cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tomismi
Yhteydet juutalaiseen ajatteluun
Tuomas hyökkää voimakkaasti kaikkeuden ikuisuuden oppia vastaan. Koska tämä oppi oli kuitenkin Aristoteleen arvovallan tukema, hän pyrki osoittamaan, ettei Aristoteles ollut ilmaissut itseään selkeästi tässä asiassa. Hän kirjoitti: ”Argumenttia jonka Aristoteles esittää tämän väitteen tueksi ei voi kutsua todistukseksi, sillä se on vain vastaus niiden entisaikaisten ajattelijoiden, jotka olettivat tälle maailmalle alun ja tarjosivat vain mahdottomia todistuksia, teorioille. On kolme syytä uskoa, että Aristoteles itse antoi vain suhteellisen arvon tälle päättelylle [...]” (ST Ia 46,1). Tässä Tuomas lainaa sanasta sanaan Maimonideen Eksyneiden opasta, jossa syyt annetaan (I:2,15).
Koska Tuomaan näkemykset olivat läheistä sukua juutalaiselle filosofialle, ne tulivat suosituiksi myös juutalaisten keskuudessa. Muun muassa Judah Romano (s. 1286) käänsi Tuomaan opit latinasta hepreaksi nimellä Ma'amar ha-Mamschalim yhdessä Summa contra gentiles -teoksesta erotettujen pienempien tutkielmien kanssa (Neged ha-Umot). Eli Hobillo (1470) käänsi teokset Quæstiones disputatæ, Quæstio de anima, De animæ facultatibus (Ma'amar be-KoḦot ha-Nefesh), De universalibus (Be-Inyan ha-Kolel) ja Shaalot Ma'amar beNimẓa we-biMehut. Abraham Nehemiah ben Joseph (1490) käänsi Tuomaan teoksen Commentarii in Metaphysicam. Moses Almosninon mukaan Isaac Abravanel halusi kääntää teoksen Quæstio de Spiritualibus Creaturis. Hän vaikuttaa olleen hyvin perillä teoksessaan Mif'alot Elohim (vi. 3) mainitseman Tuomaan filosofiasta. Lääkäri Jacob Zahalon (k. 1693) käänsi joitakin katkelmia teoksesta Summa contra gentiles.
Philip Schaff
Philip Schaff kirjoitti teoksessaan Schaff-Herzog Encyclopedia of Religion:
G.K. Chesterton
G. K. Chesterton kuvasi tomismia arkijärjen filosofiaksi ja kirjoitti:
Uskela (Tunkua)
Muujärven asutus lienee syntynyt 1500- ja 1600-lukujen vaihteessa. Uskelan kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1720, jolloin siellä oli kolme taloa. Muujärven Troitsansaaressa oli 1500-luvun lopulla perustettu Pyhän Kolminaisuuden erämaaluostari, jonka mukana kylä liitettiin Solovetskin luostarin omistuksiin. Luostari lakkautettiin vuonna 1764.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Uskela kuului Voijärven volostin Ofonanniemen kyläkuntaan. Vuonna 1905 siellä oli 35 taloa ja 207 asukasta. Neuvostoaikana perustettiin Tunkuan piiriin kuulunut Uskelan kyläneuvosto, johon kuuluivat myös Hristananvaaran (ven. Hristanvaraka), Mustavaaran (Tšornaja Varaka), Ofonanniemen, Puustin (Pusty) ja Tarkonjärven (Tarkozero) kylät sekä Tavaškan metsätyöläisasutus. Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli 468 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia. Uskelassa asukkaita oli 212.
Toisen maailmansodan jälkeen Uskelan kyläneuvoston keskus siirrettiin Kevättämäjärvelle. Vuonna 1960 se liitettiin Tunkuan kyläneuvostoon, jonka keskuspaikaksi tuli Uusi Maasjärvi.
Muujärven Troitsansaaressa on säilynyt vuonna 1602 tai mahdollisesti jo aikaisemmin rakennettu Nikolaos Ihmeidentekijän kirkko, joka restauroitiin perusteellisesti 1970-luvulla. Saarella on myös tsasouna ja erakkomunkin mökki, jonka sisällä on luostarin perustajan Kassian Pyhittäjän kiviarkku. Kirkko ja tsasouna ovat valtakunnallisia suojelukohteita.
FLTK
FLTK (Fast Light Toolkit) on käyttöliittymäkirjasto, jonka Bill Spitzak on kehitti käyttöliittymien rakentamiseen kolmiulotteista grafiikkaa OpenGL:lla piirtäviin ohjelmiin.
FLTK suunniteltiin alun perin yhteensopivaksi Silicon Graphicsin koneilla käytetyn Forms-kirjaston kanssa. X11-versio tästä kirjastosta tunnetaan nimellä XForms.
FLTK toimii yleisimillä käyttöjärjestelmillä ja sillä tehdyt ohjelmat näyttävät samanlaisilta alustasta riippumatta, sillä se ei käytä käyttöjärjestelmän omia elementtejä. FLTK on kehitetty C++-kielelle, mutta sidonnat löytyvät myös Pythonille ja Rubylle. FLTK on erittäin kevyt. Yksinkertainen ja lyhyt FLTK:lla tehty ohjelma on käännettynä vain noin 100 kilotavun kokoinen.
Integrata
Integrata Oy on vuonna 2008 perustettu henkilöstöhallinnon asiantuntija, joka tuottaa HR-alan kokonaispalvelua muotoilemalla henkilöstöhallinnon ja johtamisen palveluita. Yrityksen kotipaikka on Tampere, ja sen lisäksi sillä on toimipisteet Helsingissä, Porissa, Oulussa ja Turussa.
Historia
Viikko Integratan perustamisesta, 15. syyskuuta 2008, Lehman Brothers kaatui ja alkoi maailmanlaajuinen finanssikriisi. Vuonna 2020 yrityksen liikevaihdon kasvuprosentti oli 29%.
Organisaatio
Integrata Oy:n emoyhtiö on Integrata Imperium Oy. Integratan perustajaomistajat Riku Heinonen, Tuomas Schwartz ja Veli-Ville Kasurinen työskentelevät emoyhtiö Integrata Imperiumin palveluksessa. Riku Heinonen on Integratan toimitusjohtaja.
Integratan hallituksen muodostavat Integratan perustajista Tuomas Schwartz ja Veli-Ville Kasurinen sekä kolme ulkopuolista jäsentä. Integratan hallitukseen valittiin Bitfactorynä aiemmin tunnetun Loihde Factoryn perustaja Janne Tuomikoski, Solitan CHRO Outi Sivonen sekä Vincitin perustaja ja nykyinen hallituksen puheenjohtaja Mikko Kuitunen.
Tunnustuksia
Vuonna 2022 Integrata noteerattiin Financial Timesin ja Statistan FT 1000 Euroopan nopeimmin kasvavat yritykset -listalla, jossa se oli sijalla 980.
Tuotteet
Integratan myy teknologiakumppaneidensa tuotteita (Sympa HR, Mepco HRM, LaaS, Acubiz. Visma M2, Tiima, Quinyx, Cornerstone). Integratan kehittämä tuote on HumHum HR -palkkahallinto- ja HR-sovellus.
Viron Liberaalidemokraattinen puolue
Viron liberaalidemokraattinen puolue (, lyh. ELDP) oli virolainen sosiaalinen liberaali poliittinen puolue joka perustettiin perustettiin 9. maaliskuuta 1990 Viron ollessa vielä Neuvostoliittoon kuuluva Neuvosto-Viro. Tällöin liberaali kansanpuolue ja vapaa demokraattinen puolue sulautuivat yhteen. Puolue toimi vuosina 1990-1994.
