cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Terho Rautiainen
Rautiaisen valmentamista hevosista menestyneitä ovat muun muassa Suivikas ja Camri. Rautiainen ohjasti tuhannennen voittonsa 3. heinäkuuta 2015 valmentamallaan Lumi-Iiriksellä Vieremän raviradalla.
Salibandyn T21 SM-sarja
A-tyttöjen seuraranking
A-tytöissä on käytössä seuraranking, jonka neljä parasta varmistaa paikkansa SM-sarjassa ensi kaudeksi. Rankingpisteitä saa A-, sekä B-tyttöjen SM-sarjan sijoituksista.
Jenna Bågeberg
thumb|Jenna Bågeberg kuvattuna 30.8.2007 Jenna-Mari Bågeberg, käyttää myös taiteilijanimeä Jenna, (s. 27. elokuuta 1988 Kontiolahti) on suomalainen laulaja, joka kruunattiin 7. heinäkuuta 2007 Seinäjoen Tangomarkkinoilla vuoden 2007 tangokuningattareksi. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kontiolahden lukiosta saman vuoden keväällä. Hänet on myös kruunattu tangoprinsessaksi vuonna 2006. Bågeberg on opiskellut pianonsoittoa vuodesta 1996 lähtien sekä ottanut 2000-luvun alusta lukien yksinlaulutunteja. Bågeberg on levyttänyt oman levyn vuonna 2005. Hän osallistui vuoden 2008 Euroviisujen Suomen karsintaan. Vuonna 2011 julkaistun uuden levyn nimi on NYT. Äänitteen tekeminen alkoi jo vuonna 2009, ja sen julkaisupäivä oli 27.4.2011. Albumilla on yksitoista kappaletta. Lähes kaikki sävellykset ovat Mika Toivasen tekemiä, suurimman vastuun sanoituksista on puolestaan kantanut Ilkka Vainio. Bågeberg valmistui muusikoksi Jyväskylän ammattiopistosta keväällä 2011 ja musiikkipedagogiksi Jyväskylän ammattikorkeakoulusta syksyllä 2015.
Kesäleski
thumb|right|250px|Marilyn Monroe thumb|right|250px|Marilyn Monroe ja [[Tom Ewell]] thumb|right|250px|Metrotunnelin ilmavirta nostaa Marilynin hameenhelmat ilmaan. thumb|right|Lopputekstejä.
Kesäleski (The Seven Year Itch) on yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1955. Sen ohjaaja on Billy Wilder ja pääosissa esiintyvät Marilyn Monroe ja Tom Ewell. Tuotantoyhtiö on 20th Century Fox.
American Film Instituten vuonna 2000 julkaisemalla sadan parhaan amerikkalais­komedian listalla Kesäleski tuli sijalle 51.
Yleistä
Elokuva perustuu George Axelrodin samannimiseen Broadway-näytelmään. Sitä on usein pidetty yhtenä kaikkien aikojen parhaimmista komedioista. Ilmestyessään kesällä 1955 se nousi suureksi yleisömenestykseksi. Kesälesken ehkä kuuluisimmassa kohtauksessa Marilyn Monroen hameenhelmat nousevat ilmaan metrotunnelista puhaltavan ilmavirran vaikutuksesta. Myös muuten elokuva vaikutti Marilyn Monroen tähtikuvaan. Hänen roolihahmonsa nimeä ei paljasteta, mutta elokuvan lopussa Tom Ewell toteaa uteliaalle kyselijälle: "ehkä hän onkin Marilyn Monroe".
Juoniselostus
Newyorkilainen kustannustoimittaja Richard Sherman lähettää vaimonsa ja poikansa Maineen kesälomalle, jääden itse tekemään töitä kuumassa kaupungissa. Hän katselee halveksien ikäisiään perheenisiä jotka juoksevat hameiden perässä heti vaimon ja lapsien hävittyä näkyvistä. Palatessaan kerrostaloasuntoonsa hän tapaa aulassa vaalean 22-vuotiaan televisiomallin, joka on vuokrannut yläkerrasta huoneiston.
Sherman tutustuu yläkerran tyttöön ja huomaa tuntevansa vetoa tätä kohtaan. Kuvitelmissaan hän viettelee tytön maailmanmiehen elkein. Sherman kutsuu naisen asuntoonsa juomaan drinkkejä ja kuuntelemaan klassista musiikkia, mutta hänen kömpelö lähentely-yrityksensä päättyy katastrofiin. Tyttö ei ole asiasta millänsäkään vaan toteaa hilpeästi että "minulle käy näin yhtä mittaa", mutta Sherman joutuu moraaliseen paniikkiin tajuttuaan käyttäytyneensä juuri samalla tavoin kuin aiemmin halveksimansa kesälesket. Töissä hän lukee Seitsemän vuoden kutina -nimistä kirjaa jonka hänen yhtiönsä aikoo julkaista, ja jossa väitetään aviomiesten pettävän vaimojaan herkimmin seitsemän avioliittovuoden jälkeen. Sherman on ollut naimisissa seitsemän vuotta, joten hän uskoo saaneensa tämän syyhyn. Hän käy analysoitavana kirjan kirjoittajan tohtori Brubakerin luona, mutta laihoin tuloksin.
Kolkattuaan naapurinsa Sherman tajuaa oman typeryytensä. Hän päättää jättää taakseen kuvitelmansa ja yläkerran tytön ja lähtee siltä istumalta Maineen perheensä luo. Elokuvan lopussa Sherman juoksee katua pitkin kohti rautatieasemaa ja tyttö vilkuttaa hänelle ikkunastaan.
Sélero
Sélero on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Ávdiran kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Σελέρου, Dimotikí Enótita Selérou) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Xánthin alueyksikössä Itä-Makedonian ja Traakian alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 5 229 ja varsinaisen Séleron kaupungin väkiluku 2 059 (vuonna 2011).
Séleron pieni kaupunki sijaitsee linnuntietä noin yhdeksän kilometriä itään Xánthista. Séleron kunnallisyksikkö käsittää Ávdiran kunnan pohjoisosan. Sélero oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ávdiran kuntaan yhdessä Vistonídan kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Séleron kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Riikinkukkorausku
Riikinkukkorausku (Potamotrygon motoro) on Etelä-Amerikassa Amazonin alueella elävä rauskulaji joka on täydellisesti sopeutunut makeaan veteen vaikka sen esi-isät olivat mereisiä. Paikalliset ihmiset pelkäävät tätä kalaa enemmän kuin piraijoja sillä se sitä on värityksensä ansiosta vaikea erottaa joenpohjasta ja jos sen päälle astuu se käyttää pyrstössään olevaa myrkkypiikkiä. Myrkky ei ole ihmiselle vaarallista mutta pisto on kylläkin hyvin tuskallinen (vastaa useampaa ampiaisenpistoa). Kaikesta huolimatta riikinkukkorausku on suosittu laji yleisöakvaarioissa sillä se sopeutuu hyvin vankeuteen ja sen tiedetään lisääntyneen vankeudessa. Myös erittäin suuriin kotiakvaarioihin mielenkiintoinen laji.
Koko ja ulkonäkö
Täysikasvuinen riikinkukkorausku on 50–70 cm pitkä ja 30 cm leveä. Selkäpuoli on ruskea ja musta-keltaisten rengaskuvioiden kirjoma.
Ravinto
Riikinkukkorausku saalistaa pieniä pohjaeläimiä kuten matoja, nilviäisiä ja pieniä kaloja.
