cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Noitavainot Ruotsin valtakunnassa
Oikeuskäytäntö
pienoiskuva|pysty|Noidat lisäävät aineksia pataansa. Puuleikkaus vuodelta 1489. Taikuuden kieltävien lakien valvonta ei kuitenkaan historiantutkijoiden mukaan ollut johdonmukaista. Esimerkiksi vuonna 1593 kuningas Kaarle IX vapautti muutaman tukholmalaisen noitavaimona pidetyn naisen, koska kuninkaan mukaan naiset olivat voineet tunnustaa pelkkiä harhoja ja kuvitelmia ja heidän teloittamisensa olisi ollut sopimatonta ilman tarkempaa tutkintaa. Ruotsin valtakunnan oikeuslaitos ei käytännössä tuntenut taikuutta juuri lainkaan ennen 1660-lukua, mutta tuon vuosikymmenen aikana tilanne muuttui. Suomessa aina 1660-luvulle asti kohdeltiin oikeudessa syytettyjen noita- ja taikatekoja sen mukaan, minkälainen vaikutus teolla oli ollut. Lisääntynyt noitalainsäädäntö ei ollut oma erityinen ilmiönsä, vaan liittyi laajempaan yleiseen rikosoikeudelliseen kehitykseen. Lakia ei yleensä kuitenkaan sovellettu koko ankaruudessaan, ja kuolemantuomioita lievennettiin yleisesti. On epäilty, ettei lakia olisi edes tarkoitettu kirjaimellisesti noudatettavaksi, vaan että se olisi toiminut pelotteena. Alamaiset eivät tienneet, kenet esivalta eli viime kädessä kuningas armahtaisi.
Noitalait olivatkin noitavainojen välttämätön mutta eivät yksinään riittävä edellytys. Suuret noitavainot eivät voineet alkaa ennen kuin kansanomaiset taiat ja noitatavat oli julistettu rikoksiksi, mutta noitavainojen ei voida kuitenkaan katsoa alkaneen noituudesta ja taikuudesta säädettyjen lakien seurauksena, eivätkä ne päättyneet lain muuttumiseen. Ruotsin valtakunnan vuoden 1734 lain mukaan toisen surmaaminen taikka terveyden tai omaisuuden vahingoittaminen noituudella oli edelleenkin kuolemanrangaistuksen alainen teko, mutta lakia ei noudatettu, eikä edes vahingoittavasta noituudesta ollut annettu tuolloin kuolemantuomioita vuosikymmeniin. Rikoslaista poistettiin maininnat noituudesta vasta 1779. Suomen rikos­laissa, joka säädettiin vuonna 1889, oli ammattitietäjän ja -taikojan toimi kielletty ja siitä säädettiin sakkorangaistus:
Pykälä säilyi muuttumattomana vuoteen 1998, jolloin se kumottiin merkityksettömänä. Taikauskon torjumiseen rikoslailla ei ole enää yhteiskunnallista tarvetta. Herkkäuskoisten ihmisten erehdyttäminen voi kuitenkin eräissä tapauksissa täyttää petoksen tunnusmerkistön.
Kidutus
pienoiskuva|pysty|[[Peukaloruuvi|Peukaloruuveja.]] Ruotsin valtakunnanlaissa, sekä maanlaissa että tuomarinohjeissa, kiellettiin kidutus. Kidutusta kuitenkin joskus harvoin käytettiin kuninkaan tai hovioikeuden aloitteesta. Suurien vainojen aikana 1600-luvulla kidutuksesta tuli tästä huolimatta osa tutkintaa ja se oli pääasiassa hovioikeuksien tai erikseen pystytettyjen noitakomiteoiden hallinnassa. Joissain tapauksissa kuitenkin myös alioikeudet turvautuivat lainvastaisesti kidutukseen. Pohjois-Ruotsin vainoissa, joissa syytettyinä oli lapsia, myös heidän vanhempiaan painostettiin ja uhkailtiin. Nils Psilanderin aloittamissa Ahvenanmaan noitaoikeudenkäynneissä käytettiin kuulusteluissa peukaloruuveja.
Suurien noitaprosessien ulkopuolella laittomien painostuskeinojen käyttö lienee kuitenkin ollut harvinaista, sillä hovioikeudet punnitsivat yleensä noituusjuttujen todisteita tarkasti ja suurin osa syytetyistä vapautettiin. Niin noituus- kuin taikuustapauksissakin tukeuduttiin pääsääntöisesti todistajien lausuntoihin, joiden jälkeen katsottiin, ”ettei epäilty voinut kieltää tapahtunutta”. Tutkija Marko Nenonen arvioi, ettei ”aikakauden parhaimpia oikeusperinteitä noituus- ja taikuusoikeudenkänneissä tutkitulla alueella (Ala-Satakunta, Pohjois-Pohjanmaa sekä Viipurin Karjala) juurikaan rikottu”.
Noitaoikeudenkäynnit keskiajalla
pienoiskuva|pysty|[[Johan Baptista van Uther: Juhana Herttua, 1582.]] pienoiskuva|pysty|[[Noitasapatti. Saksalainen painokuva vuodelta 1668.]]
Keskiajalla katolinen kirkko suhtautui noituuteen ja taikuuteen ristiriitaisesti. Kirkolla oli oma ”valkoinen magia”, ja sen oli siksi vaikea perustella, miksi taikuus olisi kiellettyä. Katolisen kirkon pyhimyskulttiin kuului pyhäinjäännösten kunnioitus ja niiden avulla pyrittiin myös vaikuttamaan esimerkiksi satonäkymiin. Keskiajalla Ruotsissa kannettiin Eerik Pyhän luita Uplannin pelloilla. 900-luvulta peräisin olevan kirkollisen ohjeen Canon Episcopiin mukaan kaikki kuvitelmat lentävistä noidista olivat rienausta. 1200-luvulla kirkko keskittyi ennen kaikkea kerettiläisyyden ja taikauskon vastustamiseen. Aina 1300-luvulle asti maallinen ja hengellinen valta rankaisivat vain vahingoittavaa taikuutta, joka yleensä ilmeni konkreettisilla tavoilla. Noituminen rinnastui myrkyttämiseen, ja sillä murhaamista pidettiin törkeänä murhana erotukseksi esimerkiksi tappelun yhteydessä tapahtuneesta hengen riistosta.
Keskiajalla erityisesti yhteiskunnan yläluokan piirissä maleficium-noituus liittyi yleisesti poliittisiin kiistoihin ja valtataisteluihin. Ruotsin valtakunnassa sellaisia tapahtumia edusti vielä 1585 oikeudenkäynti, jossa erästä naista syytettiin Juhana-herttuan ja Kaarina Hannuntyttären lapsen Lucretian murhaamisesta noituudella. Nainen vapautettiin syytteistä, mutta teloitettiin myöhemmin toisen miehensä murhasta. Noituus oli ollut rikollista käytännössä aina, mutta varsinaisia noitavainoja ei Euroopassa ilmennyt ennen uuden ajan alkua. Norman Cohnin esittämän teorian mukaan tämä johtui perinteisestä akkusatorisesta oikeusprosessista, jossa vahingon kärsinyt keräsi todisteet ja haastoi epäillyn vahingontekijän käräjille. Koska noituuden todistaminen oli vaikeaa, tämä rajoitti myös oikeustapausten määrää, varsinkin kun yleensä aiheettomasti syytteen nostanut sai itse suuren sakon. Vasta uuden ajan kynnyksellä oikeudet muuttuivat inkvisitorisiksi prosesseiksi, jossa syytteen nosti ja todisteiden keräämisestä vastasi esivalta. Sellaisessa järjestelmässä syytteen nostajaa ei uhannut sakkorangaistus, vaikka syyte kaatuisikin oikeudessa.
