cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luonnollinen luku
Kirjoitetut luvut ja luvuilla laskeminen
Varhaisin kirjoitusjärjestelmä tunnetaan Mesopotamiasta, jossa sumerilaiset keksivät kuvakirjoituksen 3200–3100 eaa. Teksteissä käytettiin heti kehittynyttä 5-10-20-60-järjestelmää, jossa oli piirteitä 5-, 10-, 20- ja 60-järjestelmästä. Suuria lukuja muodostettiin muutamia merkkejä toistamalla. Teksteissä esiintyi heti suuria lukuja, jotka olivat työläitä kirjoittaa. Seuraava askel oli, että akkadilaiset ottivat käyttöön paikkajärjestelmän noin 2000 eaa. Jos paikkajärjestelmän luvusta puuttui kymmenet, jätettiin siihen "nollaksi" tyhjä kohta. Nollamerkkiä ei siten vielä käytetty.
On huomattava, että vaikka kirjoitusjärjestelmä tuli huomatuksi arkeologisissa tutkimuksissa 5000 vuotta sitten, oli lukujärjestelmän kehitys jo varsin pitkällä. Laskutaidon syntyä joudutaan etsimään paleoliittiselta kivikaudelta asti. Noin 30 000 vuoden takaa on entisestä Tšekkoslovakiasta löydetty suden luu, jossa lukumäärä 55 on kuvattu kahdella 25 ja 30 viirun vedolla, jotka oli ryhmitelty viiden vedon sarjoihin. Tämä saattaa tarkoittaa sitä, että laskemisessa käytettiin jo silloin 5-järjestelmää lukumäärien hahmottamisessa ja ehkä myös ääneen laskemisessa.
Egyptin tunnetut tekstit ovat saman ikäisiä sumerilaisten tekstien kanssa. Heidän lukujärjestelmänsä oli tuolloin jo 10-järjestelmä, jossa halutut luvut muodostettiin toistamalla eri lukumerkkejä. Myöhemmin lukujen merkintä kehittyi ja toistoja vähennettiin lisämerkkien avulla. Oxfordissa säilytetään kuninkaan nuijaa ajalta noin 3000 eaa., johon on kaiverrettu sotaretken saalis: 120 000 vankia ja 1 422 000 vuohta. Myöhemmissä kehitetyissä hieraattisissa ja demonisissa kirjoitusjärjestelmissä, jotka otettiin käyttöön noin 2000–1800 eaa., toteutettiin monia uudennoksia merkitsemistavoissa.
Mesopotamiassa kehitys jatkui siten, että babylonialaiset ja assyrialaiset opettelivat sumerilaisten ja akkadilaisten lukujärjestelmät 1800 eaa. Seudun heettiläiset kehittivät siitä 10-järjestelmän samoihin aikoihin ja joka siirtyi myös kreikankielisille 1200 eaa. Kreikkalaiset korvasivat nuolenpäillä tehdyt numeraalit aakkosillaan ja lisäsivät niihin nollaa merkitsevän merkin, jolloin lukujen kirjaaminen paikkamerkinnällä tuli yksikäsitteiseksi. Myös Dareioksen persialaiset kirjoittivat 10-järjestelmällä 500 eaa.
Kiinalaiset ja intialaiset korkeakulttuurit ovat paljon kreikkalaisia ja roomalaisia kulttuureja vanhempia, mutta ne eivät ole vanhempia kuin mesopotamialaiset ja egyptiläiset kulttuurit. Intialaisia käsikirjoituksia on säilynyt vasta 300–500 jaa. ajalta ja sen jälkeen. Mitään niin alkeellista, kuin papyrusten ja savitaulujen laskuoppia, ei intialaisissa vanhoissa teksteissä käsitellä, vaan sisältö kuvaa jo kehittynyttä geometriaa ja neliöjuuren ottoa. Korkeampaa matematiikkaa on siten harrastettu jo kauan ennen näitä käsikirjoituksia. Lisäksi tiedetään, että esikristillisellä kaudella kiveen kaiverrettiin mesopotamialaisten tavoilla muodostettuja 10-järjestelmän lukuja. Myöhemmin intialaiset korvasivat lukumerkintänsä samaan aikaan kuin kreikkalaisetkin lukuja 1–9 merkitsevillä numeraaleilla ja käyttivät paikkajärjestelmää. Nollan he ottivat käyttöön omalla merkillä 600 jaa. Kehitys oli ripeää, sillä noin 1100 jaa. he tutkivat jo nollalla jakamista tarkoituksenaan muodostaa ääretön.
Väli-Amerikan korkeakulttuurit jättivät jälkeensä paljon muun muassa kiveen hakattuja tekstejä, joissa esiintyy kehittynyt lukujärjestelmä. Valitettavasti Väli-Amerikan tekstejä on tuhottu ja mahdolliset maininnat matematiikan harjoittamisesta ovat tuhoutuneet. Mayoilla oli käytössään paikkamerkintä ainakin 400 eaa. ja se perustui 20-järjestelmään. Matematiikan huippuaika ajoittunee noin 300–900 jaa.
Kreikkalaiset käyttivät kirjaimia merkitsemään lukuja. Roomalaiset omaksuivat viisi-kymmen-järjestelmän, jossa lukuja merkittiin kirjaimilla, mutta kirjain muuttui aina viidellä sekä kymmenellä kerrottaessa, ja kirjain toistettiin merkittäessä useampaa ykköstä, kymmentä tai sataa. Roomalaiset numerot pysyivät käytössä aina 1100-luvulle, jolloin arabialaiset numerot ja puhdas paikkajärjestelmä alkoivat syrjäyttää niitä. Bysanttilaiset keksivät paikkajärjestelmän itsenäisesti ja käyttivät roomalaisia numeroita kiinalaisten tapaan, kunnes he omaksuivat arabialaiset numerot.
Länsimaissa nolla kohdataan ensimmäisen kerran noin vuonna 530 Dionysos Exiguuksen yhteydessä. Hän käytti roomalaisissa numeroissa kirjainta N (latinan sanasta nulla, "ei mitään") merkitsemään lukujen puuttumista, mutta hän oli epävarma siitä, oliko nolla luku. Myös Bede Venerabilis käytti 725 kirjainta N merkitsemään nollaa. Hän käytti sitä pääsiäisen ajankohdan laskemiseen. Varsinainen paikkajärjestelmä länsimaissa omaksuttiin 1100-luvulla arabialaisten numeroiden myötä, ja 1200-luvulla nollan symboliksi vakiutui ympyrä. Arabialaiset numerot ja paikkajärjestelmä syrjäyttivät keskiajalla nopeasti roomalaiset numerot kätevyytensä vuoksi.
Roger Staubach
thumb|right|Roger Staubach (1976). Roger Thomas Staubach (s. 5. helmikuuta 1942) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänelle myönnettiin vuonna 1963 Heisman Trophy ja Maxwell Award sekä vuonna 1971 Bert Bell Award.
Ohiolainen Staubach oli pelipaikaltaan pelinrakentaja (quarterback). Hän pelasi Naval Academyn joukkueessa ennen ammattilaisuraansa Dallas Cowboysissa vuosina 1969–1979. Hän otteli kuudesti Pro Bowlissa.
Rajalanniemi
Rajalanniemi on Suonenjoen kaupunginosa, jossa on ollut asutusta 1600-luvun loppupuolelta. Alueella on pääasiassa omakotitaloja ja kesämökkejä. Suurin osa Rajalanniemen pinta-alasta on metsää ja peltoa. Rajalanniemessä ollut koulu lakkautettiin jo 1960-luvun lopulla. Myös linja-autoliikenne lakkautettiin samoihin aikoihin koulun kanssa.
Bollebygdin kirkko
Bollebygdin kirkko on kirkkorakennus, joka sijaitsee Bollebygdin kunnassa Ruotsissa.
