cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
David Villa
Yksityiselämä
Villa on lähtöisin asturialaisesta Tuillan kylästä, joka kuuluu Langreon kuntaan. Hänen isänsä ja isoisänsä ovat ammatiltaan mainareita. Vuonna 2008 hän osallistui Yo doi la cara pola oficialidá -kampanjaan, jonka tavoite on saada asturian kielelle virallinen asema Asturiassa. Hänen nappulakenkiinsä on ommeltu Espanjan ja Asturian liput. Asturian Llanerassa järjestetään kesäisin Villan mukaan nimetty lasten jalkapalloleiri.
Villa on osallistunut Unicefin, Punaisen ristin ja Global Campaign for Educationin hyväntekeväisyyskampanjoihin. Vuonna 2010 hän äänitti Ana Torrojan kanssa El Último de la Filan kappaleen ”Insurrección” Voces x1Fin: Juntos por Mali -kokoelma-albumille. Albumin ja siihen liittyvän kampanjan tuotto käytetään Maliin rakennettavan taidekoulun hyväksi.
Seurajoukkue
''Päivitetty 21. huhtikuuta 2014.''
Maajoukkuetilastot
''Päivitetty 2. heinäkuuta 2014.''
Maajoukkuemaalit
''Päivitetty 2. heinäkuuta 2014.''
Stephanie (Belgian prinsessa)
Stephanie von Saxe-Coburg-Gotha (21. toukokuuta 1864 – 23. elokuuta 1945) oli belgialainen prinsessa, Itävallan arkkiherttuatar ja kreivitär Lonya-de Nagu-Lonya.
Vuonna 1900 Stephanie meni uudelleen naimisiin. Aviomies oli unkarilainen kreivi Elemér Lónyay de Nagylónya (1863–1946). Stephanie luopui arvonimistään ja etuoikeuksistaan, ja jätti tyttärensä tämän isoisän keisari Franz Josefin holhoukseen. Vuonna 1925 Stephanie julkaisi skandaalinkäryiset muistelmansa, jotka johtivat useisiin oikeusjuttuihin.
Informalismi
thumb|[[Jean Dubuffetin teos Jardin d’émail Kröller-Müller-veistospuistossa Hollannissa.]]
Informalismi ( ’ei-muodollinen taide, taide ilman muotoa’) on abstraktin taiteen suuntaus, joka syntyi 1950-luvulla Keski-Euroopassa ja yleistyi 1960-luvulla myös Suomessa. Informalismia on pidetty eurooppalaisena vastineena amerikkalaisten 1950-luvulla Euroopassakin ahkerasti esiintuomalle abstraktille ekspressionismille. Joissakin tietosanakirjoissa tasismi ja informalismi lasketaan samaksi asiaksi ja suuntausta kutsutaan joskus otsikolla lyyrinen abstraktio.
Informalismi näkyi maalauksissa ja veistoksissa. Teokset ovat pääasiassa abstrakteja, mutta myös figuratiivisia aiheita esiintyy.
Informalismi-sanan otti käyttöön ranskalainen kriitikko Michel Tapiére 1950-luvun alussa. Hänen organisoimansa näyttelyn ohella vuonna 1952 julkaistiin kirja, jonka otsikko oli Un Art Autre. Suuntaus korosti taiteilijan spontaaneja emootioita, joiden viestinnän ajateltiin onnistuvan parhaiten siten, että taiteilija toteutti teoksensa pyyhkäisemällä suunnittelemattomia gestuureita eli eleitä.
Lyyrisyys, erilaisten pintarakenteiden korostaminen, sekatekniikoiden käyttö materiaalisissa maalauksissa sekä maalauksen ja reliefin vuoropuhelu ovat tyypillistä informalismia. Siveltimenvetojen spontaanisuus, maalin valutukset, erilaiset tahrat ja kalligrafiaa muistuttavat kirjoitukset kuuluvat suuntaukseen. Koska informalismi kiinnittää katsojan huomion teoksen pintaan, teoksen ja katsojan suhde on äärimmäisen intiimi. Odottamattomuuden ja outouden tunnelmia on pidetty informalismille tyypillisenä.
Keski-Euroopan johtavia informalisteja olivat Hans Hartung, Jean Fautrier, Georges Mathieu, Wols (Alfred Otto Wolfgang Schulze), Henri Michaux, Jean Dubuffet ja Antonio Tàpies.
Informalismi nousi kansainväliseen tietoisuuteen Venetsian biennaaleissa 1958 ja 1960. Osa Ranskan, Italian ja Espanjan johtavista informalisteista oli esillä Ars 61 -näyttelyssä Helsingissä, Turussa, Tampereella, Hämeenlinnassa ja Jyväskylässä vuonna 1961. Informalismi levisi sen jälkeen Suomeen, jossa sen edustajia olivat jossakin vaiheessa muun muassa Ahti Lavonen, Kimmo Kaivanto, Reidar Särestöniemi, Laila Pullinen, Esko Tirronen, Jaakko Sievänen ja Björn Weckström.
Informalismin vastakohdaksi syntyivät 1960-luvun alussa konstruktivistiset ja geometriset suuntaukset, kuten minimalismi, op-taide ja kineettinen taide sekä pop-taide.
Rumpu
Rumpu on puusta, metallista tai lasikuidusta valmistettu akustinen lyömäsoitin tai rytmisoitin. Yleensä se on lieriömäinen puu- tai metallikehys, jonka päähän on pingotettu nahkakalvo. Rumpu on soittimista ehkä kaikkein levinnein, sillä niitä on valmistettu lähes jokaisessa kulttuurissa. Luonnonkulttuureissa tavallisia ovat suppilon muotoiset, yksikalvoiset rummut. Rummun sointikorkeutta voidaan muuttaa rumpukalvon kireyttä säätämällä.
Rumpujen valmistus
Modernit länsimaisessa musiikissa käytettävät rummut valmistetaan yleensä kahdella tavalla, joista suositumpi on ohuiden levyjen päällekkäin liimaaminen ja puristaminen eli laminointi. Harvinaisempi tapa on puisten palojen yhteen liimaaminen niin, että palat muodostavat kehän.
Kerrosten paksuus vaihtelee suuresti valmistajasta ja käyttötarkoituksesta tai halutusta soinnista riippuen. Rummun päälle levitetään yleensä muovikalvo tai se lakataan. Rumpuun tulee myös virityspesät, vanne sekä kalvo. Kalvo asetetaan rumpuun hiottujen reunaviisteiden päälle. Reunaviiste kiristää kalvon rummun ja vanteen väliin. Kuten puullakin, reunaviisteellä on suuri osuus sointiin.
Yleisimmät materiaalit rumpuihin ovat vaahtera, koivu, mahonki, pyökki, tammi ja akryyli sekä metalleista teräs, pronssi, alumiini ja messinki. Metalleja käytetään yleensä virvelirummuissa.
Rummussa osina ovat rummun runko, eli puu-, metalli- tai keinoainesylinteri, johon kiinnitetään virityspesät (engl. lugs). Kalvo asetetaan sylinterin kumpaankin tai toiseen päähän, ja sen yli asetetaan vanne (engl. rim), joka on taivutettu niin, että se painaa kalvoa reunustavaa kehää siten, että kalvoa voidaan löysätä ja kiristää. Vanteessa on reikiä, joiden läpi menevät viritysruuvit, jotka kiristetään virityspesien vastakappaleisiin. Ruuveja ruuvaamalla kalvon virettä voidaan muuttaa.
Rumpusetti
thumb|[[Rumpusetti: 1. Bassorumpu 2. Lattia tomtom 3. Virvelirumpu 4. Iso tomtom ja pikku tomtom 5. Hi-hat 6. Aksentti- ("crash") ja komppi- ("ride") lautaset.]] thumb|Pienen [[New Orleans|neworleansilaisen jazzorkesterin rumpusetti.]]
