkuetta vastaan; ottelu ajautui kaaokseen, kun Hakoahin puolustaja Tandler aloitti tappelemaan Munron kanssa ja iso osa 10 000 katsojasta juoksi kentälle. Kiertue päättyi 9. heinäkuuta Brooklyn Wanderersia vastaan. Kiertue tuotti lopulta 30 000 dollaria tappiota, sillä se ei saavuttanut niin suurta suosiota kuin ensimmäinen kiertue. Kiertueen jälkeen joukkueen maalivahti Fábián ja Gold siirtyivät Giantsiin.
Joukkueen putoaminen toiseen divisioonaan
Kaudella 1926–27 Hakoah sijoittui yhdeksänneksi ja saavutti vain kolme pistettä enemmän kuin SK Slovan, joka sijoittui toiseksi viimeiseksi. Seuraavalla kaudella seura oli toiseksi viimeinen ja putosi 2. divisioonaan. Samaan aikaan seuran talous oli ajautunut ongelmiin. Joukkueen johtohahmo Arthur Baar erosi kesällä 1928 oltuaan 17 vuotta jalkapallojaoston Sektionsleiter. Samaan aikaan seura jakautui kolmeen yhdistykseen: jalkapalloon, uintiin ja Touristikiin (ulkoilujaosto). Uuden jalkapallojaoston (Hakoah Fussball-Club) puheenjohtajaksi tuli Max Schiffmann, joka sijoitti omia rahojaan joukkueeseen sekä palkkasi pelaajia yritykseensä töihin. Joukkueeseen palasi muutamia pelaajia Yhdysvalloista ja seura voitti 2. divisioonan. Hakoah ei hävinnyt yhtäkään ottelua ja sen maaliero oli 104-13. Hakoah kuitenkin putosi seuraavalla kaudella takaisin 2. divisioonaan oltuaan pääsarjassa toiseksi viimeinen. Seura aloitti myös tuomaan uusia, nuoria pelaajia joukkueeseen ja sen noustessa takaisin pääsarjaan kaudeksi 1931–32, oli joukkue lähes kokonaan vaihtunut muutamassa vuodessa. Seuraan oli liittynyt mm. maalivahti Hermann Löwy sekä tukimies Leopold Drucker, joka palasi Yhdysvalloista.
Viimeiset vuodet
1930-luvulla katutappelut juutalaisten ja kommunistien välillä lisääntyivät, mutta silti Hakoah levitti sionista sanomaansa. Joukkue teki edelleen joka kesä pelimatkoja Itä-Eurooppaan. Samaan aikaan seura menetti joitakin pelaajia, kuten Eisenhofferin, Ranskaan, jossa oli siirrytty ammattilaisuuteen. Muutamat muut pelaajat pakenivat Wienistä, jossa juutalaisuusvastaisuus kasvoi Adolf Hitlerin noustua valtaan Saksassa. Silti Hakoahissa oli noin 5000–6000 jäsentä. Seura sijoittui sarjassa huonosti: kaudella 1931–32 10., seuraavalla kaudella 8. ja kahdella seuraavalla 10. Vuonna 1935 kausi alkoi huonosti, sillä seura hävisi viidestä ensimmäisestä ottelusta neljä. Tämän jälkeen seura lähti pelaamaan kaksi ottelua Puolaan, jotta seuran talous parantuisi. Talvitauolla seura teki pelimatkat Pohjois-Afrikkaan ja Ranskaan. Loppukaudesta tehtiin vielä matkat Turkkiin ja Jugoslaviaan. Seura sijoittui liigassa yhdenneksitoista. Seuraavalla kaudella 1936–37 Hakoahista lähti kaksi pelaajaa, Donnenfeld ja Vestermans, joka oli Latvian maajoukkueen vakiopelaaja. Hakoah voitti vain yhden ottelun ja hävisi sarjan. Ennen kuin seuraava kausi alkoi, lähti kolme pelaajaa, Josef Strohs, Alfred Breitfeld ja Imre Mausner, seurasta.
