cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pienpuhdistamo
Toimivuus
Puhdistamon liikkuminen esimerkiksi roudan seurauksena voi aiheuttaa sen, että puhdistamo kuormittuu epätasaisesti. Mikäli sakokaivot täyttyvät, voi lietettä päästä suoraan puhdistamoon ja puhdistusteho kärsii.
Aktiivilieteprosessiin perustuvat pienpuhdistamot soveltuvat huonosti satunnaiseen käyttöön, sillä mikrobisto kuolee kuormituksen loppuessa, ja hajotusprosessin uudelleen käynnistäminen voi viedä jonkin aikaa. Kantoainetekniikkaa käyttämällä prosessin käynnistymistä voidaan nopeuttaa. Puhdistamo vaatii myös aktiivista huoltoa, kuten kemikaalisäiliön täyttämistä.
Puskuri
Puskuri voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Vlissingen
thumb|right|250px|Kartta Vlissingenin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen). Vlissingen on kaupunki Alankomaissa Zeelandin maakunnassa. Kunnan asukasluku oli vuonna 2016 noin 44 000.
Nimen alkuperän on katsottu viittaavan tavalla tai toisella sanaan fles, joka tarkoittaa pulloa. Myös tanskan vuorovettä tarkoittava sana vles on huomionarvoinen.
Maantiede
Vlissingen sijaitsee entisellä Walcherenin saarella, joka on nykyään alavaa niemimaata ja Scheldejoen varrella. Schelden kautta on kulku strategisesti tärkeään Antwerpenin satamaan Belgiaan, joten Vlissingeniin on kohdistunut huomattava sotilaallinen mielenkiinto eri ajanjaksoina.
Historia
thumb|left|Vlissingen 1963 Vlissingen sai kaupunginoikeudet vuonna 1315, mutta jo noin vuonna 620 paikalla on ollut kalastajakylä.
Vlissingenissä oli 1700-luvulla Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian keskus, ja kuninkaallisten merivoimien aluksista suurin osa on rakennettu Vlissingenisä Schelden telakalla. Vlissingenin satamassa vierailee jopa 50 000 alusta vuodessa. Kaupungista on rautatieyhteys pohjoissuuntaan Middelburgiin, joka on maakunnan hallinnollinen keskus. Historiansa ja nähtävyyksiensä vuoksi kaupungissa on myös paljon matkailua.
The Roller
"The Roller" on englantilaisen rock-yhtyeen Beady Eyen ensimmäinen virallinen singlejulkaisu. Single julkaistiin digitaalisena latauksena 23. tammikuuta 2011 ja 7" vinyylinä viikkoa ennen studioalbumia Different Gear, Still Speeding. Kappaleesta julkaistiin myös musiikkivideo 11. tammikuuta. Singlen b-puolena on kappale "Two of a Kind".
Lana (laite)
Lana on maapintojen tasoittamiseen ja muotoiluun käytettävä työlaite tai itsenäinen työkone. Se soveltuu myös mm. lumen auraukseen.
Traktoriin nostolaitteisiin kiinnitettävä takalana (perälevy, takalevy) koostuu rungosta ja teräosasta. Teräosan kulmaa voidaan kääntää suhteessa ajosuuntaan ja usein kääntää 180 astetta vetävästä asennosta työntäväksi. Teräosan leikkaava laita on yleensä kestävämpää kulutusterästä. Takalana kiinnitetään nostolaitteeseen, jolla sen korkeutta ja leikkuu kulmaa säädetään. Hienostuneemmissa malleissa on enemmän säätöjä ja ne ovat kopista ohjattavissa.
Moniteräiset traktorin vetämät tielanat ovat hinattavia tai puolihinattavia.
Laatikkolana (engl. box blade) koostuu laatikosta, jonka takaosassa on kiinteä kaksihuulinen terä. Avoimessa etuosassa on kultivaattorin tapaiset säädettävät terät. Takaosan terällä voidaan lanata eteen ja taaksepäin. Laatikon avulla maamassaa voidaan siirtää eteenpäin ilman, että se tursuaa reunoilta ulos. Etuosan terillä voidaan pehmittää lanattavaa aluetta.
Tiehöylä eli tiekarhu on ajettava lana.
Tim Kerr
Timothy Kerr (s. 5. tammikuuta 1960, Windsor, Ontario, Kanada) on entinen kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelasi National Hockey Leaguessa vuodesta 1980 vuoteen 1993. Oikeana laitahyökkääjänä pelanneen Kerrin seurat NHL:ssä olivat Philadelphia Flyers, New York Rangers ja Hartford Whalers.
Lentolaivue 28
Lentolaivue 28 oli Suomen ilmavoimien toisen maailmansodan aikainen hävittäjälentolaivue. Lentorykmentti 2:een kuulunut laivue perustettiin 8. joulukuuta 1939, ja se osallistui sotatoimiin talvi-, jatko- ja Lapin sodissa. Laivue lakkautettiin Pariisin rauhansopimuksen sotilaallisten rajoitusten seurauksena 15. syyskuuta 1948.
Perustaminen ja toiminta talvisodassa
Talvisodan alettua Ranska lahjoitti Suomelle 50 Morane-Saulnier M.S. 406 -hävittäjälentokonetta, joista kuitenkin vain 30 tuli Suomeen. Saapuvia koneita varten perustettiin Lentorykmentti 2:een kolmas laivue, Lentolaivue 28. Laivueen komentajaksi määrättiin majuri Niilo Jusu. Kaluston saavuttua helmikuussa 1940, kolme lentuetta käsittävän laivueen tukikohdaksi tuli Säkylän lentokenttä, myöhemmin laivueesta irrotettuja pienempiä lento-osastoja siirtyi myös Turkuun, Uttiin ja Hollolan Pyhäniemeen.
Laivue osallistui talvisodan ilmasotatoimiin 288:lla sotalennolla, joista torjuntalentoja oli 260, tiedustelulentoja 8 ja maataistelulentoja 20. Moranet joutuivat ilmataisteluun 22 päivän aikana 28 kertaa, saavuttaen 14 ilmavoittoa ja menettäen yhden koneen ilmatorjunnan alasampumana. Talvisodan viimeiset taistelut laivueen osalta suoritti Osasto Siren 11. maaliskuuta 1940.
Toiminta jatko- ja Lapin sodassa
Välirauhan aikana laivue siirtyi Naarajärvelle, jossa se oli ryhmittyneenä jatkosodan alkaessa 25. kesäkuuta 1941, komentajanaan kapteeni Sven-Erik Sirén. 4. heinäkuuta 1941 laivue siirtyi Joroisiin, lähemmäs tulevaa sotatoimialuetta, päätehtävänään Karjalan armeijan etenemisen suojaus. Kenttäarmeijan etenemisen myötä laivue siirtyi 18. elokuuta Karkunrantaan ja edelleen 19. lokakuuta Viitanaan, josta muodostui laivueen tukikohta lähes vuoden ajaksi. Laivue käytti lisäksi työkenttänään Äänislinnan lentokenttää. Laivueen 2. lentue lakkautettiin väliaikaisesti kalustomenetyksien takia 26. heinäkuuta 1942 alkaen. 3. elokuuta 1942 laivue siirtyi Hirvakseen. Laivueen komentaja vaihtui 24. elokuuta 1942, kun komentajaksi määrättiin majuri Auvo Maunula. 2. lentue jatkoi toimintaansa lokakuussa 1942, Ranskasta hankittujen lisäkoneiden saavuttua peruskorjauksen jälkeen laivueeseen. 14. helmikuuta 1944 laivueen nimeä täsmennettiin lisäämällä nimeen laivueen tehtävää kuvaava etuliite, jolloin nimeksi tuli Hävittäjälentolaivue 28 (HLeLv 28). 17. toukokuuta 1944 laivueen komentaja majuri Maunula sai surmansa ilmataisteluharjoituksessa, uudeksi komentajaksi määrättiin 1. kesäkuuta alkaen majuri Per-Erik Sovelius.
