cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Repovesi-Luujärvi
Luujärvi
Luujärvi on 4,1 kilometriä pitkä, 3,4 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 525 hehtaaria, joka muodostaa 23 % koko järven pinta-alasta. Se on neljästä järvenosasta erämaisin, sillä sen rannoilla ei ole kiinteää- tai vapaa-ajan asuntoja. Ainoat rakenteet ovat Karjalan prikaatin tekemiä. Pohjoisrannat ja puolet vesialueesta kuuluukin ampuma-alueeseen. Järvi on keskellä 650 metriä leveä. Länsipuolella on lähes kaksikilometrinen järvenselkä, joka alkaa kapeikon neljästä saaresta: Tyttisaari, Satulasaari, Karhusaari ja Pukkisaari. Järven kaakkoisosa on edellistä pienempi. Siellä sijaitsee Luulahti, Sorvalamminlahti ja Lahnalahti. Saarten pohjoispuolella sijaitsee suojaisa ja järvestä eristäytynyt Emäntälahti. Sen lahdensuu on noin 10 metriä leveä, vaikka lahti on yli kilometrin pitkä ja yli 750 metriä leveä. Emäntälahden vedenpinta voi olla ylempänä kuin muun Luujärven vedenpinta.
Luujärvelle tulee tiet Hevosojalta, Kääpälästä ja Vekaranjärveltä. Järven pohjoispuolella on kansallispuistoa, luonnonsuojelualueita, joissa liikkuminen on ampuma-alueen takia rajoitettua.
Guardian of the Bitter Sea
Guardian of the Bitter Sea on suomalaisen goottimetalli -yhtye Denigraten ensimmäinen single, se julkaistiin vuonna 2002 levymerkillä Warner Music Finland.
Repovesi-Luujärvi
Asutushistoriaa
Repoveden eteläosassa Kuutinlahdelle johtavan Ruskiasalmen ulkopuolella sijaitsee Löppösenluolan kalliomaalaus. Katajajärveltä vuonna 2004 kairatun järvenpohjan sedimentistä ilmeni, että alueella on harjoitettu ilmeisesti kaskiviljelyä jo 4 000 vuotta sitten noin 900 vuoden ajan. Toinen viljelyjakso on havaittu 660 jaa. alkaen. Pysyvä viljely saapui seudulle kuitenkin vasta keskiajalla 1100–1200-luvulla, kun karjalaisia asukkaita saapui seudulle. Seudun ”repo”-alkuiset nimet ovat ilmeisesti karjalaista perua.
Guardian of the Bitter Sea
Kappale ylsi Suomen virallisen listan listan sijalle 12.
Repovesi-Luujärvi
Asutushistoriaa
Järvenosien nimet ovat vuosina 1855–1856 julkaistussa Kalmbergin kartastossa samat kuin nykykartoissa paitsi Kapiavedellä, jonka karttanimi on kartastossa ”Mäkijärvi”. Järvialue on ollut asumatonta erämaata. Merkkejä ihmistoiminnasta on vain kahdessa paikassa. Luujärven koillisrannalla Nahkalammen suolla ja Repoveden Myllylammen suolla on ollut heinäniittyjä. Kartassa on myös merkitty talvitie, joka seuraa Luujärvi-Tihvetjärvi-Kapiavesi-Repovesi-linjaa Hillosensalmelle ja edelleen Vuohijärvelle. Savonradan Mäntyharjun ja Vuohijärven välinen osuus on rakennettu vuosina 1886–1889.
Repoveden ympäristössä harjoitettiin tervanpolttoa Tervajärven ja Repoveden ympäristössä 1600-luvulta alkaen. Asukkaat myös kaskesivat metsiä viljelykäyttöön. 1700-luvulla alkoi metsäteollisuus hankkia alueelta tukkipuuta vesisahoille raaka-aineeksi. Hankinta tehostui, kun Voikosken sahan rinnalle käynnistettii Hillosenniemen saha. Myös Tervarummussa on sahattu puuta. Kymijoen alkulähteillä oli varhain metsäteollisuutta, joka alkoi hankkia seudulta puuta ja se kuljetettiin etelään Savonrataa myöten. Toinen tukkipuun kuljetustapa oli uitto, jonka reitti kulki Vuohijärvellä. Uiton tehostamiseksi rakennettiin vuonna 1912 Kuutinlahteen laskeva Kuutin kanavaksi kutsuttu uittoruuhi, jota pitkin tukkipuuta uitettiin Tervajärven reitiltä Repovedelle. Myös Luujärveltä uitettiin paljon puuta samaan aikaan rakennettua Kivisilmän kanavaa myöten. Uittoa harjoitettiin viimeisen kerran vuonna 1968. Puuta korjattiin 1990-luvulle asti, jonka jälkeen metsämaat otettiin suojeluun.
Pahkajärven ampuma-alue pakkolunastettiin puolustusvoimien käyttöön vuonna 1956, jonka jälkeen erämaakylien asukkaat vähitellen muuttivat pois. Vuonna 1963 aloitettiin Karjalan Prikaatin uuden varuskunnan rakennustyöt Vekaranjärvellä, jolloin lisää asukkaita muutti kotiseudultaan pois.
Vuosien 1955 ja 1965 peruskartoissa on Riuttan pieni maatila toiminnassa, mutta seuraavassa 1986 kartassa on osa sen peltomaista otettu pois viljelystä. Savonradan linjaus kulku vuonna 1965 monin paikoin järven rantoja pitkin, mutta vuoden 1985 kartassa on rautatien linjaus muutettu oikaisten Lapinniemen sisäosia pitkin. Vanha ratalinjaus on muutettu autoille sopivaksi pikkutieksi ja seututieksi 368.
Luontoarvoja
Repovesi-Luujärven alueella sijaitsee 23 järveä ja yksi jokiosuus, joiden tilasta on tehty ekologinen luokitus. Näistä 43 % edustaa pieniä humusjärviä, 35 % pieniä ja keskisuuria vähähumuksisia järviä, 13 % keskikokoisia humusjärviä ja 9 % matalia humusjärviä. Kaikkien järvenosien tilaa ei ole määritetty mittauksin. Erään arvion mukaan Repoveden ekologiselle tilalle voi antaa hyvän ja kemialliselle tilalle erinomaisen arvosanan. Luuveden ekologisen tilan arvosana olisi erinomainen ja kemiallisen hyvä, ja Tihvetjärven ekologisen ja kemiallisen tilan arvosanat olisivat erinomaiset. Järven fosfori- ja typpiravinteiden kuormitus tulee pääasiassa metsien luonnonhuuhtoutumasta. Fosforikuormitusta saadaan myös laskeumana. Ihmistoiminnan osuus ravinnemääristä on erittäin vähäinen. Tihvetjärvellä kuormitusta on lisännyt soiden ojitus: niiden laskuojat on johdettu Tihvetjärveen.
Järveen on istutettu 1990-luvun alkupuolella täplärapua. Kotimaisia rapuja on Repoveden pohjoisosaan laskevassa Nuollammen purossa.
Alueelle on perustettu vuoden 2003 alusta Repoveden kansallispuisto, jonka kävijämäärät lisääntyvät vuosittain. Kansallispuiston yhteydessä sijaitsee myös Aarnikotkan metsän luonnonsuojelualue, jonka alueella on myös retkipolkuja ja retkeilijöiden palvelupisteitä. Repoveden rannoilla on kansallispuiston maita Kuutinlahdella ja luonnonsuojelualueen maita itärannalla, Kuutinlahdella ja Kapiavedellä. Myös Tihvetjärven pohjoisosassa on pieni luonnonsuojelualueeseen kuuluva ranta. Retkeilijöiden liikkumista on rajoitettu pohjoisella Luujärvellä, joka jää Pahkajärven ampuma-alueen sisäpuolelle eikä se siten ole kansallispuiston retkeilijöiden käytettävissä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Repoveden–Tihvetjärven valuma-alueella (14.98), jonka Repoveden–Luujärven alueeseen (14.981) järvi kuuluu. Repoveden–Luujärvi muodostaa valuma-alueensa kerääntymisaltaan, jonne kaikki valuma-alueen vedet kerääntyvät ennen joutumistaan Vuohijärveen. Veden virtaus järvessä kulkee Luujärveltä Tihvetjärveen, sieltä Kapiaveden läpi Repoveteen. Järven vedenpinnan korkeus on 76,6 metriä mpy. Repoveden vedet laskevat Hillosensalmesta Vuohijärveen, jonka vedenpinta on samalla tasolla.
Vesistöalueeseen laskee pääasiassa idästä ja pohjoisesta jokia ja metsäpuroja, joista osaa on perattu uiton tai metsänhoidollisin perustein. Repoveden–Tihvetjärven valuma-alueella on noin 200 järveä tai lampea. Luujärveen laskee idästä Naarajärven–Vääräojan valuma-alueen (14.982) laskujoki. Valuma-alueella on yli 40 järveä tai lampea, joista suurin järvi on Pesäntäjärvi (312 ha). Se laskee Naaranjärven (29 ha) ja Luulammen (2 ha) läpi Luujärveen. Luujärven Emäntälahteen laskee Tervajärven valuma-alueen (14.984) laskujoki, joka saa alkunsa Tervajärvestä (106 ha). Valuma-alueella on yli 80 järvet tai lampea, jotka sijaitsevat pohjoisessa päin. Valuma-alueen alajuoksulla sen huomattavin järvi on Kaljunjärvi–Salmentojärvi–Kaita (195 ha). Repoveteen laskee koillisesta päin Koskijärven valuma-alue (14.985), jossa on 16 järveä tai lampea. Niistä lähinnä Repovettä sijaitsevat esimerkiksi Myllylampi (5 ha), Koskijärvi (80 ha), Saarijärvi (86 ha) ja Ristijärvi (15 ha). Repoveden Nuollahteen laskee Suuri Varpasenjärven valuma-alueen (14.983) laskuoja Kuitinoja. Sen valuma-alueella on 12 järveä tai lampea, joista suurin on Suuri-Varpanen (177 ha). Sen laskuojan varrella sijaitsee Haimijärvi (27 ha), Pitkälampi (7 ha), Nuollampi (4 ha) ja Kusjärvi (11 ha).
Luujärven lähialueella sijaitsee noin 10 lampea, jotka löytyvät Luujärven koillispuolelta. Niitä ovat Korpinlampi (4 ha), Onkilampi (3 ha), Antinlampi (3 ha), Rasialampi (7 ha), Välilampi (3 ha), Niittylampi (10 ha), Ylä-Pitkälampi (6 ha), Ala-Pitkälampi (5 ha), Kakarlampi (3 ha) ja Mörkinlampi (3 ha). Luujärven kaakkoispuolella on vielä Sorvalampi (2 ha) ja varuskunnan tekojärvi. Kauempana etelässä Toisen Salpausselällä Hevosojan lähellä sijaitsee suuri Kalalampi (7 ha), jonka laskuoja laskee Haapalahteen.
Kapiaveden Terrilahteen laskee Alimmainen Terrilampi (3 ha) ja Keskimmäinen Terrilampi (2 ha) yhteistä oja myöten. Samaan järvialueeseen kuuluvat Repoveden Kuutinlahteen laskevat vesistöt. Niitä ovat Katajajärvi (14 ha), Kuutinlammit, Mustalampi (4 ha), jonka kautta laskevat myös Valkjärvi (23 ha), Rajalampi (1 ha) ja Tuppilampi, sekä Olhavanlampi (8 ha). Muut Repoveden lähialueen järvet laskevat sen pohjoisosiin. Yksinäinen Omenalampi (2 ha) laskee Omenalahteen. Kannuslamminlahteen laskee Kannuslamminoja, jonka valuma-alueella sijaitsevat Iso Kannuslampi (3 ha), Pieni Kannuslampi (1 ha), Kairalampi (7 ha), Särkilampi (2 ha) ja Mustalampi (1 ha). Länsipuolella laskee Humalalammen (10 ha) laskuoja Murjalahteen. Sen valuma-alueella ovat vielä Maurianlampi, Pitkälampi (6 ha), Orilampi (6 ha) ja Matinlampi (5 ha).
Illyrialaiset
Illyrialaiset ovat muinainen kansa, joka asui Länsi-Balkanilla, Illyriassa. He puhuivat illyyrin kieltä.
Kreikkalaiset kutsuivat illyrialaisiksi ihmisiä jotka asuivat Makedonian ja Traakian takana, Tonavan alapuolella.
Historia
Illyrialaiset muodostivat useita kuningaskuntia Keski-Balkanilla. Ensimmäinen tunnettu illyrialainen kuningas oli Bardyllis. Illyrialaiset kuningaskunnat olivat usein sodassa Makedoniaa vastaan, ja illyrialaiset merirosvot olivat tunnettu uhka lähialueiden kansoille.
Kun Rooma oli valloittanut Illyrian, suurin osa illyrialaisista roomalaistui. Latina ja latinalainen kulttuuri juurtui alueelle. Illyrialaisesta kaupungista Sirmiumista tuli yksi Rooman imperiumin hallintokaupungeista ja useat keisarit olivat syntyperältään illyrialaisia.
Illyrialaisten kohtalo
Illyrialaisten kohtalo ei ole täysin selvää. Jotkut uskovat, että illyrialaiset kuolivat sukupuuttoon, kun taas jotkut ylläpitävät teoriaa, että albania on illyyrin sukukieli, ja näin albaanit olisivat sukua muinaiselle kansalle.
Nimen myöhäisempi käyttö
Nimeä illyrialaiset käytti Habsburgien monarkia määritellessään eteläslaaveja (serbejä, kroaatteja, sloveeneja jne), koska ajateltiin, että he olivat slaavilaistuneiden illyrialaisten jälkeläisiä. Kun Napoleon valtasi osan eteläslaavien maista 1800-luvun alussa, nämä alueet nimettiin Illyrian provinsseiksi.
Myös albanialaiseen nationalismiin on usein liittynyt ajatus, jonka mukaan albaanit ovat muinaisten illyyrien jälkeläisiä. Tällöin on haluttu korostaa albaanien eroa slaaveihin nähden.
Haskellin piirikunta
Haskellin piirikunta on ainakin seuraavien Yhdysvaltain piirikuntien nimenä:
Wes Montgomery
John Leslie "Wes" Montgomery (6. maaliskuuta 1923 Indianapolis, Indiana – 15. kesäkuuta 1968) oli yhdysvaltalainen jazz-kitaristi. Hänet luetaan 1900-luvun tärkeimpiin kitaristeihin ja jazz-muusikoihin kuuluvaksi.
Elämäkerta
Montgomery aloitti kitaransoiton myöhäisessä teini-iässä ja opetteli tuolloin soittamaan kitaristi Charlie Christianin soolojen mukana. Montgomery kehitti omalaatuisen soittotekniikan, jossa plektran sijasta käytettiin peukaloa. Joidenkin lähteiden mukaan Montgomeryn peukalo oli epämuodostunut ja mennyt pysyvästi sijoiltaan. Hänen kitaransa oli yleensä Gibson.