Noitavainojen huippukausi
Jo 1500-luvulla oli järjestetty jonkin verran noitaoikeudenkäyntejä, jotka perustuivat lähinnä Vanhassa testamentissa annettuihin noituuskieltoihin. Ensimmäiset länsieurooppalaisten noitateorioiden mukaiset noitaoikeudenkäynnit Ruotsin valtakunnassa käytiin Ahvenanmaalla vuonna 1666, ja ne alkoivat ilmeisesti Ahvenanmaan kihlakunnantuomariksi nimitetyn Nils Psilanderin aloitteesta. Psilander oli opiskellut Tarton yliopistossa, jossa hän oli tutustunut saksalaisiin noitateorioihin ja noitasapattiin, ja hän ilmeisesti katsoi perustaneensa tekonsa aikakautensa uusimpaan tietoon. Laajamittaisemmat noitaoikeudenkäynnit alkoivat emä-Ruotsissa kaksi vuotta Ahvenanmaan tapahtumien jälkeen, ja pian ne levisivät sieltä ruotsinkieliselle Pohjanmaalle. Vain huippuvaiheessaan noitavainot Suomen alueella muistuttivat länsieurooppalaista joukkohysteriaa, mutta noitaoikeudenkäynnit eivät eronneet merkittävästi muiden eurooppalaisten alueiden tapahtumista, joiden merkitystä on Nenosen ja Kervisen mukaan paisuteltu.
Ruotsin alueella vahingoittava noituus oli tavanomaisin syytös 1610-luvun puoliväliin asti, jonka jälkeen yleisimmäksi syytteeksi nousi taikuus. Suomessa taikuussyytökset yleistyivät vasta 1660-luvun jälkeen. 1670–1680-luvulla naisista tuli suurin noituudesta ja taikuudesta syytetty ryhmä. Näinä vuosikymmeninä jo yksistään Suomen alueella oli syytettyinä yli 200 ihmistä, joista useita tuomittiin kuolemaan. 1680-luvulla noitavainot alkoivat vaimentua ja kuolemaan tuomittujen määrä väheni hyvin nopeasti, vaikka noitaoikeudenkäyntejä oli vielä 1700-luvun alussakin.
Keitä syytettiin?
Ruotsin valtakunnassa enemmistö syytetyistä ei ollut yhteiskunnan vähäosaisimpia vaan itsenäisiä maanviljelijöitä ja kaupungeissa kauppiaita vaimoineen. Ilmeisesti oli yleistä, että syytteitä esitettiin useammin suhteellisesti varakkaita vastaan kuin köyhiä. Yleensä yhdessä oikeudenkäynnissä käsiteltiin vain yhden syytetyn tapausta kerralla. Syytetty ja syyttäjä tunsivat yleensä toisensa ja asuivat samassa kylässä. Oli kuitenkin sosiaaliryhmiä, jotka olivat ilmeisesti noitavainosyytöksien ulkopuolella. Tällaisia ryhmiä olivat muun muassa aateli, papisto ja pappien rouvat. Esimerkiksi Tukholman noitaoikeudenkäyntien aikana eräs aktiivisimpiin ilmiantajiin kuulunut piika syytti noituudesta kreivi Magnus de la Gardien ja tämän veljen vaimoja. Oikeudessa ilmianto sivuutettiin nopeasti, ja piialta ryhdyttiin kyselemään jonkin södermalmilaisen leskivaimon tekemisistä.
Ruotsissa noituudesta syytetyistä 85 prosenttia oli naisia. Vielä suurempi osuus tuomituista ja teloitetuista oli naisia ja noituudesta kuolemaan tuomituista vain prosentin verran oli miehiä. Syytetyt naiset olivat pääsääntöisesti nuoria; 60 prosenttia oli iältään 14–44-vuotiaita, mutta tuomion saaneet olivat tätä keskimääräisesti vanhempia. Tämä ilmeisesti johtui siitä, että esivalta oli antanut ohjeen teloittaa ensisijaisesti vanhoja ja paatuneita noitia, jotka olivat harjoittaneet syntiä jo pitempään. Tämän vuoksi myös lesket olivat teloitetuissa yliedustettuna. Tavallisesti noidan antoi ilmi joku sukulainen ja usein lapsi (noin puolessa tapauksista). Ilmiantaja oli usein myös naispuolinen sukulainen, joka itse oli syytettynä noituudesta ja tunnustanut sen, ja sen jälkeen hänet pakotettiin nimeämään muita noitia. Noidat olivat yleensä hyvämaineisia ja keskimääräistä varakkaampia.
Taalainmaan ja Tukholman suuret noitaoikeudenkäynnit
pysty|pienoiskuva|Noitia lentämässä noitasapattiin. Ranskalainen [[käsikirjoitus vuodelta 1451.]] Taalainmaalla vuonna 1668 alkaneet ja sittemmin myös Tukholmaan levinneet massavainot olivat Euroopan suurimpia noitaoikeudenkäyntiprosesseja, ja ne herättivät aikanaan laajaa huomiota Euroopassa. Tähän huomioon vaikutti prosessin laajuuden lisäksi se, että suuret oikeudenkäynnit olivat tuolloin Keski-Euroopassa jo harvinaisia. On arveltu, että noitavainot olisivat voineet levitä paljon laajemmallekin, mikäli esivalta ei olisi puuttunut niihin. Papiston ja maallisten vallanpitäjien suhtautuminen noituusväitteisiin vaihteli, sillä välillä niihin suhtauduttiin ankarammin ja välillä lempeämmin. Vallalle pääsi kuitenkin käsitys, jonka mukaan useimmissa tapauksissa oli kysymys yksittäisten ihmisten houreista, todellista noituutta oli vain harvassa.
Lähtökohtana olivat tarinat, joita varsinkin lapset ja nuoret kertoivat. Niissä mentiin lentämällä Blåkulla-nimiseen paikkaan, jossa syötiin, juotiin ja tanssittiin. Saatana antoi pidoissa ruokaa ja vahti, että kaikki saavat syödäkseen. Siellä heidät myös kastettiin uudelleen ja vihittiin toisilleen tai Blåkullan asukeille tai Saatanalle. Kerrottiin myös, kuinka Blåkullassa pidettiin orgioita, joissa oltiin sukupuoliyhteydessä Saatanan ja muiden Blåkullan-kävijöiden kanssa. Kertomusten mukaan osa lapsista synnytti siellä olentoja, joilla oli eläinten ja ihmisten piirteitä.
Kertomukset Blåkullasta ja yksinkertaiset tarinat saivat kuitenkin koko ajan uusia piirteitä. Esimerkiksi kun vartiomies Håkanin anoppia Kerstiniä syytettiin vartiopäällikkö Anders Olofssonin vaimon lehmän kuolemasta, katsottiin lehmän kuoleman syyksi se, että Kerstin ratsasti kyseisellä lehmällä Blåkullaan. Sitten noituussyytöksiin liitettiin myös maaginen maitovarkaus.
Erittäin tyypillinen piirre Ruotsin noitaoikeudenkäynneissä oli lapsitodistajien runsas määrä. Lapsitodistajia käytettiin siksi, että Pohjois-Ruotsiin (Norrlanti) oli perustettu erityinen noitakomissio, joka päätti ensimmäisessä Gävlen kokoontumisessaan asettaa lasten todistukset etusijalle. Myös erityisiä noitien näyttäjiä ilmaantui. Noitaoikeudenkäyntien seurauksena teloitettiin arviolta kolmisensataa ihmistä. Suuri noitaprosessi päättyi vihdoin vuonna 1676 viranomaisten asetuttua vastustamaan sitä.