Rumpusetti sai muotonsa 1960-luvun alkupuoliskolla. Useimmiten settiin kuuluu virvelirumpu, hi-hat (pieni kaksoislautanen kuvassa oikealla), vähintään yksi tai useampi tom-tom, bassorumpu ja lautaset. Bassorumpua poljetaan pedaalilla, kun taas muita rumpuja sekä lautasia lyödään kapuloilla, vispilöillä tai sudeilla.
Soitto ja välineet
Rumpuja soitetaan yleensä käsin, puusta valmistetuilla rumpukapuloilla, (-palikoilla) metalli- tai nylon harjaisilla vispilöillä (eng. "brushes") tai riisitikuilla eli rodeilla, jotka ovat kuin yhteen sidottuja cocktailtikkuja. Puiset rumpukapulat valmistetaan pääsääntöisesti hikkoripuusta (engl. "hickory") sen kovuuden, kestävyyden ja pitkäikäisyyden takia, mutta myös tammesta (engl. "oak"). Tammi on hikkoriakin kovempaa, mutta raskaampaa puuta. Markkinoilla on myös hiilikuitukapuloita, nylonkapuloita sekä erilaisia irrotettavia ”nuijia” kapulan päässä. Erilaiset nuijat (engl. "mallet") ovat yleisemmin käytettyjä joidenkin rumpusoittimien (perkussio) yhteydessä ja esimerkiksi sinfoniaorkesterissa (patarummut). Kapuloiden koko ja muoto vaihtelevat, mutta pääsääntöisesti kapuloiden toisessa päässä on vartta ohuempi kärki, joilla lyödään rumpujen kalvoja ja symbaaleja. Joissain seteissä on myös tuplabassorumpu (tuplabasari) eli siinä on kaksi poljettavaa kannua, mutta jos taas kyseessä on tuplabassopedaali, on setissä vain yksi bassorumpu mutta kaksi pedaalia, joka taas tarkoittaa sitä, että bassorummusta lähtevä ääni voi tulla selvemmäksi, kun ei tarvitse saada kahta bassorumpua yhtä hyvään vireeseen.
Rumpujen soitto on erilaisten rytmikuvioiden toistoa, vuorokäsin ja erilaisilla nopeuksilla. Nykyisin rumpujen soiton harjoitteluun kuuluvat olennaisena osana rudimentit. Ne ovat rumpalin, eli rumpujen soittajan, skaaloja. Perusrudimentteja on 26, mutta niitä on lisääkin. Rumpali soittaa myös erilaisia fillejä, jotka ovat koristeita esimerkiksi säkeen loppuun tai alkuun. thumb|upright=0.5|[[Rumpukapulat]]
Isäntä soittaa hanuria
Isäntä soittaa hanuria on Matti Kassilan ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1949. Elokuva perustuu Tatu Pekkarisen näytelmään Peräkylän profeetta vuodelta 1934. Maalaisfarssiksi luonnehdittu elokuva on Kassilan esikoisohjaus.
Juoni
Jatkuvat väärinkäsitykset vievät elokuvan huumoria absurdiin suuntaan. Kun tivoli poikkeaa maalaiskylään, se saa paikallisten ihmisten arkirutiinit sekaisin. Juoni rakentuu pääasiallisesti aiheutuneiden väärinkäsitysten ja musiikin varaan. Keskushahmona on nuori mies nimeltä Pelle. Häntä luullaan erehdyksessä sirkuspelleksi, mitä käsitystä tivolin väki piloillaan vahvistaa. Lopulta rovasti selvittää, että kyseessä on pitäjän uusi kanttori ja että Pelle on hänen oikea etunimensä, hän kun sattumalta on ruotsinkielinen.
Vanha komedienne Siiri Angerkoski loistaa pirttihirmuna, joka lopulta saa kuin saakin luovuttaa isännänvallan eli talon kaikki avaimet siihen asti nahjuksena pitämälleen ja yllättäen terästäytyneelle miehelleen, joka lopussa tokaisee iloisesti: ”Ja se on isäntä, joka tässä talossa hanuria soittaa!”
Tuotanto
Kassila sai käsikirjoituksen tuottaja Toivo Särkältä, joka lausui: ”Tästä saatte nyt oman filmin, ottakaa tai jättäkää”. Särkkä oli seurannut Kassilan työskentelyä hänen toimiessaan apulaisohjaajana elokuvassa Aaltoska orkaniseeraa. Ensi-ilta oli 19. elokuuta 1949 Helsingissä Rexissä ja Tuulensuussa ja eräillä muilla Suomen paikkakunnilla.
Arviot
Aikakautensa farssielokuvien tapaan elokuva sai ensi-illan jälkeen lehdistössä murskakritiikin. Eugen Terttulan (Suomen Sosialidemokraatti) mielestä elokuva oli skandaali, Olavi Veistäjä (Aamulehti) toteaa, että ”käsikirjoitus on Tatu Pekkarisen ja jälki myös sen mukaista”, joskin ”yleisöllä on hauskaa”, ja ”onnellisia ne, jotka pystyvät tämänlaatuisesta ilottelusta nauttimaan, ja niitä näyttää olevan yllin kyllin!”
Televisioesitysten yhteydessä kansankomediaan suhtauduttiin lempeämmin. Kritiikissä muistutetaan, että Kassila sai valmiin käsikirjoituksen ja ohjeet kuvauspaikkoja myöten, ja hän teki ilmeisesti parhaansa. Kassilan myöhempiin ohjauksiin verrattuna elokuvaa pidetään vaatimattomana kansanfarssina. Elokuvan muistettavimmiksi näyttelijöiksi on nimetty nimihenkilöä esittävä Kalle Viherpuu ja leski-isäntä Ernesti Juntukaista näyttelevä Jalmari Rinnettä.
NHL-kausi 2011–2012
NHL-kausi 2011–2012 on NHL:n 94. kausi. Kaudella pelaa 30 joukkuetta. Talousongelmien vuoksi Atlanta Thrashers myytiin ja Atlantan tilalla aloitti Winnipeg Jets. Runkosarjakausi alkoi 6. lokakuuta 2011 ja päättyi 7. huhtikuuta 2012. Kahtena runkosarjan alkua seuraavana päivänä, 7. ja 8. lokakuuta, pelattiin yhteensä neljä runkosarjaottelua Euroopassa. Ruotsissa pelattiin New York Rangersin ja Los Angeles Kingsin sekä Rangersin ja Anaheim Ducksin väliset ottelut, Suomessa Ducksin ja Buffalo Sabresin välinen ottelu ja Saksassa Sabresin ja Kingsin välinen ottelu.
Velvet Goldmine
Velvet Goldmine on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut Todd Haynesin ohjaama draamaelokuva. Elokuva toi ohjaajalleen Kultaisen palmun ehdokkuuden Cannesin elokuvajuhlilla. Elokuvan tapahtumat esitetään pääosin takautumina ja sen rakenne on lainattu Citizen Kanesta: elokuvassa toimittaja selvittää arvoituksellisen julkisuuden henkilön salaisuutta.
Elokuva sijoittuu pääosin 1970-luvun Iso-Britanniaan ja glam rockin maailmaan. Elokuvassa on paljon viitteitä David Bowien elämään ja musiikkiin: elokuvan päähenkilö, fiktiivinen rocktähti Brian Slade, perustuu Bowieen ja hänen Ziggy Stardust -hahmoonsa. Haynes halusi myös käyttää elokuvassa Bowien musiikkia, mutta Bowie kielsi kaiken musiikkinsa käytön. Tämän vuoksi elokuvan soundtrack on yhdistelmä 1960- ja 1970-lukujen rock-klassikoita.
