cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Agrippa (filosofi)
Agrippan trilemma
Nykyisin Agrippan trooppien ydinajatukset tunnetaan kolmiosaisena Agrippan trilemmana. Sen mukaan mihin tahansa tietoväitteeseen voidaan vastata kolmella tavalla:
Agrippan trilemmaa on käytetty tietoteoreettisen fundamentalismin perusteluna.
Henri Vieuxtemps
thumb|Henri Vieuxtemps Henri François Joseph Vieuxtemps (17. helmikuuta 1820 – 6. kesäkuuta 1881) oli belgialainen viulisti ja säveltäjä.
Vieuxtemps oli ihmelapsi, joka esitti Pierre Roden viulukonserton julkisesti jo kuuden vuoden ikäisenä. Charles de Bériot otti hänet oppilaakseen kuultuaan lapsitähden soittoa Brysselissä, ja vei hänet vuonna 1829 esiintymään myös Pariisiin. Oppilassuhde kuitenkin jäi lyhytaikaiseksi Vieuxtempsin palattua kotimaahansa, jossa hän kehitti soittoaan itsenäisesti.
Saksaan vuonna 1833 suuntautunut matka tutustutti hänet Louis Spohriin ja Robert Schumanniin. Seuraavan vuosikymmenen aikana hän jatkoi kiertueita eri Euroopan maissa, ja teki voimakkaan vaikutuksen yleisön ohella myös kuuluisiin muusikoihin kuten Hector Berlioziin ja jopa itse Paganiniinkin, jonka hän tapasi Lontoossa 1834.
Nuori Vieuxtemps tunsi vetoa myös säveltämiseen ja opiskeli tätä varten sekä Wienissä että Pariisissa Antoine Reichan johdolla vv. 1835–1836. Hänen toinen viulukonserttonsa on sävelletty näihin aikoihin.
Vieuxtemps sai suurta huomiota erityisesti Pietarissa, jossa hän asui vuosina 1846–1851 hovimuusikkona ja keisarillisen teatterin solistina. Hän perusti viululuokan Pietarin konservatorioon ja on siten ns. venäläisen viulukoulun kantaisä.
Vuonna 1871 Vieuxtemps palasi synnyinmaahansa saatuaan professuurin Brysselin konservatoriossa. Siellä hänen kuuluisin oppilaansa oli Eugène Ysaÿe. Oikeaan käteen vaikuttanut halvaus kuitenkin päätti hänen opettajatyönsä kaksi vuotta myöhemmin, ja hän jätti viululuokkansa Henryk Wieniawskin hoitoon ja asettui Pariisiin. Toinen halvaus vuonna 1879 sammutti viimeiset toiveet viulistiuran jatkumisesta. Viimeiset vuotensa Vieuxtemps vietti Algeriassa.
Parhaiten Vieuxtemps muistetaan viulukonsertoistaan, joita hän sävelsi kaikkiaan seitsemän kappaletta. Hän vaikutti myös viulurepertuaarin muodostumiseen tulkinnoillaan erityisesti Beethovenin ja Mendelssohnin konsertoista.
Korean sota
Korean sota käytiin vuosina 1950–1953 Korean demokraattisen kansantasavallan (Pohjois-Korea) ja Korean tasavallan (Etelä-Korea) välillä. Korea oli jaettu toisen maailmansodan seurauksena, ja niemimaalla oli kahakoitu jo 1940-luvun lopulla. Totaalinen sota alkoi kesäkuussa 1950, kun Pohjois-Korean joukot hyökkäsivät Etelä-Koreaan ja valloittivat muutamassa viikossa lähes koko niemimaan.
Syyskuussa Yhdysvaltojen johtamat YK-joukot puuttuivat sotaan Etelä-Korean puolella ja tekivät maihinnousun pohjoiskorealaisten joukkojen selustaan. Pohjois-Korea joutui tappiolle ja lokakuussa YK-joukot saavuttivat Korean ja Kiinan rajan muodostavan Jalu-joen. Kiinan kansantasavallan joukot liittyivät sen jälkeen sotaan Pohjois-Korean puolella ja työnsivät YK-joukot takaisin etelään. Vuonna 1951 rintamalinja vakiintui lähelle Koreoiden vanhaa rajaa, eikä sodassa sen jälkeen tapahtunut merkittäviä käänteitä. Aselepo astui voimaan kuitenkin vasta kaksi vuotta myöhemmin.
Vaikka Neuvostoliitto ei virallisesti osallistunut sotatoimiin, se tuki Pohjois-Koreaa auttamalla ylintä johtoa strategian suunnittelussa ja toimittamalla tarvikkeita ja aseita. Korean sota oli tyypillinen kylmän sodan sijaissota, jossa Yhdysvallat ja Neuvostoliitto kamppailivat vaikutusvallasta jonkin muun maan alueella. Korea tuhoutui sodassa pahoin ja lähes kaikki niemimaan suurkaupungit raunioituivat. Sodan osapuolet syyllistyivät myös lukemattomiin sotarikoksiin. Sodassa kuoli vähintään satoja tuhansia sotilaita ja yli miljoona siviiliä.
Sodan nimi
Etelä-Koreassa sota tunnetaan nimellä ”625-levottomuudet” sodan alkamispäivän eli 25. kesäkuuta mukaan (hangul 6.25 동란, hanja 6.25 動亂; Yug-i-o dongnan).
Pohjois-Koreassa sodan virallinen nimi on ”isänmaan vapautussota” (hangul 조국해방전쟁, hanja 祖國解放戰爭, Joguk haebang jeonjaeng), mutta epävirallisesti ”Joseon-sota” eli ”Korean sota” (hangul 조선전쟁, hanja 朝鮮戰爭; Joseon jeonjaeng).
Kiinassa sodan nimi on virallisesti ”sota Amerikan vastustamiseksi ja Korean avustamiseksi” (perint. 抗美援朝戰爭, yksink. 抗美援朝战争; Kàngměi Yuáncháo Zhànzhēng), vaikkakin epävirallisissa yhteyksissä käytetään nykyään yleisemmin nimitystä ”Chaoxian-sota” (perint. 朝鮮戰爭, yksink. 朝鲜战争; Cháoxiǎn Zhànzhēng), ja Hong Kongissa ja Macaossa lisäksi nimitystä ”Han-sota” (perint. 韓戰, yksink. 韩战; Jyutping Hon4 Zin3), jotka molemmat kääntyvät ”Korean sota”.
Lännessä sodasta käytetään joskus nimeä ”unohdettu sota” (The Forgotten War) johtuen sen vähäisestä huomioinnista sekä sodan aikana ja sen jälkeen, erityisesti verrattuna sitä edeltäneeseen toiseen maailmansotaan ja sitä seuranneeseen Vietnamin sotaan.
Korean sota loi laajemman sodanuhkan, joka puolestaan synnytti varautumista ja taloudellista toimeliaisuutta, korkeasuhdanteen, joka tunnetaan Korean suhdanteen tai Korean konjunktuurin nimellä.
Korean jako
Ennen toista maailmansotaa Koreaa oli hallinnut Japani. Japani ja Korean Joseon-dynastia olivat solmineet protektoraattisuhteen vuonna 1905 ja vuonna 1910 Korea oli liitetty suoraan Japaniin. Vielä ennen maailmansodan loppua sodan voittaneet liittoutuneet olivat päättäneet, että Korean itsenäisyys palautettaisiin sodan jälkeen in due course eli sopivan ajan tullen. Japanin antautuessa Yhdysvallat oli ehdottanut Mantšuriaan edenneelle Neuvostoliitolle, että Neuvostoliitto ottaisi vastaan japanilaisten antautumisen 38. leveysasteen pohjoispuolella ja Yhdysvallat sen eteläpuolella. Neuvostoliitto suostui ja miehitti Korean niemimaan pohjoisosat amerikkalaisjoukkojen saapuessa syyskuussa 1945. Vielä Moskovan konferenssissa joulukuussa 1945 ajatuksena oli, että Koreasta tehtäisiin Yhdysvaltain, Neuvostoliiton, Britannian ja Kiinan välinen holhoushallintoalue viiden vuoden ajaksi ennen itsenäisyyttä, mutta Neuvostoliitto luopui lopulta ajatuksesta. Korea jäi näin Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton miehittämiin kahteen osaan.