Noitavainot Suomessa
Noitaoikeudenkäynneissä syytetyiksi joutui kuitenkin useimmiten tavallinen talonpoika, ja pelättyjä ”ammattinoitia” syytettiin harvoin. Usko noituuteen ja taikuuteen tarkoitti, että ihmiset uskoivat toisillaan olevan kyvyn myös noituudella vahingoittamiseen, mikä usein nousi esiin riita- ja kateustilanteissa. Noitaoikeudenkäyntien tutkimuksessa on havaittu, että noitasyytösten taustalla oli usein kysymys yksityishenkilöiden välisistä riidoista. Antero Heikkinen on osoittanut, että ainakin Pohjanmaalla vuosina 1665–1684 yleisin oikeudessa esitetty motiivi noitumiselle oli loukkauksen aiheuttama suuttumus. Noituussyytöksissä paine oikeusprosessiin näyttää tulleen yleensä kyläyhteisöltä eikä esivallan taholta, mihin viittaa myös se, että noituudella vahingoittamisesta tuomittiin vain harvoin. Ei kuitenkaan ole voitu varmuudella selvittää, miksi syytösten määrä alkoi lisääntyä 1600-luvun puolivälissä. Vaikuttavia tekijöitä olivat luultavasti yleisen keskusvallan kehittymisen myötä vahvistunut oikeuslaitos sekä syytteen esittäjän pyrkimys taloudelliseen hyötyyn.
Pitkään uskottiin, että noitaoikeudenkäynneissä Suomessa syytettiin vain joitakin satoja ihmisiä. Marko Nenosen ja Timo Kervisen keräämän 1 200:n tapauksen aineiston perusteella voidaan kuitenkin päätellä, että vuosina 1500–1700 syytettyjä oli yhteensä noin 2 000. Koska Suomen oikeusistuimissa noitavainot eivät olleet yhtenäinen ilmiö, vaan syytteet, syyttäjät, syytetyt ja tuomiot vaihtelivat alueittain ja ajallisesti ja lisäksi noituudesta ja taikuudesta syytettiin ihmisiä Suomessa varsin vähän verrattuna moniin muihin rikoksiin, ei Suomen noitaoikeudenkäyntejä kuvaa kovin hyvin termi ”vaino”. Hetkittäin, erityisesti noitamaineisia kerjäläisiä vastaan käydyt oikeudenkäynnit Ala-Satakunnassa 1650–1660-luvuilla sekä vuosisadan lopun taikuussyytökset muodostavat oikeudenkäyntien suman, jonka voidaan katsoa saaneen vainon piirteitä.
Noitavainojen alueet ja niissä syytetyt
Nykyisen Suomen alueella noitavainot keskittyivät pääosin Ahvenanmaalle ja Pohjanmaan ruotsinkielisille alueille, joista oli tiiviit yhteydet Ruotsiin. Kaiken kaikkiaan mitä kauempana länsirannikolta oltiin, sitä vähemmän noitaoikeudenkäyntejä oli ja sitä todennäköisemmin syytettynä oli mies. Toisin kuin yleensä Euroopassa, Suomessa syytettynä noituudesta oli yleensä miehiä. Poikkeuksellista tämä ei kuitenkaan ollut, ja miehet muodostivat enemmistön noitavainoissa myös läntisessä Saksassa, Virossa, Venäjällä ja Islannissa. Noituudesta ja taikuudesta syytettyjen määrä Suomen alueella oli varsin suuri. Miehiä ja naisia syytettiin tilastojen mukaan erilaisista noituuden ja taikuuden muodoista. Perinteisestä vahingoittavasta noituudesta syytetyistä yli 2/3 oli miehiä, kun taas taikuudesta syytetyistä yli puolet oli naisia. Noitasapatista syytetyistä 2/3 oli naisia.
Suomen alueella noitia syytettiin samoista asioista kuin muuallakin Euroopassa: vahingoittamisesta, kirkon kieltämien taikojen teosta ja yhteistoiminnasta paholaisen kanssa. Vaikka pääpiirteittäin noitaoikeudenkäynnit noudattivatkin Suomessa keskieurooppalaista mallia, niissä ilmeni myös kotimaisia aineksia, kuten parantajia, jotka harjoittivat toimintaansa loitsimalla. Mikään historiallinen aineisto ei kuitenkaan viittaa siihen, että suomalainen muinaisusko tai suomalainen mytologia olisi merkittävästi vaikuttanut suomalaisten noituus- ja taikuusprosessien erityispiirteisiin. Marko Nenonen on esittänyt myös, ettei miesten suurta osuutta noituudella syytetyistä voida sitoa vanhaan šamanistiseen perinteeseen, koska esimerkiksi Ruotsissa miesten osuus syytetyistä kasvoi vasta 1700-luvulla. Oppineiden maagikkojen oikeudenkäyntejä alkoi ilmaantua 1650-luvulla, ja niissä oli yleensä kyse kiellettyjen kirjojen hallussapidosta. Syytetyt olivat lähes yksinomaan Turun akatemian oppineita ja ylioppilaita.
Noitaoikeudenkäynnit
Historioitsija Heikki Ylikangas on esittänyt teorian, jonka mukaan noitaoikeudenkäyntien esiintyminen taloudellisesti toimeliailla alueilla, kuten tervakaupan vaurastuttamalla Pohjanmaalla, olisi saanut henkistä taustaansa osittain myös varhaiskapitalismin mentaliteetista. Vaurastumistoiveita vaalivat ihmiset alkoivat pelätä kateellisia ja vahingoittamishaluisia tai hyvinvointia varastavia noitia.
Noitasapattiteoriat
pysty|pienoiskuva|[[Isaacus Rothovius.]] pysty|pienoiskuva|[[Johannes Gezelius vanhempi.]] Suomalaisessa kansanperinteessä tunnetaan tarinoita maahisten ja vuorten asukkaiden kanssa tehdyistä sopimuksista sekä ”vaihdokkaista” eli paholaisen ottamista lapsista. Myös vanhempaa perua oleva tarinat šamaanien sielumatkoista olivat tuskin kokonaan kadonneet 1500–1600-luvulla. Noitasapattiteoriat eivät kuitenkaan juurtuneet alueelle, ilmeisesti siksi, että lentomatkat sapattiin ja orgiat Saatanan kanssa olivat ilmeisesti vieraita kansanperinteelle. Ensimmäinen viittaus noitasapattiin löytyy vuodelta 1553, jolloin eräs mies sai sakot haukuttuaan toista ”vuoren ja paholaisen lapseksi”. Noitien lentomatkoista ensimmäiset maininnat ovat Pohjanmaalta vuosilta 1634–1656 ja 1647. Tuolloin kuitenkin Turun hovioikeus ja ilmeisesti myös piispa Isaacus Rothovius suhtautuivat asiaan epäillen.
Ainoastaan 8 prosenttia oikeudenkäynneistä käsitteli sapattiin lentäviä noitia. Edes kiihkeimpien vainojen aikana 1670–1680-luvuilla ne eivät nousseet merkittäväksi ilmiöksi. Suomessa ei aikakaudella ollut myöskään tarpeeksi voimakasta opillista auktoriteettia, jonka olisi onnistunut muokata uskomukset maahisista ja vuorenpeikoista yhtenäiseksi sapattiteoriaksi, vaikka Turun piispa Johannes Gezelius vanhempi yrittikin tätä. Hänen pyrkimyksiään haittasi kuitenkin jo se, että kenraalikuvernööri Pietari Brahe suhtautui noitavainoihin hyvin epäilevästi eikä tukenut piispan toimia. Länsi-Suomeen Ruotsista tulleet noitasapattitarinat jonkin verran vaikuttivat, mutta Itä-Suomessa lentäviä noitia ei esiintynyt.