Ensimmäiset levytykset Montgomery teki vuosina 1948–1950 vibrafonisti Lionel Hamptonin yhtyeessä. Seuraavan kerran hän levytti vuosina 1957–1959 (lukuun ottamatta erästä yksittäistä levytystä vuodelta 1955) veljiensä Monkin (basso) ja Buddyn (piano) sekä trumpetisti Freddie Hubbardin kanssa. Kuuluisimmat levytykset Montgomery teki vuosina 1959–1963 Riverside Recordsille. Tyyliltään musiikki oli ajalleen tyypillistä jazzia sisältäen blues-vaikutteisia kappaleita sekä jazz-standardeja, mutta Montgomeryn kitaransoitto oli tyyliltään uudenlaista. Vuonna 1964 Riverside oli mennyt konkurssiin ja Montgomery siirtyi Verve-yhtiön riveihin. Nyt hänen musiikkinsa siirtyi ajoittain jazzista lähemmäs pop-musiikkia. A&M Recordsille tehdyt levyt vuodelta 1967 ja 1968 sisältävät orkesterin kanssa tehtyjä versioita pop-kappaleista, kuten The Beatlesin musiikista.
Vuonna 1968 Montgomeron ura päättyi sydänkohtaukseen. Hän oli kuollessaan 45-vuotias.
Montgomeryä on usein pidetty kaikista vaikutusvaltaisimpana jazz-kitaristina, ja hänen vaikutuksensa kitaransoitolle ulottuu myös muihin musiikintyyleihin. Montgomeryn tunnetuimmat ja arvostetuimmat studiolevyt ovat The Incredible Jazz Guitar of Wes Montgomery (1960) sekä So Much Guitar (1961). Maineeltaan näiden veroiseksi on kohonnut live-levy Smokin' at the Half Note (1965). Näistä ensin mainittu valittiin vuonna 2016 Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä äänitteitä.
Dibentsylideeniasetoni
Dibentsylideeniasetoni eli dibentsaaliasetoni (C17H14O) on tyydyttymättömiin aromaattisiin ketoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää ainesosana aurinkovoiteissa ja ligandina organometalliyhdisteissä.
Ominaisuudet
Dibentsylideeniasetonilla on kolme cis-trans-isomeeriä, jotka ovat trans,trans-, cis,trans- ja cis,cis-isomeerit. Näistä stabiilein on trans,trans-isomeeri, joka on huoneenlämpötilassa kirkkaankeltaista kiteistä ainetta. Cis,trans-isomeeri on vaaleankeltainen kiteinen aine ja cis,cis-isomeeri on keltaista nestettä. Dibentsylideeniasetoni on veteen liukenematonta. Orgaanisista liuottimista sitä liuottavat hieman etanoli ja dietyylieetteri ja hyvin esimerkiksi asetoni ja kloroformi. Dibentsylideeniasetoni absorboi UV-säteilyä UV-A-alueella.
Valmistus ja käyttö
Dibentsylideeniasetonin trans,trans-isomeeria voidaan valmistaa emäksisissä olosuhteissa bentsaldehydistä ja asetonista. Reaktio on tyypiltään aldolikondensaatio. Muita yhdisteen isomeereja valmistetaan vedyttämällä 1,5-difenyylipentadiyyni-3-onia tai 1,5-difenyylipent-1-en-4-yn-3-onia Lindlar-katalyytin läsnä ollessa.
Dibetnsylideeniasetonia käytetään sen UV-säteilyä absorboivien ominaisuuksien vuoksi aurinkovoiteissa. Sitä voidaan myös käyttää organometalliyhdisteiden ligandina esimerkiksi tris(dibentsylideeniasetoni)dipalladium(0):ssa.
Hullut koirat
Hullut koirat on suomalaisen Popeda-yhtyeen kolmas studioalbumi, ja se julkaistiin maaliskuussa 1981. Levystä odotettiin Popedan läpimurtoa, mutta loppujen lopuksi sekä yhtye että levy-yhtiö Poko Rekords olivat albumiin pääosin tyytymättömiä. Levyn kuuluisimpia kappaleita ovat ”Vankilalaulu” ja ”Ellu”.
Yhtyeen kokoonpanoon albumilla kuuluivat Pate Mustajärvi (laulu), Arwo Mikkonen (kitara), Ari Puukka (kitara), Eebo Lehtinen (bassokitara) ja Kai Holm (rummut). Levyn tuotti Eppu Normaalin kitaristi Pantse Syrjä.
Albumin työstö
Popedan levy-yhtiö Poko Rekords odotti Hulluista koirista yhtyeen läpimurtoa, sillä edellinen studioalbumi Raswaa koneeseen! oli menestynyt kohtalaisesti ja yhtye veti keikoilleen mukavasti ihmisiä. Uskoa lisäsi se, että niin ikään Pokolle kuulunut Eppu Normaali oli lyönyt läpi kolmannella albumillaan.
Solisti Pate Mustajärvi on kertonut albumin teosta:
Musiikki
Albumin äänimaailma on Popedan mittapuussa erikoinen, sillä siitä puuttuu yhtyeelle tyypillinen raju, ”jyräävä” soundi. Äänessä on paljon diskanttia, ja laulu on huomattavan taka-alalla. Näihin ongelmiin on pidetty mahdollisenä syynä sitä, että äänityspaikkana toiminut MSL-studio oli juuri muuttanut Ylöjärveltä Lempäälään, eikä ollut vielä täysin valmis. Teoriaa tukee se, että Eppu Normaalin saman vuoden julkaisu Cocktail Bar kärsi samanlaisista ongelmista. Studion omistaja Mika Sundqvistin mukaan studion uudet efektilaitteet aiheuttivat sen, että äänimaailmasta katosi tietty raakuus.
”Vankilalaulu” muuttui studiossa jonkin verran. Pate Mustajärvi lauloi kappaleen tuottaja Pantse Syrjälle, joka teki siihen sen pohjalta soinnut. Syrjälle selvisi myöhemmin, että kappaleen kirjoittaja, yhtyeestä jo lähtenyt Ilpo Ainiala, oli tehnyt alun perin aivan erilaisen soinnutuksen.
Myynti ja markkinointi
Poko Rekordsin Epe Helenius oli varannut levyn mainostamiseen suuren summan rahaa, mutta kuullessaan valmiin albumin hän tuli toisiin ajatuksiin. Hullut koirat ei vastannut odotuksia, ja hän perui suunnitelmat levyn suuresta markkinoinnista. Hän pelkäsi, että huonon albumin suuri mainostaminen tuhoaisi Popedan. Yhtye ei olisi enää uskottava, jos huonon levyn markkinointiin sijoitettaisiin 100 000 markkaa.
Hullut koirat ilmestyi 2. maaliskuuta 1981 ja oli parhaimmillaan listan sijalla 9. Vaikka se menestyi listalla edellisalbumia paremmin, Epe Heleniuksen mukaan myynnillisesti yhtyeen uraan ajoittui nyt tasankovaihe. Levyn kappaleista ”Ellu” muodostui pieneksi radiohitiksi ja ”Vankilalaulu” pysyi pitkään Popedan keikkaohjelmistossa. Albumi ei ole myynyt kultalevyyn oikeuttavaa määrää. Popedasta kertovan Ilikeesti kiitää -kirjan vuoden 2009 painos ilmoittaa albumin myyntiluvuksi 19 540 kappaletta.
Levyltä ei tehty singlejulkaisuja.