Alttaritaulu on vuodelta 1704 ja saarnastuoli vuodelta 1702. Molemmat ovat Anders Ekebergin tekemiä ja ne on siirretty vanhasta kirkosta. Alttaritaulussa on kuvina Jeesuksen syntymä, Jeesus ristillä Golgatalla ja Jeesuksen ylösnousemus pääsiäisaamuna. Vanhin esine kirkossa on kastemalja, jonka oletetaan olevan tehty ennen 1200-luvun puoliväliä.
Kirkossa on kahdet urut: 21-äänikertaiset on rakennettu 1936 ja neliäänikertaiset 1977.
Kehonrakennuksen Suomen-mestaruuskilpailut
Voittajat
Lähteet:
Phil Di Giuseppe
Phillip ”Phil ”Di Giuseppe (s. 9. lokakuuta 1993 Maple, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa AHL-joukkue Abbotsford Canucksissa.
Ennen ammattilaisuraansa Di Giuseppe pelasi NCAA-yliopistokiekkoa Michiganin yliopiston joukkueessa. Hän oli Hurricanesin toisen kierroksen varaus vuoden 2012 NHL:n varaustilaisuudessa.
Mommilan veriteot
pienoiskuva|pysty|Maanviljelysneuvos Alfred Kordelin. pienoiskuva|pysty|Jokioisten kartanon isännöitsijä Paul Pettersson. Mommilan veriteot (myös Mommilan kahakka) tapahtuivat 7. marraskuuta 1917 Lammin kuntaan tuolloin kuuluneen Mommilan kartanon ja Hausjärven kuntaan kuuluneen Mommilan asemakylän välisellä maantiellä. Kahakka tunnettiin aikoinaan myös nimellä Mommilan kapina. Kartanosta aseita etsineet venäläiset matruusit joutuivat taisteluun Lahden suojeluskunnan kanssa ja surmasivat maanviljelysneuvos Alfred Kordelinin.
Mommilan veriteot tapahtuivat samana päivänä kuin lokakuun vallankumous Pietarissa.
Tapahtumat Mommilan kartanolla
thumb|left|Mommilan kartano. Marraskuun 5. päivänä 1917 Mommilan kartanoon oli saapunut 18 juhlavierasta viettämään seuraavana päivänä olevaa Alfred Kordelinin 49-vuotissyntymäpäivää.
6. marraskuuta
Noin puoli kolmen aikaan iltapäivällä 6. marraskuuta kartanoon saapui Kordelinin lakimies, tuomari Risto Ryti vaimonsa Gerdan kanssa. Kello kolmelta iltapäivällä soi puhelin, Alfred Kordelin viipyi puhelimessa kauan. Puhelun päätyttyä Kordelin ilmoitti juhlavieraille pastori Toivo Kukkosen ilmoittaneen, että Mommilan pysäkille oli äskettäin saapunut suuri joukko vahvasti aseistautuneita venäläisiä matruuseja. Paikkakunnalla liikkuneiden tietojen perusteella oletettiin matruusien olevan tulossa Mommilaan vangitsemaan ja ryöstämään.
Illalla 6. marraskuuta 1917 Kordelin soitti Lahden suojeluskuntapäällikölle Johan Kempille ja Riihimäen suojeluskunnalle ja kertoi Mommilan rautatieasemalle tulleesta matruusipukuisesta joukosta ja ilmoitti tarvitsevansa turvamiehistöä. Lahden suojeluskunta lähetti kuusi aseistettua yksityisetsivää Kordelin turvaksi kartanolle, miehet saapuivat paikalle iltakymmeneltä. Kahdella heistä oli aseistuksena Winchester-kivääri t, yhdellä venäläinen sotilaskivääri ja kahden aseistuksena olivat itävaltalaiset sotilaskiväärit, muutamilla oli lisäksi taskuaseita. Suojeluskuntalaisten johtajana oli Gustav Adolf Koskela.
Lahden suojeluskunta oli jatkuvassa puhelinyhteydessä Mommilan kartanoon 6. ja 7. päivän välisenä yönä. Seitsemännen päivän aamuna puhelinyhteys kartanoon katkesi noin 7 aikoihin ja Lahden suojeluskuntapäällikkö Kemp kutsui suojeluskuntalaiset Lahden kaupungintaloon kello 9. Ylimääräinen juna vei 34 lahtelaista suojeluskuntalaista Mommilan asemalle.
7. marraskuuta
Seuraavana aamuna 7. marraskuuta kello 10 vieras auto ajoi kartanon pihaan ja autosta astui ulos viisi venäläistä matruusia. Tämän jälkeen pihaan marssi vielä 26 vahvasti aseistettua venäläistä matruusia.
thumb|left|Mommilan kartanon isännöitsijän Antton Forsselin talo. Alfred Kordelin päätti, ettei venäläisiä matruuseja vastusteta aseellisesti näiden suuren ylivoiman vuoksi, ja tästä syystä Lahden suojeluskuntalaiset kätkivät aseensa taloon. Matruusit piirittivät päärakennuksen. Heitä johti matruusin asuun pukeutunut suomalainen pirtutrokari Johan Skott. Ensin osa heistä meni kartanon isännöitsijän Anton Forsselin talolle, josta he iskivät ovet säpäleiksi, ryöstivät kaiken ryöstämisen arvoisen ja rikkoivat kaiken muun. Tämän jälkeen he palasivat päärakennukselle, iskivät kiväärin perillä lukitsemattoman oven säpäleiksi ja astuivat sisään pistimet ojossa.
Tämän jälkeen kartanon pihamaalla kävellyt matruusijoukon johtaja Johan Skott sai kuulla Mommilasta tulleen lähettinaisen ja renki Kalle Lindbergin tuoman varoituksen lähestyvistä suojeluskuntalaisista, joita viestintuojat kertoivat olleen kirkonmäen täydeltä. Skott ja joukko matruuseja kiiruhti kirkonmäelle, muiden jäädessä kartanolle. Kirkonmäeltä ei löytynyt suojeluskuntalaisia, joten Skott ja matruusit palasivat takaisin.
Johan Skott ja matruusit menivät päärakennukseen. Skott uhkasi Nagant-revolverilla salin perällä korituolissa istuvaa Alfred Kordelinia, huutaen ja sanoen häntä '’saatanan lahtariksi’’. Skott raivosi ja kirosi. Suoritettiin juhlavieraiden ruumiintarkastus ja matruusit komennettiin tekemään kotietsintä. Kesken etsinnän Kordelinin työhuoneessa soi puhelin. Se pelästytti matruuseja, jotka olivat aikaisemmin katkaisseet kaikki puhelinlangat ja kaataneet puhelintolpat. Etsintöjen aikana matruusit löysivät pari kivääriä ja pari revolveria. Tämän jälkeen he rikkoivat ja repivät kaiken, viilsivät rikki huonekalujen päälliset ja iskivät arvokkaat taide-esineet säpäleiksi.
Tapahtumat matkalla kohti Mommilan asemaa
Puolenpäivän aikoihin matruusit tekivät lähtöä. Oppaana toiminut suutari kuitenkin esitti, että he ottaisivat kiinni isännän ja aikaisemmin lähetetyt kuusi turvamiestä. Alfred Kordelin ja tämän 20 vierasta vangittiin, ja heitä lähdettiin kuljettamaan hevoskyydillä Mommilan asemalle. Hevosten edellä ajoi autolla joukko matruuseja.