ELDP:lle myönnettiin marraskuussa 1990 Liberaalin Internationalin tarkkailijajäsenyys ensimmäisenä itä-eurooppalaisena puolueena. Puolue oli mukana syyskuun 1992 riigikogun vaaleissa Mart Laarin johtamassa Isänmaa-vaaliliitossa, joka sai 29 paikkaa 101-jäseniseen riigikoguun. Laar muodosti hallituksen marraskuussa ja ELDP:n jäsenistä puheenjohtaja Paul-Eerik Rummo kulttuuriministerinä ja Heiki Kranich valtiovarainministerinä kuuluivat Laarin hallitukseen. He kuitenkin erosivat 14. kesäkuuta 1993 hallituksesta.
Seuraavana vuonna Viron keskuspankin johtaja Siim Kallas johti uuden liberaalien johtaman reformipuolueen syntymistä. ELDP:nkin jäsenet liittyivät tällöin uuteen Viron reformipuolueeseen, joka syntyi 13. marraskuun 1994. Sittemmin reformipuolue nousi hallituspuolueeksi, ja sen edustajista Siim Kallas, Andrus Ansip, Taavi Rõivas ja Kaja Kallas ovat toimineet Viron pääministereinä.
Amjad Khan
Amjad Khan (12. marraskuuta 1940 Bombay – 27. heinäkuuta 1992 Bombay) oli intialainen näyttelijä, joka työskenteli pääasiassa hindinkielisessä elokuvateollisuudessa. Hänet muistetaan parhaiten roiston roolistaan Gabbar Singhinä elokuvassa Sholay (1975).
Bannaus
Bannaus tulee englannin kielen sanasta ban ja tarkoittaa porttikiellon antamista tai vain pääsyn tai muun oikeuden estämistä.
Tämä puhekielen termi on käytössä lähinnä IRC-yhteisöissä, mutta on levinnyt myös muihin internetin verkkoyhteisömuotoihin. Bannaamalla jonkun irc-kanavan käyttäjän, kanavaoperaattorit voivat estää huonokäytöksisen - tai muusta syystä ei-toivotun - käyttäjän pääsyn kanavalle joko väliaikaisesti tai pysyvästi. Käyttäjä tunnistetaan hänen verkko-osoitteensa perusteella. Lisäksi on mahdollista bannata kokonaisia verkkoalueita – esimerkiksi jonkin tietyn maatunnuksen, kuten .fi. Mikäli bannit eivät kata käyttäjän koko ip-osoitetta, voi bannit saanut käyttäjä palata kanavalle muuttamalla erilaisia käyttäjätietojaan (tällöin hänet voi kuitenkin tunnistaa aika helposti ip-osoitteen perusteella). Kaikki bannit pystytään kiertämään vaihtamalla ip-osoitetta tarpeeksi. Tavallinen käyttäjä ei pysty useissa tapauksissa vaihtamaan ip-osoitettaan suoraan, mutta on mahdollista tulla IRCiin esimerkiksi WWW:n IRC-portaalien kautta, jolloin IRCissä muilla käyttäjille näkyvä ip-osoite on täysin erilainen kuin käyttäjän varsinainen ip. Ulkomaiset osoitteet voidaan bannata esimerkiksi kanavalta, joka on tarkoitettu vain tietyn kielisille keskustelijoille.
Lee Janzen
Lee Janzen (s. 28. elokuuta 1964 Austin, Minnesota) on yhdysvaltalainen golfammattilainen.
Bannaus
Bannaaminen on hyvä keino estää ilkikuristen käyttäjien tai bottien floodaus kanavalla sillä tällöin he eivät voi välittömästi palata takaisin vaan myös pysyvät poissa. Käytännössä se on siis suojautumiskeino palvelunestohyökkäystä vastaan. Bannaamista voidaan käyttää myös eräänlaisena rankaisumenetelmänä. IRCissä ei ole yleensä kuitenkaan mitään muuta valvontaa, kuin kanavien omat operaattorit, jotka voivat olla keitä tahansa IRCin käyttäjiä. Näin ollen banneja voidaan jaella täysin mielivaltaisesti eikä bannien oikeudenmukaisuudesta ole mitään takeita.
Rantakylän kirkko
pienoiskuva|Rantakylän kirkko, alttari Rantakylän kirkko on Joensuun Rantakylän seurakunnan pääkirkko. Se valmistui vuonna 1981. Kirkon on suunnitellut arkkitehti Veijo Martikainen. Kirkko on punatiilinen rakennus, sisältä kirkon seinät ovat valkoiseksi rapattua tiiliseinää.
Kirkko sijaitsee keskellä Rantakylän kaupunginosaa, mäntymetsikön ympäröimänä Rantakylän toimintakeskuksen ja liikekeskuksen vieressä. Se on linjoiltaan pelkistetty ja moderni.
Kirkossa on istumapaikkoja 350 hengelle, kirkkosaliin yhdistettävästä seurakuntasalista lisäpaikkoja saadaan 200 hengelle.Rakennukseen kuuluvat myös laajat seurakunnan työntekijöiden toimisto, - vastaanotto- ja kokoustilat sekä lasten ja nuorten toimitilat. Kirkon urut ovat urkurakentamo Veikko Virtasen valmistmat 20-äänikertaiset urut. Ne ovat valmistuneet 1982. Urkujen disposition on suunnitelleet kanttori Paavo Stedt ja Pauli Pesonen yhdessä rakentamon kanssa. Urkujen julkisuvun on suunnitellut Veikko Virtanen ja arkkitehti Veijo Martikainen.
Kirkkotaide
Tunnetuin työ kirkossa on kastemaljan yläpuolelle sijoitettu kuvanveistäjä Kain Tapperin työ ”Aamu”. Kaksi metriä korkea ja puolitoista metriä leveä pelkistetty, puinen seinäreliefi sai seurakunnassa aikoinaan ristiriitaisen vastaanoton.
Pirkko Hammarberg on suunnitellut kirkon kirkkotekstiilit ja kuusiosaisen kala-aiheisen kuultokudostyön seurakuntasalin puolella. Kirkkosalin katon rajassa olevaan ikkunaan valmistui 1993 Raimo Puustisen lasimaalaus ”Ilosanoma”, joka koostuu noin tuhannesta lasinosasesta.
Eino Sormunen
Eino Aukusti Sormunen (27. kesäkuuta 1893 Tohmajärvi – 7. heinäkuuta 1972 Kuopio) oli suomalainen teologi, professori ja Kuopion hiippakunnan piispa. Hän kirjoitti runsaasti uskonnollista kirjallisuutta ja kristinuskoon liittyviä tieteellisiä ja oppikirjoja.
Varhainen elämä ja koulutus
Sormunen pääsi ylioppilaaksi Joensuun klassillisesta lyseosta 1915 ja suoritti teologisen erotutkinnon 1919. Hänet vihittiin papiksi samana vuonna. Myöhemmin Sormunen suoritti teologis-filosofisen tutkinnon 1929. Hänestä tuli 1930 teologian kandidaatti, 1932 lisensiaatti, ja 1933 hän väitteli teologian tohtoriksi.
Ura teologina
Sormunen oli Helsingin yliopiston systemaattisen teologian dosentti 1934 ja dogmatiikan professori 1934–1939. Hän toimi 1939 perustetun Kuopion hiippakunnan ensimmäisenä piispana 1939–1962.