Taikuusoikeudenkäynnit
Taikuudesta, toisin kuin vahingoittavasta noituudesta, oikeusprosessin aloitti tavallisesti valtion virkamies: pappi, kruununvouti tai nimismies. Taikuusoikeudenkäynneissä oli myös useimmiten useita syytettyjä. Tämä johtui osittain siitä, että syytteeseen joutuivat esimerkiksi taialla parantajan lisäksi tältä apua hakeneet ihmiset. Taikuus tuli tavallisesti ilmi pappien tarkastusmatkoilla, juoruista tai ilmiannoista. Joskus myös taikuusjutut alkoivat riitojen vuoksi, kun riitaantuneet ihmiset antoivat toisiaan ilmi esivallalle. Siten myöskään taikuusoikeudenkäynnit eivät olleet yksinomaan esivallan toimeenpanemia vanhojen tapojen ja uskomuksien vainoja. Vaikka taikuusprosessit eivät olisi voineet syntyä ilman esivallan toimeenpanemaa oikeuskäytännön muutosta ja kontrollipolitiikkaa, osallistuivat yksityiset kyläläiset niihin ainakin osittain henkilökohtaisten motiiviensa vuoksi. Kirkon pyrkimys taikauskoisten tapojen ja uskomusten hävittämiseen oli osa uutta laajempaa ja ankarampaa uskontopolitiikkaa ja valtion tiukempaa alamaisten arkipäivän kontrollia. Esivalta pyrki saamaan maaseutuväestön tiukemmin kunnioittamaan lakia ja järjestystä. Uskonnollisen suvaitsemattomuus oli sekin osa aikakauden murrosta kohti uutta keskusjohtoisempaa valtiota ja taloudellis-sosiaalisia muutoksia.
Varhaiset noitaoikeudenkäynnit
Noitaoikeudenkäyntejä alettiin järjestää Suomen alueella 1500-luvun puolivälissä, lähes sata vuotta myöhemmin kuin Keski-Euroopassa. Tällöin oikeudenkäynnit keskittyivät pääasiassa Varsinais-Suomeen, Ala-Satakuntaan ja ruotsinkieliselle Pohjanmaalle. 1500-luvulla syytteitä nostettiin pääasiassa noituudella vahingoittamisesta tai ne olivat luonteeltaan kunnianloukkauksenomaisia. Kuolemantuomioita julistettiin vuosisadan aikana toistakymmentä, ja ne pantiin myös käytäntöön useammin kuin 1600-luvulla. 1500-luvun loppupuolella syytteet vähenivät ilmeisesti ulkoisten, kuten 25-vuotisen sodan, ja sisäisten levottomuuksien, kuten nuijasodan, vuoksi. 1600-luvun alussa syyteitä oli vähän ja ne yleistyivät uudelleen vasta vuosisadan puolivälissä.
Noitaoikeudenkäyntien huippukausi
Ensimmäiset laajamittaiset oikeudenkäynnit käytiin Länsi-Suomessa vuosina 1649–1665, jolloin lukuisia kerjäläisiä syytettiin uhriensa kuoleman aiheuttamisesta noituuden avulla, ja he saivat kuolemantuomion. Turun hovioikeus kuitenkin muutti kuolemantuomiot raskaiksi sakoiksi, ruoskinnaksi ja karkotukseksi. Karkotuksia ei toteutettu, vaan syytetyt jäivät asumaan vanhoihin seurakuntiinsa.
Noituus säilyi Suomessa yleisimpänä syytteenä aina 1680-luvulle asti. 1670-luvulla taikuudesta tuli yleisin oikeudenkäyntiperuste, ja erityisesti esivallan naisia vastaan ajamat taikuussyytteet yleistyivät. Suomessa vain vainojen huippuvaiheessa 1670–1680-luvuilla oikeus sai käsiteltäväksi noitasapatti- ja paholaisenpalvontasyytöksiä. Noitasapattioikeudenkäynneissä oli yhteensä vain vajaat sata syytettyä. Noitasapattioikeudenkäynnit hävisivät nopeasti, ja jo 1680-luvulla tuomioistuimet jättivät huomioitta oikeudenkäynnin aikana esiin nousseet noitasapattisyytökset.
Pohjois-Pohjanmaalla ja Ala-Satakunnassa noitaoikeudenkäyntien perustyypiksi muodostui 1660-luvun jälkeen oikeudenkäynti taikuudesta syytettyjä naisia vastaan. Molemmilla alueilla syyttäjänä toimi yleensä esivalta, ja syytteenä oli parantavien ja onnea tuottavien loitsujen lausuminen. Taikoja tehneet naiset saivat rangaistuksena pääsääntöisesti sakkoja.
Viipurin Karjalassa noituusprosessit erosivat oleellisesti länsisuomalaisesta mallista. Alueella syyttäjinä toimivat tavallisesti yksityiset henkilöt, ja syytteenä oli vahingoittava noituus. Karjalassa noituusprosessien määrä kasvoi huomattavasti 1680-luvun alkuvuosien jälkeen, ja syytettynä oli yli 80 prosentissa tapauksista mies.
Stop motion
thumb|Esimerkki Stop motion -animaatiotekniikan käytöstä Stop motion on animaatiotekniikka, jonka avulla staattiset esineet saadaan liikkumaan elokuvissa. Tekniikka toimii siten, että esinettä liikutetaan vähän kerrallaan ja jokainen muutos valotetaan filmille (tai kuvataan videolle) ruutu tai useampi ruutu kerrallaan. Kun kuvattu filmi näytetään normaalinopeudella, peräkkäin nopeasti vaihtuvat kuvat luovat illuusion liikkeestä. Tyypillisimpiä sovelluksia stop motion -animaatiosta ovat nukkeanimaatio, vaha-animaatiot sekä legoanimaatiot. Stop motion on myös ollut merkittävä erikoistehostetekniikka.
Kingston Wall
Kingston Wall oli suomalainen rock-yhtye, jonka perustivat kitaristi-laulaja Petri Walli ja basisti Jukka Jylli Helsingissä vuonna 1987. Yhtyeen pitkäaikaisimpana rumpalina toimi Sami Kuoppamäki, joka liittyi yhtyeeseen vuonna 1990. Vaikka Kingston Wall julkaisi vain kolme studioalbumia lyhyen seitsemänvuotisen uransa aikana, sitä pidetään yhtenä tärkeimmistä suomalaisista psykedeelisen ja progressiivisen rockin yhtyeistä.
HMS Thrasher (1895)
HMS Thrasher oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1897 palvelukseenotettu Quail-luokan torpedovenehävittäjä.
