cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kulmahammas
Koiran maitokulmahampaat puhkeavat 3–5 viikon iässä ja vaihtuvat pysyviin 5–7 kuukauden iässä. Kissalla vastaavat iät ovat 3–4 viikkoa ja 5–6 kuukautta. Hevosilla kulmahampaat saattavat puuttua kokonaan, mutta jos ne puhkeavat, ne puhkeavat 4–5 vuoden iässä. Joskus hevosilla saattaa olla maitokulmahampaatkin. Märehtijöillä alakulmahampaat muistuttavat etuhampaita ja ovat näiden kanssa rivissä. Maitohampaat puhkeavat syntymän aikoihin tai parin ensimmäisen elinviikon aikana. Lehmillä kulmahampaat vaihtuvat pysyviin 32–42 kuukauden iässä, lampailla 36–48 kuukauden, ja vuohilla 36 kuukauden iässä. Poron alakulmahampaat vaihtuvat pysyviin 12–14 kuukauden iässä. Muista märehtijöistä poiketen poroilla on pienet yläkulmahampaat. Maitohampaat puhkeavat syntymän aikoihin ja vaihtuvat pysyviin 12–14 kuukauden iässä. Sikojen kulmahampaat puhkeavat syntymän aikoihin ja vaihtuvat pysyviin 8–12 kuukauden iässä. Karjujen kulmahampaat ovat erittäin vaaralliset aseet. Hampaiden vaihtumisia käytetään yleisesti eläinten iän määrittämiseen. Sanonta ”Ei lahjahevosen suuhun katsota” viittaa juuri tällaiseen iänmääritykseen.
Lähteet
Hevosen ja muiden eläinten tunnistus ja iänmääritys, ISBN 952-90-5922-1, ell Heikki Sirkkola
Jehan Buhan
Jehan Buhan (5. huhtikuuta 1912 – 14. syyskuuta 1999) oli ranskalainen miekkailija ja olympiavoittaja.
Ashton-under-Lynen rautatieasema
Ashton-under-Lynen rautatieasema on rautatieasema Ashton-under-Lynen kaupungissa Suur-Manchesterin alueella. Se sijaitsee Cotswold Linen varrella.
Asema avattiin 13. huhtikuuta 1846 nimellä Ashton. Se sai uudeksi nimekseen Ashton (Charlestown) vuonna 1874. Nykyinen nimi otettiin käyttöön 6. toukokuuta 1968. Asemaa käytti 324 674 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Ruotsin sotahistoria
thumb|300px|Voitto Narvassa (Segern vid Narva). Gustaf Cederströmin maalaus vuodelta 1910. [[Narvan taistelua pidetään yhtenä Ruotsin historian suurimpana voittona.]] Ruotsin sotahistoria käsittää ajanjakson Ruotsin yhtenäistymisestä viikinkiajalla aina nykypäivään asti.
Ruotsin vanhin historiallinen lähde, 1320-luvulla kirjoitettu Eerikinkronikka, kuvaa ruotsalaisten sotia mm. hämäläisiä ja karjalaisia vastaan. Keskiajalla Ruotsi soti etupäässä Tanskaa ja Novgorodia vastaan. Ruotsia vaivasivat myös sisäiset kiistat kuninkuutta havittelevien sukujen välillä. 1600-luvulla Ruotsi nousi suurvallaksi ja melkein koko Itämerta ympäröivä alue joutui sen vallan alle. Tämän jälkeen Ruotsin sotaonni kääntyi laskuun ja lopulta 1809 Ruotsi menetti Suomen Venäjälle. Tämän jälkeen Ruotsi otti osaa Napoleonia vastaan käytyihin sotiin. Viimeinen Ruotsin käymä sota oli vuoden 1814 sota Norjaa vastaan, joka vahvisti maiden välisen unionin.
Ruotsi oli neutraali ensimmäisen ja toisen maailmansodan sekä kylmän sodan aikana. Ruotsista lähti kuitenkin vapaaehtoisia muun muassa Suomen sisällissotaan ja talvisotaan. Ruotsi on myös osallistunut useisiin YK:n johtamiin rauhanturvaoperaatioihin. Lisäksi Ruotsi osallistuu Euroopan unionin taistelujoukkojen Nordic Battlegroupiin.
Esihistoria
right|thumb|300px|Otto Sindingin näkemys Svolderin taistelusta vuonna 1000. Esihistoriallisella ajalla Ruotsi oli jakaantunut sotilaallisesti maakuntiin. Varhaisella keskiajalla Ruotsissa käytettiin ledung-järjestelmää organisoimaan maakuntien sotavoimat. Mistään kovin yhtenäisestä Ruotsin valtakunnasta ei voi vielä puhua. Paikalliset päälliköt tunnustivat kuninkaan herrakseen jos tunnustivat, ja välillä kuninkaita saattoi olla useampia. Ensimmäinen ruotsalainen kuningas josta on varmempaa tietoa on Olavi Sylikuningas, jota myös pidetään Ruotsin ensimmäisenä kristittynä kuninkaana. Merkittäviä varhaiskeskiaikaisia taisteluja joihin Ruotsi osallistui oli muun muassa vuonna 1000 käyty Svolderin taistelu, jossa Olavi Sylikuningas taisteli tanskalaisen kuninkaan Sven Haaraparran kanssa norjalaista kuningasta Olav Tryggvassonia vastaan.
Keskiaika
Keskiajalla Ruotsi soti etupäässä Tanskaa ja Novgorodia vastaan. Ruotsia vaivasivat myös sisäiset kiistat kuninkuutta havittelevien sukujen välillä. Myös Ruotsin ja Norjan väliset kiistat ja Ruotsin laajentumisyritykset Suomenlahden eteläpuolella aiheuttivat sotia. Keskiajalla jopa yli 25 prosenttia Ruotsin käymistä sodista oli sisällissotia.
Vaasa-aika
Kustaa Vaasa joutui kukistamaan useita kapinoita ennen kuin hän sai valtansa vakiinnutettua. Kustaa Vaasan hallituskauden aikana kuninkaan valta kasvoi aatelisten, katolisen kirkon ja Hansan kustannuksella. Vuonna 1554 sota Venäjää vastaan syttyi jälleen. Sota loppui ilman rajamuutoksia vuonna 1557. Kustaa Vaasan aikana Ruotsin kuninkuus muuttui perinnölliseksi ja kun Kustaa Vaasa kuoli vuonna 1560 tuli hänen pojastaan Eerik XIV:stä kuningas ilman vastarintaa. Osa Virosta joutui Ruotsin vallan alle 1561 ja loputkin vuoteen 1581 mennessä.
thumb|Fredrik II valtaa Älvsborgin vuonna 1563. Älvsborg oli Ruotsin ainut satama länteen. Tanskan kuningas Fredrik II yritti vuonna 1563 saada Ruotsin kruunun itselleen. Sodassa panoksena olivat myös Baltian maat ja Itämeren kauppaherruus. Ruotsia vastaan liittyivät myös Puola ja Lyypekki. Tanska yritti hyökätä Ruotsin kauppaliikennettä vastaan Itämerellä ja teki hyökkäyksiä Älvsborgin linnoitusta vastaan, jonka jo sodan alkuvaiheessa saivatkin vallattua. Puolalaiset hyökkäsivät Ruotsille kuuluvaa Viroa vastaan. Sota Puolaa vastaan saatiin päätökseen vuonna 1563, kun puolalaismielinen Juhana III syrjäytti veljensä Eerikin. Sota Tanskaa vastaan loppui vuonna 1570 solmittuun Stettinin rauhaan. Ruotsi sanoi irti vaatimuksensa muun muassa Skooneen ja Gotlantiin. Tanska puolestaan luopui vaatimuksestaan Ruotsin kruunuun ja suostui luovuttamaan Älvsborgin Ruotsille lunnaita vastaan.
Kuuluisia ruotsalaisia sotureita
Kuuluisia ruotsalaisia sotureita löytyy suuri määrä historiasta. Eurooppalaiseksi valtioksi Ruotsi on saanut nauttia poikkeuksellisen pitkään kestäneestä rauhasta, sillä maan armeija on ollut taistelussa viimeksi vuonna 1814. Ruotsin historia oli kuitenkin tätä ennen sotaisa, ja myöhemminkin ruotsalaisia vapaaehtoisia on taistellut muiden maiden sodissa.
Maaria Kuukorento
Maaria Kuukorento (ent. Rantanen, s. 1968) on suomalainen näyttelijä, tutkija, tiedottaja, edunvalvonnan asiantuntija ja suunnittelija. Hän on toiminut taiteen ja kulttuurin organisaatioissa erilaisissa taidekenttää kehittävissä ja taiteilijoiden työskentelyolosuhteita parantavissa tehtävissä.
Ruotsin sotahistoria
Esihistoriasta keskiajalle
Myyttinen ruotsalainen sotasankari oli Beowulf, muinaisen englantilaisen eepoksen päähahmo. Beowulf oli taustaltaan "geaatti" eli otaksuttavasti götalainen. Tutkijat ovat kiistelleet siitä, paljonko Beowulf-eepokseen sisältyy historiallisten tositapahtumien muistoja. Todellisten ruotsalaisten sotasankareiden nimiä tunnetaan viikinkiajan riimukirjoituksista ja islantilaisista saagoista.
Maaria Kuukorento
Maaria Kuukorento valmistui näyttelijäksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 1993. Valmistumisensa jälkeen hän on työskennellyt näyttelijänä sekä Jyväskylän että Lahden kaupunginteattereissa, ja tehnyt lukuisia roolitöitä freelancetaiteilijana mm. televisiolle ja radiolle. Lisäksi hän on ohjannut ja kouluttanut sekä alan ammattilaisia että harrastajia. Lisäksi hän on ollut mukana perustamassa Ilmaisuverstas ry:tä ja tuottanut teatteria.
Ruotsin sotahistoria
Esihistoriasta keskiajalle
Ruotsin keskiaikaisiin sotasankareihin voidaan lukea muun muassa Birger-jaarli, joka lopetti sisällissotien kauden ja liitti Suomen pysyvästi Ruotsin valtakunnan osaksi 1200-luvun puolivälissä. Ruotsin marski Torgils Knuutinpoika valloitti Karjalan ja perusti Viipurin linnan vuonna 1293. Kalmarin unionin aikana, 1430-luvulla, kansallissankariksi korotettu Engelbrekt Engelbrektinpoika johti tanskalaisten voutien vastaista kapinaa. Vuonna 1471 valtionhoitaja Sten Sture vanhempi voitti tanskalaiset ja ruotsalaiset unionin kannattajat Brunkebergin taistelussa Tukholman lähellä. 1490-luvulla Knut Posse johti Viipurin menestyksekästä puolustusta venäläisten hyökkäystä vastaan.
1500-luku ja suurvalta-aika
Kustaa Vaasan johtama kapinaliike teki 1520-luvun alussa lopun Kalmarin unionista. Tanskaa ja Venäjää vastaan käydyissä sodissa sankarin mainetta saavutti muun muassa amiraali Klaus Horn.
Maaria Kuukorento
Hän toimi mm. Teatterikeskus ry:n toiminnanjohtajana vuosina 2008-2019.
Ruotsin sotahistoria
1500-luku ja suurvalta-aika
Myöhemmissä suurvaltakauden sodissa muun muassa kuninkaat Kaarle X Kustaa ja Kaarle XI hankkivat sotapäällikön mainetta. Kaarle XII on Ruotsin historiassa kiistelty hahmo: soturikuningas, jonka hurjapäiset sotaretket johtivat tappioon ja suurvalta-aseman romahdukseen. Ruotsalaisten merisankareiden joukkoon lukeutui kaapparipäällikkö Lars Gathenhielm suuressa Pohjan sodassa.
Vapauden ajan sodissa Ruotsin armeija ei suoriutunut kovin hyvin, joskin Jakob Magnus Sprengtporten ylti rintamaupseerina näyttäviin saavutuksiin Pommerin sodassa 1750-luvulla. Kustaa III:n sodassa (1788–1790) sankareihin lukeutuivat muun muassa saaristolaivasto, joka saavutti Ruotsinsalmen merivoiton Carl Olof Cronstedtin komennossa, sekä Savon jääkärit, jotka voittivat Porrassalmella ja Parkumäellä.
Viimeiset sodat ja vuoden 1814 jälkeen
Suomen sodan (1808–1809) todelliset ja fiktiiviset sankarit muistetaan niin Ruotsissa kuin Suomessakin paljolti Johan Ludvig Runebergin Vänrikki Stålin tarinoista. Sodassa kunnostautuneita komentajia olivat muun muassa von Döbeln, eversti Sandels ja kenraali Adlercreutz, unohtamatta "kaikista urhoollisimmaksi" kutsuttua kapteeni Dunckeria. Suomen sodan jälkeen Ruotsin armeija osallistui vielä sotaan Napoleonia vastaan ja Tanskan lyömiseen vuonna 1812 sekä Norjan miehitykseen vuonna 1814.
Ruotsin eläessä rauhassa ruotsalaisia on lähtenyt vapaaehtoisina muiden maiden sotiin, välillä "suurinkin" joukoin. Esimerkkejä tästä ovat Tanskan sodat Preussia vastaan 1840- ja 1860-luvuilla, Suomen sisällissota 1918, Suomen talvisota 1939–1940 ja jatkosota 1941–1944. Toisen maailmansodan jälkeen ruotsalaisia on kunnostautunut varsinkin YK:n rauhanturvaamisoperaatioissa.
Viimeiset tehtävää suorittaessaan kaatuneet ruotsalaiset sotilaat olivat ilmavoimien miehiä, jotka 1950-luvulla saivat neuvostoliittolaisten alasampumina surmansa ollessaan tiedustelulennolla Itämeren yllä. Vainajien ruumiit on 2000-luvulla nostettu DC-3-tiedustelukoneen hylystä, ja heille on postuumisti myönnetty korkea sotilaallinen kunniamerkki.
Biafran sodasta muistetaan kreivi Carl Gustaf von Rosenin avustuslennot, ja hänen kokoamansa ilmavoimat, joihin kuului viisi MFI-9B-harjoituskonetta Matra 68 mm -raketeilla aseistettuna. Kolme ruotsalaista ja kolme biafralaista lentäjää tuhosivat koneilla kolme Nigerian MiG-17-hävittäjää maassa ja Il-28- ja Canberra-pommikoneet, sekä helikoptereita.
Adamiitit
Adamiitit olivat ensimmäisten vuosisatojen ja myös keskiajan gnostilaisia kerettiläisiä, jotka kutsuivat kirkkoaan Paratiisiksi ja harrastivat uskonnollisia menojaan alastomina pyrkien täydelliseen vapautumiseen moraalista. Aatamista nimensä saava lahko pyrki palauttamaan syntiinlankeemusta edeltäneen viattomuuden tilan. Adamiitit elivät kommuuneissa. He harjoittivat täydellistä sukupuolista pidättyväisyyttä. Sääntöä rikkoneet erotettiin yhteisöstä. Böömissä adamiitteja oli vielä vuonna 1849.