Lahden suojeluskunnan Mommilaan lähettämät 34 suojeluskuntalaista ehtivät Mommilan asemalle vasta puolenpäivän aikaan, koska lähtö oli viivästynyt Pietariin matkanneen sotilasjunan takia. Junalla saapuneilla suojeluskuntalaisilla oli varustuksena kuusi kivääriä ja useita pistooleja, sekä Hämeen läänin kuvernöörin antama valtuus pitää yllä järjestystä Mommilassa. Saapuneeseen suojeluskuntalaisjoukkoon liittyi kärköläläisiä sekä Lahden miliisipäällikkö, luutnantti J. Tamminen, joka toimi myös tulkkina. Joukko alkoi marssia rautatieasemalta kohti yhdeksän kilometrin päässä olevaa Mommilan kartanoa.
Suojeluskuntalaisia vastaan tuli auto kolmen kilometrin päässä Mommilan asemalta, Vanhalan torpan kohdalla. He yrittivät saada sen pysähtymään, mutta heitä kohti ammuttiin. Suojeluskuntalaiset maastoutuivat pellolle ja taistelu matruusien kanssa alkoi. Osa matruuseista pääsi läpi asemalle, mutta muut ryhtyivät kiertämään aseman suuntaan. Taistelun aikana isännöitsijä Forssel nousi hevosrattailta ja käveli niiden vasemmalla sivulla. Vahtimatruusi yritti murhata Forsselin lyömällä tätä suurikokoisella pistoolilla päähän, jolloin Forssel kaatui ojaan pää veressä. Tämän murhayrityksen todistajana oli Frans Kenttälä, joka oli pakotettu ajamaan vankien kuljetuksessa käytettyjä hevosrattaita. Hyökkäys Forsselia kohti tapahtui toista kilometriä Teuron sillan jälkeen, ylämäessä Vanhalan torpan lähellä.
Muut matruusien kiinniottamat Kordelinin vieraat pakenivat metsään. Surman motiivina lienee ollut kostomieliala ja se, että venäläisten oppaana toiminut Johan Skott oli entinen kartanon alustalainen, joka oli aiemmin sanottu irti ja karkotettu kartanosta.
Lahden suojeluskuntalaisista kaatuivat laukausten vaihdossa valokuvaaja Uno Berglund ja metsänhoitaja August Koivunen. Matruusien tappioista ei ole tarkkaa tietoa. Johan Skott haavoittui kahakassa ja kuoli muutama päivä myöhemmin sairaalassa haavakuumeeseen. Myös vangittuja kuljettamassa ollut 15-vuotias kyytipoika Toivo Jokela haavoittui ja menehtyi myöhemmin Helsingin Kirurgisessa sairaalassa haavoihinsa. Tapahtuma aiheutti suojeluskuntalaisten kokoontumisia. Riihimäeltä tuli vahva venäläinen sotilasosasto, joka ryhtyi jahtaamaan Lahden suojeluskuntalaisia.
Veriteon jälkeiset tapahtumat
thumb|Tapahtumapaikan tuntumassa on 6. marraskuuta 1937 paljastettu Kordelinin muistokivi, jonka ulkoasu on [[Emil Wikströmin käsialaa. Muistokiven pystyttivät Haminankylän Nuorisoseura ja Alfred Kordelinin Yleinen Edistys- ja Sivistysrahasto.]] Kansan Lehti selitti tapahtuneen siten, että ”Lahtarit olivat saaneet vihiä Kordelinin testamentista ja päättivät sen vuoksi toimittaa hänet päiviltä ennen kuin Kordelin ehtisi sen ehkä muuttaa”. Tarkalleen ottaen Kansan Lehdessä (numerossa 262, 11.11.1917, s. 3.) kirjoitetaan Kordelinin testamentista kertovassa jutussa tarkoituksellisen provosoivasti, että Kordelin oli ensimmäinen merkittävä lahtarikaartin uhri. Syyksi kirjoittaja arvioi, että ”''Porvareilla on nähtävästi ollut tiedossa millainen Kordelinin testamentti pääasiassa on. Eiköhän siinä ole myös jonkinlainen selitys siihen, miksi he hänet toimittivat hengiltä''”.
Lääkäri Yrjö Kulovesi oli provosoitunut kirjoituksesta, ja oli sen johdosta ärähtänyt Tampereen Sanomissa vastalauseen. Tähän ärähdykseen Kansan Lehti vielä jatkoi (nro 264, 13.11.1917, s. 3): ”''Kenenkään muun kuin lahtarikaartin syyksi ei Kordelinin kuolemaa voida panna, sillä parhaimmallakaan lääkärintaidoillaan ei Kulovesi voi todistaa, että hän olisi kuollut, jos lahtarit pysyivät sivussa. Kuolema tuli vain senvuoksi, että lahtarit asiaan sekaantuivat. Ja täällä ei taasen tiedetä, mitä varten he koko juttuun sekaantuivat, senvuoksi siitä voi lausua vain arveluja''”.
Tapahtumista on myös tehty elokuva Mommilan veriteot 1917 (1973). Elokuvan ohjasi Jotaarkka Pennanen, ja sen alkuperäiskäsikirjoituksen laativat Paavo Haavikko ja Jukka Kemppinen. Elokuva sai ensi-iltansa teattereissa 5. lokakuuta 1973. Tuottaja Jörn Donner lisäsi elokuvan alkuun muutaman minuutin esittelyn Alfred Kordelinista henkilönä.
Aiheesta muualla
60.84438°N, 25.04877°W
Swampsong
Swampsong on Kalmahin kolmas albumi. Se julkaistiin vuonna 2003.
Daniil Fomin
pienoiskuva|Daniil Fomin heinäkuussa 2020. Daniil Fomin (s. 2. maaliskuuta 1997 Tihoretsk) on venäläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän on edustanut kotimaassaan Krasnodaria, Nižni Novgorodia, Ufaa ja elokuusta 2020 alkaen Dynamo Moskovaa. Hän on kausina 2019–2021 pelannut Venäjän Valioliigassa 56 ottelua ja tehnyt niissä 12 maalia.
Destroy!
Destroy! on suomalaisen metalliyhtyeProfane Omenin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin syyskuussa 2011 levymerkillä Spinefarm Records.
Gaby Hoffmann
Gaby Hoffmann (o.s. Hauke, syntynyt Berliinissä) tunnetaan parhaiten heavy metal -yhtye Acceptin managerina. Hoffmann on yksi harvoista metallimusiikin naispuolisista managereista. Managerin työn lisäksi hän on sanoittanut kappaleita nimimerkillä Deaffy sekä osallistunut yhtyeiden kansitaiteen tekemiseen.
Manageri
Accept palkkasi Gaby Hauken manageriksi vuonna 1981 Breaker-albumin julkaisun jälkeen. Haukella oli tuolloin musiikkiagentuuri Frankfurtissa. Aluksi Gaby kieltäytyi yhteistyöstä, sillä hän työskenteli jo kansainvälisten yhtyeiden, kuten Kissin ja Supertrampin kanssa, eikä hänellä ollut aikaa panostaa tuntemattomaan saksalaiseen yhtyeeseen. Basisti Peter Baltes houkutteli naista yli viikon ajan ennen kuin Hauke viimein lupautui katsomaan yhtyeen konserttia. Hauke vakuuttui yhtyeen mahdollisuuksista, kun hän sitten näki Acceptin esiintyvän. Sen jälkeen Hauke esitteli Acceptille suunnitelman seuraavien kolmen albumin ajalle. Samana vuonna Hauke järjesti Acceptin ensimmäisen isomman kiertueen, kun yhtye esiintyi Judas Priestin World Wide Blitz -kiertueen lämmittelijänä.