Kingston Wall
Kingston Wall julkaisi ensimmäisen studioalbuminsa Kingston Wall I vuoden 1992 alussa oman levy-yhtiönsä Trinityn kautta. Yhtyeen suosio kasvoi ja se esiintyi aktiivisesti kotimaisilla rockklubeilla. Sitä pyydettiin esiintymään useasti Helsingin Tavastia-klubilla sekä lukuisilla kesäfestivaaleilla. Kingston Wall saavutti maineensa ennen kaikkea monipuolisena jamihenkisenä liveyhtyeenä. Yhtye nauhoitti seuraavan albuminsa II vuoden 1992 syksyllä, ja se julkaistiin seuraavan vuoden alussa. Albumi nousi Suomen albumilistan kolmanneksi kaksi viikkoa julkaisunsa jälkeen. Kingston Wallin kolmas ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi III Tri-Logy ilmestyi lokakuussa 1994. Yhtyeen viimeinen kiertue ei kestänyt pitkään ja Kingston Wall soitti viimeisen julkisen keikkansa 5. joulukuuta 1994 Helsingin Lepakossa, jonka jälkeen yhtye päätti jättäytyä määrittelemättömän pituiselle tauolle. Puoli vuotta myöhemmin 28. kesäkuuta 1995 Petri Walli teki itsemurhan hyppäämällä Töölön kirkon tornista.
HMS Thrasher (1895)
Valmistus
Alus tilattiin Laird, Son and Companyltä Birkenheadistä ja sen köli laskettiin 30. toukokuuta 1896. Alus laskettiin vesille 5. marraskuuta 1895 ja se valmistui kesäkuussa 1897.
Kingston Wall
Yhtyeen esikuvina on mainittu varsinkin Jimi Hendrix, Led Zeppelin ja The Who. Muita esikuvia olivat kotimaisten 70-lukua henkivien yhtyeiden ja soittajien lisäksi muun muassa Pink Floyd, Jethro Tull ja Lynyrd Skynyrd.
HMS Thrasher (1895)
Palvelus
Thrasher joutui onnettomuuteen pian aloitettuaan palveluksensa, minkä seurauksena se jäi hitaammaksi kuin sisaraluksensa. Alus palveli Britteinsaarilla lukuun ottamatta jaksoa lokakuusta 1902 vuoteen 1906, jolloin se oli Välimerellä. Alus osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja pian sodan päätyttyä se myytiin 10. lokakuuta 1919 romutettavaksi Fryerille.
Kingston Wall
Yhtyeen vaiheet ja tuotanto
Walli ja Jylli tapasivat Helsingissä Natsa-nimisessä klubiravintolassa vuonna 1987 ja perustivat yhtyeen, joka kantoi ensin nimeä Moonshine Makers. Ensimmäiseksi rumpaliksi pestattiin Timo Joutsimäki, joka pian vaihtui Petteri Ståhliin. Moonshine Makers soitti ensimmäisen keikkansa vuoden 1988 alussa Singh’s Pubissa. Myöhemmin yhtyeen nimeksi vaihdettiin Kingston Wall. Huhtikuussa 1989 Ståhl tarvitsi tuuraajaa, ja Walli soitti Waltarin rumpalin Sauli ”Sale” Suomalaisen keikalle. Saman vuoden kesällä rummuissa vaihtelivat Ståhl ja Timo Joutsimäki, joka ilmaantui takaisin yhtyeeseen. Syyskuussa 1989 Ståhl sai potkut Kingston Wallista, ja Joutsimäki otettiin vakituiseksi rumpaliksi. Jukka Jyllin mukaan Ståhlin komppi jäi merkittäväksi osaksi yhtyeen musiikkia. Ståhl oli mukana tekemässä muun muassa kappaleita ”Shine on Me”, ”I’m Not the One” ja ”Nepal”. Joutsimäki soitti Kingston Wallissa joulukuuhun 1990 saakka, jolloin hän lopetti soittamisen kokonaan ja myi rumpunsa. Walli sai tietää 18-vuotiaasta rumpalista nimeltään Sami Kuoppamäki, joka opiskeli Los Angelesin Musicians' Institutessa, ja alkoi kosiskella tätä yhtyeeseen.
Kingston Wall julkaisi toimintansa aikana kolme levyä omalla Trinity-levymerkillään, I (1992), II (1993) sekä III Tri-Logy (1994). Ensimmäisellä albumilla kuullaan psykedeelis-progressiivista rockia. Cover-versio Jimi Hendrixin kappaleesta "Fire" sai jonkin verran radiosoittoa, ja teki yhtyettä tunnetuksi. Albumin avaava kappale "With My Mind" on noussut vuosien saatossa jonkinlaiseksi suomalaisen rockin klassikoksi.
Toisella levyllä on runsaasti folk-musiikista otettuja vaikutteita. Kappaletta "Shine on Me" pidetään suurena suomalaisena rock-klassikkona, mutta Donna Summer -lainakappale "I Feel Love" herätti ihailijoissa hieman ristiriitaisia tunteita. Albumilla yhtye siirtyi entistä monimutkaisempaan ja progressiivisempaan ilmaisuun. Kolmas levy sisälsi runsaasti vaikutteita elektronisesta musiikista. Albumin kappaleesta "Another Piece of Cake" tehtiin yhtyeen ensimmäinen musiikkivideo. Albumi sisältää paljon viitteitä Wallin ystävän Ior Bockin teokseen Bockin perheen saaga. Albumin päättää psykedeelinen teos "The Real Thing".
Jo ensilevynsä aikoihin Kingston Wallilla oli vankka ihailijapiirinsä, ja kolmoslevyn myötä yhtye nousi myös viralliselle albumilistalle. Yhtye esitti varsinaisen viimeisen julkisen esiintymisensä 5. joulukuuta 1994 kuuluisassa Helsingin ELMUn ylläpitämässä Lepakossa, jossa toimi siihen aikaan yksi Suomen tärkeimmistä rockklubeista. Päivä tämän jälkeen, yhtye esiintyi viimeisen kerran yhdessä Sörnäisten vankilan "linnan juhlissa" Suomen itsenäisyyspäivänä vuonna 1994, jonka jälkeen he ilmoittivat vetäytyvänsä määrittelemättömän mittaiselle tauolle. 28. kesäkuuta 1995 Kingston Wallin tarina sai lopullisen ja samalla traagisen päätöksen, kun yhtyeen keulahahmo Petri Walli teki itsemurhan hyppäämällä Helsingissä Töölön kirkon tornista. Yhtyeen Trinity-merkillä julkaistut levyt on myyty sittemmin loppuun, ja ensipainoksista on tullut keräilyharvinaisuuksia.
Jälkimaine
Vuonna 2000 julkaistiin myös Kingston Wall -kunnianosoitusalbumi Freakout Remixes, joka sisältää kotimaisten konemuusikkojen Kingston Wallin kappaleista tekemiä trance-remixejä. 21. syyskuuta 2005 SonyBMG julkaisi kolmen CD-levyn konserttitaltiointikoosteen Real Live Thing, jonka basisti Jukka Jylli on koonnut yhtyeen vanhoista nauhoista. Levy nousi heti ilmestyttyään Suomen albumilistalle sijalle 8.
Vuonna 2012 Sony julkaisi 8 CD:n King Size Box -kokoelman.
Vuonna 2014 julkaistiin Viljami Puustisen kirjoittama kirja Kingston Wallista, Kingston Wall – Petri Wallin saaga. Svart Records julkaisi vuosina 2014 ja 2015 Kingston Wallin cd-muotoisina julkaistut albumit vinyyleinä, We Cannot Move / Between The Trees -sinkun sekä Kingston Wall -kuvaajan Hannu Lappalaisen keikkataltioinneista ja haastatteluista koostetun Kingtime DVD:n. DVD:n julkaisun yhteydessä Jukka Jylli ja Sami Kuoppamäki järjestivät Tavastialla julkaisutapahtuman sekä esiintyivät Kingston Wall FreakOut! -kokoonpanolla vuoden 2015 Ruisrockissa.
Yhtyeen elossa olevat jäsenet soittivat yhdessä Von Hertzen Brothersin kanssa kiertueen vuonna 2019. Kingston Wall by JJylli, Kuoppis & VHB-kokoonpano esiintyy myös useissa tapahtumissa.