Albumi ilmestyi alkujaan vinyylilevynä ja C-kasettina. Ensimmäinen CD-versio ilmestyi 25. tammikuuta 1993.
Arvioita
Kansan Lehden nimimerkki Jussi totesi alkuaikoina punk-yhtyeen maineessa olleen Popedan siirtyneen yhä enemmän raskaampiin soundeihin. Jussi kehui ”Taivaanrannan maalari” -kappaleen ydinsodan pelosta kertovaa sanoitusta. Hänen mielestään se oli osoitus siitä, että ”kyllä näillä jurteilla on myös sanottavaa”. Jussi kuitenkin myös arvosteli tuottaja Pantse Syrjää albumin häiritsevistä, suttuisista soundeista.
Juho Juntunen kirjoitti Suosikissa, että Hulluilla koirilla on monia mainioita kappaleita, joissa on ”aimo annos synkkyyttä ja kiihkeää raivoamista”. Vastapuolena mukana on kuitenkin tyypillisiä täyteraitoja, jotka eivät toimi ja sanat menettävät kärkensä.
Popedan silloiset jäsenet ovat muistelleet albumia pääasiassa kriittiseen sävyyn. Basisti Eebo Lehtinen on kertonut, että levy ei tyydytä häntä lainkaan, koska tuotanto oli hyvistä kappaleista huolimatta huonoa. Rumpali Kai Holmin mukaan Hullut koirat meni pieleen, koska siitä tuli musiikillisesti ”ehkä liian modernia ja erilaista Popedaa”. Holmin mielestä albumi kuulostaa kuitenkin kohtalaiselta, kun sitä soittaa lujalla äänenvoimakkuudella. Sen sijaan kitaristi Ari Puukka on kertonut olevansa albumiin ja erityisesti sen kitarasoundiin tyytyväinen. Puukan mukaan Hullut koirat toimii sitä paremmin mitä lujempaa sitä kuuntelee.
Kokoonpano
Muusikot
Muut
Rembrandt Bugatti
thumb|Rembrandt Bugatti Rembrandt Bugatti (16. lokakuuta 1884 – 8. tammikuuta 1916) oli italialainen kuvanveistäjä. Hän syntyi Milanossa tunnettuun taiteilijasukuun: myös isä Carlo Bugatti oli alan merkkinimiä. Rembrandt oli autosuunnittelija Ettore Bugattin nuorempi veli.
Bugatti opiskeli Milanon taideakatemiassa. Hän oli lahjakas piirtäjä, jonka ominta aihepiiriä olivat eläimet.
Bugatti muutti 1900-luvun alussa perheineen Pariisiin, missä hänet hyväksyttiin Société Nationale des Beaux-Artsin jäseneksi. Seuraavaksi he muuttivat Antwerpeniin, missä oli sekä vilkkaat taiteilijapiirit että suuri eläintarha. Eläintarhassa hän työskenteli muun muassa taidelajien olympiavoittajan Albéric Collinin kanssa. Bugatti teki Antwerpenin-vuosinaan veistoksen takajaloilleen nousevasta elefantista, jota hänen veljensä käytti koristamaan Bugatti Royale -autoa 1920-luvulla.
Hän vajosi myöhempinä vuosinaan syvään masennukseen, joka johti hänen itsemurhaansa 31-vuotiaana.
Trumpetti
Trumpetin ääniala on monipuolinen. Matalin kolmiventtiilisellä trumpetilla tuotettava ääni on ylinousevan kvartin perussävelen alapuolella, tosin erilaisilla epätavallisilla soittotekniikoilla on mahdollista soittaa tätäkin alemmas. Trumpetin korkein ääni riippuu täysin soittajasta, soitin ei aseta rajoituksia.
Trumpetille voidaan kirjoittaa sekä soivaan vireeseen (jolloin soittaja itse hoitaa mahdollisen transponoinnin) tai transponoida nuotit valmiiksi, jolloin esimerkiksi B-vireeseen kirjoitettua nuottia ei tarvitse B-vireisellä soittimella transponoida. Soittimen historian takia useiden eri transponaatioiden käyttö on tavallista sinfoniaorkesterissa.
Trumpetin muunnoksia ovat muun muassa korkeaääninen pikkolotrumpetti sekä Verdin Aida-oopperaa varten suunniteltu pitkä aidatrumpetti, bassotrumpetti muistuttaa rakenteeltaan lähinnä venttiilipasuunaa.
Hyvin samantapaisesta ulkomuodosta ja soittotavasta huolimatta trumpetti ei ole sukua kornetille tai flyygelitorvelle. Nämä soittimet ovat trumpettia pehmeä-äänisempiä ja kuuluvat samaan ryhmään kuin käyrätorvi.
Rakenne
Trumpetin osat ovat suukappale, putki, venttiilikoneisto (venttiili), "triggerit" ja kello.
Trumpetin pinnoitusmateriaaleja on useita. Edullisimmissa oppilasmalleissa käytetään yleisesti messinkiseoksen päällä kirkasta lakkaa, mutta ammattilaismalleissa on yleensä hopeointi tai kultaus. Kultamessinkiä voi käyttää myös itse soittimen rakennusmateriaalina. Pinta saatetaan myös harjata tai käsitellä muutoin siten, että lopputulos on kiiltämätön eli mattapintainen.
Rakenteellisten syiden vuoksi osa äänistä on venttiileillä tuotettuina epäpuhtaita, ja siksi trumpetissa on myös liu'utettavia putken osia (nk. triggereitä), joilla äänen korkeutta voidaan hienosäätää.
Trumpetin kelloon soittaja voi tarvittaessa kiinnittää erilaisia sordiinoja, jotka muuttavat soittimen ääntä: ne voivat muun muassa vaimentaa tai terävöittää sitä tai tehdä sen nasaaliseksi. Piikkisordiino (straight mute) on metallinen, alumiini- tai kuparipohjainen, ja saa trumpetin äänestä terävän ja läpitunkevan. Se on yleisin käytetty sordiino sinfonia- ja puhallinorkesterissa. Harmon-sordiino (Harmon mute, wah-wah mute) kaventaa ääntä piikkiäkin enemmän. Tässä sordiinossa on myös irrotettava osa (stem), jota yleensä ei käytetä. Kiinnitettynä sillä voidaan kuitenkin tuottaa humoristisia, sammakkomaisia "wah-wah"-efektejä. Miles Davis teki Harmon-sordiinosta käytetyimmän jazzmusiikin parissa. Kuppisordiino (cup mute) on yleensä pahvia, mutta myös metallisia ja muovisiakin on tarjolla. Se leikkaa trumpetin äänestä korkeita taajuuksia ja saa sen kuulostamaan hieman "nuhaiselta". Kuppisordiino on erityisen hyödyllinen silloin, kun halutaan vähentää trumpetin desibelimäärää tekemättä siitä kuitenkaan pistävää ja läpitunkevaa.
Jazzmuusikot käyttävät usein myös kelloon tai muualle trumpetin runkoon kiinnitettävää mikrofonia, joka efektilaitteen läpi käytettynä mahdollistaa sähköisten efektien käytön trumpetin soinnin muokkaamisessa. Sordiinoiden yhdistäminen mikrofonijärjestelmään moninkertaistaa trumpetin äänenvärimahdollisuuksia valtavasti.
Historia
thumb|250px|Barokkitrumpetteja 1600-luvulta Trumpetti sai pääosin nykyisen ulkomuotonsa 1400-luvulla. Tällöin kuitenkaan soittimella ei voitu soittaa kuin perussäveltä ja sen yläsäveliä, sillä putken pituutta ei voinut muuttaa. Barokki oli trumpetin kulta-aikaa. 1700-luvulla kehitettiin läppäkoneisto, jolla äänen korkeutta vihdoin voitiin säädellä. 1800-luvulla käyttöön tuli vieläkin käytettävä venttiilikoneisto, joka lisäsi soittimen ketteryyttä ja siten paransi sen käytettävyyttä.