Akvaariossa pidettäessä sille voi tarjota ruoaksi esim. muikkua ja silakkaa. Kauppojen kuivamuoniin tämä kala ei koske lainkaan.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
aikuiselle riikinkukkorauskulle akvaario saisi olla laajapinta-alainen, ja kooltaan vähintään 700–1000 litraa. Akvaarion korkeus on epäolennainen seikka riikinkukkorauskun akvaariossa. Laaja pinta-ala on tärkeää, sillä rausku liikkuu lähinnä pohjaa pitkin, ja suurena lätyskänä tarvitsee tilaa. Akvaariossa tulisi olla laajoja hiekka-alueita ja järeä suodatus. Nostelee kaivautuessaan kasveja pohjalta, joten ei kasviakvaarioon soveltuva kalalaji. Samaan akvaarioon käyviä lajeja ovat lähinnä erittäin suuret plekot ja erittäin suuret kirjoahvenet. Syö pienemmät lajit.
Jean Ntagwarara
Jean Ntagwarara (s. 22. syyskuuta 1947) on burundilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 15. elokuuta 1976 ja nimitettiin Bubanzan hiippakunnan piispaksi 24. lokakuuta 1997. Hänet konsekroi piispaksi 14. helmikuuta 1998 Simon Ntamwanan ja Stanislas Kaburungun avustama Evariste Ngoyagoye.
Bachem Ba 349
Bachem Ba 349 Natter (tarhakäärme) oli Saksan ilmavoimien toisen maailmansodan lopun rakettimoottorinen torjuntahävittäjä, jonka suunnitteli Erich Bachem.
Rakettihävittäjä nousi maasta radio-ohjattuna pystysuoraan raskaiden pommikoneiden lentokorkeuteen. Siellä sen oli tarkoitus ampua koneen nokkaan asennetuilla raketeilla pommikoneita alas. Sen jälkeen koneen ohjaamo ohjaajineen ja lentokoneen moottori palaisivat maahan laskuvarjoilla. Lentokone ei ehtinyt palveluskäyttöön ja sillä tehtiin vain yksi miehitetty lento, joka johti koelentäjän niskan murtumiseen ja kuolemaan.
Natter oli pistemäisen suojauksen ensimmäinen toteutus, paljon myöhemmin Lockheed Starfighter ja MiG-21 suunniteltiin tällaiseen rooliin, mutta molempia käytettiin eri tavoin kuin oli suunniteltu. Hyökkäävien pommikoneiden tuhoamisessa se on ollut myös Yhdysvaltain ohjuspuolustusaloitteen (vaikka kyse siinä on ohjusten tuhoamisesta ohjuksilla) eräitä esikuvia.
Tekniset tiedot
300px|oikea
Storån
Storån tai myös Edsån on Ruotsissa Kalmarin läänissä virtaava 42 kilometriä pitkä joki, joka kuuluu Storånin vesistössä sen 54 kilometriä pitkään pääuomaan. Joen valuma-alueen pinta-ala on 522 neliökilometriä ja se laskee Itämeren pääaltaaseen Syrsanin lahdella Västervikin kunnassa.
Vesivoimaa
Pääuoma alkaa Närenin säännöstelyltä järveltä (119 m mpy.) Sen viimeisellä osuudellaan sen nimi on Edsån.
Saviour Machine
Saviour Machine on yhdysvaltalainen, Kaliforniasta kotoisin oleva yhtye, joka soittaa sinfonista goottimetallia. Perustamisvuotensa 1989 jälkeen yhtye julkaisi kaksi albumia yhdysvaltalaisella Frontline Recordsilla ja kolme albumia metallimusiikkiin erikoistuneella Massacre Records -levymerkillä. Vuonna 1997 yhtye esiintyi Wacken Open Airissa. Saviour Machine tunnetaan musiikistaan ja sanoituksistaan, jotka käsittelevät maailmanloppua. Yhtyeen kolmen viimeisen albumin muodostamaa sarjaa, Legend-trilogiaa, on kutsuttu "maailmanlopun epäviralliseksi soundtrackiksi".
Storån
Vesivoimaa
Storån Västervikin pääuomassa on 6 vesivoimalaitosta: Edsbruk, Melby, Forsa ström nedre, Forsa ström övre, Åtvidaberg ja Kvarntorp. Voimaloiden yhteisteho on 3,4 megawattia ja niiden vuosituotanto on noin 6,2 gigawattituntia.
Saviour Machine
Perustaminen (1989–1993)
Saviour Machinen perustivat veljekset Jeff (kitara) ja Eric Clayton (laulu) kesällä 1989. Yhtye nimettiin David Bowien albumin The Man Who Sold the World kappaleen mukaan. Saviour Machine levytti ja julkaisi ensimmäisen demonsa Saviour Machine vuonna 1990.
Jori Sjöroos
Jori Roosberg (o.s. Sjöroos) (s. 1976) on suomalainen muusikko ja tuottaja.
Saviour Machine
Perustaminen (1989–1993)
Vuonna 1993 Saviour Machine teki levytyssopimuksen kristillisen Frontline Records -levy-yhtiön kanssa, ja yhtye julkaisi esikoisalbuminsa Saviour Machine I Intense Records -levymerkin alla. Albumin sanoitukset käsittelevät henkilökohtaisia kokemuksia, havaintoja ja henkistä kamppailua uskon säilyttämistä elämän synkimpien aikojen läpi. Muu sisältö on erityisesti peräisin Ilmestyskirjan teksteistä. Toiset osat taas käsittelevät poliittisia ja sosiaalisia mielipiteitä, perustuksia ja voimia. Yhtye oli kehittänyt rockkitaravoittoisen soundin, jossa on melodisia riffejä ja pitkäkestoisia sooloja.
Huolimatta valtavirran myönteisestä vastaanotosta ja kasvavasta maailmanlaajuisesta ihailijamäärästä, ihmiset joissain kristillisissä piireissä pitivät Saviour Machinen lyyristä ilmaisua ja tyyliteltyjä lavaesityksiä uhkaavina, varsinkin goottilaisia kasvomaskeja ja laulaja Eric Claytonin otsakorua. Vuoden 1993 kiertueella thrash metal -yhtye Deliverancen kanssa eripura purkautui eräässä konsertissa New Unionissa, joka oli kristillinen musiikkiklubi Minneapolisissa. Muutaman kappaleen soitettuaan lavan virta katkaistiin, ja yhtye karkotettiin paikalta. Tätä seurasi henkilökunnan ilmoitus siitä, että he eivät pitäneet esityksen tietyistä yksityiskohdista. Tapauksen jälkeen kuitenkin monet yleisöstä saapuivat tukemaan yhtyeen jäseniä erääseen paikalliseen ravintolaan.
Vuodet 1994–1996
Sekaannus ja poliittinen hälinä Frontline Recordsilla aiheuttivat hankalat olosuhteet yhtyeen toisen albumin Saviour Machine II levytykselle vuonna 1994. Pianisti Nathan van Hala, joka soitti aiemmin deathrock-yhtyeessä Shadow Project, lisäsi klassisen musiikin vaikutteita yhtyeen soundiin. Monet kappaleet sisältävät piano- ja kosketinsoitinorkestraatioita.
Jori Sjöroos
Ura
Häntä pidetään tyypillisenä tuottajana: hän on arvostettu musiikkipiireissä, mutta suurella yleisöllä ei välttämättä ole selvää kuvaa siitä, millainen henkilö on kyseessä.