Hänen levinneimpiä kirjoituksiaan on evankelisluterilaisen kirkon 1960-luvulla käyttämään kastetodistukseen kirjoitettu opetuspuhe juuri kastetun lapsen vanhemmille.
Kuopion piispa (1939–1962)
Presidentti Kyösti Kallio nimitti Sormusen Kuopion ensimmäiseksi piispaksi talvisodan aattona 1939. Sormunen osallistui jatkosodan aikana aktiivisesti Suomen Aseveljien Liiton toimintaan. Sodan alkuvaiheessa Sormunen puolusti voimakkaasti SUomen oikeutta käydä bolševismin vastaista taistelua Saksan rinnalla.
Yksityiselämä
Sormusen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Sormunen ja Liisa (Elisa) Timonen.
Luettelo Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ruotsinkielisen virsikirjan (1986) virsistä
Luettelo Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ruotsinkielisen virsikirjan (1986) virsistä käsittää luettelon vuonna 1987 käyttöön otetuista Suomen evankelis-luterilaisen kirkon käytössä olevan suomenkielisen virsikirjan virsistä.
Nykyiset suomen- ja ruotsinkieliset virsikirjat julkaistiin vuonna 1986 ja otettiin käyttöön ensimmäisenä adventtina seuraavana vuonna. Ruotsinkielinen virsikirja, "Svensk psalmbok för den evangelisk-lutherska kyrkan i Finland" sisältää 632 virttä. Virsikirjaan on lisätty Lauluja kirkollisiin toimituksiin, jonka myötä virsikirjaan lisättiin virret 734–762. Vuonna 2015 julkaistiin Virsikirjan lisävihko "Sång i Guds värld", minkä myötä virsikirjaan lisättiin virret 801–947. Samana vuonna julkaistiin myös suomenkielinen lisävihko. Lisävihkot otettiin käyttöön ensimmäisenä adventtina vuonna 2016.
A Boy and His Blob: Trouble on Blobolonia
thumb|left|256px|Kuvakaappaus pelistä.
Keisari Vilhelmin muistokirkko
pienoiskuva|Keisari Vilhelmin muistokirkon rauniotorni. Takana häämöttää matala uusi kirkko, jonka kellotapuli on etualalla. pienoiskuva|vasen|Keisari Vilhelmin muistokirkko alkuperäisessä asussaan noin vuonna 1900.
Keisari Vilhelmin muistokirkko on Berliinin Breitscheidplatzilla sijaitseva rauniokirkko ja yksi kaupungin tunnetuimpia symboleja.
Kirkko tuhoutui toisen maailmansodan ilmapommituksessa vuonna 1943. Sodan jälkeen tehtiin suunnitelma raunioiden hävittämiseksi ja uuden kirkon rakentamiseksi samalle paikalle, mutta sekä monet arkkitehdit että berliiniläiset asettuivat puolustamaan vanhan kirkon jäänteitä. Osaksi tämä johtui siitä, että kirkko jäi kaupungin jaon jälkeen Länsi-Berliinin puolelle, jossa ei juuri ollut historiallisia rakennuksia. Lopulta päädyttiin kompromissiin: Keisari Vilhelmin muistokirkon päätorni (alkuaan 113 metriä korkea) jätettiin pystyyn, muistomerkiksi sodan tuhoille. Sen viereen valmistui 1961 arkkitehti Egon Eiermannin suunnittelema uusi kirkko kellotapuleineen.
Uusi kirkkorakennus on muodoltaan poikkeuksellinen: se on kahdeksankulmainen ja sen seinät on tehty kauttaaltaan himmeistä lasiruuduista. Uuteen kirkkoon on sijoitettu Venäjän ortodoksikirkon lahjoittama ikoniristi, saksalaisen luutnantin Kurt Reuberin 1942 itärintamalla maalaama Stalingradin madonna, sekä brittien lahjoittama Coventryn risti, joka on tehty saksalaisten ilmapommituksissa 1940 tuhoutuneen Coventryn katedraalin raunioista löytyneistä nauloista. Nämä taideteokset symboloivat ystävyyttä entisten vihollismaiden välillä.
52.505°N, 13.33556°W
Mikrosiru
Mikrosiru voi tarkoittaa seuraavia:
Höyrykoneen historia
Ensimmäinen kirjattu alkeellinen höyrykone oli eolipiili, jonka Heron Aleksandrialainen kuvasi 1. vuosisadan roomalaisessa Egyptissä. Myöhemmin kokeiltiin tai ehdotettiin useita höyrykäyttöisiä laitteita, kuten Taqi al-Dinin höyrynostinta, 1500-luvun ottomaanien Egyptissä toimivaa höyryturbiinia ja Thomas Saveryn höyrypumppua 1600-luvun Englannissa. Vuonna 1712 Thomas Newcomenin ilmanpainemoottorista tuli ensimmäinen kaupallisesti menestyksekäs moottori, jossa käytettiin männän ja sylinterin periaatetta, ja se oli höyrykoneen perustyyppi 1900-luvun alkuun asti. Höyrykonetta käytettiin veden pumppaamiseen hiilikaivoksista.
Teollisen vallankumouksen aikana höyrykoneet alkoivat korvata vesi- ja tuulivoimaa, ja niistä tuli lopulta hallitseva voimanlähde 1800-luvun lopulla, ja ne pysyivät hallitsevina 1900-luvun alkuvuosikymmeniin asti, jolloin tehokkaampi höyryturbiini ja polttomoottori johtivat mäntähöyrykoneiden nopeaan korvaamiseen. Höyryturbiinista on tullut yleisin menetelmä, jolla sähkögeneraattoreita käytetään. Parhaillaan tutkitaan, olisiko käytännössä mahdollista elvyttää edestakainen höyrykone uuden kehittyneen höyryteknologian perustaksi.
Höyryvoiman varhaiset käyttötavat
Varhaisimman tunnetun alkeellisen höyrykoneen ja reaktiohöyryturbiinin, eolipiilin, on kuvannut 1. vuosisadan roomalaisessa Egyptissä asuva matemaatikko ja insinööri Heron Aleksandrialainen, joka on kirjattu hänen käsikirjoitukseensa Spiritalia seu Pneumatica. Suuttimista tangentiaalisesti purkautuva höyry sai kääntyvän pallon pyörimään. Sen lämpöhyötysuhde oli alhainen. Tämä viittaa siihen, että höyrynpaineen muuntaminen mekaaniseksi liikkeeksi tunnettiin Rooman Egyptissä 1. vuosisadalla. Heron kehitti myös koneen, joka käytti alttaritulessa lämmitettyä ilmaa syrjäyttämään vesimäärän suljetusta astiasta. Veden paino saatiin vetämään piilotettua köyttä temppelin ovien käyttämiseksi. Jotkut historioitsijat ovat sekoittaneet nämä kaksi keksintöä toisiinsa ja väittäneet virheellisesti, että aeolipile kykeni hyödylliseen työhön.
Historioitsija William Malmesburylaisen mukaan vuonna 1125 Reimsissä sijainneen kirkkon uruissa oli voimanlähteenä "lämmitetyn veden" puristuksesta pakeneva ilma. Laitteiston oli ilmeisesti suunnitellut ja rakentanut professori Gerbertus.
Leonardo da Vincin 1400-luvun loppupuolelta peräisin olevien papereiden joukossa on Architonnerre-nimisen höyrykäyttöisen tykin suunnitelma, joka toimii siten, että kuuma vesi virtaa äkillisesti suljettuun, tulikuumaan tykkiin.
