cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karen Silkwood
Silkwood oli sopinut tapaavansa Yhdysvaltain atomienergiakomission virkamiehen ja New York Timesin toimittajan Oklahoma Cityssä 13. marraskuuta 1972. Silkwoodin oli määrä esittää tapaamisessa heille pitävät todisteet Kerr-McGeen polttoainelaitoksen laiminlyönneistä. Todistusaineisto oli hänen mukanaan ruskeassa kirjekuoressa. Ajaessaan tapaamiseen Silkwood suistui tieltä, osui betonipilariin ja sai kuolettavat vammat. Liittovaltion viranomaisten mukaan Silkwoodin kuolinsyy oli rattiin nukahtaminen, vaikka puskurissa olevat jäljet viittasivat siihen, että hänet oli saatettu työntää tieltä.
Säätyvaltiopäivät 1877
Valtiopäivillä päätettiin muun muassa Pohjanmaan radan linjauksesta, mikä kuumensi tunteita maakunnissa. Vuoden 1877 rahalailla Suomen markka sidottiin kultakantaan.
Karen Silkwood
Silkwoodin ruumiinavaus paljasti – toisin kuin Los Alamosin raportti – että Karen Silkwood oli altistunut vaarallisen korkealle säteilylle. Laitoksen väärinkäytösten todisteet sisältänyttä ruskeaa kirjekuorta ei koskaan löydetty.
Säätyvaltiopäivät 1877
Aatelissääty
Aatelissäädyn puhemies eli maamarsalkka oli Johan August von Born. Aatelissäädyn valtiopäiväedustajiin kuuluivat hän mukaan luettuna seuraavat henkilöt:
Karen Silkwood
Silkwoodin kuoleman jälkeen FBI, Yhdysvaltain atomienergiakomissio AEC ja Kerr-McGee vähättelivät Silkwoodin väitteitä. Silkwoodin kuolinpesä tuomittiin saamaan 10,5 miljoonaa dollaria vuonna 1979, mutta muutoksenhaun jälkeen summa vähennettiin 5 000 dollariin. Tapaus saatiin päätökseen vasta vuonna 1986, jolloin tuomioistuimen ulkopuolella tehdyn sovinnon perusteella kuolinpesä sai korvauksena 1,38 miljoonaa dollaria. Kerr-McGeen polttoainelaitos Cimarron-joella lakkautettiin vuonna 1976.
Mike Nichols ohjasi vuonna 1983 elokuvan Tapaus Silkwood. Meryl Streep esitti elokuvassa Karen Silkwoodia.
Säätyvaltiopäivät 1877
Pappissääty
Piispat:
Säädyn 35 jäsenestä 12 oli uutta ja 14 sellaista, jotka eivät olleet edellisillä valtiopäivillä. Edustajista 22 oli kirkkoherraa, 6 kappalaista tai alempaa pappia, 4 yliopiston professoria ja 3 koulunopettajaa. Myös kirkkoherroista oli kuitenkin 11 toiminut aiemmin yliopiston ja koulun opettajina.
Porvarissääty
Porvarissäädyn puhemiehiä olivat Alexander Reinhold Frey ja Georg Wallgren ja sihteeri Theodor Wegelius. Säädyn jäsenet olivat puhemiehet mukaan luettuna seuraavat:
Talonpoikaissääty
Talonpoikaissäädyn puhemiehenä toimi Carl Johan Slotte Alavetelistä. Säädyn tulkki	oli Anton Fredrik Almberg ja sihteeri	Gustaf Adolf Krogerus. Säädyn jäsenet olivat puhemies mukaan luettuna seuraavat:
HIFK
Idrottsföreningen Kamraterna, Helsingfors (IFK, Helsingfors) rf (HIFK) on vuonna 1897 perustettu suomenruotsalainen helsinkiläinen urheiluseura. Sen lajivalikoimaan kuuluvat yleisurheilu, jalkapallo, jääpallo, jääkiekko, käsipallo, salibandy, keilailu, futsal ja golf. Jäseniä HIFK:llä on eri lajijaostoissa noin 3000.
HIFK on tunnettu perinteikkäistä jalkapallon, jääpallon, jääkiekon ja käsipallon edustusjoukkueistaan, joissa se on kaikissa yksi Suomen menestyneimmistä seuroista. Aiemmin HIFK:n katto-organisaatio hallinnoi kaikkia lajeja, mutta nykyisin eri lajijaostot ovat käytännössä omia seurojaan. Niitä yhdistävät kuitenkin HIFK:n nimi ja logo, seuran värit, perinteet ja kannattajat.
Historia
Ruotsissa syntyi vuonna 1895 aate Idrottsföreningen Kamraterna -järjestön perustamisesta. IFK-liike sai alkunsa Kamraten-lehden ilmoituksesta, jossa kehotettiin nuoria perustamaan tyttöjen ja poikien urheiluseuroja. Koulupoika Louis Zetterstenin aatteen mukaan IFK-liikkeen seuroissa oli tarkoitus harrastaa kaikkia talvi- ja kesäurheilulajeja. Aate levisi Suomessa ensin Viipuriin, missä perustettiin Viipurin IFK vuonna 1896. Seuraavana vuonna ruotsinkielisen lyseon oppilaat perustivat Oulussa Oulun IFK:n. Myöhemmin samana vuonna myös Helsingissä ryhdyttiin toimeen IFK:n osaston perustamiseksi. Hanketta veivät eteenpäin Helsingin ruotsinkielisen reaalilyseon oppilaat. 15-vuotias Georges Doubitsky otti yhteyttä Ruotsiin, jossa hyväksyttiin IFK:n Helsingin osaston perustaminen.
HIFK:ssa harrastettiin seuran alkuvuosina lähinnä yleisurheilua, uintia, hiihtoa, pikaluistelua, painia, melontaa ja voimistelua. Eri lajijaostoja ei ollut, sillä kaikki harrastivat kaikkea. Vuonna 1907 aloitettiin jalkapallo ja jääpallo.
Sekä jääpallossa että jalkapallossa aloitettiin kilpailut Suomen mestaruudesta vuonna 1908. HIFK osallistui talvella jääpallon SM-kilpailuun ja myöhemmin kesällä pelattuun jalkapallon SM-kilpailuun. Jääpallossa HIFK sijoittui ensimmäisessä SM-kilpailussa hopealle. Ensimmäisen Suomen mestaruutensa se voitti 1910, ja se saavutti saman tien neljä perättäistä mestaruutta 1910–1913. HIFK:n jalkapalloilijat saavuttivat ensimmäisen SM-mitalin, hopean, vuonna 1909. HIFK saavutti näkyvyyttä myös vuoden 1912 Tukholman olympialaisissa, jossa Suomen jalkapallomaajoukkue pelasi HIFK:n punaisissa paidoissa. HIFK:n pelaajia joukkueessa oli kuusi. Suomi sijoittui olympiaturnauksessa neljänneksi, mikä on Suomen maajoukkueen paras sijoitus arvoturnauksissa.
Vuonna 1914 HIFK hankki itselleen maa-alueen Töölöstä ja perusti paikalle urheilukentän. Hankkeen taustalla oli urheiluvaikuttaja Erik von Frenckell. Nykyisin paikalla sijaitsee Töölön pallokenttä. von Frenckell oli suunnitellut kenttää alun perin maahockeyn pelaamista varten, mihin hän oli tutustunut opiskeluaikanaan Saksassa. Maahockey ei saanut Suomessa suurta suosiota ja kentästä muodostui HIFK:n jalkapalloilijoiden ja jääpalloilijoiden kotikenttä. von Frenckell nousi seuran varapuheenjohtajaksi vuonna 1915 ja esitti joitain hallinnollisia muutoksia. Seuraan perustettiin erillinen nuoriso-osasto sekä omat lajijaostot.