Nykyään trumpetti on erittäin suosittu jazz-soitin. Trumpetti kuuluu myös vakituisesti muun muassa sinfonia- ja erilaisten puhallinorkesterien (esimerkiksi sotilassoittokunnat) kokoonpanoon.
Sean Toomey
Sean Toomey (s. 27. kesäkuuta 1965 St. Paul, Minnesota, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen, uransa päättänyt jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Minnesota North Stars varasi Toomeyn 7. kierroksella vuonna 1983, mutta NHL-pelejä Toomey pelasi vain yhden. Kaikkiaan Toomey pelasi kaksi kautta Minnesota North Starsin organisaatiossa ennen suuntaamistaan Eurooppaan.
Ura
Toomey pelasi High School sarjaa Cretin-Derham High Schoolissa, kotikaupungissaan St. Paulissa ennen kuin pääsi pelaamaan ja opiskelemaan kotiosavaltionsa Minnesotan yliopistoon. Opiskelupaikan valintaan saattoi vaikuttaa myös kesän 1983 NHL-varaus, jossa Minnesota North Stars varasi hänet 7. kierroksella. Yliopistokiekkoilun parissa kului tavanomaiset neljä vuotta, vaikkakin kausikohtaiset ottelumäärät jäivät keskimäärin 36 otteluun kaudessa. Viimeisen kauden aikana Toomey siirtyi pelaamaan miesten sarjoihin saaden vyölleen myös sen ainoaksi jääneen NHL-ottelunsa. Sen lisäksi hän pelasi 13 ottelua IHL-liigan Indianapolisin joukkueessa. Seuraava kausi kului myöskin farmiliigoissa. AHL:n Baltimoressa pelejä kertyi 49 ja IHL:n Kalamazoossa 23. Kaudeksi 1988–1989 Toomey tuli pelaamaan Porin Ässiin. Ässien riveissä Toomey pelasi 34 ottelua ja teki niissä 14 maalia ja antoi 13 maalisyöttöä. Jäähyllä Toomey istui vain 18 minuuttia. Toomey oli joukkueen 6. paras pistemies kyseisellä kaudella. Yhden SM-liigassa pelatun kauden jälkeen Toomey suuntasi kuitenkin Ruotsiin, toiseksi korkeimman sarjatason Nybro IF:aan. 32 ottelussa tehdyt 15 maalia ja 36 pistettä eivät kuitenkaan joukkuetta auttaneet, vaan seuraavaksi kaudeksi Nybro putosi kolmannelle sarjatasolle. Toomey jatkoi joukkueessa myös 2. divisioonassa tehden 32 ottelussa 24 maalia ja 41 pistettä. Tämä jäi Toomeyn viimeiseksi kaudeksi ja hän palasi takaisin Yhdysvaltoihin.
Toppo Elonperä
Toivo ”Toppo” Elonperä (alk. Toivo Aleksis Ellenberg; ) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja. Hän ansioitui etenkin koomisissa luonnerooleissa 1930- ja 40-luvun elokuvissa.
Ura
Elonperä näytteli teatteriuransa aikana Koiton Näyttämöllä, Tampereen Teatterissa, Kansan Näyttämöllä, Iloisessa Teatterissa, Viipurin kaupunginteatterissa, Kansanteatterissa ja Suomen Kansallisteatterissa. Elonperä oli Oulun työväenteatterin johtaja 1921–1923, Vaasan työväenteatterin johtaja 1925–1927 ja Kotkan Maakuntateatterin johtaja vuodesta 1949. Kansanteatterissa hän toimi näyttelijän työn ohella myös ohjaajana 1930–1934. Elonperä tunnettiin erityisesti sydämellisenä ja rehevänä koomikkona.
Elonperä näytteli 46 elokuvassa vuosina 1929–1952. Hänen ensimmäinen filmiroolinsa oli Jussi Raitojan isä mykkäelokuvassa Lumisten metsien mies (1929). Elonperä sai hyvät arviot suorituksestaan esittelijäneuvos Hymysenä komediassa Minä ja ministeri (1934). Vuonna 1936 hän sai kaksivuotisen kiinnityksen Jäger-Filmiin, jonka tuottamassa kansankomediassa Tukkijoella (1937) hän teki merkittävän roolisuorituksen Tolarina.
Vuosina 1938–1946 Elonperä työskenteli Suomen Filmiteollisuuden kiinnitettynä näyttelijänä. Koomisia sivuosia olivat vääpeli Muinonen elokuvassa Rykmentin murheenkryyni ja Korni-Mikko elokuvassa Serenaadi sotatorvella. Molemmat olivat sotilasfarsseja. Lisäksi Elonperä oli muun muassa Sakeri Nummisuutareissa (1938) ja lukkari Seitsemässä veljeksessä (1939). Muita humoristisia hahmoja olivat esimerkiksi Toppo Tatti musiikkielokuvassa SF-paraati (1940) ja mainostoimiston johtaja komediassa Onnellinen ministeri (1941). Elonperän harvoja vakavia rooleja oli kriitikoiden ylistämä Karjalan-Aku paatoksellisessa elokuvassa Oi, kallis Suomenmaa (1940).
Mo’Nique
Monique Imes, taiteilijanimeltään Mo’Nique, (s. 11. joulukuuta 1967 Woodlawn, Baltimoren piirikunta, Maryland) on yhdysvaltalainen näyttelijä, koomikko ja kirjailija. Hän on esiintynyt useissa televisiosarjoissa ja elokuvissa sekä juontanut BET-palkintojen jakotilaisuuksia. Mo’Nique palkittiin parhaan naissivuosan Oscarilla elokuvasta Precious (2009).
Olavi Hytönen
Klaus Olavi Hytönen (1909–20. kesäkuuta 1979) oli suomalainen lintutieteilijä.
Hytönen tarkkaili lintuja jo koulupoikana Helsingin ympäristössä. Hän tutki Helsingin Vanhankaupunginlahden naurulokkiyhdyskuntaa ja laati aiheesta progradu-tutkielman. Hän työskenteli Helsingin yliopiston eläintieteen laitoksella ylimääräisenä amanuenssina 1929–1940 hoitaen rengastusasioita, ja julkaisi yhdessä Ilmari Välikankaan kanssa vuosittaiset rengastusraportit (Die Vogeberingung in Finnland) 1929–1937.
Hytönen rengasti suuren määrän lintuja. 1920- ja 1930-luvuilla hän rengasti Suomessa eniten lintuja. Hän löysi Suomelle 2 uutta lintulajia, rastaskerttusen 1930 ja pikkukiurun 1962.
Hytönen toimi Suomen Lintutieteellisen Yhdistyksen sihteerinä 1930–1936.
Köntyslampi
Köntyslampi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Tikkakosken kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,7 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.
