cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antiikin Messenia
Messenialaissodat
Tästä ajasta eli noin vuodesta 668 eaa. lähtien aina vuoteen 371 eaa. saakka, toisin sanoen lähes 300 vuoden ajaksi, Messenian nimi käytännössä katosi historiasta, ja maa oli osana Lakoniaa, mikä on tärkeä muistaa aikakauden historiaa lukiessa. Messenialaiset yrittivät vain kerran palauttaa itsenäisyyden maalleen. Spartan vuoden 464 eaa. maanjäristys, joka tuhosi koko kaupungin, rohkaisi messenialaisia ja muita helootteja nousemaan kapinaan spartalaisia vastaan. Seurannutta sotaa vuosina 464–455 eaa. kutsutaan kolmanneksi messenialaissodaksi. Siinä ateenalaiset yrittivät vanhan helleenisen liiton nimissä tulla spartalaisten avuksi, mutta nämä käännyttivät ateenalaiset takaisin. Messenialaiset pakenivat jälleen turvaan vanhaan linnoitukseensa Ithome-vuorelle. Spartalaiset saivat sen haltuunsa lopulta piiritettyään sitä kymmenen vuotta sallimalla messenialaisten lähteä Peloponnesokselta rauhassa. Ateenalaiset liittoutuivat messenialaisten kanssa ja asuttivat maanpakolaiset Naupaktokseen, jonka olivat hieman aiemmin vallanneet lokrislaisilta.
Messenian itsenäisyyden palauttaminen
Spartan menetettyä asemansa vuoden 371 eaa. Leuktran taistelun myötä Epameinondas loi Arkadian liiton estääkseen spartalaisia saavuttamasta entistä asemaansa. Arkadiaan hän perusti Megalopoliin kaupungin. Samalla hän palautti Messenialle sen itsenäisyyden. Hän teki helooteista vapaita messenialaisia sekä lähetti viestinviejiä Italiaan, Sisiliaan ja Pohjois-Afrikkaan, joihin messenialaisia oli asettunut, kutsuen heitä palaamaan kotimaahansa. Kutsu sai hyvän vastaanoton, ja monet palasivat Messeniaan. Vuonna 369 eaa. Messenian keskukseksi rakennettiin Messenen kaupunki. Sen akropoliina toimi Ithome-vuori, kun taas kaupunki itsessään sijaitsi sen juurella, vaikkakin yhdistyi linnoitukseen muurien välityksellä.
pienoiskuva|[[Messenen Asklepieionin rauniot.]] 300-vuotisen maanpakonsa aikana messenialaiset säilyttivät vanhat perinnäistapansa ja doorilaisen murteensa, ja vielä Pausaniaan aikana puhuivat koko Peloponnesoksen puhtainta doorilaista kreikkaa. Myös muita Messenian kaupunkeja rakennettiin uudestaan, mutta suuri osa maasta pysyi edelleen autiona ja viljelemättömänä. Messenia säilytti itsenäisyytensä Theban suojeluksessa ja läheisessä liitossa arkadialaisten kanssa, ja niin spartalaiset menettivät Messenian iäksi.
Theban hegemonian päätyttyä messenialaiset liittoutuivat Makedonian Filippos II:n kanssa, eivätkä näin liittyneet muiden kreikkalaisten puolelle vuoden 388 eaa. Khaironeian taisteluun Makedoniaa vastaan. Filippos palkitsi messenialaiset pakottamalla spartalaiset luovuttamaan heille Limnain ja eräitä muita alueita. Näihin alueisiin lukeutuivat oletettavasti Alagonia, Gerenia, Kardamyle ja Leuktron eli Leuktra, jotka sijaitsivat pohjoiseen pienemmästä Pamisos-joesta (nyk. Mílias), sillä Strabon sanoo seudun olleen messenialaisten ja spartalaisten kiistojen kohteena ennen Filippoksen aikaa. Messenialaiset vaikuttavat katsoneen, että joskus varhaisempina aikoina heidän alueensa olisi ulottunut vielä Leuktronistakin etelään, sillä he väittivät, että Pefnoksen edustalla ollut samanniminen saari olisi aiemmin kuulunut heille.
Hellenistinen ja roomalainen kausi
Hellenistisellä kaudella messenialaiset liittyivät Akhaian liittoon ja taistelivat yhdessä akhaialaisten ja Antigonos III:n kanssa Spartaa vastaan vuoden 222 eaa. Sellasian taistelussa. Jo kauan ennen tätä spartalaiset vaikuttavat saaneen takaisin alueet, jotka Filippos oli antanut messenialaisille, sillä taistelun jälkeen Antigonos järjesteli jälleen uudelleen Messenian ja Spartan välistä rajaa. Hieman myöhemmin Filippos V lähetti hovissaan eläneen Demetrios Faroslaisen valloittamaan Messenen yllätyshyökkäyksellä, mutta yritys epäonnistui ja Demetrios itse kuoli. Demetrios Faroslainen oli kiinnittänyt Filippoksen huomion Messeneen sanomalla, että Ithome-vuori ja Akrokorintti olivat Peloponnesoksen kaksi sarvea, ja se joka hallitsi niitä, hallitsi koko härkää.
Myöhemmin Spartan tyranni Nabis yritti hänkin vallata Messenen ja pääsi jopa sen muurien sisäpuolelle, kunnes Filopoimen ajoi hänet pois Megalopoliista tuomiensa vahvistusten avulla. Nabiksen ja roomalaisten tekemässä sopimuksessa vuonna 195 eaa. Flamininus sai hänet palauttamaan kaiken messenialaisilta viemänsä omaisuuden. Myöhemmin messenialaisten ja Akhaian liiton välille syntyi riitoja, jotka johtivat lopulta avoimeen sotaan. Akhaialaiset olivat aluksi epäonnisia, ja messenialaiset ottivat heidän sotapäällikkönsä Filopoimenin vangiksi ja teloittivat hänet vuonna 183 eaa. Häntä päällikkönä seurannut Lykortas kuitenkin voitti messenialaiset, valtasi Messenen ja surmautti kaikki jotka olivat osallisina Filopoimenin kuolemaan.
Messene liittyi takaisin Akhaian liittoon, mutta Abia, Thuria ja Farai erosivat nyt Messeniasta ja tulivat erillisinä osina mukaan samaan liittoon. Näiden alueiden menettämisen myötä Messenia ulottui nyt idässä vain Pamisos-joelle saakka. Mummiuksen järjesteltyä Kreikan asioita uudelleen messenialaiset saivat takaisin sekä nämä alueet että Dentheliateen alueen, jonka spartalaiset olivat saaneet haltuunsa. Roomalaisella kaudella Messeniasta tuli muun Peloponnesoksen tavoin ensin vuodesta 146 eaa. osa Macedonian provinssia ja vuodesta 27 eaa. Achaean provinssia. Kiistely Denthaliateen alueesta jatkui, ja sen antoivat uudelleen messenialaisille ensin miletoslaiset, joiden soviteltavaksi kiista oli annettu, ja sitten Achaean preettori Atidius Geminus.