Jääpalloilijat ja jalkapalloilijat pelasivat aluksi valkoisissa paidoissa ja sinisissä housuissa.Paidan rintamuksessa oli nelisakarainen sininen tähti. Housujen ja tähden väri vaihtui pian punaiseksi, mutta pian paidan väri muotoutui punaiseksi ja tähti muuttui valkoiseksi. Housujen väriksi valikoitui musta. Jääpalloilijoilla oli lisäksi päässä keltapunainen lakki. Punainen väri viittaa ruotsin- ja suomenkielisten väliseen kielitaisteluun 1900-luvun alussa. Fennomaanit käyttivät tunnuksissaan sinistä väriä, joten se ei ruotsinkieliselle seuralle sopinut.
Yleisurheilussa HIFK voitti Kalevan maljan ensimmäistä kertaa vuoden 1918 Kalevan kisoissa. Yleisurheilusta muodostui HIFK:n menestyslaji seuraavina vuosina, se voitti Kalevan maljan uudestaan seuraavana vuonna ja neljästi perättäin vuosina 1921-1924. Kirkkaimpana yleisurheilutähtenä HIFK:llä oli Erkka Wilén.
Aikakautta varjosti Suomen sisällissota. HIFK perusti Walter Hornin ja Bertel Pauligin johdolla suojeluskunnan joukko-osaston, joka toimi Helsingin suojeluskuntapiirin alaisuudessa. HIFK:n komppanialla oli oma joukko-osastolippu, jossa Suomen lipun keskellä oli Helsingin IFK:n vaakuna. IFK:n suojeluskunnan sisällissodan aikaisista toimista muistetaan jäänmurtaja Volynetšin kaappaus Harmajan ulkopuolella 119 venäläiseltä. Sodan jälkeen HIFK:n komppania toimi lähinnä Helsingin alueella vartiointitehtävissä. Kaikkiaan sisällissodassa kuoli kahdeksan HIFK:n jäsentä, heidän joukossaan Bertel Paulig.
1920-luvulla HIFK sai menestystä yleisurheilun lisäksi keilailussa, joka oli kasvanut yhdeksi suurimmista seuran jaostoista. HIFK:n keilaajat Gunnar Sund ja Lauri Virtanen saavuttivat MM-kultaa parikeilailussa vuonna 1926. Historiansa ensimmäisen jääkiekko-ottelun HIFK pelasi vuonna 1928 Helsingin Palloseuraa vastaan. Seuraavana vuonna 1929 HIFK oli mukana perustamassa Suomen jääkiekkoliittoa. HIFK osallistui kahteen ensimmäiseen jääkiekon SM-kilpailuun vuosina 1928 ja 1929,mutta vuoden 1929 jälkeen HIFK:n kiekkotoiminta loppui 18 vuodeksi.
1920-luvun loppupuolella seuran jalkapalloilijat sijoittuivat SM-hopealle vuosina 1928 ja 1929, mikä ennakoi tulevan vuosikymmenen menestystä. 1930-luvulla HIFK oli sekä jalkapallossa että jääpallossa yksi maan menestyksekkäimpiä seuroja. Vuonna 1930 seura saavutti ensimmäisen SM-kullan. Seuraavat jalkapallon Suomen mestaruudet HIFK saavutti vuosina 1931, 1936 ja 1937. Myös jääpallossa HIFK palasi mestariksi pitkän kuivan kauden jälkeen vuonna 1934 ja uudestaan vuosina 1935, 1938 ja 1939. Vuonna 1938 HIFK sai kotiareenakseen juuri valmistuneen Olympiastadionin.
Vuonna 1939 alkanut sota keskeytti urheilutoiminnan. Välirauhan aikana kilpailuja saatettiin jatkaa ja vuoden 1941 jääpallon SM-sarjassa HIFK voitti mestaruuden. Jatkosota keskeytti urheilutoiminnan jälleen kesällä 1941, mutta vuosina 1943 ja 1944 jääpallon SM-sarja saatettiin pelata sodan ollessa asemasotavaiheessa. HIFK saavutti sotasarjoissa SM-kullan ja hopean Sotavuosina perustettiin HIFK:n käsipallon lajijaosto vuonna 1943 ja Tennispalatsista muodostui käsipalloilijoiden kotikenttä. HIFK osallistui ensimmäiseen käsipallon SM-sarjaan vuonna 1944. Jatkosota päättyi vuonna 1944. Talvi- ja jatkosodissa kaatuneita HIFK:n jäseniä olivat muun muassa käsipallon seuraan tuonut Eirik Rostén, kolme jalkapallomestaruutta voittanut Holger Salin, sekä neljä mestaruutta jalkapallossa ja kolme jääpallossa voittanut Jarl Malmgren.
Sodan jälkeisinä vuosina HIFK saavutti käsipallossa ensimmäisen SM-kultansa 1945. Seuraavana vuonna mestaruuden voittivat käsipallossa HIFK:n naiset. Jalkapallossa ja jääpallossa HIFK alkoi ajautua vaikeuksiin 1940-luvun lopulla. Jalkapallossa HIFK saavutti mestaruuden vielä vuonna 1947 ja jääpallossa se saavutti mitalisijat vielä 1946 ja 1947. Jalkapallossa HIFK putosi mestaruussarjasta 1949, ja vuonna 1953 jääpalloilijat kokivat saman kohtalon. Seuran menestyksestä 1950-luvun taitteessa huolehtivat käsipalloilijat ja yleisurheilijat. Samalla aikakaudella alkoi myös HIFK:n jääkiekkojaoston nousu. HIFK nousi jääkiekon mestaruussarjaan vuonna 1949.
Jääkiekossa HIFK:n mestaruussarjataipaleen alkuaikojen huippupelaajiin kuului Christian Rapp, joka oli vakiokasvo myös Suomen maajoukkueessa. Aikakauden kaikkien lajien erikoismiehistä mainittavin on Ossi Mildh, joka pelasi HIFK:ssä käsipalloa ja jääkiekkoa ja edusti suomea yleisurheilussa kaksissa olympialaissa. HIFK:n jääkiekkoilijat saavuttivat ensimmäisen mitalisijan, pronssin, vuonna 1955. Suurempaa menestystä ei vielä tullut, seuraavana vuonna 1956 jääkiekkoilijat putosivat sarjasta.
1960-luvun vaihteessa HIFK:n menestystä pitivät yllä jalkapallo- ja käsipallojaostot mestaruuksillaan. Jääpallossa HIFK palasi ylimmälle sarjatasolle 1963, mistä lähtien se on pelannut yhtäjaksoisesti korkeimmalla sarjatasolla. Jääkiekkoilijatkin nousivat SM-sarjaan 1964, mutta putosivat parin vuoden päästä takaisin. HIFK:n jääkiekon nousukausi alkoi Suomensarjasta 1967, jolloin seura nousi SM-sarjaan voitettuaan uusintaottelussa noususta Töölön Vesan. Kaudelle 1968–1969 HIFK värväsi riveihinsä Carl Brewerin. Brewerillä vahvistunueella HIFK:llä oli riveissään myös useita nuoria tulevia huippupelaajia, jotka saivat Brewerin johdolla itsestään irti kaiken mahdollisen potentiaalinsa. HIFK onnistui saavuttamaan ensimmäisen jääkiekon Suomen mestaruutensa Brewerin johdolla 1969. Myös yleisö löysi otteluihin ja kotiotteluissa oli paikan päällä yli 10 000 katsojaa. Joukkueen runko pysyi hyvin kasassa seuraavina vuosina ja HIFK uusi mestaruutensa seuraavana kautena 1970 ja se oli mitaleilla 7 kertaa perättäin, myös vuonna 1974 seura voitti mestaruuden. 1970-luvun menestyksen myötä HIFK:n jääkiekkojaosto alkoi nousta HIFK:n lippulaivaksi. Vuonna 1976 jääkiekkojaosto eriytettiin omaksi organisaatiokseen.
Suomen kieli tuli mukaan seuraan 1970-luvulla, kun HIFK muuttui virallisesti kaksikieliseksi. Ruotsin kieli oli seurassa kuitenkin tärkeä. Vahvasti perinteisessä ja identiteetistään kiinni pitäneessä seurassa suomen kielen käyttöä on yritetty kieltää ja jarruttaa myös tämän jälkeen.