Richard Brooks
Richard Brooks (18. toukokuuta 1912 – 11. maaliskuuta 1992) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja sekä kirjailija. Hänet tunnettiin lukeneena miehenä, jonka elokuvat perustuivat esimerkiksi Fjodor Dostojevskin, F. Scott Fitzgeraldin, Joseph Conradin, Tennessee Williamsin ja Truman Capoten teksteihin. Hän oli myös tarkka itsenäisyydestään eikä antanut studion johtoportaan vaikuttaa elokuviinsa.
Philadelphiassa, Pennsylvaniassa syntynyt Brooks opiskeli Templen yliopistossa, mutta lopetti opintonsa kesken. Hän aloitti uransa laman aikana sanomalehtitoimittajana ennen kuin siirtyi radioon. Hän johti teatteria Long Islandilla hetken, kunnes muutti Hollywoodiin. Alkuun Brooks kirjoitti ja luki lyhyitä radiokuunnelmia. Universal palkkasi hänet kirjoittamaan uudestaan käsikirjoituksen, josta tuli lopulta Etelämeren valkoinen vanki (1943).
Toisessa maailmansodassa Brooks palveli Yhdysvaltain merijalkaväessä ja kirjoitti kokemuksiinsa perustuen vuonna 1945 julkaistun kirjan The Brick Foxhole, josta sovitettiin elokuva Oikeutettu kosto (1947). Hänen muita kirjojaan ovat The Boiling Point (1948) ja The Producer (1951). Brooksin esikoisohjaus oli vuoden 1950 poliittinen trilleri Lavastettu ”paratiisi”. Hän teki elokuvansa MGM:lle, kunnes siirtyi itsenäiseksi tuottajaksi vuonna 1965.
Brooks sai ainoan Oscar-palkintonsa käsikirjoituksestaan vuoden 1960 elokuvaan Huijarisaarnaaja, jonka hän myös ohjasi. Vuonna 1990 Yhdysvaltain ohjaajien ja käsikirjoittajien ammattiliitot DGA ja WGA myönsivät yhdessä Brooksille elämäntyöpalkinnon.
Rotubiologia
thumb|Uppsalan [[Dekanhuset, jossa Rotubiologian tutkimuslaitos toimi 1930- ja 1940-luvuilla.]]
Rotubiologia on tieteenhaara, jossa biologinen antropologia yhdistyi rotuoppiin. Rotubiologiassa ihmisiä luokiteltiin eri rotuihin näitä erottavien fyysisten tuntomerkkien perusteella. Rotupiirteiden tyypittelyn lisäksi rotubiologiaan kuului myös käsitys rotujen hierarkiasta.
Rotubiologia kehittyi 1600-luvulta alkaen, ja ihmisen rotutypologinen systematisointi saavutti huippukohtansa 1900-luvun alkupuolella. Rotubiologia hylättiin 1900-luvun puolivälin jälkeen rotukäsitysten muuttuessa, ja tiedeyhteisö pitää sitä nykyisin vanhentuneena tieteenlajina.
Rotututkimukset
thumb|Kallonmuoto on yksi rotubiologien määrittelemistä rotupiirteistä. Kuvassa vasemmalta oikealle [[Negridinen rotu|negridin, kaukasidin ja mongolidin kallot ylhäältä kuvattuna.]] Rotubiologit olivat määritelleet joukon perinnöllisiä, yleisiä ja säännönmukaisia fyysisiä, anatomisia, fysiologisia ja psykologisia ”rotupiirteitä”, jotka erottivat ihmisrodut toisistaan. Tutkittavat yksilöt pyrittiin yhdistämään henkilökohtaisten piirteidensä perusteella johonkin rotuun. Rotubiologit perustivat nämä ”rotudiagnoosit” monenlaisten kvantitatiivisten eli mitattavien sekä kvalitatiivisten eli kuvailtavien piirteiden tutkimukseen, kuten:
Tärkeimpiä mitattavia morfologisia rotupiirteitä olivat kallon mittasuhteet, kasvojen, otsan ja nenän kulma, kasvojen eri osien leveydet, korkeudet ja paksuudet, kehon pituus sekä ruumiinosien kokosuhteet. Kuvailtavia piirteitä olivat esimerkiksi hiusten, silmien ja ihon väri, hiustyyppi, silmäluomien, nenän ja huulten muoto ja kulma, otsan muoto, kasvojen ja kehon karvoitus, rintojen muoto ja alaleuan prognatismi.
Polly Higgins
Pauline Helène "Polly" Higgins (4. heinäkuuta 1968 – 21. huhtikuuta 2019) oli skotlantilainen asianajaja, kirjailija ja ympäristöaktivisti.
Tiaguinho
Tiago da Rocha Vieira (4. kesäkuuta 1994 Trajano de Moraes, Brasilia – 28. marraskuuta 2016 La Uníon, Kolumbia) oli brasilialainen jalkapalloilija. Hänet tunnettiin nimellä Tiaguinho. Hänen seuransa oli Chapecoense. Tiaguinho kuoli lento-onnettomuudessa, jossa sai surmansa useita jalkapalloilijoita ja muita henkilöitä.
Kökarin kirkko
pienoiskuva|Kökarin kirkko pienoiskuva|Fransiskaanimunkin hauta kirkon seinustalla Kökarin Pyhän Annan kirkko on pääosin harmaakivestä tehty torniton pitkäkirkko Kökarissa Ahvenanmaan saaristossa. Nykyinen kirkko on tiettävästi Kökarin kolmas. Se rakennettiin vanhan luostarikirkon raunioille hyödyntäen jo olemassa olleita peruskiviä. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1769 Antti Piimäsen johdolla. Kirkko kuitenkin valmistui vasta kymmenisen vuotta Piimäsen kuoleman jälkeen vuonna 1784. Alkuperäisestä suunnitelmasta poikettiin työn kuluessa, ja vanhan luostarikirkon raunioiden kiviä hyödynnettiin mahdollisuuksien mukaan.
Polly Higgins
Higgins kuoli 50-vuotiaana nopeasti edenneeseen syöpään.
Kökarin kirkko
Kirkon pohjoisella sivustalla oli alun perin puusta rakennettu sakaristo, joka kuitenkin korvattiin kivirakenteisella vuonna 1876. Erikoinen piirre kirkossa on sen epäsymmetrisyys: länsipääty on perinteinen suorakulmainen, itäinen kuoripääty puolestaan kolmitaitteinen. Kattorakenne on jyrkkälappeinen satulakatto, jonka itäinen pää on aumattu. Kirkon sisäkattona on lautarakenteinen tasalakinen holvi.
Kirkossa on istumapaikkoja 250 hengelle. Pneumaattiset kuusiäänikertaiset ja kaksisormioiset urut on rakentanut Jens Zachariassen vuonna 1911. Kirkon alttaritauluna on G. Sveidelin maalaama Ehtoollisen asettaminen vuodelta 1804. Kirkon pihapiirissä on vuodelta 1846 oleva puinen kellotapuli, joka korjattiin ja rakennettiin osin uudelleen 1878–1879.
Kirkon edeltävät vaiheet
Alueella oli ehkä kolmekin peräkkäistä puukirkkoa 1300-luvun jälkipuoliskolta lähtien. Arviolta vuosien 1510 ja 1520 välillä Kökariin rakennettiin harmaakivestä luultavasti kaksilaivainen kirkko fransiskaaniluostarin käyttöön. Vanha luostarikirkko säilyi käytössä ainakin vuoteen 1544, jolloin Kökar liitettiin kappeliseurakuntana Föglöhön. Kirkon tiedetään olleen 1600-luvun puolivälissä raunioitunut, sillä 1640-luvulla annettiin määräys uuden kirkon rakentamisesta. Suorakaiteen muotoinen puukirkko palveli seurakuntaa 1646–1785.
