cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Intian historia
Nationalismin herääminen
Nationalismin nousua Intiassa kasvatti myös Ensimmäinen maailmansota, missä intialaiset sotilaat taistelivat uskollisesti brittien rinnalla. Euroopassa, Afrikassa ja Lähi-idässä palveli kaikkiaan noin 1,3 miljoonaa intialaista sotilasta ja työntekijää. Intian hallitus ja paikalliset ruhtinaat lähettivät myös paljon ruokaa, rahaa ja ammuksia. Intiassa odotettiin, että uhraukset palkittaisiin suuremmalla itsemääräämisoikeudella. Britannian siirtomaista Kanada ja Australia, joissa enemmistö oli valkoihoisia, nauttivat jo huomattavaa itsemääräämisoikeutta. Yli 60 000 intialaista kuoli sodassa, kotimaassa taas kärsittiin korkeasta verotuksesta ja kaupan häiriintymisestä sodan vuoksi.
Britit eivät täyttäneet intialaisten odotuksia. Vuonna 1916 Kongressipuolue ja Muslimiliitto sopivat Lucknow’ssa tekevänsä yhteistyötä suuremman itsehallinnon saamiseksi. Sodan loputtua talouden taantuma kärjisti tilannetta, ja britit murskasivat kaikki toiveet poliittisesta muutoksesta. Brittien tukahduttamispolitiikka huipentui vuonna 1919 Amritsarin joukkomurhassa, kun Punjabin Amritsarissa kenraali Reginald Dyerin johtama brittiläinen joukko-osasto avasi tulen aseetonta ihmisjoukkoa vastaan. Muurien ympäröimältä alueelta ei päässyt pakoon, ja verilöylyssä sai surmansa 400 ihmistä ja yli 1 000 haavoittui. Tieto verilöylystä ja se, että Dyer ei koskaan saanut rangaistusta teostaan, järkyttivät Intiaa syvästi. Amritsarin tapahtumien kansallisliike otti tavoitteekseen maan täydellisen itsenäisyyden. Britteihin ei enää sen jälkeen luotettu, ja miljoonat intialaiset, jotka olivat ennen olleet briteille uskollisia, lakkasivat tukemasta siirtomaaisäntiä ja alkoivat tukea itsenäisyysliikettä. Kansallisliikettä herätteli tapahtumien jälkeen kongressipuolueen johtaja Motilal Nehru.
Gandhi ja itsenäisyysliike
Gandhin mukaan tehokkain tapa vastustaa brittiläisten epäoikeudenmukaista hallintoa oli laajamittainen kansalaistottelemattomuus. Hän suosi boikotteja, lakkoja ja yhteistoiminnasta kieltäytymistä. Gandhi sai itsenäisyysliikkeeseen mukaan miljoonia intialaisia. Liikkeeseen liittyi myös Intian työväenluokkainen väestö, eikä itsenäisyystaistelu kuulunut enää pelkästään Kongressipuolueen eliittiryhmälle. Maailmansotien välisenä aikana Gandhi järjesti kolme kansalaistottelemattomuuskampanjaa, vuosina 1920, 1930 ja 1942. Ensimmäinen kampanja oli pakko keskeyttää vuonna 1922 brittipoliiseihin kohdistuneiden väkivallantekojen jälkeen. Samana vuonna Gandhi pidätettiin, ja hän istui vankilassa vuoteen 1924 asti.
Kongressipuolueen johtoon nimettiin vuonna 1929 Jawaharlal Nehru, joka oli entisen johtajan Motilal Nehrun poika. Hän oli Gandhin suosikki kongressin johtoon. Muita päättävässä asemassa olleita kongressin johtajia olivat Vallabhbhai Patel, Rajendra Prasad, Chakravarti Rajagopalachari, Maulana Abdul Kalam Azad, Subhas Chandra Bose ja Jaya-prakash Narayan. Kongressi hyväksyi Gandhin johtajuuden kansallisissa pyrkimyksissä, mutta ei ottanut kantaa myönnytysten saamiseksi briteiltä.
Gandhin kampanjoista merkittävin oli vuoden 1930 suolamarssi. Gandhi käveli 78 kannattajansa kanssa 400 kilometrin matkan Ahmedabadista meren rannalle tehdäkseen suolaa. Gandhi halusi osoittaa, miten britit polkivat Intian köyhimmänkin väestön asemaa monopolisoimalla suolan valmistuksen Intiassa, jossa oli luonnostaan suuret määrät suolaa. Gandhin suolamarssi sai monet intialaiset ryhtymään mielenosoituksiin, boikotteihin ja lakkoihin. Britit vastasivat agitaatioon vangitsemalla 60 000 ihmistä. He joutuivat kuitenkin tekemään myönnytyksiä, sillä he huomasivat, etteivät he muuten kykenisi pitämään Intiaa hallussaan.
Intian jako ja itsenäisyys
1930-luvun puoliväliin tultaessa brittivalta Intiassa oli vähenemässä. Vuonna 1935 säädettiin Intian hallituksen laki, missä tehtiin mittavia myönnytyksiä. Britit pitivät ylintä käskyvaltaa, mutta Brittiläisen Intian yhdentoista maakunnan hallinto annettiin vaaleilla valituille intialaisille. Kongressipuolue menestyi vaaleissa ja sai johtavan aseman seitsemässä maakunnassa. Sen ainoa todellinen kilpailija Muslimiliitto menestyi heikommin. Muslimiliiton johtajana oli Muhammed Ali Jinnah, joka oli aiemmin toiminut kongressipuolueessa. Hinduenemmistöisen Kongressipuolueen menestys vaaleissa alkoi vahvistaa maan muslimien pelkoa hinduvallan alle joutumisesta. Muslimiliitto alkoi saada yhä enemmän seuraajia Intian muslimeista kongressipuolueen menestyksen myötä. Jinnah ei hyväksynyt muslimeille vähemmistöasemaa hinduenemmistöisessä Intiassa, vaan hän halusi erottaa Intiasta muslimienemmistöisen Pakistanin.
Toinen maailmansota muodostui ratkaisevaksi tapahtumaksi Intian itsenäisyystaistelussa. Intian varakuningas Victor Hope Linlithgow julisti syyskuussa 1939 Intian puolesta sodan Saksalle neuvottelematta asiasta ensin maakuntia hallinneiden kongressipuolueen ministereiden kanssa. Protestiksi ministerit erosivat ja vuonna 1942 kongressipuolue aloitti kansalaistottelemattomuuskampanjan, jossa brittejä vaadittiin lähtemään Intiasta. Seurauksena 60 000 aktivistia vangittiin, ja useat istuivat vankilassa sodan loppuun. Vangittujen joukossa olivat Mahatma Gandhi ja Jawaharlal Nehru. Kongressipuolue jäi päätöksenteon ulkopuolelle brittien vangittua päättävässä asemassa olleita poliitikkoja, mikä kasvatti muslimiliiton valtaa, sillä britit kutsuivat Jinnahin mukaan maan hallitukseen. Jinnah esitti briteille vaatimuksensa Pakistanin valtiosta, joka muodostettaisiin Intian muslimienemmistöisistä maakunnista.
pienoiskuva|[[Mahatma Gandhi|Gandhi ja Muhammad Ali Jinnah vuonna 1944.]] Sodan aikana kongressipuolueen ja muslimiliiton tavoitteet erkanivat lopullisesti toisistaan ja ne suhtautuivat toisiinsa hyvin epäluuloisesti. Britit myöntyivät luopumaan vallasta sodan loputtua, mutta heidän toiveenaan oli yksi seuraajavaltio. Britit yrittivät tuloksetta saada muslimiliiton ja kongressipuolueen välille yhteisymmärryksen. Kongressipuolueella ei ollut halukkuutta jakaa valtaa muslimiliiton kanssa, ja neuvottelut katkesivat elokuussa 1946. Tämä sai Jinnahin kutsumaan muslimeita suoran toiminnan päivään 16. elokuuta 1946. Hindujen ja muslimien välille syntyi verisiä mellakoita, joista raaimmat väkivallanteot nähtiin Kalkutassa, missä 5 000 ihmistä menehtyi mellakoissa. Väkivaltaisuuksia oli ympäri Pohjois-Intiaa, ja tilanne alkoi jo näyttää sisällissodalta.