Like Kustannus julkaisi tammikuussa 2023 Kimmo Aroluoman kirjoittaman Kingston Wallin perintö -kirjan, joka keskittyy Petri Wallin kuoleman jälkeenjättämään traumaan, levyillä käytettyihin laitteistoon ja alkuperäisten kelanauhojen kuunteluun.
Yhtyeen albumit julkaistaan uudelleen miksatuttuina ja masteroituna noin puolen vuoden välein toisistaan. Ensimmäisenä julkaistaan maalis-huhtikuussa 2023 ”I”-albumi. ”II” ilmestyy syksyllä 2023 ja keväällä 2024 ”Tri-Logy”.
Vierailevat muusikot
Lisäksi Kingston Wallin levyillä ja taustahahmoina toimi Suomen rock- ja jazz-piirien suuria nimiä. Levyillä vierailivat muun muassa Sakari Kukko (saksofoni & klarinetti, soitti kuuluisassa "Shine on Me" sekä "The Real Thing" -kappaleissa), Kimmo Kajasto (syntetisaattorit) sekä Ufo Mustonen (viulu). Yhtyeen kolmoslevyä olivat miksaamassa Tom Wuori ja Robert Palomäki.
Albumit
Albumeista I, II ja Tri-logy julkaistiin 1998 remasteroidut CD-erikoisversiot, jotka kaikki sisältävät albumin lisäksi bonuslevyn sisältäen ylimääräisiä studiokappaleita ja livemateriaalia. Nämä levyt ovat nykyisin kuitenkin alkuperäisten albumien tapaan keräilyharvinaisuuksia. Zen Gardenin remasteroidut CD-versiot, jotka eivät sisällä bonuslevyä, ovat edelleen yleisessä myynnissä.
Uudelleenjulkaistut I, II ja Tri-Logy nousivat maaliskuussa 1998 Suomen virallisen listan sijoille 9, 14 ja 18. Tämä oli ensimmäinen kerta, jolloin samalla artistilla oli kolme albumia samaan aikaan Suomen Top 40:ssä.
Patueesi
Patueesi (aragoniaksi ja espanjaksi patués, katalaaniksi patuès) eli benaskeesi (aragoniaksi ja espanjaksi benasqués, katalaaniksi benasquès) on kielimuoto, jota puhutaan Vall de Benásissa Ribagorzan piirikunnassa Uescan maakunnassa Koillis-Aragoniassa. Kielimuoto on siirtymämurre aragonian ja katalaanin kielten välillä ja jakaa yhteisiä piirteitä myös oksitaanin kielen yhteyteen kuuluvan gaskonin murteen kanssa. On siis tulkinnanvaraista, minkä kielen murteeksi patueesi pitäisi laskea vai tulisiko sitä pitää peräti omana kielenään. Patueesia puhuu arvioitten mukaan noin 1 000–2 500 ihmistä.
Äänneoppi
Tärkeimmät äänneopilliset erot patueesin ja muitten aragonian yleiskielen välillä ovat seuraavat:
Malgobek
Malgobek (, ingušian kielellä: Магӏалбике, Mağalbike) on kaupunki Venäjän federaation Pohjois-Kaukasiassa sijaitsevassa Ingušian tasavallassa, linnuntietä 42 kilometriä pääkaupungista Magasista pohjoisluoteeseen. Se on Mağalbiken piirin hallinnollinen keskus, muttei itse kuulu siihen vaan muodostaa oman kaupunkipiirinsä.
Historia
Malgobekin asutus perustettiin vuonna 1935 ja kaupunki siitä tuli 1939. Toisessa maailmansodassa Malgobek oli Saksan miehittämä 12. syyskuuta 1942 - 3. tammikuuta 1943.
William DuVall
pienoiskuva|William DuVall vuonna 2016. William Bradley DuVall (s. 6. syyskuuta 1967 Washington, D.C., Yhdysvallat ) on yhdysvaltalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten Alice in Chains -yhtyeen laulajana. Hän korvasi yhtyeen alkuperäislaulajan, edesmenneen Layne Staleyn vuonna 2006. Hän on mukana myös perustamassaan yhtyeessä Comes with the Fall. Alice in Chainsin lauluntekijä-kitaristi Jerry Cantrell tutustui DuValliin, kun hänen sooloyhtyeensä soitti CWTF:n kanssa, ja DuVall otettiin mukaan Alice in Chainsin uuteen tulemiseen.
Vall de Benás
thumb|Vall de Benás Vall de Benás (patueesia, aragonian yleiskielellä val de Benás, katalaaniksi vall de Benasc, ) on Pyreneitten laakso Ribagorzan piirikunnassa Uescan maakunnassa Koillis-Aragoniassa. Alueella puhutaan patueesia eli toiselta nimeltään benaskeesia, jota pidetään aragonian ja katalaanin kielten välisenä siirtymämurteena ja joskus omana kielenäänkin.
William DuVall
Duvall julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa One Alone DVL Recordingsin kautta 4. syyskuuta 2019. Duvallin toinen sooloalbumi 11.12.21 Live-In-Studio Nashville julkaistaan 10. kesäkuuta 2022.
Tappajan ote
Tappajan ote on Chuck Norrisin tähdittämä toiminta- ja jännityselokuva vuodelta 1988.
Juoni
Murhaetsivä Danny O'Brien jahtaa mielisairasta sarjamurhaajaa Simon Moonia ja saa hänet onnenkaupalla kiinni. Kolme vuotta myöhemmin hänen onnistuu paeta vankimielisairaalasta ja Danny aikoo saada hänet – tällä kertaa ilman onnea.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen pitää elokuvaa kohtuullisen kiinnostavana poliisi- ja kauhuelokuvan risteytyksenä ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Parasitoidi
thumb|250px|[[Aleiodes indiscretus -vainopistiäislaji munimassa perhostoukkaan.]]
Parasitoidi on eliö, joka elää elinkiertonsa osittain vapaana ja osittain loisien isäntäeliössään. Lopulta parasitoidi tappaa isäntäeliönsä. On arvioitu, että noin neljännes maailman eliölajeista olisi parasitoidihyönteisiä. Parasitoidit ovat kuluttajia.
Palautusistutus
Palautusistutus eli takaisinistutus tarkoittaa prosessia, jossa kokonaan tai paikallisesti luonnosta hävinnyt laji koetetaan siirtoistuttaa takaisin sen alkuperäiseen elinympäristöön. Palautusistutus voi joskus onnistua palauttamaan lajin kannan jopa elinvoimaiseksi. Toisaalta eläinten kohdalla yleistä on myös se, että eläintarhassa eläneet yksilöt eivät menesty luonnossa. Tähän on useita syitä: vankeudessa eläneet eläimet eivät esimerkiksi ole välttämättä tarpeeksi tottuneita hankkimaan itse ravintoa, välttämään petoja tai elämään laumoissa. Tarhattujen yksilöiden geneettinen monimuotoisuus voi olla suppea perustajavaikutuksen takia, jolloin ne voivat olla alttiita esim. perinnöllisille sairauksille.
Ishiharan testi
Ishiharan testi on koe, jossa henkilön on erotettava hänelle näytettävästä kuvasta erivärisistä täplistä muodostuva numero. Kokeella testataan värisokeutta ja sen astetta.
Numeron tilalla voi olla myös jatkuva viiva, jota täytyy seurata alusta loppuun. Mikäli henkilöllä ilmenee värisokeutta, tehtävä osoittautuu hankalaksi tai mahdottomaksi. Testi on nimetty sen suunnittelijan Tokion yliopiston professori Shinobu Ishiharan (1879–1963) mukaan. Testi julkistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1917.