Laivasto-osasto K
pienoiskuva|Siebel-lautta Mustallamerellä heinäkuussa 1941, aseistuksena [[8,8 cm FlaK 18|8,8 cm FlaK -ilmatorjuntatykki]] Laivasto-osasto K oli jatkosodan aikana syksyllä 1942 Laatokalla toiminut suomalais-saksalais-italialainen sotatoimiyhtymä.
Laatokan Rannikkoprikaatin komentaja eversti Eino Järvinen laati keväällä 1942 muistion, jossa kaavailtiin laivastoyksiköiden siirtämistä Laatokalle. Kenraaliluutnantti Paavo Talvela vei idean eteenpäin Saksaan OKW:ssä yhteysupseerina ollessaan. Ajatus sopi saksalaisille, jotka suunnittelivat syyskuulle ”Pietarin motin” purkamiseen tähtäävää hyökkäystä.
17. toukokuuta 1942 muodostettiin ylipäällikkö Mannerheimin käskyllä Laivasto-osasto K, jonka komentajaksi määrättiin komentajakapteeni Kalervo Kijanen. Osasto alistettiin operatiivisesti Laatokan Rannikkoprikaatin komentajalle, ja sen vahvuuteen kuului neljä saksalaista KM-rannikkomiinavenettä, neljä italialaista MAS-moottoritorpedovenettä ja suomalainen moottoritorpedovene Sisu. Lisäksi Laatokalle tuotiin 21 Saksan ilmavoimien Luftwaffen raskasta Siebel-taistelulauttaa ja yhdeksän keveämpää alusta, sekä 2 323 miestä, joista muodostettiin Einsatzstab Fähre Ost (EFO) johtajanaan everstiluutnantti Fritz Siebel. Operatiivisen toiminnan osalta yksikkö oli alistettu Laatokan Rannikkoprikaatin komentajan johtoon.
Partiointi suomalaisista tukikohdista aloitettiin Etelä-Laatokalla 14. elokuuta 1942. Syksyn aikana alukset upottivat venäläisiä sota-aluksia ja yhden huoltoproomun sekä miinoittivat kahdesti Leningradin saattuereittiä. Lähestyvä talvi lopetti Laatokan operaatiot kokonaan, Italia myi moottoritorpedoveneet Suomelle ja ne siirrettiin Suomenlahdelle, ja myös saksalaiset lautat kuljetettiin pois Laatokalta.
Kamera
thumb|200px|Kameran objektiivi Kamera on kuvien tallentamiseen käytettävä laite. Sana itsessään on peräisin latinasta, camera obscura – pimeä huone, joka oli varhainen mekanismi kuvien heijastamiseen, jossa koko huone toimi samantapaisesti kuin nykyaikainen kamera, paitsi että kuvaa ei voitu tallentaa.
Historia
Camera obscura oli alun perin pimennetty huone, jonka seinässä oli reikä. Reiästä tuleva valo ja heijasti vastakkaiseen seinään ylösalaisen kuvan ulkopuolisesta maailmasta. Kuvan tarkkuus riippui reiän koosta ja vastakkaisen seinän etäisyydestä reiästä. Tämä optinen ilmiö tunnettiin jo ennen ajanlaskun alkua.
1500-luvulla taiteilijat hyödynsivät ilmiötä apuvälineenä. Heijastus koetettiin tallettaa piirtämällä tai maalaamalla se suoraan heijastuksen vastaanottavalle pinnalle. Kuvasta tuli kirkkaampi ja entistä käyttökelpoisempi, kun 1600-luvulla reiän paikalle keksittiin asentaa lasista hiottu linssi. Camera obscurasta alettiin rakentaa kannettavia versioita, joissa ei enää tarvinnut mennä "cameran" sisään. Linssien ja peilien avulla kuvaa voitiin tarkentaa, siirtää ja kääntää, niin että se voitiin piirtää läpi suoraan kameralaatikon pinnalla olevalta lasilevyltä. 1700-luvulla camera obscura oli niin kehittynyt, että monet taiteilijat käyttivät sitä säännöllisesti apukeinona näkymien ja henkilöiden "ikuistamiseen".
1700-luvun alkupuolella Saksalainen tiedemies Johann Heinrich Schulze huomasi kokeita tehdessään, että tietyt hopeayhdisteet muuttuvat valolle altistuessaan. Schulzen havaitsemaa ilmiötä ei kuitenkaan tuolloin osattu ajatuksellisesti yhdistää camera obscuraan. Ensimmäinen, joka kokeili camera obscuran piirtämän kuvan tallentamista Schulzen havaitsemaa ilmiötä hyödyntäen, oli englantilainen kemisti Thomas Wedgwood. Wedgwood sai tallennettua kuvia tekniikalla, mutta kuvia saattoi katsella vain hämärässä, koska päivänvalo tuhosi ne.
Vuonna 1816 ranskalainen keksijä Joseph Nicéphore Niépce ryhtyi tekemään kokeita valoherkillä materiaaleilla ja camera obscuralla. Niépcen ensimmäiset kokeilut epäonnistuivat, koska hänen kuvansa haalistuivat valossa. Vuonna 1826 Niépcen ottama valokuva on säilynyt tähän päivään saakka, ja sitä pidetään maailman ensimmäisenä onnistuneena valokuvana. Niépce otti kuvan ikkunasta Le Grasissa käyttäen camera obscuraa ja öljykäsiteltyä, bitumilla pinnoitettua tinalevyä. Kun levy huuhdeltiin laventeliöljyllä, auringonvalosta kovettunut osa, itse kuva, jäi jäljelle. Kuvan valottaminen kesti kahdeksan tuntia, minkä vuoksi aurinko paistaa kuvassa molemmista suunnista. Niépcen kehittämä menetelmä valokuvan luomiseksi on nimeltään heliografia. Hän kehitti keksintöään taiteilija Louis Daguerren kanssa kuolemaansa 1833 saakka.
Louis Daguerre kehitteli Niépcen tutkimusten pohjalta menetelmän nimeltä dagerrotypia. Daguerren käyttämä valoherkkä hopeapinnoitteinen levy oli aikaisempia materiaaleja nopeampi valottumaan. Dagerrotypiassa kuva kehitetään elohopeahöyryllä ja kiinnitetään suolaliuoksella. Dagerrotypiakuvat ovat kosketusherkkiä, minkä vuoksi ne säilötään yleensä lasikantiseen koteloon, joka on täytetty suojakaasulla hapettumisen estämiseksi. Vaikka Daguerren menetelmä mahdollisti aiempaa nopeammat valotusajat, kuvauskohteen täytyi yhä pysyä liikkumatta useita minuutteja. Ranskan tiedeakatemia osti oikeudet keksintöön ja vapautti sen koko maailman käyttöön. Sopimuksen mukaan Louis Daguerre ja Niépcen poika saivat palkkioikseen valtioneläkkeet. Daguerren keksintö levisi nopeasti ympäri maailmaa, etenkin Manner-Euroopassa, Yhdysvalloissa ja Japanissa dagerrotyyppejä tuotettiin runsaasti.
Henrik Cajander otti Suomen ensimmäisen dagerrotyypin vuonna 1842 Turussa. 1850-luvulla Suomen kaikissa suurimmissa kaupungeissa toimi ammattivalokuvaajia. Suomessa kansallismaisemat, sekä muotokuvat olivat erityisen suosittu valokuvan aihe 1800-luvulla.