Alkeellisen iskuhöyryturbiinin kuvasi vuonna 1551 Taqi al-Din, 1500-luvun ottomaanien Egyptissä toiminut filosofi, tähtitieteilijä ja insinööri, joka kuvasi menetelmän, jolla varrasta pyöritetään pyörivillä siivillä pyörivän pyörän kehällä pyörivän höyrysuihkun avulla. Samanlaisen laitteen vartaan pyörittämiseen kuvasi myöhemmin myös John Wilkins vuonna 1648. Näitä laitteita kutsuttiin tuolloin "myllyiksi", mutta nykyään niitä kutsutaan höyrynostimiksi. Toinen samanlainen alkeellinen höyryturbiini on italialaisen insinöörin Giovanni Brancan vuonna 1629 esittämä malli, jolla pyöritettiin sylinterinmuotoista liukulaitetta, joka vuoroin nosti ja vuoroin laski laastissa työskentelevää nostokouraa. Näiden varhaisten höyryturbiinien höyryvirta ei kuitenkaan ollut keskittynyt, ja suurin osa sen energiasta haihtui kaikkiin suuntiin. Tämä olisi johtanut suureen energian tuhlaukseen, joten niitä ei koskaan vakavasti harkittu teolliseen käyttöön.
Vuonna 1605 ranskalainen matemaatikko Florence Rivault kirjoitti tykistöä käsittelevässä tutkielmassaan löydöstään, jonka mukaan pommikuoreen suljettu ja lämmitetty vesi räjäyttäisi kuoret.
Vuonna 1606 espanjalainen Jerónimo de Ayanz y Beaumont esitteli höyrykäyttöisen vesipumpun ja sai patentin sille. Pumppua käytettiin menestyksekkäästi Espanjan Guadalcanalin tulvittujen kaivosten tyhjentämiseen.
Kaupallisen höyrykoneen kehitys
"Thomas Newcomenin vuonna 1712 tekemät keksinnöt, jotka johtivat höyrykoneeseen, olivat:"
Vuonna 1643 Evangelista Torricelli teki kokeita imunostoveden pumpuilla testatakseen niiden rajoja, jotka olivat noin 32 jalkaa (ilmakehän paine on 32,9 jalkaa eli 10,03 metriä.). Veden höyrynpaine alentaa teoreettista nostokorkeutta). Hän suunnitteli kokeen, jossa hän käytti elohopealla täytettyä putkea, joka oli käännetty elohopea-astiaan (barometri), ja havaitsi elohopeapatsaan yläpuolella tyhjän tilan, jonka hän arveli sisältävän tyhjää eli tyhjiön.
Gaspar Schott kuvasi ensimmäisenä puolipallokokeen teoksessaan Mechanica Hydraulico-Pneumatica (1657).
Luettuaan Schottin kirjan Robert Boyle rakensi parannetun tyhjiöpumpun ja teki siihen liittyviä kokeita.
Denis Papin kiinnostui tyhjiön käyttämisestä käyttövoiman tuottamiseen työskennellessään Christiaan Huygensin ja Gottfried Leibnizin kanssa Pariisissa vuonna 1663. Papin työskenteli Robert Boylen palveluksessa vuosina 1676-1679. Hän julkaisi kertomuksen työstään teoksessa Continuation of New Experiments (1680) ja piti esitelmän Royal Societyn kokouksessa vuonna 1689. Vuodesta 1690 alkaen Papin alkoi kokeilla mäntää voiman tuottamiseksi höyryn avulla ja rakensi mallihöyrykoneita. Hän kokeili ilmanpainehöyrykoneita ja julkaisi tuloksensa vuonna 1707.
Vuonna 1663 Edward Somerset, 2. Worcesterin markiisi, julkaisi 100 keksintöä sisältävän kirjan, jossa kuvattiin menetelmä veden nostamiseksi lattioiden välissä käyttäen samanlaista periaatetta kuin kahvinkeittimessä. Hänen järjestelmänsä oli ensimmäinen, jossa kattila (lämmitetty tykinpiippu) erotettiin pumppaustoiminnasta. Vesi johdettiin vahvistettuun tynnyriin säiliöstä, minkä jälkeen venttiili avattiin höyryn päästämiseksi erillisestä kattilasta. Paine nousi veden päälle ja ajoi sen putkea pitkin ylöspäin. Hän asensi höyrykäyttöisen laitteensa Raglanin linnan suuren tornin seinään syöttääkseen vettä tornin läpi. Seinään tehdyt urat, joihin moottori oli asennettu, olivat nähtävissä vielä 1800-luvulla. Kukaan ei kuitenkaan ollut valmis riskeeraamaan rahaa näin vallankumouksellisen konseptin puolesta, ja ilman tukijoita kone jäi kehittämättä.
Thomas Newcomen oli kauppias, joka kauppasi valurautatuotteita. Newcomenin moottori perustui Papinin ehdottamaan mäntä- ja sylinterimalliin. Newcomenin moottorissa höyry lauhdutettiin sylinterin sisälle ruiskutetulla vedellä, jolloin ilmanpaine liikutti mäntää. Newcomenin ensimmäinen moottori asennettiin kaivoksen pumppaamiseen vuonna 1712 Dudleyn linnassa Staffordshiressä.
Sylinterit
Denis Papin (22. elokuuta 1647 - noin 1712) oli ranskalainen fyysikko, matemaatikko ja keksijä, joka tunnetaan parhaiten uraauurtavasta keksinnöstään höyrykattilasta, joka oli painekattilan edeltäjä. Papin teki 1670-luvun puolivälissä yhteistyötä hollantilaisen fyysikon Christiaan Huygensin kanssa moottorin kehittämiseksi, joka ajoi ilmaa ulos sylinteristä räjäyttämällä ruudin sen sisällä. Kun Papin huomasi tällä tavoin tuotetun tyhjiön epätäydellisyyden ja muutettuaan Englantiin vuonna 1680 hän kehitti saman sylinterin version, jossa täydellisempi tyhjiö saatiin aikaan kiehuvalla vedellä, jonka jälkeen höyryn annettiin tiivistyä; tällä tavoin hän pystyi nostamaan painoja kiinnittämällä männän pään hihnapyörän yli kulkevaan köyteen. Esittelymallina järjestelmä toimi, mutta prosessin toistamiseksi koko laite oli purettava ja koottava uudelleen. Papin huomasi nopeasti, että automaattisen kierron aikaansaamiseksi höyry olisi tuotettava erikseen kattilassa, mutta hän ei kuitenkaan vienyt hanketta eteenpäin. Papin suunnitteli myös meloveneen, jonka käyttövoimana oli myllynpyörässä toimiva suihku, joka oli yhdistelmä Taqi al Dinin ja Saveryn käsityksiä, ja hänen ansiokseen lasketaan myös useita merkittäviä laitteita, kuten varoventtiili. Papinin vuosia kestäneellä tutkimuksella höyryn valjastamiseen liittyvistä ongelmista oli keskeinen rooli ensimmäisten menestyksekkäiden teollisuusmoottoreiden kehittämisessä, joka tapahtui pian hänen kuolemansa jälkeen.