Saviour Machine
Vuodet 1994–1996
Julkaistuaan Saviour Machine II:n yhtye alkoi tavoitella uutta ilmaisua. Euroopassa ja erityisesti Saksassa oli yhtyeelle kasvanut ihailijajoukko. Tämä synnytti pian MCM Musicin, riippumattoman levy-yhtiön Saviour Machinen Projekteille, jonka oli luonut Eric Clayton ja hänen eurooppalainen työnhoitajaryhmänsä. Yhtye myös onnistui saamaan jakelusopimuksen Massacre Recordsin kanssa. Huonojen kokemuksien jälkeen Saviour Machine otti etäisyyttä kristillisiin musiikkipiireihin ja he esiintyivät Massacre Recordsin avustuksella Wacken Open Airin metallimusiikkitapahtumassa. Yhtye sai täyden luomisvapauden tuleville projekteilleen.
Jori Sjöroos
Ura
Sjöroos vaikutti 1990-luvun alkupuolella rumpalina Thergothon-yhtyeessä, joka on yksi doom metalin alagenren funeral doomin edelläkävijöistä.
Saviour Machine
Vuodet 1994–1996
Euroopan kiertueiden jälkeen vuosina 1995 ja 1996 Saviour Machine esiintyi Owen Teck Rocknight -tapahtumassa Saksassa, jossa yhtye äänitti ensimmäisen livealbuminsa Live in Deutschland, joka käsitti valikoiman kappaleita yhtyeen kahdelta ensimmäiseltä albumilta. Esityksestä myös kuvattiin ja julkaistiin video.
Aittokoski (Kiiminkijoki)
Kosken yli meni 1930-luvulta 1970-luvulle renkkusilta. Silta purettiin kelirikkoajaksi, jolloin oli käytettävä venettä. Nykyinen kiinteä teräsristikkosilta avattiin liikenteelle 1976.
Lähteet
65.03917°N, 26.03444°W
Saviour Machine
Legend-trilogia (1997–2007)
Seuraavaksi Saviour Machine siirtyi Legend-trilogian pariin. Legend-trilogiaa on mainostettu "maailmanlopun epäviralliseksi soundtrackiksi". Trilogia koostuu neljästä täyspitkästä albumista sisältäen yli viisi tuntia musiikkia. Legend I ja Legend II julkaistiin vuosina 1997 ja 1998. Legend III:I julkaistiin vuonna 2001. Viimeinen albumi asetettiin julkaistavaksi 7. heinäkuuta 2007, mutta sitä ei ole toistaiseksi julkaistu. MCM Music ja Massacre Records julkaisuvat muut Legend-osat mutta Legend III:II julkaistaan itsenäisesti. Clayton julkaisi näytteitä Legend III:II -albumilta SeventhCircle.netin kautta heinäkuussa 2009.
Jori Sjöroos
Ura
Vasta vuonna 2017 Sjöroos julkaisi ensimmäisen kappaleensa omalla nimellään. Animals-kappale nousikin YleX:n viikon parhaimpien biisien listalle. Kyseessä on lähes suora jatkumo Sjöroosin aiemmalle ROOXX-projektille. Molemmissa laulavat Ringa Manner ja Markus Perttula.
Saviour Machine
Legend-trilogia (1997–2007)
Sanoitukset perustuvat Ilmestyskirjaan ja muihin raamatullisiin ennustuksiin. Legend-albumeilla on yhdistelty rockia ja klassista musiikkia. Legend-trilogian aloitettuaan Saviour Machine on esiintynyt rajoitetusti konserteissa Yhdysvalloissa, Saksassa ja Mexico Cityssä. Toinen livealbumi julkaistiin vuonna 2002 jälleen Owen Teck Rocknight -tapahtumasta Owenista, Saksasta. Live in Deutschland 2002 sisältää valikoiman kappaleita albumeilta Legend I, Legend II ja Legend III:I. Esitys kuvattiin videolle ja julkaistiin tupla-DVD:nä vuoden 1996 esityksen ja making of -dokumentin.
Jori Sjöroos
Ura
Nykyisin Jori Sjöroos tuottaa Vestaa.
Yksityiselämä
Sjöroos on naimisissa Chisun kanssa. He vaihtoivat avioiduttuaan yhteiseksi sukunimekseen Roosberg, joka on yhdistelmä heidän aiemmista sukunimistään Sjöroos ja Sundberg.
Di-isopinokamfeyyliboraani
Di-isopinokamfeyyliboraani (C20H35B) on organoboraaneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä hydroboraatioreaktioissa ja muiden kiraalisten katalyyttien valmistamiseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämpötilassa di-isopinokamfeyyliboraani on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste reagoi veden ja muiden proottisten liuottimien kanssa. Se liukenee eettereihin, muun muassa tetrahydrofuraaniin, dioksaaniin ja dimetoksietaaniin. Yhdiste on optisesti aktiivinen, ja siitä tunnetaan sekä (+)-että (-)-enantiomeerit.
Di-isopinokamfeyyliboraani valmistetaan pineenistä hydrobooraamalla sitä boraanin ja dimetyylisulfidin muodostamalla kompleksilla. Muodostuva enantiomeeri riippuu lähtöaineena käytetyn pineenin enantiomeerista. Pineenin (+)-enantiomeeri johtaa (-)-di-isopinokamfeyyliboraaniin ja (-)-pineenistä muodostuu di-isopinokamfeyyliboraanin (+)-enantiomeeria. Di-isopinokamfeyyliboraani on yleisesti käytetty reagenssi alkeenien ja enamiinien hydroboraatioreaktioissa. Yhdiste on voimakkaasti steerisesti estynyt, minkä vuoksi se reagoi vain cis-isomeerien kanssa. Hydroboraatioreaktioiden lisäksi sitä voidaan käyttää kiraalisena pelkistimenä pelkistettäessä hydroksikarbonyyliyhdisteitä. Yhdiste toimii myös lähtöaineena muiden kiraalisten katalyyttien, kuten monoisopinokamfeyyliboraanin, valmistukselle.
Kunja
Kunja on pieni kaupunkityyppinen taajama Pihkovan alueen kaakkoisosassa Venäjällä. Taajama sijaitsee Velikije Lukista itään kohti Moskovaa vievän Venäjän rautateiden pääradan varrella; taajamassa on rautatieasema. Velikije Lukiin on maanteitse noin 36 kilometrin matka, rautateitse hieman vähemmän. Taajama on 10 277 asukkaan Kunjan piirin keskuspaikka, jossa asui 3 127 henkeä (2010).
Boris Asafjev
pienoiskuva|pysty|Boris Asafjevin hauta Moskovalaisella hautausmalla. Boris Vladimirovitš Asafjev (29. heinäkuuta (J: 17. heinäkuuta) 1884 Pietari – 27. tammikuuta 1949 Moskova) oli venäläinen säveltäjä ja musiikkitieteilijä. Hän käytti kirjailijanimeä Igor Glebov.
Asafjev opiskeli Pietarin konservatoriossa muun muassa Anatoli Ljadovin (sävellys) ja Nikolai Rimski-Korsakovin (soitinnus) oppilaana. Hän sävelsi kymmenen oopperaa, kaksikymmentäkahdeksan balettia, neljä sinfoniaa, kaksi kantaattia sekä lauluja ja kitarateoksia. Hänen tunnettu balettiteoksensa Pariisin liekit (1932) perustuu Ranskan vallankumoukseen; Aleksandr Puškinin aiheeseen perustuvaa balettia Bahtšisarain suihkulähde (1934) on esitetty paljon myös Suomessa.
Asafjev työskenteli professorina Leningradin konservatoriossa vuodesta 1925 ja Moskovan konservatoriossa vuodesta 1943; vuodesta 1945 alkaen hän johti Neuvostoliiton tiedeakatemian taidehistorian laitoksen musiikkiosastoa.