Acceptin kitaristi Wolf Hoffmann on sanonut, että Gaby Hoffmann on näkymätön taustavoima ja kuudes jäsen, joka ohjaa yhtyeen toimintaa. Gaby Hoffmann on auttanut yhtyettä muun muassa lavaesiintymisen kehittämisessä aina vaatetuksesta lavalla liikkumiseen. Accept on pystynyt keskittymään musiikin tekemiseen, kun Gaby Hoffmann on samalla huolehtinut taustalla yhtyeen kaikista muista asioista. Juho Juntunen kirjoitti vuonna 1983 Soundissa tapaamisestaan Gaby Hauken kanssa:
Hauke auttoi vuonna 1981 Don Dokkenia tekemään demon Michael Wagenerin kanssa. Yhteistyön myötä Dokken sai levytyssopimuksen, joka johti lopulta Dokkenin esikoisalbumiin Breaking the Chains. Kun Acceptin laulaja Udo Dirkschneider jätti yhtyeen vuonna 1987, jatkoi Hauke hetken ajan molempien yhtyeiden managerina ja järjesti yhtyeille kiertueet sekä Eurooppaan että Yhdysvaltoihin.
Sanoittaja
Hauke alkoi auttaa Acceptia sanoittamisessa vuonna 1982 nimimerkillä Deaffy. Deaffyn henkilöllisyys pysyi salassa pitkään Gaby Hoffmannin omasta tahdosta. Hän kertoi haastattelussa, ettei häntä haitannut työskennellä salanimellä. Hän oli aina nimenomaan halunnut pysyä taustalla, eikä olisi itse paljastanut osuuttaan ellei se olisi tullut ilmi. Deaffy on vuoden 1982 Restless and Wild -albumilla merkitty muutaman kappaleen sanoittajaksi. Sen jälkeen hänestä tuli yhtyeen pääasiallinen sanoittaja, ja instrumentaaleja lukuun ottamatta hänet on merkitty sanoittajaksi kaikkiin kappaleisiin Balls to the Wallista (1983) Death Row’hun asti (1994). Myös vuonna 1996 ilmestyneellä albumilla Predator (1996) hänet on merkitty usean kappaleen sanoittajaksi.
Vuoden 2010 paluun jälkeen Acceptin uusi laulaja Mark Tornillo on kirjoittanut sanoitukset, mutta Gaby Hoffmann osallistuu taustalla yhä niiden tekoon. Sanoittamisen lisäksi Gaby Hoffmann on osallistunut Acceptin albumien syntyyn muillakin tavoin. Hän on ollut ideoimassa kansitaidetta, ja hänet on merkitty albumien Balls to the Wall, Metal Heart, Russian Roulette ja Blind Rage kansitaiteen tekijäksi.
Kun Udo Dirkschneider lähti Acceptista vuonna 1987 ja perusti U.D.O.-yhtyeen, Accept luovutti ensimmäistä sooloalbumia varten kappaleita, joihin Hauke oli tehnyt sanoitukset nimimerkillä Deaffy. U.D.O julkaisi kappaleet vuonna 1987 levyllä Animal House.  Muutama vuosi myöhemmin Dirkschneider pyysi häntä tekemään sanoituksia neljännelle levylleen Timebomb (1991), ja Gaby sanoitti lähes kaikki kappaleet. U.D.O:n toiselle albumille Mean Machine (1989) Gaby on ollut tekemässä kansitaidetta.
Hoffmann on sanoittanut kappaleen ”All of My Heart” saksalaisen metalliyhtyeen Mad Max vuonna 2008 julkaistulle albumille Here We Are. Miehensä Wolf Hoffmannin kanssa he ovat tehneet Casanova-yhtyeen kappaleen ”One of These Days” sen levylle One Night Stand (1992).
Yksityiselämä
Wolf Hoffmann ja Gaby Hauke alkoivat seurustella hieman sen jälkeen, kun Haukesta oli tullut Acceptin manageri vuonna 1981. Pariskunta piti suhteen vuosia salassa jopa yhtyeen muilta jäseniltä: he halusivat varmistaa, ettei suhde vaikuta yhtyeen toimintaan. Managerina Hauke panosti paljon siihen, että kaikki yhtyeen jäsenet saivat tasapuolisen kohtelun. Wolf Hoffmann ja Gaby Hauke avioituivat vuonna 1989.
Hoffmannit jäivät asumaan Yhdysvaltoihin 1980-luvun puolivälissä, kun Accept oli siellä kiertueilla. Pariskunta asui aluksi Vermontissa, mutta muutti myöhemmin Nashvilleen. Gaby työskenteli kiinteistönvälittäjänä sen aikaa, kun Accept oli tauolla. Hän palasi johtamaan Acceptin toimintaa, kun yhtye teki paluun 2009. Heinäkuussa 2019 Gaby Hoffmann jäi eläkkeelle Acceptista.
Päihdehäiriö
Päihdehäiriö (ICD-10 F10-19 Päihdehäiriöt) on mielenterveyden ja käyttäytymisen häiriöihin kuuluva päihteen aiheuttama häiriö ICD-10-luokituksessa. Pääluokkaan F kuuluessaan päihdehäiriöt lukeutuvat mielenterveyden ja käyttäytymisen häiriöihin. Tarkemmin päihdehäiriöt ovat luokassa F10–F19 ollessaan lääkkeiden ja päihteiden aiheuttamien elimellisten aivo-oireyhtymien ja käyttäytymisen häiriöitä.
Yleistä
Yleisimmät päihdehäiriöt liittyvät alkoholiin ja opioideihin. Vuonna 2017 yli 12-vuotiailla yhdysvaltalaisista noin seitsemällä prosentilla oli vuoden aikana päihdehäiriö. Kun päihdehäiriö ilmenee samanaikaisesti vähintään yhden mielenterveyden häiriön kanssa, tällöin puhutaan kaksoisdiagnoosista.
Emad Moteab
Moteab on muun muassa voittanut kaksi kertaa Afrikan-mestaruuden vuosina 2006 ja 2008, sekä neljä kertaa Egyptin mestaruuden.
Sander Boschker
thumb|Sander Boschker Sander Boschker (s. 20. lokakuuta 1970 Lichtenvoorde, Gelderland, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa FC Twenteä.
Veteraanipäivä
Veteraanipäivä on sotaveteraanien muistamiseksi useissa maissa vietettävä juhlapäivä.
Sander Boschker
Boschker aloitti ammattilaisuransa vuonna 1989 nykyisessä seurassaan FC Twentessä, jota hän on edustanut koko uransa ajan lukuun ottamatta kautta 2003/2004, jonka aikana hän edusti Ajax Amsterdamia. Kautenaan Ajaxissa Boschker ei kuitenkaan saanut pelata ainoatakaan ottelua, ja päätti palata takaisin Twenteen. Twentessä hän on ollut ykkösmaalivahtina kymmenisen vuotta, ja pelannut monina kausina kaikki ottelut.
Bakari Diarra
Bakari Diarra (s. 1998 ), taiteilijanimeltään baka®, on suomalainen muotisuunnittelija ja rap-artisti. Hän perusti vaatemerkki Vitunleijan kesäkuussa 2020.
Bakari Diarra on poliitikko Fatim Diarran veli.
Lohtusyöminen
Lohtusyöminen on syömistä, jossa henkilö pyrkii ruoalla säätelemään emotionaalista tilaansa. Lohturuoalla tarkoitetaan sellaista ruokaa, joka erityisen hyvin sopii lohtusyömiseen. Tällaiset lohturuoat ovat tyypillisesti kaloripitoisia, rasvaisia ja makeita. Esimerkkejä lohturuoista ovat suklaa, jäätelö ja ranskalaiset perunat. Käyttäytymisen muotona lohtusyöminen on naisilla tavallisempaa kuin miehillä.
Caledonian Forest
pienoiskuva|Skotlannin metsää. Caledonian Forest on nimitys metsäalueille, jotka kasvoivat ennen laajoilla alueilla Skotlannin Ylämaalla. Niiden on arvioitu käsittäneen 15 000 km² alueen. Nykyään alle prosentti alkuperäisestä metsäalueesta on säilynyt eristäytyneissä paikoissa. Metsissä esiintyy monia eläimiä ja kasveja, joita ei tavata muualla Britteinsaarilla.