Seuraava kausi 2. divisioonassa alkoi hyvin, ja lopulta seura voitti kauden. Seuralla oli edelleen yhdeksän ammattilaispelaajaa, sillä seuran jäsenet auttoivat seuraa rahallisesti. Hakoah pärjäsi myös Itävallan cupissa, jossa pääsi aina välieriin asti. Ennen kuin välieräottelu kerettiin pelata, toteutettiin Anschluss, joka keskeytti cupin. Anschlussin jälkeen Hakoahin omaisuus takavarikoitiin, kotistadion Krieauer Platz muutettiin SA:n varikoksi. Hakoah pyyhittiin pois 2. divisioonan taulukoista ja sen pelaamat ottelut mitätöitiin. Wienin juutalainen urheilutoiminta siirrettiin Makkabi Wienin toimintaan. Makkabi Wienissä harjoitettiin lähinnä voimistelua ja nyrkkeilyä. Monet Hakoahin pelaajat siirtyivät muihin maihin pelaamaan jalkapalloa, mm. Palestiinaan ja Unkariin.
Toisen maailmansodan jälkeen
Toisen maailmansodan jälkeen Wienissä oli noin 5 000 juutalaista ja kesäkuussa 1945 Hakoah aloitti toimintansa uudelleen, ollen kuitenkin enemmän kohtauspaikka kuin urheiluseura. Hakoah pelasi Itävallan alemmissa divisioonissa, ja toiminta loppui uudestaan 1948. Tämän jälkeen vanhat jalkapalloilijat pelasivat joukkueessa Klub der Hakoah-Freunde vuoteen 1950 asti.
1970-luvulla perustettiin SC Maccabi Wien, jota voidaan pitää uudelleen perustettuna Hakoah Wieninä. 2000-luvulla yhdistys osti Praterissa olleen alueen 10 miljoonalla eurolla. Sinne on tarkoitus rakentaa yhdistyksen keskus. SC Maccabi Wien on pelannut Itävallan alemmissa divisioonissa.
Muu toiminta
Hakoah toimi myös muissa urheilulajeissa kuin jalkapallossa. Jalkapallon lisäksi Hakoah tunnettiin hyvänä uintiseurana, jonka uimarit hallitsivat monia uintikilpailuja, kuten Tonavassa käytävää Quer Durch Wieniä sekä Itävallan mestaruuskilpailuja. Seuran Fritzi Löwy ja Hedy Bienenfeld voittivat kumpikin pronssia EM-kilpailussa 1927. Uintijaosto kuitenkin koki paljon antisemitismiä ja heiltä huijattiin mm. Quer Durch Wienin voitto. Seurassa oli myös menestyvä painijaosto, tunnetuin painija lienee Nikolaus Hirschl, joka voitti Los Angelesin olympialaisissa 1932 kaksi pronssia. Hirschl toimi useasti myös uintijaoston henkivartijana. Maahockeyssa Hakoah voitti Itävallan mestaruuden viidesti, käsipallossa kolmesti sekä vesipallossa kahdesti. Tämän lisäksi seurassa oli Itävallan mestareita pöytätenniksessä, tenniksessä ja yleisurheilussa.
Urheilun ulkopuolinen toiminta
Hakoah järjesti urheilutoiminnan ohella mm. kokoillan esityksiä, johon kuului näytelmiä, musiikkia ja oopperalaulua. Hakoahin orkesteri perustettiin 1919, ja sitä pidettiin yhtenä aikansa parhaista juutalaisorkestereista. Tämän lisäksi oli kabareetanssia ja luentailtoja. Seuralla oli myös oma ulkoilujaosto, jolla oli oma mökki.