Miguel Ángel Martín Perdiguero
Miguel Ángel Martín Perdiguero (s. 14. lokakuuta 1972 San Sebastián de los Reyes, Madridin maakunta, Espanja) on entinen espanjalainen maantiepyöräilijä. Perdiguero aloitti uransa ammattilaisena vuonna 1997 Kelme-tallissa. Hän jatkoi tallissa kauden 1998 loppuun, jonka jälkeen hän siirtyi O.N.C.E.-Deutsche Bank -talliin. Kaudella 2000 hän ajoi Vitalicio Seguros -tallissa. Kausina 2001–2002 hän kilpaili Cantina Tollo-Acqua & Sapone -tallin väreissä sekä kaudella 2003 Domina Vacanze Elitron -joukkueessa. Vuosi 2004, jolloin hän kilpaili Saunier Duval-Prodir -tallissa, oli Perdigueron uran kohokohta, sillä hän voitti Clásica de San Sebastián -kilpailun sekä Katalonian ympäriajossa niin kolme etappia kuin kokonais-, piste- ja mäkikilpailunkin. Kaudeksi 2005 hän siirtyi Phonak Hearing Systems -talliin ja lopetti ammattilaisuransa elokuussa 2006.
Yhdysvaltain kansallinen liikenneturvallisuuslautakunta
Yhdysvaltain kansallinen liikenneturvallisuuslautakunta (, lyh. NTSB) on Yhdysvaltain hallinnon itsenäinen organisaatio, jonka tehtävänä on tutkia lento-, tie- ja rautatieliikenteessä sekä putkistokuljetuksissa tapahtuvat onnettomuudet ja vakavat vaaratilanteet. Suomessa vastaavia tehtäviä hoitaa Onnettomuustutkintakeskus.
NTSB on perustettu vuonna 1967, jolloin se korvasi Civil Aeronautics Boardin tutkintahaaran. Alun perin NTSB oli osa Yhdysvaltain liikenneministeriötä, mutta se erotettiin itsenäiseksi yksiköksi vuonna 1975.
NTSB tutkii kongressin pyynnöstä kaikki lentoliikenneonnettomuudet ja vaaratilanteet, sekä merkittävät onnettomuudet muissa kuljetusmuodoissa. Organisaation tehtäviin kuuluvat myös vaarallisten aineiden kuljetuksissa tapahtuneiden onnettomuuksien tutkiminen.
NTSB:n puheenjohtajana toimii Mark Rosenker, joka on toiminut varapuheenjohtajana vuodesta 2003, puheenjohtajan sijaisena maaliskuusta 2005 ja puheenjohtajana syyskuusta 2006 lähtien. Varapuheenjohtajana toimii Robert Sumwalt. NTSB:n kotipaikka on Washington, D.C.
Dialektiikka
thumb|280px|Filosofien keskustelua [[Platonin Akatemiassa (Carl Johan Wahlbom).]]
Dialektiikka on antiikin kreikkalaisten keksimä ja filosofien käyttämä keskustelumuoto, jonka avulla pyrittiin etsimään totuutta, yhteisymmärrystä, kumoamaan ristiriitaisia näkemyksiä tai voittamaan vastapuoli väittelyssä. Eri filosofit ovat käyttäneet sanaa eri aikoina erilaisessa merkityksessä omien mieltymystensä mukaan. Sana dialektiikka on etymologisesti muodostettu kreikan kielen verbistä dialegesthai, joka tarkoittaa 'keskustella'.
Antiikin kreikkalaisista ajattelijoista erityisesti sofistit, Sokrates (sokraattinen menetelmä), Platon ja Aristoteles ovat jääneet filosofian historiaan dialektiikan merkittävinä kehittäjinä. Kreikkalaiset filosofit korostivat yksilöllisesti erilaisia puolia dialektiikasta ja sen merkityksestä. Logiikka ja dialektiikka olivat uuden ajan alkuun asti synonyymeja toisilleen. Myöhemmin dialektiikka on liitetty läheisemmin retoriikkaan, kun taas logiikka on saanut vaatimattomamman roolin (ks. logiikan historia).
Logiikan ja dialektiikan välille on tehty erottelu, jonka mukaan logiikka tutkii kokemusta edeltäviä ajattelun lakeja. Dialektiikka sen sijaan tutkii kahden yhdessä ajattelevan ihmisen muodostamaa yhteisöä. Dialektiikka ottaa huomioon molempien keskustelijoiden kokemukset, ennakkoluulot ja taustaoletukset. Näin ollen dialektiikka mahdollistaa sen, että filosofisen keskustelun lähtökohdat voivat olla ihmisten arkisissa uskomuksissa ja käytännössä.
Kun tutkija joutuu tarkastelemaan kriittisesti erilaisten tieteellisten teorioiden pätevyyttä, hän käyttää hyväkseen dialektiikkaa vertaillen erilaisia teorioita ja niiden pätevyyttä.
Zenon (490–420 eaa.)
Zenon Elealainen on antiikin kreikkalaisen dialektiikan isä. Filosofi kuului elealaiseen koulukuntaan, jonka parissa opiskeli. Zenon on tullut myöhemmin tunnetuksi humoristisista paradokseistaan. Näissä niin kutsutuissa Zenonin paradokseissa puolustetaan usein totunnaisia ajattelutapoja rikkovia näkemyksiä. Filosofi puolustaa paradokseissa muun muassa näkemystä, jonka mukaan liike ja moneus ovat mahdottomia.
Filosofi käyttää paradokseissaan hyödykseen menetelmää, jota on kutsuttu matematiikan alueella epäsuoran todistamisen menetelmäksi. Epäsuoran todistamisen menetelmä tarkoittaa sitä, että keskustelussa pyritään osoittamaan tietyn väitteen seuraukset ristiriitaisiksi. Kun keskustelussa on osoitettu, että tietyllä näkemyksellä on ristiriitaisia seurauksia, näin voidaan päätellä että sen vastakohta on totta.
Platonin dialogeissa Zenon esiintyy henkilönä, joka käy keskustelua nuoren Sokrateen kanssa (Parmenides-dialogi).
Sokrates (470/469–399 eaa.)
thumb|180px|Sokrateen päätä esittävä veistos (n. 100 eaa.)
Sokrates käytti dialektiikkaa keskustellessaan ihmisten kanssa Ateenan kaduilla. Sokrateelle dialektiikka tarkoitti menetelmää, jonka avulla erilaisia näkemyksiä tarkastellaan kaikista mahdollisista näkökulmista (sokraattinen menetelmä). Keskustelun tarkoituksena oli tutkia erilaisten näkemysten perusteita ja pyrkiä kumoamaan ne näkemykset, joihin ei ollut löydettävissä vakuuttavia perusteluja. Kun ristiriitaiset näkemykset olivat kumottu, ainoastaan vahvimmin perustellut näkemykset jäivät jäljelle.
Sokrateen keskusteluissa näkemysten kumoaminen tapahtui epäsuorasti. Filosofi ei hyökännyt keskustelun toisen osapuolen näkemyksiä vastaan, vaan osoitti tälle, millä tavalla tietyillä lähtöolettamuksilla on ristiriitaisia seurauksia. Näin ollen Sokrates käytti keskustelussa apunaan samaa menetelmää kuin Zenon elealainen.
Keskusteluissa Sokrates tarkasteli usein ihmisten hyvää ja pahaa koskevia uskomuksia. Tutkijoiden kesken ei vallitse yksimielisyyttä siitä pyrkikö filosofi rohkaisemaan keskustelukumppaneitaan moraaliseen skeptisismiin vai tarkastelemaan uskomuksia niin, että jäljelle jäivät perustavimmat.
Sofistit (n. 400 eaa.)
Sofistit eivät olleet yhtenäinen koulukunta, vaan joukko puhetaidonopettajia, jotka opettivat nuoria miehiä menestymään kreikkalaisen kaupunkivaltion politiikassa. Sofisteja yhdisti pyrkimys hankkia puhetaidolla rahaa ja poliittista arvostusta. Vastustajat kritisoivat sofisteja siitä, että he käyttivät häikäilemättömiä keinoja näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.