Teoksessaan Muzykalnaja forma kak protsess Asafjev esitti niin kutsutun intonaatioteorian. Tietokirjailijana hän kirjoitti muun muassa Mihail Glinkasta, Aleksandr Skrjabinista, Igor Stravinskista sekä muista venäläisistä ja läntisistä säveltäjistä. Hän tuki oman aikansa neuvostosäveltäjiä, kuten Sergei Prokofjevia ja Dmitri Šostakovitšia.
Reinikainen
thumb|Reinikaisen suosima kreikkalaisravintola Antika Tampereen [[Tammela (Tampere)|Tammelassa.]] Reinikainen on suomalainen televisiokomediasarja, jota esitettiin Yle TV2 -kanavalla vuosina 1982–1983. Sarjan loivat Neil Hardwick ja Jussi Tuominen, ja se on spin-off sarjasta Tankki täyteen. Reinikainen voitti vuonna 1982 Venlan ja Telviksen muun muassa hauskimpana suomalaisena televisio-ohjelmana.
Sarjan päähenkilö Artturi Sakari Reinikainen on joviaali poliisikonstaapeli, joka ratkaisee ongelmalliset tilanteet pamputtamisen sijasta puhumalla. Sarjan tapahtumapaikkana on Tampere lähiympäristöineen.
Hahmot
Päähenkilöä Artturi Sakari Reinikaista sarjassa näytteli Tenho Saurén. Sarjan muita vakiohahmoja olivat pessimistinen ja avioliitossaan onneton vanhempi konstaapeli Hautamäki (Pentti Kultala), hiukan hidaspuheinen, suomenruotsalainen konstaapeli Ek (Mauri Kuosmanen), nyreä ja vakavamielinen konstaapeli Jänkälä (Seppo Maijala), poliisiaseman lauleskeleva naistenmies konstaapeli Kataja (Antti Seppä), työtaidottomuuttaan peittelevä ylikomisario Rautakallio (Esko Roine) sekä sosiaalityöntekijä Aili Hinkka (Tuija Vuolle). Muita hahmoja ovat sarjan ensimmäisessä jaksossa Hämeenperään muuttava epäonninen konstaapeli Mäyränen (Kalevi Honkanen) ja Reinikaisen topakka äiti Lempi (Hellin Auvinen-Salmi). Sarjan henkilögalleriaan kuuluu myös itseään esittänyt kreikkalaisravintoloitsija Emmanuel G. Limnios, jolle Reinikainen on antanut kutsumanimen ”Parakalo” (suomeksi ”olkaa hyvä”). Limnioksen omistama kreikkalainen ravintola Antika toimi sarjassa Reinikaisen kantapaikkana. Sarjan käsikirjoittivat Neil Hardwick (joka myös esitti viimeisessä jaksossa epäonnista itsensäpaljastajaa) ja Jussi Tuominen. Sen ohjasivat Neil Hardwick ja Jouni Tuokkola. Parhaimmillaan sarja sai 2,4 miljoonaa katsojaa (jakso 4).
Jussi Tuomisen mukaan Reinikainen-sarjan sovittu aloitus oli vähällä estyä. Tenho Saurén oli keväällä 1982 allekirjoittanut Keskon kanssa sopimuksen esiintymisestä K-kaupan televisiomainoksissa, joiden esittämisen oli tarkoitus alkaa toukokuun lopulla 1982. Neuvottelujen tuloksena mainoskampanjan aloitusta lykättiin muutamalla viikolla ja Reinikainen-sarjan avausjakso päästiin esittämään alkuperäisen suunnitelman mukaan.
Suosion huipulla Tenho Saurénia pyydettiin eri tilaisuuksiin esiintymään Reinikaisena. Muiden muassa erilaisia avajaisia ja kauppojen asiakastilaisuuksia riitti Saurénille vielä moniksi vuosiksi televisiosarjan päätyttyä. 1980-luvun aikana julkaistiin myös useita Saurénin puhumia huumoripitoisia äänikasetteja, mutta Yle kielsi tekijänoikeuksiin vedoten Reinikainen-nimen käyttämisen. Hänen piti esiintyä kaseteilla omalla nimellään. Kasetteja myytiin lähinnä huoltoasemilla.
Neil Hardwick on kertonut saamastaan palautteesta, jonka mukaan Reinikainen-sarja toi Suomen poliisikunnalle paljon myönteistä julkisuutta. Reinikaisen hahmoa ehdotettiin jopa vuoden poliisiksi. Tampereen poliisimestari ilmoitti kuitenkin, ettei tunnustusta voinut antaa kuvitteelliselle henkilölle. Vuonna 2015 vuoden poliisi -tunnustus myönnettiin Itä-Suomen poliisilaitoksella työskennelleelle ylikonstaapeli Toni Reinikaiselle, joka sanoi kiitoskirjeessään Neil Hardwickille ja Jussi Tuomiselle näiden auttaneen häntä suhtautumaan asioihin samalla tavoin kuin ”kaimansa”.
Reinikaisen esikuvat
Sarjan toinen käsikirjoittaja Jussi Tuominen on kertonut, että Reinikaisen hahmo rakennettiin useista eri osasista. Televisioesikuvana oli MTV:ssä 1970-luvun lopulla esitetty yhdysvaltalainen sarja Sheriffi McCloud, jonka päähenkilönä oli New Yorkiin väliaikaisesti komennettu maalaispoliisi. Kotimaisia esikuvia hahmolle oli kaksi. Tuominen oli viettänyt lapsuutensa kesiä setänsä luona Isossakyrössä Etelä-Pohjanmaalla ja tutustunut siellä paikalliseen lupsakkaan kyläpoliisiin. Toiseksi esikuvaksi Tuominen on maininnut Tampereen Härmälässä hänen lapsuudessaan asuneen miehen, joka sai riitojen alut rauhoittumaan kookkaalla olemuksellaan ja leppoisalla leukailullaan. Reinikaisen puhetyylin (”viimmesen päälle” ja ”niin maan perusteellisesti”) Tuominen lainasi omalta isältään. Jaksojen tarinat ideoi enimmäkseen Neil Hardwick.
Esityshistoria
Sarjan tunnin mittainen pilottijakso "Kun toimeen tartutaan" esitettiin 29. toukokuuta 1982. Sen jälkeen sarja pyöri televisiossa loppusyksystä 1982 kahden viikon välein seuraavan vuoden kevääseen saakka. Sarjan ensimmäiselle uusintakierrokselle pilottijakso leikattiin kahdeksi puolituntiseksi jaksoksi ”Kun toimeen tartutaan” ja ”Toinen toisemme ja poliisi”. Jakso 15 on ohjelmatiedoissa esitelty nimellä "Taas leivoset ilmassa leikkiä lyö".
Sarjan viimeinen jakso sisältää noin kymmenen minuuttia kestävän loppukohtauksen, joka on kuvattu yhtenäisenä otoksena yhdellä kameralla. Sarjan tekijät joutuivat harjoittelemaan otoksen toteuttamista useita tunteja ennen lopullista kuvaamista.
Sarja on julkaistu vuonna 2003 DVD:nä nimellä Reinikainen - Niin maan perusteellisesti. DVD:llä on pilottijakso sekä osat 3–15. Vuonna 2000 Poptori Oy julkaisi Yleisön pyynnöstä parhaat! Tunti perusteellista naurua -äänitteen, jossa Tenho Saurén kertoo vitsejä poliisihahmon roolissa välisoittojen kera. Äänite on kooste 1980-luvulla julkaistuista Tenho Saurénin ”vitsikaseteista”.
Pälämä
Pälämä on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Puukkoisten kylässä lähellä Jämsän rajaa sijaitseva järvi. Suomessa ei ole toista Pälämä-nimistä järveä; järven nimi on alueen vanhinta paikannimistöä, eikä Pälämä-sanan selitys jää kuin arvailujen varaan.
Maantietoa
Pälämän pinta-ala on 182 hehtaaria eli 1,8 neliökilometriä, se on 3,4 kilometriä pitkä ja 1,2 kilometriä leveä. Sillä on 6 saarta, joiden yhteispinta-ala on 0,77 hehtaaria. Saarista suurimmat ovat Tappurasaari (0,36 ha) ja Raatosaari (0,23 ha). Sekä Tappurasaaressa että Raatosaaressa on vapaa-ajan asunto, mutta muissa saarissa ei ole rakennuksia. Jämsän ja Kuhmoisten välinen raja kulkee järven pohjoisosan yli siten, että Jämsään kuuluu vain pieni osa järvestä.
Pälämä on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 16,0 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0160 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 8,9 metriä ja suurin syvyys on 31,2 metriä. Syvin kohta sijaitsee Pälämän pohjoisosassa Tappurasaaren eteläpuolella.
Vesistösuhteet
Pälämä sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Pälämän alueeseen (14.262) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 89,2 metriä mpy. Pälämän kaakkoisosaan laskevat Alainen Enojärvi ja Härkälammi, lounaisosaan Jokelanjärvi ja pohjoisosaan Alasin. Pälämä laskee Kähöjokea pitkin, joka lähtee järven pohjoispäästä ja laskee 150 metrin päässä Lammiin. Kähöjoen pudotus on 0,3 metriä.
Michael Skibbe
Michael Skibbe (s. 4. elokuuta 1965) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Tammikuusta 2022 lähtien hän on toiminut Sanfrecce Hiroshiman päävalmentajana.
Ura
SG Wattenscheid 09:n kasvatti Skibbe pelasi ammattilaisurallaan FC Schalke 04:ssä vuosina 1984–86 kaikkiaan 14 ottelua. Polvivaivat pakottivat Skibben lopettamaan peliuransa vasta 21-vuotiaana 1986.
Skibbe jatkoi jalkapallon parissa valmennustehtävissä ryhtyen 1987 FC Schalke 04:n juniorivalmentajaksi. 1989 hän siirtyi Borussia Dortmundin organisaatioon juniorivalmentajaksi. 1998 hän nousi italialaisen Nevio Scalan seuraajaksi Borussia Dortmundin päävalmentajaksi vasta 32-vuotiaana ollen nuorin Bundesliiga-valmentaja ikinä. Debyyttikausi onnistuikin loistavasti ja seura sijoittui liigassa neljänneksi. Kausi 1999–00 ei kuitenkaan sujunut suunnitelmien mukaan ja helmikuussa 2000 Skibbe sai potkut päävalmentajan tehtävistä. Ura jatkui Borussia Dortmundin organisaatiossa nuorisovalmennuksen kordinaattorina.
Skibbe jatkoi uraansa Saksan jalkapalloliiton palveluksessa nuorisovalmennuksen kordinaattorina. Lokakuussa 2005 Skibbe siirtyi Bayer 04 Leverkusenin päävalmentajaksi korvaten tehtäviä kuukauden Klaus Augenthalerin potkujen jälkeen hoitaneen Rudi Völlerin. Skibben johdolla Bayer Leverkusen on sijoittunut Bundesliigassa viidenneksi sekä kaudella 2005–06 että 2006–07.
Kaudella 2007–08 Skibben luotsaama Leverkusen aloitti Bundesliigan hyvin ja oli kärkikahinoissa mukana. Kevätkausi ei kuitenkaan sujunut suunnitelmien mukaan ja Leverkusen hyytyi lopulta seitsemänneksi, mikä on seuran huonoin sijoitus Skibben valmennusaikana ja seurahistoriassa sitten kauden 2002–03 viidennentoista sijan. Kauden jälkeen Skibbe jätti tehtävänsä Bayer Leverkusenin päävalmentajana.
Kauan Skibben ei kuitenkaan työttömänä tarvinnut olla, sillä jo kesäkuun alussa hän allekirjoitti 1+1 sopimuksen Turkin superliigan mestariseura Galatasarayn kanssa. Esitykset turkkilaisseurassa eivät kuitenkaan ole olleet vakuuttavia, ja lokakuussa on jo uutisoitu Skibben mahdollisista potkuista.
Kesäkuussa 2009 Skibbe siirtyi Eintracht Frankfurtin päävalmentajaksi. Skibben johdolla Eintracht sijoittui kauden 2009/10 päätteeksi Bundesliigassa kymmenenneksi. Tammikuussa 2011 hän allekirjoitti kaksivuotisen jatkosopimuksen seuran kanssa. Jatkosopimus ei kuitenkaan koskaan päässyt täytäntöön, sillä Skibbe sai potkut jo maaliskuussa 2011 Eintrachtin majaillessa sijalla 14.
Heinäkuussa 2011 Skibbe palasi Turkkiin Eskişehirsporin päävalmentajaksi. Skibben urakka Turkissa jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä joulun alla 2011 Bundesliigaseura Hertha BSC Berlin osti miehen ulos seurasta ja teki hänen kanssaan vuoteen 2014 ulottuvan valmennussopimuksen. Hän aloitti seuran päävalmentajana vuoden 2012 alussa. Skibben pesti jäi lopulta todella lyhyeksi, sillä hän sai potkut vain viiden ottelun jälkeen helmikuussa 2012. Kohtaloksi koitui 5-0 vierastappio VfB Stuttgartille.
Toukokuun lopussa 2012 Skibbe palasi valmentajaksi Turkkiin allekirjoitettuaan 1+1-vuotisen sopimuksen Karabüksporin kanssa. Skibben pesti päättyi potkuihin jo marraskuun alussa 2012, kun Karabükspor oli voittanut vain kaksi kauden 10 ensimmäisestä liigaottelustaan.
Pian potkujensa jälkeen Skibbe palasi Eskişehirsporin päävalmentajaksi. Marraskuussa 2015 Skibbestä tuli Kreikan maajoukkueen uusi päävalmentaja. Skibben johdolla Kreikka ei selvinnyt MM-lopputurnaukseen 2018 hävittyään jatkokarsinnoissa Kroatialle. Skibbe sai potkut Kreikan maajoukkueesta lokakuussa 2018, kun joukkue oli aloittanut Kansojen liigan kahdella voitolla ja kahdella tappiolla.
Huhtikuussa 2019 uutisoitiin, että Skibbestä tulee heinäkuun alusta alkaen Borussia Dortmundin alle 19-vuotiaiden päävalmentaja ja hän vastaa seuran juniorivalmennuksen koordinoinnista.
Lokakuussa 2020 Skibbe palasi valmennustehtäviin ammattilaistasolle, kun hänestä tuli Saudi-Arabian pääsarjan Al-Ainin päävalmentaja. Hän sai potkut seurasta tammikuussa 2021 heikkojen tulosten vuoksi.
Tammikuussa 2022 Skibbe aloitti Japanin J. Leaguen Sanfrecce Hiroshiman päävalmentajana.
Celio
Celio on Rooman yhdeksästoista rione, jota ympäröivät lännessä Ripa, luoteessa Campitelli, koillisessa Monti, idässä ja etelässä Aurelianuksen muuri sekä lounaassa San Saba. Sen koko on noin 83 hehtaaria, väkiluku 2 700 ja väestötiheys 3 300 asukasta neliökilometrillä (2013). Kaupunginosa sijaitsee lähes kokonaan Caeliuksen kukkulalla.
Celio tunnetaan parhaiten Rooman suurimmasta amfiteatterista Colosseumista, josta on tullut koko Rooman symboli. Keisari Vespasianus rakensi sen vuosina 69–79 Palatiumin, Esquilinuksen ja Caeliuksen väliseen laaksoon, nykyisen Celion pohjoislaidalle. Colosseumin länsipuolella, Forum Romanumin eteläreunassa on Konstantinuksen riemukaari, joka pystytettiin Mulviuksen sillan taistelun muistoksi vuonna 315. Colosseumin itäpuolella sijaitsevat puolestaan gladiaattorien kasarmina toimineen Ludus Magnuksen rauniot.
Hieman etelämpänä, Caeliuksen länsirinteellä on vuonna 398 perustettu Santi Giovanni e Paolon kirkko, joka on pyhitetty kahdelle marttyyrina kuolleelle roomalaissotilaalle. Kirkko on rakennettu sotilaiden kotitalon paikalle, joka sijaitsi antiikinaikaisen, yhä käytössä olevan Clivus Scaurin kadun varrella. Kirkon romaanisen kellotornin paikalla oli antiikin aikoina Claudiuksen temppeli, jonka keisari Nero muutti Domus Aureaan kuuluneeksi valtavaksi nymfaioniksi.
Clivus Scaurin eteläpuolella on San Gregorio Magno al Celion seicentotyylinen kirkko, jonka Gregorius I perusti alun perin 575. Hieman idempänä, Caeliuksen huipulla sijaitsevat karolingisen renessanssin aikaisista mosaiikeistaan kuuluisa Santa Maria in Domnica sekä taidekeräilijä Ciriaco Mattein renessanssihuvila Villa Celimontana, joka nykyisin kuuluu Italian maantieteelliselle seuralle. Celion eteläosassa, lähellä Porta Latinaa ovat Johannekselle pyhitetyt San Giovanni a Porta Latinan romaaninen kirkko ja San Giovanni in Oleon renessanssikappeli. Legendan mukaan Johannes yritettiin vuonna 92 keittää elävältä öljyssä kappelin paikalla, mutta selvittyään koettelemuksesta vahingoittumattomana roomalaiset karkottivat hänet Pátmoksen saarelle Kreikkaan.
Rajat
Celion rajat suhteessa naapurikaupunginosiin ovat seuraavat:
Cabotin salmi
Cabotin salmi sijaitsee Kanadassa Newfoundlandin ja Cape Bretonin saaren välissä ja yhdistää St. Lawrencen lahden Atlantin valtamereen. Tämä 110 kilometriä leveä salmi on St. Lawrencen lahden salmista levein.
Salmi on nimetty löytöretkeilijä Giovanni Caboton mukaan.
Tämä strategisesti tärkeä vesitie on ollut tärkeä koko Kanadan ja Newfoundlandin historiassa. Salmen kautta kulkeva kansainvälisesti tärkeä laivareitti yhdistää Suuret järvet Atlanttiin.
Lohéac
Lohéac on kunta läntisessä Ranskassa Ille-et-Vilainen departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee noin 33 kilometriä Redonin kaupungista koilliseen.
Lohéacissa on Ranskan vanhin rallicrossrata, Circuit de Lohéac. Rata isännöi rallicrossin Ranskan mestaruuskisoja vuosina 1976–2012. Vuodesta 2014 lähtien se on isännöinyt FIA:n järjestämän MM-sarjan, FIA World Rallycross Championshipin Ranskan osakilpailua.
Sammakkolammi (Kuhmoinen, Puukkoinen)
Sammakkolammi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Puukkoisen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 0,9 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä ja rannat ovat metsämaata. Lammen luoteispuolella on kaksi peltoa.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Pälämän alueeseen (14.262) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 106,8 metriä mpy. Laskuoja lähtee lammen luoteispäästä ja laskee 800 metrin päässä Pälämään. Laskuojan pudotus on 17,6 metriä.
Historiaa
Vuoden 1966 peruskartassa järven luoteispuoliset pellot olivat nykyistä laajempia ja ne jatkuivat lammen rantaan asti. Vuoteen 1986 mennessä pellot olivat osin metsittyneet.
Iso-Ii
Iso-Ii tai myös Iso- ja Pikku-Ii on Pohjois-Savossa Iisalmessa ja Vieremällä sijaitseva järvi. Sitä kutsutaan paikallisesti myös nimellä Iijärvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1 300 hehtaaria eli 13 km². Se on 11,5 kilometriä pitkä ja 3 kilometriä leveä. Järvessä olevat kaksi kapeikkoa Kaarteensalmi ja Käärmesalmi erottavat järvestä kolme osaa, jotka ovat pohjoisessa sijaitseva Askolanlahti, järven keskiosan Iso-Ii ja eteläisin osa Pikku-Ii. Kaarteensalmi on 2,4 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Iso-Ii on taas 6,8 kilometriä ja Pikku-Ii 2,0 kilometriä pitkä.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 71 miljoonaa m³ eli 0,071 km³. Järven keskisyvyys on 5,5 metriä ja suurin syvyys on 24,8 metriä. Syvin kohta sijaitsee Pikku-Iin pohjoispäässä Koljonvirran sairaalan rannan edustalla. Askolanlahti on matala, mutta Kaarteensalmessa on kaksi 15 metrin syvännettä. Iso-Iissä Vitikkasaaren ja Iisaaren itäpuolella sijaitsee pitkä yli kymmenmetrinen syvänne, jossa on kaksi lähes kaksikymmentämetristä kohtaa. Järvenselällä Kyhjösaaren länsipuolella on 18 metriä syvää ja etelämpänä lähellä länsirantaa 21 metriä syvää.
Järven vedenpinnan korkeus on 85,9 metriä meren pinnan yläpuolella. Eteläpuolella sijaitsevaa Poroveden vedenpintaa säännöstellään korkeuksien 85,34–86,44 metriä mpy. välillä, ja tämä vaikuttaa sen yläpuolella sijaitsevan Iijärven vedenpintaan. Karttoihin on Iijärven vedenpinnan korkeudeksi merkitty 10 senttimetriä korkeampi lukema.
Järvessä on laskettu olevan 27 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 97 hehtaaria, mikä on noin 7 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista 10 on yli hehtaarin suuruisia, ja loput 17 ovat yli aarin kokoisia. Yksikään saari ei ylitä neliökilometriä. Askolanlahden pohjoispuolella on kolme saarta ja Rytäsaari, joka on jo maatunut niemeksi. Kaarteensalmen eteläpäässä Iso-Iissä näkyy heti Vitikkasaari, joka on 800 metriä pitkä ja 550 metriä leveä. Sen eteläpuolella sijaitsee kapea ja 600 metriä pitkä Eerikkasaari. Näiden eteläpuolella sijaitsee Iisaari, joka on 1,3 kilometriä pitkä ja 450 metriä leveä. Saarien väliin jäävät pienemmät Ruununsaaret, Särkiluoto ja Jäkkö. Iso-Iin kaakkoispäässä sijaitsee Lehtosaari ja sen vieressä Pukkisaari. Pikku-Iissä muodostavat Kanasaari, Kuolionsaari ja Mansikkasaari ketjun, joka alkaa Mansikkaniemestä kuin harjujakso.