Kotistadion
Kun jalkapallotoiminta alkoi 1909, seura vuokrasi Vienna Cricket and Football-Clubilta kenttää otteluihinsa. Myöhemmin seura siirtyi Floridsdorfiin, Tonavan pohjoispuolelle. Kentän vieressä oli kaupungin sontatunkio, ja seura siirtyi 1912 toiseen paikkaan Floridsdorfissa. Sinne seura rakensi pukukopit sekä vahtimestarinasunnon. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Hakoah pelasi kotiottelunsa joko Floridsdorfissa tai Hohe Wartella. 1922 Hakoah rakensi uuden stadionin Prateriin, Keski-Wieniin. Nykyään alueella on Ernst-Happel-Stadion. Silloin stadionin nimi oli Krieauer Sportplatz ja siellä oli jalkapallokentän lisäksi juoksurata sekä istumakatsomo (kolme penkkiriviä). Stadion vihittiin käyttöön toukokuussa 1922 ja se toimi seuran kotistadionina aina vuoteen 1938, jolloin Hakoahin toiminta loppui.
Pelaajat
Yllä mainittujen pelaajien lisäksi muita merkittäviä pelaajia:
Saavutukset
Seuran urheilijoita:
Retrofuturismi
pienoiskuva|Retrofuturistinen kuvaus lentävästä veturista, [[dieselpunk-tyylissä, joka muistuttaa 1940-luvun alkua.]] Retrofuturismi (adjektiivi retrofuturistinen) on termi taiteelle, jossa kuvataan aikaisemman aikakauden vaikutuksia tulevaisuuteen. Jos ”futurismia kutsutaan joskus ’tieteeksi’, joka ennakoi mitä tulee, retrofuturismi on tämän ennakoinnin muistamista.” Retrofuturismille on ominaista sekoitus vanhanaikaista ”retroa” tyyliä, jossa on futuristinen teknologia. Retrofuturismi tutkii teemoja ja jännitteitä menneisyyden ja tulevaisuuden välillä sekä myös vieraannuttavia ja voimaannuttavia teknologian vaikutuksia.
Retrofuturismi voidaan nähdä ”maailman näkökulman animointina”. Ensisijaisesti se heijastuu taiteellisiin luomuksiin muunnetusta tekniikasta, jotka luovat rinnakkaisen todellisuuden kuvitelluista esineistä. Sitä kuitenkin esiintyy myös muodissa, arkkitehtuurissa, designissa, musiikissa, kirjallisuudessa, elokuvissa ja videopeleissä.
Ominaisuudet
Retrofuturismi sisältää kaksi päällekkäistä suuntausta, jotka voidaan tiivistää: tulevaisuus nähtynä menneisyydestä ja menneisyys nähtynä tulevaisuudesta.
Ensimmäinen suuntaus, varsinainen retrofuturismi, on suoraan tulevaisuuden ennustamista yrittäneiden kirjoittajien, taiteilijoiden ja elokuvantekijöiden mielikuvitusta ajalta ennen 1960-lukua. Tällaiset futuristiset mielikuvat ovat kunnostettu ja päivitetty nykyaikaan, ja ne tarjoavat nostalgisen, vaihtoehtoisen kuvan siitä, mitä tulevaisuus olisi voinut olla, mutta ei ole.
Toinen suuntaus on päinvastainen ensimmäisestä: futuristinen retro. Se alkaa retron lisäämisestä; vanhoja taidetyylejä, vaatetusta ja tapoja, sitten lisätään futuristisia teknologioita päälle, näin luodaan sekoitus menneisyyden, nykyisyyden ja tulevaisuuden elementtejä.
Tyylilajit
Retrofuturismin tyylilajeja ovat kyberpunk, steampunk, dieselpunk, atompunk ja ”Raygun Gothic”, jokainen viitaten tietyn aikakauden teknologiaan.
Ridha Dhrifi
Ridha Dhrifi on tunisialainen karateka, joka saavutti pronssia Saksan ja Alankomaiden avoimissa vuosina 2006 ja 2007 alle 70-kiloisten sarjassa.