Väkivaltaisuudet lopettivat viimeisenkin toiveen muslimien ja hindujen yhtenäisestä Intiasta. Myös kongressipuolue ja brittihallinto alkoivat vakuuttua siitä, että ainoa tapa saada asiaan ratkaisu on jakaa maa Intian ja Pakistanin valtioihin. Osapuolten välisiä neuvotteluja lähti johtamaan varakuningas Louis Mountbatten. Hänen tavoitteenaan oli luovuttaa brittivalta kahdelle hallitukselle, jolloin maa jaettaisiin hinduenemmistöiseen Intiaan ja muslimienemmistöiseen Pakistaniin. Lännessä Bengali ja idässä Punjab jaettaisiin Intian ja Pakistanin kesken. Intian ruhtinaskuntia taas kehotettiin liittymään jompaankumpaan valtioon.
Intiasta ja Pakistanista tuli itsenäiset valtiot 14. elokuuta 1947, jolloin sopimus ratifioitiin. Jinnahista tuli Pakistanin ensimmäinen kenraalikuvernööri, ja Mountbattenia pyydettiin Intian ensimmäiseksi kenraalikuvernööri. Intiassa itsenäisyyttä juhlittiin loistokkain menoin, mutta maiden rajoilla sattuneet konfliktit synkensivät juhlintaa. Bengalissa eli suuri määrä hinduja ja muslimeita rinnakkain ja Punjabissa hinduja, sikhejä ja muslimeita. Maakuntien jakamisilla oli valtavat yhteiskunnalliset vaikutukset, kun ihmiset pakenivat asuinsijoiltaan. Hindut ja sikhit muuttivat Intiaan ja muslimit Pakistaniin. Pakolaisia arvioidaan olleen yhteensä noin viisi miljoonaa. Tilanne kärjistyi valtaisiin verilöylyihin ja kokonaisia kyliä tuhottiin ja ihmisiä teurastettiin julmuuksissa. Väkivallanteot olivat molemminpuolisia: muslimit hyökkäsivät hindujen ja sikhien kimppuun lännessä ja hindut ja sikhit muslimien kimppuun idässä.
Itsenäisyyden alkuvuodet
Maan ruhtinaskuntien asema muodostui ensimmäiseksi itsenäisen Intian ongelmaksi. Mountbattenin tekemän sopimuksen mukaan ruhtinaskunnat saivat liittyä joko Intiaan tai Pakistaniin. Lähes kaikki halusivat liittyä Intiaan, mutta keskellä Intiaa sijaitseva mogulivallan jäänne Hyderabad kieltäytyi liittymästä Intiaan. Intiassa ei voitu hyväksyä sitä, että maan sisään jäisi puoliksi itsenäinen ja mahdollisesti vihamielinen valtio. Maan sisäministerinä ja Intian armeijan päällikkönä toiminut Vallabhbhai Patel lähetti armeijan ottamaan Hyderabad haltuunsa.
Maan luoteisosassa sijainnut Kashmirin alue oli suurempi ongelma. Alueen väestöstä suurin osa oli muslimeja, mutta valtiota hallitsi hindumaharadža Hari Singh. Hän ei halunnut päättää liittyäkö Intiaan vai Pakistaniin. Päätöksen viipyessä pakistanilaiset valtasivat maan pääkaupungin Srinagarin, jolloin Hari pyysi viimein apuja Intiasta. Tilanne kärjistyi sodaksi intialaisten ja pakistanilaisten välille, kun Kashmiriin lähetettiin intialaisjoukkoja. Tilanne päättyi lopulta YK:n neuvottelemaan tulitaukoon, mutta Kashmirin konfliktiin ei saatu lopullista ratkaisua. Srinagar ja Kashmirin laakso jäivät intialaisten hallintaan, mutta Kashmirin länsiosa jäi pakistanilaisten haltuun.
Maassa pidettiin parlamenttivaalit vuosina 1951–1952. Tulos oli suuri voitto Nehrulle ja kongressipuolueelle, mikä tarkoitti sitä että Nehru sai vaikuttaa asioihin yhä enemmän oman tahtonsa mukaan. Suureksi haasteeksi Nehrulle nousi maan kielipolitiikka. Intiassa alettiin 1950-luvun ensimmäisellä puoliskolla vaatia yhä enemmän osavaltioiden rajojen muuttamista maassa puhuttujen kielten mukaisesti. Marathin, punjabin, telugun, gujaratin ja tamilin puhujat vaativat omaa osavaltiota, kun taas hindinkieliset vaativat että englanti korvataan hindillä maan virallisena kielenä. Nehru vastusti osavaltioiden uudelleenjakoa, sillä hän oli vakuuttunut siitä että alueellisten intressien puolustaminen heikentäisi maan yhtenäisyyttä. Nehru puolusti englannin asemaa, sillä hän näki uhkana sen että pohjoisintialainen hindin kieli yritettäisiin juurruttaa etelän dravidakielten puhujien kulttuuriin. Tilanne alkoi kuitenkin herättää levottomuutta ja Nehrun oli lopulta annettava periksi ja 1950-luvulla maahan luotiin kielirajojen mukaan uusia osavaltioita. Andhra Pradesh luotiin telugunkielisille, Tamil Nadu tamileille, Kerala malajalameille, Karnataka kannadankielisille, Gujarat gujaratinkielisille, Maharashtra maratheille. Vuonna 1966 Punjab jaettiin hindinkieliseksi Haryanaksi ja punjabinkieliseksi Punjabiksi.
Suuri ongelma maassa oli köyhyys, jonka poistamiseksi Nehrun hallinto loi kolme perättäistä viisivuotissuunnitelmaa. Ratkaisevaa kansan olojen parantamisessa olisi maan teollisuuden kehitys. Ensimmäinen viisivuotisjakso alkoi 1951. Sen pääpainona oli maanviljelyn tehostaminen. Maan suurimmat joet valjastettiin ja niitä alettiin käyttää keinokasteluun, padot suunniteltiin tuottamaan myös vesivoimaa. Toinen, vuonna 1956 alkanut viisivuotissuunnitelma keskittyi teollisuuden kehittämiseen. Maan teollisuus kehittyi jakson aikana valtavasti, energiantuotanto kaksinkertaistui ja hiilen ja raudantuotanto kasvoivat valtavasti. Kolmas viisivuotissuunnitelma vuosina 1961–1965 nosti Intian maailman kymmenen teollistuneimman maan joukkoon. Nehru ei ehtinyt nähdä suunnitelman toteutumista, hän kuoli vuonna 1964. Viisivuotissuunnitelmat onnistuivat nostamaan maan kansantaloutta yli 40 prosentilla, kuolleisuus putosi melkein puoleen ja kansan elintaso nousi. Vastapainoksi jo ennestään käsistä lähtenyt väestönkasvu jatkoi kasvuaan ja liikakansoitus synnytti useita uusia ongelmia.