Aktionin taistelun jälkeen Augustus rankaisi messenialaisia siitä, että he olivat olleet Marcus Antoniuksen puolella, ja antoi Pausaniaan mukaan Thurian ja Farain spartalaisille, ja samalla myös Denthaliateen alueen, joka sijaitsi näiden itäpuolella. Tacitus on Pausaniaan kanssa samaa mieltä siitä, että Denthaliateen alue kuului spartalaisille Tiberiuksen aikana, mutta eroaa Pausaniaasta siinä, että laittaa päätöksen alueen kuulumisesta spartalaisille Julius Caesarin ja Antoniuksen nimiin. Tässä kysymyksessä Pausanias saattaa kuitenkin olla luotettavampi lähde. Tacitus kertoo kuitenkin, että Tiberius kumosi aiemman päätöksen ja antoi alueen messenialaisille, joiden hallussa se oli edelleen Pausaniaan aikana, sillä hän mainitsee Messenian ja Spartan rajan sijainneen Khoirioksessa 20 stadionia etelään Abiasta.
Ampuma-ase
Ampuma-ase on ase, jota käytetään ampumiseen eli ammuksen, nuolen tai vastaavan saattamiseen nopeaan liikkeeseen. Alkeellisimmillaan ampuma-ase tarkoittaa ritsaa, jousta tai katapulttia ja kehittyneimmillään tuliasetta kuten nykyaikaista konetuliasetta, sinkoa tai tykkiä.
Suomen lain mukaan "ampuma-ase" ampuu räjähdyspaineen avulla luoteja tai muita ammuksia. Ampuma-aselaki kattaa myös tehokkaat ilma-aseet, jotka ampuvat metalliluoteja. Esimerkiksi paintball-ase ei näin ollen ole lain tarkoittama ampuma-ase. Muiden maiden lait voivat määritellä ampuma-aseen muilla tavoin.
The Adventure Company
The Adventure Company on DreamCatcher Interactiven perustama seikkailupelejä julkaiseva yhtiö.
Vuonna 2006 JoWooD Productions osti DreamCatcher Interactiven ja Adventure Companyn kokonaisuudessaan.
Vuonna 2011 Nordic Games (nykyisin THQ Nordic) hankki yhtiön ja käyttää nimeä The Adventure Company julkaisubrändinä.
Pyöräsuunnistus
thumb|right|Robert Zabel.
Pyöräsuunnistus on maastopyöräilyn ja suunnistuksen risteytys. Tehtävänä on hakea pyöräilykelpoisten polkujen varrelle sijoitetut rastit mahdollisimman nopeasti. Laji on varsin nuori – sen ensimmäiset MM-kisat järjestettiin vuonna 2002. Lajin kilpailumatkat ovat sprintti, keskimatka, pitkä matka ja viesti.
Prahan teknillinen museo
Prahan teknillinen museo (Národní technické muzeum v Praze, NTM) on Prahassa sijaitseva museo ja suurin Tšekin museo, joka on keskittynyt säilyttämään tietoa ja esineitä Tšekin tekniikan historiasta.
Museo on perustettu vuonna 1908. Se on sijainnut nykyisessä vuosina 1937–1940 rakennetussa rakennuksessa Letnán puiston vieressä vuodesta 1941 lähtien. Museon laajoissa näyttelyissä on esillä noin 15 prosenttia sen kaikista kokoelmista. Museolla on myös huomattava arkisto, jossa on noin 3 500 hyllymetriä arkistoaineistoa ja noin 250 000 kirjaa. Museossa avattiin vuonna 2001 rautatiemuseo, jossa on noin sata kappaletta erilaista kalustoa.
Euroopan tulvissa vuonna 2002 museon asiakirjoja vahingoittui noin 200 kuutiometrin edestä museorakennuksesta erillisessä paikassa. Osa asiakirjoista tuhoutui. Vuonna 2003 museossa aloitettiin suuri peruskorjaus. Peruskorjaus valmistui osittain helmikuussa 2011, jolloin ensimmäiset näyttelyt avattiin. Kokonaisuudessaan peruskorjaus valmistui lokakuussa 2013.
Merkittäviä näyttelyesineitä
Jan Kašpar lahjoitti aikoinaan museolle lentokoneen, jolla hän lensi vuonna 1911 Pardubicesta Velká Chuchleen. Lentokone on edelleen museossa esillä.
Petri Neittaanmäki
Petri Juhani Neittaanmäki (s. 3. maaliskuuta 1975 Jyväskylä) on suomalainen keskustalainen poliitikko. Hän toimi kansanedustajana vuosina 1999–2007. Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen hän ollut vuosina 1997–2008 ja uudestaan vuodesta 2017 lähtien. Heinäkuussa 2016 hänestä tuli eduskunnan I varapuhemiehen, Mauri Pekkarisen, erityisavustaja.
Ura
Neittaanmäki valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1999 Jyväskylän yliopistosta. Vuosina 1996–1999 hän työskenteli Paavo Väyrysen erityisavustajana Euroopan parlamentissa ja osallistui vuosina 1997–1999 Politiikan korkeakouluun.
Neittaanmäki valittiin eduskuntaan Keski-Suomen vaalipiiristä vuoden 1999 vaaleissa ja toiselle kaudelle vuoden 2003 vaaleissa. Kansanedustajana hän yritti vuonna 2000 kerätä nimiä valitukseen pääministeri Paavo Lipposen toiminnasta Itävallan boikottikohun aikana. Lipponen oli tehnyt päätöksen boikottiin liittymisestä ilman tasavallan presidentti Martti Ahtisaaren suostumusta, jonka tämä antoi kuitenkin jälkikäteen. Vuonna 2004 Neittaanmäki arvosteli Suojelupoliisin toimintaa Rusi-tutkinnassa ja vaati vuonna 2006 Tarja Haloselta selvitystä tämän osallisuudesta DDR:n tunnustamiskomiteassa 1970-luvulla.
Vuosina 2007–2009 Neittaanmäki toimi Hannu Takkulan erityisavusajana Euroopan parlamentissa. Sittemmin Neittaanmäki toimi ulkomaankauppa- ja kehitysministeri Paavo Väyrysen erityisavustajana.
Marraskuussa 2009 Neittaanmäki valittiin Kivijärven kunnanjohtajaksi, mutta hän ei ottanut virkaa vastaan valinnan jälkeen palkkatoiveesta syntyneiden erimielisyyksien vuoksi. Hän oli ehdolla vuoden 2011 eduskuntavaaleissa muttei tullut valituksi. Vuonna 2013 Neittaanmäki oli 38-vuotiaana nuorin kansanedustajan sopeutumiseläkkeen saaja. Hän oli ehdolla vuoden 2015 eduskuntavaaleissa yltäen ensimmäiselle varasijalle.
Jyväskylän kaupunginvaltuustossa Neittaanmäki on ollut vuosina 1997–2008 ja uudelleen vuodesta 2017.
Yksityiselämä
Neittaanmäen perheeseen kuuluu vaimo ja kolme lasta. Hänen isänsä on Jyväskylän yliopiston tietotekniikan professori Pekka Neittaanmäki.
Kansansota
thumb|300px|Garibaldin vapaaehtoisarmeija "[[Punapaidat" Catalafimin taistelussa 1860.]] Kansansota (, myös popular war, ) on sota, jossa kansalaisjoukot nousevat vapaaehtoisesti aseisiin. Kansansota on yksi 1800-luvulla nousseen kansallistumishengen ilmentymistä, joskin historiassa on myös varhaisempia esimerkkejä kansansodan luonteen saaneista sodista.
Termiä ei tule sekoittaa kansalaissotaan, joka tarkoittaa sisällissotaa, jota käyvät lähinnä vain valtion kansalaisista muodostuvat osapuolet ilman ulkomaiden tai muiden valtion ulkopuolisten tahojen osallistumista.