Vuonna 1977 HIFK voitti ensimmäisen mestaruutensa uudessa lajissa, kaukalopallossa. Vuonna 1977 avattiin Suomen ensimmäinen iso tekojäärata Oulunkylään. Velodromilta uudelle kotikentälle muuttaneet HIFK:n jääpalloilijoiden harjoitusolosuhteet kohenivat, ja HIFK palasi mestariksi vuonna 1978. Edellinen mestaruus oli tullut sotavuonna 1944. Vuosikymmenen traagisin tapaus oli Kalevi Pirkolan tapaturmainen menehtyminen, hänen kaaduttuaan ennen tapaninpäivän ottelua 1971.
Vuosituhannen lopulla HIFK palasi kultakantaan jääkiekossa ja jääpallossa vuonna 1998. Jäälajien tuplamestaruus oli HIFK:lle ensimmäinen laatuaan. Temppu uusittiin vuonna 2011, jolloin mestaruus tuli jälleen molemmissa lajeissa. Vuosituhannen alussa HIFK:n menestynein joukkue oli naisten käsipallojoukkue viidellä perättäisellä mestaruudellaan. Jääpallossa HIFK voitti kautta aikain 17. mestaruutensa vuonna 2013, mikä nosti HIFK:n eniten jääpallon Suomen mestaruuksia voittaneeksi seuraksi.
HIFK:n pitkään odotettu uusi nousu jalkapallokentillä tyrehtyi ei-urheilullisten seikkojen vuoksi vuonna 2003, kun Ykkösen tasolla pelannut seura joutui luopumaan sarjapaikastaan ja hakemaan uutta nousua Nelosesta. Ykkösen tasolla HIFK nähtiin seuraavan kerran vuonna 2011, mutta putoaminen kakkoseen oli edessä seuraavana kautena. Sensaatiomaisen nousun HIFK aloitti heti seuraavana vuonna, se nousi takaisin Ykköseen vuonna 2013 ja heti perään seura järjesti jymy-yllätyksen voittamalla Ykkösen vuonna 2014 ja nousemalla suoraan Veikkausliigaan. Taukoa SM-sarjatason jalkapallosta oli HIFK:llä ollut 42 vuotta. Myös yleisö löysi jälleen katsomoihin ja kauden 2015 avausottelua HJK:ta vastaan seurasi yli 10 000 katsojaa. Stadin derbyt HJK:ta vastaan herätettiin jälleen henkiin.
Organisaatio
HIFK:n keskusorganisaatio on aikojen saatossa pyörittänyt kaikkia lajeja, ennen eri lajijaostojen eriyttämistä. Tämä mahdollisti sen, että vahvemmin pärjäävät lajijaostot saattoivat tukea heikompiaan. Eri lajijaostot eriytettiin omiksi yhdistyksikseen vuonna 1994, jääkiekko oli eriytetty omakseen jo vuonna 1976. Lajijaostojen eriyttämisen myötä HIFK:n keskushallituksen rooli on enää lähinnä seremoniallinen. Kattojärjestö Idrottsföreningen Kamraterna, Helsingfors ry. valvoo seuran tavaramerkkeinä olevien tunnusten, kilven ja tähden käyttöä ja HIFK-brändiä. Se tukee HIFK-seurojen urheilullista toimintaa, mutta lajijaostot vastaavat itse omasta taloudestaan. Erityisen meritoituneille HIFK-seurojen urheilijoille kattojärjestö voi myöntää kunniamainintoja ja ansiomerkkejä.
Tunnukset
IFK-liikkeen seuroista suurin osa käyttää tunnusväreinään sinistä ja valkoista, jotka symboloivat viattomuutta ja uskollisuutta. IFK-seurojen tunnuksena on nelisakarainen tähti, jonka sakarat kuvaavat seuran neljää perusarvoa: peräänantamattomuus (Ihärdighet), valmius (Färdighet), voima (Kraft) ja toveruus (Kamratskap). Helsingin IFK:n vaakuna poikkeaa muiden IFK-seurojen vaakunoista värityksensä puolesta. Sen malli on samanlainen kuin ruotsalaisen keskusjärjestön, mutta vaakunan kehyksen valkoinen sisäreuna ja kirjaimet IFK ovat HIFK:n vaakunassa kultaiset.
Seuran pääväriksi on valikoitunut punainen. Se viittaa ruotsin- ja suomenkielisten väliseen kielitaisteluun 1900-luvun alussa. Fennomaanien käytössä ollut sininen ei voinut toimia ruotsinkielisen seuran värinä, vaikka se oli seuran tunnuksen väri. Aluksi HIFK urheili punavalkoisissa väreissä ja vuonna 1917 lipun väriksi valikoitui lopulta punainen.
HIFK:n jääkiekkojaosto on aina käyttänyt muista lajeista poikkeavaa vaakunaa. Siinä vaakunan kultaiset värit on korvattu hopeisella. Syynä eroavaisuuteen olivat aikoinaan kustannukset, kun vuonna 1960 joukkueelle tilattiin Ruotsista pelipaitoja, olivat hopeisella reunuksella varustetut vaakunat halvempia kuin kultaiset. Tätä ennen HIFK:n jääkiekkojoukkue oli käyttänyt tunnuksenaan nelisakaraista IFK-tähteä, jota HIFK:n jalkapalloilijat käyttävät edelleen tunnuksenaan pelipaidoissaan. Vuonna 1993 jääkiekkoseuran logo vaihdettiin viisisakaraiseksi tähtilogoksi. Syynä oli se, että HIFK:n keskushallitus vaati omistamansa vaakunalogon käyttöoikeudesta jääkiekko-organisaatiolta miljoona markkaa. HIFK:n kannattajat eivät ottaneet uutta tähtilogoa koskaan omakseen. Muutamaa vuotta myöhemmin jääkiekko-HIFK otti käyttöön petologon, jossa komeili puuman kuva. Vuonna 2008 HIFK palasi perinteisen vaakunalogon käyttöön, mutta petologo jäi elämään markkinointikäytössä.
Kilpailijat
HIFK:n jalkapalloilijat aloittivat pitkän alasarjakierroksensa 1970-luvulla, jolloin paikallisvastustajista merkittävimmät olivat Vuosaaren Viikingit, Ponnistus, Käpylän Pallo ja IF Gnistan. Sittemmin HIFK:n päävastustajaksi on profiloitunut Helsingin jalkapalloklubi. Ennen HJK:n erikoistumista jalkapalloon, se HIFK:lle haastajan jääpallossa, jääkiekossa ja jalkapallossa. HIFK palasi jalkapallossa maan pääsarjaan vuonna 2014, ja HJK:ta vastaan pelattava stadin derby on yksi kauden eniten yleisöä houkuttelevia otteluita.
Jääpallossa Kiffen ja HJK putosivat maan huipulta 1950-luvulla ja alkoivat erikoistua muihin lajeihin. 1950- ja 1960-luvulla HIFK:lle tarjosi paikallisvastustajan Käpylän Urheilu-Veikot, joka nousi paitsi Helsingin, myös Suomen ykkösseuraksi. KUV:n pudottua sarjasta 1968 HIFK jäi hetkeksi ainoaksi Helsingin pääsarjaseuraksi. Botnian perustaminen vuonna 1969 ja sen nousu pääsarjaan 1970-luvulla toi HIFK:lle taas paikallisvastustajan SM-sarjatasolle. Botnia on noussut jääpallossa HIFK:n rinnalle ja toisinaan ohikin. Paikallisvastustajan HIFK:lle tarjosi myös 1990-luvun lopulla jääpallon Bandyliigassa piipahtanut Kulosaaren Vesta.