Laivue toimi edelleen Hirvakseen tukeutuen, kunnes se Kannaksen suurhyökkäyksen alettua vetäytyi rintaman siirtymisen takia 17. kesäkuuta alkaen Värtsilään. 10. heinäkuuta laivueen 2. ja 3. lentueesta muodostettiin majuri Soveliuksen komentama Osasto Sovelius, joka alistettiin Lentorykmentti 3:lle. Osaston tukikohdaksi tuli Lappeenranta, kalustona oli kymmenen Morane-konetta. 1. heinäkuuta laivue vastaanotti ensimmäisen Messerschmitt Bf 109 -hävittäjän. MT-koneita saatiin heinäkuun aikana lisää 2. ja 3. lentueen kalustoksi, jolloin lentueiden Morane-kalusto luovutettiin 1. lentueelle. Hävittäjälentolaivue 28 saavutti 9. elokuuta 1944 viimeisen ilmavoittonsa, joka jäi myös viimeiseksi todistetuksi Suomen ilmavoimien jatkosodassa saavuttamaksi ilmavoitoksi. Laivue saavutti jatkosodassa 121 ilmavoittoa, menettäen sotatoimissa 27 Morane-konetta sekä 17 lentävään henkilökuntaan kuuluvaa kaatuneena.
Aselevon solmimisen jälkeen Lapin sodassa laivue siirtyi 9. syyskuuta 1944 alkaen Onttolaan, josta edelleen 2. lokakuuta Vaalaan, tehtävänään Tornion maihinnousua seuranneen hyökkäyksen tukeminen. 13. lokakuuta laivue lensi viimeisen sotalentonsa, jonka jälkeen se siirtyi hyökkäyksen edetessä Kemiin 15. lokakuuta, josta edelleen Rissalaan 27. marraskuuta. 4. joulukuuta 1944, Ilmavoimien siirtyessä rauhanajan vahvuuteen, laivueen uudeksi nimeksi tuli Hävittäjälentolaivue 21.
Sodan jälkeen
Vuosina 1945–48 laivue toimi Rissalassa kouluttavana yksikkönä. Kalustona laivueella oli Morane-koneista muunnetut, venäläisellä Klimov-moottorilla varustetut MSv-koneet. Pariisin rauhansopimuksen salliessa Suomen ilmavoimille vain 60 hävittäjäkonetta, vanhentuneet Moranet poistettiin käytöstä ja laivue lakkautettiin 15. syyskuuta 1948.
Katso myös
thumb|Morane-Saulnier M.S. 406.
Robert Hunter
Robert C. Hunter (synt. Robert Burns, 23. kesäkuuta 1941 Kalifornia – 23. syyskuuta 2019 ) oli yhdysvaltalainen runoilija, lauluntekijä, laulaja ja kitaristi. Hän sanoitti ja yhdessä Jerry Garcian kanssa sävelsi merkittävän osan Grateful Dead -yhtyeen tuotannosta. Hän julkaisi myös soololevyjä, runoteoksia ja käänsi maailmanrunoutta englanniksi.
Varhainen elämä
Hunter syntyi Kaliforniassa Arroyo Grandessa 1941 ja sai nimen Robert Burns. Hänen ollessaan 9-vuotias perhe hajosi ja hän joutui asumaan välillä sijaiskodeissa. 11-vuotiaana hän palasi asumaan äitinsä luokse, ja uudeksi sukunimeksi tuli Hunter isäpuolen mukaan. Biologiseen isäänsä hän ei pitänyt juurikaan yhteyttä. Vuonna 1973 Rolling Stone -lehti vihjasi Burnsin olevan skotlantilaisen laulunkirjoittajan ja runoilijan Robert Burnsin jälkeläisiä.
Robert Hunter ja Grateful Dead
Hunter tutustui Jerry Garciaan 1960-luvun alussa, ja he soittivat yhdessä folk- ja bluegrass-yhtyeissä. Tuolloin he eivät kuitenkaan vielä tehneet kappaleita yhdessä, koska ajan hengen mukaisina genre-uskollisina puristeina katsoivat, että folk-muusikoiden tehtävänä on kunnioittaa ja pitää hengissä kansanperinnettä soittamalla ainoastaan vanhoja muiden tekemiä kappaleita.
Varsinainen sävellysyhteistyö Grateful Deadin kanssa alkoi 1967. Runouteen ja huumausaineisiin perehtynyt Hunter lähetti Garcian uudelle yhtyeelle tekstiluonnoksia, jotka bändi sovitti yhteen säveltämiinsä kappaleisiin Alligator, China Cat Sunflower ja St. Stephen. Pian tämän jälkeen syntyi Dark Star, jonka Hunter on katsonut olevan ensimmäinen yhtyeen kanssa nimenomaan yhdessä sävelletty kappale. Alligator julkaistiin yhtyeen toisella studio-levyllä Anthem Of The Sun (1968). China Cat Sunflower ja St. Stephen olivat mukana kolmannella studio-levyllä Aoxomoxoa (1969) – tällä sekä neljännellä studio-levyllä Workingman's Dead (1970) Hunter oli jo merkitty yhdeksi kirjoittajaksi levyn jokaiseen kappaleeseen. Hän jatkoi yhtyeen pääsanoittajana ja jäsenenä myös kaikilla myöhemmillä levyillä.
Tärkeästä roolistaan huolimatta Hunter ei ollut koskaan Grateful Deadin näkyvä jäsen. Hän ei esiintynyt yhtyeen levyillä, konserteissa tai valokuvissa muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta:
Péfkoi
Péfkoi (transl. myös Péfki) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Ierápetran kuntaan, Lasíthin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 85 (vuonna 2011).
Péfkoin kylä, suomeksi ”Männyt”, sijaitsee Kreetan kaakkoisosissa noin 35 kilometriä itään Ierápetran kaupungista ja noin 68 kilometriä kaakkoon Ágios Nikólaoksesta. Kylän nimi viittaa seudun mäntypuihin. Kylän eteläpuolelta alkaa siitä nimensä saanut Péfkoin rotko eli Anegyroúksen rotko, jonka pituus on noin 4,5 kilometriä.
Péfkoi muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Πεύκων, Topikí Koinótita Péfkon), johon kuuluvat varsinaisen Péfkoin kylän lisäksi kylät Análipsi, Áspros Potamós ja Pilalímata. Koko yhdyskunnan väkiluku on 763. Aiemmin Péfkoin kylä kuului Makrý Gialóksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Ierápetran kunnan Makrý Gialóksen kunnallisyksikköön.
Millionaire (Beady Eyen kappale)
"Millionaire" on englantilaisen rock-yhtyeen Beady Eyen toinen virallinen singlejulkaisu albumilta Different Gear, Still Speeding.
Papahānaumokuākea
Papahānaumokuākean merellinen kansallismonumentti on luonnonsuojelualue Tyynellämerellä Luoteisilla Havaijisaarilla. Kymmenen atollia ja laajan merialueen kattava suojelualue on pinta-alaltaan noin 1,5 miljoonaa neliökilometriä.
Sijainti
Papahānaumokuākeaan kuuluu kymmenen atollia, joista suurin on Midway. Sen pinta-ala on 592 hehtaaria. Yli 100 hehtaarin atolleja ovat myös Laysan (414) ja Lisianski (148). Muut atollit ovat Kure, Nihoa, Pearl and Hermes Atoll, French Frigate Shoals, Mokumanamana, Gardner Pinnacles ja Maro Reef.