Apollo-asteroidit
thumb|Esimerkkinä Apollo-asteroidi Apollon rata (sinisellä) verrattuna sisimpien planeettojen ratoihin (punaisella). Kuvan uloin planeetta on Jupiter. Apollo-asteroidit muodostavat ryhmän Maan lähelle tulevia asteroideja. Ne on nimetty ensimmäisenä löydetyn jäsenensä, 1862 Apollon, mukaan. Sen olemassaolon havaitsi Karl Wilhelm Reinmuth vuonna 1932. Apollo-asteroidien luokitus pikkuplaneettojen joukossa perustuu niiden kiertorataan Auringon ympäri. Apollo-asteroideiksi luokiteltavien kappaleiden rata leikkaa Maan radan, ja niiden keskietäisyys Auringosta on Maan keskietäisyyttä suurempi tai yhtä suuri. Suurin Apollo-asteroidi on 1866 Sisyphus, jonka läpimitta on noin 8,48 km. Apollo-asteroidien joukossa on lisäksi muun muassa (29075) 1950 DA, jolla on pieni riski törmätä Maahan vuonna 2880. Uhkaavina on pidetty myös asteroideja ja. Asteroidi 4581 Asclepius ohitti Maan lähietäisyydeltä vuonna 1989. Joillain Apollo-asteroidella on myös kuu tai kaksi. Apollolla itsellään niitä on yksi, kuten myös :lla. Mutta esim. :llä on jopa kaksi kuuta. Aikaisemmin Apollo-asteroideihin kuuluneen n rata muuttui Maan lähiohituksen jälkeen Apollosta Aten-radaksi 15. helmikuuta 2013.
Captain America: The First Avenger
Captain America: The First Avenger on vuonna 2011 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen supersankarielokuva, joka perustuu Marvel Comicsin sarjakuvahahmoon Kapteeni Amerikka. Se on Marvel Cinematic Universen ensimmäisen vaiheen viides elokuva ja sen ohjasi Joe Johnston ja käsikirjoittivat Christopher Markus ja Stephen McFeely. Pääosissa ovat Chris Evans, Tommy Lee Jones, Hugo Weaving, Hayley Atwell, Sebastian Stan, Dominic Cooper, Neal McDonough, Derek Luke, ja Stanley Tucci. Elokuva sijoittuu toiseen maailmansotaan, jossa sairaalloinen mies nimeltä Steve Rogers muutetaan supersotilas Kapteeni Amerikaksi sotatarkoituksia varten. Rogersin on pysäytettävä Punakallo, joka kehittää aseita Adolf Hitlerille ja johtaa järjestöä, joka pyrkii valloittamaan maailman "Tesseraktiksi" kutsutulla energianlähteellä.
Captain America: The First Avengerin suunnittelu alkoi vuonna 1997 ja Artisan Entertainmentin oli tarkoitus toimia sen levittäjänä. Vuoteen 2003 asti kestäneen oikeusjutun kuitenkin venytti projektin kestoa. Vuonna 2005 Marvel Studios teki lainasopimuksen Merrill Lynchin kanssa ja elokuvan rahoituksen ja julkaisun suunniteltiin tapahtuvan Paramount Picturesin kautta. Ohjaajat Jon Favreau ja Louis Leterrier olivat kiinnostuineita projektista ennen kuin Johnston valittiin ohjaajaksi vuonna 2008. Päänäyttelijät valittiin vuoden 2010 maaliskuun ja kesäkuun välillä ja kuvaukset sijoittuivat Lontooseen, Manchesteriin, Caerwertiin ja Liverpooliin Yhdistyneessä kuningaskunnassa, sekä Los Angelesiin Yhdysvalloissa.
Captain America: The First Avenger sai ensi-esityksensä Hollywoodissa 19. heinäkuuta 2011, sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 2. heinäkuuta 2011 sekä Suomessa 11. elokuuta 2011. Jatko-osa, Captain America: The Return of the First Avenger, sai ensi-iltansa 4. huhtikuuta 2014 ja kolmas elokuva, Captain America: Civil War, sai ensi-iltansa 6. toukokuuta 2016.
Juoni
Elokuva alkaa nykyhetkestä, kun pohjoisnavalta löytyy jäätynyt pyöreä esine, jossa on sinistä, punaista ja valkoista, sekä hylätyn lentokoneen ohjaamo.
