cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Destroyer of Worlds
Taustaa
Tukholmassa vuonna 1983 perustetun Bathoryn pani alulle tuolloin 17-vuotias Thomas Forsberg, joka käytti taiteilijanimeä Quorthon. Harrastelijoista ja punkkareista koostunut bändi julkaisi 1980-luvulla uraauurtavia black metal -albumeita, ja myivät underground-julkaisujen mittapuulla hyvin. mutta yhtyeen musiikki alkoi muuttua vuoden 1988 Blood Fire Deathin paikkeilla: sanoitukset alkoivat käsitellä skandinaavista mytologiaa, ja kappaleet olivat aiempaa mahtitempoisia. Yhtye jatkoi eeppisellä viikinkimetalli-soundilla vuoteen 1991 asti, jolloin Quorthon laittoi yhtyeen tauolle. Bathory teki paluun vuonna 1994 julkaistessaan thrash metal -albumi Requiemin. Sitä seurasi toinen thrash-albumi Octagon. jonka jälkeen yhtye teki paluun raskaan viikinkimetallin pariin vuoden 1996 Blood on Icellä.
Äänitykset & julkaisu
Destroyer of Worlds oli ensimmäinen Bathory-albumi, jonka Quorthon äänitti yksin: laulu ja kaikki instrumentit on merkitty hänen nimiinsä. Perinteiseen tapaan hän myös kirjoitti ja sanoitti kaikki albumin kappaleet. Destroyer of Worldsin musiikki yhdistelee yhtyeen aikaisempaa viikinki- ja thrash metalia.
Quorthon kertoi Metal Rules -verkkojulkaisun haastattelussa työstäneen albumia pitkään ja halunneensa täyttää faniensa toiveet uuden albumin suhteen, ja kertoi äänittäneensä yhteensä 25 kappaletta. Hän pyrki Destroyer of Worldsillä yhdistämään tarkoituksella viikinki- ja thrash metalia, sillä hän ymmärsi fanikuntansa jakautuvan näihin kahteen leiriin.
Levyn julkaisi ruotsalainen Black Mark vinyylilevynä sekä CD-levyllä. Albumin takakannen kappalelista vaihtaa kappaleet 4 ja 5 keskenään, sekä kappaleet 8 ja 10. Artikkeli listaa kappaleet oikeassa kuuntelujärjestyksessä. Levy on omistettu yhtyeen faneille.
Vastaanotto ja jälkimaine
Aikalaisarviossa Chronicles of Chaos -verkkolehden Vincent Eldefors kehui albumia hyväksi ja suositteli sitä yhtyeen faneille, mutta katsoi ettei se noussut yhtyeen aikaisemman tuotannon tasolle.
Encyclopaedia Metallum -tietokannassa albumin 9 käyttäjäarvioon perustuva keskimääräinen pistemäärä on 64 prosenttia.
Kokoonpano
Muusikot
Muut
Luuydinontelo
Luuydinontelossa sijaitsee luuydin. Etenkin pienillä lapsilla luuydintä on paljon, mutta aikuisten pitkien luiden luuydinontelot ovat täyttyneet rasvakudoksella. Verisoluja syntyy pääosin selkänikamissa, lantion luissa, rintalastassa, kylkiluissa lapaluissa, solisluissa sekä kallon luissa.
World Fantasy Award
World Fantasy Award on kirjallisuuspalkinto, joka jaetaan joka vuosi tunnustuksena huomattavasta aikaansaannoksesta fantasiakirjallisuuden alalla. Palkintoa on jaettu vuodesta 1975 lähtien.
Palkinnon valitsevat vuosittain vaihtuvat tuomarit. Tuomarit valitsevat voittajat etukäteen nimetyistä ehdokkaista. Tuomarit ja fantasiakirjallisuuden asiantuntijat ja harrastajat nimeävät ehdokkaat. Ehdokkaaksi kelpaa mikä tahansa kirja, joka on lajiltaan mitä tahansa fantasiaa tai kauhua.
The Fourth World
The Fourth World on toinen studioalbumi (ensimmäinen levy-yhtiön kautta) yhdysvaltalaiselta Kara’s Flowers -yhtyeeltä, joka myöhemmin sai enemmän menestystä nimellä Maroon 5. Se julkaistiin 19. elokuuta 1997. Albumilla on 11 kappaletta, ja Japanin versiossa yksi bonuskappale. Albumin on tuottanut Rob Cavallo.
Albumin musiikillinen tyyli on huomattavasti rock-painoisempaa, kuin Maroon 5:n tulevilla julkaisuilla. Vuonna 2020 albumista julkaistiin rajoitettu vinyyliversio.
Arkisto
Arkisto tarkoittaa järjestelmää, jonka kohteena ovat kirjoitus-, kuva-, äänite- ja tietokonetuotosten talletus. Arkisto tarkoittaa myös niiden luettelointia, säilytystä, kuljetusta että yleistä hallinnointia. Arkistolla voidaan tarkoittaa myös asiakirjojen säilytykseen tarkoitettua tilaa tai rakennusta. Yleensä tässä yhteydessä tuodaan nimessä esille aineistoa säilyttävä yhteisö, viranomainen tai laitos.
Arkistolla tarkoitetaan lisäksi tiettyä asiakirjaryhmien kokonaisuutta, joka fyysisesti saattaa sijaita useammassakin paikassa samaan aikaan. Sana arkisto voi olla myös tieteellisen aikakausijulkaisun lisämääritteenä esimerkkinä vaikkapa Historiallinen Arkisto, jossa julkaistaan historiallisia tutkimuksia.
Huuhkajavaaran seisake
Huuhkajavaaran seisake oli rautatieseisake Suomussalmen kunnassa Suomen rataverkkoon kuuluneella rataosalla Kontiomäki–Taivalkoski. Liikennepaikka otettiin käyttöön 1. joulukuuta 1958. Henkilöliikenne lakkautettiin 23. toukokuuta 1982 ja liikennepaikka lakkautettiin kokonaan 29. toukokuuta 1983. Liikennepaikka sijaitsi 15,3 ratakilometriä pohjoiseen Pesiökylän asemalta.
Liikennepaikka on alun perin toiminut hiekkakuopalle johtavana pistoraiteena. Välittömästi vaihteen eteläpuolelle Asuntavaarantien tasoristeykseen perustettiin seisake kiskobussiliikenteen alkaessa. Seisake oli käytössä aina lättähattuliikenteen lakkauttamiseen saakka.
Huuhkajavaaran vaihde ja siinä pääraiteesta erkaantunut soraraide oli käytössä radan rakentamisen aikana vuosina 1956–1959 sekä edelleen vuodesta 1985 alkaen. Sivuraiteen pituus oli noin 450 metriä, ja se johti hiekkakuoppaan radan länsipuolella. Sivuraide ja vaihde ovat edelleen olemassa.
Arkisto
Arkistotoimi vastaa asiakirjojen pitkäaikaisesta säilyttämisestä. Sen tehtävänä on varmistaa asiakirjojen käytettävyys ja säilyminen, huolehtia asiakirjoihin liittyvästä tietopalvelusta, määritellä asiakirjojen säilytysarvo ja hävittää tarpeeton aineisto.
thumb|250px|Grazin yliopiston kirjaston teknisten termien korttikatalogi.
Historia
Lähes kaikissa luku- ja kirjoitustaidon piiriin tulleissa kulttuureissa tavataan arkistoja. Mesopotamiassa sekä yleensä Vähässä-Aasiassa hallitsijat laativat ja säilyttivät verraten seikkaperäisiä selostuksia, jotka koskivat eritoten heidän virkatoimiaan.
Ensimmäisenä eurooppalaisena arkistona voidaan eittämättä pitää Ateenan raatihuoneeseen 460 eaa. perustettua lakitekstien arkistoa. Roomassa rakennettiin Capitoliumille tabulariumi, johon valtakunnan valtiosopimukset arkistoitiin. Valtakunnan finanssihallinnon asiakirjat koottiin puolestaan kaupungissa olevaan Saturnuksen temppeliin. Kun Capitolium oli palanut v. 83 eaa., niin Saturnuksen temppelin taakse rakennettiin valtionarkisto (Aerarium Saturini). Keisarikaudella perustettiin vielä keisarillisen palatsin kanslian yhteyteen keskusarkisto (Santuarium Caesaris).
Keskiajan alkaessa roomalainen perinne siirtyi kirkolliselle organisaatiolle. Sitä vastoin hitaasti kehittyvän maallisen hallinnon arkistot pysyivät pitkään varsin alkeellisina ja vaikeasti hyödynnettävinä. Maallisella hallinnolla ei yleensä keskiajalla ollut pysyvää sijoituspaikkaa, vaan hallinto liikkui hallitsijan mukana paikasta toiseen. Tämän tähden arkistot yleensä tuhoutuivat ja kärsivät suuria vahinkoja. Kaarle Suuri perusti omana aikanaan arkistoja samalla kun hän suoritti koulureformia ja muutti yhteiskuntaa aiempaa stabiilimmaksi. Kuitenkin vasta 1200- ja 1300-luvuilla syntyivät Ranskassa ja Englannissa ensimmäiset arkistot kuninkaan ja hallinnon asiakirjoista, joita voitiin käyttää tehokkaina referenssilähteinä kun oli esimerkiksi tarve puolustella hallitsijan tekoja, oikeuksia tai omistuksia.
Ensimmäinen nykykäsityksen mukainen arkistorakennus rakennettiin Kastilian Salamancaan 1542. Kuitenkin vasta 1700-luvun loppuvaihe toi todellisen vyöryn arkistojen perustamiseen. Ranskan vallankumouksen myötä perustettiin maan keskusarkisto Archive National, jonka alaisuuteen tulivat departementtien arkistot. Materiaalia oli vallankumouksen myötä suorastaan tulvinut julkiselle vallalle, sillä luostareiden ja feodaaliruhtinaiden yksityisarkistoja oli takavarikoitu todella lukuisasti.
Jacob von Rammingen, joka oli yksi ensimmäisistä “arkistoteoreetikoista”, kirjoitti Saksassa v. 1571 tarkoituksellisesti niin hämärän oppikirjan, ettei sen perusteella pysty sanomaan, miten asiakirjahallintaa hoidettiin. Syynä oli se, että kyse oli von Rammingenin suvussa sukupolvelta toiselle siirtyvän ammatin salaisuuksista. Rahanarvoisia taitoja ei haluttu opettaa ulkopuolisille.
Arkistot Suomessa
Suomessa arkistojen historia alkaa jo keskiajalla, sillä alueelle juurtuneen hengellisen ja maallisen vallan vakiintuminen merkitsi myös asiakirjamateriaalin syntyä.
Suomessa ei ennen vuotta 1816 ollut omaa keskusarkistoa, vain viranomaisten (hovioikeudet, lääninhallitukset ja tuomiokapituli) arkistoja. Ruotsin vallan aikana, vuoteen 1809 asti, kaikki keskeinen keskusarkistomateriaali siirrettiin Ruotsin keskusarkistoon. Sen jälkeen Venäjälle vuoteen 1816 asti, jolloin Senaatin arkisto perustettiin.
Autonomisen Suomen senaatin arkistoon kertyi runsaasti myös muuta asiakirja-aineistoa, sillä Haminan rauhan mukaisesti Ruotsista siirrettiin sinne arkistomateriaalia ja samoin tehtiin Pietarista niin sanotulle vanhan Suomen materiaalille. Vähitellen senaatin arkistosta muodostui Suomen keskusarkisto. Vuonna 1844 arkiston hoito annettiin historiantutkijan koulutuksen saaneelle henkilölle. Arkisto avattiin yleisön käyttöön 1859 ja kymmenen vuotta myöhemmin se sai Valtionarkiston nimen. Vuonna 1994 Valtionarkisto vaihtoi nimensä Kansallisarkistoksi.
Jo 1800-luvulta lähtien oli suunniteltu alueellisten maakunta-arkistojen perustamista. Toimeen ryhdyttiin vasta seuraavalla vuosisadalla, kun vuonna 1927 perustettiin Hämeenlinnan maakunta-arkisto.
Suomen arkistolaitoksen keskushallinnosta vastaa opetusministeriön alaisuudessa toimiva Kansallisarkisto. Kansallisarkiston alaisuudessa toimii seitsemän Maakunta-arkistoa:
Ahvenanmaalla on oma arkistolaitoksensa, jonka tehtäviä ja toimintaa säätelee Ahvenanmaan maakunnan arkistolaki :
Puolustusministeriön ja ulkoministeriön hallinnonaloilla on omat päätearkistot:
thumb|260px|[[Oulun kaupunginarkisto Vanhatullissa.]]
Lisäksi meillä on lukuisa joukko muita päätearkistoja:
Kulttuurialojen arkistoja:
Ruotsin vallan ajan Suomen koskevia arkistoaineistoja on myös esimerkiksi Tukholman Krigsarkivetissa.
Ruotsi
Ruotsin valtionarkisto Riksarkivet on perustettu jo vuonna 1618. Se on itsenäinen keskusvirasto ja sen tehtävänä on valvoa arkistotoimintaa koko valtakunnassa. Riksarkivet on myös valtion heraldinen keskusvirasto ja julkaisee myös Svenskt Diplomatariumin. Arkiston organisaatioon kuuluu myös 1805 perustettu sota-arkisto Krigsarkivet sekä Svensk arkivinformation ja Arkion.
Viro
Viron kansallisarkisto Rahvusarhiiv on perustettu vuonna 1999. Se koostuu neljästä maakunta-arkistosta sekä historiallisesta, elokuva- ja valtionarkistoista. Historiallinen arkisto on vuonna 1921 perustetun vanhan valtionarkiston seuraaja.
Venäjä
Venäjällä vallitsi tsaarien aikana hyvin kirjava arkistopolitiikka. Vasta Leninin antama säädös 1918 arkistolaitoksen uudelleenjärjestelystä ja keskittämisestä loi pohjan Neuvostoliiton keskitetylle arkistolaitokselle. Suomalaisten kannalta keskeisiä, joskin vaikeasti avautuvia arkistoja ovat muun muassa Kommunistisen puolueen arkistot, salaisen poliisin arkisto jne.
Venäjän valtionarkiston kotisivu
Saksa
Saksassa pienet valtiot loivat kukin omat arkistonsa, jotka säilyivät yhtenäisen valtakunnan perustamisenkin jälkeen. Vasta vuonna 1918 perustettiin valtakunnan keskusarkisto Potsdamiin. Nykyisin Liittotasavallan keskusarkisto Bundesarchiv toimii Koblenzissa ja edesmenneen DDR:n arkisto toimi Potsdamissa.
Saksan liittotasavallan arkiston kotisivu
Ranska
Ranskan kansallisarkisto syntyi suuren vallankumouksen seurauksena 1790. Tällöin takavarikoitujen feodaalilinnojen ja luostareiden arkistot keräytyivät valtion haltuun, ja niille piti löytää sopiva sijoituspaikka. Näin sai alkunsa Les Archives nationals. Sen apuna toimivat kymmenet departtementien arkistot.
Ranskan kansallisarkistojen kotisivu
Yhdistynyt kuningaskunta
Yhdistyneen kuningaskunnan kansallisarkiston kokoelmat käsittävät materiaalia Domesdaysta, eli Wilhelm Valloittajasta nykyhetkeen.
Lapalammi
Lapalammi on Keski-Suomessa Jämsässä Ylä-Partalan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Arkisto
Yhdistynyt kuningaskunta
Yhdistyneen kuningaskunnan kansallisarkiston kotisivu
Lapalammi
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,7 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.
Arkisto
Yhdysvallat
thumb|250px|Yhdysvaltojen kansallisarkisto Washington D.C.:ssä Nuorella Yhdysvaltain valtiolla ei ollut alkuaikoina kovinkaan suurta kiinnostusta arkistoja kohtaan. Vasta vuonna 1934 annettiin maassa laki keskusarkistosta, ja syynä tähän oli tieteellisten piirien ankara painostus. Vuonna 1950 annettu Federal Record Act loi maassa mahdollisuudet kymmenen piiriarkiston perustamiselle.
Sasu Haapanen
Aleksander ”Sasu” Haapanen oli suomalainen näyttelijä.
Ura
Sasu Haapanen syntyi Helsingissä sorvari Aleksander Haapasen perheeseen. Hän suoritti musiikkiopintoja ja teatterikursseja, kunnes vuonna 1923 hän sai kiinnityksen Koiton Näyttämölle, jossa hän työskenteli kymmenen vuotta. Haapanen teki pitkän uran Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterissa 1933–1965 ja siitä muodostetussa Helsingin Kaupunginteatterissa aina eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1969 saakka. Hänen näyttämösuorituksistaan huomattavimpia olivat Hamletin nimiosa, Akusti Niskavuoren Hetassa sekä näytelmässä Hyvä maa rooli isänä.
Arkisto
Yhdysvallat
Yhdysvaltojen valtionarkisto
Sasu Haapanen
Ura
Haapanen esiintyi myös noin neljässäkymmenessä elokuvassa vuosina 1936–1962. Hän näytteli erityisesti herrasmieskonnia ja sota-ajan elokuvissa venäläisiä roistoja. Ensimmäisen merkittävän filmiroolinsa Haapanen teki aatedraamassa Jääkärin morsian (1938). Hän esitti juutalaista Isakia, joka vakoilee venäläisten hyväksi. Koomikkona hän ansioitui muun muassa kömpelön herrasmiesmäisen kirjailijan roolissa elokuvassa Markan tähden (1938).
Arkisto
Yhdysvallat
Kansainvälistä yhteistyötä koordinoi vuodesta 1948 lähtien arkistoväen maailmanliitto International Council of Archives / Conseil International des Archives.
Luettelo Suomen virallisen singlelistan ykkösistä vuonna 2017
Tämä on luettelo Suomen virallisen singlelistan kärkipaikkaa hallussaan pitäneistä artisteista ja singleistä vuonna 2017.
Arkisto
Yhdysvallat
ICA/CIA kotisivu
Luettelo Argentiinan laivaston aluksista
Luettelo Argentiinan laivaston aluksista listaa Argentiinan laivaston vuonna 2010 aktiivipalveluksessa olleet alukset.
Sukellusveneet
Kolme palveluksessa olevaa sukellusvenettä on sijoitettu sukellusvenejoukkoihin.
Sasu Haapanen
Ura
Vuonna 1939 Haapanen näytteli kaikkiaan viidessä elokuvaroolissa, joista merkittävin oli elokuvaohjaaja Risto Karpalainen komediassa Herrat ovat herkkäuskoisia. Roistotyyppejä hän esitti muun muassa elokuvissa Viimeinen vieras (1941), Ryhmy ja Romppainen (1941), Onni pyörii (1942) ja Tyttö astuu elämään (1943). Elokuvassa Suomisen Ollin tempaus (1941) Haapanen on rehti ja isänmaallinen maalari Suominen.
Haapanen kertoi Elokuva-Aitalle vuonna 1944 kyllästyneensä roistojen esittämiseen, mutta toisaalta totesi uusien vivahteiden löytämisen erilaisiin konnatyyppeihin tuovan näyttelijänkyvyille haastetta. Mieluisiksi elokuvarooleikseen hän mainitsi Jääkärin morsiamen Isakin sekä Tuomari Martan (1943) nimismies Pellikan. Vuonna 1945 Haapanen tulkitsi ansiokkaasti miespääosaa Hella Wuolijoen näytelmään perustuvassa elokuvassa Vastamyrkky. Sodan jälkeen hän näytteli valkokankaalla sivuosia. Näistä huomattavin oli torikauppias Eriksson Maria Jotunin teksteihin perustuvassa elokuvassa Kun on tunteet (1954). Viimeisen elokuvaroolinsa Haapanen näytteli Maunu Kurkvaaran ohjaamassa elokuvassa Yksityisalue (1962).
Sasu Haapanen levytti vuonna 1930 noin 15 iskelmää, kuten ”Ali Baba”, ”Kaarina”, ”Kasakka” (”Tosca-valssi”) ja ”Särkynyt elämä”.
Haapanen on haudattu Maunulan uurnalehtoon.
En-Dorin noita
pienoiskuva|300x300px|The Ghost of Samuel Appearing to Saul, William Blake, kynä ja akvarelli, n. 1800, [[National Gallery of Art]] En-Dorin noita on heprealaisessa Raamatussa esiintyvä nekromantikkonainen. Ensimmäisen Samuelin kirjan 28. luvussa nainen kutsuu Israelin kuninkaan Saulin pyynnöstä aiemmin kuolleen profeetta Samuelin hengen. Naisen toiminta on esimerkki Vanhassa testamentissa esiintyvästä jumalallisen tiedon välittämisestä eli divinaatiosta. Noita-nimike on sen sijaan tulkintaa, jolle ei nouse perusteita tekstistä itsestään.
Raamatun kertomus
Ensimmäisen Samuelin kirjan 28. luvussa filistealaisten joukot ovat leiriytyneet Sunemiin. Saul puolestaan on asettunut sotajoukkojensa kanssa Gilboaan. Nähdessään vihollistensa joukot Saul kauhistuu ja kutsuu Jumalaa, muttei saa vastausta profeettojen, unien tai Urimin ja Tummimin avulla. Vaikka Saul on aiemmin karkottanut maasta nekromantian harjoittajat, hän pyytää tavata naisen, joka antaisi hänelle mahdollisuuden olla yhteydessä kuolleisiin. Hänelle kerrotaan naisesta, joka asuu En-Dorissa. Saul matkustaa yön pimeydessä, valepuvussa sekä kahden palvelijan saattamana. Hän kohtaa En-Dorin naisen ja pyytää tätä kutsumaan henkilöä, jonka nimen hän ilmoittaisi naiselle. Nainen kieltäytyy, koska tietää kuinka nekromantian harjoittajia on aiemmin kohdeltu. Saul kuitenkin vakuuttaa naisen olevan turvassa, ja pyytää tätä kutsumaan Samuelia.
Nähdessään Samuelin hahmon En-Dorin nainen tunnistaa valepukuisen Saulin ja syyttää tätä petoksesta. Saul tyynnyttelee hänen pelkojaan ja kysyy, mitä hän näkee. Kun nainen kertoo näkevänsä viittaan kääriytyneen vanhan miehen, Saul ymmärtää seisovansa Samuelin edessä. Samuel ei kuitenkaan hyväksy Saulin toimintaa ja kieltäytyy antamasta tälle neuvoja. Sen sijaan Samuel ilmoittaa Israelin sotajoukkojen tappiosta ja Saulin ja hänen poikiensa tulevasta kuolemasta. Saul romahtaa kuultuaan viestin, mutta Endorin nainen kuitenkin tarjoaa vieraanvaraisuuttaan hänelle ja hänen palvelijoilleen. Aterian jälkeen Saul lähtee palvelijoidensa kanssa paluumatkalle.