Maatalouden ongelma oli, että viljasato saatiin 80-prosenttisesti alueelta, missä sato oli riippuvainen sateista. Huolimatta suurista kasteluohjelmista, jotka oli saatettu päätökseen vuoden 1947 jälkeen, oli keinokastellun viljelymaan osuus noussut 14 prosentista vain 18 prosenttiin vuoteen 1966 mennessä. Kun lounaismonsuuni, joka kesti kesäkuusta syyskuuhun, petti, jäi sato 20-40 prosenttia heikommaksi kuin hyvänä sadevuonna. Kuivuuskaudet ovat tavallisia Intiassa. Lisäksi Intian itsenäisyyden ensimmäisten vuosien aikana sen viljanviljelyalue väheni, koska hallitus suosi vientikelpoisia kasveja, joista saatiin ulkomaanvaluuttaa. Sellaisia olivat juutti, pippuri ja banaani. Riisin ja vehnän viljelyalat olivat 8 prosenttia pienemmät vuonna 1965 kuin vuonna 1947.
Intian suhteet suuriin naapurimaihin Kiinaan ja Pakistaniin olivat myös ongelmalliset. Kiinassa katsottiin myös että Goan miehitys oli merkki Intian laajentumishalukkuudesta. Himalajan vuoristossa, Intian koillisosalla, maalla oli kiistanalainen raja Kiinan kanssa. Kiinalaiset pitivät aluetta osana Tiibetiä ja Intia katsoi alueen olleen brittien siirtomaa-aluetta ja näin ollen osa Intiaa. Kiistanalainen raja juonsi juurensa vuoteen 1914, jolloin brittiläiset kehittivät niin kutsutun McMahon-linjan puskurivyöhykkeeksi Kiinan vastaiselle rajalle. Kiina ei kuitenkaan koskaan hyväksynyt sopimusta. Kiistanalainen raja maiden välillä oli myös Intian luoteisosassa, Aksai Chinin alueella, Tiibetin ja Kashmirin rajaseudulla. Kiinan ja Intian välillä olleet rajakahakat kehittyivät maiden väliseksi sodaksi lokakuussa vuonna 1962. Kiinalaiset olivat paremmin varustautuneita korkealla vuoristossa käytävään sotaan ja Intian armeija joutui heti alakynteen. Kiinalaiset vyöryivät rajan yli, mutta Kiinan armeija keskeytti etenemisensä ja päätti vetäytyä marraskuussa 1962. Sota päättyi tulitaukoon, jossa Aksai Chin jäi kiinalaisten miehittämäksi, mutta kiinalaiset luovuttivat Intialle maan koillisrajalla suurimman osan intialaisten vaatimista alueista. Sota oli takaisku etenkin Nehrulle, joka oli tehnyt kovasti töitä rakentaakseen hyvät suhteet Kiinaan.
Nehrua seurasi maan pääministerinä Lal Bahadur Shastri vuonna 1964. Hänen aikanaan hindi julistettiin maan kansalliskieleksi, mitä Nehru oli jyrkästi vastustanut. Tämä aiheutti levottomuuksia maan eteläosissa. Shastrin lyhyeksi jääneen pääministerikauden aikana Kashmirin kriisi kärjistyi jälleen sodaksi Intian ja Pakistanin välillä vuonna 1965. Alueelle soluttautui siviileiksi naamioituneita pakistanilaisjoukkoja. Tätä täydensivät Pakistanin panssarivaunut. Pakistanissa Nehrun seuraajaksi noussutta Shastria pidettiin Pakistanissa heikkona johtajana ja Intian häviötä Kiinalle maiden välisessä sodassa pidettiin merkkinä maan armeijan heikkoudesta. Pakistanissa uskottiin, että Intia ei pystyisi reagoimaan nopeasti Kashmirin miehitykseen. Pakistanissa myös uskottiin, että suurin osa kashmirilaisista haluaisi liittyä Pakistaniin. Intia kykeni kuitenkin järjestäytymään nopeasti ja pakistanilaisjoukot onnistuttiin ajamaan pois viidessä viikossa. Shastrin toiminta kriisin hoidossa teki hänestä suositun Intiassa. Intian ja Pakistanin välinen toinen sota päättyi Uzbekistanin neuvostotasavallassa tehtyyn Taškentin julistukseen tammikuussa 1966, muutaman kuukauden kuluttua tulitauon alkamisesta. Sopimusta olivat tekemässä Intian pääministeri Shastri, sekä Pakistanin presidentti Mohammad Ajub Khan. Päivä sopimuksen teon jälkeen Shastri kuoli yllättäen sydänkohtaukseen Taškentissa. Hänen kuolemansa todellinen aiheuttaja on herättänyt epäilyksiä. Shastri ehti olla pääministerinä vain puolentoista vuoden ajan. Hänen yllättävä kuolemansa järkytti koko Intiaa.
Vuoteen 1966 mennessä väestö oli kasvanut 490 miljoonaan, kun määrä Intian alueella vuonna 1901 oli ollut 238 miljoonaa. Lukutaitoisten osuus oli virallisen tilaston mukaan noussut vuoden 1947 14 prosentista 30 prosenttiin.
Indira Gandhin aikakausi
upright|pienoiskuva|[[Indira Gandhi vuonna 1966]] Shastrin kuoleman jälkeen vahvimmaksi pääministeriehdokkaaksi nousi Morarji Desai, mutta häneen suhtauduttiin Kongressipuolueen sisällä epäillen. Kongressipuolueen johto halusi valita tehtävään heikompana pidetyn johtajan, jota saatettaisiin ohjailla helpommin. Kongressipuolue valitsi tammikuussa 1966 pääministeriksi Jawaharlal Nehrun tyttären, Indira Gandhin. Häntä pidettiin vain väliaikaisena keulakuvana, jonka piti Nehrun tyttärenä nostaa Kongressipuolueen suosiota ja auttaa puolue läpi vuoden 1967 vaaleissa. Oppositiopuolueista merkittävimpinä pidettiin praja-sosialistien puoluetta, joka oli muodostunut kongressipuolueesta eronneista henkilöistä, ja jana singh-puoluetta, joka edusti äärimmäistä hinduismia. Vaaleissa kongressipuolueen suosio laski kuitenkin jyrkästi: se säilytti Lok Sabhan enemmistön, mutta se sai vain 54 % edustajapaikoista.
Vuonna 1967 astui voimaan neljäs viisivuotissuunnitelma, jonka tarkoitus oli lisätä voimakkaasti maataloustuotantoa. Tavoitteeseen pyrittiin lisäämällä keinokastelua ja kaivojen määrää, tuottamalla lannoitteita sekä jakamalla maanviljelijöille parempaa siementä.
Indira Gandhi osoittautui päättäväiseksi poliitikoksi. Kongressipuolueen sisäisten valtataistelujen jälkeen ja Gandhin menettelytapojen takia puolue jakaantui kahtia ja vuonna 1969 suuri osa kongressipuolueen kansanedustajista lähti Morarji Desain johdolla puolueesta. Gandhi jatkoi pääministerinä sikhien, kommunistien ja alueellisten puolueiden tukemana. Vuonna 1970 Gandhi hajotti parlamentin ja ilmoitti että seuraavat vaalit pidetään vuotta normaalia aiemmin.