Savery-höyrypumppu
Ensimmäinen teollisesti sovellettu höyrykone oli Thomas Saveryn vuonna 1698 suunnittelema "palokone" eli "Miner's Friend". Kyseessä oli männätön höyrypumppu, joka oli samanlainen kuin Worcesterin kehittämä. Savery teki kaksi keskeistä työtä, jotka paransivat huomattavasti rakenteen käytännöllisyyttä. Ensinnäkin, jotta veden syöttö voitaisiin sijoittaa moottorin alapuolelle, hän käytti lauhdutettua höyryä osittaisen tyhjiön tuottamiseen pumppusäiliöön (Worcesterin esimerkissä tynnyriin) ja käytti sitä veden vetämiseen ylöspäin. Toiseksi hän juoksutti kylmää vettä säiliön yli jäähdyttääkseen höyryn nopeasti tyhjiön aikaansaamiseksi.
Toiminta vaati useita venttiilejä; kun säiliö oli tyhjä syklin alussa, venttiili avattiin höyryn päästämiseksi sisään. Venttiili suljettiin säiliön sulkemiseksi ja jäähdytysvesiventtiili kytkettiin päälle höyryn tiivistämiseksi ja osittaisen tyhjiön luomiseksi. Syöttöventtiili avattiin, jolloin vesi vedettiin ylöspäin säiliöön, ja tyypillinen moottori saattoi vetää vettä jopa 20 jalan korkeuteen. Venttiili suljettiin ja höyryventtiili avattiin uudelleen, jolloin veden päälle muodostui paine ja se pumpattiin ylöspäin, kuten Worcesterin mallissa. Sykli periaatteessa kaksinkertaisti matkan, jonka vettä voitiin pumpata millä tahansa höyrynpaineella, ja tuotantoesimerkit nostivat vettä noin 40 jalkaa.
Saveryn moottori ratkaisi ongelman, josta oli vasta hiljattain tullut vakava ongelma: veden nostaminen pois Etelä-Englannin kaivoksista, kun ne olivat päässeet suurempiin syvyyksiin. Saveryn moottori oli hieman tehottomampi kuin Newcomenin moottori, mutta tätä kompensoi se, että Newcomenin moottorin käyttämä erillinen pumppu oli tehoton, joten näiden kahden moottorin hyötysuhde oli suunnilleen sama eli 6 miljoonaa jalkapuntaa hiilipuskuria kohti (alle 1 %). Saveryn moottori ei myöskään ollut kovin turvallinen, koska osa sen kierrosta vaati höyryä, joka oli paineistettu kattilasta, eikä painesäiliötä voitu tehdä riittävän vahvaksi, joten se oli räjähdysherkkä tuon ajan tekniikan vuoksi. Yhden Saveryn pumpun räjähdys Broad Watersissa (lähellä Wednesburyä) noin vuonna 1705 merkitsi todennäköisesti loppua keksinnön hyödyntämisyrityksille.
Saveryn moottori oli edullisempi kuin Newcomenin moottori, ja sitä valmistettiin pienemmässä koossa. Jotkut rakentajat valmistivat paranneltuja versioita Saveryn moottorista aina 1700-luvun lopulle asti. Bento de Moura Portugal, FRS, esitteli nerokkaan parannuksen Saveryn rakenteeseen, jonka John Smeaton kuvasi vuonna 1751 ilmestyneessä Philosophical Transactions -julkaisussa.
Newcomenin ilmanpainemoottori
Vuonna 1712 valmistuneessa ilmanpainemoottorissaan Thomas Newcomenin voidaan sanoa yhdistäneen suurimman osan Papinin laatimista olennaisista elementeistä ja kehittäneen ensimmäisen käytännön höyrykoneen, jolle oli kaupallista kysyntää. Se oli muodoltaan pinnan tasolle asennettu edestakainen palkkimoottori, joka pyöritti palkkimoottorin toiseen päähän sijoitettuja peräkkäisiä pumppuja. Moottori, joka oli kiinnitetty ketjuilla palkin toiseen päähän, toimi alipaineperiaatteella.
Newcomenin suunnittelussa käytettiin joitakin aiempien konseptien osia. Saveryn mallin tavoin Newcomenin moottori käytti vedellä jäähdytettyä höyryä tyhjiön aikaansaamiseksi. Toisin kuin Saveryn pumppu, Newcomen käytti kuitenkin tyhjiötä vetämään mäntää sen sijaan, että se olisi vetänyt suoraan vettä. Sylinterin yläpää oli avoin ilmakehän paineelle, ja kun tyhjiö muodostui, männän yläpuolella oleva ilmakehän paine työnsi männän alas sylinteriin. Mäntä voideltiin ja tiivistettiin tihkuvalla vedellä, joka tuli samasta säiliöstä, josta saatiin jäähdytysvesi. Jäähdytystehon parantamiseksi hän ruiskutti vettä suoraan sylinteriin.
Männän ja palkin käyttö mahdollisti sen, että Newcomenin moottori saattoi käyttää pumppuja eri tasoilla koko kaivoksessa, ja lisäksi se poisti tarpeen käyttää korkeapainehöyryä. Koko järjestelmä oli eristetty yhteen ainoaan rakennukseen pinnalla. Vaikka nämä moottorit olivat tehottomia ja käyttivät erittäin paljon hiiltä (verrattuna myöhempiin moottoreihin), ne nostivat paljon suurempia vesimääriä ja suuremmista syvyyksistä kuin aiemmin oli ollut mahdollista. Vuoteen 1735 mennessä eri puolilla Englantia oli asennettu yli 100 Newcomenin moottoria, ja vuoteen 1800 mennessä niitä arvioitiin olleen käytössä jopa 2 000 (Wattin versiot mukaan luettuina).
John Smeaton teki Newcomenin moottoriin lukuisia parannuksia, erityisesti tiivisteisiin, ja parantamalla niitä hän pystyi lähes kolminkertaistamaan niiden tehokkuuden. Lisäksi hän käytti mieluummin pyöriä kuin palkkeja voiman siirtämiseen sylinteristä, mikä teki hänen moottoreistaan kompaktimpia. Smeaton oli ensimmäinen, joka kehitti tiukan teorian höyrykoneen suunnittelusta ja toiminnasta. Hän laski aiotusta tehtävästä taaksepäin laskien tehtävään tarvittavan tehon määrän, sitä tuottavan sylinterin koon ja nopeuden, sen syöttämiseen tarvittavan kattilan koon ja sen kuluttaman polttoaineen määrän. Nämä laskelmat kehitettiin empiirisesti sen jälkeen, kun Newcomen oli tutkinut kymmeniä Newcomenin moottoreita Cornwallissa ja Newcastlessa ja rakentanut oman kokeilumoottorin kotonaan Austhorpessa vuonna 1770. Kun Wattin moottori esiteltiin vain muutamaa vuotta myöhemmin, Smeaton oli rakentanut kymmeniä yhä suurempia moottoreita, joiden teho oli jopa 100 hevosvoiman luokkaa.
Wattin erillinen lauhdutin
Työskennellessään Glasgow'n yliopistossa instrumenttimiehenä ja korjaajana vuonna 1759 James Watt tutustui höyryn voimaan professori John Robisonin toimesta. Kiehtoutuneena Watt ryhtyi lukemaan kaiken mahdollisen aiheesta ja kehitti itsenäisesti latentin lämmön käsitteen, jonka Joseph Black oli vasta hiljattain julkaissut samassa yliopistossa. Kun Watt sai tietää, että yliopisto omisti pienen toimivan Newcomenin moottorin pienoismallin, hän vaati sen palauttamista Lontoosta, jossa sitä korjattiin tuloksetta. Watt korjasi koneen, mutta huomasi, että se oli tuskin toimiva, vaikka se oli täysin korjattu.
