cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Caporetton taistelu
Saksalaiset päättävät osallistumisesta
Kaksi saksalaista upseeria, alppijääkärien (Alpenkorps) entinen komentaja Krafft von Dellmensingen ja majuri von Willisen, saapui 2. syyskuuta Isonzon rintamalle itävaltalaisiksi upseereiksi naamioituina. Vuoristosodankäynnin asiantuntija von Dellmensingen ilmoitti jo pari päivää myöhemmin kenraali Erich Ludendorffille, että vastahyökkäys tulisi olemaan erittäin vaikea operaatio. Italialaisten puolustusasemat olivat erinomaisen hyvät. Von Dellmensingen ei kuitenkaan halunnut lähettämässään sähkeessä täsmentää asioita liikaa, ja jätti siksi yksityiskohtien selvittämisen myöhempään henkilökohtaiseen tapaamiseen. Von Dellmensingen katsoi tehtävänsä suoritetuksi 6. syyskuuta, mutta silloin sodan kulku toisaalla oli jo puuttunut asiaan. Saksalaisten sotamenestys itärintamalla tuli odotettua nopeammin, sillä Riika vallattiin 4. syyskuuta, ja heikko vastustus vakuutti Hindenburgin ja Ludendorffin siitä, että itärintamalta voitaisiin irrottaa divisioonia Italian rintamalle. He ilmoittivat siksi Arz von Straussenburgille 6. syyskuuta, jo ennen von Dellmensingenin selontekoa, että saksalaiset olivat päättäneet osallistua vastahyökkäykseen. thumb|Kenraaliluutnantti Konrad Krafft von Dellmensingen lähetettiin Italian rintamalle tutkimaan, oliko menestyksekäs vastahyökkäys mahdollinen.
Dellmensingenin selonteko ja italialaisten asemat
Kuten kenraali von Dellmensingen totesi, italialaiset olivat rakentaneet itselleen erittäin vahvat asemat. Isonzon rintamalla oli kuitenkin paikka, jota italialaiset eivät olleet saaneet yhdentoista taistelun jälkeen haltuunsa, eivätkä kyllä olleet tosissaan yrittäneetkään. Itävalta-Unkarin joukot olivat sodan alusta asti onnistuneet pitämään hallussaan pienen osan Isonzo-joen länsirantaa Tolminon kohdalla, noin 15 kilometriä Caporettosta kaakkoon. Tätä kohtaa kuvattiin ”tyräksi” italialaisten luomassa rintamalinjassa, ja se oli jäänyt ilman suurempaa huomiota, koska se oli rintaman pohjoisosassa, aika kaukana tapahtumien keskipisteestä, eikä sen hallintaa pidetty Triesten valtaukselle merkityksellisenä. Itävaltalaisten komentaja Arz von Straussenburg puolestaan piti alusta asti Tolminon tyrää kohtana, josta vastahyökkäys olisi aloitettava.
Samaa mieltä oli myös von Dellmensingen, kun hän 8. syyskuuta Bad Kreuznachissa teki selkoa tehtävänsä tuloksista Hindenburgille ja Ludendorffille. Tolminon syvänkö oli selvästi paras paikka mistä aloittaa vastahyökkäys. Von Dellmensingen oli kuitenkin laskenut, että siihen rintaman kohtaan ei yhdellä kerralla saisi mahtumaan enemmän kuin neljä tai viisi divisioonaa muiden joutuessa muodostamaan kymmenien kilometrien mittaisen jonon näiden divisioonien taakse. Lisäksi tällainen joukkojen keskitys näkyisi selvästi italialaisten puolelle, mikä todennäköisesti johtaisi siihen, että hyökkäysvalmistelujen viimeistelyt jouduttaisiin suorittamaan italialaisten tykistön jatkuvassa tulituksessa, ja yllätyshyökkäyksestä ei näin ollen tulisi mitään. Olosuhteet olivat Tolminon kohdalla täysin italialaisten eduksi, siitä huolimatta että se oli heidän linjansa selvästi heikoin kohta, von Dellmensingen totesi. Vielä suurempi ongelma oli logistiikka. Joukkoja ja varusteita ei ollut mahdollista saada junakuljetuksilla lähemmäksi tätä kohtaa kuin viikon marssin päähän. Von Dellmensingenin mielipide oli, että toivottu vastahyökkäys oli juuri ja juuri mahdollinen toteuttaa italialaisten ollessa vastustajina. Jos vastassa olisivat olleet ranskalaiset tai brittiläiset, suunnitelmasta olisi todennäköisesti ollut pakko luopua. Pitkän hiljaisuuden jälkeen Ludendorff ilmoitti päätöksensä: hyökkäys tehtäisiin, mutta jos se ei ensimmäisestä päivästä asti menisi täysin suunnitelmien mukaan, se keskeytettäisiin.
Italialaisten itärintama, joka tulisi olemaan hyökkäyksen kohteena, oli kaikkiaan noin 60 kilometriä pitkä. Se päättyi etelässä Triestenlahteen, noin 5 kilometriä Monfalconen kaupungista itään. Pohjoisessa sen päätepisteenä oli 2 207 metriä korkea Monte Rombon -vuori, ja sen eteläpuolella sijaitseva pikkukaupunki Bovec. Koska Italian armeijan päätavoite oli Triesten valtaaminen, rintaman painopiste oli sen eteläosassa. Bainsizzan ylätasangolla, Isonzon kuudennessa taistelussa vallatun Gorizian ympärillä, ja Monfalconen itäpuolella olevat italialaiset joukot käsittivät yhteensä yli 90 % koko Italian 2. ja 3. armeijan miesvahvuudesta. Näistä Aostan herttuan komentama 3. armeija vastasi Monfalconen rintamaosasta, ja kenraali Luigi Capellon 2. armeijan vastuulla oli täten rintaman noin 45 kilometriä pitkä pohjoisin osa. Rintaman heikoimmassa kohdassa, välittömästi Bainsizzan pohjoispuolella sijaitsevan Tolminon kohdalla, oli asemissa kenraaliluutnantti Pietro Badoglion komentamaan XXVII armeijakuntaan kuuluva 19. divisioona. Kuten koko Bainsizzasta pohjoiseen oleva rintaman osa, tämä paikka oli täysin varsinaisten Triesten valtaamiseen tähtäävien operaatioiden ulkopuolella ja 19. divisioonan tehtävänä oli siksi oikeastaan vain tarkkailla vihollista. Itse asiassa italialaisilla oli Tolminon ja Bovecin välissä vain neljä divisioonaa. Jo mainitun 19. divisioonan lisäksi, kenraaliluutnantti Alberto Cavaciocchin komentaman IV armeijakuntaan kuuluvat 43., 46. ja 50. divisioona. Rintaman kaikkein pohjoisinta osaa hallussaan pitävä IV armeijakunta oli paperilla vahvuudeltaan 114 000 miestä, mutta näistä oli taistelevia sotilaita vain 68 000. Tätä vahvuutta pidettiin kuitenkin enemmän kuin riittävänä, koska vuoristoinen maasto oli helposti puolustettavissa, minkä italialaiset olivat itse saaneet tuntuvasti kokea niiden yhdentoista taistelun aikana, jotka alueen valtaaminen oli vaatinut. thumb|300px|Kenraali Otto von Below (keskellä) ja XIV armeijan upseeristoa ennen taistelua
Hyökkäyssuunnitelma pääpiirteissään
Hyökkäystä varten muodostettiin uusi XIV armeija, jonka komentajaksi nimitettiin preussilainen kenraali Otto von Below. Uusitun hyökkäyssuunnitelman mukaan hänen komennossaan tulisi olemaan seitsemän saksalaista ja kuusi itävaltalaista divisioonaa. Ensimmäisessä päiväkäskyssään 4. lokakuuta von Below selvitti upseereilleen, että tarkoitus oli tehdä italialaisten rintamaan valtava murtuma hyökkäämällä samanaikaisesti useassa kohdassa koko Bovecin ja Tolminon välisellä rintaman osalla, siis samalla osalla jota puolustamassa oli vain neljä italialaista divisioonaa. Hyökkäys Tolminon ”tyrästä” oli edelleenkin suunnitelman tärkein osa. Sitä johtaisi kenraaliluutnantti Herman von Stein. Suunnitelmana oli vallata nopeasti italialaisen 19. divisioonan puolustusasemat ja jatkaa sitten etenemistä luoteeseen pitkin Kolovratin metsäistä selännettä, jota puolusti italialainen 46. divisioona. Ensimmäinen strategisesti tärkeä päämäärä von Steinin joukoille oli Kolovratin toisessa päässä, noin 4 kilometriä lounaaseen Caporettosta, sijaitseva 1 642 metriä korkea Mataiur-vuori, jonka valtaus antaisi jatkossa erittäin suuren edun ympäröivän maaston hallintaan. Hyökkäyssuunnitelman pääarkkitehti Krafft von Dellmensingen lupasi etukäteen Mataiurin valtaavalle upseerille Pour le Mérite -kunniamerkin
Von Steinin oletetun läpimurron jälkeen hänen oikea sivustansa olisi suojattava Kolovratin valtauksen aikana. Tästä syystä Itävalta-Unkarin 1. armeijakunta, jota komentaisi kenraali Alfred Krauss, hyökkäisi samanaikaisesti Plezzon kohdalla Žagan kylää kohti, mikä estäisi siellä olevien italialaisten 43. ja 50. divisioonien puuttumisen etelämpänä tapahtuvaan läpimurtoon. Von Steinin vallattua koko Kolovratin selänteen hänen joukkonsa olisivat Caporetton ja Mataiurin välimaastossa, ja Mataiurin valloituksen onnistuessa hyökkäystä voitaisiin jatkaa Natisonejoen laaksoa pitkin kohti Cividalen kaupunkia, ja edelleen Udinen suuntaan. Udinessa oli Italian sotilasjohdon päämaja. Virallista päätöstä siitä, miten pitkälle hyökkäystä jatkettaisiin, ei tässä vaiheessa ollut. Itävalta-Unkarin sotilasjohto halusi ensimmäisessä vaiheessa vallata takaisin sotaa edeltäneen rajan, ja jos tässä onnistuttaisiin hyvin, voitaisiin varmistaa raja jatkamalla hyökkäystä linjalle Gemona–Cividale, missä vuoristo päättyy ja Friulin tasanko alkaa. Saksalaiset puolestaan pitivät Tagliamento-joelle etenemistä vähimmäistavoitteena. Tämä merkitsisi, että Udine vallattaisiin ja Italian sotilasjohto ajettaisiin sieltä pois. thumb|240 px|Peräytyviä italialaisia sotilaita Caporettossa 24. lokakuuta 1917.
Hyökkäys ja läpimurto
Lokakuun 24. päivänä 1917, kello 2.00, XIV armeijan tykistö avasi tulen italialaisten linjoja kohti koko hyökkäysrintaman leveydellä. Ammukset olivat aluksi kaasukranaatteja, joiden tehon kuitenkin suurimmaksi osaksi mitätöivät tihkusade ja sotilaiden juoksuhaudoissa sytyttämien lukuisten nuotioiden ylös nostama ilmavirtaus. Lisäksi hyökkäys ei tullut täysin yllätyksenä. Itse asiassa Italian sotilasjohdolla oli ollut tieto sen tulosta jo useita viikkoja, ja monet sotilaista viettivät yönsä kaasunaamarit valmiiksi päällä. Parin tunnin tulituksen jälkeen tykistö siirtyi tavallisiin sirpalekranaatteihin ja samanaikaisesti räjähti useita yön aikana italialaisten asemien eteen asetettuja miinoja, jotka vahingoittivat juoksuhautoja ja konekivääripesäkkeitä.
Saksalaisten hyökkäystaktiikkaan kuului olennaisena osana ajan muihin armeijoihin verrattuna lyhytaikainen tykistötulitus, jonka aikana osa joukoista eteni lähes vihollisen etulinjaan asti, etsien heikkoja kohtia. Toinen saksalaisten tärkeä taktinen periaate oli juuri vahvojen puolustuspesäkkeiden ohittaminen taistelun alkuvaiheessa. Jos puolustajien tulitus oli kiivasta, vaihdettiin paikkaa ja yritettiin läpimurtoa toisaalla. Tämä saksalaisten taktiikka edellytti pienempien iskuryhmien itsenäisen toiminnan kyvykkäiden alempien upseerien johtamana. Caporetton taistelussa heistä ei ollut puutetta. Tolminon kohdalla hyökkäsivät muun muassa kenraalimajuri Ludwig von Tutschekin johtamat alppijääkärit. Von Tutschekilla oli alaistensa joukossa kolme luutnanttia, jotka kaikki aikanaan ylenivät sotamarsalkoiksi: Erwin Rommel, Ferdinand Schörner ja Friedrich Paulus.
Tykistön ammunnan lakatessa kenraali von Steinin komentama 3. baijerilainen armeijakunta (Gruppe Stein) hyökkäsi Tolminon sillanpäästä. Steinin komennossa oli kolme jalkaväkidivisioonaa, ja niiden lisäksi von Tutschekin kaksi alppijääkäriprikaatia. Välittömästi Tolminosta etelään hyökkäsivät samanaikaisesti kenraaliluutnantti Albert von Berrerin komentamat saksalaiset 26. ja 200. divisioona (Gruppe Berrer), ja viimeksi mainittuun kuuluvasta 4. jääkärirykmentistä tuli tiettävästi ensimmäinen italialaisten puolustuslinjan murtanut yksikkö. Kun alppijääkärit pääsivät Kolovratin ylängölle, alkoi yksiköiden kesken kilpailu Krafft von Dellmensingenin lupaamasta Pour le Mérite -kunniamerkistä. Jääkärit etenivät nopeasti ohittaen edetessään useita italialaisten asemia, jättäen ne takana tulevan jalkaväen työksi. Vallattuihin tykkeihin maalattiin nopeasti oman yksikön tunnus ja sitten jatkettiin kohti Mataiuria. Rommelista tuli tämän mitalimetsästyksen voittaja hänen johtamansa komppanian vallatessa Mataiurin. Hänen myöhäisemmän selontekonsa alppijääkärien etenemisestä on sanottu muistuttavan enemmänkin jonkin suuren urheilukisan selostusta kuin selontekoa sotilaallisesta operaatiosta.
Kenraalimajuri Giovanni Villanin komentama italialainen 19. divisioona onnistui aluksi pysäyttämään 200. divisioonan oikean sivustan etenemisen. Saksalaisten alppijääkärien eteneminen pitkin Kolovratin selännettä pakotti kuitenkin Villanin jättämään alkuperäiset puolustusasemat, minkä seurauksena oli että 19. divisioona kärsi raskaita tappioita, ja seuraavan vuorokauden aikana se hajaantui eri suuntiin taistelujen jatkuessa. Lokakuun 25. päivän iltana Villani totesi tilanteen toivottomaksi, luovutti kirjallisesti divisioonan komennon esikuntapäällikölleen, eversti de Medicille, ja ampui itsensä. thumb|240px|Saksalainen 12. jalkaväkidivisioona marssilla Tolminosta Caporettoon Paremmin onnistuivat aluksi 43. ja 46. divisioona, jotka pysäyttivät kenraali Kraussin itävaltalaiset Monte Nero -vuoren molemmin puolin sulkien näin hyökkääjiltä lyhimmän tien Caporettoon. Plezzon kohdalla Kraussin joukot kuitenkin lopulta, usean yrityksen jälkeen, onnistuivat läpimurrossa ja jatkoivat kohti Žagaa. Kenraalimajuri Giovanni Arrighin komentama italialainen 50. divisioona peräytyi Plezzon eteläpuolella sijaitsevalle Polovnikin kukkulalle ja asettui siellä uusiin asemiin saatuaan kenraali Cavaciocchin käskyn puolustaa Isonzon ylittävää Ternovan siltaa mihin hintaan hyvänsä, koska se oli Caporetton joutuessa vihollisen käsiin ainoa mahdollinen peräytymistie italialaisille.
Ratkaiseva läpimurto tuli kuitenkin improvisoinnilla, jota ei hyökkäyssuunnitelmassa ollut. Sen teki kenraalimajuri Arnold Lequisin komentama, pääasiassa sleesialaisista koostuva saksalainen 12. jalkaväkidivisioona, jonka tehtävänä oli ottaa haltuunsa Kraussin valtaamat Caporetton ja Iderskon kohdalla Isonzo-joen yli menevät sillat sekä varmistaa alppijääkärien selusta Mataiurin valtauksen aikana. Krauss ei kuitenkaan onnistunut siltojen valtauksessa, mutta taistelu sillä suunnalla aikaansai ison aukon puolustuslinjassa, ja jätti Tolminosta Caporettoon vievän maantien hetkellisesti täysin ilman puolustajia. Tätä tietä 12. divisioona eteni nopeasti 15 kilometriä ja saapui noin kello 15.00 lokakuun 24. päivänä Caporettoon, vain yksitoista tuntia oman hyökkäyksensä alkamisesta, motittaen täten molemmat Monte Neroa puolustavat italialaisdivisioonat, joilla nyt oli itävaltalaiset edessään ja saksalaiset takanaan. Seuraavana päivänä sleesialaiset ja itävaltalaisten 22. divisioona valtasivat yhdessä myös Ternovan sillan, ratkaisten näin taistelun hyökkääjien eduksi. Italialaisten joukot olivat motissa, ilman yhteyksiä reserveihinsä, ja tie Tagliamento-joelle oli avattu. Mottiin jääneistä 46. divisioona tuhottiin täysin kahden seuraavan päivän aikana ja ennen kuulumaton määrä korkea-arvoisia italialaisia upseereita kaatui tai vangittiin. Mitään luotettavia tietoja ensimmäisten kahden kaoottisen vuorokauden aikana kaatuneista, haavoittuneista ja kadonneista ei ole julkisuuten tullut mutta jo 25. lokakuuta Italian sotilasjohdolle alkoi selvitä, että edessä voisi olla maan sotahistorian suurin katastrofi.
Vaikea päätös ilman varmoja tietoja
Italialaisten ylin päällikkö kenraali Cadorna ei vielä 26. lokakuuta iltapäivällä ollut saanut vaikeasta tilanteesta niin varmoja tietoja että olisi uskaltanut antaa peräytymiskäskyn. Rintamalta tuleviin huonoihin uutisiin ei oikein haluttu uskoa. Korkean kuumeen saanut 2. armeijan komentaja kenraali Capello oli sairautensa takia päättänyt luovuttaa komentonsa kenraali Luca Montuorille, mutta ennen Padovan sairaalaan hakeutumistaan Capello komensi 2. armeijan peräytymään Tagliamentojoen länsipuolelle. Capello yritti myös vakuuttaa Cadornaa siitä että, ottaen huomioon vihollisen ilmeisesti tekemän läpimurron leveyden, ei ollut järkevää enää yrittää vastahyökkäystä Isonzojoen vuoristoisessa maastossa. Parempi vaihtoehto oli määrätä kaikki Isonzon rintaman italialaiset joukot peräytymään Torrejoen tai Tagliamenton yli ja organisoida sitten vastahyökkäys. Välittömästi tämän keskustelun jälkeen Cadorna määräsi varmuuden vuoksi myös 3. armeijan valmistautumaan tähän vaihtoehtoon. Hän otti kuitenkin samalla yhteyden kenraali Montuoriin, kysyen tämänkin mielipidettä siitä oliko perääntyminen todella välttämätöntä. Paniikin lyömä Cadorna ei uskaltanut tai halunnut ottaa sitä päätöstä mikä oli hänen vastuullaan ylipäällikkönä. Montuori soitti puolestaan armeijakuntien komentajille, jotka eivät tienneet tilanteesta taistelukentällä mitään, saaden kaikilta optimistiset vastaukset. Nämä hän välitti Cadornalle, joka vuorostaan perui Capellon antaman peräytymiskomennon. Udinessa pitämässään lehdistötilaisuudessa Cadorna sanoi reporttereille että molemmat Monte Neroa puolustavat divisioonat pystyisivät pitämään asemansa ainakin 15 päivää, tietämättä että ne oli jo lyöty.
Hermonsa menettänyt Cadorna vietti lopun päivästä kirjoittaen kirjeitä vaimolleen ja tyttärilleen. Näissä hän syytti sosialisteja ja Giovanni Giolittin kannattajia katastrofista. Kirjeet sisälsivät myös täysin perättömiä väitteitä tilanteesta taistelutantereella, josta hänellä ei ollut mitään varmaa tietoa. Hän kirjoitti muun muassa että edellisenä päivänä (25. lokakuuta) kymmenen italialaista rykmenttiä oli antautunut taistelematta. Vasta myöhään illalla saapuivat Udineen ensimmäiset luotettavat tiedot vihollisen etenemisestä, ja ne olivat hälyttäviä. Oli olemassa suuri vaara että itävaltalaiset ja saksalaiset ehtisivät pohjoisessa Tagliamentojoelle ennen italialaisia. Täysin paniikin vallassa oleva Cadorna määräsi puolenyön jälkeen 27. lokakuuta koko Italian armeijan, josta 90 % ei ollut edes osallistunut Caporetton taisteluun, peräytymään kaikilta sodan aikana vallatuilta alueilta, ja luovuttamaan viholliselle satoja tuhansia kaatuneita maksaneet valloitukset, sekä osan Italiaa. Pääministeri Paolo Bosellille lähettämässään sähkeessä Cadorna selitti että armeija oli romahtanut mutta että sitä ei ollut vielä lyönyt ulkoinen vihollinen vaan ainoastaan ”se sisäinen jota vastaan taistelemista olen turhaan vaatinut neljässä kesä- ja heinäkuussa kirjoittamissani kirjeissä, joista yhteenkään ei annettu vastausta”. Oli ilmiselvää että Cadorna ei aikonut ottaa itse mitään vastuuta tappiosta. Iltapäivällä lokakuun 27. ylin sotilasjohto jätti Udinen nopeasti lähestyvän vihollisen käsiin.
”Karnevaali ja maailmanloppu”
Peräytymiskäsky merkitsi että yli miljoona italialaista sotilasta sai kovalla kiirellä lähteä liikkeelle kohti Tagliamentoa, mikä oli enemmistölle heistä vaikeasti ymmärrettävä asia. Niin oli myös seuraava käsky: kaikki elintarvike- ja varustevarastot Tagliamenton itäpuolella oli tuhottava. Vihollisille ei saanut jättää mitään. Saksan, ja erityisesti Itävallan, paha elintarvikepula oli Italian sotilasjohdon tiedossa. Vakoojat olivat lähettäneet lukuisia raportteja siitä että Wienin kadut olivat täynnä ilmeisen aliravittuja ihmisiä, ja että tilanne paheni koko ajan. Varastojen tuhoaminen muuttui aika nopeasti yleiseksi ryöstelyksi kun peräytyvät sotilaat oivalsivat että kukaan ei aluksi tarkistanut paljonko he pistivät omaan reppuunsa. Virallisten laskelmien mukaan Italian armeija menetti peräytymisen aikana muun muassa 5 370 300 lihasäilykepurkkia, 645 tonnia juustoa ja 0,5 miljoonaa litraa viiniä, jotka osittain tuhottiin, mutta todennäköisesti suurimmaksi osaksi syötiin ja juotiin. Tilanne ryöstäytyi täysin sotilasjohdon käsistä, ja armeijan varastojen lisäksi peräytyvien joukkojen rosvoilu kohdistui myös siviiliväestöön, kun kauppoja ja yksityisasuntoja alettiin tyhjentämään. Peräytyvien sotilaiden keskuudessa alkoi levitä käsitys että sota oli päättynyt, mihin vaikutti se että suurin osa heistä oli saanut peräytymiskäskyn osallistumatta mihinkään taisteluun, ja ilman tietoa Caporetton tappiosta. Marssiessaan Tagliamentoa kohti sotilaat huusivat eläköötä rauhalle, paaville ja Giolittille. Cadornan väite sosialistipropagandan aikaansaamasta sotilaallisesta lakosta osoittautui perättömäksi. Suurin osa sotilaista luuli tosissaan että sota oli loppu, ja nyt oltiin menossa kotiin. Osa heistä myönsi kuitenkin jälkeenpäin, että jossain vaiheessa peräytymistä tilannetta saattoi kuvata lakoksi, mutta että se ei missään nimessä ollut tappion syy kuten Cadorna väitti, vaan pikemminkin sen seuraus. thumb|300px|Itävaltalaisia sotilaita yrittämässä Tagliamentojoen ylittämistä sillalla, jonka räjäyttäminen ei ole täysin onnistunut. Peräytyminen sai ajoittain karnevaalin piirteitä, mutta juhlatunnelma alkoi viiletä kun sotilaille selvisi, että karabinieerit olivat aloittaneet ryöstelyihin syyllistyvien ja kiväärinsä ”kadottaneiden” teloittamisen. Varastettua tavaraa repussaan kantavat ammuttiin paikalla, ilman sotaoikeutta. Kun selvisi että Tagliamentolle peräytyminen ei riittänyt, vaan peräytymistä oli jatkettava ainakin Piavejoelle asti, otteet kovenivat. Karabinieerit aloittivat myös joukko-osastonsa jättäneiden sotilaiden decimation. Kun Tagliamento-joen siltojen räjäyttäminen aloitettiin, ennen kuin tuhannet pakenevat sotilaat ja siviilit olivat ehtineet ylittää ne, karnevaalitunnelma katosi lopullisesti. Ilmoitettiin aika milloin sillat räjäytetään, ja siitä pidettiin tinkimättä kiinni. Siltojen räjähtäessä ne olivat vielä tupaten täynnä pakolaisia, suurimmaksi osaksi siviiliväestöä. Mitään varmaa tietoa siltojen mukana Tagliamentojokeen kadonneiden lukumäärästä ei tiettävästi ole koskaan julkaistu.
Viimeiset taistelut Piavejoella
Piavejoen ylityksen jälkeen Italian armeija järjestäytyi 12. marraskuuta uudelleen puolustusasemiin sen länsipuolella. Aostan herttuan komentama 3. armeija, joka ei ollut lainkaan osallistunut Caporetton taisteluun, asettui etulinjaan Trevison ja Venetsian väliin, ja sen takana koottiin ja aseistettiin nopeasti uudelleen 2. armeija. Trevison ja Grappavuorten väliin asettautunut 4. armeija osallistui ensimmäistä kertaa taisteluihin. Hyökkääjät pysäytettiin Piavejoen itärannalle. XIV armeijan komentaja von Below totesi sotapäiväkirjassaan 15. marraskuuta, että yritykset ylittää Piavejoki olivat epäonnistuneet. Ei edes siihen asti menestyksekäs 12. divisioona onnistunut yrityksessään, minkä von Below arveli johtuvan siitä, että sleesialaisten helposti onnistunut Caporetton valtaus oli johtanut vihollisen aliarviointiin. Kolme päivää myöhemmin, 18. marraskuuta von Below totesi taistelun olevan erittäin kovaa ja että italialaiset puolustautuivat ”äärimmäisen päättäväisesti”, aiheuttaen siihen asti suurimmat tappiot hyökkääjille. Kraussin joukkojen epäonnistuttua viimeisessä yrityksessä ylittää Piave, von Below toteaa päiväkirjassaan 21. marraskuuta, että hyökkäys on pysähtynyt ja muuttumassa asemasodaksi, ja siksi on ehkä aihetta harkita, onko tullut aika katsoa tehtävä suoritetuksi. Saksan ylin sodanjohto oli samaa mieltä ja 3. joulukuuta se päätti siirtää kolme divisioonaa Piavejoelta Länsirintamalle. Loput saksalaisten joukoista saivat 30. joulukuuta käskyn poistua Italian rintamalta, ja 6. tammikuuta 1918 von Below jätti sotanäyttämön kokonaan Itävalta-Unkarin joukkojen haltuun. XIV armeija lakkautettiin virallisesti 22. tammikuuta.
206. laivue (RAF)
206. laivue on Britannian kuninkaallisten ilmavoimien (RAF) lentolaivue, jonka historia alkaa vuodesta 1916. Laivueen toiminta alkoi tiedustelu- ja pommitustehtävillä ensimmäisessä maailmansodassa. Maailmansotien välisinä vuosina se jatkokoulutti ilmavoimien lentäjiä yksitasoisilla koneilla lentämiseen. Sen jälkeen se siirrettiin meritiedustelutehtäviin vuonna 1937. Laivue lakkautettiin ja perustettiin uudelleen useita kertoja, ja se osallistui muun muassa toiseen maailmansotaan ja Falklandin sotaan. Vuoden 2005 lakkauttamiseensa saakka se toimi meritiedustelutehtävissä.
Laivue perustettiin jälleen uudelleen vuonna 2009, mutta sen uudeksi tehtäväksi tuli kuljetuslentokaluston koelentäminen. Laivue toimi alkuun Boscombe Downin lentotukikohdasta, mutta se siirrettiin Brize Nortonin tukikohtaan vuonna 2014 Airbus A400M:n koelentoja varten.
Perustaminen
Laivue perustettiin muodostettaessa Britannian kuninkaalliset ilmavoimat 1. huhtikuuta 1918 yhdistämällä maavoimien ja ilmavoimien laivueet, jolloin laivaston lentojoukkojen 6. laivueesta tuli 206. laivue. Laivue kuului edelleen 2. prikaatin 11. lennostoon. Se siirtyi lennoston mukana 11. huhtikuuta Boisdinghemiin ja edelleen 15. huhtikuuta Alquinesiin, josta se palasi Boisdinghemiin 29. toukokuuta. Laivue siirtyi 5. kesäkuuta Alquinesiin, josta se siirtyi 5. lokakuuta 5. prikaatin 65. lennostoon Ste. Marie Cappeliin. Laivue palasi 2. prikaatin 11. lennostoon Linselles Eastiin 24. lokakuuta, josta se siirtyi lennoston mukana 26. marraskuuta Nivelles Eastiin ja edelleen Bickendorfiin 18.-21. joulukuuta ja Maubergeen 27. toukokuuta 1919. MacLAren luovutti 23. toukokuuta 1919 komentajan tehtävät G. R. M. Reidille. Laivue matkasi 7. kesäkuuta alkaen Marseillen kautta Aleksandriaan, jonne se saapui 19. kesäkuuta. Laivue oli 24. kesäkuuta Heliopoliin ja 27. kesäkuuta Helwanin lentotukikohdassa kuuluen Lähi-idän joukkojen koulutusprikaatiin, kunnes laivue lakkautettiin jo 1. helmikuuta 1920 nimeämällä se uudelleen 47. laivueeksi.
Toinen maailmansota
pienoiskuva|206. laivueen väreihin entistetty Avro Anson [[Classic Fighters -lentonäytöksessä vuonna 2015.]] Laivue perustettiin uudelleen 13. kesäkuuta 1936 Manstonissa täydentämällä 48. laivueen C-lentue laivueeksi ja nimeämällä se 206. laivueeksi koulutuslennostoon. Laivueen komentajana oli A. H. Love, ja kalustona oli 24 kappaletta kaksi moottorista Avro Ansonia. Kuukauden kuluttua laivue siirtyi Manstonista Bircham Newtoniin Norfolkiin päällikkönään F. J. Vincent. Elokuussa laivue siirrettiin rannikkolennoston 16. rykmenttiin tehtävänään kaksitasoisilla lentäneiden miehistöjen jatkokouluttaminen yksitasoisiin.
Lokakuussa Vincent luovutti laivueen päällikkyyden H. O. Longille. Laivue siirrettiin operatiivisiin tehtäviin vuonna 1937, jolloin se tärkein tehtävä oli merimaalien etsintä.
206. laivueen kalustoksi vaihdettiin maaliskuussa 1940 Lockheed Hudsonit ja sen toimialueeksi määrättiin Saksan pohjoisrannikko. Toukokuussa laivue aloitti partioinnin Alankomaiden ja Belgian rannikoilla, minkä lisäksi se suojasi Pohjanmerellä liikkuneita saattueita ennen siirtoa Dunkerquen alueelle.
Britannian siirtoarmeijan rippeiden siirryttyä Britteinsaarille laivue aloitti Saksan maihinnousuvalmisteluiden tiedustelun Alankomaiden rannikolla. Sen koneet upottivat 21. kesäkuuta Alankomaiden laivaston rannikkovartioaluksen ja heinäkuun 1941 loppuun mennessä miinanraivaajan ja mahdollisesti sukellusveneen.
Elokuussa laivue siirrettiin Pohjois-Irlantiin, josta se suojasi Liverpoolin ja Clyden reittejä. Laivue jaettiin pitkin Britannian länsirannikkoa sijoitettuihin erillisosastoihin, ja sen kone upotti kesäkuussa 1943 sukellusveneen. Heinäkuussa kalustoksi tulivat Boeing B-17 Flying Fortress -koneet, joiden pitkä toimintamatka mahdollisti suuremman valvonta-alueen, ja laivue siirrettiin Azoreille, mistä se kykeni valvomaan niin kutsuttua Etelä-Atlantin aukkoa.
Laivue palasi Azoreilta Britteinsaarille huhtikuussa 1944, mutta osa laivueen miehistöistä jäi muiden Flying Fortress -laivueiden täydennyksiksi. Laivue sai uudeksi kalustokseen Aldergrovessa Liberator GR.Mk VI -koneet, ja laivueen henkilöstö täydennettiin Nassausta koulutuksesta saapuneilla. Laivue siirrettiin neljänneksi Liberator-laivueeksi St. Evaliin, josta se aloitti lentotoiminnan 23. toukokuuta. Laivueen koneet valvoivat Normandian maihinnousun etenemistä, jolloin laivueen lentokone upotti 10. kesäkuuta sukellusveneen. Laivue siirtyi tämän jälkeen heinäkuussa Leucharsiin, josta se aloitti partiolennot Norjan rannikolla. Partiomatkalla 15. marraskuuta 1944 laivueen Liberator EW288 kohtasi neljä Saksan ilmavoimien 26. raskaan hävittäjälennoston Messerschmitt Bf 110G-2 -hävittäjää. Seuranneessa lähes tunnin kestäneessä ilmataistelussa Liberator vaurioitui pahoin ja menetti muun muassa yhden moottorin, peräsimestä suuren palan, hydrauliikan ja sähköt. Miehistöstä sai surmansa taka-ampuja ja etuampuja haavoittui. Kone kuitenkin kykeni palaamaan tukikohtaansa, jossa se teki pakkolaskun.
Laivueen kalustoksi tulivat marraskuussa Leigh Light -etsintävalonheittimillä varustetut koneet, joita se käytti Euroopan sotatoimien päättymiseen saakka. Laivue varustettiin Liberator VIII -kuljetuskoneilla, joilla se aloitti lennot Intiaan kesäkuussa 1945. Lentoja tehtiin aina 25. huhtikuuta 1946 saakka, jolloin laivue lakkautettiin.
Sotien jälkeen
pienoiskuva|Laivueen Nimrod MR1 -kone [[Finningleyn lentotukikohta|Finningleyn lentotukikohdassa heinäkuussa 1977.]] Laivue perustettiin uudelleen 17. marraskuuta 1947 kalustonaan Avro Yorkit. Pian perustamisensa jälkeen se osallistui Berliinin ilmasillan toteuttamiseen. Kriisin päätyttyä laivue lakkautettiin 20. helmikuuta 1950, mutta perustettiin uudelleen jo 27. syyskuuta 1952 tehtävänään merivalvonta. Kalustona olivat tällä kertaa Avro Shackleton MR1 -koneet, jotka päivitettiin vuonna 1958 MR3-versioon. Niitä seurasivat vuonna 1970 käyttöön saadut Hawker Siddeley Nimrod MR1 -koneet. Kinlossiin siirretty laivue varustettiin MR2-versiolla, jolla se osallistui Falklandin sotaan. Laivue osallistui myös operaatio Granbyyn ja sen jälkeisiin operaatioihin aina 1. huhtikuuta 2005 asti, jolloin se lakkautettiin.
Laivue perustettiin 1. huhtikuuta 2009 uudelleen Boscombe Downin lentotukikohdassa, missä sen tehtäväksi tuli raskaiden kuljetuskoneiden koelentäminen. Kalustoon ovat kuuluneet koneet Beechcraft King Airista Boeing C-17 Globemaster III:een. Laivue alkoi koelentää vuonna 2014 uutta Airbus A400M -kuljetuskonetta. Laivue siirrettiin Boscombe Downista Brize Nortonin lentotukikohtaan, missä se koelensi C-130 Hercules- ja A400M-kuljetuskoneita.
Aude Rikas
Altus Suomen kronikassa
1600-luvulla kirjoitetussa Suomen kronikassa Altus eli Atus (eli Aude Rikas) kuvataan yhdeksi Suomen kuninkaista. Altuksen sanotaan hallinneen Snion jälkeen. Suorasta sukulaissuhteesta ei ole tietoa.
Kronikoitsija on myös yhdistänyt tarinoihin ns. poltergeist-tarinoita, joissa viitataan ns. Odinin lakiin, jonka mukaan vainaja voi kuoltuaan nauttia myös siitä, minkä on eläessään haudannut maahan. Kronikan mukaan Altus sääti tämän lain. Altuksen sanotaan haudatun oman määräystensä mukaisesti suurten rikkauksien kera. Hänen haudalleen pystytettiin myös korkea muistomerkki.
Randy Jackson
Randall Darius ”Randy” Jackson (s. 23. kesäkuuta 1956 Baton Rouge, Louisiana) on yhdysvaltalainen muusikko ja Grammy-palkittu tuottajaveteraani. Hän on toiminut kahdeksan vuotta A&R-osaston johtajana Columbia Recordsissa ja neljä vuotta johtajana MCA Recordsissa.
Jackson aloitti musiikkiuransa soittamalla sähköbassoa. Hän soitti viulisti Jean-Luc Pontyn taustayhtyeessä albumeilla Civilized Evil (1980), Mystical Adventures (1982) ja Individual Choice (1983) sekä kiersi rockyhtye Journeyn kanssa vuosina 1983–1985.
Jamie T
thumb|right|Jamie T Jamie Alexander Treays (s. 8. tammikuuta 1986 Wimbledon), joka tunnetaan taiteilijanimellä Jamie T, on englantilainen laulaja-lauluntekijä. Hänen debyyttialbuminsa oli Panic Prevention (2007), jota seurasi Kings & Queens (2009). Molemmat levyt julkaistiin Virgin Records -levymerkillä. Vuonna 2007 Jamie T valittiin Shockwave NME Awardsissa "parhaaksi sooloartistiksi". Panic Prevention -albumi oli vuonna 2007 Mercury Prize -ehdokas.
Jamie T:n taustayhtye on nimeltään The Pacemakers.
Apollo 4
Laukaisu tapahtui 9. marraskuuta 1967 kello 12:00:01 UTC Kennedy Space Centeristä. Laskeutuminen oli samana päivänä noin 20:37:00 UTC, joten lennon kestoksi tuli 8 tuntia, 36 minuuttia ja 59 sekuntia.
thumb|left|Hetki ennen laukaisua.
Ben Bernanke
thumb|Ben Bernanke Ben Shalom Bernanke (s. 13. joulukuuta 1953 Augusta, Georgia) on yhdysvaltalainen ekonomisti, joka toimi Yhdysvaltain keskuspankin, Federal Reserve Systemin, puheenjohtajana vuosina 2006–2014. Bernanken kaudelle keskuspankin johdossa ajoittui subprime-kriisi ja siitä kehittynyt finanssikriisi, joka oli akuutti vuosina 2007–2009. Bernanken johtamana keskuspankki turvautui elvyttämään setelirahoituksen avulla. Bernankelle myönnettiin Nobelin taloustieteen palkinto vuonna 2022 yhdessä Douglas Diamondin ja Philip Dybvigin kanssa.
Nuoruus ja opinnot
Bernanke suoritti kandidaatin tutkinnon Harvardin yliopistossa ja tohtorin tutkinnon MIT:ssä. Hän on opettanut Stanfordin, Princetonin ja New Yorkin yliopistossa sekä MIT:ssä.
Yksityiselämä
Bernanken puoliso on Anna Friedmann, jonka Bernanke tapasi sokkotreffeillä. Heillä on kaksi lasta.
François de La Mothe-Le-Vayer
thumb|right|François de La Mothe-Le-Vayer François de La Mothe-Le-Vayer (1588 – 1672) oli ranskalainen kirjailija ja yksi oppineista libertiineistä. Hän syntyi Pariisissa. Hänen isänsä oli Pariisin parlamentissa toiminut poliitikko, joka oli kirjoittanut diplomatiaa käsittelevän teoksen Legatus, seu De legatorum primlegiis, officio et munere libellus (1579). La Mothe-Le-Vayer seurasi isäänsä parlementissa, mutta luopui virastaan vuonna 1647 ja omisti itsensä matkoille ja kirjallisuudelle.
Vaatimattomana ja skeptisenä henkilönä ja joskus hieman epäsiveellisillä runoillaan La Mothe-Le-Vayer ansaitsi aseman Ranskan hovissa, jossa libertiineille ominainen ajatusten ja tapojen vapaamielisyys viehätti ihmisiä. Hänen teoksensa Considérations sur l'éloquence française (1638) tuotti hänelle seuraavana vuonna Ranskan akatemian jäsenyyden paikalla 13, ja teos ''De l'instruction de Mgr. le Dauphin'' (1640) sai kardinaali Richelieun huomion. Vuonna 1649 Anna Itävaltalainen antoi hänelle toisen poikansa kasvatuksen ja myöhemmin myös tulevan Ludvig XIV:n koulutuksen, mikä oli aiemmin laiminlyöty. Hänen pedagogiikkaa koskevien töidensä lopputuloksena syntyi sarja teoksia: Géographie, Rhétorique, Morale, Economique, Politique, Logique ja Physique du prince (1651–1658). Kuningas palkitsi La Mothe-Le-Vayerin nimittämällä hänet Ranskan historiankirjoittajaksi ja valtioneuvokseksi. Hän kuoli Pariisissa.
Koulutusta koskevien teosten lisäksi hän kirjoitti teokset Jugement sur les anciens et principaux historiens grecs et latins (1646); tutkielman nimeltä Du peu de certitude qu'il y a en histoire (1668), joka omalta osaltaan aloitti historiallisen kritisismin Ranskassa; sekä skeptisen Dialogues, joka julkaistiin postuumisti pseudonyymillä Orosius Tubero. Osittain painos hänen teoksistaan toimitettiin Dresdenissä vuosina 1756–1759.
Livonsaari
Livonsaari on Naantalille kuuluva saari Saaristomeressä Mynälahden suulla. Saaren pisin pituus on hieman yli 11 kilometriä. Saaren etelärannalla sijaitsevassa Teersalon taajamassa on suurin osa Livonsaaren palveluista ja yhdessä Palvan saaren kanssa se muodostaa suurimman osan Velkuan palveluista.
Livonsaari liitettiin kokonaisuudessaan yhdessä Lempisaaren kanssa Naantaliin 1. tammikuuta 2011. Ennen tätä suurin osa saaresta kuului Maskun kunnalle, aikaisemmin Askaisten kuntaan. Vain eteläosa kuului Naantaliin, aikaisemmin Velkuaan. Osakuntaliitos lähti alulle asukkaiden aloitteesta ja asiasta päätti valtiovarainministeriö 8.2.2010.
Livonsaaressa toimii Livonsaaren kyläyhdistys ry. Vuonna 2012 Livonsaari valittiin Varsinais-Suomen vuoden kyläksi. Saaren keskiosassa on kyläkauppa-kahvila, joka on auki ympäri vuoden. Kauppa perustettiin alun perin 1950-luvulla osuuskaupaksi.
Teersalo
Teersalo on taajama Livonsaaren etelärannalla. Teersalossa on omakoti- ja rivitaloaluetta ja asukkaita noin 100. Teersalossa sijaitsee suurin osa Livonsaaren palveluista ja yhdessä Palvan saaren kanssa se muodostaa suurimman osan Velkuan palveluista. Teersalossa sijaitsevat kaupalliset palvelut kuten kauppa, posti ja kaksi ravintolaa. Alueella sijaitsevassa Palvelukeskus Kummelissa on Naantalin kaupunginkirjaston sivukirjasto Velkuan kirjasto, päiväkoti, terveysasema, Kummelin ryhmäkoti, joka on tehostetun palveluasumisen yksikkö ja kaupungin yhteispalvelupiste. Lisäksi Teersalossa on vierasvenesatama, polttoaineautomaatti veneille, sekä Naantalin kaupungin ylläpitämä uimaranta, matonpesupaikka ja leikkikenttä.
Luonto
Livonsaaren eteläkärjessä, Teersalon itäpuolella sijaitsee 8,35 hehtaarin maakunnallisesti arvokas perinnemaisema Henttulan laitumet. Alueen metsälaitumia, niittyjä ja hakamaita on laidunnettu ainakin sadan vuoden ajan, nykyään siellä laiduntaa Henttulan luomutilan alkuperäiskarja. Paikalla kasvaa muun muassa keltamataraa, heinäratamoa, mäkikauraa, ahdekaunokkia, kissankelloa ja ahomansikkaa. Alueella laidunnetaan myös merenrantaniittyjä ja tervalepiköitä.
Liikenne
Livonsaareen johtava päätie on yhdystie 1931, joka kulkee saaren sillan kautta mantereelta. Livonsaaren Teersalon rannasta pääsee lossilla edelleen Palvan saareen, sekä yhteysaluksella lähisaariin. Alueen liikennemäärät kasvavat kesäisin huomattavasi loma-asukkaiden myötä.
Tieliikenne
Saareen johtava päätie on yhdystie 1931 eli Velkuantie, joka alkaa mantereella erkanemalla yhdystie 1930:sta Rauduisten kohdalla. Päätie kulkee Livonsaareen pienen sillan kautta Vangenrauman salmessa. Tie päättyy Livonsaaren eteläosassa sijaitsevaan Teersalon lossirantaan, jonne päättyvät myös joukkoliikennelinjat. Teersalosta kulkee Palvaan kilometrin pituinen lossireitti, jossa lossi pystyy kuljettamaan noin 10 henkilöautoa kerralla. Siellä tie jatkuu paikallistienä 12246. Tietä pitkin pääsee edelleen Palvasta lossilla Velkuanmaan saareen. Saaren pohjoisosiin johtaa paikallistie 12247 eli Pohjanpääntie. Se erkanee yhdystie 1931:stä Toivaisissa seurojentalon kohdalla.
Livonsaaren läpi yhdystietä 1931 pitkin kulkee Teersaloon TLO:n linja-autoreitti Turusta, Raision ja Maskun kautta. Lisäksi Teersalosta on palveluliikennelinja Naantaliin.
Vesiliikenne
Teersaloa kotisatamanaan pitävä yhteysalus M/S Kivimo liikennöi Teersalon eteläpuolisiin saariin. Alukselle mahtuu 8 henkilöautoa ja 50 matkustajaa tai vaihtoehtoisesti vain matkustajia ottavana 70. Teersalosta on päässyt myös Taivassalon Hakkenpäähän kesäisin Merenkulkulaitoksen yhteysaluksella. Reitti on osa Saariston Rengastietä.
Teersalossa sijaitsee vierasvenesatama ja sieltä lähtee kaksi laivaväylää. Kumpikin väylistä on kulkusyvyydeltään 2,4 metriä ja ne ovat yhteydessä toisiinsa. Lisäksi Teersalon ohitse kulkee 2,1 metrin laivaväylä, josta pääsee muun muassa Taivassalon Hakkenpäähän ja Naantaliin. Livonsaaren koillisrannalta kulkee venereitti saaren pohjoisenpuolelta Askaisiin. Viitoitetun reitin kulkusyvyys on 2 metriä.
Lähteet
60.51111°N, 21.75°W
Herttua-apina
Herttua-apina (Pygathrix nemaeus) kuuluu lehtiapinoihin. Sillä on lyhyt ja tiheäkarvainen, silkinhohtoinen turkki, joka on väritykseltään kirjava. Ruumis on 61–76 cm ja häntä 56–76 cm pitkä.
Levinneisyys
Herttua-apina elää enimmäkseen puissa trooppisissa metsissä merenpinnan tasosta 2 000 metrin korkeuteen, ja sitä tavataan Itä-Laosissa, Itä-Kambodžassa, Keski- ja Etelä-Vietnamissa sekä Kiinalle kuuluvalla Hainan-saarella.
Uhanalaisuus
Herttua-apina on äärimmäisen uhanalainen uhanalainen laji, jonka kannat ovat luonnossa pienentyneet metsästyksen, aarniometsien pienentymisen ja myös sen asuinalueella kuudenkymmenen vuoden ajan käytyjen sotien takia. Viime sodassa Vietnamin aarniometsiä tuhottiin pommitusten lisäksi kasvimyrkyillä, ja ne merkitsivät joukkokuolemaa lehtiä syöville apinoille. Nykyisin herttua-apina on Vietnamissa rauhoitettu.
Moccamaster
pienois|Moccamaster-kahvinkeitin Moccamaster on alankomaalaisen Technivormin omistama kahvinkeittimien ja kahvimyllyjen tuotemerkki. Ensimmäinen Moccamaster-kahvinkeitin, jonka suunnitteli Gerard C. Smit, julkistettiin vuonna 1969. Moccamaster-kahvinkeittimet valmistetaan käsityönä Alankomaissa.
Moccamaster-kahvinkeittimissä käytetään kahden erillisen vastuksen tekniikkaa. Vastuksista tehokkaampi keittovastus kiehauttaa veden ja se on juoksuputken päässä noin 92–96 °C. Pienempitehoinen lämpölevyn vastus pitää valmiin kahvin noin 80–85 °C lämpötilassa. Vesisäiliön pohjassa oleva uimurinkoho ohjaa keittovastusta, mikäli säiliössä ei ole vettä ei myöskään keittovastus ole päällä. Tämä säästää energiaa ja lisää turvallisuutta. Moccamastereihin on saatavilla tarvikkeena lasipannut, kannet ja suppilot jälleenmyyjiltä, sekä se on korjattavissa huoltoliikkeissä.
Osassa malleista on lämpölevyn tehonsäätö, jota säädetään erillisellä kytkimellä. Lämpölevyn täyttä tehoa käytetään, kun keitetään täysi pannullinen kahvia. Kun keitetään puoli pannua tai vähemmän, tulee lämpölevyn kytkin laittaa pienemmälle teholle. Lämpölevyn tehonvalintakytkimellä saadaan kahvinkeittotilanteessa lasipannu nopeammin säilytyslämpöön ja pystytään vaikuttamaan, ettei kuuma kahvi valu ”kylmään pannuun”. Kahvin oikea säilytyslämpötila on yli 80 °C. Osassa Moccamaster-malleissa on mekaaninen tai automaattinen tippalukko.
Kaikissa Moccamaster-keittimissä on nykyään Euroopan unionin energiatehokkuusdirektiivin mukainen 40 minuutin automaattinen virrankatkaisu.
Suomessa Moccamaster-merkkiä edustaa Oy Moccamaster Nordic Ab. Vuonna 2020 Moccamaster äänestettiin Suomen 18. arvostetuimmaksi tuotemerkiksi Markkinointi & Mainonta -lehden ja Taloustutkimuksen vuosittaisessa Brändien arvostus -kyselyssä. Moccamaster on listalla ainut kodinkonebrändi, joka yltää top 20 -sijoitukseen.
West Yorkshire
West Yorkshire (suomeksi myös Länsi-Yorkshire) on metropolikreivikunta Yorkshiren ja Humberin hallintoalueella, historiallisen Yorkshiren kreivikunnan lounaisosassa. Sen asema on ollut täysin muodollinen vuodesta 1986, jolloin sen valtuusto lakkautettiin ja hallinto siirrettiin neljälle metropolihallintopiirille. Vuonna 2020 kreivikunnan alueella arvioitiin elävän noin ihmistä.
West Yorkshiren pinta-ala on 2 029 km². Se kuuluu Yorkshiren ja Humberin hallintoalueeseen. Kreivikunnan, kuten Englannin muidenkin metropolikreivikuntien, valtuusto lakkautettiin vuonna 1986 ja suurin osa sen vallasta siirrettiin metropolihallintopiireille. Kreivikunnan tasolla toimivia julkishallinnon osia ovat julkinen liikenne ja hätäkeskuspalvelut.
Hallinto
West Yorkshiren muodollisen kreivikunnan alueella sijaitsevat seuraavat hallinnolliset alueet:
Väestö
Vuonna 2020 West Yorkshiren metropolikreivikunnassa oli noin asukasta ja seuraavat yli  asukkaan asutuskeskukset:
Tampereen vaakuna
Tampereen vaakuna on Tampereen kaupungin virallinen tunnus. Vaakunan suunnitteli Olof Eriksson ja se otettiin käyttöön 30. maaliskuuta 1960.
Vaakuna selitetään: ”Punaisessa kentässä aaltokoroinen vastapalkki, jonka yläpuolella saatteena paaluttainen vasara ja alapuolella paaluttainen Merkuriuksen sauva; kaikki kultaa”. Vaakunan värit ovat samat kuin Pirkanmaan vaakunassa. Kaupungin nimen alkukirjaimelta T:ltä näyttävä vasara symboloi Tampereen teollisuutta, Merkuriuksen sauva kauppaa ja aaltokoroinen vastapalkki Tammerkoskea.
Vanha vaakuna
pienoiskuva|178x178px|Tampereen ensimmäinen vaakuna, käytössä 1839-1960. Vuonna 1779 perustettu Tampereen kaupunki sai ensimmäisen sinettinsä vuonna 1803. Sinetissä oli kuvattuna kaupungin rakennuksia ja Tammerkoski. Uuden tunnuksen hankkimista kaupungille alettiin suunnitella pian sen jälkeen kun keisari Nikolai I yhtenäisti Tampereen kaupungin hallintoa samanlaiseksi muiden Suomen kaupunkien kanssa 1830. Huhtikuussa 1838 Tampereen pormestari Fredrik Sacklén lähetti Turkuun läänin kuvernööri Lars Gabriel von Haartmanille anomuksen Arvid von Cederwaldin suunnitteleman vaakunaehdotuksen hyväksymiseksi. Everstiluutnantti ja Pyhän Annan ritarikunnan 3. luokan ritari Arvid von Cederwald toimi tuolloin koskenperkausinsinöörinä Suomen senaatin talousosaston koskenperkausjohtokunnassa. Vaakunaehdotusta ei hyväksytty sellaisenaan. Pyöreää vaakunaehdotusta pyydettiin muuttamaan nelikulmaisen kilven muotoon sekä piirtämään se suurempana. Vaakunan muuttaminen pyydettyyn muotoon annettiin Helsingin maanmittauskonttorissa työskennelleen taiteilija Magnus von Wrightin tehtäväksi. Hän jätti valmiin vaakunan senaatin esittelijäsihteeri Berndt Federleylle 12. tammikuuta 1839. Keisari hyväksyi Tampereen vaakunan 20. maaliskuuta 1839 ja päätös hyväksymisestä saapui Turun lääninkansliaan 9. toukokuuta 1839.
Vaakunan vaihtaminen oli kiistelty teko ja vanhan vaakunan palauttamista on ajoittain vaadittu myös vaihtamisen jälkeen. Vuonna 2007 käsiteltiin valtuustoaloitetta, jossa lainataan Sulo A. Typön 1950–luvulla esittämiä perusteluita vanhan vaakunan puolesta: ”Tampereella kuulee usein sanottavan, ettei täällä ole historiallisia nähtävyyksiä. Ei olekaan paljon, mutta muun muassa vaakuna on, ja se on sitä arvokkaampi, mitä vanhempi se on.”
Uutta vaakunaa on kutsuttu yleisönosastokirjoituksissa neuvostohenkiseksi väriensä takia.
Uusiutuvat luonnonvarat
thumb|300px|Energiantuotannossa käytetään sekä uusiutuvia että uusiutumattomia luonnonvaroja. Uusiutuviksi energianlähteiksi kutsutaan tavallisesti kuvan laatikoilla ympäröityjä energiamuotoja.
Uusiutuvat luonnonvarat ovat mitä tahansa luonnonvaroja, joiden voidaan katsoa uusiutuvan.
Luonnonvaroilla täytyy olla jokin mekanismi, jolla niitä syntyy lisää. Uusiutuvia luonnonvaroja ovat esimerkiksi happi, makea vesi ja biomassa: happea tulee ilmakehään lisää kasvien yhteyttäessä, makeaa vettä saadaan sateen kautta ja biomassaa kasvien kasvaessa.
Uusiutuvista luonnonvaroista voi kuitenkin tulla uusiutumattomia, jos niiden varastoja kulutetaan nopeammin kuin ne uusiutuvat. Esimerkiksi pohjavettä voidaan kuluttaa pohjavesivarastosta eli akviferista nopeammin kuin se täyttyy uudelleen. Silloin varasto vähitellen tyhjenee.
Esimerkiksi fossiiliset polttoaineet kuten hiili, öljy ja maakaasu sekä monet mineraalit ovat uusiutumattomia luonnonvaroja, koska mikään mekanismi ei lyhyellä aikavälillä tuota niitä lisää. Esimerkiksi maaöljy on syntynyt muinaisista eliöistä, jotka ovat suuressa paineessa muuttuneet nestemäisiksi hiilivedyiksi. Ihmisen toiminnan kannalta tämä prosessi on niin hidas, että kun öljyä käytetään, se kuluu vähitellen loppuun.
Odeion
pienoiskuva|[[Herodes Atticuksen odeion, Ateena.]] pienoiskuva|[[Nikopolis (Epeiros)|Nikopoliin odeion.]] Odeion on antiikin kreikkalaisessa ja roomalaisessa arkkitehtuurissa musiikki- ja lauluteatteri. Odeionit muistuttivat monella tavalla kreikkalaisia ja roomalaisia teattereita, mutta olivat useimmiten niitä selvästi pienempiä.
Odeionit syntyivät mahdollisesti siksi, että näytelmäteatterit olivat liian suuria antiikin aikaisten soitinten äänelle. Odeioneita käytettiin paitsi musiikki- ja lauluesityksiin myös puhujien esiintymisiin. Kreikkalaisessa arkkitehtuurissa odeioneita edustaa Perikleen odeion Ateenassa. Muutoin odeioneita rakennettiin erityisesti roomalaisella kaudella. Joskus, kuten Efesoksessa, odeioneita käytettiin myös buleuterionina.
Lentopallon maailmanliiga 2009
Vuoden 2009 Lentopallon maailmanliigassa pelasi 16 joukkuetta, jotka jaettiin neljään eri alkulohkoon. Lopputurnaus pelattiin Belgradissa, Serbiassa 22. - 26. heinäkuuta 2009.
Ottelumalli
Ottelumalli oli sama hyväksi todettu malli kuin aikaisempinakin vuosina. Jokainen joukkue pelasi 12 ottelua alkulohkossaan, ja lohkojen voittajat etenevät suoraan lopputurnaukseen. Lohkokakkosilla oli oikeus hakea paikkaa lopputurnaukseen villillä kortilla.
Lohkovoittajina lopputurnaukseen selvisivät Yhdysvallat, Kuuba, Brasilia ja Argentiina, joka sijoittui Serbian voittamassa lohkossa toiseksi. Serbia Isäntäjoukkueena pääsi ilman muuta lopputurnaukseen. Parhaana kakkosena kisoihin valittiin Venäjä. Seitsemänneksi sijoittunut Italia jäi Venäjästä pisteen, ja kahdeksanneksi sijoittunut Suomi kaksi pistettä. Paikastaan maailmanliigassa 2010 joutuivat karsimaan Japani ja Venezuela.
Yorkshire ja Humber
Yorkshire ja Humber on yksi Englannin yhdeksästä hallintoalueesta. Se kattaa historiallisen Yorkshiren alueen sekä alueita Lincolnshirestä Humberjoen eteläpuolelta. Hallintoalueen pinta-ala on 15 420 km2 ja väkiluku oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 5 284 000. Hallinnollisena pääkaupunkina toimii Leeds ja suurin kaupunki on Sheffield.
Port Moresby
Port Moresby [po:t mo:zbi] (tok-pisin: Pot Mosbi) on Papua-Uuden-Guinean pääkaupunki, joka sijaitsee Uuden-Guinean saaren kaakkoisosassa Papuanlahden rannikolla. Se on maan suurin kaupunki, ja asukkaita siellä on vajaat 365 000 (2011). Se on myös Melanesian suurin pääkaupunki. Kaupunki lähiympäristöineen muodostaa pääkaupunkialueen (National Capital District), joka on yksi maan 20 hallintoalueesta ja jossa on 254 158 asukasta (2000).