Ennen vuoden 1971 vaaleja Gandhi ryhtyi toimenpiteisiin, joiden tiesi vetoavan kansanjoukkoihin. Hän ryhtyi kamppailuun köyhyyden poistamiseksi Intiasta. Hän kansallisti Intian suurimmat pankit ja ryhtyi maharadžojen erityisaseman purkamiseen. Maan perustuslaissa taattiin ruhtinaskuntien erityisasema, mutta Gandhi päätti purkaa ne. Lopullisesti laki meni läpi vuonna 1972, jolloin noin 500 entiseltä ruhtinaalta riistettiin heidän arvonimensä ja etuoikeutensa. Maharadzojen erityisaseman sanottiin olevan feodalistisen aikakauden jäänne, joka kuihdutti maan taloutta. Todellisuudessa tämä ei merkittävästi vaikuttanut Intian talouteen ja maan kulttuuriperintö rappeutui, kun sadat palatsit ja linnoitukset rappeutuivat, sillä maharadžat eivät enää voineet kustantaa niiden ylläpitoa. Vuoden 1971 vaaleissa Gandhi ja kongressipuolue saivat suuren kannatuksen. Puolue sai 352 paikkaa 519:stä.
Vuonna 1971 Itä-Pakistanin ja Länsi-Pakistanin väliset jännitteet yltyivät sisällissodaksi, joka kehittyi Bangladeshin itsenäisyyssodaksi. Vuoden 1971 lopulla Itä-Pakistanista oli tullut Intian puolelle lähes 10 miljoonaa pakolaista Länsi-Pakistanin hyökättyä itään. Pakolaiset kuluttivat paljon Intian voimavaroja, mikä aiheutti Gandhin hallinnolle painetta puuttua asiaan. Gandhi varmisti kuitenkin Intialle Neuvostoliiton tuen, sillä Yhdysvallat ja Kiina tukivat Länsi-Pakistania. Joulukuussa 1971 viimeinen kipinä Kolmannelle Intian–Pakistanin sodalle saatiin kun Pakistanin ilmavoimat hyökkäsivät kahdeksalle intialaiselle lentokentälle. Intia julisti välittömästi sodan Pakistanille ja maan armeija ryhtyi sotatoimiin länsirajalla ja idän Bengalissa. Länsi-Pakistanin rajalla intialaiset kykenivät estämään pakistanilaisten etenemisen, idässä Intian armeija eteni ripeästi Itä-Pakistaniin ja piiritti pääkaupunki Daccan. Yhdysvallat ja Kiina uhkasivat puuttua tilanteeseen, mutta Neuvostoliiton väliintulon uhan vuoksi kumpikaan maa ei hyökännyt Intiaa vastaan. Kolmas Intian ja Pakistanin välinen sota päättyi Bengalissa olleiden pakistanilaisjoukkojen antautumiseen, joulukuussa 1971. Intia oli vallannut lähes koko Itä-Pakistanin, mutta se luovutti vallan Awamiliitolle ja Itä-Pakistan itsenäistyi Bangladeshin valtioksi, Intian tuella. Vuoden 1972 maaliskuuhun mennessä lähes kaikki 10 miljoonaa pakolaista olivat palanneet takaisin Bangladeshiin. Gandhin toiminta sotatilanteessa ja sodan jälkeen hänen vaatimuksensa siitä että pakolaisten tulee palata takaisin Bangladeshiin, nosti hänen kansansuosiotaan. Gandhin Kongressipuolue vahvisti asemaansa vuoden 1972 vaaleissa.
Indira Gandhin hallituksen lupaus poistaa köyhyys Intiasta loi maahan odottavan tunnelman kansan odottaessa lupauksen lunastamista. Hallinto ryhtyi taas kansallistamisohjelmaan ja monia teollisuuslaitoksia otettiin valtion hallintaan. Maahan julistettiin uusia maareformeja ja määrättiin uusia veroja. Muutosten vuoksi ongelmat vain pahenivat, kun uusia veroja kierrettiin ja varakkaampi kansanosa onnistui piiloutumaan paremmin. Tilannetta pahensi öljykriisin myötä öljyn hintojen nousu sekä erityisesti köyhään väestöön iskenyt hintojen nousu. Vuoden 1974 loppuun mennessä maan talous oli pahoissa vaikeuksissa ja Gandhin hallitus oli erittäin epäsuosittu. Monissa osissa maata kansa lakkoili ja protestit muuttuivat väkivaltaisiksi levottomuuksiksi kongressipuoluetta ja Gandhin yhä autoritaarisempaa hallintoa vastaan. Seuraavat vaalit oli määrä järjestää vuonna 1976 ja näytti todennäköiseltä että kongressi tulee häviämään vaalit.
Gandhi reagoi tilanteeseen nopeasti. Intian presidentti Fakhruddin Ali Ahmed julisti Gandhin pyynnöstä maahan poikkeustilan, jolloin tulevia vuoden 1976 vaaleja lykättiin. Kaikki oppositiojohtajat pidätettiin ja lähes 10 000 henkilöä pantiin vankilaan. Kaikki mielenosoitukset ja lakot kiellettiin. Arvostelijoita vaientaakseen Gandhi julkisti laajan talousohjelman, jonka päätarkoitus oli alentaa hintoja. Gandhi ei luottanut vaikeassa tilanteessa kehenkään ja hänen poikansa Sanjay Gandhi nousi ajan merkittäväksi poliitikoksi äitinsä rinnalla. Sanjayn johdolla käynnistettiin myös kiistanalaisia ohjelmia, kuten väestönkasvun hillitsemiseksi yli kolme lasta hankkineiden miesten sterilointi ja slummienpuhdistusohjelma. Ohjelma kehittyi pakkosteriloinneiksi ja väkivallaksi suurkaupunkien slummien asukkaita kohtaan, kun nämä ajettiin väkivalloin pois kodeistaan. Poikkeustilalain ansiosta saatiin maahan huomattava taloudellinen nousu, mutta syntyvyydensäännöstelyn ja slummienpuhdistustoimien vuoksi väestön enemmistö suhtautui Gandhin hallitukseen epäillen.
Gandhi arvioi oman tilanteensa jo riittävän vahvaksi ja poikkeustilalaki poistettiin vuonna 1977. Uudet vaalit pidettiin saman vuoden maaliskuussa. Maan vankilasta vapautettu oppositio kykeni kuitenkin järjestäytymään nopeasti, toisin kuin hallitus oli ajatellut. Oppositio kampanjoi voimakkaasti Gandhia vastaan ja häntä syytettiin itsevaltiudesta. Vaaleissa kansa äänesti vastoin odotuksia murskavoittoon janata-puolueen, joka sai parlamentin huomattavan enemmistön. Uutta hallitusta johti 81-vuotias Morarji Desai. Janata-puolue koostui kuitenkin hajanaisesta joukosta Gandhin vastustajia, eikä yhteistä linjaa löytynyt. Talous taantui nopeasti ja ruokatarvikkeiden hinnat alkoivat jälleen nousta. Epäyhtenäinen ja kyvytön hallitus hajosi vuonna 1980. Kansa kääntyi jälleen Indira Gandhin puoleen ja hänen kongressipuolueensa palasi valtaan vuoden 1980 vaalien jälkeen.
Kongressipuolueen yhdeksi johtohahmoksi oli noussut Indiran poika Sanjay Gandhi, vaikka hänellä ei ollutkaan virallista asemaa puolueessa. Hän oli äitinsä uskottuna neuvonantajana noussut vahvaksi tekijäksi maan hallinnossa ja hänestä odotettiin Indiran seuraajaa. Sanjay Gandhi nautti suurta suosiota oman ikäluokkansa, kongressipuolueen nuorisosiiven, keskuudessa. Hän kuitenkin menehtyi lento-onnettomuudessa vuonna 1980. Seuranneessa tilanteessa Indira kääntyi ainoan elossa olevan lapsensa Rajiv Gandhin puoleen. Rajiv oli omasta tahdostaan pysytellyt politiikan ulkopuolella, mutta hän antoi viimein painostuksen alla periksi ja hänet valittiin vuonna 1981 Sanjayn paikalle Uttar Pradeshin osavaltion hallintoon.
Valtaan paluunsa jälkeen Indira Gandhin johtama hallinto kohtasi talouden taantumasta ja työttömyyden noususta johtuneita ongelmia. Vakavampia ongelmia aiheutti levottomuuksien lisääntyminen maan koillisosassa sekä maan vauraimmassa osavaltiossa Punjabissa. Punjabia hallitsivat sikhit, jotka muodostivat hyvin pienen väestönosan osavaltion väkiluvusta, mutta heidän puolueensa Akali dal oli merkittävässä asemassa Punjabin hallinnossa. Gandhin hallinto ei sietänyt sikhien itsenäistä toimintaa ja kongressipuolue yritti kaataa Akali dalin perustamalla oman sikhiläisen liikkeensä, jota johti sikhitaistelija Jarnail Singh Bhindranwale. Hallitus katsoi läpi sormiensa Bhindranwalen toimintaa tämän hyökätessä kannattajineen Akali dalin johtajia ja kannattajia vastaan.
Intian hallitus ryhtyi viimein toimiin toukokuussa 1984. Intian asevoimat aloittivat operaation tyhjentääkseen Kultaisen temppelin kapinallisista. Operaatio Sininen tähti, kuten sotilasoperaatiota kutsuttiin, pyrki aluksi valtaamaan temppelin vahingoittamatta temppeliä liikaa, mutta ensimmäisessä rynnäkössä kuoli lähes sata intialaissotilasta kapinallisten tulituksessa. Armeija joutui ottamaan avuksi tykistön ja panssarivaunut, joilla temppeli vallattiin. Samalla yksi maan pyhimmistä temppeleistä tuhoutui raunioiksi. Operaatiossa kuoli 200–300 intialaissotilasta ja lähes tuhat kapinallista, heidän joukossaan kapinajohtaja Bhindranwale.
Politiikan murros ja taloudellisten uudistusten aika
Kongressipuolue voitti vaalit jälleen vuonna 1991 ja pääministeriksi valittiin Narasimha Rao. Hänen pääministerikaudellaan maassa aloitettiin suuret talousuudistukset. Maan talouskasvua rajoittavaa byrokratiaa poistettiin, mikä tuki liiketoiminnan kasvua. Maa avautui maailmanlaajuisille markkinoille ja julkisen sektorin monopoliasemaa vähennettiin, mikä avasi tietä kilpailulle. Uudistusten myötä maan talous lähti nousuun ja maa tuli houkuttelevammaksi ulkomaisille yrityksille.
Vuonna 1992 maassa syttyi jälleen väkivaltaisuuksia hindujen ja muslimien kesken, kun äärihindut tuhosivat mogulivaltakunnan perustajan Baburin kunniaksi pystytetyn moskeijan Ayodhyassa. Koston kierre kärjistyi vuonna 1993 Bombayn pommi-iskuihin.
Vuonna 1998 BJP muodosti koalitiohallituksen ja pääministeriksi valittiin Atal Bihari Vajpayee. Samana vuonna Intia teki ydinkokeen, operaatio shaktin, joka ärsytti vihamielisen naapurimaan Pakistanin tekemään oman ydinkokeensa ja maiden välit kiristyivät entisestään. Ulkomaat tuomitsivat maiden tekemät ydinkokeet ja määräsivät molemmille maille taloudellisia pakotteita. Maiden välit kulminoituivat vuonna 1999 lyhyeksi jääneeseen Kargilin konfliktiin Kashmirin alueella.
Uusi väkivallan aalto syttyi jälleen vuonna 2002, kun hindumielenosoittajia kuljettanut juna syttyi palamaan. Teosta syytettiin muslimeja, mutta junaa ei koskaan todettu tahallaan sytytetyksi. Äärihindut eri puolilla Intiaa hyökkäsivät muslimien kimppuun, pahiten väkivaltaisuuksista kärsi Gujaratin osavaltio. Gujaratin mellakoissa menehtyi virallisen arvion mukaan noin 600 ihmistä.*
BJP:n hallituskausi päättyi vuoden 2004 vaaleissa, kun äänestäjäkunta pettyi BJP:n talousuudistuksiin ja vieroksui sen lietsomia uskonnollisia vastakkainasetteluja. Vuoden 2004 vaaleissa kongressipuolueen johtoon noussut Rajiv Gandhin leski, Sonia Gandhi, johdatti puolueensa vaalivoittoon. Sonia Gandhi kieltäytyi Intian pääministerin virasta ja tehtävään nimettiin hänen suosikkinsa Manmohan Singh, joka oli toiminut Narashima Raon talousuudistuksia tehneen hallituksen talousministerinä. Singhin hallitus alkoi kehittää Intian kauppasuhteita muuhun Aasiaan ja se sai aikaiseksi myös tulitauon Kashmiriin. Maiden välejä hiersi kuitenkin Mumbain pommi-iskut vuonna 2006, kun Lashkar-e-Taiba terroristijärjestön pommi-iskuissa juniin sai surmansa yli 200 ihmistä. Terroristit olivat pakistanilaistaustaisia ja Intiassa iskuista syytettiin Pakistania.
Islamistisen terrorismin ohella toinen ääriliike on maaseudun vähävaraisten keskuudessa syttynyt maolainen naksaliittikapina. Naksaliitit ovat saaneet nimensä Länsi-Bengalissa sijaitsevan Naxalbarin maakunnan mukaan, josta liike sai alkunsa vuonna 1967. Naksaliitit käyvät sissisotaa Intian hallitusta vastaan ja liikkeen suosio on suurinta alueilla, joiden väestön elinkeinoja uhkaa yritysten levittäytyminen Intian maaseudulle. Intian valtio on taistellut naksaliitteja vastaan asein.
Hindunationalismin voimistuminen
Vuoden 2014 vaaleissa pääministeri Manmohan Singh ilmoitti, että ei enää asetu ehdolle, ja hänen oletettiin tekevän tilaa Rahul Gandhille, Sonia ja Rajiv Gandhin pojalle. Kongressipuolue kärsi vaaleissa äänikadosta, sillä kansa oli tyytymätön hintojen nousuun ja hallinnon rötöksiin. Vaalivoittajaksi selviytyi hindunationalistinen BJP-puolue ja Intian pääministeriksi nousi Narendra Modi. 2010-luvulla oli Intiassa paljon mielenosoituksia naisiin kohdistuneiden raiskausten takia. Intia liitti vuonna 2019 muslimien suurelta osin asuttaman Kashmirin kokonaan itseensä. Tämä loi jännitteitä Intian ja Pakistanin välille Modi on ulkoisesti esiintynyt varsin maltillisesti, mutta hänen aikanaan ovat Intiassa lisääntyneet muun muassa muslimeihin ja kristittyihin kohdistuneet vainot. Intian uusi kansalaisuuslaki mahdollisti kansalaisoikeuksien poistamisen niiltä muslimeilta, jotka olivat tulleet maahan vuoden 2014 jälkeen. Toisaalta laki mahdollisti aiemmin tulleiden muslimien asettumisen Intiaan. Molemmissa tapauksissa löytyi laille vastustajia. Tämä nosti Intiassa joulukuussa 2019 - helmikuussa 2020 mellakoita, joissa sekä poliisi että protestoijat käyttivät kovaa väkivaltaa. . Helmikuussa 2020 muslimit ja hindut ottivat väkivaltaisesti yhteen Delhin mellakoissa, joissa poliisi osin tuki hindumellakoijia. Paikallinen BJP-johtaja yllytti hinduja hajottamaan väkivalloin rauhallisen muslimien protestin.
Joulukuussa 2020 säädettiin laki, joka kielsi pakotetun uskonnollisen käännyttämisen. Tämän takia poliisi alkoi estää ja valvoa muslimimiesten ja hindunaisten välisiä avioliittoja, koska hindut katsoivat muslimimiesten käännyttävän hinduja islamiin.
Vuoden 2019 vaaleissa pääministeri Narendra Modin hindunationalistinen BJP-puolue sai suuren vaalivoiton. BJP sai Intian parlamenttiin ehdottoman enemmistön ensimmäisenä puolueena sitten vuoden 1984 ja pääministerinä jatkoi Modi.
Oppositiossa oleva vanha valtapuolue Intian kongressipuolue kärsi siis toisen peräkkäisen vaalitappion maan parlamenttivaaleissa ja se sai parlamenttiin vain 52 paikkaa. Vuoden 2019 vaalien jälkeen Sonia Gandhi palasi puolueen johtoon puoluetta välillä johtaneen hänen poikansa Rahul Gandhin tilalle.
Intian ulkopolitiikan painotukset ovat muuttuneet vuodesta 2014 vallassa olleen hindunationalistisen pääministerin Narendra Modin valtakaudella. Suhteet länteen ja Yhdysvaltoihin ovat lähentyneet ja tiivistyneet, kun taas suhteet perinteiseen liittolaiseen Venäjään ovat olleet enemmän taka-alalla. Yhteistyötä Itä-Aasiaan ja lähialueille on tiivistetty. Intian perinteisesti alueellisiksi turvallisuusuhkikseen kokemiin Kiinaan ja Pakistaniin suhtautuminen on ollut varauksellista ja erityisesti Pakistaniin Intian asenne on tiukentunut. Pääministeri Modi tunnetaan Israel-myönteisenä ja Modin toimiessa ennen pääministeriyttään Gujaratin osavaltion hallituksen johdossa 14 vuotta rakensi Gujarat tiiviin yhteistyösuhteen Israelin kanssa. Yhteistyö Israelin kanssa on ollut vilkasta hänen tultuaan Intian pääministeriksi. Heinäkuussa 2017 Modi vieraili Israelissa ensimmäisenä Intian pääministerinä.
Maria Anna (Espanjan kuningatar, 1634–1696)
thumb|Maria Anna, [[Diego Velázquezin maalaama muotokuva noin vuodelta 1652.]] Maria Anna (24. joulukuuta 1634 tai 1635 – 16. toukokuuta 1696) oli Espanjan kuninkaan Filip IV:n puoliso ja Espanjan sijaishallitsija poikansa Kaarle II:n alaikäisyyden aikana vuosina 1665–1675.
Maria Annan vanhemmat olivat Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Ferdinand III ja tämän puoliso Maria Anna Espanjalainen. Maria Anna kihlattiin aluksi Espanjan kruununprinssi Baltasar Kaarlen kanssa, mutta tämän kuoltua kuningas Filip IV päätti naida hänet itse, vaikka oli myös hänen enonsa. Heidät vihittiin vuonna 1649. Heidän lapsistaan kaksi eli aikuisiksi, vuonna 1649 syntynyt tytär Margaret Teresia, joka nai myöhemmin keisari Leopold I:n, ja vuonna 1661 syntynyt poika Kaarle, josta tuli isänsä kuoltua vuonna 1665 kuningas vain nelivuotiaana. Todennäköisesti vanhempiensa sukurutsaisen avioliiton seurauksena Kaarle II oli syntyjään epämuodostunut, henkisesti jälkeenjäänyt ja ilmeisesti steriili. Hän saikin liikanimen Kaarle Noiduttu. Filip IV oli nimennyt Maria Annan poikansa holhoojahallitsijaksi. Hallitsijana hänen tärkeimmät neuvonantajansa olivat Fernando Valenzuela ja hänen rippi-isänsä, saksalainen jesuiitta Johann Eberhard Nithard, joista ei hovissa pidetty.
Maria Annan sijaishallitsijuus päättyi vuonna 1675, kun Kaarle II julistettiin 14-vuotiaana täysi-ikäiseksi. Kuninkaan velipuoli, Filip IV:n avioton poika Juhana Itävaltalainen, pakotti kuningataräidin pian pois Madridin hovista. Maria Anna asui Toledossa vuoteen 1679, jolloin hän Juhana Itävaltalaisen kuoltua saattoi palata Madridiin. Hän käytti valtaa poikaansa tämän ensimmäisen puolison, vuonna 1689 kuolleen Marie Louise d’Orléansin, ja myös toisen puolison Maria Annan kautta, kunnes kuoli itse vuonna 1696.
Tyynellämerellä sijaitseva Mariaanien saariryhmä on nimetty kuningatar Maria Annan mukaan. Espanja valtasi saaret itselleen hänen sijaishallitsijakautensa aikana vuonna 1668.
Nampalari
Nampalari on maalaiskunta Ségoun alueen Nionon piirissä Malissa. Sen keskuskylä Nampala sijaitsee Nigerjoen länsipuolisella tasangolla 170 kilometriä Nionosta maanteitse koilliseen. Kunnassa on 11 100 asukasta (vuonna 2009).
Nampalarin kunta rajoittuu lounaassa Nionon piirin Diabalyn ja lännessä Dogofryn kuntiin, kaakossa Moptin alueen Ténenkoun piirin Karérin ja idässä Youwaroun piirin Farimakén kuntiin, koillisessa Timbuktun alueen Goundamin piirin Tilemsin kuntaan sekä pohjoisessa Mauritaniaan. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Pysyviä vesistöjä ei ole.
Kuntaan kuuluu 25 kylää. Asukkaat ovat fulbeja, maureja ja tuaregeja.
Seudun pääelinkeino on puolipaimentolaisuuteen perustuva karjanhoito. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat ja vuohet. Lisäksi harjoitetaan pienimuotoista maanviljelyä, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä.
Nampalan kautta kulkee Timbuktuun johtava maantie RN33. Kylästä on myös reitti Mauritaniaan. Palveluihin kuuluu yksi koulu ja terveysasema.
Oxygenol
thumb|270px|Oxygenol-[[valomainos Arenan talon katolla Helsingin Hakaniemessä.]]
Oxygenol on suomalainen tuotesarja, johon kuuluu aikuisten ja lasten hammastahnoja sekä suuvesiä. Hammastahnan valmistuksen Suomessa aloitti vuonna 1912 Oy Oxygenol Ab ruotsalaisen AB Oxygenolin lisenssillä. Nykyisin tuotteet kuuluvat Bernerin valikoimiin. Tuotteilla on Avainlippu-merkki.
Historiaa
AB Oxygenol oli Ruotsiin vuonna 1908 perustettu teknokemian yritys, joka otti nimensä hammastahnoissa ja suuvesissä käyttämästään ”oksygenolista” eli vetyperoksidista. Suomeen Oy Oxygenol Ab:n perustivat 1912 apteekkari Edward Stigzelius ja hänen kaksi velipuoltaan, apteekkari Gösta Salingre sekä hammaslääkäri ja Dentaldepotin toimitusjohtaja Axel Salingre. Uusi yhtiö alkoi myydä ruotsalaisyhtiön ”hammastaikinaa”, ja vuoteen 1916 asti AB Oxygenol oli mukana suomalaisyhtiön vähemmistöosakkaana. Oy Oxygenol Ab piti konttoriaan Edward Stigzeliuksen omistaman Kauppatorin apteekin tiloissa.
Oxygenol-hammastaikina valmistettiin aluksi rahtityönä lääketehdas Medicassa, kunnes veljekset ostivat vuonna 1920 kiinteistön nykyisestä Kalevankatu 30:stä ja siirsivät tuotannon sinne. Samana vuonna Edward-apteekkarin poika, farmaseutti Bertil Stigzelius, nimitettiin Oy Oxygenol Ab:n johtajaksi.