Vuonna 1942 natsiupseeri Johann Schmidt saapuu miehineen saksalaisten miehittämän Norjan kaupunkiin, Tønsbergiin. He löytävät sieltä kuution muotoisen ja mystisen kosmisen esineen, Tesseraktin, jolla on selvittämättömiä voimia. Samaan aikaan New Yorkissa Steve Rogersilta on evätty pääsy toisen maailmansodan taistelukentille, koska hänet on todettu fyysisesti liian heikoksi. Vieraillessaan tulevaisuuden teknologiaa esittelevässä näyttelyssä ystävänsä kersantti James ”Bucky” Barnesin kanssa Rogers yrittää jälleen värväytyä. Kuultuaan Rogersin ja Barnesin keskustelun, tohtori Abraham Erskine hyväksyy Rogersin joukkoihin. Hänet värvätään osaksi Strategisen tiedereservin ”supersotilas”-koetta, jota johtavat Erskinen lisäksi eversti Chester Phillips ja brittiläinen agentti Peggy Carter. Phillips ei pidä Rogersia sopivana, mutta antaa periksi nähdessään Rogersin olevan valmis uhrautumaan muiden puolesta. Kokeilua edeltävänä yönä Erskine paljastaa Rogersille Schmidtin olevan edellisen epätäydellisesti menneen kokeen koekappale, joka sai kokeesta pysyviä sivuvaikutuksia.
Euroopassa Schimdt ja tohtori Arnim Zola valjastavat Tesseraktin energiaa aikoen käyttää sitä Zolan keksintöjen voimanlähteenä toteuttaakseen suurhyökkäyksen, jolla vallata koko maailma, mukaan lukien Natsi-Saksa. Schmidt saa selville Erskinen olinpaikan ja lähettää salamurhaaja Heinz Krugerin tappamaan tämän. Yhdysvalloissa Erskine aloittaa supersotilaskokeen Rogersilla antamalla tälle seerumia sekä ”vita-säteitä”. Kokeen myötä Rogersista tulee pidempi ja lihaksikkaampi, mutta sitten valeasuinen Kruger tappaa Erskinen ja pakenee. Rogers saa Krugerin kiinni, mutta tämä välttää kuulustelun tekemällä itsemurhan syanidikapselilla. Erskinen kuoleman ja supersotilas-kaavan menettämisen myötä Yhdysvaltain senaattori Brandt lähettää Rogersin kiertueelle värikkäässä puvussa ”Kapteeni Amerikkana” edistämään sotajoukkojen yhteistyötä samalla kun tiedemiehet tutkivat hänestä otettuja verinäytteitä kaavan uudelleenlöytämiseksi. Vuonna 1943 ollessaan kiertueella Italiassa Rogers saa kuulla Barnesin yksikön kadonneen taistelussa Schmidtin joukkoja vastaan. Rogers ei usko Barnesin kuolleen, vaan pyytää agentti Carteria ja Howard Starkia lennättämään hänet vihollisen puolelle pelastustehtävää varten. Rogers soluttautuu Schmidtin johtaman Hydra-järjestön tukikohtaan ja vapauttaa Barnesin sekä muut vangit. Lopulta hän kohtaa Schmidtin, joka paljastaa ihmiskasvojensa alta punaiset kallomaiset kasvot, joiden vuoksi häntä kutsutaan ”Punakalloksi”. Schmidt pakenee ja Rogers palaa tukikohtaan vapautettujen sotilaiden kanssa.