Skotlannin metsät muodostivat boreaalisen vyöhykkeen läntisen ääripään Euraasiassa. Puulajistoon kuului mänty, koivut, pihlajat, haapa, kataja, tammi ja muutamia muita lajeja. Länsirannikolla tammi ja koivut hallitsivat lauhkean vyöhykkeen sademetsiä, joissa kasvoi runsaasti saniaisia, sammalia ja jäkäliä.
Metsät saivat nimensä roomalaisilta, jotka kutsuivat Skotlantia Kaledoniaksi.
Mundus
Mundus (, k. 536) oli bysanttilainen sotapäällikkö keisari Justinianus I:n aikana.
Mundus oli ilmeisesti sukujuuriltaan hunni. Vuonna 530 Hänet nimitettiin Illyrian ja Tonavan magister militumiksi eli joukkojen komentajaksi. Hän pysäytti slaavien ja bulgaarien työntymisen Balkanille, ja vuonna 531 hän taisteli Belisariuksen rinnalla sassanideja vastaan.
Mundus oli Konstantinopolissa vuonna 532 Nika-kapinan aikoihin. Hän pysyi uskollisena Justinianukselle, ja keisari määräsi Belisariuksen ja Munduksen kukistamaan kapinan. Kapinan kukistuttua Belisarius ja Mundus kokosivat kapinalliset Hippodoromiin, jossa heistä teloitettiin mahdollisesti jopa 30 000. Myös kapinalliset senaattorit teloitettiin.
Vuonna 535 Mundus johti joukkonsa Dalmatiaan ostrogootteja vastaan. Hän kuoli taistelussa seuraavana vuonna.
Ari Vapola
Ari Vapola (s. 9. kesäkuuta 1980 Kokkola) on entinen suomalainen jääkiekkomaalivahti. Hän pelasi 1990- ja 2000-luvun vaihteen molemmin puolin sekä jääkiekon I-divisioonaa että Mestistä Kokkolan Hermeksessä. Hänen pääsarjatason uraksi jäi kausi 2000–2001 SM-liigaseura Porin Ässissä, jossa hän pelasi seitsemän ottelua torjuntaprosentilla 87,7. Vapola ei saanut peliaikaa enää joulun jälkeen. Hänet vaihdettiin syyskuussa Espoo Bluesia vastaan pelatussa vierasottelussa maalille Kristian Antilan tilalle toisessa erässä Bluesin oltua johdossa maalein 7–1. Vapola ehti pelata vain noin minuutin ennen kuin päästi maalin, ja joukkue hävisi ottelun lopulta 11–2. Vapola torjui Ässille joukkueen kauden ainoan vierasvoiton.
Ässien ja Hermeksen jälkeen Vapola pelasi Suomen ja Ruotsin alasarjoissa vuosikymmenen loppuun asti. Hän lopetti pelaajauransa kauden 2009–2010 jälkeen pelattuaan kaksi viimeistä kauttaan Suomi-sarjaa seinäjokelaisessa S-Kiekossa. Vapola siirtyi peliuransa päätyttyä S-Kiekon maalivahtivalmentajaksi ja pysyi virassa kolme kautta vuoteen 2013 asti.
Guarneri
thumb|Guarneri-suvun sukupuuta
Guarneri on italialainen viulunrakentajasuku, joka toimi Cremonassa 1600- ja 1700-luvuilla. Suvun soittimien maine hipoo Amatin ja Stradivarin soittimien tasoa.
Andrea Guarneri (n. 1626 – 7. joulukuuta 1698) sai oppinsa Nicolo Amatin viuluverstaalla. Hänen soittimensa noudattavatkin Amatin rakennetta. Andrea Guarneri teki erityisesti hienoja alttoviuluja, joista yksi oli William Primrosen soitin.
Andrean poika Pietro Giovanni Guarneri (18. helmikuuta 1655 – 26. maaliskuuta 1720) tunnetaan myös nimellä Pietro da Mantova erotuksena samannimisestä serkustaan. Hän sai oppinsa isänsä verstaalla, mutta toimi itse Mantovassa muusikkona ja viulunrakentajana. Hänen soittimiaan pidetään isän instrumentteja etevämpinä, mutta ne ovat sangen harvinaisia. Joseph Szigetillä oli Andrean tekemä soitin.
Andrean nuorempi poika, Giuseppe Giovanni Battista Guarneri (25. marraskuuta 1666 – 1739 tai 1740), jatkoi isänsä verstaan toimintaa Cremonassa. Häntä pidetään yhtenä viulunrakentamisen suurista nimistä, vaikka hän elinaikanaan jäikin Stradivarin varjoon. Kaksi Giuseppen poikaa jatkoi suvun perinteitä.
Heistä vanhempi Pietro Guarneri (Pietro da Venezia) (14. huhtikuuta 1695 – 7. huhtikuuta 1762), toimi soitinrakentajana Venetsiassa ja omaksui sikäläisiä työmenetelmiä. Hänen harvinaisia soittimiaan pidetään suuressa arvossa.
Bartolomeo Giuseppe Guarneri (del Gesù) (21. elokuuta 1698 – 17. lokakuuta 1744) sai liikanimensä siitä että hän merkitsi kaikki soittimensa kirjaimilla I.H.S. (iota-eta-sigma) ja ristisymbolilla. Hän kehitti oman persoonallisen tyylinsä joka poikkeaa muista suvun soittimista. Guarneri del Gesù -soittimia pidetään Stradivarin vertaisina, ja jotkut asettavat ne niiden edellekin. Virtuoosi Niccolò Paganinin mielisoitin Cannone Guarnerius oli Guarneri del Gesù vuodelta 1743. Yehudi Menuhin soitti "Lord Wilton" Guarneri del Gesù -viulua vuodelta 1742. Muihin del Gesù -viulujen soittajiin lukeutuvat myös Corey Cerovsek, Arthur Grumiaux, Jascha Heifetz, Leonid Kogan, Isaac Stern ja Henryk Szeryng. Myös Bartolomeo Giuseppe Guarnerin vaimo Katarina Guarneri (o.s. Rota) rakensi viuluja.
Lahden oikorata
thumb|300px|Juhlajuna oikoradalle ja paikallisjuna ennen lähtöään [[Lahden rautatieasema|Lahdessa 1. syyskuuta 2006.]] thumb|300px|Juhlajuna oikoradalle kuusi minuuttia ennen lähtöään [[Lahden rautatieasema|Lahdessa 1. syyskuuta 2006.]] thumb|300px|[[Luhdanmäen rautatiesilta]] thumb|300px|Oikoradan kiskojen asennustöitä [[Mäntsälässä 27. heinäkuuta 2005.]]
Lahden oikorata on Keravan ja Lahden välinen, Suomen modernein kokonaan uusi kaukoliikenteen rautatieosuus. Se avattiin liikenteelle 3. syyskuuta 2006. Rata erkanee pääradasta Keravan Kytömaalla ja liittyy Riihimäki–Lahti-rataan Hollolan Hakosillassa.
Helsingin ja Pietarin välinen kansainvälinen rautateiden Allegro-henkilöliikenne kulki Lahden oikoradan kautta, kunnes liikennöinti lakkautettiin Venäjän Ukrainaa vastaan aloittaman sodan vuoksi keväällä 2022.
Hankkeen taustaa
Rataosuus oikaisee itään johtavaa rataa siten, että Riihimäen sijasta junat kulkevat Keravalta suoraan Mäntsälän kautta Lahteen. Tämä nopeutti matka-aikoja Venäjän suuntaan ja Itä-Suomeen, minkä vuoksi Kerava–Lahti-rataosuutta sanotaan myös Savon radan oikaisuksi. Aiempi Riihimäeltä lähtevä ratalinja on vuodelta 1867. Oikoradan koeajot aloitettiin 3. kesäkuuta 2006.