Käsipallossa HIFK on saavuttanut menestystä etenkin naisissa, mutta miesten puolella kaupungin menestynein seura on Dicken. Lauttasaarelainen Dicken on myös harrastajamäärältään Helsingin suurin käsipalloseura. Käsipallon SM-sarjan alkuaikoina HIFK:n ja Dickenin kanssa kaupungin herruudesta taistelivat myös Katajanokan Haukat, Arsenal, sekä nyt jo lakkautettu Union. 1960-luvulla käsipalloa Helsingissä hallitsi Sparta.
Jääkiekossa HIFK:n pääpaikallisvastustaja on vuosien saatossa vaihdellut. Lajin alkuaikoina 1920-luvulta 1940-luvulle KIF oli Helsingin ykkösjoukkue jääkiekossa, mutta tuohon aikaan HIFK keskittyi jääpalloon. Vasta kun jääkiekko alkoi lajina kerätä kiinnostusta 1950-luvulta lähtien, alkoi myös HIFK panostaa lajiin. Myös jääkiekossa HIFK:n päävastustajaksi muodostui 1950-luvulta lähtien HJK. Koviksi paikallisvastustajiksi nousivat myös Karhu-Kissat, sekä myöhemmin Jokereiksi muuttunut Töölön Vesa. HIFK:n ja Vesan välisistä otteluista muistetaan edelleen seurojen välinen uusintaottelu vuodelta 1967, jossa ratkaistiin nousija mestaruussarjaan. Jääkiekko nousi nopeasti kansan suosioon Helsingissä ja myös menestystä alkoi tulla. Kausi 1971–1972 on viimeisin, jolloin mestaruussarjassa pelasi neljä helsinkiläisjoukkuetta.
Kausi 1971–1972 oli myös merkittävä Helsingin sisäisen herruuden kannalta, kun seurat kilpailivat oman kotikaupunkinsa kannattajien suosiosta. HIFK saavutti vuonna 1972 pronssia, HJK vei kaupungin herruuden hopeasijallaan. Katsomossa erot kannattajakuntien välillä olivat muotoutuneet melko selviksi. Suurimmat yleisömäärät keräsi HIFK. Sen otteluita seurasi paikan päällä 106 000, katsojaa kun HJK:n otteluita seurasi 88 000. Jokereiden otteluita seurasi 60 000 katsojaa ja Karhu-Kissat jäi kotiotteluissaan alle 30 000 katsojan. Jokerit, HJK ja Karhu-Kissat olivat kannattajakunnaltaan HIFK:ta pienemmät. HJK:ta huoletti lipputulojen vähyys, ja myös Jokereiden menestys yleisön houkuttelussa oli yllättävän heikko, sillä Jokereiden junioritoiminta oli kaupungin laajin. Tilanne sai seurat pohtimaan fuusioitumista, mutta Jokerit luopui hankkeesta ja fuusio toteutettiin HJK:n ja sarjasta pudonneen Karhu-Kissojen välillä. Tuloksena muodostettiin Helsingin Jääkiekkoklubi, jonka lyhenne taipui myös muotoon HJK. Uudistunut HJK ei enää pärjännyt Jokereiden ja HIFK:n kehityksessä, vaan sen parhaat pelaajat siirtyivät paikalliskilpailijoiden riveihin. HJK:n ja Karhu-Kissojen fuusiojoukkue putosi mestaruussarjasta vuonna 1974, jolloin HIFK ja Jokerit jäivät kilpailemaan keskenään stadin herruudesta.
HJK:n katoaminen suomalaisen jääkiekon huipulta toi HIFK:lle uuden päävastustajan. Jokerien edeltäjä, vuonna 1906 perustettu Töölön Vesa, oli juuriltaan Työväen Urheiluliiton seura, eikä se näin ollen kohdannut Palloliittoon kuulunutta porvariseura HIFK:ta jalkapallo- tai jääpallokentillä. Seurojen välinen eripura oli pohjimmiltaan liittojen välistä, kun porvariseurat yrittivät houkutella parhaita TUL:n seurojen jäseniä omiin riveihinsä. Tunnetuin Vesasta HIFK:hon värvätty pelaaja oli Frans Karjagin joka voitti HIFK:ssa useita jääpallon ja jalkapallon suomenmestaruuksia.
Vastakkainasettelu siirtyi myöhemmin jääkiekkokentille ja Vesan tunnetuimmat saavutukset kiekkokaukaloissa tehtiin Jokereiden nimen alla. Jokerit voitti jääkiekon Suomen mestaruuden vuonna 1973, mutta siitä ei vielä tullut kestomenestyjää. Jokereiden nousu SM-finaaliin HIFK:n vastustajaksi 1983 muodostui myös vain menestyspiikiksi. Joukkueiden välinen loppuottelusarja on jäänyt ikimuistoisten ottelusarjojen joukkoon. HIFK voitti mestaruuden otteluvoitoin 3–2, oltuaan sitä ennen ottelusarjassa jo 0–2 tappiolla. Jokereiden menestys alkoi hiipua tuon kauden jälkeen ja se haki välillä uutta vauhtia I-divisioonasta asti. Uusia kierroksia HIFK:n ja Jokereiden vastakkainasettelu otti jälleen 1990-luvulla Jokereiden menestyksen myötä, eikä ylilyönneiltä kentällä ja sen ulkopuolella ole aina vältytty. Jokereiden luovuttua sarjapaikastaan ja siirryttyä KHL-liigaan, vastakkainasettelu on laantunut.
Lajit
HIFK:n lajivalikoimaan on aikojen saatossa kuulunut useita eri urheilulajeja. Nykyisin HIFK:n lajivalikoimaan kuuluvat yleisurheilu, jalkapallo, jääpallo, käsipallo, jääkiekko, salibandy, voimistelu ja keilailu.
Yleisurheilu
Yleisurheilu on ollut HIFK:n lajivalikoimassa seuran perustamisesta lähtien. HIFK on voittanut Kalevan maljan seitsemän kertaa, vuosina 1918, 1919, 1921, 1922, 1923, 1924 ja 1933. Seuran ainoa yleisurheilun olympiamitalisti on Erik Wilén, joka voitti vuoden 1924 olympialaisissa hopeaa 400 metrin aidoissa. Hän voitti eri yleisurheilulajeissa yhteensä 50 kertaa.
Jalkapallo
Jalkapallo on ollut HIFK:n lajivalikoimassa vuodesta 1907. Se on voittanut jalkapallon Suomen mestaruuden seitsemän kertaa. Sen suurimmat menestysvuodet osuvat 1930-luvulle. Vuonna 1972 HIFK putosi mestaruussarjasta ja vajosi vuosikymmeniksi alasarjoihin. Uutta nousua pääsarjaan saatiin odottaa 2010-luvulle saakka.
Jääpallo
Jääpallo on jalkapallon ohella HIFK:n vanhin palloilulaji. Jaostot perustettiin vuonna 1907. HIFK on voittanut jääpallon Suomen mestaruuden 17 kertaa. Se on mestaruuksien määrässä mitattuna kautta aikojen Suomen menestynein jääpalloseura.
Käsipallo
HIFK:n käsipallojaosto perustettiin vuonna 1943. HIFK on voittanut kaikkiaan seitsemän käsipallon Suomen mestaruutta. Naisten käsipallossa HIFK on Suomen kautta aikojen menestynein seura 24 mestaruudellaan.
Jääkiekko
HIFK pelasi ensimmäisen jääkiekko-ottelunsa vuonna 1928, mutta seuraavana vuonna jääkiekkotoiminta hiipui. Uudelleen toiminta aloitettiin 1947. HIFK on voittanut jääkiekon Suomen mestaruuden seitsemän kertaa.
Salibandy
HIFK aloitti salibandytoiminnan vuonna 1994. Seura on voittanut miesten salibandyn Suomen mestaruuden kerran, vuonna 2000. Naisten puolella HIFK on saavuttanut SM-kultaa kahdesti.
Futsal
Futsal on uusin laji HIFK:n lajivalikoimassa ja toiminta aikuisten kilpatasolla käynnistyi vuonna 2020, laji kuuluu osaksi jalkapallojaoston toimintaa. HIFK:n Naisten Futsal-Liigajoukkue voitti historiallisen ensimmäisen Suomen mestaruutensa kaudella 2022-23. Miesten edustusjoukkueen taival on ollut vaikeampi ja miehet pelaavat nykyisin Suomen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla.
Voimistelu
Helsinkiläiset voimisteluseurat Alppilan Salamat, Suomen Taitovoimisteluklubi ja Voimisteluseura Kieppi yhdistyivät 1.6.2021. Yhdistynyt seura liittyi HIFK:n jäseneksi ja on nimeltään HIFK Gymnastics. Seuran 2000 jäsenestä 1700 on harrastevoimistelijoita, mutta seuran huippu-urheilijat ovat voittaneet yli sata Suomen mestaruutta.
Muut lajit
HIFK:n alkuperäisistä lajeista uinti, hiihto, pikaluistelu, paini ja melonta eivät enää kuulu seuran lajivalikoimaan, kuten ei myöskään hieman myöhemmin mukaan tullut tennis. Joukkuepalloilulajeista seurassa harrastettiin myös kaukalopalloa. HIFK:n kaukalopallojoukkue on voittanut viisi Suomen mestaruutta.
HIFK:n jääkiekkojaosto HIFK Hockey oli ensimmäinen suomalainen urheiluseura, joka laajensi toimintaansa elektroniseen urheiluun. Se perusti vuonna 2016 Helsinki REDS nimellä toimivan organisaation. Tällä on ollut toimintaa useassa maailman seuratuimpiin kuuluvissa konsolipeleissä.
Naughty BRGR
Naughty BRGR (lausutaan burger) on suomalainen vuonna 2015 perustettu ravintolaketju, jonka päätuotteita ovat hampurilaiset, ranskalaiset ja muut lisukkeet. Naughty BRGR:llä on 10 toimipistettä: Helsingissä, Espoossa ja Tampereella sijaitsee kussakin kaksi ja Turussa sekä Jyväskylässä yksi. Vuonna 2021 uudet ravintolat avattiin Lahteen ja Ouluun.
Ketjun perusti Top Chef Suomi -ohjelman voittaja Akseli Herlevi ja hänen yhteistyökumppaninsa Tomi Ruuskanen. Ensimmäinen Naughty BRGR avattiin Helsinkiin Lönnrotinkadulle marraskuussa 2015. Sittemmin ketju on laajentunut Helsingissä Sturenkadulle, Espoossa kauppakeskus Selloon ja Isoon Omenaan, Tampereella Aleksanterinkadulle, Turussa Aurakadulle ja Jyväskylässä Aren aukiolle.
Vuonna 2019 yritys kertoi luopuneensa kaikesta muovin käytöstä annoksiensa ja take-away tuotteiden pakkauksissa.
Marie-Thérèse
Marie Thérèse tai Marie-Thérèse voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Mindoronpöllönen
Mindoronpöllönen (Otus mindorensis) on pöllöihin kuuluva lintu. Se on kotoperäinen Filippiinien seitsemänneksi suurimmalla saarella Mindorolla. pienoiskuva|left|160px|Mindoron saaren sijainti Filippiineillä. Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset metsät yli 700 metrin korkeudessa vuoristossa Mindoron saaren keskiosissa. Yli 1 000 metrin korkeudessa se on yleinen. Sitä on tavattu 700–900 metrin korkeudessa Iglit-Bacon vuoren kansallispuistossa, jossa se on yleinen. Koska kuitenkin linnun jäljellä oleva elinalue on pieni, sen populaation kokonaismäärä ei ole suuri. Saaren vuoristometsiä on kaadettu hyvin laajalti, ja metsänhakkuu jatkuu yhä ja voi siis olla uhka linnulle.
Nalle Puh ystävää etsimässä
Nalle Puh ystävää etsimässä on The Walt Disney Companyn tekemä animaatioelokuva, joka julkaistiin suoraan videona 5. elokuuta 1997.
ATC-koodi V
Anatomis-terapeuttis-kemiallisen lääkeluokituksen V-koodiryhmään kuuluvat kaikki muut lääkeaineet, jotka eivät sovi muihin ryhmiin. Yhteensä V-ryhmään kuuluu kahdeksan alaryhmää.
Nalle Puh ystävää etsimässä
Juoni
Risto Reipas ja Nalle Puh viettävät kesän viimeisen päivän yhdessä. Seuraavana aamuna Puh löytää talonsa edestä hunajapurkin ja kirjeen, jossa Risto kertoo lähtevänsä pois. Puh ystävineen luulee Riston olevan pulassa, ja he lähtevät vaaralliselle matkalle pelastamaan häntä.
Siuntionjoen vesistö
Siuntionjoen vesistö (vesistöaluetunnus 22) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Siuntionjoki laskee Suomenlahden Pikkalanlahteen. Vesistöalueen pinta-ala on 487,07 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 5,23 %.
Koisokasvit
Koisokasvit (Solanaceae) on kaksisirkkaisheimo, jossa on yli 3 000 enimmäkseen lämpimissä maissa kasvavaa ruoho- tai puuvartista lajia. Useissa koisokasveissa on myrkyllisiä psykoaktiivisia tropaanialkaloideja, minkä vuoksi muun muassa myrkkykoisoa, hullukaaleja ja hulluruohoja on käytetty lääkekasveina. Taloudellisesti merkittäviä koisokasveja ovat mm. peruna, tomaatti ja eräät muut koisot sekä tupakat ja paprikat. Joitakin lajeja käytetään koristekasveina.
Tropaanialkaloidipitoisia kukkia voidaan käyttää huumeena. Ne ovat deliriantteja, joihin kuuluvat aineet voivat aiheuttaa sydänpysähdyksen.
Tuntomerkit
Koisokasvit ovat haarajatkoisesti kasvavia, melko usein epämiellyttävän tuoksuisia ruohoja tai pensaita, joiden puu on yleisesti fluoresoivaa. Erityisesti varressa on oksalaattikiteitä, myös isoja karbonaattikiteitä sisältäviä, litokysteiksi nimitettyjä soluja esiintyy. Lehdet ovat yksinkertaisia tai kerrannaisia. Lehtien, haarojen ja kukkien seuraannot ovat usein epäsäännöllisiä. Kukat ovat säteittäisiä tai toisinaan jonkin verran vastakohtaisia ja yhdisteräisiä. Joskus kukat ovat nelilukuisia, ja heteenponnet avautuvat usein rei'illä tai ponnet ovat kasvaneet enemmän tai vähemmän yhteen, jolloin siitepöly vapautuu yhteisestä kärkiaukosta. Sikiäin on yhdislehtinen, usein näennäisesti nelilokeroinen ja sisältää paljon siemenaiheita, jotka ovat usein käyristyneet luokkimaisesti (kampylotrooppisia). Istukat ovat turvonneet; luotti on pallomainen tai kilpimäinen. Hedelmä on tavallisesti kahdesta emilehdestä koostunut ja on liiteluomainen kota tai marja, jossa on litteitä siemeniä. Yhdislehtinen verhiö on jäljellä ja joskus kooltaan kasvanut hedelmässä.
Luokittelu
Koisokasvien heimoon kuuluu 102 sukua, 2 460 lajia ja mahdollisesti kahdeksan alaheimoa, jotka ovat:
Litiumoksidi
Litiumoksidi (Li2O) on epäorgaaninen ioniyhdiste ja litiumin oksidi. Yhdistettä käytetään lasitteiden ja emalien valmistuksessa sekä muiden litiumyhdisteiden tuotantoon.
Ominaisuudet
Litiumoksidi on huoneenlämpötilassa valkoista kuutiomaista kiteistä ainetta. Sen kiderakenne on antifluoriittirakenne. Yhdiste on emäksinen oksidi ja reagoi veden kanssa muodostaen litiumhydroksidia. Happamien oksidien kanssa muodostuu litiumsuoloja, esimerkiksi litiumoksidi ja hiilidioksidi reagoivat litiumkarbonaatiksi.
Louis Farrakhan
pienoiskuva|Farrakhan vuonna 2018 Louis Farrakhan (s. 11. toukokuuta 1933 Bronx, New York, New York, Yhdysvallat) on Nation of Islamin tämänhetkinen johtaja.
Litiumoksidi
Valmistus ja käyttö
Litiumoksidia käytetään lasitteiden ja emalien valmistuksessa fluksina. Yhdisteestä voidaan valmistaa muita litiumyhdisteitä, käyttää valokuvauskemikaalina ja sitä on tutkittu myös tritiumin tuotantoon.
Louis Farrakhan
Tausta
Farrakhan (alkuperäiseltä nimeltään Louis Eugene Walcott) syntyi Bronxissa New Yorkissa, mutta kasvoi Roxburyn lähiössä Bostonissa, Massachusettsissa. Hänen äitinsä oli maahanmuuttaja Saint Kitts ja Nevisiltä. Isä oli maahanmuuttaja Jamaikalta, joka oli etnisesti portugalilainen tai Farrakhanin mukaan mahdollisesti sefardijuutalainen.
Farrakhan harjoitteli lapsuudessaan viulunsoittoa ja soitti myös orkesterien kanssa. Hän opiskeli Boston Latin Schoolissa sekä English High Schoolissa, josta hän valmistui. Myöhemmin hän keskeytti opintonsa korkeakoulussa keskittyäkseen musiikkiuraansa. 1950-luvulla Farrakhan esitti country- ja calypsomusiikkia taiteilijanimellä ”The Charmer”.
Ura
Farrakhan toimi aluksi Harlemin temppelissä numero 7 Malcolm X:n mentoroimana. Elijah Muhammad antoi hänelle nimen Farrakhan, ja Farrakhan nimitettiin Bostonin temppelin numero 11 papiksi.
Malcolm X:n erottua Nation of Islamista vuonna 1964 Farrakhan kirjoitti, että hänen kaltaisensa mies ansaitsee kuoleman. Kaksi kuukautta myöhemmin Malcolm X murhattiin. Farrakhan totesi vuonna 1993, ettei se kuulu ulkopuolisille, jos Nation of Islam käsitteli Malcolmia, kuten petturia käsitellään, eikä heitä kiinnosta valkoisen miehet laki. Malcolm X:n tytär Qubilah Shabazz syytti murhasta Farrakhania, ja hänet pidätettiin 12. tammikuuta 1995 epäiltynä suunnitelmista Farrakhanin salamurhauttamiseksi. Farrakhan syytti lehdistötilaisuudessa Chicagossa FBI:tä yrityksistä heikentää Malcolmin suvun ja Nation of Islamin välisiä suhteita. Syytteistä Shabazzia kohtaan luovuttiin hänen myönnettyään olleen mukana suunnitelmassa ja suostuttuaan psykiatriseen hoitoon. Farrakhanin suora osallisuus Malcolm X:n murhaan on epätodennäköistä.
Malcolm X:n eroamisen myötä Farrakhan siirtyi hänen tilalleen papiksi Harlemin temppeliin numero 7 ja Nation of Islamin kansalliseksi edustajaksi.
Nation of Islamin johtaja Elijah Muhammadin kuoltua vuonna 1975 liikkeen johtoon asettui Wallace Muhammad. Liike jakautui pian kahtia, koska Farrakhanin johtama ryhmä ei hyväksynyt Muhammadin pyrkimyksiä viedä liikettä kohti valtavirtaislamia ja irtaantua mustasta nationalismista ja separatismista.
Farrakhan kertoi lokakuussa 1989 julkisesti kokemastaan ilmestyksestä, jossa edesmennyt Elijah Muhammad oli kertonut hänelle vuonna 1985 Meksikossa, että Yhdysvaltain presidentti oli suunnittelemassa sotaa. Farrakhan matkusti helmikuussa 1986 varoittamaan Libyan kansaa ja Muammar Gaddafia, joita vastaan hän päätteli sodan käytävän. Huhtikuussa 1986 Yhdysvallat todella teki ilmaiskun Libyaan.
1990-luvun aikana Farrakhan alkoi jälleen esittää musiikkia, ja alkuvuodesta 1993 hän esitti Felix Mendelssohnin konserton. Hän on lisäksi esittänyt Beethovenin konserton ja ilmaissut aikeensa esittää Tšaikovskia ja Brahmsia.
Farrakhan järjesti Washingtonissa 16. lokakuuta 1995 ”Miljoonan miehen marssiksi” kutsutun mustien protestimarssin, yhden Yhdysvaltain historian suurimmista marsseista. Hänelle myönnettiin vuonna 1996 Muammar Gaddafin kansainvälinen rauhanpalkinto.
2000-luvulla Farrakhan alkoi vähentämään vastuutaan liikkeessä terveysongelmiensa vuoksi. Hän kertoi 11. syyskuuta 2006 julkisesti heikosta terveydentilastaan. Hänellä oli todettu Kuubassa mahahaava, jonka komplikaatioina ilmenneet infektiot saivat hänen painonsa vähenemään lähes 16 kiloa (35 naulaa). 6. tammikuuta 2007 tiedotettiin, että Nation of Islamin johtaja oli ollut 12-tuntisessa operaatiossa. Hän on lisäksi selvinnyt eturauhassyövästä ja perustanut eturauhassyöpäyhdistyksen.
Nation of Islamin opissa on maan ulkopuoliseen elämään ja ufoihin liittyviä uskomuksia. Vuonna 2011 Farrakhan varoitti, että kansannousut arabimaissa ja tsunami Japanissa viittaavat siihen, että jumalalliset avaruusalukset tulevat pian kostamaan mustien kokeman kärsimyksen. Hänen mukaansa myös Barack Obaman tuki hänen ystävänsä Gaddafin vastustajia kohtaan nopeuttaa tämän tapahtumista.
Näkemyksiä
Farrakhan kannattaa Nation of Islamin oppia, jonka mukaan 6 600 vuotta sitten paha musta tiedemies Yakub loi valkoisen rodun, ja kaikki valkoiset ovat ”paholaisia”. Maaliskuussa 2000 Farrakhan sanoi, että ”valkoiset ovat potentiaalisia ihmisiä, jotka eivät ole vielä kehittyneet”.
Farrakhanin mukaan sionismi on yksi ”juutalaisten transgression” seurauksista, mutta ei ainoa osa juutalaisten ”pahuutta”. Vuoden 2017 puheessaan hän sanoi, että itseään juutalaisiksi kutsuvat eivät ole juutalaisia, vaan ”Saatana”. Farrakhan on syyttänyt juutalaisia muun muassa Yhdysvaltain hallituksen kontrolloimisesta ja rahan hallitsemisesta kaikkialla, missä he asuvat, myös Suomessa.
Farrakhan on esittänyt salaliittoteorioita, joiden mukaan Yhdysvaltain hallitus yrittää vahingoittaa mustia. Hänen mukaansa esimerkiksi hallituksen tieteilijät aiheuttavat kemikaalisilla reaktioilla homoseksuaalisuutta mustassa väestössä, millä hänen mukaansa estetään lisääntymistä.
Farrakhan on ilmaissut arvostusta skientologiaa kohtaan, ja katsoo sen perustajan L. Ron Hubbardin olevan tärkeä sivistäjä valkoisille ihmisille. Hän on suositellut dianetiikkaa myös Nation of Islam -liikkeen jäsenille.
Farrakhanin mukaan naisten ei kuulu tavoitella harrastuksia tai työuria, vaan keskittyä perheeseen ja aviomieheen, koska vain tällainen elämä voi saada naiset onnellisiksi.
Reaktioita
Farrakhania on usein syytetty antisemitismistä. Hän on itse kiistänyt syytöksen. Vuonna 2018 hän sanoi, että hän ei ole antisemiitti, vaan ”termiittivastainen”. Farrakhania on syytetty myös vihasta valkoisia, katolilaisia ja homoseksuaaleja kohtaan ja seksismistä.
Farrakhan on saanut tukea valkoisen ylivallan kannattajilta, kuten Ku Klux Klanilta, koska heitä yhdistävät suhtautuminen juutalaisiin ja rotujen erottaminen toisistaan. Myös sionismivastainen ortodoksijuutalainen järjestö Neturei Karta International on ilmoittanut tukevansa Farrakhania, joka ei järjestön mukaan vihaa juutalaisia, vaan ainoastaan vastustaa sionismia.
Black Entertainment Televisionin yleisö äänesti Farrakhanin 2005 ”vuoden henkilöksi”.
2. toukokuuta 2019 Facebook poisti Farrakhanin palvelusta.
Perhe
Vuonna 1953 Farrakhan meni naimisiin Betsy Rossin kanssa, joka myöhemmin vaihtoi nimensä Khadijah Farrakhaniksi. Parilla on neljä poikaa ja viisi tytärtä.
Palle Sørensen
Palle Mogens Fogde Sørensen (26. maaliskuuta 1927 Kööpenhamina – 1. helmikuuta 2018 ) oli tanskalainen rikollinen. Ammatiltaan hän oli hienomekaanikko.
Sørensen ryösti pankin 18. syyskuuta 1965 ja lähti karkuun varastamallaan autolla. Pakomatkan aikana hän ampui neljä nuorta poliisia Kööpenhaminassa. Sørensen saatiin kiinni seuraavana päivänä laajamittaisen takaa-ajon jälkeen. Hänen apunaan toimi Viggo Buhne. Molempia oli jo aiemmin rangaistu ja he olivat ehdonalaisessa vapaudessa.
Sørensen tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen 24. elokuuta 1966.
Sørensen armahdettiin vuonna 1997. Hän oli Tanskan nykyhistorian pitkäaikaisin elinkautisvanki.
Lee Kyou-hyuk
Lee Kyou-hyuk (s. 16. maaliskuuta 1978 Soul) on eteläkorealainen pikaluistelija.
Vuonna 2007 Lee voitti kultaa Norjan Hamarissa käydyissä sprinttereiden MM-kilpailuissa, joissa Suomen Pekka Koskela sijoittui hopealle. Samana vuonna Lee saavutti pronssimitalin 1 000 metrin matkalla pikaluistelun matkakohtaisissa MM-kilpailuissa Salt Lake Cityssä. Hän uusi sprinttereiden maailmanmestaruuden Heerenveenissä 2008. Saman vuoden matkakohtaisissa MM-kilpailuissa Naganossa hän sijoittui 500 metrillä hopealle Kanadan Jeremy Wotherspoonin jälkeen. Seuraavana vuonna hän sai Kanadan Richmondissa niin ikään MM-hopeaa 500 metrillä. Vuonna 2010 hän voitti sprinttereiden maailmanmestaruuden Obihirossa, kuten myös seuraavana vuonna Heerenveenissä. Vuoden 2011 matkakohtaisissa MM-kilpailuissa Inzellissä hän voitti 500 metrin maailmanmestaruuden. Vuonna 2012 hän sijoittui sprinttimaailmanmestaruuskilpailuissa toiseksi.
Urallaan Lee on pystynyt viiteentoista maailmancupin osakilpailuvoittoon. Kaudella 2006–2007 hän sijoittui 1 000 metrin kokonaispisteissä toiseksi. Kaudella 2010–2011 hän oli toinen sekä 500 että 1 000 metrin kokonaiskilpailussa. Olympiakisoissa hän on sijoittunut Naganossa 1998 kahdeksanneksi 500 metrillä, Salt Lake Cityssä 2002 viidenneksi 500 metrillä sekä kahdeksanneksi 1 000 ja 1 500 metrillä sekä Torinossa 2006 neljänneksi 1 000 metrillä.
Lee on luistellut Calgaryssä kaksi miesten maailmanennätystä: 1 000 metrillä 1.10,42 23. marraskuuta 1997 ja 1 500 metrillä 1.45,20 15. maaliskuuta 2001.
Montpezat-sous-Bauzon
thumb|250px|Montpezat-sous-Bauzonin pääkatu Montpezat-sous-Bauzon on kunta Ardèchen departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 634 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Montpezat-sous-Bauzonin pinta-ala on 27 neliökilometriä.
Nakajima B5N
Nakajima B5N ( "laivaston tyypin 97 torpedokone" ja liittoutuneiden raportointinimi Kate) oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien torpedokone. Se oli luotettava ja monikäyttöinen lentokone, jonka suurin heikkous oli heikko aseistus ja hitaus.
Tausta
Vuonna 1932 keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimat julkisti 7-Shi-vaatimukset. Aichi, Mitsubishi ja Nakajima valmistivat vaatimusten mukaiset prototyypit, mutta yhdenkään ei katsottu olevan käyttökelpoisia. Laivasto julkaisi sen sijaan 9-Shi-vaatimukset, jolla haettiin korvaajaa laivaston tyypin 92 torpedokoneelle B3Y1. Vaatimusten mukaisen kone suunniteltiin Yokosukan laivaston lentoteknisellä varikolla. Lentokone laitettiin tuotantoon laivaston tyypin 96 torpedokone B4Y1, joka oli kuitenkin ainoastaan väliaikainen ratkaisu suunniteltaessa vaatimukset täyttävää suunnitelmaa.
Vuonna 1935 laivasto julkaisi 10-Shi-vaatimukset, joka määritteli yksimoottorisen ja yksitasoisen torpedokoneen. Vaatimuksina olivat :
Katsuji Nakamuran johtama ryhmä käytti Nakajiman tyypin K alatasoa, johon suunniteltiin sisäänvedettävät laskutelineet. Suuret siivet voitiin taittaa ylöspäin ja siipien kärjet menivät ristiin ylös ja taakse ohjaamon päälle taitettuina. Rungon kokonaispituus oli vain 10,3 metriä, jotta se kyettiin siirtämään käytössä olevien lentotukialusten hisseillä. Koneen muina uutuuksina oli säätölapapotkuri ja Fowler-siivekkeet. Prototyypin moottorina oli ilmajäähdytteinen 9-sylinterinen Nakajima Hikari 2. Kone valmistui joulukuussa 1936 ja teki ensilennon tammikuussa 1937 saaden virallisen nimen B5N1. Hydraulijärjestelmässä havaitut ongelmat häiritsivät koelentoja, mutta ne saatiin kuitenkin nopeasti ratkaistua.
Kone ylitti koelennolla vaaditun huippunopeuden reilusti, mutta siitä huolimatta laivaston esikunta esitti huolensa koneen lukuisista innovaatioista. Erityisesti huolta aiheuttivat mahdolliset ylläpito-ongelmat. Toisesta prototyypistä alkaen hydraulinen siiventaittojärjestelmä korvattiin manuaalisella järjestelmällä ja Fowler-siivekkeet vaihdettiin perinteisiin siivekkeisiin. Muina muutoksina oli kiinteälapaisella propellilla varustetun Hikari 3 -moottorin käyttöönotto samoin kuin lisätankkien asentaminen siipiin. Näin muutettuna malli voitti Mitsubishi B5M1 -mallin testeissä. Laivasto määräsi marraskuussa 1937 mallin tuotantoon Koizumin tehtaalle nimellä laivaston tyypin 97 lentotukialus torpedokone malli 1.