Sofistit toteuttivat dialektiikkaa kilpailullisissa näytöstilaisuuksissa, joista käytettiin nimeä taisto (agōn). Näissä väittelytilaisuuksissa kaksi puhujaa otti toisistaan mittaa esittäen perusteluja. Protagoras oli yksi tunnetuimmista sofisteista, joka kehitti tätä filosofian kilpailullista muotoa eteenpäin. Sofistien käymien filosofisten kaksintaisteluiden voittajaksi selviytyi henkilö, joka pystyi osoittamaan yleisölle, että vastustajan väitteet ovat epätosia.
Platon ja Sokrates kritisoivat sofisteja siitä, että korostivat puhujan kykyä vakuuttaa yleisönsä keinolla millä hyvänsä. Näin ajauduttiin helposti tilanteeseen, jossa puhuja pyrki ainoastaan kuulijoidensa mielistelemiseen. Filosofin mukaan sofistit korostivat dialektiikan kiistelevää ja kamppailevaa puolta totuuden etsimisen sijaan.
Platonin kommentit sofistien toiminnasta eivät ehkä anna koko kuvaa sofistien merkityksestä kreikkalaisen filosofian kehittymiseen. Poliittisten vastustajien mielestä sofistien tarkoituksena oli väitteiden kumoamisen lisäksi riidellä ja häpäistä keskustelun toinen osapuoli eri tavoin.
Platon (427–347 eaa.)
thumb|180px|Platon ja Aristoteles Rafaelin maalauksessa.
Platon vastusti sofistien näkemystä dialektiikasta menetelmänä, jonka tarkoituksena on ainoastaan yleisön vakuuttaminen. Platon erottaa Euthydemos-dialogissa toisistaan Sokrateen käyttämän aitofilosofisen dialektiikan ja puhetaidonammattilaiset, joiden päämääränä oli kinastelu. Sokraattisesta näkökulmasta sofistit ja riitelyyn pyrkivät eristikot olivat persompia vakuuttamisteholle kuin totuudelle.
Platonin mukaan dialektiikan tarkoitti oikean päättelyn esittämistä ja harjoittamista. Dialektiikan tarkoituksena yleisön vakuuttamisen ja kiistelyn sijaan pyrkiä löytämään totuus. Filosofi omaksui Sokrateelta menetelmät, joita hyödynsi kirjoittamissaan dialogeissa. Platonille dialektiikka merkitsi parasta mahdollista menetelmää, jonka avulla filosofi kykenee löytämään totuuden. Tämä tarkoitti filosofista keskustelua, jossa keskustelijat pyrkivät etenemään yksittäisten havaintojen tarkastelemisesta laajempaan kokonaisnäkemykseen. Platon kehitti dialektiikkaa dialogeissa, jotka ovat kirjoitettuja keskustelumuotoon. Filosofi kirjoitti dialogeja, joissa hän pyrki mahdollisimman tarkasti jäljittelemään elävää keskustelua.
Aristoteles (384–322 eaa.)
Aristoteles oli kreikkalainen filosofi, joka kehitti dialektiikasta menetelmän, jota kutsutaan nykyisin logiikaksi. Filosofi kehitti eteenpäin Platonin näkemyksiä dialektiikasta. Aristoteleelle dialektiikka tarkoitti menetelmää, jota voitiin hyödyntää väittelyn voittamiseen tai totuuden etsimiseen. Kyse oli käytännöllisestä puhetaidonmenetelmästä, jonka avulla tutkittiin mielipiteen muodostumista.
Topiikka-nimisessä teoksessaan filosofi yhdistää dialektiikan ja uskottavat käsitykset, joiden pohjalta dialektiikassa päätellään. Dialektisessa päättelyssä päätellään väitteestä vastakohtaan, joko yleisesti tunnettujen, viisaimpien kannattamien tai uskottavien käsitysten nojalla. Aristoteles samaistaa toisiinsa dialektiikan ja retoriikan, joiden päämääränä oli uskottavuus. Näistä hän erotti analytiikan eli logiikan ja filosofian, joiden pyrkimyksenä oli saavuttaa totuus.
Aristoteles ajatteli, että sofistit ja Platon olivat molemmat kehittäneet kreikkalaista puhetaidonperinnettä. Hän ei tuominnut moralistiseen sävyyn sofisteja samalla tavalla kuten Platon. Retoriikka-teos esittää, että voittaminen on nautinnollista kaikkien ihmisten mielestä ei ainoastaan voitonhaluisten.
Aristoteles käsitteli dialektiikkaa myös muun muassa teoksessaan Sofistiset kumoamiset.
Keskiaika ja dialektiikan historia
Keskiajalla dialektiikalla oli merkittävä rooli kirkon yhteiskunnallisen aseman ja kirkon uskonnollisten oppien puolustamisessa. Julkiset väittelyt olivat keskiajan oppineen elämän ydin. Dialektiikka sisältyi niin kutsuttuihin seitsemään vapaaseen taiteeseen, jotka muodostivat keskiajan sivistyksen perustan. Keskiajalla dialektiikkaa kehittivät ennen kaikkea skolastikot.
Keskiajan dialektiselle väittelylle oli ominaista, että se korosti tiedon muodollista puolta sekä sujuvaa latinan kielen taitoa. Totuuden tutkittavista kohteista määritteli se, miten väitteiden johtamisessa noudatettiin dialektiikan sääntöjä: syiden ja vastasyiden muotoilemista, kysymyksiä an vai non, pro ja contra, cur ja quomodo.
Dialektiikka sai yliopistollisen muotonsa 1100-luvulla autonomisten yliopistojen syntymisen aikoihin. Vaikka dialektiikkaa harrastettiin yliopistossa vapaasti dialektiikan harjaantunut käyttäjä saattoi helposti saada myös räyhämaineen. Yliopistoväittelyihin säädettiin väittelijöiden välisiä parjauskieltoja.
Skolastiikka (1000–1500)
thumb|180px|Tuomas Akvinolainen.
Tuomas Akvinolainen (1225–1274) on kuuluisimpia skolastisen filosofian edustajia. Filosofin teokset ovat tunnettuja keskiajalla tehtyjä yrityksiä yhdistää kreikkalaisen filosofian teokset ja Raamatun teokset yhtenäiseksi kokonaisuudeksi.
Kant (1724–1804)
thumb|180px|Immanuel Kant.
Immanuel Kant erotti Puhtaan järjen kritiikki -nimisessä teoksessaan toisistaan dialektiikan ja analytiikan. Filosofin mukaan analytiikka tutkii ymmärryksen toimintaa ja sen suhdetta aistihavaintoihin. Dialektiikka sen sijaan tutkii järjen työskentelyä silloin, kun järki pyrkii etenemään yksittäisistä aistihavainnoista kohti laajempaan kokonaisnäkemystä.
Kant esittää kirjoituksessaan Logik, että dialektiikka on joutopuhetta ja juonittelua kansan päänmenoksi. Arvostelusta huolimatta filosofi yrittää pelastaa dialektiikan. Dialektiikalla on tehtävä dialektisen näennäisyyden kritiikkinä.
Kantin mukaan ihmisen järki ajautuu aina ristiriitoihin itsensä kanssa pyrkiessään saavuttamaan todellisuudesta kokonaisnäkemyksen. Dialektisessa päättelyssä ajaudutaan ristiriitoihin, koska ihmisen järki pyrkii ymmärtämään myös niitä asioita, jotka ovat kokonaan aistihavainnon ulkopuolella (esimerkiksi pyrkiessään ymmärtämään Jumalaa). Kantin mukaan kaikki metafysiikan ongelmat johtuvat tästä pyrkimyksestä. Dialektiikan tehtävänä on paljastaa ongelmat, jotka liittyvät järjen pyrkimykseen ymmärtää aistihavainnon ulkopuolella olevia asioita.