Rogers värvää Barnesin, Dum Dum Duganin, Gabe Jonesin, Jim Moritan, James Montgomery Falsworthin ja Jacques Dernierin osallistumaan Hydran muiden tukikohtien tuhoamiseen. Stark varustaa Rogersin uusilla kehittyneillä varusteilla, joihin lukeutuu harvinaisesta tuhoutumattomasta vibranium-metallista tehty pyöreä kilpi. Seuraavien kahden vuoden aikana ryhmä onnistuu pysäyttämään monta Hydran operaatiota ja he hyökkäävät myös junaan, jolla Zola matkusti. Mutta tehtävän aikana Barnes putoaa junasta ja hänen uskotaan kuolleen. Vangiksi otettu Zola paljastaa Hydran viimeisen tukikohdan sijainnin ja Rogers johtaa hyökkäystä estääkseen Schmidtia käyttämästä joukkotuhoaseitaan maailman merkittävimpien kaupunkien tuhoamiseen. Rogers pääsee Schmidtin ilma-alukseen ja taistelun aikana Tesseraktin säiliö vaurioituu. Schmidt ottaa Tesseraktin käteensä ja muuttuu sen vaikutuksesta kirkkaaksi valoksi, joka imeytyy madonreikään. Tesserakti putoaa aluksen lattialle ja polttaa siihen reiän, jonka läpi se putoaa mereen. Huomaten, ettei aseiden laukeamista voi muuten estää, Rogers tekee pakkolaskun pohjoisnavalle. Myöhemmin Stark löytää Tesseraktin merestä, mutta Rogersia ei löydetä, joten tämä julistetaan kuolleeksi.
Rogers herää 1940-luvun tyylisestä sairaalahuoneesta. Päätellen vanhentuneen radiolähetyksen perusteella jonkin olevan vialla, hän pakenee rakennuksesta ja löytää itsensä nykypäivän Times Squarelta, missä S.H.I.E.L.D.:n johtaja Nick Fury kertoo hänen olleen ”unessa” melkein 70 vuotta. Lopputekstien jälkeisessä kohtauksessa Fury ehdottaa Rogersille tehtävää, jonka vaikutukset olisivat maailmanlaajuiset.
Captain America: The Return of the First Avenger
Anthony ja Joe Russon ohjaama jatko-osa, Captain America: The Return of the First Avenger (Pohjois-Amerikassa Captain America: The Winter Soldier), sai ensi-iltansa Suomessa 26. maaliskuuta 2014 ja Yhdysvalloissa 4. huhtikuuta 2014. Evans, Stan, Atwell, Jones ja Jackson uusivat roolinsa Kapteeni Amerikkana, Talvisotilaana, Peggy Carterina, Arnim Zolana ja Nick Furyna. Muita päänäyttelijöitä ovat Scarlett Johansson Natasha Romanoffin / Mustan Lesken roolissa, Anthony Mackie Sam Wilsonin / Haukan roolissa, sekä Robert Redford Alexander Piercen roolissa.
Captain America: Civil War
Captain America: Civil War sai ensi-iltansa Suomessa 27. huhtikuuta 2016 ja Yhdysvalloissa 6. toukokuuta 2016, ja sen ohjaajina ovat myös Russon veljekset. Evans, Johansson, Stan ja Mackie uusivat roolinsa The Return of the First Avengeristä, ja näyttelijäkaartiin kuuluvat myös Robert Downey Jr. Tony Starkin / Rautamiehen roolissa, Paul Bettany Visionin roolissa, Jeremy Renner Clint Bartonin / Haukansilmän roolissa, Don Cheadle James ”Rhodey” Rhodesin / Sotakoneen roolissa, Elizabeth Olsen Wanda Maximoffin / Purppuranoidan roolissa sekä Paul Rudd Scott Langin / Muurahaismiehen roolissa.
George William Featherstonhaugh
Featherstonhaugh saapui Amerikkaan 1806 ja aikoi opiskella alkuperäiskansojen kieliä. Hän meni naimisiin, perusti maatilan ja pyrki edistämään suunnitelmia rakentaa Yhdysvaltoihin höyryjunaratoja, joita pitkin maataloustuotteita voitaisiin kuljettaa itärannikon asutuskeskuksiin edullisesti. Featherstonhaugh tunsi George Stephensonin Englannin ajoiltaan, mikä selittää hänen paneutumistaan rautatieasioihin. Vuonna 1885 hän sai luvan radan rakentamiseen, ja 1831 avattiin ensimmäinen osuus Mohawk Valleyn ja Hudsonin välisestä ratayhteydestä.