Vitikkasaaren ja Iisaaren välistä kulkee Vieremän ja Iisalmen kuntaraja niin, että järven pohjoisosa jää Vieremän puolelle. Valtatie 5 ohittaa järven kaakkoispuolelta ja kääntyy järvestä koilliseen Soinlahdesta alkaen. Tieltä risteää länteen kantatie 88, joka Koljonvirran ylitettyään kääntyy seuraamaan Iso-Iitä ja kääntyy pois järveltä Partalan kylän kohdalta. Järven muille rannoille on yhteys paikallisten yhdysteiden tai yksityisteiden kautta. Iisalmeen etelästä tuleva rautatie haarautuu siellä kahdeksi rataosuudeksi, joista Iisalmi–Kontiomäki-rautatie jatkaa pohjoiseen järven koillisrantoja seuraten. Se sivuaa rantaa Soinlahdella.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Iisalmen reitin valuma-alueen (04.5) Iso-Iin alueella (04.53), jonka Iso-Iin lähialueeseen (04.531) järvi kuuluu.
Valuma-alue saa pääosan vedestänsä neljää reittiä myöten. Pohjoisesta laskee järveen Vieremänjärvestä tuleva Vieremänjoki, joka on Vieremänjoen–Murennusjoen alueen (04.532) laskujoki. Laukkumäen kylässä järven koillisrantaan laskee Kauppilanjoen ja Vuorisjoen yhteinen alajuoksun uoma, joka tuo sekä Kauppilanjoen alueen (04.536) että Vuorisjoen alueen (04.537) vedet. Lähes samaan kohtaan laskee Riikinjoki, joka on Riikinjoen valuma-alueen (04.539) laskujoki. Lisäksi on pieni Kaarakkalanjoen valuma-alue (04.533), jonka laskujoen kautta laskevat Pikku-Iin itärantaan suojellut Ylemmäinen (93 ha), Keskimmäinen (39 ha) ja Tismiö (66 ha). Järven vedet poistuvat etelään Porovedelle Koljonvirtaa myöten ja jatkavat siitä eteenpäin Onkiveteen ja Kuopion suuntaan Kallaveteen.
Iso-Iin alueella on viisi yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat järveen suoraan tai välillisesti. Niistä huomattavimpia ovat Iso-Valkeinen (55 ha) ja Pikku-Valkeinen (32 ha), jotka laskevat lännestä Iso-Iihin Tikanpuron rajaojaa myöten. Itäpuolelta laskee Soinlahdelta pieni Taivallampi (6 ha) omaa laskuojaansa myöten.
Filip Johansson
Filip Johansson voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Sinijärv (Äntu)
Sinijärv on Virossa Väike-Maarjan kunnassa Äntun kylässä Länsi-Virumaalla Pandiveren ylängöllä sijaitseva luonnollinen lähdepohjainen järvi.
Maantietoa
Järvi kuuluu kolmen lähekkäisen järven joukkoon, jota kutsutaan Äntun järviksi. Niillä on pohjassaan lähteitä, joista pulppuaa kalkkipitoista ja kirkasta vettä värittäen veden siniseksi. Järven pinta-ala on 1,9 hehtaaria ja se on 430 metriä pitkä ja 120 metriä leveä. Sen muoto muistuttaa kaksoiskoukkua ja järven suurin leveys rannasta rantaan on vain 70 metriiä. Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 6 metriä ja suurin syvyys 8 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,00013 kuutiokilometriä eli 0,13 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä ja rannat ovat metsää. Lähin talo sijaitsee maantien varressa 80 metrin päässä.
Järven luokittelu ja ekologia
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 1) mukaan kovavetinen järvi.
Järvi luokitellaan limnologisesti alkalitrofiseksi järveksi (, AL). Tällaisiin järviin on veteen liuennut runsaasti kalkkikivestä irronnutta vetykarbonaattia, joka aiheuttaa veden emäksisen happamuustason (pH on yli 7). Vedessä on myös runsaasti mineraaleja, jotka muuttavat vedenvärin usein turkoosiksi tai sinertäväksi. Koska vesi on emäksistä ja sen sisältämät mineraalit ja ravinteet poikkeavat muista järvistä, on näihin järviin kehittynyt omanlainen levien muodostama ekosysteemi. Vesi on erittäin kirkasta. Näkösyvyys voi olla jopa 15.
Lysimakhos
Perhe ja tausta
Lysimakhoksen perhetausta on epäselvä. Kreikkalaiset kronikoitsijat Pausanias ja Justinus kertovat Lysimakhoksen olleen makedonialainen, mutta Porfyrios kirjoittaa hänen olleen thessalialainen. Roomalainen Arrianos mainitsee Lysimakhoksen isän olleen nimeltään Agathokles. Lysimakhoksen isä on yhdistetty erääseen thessalialaiseen, jonka kanssa Theopompos kertoo Filippos II:n olleen hyvä ystävä. Filippoksen kerrotaan lähettäneen Agathokleen Perrhaibiaan ja ottamaan alueen Thessalian hallintaan. Agathokleen kerrotaan myös kuuluneen Filippoksen lähipiiriin. Ilmeisesti Agathokles sai Filippokselta lahjaksi maata Pellan läheltä. Agathokles ja hänen poikansa sulautuivat pian makedonialaisiin.
Lysimakhoksen tiedetään syntyneen vuosien 361 eaa. ja 351 eaa. välisenä aikana. Hän oli lähes saman ikäinen kuin Aleksanteri Suuri. Lysimakhoksen veli Alkimakhos toimi erilaisissa diplomaattisissa ja hallinnollisissa tehtävissä jo silloin kun Aleksanterin nousi kuninkaaksi. Lysimakhoksella oli ainakin kaksi muuta veljeä: Autodikos valittiin kuninkaan henkivartijaksi (somatofylax) Triparadisoksessa vuonna 321 eaa. Kolmas veljistä oli nimeltään Filippos, josta tiedetään vain hänen kuolemantapauksensa. Kun Aleksanteri oli ajamassa takaa sogdianalaisia kapinallisia, seurasi Filippos hänen perässään juosten 500 stadionin matkan. Lopulta Filippos kaatui taistelussa ja kuoli Aleksanterin käsiin.
Aleksanterin henkivartijana
Lysimakhos oli yksi Aleksanteri Suuren seitsemästä henkivartijasta. Henkivartijoihin kuului muita korkea-arvoisia makedonialaisia kuten Hefaistion, Perdikkas ja Ptolemaios. Henkivartijoilla oli yleensä myös muita tehtäviä ja he saivat yleensä tärkeitä sotilaallisia tehtäviä hoidettavakseen. Lysimakhoksen urastaan Aleksanterin aikana tiedetään vain hyvin vähän. Hänet mainitaan Aleksanterin seuralaisena Sogdianassa vuonna 328 eaa. käytyjen taisteluiden aikana. Tiedetään myös että Lysimakhos haavoittui Sangalan piirityksessä.
Lysimakhoksesta kerrottiin antiikissa useita tarinoita, jotka luultavasti eivät ole totta. Erään tarinan mukaan Lysimakhos yritti auttaa vangitsemaan filosofi Kallisthenesta antamalla tälle myrkkyä. Kun Aleksanteri sai kuulla tästä antoi hän heittää Lysimakhoksen leijonien eteen. Lysimakhos selvisi kuitenkin tästä ja Aleksanteri antoi hänelle anteeksi. Tämä tarina esiintyy Jusinuksen, Pausaniaan, Senecan, Valerius Maximuksen ja Pliniuksen teoksissa. Pausaniaan versiossa Aleksanteri lukitsi Lysimakhoksen huoneeseen, jossa oli leijona, mutta huomasi pian että Lysimakhos oli kukistanut eläimen. Tästä lähtien Aleksanteri piti Lysimakhosta suuressa arvossa. Tarina esiintyy myös Curtiuksen Aleksanterin elämäkerrassa, mutta Curtius ei pidä sitä totena, vaan kertoo Bazairassa tapahtuneesta suuresta metsästyksestä, jossa Lysimakhos pelasti Aleksanterin hengen leijonalta. Curtiuksen mukaan tämä tapahtuma olisi myöhemmän leijona-tarinan inspiraatio.