Saman aikaisesti Daguerren kanssa omaa valokuvauksen tekniikkaa kehitteli brittiläinen William Henry Fox Talbot. Merkittävin uutuus tekniikassa oli se, että se tuotti sävyjen suhteen käänteisen kuvan eli negatiivikuvan, josta voitiin vedostaa lopullisia positiivikuvia, kalotyyppejä. 1850-luvulla Frederick Scott Archer kehitteli eteenpäin Talbotin tekniikkaa. Archerin negatiivi oli paperin sijaan lasia, jonka päälle valettiin valoherkkää emulsiota. Lasi mahdollisti entistä tarkempien kuvien ottamisen. Lasilevyä käyttävistä valokuvaustekniikoista tuli pian dagerrotypiaa suositumpia. Vuonna 1872 esitellyt kuivalevyt helpottivat entisestään kuvausprosessia. Lasilevyille otettiin kuvia yleisesti toiseen maailmansotaan asti, vaikka markkinoille tuli pian uusi keksintö, valoherkkä filmi.
Vuonna 1888 Kodak toi markkinoille rullafilmin ja sille sopivan kameran nimellä Kodak no.1. Varsinainen markkinamenestyjä oli Kodakin lapsille tarkoitettu Kodak Brownie-laatikkokamera. Kamerassa ei ollut säätöjä ja filmin taustalla oli suojapaperi, jonka vuoksi filmi voitiin vaihtaa valossa.
Kameran rakenne ja toiminta
Jokainen kamera on periaatteessa camera obscura eli pimeä huone. Kamera on valotiivis kotelo, jonka seinämässä on objektiivin ja sulkimen peittämä aukko. Kuvatessa valo pääsee sisään ja vastapäiselle seinämälle piirtyy kuva kuvauksen kohteesta. Jotta kuva onnistuisi, valonherkän materiaalin tai kuvakennon pitää valottua oikein. Valotusta säädellään suljinajalla, objektiivin himmentimellä (aukolla) ja valonherkän materiaalin tai kennon herkkyysasetuksella. Aiemmin valokuvaajan piti manuaalisesti laskea oikea aukko-aika-arvo herkkyyden mukaan. Nykyään valotusta säädellään mikroprosessorilla.
Etsin
Etsin on kamerassa oleva pieni aukko jota vasten silmä pannaan kuvan rajaamista ja kameran suuntaamista varten. Etsin voi olla muusta optiikasta erillinen optinen tähtäin tai se voi näyttää kuvaa joka tulee varsinaisen kuvausoptiikan läpi. Useissa digitaalisissa kameroissa (kts. peilittömät järjestelmäkamerat) on elektroninen etsin, jonka kuva muodostetaan sähköisesti kameran kennon tuottaman kuvan pohjalta.
Suljin
Suljin on mekaaninen osa, joka säätelee valon pääsyä filmille tai valoherkälle kennolle. Ensimmäisissä kameroissa sulkimen virkaa hoiti objektiivinsuojus, jonka valokuvaaja otti käsin pois valotuksen alussa ja laittoi takaisin valotuksen lopussa. Nykyisissä kameroissa on joko keskussuljin tai verhosuljin.
Keskussulkimessa on metallilevyjä objektiivin himmennintasossa (eli linssien välissä). Sulkimen auetessa nämä siirtyvät valon edestä pois. Yleensä suljin koostuu joukosta lamelleja, jotka siirtyvät säteittäisesti ulospäin optisesta akselista. Keskussulkimen lyhin valotusaika on tyypillisesti 1/500 s ja suurin etu muihin suljintyyppeihin se, että salamatäsmäys toimii kaikilla valotusajoilla. Studiokamerat on tästä syystä varustettu lähes aina keskussulkimella. Keskussuljin on rakennettava jokaiseen objektiiviin erikseen, mikä tietysti aiheuttaa kustannuksia.
Lyhyintä valotusaikaa rajoittaa se, kuinka kapeaksi verhojen väli voidaan tehdä säilyttämällä kuitenkin tarpeellinen tarkkuus. Tyypillisesti verhosulkimen lyhyin valotusaika on 1/4000 s, mutta markkinoilla on nopeamminkin toimivia sulkimia.
Verhosulkimen suurin etu on, että kuvataso voidaan peittää objektiivin vaihdon ajaksi. Tästä syystä verhosuljin on lähes kaikissa pienkoon järjestelmäkameroissa. Verhosulkimen suurin haitta on se, että lyhyin salamatäsmäysaika on luokkaa 1/250 s tai pidempi.
Kuvaa otettaessa suljin aukeaa kuvaajan tai kameran automatiikan määräämäksi ajaksi ja kokoisena. Kun himmentimen aukko säätelee filmin saamaa valon määrää valotuksen aikana, niin suljinaika säätelee aikaa jona valo pääsee filmille. Esimerkiksi pimeissä olosuhteissa sulkimen nopeuden pitäisi olla hitaampi tai aukon suurempi, jotta filmi kykenisi tallentamaan tilanteen vähäisen valon.
Objektiivi
Kameran objektiivi piirtää kuvan halutun kokoisena ja terävänä valoherkälle pinnalle (filmi tai valokenno). Nykyaikaisissa kameroissa kiinteäpolttovälinen objektiivi on usein korvattu vaihtuvapolttovälisellä zoom-objektiivilla, jolla polttoväli ja kohteen kuvautuminen voidaan säätää sopivaksi liikkumatta lähemmäs kohdetta tai kohteesta poispäin.
Objektiivi koostuu yleensä useiden linssien muodostamista linssiryhmistä. Linssiryhmään kuuluu sekä kuperia että koveria linssejä, ja erilaisten linssien tarkoituksena on kumota toistensa kuvaan aiheuttamia virheitä. Koska eri värit eli valon eri aallonpituudet tarkentuvat hieman eri tasolle, tarvitaan ryhmä linssejä, joiden avulla eri aallonpituudet saadaan tarkentumaan samalle tasolle (polttotasolle). Muuten tuloksena olisi epäterävä kuva, jossa eri värit eivät osuisi samalle kohdalle.
Järjestelmäkameroihin on saatavilla paljon erilaisia objektiiveja eri polttoväleillä ja valovoimakkuuksilla varustettuna. Objektiivi voi olla myös Zoom-objektiivi, jolloin polttoväliä pystyy säätämään kuvauskohteen mukaan. Ns. hybridikameroissa eli puolijärjestelmäkameroissa on yleensä melko pitkällä polttovälillä varustettu kiinteä objektiivi. Kompaktikameroiden polttoväli on huomattavasti lyhyempi.
Normaaliobjektiivin polttoväli vastaa suunnilleen filmiruudun tai kennon lävistäjän mittaa. Esimerkiksi 35 mm kinofilmikamerassa normaaliobjektiivin polttoväli on noin 50 mm. Tätä pienemmällä polttovälillä varustettuja objektiiveja kutsutaan laajakulmaobjektiiveiksi ja suuremmalla polttovälillä varustettuja objektiiveja teleobjektiiveiksi. Laajakulmaobjektiivia käytetään kuvattaessa laajoja näkymiä tai esimerkiksi ahtaissa sisätiloissa. Kauko-objektiivi saadaan lähikuvia kaukana sijaitsevista kohteista.
Himmennin
Himmennin on objektiivin yhteyteen rakennettu, läpimitaltaan yleensä säädettävä aukko, jonka kautta valon on kuljettava. Himmentimen aukon kokoa muuttamalla voidaan säätää filmille tai kuvakennolle pääsevän valon määrää. Himmentimen aukon suhteellinen koko vaikuttaa myös syvyysterävyyteen niin, että pienemmällä aukolla saavutetaan suurempi syvyysterävyysalue.
Himmentimen aukon koko ilmaistaan yleensä suhdelukuna, joka ilmaisee aukon halkaisijan suhteessa objektiivin polttoväliin. Esim. himmentimen arvolla 2.8 aukon halkaisija on 1/2,8 polttovälistä. Aukon todellisen läpimitan kasvaessa sen numeroarvo siis pienenee: aukko 2 päästää lävitseen enemmän valoa kuin aukko 16.
