cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Visaginasin ydinvoimala
Kesällä 2012 Liettuan parlamentti hyväksyi alustavasti uudemman suunnitelman 1 350 megawatin ydinvoimalasta. Voimalan reaktori halutaan tilata japanilaiselta Hitachilta, joka tulisi 20 prosentin osuudella myös sijoittajaosakkaaksi tähän noin viisi miljardia euroa maksavaan uuteen ydinvoimalaan. Liettuan valtiolle tulisi 38 prosentin osuus, Viro on kiinnostunut 22 prosentin osuudesta ja Latvia saattaa osallistua 20 prosentin osuudella.
Boys of Scandinavia
Boys of Scandinavia on suomalainen indie-yhtye, joka tekee tummaa diskomusiikkia.
Visaginasin ydinvoimala
Aiheesta muualla
55.60444°N, 26.56°W
Kansan Uutiset
Historia
Kansan Uutiset aloitti ilmestymisensä tammikuussa 1957, kun SKP:n äänenkannattaja Työkansan Sanomat ja SKDL:n äänenkannattaja Vapaa Sana yhdistettiin. Puolueiden erillisten päivälehtien ylläpitämistä ei katsottu enää taloudellisesti järkeväksi. Keskustelua kahden rinnakkaisen lehden ylläpidosta oli käyty jo vuosikymmenen alusta alkaen. Kesällä 1950 SKP asetti työryhmän asiaa pohtimaan, mutta varsinaisesti asia eteni vuodesta 1955 lähtien. SKP:n ja SKDL:n johtoelimet päättivät fuusiosta 16. kesäkuuta 1956. Syksyllä 1956 valittiin uuden lehden johto. Päätoimittajaksi nousi Jarno Pennanen, varapäätoimittajaksi Aili Mäkinen ja hallituksen puheenjohtajaksi Eino Kilpi. Lehden aloittaessa sen toimituskuntaan kuului noin 35 vakituista palkollista.
Kansan Uutisten levikki nousi aluksi tasaisesti ja se ylitti 50 000. Kansan Uutiset oli Suomen luetuin poliittinen työväenlehti. 1980-luvulle asti Kansan Uutisia painettiin Kotkankadulla sijainneessa, SKP:n omistamassa, kirjapaino Yhteistyössä. Yhteistyön mentyä konkurssiin painotyöt alettiin ostaa Keski-Uusimaa Oy:ltä.
1960-luvulta 1980-luvulle SKP:n enemmistölinjaa edustanut Kansan Uutiset sai usein kovaa kritiikkiä taistolaisilta oppositiokommunisteilta ja neuvostoliittolaisilta. Päätoimittajat Simpura ja Kauppila olivat Tiedonantaja-lehteä julkaisseen opposition mielestä revisionisteja. Taistolaiset vaativat lehden uutisointiin tasapuolisuutta, jonka puuttumisella perusteltiin Tiedonantajan tarpeellisuutta.
Tammikuussa 2004 päätoimittaja Yrjö Rautio erosi ja kritisoi voimakkaasti vasemmistoliiton johdon linjauksia. Puolue oli Raution mukaan hylännyt aatteensa. Hän väitti myöhemmin tulleensa irtisanotuksi laittomasti ja vaati oikeusteitse suuria korvauksia, mutta Helsingin käräjäoikeus ei löytänyt vaateille perusteita. Tilalle päätoimittajaksi valittiin Janne Mäkinen, joka jatkoi toimessa marraskuuhun 2008. Mäkistä seurasi lehdessä 1970-luvulta lähtien eri tehtävissä työskennellyt Jouko Joentausta.
Tammikuussa 2007 Kansan Uutisten päätoimittaja Janne Mäkinen sai tuomion päätoimittajarikkomuksesta. Lehden julkaisemassa Lähi-idän konfliktia käsittelevässä mielipidekirjoituksessa pidettiin natsi-Saksan juutalaisiin kohdistamaa joukkotuhoa "hyväksyttävänä ja toivottavana toimenpiteenä".
Kansan Uutiset alkoi julkaista artikkeleita verkossa 1990-luvun lopulla. Lehden sivustolla julkaistiin muutama artikkeli jokaisesta lehdestä, kunnes se joulukuussa 2008 uudistettiin ja sisältöä laajennettiin huomattavasti. Samalla aloitti Kansan Uutisten maksullinen näköislehti. 10. joulukuuta 2008 lehden hallitus päätti Kansan Uutisten muuttumisesta pääasiassa verkkolehdeksi. Syyskuusta 2009 lähtien lehti ilmestyi paperiversiona vain perjantaisin, kun se ennen uudistusta ilmestyi neljästi viikossa. KU:n perjantaipainoksen nimestä myös pudotettiin sana Viikkolehti pois. Painettu KU muuttui vuonna 2022 kerran kuukaudessa ilmestyväksi aikakauslehdeksi.
Omistus ja rahoitus
Vuoteen 1990 lehden omistivat sen julkaisijajärjestöt, jotka ohjasivat toimitustyötä muun muassa nimeämällä edustajat hallintoneuvostoon ja johtokuntaan. SKDL:n ja SKP:n lakkauttamisen jälkeen seurasi uusia järjestelyjä. Kansan Uutisten taustalle perustettiin osakeyhtiö, jonka omistajiksi tuli esimerkiksi ammattiliittoja, pankit STS ja Yhteistuki sekä Yrjö Sirolan Säätiö. Vasemmistoliitto ei ostanut yhtään osaketta. Pankkien omistukset siirtyivät sittemmin Nordealle. Yhtiön osake-enemmistön omistaa nykyisin Yrjö Sirolan Säätiö. Vuodesta 2004 alkaen Kansan Uutiset Oy on kustantanut myös Satakunnan Työ -lehteä.
Vuonna 2006 KU sai valtiolta lehdistötukea 575 000 euroa. Puoluesihteeri Ralf Sundin aikana (1995–2001) valtion tuki kattoi lehden budjetista noin kolmanneksen.
Guadaleten taistelu
Guadaleten taistelu on historiallisten lähteiden niukkuuden takia myyttinen taistelu, joka islamilaisen historiankirjoituksen mukaan käytiin 28. päivä ramadan-kuuta vuonna 711 nykyisen Espanjan eteläosassa maahan hyökänneen Tarik ibn Zijadin johtaman arabiarmeijan ja visigoottien välillä. Taistelu päättyi visigoottien tappioon ja oli alku Pyreneiden niemimaata hallinneen visigoottien valtakunnan nopealle tuholle.
Ainoa Espanjan arabivalloitusta käsittelevä aikalaislähde, "Vuoden 754 kronikka", ei mainitse taistelun nimeä, mutta kertoo vuonna 712 käydystä taistelusta, jossa visigoottien armeija voitettiin ja kuningas Roderik tapettiin. Arabilähteiden mukaan Guadaleten taistelu käytiin joko heinäkuussa tai joulukuussa, ja sille on annettu keskenään ristiriitaisia sijaintipaikkoja. Muslimihistorioitsija Abd al-Malik ibn Habib (k. 852) kertoo laajasti Andalusian valloituksesta, mutta ei mainitse nimeltä Guadaleten taistelua. Hänen mukaansa Tarikin valloitusarmeija käsitti 17 arabia ja 12 000 berberiä. Sitä vastassa oli Roderikin armeija, johon kuului 70 000 sotilasta.
Aikalaislähteen tiedot taistelusta
"Vuoden 754 kronikka" antaa ymmärtää, että Espanjassa oli juuri tapahtunut vallankaappaus, koska Roderik oli päässyt kuninkaaksi ”senaatin” avustamana. Kronikan mukaan hän ehti hallita yhden vuoden ennen kuin arabien Pohjois-Afrikan emiiri Musa lähetti armeijansa Iberian niemimaalle. Valloittajat ehkä saapuivat hävinneen osapuolen kutsusta auttamaan vallanperimyskiistassa hävinnyttä osapuolta.
