cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eino Antinoja
Ura
Vuonna 2005 Eino Antinojalle myönnettiin Sparkman & Stephens Association'in elinikäinen kunniajäsenyys (Honorary Life Member) hänen ansioistaan taitavana veneenrakentajana (4 kpl S&S-puuveneitä ja 5 eri mallia S&S-lujitemuoviveneitä) ja kilpapurjehtijana. Kunniajäsenyys on myönnetty aiemmin mm. Sir Edward Heath'lle, joka purjehti voitokkaasti usealla eri S&S-konstruktiolla ja Hans-Otto Schumanille, joka vastasi Saksan menestyksestä Admirals Cupissa S&S-veneillä.
Messier 46
Messier 46 (M46, NGC 2437) on Peräkeulan tähdistössä sijaitseva avoin tähtijoukko, jonka Charles Messier löysi vuonna 1771. Se sijaitsee noin 5 400 valovuoden päässä Maasta.
Planetaarinen sumu NGC 2438 näyttää sijaitsevan kohteen keskellä, mutta se ei todellisuudessa kuulu joukkoon vaan sijaitsee etualalla noin 2 900 valovuoden päässä Maasta.
Malbork
Malbork on kaupunki Malborkin piirikunnassa Pommerin voivodikunnassa Puolan luoteisosassa. Kaupungin asukasluku oli 38 950 vuonna 2015. Kaupunki perustettiin vuonna 1274 Marienburgin linnan edustalle. Itse linna on suurikokoinen Saksalaisen ritarikunnan päälinna, joka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Tannenbergin taistelu vuonna 1410 muutti voimasuhteita niin, että linna puolalaistui.
Nalle (täsmennyssivu)
Nalle voi viitata muun muassa seuraaviin:
Fiktiivisiä hahmoja:
Henkilöitä:
FK Rubin Kazan
FK Rubin on jalkapalloseura Tatarstanin pääkaupungista Kazanista. Seuran edustusjoukkue pelaa Venäjän valioliigassa.
Neuvostoaikoina Rubin ei koskaan pelannut korkeimmalla sarjatasolla. Venäjän valioliigaan se nousi kaudeksi 2003 ja oli debyyttikaudellaan kolmas, mikä tiesi myös UEFA Cup -paikkaa. Kaudella 2004 joukkue jäi sarjassa kymmenenneksi, mutta 2005 sijoittui neljänneksi ja pääsi jälleen UEFA Cupiin. Kaudella 2008 joukkue voitti ensimmäisen kahdesta peräkkäisestä Venäjän-mestaruudestaan, minkä myötä se osallistui ensimmäistä kertaa Mestarien liigaan kaudella 2009–2010.
Kivarnäs
Kivarnäs on maarekisterikylä Kemiönsaaren kunnan Dragsfjärdissä. Sen alue sijaitsee Stormossenin ja Bofallsmossenin suoalueiden välissä Björkboda träskin eteläpuolella.
Kivarnäs on syntynyt isojaon myötä 1700-luvun lopulla, jolloin lähikylien alueista muodostettiin Kivarnäs-niminen kruunun liikamaa. Alueelle perustettiin Kivarnäsin uudistila, joka sijaitsi Stormossenin itälaidalla. Tila on sittemmin hävinnyt ja koko Kivarnäs päätynyt valtion omistukseen. Alue on nykyään asumaton ja sen omistaa Metsähallitus. Alueesta noin 70 hehtaaria kuuluu viereiseen Kullan luonnonsuojelualueeseen.
Kärdlan lentoasema
Kärdlan lentoasema sijaitsee Virossa Hiidenmaan saarella. Se palvelee Kärdlan kaupunkia ja koko Hiidenmaan maakuntaa. Lentoasema sijaitsee seitsemän kilometriä Kärdlasta itään. Lentoasemalla on yksi asfalttipäällysteinen kiitotie (14/32), jonka mitat ovat 1520x30m. Kiitotie uusittiin vuonna 1998.
Kärdlan lentoasema avattiin vuonna 1963. Seuraavien vuosien aikana lentoliikenne oli runsasta, ja säännöllisiä lentoja oli Tallinnaan, Haapsaluun, Vormsiin, Kuressaareen, Riikaan, Viljandiin sekä Tarttoon. Lisäksi lennettiin tilauslentoja Murmanskiin, Vilnaan ja Kaunasiin. Vuonna 1987 Kärdlan lentoaseman kautta kulki 24 335 matkustajaa. Matkustajien määrä kuitenkin laski Viron itsenäistyttyä vuonna 1991, ja vuonna 1995 lentoaseman kautta kulki vain 727 matkustajaa. Sittemmin matkustajamäärät ovat kuitenkin kääntyneet uudelleen nousuun, ja vuonna 2016 lentoaseman kautta kulki 7 547 matkustajaa. Kärdlan lentoasemalle on lentänyt 20.6.2016 alkaen Transaviabaltika-yhtiö.
23. marraskuuta 2001 Enimexin Antonov An-28 tuhoutui maahansyöksyssä Hiidenmaalla, lähellä Paladen kylää ollessaan matkalla Tallinnasta Kärdlaan. Koneessa oli 17 henkilöä, joista kaksi sai surmansa.
Oden-luokka
Oden-luokka oli Ruotsin merivoimien rannikkopanssarilaivaluokka, johon kuului 1800-luvun lopulla valmistuneet kolme alusta.
Taustaa
Syksyllä 1892 kolmannen Äran-luokan aluksen hankintaan tarvittavien varojen tultua hyväksyttyä hallitus perusti laivastokomitean, jonka tehtävänä oli tutkia maailmalla tapahtunutta laivanrakennuksen kehitystä. Komitean tehtävänä oli tehdä esityksiä Ruotsin merivoimien modernisoinnista sekä uusien alusten hankinnasta. Tehty esitys päättyi yhteenvetoon, jonka mukaan Svea-luokan alukset vastasivat laivaston sen hetkestä tarvetta, mutta alusten tykistö sijoitusta ja panssarointia tulisi parantaa. Lisäksi todettiin 15,2 cm:n tykkien tulinopeus liian hitaaksi.
Komitea suositti 15 rannikkopanssarilaivan, 30 ensimmäisen luokan torpedoveneen, 15 toisen luokan torpedoveneen ja kuuden laivueenjohtajan hankintaa. Rannikkopanssarilaivojen pääaseiden tuli olla kahdessa erillisessä tornissa ja apuaseina 12 cm:n tykkejä.
Armas Pyy
Armas Akseli Pyy (27. toukokuuta 1913 Helsinki – 29. heinäkuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija.
Tukimiehenä pelannut "Pete" Pyy oli Suomen jalkapallojoukkueen varamies Berliinin 1936 olympialaisissa. Kaikkiaan hän pelasi 14 A-maaottelua. Suomen mestaruuden hän voitti Helsingin Jalkapalloklubin riveissä vuosina 1936 ja 1938. Myöhemmin hän toimi Myllykoskella pelaajavalmentajana ja Helsingin Jalkapalloklubin johtokunnassa (puheenjohtajana vuonna 1959).
Pedro Massacessi
Pedro Fernando Massacessi Pereyra (s. 19. tammikuuta 1966 Ceres, Argentiina) on entinen argentiinalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Uransa jälkeen Massacessi on toiminut pelaaja-agenttina Meksikossa.
Latinalainen Amerikka ja Japani
Massacessi aloitti ammattilaisuransa vuonna 1985 Buenos Airesin kupeessa sijaitsevan Avellanedan kaupungin Independiente-joukkueessa. Voitettuaan Argentiinan mestaruuden seurassa kaudella 1988–1989 hän siirtyi lainaan sarjanousija Club Atletico Chacon riveihin. Seuraavana kautena Massacessi edusti chileläistä CF Universidad de Chileä ja meksikolaista Cobras Juarezia.