Kansansota sodan ja sodankäynnin teoriassa
Yhtenä ensimmäisistä kansansodiksi nimetyistä sodista on Isänmaallinen sota, joka on venäläinen nimitys Venäjän Ranskaa vastaan vuonna 1812 käymälle sodalle. Sotaan Venäjän puolella osallistui preussilainen sotateoreetikko Carl von Clausewitz, joka on osaltaan vaikuttanut kansansodan käsitteen yleistymiseen, sillä hän käsitteli kansansotaa kirjassaan Vom Kriege (suom. "Sodasta", myös nimellä "Sodankäynnistä"). Samoin toinen sotateoreetikko Antoine-Henri Jomini käsitteli sodan muuttuvaa luonnetta; koska sota koski nyt suurempia ihmisryhmiä eikä rajoittunut pelkästään ammattilaisarmeijoiden kentällä käymiin taisteluihin, hän pelkäsi kansansodan muuttuvan tulevaisuudessa yhteiskuntien vitsaukseksi.
Monet kansansodat ovat liittyneet kapinoihin, itsenäistymissotiin ja vallankumoukselliseen sotimiseen, ja tunnetuista vallankumouksellisista muun muassa Engels ja Lenin puhuivat kansansodasta. Kiinan puhemies Mao Zedong kehitti sodankäynnin opin, jonka hän nimesi pitkitetyksi kansansodaksi.
Kuninkaan sota ja kansansota
Italian yhdistymisen ajan itsenäisyyssodissa 1800-luvulla Sardinian-Piemonten puolella taistellut Giuseppe Garibaldi nähtiin kansalaisarmeijoiden johtajana, joka kävi sotaa Italian yhdistämisen puolesta. Sardinian kuninkaan Viktor Emanuel II:n nähtiin käyneen puolestaan "kuninkaallista sotaa". Armeijoiden varustuksessa oli suuria eroja; kuninkaallinen armeija oli varustautunut uudenaikaisin asein ja sen sotilaat pukeutuivat näyttäviin univormuihin, kun Garibaldin joukot koostuivat köyhistä ja huonosti varustetuista vapaaehtoisista. Garibaldi kävi irrallista sotaa vuonna 1848, jolloin häntä tukemaan asettunut Giuseppe Mazzini julisti:"Kuninkaallinen sota on ohitse; kansansota on alkanut". Tämä rinnakkaisasettelu synnytti käsitteen "kuninkaallinen sota ja kansansota" (Guerra regia e guerra di popolo) Italian historiografiaan. Myöhemmin Garibaldin vapaaehtoisten yhdenmukaisena asusteena olivat univormun virkaa toimittavat punaiset paidat, jotka antoivat hänen kansanarmeijalleen sen kutsumanimen. Punapaitoina tunnettu vapaaehtoisarmeija kasvoi ajoittain kymmenien tuhansien kokoiseksi, mutta sotaretken Sisiliaan hän aloitti vain noin tuhannen miehen voimin. Saarella hänen armeijaansa liittyi lisää paikallisia vapaaehtoisia. Kansan tukema Garibaldi onnistui lopulta valloittamaan Sisilian ja koko Molempain Sisiliain kuningaskunnan alueen.
Maon pitkitetyn kansansodan doktriini
1900-luvulla Kiinan puhemies ja vallankumousjohtaja Mao Zedong kehitti kansansodasta oman sotilaallis-poliittisen doktriininsa, jonka vuoksi termi liitetään nykyisin usein kommunistisiin vallankumoustaisteluihin. Maon kansansotaopin (myös nimellä "pitkitetty kansansota") mukaan kansansota on massojen sotaa. Sen onnistumisen tärkein edellytys on kansan tuen saavuttaminen ja säilyttäminen, jolloin vastustajan armeija voidaan houkutella syvälle vihamielisen alueen sisään, jossa paikalliset asukkaat voivat näännyttää vastustajan sissi- ja liikkuvan sodankäynnin keinoin.
Jarmo Jokinen
Jarmo Tapani Jokinen (1. syyskuuta 1957 Järvenpää – 27. marraskuuta 1987 Seinäjoki) oli suomalainen pöytätennispelaaja. Hän voitti 25 Suomen mestaruutta pöytätenniksessä: kymmenen miesten kaksinpelissä, kuusi miesten nelinpelissä ja yhdeksän sekanelinpelissä. Hän oli maailmanlistalla parhaimmillaan 76:s, joka oli siihen mennessä kaikkien aikojen paras suomalaissijoitus miesten puolella. Vuonna 1983 hän voitti sekanelinpelin Pohjoismaiden mestaruuden yhdessä Sonja Grefbergin kanssa.
Jokinen voitti myös yhden Suomen mestaruuden pesäpallossa (Seinäjoen Maila-Jussit 1987). Maila-Jussit etsivät lukkaria joukkueeseensa ja pöytätennistähti päätti kokeilla. Historiankirjat muistavat hänen 14 tappiottoman ottelun putken Maila-Jussien riveissä mestaruusvuonna. Hän kuoli työtapaturmassa pian mestaruuden jälkeen 1987. Hänet on haudattu Keravan hautausmaalle. Hän työskenteli myös maalarina ja palomiehenä. Vuonna 2018 hänet kiinnitettiin Suomen Pöytätennisliiton kunniagalleriaan.
Mike Enzi
Michael Bradley "Mike" Enzi (1. helmikuuta 1944 Bremerton, Washington – 26. heinäkuuta 2021 Loveland, Colorado ) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko, joka toimi Yhdysvaltain senaattorina Wyomingin osavaltiosta. Hän aloitti senaatissa 7. tammikuuta 1997 ja tuli uudelleenvalituksi vuosina 2002, 2008 ja 2014. Hänen kautensa päättyi vuonna 2021.
Ura
Enzi valmistui 1960-luvun lopulla George Washingtonin yliopistosta ja Denverin yliopistosta. Hän toimi Gilletten pormestarina vuosina 1975–1982. Hän istui Wyomingin osavaltion edustajainhuoneessa 1987–1991 ja sen jälkeen osavaltion senaatissa ennen kuin tuli valituksi Yhdysvaltain senaattiin vuonna 1996. Hän edusti Wyomingiä senaatissa vuoteen 2021 asti.
Yksityiselämä
Enzi meni 7. kesäkuuta 1969 naimisiin Diana Buckleyn kanssa. Pari sai kolme lasta: tyttäret Amyn ja Emilyn sekä yhden pojan, Bradin.
Kuuden kuukauden kuluttua senaatista eläkkeelle siirtymisestään hän joutui polkupyöräonnettomuuteen. Hän kuoli kolme vuorokautta myöhemmin sairaalassa 77-vuotiaana.
Hämärästä aamunkoittoon
Hämärästä aamunkoittoon on Robert Rodriguezin ohjaama ja Quentin Tarantinon käsikirjoittama toiminta- ja kauhuelokuva vuodelta 1996. Elokuvan pääosissa esiintyvät Harvey Keitel, Quentin Tarantino ja George Clooney.
Porvoo (täsmennyssivu)
Porvoo voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Jörg Pfeifer
Jörg Pfeifer (s. 19. maaliskuuta 1952 Merseburg, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen pikajuoksija, joka aktiiviurallaan edusti DDR:ää ja seuratasolla SV Hallea.
Progressiivinen supranukleaarinen halvaus
Progressiivinen supranukleaarinen halvaus eli PSP on etenevä keskushermoston rappeumasairaus. Siihen kuuluu Parkinsonin ja Alzheimerin taudin piirteitä sekä tasapaino-ongelmia, silmien liikehäiriöitä, niskajäykkyyttä, nielemis- ja puhevaikeuksia sekä muutoksia potilaan persoonallisuudessa.