Juoni
Toimittaja Arthur Stuart (Christian Bale) on elänyt nuoruutensa kuuntelemalla glam rockia. Siksi hän päättää vuonna 1984 kirjoittaa artikkelin 1970-luvun suuren biseksuaalin rocktähden Brian Sladen (Jonathan Rhys Meyers) vetäytymisestä julkisuudesta. Stuart haluaa selvittää mitä kymmenen vuotta sitten oman kuolemansa lavastaneelle rocktähdelle todella tapahtui.
Stuart puhuu Sladesta hänen tunteneiden henkilöiden kanssa pyrkien löytämään tämän ja saamaan kokonaiskuvan tapahtumista, jotka johtivat tämän uran dramaattiseen loppuun. Eri ihmisten tarinoiden kautta rocktähdestä muodostuu koko ajan epämiellyttävämpi kuva. Stuart haastattelee muun muassa Sladen entistä vaimoa Mandyä (Toni Collette), entistä manageria Jerry Devineä (Eddie Izzard) ja rocktähti Curt Wildia (Ewan McGregor), jonka kanssa Sladella oli sekä ammatillinen että henkilökohtainen suhde. Vähitellen toimittajalle paljastuu kuinka musiikkimaailman maine, kuuluisuus ja glamour olivat vain pintaa ja jäljelle jää lopulta vain karu arki.
Vastaanotto
Elokuva on saanut vaihtelevia arvioita. Useiden arvostelijoiden mukaan elokuvan sirpaleisuus vaikeuttaa sen ymmärtämistä ja vaatii sen vuoksi katsojaltaan ehkä useamman katsomiskerran. Esimerkiksi Nyt-liitteen arvion mukaan elokuvan henkilöiden ristiriitaisista tarinoista ei muodostu ehjää kuvaa ja elokuvassa annetaan liian paljon painoa yhdentekeville paljastuksille. Toisaalta suurin osa arvioista kehuu elokuvan pääosanäyttelijöitä ja heidän laulusuorituksiaan. Esimerkiksi San Francisco Chroniclen arvion mukaan McGregor on loistava näyttelijä, mutta edes hän ei voi muuttaa sitä, että elokuva jättää katsojan kylmäksi. Elokuvalla on arvosana 56 % kriitikoiden arvosteluja yhteen kokoavalla Rotten Tomatoes -sivustolla.
Elokuva on saanut useita alan palkintoja ja ehdokkuuksia. Pukusuunnittelija Sandy Powell sai työstään elokuvassa parhaan puvustuksen BAFTA-palkinnon ja saman kategorian Oscar-ehdokkuuden.
Ylistaron metodistiseurakunta
Ylistaron metodistiseurakunta oli vuosina 1908–1974 Ylistarossa toiminut metodistiseurakunta. Seurakunnan perusti vaasalainen tehtailija G. Johansson, joka kuului itse rannikkoseudun metodistikirkkoon. Johansson rakennutti metodistirukoushuoneen tiilitehtaan alueelle ja hengellinen toiminta oli vakiintunutta vuosikymmenien ajan. Ylistaron metodistiseurakunta toimi Ylistaron asemanseudulla, Könnintien varressa. Metodistien toiminnasssa vaikutti näkyvästi pitkään pappina toiminut Anton Hyvärinen, joka toimi tehtaan työnjohtajana.
Toiminta
Metodistit pitivät kirkossa hengellisiä kokouksia ja pyhäkoulua. 1950-luvulla metodistit tekivät yhteistyötä Ylistaron baptistiseurakunnan kanssa.
Historia
Ylistaron metodistiseurakunnan syntyi liittyi 1900-luvun alun kehitykseen maaseutuväestön tavoittamiseksi. Maaseutuseurakuntana Ylistaron metodistiseurakunta hankki jäsenistönsä paikkakunnalle muodostuneesta ammatinharjoittajayhteisöstä. Tehtaanjohtaja Johansson oli tutustunut Englanissa metodismiin ja hänen johdollaan seurakunta juurtui myös työväen keskuuteen.
1950-luvulla metodistit pitivät kokouksia kerran kuukaudessa ja puhujina olivat mm. Mattila, Lehtimäki, Kohvakka ja Pimiä. Metodistipappi Lehtimäki allekirjoitti tehtaankirkon lahjakirjan baptistiseurakunnalle. Rukoushuoneen luovutus tapahtui sunnuntaina 26. toukokuuta 1974. Metodistien toiminta Ylistarossa lakkasi rukoushuoneen lahjoittamisen jälkeen.
Valtteri Viljanen
Valtteri Johannes Viljanen (s. 3. maaliskuuta 1994 Pori) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Ruotsin SHL-liigan Rögle BK:ssa. Hän laukoo oikealta.
Ura
Viljanen on Porin Ässien kasvatti. Kaudella 2009–2010 hän toimi joukkueen C-nuorten varakapteenina. Viljanen pelasi joitain otteluita puolustajan pelipaikalla jo kahdella ensimmäisellä A-juniorikaudellaan, mutta hän siirtyi sille pelipaikalle lopullisesti kaudella 2013–2014 päädyttyään ratkaisuun yhdessä uuden päävalmentajan Pasi Kaukorannan kanssa. Viljanen oli lopulta Ässien tehokkain puolustaja tehoilla 12+19=31, joilla hän sijoittui koko A-nuorten SM-liigan puolustajien pistepörssissä neljänneksi ja puolustajien maalipörssissä toiseksi. Viljanen voitti myös sarjan pudotuspelien puolustajien piste- ja syöttöpörssin tehoilla 3+8=11. Hän toimi myös Ässien kapteenina ja johdatti joukkueen kauden päätteeksi A-nuorten SM-pronssiin.
Elokuussa 2014 Viljanen teki vuoden mittaisen sopimuksen Ässien SM-liigajoukkueen kanssa. Hän teki liigadebyyttinsä kauden 2014–2015 avausottelussa 11. syyskuuta 2014 vieraissa paikallisvastustaja Rauman Lukkoa vastaan. Viljanen merkittiin joukkueen kolmospuolustajapariin Ville Uusitalon viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 18.01 minuuttia. Liigauransa avausmaalin Viljanen teki 9. helmikuuta 2015 Oulun Kärppiä vastaan. Sari Marjamäki valitsi hänet ottelun legendojen tähtien kolmostähdeksi. Lokakuussa 2014 Viljanen teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Ässien kanssa. Hänen tulokaskautensa toi kauden kaikissa 60 runkosarjaottelussa tehot 1+10=11 sekä kahdessa playoff-ottelussa yhden maalin, joka jäi Ässien ainoaksi koko Lomarengas-kierroksella.
Kaudella 2015–2016 Viljanen oli Ässien tehokkain puolustaja tehoilla 7+13=20. Tammikuussa 2016 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Viljanen siirtyi kaudeksi 2017–2018 vuoden mittaisella sopimuksella Tampereen Ilvekseen. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 3+14=17.
Viljanen siirtyi kaudeksi 2018–2019 vuoden mittaisella sopimuksella Vaasan Sportiin. Tammikuussa 2019 hän teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen, kuten taas saman vuoden joulukuussa. Kaudella 2019–2020 Viljanen teki läpimurtonsa SM-liigan huipulle. Hän teki liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 4+25=29, joilla Viljanen oli pelipaikastaan huolimatta Sportin paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies kesken kauden Ruotsiin siirtyneen Chris DeSousan jälkeen. Hän jakoi koko SM-liigan puolustajien pistepörssin yhdeksännen sijan Lukon Robin Pressin ja Kärppien Shaun Heshkan kanssa. Viljasen kausi päättyi kuitenkin leikkaushoitoa vaatineeseen alavartalovammaan helmikuun 2020 lopulla.