Suurnopeusrata
Ratayhteydellä käytettävä suurin nopeus on Pendolinolla 220 km/h. Oikoradan geometria sallisi 300 kilometrin tuntinopeudet, mutta hitaiden ja raskaiden tavarajunien takia kiskoja ei voida kallistaa tälle nopeudelle, koska muuten sisäkaarteiden kiskot kuluisivat kohtuuttomasti. Radan taloudellinen kannattavuus taas on laskettu siten, että sille tulee myös hitaita tavarajunia varsinkin Vuosaaren satamasta. Rata nopeuttaa matkustamista Uudeltamaalta Lahteen ja edelleen idän suuntaan Kouvolaan.
Hennan, Mäntsälän ja Haarajoen asemilla on kullakin kaksi pää- ja sivuraidetta, kaksi matkustajasivulaituria sekä liikenteenohjaukseen tarvittava laitetila, jotka mahdollistavat kauko- ja tavarajunien ohiajon pysähtymättä, hitaampien lähijunien niiden kulkua häiritsemättä. Muutoin rata on kaksiraiteinen.
Aluevaikutuksia
Oikoradan on ajateltu mahdollistavan entistä nopeamman työmatkaliikenteen Päijät-Hämeestä pääkaupunkiseudulle Pendolinojen avulla, mutta se myös ohjaa pääkaupunkiseudun kasvua Järvenpäähän ja Mäntsälään, mikäli kunnat pystyvät sopimaan VR:n kanssa lähiliikenteen tuesta. Oikoradan valmistumisen odotus johti kaavoitukseen Etelä-Mäntsälässä. Myös Orimattila kaavailee uutta taajamaa radan varteen. Lahden ja Helsingin välinen työmatkaliikenne, pendelöinti, on synnyttänyt myös työmatkaliikenteen puolesta toimivan yhdistyksen Oiko ry:n.
Lappeenrannan lentoaseman kotimaan liikenteen matkustajamäärät ovat romahtaneet vuoden 2005 jälkeen, kun on avattu Lahden oikorata liikenteelle syyskuussa 2006. Etelä-Karjalan kauppakamarin arvion mukaan lentoliikenne Helsinkiin on korvautunut parantuneella junayhteydellä, joka palvelee liikematkustajia riittävällä tavalla.
Henkilöliikenne
Matka-aika Helsingistä Lahteen oikorataa pitkin on 52 minuuttia Pendolinolla ja InterCityllä sekä 63 minuuttia lähijunalla. Allegro-junalla matka on 45 minuuttia, mutta sillä ei voi matkustaa Suomen sisäisiä matkoja. Ennen oikoradan avautumista liikenteelle matka-aika oli Riihimäen kautta matkustettaessa lyhimmillään tunti ja 21 minuuttia. Uusia asemia ovat Haarajoki ja Mäntsälä, ja vuonna 2017 avattiin myös Hennan rautatieasema. Näillä asemilla pysähtyvät tunnin välein kulkevat lähijunat. Oikorata kuuluu kansainväliseen TEN-väylään (Euroopan laajuinen verkko, Trans-European network), joka kulkee Kööpenhaminasta ja Oslosta Tukholman, Turun ja Helsingin kautta Pietariin.
Aikataulumuutoksia
Uuden radan käyttöönoton yhteydessä tehtiin myös 3. syyskuuta 2006 alkaen osittain siihen liittyviä uudistuksia, joita kutsuttiin VR:n markkinoinnissa nimellä ”Uusi juna-aika”. Tämä tarkoitti maanlaajuista aikataulujen tarkistusta ja uusien junavuorojen käyttöönottoa. Joitain junavuoroja myös lakkautettiin.
Tavaraliikenne
VR Transpointin mukaan Lahden oikoradalle tulee vain kaksi tavarajunaparia. Kun tavaraliikenteessä rautatieoperaattori maksaa rataverkon käytöstä dieselvetoisessa tavaraliikenteessä 0,1 senttiä bruttotonnikilometriltä ja sähköisessä liikenteessä puolet eli 0,05 senttiä bruttotonnikilometriltä, Lahden oikoradan käytöstä on maksettava rahoitusvaiheessa 0,5 senttiä bruttotonnikilometriltä, jolloin sen käyttäminen maksaa tavaraliikenteessä sähkövetureilla kymmenen tai dieselvetureilla viisi kertaa niin paljon kuin muiden ratojen. 4 000 tonnin tavarajunasta Keravalta Lahteen koituisi 1 628 euron maksu, kun taas Riihimäen kautta ajettuna maksettava määrä olisi 202 euroa. Ajansäästöä 1 426 euroa kalliimpi lyhyempi reitti toisi 37 minuuttia.
Nostava
Hollolan kunta osti Ala-Okeroisten Nostavalta 110 hehtaaria maata Nostavan logistiikkakeskusta varten. Alue sijaitsee aivan oikoradan itäpuolella.
Oikoratafestarit
pienoiskuva|vasen|Ensimmäinen festivaalijuna Mäntsälään juuri ennen lähtöään [[Lahden rautatieasema|Lahdessa 1. syyskuuta 2006. Juna on tyypiltään Sm4.]] thumb|300px|Oikoratafestarit nuorille: [[Alliance feat Lahdessa 1. syyskuuta 2006.]] thumb|300px|Oikoratafestarit ja Raiteiden ilta varttuneille: [[Lahden Veteraanisoittokunta Lahden rautatieasemaa vastapäätä Mannerheimin patsaan aukiolla 1. syyskuuta 2006.]]
Oikoratafestarit olivat markkinointitapahtuma, jolla VR hankki julkisuutta oikoradalle. 1 500 halukkaalle jaettiin maksuttomia junalippuja Lahdesta Mäntsälään ja takaisin tehtäviä junamatkoja varten festarijunalla, joka oli tyypiltään Sm4.
Valokuvanäyttely
Rautatieasemilla oli valokuvanäyttely 32:sta Pietarin radan asemasta. Niistä vain Pietarin Suomen-rautatieasema oli ensimmäisen luokan asema, Viipurin ja Helsingin rautatieasemat toisen luokan asemia ja muut kolmannen tai neljännen luokan asemia.
Oikorata-lehti
Ratahallintokeskus julkaisi Oikorata-lehden, jossa esiteltiin laajasti Oikoradan etuja. Se on jaettu ilmaisjakeluna ja sen saa myös Internetistä PDF-tiedostomuodossa.
Musiikkia
Lahden rautatieaseman päässä olevan varastomakasiinirakennuksen länsipuolella olleessa teltassa järjestettiin rock-konsertteja, joissa esiintyivät Alliance, Wiidakko ja Flipper. Juontajana toimi Jaana Pelkonen. Lanunaukiolla Rautatienkadulla järjestettiin kuorolaulukonsertti. Lahdessa rautatieaseman edessä Mannerheimin patsaalla järjestettiin veteraanisoittokunnan tapahtuma Raiteiden Ilta, joka korvasi Lahden taiteiden yön ja liittyi Lahden keskustan markkinointiin.
Taidepanimo
Taidepanimossa oli avoimien ovien päivä, jonka aikana avattiin VISU 06 -kokonaisuuteen kuuluva Helsinki–Lahti-pienoisrautatiemaisema. Taidepanimon kolmannessa kerroksessa järjestettiin myös myyjäiset ja mahdollisuus akvarellimaalaamiseen. Rautatieteema tulee esille myös elokuvana, kun Kino-Iiris esittää Suuri junaryöstö -elokuvan.
Kirjallisuus
Nopeat Itäradat -hankkeen päällikkönä toiminut Pertti Punkamaa kirjoitti kirjan Oikaistiin – ei ajettu ohi : oikoradan syntyvaiheet, jossa kerrotaan Lahti–Kerava-radan ideasta August Fellmanin ideoinnista 1910-luvulta sen suunnitteluun 1980-luvun lopulla ja toteutukseen.