Vuonna 1834 Feathernstonhaugh nimitettiin valtiongeologiksi, ja hänet määrättiin tutkimaan ja kartoittamaan vasta ostetun Ranskan Louisianan ylänköalueita Missourin ja Red Riverin väliltä.
Featherstonhaugh palasi vuonna 1838 Eurooppaan ja sai nimityksen Britannian konsuliksi Ranskaan. Vanhoilla päivillään hän kirjoitti Yhdysvalloissa tekemistään matkoista laajoja selostuksia.
Lumihiutaleet ja maailmankuvat
Lumihiutaleet ja maailmankuvat: Talvinen tarina kylmyydestä ja sen ihmeellisistä aikaansaannoksista on Raimo Lehden vuonna 1998 ilmestynyt tietokirja. Teoksen on julkaissut Ursa. Kirja sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon 1999 ja sen toinen painos ilmestyi vuonna 2000.
Nanna Blondell
Nanna Terese Blondell (s. 6. elokuuta 1986 ) on ruotsalainen näyttelijä. Hän on käynyt Tukholman draamakorkeakoulun ja asuu Tukholmassa miehensä ja tyttärensä kanssa.
ROPS (Runway Overrun Prevention System)
ROPS (Runway Overrun Prevention System) on Airbusin A350-koneessa oleva järjestelmä, jonka tarkoituksena on estää laskeutumisen meneminen pitkäksi.
Airbus testasi ROPS-järjestelmää Rovaniemen lentokentällä talvella 2016.
Janne Hautala
Janne Hautala (25. joulukuuta 1881 Jyväskylä – 7. toukokuuta 1917) oli suomalainen toimittaja ja työväenliikkeen poliitikko. Hän käytti myös nimimerkkiä Joukahainen.
Hautala oli Vaasassa ilmestyneen Vapaa Sana-lehden päätoimittaja 1906–1907 sekä vastaava toimittaja 1913–1916.
Barbi Benton
Benton on näytellyt monissa tv-sarjoissa, näytellyt elokuvissa ja laulanut muun muassa kantri-musiikkia.
Hän on julkaissut viisi pitkäsoittoäänilevyä.
Luettelo diplomaattisista edustustoista Bahrainissa
Tämä on luettelo diplomaattisista edustustoista Bahrainissa. Tällä hetkellä Manamassa on 38  suurlähetystöä.
Suurlähetystöt
Manama
Shiv Sena
Shiv Sena (, Śiv Senā, Shivajin armeija) on intialainen äärioikeistolainen puolue, jonka perusti poliittisia pilapiirroksia työkseen tehnyt Bal Thackeray vuonna 1966. Puolue perustettiin marathien etua ajavaksi alueelliseksi puolueeksi Maharashtran osavaltioon, joka koki 60-luvulla paljon muuttoliikettä muiden Intian kansojen keskuudesta. Vuonna 1984 puolue otti hindunationalismin entistä merkittävämmäksi osaksi puoluetta, osana suunnitelmaa laajentua Maharashtran ja marathien asuma-alueen ulkopuolelle.
1980-luvulla puolue liittoutui hindunationalistisen Intian kansanpuolueen (BJP) kanssa ja puolueet ovat usein tehneet yhteistyötä. Shiv Senan ja BJP:n liitto on toisinaan kuitenkin kariutunut puolueiden väliseen valtataisteluun. Puolueet hallitsivat Suur-Mumbain kuntayhtymää yhdessä Shiv Senan johdolla vuodesta 1997 alkaen, kunnes BJP vaati vuonna 2017 enemmistöä kuntavaalien vaalipiireistä. Shiv Sena ei suostunut jakamaan Intian rikkaimman kuntayhtymän paikkoja BJP:n haluamalla tavalla, mikä sai molemmat osallistumaan itsenäisesti. Puolueiden voimasuhteet muuttuivat vuonna 2014, jolloin BJP saavutti suuren voiton parlamenttivaaleissa Shiv Senan jäädessä maharashtralaiseksi puolueeksi. Vuonna 2019 Shiv Sena ja BJP riitautuivat Maharashtran pääministerinpaikasta, jonka Shiv Sena olisi halunnut molempien puolueiden jakavan yhdessä kahteen 2,5 vuoden mittaiseen kauteen. BJP ei suostunut ehdotukseen, minkä vuoksi Shiv Sena muodosti osavaltiohallituksen yhdessä kongressipuolueen ja NCP:n kanssa. Riidan seurauksena Modin toisen hallituksen ainoa Shiv Senaa edustava ministeri Arvind Sawant erosi tehtävästään ja Maharashtran pääministeriksi valittiin Shiv Senan puheenjohtaja Uddhav Thackeray.