Kaudeksi 2020–2021 Viljanen nimettiin Sportin varakapteeniksi. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 6+14=20. Maaliskuussa 2021 Viljanen teki Sportin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kausi 2021–2022 hänellä jäi rikkonaiseksi loukkaantumisten vuoksi. Tammikuussa 2022 Viljanen teki Sportin kanssa taas vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Kolme päivää ennen SM-liigan siirtotakarajaa helmikuussa 2023 Viljasen sopimus Sportin kanssa purettiin ja hän siirtyi loppukauden 2022–2023 kattavalla sopimuksella Ruotsin SHL-liigan Rögle BK:hon.
Diplomaattinen koskemattomuus
Diplomaattinen koskemattomuus takaa suurlähettiläille ja muulle diplomaattisia tehtäviä hoitavalle lähetystöhenkilökunnalle koskemattomuuden asemamaan tuomiovallasta. Suurlähetystön hallintohenkilökunta ja tekninen henkilöstö nauttivat rajoitettua diplomaattista koskemattomuutta, joka takaa heille vapautuksen asemamaan rikosoikeudellisesta tuomiovallasta. Sen sijaan tekninen ja hallintohenkilökunta on yksityisasioissaan asemamaan siviilioikeuden piirissä. Kunkin henkilöstöryhmän jäsenen perhe nauttii samaa diplomaattista koskemattomuutta kuin se perheenjäsen, joka on työssä lähetystössä. Perheenjäsenellä tarkoitetaan samassa taloudessa asuvia edustajan puolisoa ja alaikäisiä lapsia.
Lähetystön palveluskunnalla ja diplomaattien yksityispalvelijoilla on oikeus saada palkkansa verovapaasti.
Diplomaattisen koskemattomuuden tarkoituksena on, että myös ne valtiot, joiden keskinäiset välit eivät ole hyvät, voivat lähettää henkilökuntaansa toiseen maahan pelkäämättä, että nämä joutuvat asemamaan vieraiden lainkäyttötapojen tai poliittisesti motivoitujen oikeusjuttujen uhreiksi. Esimerkiksi sodan sattuessa lähetystöhenkilökunta perheineen palautetaan kotimaahansa puolueettoman maan kautta sen sijaan, että heidät muiden viholliskansalaisten tavoin internoitaisiin.
Diplomaattinen koskemattomuus periytyy 1600-luvulta. Nykyisen tyylinen diplomatia alkoi Euroopassa Westfalenin rauhansopimuksesta vuonna 1648. Se vahvistettiin Napoleon I:n keisarikaudella, vaikka keisari itse rikkoi sitä useasti.
Kergueleninmerikarhu
Kerguelinmerikarhukoiras kasvaa 180 senttimetriä pitkäksi ja voi painaa 200 kilogrammaa. Naaraat ovat paljon pienempiä, 120–140 senttimetrin pituisia ja alle 50-kiloisia. Hylje elää yhdyskunnissa, joissa koiraat hallitsevat suuria haaremeita.
Diplomaattinen koskemattomuus
Diplomaattinen edustaja nauttii täydellistä koskemattomuutta, joten häntä ei saa pidättää eikä ottaa kiinni. Asemamaa voi silti estää häntä tekemästä rikoksia. Esimerkiksi rattijuoppouteen syylliseksi epäiltyä voidaan estää ajamasta autoa, mutta häntä ei voida puhalluttaa. Viranomaiset voivat mennä lähetystöalueelle ainoastaan saatuaan tähän lähetystön päällikön luvan.
Kergueleninmerikarhu
Kergueleninmerikarhu on nykyään laajalle levinnyt ja runsaslukuinen. Kokonaislukumäärä on viiden miljoonan yksilön luokkaa, josta noin 95 prosenttia on keskittynyt Etelä-Georgian saarelle. Sen lisäksi yhdyskuntia esiintyy kymmenellä muulla saarella tai saariryhmällä: Eteläisillä Shetlandsaarilla, Eteläisillä Orkneysaarilla, Eteläisillä Sandwichsaarilla, Prinssi Edwardin saarilla, Crozetsaarilla, Kerguelenilla, Heardsaarella, McDonaldsaarilla, Macquariensaarella ja Bouvet’nsaarella. Bouvet’nsaaren yhdyskunta on toiseksi suurin ja käsitti noin 66 000 yksilöä 2000-luvun taitteessa.
1800-luvun lopussa kergueleninmerikarhut olivat sukupuuton partaalla, koska niitä metsästettiin turkin takia. Pieniä määriä hylkeitä säilyi vain Etelä-Georgiassa, Kerguelenilla ja Bouvet’nsaarella.
Diplomaattinen koskemattomuus
Muiden maiden diplomaattinen edustus Suomessa
Ulkoasiainministeriön protokollaosasto julkaisee "The Helsinki Diplomatic List" -luettelon kaksi kertaa vuodessa ja se sisältää tiedot Suomessa olevista ja myös ulkomailla asuvista suurlähettiläistä. Lisäksi siinä mainitaan suurlähetystöjen osoitteet sekä lähetystöjen diplomaattinen henkilökunta.
Diplomaattinen rikollisuus
Diplomaattisia suhteita koskevan Wienin yleissopimuksen 41. artiklan mukaan "kaikkien erioikeuksia ja vapauksia nauttivien henkilöiden tulee noudattaa vastaanottajavaltion lakeja ja määräyksiä, sikäli kuin nämä eivät ole ristiriidassa heidän erioikeuksiensa ja vapauksiensa kanssa. Heidän tulee myös olla puuttumatta vastaanottajavaltion sisäisiin asioihin". Joissain tapauksissa diplomaatti on rikkonut räikeästi isäntämaan lakeja, jolloin isäntämaa on joutunut ilmoittamaan diplomaatin olevan persona non grata.
Monissa maissa diplomaattien liikennerikkomukset ja virheellinen pysäköinti ovat yleisiä ongelmia. Kölnin ja Bonnin välistä Autobahn 555:tä kutsuttiin nimellä Diplomatenrennbahn (diplomaattien rallirata) siihen aikaan, kun Bonn oli Länsi-Saksan pääkaupunki. YK:n päämaja sijaitsee New Yorkissa, ja kaupungissa työskentelee tuhansia diplomaatteja; kaupunginhallinto joutuu usein protestoimaan diplomaattien maksamattomia pysäköintimaksuja Yhdysvaltain ulkoministeriölle.
Huhtikuussa 2008 Helsingin poliisin väkivaltayksikkö kertoi, että Suomessa asuneen diplomaattiperheen epäillään orjuuttaneen kotiapulaisensa. Kotiapulainen on n. 30-vuotias, kouluttamaton, kielitaidoton ja köyhä nainen. Kyseisten diplomaattien asemaa tai kotimaata ei paljastettu.
Helmikuussa 2007 kaksi humalaista pohjoiskorealaista diplomaattia aiheutti sekaannusta junassa välillä Moskova–Helsinki. Diplomaatteja syytettiin tulliviranomaisiin kohdistuneesta väkivallasta, jonka vastineeksi Pohjois-Korea lähetti Suomelle nootin diplomaattien huonosta kohtelusta.
Vuonna 2005 Venäjän kaupallinen lähetystö oli sotkeutunut helsinkiläiseen paritusrinkiin. Venäläisnainen majoitti prostituoituja edustuston asuntoihin, keräsi vuokrarahat ja toimitti niistä puolet kaupalliseen edustustoon. Naisella ei ollut diplomaattista koskemattomuutta, joten hän joutui vankilaan; paritusringin diplomaatit säilyivät koskemattomina.