Islamilainen historiankirjoitus
thumb|Guadaleten taistelu Egyptiläinen historioitsija Ibn Abd al-Hakam (k. 871) kertoo sata vuotta myöhemmin taistelusta vuoden 754 kronikkaa enemmän. Kertomuksen mukaan umaijadien sotapäällikkö Tarik ibn Zijad aloitti Espanjan valtauksen Pohjois-Afrikan emiiri Musan määräyksestä. Espanjaa hallinneet visigootit olivat sekaannuksen tilassa, ja Ceutan visigoottikreivi Julian lupasi avustaa muslimeja Espanjan valloituksessa. Hänellä oli tähän henkilökohtainen syy.
Huone, jonne ei saanut astua
Al-Hakam kertoo, että kreivi Julian oli lähettänyt tyttärensä Floridan Toledon hoviin Roderikin luo kasvatettavaksi. Pian Florida väitti, että Roderik oli raiskannut hänet. Roderik torjui väitteen, mutta isä kääntyi Pohjois-Afrikan muslimien puoleen, joita yllytti hyökkäämään Roderikin kimppuun. Roderikin palatsissa oli huone, jonne kukaan ei saanut astua, ei edes kuningas. Joka sinne menisi, vetäisi itsensä ja maansa päälle suuren onnettomuuden. Roderik kuitenkin meni huoneeseen, näki siellä arabeja esittävän muotokuvan ja luki ennustuksen, että vielä samana päivänä arabit tekisivät lopun hänen valtakunnastaan. Juuri näin tapahtuikin, kun kreivi Julianin yllyttämät muslimit nousivat maihin Gibraltarissa.
Taistelun kulku
Taistelun nimi tulee Guadalete-joesta, Rio Guadalete, mutta usein käytetään puhutaan myös Barbate-joesta, Varmaksi al-Hakam tietää vain päivämäärän: taistelu on täytynyt käydä 19. heinäkuuta 711, oletettavasti näiden kahden edellä mainitun joen välimaastossa, mutta ei kuitenkaan Jerez de la Fronteran luona, kuten usein mainitaan, vaan pikemminkin Arcos de la Fronteran paikkeilla. Eriävät paikkamääritykset voivat johtua siitä, että maurit olivat pystyttäneet leirinsä Barbaten ja gootit Guadaleten rantaan; näin turvattiin joukkojen vesihuolto. Vanha roomalainen tie johti sinne pohjoisesta, ja maurien komentaja Tarik ibn Zijad toi joukkonsa tätä reittiä myöten etelästä Tarifan ja Gibraltarin seuduilta. Arkeologit eivät ole löytäneet taistelupaikkaa.
Arabien sotavoimat, pääasiassa berbereitä nykyisestä Marokosta, Tarik ibn Zijadin johdolla purjehtivat Gibraltarinsalmen ylitse. Samaan aikaan kuningas Roderik oli baskien kapinoinnin vuoksi pohjoisessa. Hän kiiruhti etelään ja kesällä 711 Roderikin johtama armeija kohtasi Tarikin johtaman ja Pohjois-Afrikan kuvernööri Musa ibn Nusairin ylipäällikkyyden alaisen armeijan. Se oli tässä vaiheessa vahvuudeltaan 12 000 miestä (myös 100 000 on mainittu); Roderikin armeijan kooksi Ibn Habib antaa 70 000.
Roderikin rinnalla komensivat goottiarmeijaa nähtävästi myös Vitizan molemmat veljet; siis sittenkin sekä Roderikin kannattajat että tämän poliittiset vastustajat kävivät yhdessä taisteluun hyökkääjää vastaan ja myös kaatuivat samassa taistelussa. Lähteissä olevat kertomukset Vitizan seuraajakunnan petoksesta taistelun aikana juontavat juurensa islamilaiseen perimätietoon. Väitetään, että goottiarmeija oli hyökkääjää taktisesti paljon heikompi ja ilmeisesti oma väki painosti kuninkaan aloittamaan taistelun liian aikaisin ja epäsuotuisissa olosuhteissa. Taistelun tarkempaa kulkua ei tunneta, vain että kuningas Roderik taistelun tuoksinassa lopulta kaatui (tai mahdollisesti katosi), ja samalla visigoottien järjestäytynyt vastarinta murtui.
Vaikutukset
Mahdollisen sisällissodan jo heikentämä länsigoottien valtakunta romahti, ja maahan hyökkäävät arabit saattoivat nopeasti valloittaa lähes koko Pyreneiden niemimaan sekä tunkeutua edelleen aina Ranskan eteläosiin. Pohjoisessa ryöstelevät arabijoukot kärsivät tappion Kaarle Martelille lähellä Poitiersia Toursin taistelussa 732. Pyreneiden niemimaan vuoristoisessa pohjoisosassa arabivalloitusta kyettiin vastustamaan; siellä myös goottilaiset perinteet säilyivät vielä pitkään. Näiltä alueilta käsin alkoi Reconquista, takaisinvaltaus, joka muodolisesti päättyi vasta Granadan sulttaani Mohammad XII:n antautumiseen 1492. Käsite reconquista keksittiin vasta 1800-luvulla espanjalaisessa historiankirjoituksessa.
Koirarotu
thumb|Koirarotujen kirjo on laaja. Kuvassa sekarotuinen [[Chihuahua (koira)|chihuahua ja tanskandoggi.]]
Koirarodulla tarkoitetaan koirien ryhmää, joka on valikoivan jalostuksen avulla saatu luonteeltaan ja ulkonäöltään yhtenäiseksi. Käytännössä tietyn koiratyypin muuttuminen roduksi on määrittelykysymys. Koiria on jalostettu eri käyttötarkoituksiin jo tuhansien vuosien ajan. Alun perin jalostus keskittyi ihmisen kannalta hyödyllisten ominaisuuksien, kuten metsästyskyvyn, kehittämiseen. Myöhemmin jalostuksella on pyritty kehittämään lähinnä ulkonäköä ja luonnetta, mistä on seurannut joukko toisistaan huomattavasti poikkeavia koirarotuja.
Rotumääritelmä
thumb|250px|left|Ensimmäinen rivi: [[tanskandoggi, bulldoggi, vinttikoira, doggi (viittasi tuolloin mastiffeihin), newfoundlandinkoira. Toinen rivi: ajokoira (vihikoira), bassetti, griffoni, seisoja, artois'najokoira (chien d'artois), spanieli. Kolmas rivi: villakoira, pystykorva, skyenterrieri, bullterrieri (vanhantyyppinen), paimenkoira (beauceron). Kuvitusta kirjasta Petit Larousse vuodelta 1912.]] Kunkin koirarodun ulkonäkö, luonne ja liikkeet on kuvattu rotumääritelmässä, joka ohjaa rodun jalostusta. Rotumääritelmiä ylläpitävät kansalliset kenneljärjestöt. Rodulle on määritelty alkuperämaa ja kyseisen maan kenneljärjestö vastaa rodun rotumääritelmästä. Tällaisia järjestöjä ovat esimerkiksi Suomen Kennelliitto, Svenska Kennelklubben (Ruotsi) ja American Kennel Club (Yhdysvallat). Kun rodun katsotaan vakiintuneen, myös kansainvälinen kennelliitto Fédération Cynologique Internationale (FCI) hyväksyy rodun, jolloin rotumääritelmä on voimassa kaikissa sen jäsenmaissa.
Rotu voidaan myös poistaa FCI:n rotulistalta. Näin on käynyt esimerkiksi harlekiinipinserille, jonka katsotaan nykyään kuolleen sukupuuttoon. Myös belgianmastiffi, belgianseisoja, dupuynseisoja, bouletingriffoni, strellufinajokoira, steinbracke, basset d'artois, languedocinpaimenkoira ja egyptinpaimenkoira ovat aikanaan kuuluneet FCI-rotuihin.
Rotujen alkuperä
Kaikkien koirien arvellaan olevan peräisin Itä-Aasiasta. Mitokondrio-tutkimusten perusteella ensimmäinen koira eli Etelä-Kiinassa Guizhoun tai Yunnanin alueella 5 400 – 16 300 vuotta sitten. Kävi myös ilmi että nykykoirien DNA on edelleen samanlainen muinaisten yksilöiden DNA:n kanssa. Koska saatiin selville että vanhan maailman koirat ovat nykyisten amerikkalaisten rotujen esi-isiä, päätettiin tutkia 1543 koiran DNA:ta eri puolilta Eurooppaa, Afrikkaa sekä Lounais- ja Kaakkois-Aasiaa. Tutkimukseen käytettiin ainoastaan joko alkuperältään tunnettuja rotuja tai epävirallisia, tiettyyn käyttötarkoitukseen kasvatettuja melko yhtenäisiä koiratyyppejä. Vain fylogeeniryhmät A, B ja C otettiin mukaan, sillä loput ovat harvinaisia ja saattavat olla peräisin kesyyntymisen jälkeen tehdyistä risteytyksistä susien kanssa.
Susiperimä
Tutkimuksen perusteella ryhmissä A ja B oli suden haplotyyppejä. Kyseessä ovat kaksi yleisintä fylogeeniryhmää, joita löytyy suurosalta nykyisistä koiraroduista. A:ssa havaittiin mongolialaisen ja pohjoiskiinalaisen suden, ja B:ssä romanialaisen, pohjoiskiinalaisen, afganistanilaisen ja jugoslavialaisen suden vaikutus. Haplotyyppien perusteella nykyrodut polveutuvat vähintään 51 eri naarassusilinjasta, mikä osoittaisi sen että susien kesyttämisen ja kasvattamisen täytyi olla järjestelmällistä eikä satunnaista.
Geenipooli
Vanhan maailman koirista 97,4–100 prosenttia kantoi perimässään ryhmiä A, B ja C, jotka ovat levinneet ympäri vanhaa maailmaa ensimmäisen koiran kehittymisen aikoihin. Ryhmistä löydetyistä haplotyypeistä 14 oli maailmanlaajuisia. Lounaisaasialaisilta ja eurooppalaisilta populaatioilta löytyi 81,5-prosenttisesti sama maailmanlaajuinen haplotyyppi kuin aasialaisilta koirilta, mutta itäaasialaisessa kannassa se oli vain 54,2 prosentilla yksilöistä. Kaakkois-Aasiassa luku oli vieläkin pienempi: 40,8 prosenttia, ja tietyissä provinsseissa vain 18,4 prosenttia.
Euroopassa ne haplotyypit, jotka eivät olleet maailmanlaajuisia, eivät eronneet maailmanlaajuisista kuin yhdellä mutaatiolla. Lähes kaikkien eurooppalaisten koirien perimä pohjautuu siis itäaasialaiseen haplotyyppiin. Itä-Aasiassa ja Jangtse-joen eteläpuolella ero maailmanlaajuisen ja muiden haplotyyppien välillä oli kuitenkin huomattavasti suurempi.
Geneettinen diversiteetti
Geenipooli on kapein Euroopan länsirannikolla, laajenee asteittain Euraasiasta Itä-Aasiaan ja on laajin Aasian kaakkoisrannikolla. Tämä johtuu siitä että eurooppalaisesta populaatiosta puuttuvat ne A-ryhmän haplotyypit, jotka eivät ole maailmanlaajuisia tai maailmanlaajuisten mutaatioita. Vastaavasti Jangtse-joen eteläpuolen koirilta löytyy lähes koko A-ryhmä, joten itäaasialaisella ja erityisesti eteläkiinalaisella kannalla on tiettyjä ainutlaatuisia, maailmanlaajuisista paljon poikkeavia haplotyyppejä. Ainoastaan kaakkoiskiinalaisilta koirilta löytyy kaikki 10 eri haplotyyppiä, kun taas eurooppalaisilta vain neljä. Yksi esimerkki paikallisesta kiinalaisesta rodusta, jolla on hyvin laaja geenipooli, on xiasinkoira.
Alkukoira
thumb|300px|Tomarctus. thumb|300px|right|Koirarotujen eritytyminen sudesta. Suomennos: vlk=susi; chrti=vinttikoirat; ovcacka plemena=paimenkoirat; mastifove=mastiffit; seversti psi=pohjoiset koirat; honacti psi=karjakoirat; molossoidni plemena horskeho typu=vuoristotyyppiset molossikoirat; evropsti spicove=eurooppalaiset pystykorvat; pincove=pinserit; kniraci=snautserit; terieri=terrierit; slidici=spanielit; prinaseci, pudlove a psi vodni=noutajat, villakoirat ja vesikoirat; barvari=jälkikoirat; honici=ajokoirat; ohari=seisojat; nemecka doga=tanskandoggi; rotvajler=rottweiler; jezevcici=mäyräkoira Niin sanottuna koirien kantamuotona voidaan pitää nykyisin sukupuuttoon kuollutta tomarctus-nisäkästä, joka kehittyi mioseenikaudella ja jonka arvioidaan eläneen noin 15 miljoonaa vuotta sitten. Se oli pieni, sivettikissan kaltainen lihansyöjä. Sen jälkeen kehittyi Canis paliatini, josta 6000 eaa. jalostui neljä maailman ensimmäistä koirarotua: Canis familiaris metris-optimae, Canis familiaris intermedius, Canis familiaris leiner ja Canis familiaris inostranzewi.
Varhaisimmat rodut Euroopassa
Muun muassa saksalaisten pystykorvien, suomenlapinkoiran, ruotsinlapinkoiran, lapinporokoiran, suomenpystykorvan, mudin, pinserin, snautserin, espanjanvesikoiran ja kaikkien paimenkoirien (mm. beaucenpaimenkoira) esi-isänä pidetty keskieurooppalainen suokoira (Canis palustris) kehittyi pronssikaudella. Se oli alkukantainen ja susimainen pihakoira, jonka runko oli keskikokoinen ja neliömäinen. Nimitys juontuu yleisimmistä paikoista mistä sen jäänteitä on löydetty. Löydökset olivat niin yhdenmukaisia, että moni tutkija pitää suokoiraa ensimmäisenä eurooppalaisena koiratyyppinä. Myöhemmin se kulkeutui pohjoiseen ja paikalliset antoivat sen risteytyä susien kanssa, jolloin sen koko kasvoi.
Canis familiaris inostranzewi, (inostranzewinkoira eli laatokankoira) oli venäläisten laikojen, karjalankarhukoiran ja suurimpien arktisten rekikoirien kantarotu, joka kehittyi kivikaudella Itä-Euroopassa. Se oli myös alkukantainen, mutta kookkaampi kuin suokoira.
Pronssikaudella suokoirasta kehittyi etelävenäjänkoiran edeltäjä, aasialainen canis familiaris matris optimæ. Etelävenäjänkoirasta polveutuivat edelleen aidi, egyptinpaimenkoira, pyreneittenpaimenkoira, puli, komondor, bergamonpaimenkoira ja barbet. Pyreneittenpaimenkoira oli yksi katalonianpaimenkoiran, labritin, serra de airesinpaimenkoiran ja pumin kantaroduista. Lisäksi canis familiaris matris optimæ-rodusta kehittyivät aasialaiset pystykorvat ja kookkaat pohjoiset susimaiset koirat.