Tulkintoja
Vaikka nekromantiaa harjoittavasta naisesta käytetään melko usein eri yhteyksissä termiä "noita", Raamatun teksti ei itsessään sisällä ajatusta noituudesta. Sen sijaan naista kuvaillaan "naiseksi, jolla on ōḇ". Käsite on monitulkintainen, mutta sen voi helpoiten ymmärtää viittaavan vainajahenkiin, joita nainen hyödyntää divinaatiossa. Muita kirjallisuudessa toisinaan esiintyviä tulkintoja termille ovat talismaani tai viinileili. Naisen harjoittama toiminta voidaan nähdä osana Israelin uskonnollisuutta, sillä jo tekstin perusteella hän kuului joukkoon, jonka kuningas Saul oli aiemmin karkottanut maasta. Vierasmaalaisuuteen, noituuteen tai epäjumalien palvomiseen viittaavat tulkinnat eivät siis saa tukea itse tekstistä. On huomionarvoista, ettei kertomus paljasta kovinkaan paljoa nekromantian harjoittamiseen mahdollisesti liittyneistä toimista tai rituaaleista. On siis mahdollista ettei kirjoittaja joko tuntenut ilmiötä tarpeeksi hyvin tai kokenut tällaisia asioita keskeisiksi. Voi tosin olla, että divinaation tapahtuminen öiseen aikaan kertoo jotain sopivasta ajasta kutsua vainajia. Tekstin antama kuva naisesta on lopulta myös varsin neutraali. Hän harjoittaa onnistuneesti divinaatiota eli tässä yhteydessä välittää Samuelin kautta jumalallisen viestin Saulille, eikä häntä tuomita tekstin yhteydessä.
Septuagintassa, Vanhan Testamentin kreikankielisessä käännöksessä ilmaus "nainen, jolla on henki" (28,7) on käännetty sanalla ἐγγαστρίμυθος. Kyseessä on kielteinen divinaatioon liitetty termi, joka voidaan kääntää suoraviivaisesti "vatsastapuhujaksi".
Origenes on päätellyt, että aaveen ääni oli naisen ääni. Josephus (1. vuosisata) vaikuttaa pitävän kertomusta täysin uskottavana.
Jotkut juutalaiset rabbit väittävät, että kuolleen henkilön sielu leijuu ruumiin ympärillä vuoden hänen kuolemansa jälkeen. Tämä mahdollistaisi sen, että kuolleen henkilön sielu olisi kutsuttavissa tänä aikana, ja vahvistaisi sen, että tapahtumassa yliluonnollisella tavalla kutsuttu sielu olisi todellakin Samuelin. Saul on voinut aikanaan ajatella, että Samuel on kiskottu pois Šeolista, tuonpuoleisesta.
Yalkut Shimoni -kirjat 1000-luvulta kertovat nimettömän noidan olleen Abnerin äiti. Noidan väittämän perusteella, että hän näki aaveen samalla kun Saul kuuli ruumista irtaantuneen äänen, Yalkut tulkitsee, että nekromantikot voivat nähdä henget, mutta eivät voi kuulla niiden ääntä, kun taas henkilö, jonka kutsuu kuollutta, voi kuulla äänen, muttei nähdä mitään. Tätä on väittänyt myös rabbi Levi ben Gershon, joka on paremmin tunnettu nimellä Gersonides tai Ralbag.
Martti Luther, joka uskoi kuolleiden olevan tiedottomia, kirjoittaa, että se oli "Paholaisen haamu", kun taas Jean Calvin kirjoittaa, että se "ei ollut oikea Samuel, vaan haamu."
Spiritualistit pitävät kertomusta todisteena meedioiden toiminnasta historiassa. Kertomuksesta on kiistelty spiritualististen apologistien ja kristittyjen kriitikoiden välillä. "En-Dorin nainen oli meedio, kunniallinen, rehellinen, lainkuuliainen ja paljon kristitympi kuin kristityt spiritualismin kriitikot", sanottiin Chicago Spiritualist -sanomalehdessä 1875.
Eero Hyvönen (tietojenkäsittelytieteilijä)
Eero Antero Hyvönen (s. 19. toukokuuta 1957) on suomalainen tietojenkäsittelytieteilijä, joka on tutkinut tekoälyä, semanttista webiä, kansallisia tietoinfrastruktuureja ja älykkäitä verkkosovelluksia. Hän on Helsingin yliopiston digitaalisten ihmistieteiden keskuksen (HELDIG) johtaja ja Aalto-yliopiston tietotekniikan laitoksen semanttisen mediatekniikan professori.
Hyvönen opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa, josta hän valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1981, tekniikan lisensiaatiksi 1984 ja tekniikan tohtoriksi 1991. Väitöskirjan nimi on Constraint reasoning with incomplete knowledge: the tolerance propagation approach.
1980- ja 1990-luvuilla Hyvönen oli käynnistämässä Suomen tekoälytutkimusta Teknillisessä korkeakoulussa (TKK) ja VTT:llä. Hän oli mukana järjestämässä Suomen ensimmäisiä tekoälytutkimuksen päiviä (STeP 1984) vuonna 1984 ja toimi vuonna 1986 perustetunSuomen tekoälyseuran STeS hallituksessa ja puheenjohtajana 1980- ja 1990-luvuilla. Vuonna 2001 Hyvönen järjesti Helsingin yliopistossa ja HIIT-tutkimuskeskuksessa seminaarin Semantic Web Kick-off in Finland, ja hänen tutkimuksensa ovat keskittyneet sen jälkeen semanttiseen webiin. Hän johtaa vuonna 2002 perustettua Semanttisen laskennan tutkimusryhmää, jonka tuottamia sovelluksia ovat muun muassa Sampo-datapalveluiden ja -portaalien sarja, esimerkiksi Kirjasampo, Sotasampo, Nimisampo, Biografiasampo ja Parlamenttisampo. Keskeinen tavoite SeCo-ryhmän tutkimustyössä on ollut kansallisen semanttisen webin avoimen tietoifrastruktuurin kehittäminen, johon Sampo-järjestelmät perustuvat. SeCo-ryhmän johtamissa FinnONTO-hankeissa kehittämä ontologiainfrastruktuuri ja ONKI.fi-ontologiapalvelu on tuotteistettu Kansalliskirjaston toimesta kansalliseksi Finto.fi palveluksi.
Hyvönen on saanut useita kansallisia ja kansainvälisiä tunnustuksia, kuten tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon 2014. Hänet valittiin Vuoden Norssiksi vuonna 2017. Samalla julkaistiin sovellus ”Vanhat Norssit uudessa semanttisessa webissä”, johon on digitoitu Norssin matrikkelit ja jossa voi hakea tietoja yli 10 000 norssista vuosilta 1867–1992.
Punavarpunen
thumb|[[Puolassa kuvattu koiras.]] Punavarpunen (Erythrina erythrina) on peippoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Punavarpunen on peipon kokoinen. Sen pituus on 14–15 senttimetriä ja paino 19–25 grammaa. Vanha koiras on helppo tuntea: rinta, pää ja yläperä ovat kirkkaan punaiset, ja laulu kirkas, kuuluva vihellys, jonka se esittää puun, pensaan tai ruo’on latvassa. Naaras ja ensimmäisen kesän (2kv) koiras ovat melko harmaita, alapuolelta hieman vaaleampia. 2kv-koiraalla saattaa olla joitakin punaisia höyheniä puvussaan. Myös 2kv-koiras laulaa. Nuori lintu muistuttaa naarasta, mutta on lämpimämmän ruskehtava ja kaksi vaaleaa siipijuovaa erottuvat selkeämmin. Varoitusääni on käheä ”tsyii”, muistuttaen viherpeippoa. Nuorten lintujen kutsuääni on samantapainen mutta kirkkaampi, muistuttaen tiltaltin tai pajulinnun ääntä. Sitä kuulee vain melko lyhyen ajan heinäkuun puolivälistä elokuun alkupuolelle.
John Corbett
John Corbett (s. 9. toukokuuta 1961 Wheeling, Länsi-Virginia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan elokuvassa Kreikkalainen naimakauppa (2002), HBO:n televisiosarjassa Sinkkuelämää (1998–2004) sekä CBS:n sarjassa Villi Pohjola (1990–1995). Hän on ollut ehdolla Emmy-palkinnon (1992) ja kahden Golden Globen (1993, 2002) saajaksi.
Punavarpunen
Koko ja ulkonäkö
Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato talvehtimisalueella.
John Corbett
Corbett on myös countrylaulaja, joka julkaisi ensimmäisen albuminsa John Corbett vuonna 2006.
Punavarpunen
Koko ja ulkonäkö
Vanhin suomalainen rengastettu punavarpunen on ollut 8 vuotta, 11 kuukautta ja 18 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin punavarpunen.
Levinneisyys
Punavarpusen parimäärä Suomessa on 200 000 – 300 000. Lajia esiintyy pääosassa Aasiaa, Euroopassa länsiraja on Itävalta–Tanska-linjalla. Euroopassa pesii runsaat puoli miljoonaa paria.
Talvehtii Kaakkois-Aasiassa ja Intiassa. Levisi Suomeen nopeasti kaakosta käsin ja pesii nykyisin varsin tavallisena Etelä- ja Keski-Suomen pensaikkoisilla mailla, erilaisissa reunavyöhykkeissä ja puutarhoissa. Oli suhteellisen yleinen 1800-luvun puolivälissä Kaakkois-Suomessa Helsinkiin saakka. On sittemmin levittäytynyt edellä mainituille alueelle. Viime aikoina pesimäkanta näyttäisi taantuvan. Punavarpusen levinneisyysalueen pohjoisraja on Kuusamon–Rovaniemen korkeudella.
Punavarpunen on muuttolintu, joka saapuu Suomeen toukokuun puolivälissä – kesäkuun alussa. Syysmuutto alkaa aikaisin, jo heinäkuun kolmannella viikolla alkavat pesinnästään selvinneet vanhat linnut kerätä ihonalaista rasvaa muuttomatkaa varten. Nuoret lähtevät muutolle hieman myöhemmin, pääosin elokuun loppuun mennessä. Poikkeuksellisesti laji on tavattu vielä loka–marraskuussa, joskus jopa talvella.
Ravinto
Siemenet, silmut ja muut kasvinosat, marjat, hyönteiset. Lienee ainoa suomalainen varpuslintu, joka syö myös vihreitä kasvinosia. Poikaset saavat jonkin verran hyönteisravintoa.
New Britain
New Britain voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Djoser
thumb|200px|Djoserin rakennuttama porraspyramidi Sakkarassa Djoser oli Egyptin kolmannen dynastian tunnetuin faarao. Hän hallitsi Egyptiä vuosina 2667–2648 eaa. Nimi voidaan kirjoittaa myös Zoser, Dzoser, Dsr, Djeser tai käyttää Horus-nimeä Netjerikhet.
Pidetään mahdollisena että hänen isänsä olisi ollut Khasekhemwy mutta tästä ei ole varmuutta. Djoserin äitinä pidetään Nimaathapia. Djoser ilmeisesti oli naimisissa sisarpuolensa Hetephernebtin kanssa.
Djoser rakennutti Sakkaraan maailman ensimmäisen pyramidin, porraspyramidin. Eläessään hän teki useita sotaretkiä Siinain niemimaalle. Retkikunnat toivat sieltä arvokkaita luonnonvaroja kuten turkooseja ja kuparia. Djoser rakennutti myös julkisia rakennuksia Heliopoliihin ja Afroditopoliihin.
Luettelo Naantalin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Naantalin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Naantalin kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Naantaliin on liitetty Naantalin maalaiskunta, Merimasku, Velkua ja Rymättylä.
Taviokuurna
Taviokuurna (Pinicola enucleator) on varpuslintulaji. Sitä tavataan Etelä-Suomessa vaellusmatkoilla, kun pohjoisesta loppuvat pihlajanmarjat.
Koko ja ulkonäkö
Taviokuurna on 19-22 senttimetriä pitkä ja sillä on vahva ja tanakka ruumis. Sen kaula on lyhyt, mutta pyrstö pitkä. Nokka on lyhyt ja voimakas ja ylänokan kärki on alaspäin taipunut. Vanha koiras on väriltään pääosaksi vadelmanpunainen, mutta seassa on vaaleanharmaata. Selkä ja pyrstön yläpuoli ovat tummalaikkuiset. Naaras ja nuori koiras ovat väriltään harmaankellanoransseja. Taviokuurnalla on kaikissa puvuissa siivillä kaksi valkoista juovaa.
Levinneisyys
Taviokuurna pesii pohjoisilla alueilla: Lapissa, Alaskassa, Kanadassa ja Siperiassa. Suomen taviokuurnakannan on arvioitu 2000-vuosikymmenen lopulla olevan 15 000 paria. Kannan on arvioitu pysyneen suunnilleen saman suuruisena pitkän aikaa, mutta voimakkaat vuosien väliset kannanvaihtelut ovat kuitenkin tavallisia liikkuvaa elämää viettävälle lajille.
Elinympäristö
Taviokuurna pesii havumetsissä ja suosii vanhoja ja koskemattomia metsiä, joissa kasvaa koivua ja varvikkoa. Pesimäaikaan taviokuurna on hyvin huomaamaton ja hiljainen laji. Talvisin taviokuurnat tulevat ravinnon perässä myös taajamiin ja voivat olla täysin välittämättä ohikulkevista ihmisistä.
Lisääntyminen
Taviokuurna tekee pesänsä yleensä kuuseen, mutta joskus myös mäntyyn, koivuun tai katajaan. Pesä sijaitsee oksanhangassa 2-4 metrin korkeudella. Naaras munii touko-kesäkuussa 3-4 munaa, joita se hautoo 13-14 vuorokautta. Poikaset pysyvät pesässä noin 14 vuorokautta.
Ravinto
Taviokuurna käyttää ravinnokseen siemeniä, silmuja, marjoja, hyönteisiä ja hämähäkkejä.
Noah Hickey
pienoiskuva|Noah Hickey vuonna 2017. Noah Hickey (s. 9. kesäkuuta 1978, Auckland, Uusi-Seelanti) on uusiseelantilainen entinen jalkapalloilija, jonka pelipaikka oli joko hyökkääjä tai oikea laitalinkki. Hickey pelasi Uuden-Seelannin maajoukkueessa 31 ottelua ja teki niissä 3 maalia. Hän pelasi myös vuonna 2003 Confederations Cupissa.
Hickey edusti uransa aikana muutaman uusiseelantilais-joukkueen lisäksi myös Veikkausliiga-joukkue Tampere Unitedia kolmen kauden ajan vuosina 2001-2003. Ensimmäisenä kautenaan hän tuli vahvistamaan joukkuetta syyskuussa ollen tärkeä lenkki mestarijoukkueessa kun hän teki 9 ottelussa 4 maalia. Kaudella 2002 syntyi 19 ottelussa 5 maalia ja kaudella 2003 14 ottelussa 4 maalia. Tuolloin hän kävi myös testattavana muualla Euroopassa, ainakin norjalaisessa Brynessä ja englantilaisseuroissa Watfordissa ja Northamptonissa. Hickey kuitenkin palasi takaisin vanhaan seuraansa The Football Kingziin Uuteen-Seelantiin. Toukokuussa 2007 hän yllättäen ilmoitti lopettavansa pelaajauransa.
Tšadanaa
Tšadanaa on kaupunki Tuvassa Venäjällä 224 kilometriä Kyzylistä. Tšadanaa on perustettu 1873, mutta kaupunki siitä tuli vasta 1945, kun Tuva liitettiin Neuvostoliittoon.
Sneferu
right|150px|thumb|Sneferun patsas Kairon [[Egyptiläinen museo|Egyptiläisessä museossa.]] thumb|250px|Sneferun Taitepyramidi Dahshurissa. right|250px|thumb|Punainen pyramidi joulukuussa 2002
Sneferu oli Egyptin 4. dynastian ensimmäinen faarao. Sneferun valtakauden pituudesta on eriäviä tietoja, mutta Manetho antaa kestoksi 24 vuotta. The Oxford History of Ancient Egypt arvioi hänen hallinneen välillä 2613–2589 eaa. Hänet on haudattu Punaiseen pyramidiin Dahshurissa.
Hallituskausi
Sneferu aloitti valtakaudellaan sotilaallisen laajentumisen Nubiaan ja Libyaan johtaen itse taisteluja. Hän aloitti myös kaupankäynnin Välimeren valtakuntien kanssa. Sneferu varusti 40 laivan laivaston noutamaan Libanonista Egyptille tärkeitä luonnonvaroja, ennen kaikkea puuta. Retken kunniaksi faarao pystytti Libanoniin monumentteja juhlistamaan saavutusta.
Rakennusprojektit
Sneferu on jäänyt maailmanhistoriaan ensimmäisen varsinaisen pyramidin rakennuttajana. Tätä viimeistä Sneferun pyramideista edelsi kuitenkin kaksi muuta, joista ensimmäinen rakennettiin Meidumiin. Pyramidin rakentamisen aloitti mahdollisesti jo Sneferun isä Huni. Meidumin pyramidin rakentaminen alkoi seitsenportaisena porraspyramidina joka muistutti Djoserin pyramidia Sakkarassa, mutta jostakin syystä rakentajat muuttivat mieltään ja päättivät tehdä rakennuksesta tasasivuisen. Pyramidi ei kuitenkaan kestänyt kylkien painoa vaan ne sortuivat. Sneferu alkoi onnettomuuden jälkeen rakentaa uutta pyramidia Dahshuriin, mutta kesken rakentamisen kävi ilmi että pyramidin kulma oli liian jyrkkä tehden siitä epävakaan. Rakennuskulmaa loivennettiin, mikä tuotti persoonallisen taittuneen muodon. Niin kutsuttu Taitepyramidi säilyi ilmeisesti muutostöiden jälkeenkin niin epävakaana, ettei faaraota voitu haudata sinne. Niinpä Sneferu aloitti vielä kolmannen pyramidin rakennustyöt Dahshurissa. Lopputulos tunnetaan Punaisena pyramidina. Sneferun poika Khufu jatkoi isänsä esimerkkiä rakennuttaessaan itselleen pyramidin Gizaan.
Uusi-Britannia
thumb|Uusi-Britannia satelliittikuvassa kesäkuussa 2005. Vasemmassa reunassa on näkyvissä tuhkapilvi, joka on lähtöisin Langila- ja Ulawun-tulivuorista. Uusi-Britannia on Papua-Uuteen-Guineaan kuuluvien Bismarckinsaarten suurin saari, joka sijaitsee Uuden-Guinean koillispuolella. Se on maailman 37. suurin saari ja maansa toiseksi suurin pääsaaren jälkeen. Karkeasti sirpin muotoinen saari on noin 600 kilometriä pitkä ja suurimmillaan 80 kilometriä leveä. Sen pinta-ala on 36 520 neliökilometriä ja asukasluku 404 641 (vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan).
Uusi-Britannia on jaettu kahteen maakuntaan: West New Britainiin (pääkaupunki Kimbe) ja East New Britainiin (pääkaupunki Kokopo). Saarella on kulta-, kupari-, rauta- ja hiiliesiintymiä sekä kaakaon ja kopran tuotantoa.
Saari on vulkaanisesti aktiivinen ja siellä on useita toimivia tulivuoria. Vuoristojen hallitseman saaren korkein vuori on toimiva tulivuori Mount Sinewit (2 438 m) saaren pohjoisosassa. Useat muutkin huiput kohoavat yli kahden kilometrin korkeuteen. Muita tulivuoria ovat muun muassa Ulawun, Langila, Tavurvur sekä Suluvuoret.
Historia
Ensimmäinen Uuden-Britannian saarelle saapunut eurooppalainen oli William Dampier 27. helmikuuta 1700. Hän antoi saarelle latinankielisen nimen Nova Britannia. Saksalaisten hallitessa saarta 1884–1914 Saksan Uuden-Guinean osana sitä kutsuttiin Uudeksi-Pommeriksi. 11. syyskuuta 1914 saarella käytiin yksi ensimmäisen maailmansodan varhaisista taisteluista, kun australialaiset joukot saapuivat saarelle. Vuonna 1994 saaren suurinta kaupunkia Rabaulia koetteli tulivuorenpurkaus, joka peitti suurimman osan kaupungista ja lentokentän tuhkan alle. Kaupunki jouduttiin hylkäämään ja siirtämään 20 kilometrin päähän Kokopoon. Uutta East New Britainin pääkaupunkialuetta kutsutaan yhä usein Rabauliksi.
Singha
Singha on thaimaalainen olut, joka on ollut panijansa Boon Rawd Breweryn  premium-tuote ja lippulaiva yhtiön perustamisesta vuonna 1933 lähtien. Viisi tilavuusprosenttia alkoholia sisältävä lager on suosittu sekä Thaimaassa että sen ulkopuolella. Lisäksi on olemassa Singha Light -versio, jonka alkoholipitoisuus on 3,5 tilavuusprosenttia. Singha on johdettu sanskritin myyttistä leijonaa tarkoittavasta sanasta. Alkuperämaassaan se äännetään (olutta tarkoittavalla etuliitteellä) 'bia sing'.
Historia
Singha-oluen historia on pitkälti sama kuin sen panijan, Boon Rawd Brewery Company Ltd:n. Panimon perusti Phraya Phiromphakdi, joka ennen aatelointiaan vuonna 1912 (luang) ja ylennystään vuonna 1925 (phraya) oli kantanut nimeä Boonrawd Setthabut. Panimo on siis nimetty perustajansa mukaan. Phiromphakdi oli kerännyt varallisuutta puukaupoilla ja vesibussiliiketoiminnalla Chao Phraya -joella Bangkokissa. Vuonna 1931 hän lähetti Siamin kuninkaalle vetoomuksen, jossa anoi lupaa perustaa ensimmäinen oluttehdas maahan. Kotimaisen tuotannon aloittamalla, Phiromphakdi järkeili, voitiin kilpailla kasvanutta tuontia vastaan ja laskea kauppataseen vajetta. Phiromphakdi muodosti yhteistoimintayrityksen hampurilaisen Paul Pickenpackin kanssa. Phiromphakdi oli riippuvainen saksalaisen taitotiedosta oluen panemisen alalla ja liikesuhteista Eurooppaan. Kolme neljäsosaa pääomasta tuli Phiromphakdilta, loput ulkomaiselta osapuolelta. Samoihin aikoihin alkoholijuomien tuontitulleja nostettiin ja saksalaisen tuontioluen suosio kääntyi laskuun halvemman japanilaisen vaikutuksesta.
Phiromphakdi kävi neuvotteluita valtiovarainministerin kanssa, mutta kuninkaan asema ja suhtautuminen oli erittäin tärkeä. Phiromphakdi teki Pickenpackin lähettämän insinöörin kanssa vierailun saigonilaiseen oluttehtaaseen Ranskan Indokiinaan ja onnistui saamaan valokuvia sen laitteista. Sitten hän matkusti Eurooppaan hankkimaan välineitä, mutta siellä ollessaan hän kuuli maassaan tapahtuneesta sotilasvallankaappauksesta, joka johti absoluuttisen monarkian väistymiseen ja ensimmäiseen perustuslakiin. Phiromphakdin oli jälleen aloitettava neuvottelut uuden hallituksen kanssa, joka hyväksyi suunnitelman ja asetti olutveron kymmeneen satangiin litraa kohti. Boonrawd Brewery Company Ltd perustettiin virallisesti huhtikuussa 1933, toukokuussa alkoi tehtaan rakentaminen ja tuotanto käynnistyi maaliskuussa 1934. Viralliset vihkiäiset pidettiin 6. heinäkuuta 1934 kolmensadan kutsuvieraan ja valtionhoitajan kunnioittaessa tapahtumaa läsnäolollaan.
Iso-Mäntynen (Jämsä)
Iso-Mäntynen on Keski-Suomessa Jämsässä Ylä-Partalan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Isojärven valuma-alueeseen (14.263) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 137,6 metriä mpy.
Tidens förlag
Tidens förlag on vuonna 1912 perustettu ruotsalainen kirjankustantamo. Yritys on julkaissut ensisijaisesti työväenliikkeeseen liittyvää kirjallisuutta. Sen osti 1992 Rabén & Sjögren, ja se kuuluu nykyisin Norstedts-yritysryhmään.
Yritys aloitti vuonna 1921 julkaista kalenteria Tidens kalender, jonka alaotsikko oli Almanack och uppslagsbok ('Almanakka ja tietoteos'). Se oli punainen sidottu kirja, jonka koko oli 105 × 170 mm. Siinä oli tulevan vuoden kalenteri sekä tietoja maailmasta ja Ruotsista, sekä vuosikirja menneen vuoden merkittävimmistä tapahtumista. Punaisessa kannessa oli jo alusta alkaen Eigil Schwabin tekemä kultainen piirros, joka esittää trumpettia puhaltavaa enkeliä. Vuodesta 1964 se sai suojapaperin. Sekä kooltaan että sisällöltään kalenteri muistutti teosta När Var Hur (vastaa suomalaista teost Mitä Missä Milloin) mutta oli paksuudeltaan vain puolet siitä. Vuoden 1972 Tidens-kalenterissa on katsaus kuluneisiin viiteenkymmenen vuoteen 50 år med Tidens kalender, jonka oli kirjoittanut silloinen toimittaja Henry Rolfner. Artikkeli käsitteli lähinnä puolen vuosisadan maailmantapahtumia eikä itse kalenteria. 71. vuosikerta, vuosi 1992, oli kalenterin viimeinen.
Vuosina 1972–1976 (ilmestyi syksyllä 1971–1975) käytettiin Tidens kalenderin aineistoa myös raittiusliikkeen kalenterissa Blå boken, jota Tiden julkaisi nuo vuodet. Vuosikerrassa 1975 (jonka alussa on historiikki "Blå Boken 50 år", s. 26–27) ovat niiden sivut 1–25 ja 97–253 täsmälleen samat, sen sijaan sivujen 26–96 sisältö on kummassakin oma. Tätä kalenteria oli Nationaltemplarordens (NTO) alkanut julkaista nimellä Nykterhetsfolkets kalender ('Raittiusväen kalenteri') vuodeksi 1925 (ilmestyi syksyllä 1924). Julkaisuyhteisöihin tuli 1931 mukaan IOGT, SBF ja NOV. Sen suojakansi oli sininen erotuksena monien muiden kalenterien perinteisestä punaisesta väristä. Vuonna 1933 nimeksi muuttui Blå boken. Vuosikerta 1969 oli sen viimeinen, mutta Tidens förlag kokeili sen julkaisua vielä vuosina 1972–1976.
Salpausselän kisat
Salpausselän kisat on Lahdessa pidettävä vuosittainen hiihtolajien kansainvälinen kilpailutapahtuma, joka järjestetään tammikuun lopun ja maaliskuun alun välissä. Kisat ovat kolmepäiväiset, ja lajeina on maastohiihto, mäkihyppy ja yhdistetty. Kisat on perinteikäs jo vuodesta 1923 Lahdessa vuosittain järjestetty pohjoismaisten hiihtolajien kilpailutapahtuma. Salpausselän kisat on kilpailtu maailmanmestaruuskilpailuina vuosien saatossa seitsemän kertaa eli vuosina 1926, 1938, 1958, 1978, 1989, 2001 ja 2017.
Vuonna 2006 FIS:in päätöksellä Lahdessa kilpailtiin vain mäkihypyssä ja yhdistetyssä, koska Salpausselän ladut eivät olleet FIS:in maastohiihdon kilpailusääntöjen vaatimusten mukaiset. Kesällä 2006 FIS hyväksyi latuihin tehdyt muutokset ja vuoden 2007 Salpausselän kisoissa maastohiihto on jälleen ohjelmassa mukana.
Historia
Ensimmäiset ulkomaiset kilpailijat osallistuivat kilpailuihin vuonna 1926, jotka olivat nelipäiväiset Kansainvälisen hiihtoliiton FIS:n kongressikilpailut. Kilpailijoita saapui 15 maasta. Kisa-aluetta kohennettiin rakennuttamalla muun muassa Carolus Lindbergin suunnittelema ravintolamaja, joka paloi myöhemmin. Lindberg suunnitteli seuraavana vuonna myös saunarakennuksen, joka sijoitettiin mäkimontun pohjoispuolelle. Vuoden 1926 Kongressikilpailujen kunniaksi paikalliset koululaiset saivat lomaa, jolloin kouluista saatiin majoitustiloja.
Palkinnot standardoitiin hopeapokaaleiksi vuonna 1952, samana vuonna, jolloin mukana olivat ensi kerran kisatytöt. Heidän valintansa tapahtui kahvikonsertissa Lahden Seurahuoneella, jossa oli useana vuonna muun muassa musiikkia, muotinäytös ja tähtiesiintyjiä.
1960-luvun lopusta 1970-luvun alkuun kisat elivät hiljaista aikaa. Lahden Hiihtoseura näki tarpeellisena markkinoinnin, jolloin kisaohjelmaa viihteellistettiin. Vuoden 1978 MM-kisoja on sanottu ”markkinoinnin MM-kisoiksi”. Kisakuvioihin tuli tuolloin uudentyyppiset sponsorijärjestelyt.
Uuden vuosituhannen lähentyessä huomattiin, etteivät kisat näkyneet enää kaupunkikuvassa. Katsojamäärän vähenemisen syyksi on arvioitu muun muassa televisioinnin yleistymistä, joka pitää kiinnostuneet kotona. Kuitenkin lauantai-illan iltamäenlasku ja ilotulitus ovat pysyneet yleisön suosiossa.
Ensimmäiset kisat
Kisat saivat alkunsa vuonna 1922, kun Lauri ”Tahko” Pihkala kirjoitti artikkelin Holmenkollenin veroisten kilpailujen saamisesta Suomeen. Idea syntyi Suomen hullaantuessa samaisen vuoden Holmenkollenin kisamenestyksestä, missä Tapani Niku ja Anton Collin saavuttivat kaksoisvoiton 50 km:n hiihdossa. Pihkala esitti artikkelissaan kilpailuja pidettäväksi Lahteen sen sijainnin ja maaston vuoksi. Lahti kilpailupaikkana sai kannatusta myös lahtelaiselta toimittajalta Jaakko Tervolta, joka piti Salpausselän vaihtelevaa maastoa soveltuvana kilpailuille.
Latuverkosto sijoitettiin Salpausselän–Tiirismaan alueelle. Hyppyrimäki tuli hiihtomaaston lähelle. Rakennustyöt aloitettiin syksyllä 1922, ja ne valmistuivat seuraavaksi itsenäisyyspäiväksi 6. joulukuuta 1922.
Ensimmäiset kilpailut järjestettiin seuraavana vuonna, 3.–4. helmikuuta 1923. Alusta lähtien kisat on järjestetty valtaosin vapaaehtoisten työntekijöiden voimin. Mukana on ollut muun muassa poliisi ja puolustusvoimat sekä Lotta Svärd -järjestö lopettamiseensa 1944 asti. Ensimmäisissä kisoissa ei ollut kuin suomalaisia kilpailijoita. Silti kisat olivat onnistuneet. Kaupunkilaisia kehotettiin vuosittain liputtamaan kisaviikonlopun aikana, jolloin koko kaupunki saatiin juhlavan näköiseksi.
left|thumb|250px|Lahden stadion 2001.
Kisojen peruuntuminen
Kisat on peruttu pitkän historiansa aikana vain kolme kertaa. Vuonna 1930 kisat peruttiin lumenpuutteen vuoksi, ja vuonna 1940 kisat esti talvisota. Vuonna 1942 ei järjestetty varsinaisia Salpausselän kisoja.
Salpausselän asema
Kisoihin tultiin pitkään hyvin kaukaa ja usein hiihtäen. Vieraita saapui myös erikoiskisajunilla suoraan Salpausselän asemalle, joka sijaitsi vain 50 metriä kisa-alueesta. Salpausselän asema rakennettiin vuonna 1938. Sen paikkaa siirrettiin vuonna 1957 alueen etelälaitaan. Nykyisin asemaa ei enää ole, vaan tilalla on vain Salpausselän seisake, jolla ei ole säännöllistä junaliikennettä. Raiteet ovat edelleen yhteydessä päärataan, viimeksi kisajuna oli kulussa MM-kisoihin 2017. Salpausselän seisaketta käytetään satunnaisesti tilaus- ja museojunien lähtöpaikkana.
thumb|250px|Salpausselän seisake.
Radio ja televisio
Ensimmäisen kerran kisat radioitiin vuonna 1932, jolloin kilpailuista tuli myös valtakunnalliset. Vuonna 1959 kisoja televisioitiin suorana lähetyksenä ensimmäistä kertaa, mutta suosio jäi vähäiseksi. Vuonna 1971 kokeiltiin ensimmäisen kerran ladunvarsitelevisiointia.
Lajit
Nykyään Salpausselän kisoissa kilpaillaan mäkihypyssä, yhdistetyssä ja maastohiihdossa. Kisojen historiassa lajivalikoima on vuosien mittaan vaihdellut. Alkuaikoina kilpailtiin alkuperäisessä 50 kilometrin Salpausselän hiihdossa. Viimeisen kerran viisikymppinen hiihdettiin tavallisissa kisoissa vuonna 1986. Kisoissa on ollut lajeina myös miesten 30 km:n ja 10 km:n hiihto sekä naisten 5 km. Ikämiehet ja nuoret ovat hiihtäneet oman matkansa. Vuoden 1938 MM-kisoissa oli näytöslajina myös pujottelukilpailu. Vuonna 1970 tuli iltamäestä virallinen joukkuekilpailu. Vuonna 2000 tuli uutena hiihtolajina sprintti.
left|thumb|250px|Salpausselän hyppyrimäet 2001.
Salpausselkä-mitali
Salpausselkä-mitali on jaettu vuodesta 1960 vähintään kaksi kertaa Salpausselän kisojen pohjoismaisten lajien yleisen sarjan voittaneille. Mitali numero 1 annettiin Tapani Nikulle, joka voitti vuosina 1923–1925. Mäkihyppylegenda Matti Nykänen voitti Salpausselällä seitsemän kertaa vuosina 1984–1988.
Imaginations from the Other Side
Albumilta julkaistiin Blind Guardianin ensimmäinen single, A Past and Future Secret. Japanin versiossa julkaistiin kaksi bonuskappaletta.
Sainte-Clotilde
La basilique Sainte-Clotilde on uuden ajan goottilaistyylinen kirkko Pariisissa. Kirkko vihittiin 30. marraskuuta 1857.
Sainte-Clotilden kirkko on omistettu viidennen vuosisadan burgundikuningas Kilperik II:n tyttärelle Klotildelle. Klotilde oli frankkikuningas Klodvigin puoliso ja vaikutti siihen, että Klodvig kääntyi kristinuskoon vuonna 496, minkä jälkeen Ranskasta tuli kristitty kuningaskunta.
Historia
Sainte-Clotilden kirkon suunnittelussa ja rakentamisessa koettiin vaikeuksia. Arkkitehti vaihtui kahdesti. Myös pyhimys, jolle kirkko omistettiin, vaihtui. Pariisin kaupunginvaltuusto oli päättänyt jo 1827 uuden kirkon rakentamisesta ja arkkitehti Jean-Nicolas Huyot (1870–1840) oli valittu suunnittelijaksi. Työ kuitenkin keskeytyi. Uusi prefekti Claude-Philibert de Rambuteau herätti projektin vuonna 1833 ja saksalaissyntyinen arkkitehti François-Christian Gau (1790–1853) sai tehtäväkseen suunnitella goottilaistyylisen rakennuksen. Työ alkoi vasta 1846. Ongelmia aiheutti rakennusmateriaali, joka ei olisi kestänyt tornien painoa ja tornit jätettiin keskeneräisiksi. Arkkitehti Cau luovutti vähän ennen kuolemaansa vuonna 1853, mutta hänen nuori assistenttinsa Théodore Ballu vei työn päätökseen. Torneihin jouduttiin tekemään radikaaleja modifikaatioita, jotta niille saatiin haluttu korkeus. Kirkko on latinalaisen ristin muotoinen ja 93 metriä pitkä ja tornit ovat 70 metrin korkuisia.
Urut
Sainte-Clotilde on erityisesti tullut tunnetuksi urkureistaan ja uruistaan, jonka rakensi Aristide Cavaillé-Coll pääurkuri César Franckin ehdottamin parannuksin. Urut vihittiin vuonna 1859. Urkuja on sittemmin uudistettu kahdesti.
Pääurkureina ovat olleet:
Oili Suominen
Oili Marita Suominen (o.s. Valtonen; s. 24. helmikuuta 1941 Pori) on suomalainen suomentaja, koulutukseltaan dipl. kielenkääntäjä ja humanististen tieteiden kandidaatti (Turun yliopisto 1967). Hän on kääntänyt kaunokirjallisuutta saksasta ja ruotsista suomeksi; hänet mainitaan mm. Günter Grassin luottosuomentajaksi sekä Erich Auerbachin Mimesiksen kääntäjäksi. Hän on saanut valtionpalkinnon, Pro Finlandia -mitalin ja Mikael Agricola -palkinnon.