Vuonna 1994 humalainen venäläisdiplomaatti törmäsi autollaan toiseen autoon, liikennemerkkeihin, aitaan ja raitiovaunupysäkkiin. Kyseinen diplomaatti – eversti – lähetettiin kotiin.
Vuosina 1996 ja 1997 ainakin kolme venäläisdiplomaattia törmäili humalassa. Yksi näistä yritti käryttyään ajaa poliisin päälle.
Ulkomailta tunnetaan tapaus vuodelta 1984, jolloin libyalainen diplomaatti ampui brittiläisen poliisin Lontoossa. Tapausta käsiteltiin vielä vuonna 2007. Syytteen nostaminen olisi ainutlaatuista.
Aiheesta muualla
Imunita (právo)
David Lewis-Williams
James David Lewis-Williams (s. 1934 Kapkaupunki, Etelä-Afrikka) on eteläafrikkalainen tieteilijä. Hän on johannesburgilaisen Witwatersrandin yliopiston kognitiivisen arkeologian emeritusprofessori.
Lewis-Williams on perehtynyt erityisesti sanien eli busmannien kulttuuriin, varsinkin taiteeseen ja uskonkäsityksiin. Hän on teoksellaan Believing and Seeing: Symbolic Meaning in Southern San Rock Paintings vaikuttanut merkittävästi siihen, miten tutkijat nykyisin ymmärtävät san-kansan taidetta.
Jean-Joseph Sanfourche
Jean-Joseph Sanfourche tai yksinkertaisesti Sanfourche (25. kesäkuuta 1929 Bordeaux – 13. maaliskuuta 2010 Saint-Léonard-de-Noblat) oli ranskalainen taidemaalari, runoilija, kuvittaja ja kuvanveistäjä.
Hän harjoitti taistelua ja oli Gaston Chaissacin, Jean Dubuffetin ja Robert Doisneaun ystävä, jonka kanssa hän kävi kirjeenvaihtoa.
Suurnan Pojat
Suurnan Pojat oli helsinkiläinen koripalloseura. Se pelasi 1940-luvun sotavuosina kaksi kautta miesten pääsarjassa saavuttaen SM-mitalin kummallakin kaudella.
Historia
Seura nimettiin virolaisen, Suomen koripallon alkuvuosien vaikuttajahahmo Alois Suurnan mukaan, ja siinä pelasi muun muassa Leppävaaran Pyrinnön kasvatteja. Ensimmäisellä pääsarjakaudellaan 1940 Suurnan Pojat saavutti täyshelsinkiläisessä sarjassa SM-hopeaa Eiran Kisa-Veikkojen jälkeen hävittyään seitsemästä pelaamastaan ottelusta vain yhden. Seuraavalla kaudella joukkue sijoittui neljällä voitolla, kahdella tasapelillä ja yhdellä tappiolla SM-pronssille hopeaa saavuttaneen Kisa-Veikojen ja mestaruuden vieneen Kadettikoulun jälkeen.
Kunnallisvaalit 1919
Vuoden 1919 kunnallisvaalit olivat toiset Suomessa järjestetyt kunnallisvaalit. Osissa kunnista ensimmäisiä vaaleja ei ehditty järjestää vuoden 1918 lopulla vaan vasta seuraavan vuoden alussa. Kokonaan uudet kunnallisvaalit järjestettiin kuitenkin vuoden 1919 lopulla.
Sisällissodasta johtuneen tilanteen takia vuoden 1919 kunnallisvaalit olivat joissain kunnissa ensimmäiset, joissa oli mukana sosialisteja.
Superkirja
Superkirja on japanilaisen Tatsunoko Productionsin ja yhdysvaltalaisen Christian Broadcasting Networkin tuottama vuosina 1981–1983 valmistunut animesarja. Sarjaa tehtiin yhteensä kaksi tuotantokautta, joka koostuu 52 jaksosta.
Vuonna 2011 sarjasta tehtiin uusi versio.
Juoni
Superkirjan päähenkilöitä ovat Riku-niminen (jap. Sho Azuka, engl. Christopher) poika, hänen ystävänsä Anu (jap. Azusa Yamato, engl. Joy) sekä puhuva lelurobotti Ismo (jap. Zenmaijikake, engl. Gizmo). Rikulla on Superkirjaksi kutsuttu kirja (raamattu), joka vie hänet ystävineen mukaan vanhan ja uuden testamentin tapahtumiin.
Sarja Suomessa
Sarjan jaksot 1–26 julkaistiin Suomessa 1990-luvulla VHS-kaseteilla suomenkielisellä jälkiäänityksellä. Näissä videokaseteissa jälkiäänityksen teki Hyvän Sanoman Radio ry. Lisäksi sarjan jaksoja on julkaistu Esselte Videon vuokrakaseteilla Studio GS:n tekemällä suomenkielisellä jälkiäänityksellä. Sarjan jaksot 1–18 on julkaistu myös DVD:nä. Sarjaa on esittänyt myös televisiokanava Taivas TV7.
Kunnallisvaalit 1920
Vuoden 1920 kunnallisvaalit olivat kolmannet Suomessa järjestetyt kunnallisvaalit. Muun muassa Tampereella järjestettiin vuonna 1920 kahdet kunnallisvaalit, sillä vuoden 1919 vaaleja ei ehditty järjestämään teknisistä syistä. Varsinaisten vuoden 1920 kunnallisvaalien äänestyspäivät olivat joulukuussa.
Vostok 4
thumb|250px|"Vostok 4". [[Pavel Popovitš neuvostoliittolaisessa postimerkissä vuodelta 1962.]] Vostok 4 oli Neuvostoliiton neljäs miehitetty avaruuslento (12.–14.8. 1962).
Kosmonautti Pavel Popovitš kiersi maapallon 48 kertaa, lentokorkeuden vaihdellessa 169 ja 222 kilometrin välillä. Avaruuslento kesti noin 70 tuntia. Vostok 4 oli yhteislento Vostok 3:n kanssa ja tämä oli ensimmäinen kahden miehitetyn avaruusaluksen kohtaaminen (muodostelmalento) avaruudessa.
Virtsaterapia
Virtsaterapia on uskomuslääkintään kuuluva käsite, jolla pyritään hoitamaan erinäisiä vaivoja virtsan avulla. Virtsan juomista kutsutaan myös urofagiaksi.
Virtsaterapia tunnetaan hoitomuotona useissa kulttuureissa. Muun muassa intialaisessa ayurvedassa virtsa tunnetaan "elämän vetenä".
Virtsaterapiaa ei ole tutkittu tieteellisin keinoin. Sen on väitetty auttavan esimerkiksi syöpätautien, malarian, nivelreuman, AIDSin, tuberkuloosin, masennuksen, eturauhasvaivojen sekä diabeteksen hoidossa.
Virtsaterapian kritisoijien mukaan urofagia saattaa aiheuttaa lukuisia ei-toivottuja sivuoireita, kuten yleistä pahoinvointia, oksentelua, päänsärkyä, ihon ongelmia, kohonnutta sydämentykytystä, ripulointia ja kuumeilua.
Virtsaterapiaa on käytetty uskomuslääkinnässä jo vuosituhansien ajan.
Okapin eläintensuojelualue
Okapin eläintensuojelualue on Unescon maailmanperintökohde koillisessa Kongon demokraattisessa tasavallassa, lähellä Sudanin ja Ugandan rajaa. Siihen kuuluu noin viidennes Iturin metsästä. Puistossa on okapeja. Vuonna 1996 arvioitiin, että maailman 10 000 – 20 000 okapista 3 900 – 6 350 eli 20–60 % asui tässä puistossa. Puiston sydämenä on vuonna 1928 perustettu riista-asema, joka toimitti aikoinaan okapeja Euroopan ja Pohjois-Amerikan eläntarhoihin.