Erilaisia kameroita
Analogiset kamerat tallentavat valon valokuvafilmille. Video- ja digitaalikamerat käyttävät elektroniikkaa, yleensä CCD-kennoa, kaappaamaan kuvia, jotka voidaan myöhemmin siirtää esimerkiksi tietokoneelle.
Kameroita, jotka tallentavat useita kuvia sarjana, kutsutaan elokuvakameroiksi, yksittäisille kuville suunniteltuja kutsutaan still-kameroiksi. Näiden kategorioiden rajat kuitenkin hämärtyvät, kun tavallisilla kameroilla otettuja otoksia käytetään liikkeen kuvaamiseen erikoistehostetyössä. Nykyaikaiset digitaalikamerat pystyvät usein tekemään pienen vaihdoksen yksittäiskuva- ja elokuvamoodien välillä.
Kardinaali
pienoiskuva|Kardinaalien vaakunan pohjakuvio. Kardinaali on paavin myöntämä arvonimi, jonka kantajat ovat oikeutettuja valitsemaan paavin konklaavissa. Kardinaalin virka onkin toiseksi korkein arvonimi paavin jälkeen katolisessa kirkossa. Lisäksi kardinaaleilla on erityinen vastuu katolisen kirkon hallinnosta. Samoin käytännössä vain kardinaali voidaan valita paaviksi, vaikkakin periaatteessa kuka tahansa katolilainen mies voidaan kohottaa paavinistuimelle.
Osa kardinaaleista toimii korkeissa hallintoviroissa Roomassa sijaitsevan Vatikaanivaltion yhteydessä toimivissa hallintoelimissä. Heitä kutsutaan kuuriakardinaaleiksi ja kirkon keskushallintoa vanhan Rooman valtakunnan esikuvan mukaan kuuriaksi. Suurin osa kardinaaleista toimii paikallisten hiippakuntien piispoina, vaikka heilläkin on kardinaalinarvon myötä myös vastuuta kokonaiskirkon hallinnosta.
Kardinaalilla on oikeus kantaa erityisiä arvonmerkkejä, ja hänen protokollan mukainen puhuttelunsa kuuluu ”eminenssi”. Paavi vihkii (virallisesti ”luo”) uudet kardinaalit kardinaalikollegion virallisessa kokouksessa, konsistoriumissa.
Kardinaali-nimityksen tausta
Nimitys kardinaali on peräisin latinan sanasta cardinalis, jonka suomennoksia ovat tärkeä, keskeinen, ja joka puolestaan on johdettu sanasta cardo, eli ovensarana. Ei ole täyttä selvyyttä siitä, miten nimitys kardinaali on alun alkaen syntynyt. Yleisimmän teorian mukaan nimitystä cardo alettiin käyttää Rooman kaupungin tai sen ympäristön pääkirkoista, jolloin kirkoista vastuussa olevia pappeja alettiin kutsua nimellä cardinalis (in cardinatus cardinalis). Myöhemmin näistä kirkoista samoin kuin eräistä Roomassa sijaitsevista vanhoista diakonialaitoksista tuli titulaarikirkkoja, joiden johtoon nimettiin muodollisesti ansioitunut pappi. Hän ei siis enää käytännössä vastannut kirkon tai diakonialaitoksen toiminnasta, vaan kyseessä oli puhdas arvonimi (tituli cardinales). Toisen teorian mukaan kardinaalinimitys on syntynyt siitä, että kyseiset papit toimivat Rooman piispan eli paavin läheisimpinä työtovereina. Koska paavi piti itseään apostoli Pietarin seuraajana ja Jeesus lupasi Pietarille taivasten valtakunnan avaimet (Matteus 16:18–20), kardinaalit katsoivat olevansa taivasten valtakunnan oven ”saranoita”.
Kyseessä on eräs katolisen kirkon vanhimmista kunnianimityksistä. Protokollaarisesti kardinaalit ovat kirkon korkeimpia viranhaltijoita heti paavin jälkeen. Nimitystä käytti ensi kertaa paavi Silvester I (314–336) – presbyteri et diaconi cardinales.
Kardinaalin koko arvonimi kuuluu: Sanctae romanae ecclesiae cardinalis (”Pyhän Rooman kirkon kardinaali”).
Historia
pienoiskuva|vasen|Kardinaali [[Thomas Wolsey oli paitsi katolinen kardinaali, myös tärkeä vaikuttaja Englannin kuninkaan Henrik VIII:n hovissa.]]
Kardinaalit eivät ole aina valinneet paavia. Alun perin paavin valitsi Rooman kansa, mutta keskiajalla oikeus siirrettiin vain kardinaaleille. Syynä valintajärjestelmän muuttamiseen oli muun muassa kansan oikeuden valita paavi kautta aiheutunut paaviuden latistuminen poliittiselle pelille. Järjestelmän, jossa paavi nimitti kardinaalit ja kardinaalit nimittivät paavit, etuna oli se, että se varmisti paaviuden jatkuvuuden; hyvät paavit ojensivat kardinaalin hatun hyville kardinaaleille, jotka puolestaan valitsivat hyviä paaveja. Paavilla on koska tahansa oikeus korvata kardinaalikollegio millä tahansa muulla valitsemallaan elimellä.
Alun perin kenestä tahansa katolisesta saattoi tulla kardinaali. Esimerkiksi 1500-luvulla Reginald Pole oli kardinaali 18 vuotta ennen kuin hänestä tehtiin pappi. Nykyään tyypillisesti vain piispoista tehdään kardinaaleja, mutta myös pappi voidaan valita kardinaaliksi, minkä jälkeen hänet on vihittävä piispaksi.
pienoiskuva|Kardinaali [[Armand de Richelieu|Richelieu toimi sekä kardinaalina että Ranskan pääministerinä.]]
Uuden ajan alussa Englannin ja Ranskan monarkeilla oli kardinaaleja ministereinä – Englannissa Wolsey ja Ranskassa Richelieu ja Mazarin. He eivät olleet kardinaaleja kirkollisten meriittiensä takia, vaan koska tätä kautta kuninkaat pystyivät maksamaan ministereiden palkan kirkon rahoista.
Paaviksi vuonna 1378 valittu Urbanus VI ei ollut ennen paaviksi tuloaan kardinaali. Tämä tapaus oli poikkeuksellinen, sillä yleensä vain kardinaali saattoi nousta paavinistuimelle. Urbanus VI:n jälkeen kaikki paavit ovatkin olleet kardinaaleja ennen nousemistaan paavinistuimelle. Periaatteessa paavin ei tarvitsisi olla kardinaali, mutta yleensä kardinaalikollegio valitsee uuden paavin kardinaalien joukosta.
Kardinaalien joukko alkoi kansainvälistyä yli maanosien rajojen vasta 1870-luvulla, jolloin silloinen paavi Pius IX luovutti kardinaalin punaisen hatun New Yorkin arkkipiispalle. Vasta 1900-luvulla nimitettiin ensimmäiset eteläamerikkalaiset kardinaalit, ja kiinalaisesta tuli kardinaali ensimmäistä kertaa vasta vuonna 1946. Intialainen mies sai kardinaalin hatun ensimmäistä kertaa vuonna 1953 Pius XII:n nimittämänä ja japanilainen vuonna 1960 Johannes XXIII:n ollessa paavina. Vasta vuonna 1960 nimettiin ensimmäinen syntyperältään afrikkalainen kardinaali, Dar es Salaamin Laurean Rugambwa, jolle kardinaalin viran ojensi Johannes XXIII.