Työskenneltyään mallin parissa Watt päätteli, että 80 prosenttia moottorin käyttämästä höyrystä meni hukkaan. Sen sijaan, että se olisi tuottanut käyttövoimaa, se käytettiin sylinterin lämmittämiseen. Newcomenin mallissa jokainen tehoisku aloitettiin kylmän veden suihkulla, joka paitsi lauhdutti höyryn myös jäähdytti sylinterin seinämiä. Tämä lämpö oli korvattava, ennen kuin sylinteri pystyi jälleen ottamaan höyryä vastaan. Newcomenin moottorissa lämpöä toimitti vain höyry, joten kun höyryventtiili avattiin uudelleen, suurin osa höyrystä kondensoitui kylmille seinämille heti, kun se pääsi sylinteriin. Kesti huomattavan paljon aikaa ja höyryä, ennen kuin sylinteri lämpeni uudelleen ja höyry alkoi täyttää sitä.
Watt ratkaisi vesisuihkun ongelman siirtämällä kylmän veden toiseen sylinteriin, joka sijoitettiin tehosylinterin viereen. Kun induktiotahti oli valmis, näiden kahden välille avattiin venttiili, ja sylinteriin tullut höyry tiivistyi tämän kylmän sylinterin sisällä. Tämä loisi alipaineen, joka vetäisi lisää höyryä sylinteriin, ja niin edelleen, kunnes höyry oli suurimmaksi osaksi tiivistynyt. Tämän jälkeen venttiili suljettiin, ja pääsylinterin toiminta jatkui kuten tavanomaisessa Newcomenin moottorissa. Koska pääsylinteri pysyi koko ajan käyttölämpötilassa, järjestelmä oli valmis uuteen iskuun heti, kun mäntä vedettiin takaisin ylös. Lämpötila pidettiin yllä sylinterin ympärillä olevan vaipan avulla, johon höyryä johdettiin. Watt valmisti toimivan mallin vuonna 1765.
Koska Watt oli vakuuttunut siitä, että kyseessä oli suuri edistysaskel, hän solmi kumppanuuksia, jotka tarjosivat riskipääomaa, kun hän työskenteli suunnittelun parissa. Watt ei tyytynyt tähän yksittäiseen parannukseen, vaan hän työskenteli väsymättä useiden muiden parannusten parissa, jotka koskivat käytännössä moottorin jokaista osaa. Watt paransi järjestelmää entisestään lisäämällä pienen tyhjiöpumpun, jolla höyry vedettiin sylinteristä lauhduttimeen, mikä paransi kierrosaikoja entisestään. Radikaalimpi muutos Newcomenin malliin oli sylinterin yläosan sulkeminen ja matalapaineisen höyryn käyttöönotto männän yläpuolella. Nyt teho ei johtunut ilmakehän paineen ja tyhjiön erosta vaan höyryn ja tyhjiön paineesta, joka oli hieman suurempi arvo. Ylöspäin suuntautuvassa paluutahdissa yläpuolella oleva höyry siirrettiin putkea pitkin männän alapuolelle, jossa se oli valmiina tiivistymään alaspäin suuntautuvaa tahtia varten. Newcomenin moottorin männän tiivistys oli saavutettu pitämällä pieni määrä vettä männän yläpuolella. Tämä ei ollut enää mahdollista Wattin moottorissa höyryn läsnäolon vuoksi. Watt käytti huomattavia ponnisteluja löytääkseen toimivan tiivisteen, joka lopulta saatiin aikaan käyttämällä talin ja öljyn seosta. Männänvarsi kulki myös sylinterin yläkannessa olevan tiivisteen läpi, joka oli tiivistetty samalla tavalla.
Männän tiivistysongelma johtui siitä, ettei ollut mahdollista valmistaa riittävän pyöreää sylinteriä. Watt yritti porata sylinterit valuraudasta, mutta ne olivat liian epäkeskoja. Watt joutui käyttämään vasaroitua rautasylinteriä. Seuraava lainaus on peräisin Roelta (1916):
"Kun (John) Smeaton näki moottorin ensimmäisen kerran, hän raportoi Insinöörien yhdistykselle, että 'ei ole olemassa työkaluja eikä työmiehiä, jotka voisivat valmistaa näin monimutkaisen koneen riittävän tarkasti' " "
Watt katsoi lopulta, että malli oli riittävän hyvä julkaistavaksi vuonna 1774, ja Wattin moottori saatiin markkinoille. Koska osia suunnitelmasta voitiin helposti sovittaa olemassa oleviin Newcomenin moottoreihin, kaivoksilla ei tarvinnut rakentaa kokonaan uutta moottoria. Sen sijaan Watt ja hänen liikekumppaninsa Matthew Boulton lisensoivat parannukset veturinkuljettajille ja veloittivat heiltä osan polttoainekustannusten alenemisen ansiosta säästyneistä rahoista. Suunnittelu menestyi erinomaisesti, ja Boulton and Watt -yhtiö perustettiin lisensoimaan suunnittelua ja auttamaan uusia valmistajia moottoreiden rakentamisessa. Myöhemmin molemmat avasivat Sohon valimon valmistamaan omia moottoreita.
Vuonna 1774 John Wilkinson keksi porakoneen, jossa poratyökalua pitelevä akseli oli tuettu molemmista päistä ja ulottui sylinterin läpi, toisin kuin tuolloin käytetyissä kannakkeellisissa porakoneissa. Tällä koneella hän pystyi onnistuneesti poraamaan sylinterin Boultonin ja Wattin ensimmäiseen kaupalliseen moottoriin vuonna 1776.
Watt ei koskaan lakannut parantamasta mallejaan. Se paransi edelleen käyttökierron nopeutta, otti käyttöön säätimet, automaattiventtiilit, kaksitoimiset männät, erilaiset pyörivät voimanotot ja monia muita parannuksia. Wattin tekniikka mahdollisti paikallaan olevien höyrykoneiden laajan kaupallisen käytön.
Humphrey Gainsborough valmisti 1760-luvulla lauhdutinhöyrykoneen mallin, jota hän näytti Lunar Societyn jäsenelle Richard Lovell Edgeworthille. Gainsborough uskoi, että Watt oli käyttänyt hänen ideoitaan keksinnössä; James Watt ei kuitenkaan ollut Lunar Societyn jäsen tuolloin, ja hänen lukuisat kertomuksensa, joissa hän selittää lopulliseen suunnitteluun johtaneita ajatusprosesseja, ovat omiaan kumoamaan tämän tarinan.
Tehoa rajoittivat edelleen alhainen paine, sylinterin tilavuus, palamis- ja haihtumisnopeus sekä lauhduttimen kapasiteetti. Teoreettista enimmäishyötysuhdetta rajoitti suhteellisen pieni lämpötilaero männän molemmin puolin; tämä merkitsi sitä, että jotta Wattin moottori tuottaisi käyttökelpoisen määrän tehoa, ensimmäisten tuotantomoottoreiden oli oltava hyvin suuria ja siten kalliita rakentaa ja asentaa.
Wattin kaksitoimiset ja pyörivät moottorit
Watt kehitti kaksitoimisen moottorin, jossa höyry ajoi mäntää molempiin suuntiin, mikä lisäsi moottorin nopeutta ja hyötysuhdetta. Kaksitoiminen periaate lisäsi myös merkittävästi tietyn fyysisen kokoisen moottorin tehoa.