Okapien lisäksi puistossa elää monia muitakin uhanalaisia lajeja, kuten metsänorsuja ja 13 lajia apinoita.
Okapin eläinsuojelualuetta uhkaa seudun perinteinen maanviljely, joka perustuu kaskeamiseen ja aiheuttaa usein metsäpaloja, salametsästys ja kullan etsiminen. Luontomatkailun toivotaan parantavan tilannetta.
Irlanninsusikoira
Ulkonäkö
Irlanninsusikoira on maailman korkein koirarotu. Irlanninsusikoira ei ole ruumiinrakenteeltaan yhtä raskas ja massiivinen kuin tanskandoggi, ja muistuttaa paljon skotlanninhirvikoiraa. Uroksen vähimmäiskorkeus on 79 senttimetriä, joskin on toivottavaa saada keskimääräinen säkäkorkeus vakiintumaan uroksilla 81–86 senttiin, narttujen vähimmäiskorkeus on 71 senttimetriä. Urosten vähimmäispaino on 54,5 kiloa ja narttujen 40,5 kiloa.
Karvapeite on karkea ja väriltään harmaa, brindle, puhtaanvalkoinen, musta, punainen, fawn tai jokin muu skotlanninhirvikoiralla sallittu väri. 1600-luvulla kun koiria annettiin lahjoiksi kuninkaallisille, pidettiin valkoista arvokkaimpana värinä. Nykyisin kyseinen väritys on kuitenkin rodulla harvinainen.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu on luonteeltaan hyvin lempeä ja rauhallinen. Se tulee myös erinomaisesti toimeen lasten kanssa.
Alkuperä
Keltit käyttivät jo 700 eaa. Keski-Euroopassa kookkaita karkeakarvaisia metsästyskoiria, ja sieltä ne levisivät 400 eaa. - 1 eaa. Britanniaan, Irlantiin ja Pohjois-Espanjaan. Vuonna 1664 Katherine Philips kirjoitti irlanninsusikoiran kantamuotoa "irlanninvinttikoiraa" (Irish Greyhound) kuvailleen tekstin. Vuonna 1674 puolestaan Nicholas Cox mainitsi Gentleman's Recreation -teoksessaan susikoiraksi kutsutun irlantilaisen vinttikoiran.
Vuonna 1840 eversti Hamilton Smith mainitsi teoksessaan Naturalists' Library irlantilaisten susikoirien edustaneen ulkoisesti niin sekalaista tyyppiä, että niiden perimässä saattoi hyvinkin olla niin hirvikoiraa, vihikoiraa että mastiffiakin. Lisäksi alun perin Irlannissa tunnettiin kaksi erityyppistä suden metsästyksessä käytettyä koiraa: vinttikoira ja mastiffi. Irlanninsusikoiran varhaisiin Kilfanessa toimineisiin suojelijoihin lukeutunut Blessingtonin kreivitär sai Napolin kuninkaalta lahjaksi kookkaan sulioottikoiran, jonka juuret olivat Kreikan Epeiroksessa. Kyseisen sulioottikoiran uskotaan olleen Kilfanessa kasvatettujen irlanninsusikoirien kantauros.
Rodusta oli alun perin ainakin kolme erilaista muunnosta. Vuonna 1876 Fitzinger määritteli ne seuraavasti teoksessaan Der Hund:
Vuonna 1863 englantilainen skotlanninhirvikoira-kasvattaja kapteeni George Augustus Graham huomasi, että osa hänen jalostuskannastaan muistutti kookkaampaa irlanninsusikoira-tyyppiä. Hän hankki Kilfane- ja Ballytobin -linjaisia koiria, jotka olivat ainoita siihen aikaan jäljellä olleita irlantilaislinjoja, ja hän risteytti niitä irlanninsusikoiran perimää kantaneiden glengarrynhirvikoirien (Glengarry Deerhound) kanssa. Hänen tiedetään käyttäneen jalostusnarttuja, joiden alkuperä oli Power of Kilfanessa, Baker of Ballytobinissa ja Mahoney of Dromoressa. Vähitellen hän vakiinnutti kasvatuslinjansa sentyyppiseksi, millaisen hän uskoi irlanninsusikoiran alun perin olleen. Sen jälkeen hän jatkoi ulkosiitosta: hän mm. astutti muotovalio Sheelag'n jälkeläisen Taran massiivisella, pörröisellä ja karkeakarvaisella "suurella Tiibetin koiralla" nimeltä Wolf, joka oli ostettu eräältä karjakauppiaalta (ja jonka väitettiin olleen tiibetinmastiffi, joskaan se ei näyttänyt lainkaan kyseiseltä rodulta). Näiden kahden väliseen pentueeseen kuuluivat Nookoo ja Vandal, jotka löytyvät jokaisen nykyisen irlanninsusikoiran sukutaulusta. Vuosien 1885 ja 1900 välisenä aikana tehtiin seitsemän risteytystä tanskandoggin kanssa, ja 1890-luvulla jalostukseen käytettiin useaan kertaan venäjänvinttikoiraa, mm. Karotai-nimistä yksilöä.
1900-luvun alussa Felixstowe-irlanninsusikoiria kasvattanut I.W. Everett käytti jalostukseen brindleä tanskandoggia. Tämän risteytyksen tuloksena Felixstowe-linjaisilla irlanninsusikoirilla oli jonkin aikaa litteämpi kallo kuin muilla rodun edustajilla, mutta tämä piirre katosi ajan myötä, ja rotu säilyi sittemmin puhtaana.
Rotua on käytetty alun perin susien ja hirvieläinten metsästyksessä, mutta nykyään sitä pidetään seurakoirana.
Terveystilanne
Irlanninsusikoira on suhteellisen terve, vaikka onkin jättiläiskokoinen koira. Yleisimpiä ennenaikaisen kuoleman syitä ovat erilaiset syövät ja sydämen vajaatoiminta, jotka ovat usein perinnöllisiä. Rodulla esiintyy myös kasvuhäiriöitä, mutta niitä voidaan ehkäistä tasapainoisella ruoalla ja sopivalla liikunnalla. Rodulla on todettu myös synnynnäistä maksasairautta.
Luusyöpä on irlanninsusikoirien yleisin syöpä. Se on nopeasti etenevä ja kuolemaan johtava sairaus. Rodulla on myös mahalaukun kiertymän riski. Tila vaatii nopeaa hoitoa.
RheinEnergieStadion
RheinEnergieStadion, tunnettu myös nimellä Müngersdorfer Stadion, on jalkapallostadion Kölnissä, Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Saksan Bundesliigassa pelaava 1. FC Köln pelaa kotiottelunsa stadionilla, ja siellä pelattiin myös otteluita jalkapallon MM-kilpailuissa 2006.
thumb|RheinEnergieStadion. Kuva vuodelta 2005. Alkuperäinen Müngersdorfer Stadion valmistui vuonna 1923 peräti 80 000 katsojaa vetäväksi, ollen tuolloin Saksan suurin stadion. Vuoden 1974 jalkapallon MM-kilpailuja varten paikalle oli määrä rakentaa täysin uusi stadion, mikä ei kuitenkaan suurten kustannusten vuoksi onnistunut, eikä Köln siitä syystä saanut lainkaan otteluita järjestettäväkseen. Vanha stadion päätettiin kuitenkin päivittää tuolloisia vaatimuksia paremmin vastaaviksi. Kunnostustyöt valmistuivat vuonna 1975, ja niiden myötä Müngersdorfer Stadionista tuli ensimmäinen katsojapaikoiltaan (61 000) täysin katettu stadion Saksassa.
Saksan saatua jalkapallon MM-kilpailut uudelleen järjestettäväkseen ei Köln halunnut jäädä jälleen ilman otteluita, ja kunnostustöiden sijaan paikalle päätettiin rakentaa uusi stadion, tällä kertaa ilman juoksuratoja ja 51 000 katsojaa varten. Rakennus- ja purkamistyöt tapahtuivat limittäin, mikä mahdollisti 1. FC Kölnin otteluiden pelaamisen Kölnissä myös rakennustöiden aikana. Uusi 2003 valmistunut stadion tuli maksamaan kaikkiaan 117,5 miljoonaa euroa, ja rahoitusta järjestettiin muun muassa vuokraamalla nimioikeudet RheinEnergie AG:lle. Kansainvälinen olympiakomitea palkitsi stadionin vuonna 2005 pronssisella mitalilla yhtenä maailman parhaimmista urheilun tapahtumapaikoista.
Vuoden 2006 jalkapallon MM-kilpailuissa siellä pelattiin viisi ottelua. Neljä alkusarjan ottelua ja yksi ensimmäisen pudotuspelikierroksen ottelu.
Lähteet
50.9335°N, 6.875°W
Emil Soravuo
Emil Soravuo (s. 28. maaliskuuta 1997 Espoo) on suomalainen telinevoimistelija. Hän on permannon MM-mitalisti ja Euroopan kisojen voittaja. Hän edustaa Espoon Telinetaitureita ja häntä valmentavat Mati Kirmes ja Dmytro Gorbachov. Hän aloitti voimisteluharrastuksen vuonna 2004, nousi nuorisomaajoukkueeseen 2009 ja miesten maajoukkueeseen 2015.
Soravuo saavutti permantovoimistelun MM-pronssia Kita-Kyūshūssa 2021 pistein 14,700. Se oli Suomen ensimmäinen permannon MM-mitali kautta aikojen ja ensimmäinen telinevoimistelun MM-mitali sitten vuoden 1997. Hän voitti permantokultaa Minskin Euroopan kisoissa 2019 pistein 14,433.
Soravuo sijoittui Nanjingin nuorten olympialaisissa 2014 hypyssä seitsemänneksi. Aikuisten arvokilpailuihin hän osallistui ensimmäisen kerran 2015. Maailmancupin kilpailussa hän on sijoittunut parhaimmillaan permannolla neljänneksi Dohassa 2019.
Soravuo on voittanut Suomen-mestaruuden hypyssä 2016 ja 2018 sekä permannolla 2019, 2020 ja 2021.
Itsenäisyyspäivänä 2021 Soravuolle myönnettiin Espoo-mitali tunnustuksena Espoon hyväksi tehdystä työstä.
Soravuon isä on entinen golpelaaja ja nykyinen golfvalmentaja Riku Soravuo.
Morgraigin linna
Morgraigin linnan on raunioitunut linna, joka sijaitsee Caerphillyn vuorilla lähellä Cardiffa ja Senghenyddia. Se oli useiden vuosien ajan unohdukissa, kunnes se kesällä 1895 löydettiin uudestaan. Aluksi sitä luultiin maalaistalon jäänteiksi, mutta paksut seinät ja ulkoasu paljastivat sen muuksi.
Arkeologiset tutkimukset
Löytö todettiin vuosien 1903–1904 aikana tehtyjen kaivausten jälkeen 1200-luvulta peräisin olevaksi linnaksi, jonka rakentaminen oli jäänyt kesken. Linnan rakentajasta ei ole varmuutta. Rakennuttajaksi on ehdotettu muun muassa walesilaista Senghenyddin lordia ja normannilaista Glamorganin lordia. Todennäköisimpänä rakennuttajana pidetään joko Gruffydd ap Rhysia (1256–1267) tai jaarli Richard de Clarea (1243–1262). Linna rakennettiin vuosien 1243–1267 välillä, ja sen omisti vuonna 1630 Sir Edward Lewis.
Arkkitehtuuri
Linna on viisikulmio, joka on halkaisijaltaan noin 38–42 metriä. Siinä on neljä pyöreää tornia, joista suurin on neliskulmainen. Sisäänkäynti on lännessä. Linnan rakenteet ovat ristiriitaisia, ja sen vuoksi on epävarmaa, kuka sen loppujen lopuksi on rakentanut. Linna on toistaalta walesilaistyylistä karkeaa työtä, mutta sitä ei kuitenkaan ympäröi ojia, jotka ovat tyypillisiä Walesissa. Yhdessä tornissa on kierreportaiden jälkiä, jotka eivät ole walesilaisille ollenkaan tyypillisiä. Lisäksi on löydetty veistettyjä kiviä, joita on käytetty ikkunoiden ja ovien pielissä. Veistetyt kivet ovat Suttonin kiviä, jota saatiin Vale of Glamorganissa olleelta louhokselta, joka louhittiin loppuun keskiajalla.
Juha Kuivanen
Juha Kuivanen (s. 1961) on suomalainen kuoronjohtaja. Hän on johtanut helsinkiläistä Cantabile-kuoroa 2013-2017, turkulaista Chorus Cathedralis Aboensista vuosina 1990–2006 ja 2014-2015, toiminut Suomen Kansallisoopperan kuoromestarina vuosina 2006–2011, johtanut Polyteknikkojen Kuoroa vuosina 2004–2013 sekä toiminut kuoronjohdon opettajana Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1991. Muita kuoroja, joita hän on johtanut, ovat mm. Hämäläis-Osakunnan Laulajat (HOL); Vantaan Kamarikuoro, Kauniaisten kamarikuoro, Tapiolan Kamarikuoro, Savonlinnan oopperajuhlakuoro, Bassokuoro Bambit ja Suomen filharmoninen kuoro. Hän on vieraillut myös entisen Radion kamarikuoron johtajana.
Kuivanen on toiminut kuoromestarina useiden maailmantähtien suurkonserteissa: Karita Mattila, Kiri Te Kanawa, Luciano Pavarotti, Placido Domingo, José Carreras (eli kaikki "kolme tenoria"), Matti Salminen ja Jaakko Ryhänen.
Juha Kuivasen johtamista äänitteistä mainittakoon Tapiolan kamarikuoron levy "Penderecki: Stabat Mater", joka valittiin vuoden kuorolevyksi v. 1995 ja joka on ollut kansainvälinen myynti- ja arvostelumenestys. Niin ikään Tapiolan kamarikuoron "Homages to Bach" (Brahmsin ja Regerin motetteja) palkittiin Janne-palkinnolla vuonna 2000. Polyteknikkojen Kuoron joululevy "Joulu on meillä" (solistina Matti Salminen) on sekin ollut myyntimenestys ja ylitti platinalevyrajan (yli 30.000 myytyä albumia) vuonna 2009. Polyteknikkojen Kuoron "Kuunteletko sinä" valittiin puolestaan vuoden kuorolevyksi vuonna 2013.
Suomen kuoronjohtajayhdistys valitsi Juha Kuivasen Vuoden kuoronjohtajaksi vuonna 2012.
Vuodesta 2017 Kuivanen on toiminut kuorotöiden ohella myös gospelmuusikkona. Hän esiintyy Elvis Is Back -yhtyeessä esittäen Elvis Presleyn gospel-lauluja pastori Seppo Juntusen toimiessa solistina. Ilosanomaa Jeesuksesta Kristuksesta on konserteissa välitetty jo kymmenissä konserteissa ympäri Suomea. Näinä vuosina Kuivanen on myös säveltänyt hengellisiä lauluja, joita hän esittää eri seurakunnissa.