Bruno Habārovs
Bruno Habārovs (30. huhtikuuta 1939 Riika – 29. elokuuta 1994 Riika) oli latvialainen, Neuvostoliittoa edustanut miekkailija ja olympiamitalisti. Hänen aseenaan oli kalpa.
Bruno Habārovs voitti kalpamiekkailun henkilökohtaisen maailmanmestaruuden Budapestissa 1959. Seuraavana vuonna Rooman olympialaisissa hän saavutti pronssia niin henkilökohtaisessa kilpailussa kuin joukkuekilpailussakin. Hän osallistui vielä Tokion 1964 olympialaisiin mutta ilman suurempaa menestystä.
David Suchet
David Suchet ([su:ʃeɪ], s. 2. toukokuuta 1946 Lontoo) on englantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa nimiroolistaan Agatha Christien romaaneihin perustuvassa, ITV:n tuottamassa televisiosarjassa Hercule Poirot. Suchet tunnetaan rooliinsa perusteellisesti uppoutuvana metodinäyttelijänä, mikä näkyi erityisesti hänen roolissaan Poirot'na.
Ura
Suchet kiinnostui näyttelemisestä jo lapsena, sillä hänen äitinsä näytteli teatterissa. Näyteltyään ensin koulunäytelmissä Suchet liittyi National Youth Theatreen, minkä jälkeen hän opiskeli kolmen vuoden ajan London Academy of Music and Dramatic Artissa. Valmistuttuaan sieltä Suchet näytteli aluksi Gateway Theatressa. Hänen ensimmäinen televisioroolinsa oli vuonna 1971 sarjassa Public Eye.
Vuonna 1973 Suchet liittyi Royal Shakespeare Companyyn. Hän jatkoi myös televisioroolien tekemistä esimerkiksi sarjoissa The Protectors, The Professionals ja Tales of the Unexpected. Suchet'n ensimmäinen teatterielokuvarooli oli elokuvassa The Missionary (1982).
Tunnetuksi Suchet'n teki Hercule Poirotin rooli Agatha Christien kirjoihin perustuvassa brittiläisessä televisiosarjassa Hercule Poirot. Suchet valittiin rooliin Christien tyttären Rosalind Hicksin ehdotuksesta: hän oli nähnyt Suchet'n ensimmäisen kerran minisarjassa Blott on the Landscape ja piti tätä täydellisenä Poirotina siitä lähtien. Suchet on esittänyt Poirotia myös televisioelokuvissa.
Vuonna 1999 Suchet esiintyi ensi kertaa Broadwaylla, esittäen Antonio Salieria Amadeuksessa.
Vuonna 2017 Suchet vieraili Doctor Who -sarjan 10. tuotantokauden "Knock Knock" -nimisessä jaksossa, jossa hän esitti "Maaherraa". Rooli oli hänen tapansa mukaisesti voimakas luonnerooli, ja Suchet'n roolisuoritusta ylistettiin.
Tunnustuksia
Vuonna 1985 Suchet sai Royal Television Societyn myöntämän palkinnon parhaana miesnäyttelijänä. Roolistaan Hercule Poirot'na Suchet sai vuonna 1991 BAFTA TV Award -ehdokkuuden. Hän voitti Variety Club Awardin vuonna 1994 roolistaan David Mamet'n ohjaamassa näytelmässä Oleanna. Hän voitti myöhemmin myös toisen Variety Club Awardin roolistaan Salierina näytelmässä Amadeus.
David Suchet sai kuningattarelta Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseerin arvonimen vuonna 2002 ansioistaan näyttelijänä. Vuonna 2010 hänelle myönnettiin saman ritarikunnan komentajamerkki. Kuningatar Elisabet II antoi Suchet'lle Knight Bachelor -ritarinarvon vuonna 2020.
Perhe ja sukutausta
David Suchetin isoveli on televisiojuontaja John Suchet. David on naimisissa näyttelijä Sheila Ferrisin kanssa, ja heillä on kaksi aikuista lasta.
Davidin liettuanjuutalainen isoisä Isidor oli syntyisin Venäjän juutalaisten asuinalueella sijainneesta Krottingenista. Hän vaihtoi perheensä nimen Suchedowitzista Suchetiksi muutettuaan Etelä-Afrikkaan. Alkuperäinen sukunimi tulee nimestä "Shokhet", joka tarkoittaa hepreaksi kosher-teurastajaa. Davidin isä Jack oli lääkäri, joka muutti Etelä-Afrikasta Britanniaan 1930-luvulla. Davidin äidin Joanin (o.s. Jarché) äiti oli englantilainen protestantti ja isä Englantiin Ranskan kautta muuttaneiden venäjänjuutalaisten jälkeläinen. David kasvatettiin uskonnollisesti tunnustuksettomasti, mutta hän kääntyi kristityksi 1980-luvulla, ja hänet konfirmoitiin anglikaaniseen kirkkoon vuonna 2006.
Brașov
Brașov on kaupunki Keski-Romaniassa Transilvanian alueella, noin 166 kilometriä Bukarestista luoteeseen. Se on Brașovin piirikunnan pääkaupunki ja vajaalla 240 000 asukkaallaan piirikunnan suurin kaupunki. Kaupunkia ympäröivät Etelä-Karpaatit.
Historia
Kaupungin alueella on ollut asutusta jo myöhemmällä kivikaudella. Keskiajasta alkaen Brașov oli Transilvanian saksien tärkeimpiä keskuksia. Kaupungin nimi on saksaksi yhä Kronstadt ("kruunukaupunki"), ja 1200-luvulta se on tunnettu myös latinalaisella nimellä Corona. Romanian- ja unkarinkielinen nimi tulee petsenegin kielestä sanasta barasu, joka tarkoittaa linnoitusta. Kaupungin virallinen nimi oli 1950-luvulla Orașul Stalin ("Stalinin kaupunki").
Väestö
Asukkaista 90,66 % oli romanialaisia, 8,54 % unkarilaisia, 0,60 % saksalaisia, 0,26 % romaneita ja loput muita kansanryhmiä, kuten venäläisiä, kreikkalaisia ja italialaisia. Vielä vuonna 1910 etnisiä unkarilaisia oli 43,4 % väestöstä.
Nähtävyydet
Brașovin tunnetuimpia nähtävyyksiä on goottilaistyylinen Musta kirkko, Biserica Neagră.
Urheilu
Brașovissa toimii jalkapallojoukkue FC Brașov. Kaupungissa järjestetään myös vuosittainen Golden Stag Festival.
Luettelo Konneveden julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Konneveden julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Konneveden kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Tykki
pienoiskuva|Tykkejä [[Kremlin asevarastossa.]] pienoiskuva|Pienikaliiperinen tykki 1700-luvulta. pienoiskuva|Yhdysvaltalainen toisen maailmansodan aikainen [[M114 155 mm haupitsi.]] pienoiskuva|Yhdeksänhenkinen yhdysvaltalainen tykkimiehistö ampuu [[M198 haupitsi|M198 haupitsilla.]] pienoiskuva|Saksalainen moderni [[Panzerhaubitze 2000 telatykki.]] pienoiskuva|Yhdysvaltalainen alus [[USS Iowa (BB-61)|USS Iowa ampuu 16-tuumaisilla tykeillään.]] Tykki on yleisnimitys suurikaliiperiselle tuliaseelle, joka ampuu raskaita ammuksia. Tuliasetta nimitetään tykiksi, kun sen kaliiperi on vähintään 20 millimetriä.
Ammustyyppejä on monenlaisia tykistä ja kulloisestakin maalista riippuen. Tykeillä voidaan ampua suorasuuntaustulta tai epäsuoraa tulta. Kenttätykkien ampumalla epäsuoralla tulella jalkaväkeä tukevaa aselajia kutsutaan tykistöksi.
Historia
Maailman ensimmäiset tykit, jotka Arkhimedes todennäköisesti keksi, toimivat höyryllä. Myös antiikin roomalaisilla oli höyrytykkejä.
Vuoden 950 paikkeilla keksittiin Kiinassa ruuti. Tykki otettiin käyttöön 1200-luvun alkupuolella Kiinassa ja pian myös Mongoliassa. Tykki oli jo 1300-luvun alussa käytössä Euroopassa.
1300-luvulla varhaiset tykit olivat joko pronssista tai takorautatangoista (sidottu vanteilla) valmistettuja, jotka lepäsivät laatikon tapaisella alustalla. Takorautainen maksoi vain kymmenesosan pronssisen hinnasta, mutta pronssi oli paljon kestävämpää, turvallisempaa ja pitkäikäisempää. Tykit olivat alun perin takaaladattavia, varustettuina erillisellä, irrallisella ruutikammiolla ja ampuivat pyöreitä kivisiä ammuksia.
Kaliiperi suureni ja valettu suustaladattava pronssitykki yleistyi 1400-luvulla. Vuosisadan puolivälissä tykki syrjäytti keskiaikaiset piirityslaitteet lopullisesti ensin Pohjois-Euroopassa, ja sitten vuosisadan loppuun mennessä myös Etelä-Euroopassa. Uusi piiritystykki teki keskiaikaisista linnoista kerralla vanhanaikaisia. Ongelmia tuotti kuitenkin isojen ja painavien tykkien siirtäminen paikasta toiseen.
1490-luvulla kehitettiin Ranskassa kevyt helposti liikuteltava tykki. Siinä oli pronssivalusta valmistettu solakka, noin 2½ metriä pitkä putki, ja se ampui rautakuulia. Putkeen valettiin olkatapit, joilla se asennettiin pyörälliseen lavettiin, jota vedettiin hevos- tai härkävaljakolla. Uutta lavettitykkiä oli yhtä helppo liikutella kuin pieniä vaunuja. Samalla myös tähtääminen helpottui. Se oli helppo ladata ja mahdollista kuljettaa jalkaväen mukana samaa vauhtia. Kenttäkelpoinen tykki oli syntynyt. Tällä uudella tykillä oli ratkaiseva merkitys ensi kertaa italialaissotien taistelukentillä: vuonna 1512 Ravennassa ja 1515 Marignanossa. 1500-luvulla kuulat ja tykinputket vakioitiin ja ballistiikka kehittyi. 1520-luvulta lähtien valmistettiin tykkejä valuraudasta Alankomaissa, Englannissa ja Ruotsissa. Valurauta oli halvempaa, mutta siitä tuli heikompilaatuisia tykkejä kuin pronssista. Taloudellisesti järkevää valurautaisten tykkien valmistamisesta tuli 1500-luvun lopulla Ruotsissa ja Englannissa.
Tykkejä asennettiin laivoihin 1300-luvulla pian niiden keksimisen jälkeen. Aluksi pienempiä, mutta isommat tykit yleistyivät laivoissakin 1400-luvulla. Noin vuonna 1500 keksittiin tykkiportti ja tykit siirtyivät omille, erillisille tykkikansilleen.
Lennart Torstensson uudisti Ruotsin tykistön 1620-luvulla: Hän vähensi erilaisten kaliiperien määrän kolmeen ja valitsi ainoaksi valmistusaineeksi pronssin. Tortensson tavoitteli kevyempää tykistöä, jolla voitaisiin tukea paremmin armeijaa kenttätaistelussa. Kokeiluja tehtiin ensiksi Puolan sodan aikana niin sanotulla nahkakanuunalla, jossa oli ohut kupariputki, sen päällä köyttä ja nahkaa vahvistuksena. Ratkaisu ei toiminut, vaan kuumeni liikaa. Sitten otettiin onnistuneesti käyttöön kolmenaulaiset kevyet jalkaväen tykit eli niin sanotut rykmentintykit. Samanlainen uusi tykkityyppi levisi myöhemmin myös Englannin, Ranskan ja Alankomaiden kautta koko mantereen armeijoihin.
Preussin Fredrik II Suuri loi 1700-luvulla paremmin liikkuvan hevosvetoisen kenttätykistön keventämällä tykkejä, suurentamalla pyöriä ja kehittämällä vetovaljakoita. Tämä johti tykistön yhä isompaan rooliin taisteluissa. Vuonna 1734 ranskalainen Jean Maritz keksi porata tykin putken vasta valun jälkeen, aikaisemmin putki oli tehty valettaessa. Näin saatiin parempi kestävyys, suurempi kantavuus ja kevyempi rakenne. Englantilaiset kopioivat tekniikan 1774. Ranskalainen Jean Gribeauval standardisoi ja rationalisoi 1763–1767 Ranskan armeijan tykistöä ja järjesti tykkien teollisen valmistamisen.
1840-luvulla alettiin käyttää rihlattuja tykkejä, kun rihlakivääreillä varustettu jalkaväki alkoi uhata tykkimiehistöä.
Saksalainen Alfred Krupp valmisti 1800-luvulla ensimmäisenä yhdestä osasta tehdyn terästykin 1815 ja takaaladattavan tykin 1851. Ensimmäinen hyvä, toimiva takaaladattava tykki otettiin käyttöön Preussin armeijassa 1864. Se oli ylivoimainen aikaisempiin verrattuna. 1867 Venäjä seurasi perässä ja muu Eurooppa 1870- ja 1880-luvuilla. Tällaisen tykin mukana tykistön kantama parani ja omien joukkojen takaa ammuttava epäsuora tuli syntyi. 1800-luvun lopulla kehitettiin myös erilaisia rekyylinvaimennusratkaisuja (hidastin ja palautin). Aluksi kierrejousiratkaisulla ja myöhemmin hydraulisesti toimivia: näin ampuvan tykin rekyyli liikutti ainoastaan putkea. Samalla otettiin käyttöön savuton ruuti ja ammuksiksi vakiintuivat sylinterin muotoiset, mekaanisilla sytyttimillä varustetut kranaatit. Ensimmäisessä maailmansodassa saksalaisilla oli Pariisin tykki (keisari Vilhelm -tykki), 210 mm:n kanuuna, jolla he ampuivat Pariisia 120 km:n päästä, sekä 420 mm:n järeä haupitsi, Paksu-Bertta, jonka kranaatti painoi lähes 1 000 kg.
Nykytykit voivat olla itsevetävällä lavetilla liikkuvia, kuten panssarihaupitsi.
Modernit panssarivaunut, pommikoneet ja ohjukset ovat vähentäneet tykistön merkitystä.
Monte Clark
pienoiskuva|Monte Clark valmentajana 1977. Monte Dale Clark (24. tammikuuta 1937 – 16. syyskuuta 2009) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja ja valmentaja. Hän pelasi yliopistotasolla Etelä-Kaliforniassa. Ammattilaisseuroina olivat San Francisco 49ers (1959–1961), Dallas Cowboys (1962) ja Cleveland Browns (1963–1969).
Clark toimi San Francisco 49ersin (1976) ja Detroit Lionsin (1978–1984) päävalmentajana.
Walter Crane
pienoiskuva|Walter Crane noin 1886. Walter Crane (15. elokuuta 1845 Liverpool – 14. maaliskuuta 1915 Horsham) oli englantilainen kuvataiteilija, kuvittaja ja sosialisti, joka tunnetaan erityisesti lukuisista romanttiseen ja koristeelliseen tyyliin tehdyistä lastenkirjojen kuvituksistaan. Hän oli myös arts and crafts -liikkeen huomattavimpia edustajia. Cranen muotokieli ennakoi jugendia.