Koreat olivat muodostumassa kahdeksi eri valtioksi, kun esimerkiksi vuonna 1946 kummallakin puolella oli perustettu omat väliaikaiset lainsäädäntöelimensä. Yhdysvallat halusi eroon omasta miehityshallinnostaan, mutta toisaalta etelää ei haluttu jättää kokonaan oman onnensa nojaan. Yhdysvallat ehdotti Yhdistyneissä kansakunnissa vuonna 1947 Korean itsenäisyyden tunnustamista ja koko niemimaalla järjestettäviä vaaleja. Ehdotus hyväksyttiin yleiskokouksessa marraskuussa, mutta Neuvostoliitto ei odotetusti päästänyt vaalivalvojia miehitysalueelleen. YK oli nyt kuitenkin näin laillistanut hallinnon etelässä, jossa vaalit järjestettiin. Vaalit voitti konservatiivinen Syngman Rhee, joka oli ajanut itsenäisyyttä Korean jakautumisenkin hinnalla. Korean tasavalta eli Etelä-Korea perustettiin virallisesti 15. elokuuta 1948. Tasavallan perustamisen jälkeen amerikkalaisjoukot vedettiin pois ja maahan jäi vain muutama sata sotilasneuvonantajaa. Korean demokraattinen tasavalta eli Pohjois-Korea julistettiin perustetuksi 8. syyskuuta, eli noin kuukausi Etelä-Korean jälkeen. Pohjoisessa valtaan nousi Kim Il-sung. Kim edusti Korean kommunistisen liikkeen niin sanottua Kapsan-ryhmää, joka koostui maailmansodan aikana Neuvostoliittoon siirtyneistä ja Mantšuriassa toimineista sisseistä, joilla oli läheiset yhteydet Neuvostoliiton miehityshallintoon.
Sodan syttymisen syy
Molemmat Koreat pitivät itseään koko niemimaan oikeutettuina hallitsijoina ja molemmilla puolilla oli halu yhdistää niemimaa. Etelässä presidentti Rhee oli esimerkiksi omaksunut tunnuslauseen ”Marssikaamme pohjoiseen”. Yhdysvalloilta oli pyydetty sotilasapua, mutta amerikkalaiset eivät olleet halukkaita tukemaan maan väkivaltaista yhdistämistä ainakaan avoimesti. Yhdysvallat aseisti Etelä-Koreaa, mutta esimerkiksi raskasta aseistusta sille ei luovutettu, jotta Rheetä ei innoitettaisi seikkailupolitiikkaan. Neuvostoliiton apu Pohjois-Korealle oli sen sijaan huomattavaa, vaikkakin sotilaansa Neuvostoliitto oli kotiuttanut vuonna 1948.
Neuvostoliiton sittemmin avautuneen arkistoaineiston perusteella tiedetään, että tulevan sodan suunnitteluun olivat osallistuneet osapuolet sekä Neuvostoliitosta että Pohjois-Koreasta. Aloitteen hyökkäyksestä teki Kim Il-sung, joka Kiinan kommunistien menestyksen rohkaisemana lähetti Stalinille viestin Korean niemimaan eteläosan vapauttamisesta tammikuun puolivälissä 1950. Stalin vastasi 30. tammikuuta lähettämällä alustavan suostumuksensa. Maaliskuussa Kim Il-sung matkusti salaa Moskovaan neuvottelemaan asiasta Stalinin kanssa. Neuvostoliitossa Korean paikallinen tilanne haluttiin käyttää hyödyksi, vaikka sota niemimaalla ei liene ollut osa suurempaa strategiaa. Neuvostoliitossa ei uskottu Yhdysvaltojen puuttuvan tapahtumiin, koska maa ei ollut esimerkiksi antanut tästä viitteitä virallisissa julkilausumissaan. Pohjois-Koreassa tilanne vaikutti puolestaan monin tavoin suotuisalta hankkeelle. Etelä-Koreaa riivasi tyytymättömyys hallitukseen ja maa oli poliittisessa kriisissä. Kommunismilla uskottiin olevan laajaa kannatusta Etelä-Koreassa, josta oli saatu viitteitä esimerkiksi pohjoiseen saapuneilta eteläkorealaisilta vasemmistojohtajilta. Maan armeija oli myös selvästi kilpailijaansa paremmin varusteltu Neuvostoliiton tuella.
Kiinan suhtautuminen Korean sodan syttymiseen ei ole täysin selvä. Stalinin ja Kim Il-sungin kirjeenvaihdon perusteella tiedetään, että Neuvostoliitto oli vaatinut Pohjois-Koreaa kertomaan suunnitelmistaan Kiinan johtaja Mao Zedongille, jolta piti saada suunnitelmille hyväksyntä.
Sodan syttyessä Pohjois-Korean armeijan vahvuus oli noin 150 000 miestä. Armeija oli koulutettu ja varusteltu hyvin. Neuvostoliitolta oli saatu esimerkiksi panssarivaunuja ja lentokoneita. Etelän armeijalla oli kokoa 100 000 ja siltä puuttui raskas aseistus. Sitä paitsi armeijaa etelässä olivat heikentäneet vuonna 1948 toteutetut kommunisteja vastaan tähdätyt puhdistukset. Maiden rajalla oli käyty aseellisia yhteenottoja vuonna 1949 jo ennen varsinaisen sodan syttymistä. Pohjois-Korea on etenkin länsimaissa esitetty tavallisesti sodan aloittajana, kun taas Pohjois-Koreassa sota on usein selitetty vastahyökkäyksenä ja vastauksena aseellisiin provokaatioihin sodan laajentuessa vasta taistelukentällä saatujen voittojen myötä.
Sodan alkuvaiheet
thumb|vasen|[[M24 Chaffee -panssarivaunu ja sen miehistö elokuussa 1950.]] Joukot Pohjois-Koreasta ylittivät Etelä-Korean vastaisen rajan 25. kesäkuuta 1950 ja saavuttivat nopeasti voittoja Etelä-Korean armeijasta. Pohjois-Korean joukkojen voittokulku jatkui aina elokuuhun saakka, jolloin Etelä-Korean armeija oli työnnetty alueelle Busanin rannikkokaupungin ympärillä niemimaan kaakkoisosassa. Menestys ei kuitenkaan ollut täydellinen. Syngman Rheen hallitus ei kaatunut tai hajonnut tappioista huolimatta. Yhdysvallat sekaantui sotaan jo sen alusta lähtien. Kyse ei ollut pelkästään Korean auttamisesta, vaan maa halusi osoittaa kykynsä pysäyttää kommunismin ja Neuvostoliiton vaikutusvallan kasvaminen liittolaisilleen Euroopassa ja Japanissa. Yhdysvaltain presidentti Harry S. Truman oli antanut meri- ja ilmavoimille käskyn tukea Etelä-Korean joukkoja 26. kesäkuuta ja sama käsky annettiin maavoimille muutamaa päivää myöhemmin. Maa otti Korean asian esille myös Yhdistyneissä kansakunnissa, joka tuomitsi Pohjois-Korean sodan hyökkäävänä osapuolena. Sotaan osallistui Yhdysvaltojen lisäksi puolitoista kymmentä YK:n jäsenmaata, tosin huomattavasti pienemmin joukoin. Neuvostoliitto oli boikotoinut YK:n turvallisuusneuvoston kokouksia, vaikka se olisi veto-oikeudellaan voinut estää Koreaa koskevat esitykset.
YK:n eteneminen
Ensimmäiset Japanista saapuneet amerikkalaiset joukot Korean niemimaalla eivät pystyneet estämään Pohjois-Korean etenemistä, vaan ne olivat vetäytyneet Etelä-Korean joukkojen mukana kohti Busania. Elokuussa Etelä-Korean ja amerikkalaisten hallussa ollut alue eli Busanin sillanpää oli kooltaan vain 145 kilometriä pitkä ja 90 kilometriä leveä. Tänne pohjoiskorealaisten eteneminen onnistuttiin viimein pysäyttämään. Pääosin yhdysvaltalaisista koostuneita YK:n joukkoja johti Yhdysvaltojen Japanin miehityshallinnon päällikkö Douglas MacArthur. Kun pohjoiskorealaisten hyökkäys oli pysäytetty, saatettiin suunnitella vastaiskua. 15. syyskuuta MacArthurin joukot tekivät maihinnousun Inhonissa lähellä pääkaupunki Soulia pohjoiskorealaisten joukkojen selustassa. Maihinnousua seurasi myös ulosmurtautuminen Busanista ja pian oli vallattu takaisin suurin osa 38. leveysasteen eteläpuolesta.
Kiina puuttuu sotaan
YK:n joukot joutuivat perääntymään joulukuun puolella jatkuneen kiinalaishyökkäyksen alta. 24. tammikuuta 1951 hyökkäys oli viimein pysäytetty rintamalinjalle noin 80 kilometriä Soulista etelään. YK:n joukkojen komentaja MacArthur esitti sodan laajentamista Kiinan puolelle ilmaiskuilla tukikohtiin Mantšuriassa ja myöhemmin myös laajempimittaisina pommituksina. MacArthur oli ehdottanut myös Kiinan sisällissodan hävinneiden Guomindangin joukkojen tuomista Korean niemimaalle. Yhdysvalloissa poliitikot pelkäsivät kuitenkin tilanteen muuttumista uudeksi maailmansodaksi ja Korean sota haluttiin pitää Korean rajojen sisäpuolella. Presidentti Truman kielsi MacArthuria esittämästä mielipiteitään julkisuudessa ja kun tämä rikkoi kieltoaan hänet vapautettiin tehtävistään huhtikuussa 1951. Hänen seuraajansa oli kenraali Matthew B. Ridgway, joka oli jo aiemmin toiminut kenttäkomentajana.
Rintaman jähmettyminen ja aseleponeuvottelut
thumb|Kuollut kiinalainen sotilas toukokuussa 1951. YK:n joukot siirtyivät uuteen hyökkäysvaiheeseen kiinalaisia vastaan keväällä 1951. Soul vallattiin takaisin maaliskuussa ja kiinalaisten ja pohjoiskorealaisten vastahyökkäys saavutti vain rajallista menestystä. Kesäkuuhun mennessä rintamalinja oli jähmettynyt taistelujen vielä jatkuessa. Ankaria taisteluja käytiin vielä syksyn puolella, mutta maastonmuodot ja ankara tykkituli teki etenemisen vaikeaksi. Sodan molemmat osapuolet alkoivat olla taipuvaisia neuvotteluihin, vaikkakin sodan tavoitteista oli osapuolten sisäisiä erimielisyyksiä. Ensimmäiset neuvottelut oli pidetty heinäkuussa Gaeseongissa ja ne jatkuivat keskeytyksen jälkeen Panmunjomissa lokakuussa. Jo Panmunjomissa oli päästy yhteisymmärrykseen monista seikoista, kuten uudesta rajalinjasta ja ulkomaalaisten joukkojen vetämisestä niemimaalta. Neuvottelut katkesivat kuitenkin jälleen syksyllä 1952 kysymykseen sotavankien kohtalosta. YK oli kieltäytynyt luovuttamasta takaisin niitä vankeja, jotka olivat ilmoittaneet haluavansa jäädä länteen.
Aselepo
Vuoden 1953 alussa Yhdysvaltojen presidentiksi nousi Dwight D. Eisenhower, ja saman vuoden maaliskuussa Neuvostoliiton Josif Stalin kuoli. Maiden uusi johto jatkoi katkenneita neuvotteluja huhtikuussa. Huhti- ja toukokuun aikana päästiin yhteisymmärrykseen aselevon ehdoista ja esimerkiksi sotavankikysymyksestä, joka ratkesi YK:n kannan mukaan.
YK:n päätöslauselmassa 3. joulukuuta 1953 tuomittiin äänin 42–5 pohjoiskorealaisten julmuudet YK:n sotavankeja ja Etelä-Korean siviilejä kohtaan. Vuoden lopussa käytiin poliittista kokousta valmistelevia neuvotteluja, jotka päättyivät 12. joulukuuta tuloksettomina. Genevessä huhtikuussa 1954 käydyt kaikkiaan seitsemän viikkoa kestäneet rauhanneuvottelut päättyivät umpikujaan. Rauhansopimusta ei saatu aikaiseksi, ja virallisesti maat ovat sodassa edelleen. Esimerkkinä sodan jatkumisesta aselevon jälkeenkin mainittakoon Pohjois-Korean 31 kommandomiehen epäonnistunut isku Etelä-Korean presidentti Park Chung-heen virka-asuntoon vuonna 1968. Vain yksi hyökkääjistä jäi henkiin.
Koreoiden johtajat ilmoittivat huippukokouksessaan 27. huhtikuuta 2018 allekirjoitetussa julkilausumassa tavoittelevansa rauhansopimusta ja sotatilan päättämistä maiden välillä.
YK:n joukot ja kalusto
pienoiskuva|Amerikkalainen [[M26 Pershing hyökkää jalkaväen tukemana]]
Sotaan osallistui YK:n lipun alla henkilöstöä 20:stä eri maasta. Kesäkuun 1951 lopussa Etelä-Koreassa oli 554 577 henkilöä, vuotta myöhemmin 678 051 ja sodan lopussa 932 539. Eteläkorealaisia sotilaita oli sodan lopussa eniten, 590 911, amerikkalaisia 302 483, brittejä 14 198, kanadalaisia 6 146 ja turkkilaisia 5 455. Lääkintäyksiköitä oli Ruotsista (154 henkilöä), Norjasta (105), Italiasta (72) ja Intiasta (70).
Liittokunnan ilmavoimien pääosa koostui Yhdysvaltain ilmavoimien, laivaston ilmavoimien ja merijalkaväen ilmavoimien koneista, joiden vahvennuksena oli brittiläisen kansainyhteisön lentojoukkoja Britanniasta, Australiasta ja Etelä-Afrikasta. 30. kesäkuuta 1950 koko USAF:n konevahvuus oli 20 968, joista FEAF:n (Far East Air Forces) käytössä oli vain 657 konetta. Ilmavoimaa vahvennettiin niin, että heinäkuussa 1951 oli käytössä 70 laivuetta ja niissä 1 441 konetta, ja sodan lopussa (7/1953) oli 1 536 konetta. Lentokuntoisten koneiden keskivahvuus oli 839. YK:n ilmavoimat suorittivat yhteensä 1 040 708 lentoa, joista FEAF:n osuus oli 720 980, Merijalkaväen ilmavoimien 107 303, Laivaston ilmavoimien 167 552 ja muiden maiden 44 873.
Kiinan ja Pohjois-Korean kalusto
Kansanarmeijan maksimivahvuus oli lähes miljoona sotilasta sekä toinen miljoona kuljetustehtävissä. Ilmavoimien rungoksi muodostettiin syksyllä 1950 Neuvostoliiton 64. hävittäjälentoarmeijakunta. Hävittäjätoiminnan johtaja oli Neuvostoliiton ansioitunein hävittäjälentäjä ”Suuressa isänmaallisessa sodassa” (62 ilmavoittoa) Ivan Kožedub, joka ei itse saanut osallistua taistelutehtäviin. Monet muutkin hävittäjälentäjät olivat maailmansodan kokeneita veteraaneja. Venäläiset pilotit esiintyivät Kiinan ilmavoimien univormuissa ja myös koneissa oli kiinalaiset tunnukset. Neuvostoliitto halusi näin peitellä suoraa osallistumistaan sotatoimiin.
Kun ilmahyökkäykset Pohjois-Korean kohteita vastaan kiihtyivät, Neuvostoliitto lisäsi tukeaan Pohjois-Korean ja Kiinan ilmapuolustukselle. 12.4.1951 yleisesikunta esitti Stalinille kenraalieversti P. A. Belovin ilma-armeijakunnan vahventamista siirtämällä kaksi hävittäjädivisioonaa ja yksi yötaisteluun soveltuva rykmentti (La-5) Kiinaan ja Koreaan. Ilmavalvontaa varten armeijakunnalle annettiin kaksi tutka-asemaa. Sotatoimialueelle keskitettiin myös kaksi ilmatorjuntadivisioonaa; ensimmäisessä oli kolme rykmenttiä, ja niillä 86 kpl 85 mm ja 72 kpl 37 mm tykkejä, ja toisessa divisioonassa kaksi rykmenttiä, 64 kpl 85 mm ja 48 kpl 37 mm tykkejä. Lisäksi siirrettiin yksi valonheitinrykmentti Moskovasta Koreaan.
Neuvostoliiton johtaja Josef Stalin viestitti Kiinan johtaja Mao Zedongille lokakuussa 1951 ohjeita ilmapuolustuksen järjestelyistä. Pohjois-Koreaa piti tukea ensisijaisesti hävittäjäilmavoimilla, joiden toiminnan turvaamiseksi piti kiirehtiä kahden uuden lentokentän (Nansi, Taisen) rakentamista; niiden suojana oli venäläisiä ilmatorjuntayksiköitä. Kaksi venäläistä ilmatorjuntadivisioonaa oli suojaamassa Andun-Singisjun lentokenttää ja Jalatszjan-joen yli menevää siltaa. Stalinin kirjeestä käy ilmi, että Neuvostoliitto oli jo tällöin toimittanut Kiinalle sotaluoton turvin 1 854 ilmatorjuntatykkiä ja 3 268 ilmatorjuntakonekivääriä. 64. ilma-armeijakunnan vahvuus syksyllä 1952 oli noin 26 000 henkilöä.
Korean sodassa kommunistiosapuolella oli käytettävänään moderneja venäläisiä MiG-15-suihkuhävittäjiä noin 4 000 kpl. Alkuvaiheessa ne olivat kova vastustaja vastapuolen potkurikoneisiin nähden.
Tappiot
Sodan tappioilmoitukset eivät täsmää puolin ja toisin. Siten absoluuttiseen totuuteen tuskin voidaan päästä ja onkin parasta kirjata eri osapuolien ilmoituksia sellaisenaan lukijan arvioitavaksi. Lisäksi kannattaa lukea erilaisia arvioita tappioista, jotta voisi päästä edes lähelle totuutta.
pienoiskuva|Yhdysvaltalainen [[North American P-51 Mustang|P-51 Mustang pudottaa kaksi napalm-pommia pohjoiskorealaiseen teollisuuskeskukseen]]
Amerikkalaisten tilastoista voidaan poimia esimerkiksi FEAF:n aiheuttamiksi vahvistettuja tappioita: sotilaita 184 808, panssarivaunuja 1 327, asepesäkkeitä 17 502, vetureita 963, junanvaunuja 10 407, ajoneuvoja 82 920, rakennuksia 118 231, siltoja 1 153, rautatiekatkoksia 28 621, aluksia 593.
YK:n liittokunnalle aiheutettiin pohjoiskorealaisten lähteiden mukaan yli miljoonan (1 093 839) miehen tappiot. Materiaalitappiot tuhottuina olivat pohjoiskorealaisten mukaan seuraavat: tykkejä 1 374, panssarivaunuja 2 690, kuorma-autoja 4 111, panssariajoneuvoja 45. Lentokoneita ammuttiin alas 5 729 ja vaurioitettiin 6 484. Pohjois-Korean esittämiä lukuja ei lännessä ole pidetty uskottavina, sillä läntisten lähteiden mukaan lentokoneita ei edes ollut vastaavaa määrää.
pienoiskuva|Siviilejä Korean sodassa n. 1951
Siviiliuhreja arvioidaan olleen pohjoisessa 1 000 000–1 185 000 ja etelässä 315 000–761 240. Eteläkorealaisten tappiot olivat 47 000–415 000 sotilasta. Vangiksi jäi 8 321 eteläkorealaista, joista 325 ei palannut vankien vaihdossa. Pohjoiskorealaiset kärsivät heti sodan alussa suuria tappioita, kaikkiaan arviolta 130 000–520 000 pohjoiskorealaista sotilasta kuoli. Kiinalaisia kaatui 145 000–1 000 000. Heidän joukossaan oli korkea-arvoinen kiinalainen upseeri, Mao Tse Tungin vanhin poika. 83 723 pohjoiskorealaista ja 21 374 kiinalaista jäi vangiksi. Vangeista pääosa vapautettiin, mutta 14 235 kiinalaista ja 7 604 korealaista ei halunnut palata takaisin.
Korean sotaan osallistui 1 789 000 amerikkalaista sotilasta, joista 33 000–54 246 kaatui. Tämän lisäksi 92 134 amerikkalaista haavoittui tai loukkaantui vakavasti sotanäyttämöllä. Sotavangiksi jäi 7 140 amerikkalaista. Heidän lisäkseen luokiteltiin tuhansia sotilaita kadonneiksi. Huomattava osa ilmeisesti kuljetettiin vankileireille Neuvostoliittoon pakkotyöhön kuolemaansa asti. Muiden YK-maiden sotilastappiot olivat 2 186–3 194 kaatunutta. Vangiksi jäi 1 377 YK-liittolaisten sotilasta, joista 977 oli brittejä ja 243 turkkilaisia.
Ilmasodan tappiot
Amerikkalaisten pilottien ilmoitusten mukaan tuhottiin 1 048 lentokonetta varmasti ja 191 luultavasti, minkä lisäksi vaurioitettiin 1 186 konetta. F-86 Sabre -hävittäjät saivat tililleen 810 ilmavoittoa, joista 792 oli tyyppiä MiG-15. On arvioitu, että taistelutappioiden ohella 400 konetta tuhoutui paluulennoilla ja 1 400 konetta muista syistä. Kokonaismenetykset saattoivat olla jopa 2 800 konetta. MiG-15-koneita tuhoutui noin 2 000 kpl.
Itäblokin lähteissä pohjoiskorealaisten ja kiinalaisten ilmoitetaan menettäneen 850 suihkukonetta ja 150 potkurikonetta taisteluissa sekä 400 konetta onnettomuuksissa. Neuvostoliiton 64. hävittäjälentoarmeijakunta menetti 335 lentokonetta ja 120 lentäjää.
YK:n konetappiot kappalemääräisenä olivat suuret. Virallisten tilastojen mukaan FEAF menetti 1 466 konetta, laivasto 814, merijalkaväki 368 ja liittolaiset 152 konetta, yhteensä 2 800. Kirjaustavasta johtuen todelliset tappiot olivat suuremmat, koska pahasti vaurioituneina poistoon menneitä koneita ei laskettu tappioihin mukaan. Eräiden arvioiden mukaan USAF menetti 2 500 konetta, laivasto ja merijalkaväki yli 1 200 konetta ja maavoimat satoja kevyitä koneita, eli yhteensä ehkä yli 4 000 konetta.
pienoiskuva|Yhdysvaltalainen merijalkaväen sotilas vartioi pohjoiskorealaisia sotavankeja
FEAF:n henkilötappiot olivat 1 180 kaatunutta, 368 haavoittunutta ja 38 kadonnutta. Lisäksi 255 joutui sotavangiksi, heistä 220 palautettiin sodan päätyttyä.
Itäblokin lähteissä YK:n kokonaistappioksi ilmoitetaan noin 4 000 konetta, joista USAF:n osuus oli 2 000, meri-ilmavoimien 1 182 ja maavoimien 700–800 konetta.
L-5 Tšartist
L-5 Tšartist oli vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa tilattu Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus
Sukellusvene tilattiin vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa Nikolajevista Nikolajevin eteläiseltä telakalta, missä köli laskettiin 15. maaliskuuta 1930 telakkanumerolla S-32. Vene laskettiin vesille 5. kesäkuuta 1932 ja otettiin palvelukseen 30. lokakuuta 1933.
Meriadoc Rankkibuk
Meriadoc Rankkibuk, tuttavallisemmin Merri, on fiktiivinen henkilöhahmo J.R.R. Tolkienin kirjassa Taru sormusten herrasta. Merri on hobitti, ja yksi Frodo Reppulin läheisimmistä ystävistä. Hän pitää veneistä ja poneista ja on suuresti kiinnostunut Keski-Maan kartoista. Hän on myös Frodolle sukua monin tavoin. Merri syntyi 2982 Kolmatta Aikaa. Hän oli Saradoc Rankkibukin, Bukinmaan Herran, ja Esmeralda Tukin ainoa lapsi. Esmeralda oli Paladin Tukin nuorempi sisar, ja näin ollen Merri on Pippinin serkku.
L-5 Tšartist
Palvelus
Alus poistettiin 1950-luvulla alusluettelosta.
Meriadoc Rankkibuk
Juoni
Merri on hobiteista tarkkanäköisin ja älykkäin: esimerkiksi ennen Bilbo Reppulin lähtöä Hobittilasta ainoastaan Merri (Frodon lisäksi) tiesi Sormuksesta ja sen voimasta. Hän vartioi Repunpäätä Bilbon juhlien jälkeen suojellen Frodoa useilta ja usein epätoivotuilta vierailta. Merri on myös Samin, Pippinin, Fredegar Bolgerin (Pullan) ja itsensä perustaman, Frodoa auttavan ”salaliiton” taustavoima. Sormuksen Ritareiden alussa Merri on hyvin valmistautunut ja järjestelmällinen – hän muun muassa kokoaa muiden hobittien tavarat ja huolehtii poneista. Hautakeroilta Merri saa Westernessessä taotun miekkansa, josta onkin suurta hyötyä matkan edetessä.
Rivendellissä Merri tutkiskelee karttoja ja suunnittelee mahdollista reittiä. Hänen osansa Saattueessa on pieni, alun perin Elrond näet aikoi lähettää hänet Pippinin kanssa kotiin. Amon Henillä Sarumanin örkit kaappaavat Merrin ja Pippinin, Boromirin taistelusta huolimatta. Kun hobitit pakenevat örkeiltä Fangorniin, he tapaavat entin, Puuparran. Merri ja Pippin ovat Puuparran seurassa ensin Entkäräjillä ja sittemmin Rautapihassa. Rautapihassa heistä tehdään portinvartijoita Sarumanin kukistuttua. Iloinen jälleennäkeminen odottaa: he tapaavat Rohanin kuninkaan Théodenin sekä neljä kumppanustaan Saattueesta.
Merri joutuu eroon Pippinistä tämän lähtiessä kohti Gondoria Gandalfin seurassa. Tällöin Merri vannoo uskollisuutta kuningas Théodenille ja hänestä tulee kuninkaan aseenkantaja. Ilman päällikkönsä lupaa hän lähtee sotajoukon mukaan Pelennorin kentän taisteluun nuoren Dernhelmin viitan alla. Kun Nazgûlit saapuvat taisteluun ja Théoden loukkaantuu, Merri ja Dernhelm joutuvat kohtaavat Angmarin Noitakuninkaan yksin. Silloin Merrin ystävä osoittautuu Éowyniksi, Rohanin Valkeaksi Neidoksi, kuninkaiden sukulaiseksi. Taistelussa Siivekästä Petoa ja Noitakuningasta vastaan Éowyn saa Merriltä suurta apua. Pisto polvitaipeeseen antaa Éowynille tarpeeksi aikaa surmata Noitakuningas. Taistelun jälkeen Pippin löytää Merrin vaeltamasta Minas Tirithin katuja pitkin pahasti loukkaantuneena. Hänet viedään Parannuksen Tarhaan, missä Aragorn parantaa Merrin sairaudesta, jonka Noitakuninkaan iskeminen aiheutti. Tämän jälkeen Merri palautuu ennalleen.
Urhoollisuudestaan taistelussa Rohanin uusi kuningas Éomer kohottaa Merrin Markin ritariksi. Virranvarren Taistelussa Konnussa Merri taistelee etulinjassa ja käyttää Markin Torvea, jonka hän sai Éowyniltä erolahjaksi.
Kontuun palaamisen jälkeen Merri ja Pippin ovat ylivoimaisesti kookkaimpia hobiteista, suurempia kuin itse Härkäräikkä Tuk. Tämä johtuu enttien vesistä, joita he olivat juoneet runsain määrin matkansa aikana. Merri nai Estella Bolgerin Kolmannen Ajan jälkeen ja hänestä tuli Bukinmaan Herra. Vaikka hänellä ei sukupuiden mukaan ole yhtään lasta, on varmaa, että hänellä silti oli ainakin yksi poika. 102 vuoden iässä Merri lähtee Pippinin kanssa Rohaniin ja Gondoriin, ja kuolee siellä noin 64 Neljättä Aikaa.
Esiintyminen sovituksissa
Ralph Bakshin 1978 tekemässä animaatioversiossa Merrin äänenä toimi Simon Chandler. Vuonna 1980 tehdyssä televisioversiossa Kuninkaan Paluusta Merrin äänenä toimi kuuluisa radioääni Casey Kasem, joka esiintyy myös Scooby-Doossa. BBC:n radiokuunnelmassa 1981 Merrin äänenä oli Richard O’Callaghan. Peter Jacksonin elokuvatrilogiassa Merriä esittää Dominic Monaghan, ja elokuvissa Merrin rooliin tehtiin muutoksia jotta hänet saataisiin paremmin esiin. Kirjassa Merri matkustaa edeltä Bukinmaahan valmistelemaan Frodon uutta asuntoa. Hän ei siis ole paikalla kun hobitit ensi kertaa kohtaavat Mustan Ratsastajan. Koska tätä kohtaa ei esiinny elokuvassa, Merri esitellään samaan aikaan Pippinin kanssa. Ralph Bakshin versiossa Merrin roolia on myös muutettu. Hänet oli jätetty sisälle Pomppivaan Poniin todistamaan Frodon Sormuksen käyttöä.
Kahdessa tornissa Puuparta esittelee Merrin ja Pippinin Entkäräjille, mutta entit itse päättävät hyökätä Rautapihaan. Elokuvassa entit eivät halua hyökätä ja Merri ja Pippin joutuvat suostuttelemaan heidät sotaan. Kuninkaan paluussa Merri murtaa kätensä puolustaessaan Éowyniä Pelennorin kentillä, eikä siksi ole taistelukunnossa lähteäkseen Aragornin mukaan Mustalle Portille. Elokuvassa hänen vammansa on vähäisempi, joten hän on mukana viimeisessä taistelussa.
Suomalaisessa Hobitit-televisiosarjassa (1993) häntä esitti Jarmo Hyttinen.
Aiheesta muualla
Figuren in Tolkiens Welt
Fender Electric XII
Fender Electric XII on Fenderin vuosina 1965–1969 valmistama 12-kielinen sähkökitara. Leo Fender suunnitteli kitaran erityisesti folkrock-muusikoille.
Electic XII on kokopuurunkoinen kitara, jonka mensuuri on 648 mm (25.5″). Kitarassa on kaksi jaettua kaksikelaista mikrofonia muovisilla plektrasuojilla, yksi äänenvoimakkuuden ja äänenvärin säädin, sekä mikrofonien vaihtoon neliasentoinen kytkin. Electric XII:n runko on samantyyppinen Fender Jaguarin ja Jazzmasterin kanssa.
Tunnettuja Electric XII:n käyttäjiä ovat The Whon Pete Townshend ja Led Zeppelinin Jimmy Page, joka käytti kitaraa nauhoittaessaan kuuluisaa ”Stairway To Heaven” -kappaletta. Myös Albert Järvinen on käyttänyt Electric XII:tä.
Toivo Kinnunen
Kinnunen kävi kaksi luokkaa oppikoulua, suoritti maamieskoulun vuonna 1924 ja kansankorkeakoulun 1932. Hän työskenteli maanviljelijänä ja Maalaisliiton järjestöneuvojana Mikkelin läänissä. Presidentin valitsijamiehenä Kinnunen toimi vuosien 1937, 1940, 1943, 1950, 1956 ja 1962 vaaleissa.
Kinnusen vanhemmat olivat maanviljelijä Aaro Vilho Kinnunen ja Fredrika Matilda Taavitsainen. Kinnunen sai kunnallisneuvoksen arvonimen vuonna 1962.
William H. Macy
William Hall Macy (s. 13. maaliskuuta 1950 Miami, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, opettaja ja ohjaaja, joka on näytellyt sekä teatterissa, elokuvissa ja televisiossa
Macy sai Oscar-ehdokkuuden pääroolistaan elokuvassa Fargo. Vuonna 2003 hän sai elokuvasta Door to Door kaksi Emmy-palkintoa, pääroolista ja käsikirjoituksesta.
Macy on ollut vuodesta 1997 lähtien naimisissa näyttelijä Felicity Huffmanin kanssa. Heillä on kaksi lasta (s. 2000 ja 2002).
Tekniikan lisensiaatti
Tekniikan lisensiaatti (TkL, ) on teknis-tieteellisen alan tieteellinen jatkotutkinto. Pohjakoulutuksena on ylempi korkeakoulututkinto, useimmiten diplomi-insinöörin tutkinto. Nykyään lisensiaatintutkinto jätetään kuitenkin usein suorittamatta ja tähdätään maisterintutkinnosta suoraan tohtorintutkintoon. Lisensiaatintutkintoon kuuluvat lisensiaatintyö sekä sitä tukevat syventävät opinnot. Näitä tutkintoon liittyviä maisterintutkinnon jälkeisiä syventäviä opintoja tarvitaan yhtä paljon kuin tohtorintutkintoon (aiemmin noin 60 opintopistettä, vuoden 2013 alusta 40 opintopistettä lähes kaikissa yliopistoissa), joten lisensiaatti voi valmistua tohtoriksi tekemällä vain väitöskirjan. Lisensiaatin tutkinnolla ei kuitenkaan ole selkeätä sijaa Bolognan prosessin mukaisessa tutkintoluokittelussa.
Sanderlei Claro Parrela
Sanderlei Claro Parrela (s. 7. lokakuuta 1974 Santos, Brasilia) on brasilialainen uransa jo päättänyt pikajuoksija. Parrela kilpaili pääosin 400 metrillä. Hän voitti tuolta matkalta hopeaa vuoden 1999 MM-kisoista Sevillasta ennätysajallaan 44.29, joka on myös Brasilian ja koko Etelä-Amerikan ennätys. Parrela osallistui kaksiin kesäolympialaisiin, joissa hän sijoittui parhaimmillaan neljänneksi 400 metrillä vuoden 2000 kesäolympialaisissa Sydneyssä. Parrela on 194 senttimetriä pitkä ja painaa 77 kilogrammaa. Hän lopetti uransa vuonna 2009.
Eidsfjorden (täsmennyssivu)
Eidsfjorden tarkoittaa seuraavia:
Picasson seikkailut
Picasson seikkailut on Tage Danielssonin ohjaama ruotsalainen komediaelokuva vuodelta 1978. Se on absurdi ja surrealistinen komediaelokuva espanjalaisen taidemaalari Pablo Picasson kuvitellusta elämästä, jonka huumori perustuu paljolti kulttuurisiin viittauksiin ja kansallisiin stereotyyppeihin.
Eidsfjorden (Nordfjord)
Eidsfjorden on Nordfjordin sivuvuono Sognin ja Fjordanen läänissä Länsi-Norjassa. Se sijoittuu kokonaan Eidin kunnan alueelle.
Picasson seikkailut
Elokuvassa puhutaan 10 eri kieltä, mutta silti se on lähes mykkä, sillä lauseet ovat todella yksinkertaisia. Elokuvassa on slapstickin, farssin ja kabareen piirteitä. Se satiirisoi ja parodioi monia aikansa tunnettuja henkilöitä. Elokuvassa seikkaillaan muun muassa Madridissa, Pariisissa, New Yorkissa, Lontoossa ja ruotsalaisessa Tomelillan kunnassa, jossa elokuva valtaosin kuvattiin ja joka tahallisen kömpelöiden kulissien avulla esittää myös maailman suurkaupunkeja.
Myöhempi arvostus
Vuonna 2009 Picasson seikkailut pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat ruotsinkielisten kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja televisiosarjojen klassikkoa.
Voitto (albumi)
Voitto on suomirockyhtye Popedan yhdeksästoista studioalbumi. Albumi julkaistiin 26. lokakuuta 2011, ja sen on tuottanut Jani Viitanen.
Oberaargletscher
thumb|right|350px|Oberaargletscher nähtynä Oberaarista heinäkuussa 2010.
Oberaargletscher on vuoristojäätikkö Sveitsissä, Bernin kantonissa, Guttannenin kunnassa. Jäätikkö kuuluu Jungfraun–Aletschin alppialueeseen, joka on Unescon maailmanperintökohde. Vuoristojäätikön sulamisvedet valuvat Oberaarsee-tekojärveen, josta vesi päätyy yhdystunneleiden, Kraftwerke Oberhasli AG:n voimalaitosten ja alempien patoaltaiden kautta lopulta Aareen Innertkirchenissä.
Oberaargletscher-jäätikkö oli vuonna 1973 pinta-alaltaan 5,8 neliökilometriä ja pituudeltaan 5,0 kilometriä. Muiden Alppien jäätiköiden tapaan Oberaargletscher pienenee jatkuvasti; vuosisadan kuluessa se on lyhentynyt noin 1,5 kilometriä.
HMS Ulster
HMS Ulster on ollut kolmen Britannian Kuninkaallisen laivaston aluksen nimenä.
Passages
Passages on saksalaisen psytrance/tekno-tuottajakaksikko Midi Milizin toinen studioalbumi. Se julkaistiin joulukuussa 2002.
Undine
Undine tarkoittaa seuraavia asioita:
Hirren varaus
250px|thumb|Tässä [[kelohirsitalossa on käytetty umpivarausta. Helsingin yliopiston Värriön tutkimusasema Sallassa.]] Varaus tarkoittaa hirsirakentamisessa hirren alapintaan veistettyä uurretta. Sen tarkoitus on ohjata hirren halkeilua niin, että se tapahtuisi seinän suuntaisesti. Lisäksi päällekkäisten hirsien sovittaminen tiiviisti toisiinsa ei onnistu pelkästään veistämällä, mutta varaus voidaan tilkitä. Varauksessa alimman hirren yläpuoli on pyöreä, jotta vesi valuisi pois varauksesta eikä kastelisi tilkettä ja lahottaisi hirttä.
Varaustyypit
Varaus voi olla tyypiltään avovaraus tai umpivaraus. Kynsivaraus on näiden yhdistelmä.
Avovarauksessa varauksen reunat ovat auki, päällekkäiset hirret ottavat kiinni toisiinsa varauksen keskiosasta. Avonaiset sivut voidaan tilkitä.
Umpivarauksessa varauksen reunat ovat kiinni, päällekkäiset hirret ottavat kiinni toisiinsa varauksen molemmilta reunoilta. Keskelle jää avoin tila, joka voidaan tilkitä.
Kynsivarauksessa umpivarauksen reunat avataan, niin että jätetään kynnet eli avaamattomat paikat, joiden varassa hirsi lepää alemman hirren päällä. Kynnet ovat noin 10 senttimetrin pituiset ja niitä tulee noin 1 – 1,5 metrin välein. Seinän eri puolien kynnet eivät saa olla kohdakkain ja päällekkäistenkin hirsikerrosten kynnet pitää tehdä noin 50 – 70 senttimetrin päähän toisistaan. Kynsivaraus voidaan tilkitä tehdessä ja jälkeenpäin.
Varauksista umpivaraus on tukevin.
Varauksen teko
Käsin veistettäessä varauksen merkitsemistä varten paikalleen salvetun hirren päälle asetetaan seuraava hirsi, johon veistetään alkua nurkkaliitokselle siten, että salvetun ja uuden hirren väliin jää noin tuuman rako. Varaus merkitään varausrauta-nimisellä kaksihaaraisella työkalulla, jossa on haarojen päässä terävät kärjet. Varausrauta on eräänlainen erityistarkoitukseen käytettävä suuntapiirrin. Sekä ala- että yläpuoliseen hirteen vedetään varalla viirut siten, että viirujen etäisyys pysyy koko ajan samana ja ylähirren viiru on täsmälleen alahirren viirun yläpuolella. Näitä viiruja myöten sitten uusi hirsi veistetään sopivaksi alahirren päälle. Samalla tavalla varalla vedetään viiru uuden hirren nurkkaliitoksen lopullista veistämistä varten. Varauksessa on huomioitava tilkemateriaalin paksuus.
Varaus on vaativinta tehdä käsin parkattuun pyöröhirteen, jossa hirren halkaisija ei ole vakio eikä hirsi täsmälleen pyöreä.
Teollisessa valmistuksessa hirsiaihio tehdään koneistamalla. Tällöin myös varaukset tehdään koneellisesti höyläämällä. Teollisessa valmistuksessa varauksiin tehdään erilaisia pontteja joilla parannetaan varauksen tiiviyttä.
Panu Höglund
Panu Petteri Höglund (s. 17. marraskuuta 1966 Kalvola ) on suomalainen verkkokirjoittaja ja suomentaja. Hän kirjoitti blogia Plaza-portaaliin 2006–2013.
Panu Höglund on kasvanut Varkaudessa ja opiskellut kemiaa Åbo Akademissa ennen siirtymistään kielten opiskelijaksi. Hän on kääntänyt neljä Einar Kárasonin romaania islannista suomeksi.
Höglund on osallistunut iirinkielisyysliikkeen toimintaan. Iirin kieltä Höglund on opiskellut National University of Irelandissa University College Galwayssa vuosina 1998–1999. Hän osallistui vuosina 2003–2004 Stádas-kampanjaan aloittamalla sitä tukevan verkkovetoomuksen Suomessa. Vuonna 2009 Michael Eversonin Evertype-kustantamo julkaisi hänen ensimmäisen iirinkielisen proosakirjansa Sciorrfhocail.
L-3 Frunzenets
L-3 Frunzenets oli Neuvostoliiton laivaston vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa tilattu Leninets-luokan sukellusvene, joka teki toisen maailmansodan aikana kahdeksan partiomatkaa Itämerellä.
Valmistus
Sukellusvene tilattiin vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa Leningradista Itämeren telakalta, missä köli laskettiin 6. syyskuuta 1929 telakkanumerolla 197. Vene laskettiin vesille 8. heinäkuuta 1931 ja otettiin palvelukseen 5. marraskuuta 1933.
Palvelus
Lokakuussa 1939 alus oli sijoitettuna Tallinnaan 1. sukellusveneprikaatin 12. divisioonaan, jonka muut alukset olivat L-1 Leninets ja L-2 Stalinets.
Vene oli 22. kesäkuuta 1941 sijoitettuna 1. sukellusveneprikaatin 3. divisioonaan Kuurinmaalle Liepajan laivastotukikohtaan, jolloin Saksan ilmavoimat hyökkäsivät kello 03.40 tukikohtaan. Saksan maavoimien hyökkäys alkoi seuraavana aamuna. Tukikohta oli saarrettu maanpuolelta 24. kesäkuuta iltaan mennessä ja vallattu aamulla 29. kesäkuuta.
Alus poistui Liepajasta 22. kesäkuuta kello 19.22, jolloin sen tehtävänä oli päivystää Akmenragsin majakalla. Alus sai 26. kesäkuuta määräyksen miinoittaa Memelin edustan, jonne se laski 20 miinaa seuraavana päivänä. Alus saapui 2. heinäkuuta Kihelkonnan lahdelle Saarenmaan länsipuolelle, mistä se siirrettiin seuraavana päivänä Saarenmaan pohjoisrannalle Triigin satamaan. Alus lähti 4. heinäkuuta Triigistä Tallinnaan, jonne se saapui seuraavana päivänä.
Aluksen toinen sotaretki alkoi 15. heinäkuuta Tallinnasta miinoittamaan Danziginlahtea, jonne se saapui 19. heinäkuuta. Alus lähti 27. heinäkuuta paluumatkalle. Vielä samana yönä alus joutui Akmenragsin majakalla raivaajan syvyyspommihyökkäykseen, jolloin se kärsi lieviä vaurioita. Alus pakeni ja paikansi itsensä Hoburgin majakan mukaan. Se kohtasi 30. heinäkuuta Ristnan majakan lähellä saattajansa. Alus sai Soelansalmen suussa pohjakosketuksen jolloin peräsin rikkoutui, mutta vaurioista huolimatta se pääsi Triigiin vielä samana iltana.
Alus siirrettiin edelleen Tallinnan kautta Kronstadtiin, missä se siirrettiin 5. elokuuta telakalle korjattavaksi. Alus vapautui telakalta jo kaksi päivää myöhemmin, minkä jälkeen viimeisteltiin aluksen siirtoa Vienanmeren-Itämeren kanavaa pitkin Pohjoiseen laivastoon. Saksalaisten eteneminen Nevalle esti lopulta siirron.
Veneen kolmas partiomatka alkoi 30. syyskuuta Kronstadtista. Seuraavana päivänä se saapui Suursaaren edustalle, missä vene aloitti etuvartiotehtävänsä mahdollisen Saksan Itämeren laivaston hyökkäyksen varalta. Aluksen ollessa Suurkylän lahdella hyökkäsivät 1. lokakuuta Suomen laivaston moottoritorpedoveneet Sisu ja Nuoli ankkuripaikalle. Yksi hyökkääjien torpedoista räjähti 15 metrin päässä sukellusveneestä. Samalla ankkuripaikalla sukellusveneen polttoaine- ja sukellustankit vaurioituivat, kun myrskyn nostattama aallokko hakkasi 16. lokakuuta aluksia toisiinsa. Alus palasi 18. lokakuuta Kronstadtiin Saksan Itämeren laivaston uhan poistuttua. Alus siirrettiin 21. lokakuuta Kronstadtista edelleen Leningradiin, missä se oli loppuvuoden.
Alus lähti neljännelle sotaretkelleen 9. elokuuta 1942 Kronstadtista toiminta-alueelleen Bornholmin länsipuolelle. Matkalla alus upotti 18. elokuuta ruotsalaisen malmilaivan C. F. Liljevalchin (5 513 brt). Hyökkäyksen jälkeen sukellusvene joutui saattajina olleiden Ruotsin merivoimien hävittäjien HMS Nordenskjöld ja HMS Norrköping syvyyspommihyökkäykseen. Sukellusvene joutui uudelleen Ruotsin merivoimien hävittäjien maaliksi Karlskronan edustalla ennen saapumistaan toiminta-alueelleen 24. elokuuta.
Alus laski 25. elokuuta miinoitteen Trelleborgin edustalle, jonne laskettiin vain kuusi miinaa seitsemännen jumittuessa miinakuiluun. Miinan irrottua laskettiin alueelle vielä kaksi pientä miinoitetta. Alus lähti paluumatkalle 2. syyskuuta. Alus saapui 9. syyskuuta Lavansaareen, mistä se jatkoi matkaansa seuraavana päivänä. Alus saapui Kronstadtiin 10. syyskuuta.
Viidennelle partiomatkalleen vene lähti 27. lokakuuta Kronstadtista. Se laski 2. marraskuuta miinoitteen Utön eteläpuolelle ja toisen Nidan majakan luoteispuolelle 5. marraskuuta. Alus teki kaksi tuloksetonta hyökkäystä, joista jälkimmäisessä molemmat periskoopit vaurioituivat. Vaurioista huolimatta vene laski 13. marraskuuta miinoitteen Akmenragsin majakan lounaispuolelle. Alus lähti tämän jälkeen paluumatkalle saapuen 18. marraskuuta Lavansaareen. Alus saapui Kronstadtiin vielä samana päivänä. Aluksen Utön edustalle laskemassa miinoitteeseen ajoi 17. marraskuuta saksalainen sotavankeja kuljettanut rahtialus Hindenburg (7 880 brt), joka katkesi Turkuun hinattaessa Korppoon ja Nauvon välisessä salmessa.
Alus lähti 1. lokakuuta 1944 kuudennelle partiomatkalleen Kronstadtista Helsingin kautta Utöhön, josta se jatkoi matkaansa 5. lokakuuta. Alus saapui 9. lokakuuta toiminta-alueelleen Bornholmin koillispuolelle, mistä se kuitenkin jatkoi Arkonan majakan pohjoispuolelle 10.-11. lokakuuta. Alus sai 21. lokakuuta määräyksen siirtyä idemmäs Liepajan lounaispuolelle, jonne se saapui 23. lokakuuta. Alus palasi Utön kautta Hankoon, jonne se saapui 16. marraskuuta. Alus siirtyi seuraavana päivänä edelleen huollettavaksi Turkuun, mistä se palasi Hankoon 8.-9. tammikuuta 1945.
Aluksen seitsemäs sotaretki alkoi 23. tammikuuta Lohmin luotsiasemalta, mistä se siirtyi avomerelle Nyhamnin kautta. Alus saapui 25. tammikuuta toiminta-alueelleen Ventspilsin edustalle, jonne se laski seuraavana päivänä kymmenen miinaa. Alus määrättiin 1. helmikuuta Büsterortin majakan edustalle, missä sen tuli iskeä puna-armeijaa ampuvia Saksan laivaston aluksia vastaan. Seuraavana päivänä alueelle saapuessaan sukellusveneestä havaittiin hävittäjien suojaama raskas risteilijä Prinz Eugen, jota vastaan ei voitu hyökätä liian matalan merialueen vuoksi. Sukellusvene laski saksalaisalusten mahdolliselle poistumistielle kaksi miinaa. Alus palasi 23. maaliskuuta Turkuun.
Alus lähti 23. maaliskuuta Turusta kahdeksannelle sotaretkelleen suomalaisen jäänmurtajan saattamana ja saapui 26. maaliskuuta toiminta-alueelleen Danziginlahdelle, jonne se laski kaksi miinoitetta. Alukselta havaittiin 17. huhtikuuta kolmen rahtialuksen ja neljän saattajan saattueen Rixhöftin majakan pohjoispuolella. Sukellusvene laukaisi kolme torpedoa, joista kaksi osui saksalaiseen rahtialus Goyaan (5 320 brt). Rahtialuksella olleista 7 000 matkustajasta ja miehistönjäsenestä menehtyi 6 666 ja pelastui ainoastaan 334. Alus teki vielä kaksi tuloksetonta hyökkäystä saattueita vastaan ennen paluutaan Turkuun 25. huhtikuuta. Alus myytiin 1959 romutettavaksi.
Veera Salmi
Veera Salmi (s. 12. heinäkuuta 1976 Helsinki) on suomalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut lastenkirjoja sekä romaaneja nuorille ja aikuisille.
Koulutukseltaan Salmi on sosionomi ja on työskennellyt lastentarhanopettajana helsinkiläisissä päiväkodeissa. Kirjoittamista hän on opiskellut muun muassa Kriittisessä korkeakoulussa.
Ura
Salmi on kirjoittanut Puluboi ja Poni -lastenkirjasarjaa, jonka ensimmäinen osa Puluboin ja Ponin kirja ilmestyi vuonna 2012 Otavan kustantamana. Puluboi on Hakaniementorilla asuva pulu, joka ei käytä r-kirjainta. Ensimmäinen kirja kertoo Puluboin ja Poni-tytön ystävyydestä. Vuonna 2013 kirjasta valmistui 15-osainen kuunnelma. Kirjan käännösoikeudet on myyty Ruotsiin ja Tanskaan. Elokuussa 2013 Ykkösryhmä-kiertueteatteri kantaesitti kirjaan perustuvan musiikkinäytelmän Puluboi -hittinäytelmä. Kantaesityksen dramatisoi ja ohjasi Nina Erjossaari. Maailman ensimmäinen Puluboi-näytelmä nähtiin kesäteatterissa Kaarinassa. Esityksestä toteutettiin myös Puluboi-kiertuenäytelmä. Kantaesityksen laulut ovat Neiti Ö:n (Nina Erjossaari) ja Valtteri Lipastin käsialaa. Tammikuussa 2015 Kansallisteatterissa sai ensi-iltansa kirjaan perustuva musiikkinäytelmä Puluboin ja Ponin teatteri. Vuonna 2018 sai ensi-iltansa Mari Rantasilan ohjaama Puluboin ja Ponin leffa.
Vuonna 2013 ilmestyi Salmen toinen kirja, Puluboin ja Ponin loisketiivis kirja. Myös siitä tehtiin kuunnelma. Teos oli ilmestymisvuonnaan Anni Polva -palkintoehdokas. Vuonna 2014 Salmi sai Otavan kirjasäätiön Kaarina Helakisa -palkinnon. Samana vuonna ilmestyi Salmen kolmas teos, Puluboin ja Ponin pöpelikkökirja. Salmi on kirjoittanut myös aikuisten romaanin Kaikki kevään merkit (2014). Vuonna 2015 Salmelta ilmestyivät Puluboin ja Ponin tsompikirja sekä Mauri ja vähä-älypuhelin, jonka hän on itse kuvittanut. Salmen ja Matti Pikkujämsän teos Sorsa Aaltonen ja lentämisen oireet (2019) oli Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkintoehdokas 2020.
Salmi on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta. Hän asuu Helsingin Kalliossa.
Council Skies
Council Skies on brittiläisen rockyhtye Noel Gallagher’s High Flying Birdsin neljäs studioalbumi. Se julkaistiin 2. kesäkuuta 2023 Noel Gallagherin oman levy-yhtiön Sour Mash Recordsin kautta.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Noel Gallagher.
Lähemmäksi
Lähemmäksi on Katri Helenan albumi, joka julkaistiin vuonna 1994. Albumi on myynyt kultalevyyn oikeuttavan määrän.
Kappaleella ”Tule luo” Katri Helena edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa 1993.