Mohamed Hedi Hammachi
Mohamed Hedi Hammachi on tunisialainen karateka, joka saavutti pronssia Pariisin avoimissa vuonna 2007 alle 75-kiloisten sarjassa.
Seychellienbulbuli
Seychellienbulbuli (Hypsipetes crassirostris) on yleisenä Seychellien graniittisaarilla elävä mustabulbuleihin kuuluva varpuslintu. Yleisin laji on suurimmilla saarilla Mahélla, Praslinilla, La Diguella ja Silhouettella.
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan seychellienbulbuli on noin 25 cm. Lajin yläruumiin väri on tumman ruskeanharmaa ja paikoitellen myös vihreään vivahtava. Vatsa ja pää ovat väriltään hieman vaaleammat. Päälaki on tummempi. Seychellienbulbulin nokka ja koivet ovat väriltään kirkkaan oranssit. Nuorilla yksilöillä nokka ja koivet ovat ruskeanharmaat
Elinympäristö
Seychellien saarilla elävän seychellienbulbulikannan kooksi arvioidaan ainakin 20 000 yksilöä.
Elintavat, lisääntyminen ja ravinto
Seychellienbulbulit elävät pareittain tai pieninä ryhminä. Linnut ovat äänekkäitä ja toisinaan myös aggressiivisia muita lintuja kohtaan. Laji rakentaa pyöreän pesänsä puuhun oksanhaarekkaan ja naaras munii sinne kaksi munaa. Linnun ravintoa ovat hedelmät, hyönteiset, liskot ja toisten lintujen munat.
Kaouther Hasnaoui
Kaouther Hasnaoui on tunisialainen karateka, joka saavutti pronssia Afrikan-mestaruuskilpailuissa Cotonoussa, Beninissä. Hän saavutti myös Pariisin avoimissa pronssia vuonna 2006, yli 60-kiloisten sarjassa.
Adolf Hitlerin kuolema
pienoiskuva|200px|Yhdysvaltalainen lehti ilmoittaa Hitlerin kuolemasta. Adolf Hitlerin kuolema huhtikuussa 1945 tapahtui yleisesti hyväksytyn teorian mukaan Hitlerin ampuessa itseään päähän otettuaan samanaikaisesti tappavaa syanidia. Lisäksi Hitlerin kuolemasta on monia muitakin teorioita.
Yleinen käsitys tapahtumien kulusta
Adolf Hitler siirtyi Führerbunkeriin Berliinissä 16. tammikuuta 1945, ja sieltä käsin hän seurasi natsi-Saksan loppua liittoutuneiden lähestyessä sekä idästä että lännestä. Huhtikuun loppupuolella puna-armeijan joukot olivat jo Berliinissä ja Hitler alkoi tehdä valmisteluja itsemurhaansa varten. Neljältä aamuyöllä 29. huhtikuuta hän viimeisteli testamenttinsa. Pian keskiyön jälkeen 30. huhtikuuta Hitler meni naimisiin Eva Braunin kanssa lyhyessä seremoniassa bunkkerin karttahuoneessa. Sen jälkeen hän saneli henkilökohtaisen ja poliittisen testamenttinsa sihteerilleen Traudl Jungelle, minkä jälkeen hän meni lepäämään noin kello neljä aamuyöllä.