Boulton & Watt kehittivät edestakaisen moottorin rotaatiomoottoriksi. Toisin kuin Newcomenin moottori, Wattin moottori pystyi toimimaan niin tasaisesti, että se voitiin liittää vetoakseliin - aurinko- ja planeettapyörästön välityksellä - pyörivän voiman tuottamiseksi yhdessä kaksitoimisten lauhdesylintereiden kanssa. Varhaisin esimerkki rakennettiin esittelykoneeksi, ja se asennettiin Boultonin tehtaaseen käyttämään koneita, joilla hiottiin (kiillotettiin) nappeja tai muita vastaavia. Tästä syystä se tunnettiin aina nimellä Lap Engine. Varhaisissa höyrykoneissa mäntä on yleensä liitetty tangolla tasapainotettuun palkkiin eikä suoraan vauhtipyörään, ja siksi näitä moottoreita kutsutaankin palkkimoottoreiksi.
Varhaiset höyrykoneet eivät tuottaneet riittävän tasaista nopeutta kriittisiin toimintoihin, kuten puuvillan kehräämiseen. Nopeuden säätelemiseksi moottoria käytettiin veden pumppaamiseen vesipyörää varten, joka pyöritti koneistoa.
Korkeapainemoottorit
1700-luvun edetessä vaadittiin korkeampia paineita; Watt vastusti tätä voimakkaasti ja käytti patenttinsa antamaa monopolia estääkseen muita rakentamasta korkeapaineisia moottoreita ja käyttämästä niitä ajoneuvoissa. Hän suhtautui epäluuloisesti silloiseen kattilatekniikkaan, niiden rakennustapaan ja käytettyjen materiaalien lujuuteen.
Korkeapaineisten moottoreiden tärkeitä etuja olivat:
Saksan kommunistinen puolue
thumb|Vaalimainoksia KPD:n puoluetoimiston, [[Karl-Liebknecht-Hausin seinässä 1932.]] thumb|KPD:n toimijoita [[Essenissä 1925.]]
Höyrykoneen historia
Korkeapainemoottorit
Haittapuolina olivat seuraavat seikat:
Saksan kommunistinen puolue
Saksan kommunistinen puolue (, lyh. KPD) muodostui Spartakistiliiton muutettua nimensä ensimmäisen maailmansodan ja marraskuun vallankaappausyrityksen jälkeen 1918 Saksassa. Perustava kokous pidettiin Berliinissä 1. tammikuuta vuonna 1919.
Höyrykoneen historia
Korkeapainemoottorit
Suurin ero korkeapaine- ja matalapainehöyrykoneiden toiminnan välillä on mäntää liikuttavan voiman lähde. Newcomenin ja Wattin moottoreissa suurin osa paine-erosta syntyy höyryn tiivistymisestä, jolloin ilmakehän paine (Newcomen) ja matalapainehöyry, joka on harvoin yli 7 psi:n kattilanpaine, sekä lauhduttimen alipaine (Watt) liikuttavat mäntää. Korkeapaineisessa moottorissa suurimman osan paine-erosta muodostaa kattilasta tuleva korkeapaineinen höyry; männän matalapaineinen puoli voi olla ilmakehän paineessa tai kytketty lauhduttimen paineeseen. Newcomenin indikaattorikaavio, joka oli lähes kokonaan ilmakehän viivan alapuolella, sai uutta eloa lähes 200 vuotta myöhemmin, kun kolminkertaisen paisunnan moottoreiden matalapainesylinterin osuus moottorin tehosta oli noin 20 prosenttia, ja se oli jälleen lähes kokonaan ilmakehän viivan alapuolella.
Ricardo Horta
Ricardo Jorge da Luz Horta (s. 15. syyskuuta 1994 Sobreda) on portugalilainen jalkapalloilija, joka edustaa Primera Divisiónissa pelaavaa Málaga CF:ää. Oikeajalkainen Horta on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän kuuluu myös Portugalin jalkapallomaajoukkueeseen.
Höyrykoneen historia
Korkeapainemoottorit
Ensimmäinen tunnettu "vahvan höyryn" puolestapuhuja oli Jacob Leupold, jonka moottori julkaistiin noin vuonna 1725 ilmestyneissä tietosanakirjoissa. Vuosisadan aikana ilmestyi myös erilaisia höyrykäyttöisiä veneitä ja ajoneuvoja koskevia hankkeita, joista yksi lupaavimmista oli Nicolas-Joseph Cugnot'n vuonna 1769 esittelemä "fardier" (höyryvaunu). Tässä ajoneuvossa käytettyä käyttöpainetta ei tunneta, mutta kattilan pieni koko ei riittänyt höyryn tuotantonopeuteen, jonka avulla fardier olisi voinut edetä muutamaa sataa metriä pidemmälle kerrallaan ennen kuin se olisi pitänyt pysäyttää höyryn nostamiseksi. Muitakin hankkeita ja malleja ehdotettiin, mutta kuten William Murdochin vuoden 1784 malli, Boulton ja Watt estivät monet niistä.
Ricardo Horta
Seurajoukkueura
Horta aloitti ammattilaisuransa vuonna 2013 Primeira Ligan Vitória FC:ssä. Hän debytoi pääsarjassa huhtikuussa 2013 Rio Ave FC:tä vastaan. Avausmaalinsa hän iski joulukuussa 2013 Académica de Coimbraa vastaan. Heinäkuussa 2014 Horta siirtyi Espanjan Primera Divisióniin ja Málaga CF:ään, jonka riveissä hän teki pääsarjadebyyttinsä elokuussa 2014 Athletic Bilbaota vastaan.
Saksan kommunistinen puolue
KPD:n ehdokkaana Saksan presidentiksi 1925 ja 1932 oli Ernst Thälmann. Kansallissosialistien valtaannousun jälkeen 1933 puolue kiellettiin.
Höyrykoneen historia
Korkeapainemoottorit
Tämä ei koskenut Yhdysvaltoja, ja vuonna 1788 John Fitchin rakentama höyrylaiva liikennöi säännöllisesti kaupallisessa liikenteessä Delaware-joella Philadelphian (Pennsylvania) ja Burlingtonin (New Jersey) välillä ja kuljetti jopa 30 matkustajaa. Tämä laiva pystyi yleensä kulkemaan 7-8 mailia tunnissa, ja se kulki lyhyen liikennöintinsä aikana yli 2 000 mailia (3 200 km). Fitchin höyrylaiva ei ollut kaupallinen menestys, sillä reitillä oli riittävästi suhteellisen hyviä vaunuteitä. Vuonna 1802 William Symington rakensi käytännöllisen höyrylaivan, ja vuonna 1807 Robert Fulton käytti Wattin höyrykonetta ensimmäisen kaupallisesti menestyneen höyrylaivan käyttövoimana.
Ricardo Horta
Maajoukkueura
Nuorten maajoukkuetasolla Portugalia edustanut Horta debytoi Portugalin jalkapallomaajoukkueessa syyskuussa 2014 EM-karsintaottelussa Albaniaa vastaan, kun Horta tuli vaihdosta William Carvalhon tilalle. Portugali hävisi ottelun 0-1.
Saksan kommunistinen puolue
Toisen maailmansodan jälkeen Saksan miehittäjävallat sallivat puolueen toiminnan. Neuvostoliiton miehittämällä alueella Itä-Berliiniä lukuun ottamatta sosiaalidemokraattiset puoluejärjestöt pakkoyhdistettiin kommunistisiin vuoden 1946 huhtikuussa nimellä Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue, josta tuli Itä-Saksaa yksinvaltaisesti hallinnut kommunistipuolue.