Kasvillisuus
Papahānaumokuākean merialueelta tunnetaan 353 merilevä- ja 2 meriheinälajia. Merilevälajisto on suhteellisen samantapainen koko alueella. Siihen kuuluu muun muassa Chlorophyta-, Rhodophyta-, Phaeophyta- ja Cyanophyta-lajeja. Halimeda-suvun viherleviä löytyi vuonna 2004 yli 70 prosentilta tutkituista alueista.
Papahānaumokuākean maa-alue on suhteellisen pieni, mutta sieltä löytyy monia kotoperäisiä lajia. Useimmat lajit ovat suolaa ja kuivuutta kestäviä kasveja. Monia kasveja on kuollut sukupuuttoon saarilta eurooppalaisten tulon jälkeen vieraslajien takia. Joillain alueilla sen sijaan on tiheästi lajeja, jotka ovat rottien takia hävinneet Havaijin pääsaarilta. Tällaisia lajeja ovat muun muassa leuhupalmuihin kuuluva Pritchardia remota ja kolibrinpapuihin kuuluva Sesbania tomentosa.
Eläimet
Pehmytkoralleja on erityisesti Papahānaumokuākean keskiosien saarien ympäristössä, kun taas kivikoralleja on erityisesti pohjoisimmilla ja kaakkoisimmilla saarilla. Pehmytkoralleista Sinularia- ja Palythoa-sukujen lajit ovat yleisimmät. Acropora-suvun pöytäkoralleja ei tavata muualla Havaijilla, mutta Papahānaumokuākealla niitä on seitsemän lajia. Syvänmeren korallilajeja on löytynyt 365–406 metrin syvyydestä. Yli 500 metrin syvyydestä löytyy sulkakoralleja ja sienieläimiä, mutta alueen syvänmeren lajistoa on tutkittu vain vähän.
Merinisäkkäistä Papahānaumokuākealla elää muun muassa erittäin uhanalainen havaijinhylje. Sen lisäksi saaren rannat ovat liemikilpikonnan tärkeä lisääntymispaikka.
Papahānaumokuākean saarilla pesii vuosittain 5,5 miljoonaa lintua. Peräti 99 prosenttia maailman havaijinalbatrosseista ja 98 prosenttia mustajalka-albatrosseista pesii saarilla. Lisäksi japaninalbatrossikanta on merkittävä.
Saarten rannoilla on havaittu 47 rantalajia, mutta niistä suurin osa on vain vierailevia lintuja. Muuttolinnuista saaret ovat erityisen merkittäviä siperiankurmitsalle, alaskankuoville, harmaaviklolle ja karikukolle. Papahānaumokuākeallä elää myös neljä kotoperäistä maalintua, nihoanpalila, laysaninpalila, laysaninkerttunen ja laysaninsorsa.
Rattikelkkailu talviolympialaisissa 2014
right|100px|Rattikelkkailu. Rattikelkkailussa kilpailtiin Sotšin 2014 talviolympialaisissa 15. – 23. helmikuuta Sanki-liu'untakeskuksella. Paikalle yleisöä mahtui 9 000 henkilöä. Tapahtumia oli kolme, jotka olivat kahden sekä neljän miehen kelkka ja kahden naisen kelkka.
Kahden miehen kelkka
thumb|right|[[Aleksandr Zubkov ja Aleksei Vojevoda]] 17. helmikuuta <br style="clear:both" />
Neljän miehen kelkka
thumb|right|Neljän miehen kelkkailun mitalistit 23. helmikuuta <br style="clear:both" />
Kahden naisen kelkka
19. helmikuuta <br style="clear:both" />
Suomumaitiaiset
Suomumaitiaiset (Scorzoneroides) on asterikasveihin kuuluva kasvisuku, jossa on 22 lajia. Niitä esiintyy alkuperäisenä Euraasiassa ja Pohjois-Afrikassa.
Suomessa kasvaa yleisenä koko maassa syysmaitiainen (Scorzoneroides autumnalis). Se on aiemmin tunnettu sakaramaitiaisten eli maitiaisten (Leontodon) suvusta nimellä Leontodon autumnalis (= "syksyinen leijonanhammas").
Kasvainbakteeri
Kasvainbakteeri, onkobakteeri tai onkogeeninen bakteeri on bakteeri, joka voi aiheuttaa tai edistää kasvainten muodostumista tai syöpää.
Epäiltyjä kasvainbakteereita
Helikobakteeri (Helicobacter pylori) voi tartuttaa vatsalaukun ja pohjukaissuolen. Sen tiedetään aiheuttavan vatsasyöpää ja MALT-lymfoomia. Muilla bakteereilla erilaisten syöpien aiheutuvuudesta ei ole läheskään yhtä vahvaa näyttöä. Alla olevaan taulukkoon on listattu mahdollisesti eri syöpiin liittyviä bakteereita.
RuSHA-oikeudenkäynti
RuSHA-oikeudenkäynti, virallisesti oikeudenkäynti Yhdysvallat vastaan Ulrich Greifelt ja muut, oli oikeudenkäynti, joka järjestettiin kahdeksantena kaikkiaan kahdestatoista oikeudenkäynnistä Yhdysvaltain miehitysvyöhykkeellä Nürnbergissä.
Aitna (kaupunki)
Aitna, alun perin Inessa (, myös ) , oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Sikeliassa eli Sisilian saarella nykyisen Italian alueella. Sen tarkkaa sijaintipaikkaa ei tunneta.
Maantiede
Aitna sijaitsi sille nimen antaneen Aitna- eli Etna-tulivuoren etelärinteellä Sisilian itäisissä sisäosissa. Sen tarkkaa sijaintia ei kuitenkaan tunneta. Strabonin mukaan kaupunki sijaitsi lähellä Kentoripaa ja oli paikka, josta ihmiset yleensä nousivat Etnalle; mutta toisaalla hän sanoo, että se sijaitsi vain 80 stadioninmitan eli noin 14 kilometrin päässä Katanesta. Itinerarium Antonini Augusti puolestaan sanoo Aitnan sijainneen 12 roomalaisen mailin eli noin 19 kilometrin päässä sekä Katanesta että Kentoripasta. Thukydides vahvistaa kaupungin sijainneen jossakin näiden kahden kaupungin välillä. Aitnan lähellä sijaitsi Hybla Geleatiksen kaupunki.
Perinteisesti Aitna on sijoitettu nykyiseen Santa Maria di Licodiaan, mutta arkeologiset kaivaukset eivät tue tulkintaa. Nykyisin kaupungin sijaintipaikaksi ehdotetaan yleensä Poiran aluetta Simeto-joen rannalla nykyisten Paternòn ja Centuripen puolessa välissä. Aitnan kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kokoa ei tunneta.
Historia
pienoiskuva|Aitnan lyömä heksas-raha, n. 354/353–344 eaa. Kuvituksessa naisen pää ([[Persefone?) ja teksti, ja toisella puolella vapaana juokseva hevonen.]] pienoiskuva|Aitnan lyömä hemidrakhma(?), n. 344–339/338 eaa. Kuvituksessa [[Zeus|Zeus Eleutherioksen (”Vapauttajan”) pää ja teksti, ja toisella puolella salama ja teksti .]]
Inessa oli alun perin ei-kreikkalaisen, saaren alkuperäisväestöön kuuluneen sikulien heimon asutus. Siitä tuli kreikkalainen kaupunki Syrakusan tyrannin Hieron I:n kuoleman jälkeen. Hieron oli vuonna 476 eaa. asuttanut Katanen kaupungin uudella väellä ja nimennyt sen uudelleen Aitnaksi (tutkimuksessa Aitna I). Kaupungin perustamisen kunniaksi Hieron tilasi Aiskhylokselta näytelmän Aitnan naiset, joka sijoittuu osittain kaupunkiin.
Hieronin kuoleman vuonna 467/466 eaa. jälkeen, viimeistään vuoteen 461 eaa. mennessä, Hieronin asuttama väki karkotettiin Katanesta, ja alkuperäiset asukkaat palasivat sinne. Karkotetut vetäytyivät Inessaan, valtasivat sen itselleen ja nimesivät nyt sen Aitnaksi (tutkimuksessa Aitna II) entisen kaupunkinsa mukaan. Siksi aitnalaiset pitivät Hieronia kaupungin perustajana (oikistēs). Uusi nimi ei kuitenkaan saanut täyttä hyväksyntää, ja vielä Thukydides käytti kaupungista vanhaa nimeä Inessa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Aitnaīos, myöhemmin latinaksi Aetnensis.
Aitna löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Jossakin vaiheessa 400-lukua eaa. kaupunki jäi syrakusalaisten valtaan, ja nämä perustivat sinne vahvan varuskunnan. Vuonna 426 eaa. Lakheen johtamat ateenalaiset epäonnistuivat kaupungin valtaamisessa. Ateenan suuremman Sisilian sotaretken aikaan 415–413 eaa. Aitna oli läheisen Hybla Geleatiksen tavoin liitossa Syrakusan kanssa, ja ateenalaiset tuhosivat kaupungin aluetta.
Seuranneella kaudella, jota leimasivat Sisilian sisäiset levottomuudet, Aitna toimi usein merkittävänä linnoituksena. Se toimi muun muassa vuonna 405 eaa. niiden syrakusalaisten pakopaikkana, jotka olivat vastustaneet Dionysioksen nousua kaupungin tyranniksi. Dionysios kuitenkin valtasi Aitnan vuonna 403 eaa. ja asetti sen asukkaiksi pian tämän jälkeen joukon kampanialaisia palkkasotilaita, jotka olivat aiemmin asuttaneet Katanea. Aitnan kampanialaiset pysyivät uskollisina Dionysiokselle tämän sodassa Karthagoa vastaan vuonna 396 eaa., ja pitivät kaupungin hallussaan vuoteen 339 eaa. saakka. Tuolloin Timoleon valtasi sen ja surmautti kampanialaiset.
Tämän jälkeen kaupunkia ei mainita antiikin lähteissä, ennen kuin Cicero mainitsee sen suhteellisen merkittävänä tavallisena roomalaiskaupunkina (municipium) seudulla ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Aitna selvästikin kärsi huomattavasti Verresin väärinkäytöksistä saarella. Vielä Plinius ja Ptolemaios mainitsevat kaupungin, mutta sen myöhempää historiaa ja tuhoutumisen ajankohtaa ei tunneta.
Rakennukset ja löydökset
Katanessa sijainnutta Aitna I:stä ei voi arkeologisesti erottaa Katanen vaiheista. Poiran alueelta Inessan ja Aitna II:n mahdolliselta paikalta on löydetty joidenkin rakennusten sekä linnoitteiden jäänteitä sekä kallioon hakattuja kammiohautoja 500- ja 400-luvuilta eaa.
Arpi
thumb|Arpia käsivarressa. thumb|[[Aknen aiheuttamia arpia poskessa.]] Arpi on parantunut vaurioalue, jossa kudos on korvautunut arpikudoksella, joka on runsaskollageenista sidekudosta.
Ihoon arpi syntyy tyvikerroksen vaurioiduttua pitkältä matkalta. Vaurion on voinut aiheuttaa syvä finni, vesirokko, haava, palovamma tai kirurginen viilto. Arven muodostumisen riski on sitä suurempi, mitä suurempi on tyvisolukerroksen vaurio. Kun sekä orvaskesi että tyvikerros on raapiutunut pois, arpi syntyy varmasti.
Vaurion seurauksena orvaskedestä poistuu ainetta, joka korvautuu arpikudoksella. Arpi on aluksi punainen, koska sen kudokseen kasvavat verisuonet kuljettavat arpeen rakennusmateriaalia. Arpi vaalenee ruusunpunaiseksi ja muuttuu lopulta valkoiseksi, kovaksi ja joustamattomaksi.
Arpikudos on erilaista kuin korvaamansa kudos; ihon arvessa ei ole hiki- tai talirauhasia, karvafollikkeleita tai pigmenttisoluja, joten se ei rusketu, eikä siihen kasva karvoja. Arpi saattaa muuttua kireäksi, kovaksi ja joustamattomaksi sekä rajoittaa nivelten liikkuvuutta. Se voi myös kutista ja särkeä, ja se voi näyttää rumalta.
Hypertrofisiksi kutsutaan arpia, jotka paksuuntuvat ja kohoavat harjannemaiseksi. Keloidi tarkoittaa arven liikakasvua, jossa arpi paisuu jopa alkuperäisen vamman rajan ohi. Keloidi on punainen, paksu, helposti tulehtuva ja toisinaan kutiava, mutta se ei ole pahanlaatuinen kasvain.
Arven syntymistä ihoon voi hillitä käyttämällä vuotamattomaksi muuttuneen vauriokohdan päällä usean viikon tai kuukauden ajan silikonivoidetta tai -laastaria. Arpia voidaan peittää pigmentoinnilla tai tatuoinnilla.
Arpeuttaminen on arpien aiheuttamista ihoon tarkoituksellisesti esimerkiksi esteettisistä tai kulttuurisista syistä.
Sydänlihakseen arpi voi muodostua sydäninfarktin seurauksena.
GP2 Euroopan Grand Prix 2007
GP2 Euroopan Grand Prix 2007 oli GP2-kauden 2007 kuudes osakilpailu, joka ajettiin 21.–22. heinäkuuta Nürburgringin moottoriradalla Saksassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Euroopan GP:n ohessa.
Lauantain kilpailun voitti iSportin Timo Glock. Sunnuntain kilpailun voitti Racing Engineeringin Javier Villa.
Kauko Kuismanen
Kuismasen vanhemmat olivat liikemies Heikki Kuismanen ja Hilja Härmä. Kuismanen asui Terijoella talvisodan alkuun saakka. Hiihto, kilpajuoksu ja nyrkkeily olivat nuoruuden urheiluharrastuksia, ja kaikenlainen liikunta säilyi päivittäisenä elämäntapana loppuun saakka. Hänen puolisonsa vuodesta 1948 oli sairaanhoitaja Signe Saastamoinen.
Suojeluskuntaan kuulunut 18-vuotias lukiolainen osallistui talvisotaan vartiointitehtävissä ja Lähteen lohkolla Summassa, kunnes helmikuussa 1940 siirrettiin sotasairaalaan ja toipumislomalle.
Kuismanen kirjoitti ylioppilaaksi Terijoen yhteislyseosta 1940 ja suoritti Kadettikoulun 27. kurssin vuonna 1944. Sotakorkeakoulun hän suoritti 1953 ja Maanpuolustuskurssin 1975. Jatkosodassa Kuismanen toimi ensin nuorempana upseerina Jalkaväkirykmentti 5:ssä Ihantala-Tali-Säiniön asema taisteluissa, Jalkaväkirykmentti 56:ssa Karhumäen valtausessa ja asemasodan vaiheessa. Komppanianpäällikkönä hän toimi JR 56:ssa ja Jalkaväkirykmentti 49:ssä Äyräpää-Vuosalmi suurtaistelussa. Hän haavoittui Säiniöllä elokuussa 1941, Hiisjärvellä 1943 ja lievästi Äyräpäässä.
Sodan jälkeen Kuismanen toimi kouluttajana ja komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 7:ssä vuosina 1944–1949, mihin sisältyi myös Mannerheimin vartiokomppanian johtaminen Mikkelissä, Lapin raivaustyöt kesällä 1945, sekä turvallisuustehtäviä Helsingissä ”vaaran vuosina”. Toimistoupseerina Mikkelin sotilaspiirin esikunnassa hän työskenteli vuosina 1953–1954, opettajana ja kapteenikurssin johtajana Taistelukoulussa vuosina 1954–1958, pataljoonaupseerina Uudenmaan jääkäripataljoonassa 1958–1960 sekä toimisto- ja kurssipäällikön tehtävissä Kadettikoulussa 1960–1965. Toimittuaan jalkaväkiprikaatissa pataljoonankomentajana 1965–1966 Kuismanen siirtyi Pohjois-Suomen sotilasläänin esikuntaan koulutustoimiston päälliköksi 1966. Vuonna 1967 hänestä tuli Lapin jääkäripataljoonan komentaja ja Karjalan prikaatia hän komensi vuosina 1971–1975. Kuismanen oli vielä Savo-Karjalan sotilasläänin esikuntapäällikkö 1975–1976 ja Kuopion sotilaspiirin päällikkö 1976–1979, ennen eroamistaan vakinaisesta palveluksesta vuonna 1979.
Kuismanen ylennettiin vänrikiksi vuonna 1941, luutnantiksi 1942, kapteeniksi 1947, majuriksi 1958, everstiluutnantiksi 1965 ja everstiksi 1971.
Perivolákia
Perivolákia on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Ierápetran kuntaan, Lasíthin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 21 (vuonna 2011).
Perivolákian kylä sijaitsee noin 14 kilometriä itään Ierápetran kaupungista. Kylä tunnetaan myös nimillä Káto Perivolákia (Κάτω Περιβολάκια, ”Ala-Perivolákia”) ja Pervolákia (Περβολάκια). Kylän eteläpuolelta saa alkunsa Kapsáksen rotko eli Per(i)volákian rotko, jonka toinen pää on saaren etelärannikolla eli Libyanmeren rannalla. Sen pituus on noin 4,5 kilometriä.
Perivolákia muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Περιβολακίων, Topikí Koinótita Perivolakíon), johon kuuluvat varsinaisen Perivolákian kylän lisäksi kylät Epáno Perivolákia (”Ylä-Perivolákia”), Kaló Neró ja Pezoúlas sekä Kapsáksen luostari (Moní Kapsá). Koko yhdyskunnan väkiluku on 103. Aiemmin Perivolákian kylä kuului Makrý Gialóksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Ierápetran kunnan Makrý Gialóksen kunnallisyksikköön.
Kultaryntäys
Kerrotaan, että kultakuumeista rikastuivat enemmän tarvikkeiden tuottajat kuin itse kaivajat. Hyvä esimerkki siitä on Levi Strauss, joka teki työhousuja.
Lapin kultakuume
Ensimmäinen tieto Suomessa esiintyvästä kullasta on Olaus Magnuksen kartassa vuodelta 1539. Tiettävästi ensimmäinen löytö tehtiin kuitenkin vasta vuonna 1836, jolloin nimismies Boucht löysi kultahiukkasen dolomiitista Kemijoen suulta. Silloinen valtiovalta käynnisti etsinnät Etelä-Lapissa ja Kuusamossa, mutta tulokset eivät riittäneet kaivostoiminnan aloittamiseksi.
Lapissa löytyi lupaavasti kultaa Ivalojoelta syyskesällä 1868. Koko kesän jatkuneen etsintäretken päätteeksi löysi Suomen Rahapajan johtaja Johan Konrad Lihr Ivalojoen Nulkkamukasta hyvän esiintymän, ja sen perusteella syntyi Suomen ensimmäinen kultaryntäys. Senaatti antoi asetuksen kullanhuuhdonnasta, ja kaivajat ryntäsivät etenkin Ivalojoen varteen, jossa keskuspaikkana toimi Porttikosken törmällä sijaitseva Ivalojoen Kultala. Kullankaivajia saapui kaikkialta Suomesta ja jopa maan rajojen ulkopuolelta. Suurimmillaan kaivajien määrä oli vuonna 1871, noin 500 miestä. Vähitellen huuhtojat siirtyivät Laanilaan. Kultaa saatiin aluksi 55 kg vuodessa, myöhemmin noin 20 kg vuodessa. Oy Ivalojoki Ab ja Lapin Kulta Oy yrittivät aloittaa koneellista kullanhuuhdontatoimintaa, mutta tulokset jäivät lopulta laihoiksi ja yhtiöt tekivät nopeasti konkursseja.
Lemmenjoen kultakuume koettiin vasta toisen maailmansodan jälkeen, kun sodasta palanneet nuoret miehet lähtivät kokeilemaan onneaan Lapin kultamaille. Monet näistä uhkarohkeistakin seikkailijoista jäivät Lappiin koko iäkseen ja heistä syntyivät kuuluisimmat kultalegendat. Näitä Lapin elinkautisia olivat mm. Yrjö "Karhu" Korhonen, Niilo "Nipa" Raumala, Heikki "Kultasilmä" Kokko, Kullervo "Kone" Korhonen, Jalmari Hepo-oja, Jukka Pellinen ja Jaakko Isola.
Kullankaivaja Eevert Kiviniemi on löytänyt Suomen suurimman kultahipun vuonna 1935 kertomansa mukaan Luttojoelta. Hipun paino on 392,9 grammaa. Aleks Kiviniemen vuonna 1910 Hangasojalta löytämä hippu lienee kuitenkin Eevert-hippua suurempi. Aleksi-hipun todellinen paino on jäänyt kuitenkin virallisesti todistamatta, sillä siitä ehdittiin irrottaa sormuksen verran kultaa ennen virallista punnitusta. Punnittaessa Aleksi painoi 385,36 grammaa. Geologian tutkimuskeskus ylläpitää listaa Suomesta löydetyistä kultahipuista.
Åke Lindman ohjasi vuonna 1999 Lapin kultaryntäyksestä elokuvan Lapin kullan kimallus.
Pienkaivoksia
Suomessa kullan pienkaivoksia on muun muassa Orivedellä, Huittisten Jokisivulla, jonka rikastamo sijaitsee Vammalassa. Jokisivun kaivos on uusi, kun taas Polar Mining osti Oriveden kaivoksen Outokummulta 2003. Polar Mining on australialaisen Dragon Miningin suomalainen tytäryhtiö.
Jokisivun kaivos on valituksen alaisena. Sodankylän Pahtavaaran kaivos avattiin 2004 ja esiintymiä on myös Kittilän Suurikuusikossa.
Suomessa on ollut samanaikaisesti toiminnassa 1–2 kultakaivosta johtuen kullan vaihtelevasta hintakehityksestä. Yhden kultakilon jalostamiseksi saatetaan louhia 100–150 miljoonaa kiloa kiveä.
Huomattavia kultakuumeita
thumb|[[Klondiken kultaryntäyksen kullankaivajia Alaskassa noin vuonna 1900.]]
SS-Oberst-Gruppenführer
Arvon saavutti neljä SS-kenraalia:
Andrei Poljakov
pienoiskuva|Andrei Poljakov 4. Kansainvälisessä runoilijoiden biennaalissa Moskovassa vuonna 2005 Andrei Gennadijevitš Poljakov (s. 9. kesäkuuta 1968 Simferopol, Krim, Neuvostoliitto) on ukrainalais-venäläinen runoilija.
Länsi-Pasila
Länsi-Pasila on Helsingin Pasilan kaupunginosaan kuuluva osa-alue.
Andrei Poljakov
Suku ja koulutus
Andrei Poljakov on suorittanut filologian tutkinnon V. I. Vernadskin Taurian kansallisessa yliopistossa Simferopolissa. Hän työskenteli toimittajana, opetti humanistisia tieteitä ja vuosina 1997-1998 hän oli Venäjän PEN- keskuksen alaisuudessa luodun venäläisten kirjallisten aikakauslehtien koosteen "Tolstyi Žurnal" (ven. Толстый журнал, 'Paksu lehti') Krimin päätoimittajana.
Länsi-Pasila
Puu-Pasila
pienoiskuva|vasen|Vanhaa Puu-Pasilaa kuvattuna 1910-luvulla nykyisen Maistraatintorin suuntaan. Ennen nykyisten kerros- ja toimistotalojen rakentamista Länsi-Pasilan keskiosassa sijaitsi puutalokaupunginosa, jota kutsuttiin myös Puu-Pasilaksi. Se rakennettiin vuosina 1895–1905. Metsän kupeessa rinteessä sijaitseva Puu-Pasila muistutti ulkonäöltään ja rakennuskannaltaan Tampereen Pispalaa. Alueella asui pääasiassa työläisiä. Aluksi puutaloalue sijaitsi juuri ja juuri Helsingin kunnallisen rajan ulkopuolella Helsingin maalaiskunnan puolella ja järjestettiin vuonna 1906 taajaväkiseksi yhdyskunnaksi, mutta jo vuonna 1912 se liitettiin Helsinkiin. 1970-luvulle tultaessa puutalot olivat päässeet huonoon kuntoon, ja ajan hengen mukaisesti alue päätettiin purkaa nykyaikaisten kerrostalojen tieltä. Puu-Pasilan purkaminen aloitettiin 1977 ja suurin osa taloista oli purettu 1980-luvun puoliväliin mennessä. Alueella on säästetty muutama vanha puinen asuinrakennus, jotka muistuttavat alueen alkuperäisestä ilmeestä.
Andrei Poljakov
Kirjallinen ura
Poljakovin runoja on julkaistu muun muassa aikakaus- ja verkkolehdissä: Znamja (ven. Знамя), Vozduh (ven. Воздух), Novaja Junost (ven. Новая Юность), Russkaja mysl (ven. Русская мысль), Novoje literaturnoje obozrenije (ven. Новое литературное обозрение), Krititšeskaja massa (ven. Критическая масса), Oktjabr (ven. Октябрь), Vavilon (ven. Вавилон), Tšernovik (ven. Черновик), Arion (ven. Арион), Zolotoi vek (ven. Золотой векъ), Manuskripte, Almanah LIA Ruslana Elinina (ven. Альманах ЛИА Руслана Элинина), ©oyuz Pisatelei (ven. ©оюз Писателей), Šo (ven. Шо), Gumanitaryi fond (ven. Гуманитарный фонд), TextOnly, Novaja Kamera hranenija (ven. Новая Камера хранения), RETS (ven. РЕЦ).
Länsi-Pasila
Uudisrakentaminen 1980-luvulla
pienoiskuva|vasen|Alueen rakennustöitä vuonna 1982. pienoiskuva|Yleisradion aluetta ja Pasilan maamerkki, 146 metriä korkea [[Pasilan linkkitorni.]] Länsi-Pasilan nykyinen asemakaava hyväksyttiin vuonna 1979. Reijo Jallinoja johti projekti­päällikkönä myös Länsi-Pasilan kaavoitusta, mutta koska Itä-Pasila oli alusta lähtien saanut osakseen runsaasti arvostelua, alue suunniteltiin perinteisempään tyyliin. Niinpä Itä-Pasilan betonin ja geometrisen mittakaavan vastapainoksi Länsi-Pasilassa painotettiin pehmeämpää punaista tiiltä rakennusmateriaalina, kaarevia katuja, puistoja ja vihreyttä.
Andrei Poljakov
Kirjallinen ura
Runoja on julkaistu antologioissa: Ulysses Liberated (Освобождённый Улисс), Samizdat of the Century (Самиздат века), 10/30: Poems of Thirties (10/30: Стихи тридцатилетних), Nine Dimensions (Девять измерений), Unknown Ukraina (Неизвестная Украина), Wild Field: Poems of Russian Poets of Ukraine (Дикое поле: Стихи русских поэтов Украины) ja Anthologie de la poésie russe contemporaine 1989-2009.
Länsi-Pasila
Uudisrakentaminen 1980-luvulla
Länsi-Pasilassa sijaitsevat muun muassa Pasilan poliisitalo ja Otavamedian toimitalo. Länsi-Pasilaan kuuluvat myös Auroran sairaalan ja Yleisradion sekä MTV:n laajat tonttimaat alueen etelä- ja pohjoispäässä. Länsipuolellaan alue rajoittuu Helsingin keskuspuistoon.
Andrei Poljakov
Kirjallinen ura
Andrei Poljakov on julkaissut kahdeksan runokirjaa: Epistulae ex Ponto vuonna 1995, Orthographic Minimum vuonna 2001, Niille, jotka nukkuvat vuonna 2003, Kiinalainen laskeutuminen vuonna 2010, Kirje vuonna 2013, Amerikka vuonna 2014 sekä Evakuointi vuonna 2022 ja ''Radioasema "Viimeinen Eurooppa". Punainen kirja'' 2022. Runoudessaan Poljakov on viljellyt kuvaa imperiumin laidalla maanpaossa olevasta runoilijasta, mikä on saanut kriitikot vertaamaan häntä Ovidiukseen. Poljakov asuu Simferopolissa Krimillä, jonka Venäjän armeija miehitti vuonna 2014.
1990-luvun alusta lähtien hän on ollut Krimin ja Moskovan postmetarealistisen runoryhmän "Peninsula" jäsen yhdessä Nikolai Zvjagintsevin, Igor Sidin, Mihail Laptevin ja Maria Maksimovan kanssa. Runot käännettiin ranskaksi, englanniksi, saksaksi, italiaksi, bulgariaksi ja ukrainaksi. Poljakoville on myönnetty Venäjän runouden arvostetuin Andrei Belyi -palkinto vuonna 2011 ja ulkomaan kansalaisen kirjoittaman venäläisen runouden pääpalkinto, kansainvälinen Russian Prize vuonna 2014 runokokoelmastaan Kirje, 2013. Hän on saanut Moskovan tili/kreivi- kirjallisuuspalkinnon ja Joseph Brodsky- säätiön apurahan. Andrei Poljakov on merkittävä venäläinen nykyrunoilija.
Länsi-Pasila
Ilmala
pienoiskuva|vasen|MTV:n entinen päätoimipiste Ilmalassa. Vuonna 2020 rakennusliike Skanska osti Ilmalan Pöllölaakson alueen. MTV:n rakennukset puretaan ja tilalle rakenennetaan asuintaloja. Purkutyöt alkoivat vuonna 2023. Samalla Pöllölaakso nimetään uudelleen Ilmattarenpihaksi.
Raitioliikenne Pasilan rautatieasemalta Ilmalantorille alkoi lokakuussa 2022.
Skopí
Skopí on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Siteían kuntaan, Lasíthin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 553 (vuonna 2011).
Panagía Faneroménin kylässä sijaitsee sille nimen antanut Panagía (Neitsyt Maria) Faneroménin luostari (Moní Panagías Faneroménis). Xerókampoksen lähellä sijaitsevat venetsialaisvallan aikana 1500-luvun lopulla rakennetun Liópetron eli Leone di Petran linnoituksen rauniot.