Ensimmäinen sota Seuthesta vastaan
Aleksanterin kuoltua diadokit jakoivat Aleksanterin valtakunnan uudelleen. Traakia oli tuolloin suoraan Makedonian hallitsijan Antipatroksen alainen. Diadokit päättivät tehdä Traakiasta oman hallinnollisen yksikkönsä ja Lysimakhos nimitettiin Traakian satraapiksi. Traakia oli sotilaallisesti uhattu ja ilmeisesti diadokkien mielestä alue tarvitsi energisen puolustajan. Samalla tärkeä alue saatiin pois Antipatrokselta.
Alue jonka Lysimakhos sai hallittavakseen ei ole täysin varma. Siihen kuului Traakian lisäksi myös Mustanmeren länsirannikko ja Traakian Khersonesos. On epäselvää kuuluiko Lysimakhoksen valtapiiriin myös alueen kreikkalaiset poliit.
Lysimakhoksen saapuessa Traakiaan hän päätti kukistaa Seutheen taistelussa. Lysimakhos oli selvästi alakynnessä. Hänellä oli vain 2 000 ratsuväkeä ja 4 000 jalkaväkeä. Seutheen armeija koostui 20 000 jalkaväestä ja 8 000 ratsuväestä. Seuranneen taistelun lopputulos ei ollut ratkaiseva. Lysimakhos julisti kuitenkin itsensä voittajaksi ja väitti tappaneen suuren määrän traakkialaisia. Seuthes oli taistelun jälkeen hyvin passiivinen ja luultavasti miehet solmivat jonkinlaisen liiton taistelun jälkeen. Seuthes jatkoi omien rahojen lyöttämisen ja hänen pääkaupunkinsa Seuthopolis kukoisti seuranneiden vuosien aikana.
Vuonna 320 eaa. solmitussa Triparadisoksen sopimuksessa Lysimakhos sai pitää Traakian. Lysimakhos meni myös ehkä naimisiin vaimonsa Nikaina kanssa noin vuonna 321 eaa.
Kolmas diadokkisota
Vuoteen 315 eaa. mennessä Antigonos I oli raivannut vastustajansa tieltään ja saanut koko Vähän-Aasian valtaansa. Antigonoksen aikomuksenaan oli saada koko Aleksanteri Suuren entinen valtakunta hallintaansa. Hän hyökkäsi Babyloniaan ja pakotti sen satraapin Seleukoksen pakenemaan Egyptin satraapin Ptolemaioksen luokse. Koska Antigonoksensta oli tullut liian mahtava Lysimakhos, Makedonian hallitsija Kassandros, Ptolemaios ja Seleukos liittoutuivat keskenään. Liittolaiset lähettivät Antigonokselle kirjeen jossa vaadittiin muun muassa Babylonian palauttamista Seleukokselle ja useiden Antigonoksen valtaamien alueiden luovuttamista muille liittolaisille. Lysimakhokselle vaadittiin Hellespontoksen Fryygiaa, joka ei koskaan ollut kuulunut hänelle. Jos Lysimakhos olisi saanut tämän alueen, olisi koko Hellespontos ja sen läpi virtaava kaupankäynti ollut hänen hallussaan. Antigonos lähti itse pohjoiseen ja jätti poikansa Demetrioksen sotimaan Ptolemaiosta vastaan Syyriassa.
Antigonos yritti saada Lysimakhoksen aleilla asuneet kreikkalaiset puolelleen erilaisin lupauksin ja antamalla heille sotilaallista ja taloudellista tukea. Tällä tavalla Antigonos tuki muun muassa Traakian Mustanmeren rannikon kreikkalaiskaupunkeja. Antigonoksen päätavoite ei kuitenkaan ollut Traakian valloitus, vaan sen käyttäminen väliasemana Makedonian valtauksessa. Vuonna 313 eaa. mustanmeren rannikon kreikkalaiset kaupungit nousivat kapinaan Lysimakhosta vastaan ja pian myös Seuthes liittoutui kreikkalaisten kanssa Lysimakhosta vastaan. Lysimakhos valtasi pian kapinoivan Odessoksen ja Istrian sekä löi Kallatiksen apuun tulleet skyytit taistelussa. Kallatista avustivat myös paikalliset traakkialaiset, jotka saattoivat olla Seustheneen alaisia. Diodoros Sisilialaisen mukaan Lysimakhos aloitti tämän jälkeen Kallatiksen piirityksen, mutta sai pian kuulla että Antigonos oli lähettänyt häntä vastaan armeijan, jota johti eräs Pausanias, ja laivaston jota johti eräs Lykon. Lysimakhos jätti osan joukoistaan jatkamaan piiritystä ja lähti marssimaan vihollista vastaan. Matkalla hänen armeijansa törmäsi Seustheneen joukkoihin, jotka puolustivat erästä vuoristosolaa. Lysimakhoksen joukot löivät solaa puolustaneet traakialaiset taistelussa. Tämän jälkeen Lysimakhos hyökkäsi Pausaniaan joukkojen kimppuun, jotka olivat puolustusasemissa eräässä vaikeasti tavoitettavassa paikassa. Lysimkahoksen joukot olivat kuitenkin voitokkaita. Lysimakhos antoi teloittaa Pausaniaan ja päästi osan vihollisista palamaan lunnaita vastaan, mutta osan hän palkkasi omaan armeijaansa. Lysimakhos solmi rauhansopimuksen Seutheen kanssa vuonna 312 eaa. Luultavasti Lysimakhos otti vaimokseen erään Seutheen tyttäristä. Ainakin hänellä mainitaan olleen noin vuonna 282 eaa. poika Aleksandros, jonka äiti oli traakialainen. Tiedetään myös että Seutheella oli makedonialainen vaimo nimeltä Berenike. On mahdollista että Lysmakhos antoi siskonsa Seutheelle vaimoksi rauhansopimuksen yhteydessä. Toisaalta Berenike saattoi olla myös Antigonoksen sukulainen, mutta tämä on epätodennäköistä Lysimakhoksen sotilaallisten saavutusten ansiosta. Luultavasti Seuthes näki parhaaksi solmia rauhan Lysimakhoksen kanssa. Lähteissä ei mainita konflikteja heidän välillään tämän jälkeen.
Antigonoksen poika Demetrios kärsi suuren tappion Gazan taistelussa. Tämän jälkeen Antigonos oli valmis rauhantekoon. Vuonna 311 eaa. solmittiin rauhansopimus Antigonoksen ja Lysimakhoksen, Kassandroksen ja Ptolemaioksen välillä. Lysimakhos sai pitää Traakian ja Antigonos sai pitää "koko Aasian". Sopimuksessa päätettiin myös että Kassandros jatkoi nuoren Aleksanteri IV:n holhoojana. Aleksanteri IV olisi perinyt koko isänsä valtakunnan saavutettuun täysi-ikäisyyden. Näin ei kuitenkaan käynyt, vaan Kassandros järjesti Aleksanterin ja tämän äidin Roksanen salamurhan vuonna 310 eaa.