Jörg Pfeifer
Pfeifer sijoittui 1970 Pariisin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 100 metrin juoksussa viidenneksi ja 200 metrillä neljänneksi. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän saavutti 200 metrillä pronssia ajalla 20,73. Montrealin olympialaisissa 1976 hän juoksi toisen osuuden Itä-Saksan hopeajoukkueessa 4 × 100 metrin viestissä.
Progressiivinen supranukleaarinen halvaus
PSP on parantumaton, lopulta kuolemaan johtava sairaus. Sen aiheuttamaa jäykkyyttä saatetaan hoitaa Parkinsonin taudin lääkityksellä. Lääkkeet eivät kuitenkaan poista silmien liikehäiriöitä eivätkä nielemis– ja puhevaikeuksia. Sairaus on yleisempi miehillä, ja Suomessa potilaita uskotaan olevan noin sata.
Taudinkulku on yksilöllistä. Keskimäärin potilas elää toteamishetkestä noin kuusi vuotta. Alle kolmannes sairastuneista elää yli kymmenen vuotta. Elinajanodote vaihtelee kuitenkin suuresti.
Jörg Pfeifer
Pfeifer valmistui peruskoulunopettajaksi ja toimi valmennustehtävissä SV Dynamo Halle-Neustadtissa.
Veturi (täsmennyssivu)
Veturi voi tarkoittaa:
Holden Camira
Holden Camira on Holdenin vuosina 1982–1989 valmistama ylemmän keskiluokan automalli, joka korvasi Holden Toranan. Se perustuu samalle J-pohjalevylle kuin monet muut General Motorsin saman kokoluokan mallit, esimerkiksi Opel Ascona C. Camiran seuraajaksi tuli Toyota Camryyn perustuva Holden Apollo.
JB-koritunnuksen saanut alkuperäinen malli esiteltiin vuonna 1982 neliovisena sedanina. Se oli ensimmäinen etuvetoinen Holden-malli. Ainoa moottorivaihtoehto oli 1,6-litrainen bensiinimoottori. Viisiovinen farmari esiteltiin seuraavana vuonna, ja sen koreja vietiin myös Isoon-Britanniaan, jossa niistä valmistettiin Vauxhall Cavalierin farmarimallia. vasen|pienoiskuva|Holden Camira JD Vuonna 1984 malli koki kasvojenkohotuksen, jossa se sai uudet leveämmät ajovalot ja umpinaisen keulan ilman perinteistä etusäleikköä. Uutena moottorina oli 1,8-litrainen. Koritunnukseksi vaihtui JD. 1,6-litrainen moottori poistui valikoimasta vuonna 1986. vasen|pienoiskuva|Farmarikorinen Holden Camira JD. Keväällä 1987 tuli toinen pienempi kasvojenkohotus, jolloin 1,8-litrainen moottori korvattiin 2,0-litraisella. Uudeksi koritunnukseksi tuli JE. vasen|pienoiskuva|Holden Camira JE
Iso Rantjärvi
Iso Rantjärvi on Jämsän keskiosassa sijaitseva 15 hehtaarin laajuinen metsäjärvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on viisitoista kilometriä luoteeseen ja Tampereelta 84 kilometriä koilliseen.
Maantiede
Iso Rantjärvi kuuluu Lahnajoen valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen päävesistössä. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Lahnajoen valuma-alue kattaa suuren osan Jämsänjoen alueesta.
Rusko
pienoiskuva|pysty|Ruskon vaakuna vuoteen 2009 asti. Rusko on kunta, joka sijaitsee Varsinais-Suomen maakunnassa. Kunnassa asuu 0 ihmistä, ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on sisävesiä. Väestötiheys on 0 asukasta/km².
Ruskon naapurikunnat ovat Aura, Masku, Mynämäki, Nousiainen, Pöytyä, Raisio ja Turku. Entisiä naapurikuntia ovat Ruskoon liitetyn Vahdon lisäksi Turkuun liitetyt Maaria ja Paattinen.
Maantiede
Ruskolla on suuria sora-alueita ja runsaat hyvälaatuiset pohjavesivarat. Lisäksi luonnonvaraisia soita on kunnassa useita. Kunnan pohjoisin piste on Kuhankuono, kaikkiaan seitsemän kunnan yhteinen rajapyykki. Kunnan eteläosan korkein kohta on 70,9 metrin korkeuteen merenpinnasta kohoava Kullavuori, jonka rinteellä on hiidenkirnu. Kunnan pohjoisosassa, entisen Vahdon kunnan alueella, Punaisentorin lähellä oleva nimetön huippu kohoaa noin 93 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Kurjenrahkan kansallispuisto ulottuu osaksi Ruskon kunnan alueelle. Siellä on myös toinen Natura-kohde, soidensuojelun perusohjelmaan kuuluva Rehtisuo.
Kunnanosat
Hiidenvainio, Lähteenmäki, Paasniittu, Päällistönmäki, Vahto
Kylät
Asola, Hiidenvainio, Hujala, Kankare, Kirkonkylä, Liukola, Lähteenmäki, Munittula, Merttelä, Paasniittu, Papumäki, Päällistönmäki, Uttula, Vahto.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Ruskolla oli 6 263 asukasta, joista 4 972 asui taajamissa, 1 249 haja-asutusalueilla ja 42:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Ruskon taajama-aste on 79,9 %. Ruskon taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken: Turun keskustaajamassa, johon Ruskon kirkonkylä kuuluu, asui vuoden 2017 lopussa 3 825 Ruskon asukasta ja Vahdon kirkonkylässä 1 147.
Historia
Ruskonjoen jokilaaksossa on raivattu peltoja esihistoriallisen ajan lopulla eli 800- ja 900-luvulla. Historiallisen ajan alussa Ruskolle oli vakiintunut sekä peltoviljely että kiinteä kyläasutus. Viljelystä on kirjallisia viitteitä 1300-luvulta asti.
Harmaakivinen Ruskon kirkko on rakennettu todennäköisesti noin vuosina 1510–1530. Sitä ympäröivä Ruskon kirkonmäki kivisiltoineen, vanhoine kantataloineen ja lainajyvästöineen on määritelty valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Osa Turun, Maarian ja Ruskon rajalle vuonna 1955 valmistuneen Turun lentoaseman alueesta kuului aiemmin Ruskoon. Maarian ja Ruskon puolella olleet lentoaseman alueet liitettiin Turkuun vuonna 1957. Turun lentoaseman rakentaminen alkoi vuonna 1945, mutta valvontakomission aiheuttaman viivästyksen takia se otettiin käyttöön vasta 1955.
Hallinto
Ruskon kunnanjohtajana on vuodesta 2018 lähtien toiminut Kari Lehtinen. Kunnanvaltuustossa on 27 paikkaa. Kaudella 2021–2025 paikoista yhdeksän on kokoomuksen, seitsemän keskustan, neljä SDP:n, neljä perussuomalaisten, kaksi vihreiden ja yksi vasemmistoliiton hallussa.
Talous
Vuonna 2016 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat TH-Sijoitus Oy, eristeitä valmistava Kaefer Oy ja muovituotteita tekevä Röchling Rimito Plast Oy.
Suurimpia työllistäjiä ovat Ruskon kunta, Sormat Oy ja VAK (entinen Virtasen autokoritehdas).