Itä-Pasila
Itä-Pasila on liikenneratkaisultaan samantapainen kuin Merihaka: jalankulku on omalla betonikannella katuverkon yläpuolella. Alue on tiiviisti rakennettu, ja rakennuskannassa on myös tornitaloja. Itä-Pasilaa ei kuitenkaan voi tiiviydeltään verrata kantakaupungin umpikortteleihin. Itäpuolella aluetta sivuaa vilkasliikenteinen Mäkelänkatu. Sen varrella ei Itä-Pasilan kohdalla ole rakennuksia, vaan katua reunustaa sitä huomattavasti korkeammalle pengerretty puisto.
Historia
pienoiskuva|Alueen rakennustöitä vuonna 1975. Itä-Pasilan asemakaava laadittiin Reijo Jallinojan Teknillisessä korkeakoulussa laatiman diplomityön pohjalta, ja myöhemmin Jallinoja itse johti Helsingin kaupunki­suunnittelu­viraston projekti­päällikkönä alueen kaavoitusta. Alkuperäisestä suunnitelmasta jouduttiin kuitenkin karsimaan monet vapaa­muotoiset julkiset tilat, joita alueen betoni­rakenteiden sisään oli suunniteltu toimisto-ja asuin­tilojen lisäksi. Itä-Pasilan asemakaavassa määrätään, että rakennuksen ikkunoita sisältävän päädyn saa rakentaa enintään 30 metrin ja ikkunattoman päädyn enintään 12 metrin päähän asuinrakennuksesta.
Pasilan asuntorakentaminen tapahtui vuosina 1974–1978, jolloin alueella aikaisemmin olleet puiset varastorakennukset purettiin. Alueen vanhoista rakennuksista jäi jäljelle vain vanha asemarakennus, joka siirrettiin lähelle toiseen paikkaan Rauhanasemaksi, sekä yksi VR:n henkilökunnan asuintalo, joka säilyi alueella vielä useita vuosia myöhemmin. Tilalle rakennettiin erikorkuisia betonielementtitaloja. 2000-luvulla lukuisia taloja on peruskorjattu. Joistakin taloista on löytynyt laajoja kosteusvaurioita rakentamisen heikon laadun vuoksi. Muutamia asuntotaloja on myös maalattu uuden värisiksi.
Rakennuksia
Itä-Pasilassa sijaitsee useita tärkeitä virastoja ja laitoksia, kuten Messukeskus, Helsingin pääkirjasto, Väylävirasto, Maanmittauslaitos, Uudenmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus ja HSL. Alueella on myös usean järjestön, kuten Akavan, Tekniikan akateemisten ja Insinööriliiton, toimistot. Kouluja alueella ovat Business College Helsinki ja Haaga-Helia ammattikorkeakoulu. Itä-Pasilan näkyvin maamerkki on Elisan linkkitorni.
Suomen Messut -osuuskunta aloitti muuton Mannerheimintien messuhalleilta Pasilaan tammikuun alussa 1975. Laajentuminen entisellä paikalla ei ollut enää mahdollista, joten oli muutettava Pasilaan. Ensimmäisten hallien kokonaispinta-ala oli 34 000 m2 ja ne saivat nimet J.K. Paasikiven halli ja U.K. Kekkosen halli. Ensimmäinen näyttely Pasilassa, Vene –75, avautui 6. helmikuuta 1975. Helsingin pääkirjasto avattiin Itä-Pasilassa 22. joulukuuta 1986. Arkkitehtitoimisto Kaarlo Leppäsen suunnitteleman rakennuksen kokonaiskerrosala on 10 208 m² ja hyötypinta-ala 7 409 m².
thumb|left|Vislauskujan silta ylittää Ratamestarinkadun. Taustalla Jussi TwoSevenin muraali Buba Buba (2015).
Liikenne
Alueen länsilaidalla Keski-Pasilan puolella sijaitsee Pasilan rautatieasema. Asemalta kulkee useita poikittaisliikenteen bussi- ja raitiolinjoja. Mäkelänkadulta alueen itälaidalta kulkee myös tiheästi busseja keskustaan. Raitiotien ensimmäinen vaihe Itä-Pasilan läpi Pasilan rautatieasemalle valmistui vuonna 1976. Aluksi sinne liikennöi Kauppatorilta linja 2. Rataa jatkettiin Pasilansillan yli Länsi-Pasilaan ja yhä Nordenskiöldinkadulle vuonna 1985, jolloin siitä muodostettiin lopulta vuonna 2017 purettu rengaslinja 7. Vuodesta 2008 lähtien alueella on liikennöinyt myös raitiolinja 9, joka kulkee Pasilan asemalta Jätkäsaareen. Vuonna 2024 alueella alkaa liikennöidä myös Kalasatama–Pasila-raitiotie.
Steve Mahre
Mahre sijoittui Innsbruckin olympialaisissa 1976 suurpujottelussa 13:nneksi, Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 1978 pujottelussa kahdeksanneksi ja Lake Placidin olympialaisissa 1980 suurpujottelussa 15:nneksi. Hän voitti suurpujottelun maailmanmestaruuden Schladmingissa 1982 0,51 sekunnin erolla Ingemar Stenmarkiin. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän sai pujottelussa hopeaa 0,21 sekuntia kaksoisveljelleen Philille hävinneenä. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun kaksoset saavuttivat kaksoisvoiton olympialaisissa.
Mahre sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kolmanneksi kaudella 1981–1982, neljänneksi 1980–1981 ja kymmenenneksi 1978–1979. Pujottelun maailmancupissa hän oli kolmas kausilla 1980–1981 ja 1981–1982 sekä neljäs kaudella 1982–1983. Alppiyhdistetyn maailmancupissa hän sijoittui viidenneksi 1980–1981. Hän voitti kaikkiaan yhdeksän maailmancupin osakilpailua, sijoittui viisi kertaa toiseksi ja seitsemän kertaa kolmanneksi.
Maailmancupin osakilpailuvoitot
Lähde: FIS
Kanadan Grand Prix 1989
Kanadan Grand Prix 1989 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 18. kesäkuuta 1989 Circuit Gilles-Villeneuvella Kanadassa. Kilpailun voitti Williamsilla ajanut Thierry Boutsen, jolle voitto oli uran ensimmäinen. Williamsin menestystä täydensi Riccardo Patrese ajamalla toiseksi.
Kahden tunnin aikaraja tuli täyteen samalla kierroksella kuin kilpailun suunniteltu ajomatka.
Fourcès
Fourcès [fʊr'sɛs] on Ranskan kunta Occitanien alueella Gersin departementin pohjoisrajalla. Kunnan asukasluku vuonna 2014 oli 272. Fourcès kuuluu Armagnac-Ténarèzen kantoniin Condomin arrondissementissa.
Fourcès kuuluu kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön Les Plus Beaux Villages de France, johon Gersin departementista kuuluu kolme muutakin kylää. Kylän ympyränmuotoisen asemakaavan keskuksena on aikoinaan ollut linna, jonka paikalla on nyt puiden varjostama aukio. Kylä tunnetaan huhtikuisista kukkafestivaaleistaan.
Saksan demokraattisen tasavallan perustuslaki
pienoiskuva|Saksan demokraattisen tasavallan perustuslaki vuodelta 1949 pienoiskuva|Saksan demokraattisen tasavallan perustuslaki vuodelta 1974 Saksan demokraattisen tasavallan perustuslaki (Verfassung der Deutschen Demokratischen Republik) oli Saksan demokraattisessa tasavallassa (eli Itä-Saksan tai DDR:n) vuosina 1949–1990 voimassa olleiden perustuslakien nimi. DDR:llä oli olemassaolonsa aikana kolme eri perustuslakia.
Vuonna 1968 Itä-Saksan hallitus hyväksyi uuden perustuslain, joka perustui marxismi-leninismiin, poliittiseen unitarismiin ja kollektiiviseen johtajuuteen.