Kun ihminen yrittää muodostaa todellisuudesta kokonaisnäkemyksen, dialektiikka synnyttää ns. järjen antinomiat. Antinomia tarkoittaa loogista ristiriitaa tai paradoksia. Kantin mukaan antinomiat syntyvät siitä, että järki pyrkii saattamaan loppuun kaikki havaintosarjat niin, että muodostaisi niistä kokonaisuuden. Kokemus ei kuitenkaan voi saattaa loppuun kaikkien sarjojen kokonaisuuksia. Kantin mukaan järki ei voi saattaa loppuun sarjoja silloin, kun ihminen pyrkii ymmärtämään esimerkiksi Jumalaa tai pohtii aineen loputonta jaettavuutta.
Kant teki luettelon järjen antinomioista eli ristiriidoista, joihin järki ajautuu silloin, kun yrittää soveltaa aistikokemuksiin liittyviä kriteereitä järkeen. Filosofin mukaan järjen antinomioihin ajaudutaan silloin, kun ihminen yrittää ymmärtää: 1) kaikkeuden rajoja, 2) aineen loputonta jaettavuutta, 3) vapaata tahtoa ja determinismiä, 4) välttämättömän olennon olemassaoloa (Jumala).
Hegel (1770–1831)
thumb|180px|G. W. F. Hegel (Schlesinger, 1831).
G. W. F. Hegel kehitti kreikkalaisen dialektiikan menetelmiä eteenpäin. Dialektiikalla oli tärkeä rooli saksalaisen idealismin, kuten Hegelin ja J. G. Fichten ajattelussa. Hegel hyväksyi Kantin olettamuksen, jonka mukaan järki ajautuu aina ristiriitaan pyrkiessään ymmärtämään todellisuutta. Ristiriitoihin ajautuminen kuului kuitenkin osaksi todellisuuden perusluonnetta.
Hegelin mukaan ihmisten todellisuudesta esittämät arvostelmat ovat aina yksipuolisia. Kun todellisuutta tarkastellaan uudesta näkökulmasta, on mahdollista päätyä ensimmäisen arvostelman kanssa täysin vastakkaiseen näkemykseen. Näitä kahta näkemystä on mahdollista tarkastella vielä kolmannesta näkökulmasta, jonka kautta löydetään molempiin näkemyksiin sisältyvä osatotuus. Kolmas näkemys yhdistää kahden ensimmäisen arvostelman totuudet. Hegel käyttää ensimmäisestä arvostelmasta nimitystä väite (teesi), toisesta nimitystä vastaväite (antiteesi) ja kolmannesta nimitystä yhdistelmä (synteesi). Filosofin mukaan ihmisen ajattelu kehittyy näiden kolmen kehitysvaiheen kautta.
Ihmisen ajattelu kehittyy Hegelin mukaan dialektisesti. Koska todellisuus on luonteeltaan henkistä, myös koko todellisuutta on mahdollista tarkastella dialektisen kehityskaavion kautta. Hegelin mukaan dialektiikka muodostaa ihmiskunnan historian sisäisen logiikan. Historiassa ajaudutaan ajattelun tavoin ristiriitoihin. Historialliset ristiriidat johtavat vallankumouksiin. Historia etenee dialektisesti vallankumousten kautta.
Hegelin mukaan ihmiskunnanhistoriaa eteenpäin ajavana voimana toimii herran ja orjan välinen kamppailu. Tunnustuksen saamisen halu synnyttää kamppailun herran ja orjan välille. Ihmiskunnan historia muodostuu taistelusta tunnustetusta asemasta.
Paweł Czapiewski
Paweł Czapiewski (s. 30. maaliskuuta 1978) on puolalainen keskimatkojen juoksija, joka keskittyy 800 metrille. Hän voitti pronssia 800 metriltä Edmontonin MM-kilpailuista 2001.
Dialektiikka
Hegel (1770–1831)
Ihminen eroaa muista eläimistä siinä suhteessa, että hän haluaa saada tunnustuksen omalle olemassaololleen. Tämä halu erottaa ihmisen eläimistä, jotka pyrkivät ainoastaan säilyttämään itsensä elossa. Juuri tästä syystä ihminen on vapaa tekemään valintoja (esimerkiksi uhrautumaan aatteen puolesta).
Paweł Czapiewski
Czapiewski voitti sisäratojen Euroopan-mestaruuden 2002 ja sijoittui vuoden 2001 Hyvän tahdon kisoissa neljänneksi.
Dialektiikka
Hegel (1770–1831)
Herran ja orjan välinen kamppailu ei jatku loputtomiin. Hegelin mukaan historialla on päätepiste. Dialektisen kehittymisen päämääränä on vapauden aatteen todellistuminen valtiossa. Valtio oli filosofin mukaan vapauden aatteen korkein ilmentymä ja näin ollen myös itseisarvo. Hegeliä on kritisoitu siitä, että hän asettaa valtion yksilöä tärkeämpään asemaan.
Paweł Czapiewski
Hän pitää hallussaan Puolan ennätystä 800 metrillä ajalla 1.43,22, jonka hän juoksi 17. elokuuta 2001 Zürichissä.
Dialektiikka
Marx (1818–1883)
thumb|180px|Karl Marx.
Karl Marx oli filosofi ja sosiaaliteoreetikko, joka sai huomattavan määrän vaikutteita Hegelin filosofiasta. Hegelin ja Marxin ajattelu kuitenkin erosivat merkittävästi toisistaan. Marxin on sanottu kääntäneen oppi-isänsä ajattelun päälaelleen. Hegelistä poiketen Marx korosti filosofiassaan materialismin merkitystä hengen sijaan. Tässä suhteessa Marx erosi oppi-isästään, vaikka sai tältä huomattavan määrän vaikutteita.
Samalla tavalla kuin Hegelin filosofiassa myös Marxin filosofiassa dialektiikka merkitsee ihmiskunnan historian sisäistä logiikkaa. Erona on se, että historiaa eteenpäin ajavina voimina eivät toimi henkiset tekijät vaan materiaaliset tekijät. Marxin mukaan ihmiskunnan historiallista kehitystä säätelevät taloudelliset olosuhteet, tuotanto ja jakelu. Ihmisten ajattelu on aina sidottua materiaalisiin olosuhteisiin. Marxilaista dialektiikkaa kutsutaan nimellä dialektinen materialismi.
Marxin mukaan ihmiskunnan historia etenee dialektisesti ristiriitojen kautta vallankumouksesta toiseen. Vallankumoukset johtuvat luokkaristiriidasta. Luokkaristiriidalla tarkoitetaan yhteiskuntaluokkien eli pääoman omistajien ja työntekijöiden välisiä ristiriitoja ja niistä seuraavaa kamppailua. Marxin mukaan ihmiskunnan historia kehittyy vaiheittain kohti kommunismia eli yhteiskuntaa, jossa luokkien välillä ei enää ole ristiriitoja.
Marxin mukaan ihmiskunnan historia saavuttaa päätepisteensä kommunistisessa yhteiskunnassa, joka on dialektisen kehityskulun päätepiste. Vain kommunistinen yhteiskunta kykenee ratkaisemaan luokkasodan eli yhteiskuntaluokkien välisen taistelun, joka on alkanut Ranskan vallankumouksen synnyttämistä luokkaeroista.