Väestönkehitys
pienoiskuva|Ruskon kunnantalo ja sen yhteydessä vasemmalla paloasema. Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Palvelut
pienoiskuva|oikea|250px|Ruskon keskustan liikealuetta. Ruskolla toimii viisi peruskoulun koulua: Kirkonkylän koulu (luokat 3–6), Hiidenvainion koulu (luokat 1–2), Merttelän koulu (luokat 1–6), Laukolan koulu (luokat 1–6) ja Maunun koulu (luokat 7–9).
Ruskon kunta on mukana Turun seudun joukkoliikenteessä Fölissä.
Uskonnolliset yhteisöt
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Ruskolla on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat :
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Ruskon alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta. Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä paikkakunnalla toimii evankelisuus. Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä paikkakunnalla toimii evankelisuus Vahdon alueella.
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Ruskon kunnan nykyisellä alueella :
Tunnettuja ruskolaisia
pienoiskuva|Ruskotalo
Ruokakulttuuri
Ruskon pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla papusoppa eli hernekeitto ja kyrsäksi kutsuttu leipä.
Mika Vasara
Mika Tapani Vasara (s. 22. lokakuuta 1983 Pieksämäki) on suomalainen entinen kuulantyöntäjä, joka edustaa Pieksämäen Veikot -98:aa. Vasaraa valmensi hänen isänsä Markku Vasara.
Vasaran nuorten arvokilpailusaavutuksiin kuuluu 19-vuotiaiden MM-pronssi vuodelta 2002 ja 22-vuotiaiden EM-pronssi vuodelta 2005. Ensimmäiset SM-mitalinsa Vasara saavutti vuonna 2006, jolloin hän voitti hallissa pronssia ja Kalevan kisoissa hopeaa. Vasara työnsi 20 metriä ensimmäisen kerran Leppävirralla 4.6.2006 ja hän oli 20. jäsen 20 metrin kerhoon. Hänen nykyinen ennätyksensä on 20,21 metriä. Vasara osallistui myös Göteborgin EM-kilpailuihin 2006, mutta karsiutui finaalista.
Kesällä 2007 Vasara edusti Suomea yleisurheilun Euroopan cupissa, jossa hän sijoittui toiseksi. Kalevan kisoissa 2007 hän saavutti hopeaa. Samana vuonna Vasara kilpaili Osakan yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa karsiutuen finaalista tuloksella 19,55 metriä. Vuoden päätteeksi Pieksämäen nuorkauppakamari valitsi Vasaran vuoden pieksämäkeläiseksi 2007.
Vuonna 2008 Vasaran kausi alkoi lupaavasti, kun hallikaudella irtosi SM-hopeaa. Varsinainen kausi meni kuitenkin täysin pilalle, sillä Vasara ei osallistunut Kalevan kisoihin, eikä hän saanut ylitettyä edes Pekingin olympialaisten B-rajaa, minkä vuoksi hän ei selviytynyt kisoihin. Helmikuun 2009 SM-hallikisoissa Vasara voitti ensimmäisen aikuisten sarjan SM-kultamitalinsa tuloksella 18,49 metriä. Kesällä 2009 Vasaralla oli kuitenkin ongelmia kyynärpään kanssa, eikä hän kilpaillut kesän aikana kertaakaan. Omien sanojensa mukaan hän mietti jopa uransa lopettamista käden tilanteen takia.
Urheilun ohella Vasara opiskelee Savonia-ammattikorkeakoulussa liiketalouden tradenomiksi. Hän asuu Virossa vaimonsa Terje Vasaran ja lapsiensa kanssa.
Dimotikí
Dimotikí (, ”kansan kieli”) on nimitys, jota käytetään nykykreikan kansankielen mukaisesta kirjakielestä. Se syntyi Kreikan kansallisuusaatteen myötä 1800-luvulla. Kielimuoto alkoi saada enemmän jalansijaa vuosisadan loppupuolella, mikä johti Kreikan kielikiistaan, sillä monet kannattivat kirjakielenä arkaaisempaa katharévousaa. Moninaisten vaiheiden kautta dimotikí virallistettiin kreikan kirjakieleksi lopulta vuonna 1976.
Synty
Merkittäviä varhaisia dimotikín käyttäjiä oli runoilija Dionýsios Solomós. Hän arvosteli vuonna 1824 katharévousaa, kytkien kansankielen Kreikan vapaussodan sankareihin: ”Menkää ja etsikää sotasankarit, tuntekaa heidän haavansa (λαβωματιές, lavomatiés) ja kertokaa heille, että heidän tulisi kutsua niitä sanalla τραύματα (tráfmata)”.
Vielä 1800-luvun alkupuolella dimotikí ei nauttinut vielä kovin laajaa suosiota, sillä kieltä kehittäneet oppineet osasivat yleensä itse klassista kreikkaa, ja pitivät usein kansankieltä turmeltuneena ja katsoivat siinä olevan liikaa vaikutteita turkista, albaniasta, italiasta ja muista kielistä. Siksi kiinnostus suuntautui alkuvaiheessa kielen ”puhdistamiseen”, mihin katharévousan nimikin viittaa. Kreikan itsenäistyttyä katharévousasta tuli uuden valtion käyttämä kielimuoto. Myös proosakirjailijat käyttivät yleensä katharévousaa, ja vaihtoivat tyylin dimotikíksi lähinnä kuvatessaan kansan puhetta tai tavoitellakseen maalaistunnelmaa.
Dimotikí oli kuitenkin erityisesti runoilijoiden käytössä, ja monet halusivat osoittaa, että sillä pystyttiin kirjoittamaan minkälaista runoutta tahansa. Merkittävä askel dimotikílle oli se, kun Kreikan kansallislauluksi valittiin vuonna 1863 Solomóksen dimotikíksi jo vuonna 1823 kirjoittaman runon kaksi ensimmäistä säkeistöä.
Kielikiista
Kahden erillisen kirjakielimuodon seurauksena nykykreikan kirjakieleen syntyi diglossia, joka uusinti bysanttilaisen ajan diglossian muinaiskreikkaan perustuneen kirjakielen ja siitä erilleen kehittyneen puhekielen välillä; nyt diglossia vallitsi kahden kilpailevan kirjakielen välillä, joista toinen perustui klassiseen kreikkaan ja toinen puhuttuun nykykreikkaan.
Noin vuosien 1830 ja 1880 välisenä aikana tilanne näytti välillä ratkenneen virallisesti katharévousan hyväksi. Todellisuudessa kirjallisuudessa vallitsi – katsontatavasta riippuen – joko täydellinen vapaus tai kaaos, sillä sen enempää katharévousan kuin dimotikínkaan muotoa ei oltu tarkasti määritelty. Katharévousan kannattajat saattoivat pyrkiä kirjoittamaan tarkoituksellisen arkaaisesti, esimerkiksi puhdasta attikalaista klassista kreikkaa, kun taas dimotikín kannattajat saattoivat käyttää mitä tahansa paikallista murretta.
Katharévousa kytkeytyi ajan myötä yhä enemmän kreikkalaiseen kansallismielisyyteen, ja sen nähtiin asettuvan osmaniturkkilaisia ja slaavilaisia poliittisia pyrkimyksiä vastaan kreikkalaisten asuma-alueilla. Dimotikín kannattajia syytettiin turkkilais- ja slaavilaismielisiksi. Dimotikín kannattajat puolestaan katsoivat olevansa ylpeitä kreikkalaisuudestaan ja omasta kielestään sellaisena kuin se oli, ja pyrkivät ammentamaan kansan puhumasta aidosta kielestä. Katharévousaa he pitivät keinotekoisena kielimuotona, joka ei edustanut nykyisiä kreikkalaisia.