Paavi Sixtus V antoi 1586 määräyksen, jonka mukaan kardinaaleja sai olla kerrallaan nimitettyinä vain enintään seitsemänkymmentä. Paavi Johannes XXIII:n aikana tämä jäsenmäärä ylitettiin ja Paavali VI:n pontifikaatin aikoihin kardinaaleja oli jo lähes kaksinkertainen määrä, kuin mitä Sixtus V:n yläraja salli. Paavali VI:n aikana tapahtuikin tärkeä käänne, sillä italialaiset kardinaalit jäivät vähemmistöön. Paavali VI uudisti muutenkin kardinaalikollegiota kieltämällä yli 80-vuotiaita kardinaaleja äänestämästä paavinvaalissa ja samalla rajoittamalla äänioikeutettujen kardinaalien määrän sataankahteenkymmeneen jäseneen.
Kardinaalien määrä on viime vuosikymmeninä kasvanut. 18. marraskuuta 2004, kardinaaleja oli 185, joista 122 oli alle 80-vuotiaita, ja he saivat osallistua paavin valintaan.
Kirkko-oikeudellinen asema
pienoiskuva|vasen|Kardinaali Charles de Guisen muotokuva 1500-luvulta.
Kardinaaliksi nimitettävä on yleensä jo aikaisemmin vihitty piispaksi. Kuitenkin kardinaaliksi voidaan vihkiä myös ansioitunut pappi – yleensä tällöin on kyse teologisista ansioista. Katolisen kirkon kanoninen laki kuitenkin edellyttää, että kardinaaliksi nimitettävä pappi vihitään piispaksi. Paavi voi kuitenkin vapauttaa tästä velvollisuudesta, mikäli kardinaaliksi vihittävä näin toivoo. (Viimeinen tällainen tapaus oli saksalainen teologi Leo Scheffczyk.) Paavi ei ole velvoitettu antamaan kardinaaliksi nimittämänsä henkilön nimeä julkisuuteen, jolloin puhutaan kardinaalinimityksestä in pectore ("rinnassa"). Näin tapahtuu tavallisesti, kun kardinaali nimitetään maasta, jossa kirkkoa vainotaan.
Kardinaalin oikeudet
Kardinaalilla on oikeus osallistua paavinvaaliin ja päästä paavin puheille aina halutessaan. Tämän lisäksi hänellä on tiettyjä, lähinnä seremoniallisia oikeuksia. Kardinaalilla on oikeus tulla haudatuksi omaan nimikkokirkkoonsa Roomassa, hänellä on oikeus antaa synninpäästö kaikkialla maailmassa (yleensä synninpäästöoikeus on sidottu hiippakuntaan), hän saa kantaa erityistä ”kardinaalinpurppuraista” asua (joka tosiasiassa on helakanpunainen) ja vuodesta 1630 kardinaalilla on ollut oikeus tulla puhutelluksi sanalla ”eminenssi”. Mikäli kardinaalia syytetään rikoksista kanonista lakia vastaan, häntä vastaan voidaan käydä oikeutta vain paavin omassa tuomioistuimessa. Tämä johtuu siitä, että kardinaalien katsotaan olevan maanpäällisiä tuomareita korkeammalla, ja vain paavi on heidän tuomarinsa maan päällä. Sitä paitsi hän saa itse määrätä todistajien kuulemisen paikan. Omassa titulaarikirkossaan hänellä ei ole johtoasemaa, mutta kirkon suojelijana hänellä on oikeus toimia neuvonantajana.
Kardinaalilla on myös käytännössä erityisoikeus tulla paaviksi. Vaikka kanoninen laki sallii periaatteessa kenet tahansa katolisen miehen paavinistuimelle, valitsevat kardinaalit käytännössä paaveiksi vain kardinaaleja. Sitten keskiajan lopun Urbanus VI:n kaikki paavit ovat ennen nimitystään toimineet kardinaaleina. Lisäksi nykypäivänä pidettävissä konklaaveissa eli paavinvaaleissa kardinaalit kirjoittavat ehdokkaansa äänestyslipukkeisiin, joissa lukee: "Valitsen paaviksi korkea-arvoisimman herrani, kardinaali [ehdokkaan nimi]:n"
Kardinaalien hierarkia
Kardinaalien arvo on toiseksi korkein koko katolisessa kirkossa. Vain paavin katsotaan olevan arvossa kardinaalien yläpuolella. Kardinaalit sijoittuvat kirkon hierarkiassa esimerkiksi piispoja korkeammalle, vaikkakin poikkeuksena on se, että Rooman piispan – eli paavin – katsotaan olevan kardinaaleja korkea-arvoisempi.
Kardinaalien keskinäisessä hierarkiassa heidän arvoonsa vaikuttaa se, kuinka kauan he ovat toimineet kardinaalina, missä tehtävissä he toimivat ja mitä kardinaaliluokkaa he edustavat. Tällä hetkellä korkea-arvoisimmat elävät kardinaalit ovat:
Kardinaalien nimittäminen
Oikeus nimittää kardinaalit kuuluu hallitsevalle paaville, samoin kuin myös piispojen nimittäminen.
Kardinaalin virka kuuluu yleisesti joihinkin tärkeisiin piispanistuimiin. Tämä tarkoittaa sitä, että normaalisti näille piispanistuimille nimitetyt piispat saavat samalla myös kardinaalin punaisen hatun, vaikkakaan kyseessä ei ole minkäänlainen sääntö eikä kardinaalinnimitys piispannimityksen ohella ole välttämätön. Esimerkiksi Italian kaupunkien Milanon, Torinon, Firenzen, Venetsian, Palermon ja Napolin tai Saksan Kölnin, Mainzin ja Trierin kaupunkien piispanistuimiin liitetään usein myös kardinaalin virka. Paikoin käytetään termiä "potku ylöspäin", jolla tarkoitetaan henkilön siirtämistä kuuriasta jonkin suuren kaupungin piispaksi, mutta ilman virkaan yleensä liittyvää kardinaalin virkaa. Esimerkiksi paavi Pius XII nimitti Enrico Battista Montinin vuonna 1954 Milanon arkkipiispaksi ilman kardinaalin virkaa, koska tällöin Montini ei voinut enää työskennellä kuuriassa, eikä hän ilman kardinaalin virkaa voinut tavoitella seuraavan paavin aikana tärkeitä kardinaaleille varattuja virkoja.
Myös yleinen tapa katolisessa kirkossa on ollut entisten paavillisten lähettiläiden, nuntiusten, nimittäminen kardinaaleiksi. Tavan tarkoituksena on ollut se, että kardinaalikollegion diplomaattinen asiantuntemus pysyisi korkealla tasolla. Monet paavit, esimerkiksi Pius XI, Pius XII ja Johannes XXIII, olivat toimineet nuntiuksina ennen kardinaalin viran saamista.
Kardinaalikollegio
pienoiskuva|Joukko kardinaaleja kokoontuneena edesmenneen paavi [[Johannes Paavali II:n hautajaisiin.]]
Kardinaalit muodostavat katolisen kirkon kardinaalikollegion, jota johtaa kardinaalidekaani. Kardinaalidekaanina on tammikuusta 2020 asti toiminut Giovanni Battista Re. Kardinaalien nimitysoikeus on yksin paavilla, joka vihkii eli "luo" uudet kardinaalit kardinaalien juhlallisessa kokouksessa eli konsistoriumissa. Kirkkolain mukaan kardinaalit ovat paavin välittömiä avustajia hänen johtaessaan kirkkoa.