Juutalaisten maailmankongressi
Juutalaisten maailmankongressi on kansainvälinen federaatio, joka ajaa juutalaisten yhteisöjen ja järjestöjen asioita. Kongressi ajaa erilaisten juutalaisten ryhmien poliittista ja uskonnollista etuja. Järjestö toimii maailmanlaajuisesti. Se on sionistinen järjestö, joka tukee voimakkaasti Israelin valtiota.
Juutalaisen maailmankongressin järjestöt sijaitsevat Pohjois-Amerikassa, Latinalaisessa Amerikassa, Euroopassa, Aasiassa, Israelissa ja Tyynenvaltameren alueella. Järjestön uusi ohjelma on tukea juutalaisia kommuuneja arabimaissa.
Järjestön päämaja sijaitsee New Yorkissa, Yhdysvalloissa. Sillä on myös sivukonttoreja Jerusalemissa, Israelissa; Pariisissa, Ranskassa; Buenos Airesissa, Argentiinassa ja Genevessä, Sveitsissä.
Juutalaisten maailmankongressin puheenjohtajina ovat toimineet
Ribagorza
160px|thumb|Ribagorzan sijainti Uescassa. Ribagorza (aragoniaksi ja espanjaksi) eli Ribagorça (katalaaniksi) on comarca Uescan maakunnassa Aragoniassa, Espanjassa. Seudulla puhutaan aragonian ja katalaanin kieliä, ja seudun murteita pidetäänkin usein näiden kahden kielen välisinä siirtymämurteina. Ribagorza jakautuu 34 kuntaan.
Eduard Ivanov
Eduard Georgijevitš Ivanov (, 25. huhtikuuta 1938 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto – 15. tammikuuta 2012) oli venäläinen jääkiekkoilija, olympiavoittaja, maailman- ja euroopanmestari.
Ivanov oli Neuvostoliiton maajoukkueen parhaita puolustuspelaajia 1960-luvulla. Hän pelasi Neuvostoliiton maajoukkueessa 79 maaottelua, joissa teki 16 maalia. Ivanov pelasi 300 Neuvostoliiton mestaruussarjan ottelua tehden niissä 40 maalia. Hän pelasi armeijan joukkueessa, TsSKA Moskovassa.
Urheilijanuransa jälkeen Ivanov toimi jääkiekkovalmentajana. Hän kuoli 73-vuotiaana 15. tammikuuta 2012.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2007 – miesten keihäänheitto
thumb|300px|Miesten keihäänheiton mitalikolmikko Osakassa, vasemmalla [[Andreas Thorkildsen, keskellä Tero Pitkämäki ja oikealla Breaux Greer.]] Miesten keihäänheitto oli yksi laji yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 2007. Kilpailun karsinta kilpailtiin 31. elokuuta ja loppukilpailu 2. syyskuuta, Nagai-stadionilla, Osakassa, Japanissa. Kilpailun voitti Suomen Tero Pitkämäki.
Loppukilpailu
thumb|600px|left|Loppukilpailun heittäjät esittelyssä
Loppukilpailun kulku
Kilpailijat heittojärjestyksessä. Kolmen kierroksen jälkeen kahdeksan parasta jatkoivat kolmelle viimeiselle kierrokselle ja heittojärjestys muutettiin vastaamaan sen hetkistä tilannetta, kilpailun kahdeksantena ollut heitti ensimmäisenä ja johdossa ollut viimeisenä.
Antti-Veikko Perheentupa
Antti-Veikko Olavi Perheentupa (3. marraskuuta 1930 Loimaa – 13. lokakuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen sosiaalipedagogi ja psykoterapeutti, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1966–1972.
Elämä
Antti-Veikko Perheentuvan vanhemmat olivat rovasti Antti Perheentupa ja filosofian maisteri Suoma Augusta Wikström (1892–1982). Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1953 ja valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteiden kandidaatiksi 1958. Opintojensa ohessa Perheentupa toimi Satakuntalaisella Osakunnalla, ja houkutteli sieltä ainakin kirjailija Arvo Salo n SDP:n jäseneksi. Osakunnan ilmapiiri oli vielä 50-luvulla epäpoliittinen ja vasemmistolaisuus oli käytännössä tuntematonta. Vuonna 1979 Perheentupa suoritti psykoterapeutin tutkinnon Therapeia-säätiössä.
Perheentupa toimi Suomen Työn Liiton tiedotussihteerinä 1957–1958, jonka jälkeen hän aloitti isänsä perustaman Antinkartanon kehitysvammalaitoksen johtajana Ulvilassa. Vuosina 1971–1979 Perheentupa työskenteli sosiaalihallituksen vammaishuolto-osastolla osastopäällikkönä ja 1979–1984 Kriittisen korkeakoulun pääsihteerinä. Vuonna 1984 Perheentupa perusti puolisonsa Britt-Marie Perheentuvan kanssa Sosiaalipedagogisen keskuksen, jonka johtajana hän toimi vuoteen 1992 saakka. Eläkkeelle jäätyään Perheentupa perusti Miessakit ry:n, jonka puheenjohtaja hän oli 1996–1999.
Perheentupa toimi sosialidemokraattien kansanedustajana vuosina 1966–1972 ja oli presidentin valitsijamiehenä 1968. Porin kaupunginvaltuuston jäsen hän oli 1961–1971. Vuonna 1974 Perheentupa erosi SDP:stä ja ilmoitti sen jälkeen olevansa puoluepoliittisesti sitoutumaton.
Perheentupa tunnettiin yhteiskuntakriitikkona, joka halusi uudistaa erityisesti sosiaalipolitiikkaa. Vuonna 1993 ilmestyneessä Oikeudenmukaisuutta toisin tavoin -kirjasaan hän esitti ajatuksen perustulosta sekä kaikkia kansalaisia koskevasta omistusasunnon ja velattoman koulutuksen oikeudesta. Perheentupa kuoli Helsingin Terhokodissa 77-vuotiaana lokakuussa 2007.
Perhe
Antti-Veikko Perheentuvan ensimmäinen puoliso oli kirjastoneuvos Liisa Miljam Kola, jonka kanssa hän avioitui 1956. Heidän poikansa on muotoilija Eljas Perheentupa. Perheentuvan toinen puoliso oli psykoterapeutti Solveig Britt-Marie Mattsson.
Antti-Veikko Perheentuvan veli on pediatri Jaakko Perheentupa.
Maaliero
Maaliero on urheilu termi, jota käytetään laskettaessa joukkueen tai pelaajan tehtyjen ja päästettyjen maalien eroa. Jos joukkue on tehnyt 10 maalia ja päästänyt 5, joukkueen maaliero on +5. Jos joukkue on tehnyt 5 maalia ja päästänyt 10, on maaliero -5.
Byam Martinin saari
Byam Martinin saari on yksi Kuningatar Elisabetin saarista Nunavutin territoriossa Kanadassa. Saari on noin 46 kilometriä pitkä, 37 kilometriä leveä ja pinta-alaltaan 1 150 neliökilometriä. Saari sijaitsee Melvillensaaren itäpuolella.
Simeon Toribio
Simeon Galvez Toribio (3. syyskuuta 1905 Lobve – 5. kesäkuuta 1969) oli filippiiniläinen korkeushyppääjä. Hän oli maansa ensimmäinen yleisurheilun olympiamitalisti.
Byam Martinin saari
Saaren nimesi brittiläinen tutkimusmatkailija William Edward Parry etsiessään Luoteisväylää Atlantilta Tyynellemerelle.