Muusikko (AMK)
Muusikko (AMK) on kulttuurialan ammattikorkeakoulututkinnon tutkintonimike. Tutkinto on laajuudeltaan 240 opintopistettä, ja se suoritetaan joko musiikin koulutusohjelmassa tai pop/jazz -musiikin koulutusohjelmassa. Muusikon opinnot kestävät 4 vuotta. Koulutuksen painopisteet ja suuntautumisvaihtoehdot vaihtelevat ammattikorkeakouluittain. Suuntautumisvaihtoehtoja ovat muun muassa kirkkomusiikki ja musiikkidraama.
Tutkinnon suorittaneista tulee ammattimuusikoita, jotka voivat työskennellä orkesteri-, teatteri-, pop- tai jazz-muusikkoina, säestäjinä tai laulajina. Kirkkomusiikin suuntautumisvaihtoehdosta valmistunut voi johtaa seurakunnan musiikkitoimintaa.
Jason Beghe
Jason Deneen Beghe (s. 12. maaliskuuta 1960 New York City, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa on kersantti Hank Voightin rooli Dick Wolfin luomassa TV-sarjassa Chicago P.D.. Hän on myös esiintynyt pienissä sivurooleissa elokuvissa Thelma ja Louise ja G.I. Jane.
Jason Beghe oli naimisissa näyttelijä Angie Janun kanssa helmikuusta 2000 lähtien. Liitto päättyi avioeroon syyskuussa 2020. Heillä on kaksi lasta.
Juomalaulu
Juomalaulu on laulu, jota lauletaan samalla kun juodaan alkoholia tai muuta juhlajuomaa. Juomalaulut voivat olla kansanlauluja, kuten ”Whiskey in the Jar”. Snapsilaulut ovat lyhyitä ja reippaita, usein laajalti tunnettuja ja helppoja oppia.
Juomalaulut kuuluvat myös osana opiskelijalauluihin. Laulunaihe voi olla myös vesi: ”Aqua vera – lauletaanpas vedestä”. Juomalauluihin liittyvät myös juomaleikit, joissa laulun aikana voidaan liikkua, kuten nousta tuolille tai taputtaa käsiä tahdin mukaan.
Teidenlitutilli
Teidenlitutilli (Descurainia bourgeauana) on ristikukkaiskasvien heimoon kuuluvan litutillien kasvisuvun pensas. Se kasvaa endeemisenä eli kotoperäisenä Teiden rinteillä Teneriffalla Kanariansaarilla.
Kuvaus
Teidenlitutilli kasvaa Teiden rinteillä yli 2 000 metrin korkeudessa. Sitä ei voi olla huomaamatta sen kukinnan aikaan keväällä. Sen puolipallomainen kasvumuoto suojaa sitä vuoriston ankarilta olosuhteilta luomalla eräänlaisen mikroilmaston sille.
Varsi ja lehdet
Teidenlitutillin lehdet ovat ohuen karvan peittämät. Lehtilapa on syvään pariliuskainen.
Kukat ja hedelmät
Teidenlitutillin kukinto on tähkämäinen terttu. Kukinnot sijoittuvat oksien kärkiin. Kukkien pitkät kukkaperät ovat vaakatasossa. Kukkien keltaiset terälehdet ovat kooltaan 3–4 millimetriä ja verholehdet alle 2,5 millimetriä.
Teidenlitutillin tieteellinen nimi tulee ranskalaisen kasvitieteilijä Eugène Bourgeaun (1815–1877) sukunimestä.
Charlotte Perriand
Charlotte Perriand (24. lokakuuta 1903 Pariisi, Ranska – 27. lokakuuta 1999 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen muotoilija, joka toimi uransa alkuaikoina kymmenen vuotta arkkitehti Le Corbusier’n toimistolla. Siellä hän suunnitteli Pierre Jeanneret’n kanssa monia ateljeen huonekaluja. Perriand erottautui 1920-luvulla käyttämällä huonekaluissa kiiltävää metallia, kun Ranskassa oli normaalisti totuttu puupintoihin. Perriandin tyyliin tuli myös japanilaisia vaikutteita hänen asuttuaan siellä 1940-luvulla. Hän suunnitteli toisen maailmansodan jälkeen monia sisustuksia sekä esimerkiksi keittiöitä Le Corbusier’n Unité d'habitationiin. Perriand myös johti 1967–1985 arkkitehtiryhmää, joka suunnitteli Les Arcs -hiihtokeskukseen lomakyliä.
Nuoruus ja opiskelu
Charlotte Perriand syntyi ja kasvoi Pariisissa, missä hänen isänsä työskenteli räätälinä ja äitinsä ompelijana. Perriand sai jo koulussa huomiota hyvistä piirustustaidoistaan, ja äitinsä kannustamana hän opiskeli 1920–1925 koristetaiteen koulussa. Perriand muisteli myöhemmin, että koulun taiteellisen johtajan Henri Rapinin ansiosta hän pystyi jatkossa tuomaan paremmin ideansa piirroksista toteutukseen.
Perriand laajensi koulutustaan osallistumalla myös erilaisiin työpajoihin ja luentoihin. Hän kävi muun muassa Maurice Dufrênen opetuksessa. Dufrêne piti työpajaansa Galeries Lafayette -tavaratalossa, minkä ansiosta monet hänen oppilaistaan saivat tehtäviä, jotka tulivat myös esille tavaratalossa. Perriandin töitä oli jo vuonna 1925 esillä Pariisin kansainvälisessä taideteollisuusnäyttelyssä.
Le Corbusier’n toimistossa
thumb|LC4-lepotuoli Perriand lähetti valmistumisensa jälkeen töitään useisiin näyttelyihin. Hänen Bar sous le toit -installaationsa oli 1927 esillä Syyssalongissa. Siihen kuului huonekaluja sekä baaritila. Perriand irtautui Ranskan koulutaiteen konventioista, ja hän oli käyttänyt eksottisten ja harvinaisten puulajien sijaan kiiltäviä metallipintoja ja geometrisiä muotoja.
Perriandin ystävä Jean Fouquet tutustutti hänet Le Corbusier’n kirjoihin. Perriand ihastui Le Corbusier’n ajatuksiin koristetaiteen uusista linjauksista, jotka sopivat hyvin hänen omiin töihinsä. Perriand hakeutui Le Corbusier’n toimistolle ja esiteltyään Bar sous le toit -installaationsa sai paikan ateljeesta, missä hän työskenteli 1927–1937.
Perriandin vastuulla Le Corbusier’n ateljeessa oli erilaiset huonekalut, joita hän suunnitteli Pierre Jeanneret’n kanssa. Perriandia, Jeanneret’ta ja Le Corbusier’tä yhdisti samanlainen uusien materiaalien käyttäminen ja uusien tekniikoiden hyödyntäminen massatuotantoa ajatellen.
Aasialaisvaikutteet
thumb|Perriandin Japanissa suunnittelema penkki Lähdettyään Le Corbusier’n toimistosta Perriand aloitti lyhyen yhteistyön muotoilija Jean Prouvén kanssa. Sodan aikana Prouvén toimisto sai paljon toimeksiantoja Ranskan asevoimilta, ja Perriand suunnitteli muun muassa kasarmeja ja väliaikaisasuntojen huonekaluja.
Perriand sai 1940 Japanista pyynnön tulla konsultoimaan sitä, miten perinteisiä japanilaisia taideteollisuustuotteita voisi saada kansainväliseen myyntiin. Perriand lähti Japaniin samana päivänä, kun Saksa valtasi Pariisin. Hän vaikuttui japanilaisista tekniikoista ja materiaaleista, kuten oljista, bambusta ja ruo’oista. Hän suunnitteli Japanissa muun muassa bambuista tehdyn lepotuolin. Japanista Perriand lähti Vietnamiin, missä hän asui 1942–1946.