Käyttö
Japanissa järjestetyn miehistöjen koulutuksen jälkeen lentokone, joka oli nimetty uudelleen laivaston tyypin 97 lentotukialus torpedokoneeksi malli 11, sijoitettiin palvelukseen lentotukialuksille. Saman aikaisesti maatukikohdissa toimivat yksiköt saivat lentokoneita taistelutoimiin Kiinassa, missä pommein varustetut lentokoneet toimivat maavoimien taktisena tukena. Koneiden operoidessa niitä suojaavien laivaston tyypin 96 lentotukialushävittäjien kanssa, ne osoittautuivat kohtuullisen onnistuneiksi heikosta omasuoja-aseistuksesta ja puuttuvasta panssaroinnista huolimatta. Koneiden omasuojana oli ainoastaan radio-operaattorin 7,7 millimetrin tyypin 92 konekivääri. Pommituslennoilla tähystäjä, joka istui lentäjän ja radio-operaattorin välissä, vastasi pommien pudottamisesta. Tähtääminen tapahtui avaamalla pienet luukut lattiassa. Kiinan-Japanin sodan aikana mallista ei löytynyt puutteita, jotka olisivat vaatineet muutoksia. Ainoat muutokset olivat radiojärjestelmien päivitys. Myöhemmin tuli tarve parantaa lentokoneen suorituskykyä, kun kohdattiin moderneja hävittäjiä.
Uusi versio B5N2 teki ensilentonsa joulukuussa 1939 ja siirrettiin tuotantoon nimellä laivaston tyypin 97 lentotukialustorpedokone malli 12. Kone oli ulkoisesti samanlainen kuin edeltänyt B5N1, mutta sen moottorina oli 1 000 hevosvoiman 14-sylinterinen kaksirivinen Nakajima Sakae 11, joka oli kuitenkin halkaisijaltaan pienempi kuin aiempi 9-sylinterinen yksirivinen Nakajima Hikari 3 -moottori. Nakajiman suunnittelijat esittivät moottorin koteloinnin pienentämistä lentäjän näkökentän laajentamiseksi. Huolimatta 36 prosentin tehonlisäyksestä kone ei kuitenkaan ollut merkittävästi edeltäjäänsä nopeampi. Laivasto kuitenkin hyväksyi moottorin vaihdon, koska toimintavarmemman Sakaen ylläpito oli helpompaa.
Uusi malli oli ensilinjan yksiköissä täysin korvannut edeltäjänsä B5N1:n ja B4Y1:n Japanin hyökätessä Pearl Harboriin 7. joulukuuta 1941. Malli osallistui kaikkiin lentotukialusoperaatioihin, kunnes se korvattiin 1944 laivaston lentotukialustorpedokone Tenzanilla. B5N2, joka sai liittoutuneilta koodinimen Kate, oli myös maakentille sijoitetuissa lentoyksiköissä ottaen osaa Salomon saarten taisteluihin ja viimeisen kerran aktiivisesti operaatioissa Filippiinien taisteluissa 1944. Kun hälyttävän suuret tappioluvut ja riittämätön suorituskyky pakottivat mallin siirtämisen toisarvoisiin tehtäviin, kone sai pitkän toimintasäteensä vuoksi tehtäväksi tiedustelussa ja sukellusveneidentorjunnassa operoiden liittoutuneiden hävittäjien toiminta-alueen ulkopuolella tutkalla tai magneettisen häiriön ilmaisimilla varustettuina. Osa koneista sijoitettiin koulukoneiksi täydentämään B5N1-K-kalustoa. Samoin osa oli hinaamassa Chikara erityispurjekoneita.
Kari Väisänen
Kari Pekka Juhani Väisänen (s. 14. toukokuuta 1958 Joensuu) on suomalainen viestintä- ja tiedotusalan yritysjohtaja, joka toimi pitkään journalistina.
Väisänen syntyi metsänhoitaja Martti Väisäsen ja opettaja Maila Nikkasen perheeseen. Hän tuli ylioppilaaksi 1978 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1987. Väisänen oli Karjalan Maan uutistoimittaja 1982–1984, Karjalaisen maa- ja metsätaloustoimittaja 1984–1987 sekä Etelä-Saimaan taloustoimittaja 1987–1988 ja päätoimittaja 1992–1995. Keskuskauppakamarin tiedotuspäällikkönä ja Kauppakamarilehden päätoimittajana hän työskenteli 1988–1991, ulkomaankauppaministeriön erityisavustajana 1991–1992 ja STT:n toimitusjohtajana ja päätoimittajana 1996–1999. Väisänen oli Suomen Business Viestintä -yhtiön toimitusjohtaja ja päätoimittaja 1999–2001, Alma Median Business Information Groupin kehitysjohtaja 2001–2003, Baltic News Servicen toimitusjohtaja 2003–2006 ja Hämeen Sanomien päätoimittaja 2006–2007. Vuonna 2007 hänet nimitettiin Taloudellisen tiedotustoimiston toimitusjohtajaksi.
Nozières (Ardèche)
thumb|250px|Nozièresin kylä Nozières on kylä ja kunta Ardèchen departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 258 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Nozièresin pinta-ala on 22 neliökilometriä.
Moritz (koira)
Manfred von Richthofen eli ”Punainen Paroni” oli ensimmäisen maailmansodan aikana tunnetuksi tullut saksalainen hävittäjä-ässä. Asemasodan aikana lentäjien taisteluita taivaalla romantisoitiin ja von Richthofen sai runsaasti tilaa lehdistössä, jossa tarinoita käytettiin kohottamaan sotilaiden ja kotirintaman taistelutahtoa.
Moritz oli von Richthofenin koira. Richthofen omisti koiran jo päätyessään lentäjäksi vuonna 1915. Richthofen mainitsi Moritzin olleen rodultaan puhdasverinen tanskandoggi. Koira oli von Richthofenin läheinen ystävä. Uransa alkupuolella hänen sanotaan jopa ottaneen koiran mukaansa lennoilleen. Muutaman lentokerran jälkeen koira alkoi kuitenkin pelätä lentämistä ja kieltäytyi nousemasta enää koneeseen. Sen sijaan se saattoi omistajansa koneelle ja jäi katselemaan lähtöä kiitoradalle. Sitten se odotti Richthofenin paluuta läheisen huoltorakennusken kupeessa nukkuen. Punaisen Paronin paluun kuullessaan se lähti odottamaan isäntäänsä radan varteen. Aikana jolloin tutkia ei vielä ollut, radan henkilökunta tottui luottamaan Moritzin kykyyn havaita paronin ja tämän laivueen paluu kauan ennen, kuin ihmiset havaitsivat koneet taivaanrannassa. Lentojen lähdön ja paluun ohella Moritz oli omistajansa mukana monissa tilaisuuksissa ja se nukkui von Richthofenin kanssa samassa pedissä.
Sommen taistelun aikana 21. huhtikuuta 1918 von Richthofen oli lähdössä jälleen lennolle. Haukotellen hän mainitsi esimiehelleen nukkuneensa huonosti, koska Moritz oli käyttäytynyt yöllä epätavallisen hermostuneesti ja piti häntä valveilla. Vitsaillen hän sanoi ”minulle pitää antaa isompi vuode, jos minun halutaan voittavan tämä sota”. Lennolla Punaisen Paronin kone sai ensin osumia maasta ja sitten vielä kanadalaisen hävittäjä-ässä A. Roy Brownin koneesta. Kuolettavasti haavoittunut paroni laskeutui, mutta kuoli vammoihinsa koneessaan. Joskus on pohdittu, vaikuttiko edellisen yön väsymys paronin alasammuntaan tai yrittikö Moritz ”varoittaa” isäntäänsä käyttäytymisellään.
Charles M. Schulzin klassikkosarjakuvan Tenavat päähenkilöllä Jaska Jokusella on koira Ressu. Toisin kuin Moritz, Ressu on beagle, ja kuvittelee olevansa ensimmäisen maailmansodan lentäjäsankari, joka taistelee Punaista paronia vastaan. Ressun alter egoa on pidetty viittauksena Moritzin tarinaan.
Barathrum
Barathrum on Janne "Demonos" Sovan Kuopiossa vuonna 1990 perustama black metal -yhtye. Yhtye on eräs suomalaisen black metalin ensimmäisistä ja tunnetuimmista yhtyeistä.
Nimi
Latinan kielen sana "barathrum" tarkoittaa kuilua. Yhtyeen kahdeksan ensimmäisen levynnimien alkukirjaimista muodostuvat sanat "Heil Sova".