Vuonna 1950 kolmannen polven edustaja, insinööriksi opiskellut Björn Stigzelius alkoi jatkaa isänsä ja isoisänsä työtä. Hän kehitti ensimmäisenä Euroopassa hammastahnalle sopivan tyhjiövalmistuskattilan, joka mullisti valmistusprosessin. 1960-luvulla hän kehitti Suomen ensimmäisen fluoria sisältävän geelihammastahnan, jonka valmistus oli mahdollista vain tyhjiölaitteella. Samaa vakuumitekniikkaa alkoivat vähitellen käyttää muutkin hammastahnavalmistajat.
Vuonna 1975 Oy Oxygenol Ab:lle valmistui uusi tehdas Espoon Kivenlahteen. 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa yritys myytiin Oy Bergenheim Yhtiöt Ab:lle, ja vuonna 1998 Bergenheim myytiin puolestaan Bernerille, joka edelleen valmistaa Oxygenol-hammastahnoja.
Oy Oxygenol Ab valmisti myös Amarant-ihonhoitotuotteita, joihin kuului muun muassa varhaisia jauhemaisia tai nestemäisiä deodorantteja. 1980-luvulla muita Oxygenol-yhtiön tuotteita olivat käsienpuhdistusaine Swarfega ja alankomaalaisen General Cosmeticsin tuotteet, joita markkinoimaan perustettiin tytäryhtiö Oxy Marketing Oy.
Šeherazade
thumb|Scheherazade, maalannut Sophie Anderson (1800-luku). Šeherazade tai Shahrazad (, johdettu keskipersiasta Čehrāzād) on hahmo ja kertoja Tuhannessa ja yhdessä yössä.
Kertomus
right|225px|thumb|Šeherazade ja sulttaani, Sani ol molk (1849–1856). Tarinan mukaan kuningas Šahryār sai eräänä päivänä tietää ensimmäisen vaimonsa olleen hänelle uskoton. Täten hän päätti naida uuden neitsyen joka päivä ja mestata edellisen päivän vaimon, jottei kukaan enää kykenisi pettämään häntä. Hän oli mestauttanut jo tuhat naista, kunnes tutustui Šeherazadeen, visiirin tyttäreen.
Vastoin isänsä tahtoa Šeherazade ilmoittautui vapaaehtoiseksi viettämään yhden yön kuninkaan kanssa. Kuninkaan kamarissa Šeherazade kysyi, saisiko hän vielä hyvästellä siskonsa Dunyazaden, joka oli salassa valmistautunut pyytämään Šeherazadea kertomaan hänelle tarinan. Kuningas makasi hereillä ja kuunteli kiinnostuneena Šeherazaden kertomaa tarinaa. Yö päättyi, ja Šeherazade keskeytti tarinansa. Kuningas pyysi häntä kertomaan sen loppuun, mutta Šeherazaden mukaan aikaa ei enää ollut, sillä aamu sarasti. Kuningas päätti siksi säästää Šeherazaden hengen vielä yhdeksi päiväksi, jotta hän voisi päättää tarinansa seuraavana yönä. Yöllä Šeherazade kertoi ensimmäisen tarinansa loppuun ja aloitti toisen, edellistäkin jännittävämmän tarinan, jonka jätti taas kesken aamun koittaessa. Kuningas säästi Šeherazaden hengen jälleen vielä yhdeksi päiväksi, jotta tämä voisi kertoa toisen tarinansa loppuun.
Janne Kanerva
Janne Nikodemus Kanerva (s. 29. heinäkuuta 1970 Kankaanpää) on suomalainen, 1990-luvulla menestynyt painonnostaja.
Kanerva edusti Suomea kaksissa olympialaisissa. Barcelonassa 1992 hän sijoittui 90-kiloisten sarjassa 17:nneksi ja Atlantassa 1996 108-kiloisten sarjassa 14:nneksi. MM-kilpailuissa hän sijoittui 12:nneksi vuonna 1994, 16:nneksi vuonna 1995, 11:nneksi vuonna 1997 ja 12:nneksi vuonna 1998. EM-kilpailuissa hän oli parhaimmillaan seitsemäs vuonna 1996 ja kahdeksas vuonna 1995. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti vuonna 1997.
Landsorganisationen i Sverige
thumb|LO:n toimitalo LO-huset [[Tukholman Norrmalmilla (Ferdinand Boberg 1900).]] Landsorganisationen i Sverige (lyh. LO ) on Ruotsin keskusammattijärjestö. Se on perustettu vuonna 1898 ja sen puheenjohtaja on vuodesta 2020 ollut Susanna Gideonsson. LO:ssa on neljätoista jäsenliittoa.
Organisaatio
pienoiskuva|Brunnsvik on yksi LO:n kolmesta kansanopistosta. Landsorganisationin korkein päättävä elin on neljän vuoden kokoontuva kongressi, jonka välillä valtaa käyttävät jäsenliittojen edustajat yhdessä LO:n hallituksen ja puheenjohtajiston kanssa. LO:lla on puheenjohtajan lisäksi kolme varapuheenjohtajaa. Järjestössä on omat asiantuntijayksikkönsä muun muassa talouspolitiikalle, koulutukselle, työmarkkinoille ja kansainvälisille kysymyksille. Lisäksi LO omistaa kolme kansanopistoa: Brunnsvik Taalainmaalla, Runö Tukholman lähellä sekä Albins Skånessa. LO julkaisee myös Arbetet-nimistä lehteä.
Jäsenjärjestöt
Landsorganisationiin kuuluvat seuraavat 14 ammattiliittoa: Byggnadsarbetareförbundet, Elektrikerförbundet, Fastighetsanställdas Förbund, Facket för Skogs-, Trä- och Grafisk bransch (GS), Handelsanställdas förbund, Hotell- och restaurangfacket, Industrifacket Metall, Kommunalarbetareförbundet, Livsmedelsarbetareförbundet, Musikerförbundet, Målarna, Pappersindustriarbetareförbundet, Service- och kommunikationsfacket (Seko) ja Transportarbetareförbundet.
Historia
Landsorganisationen perustettiin vuonna 1898 eri ammattiliittojen keskinäiseksi tueksi. Vuoden kuluessa siihen liittyi 37 500 työntekijää ja seuraavien vuosien aikana järjestö kasvoi huomattavasti, mutta vuoden 1909 epäonnistunut suurlakko johti monien eroamiseen. Vuonna 1917 päästiin takaisin entiselle tasolle, ja seuraavina vuosikymmeninä kasvu jatkui niin, että vuonna 1945 jo 1,1 miljoonaa työntekijää kuului LO:n alaisiin liittoihin.
Vuonna 2000 järjestön puheenjohtajaksi valittiin ensimmäisen kerran nainen, Wanja Lundby-Wedin.
Ådalenin laukaukset 1931
Vuonna 1931 sattui Ångermanlandin Ådalenissa välikohtaus, jossa sotilaat avasivat tulen lakkoilevien työläisten mielenosoituskulkuetta päin ja viisi ihmistä sai surmansa. Lisäksi viisi haavoittui. pienoiskuva|Saltsjöbadin sopimusta allekirjoitetaan vuonna 1938.
Saltsjöbadin sopimus 1938
Työnantajapuoli oli pitkään haluton tunnustamaan LO:n asemaa neuvottelukumppanina, mutta yhteinen intressi pitää valtiovalta erossa työmarkkinoiden säätelyltä johti vuonna 1938 Svenska Arbetsgivareföreningenin (SAF) ja LO:n allekirjoittamaan niin kutsutun Saltsjöbadin sopimuksen, joka vastasi suurin piirtein samaa kuin tammikuun kihlaus Suomessa. Sopimuksessa määriteltiin yhteiset säännöt työtaistelutilanteisiin ja niiden ratkaisemiseen.