Dimotikí alkoi kasvattaa suosiotaan, ja sitä alkoivat edistää erityisesti monet runoilijat, jotka halusivat osoittaa sen olevan tarpeeksi hienostunutta mitä tahansa runoutta varten. Ensimmäisen vakavamieliseksi tarkoitetun kirjan dimotikíksi kirjoitti Giánnis Psycháris vuonna 1888. Hänen proosateoksensa oli nimeltään To taxídi mou (”Matkani”), ja se oli kuvaus kirjoittajansa matkasta Kreikassa. Samalla Psycháris ehdotti siinä katharévousan täydellistä hylkäämistä ja korvaamista dimotikílla kaikessa kirjallisessa käytössä.
Psycháris kannatti Megáli idéaa, jopa Konstantinopolin liittämistä Kreikkaan, ja huomautti katharévousan käytön itse asiassa hankaloittavan päämäärän saavuttamista. Hänen mukaansa kreikkalaisten tuli keskittyä maansa todellisuuteen menneisyyden palvonnan sijasta, ja keskittyä mieluummin ajamaan turkkilaiset pois kreikkalaisilta alueilta kuin turkin sanat kreikan kielestä.
Psycháriksen kirjoitus johti kielikiistan polarisoitumiseen kahden jyrkästi toisistaan erottuneen leirin välille. Dimotikí alkoi saada yhä suuremman osan kirjallisista piireistä taakseen. Sen kannattajiin liittyi ajan myötä myös yhä enemmän opettajia, jotka saivat kouluissa havaita, etteivät oppilaiden oppimistulokset olleet tarpeeksi hyviä, kun näitä opetettiin vain muinaiskreikaksi ja katharévousaksi.
Dimotikín kannatus kytkeytyi usein muiden yhteiskunnallisten uudistusten kannatukseen ja ajan muuhun poliittiseen tilanteeseen. Vasemmistolaiset näkivät katharévousan työväen sorron välineenä. Dimotikía kannattaneet oikeistolaiset nationalistit puolestaan alkoivat nähdä katharévousan ongelmallisena kansallisuusaatteen ajamisen kannalta. Samaan aikaan Kreikassa tuli nimittäin ajankohtaiseksi kysymys kreikkalaisen Makedonian saamisesta osaksi Kreikkaa. Vaihtoehtona oli, että alue menetetään Bulgarialle. Monet katsoivat, että katharévousan käyttö vaikeuttaa makedonialaisten voittamista Kreikan puolelle, sillä se ajaa kansan bulgarialaisiin kouluihin, joissa käytettiin kansankieltä.
Dimotikín nousu johti välillä ankariinkin kiistoihin eri kielimuotojen kannattajien välillä. Vuonna 1901 Uuden testamentin evankeliumien julkaiseminen dimotikíksi tehtynä käännöksenä sai Ateenan kaduilla aikaan niin kutsutun ”evankeliumimellakan”. Samanlaisena loukkauksena nähtiin myös muun muassa Aiskhyloksen Oresteian kääntäminen dimotikiksi, mikä johti myös mellakointiin. Vielä 1920-luvulla dimotikíksi kirjoitettuja oppikirjoja poltettiin, ja ne korvattiin katharévousaksi kirjoitetuilla. Vuonna 1941 klassisten kielten professori Ioánnis Kakridís joutui syytteeseen siitä, että hän oli julkaissut dimotikilla kirjoitetun teoksen, jossa ei käytetty polytonista ortografiaa. Seurannut oikeudenkäynti tunnetaan ”aksenttioikeudenkäyntinä”.
Ajan kuluessa kirjakielen valinnasta tuli poliittisesti yhä värittyneempi kysymys, ja yleistäen voi sanoa, että oikeisto, konservatiivit ja kuningasmieliset usein kannattivat katharévousaa, ja vasemmisto, liberaalit ja tasavaltalaiset puolestaan dimotikía. Erityisesti sotilasdiktatuurin aikana 1930-luvulla sekä Kreikan sotilasjuntan aikana vuosina 1967–1974, jolloin katharévousa viimeksi oli virallisena kielenä, katharévousa kytkettiin ihmisten mielissä lopullisesti (ääri)oikeistolaiseen ajatusmaailmaan. Kreikan sisällissodan aikana 1945–1949 sekä sotilasjuntan aikana dimotikín käyttö johti helposti syytteisiin ”kommunistisympatioista”. Väkiaikana 1950- ja 1960-luvuilla dimotikía kuitenkin opetettiin ainakin koulujen alaluokilla.
Sotilasjuntan kauden päätyttyä dimotikísta tuli käytännössä de facto Kreikan kolmannen tasavallan virallinen kieli, osittain voimakkaana vastareaktiona aiemmalle sorrolle. Uusi vuoden 1975 perustuslaki ei määritellyt valtiolle virallista kieltä, mutta dimotikísta tehtiin koulujen virallinen opetuskieli vuonna 1976.
Nykyisin
Vaikka dimotikí ”voitti” kielikiistan, nykyinen kreikan kirjakieli ei kuitenkaan ole alkuperäistä dimotikía, vaan ennemminkin sekoitus dimotikía, erityisesti sellaisena kuin sitä puhutaan Ateenassa, sekä katharévousasta tulleita vaikutteita. Voidaankin sanoa, että nykyinen dimotikí on ikään kuin suodatettu katharévousan läpi. Ajan kuluessa kielimuoto on omaksuttu eri puolilla Kreikkaa paikallisten dimotikín variaatioiden tilalle.
Kielikiistan jälkeenkin kielessä on tapahtunut muutoksia. Eräs merkittävä uudistus oli, että Andréas Papandréoun hallitus yksinkertaisti kreikan oikeinkirjoitusta vuonna 1982 poistamalla polytonisen ortografian käytöstä. Nykyisestä kirjakielestä käytetään joskus nimitystä nykykreikkalainen yleiskieli (Νεοελληνική Κοινή, Neoellinikí Koiní).
Puujalat
thumb|Puujaloilla liikkuva postinjakaja 1900-luvun alun [[Gascognessa, Ranskassa.]] Puujalat ovat puusta (tai kevyestä metallista) valmistetut jalkalisäkkeet, joiden avulla ihminen voi kävellä normaalia korkeammalla ja ottaa pidempiä askeleita. Puujaloilla kävelyä voi harrastaa huvin vuoksi tai niitä voidaan käyttää hyödyllisesti esimerkiksi kävelyyn soisilla tai mutaisilla alueilla tai jokien ylittämiseen. Sirkusesityksissä tai paraateissa puujalkoja käyttävät yleensä jonglöörit.
Namurin kaupungissa Belgiassa on järjestetty puujalkaturnajaisia 1500-luvulta lähtien. Ranskassa Landesin alueella paimenet ovat käyttäneet puujalkoja lauman tarkkailemiseen tavallista korkeammalta.
Alumiinista valmistettuja, säädeltäviä jalkalisäkkeitä käyttävät nykyisin esimerkiksi maalarit, ikkunanpesijät ja puutarhurit yltääkseen korkeammalle.
Kapusiinikirkko
Kapusiinikirkko (saks. Kapuzinerkirche) on kapusiinien luostarikirkko Wienissä, Itävallassa. Se sijaitsee Neuer Marktin ("uusi tori") aukion laidalla lähellä Hofburgin palatsia.