Vuonna 1992 Massacessi siirtyi kahdeksi kaudeksi CF Atlanteen. Mestaruusvuonna 1992–1993 hän oli joukkueen tärkeimpiä pelaajia ja teki maalin myös mestaruuden ratakaisseissa finaaliotteluissa. Massacessia pidetään edelleen suuressa arvossa joukkueen kannattajien keskuudessa. Kahden Atlante-kauden jälkeen Massacessi pelasi 1994–1995 loukkaantumisten vaivaamana Pumas-seurassa sekä Japanin J-liigan Yokohama Marinosissa. Japanissa hän voitti jo uransa kolmannen mestaruuden. Japanista Massacessi palasi jälleen kahden vuoden sopimuksella Atlanten riveihin. Kausi 1996–1997 jäi häneltä lähes kokonaan pelaamatta loukkaantumisten vuoksi.
Kausi Suomessa
Heinäkuussa 1997 Massacessi teki loppukauden kattavan sopimuksen porilaisen FC Jazzin kanssa. Hän on edelleen yksi mittavimman kansainvälisen uran ennen Suomen sarjoihin siirtymistään tehnyt ulkomainen pelaaja Suomessa. Debyyttinsä Jazzin paidassa Massacessi teki heinäkuun lopulla Tallinnassa, kun FC Jazz kohtasi Mestarien liigan ensimmäisen karsintakierroksen ottelussa virolaisen FC Lantanan. Ensiesiintymisensä Veikkausliigassa hän teki vajaata viikkoa myöhemmin Rovaniemen Palloseuraa vastaan.
Massacessin otteita Suomessa vaivasivat vanhat loukkaantumiset, joiden johdosta hän joutui olemaan useasta ottelusta sivussa. Niiden takia Massacessi ei myöskään täyttänyt häneen asettettuja odotuksia. Otteluita Jazzissa kertyi Massacessille lopulta 13, joista kahdeksan Veikkausliigassa ja yksi Suomen Cupissa. Lisäksi hän esiintyi kolmessa Mestareiden liigan karsintakierrosten ottelussa FC Lantanaa ja hollantilaista Feyenoordia vastaan sekä yhdessä UEFA Cupin ottelussa saksalaista 1860 Müncheniä vastaan.
Jazz-sopimuksen päätyttyä Massacessi lopetti pelaajauransa ja palasi Meksikoon, josta oli tullut hänen uusi asuinpaikkansa. Haastattelussa Massacessi mainitsi kylmän ja pimeän talven olevan yksi syy, miksi hän ei halunnut enää jatkaa uraansa Suomessa.
Tauno Paakkanen
Tauno Anton Paakkanen (8. maaliskuuta 1911 Viipuri – 9. heinäkuuta 1967 Joutseno) oli suomalainen jalkapalloilija.
Paraabeli
thumb|Ylöspäin aukeava paraabeli. Paraabeli (, vanh. myös parabeli ) on matemaattinen tasokäyrä. Se on eräs kartioleikkauksista. Toisen asteen polynomifunktion kuvaaja on paraabeli. Paraabelilla kartioleikkauksena on ominaisuus, että sen kaltevuuskulma on aina yhtäsuuri kuin kyseistä paraabelia vastaavan ympyräkartion sivujanan kaltevuuskulma.
Geometrinen määritelmä ja nimityksiä
thumb|right|300px|Pisteiden etäisyydet ovat yhtä suuria polttopisteeseen F ja johtosuoralle l. lang=fi|right|thumb|240px|Paraabeli on eräs [[kartioleikkaus|kartioleikkauksista.]] Olkoon l tason suora ja P piste, joka ei ole suoralla l. Näihin liittyvä paraabeli on niiden pisteiden joukko, jotka ovat yhtä etäällä sekä suorasta l että pisteestä P. Suoraa l kutsutaan paraabelin johtosuoraksi ja pistettä P (myös F) polttopisteeksi.
Paraabelin akseli on polttopisteen kautta kulkeva johtosuoran normaali. Paraabeli on symmetrinen akselinsa suhteen. Paraabelin huippu on paraabelin leikkauspiste akselinsa kanssa.
Pystysuora symmetria-akseli
Jos paraabelin akseli on pystysuora, on paraabelin yhtälö karteesisessa koordinaatistossa. Tässä kertoimet a, b ja c ovat reaalilukuja ja lisäksi a on nollasta eroava.
Vaakasuora symmetria-akseli
Jos paraabelin akseli on vaakasuora, on sen yhtälö. Kertoimen a merkitys ja huippukohta ovat analogiset edellisten kanssa.
Yleinen paraabeli
Yleiselle paraabelille, jonka polttopiste on F(u,v) ja jonka johtosuora on muotoa ax+by+c=0, pätee yhtälö
Paraabeli funktion kuvaajana
Toisen asteen polynomifunktioiden kuvaajat ovat paraabeleja. Yksinkertaisin tällainen funktio on f(x)=x^2. Kuvaajan muotoon ja sijaintiin vaikuttavat funktion parametrit a,b ja c.
Parametri a vaikuttaa yleisesti paraabelin jyrkkyyteen, siis siihen, kuinka jyrkästi paraabeli aukeaa ylös tai alas. Parametrin a arvo määrää myös paraabelin aukeamissuunnan: positiivisella a:lla varustetun funktion kuvaaja aukeaa ylöspäin, ja negatiivisella a:lla varustetun alaspäin.
Parametri b vaikuttaa puolestaan kuvaajan sijaintiin sivusuunnassa ja myös pystysuunnassa. Voidaan myös huomata, että funktion kuvaajan huippupiste siirtyy b:n vaihdellessa funktion  kuvaajaa pitkin. Perustelu tälle mielenkiintoiselle havainnolle saadaan siitä, että paraabelin y=ax^2+bx+c huippupisteen koordinaatit ja  toteuttavat yhtälön
Pisteen kautta kulkeva tangentti
Tarkastellaan paraabelia, missä a\not= 0.
Jos y_0=f(x_0), ts. piste sijaitsee tarkastellulla paraabelilla, saadaan yksi tangentti, jonka yhtälö saadaan kaavasta
Kun yo. yhtälön juurrettava saadaan kaksi sivuamispistettä ja kaksi tangenttia.
Kun (x_i,y_i), missä, on tällaisen tangentin sivuamispiste, sen yhtälö saadaan kahden pisteen kautta kulkevan suoran yhtälöstä
Paraabelien akrobatiaa
Tarkastellaan paraabelia, a\neq 0, ja sen peilaamista huippupisteen kautta kulkevan tangenttinsa suhteen. Olemme siis kiinnostuneita "kääntämään paraabelin ylösalaisin" huippupisteen pysyessä paikallaan. Tämä voidaan ajatella tehtävän kahdessa vaiheessa:
(1) Peilataan paraabeli ensin y-akselin suhteen. Tämä vaihtaa y-koordinaatin etumerkin, ja päädytään paraabeliin, jonka huippu on pisteessä.
(2) Siirretään näin saatua paraabelia pystysuunnassa siten, että huippupiste tulee alkuperäisen paraabelin huippupisteeseen. Tarvittava pystysuuntainen siirto on suuruudeltaan. Tämä on selvää, koska huippupisteen x-koordinaatti ei muuttunut vaiheessa (1), mutta y-koordinaatti muuttui vastaluvuksi. Siirto johtaa paraabeliin
eli
Näin saadun paraabelin huippu on huippupisteen laskukaavan mukaisesti pisteessä, siis samassa pisteessä kuin alkuperäisen paraabelin huippupiste, kuten pitikin.