Paavin kuoltua ja kirkon näin jouduttua sedisvakanssiin äänioikeutetut kardinaalit kokoontuvat konklaaviin valitsemaan uuden paavin. Paavi Paavali VI:n vuonna 1968 antaman asetuksen mukaan paavinvaalissa ovat äänioikeutettuja ne kardinaalit, jotka eivät paavin kuolinpäivää edeltävänä päivänä olleet täyttäneet 80 vuotta. Samainen paavi antoi Johannes Paavali II:n vuonna 1996 vahvistaman määräyksen, jonka mukaan konklaaviin kokoontuneiden kardinaalien lukumäärä ei saa ylittää 120:tä. Helmikuussa 2001 ja lokakuussa 2003 pidetyt konsistoriumit kohottivat lukumäärän väliaikaisesti 135:een.
Kardinaalien jakautuminen maanosittain
Kardinaalikollegiossa eli kardinaalien muodostamassa kokonaisuudessa eri maanosat ja valtiot ovat epätasa-arvoisesti edustettuja, mikä lienee osasyynä siihen, että paavi valitaan yleensä eurooppalaisesta valtiosta ja useimmiten Italiasta. Syynä lienee paavi-instituution keskittyminen Roomaan ja Italiaan sekä sen läheinen yhteys Eurooppaan ja sen historiaan.
Kardinaalipiispat
Kardinaalipiispat eli piispallisen järjestyksen kardinaalit ovat Rooman kirkon viranhaltijoista arvokkaimpia. Koska nykyään käytännössä kaikki kardinaalit ovat piispoja, merkitsee kardinaalipiispan titteli, että kyseisellä kardinaalilla on jonkin Rooman ympäristössä sijaitsevan eli suburbikaarisen hiippakunnan piispan arvonimi. Koska pidettiin sopimattomana, että kukaan muu kuin Rooman piispa eli paavi hoitaisi piispantointa Rooman kaupungin alueella, tehtiin Rooman lähistön hiippakunnista titulaarihiippakuntia, joiden piispan arvonimi annettiin ansioituneelle kardinaalille. Nykyään myös katolisen kirkon yhteydessä olevien Idän katolisten kirkkojen patriarkoilla on kardinaalipiispan arvo.
Kardinaalipiispat ovat ainoita kardinaaleja, joiden on ”aina” ollut oltava piispoja. Vuodesta 1962 kardinaaleiksi on pääsääntöisesti voitu nimittää vain piispoiksi vihittyjä. Mikäli kardinaaliksi valitaan mies, joka ei ole piispa, tulisi hänet kanonisen lain mukaan vihkiä piispaksi. Paavi voi kuitenkin vapauttaa kardinaaliksi valitsemansa tästä velvoituksesta, mikäli tämä tätä anoo. Jos kardinaalia ei ole vihitty piispaksi, ei hänestä luonnollisestikaan voi tulla kardinaalipiispaa.
Mikäli paaviksi valitaan henkilö, jota ei ole vihitty piispaksi – mihin kanoninen laki antaa mahdollisuuden, – hänet vihkii piispaksi kardinaalikollegion dekaani, Ostian kardinaalipiispa.
Vuonna 2007 suburbikaaristen hiippakuntien kardinaalipiispoina toimivat:
1920-luvun puoleenväliin saakka virkaiältään vanhoilla kardinaalipapeilla oli oikeus tulla valituiksi kardinaalipiispoiksi, kun kardinaalipiispan paikka tuli vapaaksi. (Samalla tavalla vielä nykyäänkin kymmenen vuotta palvelleilla kardinaalidiakoneilla on oikeus tulla nimitetyiksi kardinaalipapeiksi.) Siitä lähtien paavi on nimittänyt kardinaalipiispat vapaasti oman harkintansa mukaan. Vain kardinaalikollegion keskeisillä jäsenillä, joilla on hyvä suhde paaviin, on käytännössä mahdollista tulla valituiksi. Vain Idän riituksen patriarkat liittyvät kardinaalikollegioon suoraan kardinaalipiispoina.
Paavi Paavali VI määräsi 1965 motu propriossaan Ad Purpuratorum Patrum, että Idän katolisten riitusten patriarkoilla, jotka nimetään kardinaaleiksi, on oikeus liittyä piispallisen järjestyksen kardinaaleihin. Arvoasemaltaan he olisivat suburbikaaristen kardinaalipiispojen (jotka Johannes XXIII oli vuonna 1962 vapauttanut viimeisistä velvollisuuksistaan titulaarihiippakunnissaan) alapuolella. Koska heillä ei ole suburbikaarista titulaarihiippakuntaa, he eivät voi valita dekaania eikä heitä voida valita dekaaniksi.
Kolme Idän katolisen riituksen nykyistä kardinaalipiispaa ovat:
Lissabonin ja Venetsian läntiset patriarkat, joista käytännössä tulee lähes aina kardinaaleja, nimitetään kardinaalipapeiksi, ei kardinaalipiispoiksi.
Kardinaalipapit
Alun alkaen kardinaalipapit olivat Roomassa sijaitsevien seurakuntien kirkkoherroja, jotka paavi kutsui neuvonantajikseen oman viran ohella ja joille hän antoi kardinaalin arvon. Vaikka nykyään suurin osa kardinaalipapeista toimii muualla kuin Roomassa, annetaan jokaiselle heistä silti Roomassa oma seurakunnan nimikkokirkko. Paavi Paavali VI lakkautti viimeisetkin hallinnolliset velvollisuudet, jotka kardinaaleilla oli omaa nimikkoseurakuntaansa kohtaan. Nykyään kyseessä on siis pelkkä kunnianimitys. Kuitenkin jokainen kardinaaliksi nimitetty pitää omassa nimikkokirkossaan erityisen juhlamessun, ja hänen nimensä ja kardinaalin vaakunansa sijoitetaan hänen nimikkokirkkonsa oven pieleen. Osa Rooman kirkoista on ollut kardinaalikirkkoja jo toiselta vuosisadalta alkaen.
Kardinaalidiakonit
pienoiskuva|vasen|Kardinaalidiakoni Fabrizio Ruffo.
Kardinaalidiakonit ovat kardinaalien alin luokka. Kardinaalidiakonien luokkaan kuuluvat ovat yleensä joko kuuriassa työskenteleviä kuuriakardinaaleja tai teologisista ansioistaan kardinaalinarvon saaneita pappeja. Kardinaalidiakonien luokka on syntynyt seitsemästä diakonista, jotka työskentelivät paavin taloudessa, sekä seitsemästä diakonista, jotka valvoivat kirkon diakonista työtä Rooman kaupungissa. Alun alkaen kyseessä olivat siis käytännön diakonista ja hyväntekeväisyydestä vastanneet viranhaltijat. Kun kardinaalidiakonista tuli arvonimi, rajattiin heidän arvonsa neljääntoista ja heille annettiin titulaariksi jokin näistä vanhoista Rooman diakonaateista. Nykyään kardinaalidiakonien määrä on kuitenkin suurempi.
Kardinaalidiakonien määrä oli rajattu neljääntoista vuodesta 1587, jolloin paavi Sixtus V rajasi koko kardinaalikollegion lukumäärän seitsemäänkymmeneen, aina vuoteen 1958. Vuonna 2005 oli kaiken kaikkiaan yli viisikymmentä tunnustettua titulaaridiakonaattia, vaikka kardinaalidiakoneja olikin vain kolmekymmentä. Kardinaalidiakoneilla on vanhastaan ollut oikeus anoa paavilta korotusta kardinaalipapin asemaan, kun he ovat olleet kardinaalidiakoneja kymmenen vuoden ajan. Tällöin heitä kohdellaan protokollaarisesti ikään kuin he olisivat olleet kardinaalipappeja kardinaaliksi vihkimisestään alkaen. Kun kardinaalidiakonista tulee kardinaalipappi, hän voi valita titulaarikirkokseen jonkin vapaana olevista Rooman titulaarikirkoista. Hänen titulaaridiakonaattinsa voidaan myös korottaa titulaarikirkon arvoon tätä tilannetta varten (pro hac vice).