Kirkko tunnetaan parhaiten sen alla sijaitsevasta Keisarillisesta kryptasta, joka on Habsburgien suvun hautapaikka. Kirkon virallinen nimi on "Enkelien pyhän Marian kirkko", mutta se tunnetaan yleisesti Kapusiinikirkkona.
Historiaa
Kirkon alla sijaitsevaan kryptaan on haudattu 149 Habsburgien suvun jäsentä, joista keisari Matias ja hänen vaimonsa olivat ensimmäiset ja Otto von Habsburg on toistaiseksi viimeinen.
Kirkon julkisivu restauroitiin vuonna 2016, ja urut uusittiin 2017.
Lichtspielhaus
Lichtspielhaus on saksalaisen industrial metal -yhtye Rammsteinin 1. joulukuuta 2003 julkaisema musiikki-DVD. DVD:n kesto on 210 minuuttia. DVD koostuu enimmäkseen Rammsteinin julkaisemista musiikkivideoista vuosilta 1995–2002. Musiikkivideot ovat yhtä poikkeusta lukuun ottamatta (Stripped on julkaistu vain singlenä) yhtyeen kolmelta ensimmäiseltä studioalbumilta, jotka ovat Herzeleid, Sehnsucht ja Mutter. DVD sisältää lisäksi taltiointeja Rammsteinin konserteista kymmenen kappaleen verran ja making of -katsaukset videoista Du hast, Du riechst so gut '98, Sonne, Links 2-3-4 ja Ich will. Lisäksi mukana on TV-trailereita ja haastatteluja.
Mohammad-Taqi Bahār
Mohammad-Taqi Bahār (1886 Mashhad, Persia – 1951 Teheran, Iran) oli iranilainen runoilija ja kirjallisuudentutkija.
Bahar sai viimeisenä arvonimen Malek-oš-šo’arā’ (’runoilijoiden kuningas’), joka on hovirunoilijan arvonimi. Hän luopui tehtävästä voidakseen liittyä oppositioon vaatimaan perustuslain muutosta. Hän toimitti Nau-bahar-nimistä lehteä vuodesta 1910 ja perusti ensimmäisen maailmansodan jälkeen samaa nimeä kantavan kirjallisuuspoliittisen lehden. Hän oli mukana 1916 perustetussa Daniškadassa, kirjallisessa piirissä, jonka hän seuraavana vuonna organisoi uudestaan. Hänen runojensa aiheet ovat isänmaallisia, poliittisia ja yhteiskunnallisia. Hän kirjoitti myös 1941 ilmestyneen tyylioppaan, joka on hänen pääteoksensa.
Ombrotrofinen suo
Ombrotrofinen suo on suo, joka saa vetensä ja ravinteensa ilmasta eli sateen mukana. Tämä edellyttää sitä, että suon keskusta on ympäröivää kivennäismaata selvästi korkeammalla. Tällainen suo on karu ja vähäravinteinen. Etenkin eteläisen Suomen keidassuot ovat ombrotrofisia rahkakakkuja. Vastakohtana on minerotrofinen suo.
Risto Salmi (jalkapalloilija)
Risto Salmi (s. 24. toukokuuta 1978 Helsinki) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Salmi pelasi myös futsalia Golden Futsal Teamissa ja maajoukkueessa.
Salmi edusti Atlantis FC:tä kausina 2004–2008. Sinne hän siirtyi FC Jokereista, jossa hän on pelannut myös Veikkausliigaa 8 ottelun verran kaudella 2003.
Futsalissa Salmi on voittanut sekä Futsal-liigan että cupin GFT:ssä, jossa hän pelasi kaudesta 2005–2006 kauteen 2013–2014. Sitä ennen hänen seuransa oli Futsal-Ykkösen Kuninkaat. Maajoukkueessa Salmi on eniten otteluita pelannut pelaaja.
Jessica Julin
Jessica Julin (s. 6. joulukuuta 1978 Tampere) on suomalainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja. Hän kuului Suomen maajoukkueen runkopelaajiin. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Julin debytoi maajoukkueessa 10. maaliskuuta 1997 Norjaa vastaan pelatussa ottelussa. Hän pelasi EM-kisoissa 2005, joissa Suomi selviytyi välieriin. Hän saavutti neljäntenä suomalaisena naisjalkapalloilijana sadan maaottelun rajan 7. toukokuuta 2008 ottelussa Islantia vastaan.
Julinin ura on kulkenut Pietarsaaren FC Unitedista Ruotsiin Umeå IK:n ja Göteborgs FC:n kautta Solna AIK:hon, jossa hän on toiminut joukkueen kapteenina. Hän on edustanut myös Pietarsaaren Intoa, FF Jaroa, GBK:ta ja yhdysvaltalaista yliopistojoukkuetta South Carolina Game Socksia.
Jessica Juhlin on toiminut vuodesta 2012 valmentajana Ruotsin Falkenbergissä sikäläisessä kakkosdivisioonaseurassa IF Böljan. Tätä ennen hän toimi kakkosvalmentajana Damallsvenskanin Jitexissä.
Hiippakuntakokous
Hiippakuntakokous on ennen vuotta 2004 toiminut jokaisessa Suomen ev.-lut.kirkon hiippakunnassa vuosittain kokoontuivat maalikkojen vuosittain kokoontuva maalikkojen ja pappien kokous, jonka tarkoituksena on kirkkolain mukaan edistää kirkollista työtä hiippakunnassa. Hiippakuntakokouksen korvasi vuoden 2004 hiippakuntahallintouudistuksessa hiippakuntavaltuusto.
Hiippakuntakokousta kuvataan tässä sellaisena kuin se oli vuoden 1994 kirkkojärjestyksessä (19 luvun 12 - 17 §).
Jäsenet
Hiippakuntakokouksen jäseniä olivat
Maallikkoedustajan tuli olla vaalikelpoinen seurakuntansa luottamustoimeen. Maallikkoedustajat valittiin rovastikunnittain tuomiokapitulin määräämän jaon mukaan. Kukin rovastikunta sai yhden paikan ja muut paikat jaettiin rovastikuntien kesken niiden väkiluvun osoittamassa suhteessa.
Äänioikeus maallikkoedustajien vaalissa oli valitsijoilla, joita kirkkovaltuusto tai seurakuntaneuvosto valitsi yhden seurakunnan väkiluvun kutakin alkavaa 5000 henkeä kohti. Varahenkilöitä valittiin kolme.
Pappisedustajien vaalissa äänioikeutettuja olivat hiippakunnan papit.
Kokoontuminen
Hiippakuntakokoukset kokoontuivat vain joka viides, ja niillä oli laaja lausunnonanto-oikeus kirkolliskokouksen käsiteltäväksi tulevissa asioissa. Sen kutsui koolle piispa. Piispa toimi kokouksen puheenjohtajana. Varapuheenjohtajana toimi toimikaudeksi valittu maallikkoedustaja.
Kokoustyöskentelyä varten kokous hyväksyi itselleen työjärjestyksen.
Aloiteoikeus
Hiippakuntakokouksen käsiteltäväksi asioita saivat esittää tuomiokapituli, rovastikuntakokous ja hiippakuntakokouksen jäsen.