Canis familiaris leiner oli egyptinmetsästyskoiran esi-isä, mikä linkittää sen samalla kaikkiin podenco-rotuihin ja suureen osaan vinttikoirista. Toisen teorian mukaan eurooppalaiset pystykorvat ja podencot syntyivät sekä canis familiaris leiner-rodun että canis familiaris intermedius-rodun vaikutuksesta. Roomalaisilla oli myöhemmin suuria, mastiffityyppisiä sotakoiria, joiden arvellaan olleen esimerkiksi napolinmastiffin, cane corson, isosveitsinpaimenkoiran ja rottweilerin esi-isiä. Heillä oli jo tuohon aikaan myös kääpiökoiria.
Nykyisten rotujen geneettiset sukulaissuhteet
300px|thumb|left|Vanhimman ryhmän sukuhaarojen erkaantuminen. 85 nykyisestä rodusta otetuista näytteistä tehdyn geenianalyysin perusteella tutkitut rodut voidaan luokitella neljään eri ryhmään kantarodun perusteella. Yksittäisen ryhmän jokaisella rodulla on täten yhteinen esi-isä ja ne ovat kaikki tämän kautta sukua toisilleen. Kaikkein vanhin tutkituista roduista on analyysin mukaan shar pei, shiba toiseksi vanhin ja jaetulla kolmannella sijalla akita ja chow chow.
Ryhmän 1 uskotaan olevan vanhin ja siihen kuuluvat afrikkalaiset ja aasialaiset koirat. Ryhmä 2 sisältää mastiffityyppiset koirat, ryhmä 3 paimenkoirat ja ryhmä 4 modernit metsästyskoirat (joista suurosa jalostettiin Euroopassa 1800-luvulla).
Huomaa saksanpaimenkoiran olevan kuitenkin ulkoiselta fenotyypiltään selvästi pystykorvainen paimenkoira, joka on virallisesti läheisintä sukua ryhmä 3:n roduille.
Huomaa ryhmän sisältävän monia toisistaan viralliselta historialtaan hyvin kaukana olevia rotuja. Jopa dobermanni näyttäisi olevan geneettisesti lähempänä portugalinvesikoiraa kuin rottweileriä, tanskandoggi lähempänä chihuahuaa kuin mastiffia ja amerikanpitbullterrieri lähempänä cockerspanielia kuin bullterrieriä. Rhodesiankoira, joka polveutuu ryhmän 1 alkukantaisista afrikkalaisista koirista ja ryhmän 2 eurooppalaisista mastiffeista, on myös geneettisesti lähempänä schipperkeä kuin kumpaakaan kantaroduistaan.
Tutkimus näin ollen kyseenalaistaa mm. usein maailman vanhimpiin rotuihin kuuluvina pidettyjen faaraokoiran ja ibizanpodencon nykyisten populaatioiden alkuperän. Uusien todisteiden valossa niiden perimä ei siis johdakaan suoraan foinikialaisten ja faaraoiden alkukantaisiin koiriin, vaan nykymuodossaan ne ovat sekoittuneet moneen muuhun rotuun. Myös FCI:n hyväksymistä collieroduista ns. "eniten alkuperäistä collie-tyyppiä muistuttava" bordercollie on itse asiassa rotuna paljon nuorempi kuin skotlanninpaimenkoira tai shetlanninlammaskoira. Niin ikään ikivanhoina pidetyt laumanvartijat komondor ja kuvasz vaikuttaisivat nykymuodossaan olevan yllättävän uusia rotuja.
Samaten usein keskenään rinnastetut labradorin- ja kultainennoutaja ovat täysin eri kantamuodoista lähtöisin: ensiksi mainitun sukulinjat johtavat kanadalaisiin mastiffityyppisiin vesikoiriin, mahdollisesti newfoundlandinkoiran kantamuotoon; jälkimmäinen vastaavasti polveutuu settereitä ja spanieleita muistuttavista koirista, kuten skotlantilaisesta tweedinvesispanielista ja sileäkarvaisesta noutajasta. Vaikka ulkoisesti ja maantieteellisesti chesapeakelahdennoutaja on lähempänä labradorin- kuin kultaistanoutajaa, geneettisesti sekin on lähempää sukua jälkimmäiselle. Kärjistäen kaikilla muilla noutajilla on tutkimuksen mukaan yhteinen alkuperä paitsi raskasrakenteisemmista koirista polveutuvalla labradorinnoutajalla (novascotiannoutaja ja kiharakarvainennoutaja eivät olleet mukana tutkimuksessa).
Rodunjalostus
thumb|upright=1.5|Kuvaluettelo "yleisimmistä koiraroduista" vuodelta 1910. Ensimmäinen sivu: gordoninsetteri, irlanninsetteri (punainen), englanninsetteri, pointteri, skotlanninhirvikoira, karkeakarvainen saksanseisoja, vihikoira, beagle, lyhytkarvainen saksanseisoja, (englannin)kettukoira, bostoninterrieri, ranskankääpiöbulldoggi (ranskanbulldoggi), englanninbulldoggi, mastiffi, irlanninvesispanieli, mäyräkoira, bedlingtoninterrieri, tanskandoggi, cockerspanieli. Toinen sivu: yorkshirenterrieri, (englannin)vinttikoira, venäjänsusikoira (venäjänvinttikoira), italianvinttikoira, bullterrieri, black-and-tan-terrieri (manchesterinterrieri), airedalenterrieri, skotlanninterrieri, irlanninterrieri, kettuterrieri, meksikonkarvatonkoira, skyenterrieri, dalmatianvaunukoira (dalmatiankoira), pitkäkarvainen bernhardinkoira, lyhytkarvainen bernhardinkoira, newfoundlandinkoira, terrieri (englanninkääpiö-), villakoira, clumberinspanieli, japaninspanieli (japanese chin), maltanterrieri (maltankoira), kingcharlesinspanieli, blenheim-spanieli (cavalier kingcharlesinspanieli), (kanadan)eskimokoira, collie, pystykorva (japanin-). Tarkemmin määritetty koirarotujen jalostus toisistaan erillisinä rotuina alkoi vasta vuonna 1873, jolloin Englannin kennelklubi perustettiin ja koirien sukutauluista alettiin pitää virallisesti kirjaa. Sitä ennen koirarotuja ei virallisesti ollut olemassa, vaikka eri puolilla maailmaa olikin omia alkuperäiskoiratyyppejä ja eri tarkoituksiin käytettyjä yhtenäisiä koirapopulaatioita, joiden yksilöt muistuttivat peruspiirteiltään enemmän tai vähemmän toisiaan.
Alkuperäinen jalostus
Monen nykyisen rodun katsotaan edustavan alkuperäistä maatiaistyyppiä, kuten bordercollien ja suomenpystykorvan. Jotkut maatiaistyypit, kuten noutaja, on jalostettu sittemmin ulkonäöllisesti yhtenäisemmäksi valikoivan jalostuksen avulla ja ne ovat sittemmin kehittyneet useiksi erillisiksi roduiksi.