Kansainväliset jäsenyydet
Landsorganisationen on jäsenenä Ammattiyhdistysliikkeen maailmanjärjestössä (ITUC), Pohjolan ammatillisessa yhteistyöjärjestössä (NFS) sekä European Trade Union Confederationissa (ETUC).
Polikhne (Erythrai)
Polikhnen historiasta ei tiedetä paljoakaan. Se on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi sillä perusteella, että monet seikat tukevat tällaista tulkintaa, vaikka sitä ei suoraan kutsutakaan polikseksi missään antiikin aikaisessa lähteessä. Tärkein peruste on se, että klassisella kaudella 400-luvulla eaa. kaupunki kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 450/449–428/427 eaa. Kaupunki oli kuitenkin ainakin tuossa vaiheessa läheisen, suuremman Erythrain poliksen alaisuudessa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Polikhnaīos ja Polikhnitēs. Kaupungin oletettu nimi ei esiinny sellaisenaan antiikin lähteissä, vaan se on johdettu etnonyymeistä. Barrington Atlas of the Greek and Roman World -kartastoon kaupunki on merkitty *Polichna.
Erythrain Polikhnea ei tule sekoittaa Polikhneen lähellä Klazomenaita eikä Polikhneen, joka oli Khioksen alaisuudessa.
Armas Laurinen
Armas Laurinen (4. heinäkuuta 1921 Helsinki – 11. elokuuta 2012) oli suomalainen elokuvaleikkaaja.
Viktoriankaijanen
Ulkonäkö ja koko
Viktoriankaijasella on vihreä selkä, keltainen rinta ja punainen pää. Silmän ympärillä on valkoinen rengas, nokka on kirkkaanpunainen ja jalat harmaat. Lintu kasvaa 15 senttiä pitkäksi. Koiras ja naaras ovat saman näköisiä.
Levinneisyys ja elinympäristö
pienoiskuva|vasen|Viktoriankaijasia seeprojen seurassa Serengetissä Viktoriankaijanen on kotoisin Tansanian pohjoisosista. Sitä on tavattu myös Keniasta, Ruandasta ja Burundista, mutta ilmeisesti siellä on ollut kyse häkkikarkulaisista. Laji oli yleinen 1970-luvulle asti, mutta pyydystys lemmikeiksi on saanut kannan pienenemään. Suuria parvia tavataan enää Ndutun lähistöllä ja Serengetin kansallispuistosta. Viktoriankaijasen elinympäristöä ovat kuivien alueiden metsänreunat ja pensastot.
Ravinto
Viktoriankaijaset syövät siemeniä. Ne käyvät lammikoilla ja muilla vesipaikoilla juomassa.
Lisääntyminen
pienoiskuva|vasen|Munia Viktoriankaijaset pesivät tammi-huhtikuussa ja kesä-heinäkuussa. Yhdessä pesueessa on 3–8 munaa. Niitä haudotaan 23 päivää ja poikaset viipyvät pesässä 38 päivää.
LCR-mittari
LCR-mittari on komponenttien ja piirien impedanssia eli vaihtovirtavastusta mittaava laite. Valitusta mittaustaajuudesta ja impedanssista mittari voi laskea komponentin induktanssin, kapasitanssin tai resistanssin. Useat kehittyneemmät LCR-mittarit ilmoittavat myös mitattavat kelan tai kondensaattorin häviöt (häviökerroin).
LC-mittari on induktanssia ja kapasitanssia mittaava laite, jolla ei yleensä pysty mittaamaan kelan tai kondensaattorin häviöitä.
Bioferme
Bioferme oli vuonna 1977 perustettu kaarinalainen perheyritys. Yritys kehitti, valmisti ja markkinoi kasviperäisiä elintarvikkeita ja luomutuotteita.
Bioferme ja sen Yosa-kuluttajabrändi siirtyivät maaliskuussa 2017 yrityskaupassa suomalaiselle Fazer-konsernille. Fazer on käynnistämässä Lifestyle Foods liiketoiminta-aluetta kehittämään viljapohjaisia maidottomia tuotteita, joihin Biofermen tuotteet kuuluvat.
Tuotteet
Bioferme Oy:n päätuotteita olivat lusikoitavat kaurasta valmistetut Yosa-välipalat, juotavat Yosa Smoothiet ja ruoanlaittoon ja dippaukseen tarkoitetut Yosa Ruoka & Dippi -tuotteet. Isoäidin-tuotesarjassa myytiin luomuhapankaalia, luomuhapankurkkuja ja glögiä.
Grand Island
Grand Island voi viitata seuraaviin maantieteellisiin kohteisiin:
Olkiluodon ydinvoimalaitos
pienoiskuva|Havainnekuva Olkiluodosta Suomen viidennen ydinvoimalaitosyksikön valmistuttua. Keskellä Olkiluoto 1. Olkiluodon ydinvoimalaitos sijaitsee Olkiluodon saarella Eurajoella, ja sen omistaa Teollisuuden Voima Oyj (TVO). Laitoksella tuottaa sähköä kaksi kiehutusvesireaktoria, joiden molempien nettosähköteho on 890 megawattia. Vuosittainen sähköntuotanto on vajaat 15 terawattituntia. Vuonna 2014 tuotanto oli 14,8 TWh, joka on noin 18 prosenttia Suomessa kulutetusta ja noin 23 prosenttia maassa tuotetusta sähköstä.
Olkiluodon kolmas yksikkö EPR-tyyppinen painevesireaktori käynnistettiin 21. joulukuuta 2021, ja sähköntuotanto sillä alkoi maaliskuussa 2022. Reaktorin oli alun perin määrä valmistua jo toukokuussa 2009, mutta laitostoimittaja lykkäsi valmistumisajankohtaa useita kertoja. Uuden ydinvoimalaitosyksikön toimitti Areva NP:n ja Siemens AG:n muodostama konsortio. Areva toimitti reaktorin, ja Siemens vastasi turbiinilaitoksesta.
Vuonna 2010 TVO sai valtioneuvoston periaatepäätöksen vielä neljännen ydinvoimalayksikön rakentamisesta. Vuonna 2015 TVO päätti olla hakematta hankkeelle rakennuslupaa.
TVO tuottaa osakkailleen sähköä Mankala-periaatteella eli myy tuottamansa sähkön omakustannushintaan omistusosuuksien suhteessa. Omistajat, jotka ovat pääasiassa metsä- ja sähköyhtiöitä, käyttävät tuotetun sähkön itse tai myyvät sitä eteenpäin.
Ydinvoimalaitosyksiköt
pienoiskuva|Olkiluodon vanhemmat ydinvoimalaitokset OL1 ja OL2 Olkiluoto 1:n ja Olkiluoto 2:n alkuperäiset nettosähkötehot olivat 660 MW, joita on erilaisilla modernisoinneilla nostettu lähelle 900:aa. 20 MW:n tehonkorotuksia on suoritettu vuosina 2005–2006 ja 2010–2011. Olkiluoto 3:n teho on 1 600 MW.
Olkiluodon ydinvoimalaitos saavutti vuonna 2014 käyttöhistoriansa suurimman tuotantomäärän 14,76 terawattituntia laitosyksiköiden yhteisen käyttökertoimen ollessa 96,0 prosenttia. Tuotantoennätys on muuttunut vuosien mittaan useaan kertaan, esimerkiksi vuonna 2007 tehtiin siihenastinen ennätys, 14,4 terawattituntia.