Tehtävät
Hiippakuntakokouksen tarkoituksena oli edistää kirkollista työtä hiippakunnassa. Käytännössä sen merkittävin tehtävä oli käsitellä rovastikuntakokousten sille lähettämiä aloitteita, jotka koskivat hiippakunnallista työtä tai kirkon järjestysmuodon muuttamista. Hiippakuntakokouksella oli oikeus tehdä aloitteita kirkolliskokoukselle.
Hiippakuntakokous asetti hiippakunnallista työtä varten toimikuntia.
Hiippakunnasta kirkkohallitukseen valittavan määräaikaisen jäsenen vaalia varten hiippakuntakokous asetti ehdolle kolme maallikkoa. Valinnan suoritti kirkolliskokous.
Tulipora
thumb|Tulipora ja aluspuu, johon on valmistettu etukäteen useita reikiä. Tulipora on tulentekoon käytettävä väline. Tuliporaa käytettäessä kahta puukappaletta toisiaan vasten nopeasti hankaamalla voidaan saada kitkan avulla aikaan niin suuri lämpötila, että sytykkeet syttyvät. Tulipora koostuu kaaresta, siihen kiinnitetystä narusta, kämmenkappaleesta, tylppäpäisestä puikosta sekä aluspuusta.
Ernest Thompson Seton kuvaa tuliporan käytön yksityiskohtaisen tarkasti kirjassaan Kaksi partiopoikaa. Kirjassa on jopa mittatarkat piirrokset tuliporan rakenteesta. Hänen mukaansa puuksi sopivat haapa eli pumpulipuu tai palsamipihta (Setonin tekstissä palsamikuusi).
Tulen sytyttäminen tuliporalla kestää Setonin mukaan noin 15 minuuttia.
Hän suosittelee että sytykkeenä käytettäisiin kuivaa taulaa ja kuivasta punasetristä hangattua putua jotka ovat hyvin tulenarkoja.
Madeiran historia
Kolonisaatio
pienoiskuva|[[João Gonçalves Zarcoa esittävä patsas pääkaupunki Funchalissa. Zarco johti Porto Santon ja Madeiran löytäneitä portugalilaisaluksia.]] Madeiran saariryhmän virallinen kirjoitettu historia alkoi kuitenkin vuonna 1418, kun portugalilaisen prinssin Henrik Purjehtijan palveluksessa purjehtineet João Gonçalves Zarco ja Tristão Vaz Teixeira joutuivat myrskyn vuoksi pois kurssilta ollessaan matkalla tutkimaan Guinean rannikkoa. He ajautuivat saarelle, joka sai nimekseen Porto Santo eli Pyhä satama. Seuraavana vuonna alueelle järjestettiin tutkimusmatka. Italialainen aatelismies Bartolomeu Perestrello sai tehtäväkseen asuttaa Porto Santon ja Zarco ja Teixeira lähetettiin tutkimaan Madeiraa. Portugalin kuningas Juhana ensimmäinen julisti Madeiran Portugalin provinssiksi ja antoi sen prinssi Henrikille. 1440-luvulla Zarco ja Teixera saivat Madeiran palkinnoksi löydöstään. Madeiran saari jaettiin kahtia luoteesta kaakkoon ja rajalinja kulki Ponta do Tristãosta Ponta da Oliveiraan. Zarco sai itselleen eteläosan ja siellä sijaitsevan pääkylä Funchalin. Teixeira sai itselleen saaren pohjoisosan ja asettui itse Machicoon. Perestrello sai hallittavakseen Porto Santon.
Saaret olivat löydettäessä täysin asumattomia ja Madeiran rikas kasvillisuus ja maaperä tekivät portugalilaisiin vaikutuksen. Madeiran asuttaminen alkoi 1420-luvulla. Uudisasukkaat joutuivat kuitenkin raivaamaan saarta peittävää paksua metsää polttamalla saadakseen tilaa viljelyksilleen. Tulen kerrotaan karanneen käsistä liekkimereksi, jota portugalilaisten täytyi paeta laivoihinsa kahdeksi päiväksi. Uudisasukkaat toivat saarelle Italiasta sokeriruo'on ja Kreetalta viiniköynnöksen. Madeiralla oli pian suuria sokeriruokoviljelmiä, joissa käytettiin työvoimana Afrikasta 1450-luvulta lähtien tuotuja orjia. . Saaren kasteluongelmat ratkaistiin orjien rakentamilla levadoilla, jotka kuljettivat vettä sateisesta pohjoisosasta saaren kuivaan eteläosaan.
Madeiran taloudellinen merkitys kasvoi arvokkaan sokerikaupan myötä ja portugalilaiset saivatkin pian haltuunsa Euroopan sokerimonopolin. Vuosina 1450–1470 Madeira oli huomattava viljantuotannon keskus ja viljaa vietiin muun muassa Manner-Portugaliin sekä Portugalin Afrikassa sijaitseviin kauppakeskuksiin. Sokerinviljely oli kuitenkin huomattavasti kannattavampaa ja vuonna 1485 saaria vaivasi viljan puutteen vuoksi nälänhätä. Azoreista tulikin alueen vilja-aitta ja Madeira pystyi keskittymään arvokkaaseen sokerintuotantoon. Madeiralla oli 1400-luvun lopulla jo yli 80 sokeritehdasta, jotka tuottivat noin 1 200 tonnia sokeria vuodessa. Funchalista ja Machicosta kehittyi vaurauden seurauksena kukoistavia kaupunkeja.
Madeira oli tärkeä välietappi, jossa purjelaivat pysähtyivät täydentämään ruoka- ja vesivarastojaan ennen Atlantin valtameren ylittämistä. Kristoffer Kolumbus purjehti 1470-luvun lopulla Funchalin satamaan aikomuksenaan ostaa sokeria Portugaliin. Kolumbuksen kerrotaan menneen naimisiin Porto Santon kuvernöörin Bartolomeu Perestrellon tyttären Felipa Monizin kanssa naimisiin ja saaneen tämän kanssa lapsen. . Vaimo ja poika kuitenkin kuolivat. Kolumbus kävi Madeiralla myöhemmin kolmannen matkansa aikana vuonna 1498. 1400-luvun lopulla Euroopasta virtasi Madeiralle lisää asukkaita. Monet heistä olivat kauppiaita, jotka toivat mukanaan lisää investointeja ja vaurastuttivat saarta.
thumb|left|[[Palácio de São Lourenço rakennettiin 1500-luvulla suojelemaan Funchalin asukkaita. Linnoitusta kuvaava vanha piirros.]]
Kolonisaatiosta espanjalaisaikaan
Kuningas Emanuel I antoi Funchalille kaupunkioikeudet vuonna 1508, ja hänen pyynnöstään paavi Leo X myönsi saarelle oman piispanistuimen. Madeiralla oli tähän aikaan noin 20 000 asukasta, joista arviolta 5 000 asui Funchalissa. Maine Madeiran hyvinvoinnista levisi ja houkutteli saaristoon merirosvoja. . Madeira kärsi pahimman merirosvohyökkäyksensä vuonna 1566, kun yli tuhannen hengen merirosvojoukko hyökkäsi Funchaliin ranskalaisen merirosvon Bertrand de Montluchin johdolla. Madeiran kuvernööri sekä lähes 300 muuta madeiralaista menetti henkensä ja koko saari ehdittiin ryöstää ennen avun saapumista. Myös Montluch itse menehtyi hyökkäyksessä saamiinsa vammoihin. Osa Santa Clara nimisen luostarin nunnista onnistui pakenemaan vuorten yli paikkaan, jota kutsutaan nykyisin nimellä Curral das Freiras eli Nunnien laakso.