Usein tähän alkuperäisten maatiaistyyppien yhtenäiseen ulkonäköön oli kuitenkin käyttötarkoitukseen soveltuvan rakenteen lisäksi syynä myös ankarat olosuhteet ja eristyneisyys muusta maailmasta, minkä vuoksi esimerkiksi vuoristokoirista tuli pitkäkarvaisia ja tietyntyyppisiä ja kuumiin olosuhteisiin sopeutunut thai ridgeback säilyi vuosisatoja muuttumattomana ilman kosketusta muihin rotuihin. Monien laumanvartijoiden valkoinen karvapeitekään ei ollut kauneuskysymys, vaan suojaväri joka paitsi rauhoitti valkoisia lampaita, myös erotti koirat petoeläimistä. Vastaavasti vanhimmat laumanvartijat, kuten sarplaninac, olivat väriltään tummanharmaita, mustia tai ruskeita varhaisimpien lampaiden tapaan. Muutoin työkoirien värillä ja muilla tarkemmin määritetyillä kauneusominaisuuksilla, kuten korvien asennolla, ei ollut kuitenkaan väliä ennen kenneltoiminnan aloittamista – eikä varsinkaan sillä, oliko kanta täysin puhdasrotuinen.
Esimerkiksi englantilaiselle lammasfarmarille ei ollut ennen virallista kenneltoimintaa väliä, risteyttikö hän keskenään erinomaisesti paimentavan collien ja bordercollien – kunhan pennut perivät hyvät ominaisuudet. Vielä vähemmän merkitsi, oliko paimentava collie kolmivärinen, soopeli tai blue merle vai esimerkiksi musta- tai punavalkoinen bordercollien tapaan.
Karva-, koko- ja värimuunnosten jalostaminen
Nykyisin monesta rodusta on jalostettu erillisiä muunnoksia pelkän karvanlaadun, koon tai värin perusteella – toisinaan lopulta erillisiä rotujakin, kuten punainen ja punavalkoinen irlanninsetteri, pitkä- ja lyhytkarvainen pyreneittenpaimenkoira tai suur- ja kääpiösnautseri. Myös pinseri ja snautseri olivat alun perin saman baijerilaisen tallikoiran eri karvamuunnoksia samaan tapaan kuin isosveitsinpaimenkoiraa pidettiin "lyhytkarvaisena berninpaimenkoirana".
Belgianpaimenkoiran eri karvamuunnoksilla on omat nimensä, ja pitkäkarvaisia on kaksi eri muunnosta, jotka luokitellaan värin perusteella. Jos ruskea-mustan tai hopea-mustan tervuerenin pentueeseen syntyy mustia pentuja, ne rekisteröidään groenendaeleiksi ja päinvastoin. Käytännössä kahdella pitkäkarvaisella muunnoksella on siis vielä yhteinen geenipooli, ja myös lyhytkarvaisen malinoisin voi risteyttää joko tervuerenin tai karkeakarvaisen laekenoisin kanssa. Tanskandoggilla on kolme suurempaa jalostuslinjaa, jotka kaikki perustuvat väreihin ja jotka kaikki arvostellaan näyttelyissä eri luokissa. Myös valkoisenpaimenkoiran juuret ovat valkoisissa saksanpaimenkoirissa, jotka määriteltiin vuonna 1933 värivirheellisiksi, vaikka nykyisin värivirheellinen valkoinen saksanpaimenkoira ja valkoinenpaimenkoira ovatkin kaksi eri asiaa ja eroavat myös rakenteellisesti toisistaan.
Työkoirasta seurakoiraksi
Systemaattinen ulkonäköjalostus on paitsi kaventanut rotujen geenipoolia, myös tehnyt monista entisistä työkoiraroduista seurakoiria. Nykyistä villakoiraa ei voisi kuvitella enää vesikoirana eikä rhodesiankoiran jalostus enää kotimaansa ulkopuolella perustu käyttöominaisuuksiin. Suurempi osa labradorin- ja kultaisistanoutajista kasvatetaan nykyisin perhekoiriksi kuin metsästyskäyttöön, ja irlanninsetteristä ja sileäkarvaisestanoutajasta on tullut kauniita näyttelykoiria. Harva colliekaan enää paimentaa, vaikka rotu harrastuskoirana yleinen onkin.
Lisäksi monesta käyttörodusta on eriytynyt näyttelylinja, joka on hyvin kaukana työlinjasta. Työkoirina käytetyt labradorinnoutajat ovat rakenteeltaan paljon solakampia ja pitkänomaisempia kuin seurakoirina toimivat labradorinnoutajat, ja metsästäjien kultaisetnoutajat väriltään tummempia kuin näyttelyissä nähdyt kermanväriset kultaisetnoutajat. Käyttölinjainen australiankelpie on korkeampiraajainen ja pitkänomaisempi kuin näyttelylinjainen australiankelpie, ja usein vaihtelee väriltään paljon enemmän kuin usein ruskea tai musta näyttelykelpie. Moni käyttölinjainen cockerspanieli muistuttaa enemmän fieldspanielia kuin pitkähapsuista, näyttelylinjaista cockerspanielia. Siperianhuskyn näyttelylinja on pienempi, neliömäisempi ja tiivisrakenteisempi kuin pitkärunkoisempi käyttölinja.
Kansallisylpeyden vaikutus uusien rotujen jalostamiseen
Monen rodun alkuperäinen populaatio pilkotaan kahtia myös kansallisista syistä. Jos kahdessa naapurimaassa esiintyvä, käytännössä sama koiratyyppi hyväksytään eräänä päivänä virallisesti vain yhden maan nimiin, usein toisessa maassa pyritään korostamaan omaa osuutta rodun alkuperässä ja pyritään luomaan kokonaan oma rotu. Alun perin eurooppalaiset paimenet jalostivat valkoisia vuoristokoiria enemmänkin tyyppiä silmällä pitäen välittämättä siitä, kulkeutuiko osa koirista hänen laumaansa Puolan vai Slovakian Tatralta, ennen kuin keksittiin viralliset nimitykset owczarek podhalanski ja slovakiancuvac. Kroatialaista farmariakaan ei kiinnostanut, olivatko kaikki hänen lammaskoiransa puhtaasti kroatialaista alkuperää vai oliko mukana käytännössä lähes identtisiä Unkarista hankittuja koiria – ei ainakaan ennen kuin FCI hyväksyi mudin unkarilaiseksi roduksi vuonna 1966 ja nimesi kroatianpaimenkoiran erilliseksi roduksi vuonna 1969. Ruotsin ja Suomen saamelaisilla oli vuosisatojen ajan kaksi hyvin yhtäläisen näköistä poroja paimentavaa lapinkoirakantaa, jotka molemmat maat kuitenkin halusivat tunnustettavan erillisinä rotuina.
Kansallisylpeys on ollut erityisesti nähtävissä myös japanilaisten koiranjalostuksessa, jotka ovat korealaisten tapaan nimenneet monta alkuperäisrotuaan kansallisaarteiksi. He eivät voineet hyväksyä sitä, että amerikkalaiset olivat jalostaneet heidän kansallisrodustaan akitasta raskaamman, pyöreäsilmäisemmän version, jonka värityskään ei vastannut japanilaisten käsitystä akitasta. Koska jalostusmateriaalin vaihto maiden kesken tyrehtyi ja amerikkalainen versio sai kuitenkin monessa maassa jalansijaa, FCI hyväksyi amerikanakitan omaksi rodukseen vuonna 2001. Koska japanilaiset halusivat korostaa, ettei uudella rodulla heidän mielestään ollut mitään tekemistä aidon akitan kanssa, sen nimi oli parin vuoden ajan suurijapaninkoira.
Esimerkki päinvastaisesta menettelystä, alun perin samaan koirakantaan kuuluvan, valtioiden rajan eristämän kahden eri populaation yhdistämisestä on Suomen ja Venäjän kennelliittojen välinen yhteistyö suomenpystykorvan ja karjalais-suomalaisen laikan yhdistämisessä samaksi roduksi vuonna 2006. Aiemmin karjalais-suomalaisina laikoina rekisteröidyt venäläiset koirat saavuttivat kansainvälisesti tunnustetun rodun aseman ja suomenpystykorva sai uusia sukulinjoja, jotka auttavat rotujen geenipoolin ja terveyden edistämisessä. Myös maremmano-abruzzese syntyi alun perin kahden italialaisen vuoristokoiran, maremman- ja abruzzienpaimenkoiran populaatioiden yhdistämisestä, koska kyseessä oli käytännössä yksi rotu joka rekisteröitiin alun perin virheellisesti kahdeksi eri roduksi pelkän alkuperäalueen perusteella.
Risteytysjalostus
thumb|Normaalin virtsahappoerityksen mahdollistavaa, aikanaan dalmatiankoirakannasta kadonnutta geenitekijää kantava narttu, jonka suvussa alkuperäinen pointteriristeytys on jo monen sukupolven takana. Vaikka kennelliittojen tehtävä on edistää puhdasrotuisten koirien jalostusta, perustellut roturisteytykset voidaan sallia poikkeusluvalla. Usein tarkoituksena on rodun terveyden parantaminen tai geenipoolin laajentaminen sellaisella rodulla, jolla ei esiinny samaa perinnöllistä sairautta, mutta joka on luonteeltaan, ulkonäöltään ja käyttöominaisuuksiltaan samankaltainen. Yksittäisiä tai järjestelmällisiä risteytysrotuunottoja harrastetaan erityisesti sellaisilla roduilla, joilla puhdasrotuinen kanta on liian pieni ja sisäsiitos ilman risteytyksiä väistämätöntä. Yksi esimerkki on Suomen kennelliiton hyväksymä snautseri-pinseri-risteytyspentue.
Tunnettuja ja kiisteltyjä kansainvälisiä risteytysprojekteja ovat erityisesti synnynnäisen töpöhäntäisyyden lisääminen bokserikantaan welsh corgi pembroke -risteytyksen kautta sekä normaalin virtsahappoerityksen (LUA, low uric acid) palauttaminen dalmatiankoiraan yksittäisen pointteriristeytyksen avulla.
Suurimmat ja pienimmät rodut
Korkeimpana FCI-rotuna pidetään usein irlanninsusikoiraa, vaikka periaatteessa tanskandoggin minimisäkäkorkeus (narttu 72 cm, uros 79 cm) on korkeampi kuin irlanninsusikoiran minimisäkäkorkeus (narttu 69 cm, uros 78 cm). Maksimisäkäkorkeutta ei kummallakaan ole määritelty, mutta tanskandoggi painaa enemmän. Maailman kaikkein korkeimmat yhä elossa oleva koirarodut ovat bully kutta ja pakistaninbulldoggi – molemmat 91,4–106,7 cm korkeita. Suurin koskaan elänyt koirarotu lienee kreikkalainen sulioottikoira, jonka säkäkorkeus oli 120 cm. Toinen nykyisiä rotuja kookkaampi koira oli saksanvillisikakoira, jonka korkeus ylsi vähintään 110 cm:iin. Lisäksi venäläinen medelan-mastiffi oli vanhojen kuvausten mukaan "pentuna tanskandoggin kokoinen" ja "aikuisena vasikan kokoinen". Painavimpana koirarotuna pidetään yleensä mastiffia jonka maksimipaino on 110 kiloa, mutta myös bernhardinkoira (50–91 kg), espanjanmastiffi (60–90 kg), kaukasiankoira (40–100 kg) ja afganistaninmastiffi (maksimissaan 91 kg) lukeutuvat painavimpien joukkoon.
Maailman pienin FCI:n hyväksymä koirarotu on chihuahua, jonka keskimääräinen säkäkorkeus on 15–23 cm ja paino 1,5–3 kg. Myös Suomen kennelliiton hyväksymä prahanrottakoira painaa yhtä vähän, vaikka onkin hieman korkeampi. Keskimääräiseltä säkäkorkeudeltaan maailman kaikkein pienin rotu lienee amerikkalainen munchkin, jonka vähimmäissäkäkorkeus on 10 cm ja vähimmäispaino 900 grammaa (keskimäärin 1,5–2,3 kg). Chinese imperial dogin minimikoko on kuitenkin vielä pienempi, vain 8 cm ja 700 grammaa. Sitä voi tuskin kuitenkaan pitää keskimäärin maailman pienimpänä rotuna kuten munchikinia, sillä sen maksimikorkeus on 36 cm ja maksimipaino 9 kg. Keskimääräiseltä kooltaan pienin koskaan elänyt rotu on pen-lo, 1900-luvun alussa suosittu kiinanpalatsikoiran toy-kokoinen muunnos. Sen säkäkorkeus oli n. 9 cm ja paino 1,1 kg.
Suosituimmat rodut
Vuosien 2012–2013 aikana Ruotsin Kennelliitto Svenska Kennelklubben selvitti maailmanlaajuisesti suosituimpien rotujen listan. Mukaan laskelmiin saatiin 26 kansallisen kenneljärjestön rekisteröintitilastoa vuodelta 2011, joihin lukeutuivat Federación Cinológica Argentina, Australian National Kennel Council, Union Royale Cynologique Saint Hubert, Kennel Club de Chile, Dansk Kennel Klub, Suomen Kennelliitto, Société Centrale Canine, Kennel Club of Greece, Irish Kennel Club, Ente Nazionale della Cinofilia Italiana, Japan Kennel Club, Canadian Kennel Club, Raad van Beheer op Kynologisch Gebied in Nederland, Norsk Kennel Klub, New Zealand Kennel Club, Clube Português de Canicultura, Slovenska Kynologicka Jednota, Real Sociedad Canina de España, The Kennel Club, Svenska Kennelklubben, Kennel Union of Southern Africa, Kennel Club of Taiwan, Ceskomoravská Kynologická Unie, Verband für das Deutsche Hundewesen, Ukrainian Kennel Union ja American Kennel Club.
Näistä maista koostuvan otannan perusteella vuonna 2011 maailman suosituimmat rodut olivat:
Norrback
Norrback on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Marte Mjøs Persen
Marte Mjøs Persen (s. 24. huhtikuuta 1975 Bergen) on norjalainen työväenpuolueen poliitikko ja Norjan nykyinen työ- ja sosiaaliministeri Støren hallituksessa maaliskuusta 2022, sitä ennen hän oli saman hallituksen öljy- ja energiaministeri. Vuosina 2015–2021 hän oli Bergenin pormestari. Hän on istunut suurkäräjillä vuodesta 2021.
Muuta
Persen on profiloitunut Norjan huumepolitiikan uudistamisen puolestapuhujana. Hänen mukaansa huumeiden käytöstä ja hallussapidosta ei tulisi rangaista, vaan ennemminkin tulisi panostaa huumeidenkäyttäjien vieroitushoitoihin.
Burundin kansalliskirjasto
Burundin kansalliskirjasto on Bujumburan kaupungissa toimiva Burundin kansalliskirjasto. Kirjasto on hallinnollisesti maan nuoriso-, urheilu- ja kulttuuriministeriön alainen laitos.
Kansalliskirjasto perustettiin 20. syyskuuta 1989, ja sillä on käytössään pienehkö kirjastorakennus. Kansalliskirjaston ja kansallisarkiston perustamista Burundiin oli suositeltu esimerkiksi jo Unescon vuonna 1969 julkaisemassa kansallisen kulttuurimuseon perustamista arvioineen raportin yhteydessä.
Yhdistyneiden kansakuntien erityisjärjestö Unescon mukaan Burundin 15 vuotta täyttäneestä väestönosasta oli 61,6 prosenttia (vuonna 2014) lukutaitoisia.
Pelinrakentaja
thumb|right|Pelinrakentaja valmistautuu heittämään pallon. Pelinrakentaja ( tai QB) on amerikkalaisessa jalkapallossa hyökkäyksen tärkein pelipaikka.
Tavallisesti pelinrakentaja on hyökkäyksen johtaja ja yksi joukkueen kapteeneista. Pelinrakentaja joko kutsuu itse tai ainakin välittää valmentajan määräämän hyökkäyskuvion aloituskokouksessa muille hyökkäyksen pelaajille. Pelinrakentajan tehtävä on sen jälkeen jakaa palloa hyökkäyskuvioiden edellyttämällä tavalla, joko heittämällä se vastaanottajille (tavallisesti laitahyökkääjät) tai ojentamalla se keskushyökkääjälle.
Pelinrakentajan tehtäviä ja taktiikkaa
thumb|left|200px|Pelinrakentaja (numero 2) vastaanottaa sentterin (numero 69) antaman aloitussyötön. Pelinrakentaja ryhmittyy keskelle hyökkäyksen aloitusmuodostelmaa, sentterin taakse ennen liikkeellelähtöä valmiina vastaanottamaan aloitussyötön. Kun kaikki hyökkäyksen pelaajat ovat asettuneet paikoilleen, pelinrakentaja sanoo ääneen (tai useimmiten huutaa) liikkeellelähdön ilmoittavat komennot (esimerkiksi: "Down!" – "Set!" – "Hut, Hut!"). Sovitusta merkistä sentteri antaa aloitussyötön, ja tavallisimmin pelinrakentaja perääntyy muutaman askeleen taaksepäin joko heittääkseen pallon laitahyökkääjälle tai ojentaakseen pallon keskushyökkääjälle, joka yrittää kuljettaa palloa eteenpäin kohti vastustajan maalialuetta.
Pelinrakentaja on myös vastuussa sentterin lisäksi hyökkäyksen linjan blokkauskuvioiden kutsumisesta ja mahdollisista pelikuvion muutoksista aloituslinjassa. Mikäli valittu hyökkäyskuvio ei pelinrakentajan mielestä ole paras mahdollinen hänen näkemäänsä puolustuksen ryhmitystä vastaan, pelinrakentajalla on yleensä mahdollisuus muuttaa valittu hyökkäyskuvio toiseksi aloituslinjassa kutsumalla ääneen uutta kuviota vastaava koodi, kuten "Sininen 327" tai "Punainen 14". Tavallisesti koodien avulla juoksupeli vaihdetaan heittopeliksi tai vaihdetaan esimerkiksi juoksupelin suunta. Uuden kuvion koodin kuultuaan muut hyökkäyksen pelaajat tietävät välittömästi uuden tehtävänsä ilman aloituskokousta – esimerkiksi linjamiehillä blokattava puolustaja saattaa vaihtua toiseksi, laitahyökkääjien juoksema kuvio voi muuttua tai keskushyökkääjä tietää jäädä avustamaan linjamiehiä heittoblokkauksessa.
Io (ohjelmointikieli)
Io on puhdas olio-ohjelmointikieli, joka on saanut vaikutteita Smalltalk-, Self-, Lua-, Lisp-, Act1- ja NewtonScript-ohjelmointikielistä. Io käyttää prototyyppipohjaista oliomallia Self- ja NewtonScript-kielten tavoin poistaen näin eron olioinstanssien ja luokkien välillä. Kaikki ovat olioita, kuten Smalltalkissa, ja tyypitys on dynaaminen. Kielessä ei ole lauseita, vaan kontrollivuon hallinta tehdään funktioilla, ja ohjelmat ovat vain datapuita. Io käyttää aktorimallia, nykykielissä harvinaista tekniikkaa, rinnakkaisuuden toteuttamiseen.
Pelinrakentaja
Pelinrakentajan tehtäviä ja taktiikkaa
Pelinrakentajan vastuulla on myös ottelun kokonaisajan sekä pelikellon tarkkailu. Jokainen hyökkäyskuvio pitää saada liikkeelle 40 (tai yliopistosäännöissä 25) sekunnin kuluessa edellisestä. Pelinrakentaja voi pysäyttää kellon heittämällä pallon tahallisesti maahan jalkojensa juureen, jolloin hyökkäys menettää yhden yrityksen edetä 10 jaardia, mutta pelikello pysähtyy (epäonnistunut heittopeli pysäyttää aina pelikellon). Jos joukkueella ei ole enää yhtään aikalisää jäljellä, edellä mainittu voi olla ainoa keino pysäyttää kello ennen varsinaisen peliajan loppumista. Vastaavasti johtoasemassa joukkueen pelinrakentaja voi aloitussyötön jälkeen polvistua pallon kanssa, jotta peliaikaa saataisiin kulumaan mahdollisimman paljon (kentän rajojen sisäpuolelle päättyvissä juoksupeleissä, joihin polvistuminenkin lasketaan, peliaika jatkuu ilman katkoa). Tällöin yritetään estää vastustajaa saamasta uutta hyökkäysvuoroa ennen peliajan loppumista.
Io (ohjelmointikieli)
Huomattavia ominaisuuksia Io:ssa ovat tehokkuus, minimaalinen koko ja avoimuus ulkoisia resursseja käyttämällä. Io:a suoritetaan pienessä, siirrettävässä virtuaalikoneessa.
Historia
Steve Dekorte loi kielen maaliskuun 7. 2002 yritettyään auttaa ystävää tämän tekemän kielen optimoinnissa. Hän huomasi, ettei tiennyt juurikaan ohjelmointikielten toiminnasta, ja kirjoitti uuden pienen kielen ymmärtääkseen paremmin aiheeseen liittyviä ongelmia.
Pelinrakentaja
Pelipaikan nimen historia
Kun englantilais-irlantilainen rugby-terminologia otettiin laajamittaiseen käyttöön (half back, three-quarters back ja fullback), termi quarter back jäi ainoastaan amerikkalaisen jalkapallon sanastoon.
Io (ohjelmointikieli)
Filosofia
Io:n tavoite on tutkiskella konseptien yhdistämistä ja dynaamisia kieliä, joten kieli tapaa suosia yksinkertaisuutta ja joustavuutta tehokkuuden kustannuksella.
Syntaksi
Io:n syntaksi on hyvin läpinäkyvä. Yksinkertaisimmassa muodossa se koostuu yksittäisestä tunnuksesta:
Jos oletetaan, että teeJotain on metodi, yllä oleva on metodikutsu ilman argumentteja, jolloin argumentteja erottavia sulkuja tarvita.
Pasi Ilmari Jääskeläinen
Pasi Ilmari Jääskeläinen (s. 30. kesäkuuta 1966) on jyväskyläläinen kirjailija ja äidinkielen opettaja. Jääskeläinen kirjoittaa realistisia teoksia, joissa on fantasian aineksia. Tyyliä voi luonnehtia maagiseksi realismiksi tai Jääskeläisen omalla termillä reaalifantasia.
Io (ohjelmointikieli)
Syntaksi
Jos teeJotain:n kutsu sisältää argumentteja, se näyttää tältä:
Pasi Ilmari Jääskeläinen
Jääskeläinen sai esikoisteoksellaan, novellikokoelmalla Missä junat kääntyvät (2000) Helsingin Science Fiction Seuran myöntämän Tähtivaeltaja-palkinnon. Lisäksi hänet on palkittu neljästi parhaasta kotimaisesta tieteisnovellista Atorox-patsaalla. Hänen novellejaan on käännetty useille kielille. Jääskeläisen ensimmäinen romaani Lumikko ja yhdeksän muuta ilmestyi 2006 ja sai Kuvastaja-palkinnon.
Io (ohjelmointikieli)
Syntaksi
Io on viestinvälitystä käyttävä kieli ja koska kaikki paitsi kommentit ovat Io:ssa viestejä, jokainen viesti lähetetään vastaanottajalle. Ylläolevaa kuvaa tätä tilannetta, mutta asia käy paremmin ilmi seuraavasta:
Pasi Ilmari Jääskeläinen
Jääskeläinen työskentelee Jyväskylän Lyseon lukiossa äidinkielen ja kirjallisuuden lehtorina. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri.
Io (ohjelmointikieli)
Syntaksi
Operaattorit ovat Io:n syntaksissa erikoistapaus, eivätkä toimi suoraan yllä esitetyllä tavalla. Io:n jäsennin poimii kielen tulkin määrittelemät operaattorit ja muuntaa ne tavallisiksi metodikutsuiksi. Esimerkiksi:
muunnetaan muotoon:
Esimerkki näyttää, kuinka operaattorien sitovuus on erilainen (kertolasku sitoo enemmän kuin yhteenlasku). Io:n sitovuustasot ovat vastaavat kuin C-kielessä.
Kaikki operaattorit Io:ssa ovat metodeita; operaattorien erikoiskohtelu jäsennettäessä on lähinnä mukavuusominaisuus.
Metodit ja lohkot
Io:ssa on kaksi tapaa tehdä anonyymejä funktioita: metodit ja lohkot. Ne ovat lähes identtisiä, paitsi yhden ominaisuuden, näkyvyysalueen, osalta. Lohkoilla on leksikaalinen ja metodeilla dynaaminen näkyvyysalue.
Sekä metodit että lohkot ovat korkeamman asteen funktioita.
Esimerkkejä
Hei maailma -esimerkki:
Uusia olioita luodaan kloonaamalla olioita. Io:ssa erityisesti kloonaus luo uuden tyhjän olion, ja eroavaisuudet sen ja vanhemman välillä luodaan uuteen olioon - tätä kutsutaan nimellä differentiaalinen perintä. Esimerkki tästä:
Yksinkertainen ei-rekursiivinen kertomafunktio:
Esimerkki esittelee lukuvälin käyttöä, eikä käytä for-silmukkaa, joka on nopeampi.
Diamond Dogs
Diamond Dogs on brittiläisen muusikon David Bowien huhtikuussa 1974 julkaisema albumi. Se oli vuoden 1969 Space Oddityn jälkeen ensimmäinen levy, jolla ei soittanut taustayhtye The Spiders from Mars. Diamond Dogs nousi Ison-Britannian albumilistan kärkeen ja muodostui Bowien läpimurroksi Yhdysvalloissa, jossa albumi oli parhaimmillaan sijalla 5.
Levyn teema perustuu brittiläisen kirjailijan George Orwellin teokseen Vuonna 1984 ja tulevaisuuden totalitaarisen ja rappeutuneen yhteiskunnan kuvaamiseen. Bowien piti alun perin tehdä albumin pohjalta myös musikaali, mutta idea kaatui tekijänoikeuserimielisyyksiin.
Levyn roolihahmo on Halloween Jack -niminen henkilö, joka mainitaan albumin nimikappaleessa. Bowien entinen roolihahmo Ziggy Stardust oli kuitenkin edelleen mukana, esimerkiksi Bowien hiusmallissa levyn kannessa.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Berliinin kasvitieteellinen puutarha
thumb|Berliinin kasvitieteellisen puutarhan ns. italialainen puutarha, taustalla maailman suurin kasvihuone thumb|Alppikasvillisuutta Berliinin kasvitieteellinen puutarha (saks. Botanischer Garten und Botanisches Museum Berlin-Dahlem) on merkittävä kasvitieteellinen puutarha Berliinissä. Se kattaa 43 hehtaarin suuruisen alueen Lichterfeldin kaupunginosassa, ja sen kasvikokoelmaan kuuluu noin 20 000 eri kasvilajia. Puutarhan yhteydessä toimii myös kasvitieteellinen museo (Botanisches Museum). Sekä kasvitieteellinen puutarha että museo kuuluvat Freie Universität Berlin -yliopistolle, jonka pääkampusalue sijaitsee läheisessä Dahlemin kaupunginosassa. Berliinin kasvitieteellinen puutarha on yksi Saksan suurimpia kasvitieteellisiä puutarhoja, ja siellä vierailee vuosittain noin puoli miljoonaa kävijää.
Kasvitieteellisen puutarhan edeltäjät
Ensimmäinen maininnan arvoinen kasvikokoelma Berliinissä oli Berliinin kaupunginlinnan hyöty- ja keittiöpuutarha, jonka Brandenburgin vaaliruhtinas Johann Georg antoi rakennuttaa vuonna 1573. Kyseinen puutarha kehittyi myöhemmin Lustgarten-aukioksi.
Nykyisen Heinrich-von-Kleist-Parkin kohdalle rakennutettiin vaaliruhtinas Fredrik Vilhelmin pyynnöstä vuonna 1679 humalapuutarha, joka palveli Berliinin vaaliruhtinaallisia panimoita. Kasvitieteilijä Carl Ludwig Wildenowin ansiosta puutarha siirtyi vuonna 1809 Berliinin yliopistolle, jonka alaisuudessa se kehittyi pian kansainvälisesti tunnustetuksi kasvitieteelliseksi puutarhaksi.
Puutarhan siirto Dahlemiin
thumb|Kasvitieteellisen puutarhan kartta vuodelta 1909. Ensimmäiset suunnitelmat nykyisen Heinrich-von-Kleist-Parkin kohdalla sijainneen kasvitieteellisen puutarhan siirtämisestä nousivat esiin 1880-luvulla. Puutarhaa haluttiin laajentaa esimerkiksi perustamalla sinne arboretum, mutta alue oli käynyt ajan myötä haasteelliseksi kasvitieteelliselle puutarhalle. Berliinin ja Schönebergin kaupunkien tiheä rakennuskanta oli levinnyt puutarhan ympärille, mistä johtuvat ilmansaasteet sekä pohjaveden lasku aiheuttivat vahinkoa kasveille. Puutarhan siirtäminen kaupungin laidalle oli houkuttelevaa myös taloudellisessa mielessä. Monet kasvihuoneet olisivat joka tapauksessa vaatineet laajamittaisen kunnostuksen. Entisen puutarhatontin myynnillä oli tarkoitus rahoittaa sekä uusi kasvitieteellinen puutarha että muita uusia yliopistorakennuksia.
Tuohon aikaan puutarha oli hallinnollisesti Preussin hengellisten, kasvatuksellisten ja lääkinnällisten asioiden ministeriön (Ministerium der geistlichen, Unterrichts- und Medizinalangelegenheiten) alaisuudessa. Ministeriössä työskennellyt Friedrich Althoff antoi kasvitieteellisen puutarhan tilapäiselle johtajalle Ignaz Urbanille tehtäväksi tutkia Berliiniä ympäröivien peltomaiden soveltuvuutta puutarhan uudeksi sijoituspaikaksi. Urban löysikin pian Dahlemin kartanon mailta 41 hehtaarin suuruisen perunapellon, joka oli kaikin puolin sopiva alue uudelle puutarhalle.
Puutarhaan rakennettiin kaksi pääsisäänkäyntiä: toinen Königin-Luise-Platzille ja toinen Unter den Eichen -kadun (tuolloin Berliner Straße) varrelle. Sisäänkäyntejä yhdistää puutarhan leikkaava päätie. Useimmat rakennukset sijaitsevat tien koillispuolella, kun taas tien lounaispuolella levittäytyy ulkopuutarha.