Owain Glyndŵr
Owain Glyndŵr (myös Owain Glyn Dŵr, Owain ap Gruffudd Fychan tai Owen Glendower ) oli walesilainen maanomistaja, joka tuli tunnetuksi viimeisenä itsenäisenä walesilaisena hallitsijana johtamansa kapinan aikana vuosina 1400–1415. Kapina Englantia vastaan alkoi menestyksekkäästi, mutta englantilaisten onnistui lopulta tukahduttaa se ja vallata menettämänsä alueet takaisin. Glyndŵr itse katosi vuonna 1415, eikä hänen kohtaloaan tunneta. Glyndŵrin hahmo nousi esiin walesilaisessa kansallisuusaatteessa 1900-luvun puolella liikkeen sankarihahmona.
Elämäkerta
thumb|vasen|Glyndŵrin vuonna 1404 valtaama [[Harlechin linna. ]] Owain Glyndŵr syntyi 1350-luvulla englantilais-walesilaiseen sukuun, jolla oli jonkin verran vaikutusvaltaa Luoteis-Walesissa. Isänsä puolelta Glyndŵr polveutui Powysin kuninkaista ja hänen äitinsä kuului Deheubarthin hallitsijasukuun. Hän sai koulutuksen Inns of Courtissa Lontoossa ja otti osaa sotaretkeen Skotlantiin. Sittemmin Glyndŵr asettui Walesiin rikastuneena aatelismiehenä, jota elättivät tilukset Carrogissa ja Sycharthissa.
1300-luvun Walesissa vallitsi mutkikas taloudellinen ja poliittinen tilanne. Wales oli liitetty Englantiin Llywelyn ap Gruffuddin kuoleman jälkeen Edvard I:n valtakaudella vuonna 1282. Englantilaisvalta toi mukanaan esimerkiksi korkean verotuksen ja paikallisten oikeuksien menetyksen. Aluetta koettelivat myös talouden rakennemuutos, sekä musta surma. Vuonna 1399 olot muuttuivat edelleen epävakaammiksi, kun Englannin kuningas Rikhard II syöstiin vallasta ja kuninkaaksi nousi Henrik IV. Glyndŵrillä oli puolestaan maakiista naapurinsa Reginald de Greyn kanssa ja kiista kärjistyi lopulta Glyndŵrin johtamana kapinaksi.
16. syyskuuta 1400 Glyndŵr julisti itsensä Walesin prinssiksi ja hyökkäsi englantilaisten Pohjois-Walesissa hallitsemia kaupunkeja, kuten Rhuthunia vastaan. Glyndŵr julistettiin lainsuojattomaksi ja hänen tiluksensa takavarikoitiin. Kapina jatkui kuitenkin tästä huolimatta sissisodan tapaan ja se keräsi myös lisää kannattajia. Pohjois-Walesista kapinaliike levisi käsittämään lopulta koko maan ja Glyndŵrin joukot ottivat useita voittoja Henrik IV:n joukoista. Vuoteen 1405 mennessä Glyndŵr hallitsi paitsi Walesia, mutta myös joitakin alueita Englannin puolella. Glyndŵrin saavutukset eivät jääneet pelkästään taistelutantereille. Hän solmi myös diplomaattisuhteet Ranskan ja Skotlannin kanssa, sekä muodosti liiton Edmund Mortimerin ja Northumberlandissa hallinneen Percy-suvun kanssa. Sisäpolitiikan saralla Glyndŵr perusti parlamentin, joka kokoontui ensimmäistä kertaa Machynllethissä vuonna 1404. Suunnitelmissa oli myös itsenäisen Walesin kirkon perustaminen, sekä maan oma yliopistolaitos. Ennen suunnitelmien toteuttamista Glyndŵrin sotaonni alkoi kuitenkin kääntyä. Englantilaiset valtasivat pikku hiljaa Glyndŵrin valtaamat linnat ja alueet takaisin, jolloin kapina muuttui jälleen vuoteen 1408 mennessä sissiliikkeen tapaiseksi.
Glyndŵrin elämästä vuoden 1412 jälkeen ei tiedetä. Hänen uskotaan kuitenkin eläneen mahdollisesti vuoteen 1416 asti ja viettäneen viimeiset päivänsä Monningtonissa, Herefordshiressä, jossa hänen tyttärensä Alys asui. On esitetty, että Glyndŵr olisi haudattu Carmarthenshiren Llanwrdassa sijaitsevan St Cwrdafin kirkon alle, jonne se olisi siirretty Herefordshirestä.
Kulttuurissa
thumb|Glyndŵrin patsas [[Cardiffin kaupungintalolla.]] Omana aikanaan Glyndŵriä pidettiin maan entisen loistokauden palauttajana, jonka uskottiin ajavan vieraat maahantunkeutujat Walesista. Glyndŵriä edelsivät monet saman kaltaiset hahmot walesilaisessa historiassa, kuten kuningas Arthur, Owain Lawgoch ja Cadwaladur. Aikalaiset uskoivat erilaisiin tällaisiin hahmoihin liittyviin ennustuksiin, joita Glyndŵr osasi myös käyttää hyväkseen. Hänen tiedetään esimerkiksi nostaneen niitä esille kirjeissään Skotlannin kuninkaalle ja Irlannin aatelistolle. Kun kapina kuitenkin kukistui, annettiin painoarvoa hänen katoamiselleen. Aikalaislähde vuodelta 1422 kuvailee monien sanoneen hänen kuolleen ja vielä osan uskovan hänen olevan elossa. Syntyneissä tarinoissa hänen sanotaan esimerkiksi vain odottavan oikeaa hetkeä nousta taas unestaan jossain alueen kukkuloilla. Ympäri Walesia tunnetaan paikkoja, jotka liitetään tavalla tai toisella Glyndŵrin tekemisiin. Esimerkiksi useita luolia tunnetaan Glyndŵrin piilopaikkoina. William Shakespeare kuvasi Glyndŵrin johtaman sodan alkuvaiheita näytelmässään Henrik VI.
Kryptomnesia
Kryptomnesia on ilmiö, jossa ihminen erehtyy pitämään mieleensä juolahtanutta ajatusta tai keksintöä omanaan, vaikka todellisuudessa kyseessä on aiemmin koetun tapahtuman muisto. Koska henkilö ei muista nähneensä tai kuulleensa asiasta aiemmin, hän voi pitää oivallustaan omaperäisenä. Tämä voi johtaa tahattomaan plagiointiin.
Harlekiinipinseri
Harlekiinipinseri (Harlekinpinscher) on sukupuuttoon kuollut saksalainen koirarotu.
Ulkonäkö
Harlekiinipinseri oli täplikäs, solakka ja neliömäinen koira. Sillä oli vahva luusto ja lihakset. Sen korvat olivat pystyt tai kärjistä taittuneet. Sen säkäkorkeus oli 30–35 cm ja se oli kooltaan kääpiöpinserin ja pinserin välimuoto. Se painoi keskimäärin 12 kg. Karvapeite oli sileää ja lyhyttä. Pohjaväri oli vaalea tai puhtaanvalkoinen. Värityksistä esiintyivät erilaiset harlekiinin sävymuunnokset, kuten blue roan (siniharmaa mustin laikuin) ja valkoinen mustin merkein. Myös valkoisia brindlein (jota rodulla kutsuttiin termillä brand) sekä brindlein ja parkinruskein merkein tavattiin.
Luonne ja käyttäytyminen
Harlekiinipinseri oli eloisa, aktiivinen, rohkea ja älykäs. Se oli rotutyyppiinsä nähden poikkeuksellisen lempeäluonteinen. Sillä oli vahva oma tahto ja se oli toisinaan itsepäinen. Se oli pääasiassa seurakoira, mutta se sopi myös vahtikoiraksi pienestä koostaan huolimatta.