Esimerkki. Paraabelin y=2x^2+x+1 peilikuva, eli "käännetty" paraabeli, on siis.
Setagaya
Setagaya on yksi Japanin pääkaupungin Tokion erillisalueista. Se sijaitsee sisämaassa kaupungin eteläosassa Tokion keisarillisen palatsin lounaispuolella ja rajautuu Meguron, Ōtan, Shibuyan ja Suginamin erillisalueisiin sekä Kanagawan prefektuurin Kawasakin kaupunkiin. Kawasakin vastaisen rajan muodostaa Tamajoki. Setagayassa on 897 643 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 58,05 neliökilometriä.
Paraabeli
Paraabelien akrobatiaa
Paraabelin y=ax^2+bx+c "kääntämisen" kaava on siis:.
Setagaya
Aluejako
Setagayan erillisalueella on 60 kaupunginosaa, jotka jakautuvat yhteensä 277 osa-alueeseen. Yhteen kaupunginosaan kuuluu yhdestä yhdeksään osa-aluetta.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet
Setagaya on asukasluvultaan suurin ja pinta-alaltaan toiseksi suurin erillisalue Ōtan jälkeen. Se on pääasiassa asuinaluetta. Erillisalueen korkein rakennus on 124 metriin kohoava Carrot Tower.
Brio
pienoiskuva|BRIO-puujunarata on ollut lasten suosikkilelu sukupolvesta toiseen. Brio on ruotsalainen leikkikalujen ja lastentarvikkeiden valmistaja, joka tunnetaan erityisesti perinteisistä puuleluistaan. Yritys on nykyisin maailman suurin puulelujen tuottaja.
Yrityksen perusti korinpunoja Ivar Bengtsson vuonna 1884. Ensimmäinen lelu julkaistiin vuonna 1907. Myöhemmin yritys siirtyi perustajansa poikien haltuun ja sai nimekseen "Bröderna Ivarsson, Osby". Yritys laajensi tuotevalikoimaansa koreista leikkikaluihin ja muihin puusepäntöihin sekä lastentarvikkeisiin, erityisesti lastenvaunujen valmistukseen. Oman tuotantonsa lisäksi Brio toimii myös muiden leluvalmistajien maahantuojana ja jälleenmyyjänä BRIO Partner -lelukauppaketjunsa kautta. Kauppaketjulla on Ruotsin lisäksi myymälöitä myös Norjassa ja Puolassa. Konserniin kuuluu emoyhtiön lisäksi myös esimerkiksi lautapelien valmistaja Alga. Chips-konsernilta hankittu, muovileluistaan tunnettu ahvenanmaalainen Plasto oli Brion omistuksessa vuosina 1997–2004, minkä jälkeen yritys palasi suomalaisomistukseen. Yrityksen pääkonttori sijaitsee edelleen Osbyssä Skånessa, ja valtaosa tuotteista valmistetaan Osbyssä ja Killebergissä.
Bo Diddley
pienoiskuva|Bo Diddley vuonna 1957 Bo Diddley (oik. Ellas McDaniel, s. Ellas Bates 30. joulukuuta 1928 McComb, Mississippi, Yhdysvallat – 2. kesäkuuta 2008 Archer, Florida, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen rhythm and blues -laulaja ja kitaristi, joka tunnettiin parhaiten persoonallisesta rytmistään ja monista säveltämistään rockklassikoista.
Varttuminen ja uran alkutaival
Ellas Bates syntyi Mississippin osavaltiossa lähellä pientä paikkakuntaa nimeltä McComb. Lapsena äidin sisko Gussie McDonald adoptoi hänet, mikä johti sukunimen vaihtumiseen. Viisivuotiaana Ellas muutti kasvatusäitinsä kanssa Chicagoon, missä hän aloitti viulunsoiton opiskelun Ebenezer Baptist Church -nimisessä kirkossa. Hän soitti viulua kirkon orkesterissa seuraavat 12 vuotta.
Sodanjälkeinen Chicago-blues teki nuoreen Ellas McDonaldiin suuren vaikutuksen ja hän ryhtyi harjoittelemaan kitaransoittoa. Lopulta hän perusti oman yhtyeen nimeltä The Langley Avenue Jive Cats. Samaan aikaan hän kävi vielä yläkoulua, missä sai kutsumanimekseen Bo Diddley.
Diddley soitti 1940-luvun alussa pasuunaa Baptist Congress Band -nimisessä orkesterissa ja perusti myös pyykkilautatrion, joka soitti enimmäkseen pienissä juhlissa tai kadunkulmissa. Vuosien 1946 ja 1951 välillä hän työskenteli eri ammateissa ja toimi myös jonkin aikaa nyrkkeilijänä ennen päätymistään muusikoksi chicagolaisiin yökerhoihin. Tutustuttuaan paikallisiin muusikoihin, kuten Billy Boy Arnoldiin, Bo Diddley suostuteltiin julkaisemaan oma demolevy vuonna 1955. Useiden levy-yhtiöiden torjuttua sopimuksen uuden artistikandidaatin kanssa Bo Diddley päätyi levyttämään Chess Recordsille. Ensisingle (”I’m a Man”) nousi heti rhythm and blues -listalla toiseksi.
Hän oli blueskitaristi Chuck Berryn ikä- ja ”tallitoveri”. Molemmat levyttivät chicagolaiselle Chess Recordsille.
Musiikki
pienoiskuva|Bo Diddley vuonna 1997 kuuluisan ”laatikkokitaransa” kanssa. Diddleyn kappaleisiin kuuluvasta persoonallisesta rytmistä tuli hänen tavaramerkkinsä, ja sitä on usein jäljitelty. Monet myöhemmät muusikot ovat tehneet hänen kappaleitaan uudelleen tunnetuksi. Klassikoihin kuuluvat muun muassa ”Bo Diddley”, ”I’m a Man” ja ”Who Do You Love”, josta George Thorogood on levyttänyt oman versionsa, sekä ”Mona”, ”Hey Bo Diddley” ja "Road Runner", joista viimeisenä mainitusta esimerkiksi suomalainen Hurriganes-yhtye teki oman versionsa.
Afrikkalaisesta rumpurytmistä kehittämänsä synkopoidun ja hellittämättömän Diddley-rytmin lisäksi Bo Diddleyn persoonalliseen tyyliin kuului sähkökitaralla ja vahvistimella tuotettu ennenkuulumattoman raskas ja säröinen sointi, joka on vaikuttanut moniin myöhempiin rockkitaristeihin Jimi Hendrix mukaan lukien. Diddley soitti harvoin tyypillistä 12-tahdin bluesia, vaan pitkitti laulujensa säkeistöjä ja pysytteli yhdessä soinnussa vaihtaen sitä ainoastaan kertosäkeessä. Diddleyn omaperäiseen ”viidakkorytmiin” vaikuttivat hänen sodanjälkeisestä Chicago-bluesista saamansa vaikutteet, ja erinomaisessa yhteistyössä Diddleyn kanssa toimiva yhtye täydensi kokonaisuutta.
Ruona
Ruona voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Bo Diddley
Musiikki
Yhteistyö Chess Recordsin kanssa päättyi 1970-luvun alussa, minkä jälkeen Bo Diddley muutti Meksikoon. Hän työskenteli siellä apulaissheriffinä joitain vuosia. Sen jälkeen hän on julkaissut jälleen uusia levyjä ja vieraillut säännöllisesti Euroopassakin. Suomessa Bo Diddley esiintyi Järvenpään Puistobluesissa 29. kesäkuuta 1991 ja April Jazzissa huhtikuussa 2005.
Ruona
Katso myös
Sana "ruona" paikannimien osana: Sana "ruona" sukunimien osana: Samantapaisia sanoja muissa kielissä:
Bo Diddley
Nimikkokitarat
Diddley lisäsi lavashow’hunsa visuaalisia tehokeinoja: hän teetti Gretsch-kitarayhtiöllä joukon psykedeelisenmuotoisia ja -värisiä kitaroita, joukkoon kuului jopa joitakin turkiksella päällystettyjä soittimia. Tunnetuin Diddleyn teettämistä kitaroista lienee niin sanottu ”laatikkomalli”, suorakulmion muotoinen kitara, jota Diddley käytti eniten uransa aikana.
Kuolema
Toukokuussa 2007 Diddley sai aivoinfarktin lavalla kesken esityksen ja joutui sairaalahoitoon teho-osastolle. Hänellä oli myös pitkään ollut sydänvika ja diabetes, ja kokeiden perusteella aivoinfarktin todettiin aiheuttaneen vaurioita oikeaan aivopuoliskoon ja aiheuttaneen puhevaikeuksia.
Bo Diddley kuoli 79-vuotiaana sydänkohtaukseen kotonaan Archerissa, Floridassa 2. kesäkuuta 2008.
Merkitys
Diddley sai Grammy-palkinnon elämäntyöstään vuonna 1999, ja hänelle on myönnetty tähti Hollywood Walk of Famelle.
Jackson Dan Webster
Webster vietti pääosan lapsuudestaan Sitkassa Alaskassa vanhempiensa Jackson L. ja Laura Kibbe Websterin kanssa. Valmistuttuaan Sitka Territorial High Schoolista vuonna 1935 Webster lähti opiskelemaan Whitworth Collegeen Spokaneen, Washingtoniin. Hän opiskeli ensin lääketiedettä, mutta vaihtoi sitten eläintieteeseen, ja muutti New Yorkiin Cornellin yliopistoon, missä hän perehtyi lintutieteeseen A. A. Allenin johdolla. Webster valmistui vuonna 1942. Hän muutti takaisin Sitkaan, missä hän tutki alaskanmeriharakan (Haematopus bachmani) biologiaa.
Vuonna 1941 Webster ryhtyi valmistelemaan väitöskirjaansa Ricen yliopistossa Houstonissa Texasissa. Väitöksen aiheena olivat peltoviiriäisen (Colinus virginianus) loiset ja erään heisimadon (Mesocestoides latus) biologia. Toinen maailmansota keskeytti opinnot ja Webster vietti kolme ja puoli vuotta armeijassa. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Ricessa vuonna 1947.
Websterin ensimmäinen akateeminen virka oli biologian apulaisprofessuuri Jamestownin collegessa Pohjois-Dakotassa (1947–1949). Hänelle tarjottiin eläintieteen lehtorin virkaa Hanoverin collegesta ja Websterin perhe muutti Indianaan 1949. Webster opetti Hanoverissa vuoteen 1984 saakka, jolloin jäi eläkkeelle. Useina kesinä Webster matkusti joko Meksikoon tai Alaskaan viikkojen tai kuukausien mittaisille tutkimusretkille.
Linux Kernel -postituslista
Linux Kernel -postituslista eli LKML on avoimen lähdekoodin Linux-käyttöjärjestelmäytimen kehittäjien keskusteluun tarkoitettu sähköpostilista. Se on yksi tärkeimmistä Linuxin kehittäjäyhteisön kommunikaatiokanavista. Sähköposti on edelleen paras tapa hallita ytimen kokoista suurta projektia.
Muutokset ytimeen on toimitettava katselmoitavaksi postituslistan kautta asiaan liittyville henkilöille, joiden hyväksyntä tarvitaan muutoksen etenemiseksi ytimeen liittämiseen.
Yksi syy sähköpostin käyttöön edelleen on sen nopeus. Eräät vaihtoehdot eivät skaalaudu suuriin projekteihin tai vaativat jatkuvaa verkkoyhteyttä, joka ei ole kaikille kehittäjille mahdollisuus. Sähköpostin etuihin sanotaan kuuluvan sen integroitavuus muihin järjestelmiin kuten automaattisen testaamisen järjestelmiin.
Glücksburgin linna
300px|thumb|Glücksburgin linna. Glücksburgin linna on linna Glücksburgin kaupungissa pohjoisessa Schleswig-Holsteinissa, Saksassa, lähellä Tanskan rajaa. Renessanssia edustavan linnan rakennutti Tanskan kuninkaan Kristian III:n poika Hannu nuorempi (Hans), Schleswig-Holstein-Sonderburgin herttua. Se rakennettiin vuosina 1582–1587. Alue kuului Tanskalle vuoteen 1864 ja vuonna 1863 kuollut Tanskan kuningas Fredrik VII asui linnassa pääosan viimeisistä vuosistaan.
A’la maailmanmusiikkia
A’la maailmanmusiikkia on näyttelijöiden Pirkka-Pekka Peteliuksen ja Mikko Kivisen vuonna 1993 julkaistu albumi.
Glücksburgin linna
Tanskan ja Norjan nykyinen hallitsijasuku Glücksburg polveutuu Hannu nuoremmasta ja on saanut nimensä linnan mukaan.
A’la maailmanmusiikkia
Levy sisältää musiikkiesityksiä, joita on esitetty Peteliuksen ja Kivisen esittämissä viihdeohjelmissa Viihdeohjelma Tukholma sekä Salli mun nauraa.
Taustalauluissa on mukana myös Pedro Hietanen.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sovittanut Pedro Hietanen.
Piiskahäntävallabi
Piiskahäntävallabi (Notamacropus parryi) on Itä-Australiassa elävä kengurulaji.
Koko ja ulkonäkö
Piiskahäntävallabin tunnistaa poskien valkoisista raidoista ja huomattavan pitkästä hännästä. Eläin on väriltään pääosin vaaleanruskea, mutta korvien alaosa, otsa ja hännän pää ovat tummemman ruskeat.
Elinympäristö ja levinneisyys
Piiskahäntävallabi on yleinen Itä-Australiassa Uuden Etelä-Walesin pohjoisosissa ja Queenslandin rannikkoalueilla.
Elintavat
Piiskahäntävallabi on varsin sosiaalinen eläin ja elää usein jopa 50–80 yksilön ryhmissä.
Ravinnokseen se käyttää lähinnä ruohoja ja heinäkasveja. Se viettää päivän kuumimman ajan kasvillisuuden suojissa ja etsii ruokaa aikaisin aamulla tai vasta myöhään iltapäivällä.
James Cook
James Cook (27. lokakuuta 1728 – 14. helmikuuta 1779) oli brittiläinen tutkimusmatkailija, meriupseeri ja kartoittaja. Hän purjehti kolmesti Tyynellämerellä ja kartoitti eurooppalaisille aiemmin tuntemattomia laajoja alueita. Maailmanympärimatkojensa ansiosta Cookista tuli yksi kaikkien aikojen arvostetuimmista merenkävijöistä. Hänen tekemänsä rannikkojen kartat olivat tarkkoja, hän teki runsaasti kansatieteellisiä ja luonnontieteellisiä havaintoja aiemmin tuntemattomista kansoista, eläimistä, kasveista ja paikoista, ja osaksi hänen ansiostaan päästiin eroon keripukin merimatkoilla aiheuttamista kuolemista.
Cook liittyi Ison-Britannian merivoimiin vuonna 1755. Hän ansioitui merenkävijänä 1760-luvulla kartoitettuaan Newfoundlandin saaren rantaviivan. Sen ansiosta Cookille annettiin tehtäväksi johtaa tutkimusmatkaa eteläiselle Tyynellemerelle, jonka aikana hänen oli tarkoitus tehdä tähtitieteellisiä mittauksia sekä kartoittaa aluetta ja etsiä oletettua eteläistä mannerta, ”Terra Australista”. Cook lähti ensimmäiselle tutkimusmatkalleen vuonna 1768. Matka oli suuri menestys, vaikka tähtitieteelliset mittaukset eivät olosuhteiden vuoksi onnistuneet, sillä Cook kartoitti koko Uuden-Seelannin rannikon ja Australian itärannikon sekä tutki matkalla olleiden luonnontieteilijöiden kanssa Tahitia ja muita Tyynenmeren saaria.
Kolmannella matkalla Cook löysi Havaijisaaret. Yritykset löytää Luoteisväylä pohjoisen Tyynenmeren kautta eivät kuitenkaan onnistuneet, ja palattuaan Havaijisaarille talvella 1779 Cook kuoli kahakassa alkuasukkaiden kanssa.
Varhainen elämä
James Cook syntyi 27. lokakuuta 1728 Marton-in-Clevelandin kylässä Yorkshiressa James Cook vanhemman ja Grace Pace Cookin maatyöläisperheen toisena lapsena. Myöhemmin perheeseen syntyi vielä viisi lasta. Cook osoittautui lahjakkaaksi oppilaaksi, joten hänen isänsä työnantaja kustansi hänen koulutuksensa.
Cook pestautui 18-vuotiaana koljari-tyyppiseen kauppalaivaan, jollaisia hän myöhemmin käytti tutkimusmatkoillaan huomattuaan niiden käytännöllisyyden. Hän hankki seuraavien kymmenen vuoden aikana Pohjanmerellä perusteelliset tiedot purjehtimisesta. Hän kohosi kauppalaivan kapteeniksi. Vuonna 1755 hän liittyi vapaaehtoisesti Kuninkaalliseen laivastoon. Värväytymisen syistä on esitetty erilaisia arvioita, sillä oli poikkeuksellista, että siviilikapteeni hyväksyi alemman arvoaseman laivastossa. Kokeneena merenkävijänä Cook kuitenkin yleni nopeasti myös sotilaspuolella.
Pohjois-Amerikan rannikon kartoitus
thumb|Cookin 1760-luvulla tekemä ja pitkään hänen jälkeensäkin käytetty Newfoundlandin kartta. Cook joutui sotaan vuonna 1756 seitsenvuotisen sodan alkaessa Britannian ja Ranskan välillä. Cookin laiva Pembroke siirrettiin vuonna 1758 Britannian laivastoon Halifaxiin Nova Scotiaan Pohjois-Amerikan koillisrannikolle, jossa se osallistui hyökkäykseen ranskalaisia vastaan. Cook sai tehtäväkseen kartoittaa Saint Lawrence -joen suualueet. Cook suoritti tehtävän avustajiensa kanssa soutuveneillä pimeän aikaan. Kun Cookin työ oli tehty, brittilaivasto purjehti joen kapeikkojen läpi ja hyökkäsi Quebeciin.
Cookin maine kasvoi onnistuneen Saint Lawrence -joen kartoituksen jälkeen, joten brittien laivaston amiraali Alexander Colville määräsi Cookin kartoittamaan loputkin joesta Northumberland-laivallaan vuosina 1760–1761. Palattuaan Englantiin Cook meni naimisiin Elizabeth Battsin kanssa joulukuussa 1762.
Seitsenvuotisen sodan loputtua Cook sai tehtäväkseen kartoittaa Kanadan Newfoundlandin 10 000 kilometrin mittainen repaleinen rannikko. Cook purjehti toukokuussa 1763 jälleen Pohjois-Amerikkaan Antelopella. Cookin kartoitusten laatu kasvatti hänen mainettaan entisestään, ja palattuaan välillä Englantiin hän sai tehtäväkseen kartoittaa myös Labradorin rannikko HMS Grenvillellä. Koko työ kesti vuoteen 1767 saakka. Cookin maine kartoittajana ja navigaattorina kasvoi niin suureksi, että kun vuonna 1768 alettiin etsiä sopivaa miestä johtamaan tutkimusmatkaa Tyynellemerelle, tehtävän sai luutnantiksi ylennetty Cook.
Tutkimusmatkat
Cook teki vuosina 1768–1779 Tyynenmeren kautta maailman ympäri kolme tutkimusmatkaa. Hän käytti kaikilla matkoilla matalasyväyksisiä aluksia eli koljareita, joita olivat HMS Endeavour, HMS Resolution, HMS Adventure ja HMS Discovery. thumb|center|600px|Cookin kolme tutkimusmatkaa: ensimmäinen matka punaisella, toinen vihreällä , kolmas sinisellä . Katkoviivalla viimeisen matkan loppuosa Cookin kuoleman jälkeen. Toisen matkan kahdesta kierroksesta Tyynellämerellä Cook teki ensin pienemmän.
Valmistelut
Cookin ensimmäisellä matkalla oli kaksi tavoitetta. Cookin piti ensinnäkin kartoittaa toistaiseksi melko tuntematonta eteläistä Tyyntämerta. Erityisen kiinnostuneita oltiin siitä, onko etelässä tuntematon suuri manner, Terra Australis Incognita, jonka Britannia voisi ottaa haltuunsa. Toisekseen, Royal Society halusi Cookin havainnoimaan Venuksen ylikulkua Tahitilta käsin.
thumb|Cookin alus ensimmäisellä matkalla oli Endeavour. Cook sai komentoonsa HMS Endeavourin, joka oli juuri sellainen matalasyväyksinen alus, koljari, jota tarvittiin matalien rannikkoalueiden kartoittamiseen. Alus soveltui pitkään merimatkaan hyvin, sillä vaikka se oli hidas, se oli turvallinen ja sen kantavuus oli suuri. Cookin matka olikin ensimmäinen tutkimusmatka, jolle valittua alusta ei ollut suunniteltu sodankäynnin vaan kantavuuden perusteella.
Laivan miehistöön kuului kaikkiaan 85 merimiestä ja -upseeria, joista viisi oli ollut Cookin mukana jo Newfoundlandissa. Miehistön keski-ikä oli noin 25 vuotta. Lisäksi mukaan lähti yhdeksän hengen tiedemiesryhmä, jota johti nuori kasvitieteilijä Joseph Banks. Ryhmään kuuluivat myös ruotsalainen kasvitieteilijä Daniel Solander ja hänen apulaisensa, suomalainen Herman Spöring sekä kaksi taiteilijaa. Mukana oli myös astronomi Charles Green, jonka Royal Societylta saama tehtävä oli tarkkailla Tahitilla Venuksen ylikulkua.
Tuohon aikaan keripukki oli pitkillä merimatkoilla suuri ongelma. Cook oli tutustunut James Lindin 1747 julkaisemaan tutkimukseen keripukin ja sitrushedelmäpitoisen ruokavalion yhteydestä. Hän otti siksi matkalle keripukkia torjumaan sitrushedelmistä tehtyä siirappia sekä mallasta ja hapankaalia ja komensi miehistönsä syömään niitä. Vaikka miehistöstä moni kärsi matkalla keripukista, kukaan ei tiettävästi kuollut siihen, mikä oli siihen aikaan poikkeuksellista pitkillä matkoilla. Cookin valitsemissa muonissa ei kuitenkaan ollut riittävästi C-vitamiinia taudin torjumiseksi, minkä lisäksi miehistö vierasti hapankaalin makua. Taudin vähäinen esiintyminen johtui siitä, että Cook sai maihinnousupaikoilta laivalle tuoreita vihanneksia. Muiden tautien torjumisessa auttoi Cookin tinkimätön huolellisuus laivan puhtaana pitämisessä.
Alkumatka
Matka alkoi Plymouthista 26. elokuuta 1768. Banks alkoi heti tutkia Atlantilta pyydystettyjä kaloja ja lintuja ja antoi niitä taiteilijalle piirrettäväksi. Cook ja Green tekivät päivittäin astronomisia mittauksia määrittääkseen laivan sijainnin leveys- ja pituusasteet, ja Green opetti taidon muillekin upseereille. Vajaan kuukauden matkanteon jälkeen Endeavour täydensi muonavarastojaan Madeiran saarella.
Tahiti
Purjehdittuaan ulapalla kaksi kuukautta laiva kulki 4. huhtikuuta 1769 Tuamotun atollisaarten läpi. Tahitille se saapui 11. huhtikuuta. Osa miehistöstä oli käynyt Tahitilla aiemminkin, ja vastaanotto oli ystävällinen. Kaupankäynti saarelaisten kanssa alkoi pian vilkkaana. Purjehtijat saivat saarelta kaipaamansa muonaa, ja tahitilaiset olivat erityisen kiinnostuneita rautanauloista. Paikalliset naiset myös tarjosivat seuraansa miehistölle jälleen hyvin auliisti. Cook vaati miehistöä kohtelemaan tahitilaisia hyvin ja laati säännöt myös kaupankäynnille. Toistuvia ongelmia ja väkivaltaisiakin välikohtauksia aiheutti kuitenkin se, että tahitilaiset olivat häpeämättömiä varkaita.
thumb|Fort Venus, Cookin Tahitille observatoriota varten rakentama linnake. Cook ja joukko muita miehistöön kuuluneita astronomeja suorittivat Tahitilla tähtitieteellisiä mittauksia 3. kesäkuuta 1769 tapahtuneen Venuksen ylikulun aikana, jotta Auringon vuorokautinen parallaksi sekä sen ja Maan välinen etäisyys voitaisiin määrittää entistä tarkemmin. Tätä varten oli mittauksia suoritettava eri puolilla maapalloa, ja Tahiti oli sijaintinsa vuoksi erityisen edullinen havaintopaikka. Miehet rakensivat kolme tähystyspaikkaa ja aikoivat laskea niiden antaman keskiarvon ylikululle. Sää oli sinänsä hyvä, mutta Venusta ympäröivä usva aiheutti sen, että tarkkaa ylikulun hetkeä ei pystytty määrittämään. Sama ongelma oli muuallakin maapallolla toimineilla tutkijoilla. Cook oli pettynyt, kun mittaukset epäonnistuivat.
Kun astronomiset havainnot oli tehty, Cookin miehistö oleskeli Tahitilla vielä kuusi viikkoa. Sinä aikana Cook itse keskittyi saaren tutkimiseen, ja saarelaisten kanssa ystävystynyt Banks sai päävastuun paikallisen kulttuurin ja yhteiskunnan tutkimisesta. Useat merimiehet ottivat saarella tatuointeja, ja sen jälkeen tatuoinneista tuli merimiehille yleisesti suosittuja.
Viimeisinä viikkoina saarelaisten ja Cookin miehistön välit alkoivat kiristyä, koska ruoka saarella oli vähenemässä. Tahiti oli ollut miehistölle paratiisi, ja lähtö sieltä pettymys. Kaksi miestä karkasikin, mutta heidät haettiin väkisin takaisin.
Eteläisen mantereen etsintä
Oltuaan Tahitilla kolme kuukautta Cook lähti 13. heinäkuuta matkaan ja suuntasi laivansa tahitilaisilta saamiensa ohjeiden mukaisesti aluksi länteen. Hän purjehti ensin Huahinelle, mistä hän jatkoi kahden päivän kuluttua Raiatealle, Tahaalle, Bora Boralle sekä Tubuaille ja Maupitille. Cook antoi saarille yhteisnimen Society Islands (Seurasaaret), joka viittasi hänen niillä saamaansa ystävälliseen vastaanottoon.
Seurasaarten jälkeen Cook kääntyi saamiensa salaisten ohjeiden mukaisesti etelään etsimään eteläistä mannerta. Etelästä ei kuitenkaan löytynyt muuta kuin aavaa valtamerta, ja koska Cook osasi tulkita epätavalliset tuulet aiempia tutkimusmatkailijoita paremmin, hän päätteli, ettei siellä ollut mannerta. Niinpä Cook kääntyi länteen.
Uusi-Seelanti
thumb|Cookin piirtämä Uuden-Seelannin kartta. Cook saapui lokakuussa 1769 suuren maa-alueen rannikolle ja arveli oikein, että paikka oli Abel Tasmanin aiemmin havaitsema Uusi-Seelanti. Cookin rantautumispaikka oli Pohjoissaaren itärannikolla nykyisen Gisbornen kaupungin lähellä. Myöhemmin hän antoi lahdelle nimeksi Poverty Bay huomattuaan, ettei sieltä saanut mitään tarpeellista. Vastaanotto rannalla oli aluksi torjuva, mutta laivalle Tahitilta mukaan lähtenyt ja saarelaisten kieltä osannut opas rauhoitti alkuasukkaat, ja vaihtokauppaa saaren ja laivan välillä yritettiin. Kahteen päivään uusiseelantilaisiin ei kuitenkaan onnistuttu luomaan yhtä ystävällisiä suhteita kuin tahitilaisiin, ja englantilaiset ampuivat 4–6 alkuasukasta, jotka yrittivät käydä heidän kimppuunsa. Välit paranivat vasta, kun saarelaiset olivat havainneet englantilaisten aikeet ystävällisiksi. Useimpia englantilaisia kuitenkin järkytti suuresti uusiseelantilaisten harjoittama ihmissyönti, joskin Cook itse suhtautui tapaan vain kiinnostavana kulttuuripiirteenä. Cook purjehti koko Uuden-Seelannin ympäri kartoittaen sen rannikot, ja siten hän varmisti, että kyseessä oli kaksi erillistä saarta, ei siis jonkin eteläisen mantereen niemi.
Australia
Jättäessään Uuden-Seelannin Cook oli luopunut eteläisen mantereen löytymisen toivosta, sillä alkava talvi esti kovin eteläiset purjehdukset. Hän suuntasi länteen kohti espanjalaisten ja hollantilaisten 1600-luvulla löytämän "Uuden Hollannin" eli Australian itärannikkoa, jota ei vielä lainkaan tunnettu. Cook saapui Australian itärannikon eteläkärkeen paikalle, jonka hän nimesi Point Hicksiksi. Sieltä hän alkoi purjehtia rannikkoa pohjoiseen samalla kartoittaen sitä.
thumb|Kapteeni Cookin maihinnousu Botany Bayssa 1770. [[E. Phillips Foxin maalaus vuodelta 1902.]] Cook poikkesi maihin Australian itärannikolle ensimmäisen kerran 29. huhtikuuta 1770. Alkuasukkaat heittelivät rantautuvaa miehistöä keihäillä ja pakenivat sitten kylistään, eikä heihin saatu sen jälkeen yhteyttä. Etäältä Banks arvioi heidät paljon alkukantaisemmiksi kuin Tahitin ja Uuden-Seelannin asukkaat. Retkikunta oleili paikalla runsaan viikon ajan. Banks ja hänen kollegansa keräsivät valtavan määrän kasvinäytteitä, ja paikan lajiston runsaudesta vaikuttunut Cook nimesi lahden Botany Bayksi.
Kesäkuussa Endeavour juuttui Ison Valliriutan koralleihin. Painolastia, tykkejä ja muuta tavaraa jouduttiin heittämään yli laidan, jotta laiva saatiin kiskottua irti. Retkikunta selviytyi kolmen päivän kuluttua Endeavour Riverin suulle, missä se vietti seitsemän viikkoa laivaa korjaten. Siellä se kohtasi muun muassa ensimmäistä kertaa kengurun, ja alkuasukkaisiinkin saatiin parempi yhteys kuin Botany Baylla.
Purjehtiessaan vihdoin Torresinsalmen läpi Cook todisti, että Uusi Hollanti ja Uusi-Guinea olivat erillisiä maa-alueita. Hän oli myös onnistunut kartoittamaan Uuden Hollannin rannikosta siihen asti vielä kartoittamattoman osan, ja hän oli miehistöineen ensimmäisiä tutkimusmatkailijoita, jotka pääsivät tarkkailemaan sen luontoa ja asukkaita.
Loppumatka
Matkalla Hollannin Itä-Intian pääkaupunkiin Bataviaan (nyk. Jakarta) Cook havaitsi, että vesillä aiemmin purjehtineiden kapteenien tekemät kartat olivat usein täysin virheellisiä. Kuuden viikon purjehtimisen jälkeen Cook saavutti Batavian lokakuussa 1770. Kaupunki oli malaria-aluetta, mutta se oli yksi harvoista paikoista, joissa laivat pääsivät korjattaviksi ja täydennettäviksi. Pian yli puolet miehistöstä sairastuikin malariaan ja punatautiin. Tauteihin kuoli 33 miestä, joukossa myös Herman Spöring. Cook otti menetykset raskaasti, sillä hän oli koko matkan ajan pitänyt miehistönsä terveyttä tärkeänä.
Endeavour ankkuroitui Afrikan etelärannikon Pöytälahdelle maaliskuussa 1771. Laiva jatkoi matkaa huhtikuun puolivälissä ja palasi Englantiin kaksi vuotta ja 11 kuukautta kestäneen matkan jälkeen 12. heinäkuuta 1771.
Paluu Englantiin
Palattuaan Cook raportoi matkasta meriministeriölle ja Royal Societylle, ja hän luovutti matkalla keräämänsä esineet ministeriölle. Hän sai myös tilaisuuden selostaa matkansa tapahtumia henkilökohtaisesti kuningas Yrjö III:lle. Kuukauden kuluessa Cook ylennettiin komentajakapteeniksi. Kirjoittamissaan yksityiskirjeissä Cook uskoi matkansa arvon olleen siinä, että hän pystyi varmistamaan vanhat havainnot ja laajentamaan niitä. Hän korosti erityisesti alkuasukkaiden tyytyväisyyttä yksinkertaiseen elämäänsä. Cookia oli kotona odottamassa vaimo ja kaksi pientä poikaa, mutta tytär ja nuorin poika olivat kuolleet isän poissa ollessa.
Englannin lehdet olivat pian Cookin paluun jälkeen täynnä kuvauksia matkan jännittävistä vaiheista – etenkin kauniista ja kevytkenkäisistä naisista, Tahitin hallintorakenteesta ja Uuden Hollannin vaarallisista villeistä. Banksista ja Solanderista tuli pian keskustelujen keskipisteitä. Kirjailija John Hawkesworthille annettiin tehtäväksi koota laivan upseerien päiväkirjoista virallinen matkakirja. Siitä tuli hyvin suosittu, mutta Cook närkästyi Hawkesworthin ottamista vapauksista tekstinsä muokkaamisessa ja matkan sensaatiomaisten piirteiden ylikorostamisessa.
Valmistelut
Pian meriministeriö alkoi suunnitella Cookille toista matkaa. Senkin tavoitteisiin kuului ”suuren eteläisen mantereen” löytäminen. Matkan toinen tarkoitus oli pituusasteen selvittämiseen tarkoitettujen laitteiden testaaminen. Mukaan otettiin neljä laivakronometriä, yksi John Harrisonin suunnittelema ja kolme John Arnoldin suunnittelemaa. Cookin oli tarkoitus myös testata uudentyyppistä kompassia sekä kahta tapaa tislata merivedestä makeaa vettä.
Tällä kertaa Cookin laiva oli HMS Resolution, ja matkaan lähti myös toinen laiva, Tobias Furneaux’n komentama HMS Adventure. Toinen laiva oli Cookin ajatus, sillä oltuaan ensimmäisellä matkalla vähällä joutua haaksirikkoon Australian edustalla hän vakuuttui saattajan tarpeellisuudesta. Molemmat laivat olivat jälleen parkkilaivoiksi takiloituja entisiä Pohjanmeren koljareita.
Cook otti miehistöön monia ensimmäisellä matkalla olleita upseereita ja merimiehiä, ja lopuillekin paikoille oli riittävästi innokkaita tulijoita. Mukana oli jälleen tähtitieteilijöitä ja luonnontieteilijöitä. Juhlitun Joseph Banksin oli tarkoitus olla taas mukana, mutta hän jättäytyi pois, koska ei saanut itselleen laivalla riittävän suuria tiloja. Hänen tilalleen otettiin preussilainen luonnontieteilijä Johann Reinhold Forster.
Eteläisen mantereen etsintää Jäämerellä
Laivat lähtivät matkalle Plymouthista 10. heinäkuuta 1772. Cookin tehtävä oli purjehtia Hyväntoivonniemen kautta heti mahdollisimman etelään. Jos Cook löytäisi mantereen, hänen olisi ollut kartoitettava ja tutkittava sitä tarkasti kaikin tavoin. Jos mannerta ei löytyisi, Cookin olisi ollut kierrettävä meri purjehtien mahdollisimman etelässä ja palattava Hyväntoivonniemen kautta Englantiin.
thumb|Jääsaaret nähtynä 9. tammikuuta 1773. Retkikunnan taiteilijan [[William Hodgesin piirros.]] Myrskyisissä ja hankalissa oloissa vastaan tuli loputtomasti jäälauttoja ja jäävuoria. Jään määrä ja jäävuorten korkeus ihmetyttivät retkikuntaa. Meriveden ei tuohon aikaan uskottu voivan jäätyä, vaan luonnontieteilijä Forsterin mukaan merijää oli muodostunut lähellä rannikkoa jokien makeasta vedestä tai sadevedestä. Cook kääntyi takaisin ennen kuin laiva joutuisi jään saartamaksi. Hän purjehti itään ja teki uusia yrityksiä kohti etelää aina löydettyään väylän jään välistä. 17. tammikuuta laivat ylittivät ensimmäisenä retkikuntana historiassa eteläisen napapiirin. Kun jää esti jatkamisen, Cook kääntyi etsimään Mauritiuksen eteläpuolelta ranskalaisten aiemmin löytämiä saaria, joita ei kuitenkaan löytynyt. Tällä osuudella Cook myös vakuuttui testattavien kronometrien tarkkuudesta.
Tyynellämerellä
Cook ja Furneaux kadottivat yhteyden toisiinsa Eteläisen jäämeren vaikeissa olosuhteissa. Cook jatkoi kohti Uutta-Seelantia, jonka Queen Charlotte Soundin kapteenit olivat sopineet tapaamispaikaksi, jos menettäisivät yhteyden. Sitä ennen Cook teki vielä uusia yrityksiä napapiirin eteläpuolelle. Paleltumista ja keripukista kärsinyt miehistö saavutti Uuden-Seelannin 25. maaliskuuta.
Cook ja tiedemiehet kartoittivat ja tutkivat maihinnousupaikkaa Dusky Bayta ja pystyttivät sinne observatorion. Cook kylvi saarelle myös viljaa ja vihanneksia sekä vapautti hanhia, tavoitteenaan perustaa Uuteen-Seelantiin englantilaistyylistä maanviljelystä. Kuukauden kuluttua Dusky Baylle rantautumisesta Cook lähti etsimään Furneaux’ta sovitusta kohtaamispaikasta, mistä tämä löytyikin. Cook vapautti luontoon vuohia ja sikoja toivoen niiden alkavan lisääntyä. Alkuasukkaat olivat ystävällisiä mutta eri väkeä kuin Cookin aikaisemmalla matkallaan tapaamat. Heillä oli kuitenkin tietoa ja esineistöä Cookin käynnistä. Koska Cook tunsi jo seudun, hän ehdotti että laivat lähtisivät talveksi tutkimusretkelle trooppisille vesille, ennen kuin palaisivat antarktisille vesille taas seuraavana kesänä.
Lähdettyään Uudesta-Seelannista itään retkikunta ei aluksi onnistunut löytämään maata kahteen kuukauteen. Laivat kääntyivät pohjoiseen Tahitia kohti. Nähtyään atollisaaria Forster teki sen oikean päätelmän, että Etelämeren vuoristoiset saaret olivat syntyneet vulkaanisen toiminnan seurauksena ja matalat atollisaaret olivat korallikerrostumia. Tahitille saavuttiin elokuussa 1773, ja englantilaiset viipyivät siellä kaksi viikkoa. Saarella oli ollut sotia ja vallanvaihtoja, mutta vastaanotto oli hyvin ystävällinen ja kanssakäyminen englantilaisten kanssa samanlaista kuin ennenkin varasteluineen ja seksisuhteineen. Cook kirjoitti päiväkirjaansa, että tahitilaiset olivat ”avuliain ja hyväntahtoisin kansa”, jonka hän oli kohdannut, ja että varastelu oli heidän ainoa paheensa.
Paluu Uuteen-Seelantiin
thumb|William Hodgesin piirros Tongatapun saaresta Tahitilta laivat jatkoivat Seurasaarille, mistä retkikunta sai runsaasti sianlihaa mukaansa. Syyskuussa Cook otti ennen paluuta Uuteen-Seelantiin suunnan alueelle, jota ei vielä ollut kartoitettu mutta jolta Abel Tasman oli löytänyt saaria 130 vuotta aiemmin. Kahden viikon purjehduksen jälkeen retkikunta saapui ʻEualle ja Tongatapulle, joiden hyvinhoidetut nurmikot ja puutarhat sekä asukkaiden laadukkaat ja koristeelliset esineet tekivät englantilaisiin suuren vaikutuksen. Alkuasukkaat olivat ystävällisiä ja englantilaisten silmissä sivistyneempiä kuin muut Etelämeren saarelaiset, mutta Cook joutui jälleen ottamaan kovan linjan heidän varasteluunsa. Tongatapulta Resolution ja Adventure jatkoivat lokakuun alussa Uuteen-Seelantiin. Rantauduttuaan Cook sai tietää, että hänen jättämänsä siat oli tapettu, mutta hän päätti silti jättää sinne lisää sikoja kasvatettavaksi. Cookin istuttamat vihannesviljelmät sen sijaan kukoistivat. Saapuessaan Uuteen-Seelantiin Furneaux ja Cook olivat jälleen kadottaneet yhteyden toisiinsa, eivätkä he nähneet toisiaan enää koko matkan aikana.
Viimeinen yritys kohti etelää
Cook purjehti Uudesta-Seelannista kaakkoon jatkaakseen eteläisen mantereen etsintää, mutta hän kohtasi vain aavaa merta, sumua ja jäätä. Cook ohjasi laivan vielä kerran napapiirin yli etsiessään mannerta, jonka olemassaoloon hänkään ei enää uskonut. Jäätävään säähän kyllästyneessä miehistössä Cookin perinpohjaisuus herätti ärtymystä. Eteläisimmillään Resolution kävi 71. eteläisellä leveyspiirillä, etelämpänä kuin kukaan sitä ennen, kunnes valtavan korkea ja leveä jäämassa pakotti kääntymään takaisin. Mutta sen sijaan, että olisi jatkanut suoraan Englantiin, Cook päätti jäädä tutkimaan eteläistä Tyyntämerta vielä yhdeksi vuodeksi. Matkalla kohti trooppisia vesiä Cook sairastui vakaviin vatsa- ja suolistovaivoihin.
Kierros Etelämerellä
Resolution saapui Pääsiäissaarelle maaliskuussa 1774. Cook hämmästyi siitä, kuinka paljon Pääsiäissaaren asukkailla oli yhteistä läntisen Tyynenmeren asukkaiden kanssa pitkästä välimatkasta huolimatta. Saaren valtavat kivipatsaat hämmästyttivät retkikuntaa. Saari oli kuitenkin puuton, kuiva ja köyhä, joten Resolution jätti sen jo viiden päivän kuluttua. Matkalla kohti Tahitia laiva ankkuroitui Marquesassaarille ja täydensi muonavarastoja. Alkuasukkaiden kauneus teki Cookiin ja muihin miehistön jäseniin suuren vaikutuksen.
Resolution saapui Tahitille juuri, kun saarelaisten armeija oli valmistelemassa myöhempää hyökkäystä läheiselle Moorean saarelle. Armeijan koon perusteella Cook arveli saaren asukasluvuksi jopa 200 000. Nykyarvio sen ajan asukasluvusta on vain 35 000. Muutoin kaikki sujui kuten ennenkin, ja Cook joutui taas käyttämään varastelun lopettamiseksi vakiotaktiikkaansa, kanoottien ja muiden saarelaisten tavaroiden takavarikointia. Resolution jatkoi toukokuussa matkaa länteen ja kävi taas Seurasaarilla. Sieltä se lähti 4. kesäkuuta Tongan Nomukalle ja sieltä kuun lopussa etsimään uusia saaria.
thumb|Maihinnousu [[Tannalle Uusilla-Hebrideillä. William Hodgesin maalaus 1775-1776.]] Cook kiirehti eteenpäin pienten saarien lomitse nousematta maihin, mikä ärsytti Forsteria, joka halusi päästä tutkimaan niitä. Cookia kiinnosti kuitenkin matkan tässä vaiheessa etupäässä vain alueen kartoittaminen. Eromangan saaren rannalla puhkesi kahakka, jossa haavoittui neljä alkuasukasta ja kaksi englantilaista. Tannallakin vastaanotto oli aluksi varautunut ja torjuva, mutta muutaman päivän kuluttua saarelaiset ja laivan miehistö ystävystyivät. Tannalaiset olivat ihmissyöjiä, ja Cookin tapaama heimo varoittikin englantilaisia vihollisheimostaan. Saaren aktiivinen tulivuori tarjosi tilaisuuden tehdä geologisia tutkimuksia. Retkikunta vietti Tannalla hiukan yli kaksi viikkoa. Sen jälkeen Cook jatkoi alueen tutkimista ja löysi vielä Espiritu Santon. Hän antoi saariryhmälle nimeksi Uudet-Hebridit (nykyiseltä nimeltään Vanuatu).
Cook otti kurssin kohti Uutta-Seelantia, mutta neljän päivän purjehtimisen jälkeen retkikunta löysi vielä yhden suuren saaren, jota ei kukaan eurooppalainen ollut nähnyt ennen häntä. Vastaanotto oli ystävällinen. Alkuasukkaat olivat paljon pitempiä ja vankkarakenteisempia kuin Uusien-Hebridien asukkaat. Retkikunta vietti saarella yhdeksän päivää, ja Forster pääsi jälleen keräämään kasvinäytteitä. Cook nimesi saaren Uudeksi-Kaledoniaksi, sillä alkuasukkailla ei ollut saarelle omaa nimeä.
Forster päätteli, että Uusien-Hebridien ja Uuden-Kaledonian tummat asukkaat (melanesialaiset) olivat tulleet saarille Uudelta-Guinealta ja Maustesaarilta ja vaaleammat itäisempien saarten asukkaat (polynesialaiset) Malakan niemimaalta. Englantilaiset eivät koskaan päässeet melanesialaisten kanssa yhtä läheisiin väleihin kuin kulttuurisesti edistyneempien polynesialaisten kanssa.