Fritz Klein (natsi)
thumb|upright|Klein Fritz Klein (24. marraskuuta 1888 Itävalta-Unkari – 13. joulukuuta 1945) oli saksalainen natsilääkäri, joka työskenteli Bergen-Belsenin keskitysleirillä.
Simeon Toribio
Toribio kilpaili kolmissa olympialaisissa. Amsterdamissa 1928 hän sijoittui korkeushypyssä neljänneksi tuloksella 191 cm. Los Angelesissa 1932 hän saavutti pronssia tuloksella 197 cm. Berliinissä 1936 hän oli kisojen avajaisissa Filippiinien joukkueen lipunkantaja ja sijoittui korkeushypyn loppukilpailussa 12:nneksi tuloksella 185 cm.
Toribion korkeushyppyennätys on 200 cm. Hän ylitti kahden metrin rajan ensimmäisenä ei-amerikkalaisena korkeushyppääjänä Tokiossa vuonna 1930. Tulos säilyi Filippiinien ennätyksenä 32 vuoden ajan.
Fritz Klein (natsi)
Klein opiskeli lääketiedettä ja suoritti asepalvelunsa Romaniassa. Hän viimeisteli opintonsa Budapestissa ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Hän työskenteli lääkärinä Siebenbürgenissa (Transilvaniassa) ja liittyi natsipuolueeseen varhaisessa vaiheessa.
Çamsulvara Çamsulvarayev
Çamsulvara Çamsulvarayev (6. syyskuuta 1984 Mahatškala, Dagestanin ASNT – 28. syyskuuta 2016 Mosul, Irak) oli azerbaidžanilainen vapaapainija ja Euroopan mestari.
Fritz Klein (natsi)
Klein liittyi toukokuussa 1943 Waffen-SS:ään, ja hänet sijoitettiin Jugoslaviaan. 15. joulukuuta 1943 hän saapui Auschwitzin keskitysleirille, jossa hän palveli ensin Birkenaun naisten leirin lääkärinä. Välillä hän oli myös romanien leirin lääkärinä ja osallistui moniin vankien valitsemisiin kaasukammioihin. Joulukuussa 1944 hänet siirrettiin Neuengammen keskitysleirille, mistä hänet siirtyi Bergen-Belseniin 1945.
Sodan päätyttyä hän jäi leirissä liittoutuneiden sotavangiksi. Hänet tuomittiin Belsen-oikeudenkäynnissä kuolemaan sotarikoksista yhdessä leirikomendantti Josef Kramerin ja monien leirivartijoiden kanssa. Klein hirtettiin 13. joulukuuta 1945.
Çamsulvara Çamsulvarayev
Çamsulvarayev liittyi Isisiin ja kuoli taisteluissa Mosulissa Irakissa.
Paso fino
Ominaisuudet
Paso finon erityisominaisuus on harvinainen askellaji paso, jossa hevosen saman puolen etu- ja takajalka nousevat lähes yhtä aikaa ilmaan. Pasosta löytyy kolme eri nopeutta, classic fino, paso corto ja paso largo. Classic finossa hevonen kulkee hyvin koottuna ja hitaasti. Paso cortossa vauhti on suunnilleen sama kuin ravissa ja paso largossa kuin laukassa. Askellaji on ratsastajalle erityisen tasainen ja miellyttävä.
Aiheesta muualla
Paso fino Hevosmaailma.netissä
Luettelo Suomen virallisen latauslistan ykkösistä vuonna 2012
Tämä on luettelo Suomen virallisen latauslistan kärkipaikkaa hallussaan pitäneistä artisteista ja singleistä vuonna 2012.
Reunuskirjoheltta
Reunuskirjoheltta (Panaeolus cinctulus, Panaeolus subbalteatus) on kirjohelttoihin kuuluva punaruskea sienilaji. Lakki on ruskea, keskeltä vanhemmiten vaaleneva. Jalka on jopa 10 cm pitkä ja muutaman millin paksuinen. Sieni kasvaa lannassa, nurmialueilla ja puutarhoissa melko harvinaisena koko Suomessa. Reunuskirjoheltta sisältää psykedeelisiä vaikutuksia omaavaa psilosybiiniä. Sitä on käytetty myös päihteenä.
San José de Mayo
San José de Mayo on San Josén departementin pääkaupunki Uruguayssa. Kaupungissa oli vuonna 2011 noin 36 700 asukasta.
Kaupunki sijaitsee Montevideo–Colonia del Sacramenton rautatien varrella ja teiden 3 ja 11 risteyksessä. Kaupunki on perustettu 1783 ja julistettu kaupungiksi 1856. Kaupungin perustajat olivat Espanjan Leónin Maragateríasta (Leónista Astorgan läheltä) tulleita siirtolaisia, jonka vuoksi kaupungin asukkaita kutsutaan edelleen joskus nimellä maragatos/-as.
National Gallery of Scotland
thumb|300px|National Gallery of Scotland. National Gallery of Scotland on Edinburghissa sijaitseva Skotlannin kansallistaidegalleria. Gallerian vuonna 1859 yleisölle avattu rakennus edustaa uusklassista arkkitehtuuria ja sen on suunnitellut skotlantilainen arkkitehti William Henry Playfair. Galleria sijaitsee keinotekoisella The Mound -mäellä yhdessä Royal Scottish Academy Buildingin kanssa.
Sekä Royal Scottish Academy Building että kansallistaidegallerian rakennus uusittiin vuonna 1912 arkkitehti William Thomas Oldrieven suunnitelmien mukaisesti. Gallerian uudelleenavattua ovensa se keskittyi kartuttamaan pysyvää kokoelmaansa skotlantilaisesta ja eurooppalaisesta taiteesta.
National Gallery of Scotlandin ja Royal Scottish Academy Building yhdistävä maanalainen yhteys, Playfair Project, avattiin 4. elokuuta 2004.
Yo soy Betty, la fea
Yo soy Betty, la fea (Olen Betty, se ruma) on kolumbialainen telenovela (saippuaooppera). Vuonna 2006 alkanut Ruma Betty -televiosarja perustuu siihen. Telenovelan on käsikirjoittanut Fernando Gaitán.
Neftys
left|thumb|140px|Neftys-jumalatar
Neftys (egyptiksi Nebthat) oli muinaisessa Egyptissä palvottu kuoleman jumalatar. Jumalatar oli egyptiläisessä mytologiassa taivaanjumalatar Nutin ja maanjumala Gebin tytär.
Neftys kuvataan naisena, jolla on "talon valtiatarta" kuvaava hieroglyfi päänsä päällä. Neftyksen pääasiallinen tehtävä oli suojata faaraota manalassa, joten hänet on usein kuvattu kuninkaallisten hautojen seinillä.
Myytissään Neftys oli Seth-jumalan vaimo, joka vietteli Osiriksen. Anubiksen katsottiin olevan Neftyksen ja Osiriksen poika.
Silvio Horta
Silvio Horta (14. elokuuta 1974 Miami, Florida – 7. tammikuuta 2020 ) oli yhdysvaltalainen televisiotuottaja ja käsikirjoittaja. Hän kirjoitti jaksoja muun muassa yhdysvaltalaiseen Ruma Betty -televisiosarjaan, josta hän vuonna 2007 sai parhaan komediasarjan Golden Globe -palkinnon.
HMS Ajax (F114)
HMS Ajax (viirinumero F114) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Leander-luokan fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Cammell Lairdilta Birkenheadistä, missä köli laskettiin 12. lokakuuta 1959. Se laskettiin vesille 16. elokuuta 1962 ja valmistui 10. joulukuuta 1963.