Läntisessä Saksassa KPD:n toiminta kiellettiin 1956. Muiden liittopäiväpuolueiden mukaan KPD oli osasyyllinen Weimarin tasavallaksi kutsutun tasavaltaisen Saksan romahtamiseen, vieraan vallan (Neuvostoliiton) ohjauksessa ja perustuslain vastainen.
Vuonna 1968 pääosin KPD:n entiset jäsenet perustivat Saksalaisen kommunistisen puolueen (Deutsche Kommunistische Partei, DKP).
Höyrykoneen historia
Korkeapainemoottorit
Oliver Evans puolestaan kannatti "vahvaa höyryä", jota hän käytti venemoottoreissa ja kiinteässä käytössä. Hän oli sylinterikattiloiden edelläkävijä; Evansin kattiloissa tapahtui kuitenkin useita vakavia kattilaräjähdyksiä, mikä oli omiaan antamaan painoarvoa Wattin epäilyille. Hän perusti Pittsburgh Steam Engine Companyn vuonna 1811 Pittsburghiin, Pennsylvaniaan. Yhtiö toi korkeapainehöyrykoneet jokilaivaliikenteeseen Mississippin valuma-alueella.
Ensimmäisen korkeapaineisen höyrykoneen keksi vuonna 1800 Richard Trevithick.
Höyryn nostaminen paineen alaisena (termodynaamisen näkökulmasta) on tärkeää, koska siinä saavutetaan korkeampi lämpötila. Näin ollen kaikki korkeapainehöyryä käyttävät moottorit toimivat korkeammassa lämpötilassa ja korkeammalla paine-erolla kuin matalapaineiset alipainemoottorit. Korkeapaineisesta moottorista tuli näin ollen perusta, jonka varaan useimmat edestakaisen höyrytekniikan kehitystyöt perustuivat. Silti noin vuonna 1800 "korkeapaine" tarkoitti sitä, mitä nykyään pidettäisiin hyvin matalana paineena eli 276-345 kPa:n (40-50 psi) paineita, koska kyseinen korkeapaineinen moottori ei ollut kondensoiva, vaan sitä käytettiin ainoastaan höyryn paisuntavoimalla, ja kun höyry oli tehnyt työtä, se yleensä poistettiin ilmakehän painetta korkeammassa paineessa. Poistuvan höyryn puhallusta savupiippuun voitiin käyttää hyväksi, jotta tulipesän arinan läpi saataisiin aikaan indusoitu veto ja siten palamisnopeus nousisi, jolloin pienemmässä uunissa saataisiin enemmän lämpöä, mutta männän poistopuolelle syntyisi vastapaine.
Helmikuun 21. päivänä 1804 Penydarrenin rautatehtaalla Merthyr Tydfilissä Etelä-Walesissa esiteltiin Richard Trevithickin rakentama ensimmäinen itsekulkeva rautateiden höyrykone eli höyryveturi.
Cornwallin moottori ja sekoittaminen
Noin vuonna 1811 Richard Trevithickin piti päivittää Wattin pumppukone, jotta se voitiin sovittaa yhteen hänen uusista suurista sylinterimäisistä Cornish-kattiloista. Kun Trevithick lähti Etelä-Amerikkaan vuonna 1816, William Sims jatkoi hänen parannuksiaan. Arthur Woolf kehitti samansuuntaisesti yhdistelmämoottorin, jossa oli kaksi sylinteriä niin, että höyry laajeni korkeapaineisessa sylinterissä ennen kuin se vapautui matalapaineiseen sylinteriin. Tehokkuutta paransi edelleen Samuel Groase, joka eristi kattilan, moottorin ja putket.
Näiden Cornishin parannusten käyttöönotto oli hidasta tekstiilituotantoalueilla, joilla hiili oli halpaa, koska moottoreiden pääomakustannukset olivat korkeammat ja ne kuluivat enemmän. Muutokset alkoivat vasta 1830-luvulla, yleensä yhdistämällä ja lisäämällä toinen (korkeapaineinen) sylinteri.
Toinen varhaisten höyrykoneiden rajoitus oli nopeuden vaihtelu, minkä vuoksi ne eivät soveltuneet moniin tekstiilisovelluksiin, erityisesti kehruukoneisiin. Tasaisen nopeuden saavuttamiseksi varhaisissa höyrykäyttöisissä tekstiilitehtaissa höyrykoneella pumpattiin vettä vesipyörään, joka pyöritti koneistoa.
Monia näistä moottoreista toimitettiin maailmanlaajuisesti, ja ne palvelivat luotettavasti ja tehokkaasti useiden vuosien ajan vähentäen huomattavasti hiilen kulutusta. Jotkin niistä olivat hyvin suuria, ja niitä rakennettiin vielä 1890-luvulle asti.
Corlissin moottori
Corliss käytti erillisiä portteja höyryn syöttöön ja pakokaasuun, mikä esti pakokaasua jäähdyttämästä kuuman höyryn käyttämää kanavaa. Corliss käytti myös osittain pyöriviä venttiileitä, jotka toimivat nopeasti ja auttoivat vähentämään painehäviöitä. Myös itse venttiilit vähensivät kitkaa, erityisesti verrattuna liukuventtiiliin, joka käytti tyypillisesti 10 prosenttia moottorin tehosta.
Corliss käytti automaattista muuttuvaa katkaisua. Venttiilivaihteisto ohjasi moottorin kierroslukua säätimellä, joka vaihteli katkaisun ajoitusta. Paremman kierrosluvun säädön lisäksi tämä oli osittain vastuussa hyötysuhteen paranemisesta.
Porter-Allenin suurnopeuksinen höyrykone
Vuonna 1862 käyttöönotetussa Porter-Allen-moottorissa käytettiin kehittynyttä venttiilivaihteistoa, jonka poikkeuksellisen taitava mekaanikko Allen oli kehittänyt Porterille, ja se tunnettiin aluksi yleisesti nimellä Allenin moottori. Nopeakäyntinen moottori oli tarkkuuskone, joka oli hyvin tasapainotettu, ja sen mahdollistivat työstökoneiden ja valmistustekniikan kehittyminen.
Suurnopeusmoottori toimi männän nopeudella, joka oli kolmesta viiteen kertaa suurempi kuin tavallisten moottoreiden nopeus. Siinä oli myös alhaisen nopeuden vaihtelua. Nopeakäyntistä moottoria käytettiin laajalti sahoilla pyörösahojen voimanlähteenä. Myöhemmin sitä käytettiin sähköntuotannossa.
Moottorilla oli useita etuja. Se voitiin joissakin tapauksissa kytkeä suoraan. Jos käytettiin hammaspyöriä tai hihnoja ja rumpuja, ne saattoivat olla kooltaan paljon pienempiä. Moottori itsessään oli myös pieni siihen tehoon nähden, jonka se kehitti.
Porter paransi lentopallo-ohjainta huomattavasti vähentämällä pyörivää painoa ja lisäämällä akselin ympärille painon. Tämä paransi merkittävästi nopeuden säätöä. Porterin säätimestä tuli johtava tyyppi vuoteen 1880 mennessä.
Porter-Allenin moottorin hyötysuhde oli hyvä, mutta ei Corlissin moottorin veroinen.
Yksivirtauksinen (tai unaflow) moottori
Uniflow-moottori oli tehokkain korkeapainemoottorityyppi. Se keksittiin vuonna 1911, ja sitä käytettiin laivoissa, mutta sen syrjäyttivät höyryturbiinit ja myöhemmin laivojen dieselmoottorit.
Höyrykoneen sovelluksia
Höyrykonetta on hyödynnetty muun muassa seuraavien laitteiden toiminnassa: