cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dahadajevin piiri
thumb|175px|Dahadajevin piiri Dagestanin kartalla. Dahadajevin piiri (, dargiksi Дахадаевла район, Dahadajevla raion) on kunnallinen itsehallintoalue Dagestanin tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 1 450 neliökilometriä. Asukkaita on 37 600 henkeä (vuonna 2009).
Piiriin kuuluu Kubatšin kaupunkimainen taajama ja 25 kylähallintoa. Kaikkiaan asutuskeskuksia on 66. Hallinnollinen keskus on Urkarahin kylä. Asukkaista 99,1 % on dargeja ja 0,8 % lakeja. Kubatšissa ja sen lähikylissä puhutaan kubatšia, jota pidetään yleensä dargin murteena, mutta toisinaan myös itsenäisenä kielenä.
Tärkeimmät elinkeinot ovat karjanhoito sekä viljakasvien ja viinirypäleiden viljely. Kubatšissa on taide-esineitä valmistava tuotantolaitos. Myös matkailua on pyritty kehittämään. Piirin ongelmia ovat korkea työttömyys ja järjestäytynyt rikollisuus.
Seudun ainutlaatuisen luonnon lisäksi nähtävyyksiin kuuluvat pronssikautiset kalliomaalaukset sekä vuoristokylien keskiaikainen arkkitehtuuri kivirakennuksineen, moskeijoineen ja vartiotorneineen.
Paikallislehtenä ilmestyy darginkielinen Šila gjamru ('Maaseudun elämä').
Sovetskoje šampanskoje
Sovetskoje šampanskoje on kuohuviinibrändi, jonka tuotanto aloitettiin Neuvostoliitossa vuonna 1936.
Samaa nimeä käyttävät useat valmistajat, joten kyseessä on ennemmin tuoteperhe kuin yhden valmistajan merkki. Useimmat Sovetskoje šampanskoje -nimellä myydyt kuohuviinit ovat makeita tai puolimakeita.
Kieltolain kumoamisen jälkeen 1924 Aleksei Rykovin johtama kansankomissaarien neuvosto antoi viinintuottajille määräyksen tuottaa kuohuviini, joka olisi laajimpien kansankerrosten saatavilla. Kemisti Anton Frolov-Bagrejev, joka nimetään neuvostosamppanjan isäksi, kehitti teollisen valmistusmenetelmän, joka vähensi viinin valmistusajan kolmesta vuodesta kuukauteen. Hänet palkittiin saavutuksesta Stalinin palkinnolla vuonna 1942.
Ensimmäiset kuohuviiniä tuottavat tehtaat rakennettiin Rostovin ja Gorkiin. Neuvostoliiton hajottua tehtaat Venäjällä, Valko-Venäjällä ja Ukrainassa sekä Latviassa jatkoivat nimen käyttämistä.
Pelorus-luokka (risteilijä)
Pelorus-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston yhdentoista kolmannen luokan (panssarikansi)risteilijän muodostama alusluokka, jotka laskettiin vesille vuosina 1896-1900 osana vuoden 1893 tilausta. Alusluokan oli suunnitellut laivastonpääsuunnittelija Sir William White ja se perustui edeltäneeseen Pearl-luokkaan.
Sovetskoje šampanskoje
Venäjällä valtion Sojuzplodoimport sai tuotemerkin haltuunsa vuonna 2004 ja pakotti 25 sitä valmistavaa tehdasta maksamaan lisenssimaksuja. Latviassa merkkiin sai puolestaan yksinoikeuden Latvijas Balzams.
Pelorus-luokka (risteilijä)
Teknologian nopean muutoksen myötä luokan alukset vanhenivat ennen valmistumistaan. Luokan aluksiin asennettiin erilaisia kokeellisia kattiloita, mutta pääosa osoittautui testattaessa epätyydyttäviksi. Luokan ensimmäisenä aluksena romutettiin HMS Pandora jo vuonna 1913 ja kaksi seuraavaa HMS Perseus ja HMS Prometheus vuotta myöhemmin. Loputkin piti romuttaa 1915, mutta ensimmäisen maailmansodan alettua niiden palvelusaikaa venytettiin. HMS Pegasus upposi taistelussa vuonna 1914 ja loput romutettiin vuosina 1919-1922 lukuun ottamatta HMS Pioneeria.
Ivan Dresser
Ivan Chandler Dresser (3. heinäkuuta 1896 Flandreau, Etelä-Dakota – 27. joulukuuta 1956 New York, New York) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija ja olympiavoittaja, joka kilpaili kestävyysjuoksussa.
Dresser osallistui olympialaisiin kerran, vuonna 1920, jolloin hän osallistui 5 000 metrille ja 3 000 metrin joukkuejuoksuun. Hän selviytyi 5 000 metrillä finaaliin, mutta ei juossut siinä maaliin asti. 3 000 metrin joukkuekilpailussa hän juoksi kultaa voittaneessa Yhdysvaltain joukkueessa. Dresser juoksi kilpailun finaalissa kuudenneksi parhaan henkilökohtaisen ajan. Hänen lisäkseen kultaa voittaneeseen joukkueeseen kuuluivat Horace Brown ja Arlie Schardt.
Hänen ennätyksensä 5 000 metrillä oli 15.41,8 vuodelta 1920. Hän kuului General Motorsin johtohenkilöihin.
USS Albuquerque
USS Albuquerque (runkonumero SSN-706) oli Yhdysvaltain laivaston Los Angeles -luokan ydinsukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin General Dynamics Electric Boat Divisionilta Grotonista Connecticutista, missä köli laskettiin 27. joulukuuta 1979. Se laskettiin vesille 13. maaliskuuta 1982 kumminaan rouva Nancy L. Domenici ja liitettiin laivastoon 21. toukokuuta 1983 ensimmäisenä päällikkönään Richard H. Hartman.
Palvelus
Vuoden 1983 lopun alus oli erilaisissa testeissä. Vuoden 1985 alussa palasi telakalle huollettavaksi, mistä se palasi palvelukseen 15. huhtikuuta. Toukokuussa alus siirtyi Floridaan asejärjestelmän testaukseen. Kesän kuluessa alus osallistui erilaisiin laivastoharjoituksiin ja elokuussa se otettiin operatiiviseen käyttöön. Loka-marraskuussa alus oli partioimassa Atlantilla ja joulukuussa se oli telakalla Grotonissa.
Alus siirrettiin 14. tammikuuta 1986 kahdeksi kuukaudeksi telakalle. Maaliskuussa se oli telakan koealuksena ja palasi vasta toukokuussa kotisatamaansa. Alus lähti 19. toukokuuta partiomatkalle, jonka aikana se vieraili muun muassa Skotlannissa ja Englannissa. Se palasi 14. syyskuuta kotisatamaansa. Lokakuussa se matkasi Exumanlahteen, mistä se palasi Grotoniin marraskuun alussa. Se lähti kuitenkin jo 4. marraskuuta merelle osallistuakseen kahteen merisotaharjoitukseen.
Alus oli päivystystehtävissä New Londonissa 24. marraskuuta -7. joulukuuta ja vietti pääosan joulukuun lopusta sukellusveneentorjuntaharjoitusten maalialuksena. Alus siirrettiin vuoden 1987 alussa New Londonin laivastotukikohtaan.
Tammikuussa 1988 alus oli sijoitettuna Yhdysvaltain Atlantin laivaston vedenalaisen toiminnan testauskeskukseen Bahamalle maalilaivaksi testattaessa uutta torpedoa. Alus oli uudelleen maalilaivana huhti-toukokuun, kunnes se siirrettiin huollettavaksi kesäkuussa. Aluksen palattua palvelukseen heinäkuussa se jatkoi palvelustaan AUTECissa. Marraskuusta alkaen alus partioi Pohjois-Atlantilla.
Albuquerque palasi helmikuussa 1989 Pohjois-Atlantilta, jonka jälkeen se oli koulutustehtävissä Grotonissa huhti-toukokuun. Heinäkuussa alus oli jälleen AUTECissa koulutettavana sekä puolustusministeri Richard Cheneyn kuljetustehtävissä. J. C. Kane vastaanotti elokuussa aluksen päällikön tehtävät J. T. Byrdiltä. Alus oli Fort Lauderdalessa lokakuussa. Marraskuun kaksi viimeistä viikkoa ja joulukuun ensimmäisen viikon alus oli koulutuksessa valmistauduttaessa siirtymään Välimerelle.
Alus osallistui 1999 kuuden kuukauden Välimeren purjehdukseen lentotukialus USS Theodore Rooseveltin taisteluosastossa. Alus laukaisi kymmenen Tomahawk-risteilyohjusta Serbian hallinnoimaan Jugoslaviaan. Purjehduksen aikana alus vieraili useissa satamissa kuten Napolissa, La Maddalenassa ja Toulonissa.
Sukellusvene siirrettiin 1. heinäkuuta 2001 modernisoitavaksi ja polttoaineenvaihtoon Portsmouthin laivastontelakalle Kitteryyn Maineen. Alus palasi New Londonin sukellusvenetukikohtaan 8. toukokuuta 2003 päällikkönään Stuart B. Munsch vapauduttuaan telakalta. Alus osallistui 19. heinäkuuta 2004 lentotukialus USS Harry S. Trumanin taisteluosastossa Marokon rannikolla pidettyyn Majestic Eagle -harjoitukseen. Se palasi 26. heinäkuuta Grotoniin Connecticutiin.
Alus aloitti 22. heinäkuuta 2007 viikon laivastovierailun Trinidad ja Tobagossa osana Yhdysvaltain lipun näyttöä Karibialla ja latinalaisessa Amerikassa. Alus saapui 22. helmikuuta 2009 Sudanlahteen ja 4. heinäkuuta Jokosukaan Japaniin juhliakseen Yhdysvaltain itsenäisyyspäivää.
Alus saapui 6. elokuuta uuteen kotisatamaansa Point Lomaan, missä Cristopher J. Cavanaugh vastaanotti 23. heinäkuuta 2010 aluksen päällikkyyden Michael G. Badorfilta.
Alus lähti 15. kesäkuuta 2011 San Diegosta Tyynelle valtamerelle. Se saapui 29. heinäkuuta Brisbaneen Australiaan ja 6. syyskuuta Jokosukaan Japaniin. Alus ankkuroitui 21. lokakuuta Guamin laivastotukikohtaan. Emälaiva USS Frank Cable täydensi aluksen varastot 21. marraskuuta Aprassa Guamilla. Alus palasi 15. joulukuuta Point Lomaan matkattuaan kuuden kuukauden aikana yli 40 000 merimailia.
Stereolab
Stereolab on englantilainen rockyhtye, jonka tyyliä on usein luonnehdittu post-rockiksi. Se perustettiin Lontoossa vuonna 1990.
Heinrich Ehrler
Heinrich Ehrler (14. syyskuuta 1917 Oberbalbach - 4. huhtikuuta 1945 Stendal) oli saksalainen lentäjä-ässä toisessa maailmansodassa. Hän liittyi Luftwaffeen vuonna 1940. Ensimmäisen ilmavoittonsa hän saavutti saman vuoden toukokuussa.
Norjassa
Ehrler kuului Norjaan sijoitettuun yksikköön, ja osallistui ilmataisteluihin Norjassa ja Suomessa. Ehrlerin yksikkö taisteli sekä puna-armeijaa että brittejä vastaan. Toisen ilmavoittonsa hän saavutti 19. helmikuuta 1942. 11. heinäkuuta samana vuonna hän saavutti 20. ilmavoittonsa ja hänet ylennettiin luutnantiksi. 4. syyskuuta hän sai rautaristin ritariristin 64. ilmavoitostaan.
Stereolab
Stereolab oli yksi ensimmäisistä yhtyeistä, jonka musiikkia kutsuttiin post-rockiksi. Heidän ensisijaiset musiikillinen vaikutteensa olivat 1970-luvun krautrockissa, jonka he yhdistivät loungeen ja 1960-luvun popmusiikkiin. Yhtyeen musiikille on tyypillistä elektroniset koskettimet ja naislaulu englannin ja ranskan kielellä. Yhtyeen sanoitukset sisältävät yleensä yhteiskunnallis-poliittisia teemoja.
Heinrich Ehrler
Norjassa
1. kesäkuuta 1943 Ehrler ylennettiin kapteeniksi. 25. toukokuuta 1944 hän saavutti peräti yhdeksän ilmavoittoa päivässä. Hänellä oli tällöin tilillään 155 ilmavoittoa. 1. elokuuta hänet ylennettiin majuriksi. Hän joutui sotaoikeuteen taistelulaiva Tirpitzin tuhon jälkeen ja joutui luopumaan lentueensa päällikkyydestä. Hän sai kuitenkin jatkaa lentäjänä.
Länsirintama
27. helmikuuta 1945 hänet siirrettiin Saksaan. Hän jatkoi taistelulentäjänä Messerschmitt Me 262 suihkuhävittäjällä ja saavutti kahdeksan ilmavoittoa lisää. Näin hänellä oli yhteensä 208 ilmavoittoa. 4. huhtikuuta 1945 Ehrler pudotti kaksi B17-lentävää linnoitusta. Tämän jälkeen hänen koneestaan loppuivat ammukset ja Ehrler lensi päin kolmatta pommikonetta. Räjähdys tuhosi molemmat koneet ja Ehrler sai surmansa.
Stereolab
Stereolab jäi tauolle vuonna 2009, mutta se julkaisi kuitenkin uuden albumin Not Music vuonna 2010. Albumi sisältää julkaisematonta materiaalia edelliseltä albumilta Chemical Chordsilta.
Reissu Ruoti
thumb|Reissu Ruoti, Urheilukeskus Lahti, 2009.Bus Travel Oy Reissu Ruoti on suomalainen linja-autoalan yritys. Yhtiö on perustettu Lahdessa vuonna 1957.
Reissu Ruoti on perheyritys, jonka perusti aikoinaan Pentti Ruoti (1909–1980). Siihen saakka linja-autonkuljettajana Sukulan Linja Oy:ssä työskennellyt Ruoti osti ensimmäisen autonsa, pitkänokkaisen Vanajan käytettynä entiseltä työnantajaltaan ja alkoi ajaa Lahdessa paikallislinjaa Renkomäki–Jalkaranta. Myöhemmin linja sai Lahden paikallisliikenteen numeron 71, ja sen rinnalle perustettiin vielä linjat 72 ja 73. Ensimmäisen uuden autonsa, Kutter-korilla varustetun Scanian, Ruoti hankki vuonna 1960.
Pentti Ruoti lähti toden teolla mukaan tilausliikenteeseen vuonna 1966 ostettuaan Scania-Vabis -turistibussin. Oltuaan välillä kommandiittiyhtiönä Ruoti toimi vuodesta 1979 avoimena yhtiönä, jonka omistivat puoliksi Pentti Ruotin pojat Matti ja Pekka Ruoti. Matti Ruotin johdolla yrityksen nimeksi otettiin vuonna 1982 Reissu Ruoti. Vuonna 1989 yhtiössä työskenteli kymmenen henkilöä, sillä oli 12 linja-autoa ja tilausajojen osuus yhtiön liikevaihdosta (noin 2 milj. mk) oli 80 prosenttia. Lahden kaupunkiliikenteen kilpailutuksessa vuonna 2014 Ruoti menetti yhtiön perustamisesta saakka ajamansa paikallislinjat.
Vuoden 2018 aikana Reissu Ruoti osallistui molempiin Lsl.n kilpailutuksiin linjoista 7, 12 ,13, C1, C2, 4, 8, 9, 10, 11, 51, 52, 54, 55, 56 ,62, 63 ja 98, mutta hävisi molemmat Koiviston Autolle.
Yhtiö kuuluu Global Passenger Network -yhteisöön.
Mary Hansen
thumb|right|Mary Hansen Mary Hansen (1. marraskuuta 1966 – 9. joulukuuta 2002) oli australialaissyntyinen rockmuusikko. Hän tuli tunnetuksi vuonna 1990 perustetun brittiläisen Stereolab-yhtyeen kitaristina ja laulajana. Hän liittyi yhtyeeseen vuonna 1992 ja vaikutti siinä loppuelämänsä.
Hansen kuoli ainoastaan 36 vuoden ikäisenä liikenneonnettomuudessa jäätyään auton alle ajaessaan polkupyörällä Lontoossa. Hän oli uransa aikana laulanut lisäksi mm. Brokebackin, The High Llamasin, Moonshaken ja Mouse on Marsin levytyksillä. Hän oli lontoolaisen Chicane-yhtyeen tuottaja.
Hansen oli syntynyt Australian Queenslandissa ja asunut 1980-luvulta lähtien Englannissa. Hänen oma albuminsa Hybird julkaistiin postuumisti vuonna 2004.
Georgia Gibbs
Georgia Gibbs (oik. Frieda Lipschitz, 17. elokuuta 1919 Worcester, Massachusetts – 9. joulukuuta 2006 New York, New York) oli yhdysvaltalainen laulaja. Hän oli ensimmäisiä Rhythm and blues -kappaleita esittäneitä valkoihoisia laulajia.
Gibbsin esittämistä kappaleista kaikkiaan 15 nousi top 40 -listalle. Kultaa myivät levytykset kappaleista "Kiss of Fire" (1952), "Tweedle Dee" (1954) "Dance With Me Henry" (1955). Gibbs on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Roomalainen tie
thumb|230px|Pätkä [[Via Appiaa.]] Roomalainen tie (lat. viae, yksikössä via, ’tie’) oli Rooman valtakunnan kasvun keskeisiä tekijöitä. Niitä rakennettiin noin vuodesta 300 eaa. Tieverkosto mahdollisti armeijoiden, viranomaisten ja siviilien sekä tavaran nopean liikkumisen ympäri valtakuntaa. Roomalaisia teitä oli lukuisia erilaisia tyyppejä pienistä paikallisteistä suuriin ja leveisiin maanteihin, jotka rakennettiin yhdistämään kaupunkeja ja tukikohtia. Nämä suuret tiet olivat usein kivettyjä ja metalloituja sen lisäksi, että niissä oli kallistumat veden ohjaamista varten sekä polut jalankulkijoille ja ojat sivuilla. Roomalaiset tiet kulkivat tarkoin suunniteltuja reittejä, joista jotkut kulkivat jopa kukkuloiden halki tai jokien yli siltojen avulla. Soisella maaperällä tiet olivat paalutettuja ja pengerrettyjä.
Suurimmillaan Rooman valtakunnan tieverkko koostui 29 suuresta maantiestä, jotka lähtivät säteittäin pääkaupungista ulospäin ja myöhäisen valtakunnan 113 provinssia oli kytketty toisiinsa 372 suuren tien kautta. Kokonaisuudessaan tietä oli yli 400 000 kilometriä, josta 85 000 kilometriä oli päällystettyä. Yksistään Galliassa parannettiin teitä noin 21 000 kilometriä ja Britanniassa noin 4 000 kilometriä. Joitakin teistä on käytetty vuosituhansien ajan. Teiden ensisijainen tarkoitus oli mahdollistaa tavaroiden ja armeijoiden helppo liikuteltavuus paikasta toiseen.
Sanonnan mukaan ”kaikki tiet johtavat Roomaan”. Tämä juontuu siitä, että roomalainen tieverkko oli suunniteltu vaikeuttamaan vastarintaa imperiumia vastaan.
Useimmat tiet oli nimetty ne rakennuttaneen kensorin mukaan. Vanhat tiet saattoivat olla nimettyjä myös niiden määränpään tai kulkualueen mukaan. Tie nimettiin uudelleen, jos kensori teetti siihen mittavia parannuksia, kuten päällystämistä.
Lait ja perinteet
Kahdentoista taulun lait (noin vuodelta 450 eaa.) määrittelivät, että tien kuuluu olla 2,45 metriä leveä suorilla osuuksilla ja 4,9 metriä mutkissa. Käytäntö kuitenkin erosi tästä standardista. Taulujen lait määräsivät roomalaiset rakentamaan teitä ja antamaan matkustajille oikeuden kulkea yksityisenkin maan halki, mikäli tie oli huonossa kunnossa. Tästä johtuen kestävien teiden rakentamisesta tuli ideologinen tavoite mahdollisimman suorien teiden rakentamisen lisäksi, jotta leveydessä voitaisiin säästää materiaalien ja työvoiman osalta.
Kun roomalaiset olivat vallanneet Italian, tiet laajennettiin Rooman lähialueilta kaukaisemmille alueille. Teiden rakentamisesta vastasi armeija, ja se oli näin konsulin toimivallassa. Asutusalueilla olleista teistä vastasivat paikalliset viranomaiset. Teiden rakentajat pyrkivät säädettyyn leveyteen, mutta todellisuudessa leveydet vaihtelevat välillä 1,1–7 m. Roomalaiset rakensivat mieluusti viivasuoria teitä. Tämä kuitenkin johti epäkäytännöllisen jyrkkiin teihin, ja ajan kuluessa usein päädyttiinkin helpompiin, vaikkakin pidempiin linjauksiin.
Vioja rakennettiin yleensä maaseudulle. Pienemmät viasta haarautuneet tiet olivat nimeltään via rusticoita, maalaisteitä. Edelleen pienempiä olivat via terrenat eli maatiet.
Roomalainen laki määritteli oikeuden käyttää jokaiselle. Ius eundi (”oikeus kulkea”) antoi oikeuden käyttää jalkapolkuja (iter) yksityiselläkin maalla ja ius agendi (”oikeus ajaa”) antoi oikeuden käyttää actuksia, eli kärryteitä. Via yhdisti nämä kaksi oikeutta edellyttäen, että se oli oikean levyinen, joka määriteltiin tarkastajan. Standardileveys oli latitudo legitima, joka oli 2,45 metriä.
Roomalainen laki ja perinne kielsivät kulkeneuvojen käytön urbaaneissa ympäristöissä poikkeustapauksia lukuun ottamatta. Avioliitossa olevat naiset ja viranomaiset saivat käyttää kulkuneuvoja. Lex Iulia Municipalis rajoitti kaupallisten kärryjen pääsyn kaupungin muurien sisään yöaikaan mailin säteelle muurien ulkopuolelle.
Teiden tyypit
Roomalaiset tiet vaihtelivat kapulateistä päällystettyihin teihin, jotka oli perustettu syvälle tampatun soran päälle tien pitämiseksi kuivana. Kiveys ja sen alla oleva sora mahdollistivat veden ohjautumisen pois tien rakenteesta näin estäen mudan syntymisen savisissa maaperissä. Uplianuksen mukaan teitä oli kolmea tyyppiä:
Viae publicae, consulares, praetoriae ja militares
Ensimmäinen tietyyppi sisälsi julkiset maan- ja päätiet, jotka oli rakennettiin ja ylläpidettiin julkisin varoin julkiselle maalle. Tällaiset tiet veivät usein merelle, kaupunkiin, julkiselle (jatkuvasti virtaavalle) joelle tai toiselle julkiselle tielle. Siculus Flaccus, joka eli Trajanuksen (98–117) vallan alla, kutsui näitä viae publicae regalesque ja kuvaili niiden ominaispiirteitä seuraavasti: Roomalaiset tiet nimettiin rakentamisen (tai korjaamisen) määränneen kensorin mukaan. Sama henkilö palveli myöhemmin usein myös konsulina, mutta nimi perustui henkilön aikaan kensorina. Jos tie oli vanhempi kuin kensorin virkakausi tai oli tuntematonta alkuperää, nimi perustui määränpäähän tai alueeseen, jonka halki tie pääasiallisesti kulki. Tie uudelleennimettiin, jos kensori määräsi merkittävää työtä tehtäväksi tielle, kuten päällystäminen, uudelleenpäällystäminen tai uudelleenohjaaminen.
Edellisistä huolimatta oli kuitenkin useita muita henkilöitä erityisten viranomaisten ohella, jotka ajoittain syystä tai toisesta halusivat kytkeä nimensä suureen julkiseen hankkeeseen, kuten teiden rakentamiseen. Esimerkiksi Gaius Gracchus ollessaan kansan tribuunina (123–122 eaa.) päällysti tai sorasi useita julkisia teitä ja tarjosi niille virstanpylväät sekä kiinnitystolppia hevosille.
Viae privatae, rusticae ja agrariae
Toinen tietyyppien kategoria sisälsi yksityiset tai maaseudun tiet, jotka oli alun perin rakennettu yksityishenkilöiden toimesta heidän maallensa ja joilla oli valta omistaa tiet julkiseen käyttöön. Tällaisilla teillä oli etuna etuajo-oikeus, joko julkisesti tai tietyn tilan omistajalle. Viae privatae -tyypin alle laskettiin myös tiet, jotka kulkivat julkiselta tieltä yksityisille tiluksille tai asutuksille.
Viae vicinales
Kolmas kategoria muodostui teistä, jotka olivat kylissä, hallinnollisilla alueilla tai risteyksissä tai niiden läheisyydessä kulkien kylän tai naapuruston läpi tai luokse. Tällaisia teitä pidettiin joko julkisina tai yksityisinä riippuen siitä, oliko tie alun perin rakennettu julkisin vai yksityisin varoin ja materiaalein. Tämän tyypin teistä tuli julkista omaisuutta, kun näiden alkuperäinen rakentaja oli unohdettu.
Siculus Flaccus kuvaa viae vicinales -tietyyppiä seuraavasti: ”de publicis quae divertunt in agros et saepe ad alteras publicas perveniunt”, eli vapaasti käännettynä ”[tiet] jotka kääntyvät julkiselta tieltä peltojen halki ja usein tavoittavat muita julkisia teitä”. Ylläpidosta vastaavat viranomaiset olivat näiden teiden tapauksessa kanttoonien maistraatit. Nämä saattoivat vaatia ympäristön maanomistajia tarjoamaan työvoiman yleisen korjauksen tai ylläpidon suorittamiseksi omakustanteisesti heidän maa-alueensa läpi kulkevalta osuudelta.
Rakenne ja tekniikka
Antiikin Rooma ssa nähtiin useita vaikuttavia teknologisia saavutuksia, jotka käyttivät hyödyksi monia edistyksiä, jotka myöhemmin unohtuivat keskiajalla. Näitä saavutuksia ei ylitettäisi ennen uutta aikaa. Moni käytännöllinen roomalainen innovaatio perustui aikaisempiin suunnitelmiin. Jotkut tyypillisimmistä, aiemmista rakenteista käyttivät hyödyksi holvia. pienoiskuva|Tienrakennus kuvattuna Trajanuksen pylväässä.
Käytänteet ja terminologia
Pääartikkeli: Antiikin Rooman tekniikka
Roomalaiset tienrakentajat pyrkivät säänneltyyn leveyteen (kts. yllä Lait ja perinteet), mutta toteutuneet leveydet ovat 1,1 m ja yli 7 m välillä. Tänä päivänä kivien välissä käytetty betoni on kulunut pois antaen vaikutelman erittäin muhkuraisesta tiestä, vaikka alkuperäinen käytäntö oli tuottaa pinta, joka oli huomattavasti lähempänä sileää. Useat tiet rakennettiin kestämään sadetta, jäätymistä ja tulvimista. Ne rakennettiin niin huoltovapaiksi kuin mahdollista.
Rakentaminen pyrki viivasuoriin tieosuuksiin. Tavanomaisessa maastossa 10–12 % kulmat olivat tyypillisiä, 15–20 % vuoristoisessa ympäristössä. Roomalaisten tahto rakentaa suoria teitä johti usein jyrkkiin nousuihin, mikä oli suhteellisen epäkäytännöllistä kaupalliselle liikenteelle. Vuosien mittaan roomalaiset oivalsivat tämän ja rakensivat pidempiä, mutta helpommin hoidettavia vaihtoehtoja olemassa oleville teille. Roomalaiset tiet kulkivat tyypillisesti suoraan ylös ja alas kukkuloita kiemurtelun sijaan.
Materiaalit ja metodit
Viaet erosivat muista julkisen tai yksityisen olemuksensa ohella käytettyjen materiaalien ja niistä seuraavien metodien osalta. Ulpian erotteli tyypit seuraavasti: Isidorus Sevillalaisen mukaan roomalaiset lainasivat viae munitae -tyyppisten teiden rakennustekniikkaansa kartagolaisilta sen lisäksi, että he olivat luontaisesti imeneet vaikutteita Etruskeilta.
Tiepolo
Tiepolo on italialainen sukunimi ja se voi viitata seuraaviin venetsialaisiin henkilöihin:
Roomalainen tie
Via glareata
Viae glareatae -tiet olivat maa-aineksesta muodostettuja teitä joko sorapäällysteellä, tai kiveyksellä, jonka alla oli sorakerros. Livy kertoo aikansa kensorien olleen ensimmäisiä, jotka tilasivat päällysteitä Rooman teille, soran levittämiseksi kaupungin ulkopuolella oleville teille ja rakentamaan korotetut jalkakäytävät teiden sivuille.
Via munita
Via munita -tyypin teiden rakenteiden selvittämisen parhaat lähteet ovat: Insinöörin tarkastettua ehdotetun tien sijainnin ja määritettyä suurpiirteisesti sen reitin, maanmittajaat (agrimensores) kävivät töihin tiepohjan kartoittamiseksi. He käyttivät pääasiassa kahta työkalua, jotka olivat varsi ja laite nimeltä groma, joka mahdollisit suorien kulmien mittaamisen. Nämä roomalaiset maanmittaajat (gromatici) asettivat keppejä, joista he roikottivat rigoriksi kutsutun narun. Koska heillä ei ollut käytössään teodoliitin kaltaista työkalua, suoruus pyrittiin saavuttamaan katsomalla keppejä pitkin ja siirtämällä näitä. Käyttämällä gromae -nimistä työkalua seuraavaksi he laativat koordinaatiston tiesuunnitelman pohjalle.
[[Tiedosto:Via Munita.png|alt=Tyypillinen päällystetty tie ja jalkakäytävä Pompeijissa sijaitsevassa tiessä.|keski|pienoiskuva|555x555px|Tyypillinen päällystetty tie ja jalkakäytävä Pompeijissa sijaitsevassa tiessä. (A). Paikallinen, tasoitettu maa-aines, joka tarvittaessa pakattiin tiukaksi.
(B). Statumen: nyrkin kokoisia kiviä tueksi.
(C). Audits: soraa tai betonia rikotuista kivistä ja kalkista.
(D). Nucleus: perustus hienosta sementistä (hienonnettuja ruukun sirpaleita ja kalkkikiveä).
(E). Dorsum tai agger viae: kaartuva tien pinta (media stratae eminentia), joka rakennettiin polygonaalisista piikivistä (basaltic lava) tai suorakulmaisista lohkoista paikallista, mahdollisimman kovaa kiveä. Ylin kerros oli suunniteltu johtamaan vedet kuin kilpikonnan kilpi. Alemmat kerrokset erillisiä kiviä, tässä kuvassa tasaisina kerroksina, oli joskus leikattu karkeaksi paremman tartunnan synnyttämiseksi kerrosten välille.
(F). Crepido, margo tai semita: korotettu jalkakäytävä molemilla puolilla viaa.
(G). Umbones, eli reunakiveys. ]]
Metodit vaihtelivat maantieteellisen sijainnin, saatavilla olevien materiaalien ja maaperän mukaan, mutta suunnitelma, tai ideaali, johon insinöörit tähtäsivät, oli aina sama. Tien perustus muodostui kerroksista. Tie rakennettiin täyttämällä kaivettu oja. Tämä tehtiin kerrostamalla kiviä muiden kivien päälle.
Ojaan kaadettiin suuria määriä soraa ja kiviä, mitähyvänsä täyteainesta oli saatavilla. Tätä voitiin käyttää tienä, tai täydentäviä kerroksia voitiin rakentaan. Statumen, eli tukirakenne tasaisista kivistä sementissä saattoi tukea ylempiä kerroksia.
Viimeiset askeleet rakenteessa hyödynsivät kalkkikivipohjaista betonia, jonka roomalaiset olivat keksineet. Otaksutaan, että he sekoittivat kivet ja sementin suoraan kaivetussa ojassa. Ensin pieni kerros karkeaa betonia, eli rudus, sitten pieni kerros hienompaa betonia, eli nucleus, laitettiin statumenin päälle. Tämän päälle asetettiin päällystekiveys, jota kutsuttiin summa crustaksi. Tämä kerros oli kaarrettu veden ohjaamiseksi pois. pienoiskuva|Roomalaista jalkaväkeä ylittämässä jokea, luultavasti Tonava, ponttoonisillalla Trajanuksen Daakian sotien aikaan (101-106).
Esteiden ylittäminen
Roomalaiset suosivat insinööriratkaisujen löytämistä esteiden ylittämiseksi kiertämisen sijaan. Kivikot, solat, kukkulat tai vuoristoinen maasto vaativat leikkauksia ja tunneleita. Eräs esimerkki tällaisesta voidaan löytää Rautaportin läheltä. Tämä tie hakattiin puolittain kiveen noin 1,5–1,75 m matkalta. Muu osuus tiestä Tonavan päällä tehtiin puisesta rakenteesta kukkulasta ulkonevana. Tie palveli vetoalustana tehden Tonavasta navigoitavan. Muuten veden peittämästä tiestä on säilynyt ainoastaan Trajanuksen taulu (Tabula Traiana) Serbiassa. pienoiskuva|Muuten veden peittämästä tiestä on säilynyt ainoastaan Trajanuksen taulu (Tabula Traiana) Serbiassa.
Sillat ja pengertiet
Antiikin roomalaisten rakentamat sillat olivat ensimmäisiä rakennetteuja suuria ja kestäviä siltoja. Jokien ylitykset tehtiin silloilla (pontes), yksittäiset laatat ylittivät uomia. Silta saattoi olla puusta, kivestä tai molemmista. Puiset sillat rakennettiin syvälle jokeen upotetuille paaluille tai kivilaitureille. Suuremmat tai pysyvämmät sillat vaativat holvia. Nämä suuremmat sillat rakennettiin kivestä ja holvit olivat osa niiden perusrakennetta (kts. holvisilta). Useimmissa käytettiin myös betonia, jota roomalaiset käyttivät ensimmäisenä siltoihin. Roomalaiset sillat olivat niin hyvin rakennettuja, että monia niistä on edelleen käytössä tänäpäivänä.
Tino Metsävainio
Ura
Metsävainio on Haukiputaan Ahmojen kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Oulun Kärppiin. Metsävainio oli kaudella 2015–2016 28 osumallaan seuran A-nuorten paras maalintekijä Radek Koblížekin kanssa. He jakoivat koko A-nuorten SM-liigan maalipörssin neljännen sijan kolmen muun pelaajan kanssa. Metsävainio oli Kärppien paras maalintekijä myös sarjan puolivälierissä kolmella osumallaan. Hän debytoi kauden aikana myös miesten peleissä pelattuaan 27. helmikuuta 2016 lainalla Mestis-joukkue Kajaanin Hokissa Rovaniemen Kiekkoa vastaan. Metsävainio teki ottelussa yhden syöttöpisteen. Hänen kanssaan samassa ketjussa pelasi myös Kärppien A-nuorista tutut Janne Kuokkanen ja Sami Pekkala. Lisäksi ottelussa Hokin loukkaantumisia oli joukkueesta paikkaamassa myös Radek Koblížek.
Harjoituskaudella 2016–2017 Metsävainio nousi John Albertin loukkaantumisen myötä Kärppien SM-liigajoukkueen vahvuuteen. Hän pelasi ensimmäisen miesten pääsarjaottelunsa Mestarien liigassa 16. elokuuta 2016 vieraissa tšekkiläistä HC Vítkovicea vastaan. Metsävainio merkittiin Kärppien 13. hyökkääjäksi. SM-liigadebyyttinsä hän teki 1. lokakuuta 2016 vieraissa Vaasan Sportia vastaan. Metsävainio merkittiin Kärppien nelossentteriksi laidoilleen Sami Anttila ja Radek Koblížek. Hän sai ottelussa jääaikaa 8.48 minuuttia. Metsävainio pelasi Kärppien SM-liigajoukkueessa kaikkiaan kahdeksan runkosarja- ja neljä CHL-ottelua ilman tehopisteitä. Hän esiintyi myös Kärppien A-nuorissa, joiden kapteenistoon Metsävainio kuului. Hän pelasi alkukaudella seitsemän ottelua lainalla Mestis-joukkue Kajaanin Hokissa, jonne Metsävainio teki lopulta kevääseen 2018 asti ulottuvan sopimuksen marraskuun 2016 lopulla. Hänen tulokaskautensa Mestiksessä toi 29 runkosarjaottelussa tehot 9+7=16 ja kahdeksassa karsintasarjan ottelussa tehot 2+5=7. Hokki onnistui säilyttämään karsintojen päätteeksi sarjapaikkansa, mutta joukkue jäi kuitenkin ilman Mestis-lisenssiä ja ajautui tämän myötä konkurssiin.
Kaudeksi 2017–2018 Metsävainio siirtyi jatkamaan Mestis-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Rovaniemen Kiekkoon. Hän voitti joukkueen sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 14+26=40.
Toukokuussa 2018 Metsävainio palasi syyskuun loppuun asti kestävällä tryout-sopimuksella Oulun Kärppiin. Hän teki ensimmäisen miesten pääsarjamaalinsa Mestarien liigassa 2. syyskuuta 2018 saksalaista Nürnberg Ice Tigersia vastaan. Syyskuussa Metsävainio sai Kärppiin loppukauden 2018–2019 kattavan jatkosopimuksen. Hän teki liigauransa avausmaalin 7. lokakuuta 2018 Porin Ässiä vastaan. Joulukuussa 2018 Metsävainio teki Kärppien kanssa jatkosopimuksen. Kaikkiaan Metsävainion tulokaskausi toi 31 runkosarjaottelussa tehot 4+4=8 ja yhdeksässä playoff-ottelussa tehot 2+1=3. Helmikuussa 2019 hän joutui loukkaantumisen vuoksi kuukaudeksi sivuun. Metsävainio teki ensimmäisessä välieräottelussa 3. huhtikuuta 2019 Kärppien voittomaalin ensimmäisessä jatkoerässä ajassa 71.21. Jouko Kämäräinen valitsi hänet ottelun Alumnien tähtien ykköstähdeksi. Metsävainio voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Mestarien liigassa hän pelasi seitsemän ottelua tehden yhden maalin. Metsävainio pelasi kauden aikana myös viisi Mestis-ottelua lainalla RoKissa.
Alkukaudella 2019–2020 Metsävainio jäi Kärpissä varsin pieneen rooliin. Helmikuussa 2020 seura lainasi hänet kahden ottelun mittaisella sopimuksella yhteistyöseuraansa, Mestis-joukkue Kokkolan Hermekseen. Tämän jälkeen Kärpät lainasi Metsävainion loppukaudeksi monikansallisen Erste Bank Eishockey Ligan unkarilaisjoukkue Fehérvár AV19:n riveihin, kun joukkue tarvitsi vahvistusta hyökkäykseensä ja myös Kärpät halusi saada hänelle enemmän peliaikaa. Fehérvária valmensi Kärppien yhteistyöseura Hermeksen ex-päävalmentaja Antti Karhula. Metsävainio teki Fehérvárissa seitsemässä ottelissa yhden syöttöpisteen. Kaudeksi 2020–2021 hän palasi Kärppien vahvuuteen. Metsävainion jäi edelleen rotaatiorooliin ja hän pelasi kauden aikana 33 runkosarjaottelua tehopistein 3+2=5. Metsävainon kausi päättyi kuitenkin runkosarjan lopulla huhtikuussa, kun hän loukkasi jalkansa törmättyään tolppaan.
Kaudeksi 2021–2022 Metsävainio siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella Saimaan Palloon. Hän ei ollut ottanut SM-liigaurallaan ainuttakaan jäähyä, kunnes Metsävainio sai ensimmäisen kahden minuutin jäähynsä lopulta uransa 137. runkosarjaottelussaan 19. helmikuuta 2022 Tapparaa vastaan huitomisesta. Hän teki myös SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 2+18=20. Tammikuussa 2022 Metsävainio teki SaiPan kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kesäkuussa 2023 hänen sopimuksensa seuran kanssa purettiin yhteisymmärryksessä.
Muuta
Metsävainion isä Kalevi on toiminut Kärppien junioreiden ja Suomen ikäkausimaajoukkueiden huoltajana.
Equivoque
Equivoque on Tunisianon ensimmäinen single Le Regard des Gens albumilta ja se julkaistiin 31. maaliskuuta 2008.
Julkinen palvelu Suomessa
Julkiset palvelut eli peruspalvelut ovat valtion ja kuntien kansalaisille tai asukkaille järjestämiä palveluita. Näitä ovat muun muassa terveydenhoito, kulttuuripalvelut ja koulutus, sekä jätehuolto ja liikenteen palvelut. Niitä tarjoamalla on pyritty lisäämään hyvinvointia hyvinvointivaltiossa.
Suomessa julkiset palvelut eivät tavoittele voittoa niin usein kuin kaupalliset, vaan tavoitteena usein on taata kaikille ihmisille mahdollisuus laadukkaisiin turvallisuutta, tasa-arvoa, hyvinvointia, terveyttä ja sivistystä tuoviin palveluihin. Julkiset palvelut tuotetaan pääosin verovaroin, ja Suomessa niiden tarkoitus on olla kaikille kansalaisille yhteisesti saavutettavia.
Yleistä
Julkisia palveluja ovat usein ne, joita pidetään välttämättömänä modernille elämälle, joten niiden yleisen saatavuuden pitää olla turvattu, esimerkiksi vesi. Esimerkkinä palvelusta, jota ei pidetä välttämättömänä eikä tuoteta julkisesti, on hiustenleikkuu. Toisaalta välttämättömyys ei ole rationaalinen argumentti julkisen omistuksen puolesta, koska yksityinenkin voi tuottaa. Voidaan myös kysyä, toimivatko välttämättä saatavien palveluiden markkinat, jos kaupankäynti on määritelmän mukaan tavaroiden ja palveluiden vapaaehtoista vaihdantaa. Toisaalta markkinat ovat vain yksi keino toteuttaa palveluiden saatavuus, ja niitä usein nykyisissä demokraattisissa yhteiskunnissa hyödynnetään siinä määrin, missä se on asiantuntijoiden mielestä järkevintä.
Kehittyneissä maissa julkisiin palveluihin kuuluvat usein:
Julkiset palvelut Suomessa
Suomessa julkisiin yhteiskunnan hyvinvointia parantaviin palveluihin kuuluvat esimerkiksi:
Julkisia palveluita tuottavat ja järjestävät valtio, alueet ja kunnat. Tilanteen mukaan voidaan myös tehdä yhteistyötä muiden toimijoiden kanssa.
Julkisen palvelun eri muodot
Julkinen palvelu on yleensä järjestetty joko julkisen sektorin omana työnä, ulkoistettuna muille toimijoille, tai yhteistyöverkostojen tuottamana, jolloin toimintaa voidaan pitää näiden kahden välimallina. Palvelun järjestämistä sekä tuotannon muodosta ja määrästä tehdään poliittisia päätöksiä, jotka perustuvat päätöksentekijöiden arvoihin, valintoihin ja ideologioihin, ja erityisesti tutkittuun tietoon siitä, mikä olisi yhteiskunnalle saavutettavien laadullisten tuloksien kuten hyvinvoinnin, turvallisuuden, tasa-arvon ja talouden kannalta järkevin tapa tuottaa kyseinen palvelu.
Julkinen sektori järjestäjänä ja tuottajana palveluissa
Julkisen sektorin ylläpitämällä palvelulla tarkoitetaan palvelua, jonka kunta, alueellinen julkinen toimija, tai valtio kustantaa sekä järjestää itse. Palvelun työntekijät ovat suorassa työsuhteessa julkiseen sektoriin. Palvelun resursseista päättää demokraattisesti valittu kunnallinen, alueellinen tai valtiollinen päätöksentekotoimija, kuten valtuusto tai eduskunta.
Julkisen sektorin ylläpitämä palvelu ei tavoittele voittoa, vaan palveluiden tuottamaa yhteistä hyvinvointia, tasa-arvoa ja turvallisuutta, vakautta yhteiskuntaan. Palveluita voidaan tuottaa maksutta, jolloin tasa-arvoinen saatavuus taataan tulotasosta riippumatta, kuten esimerkiksi suomalainen maksuton koulutus. Joistakin palveluista voidaan periä palvelumaksu osana palveluiden kustantamista, kuten esimerkiksi terveydenhuollossa. Joillakin palvelutuotannon toimialoiloilla, esimerkiksi joukkoliikenteessä pyritään usein nollatulokseen eli kattamaan tuotanto kokonaan palvelumaksuilla. Maksuista käydään poliittista keskustelua.
Palvelu voidaan tuottaa joko suoraan omana työnä jolloin kunta tai muu julkinen toimija on järjestäjänä tai tuottajana, tai työ voidaan tehdä kunnan omistamassa liikelaitoksessa tai yhtiössä. Tuotantomuoto vaikuttaa poliittisen ohjaukseen ja sääntelyyn, ja siitä käydään poliittista keskustelua.
Julkisen sektorin kilpailuttama
Kilpailuttamalla pyritään tarjoamaan julkisesti rahoitettu palvelu joka ei kärsi niistä ongelmista joista julkisen sektorin ylläpitämä palvelu kärsii. Julkisen sektorin kilpailuttamassa palvelussa kunta tai valtio kustantaa palvelun mutta ulkoistaa palvelun järjestämisen vapaille markkinoille. Kilpailuttamalla palvelu yksityisillä hyödynnetään markkinatalouden luomaa hintainformaatiota millä päästään tehokkaampaan lopputulokseen, toisaalta jos markkinatalous ei ole rakenteellisesti ehjä, siitä ei saada markkinatalouden hyötyjä.
Julkisten palvelujen kilpailuttamisesta löytyy viime vuosilta esimerkkejä Suomesta ja ulkomailta koska EU vaatii säännöstössään jokaisen julkishallinnon hankinnalta kilpailutusta markkinoiden tasa-arvoisuuden toteutumisen takia, ja ongelmien välttämisen syystä. Näitä ovat muun muassa joukkoliikenne, kuntien jätehuolto ja rakennusprojektit.
Kilpailuttaminen ei ole aina huono asia, mutta on esitetty kritiikkiä siitä, että se edistäisi yksityisten monopolien syntyä, joka johtaisi tuottajan poliittisen kontrollin katoamiseen. Onnistunut kilpailuttaminen edellyttää, että julkinen rahoitus, tarkastus, valvonta ja suunnittelu hoidetaan asiallisesti. Julkista kilpailuttamista säädellään myös kunta- ja valtiotason säännöillä ja ohjeilla.
Palvelusetelein järjestetty
Palvelusetelein järjestetyllä palvelulla voidaan yrittää korjata kahden edellä esitetyn järjestelmän vikoja, kilpailutus luo tarpeen tehokkuuteen ja palvelusetelit antavat päätäntävallan kansalaisille, joka joidenkin palveluiden osalta on yhteiskunnallisesti oleellista ja järkevää, joidenkin osalta välttämättä ei. Asiasta käydään yhteiskunnallista poliittista keskustelua.
Palvelusetelijärjestelmässä kunta tai valtio ei järjestä eikä tilaa mitään palvelua, vaan antaa kansalaisille palveluseteleitä, maksusitoumuksen, eli toisin sanottuna "rahaa", eräänlainen "lahjakortti" tai "lounasseteli", joilla kansalaiset saavat itse ostaa palvelun haluamaltaan hyväksytyltä taholta.
Palvelusetelijärjestelmässä ei siis esiinny julkista yleistä kilpailuttamista, vaan kansalainen tekee itse valinnan palveluntuottajasta. Esimerkiksi tilanteessa, jossa palvelua ei olosuhteiden syystä voida tuottaa julkisena, ja on erilaisia pieniä toimijoita, kuten joillain alueilla esimerkiksi hammashuollossa tai hoitokotipalveluissa, palveluseteli voi toimia julkisten palveluiden suhteen hyvin. Kaikille toimialoille palveluseteli ei sovellu, mutta on hyvä siellä missä auttaa julkista palvelujärjestelmää toimimaan laadukkaasti.
Palvelusetelein järjestettyjä palveluita ei Suomessa vielä juurikaan ole. Vuonna 2009 voimaan tullut lakimuutos mahdollisti kuntien järjestää palveluita palveluseteleiden kautta. Palveluseteleiden käytön lisäämistä kannatetaankin laajasti läpi puoluekentän, erityisesti palveluseteleihin myönteisesti suhtautuva Vihreän puolueen kansanedustaja Osmo Soininvaara on pitänyt aihetta esillä mediassa.
Tällä hetkellä useassa kunnassa on käytössä tietyillä toimialoilla kokeiluja palveluseteleistä julkisen sektorin ylläpitämän palvelun rinnalla.
Sosiaali- ja terveysministeriön asettamassa sote-uudistuksen valmistelun ja toimeenpanon tuen asiantuntijaryhmässä ja Euroopan unionin komission eurooppalaisen terveydenhuollon kehittämisen asiantuntijaryhmässä toimiva Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin hallintoylilääkäri ja Helsingin yliopiston terveysoikeuden professori Lasse Lehtosen mukaan palvelusetelin keskeisenä ongelmana ovat siihen liittyvät korkeat hallinnointikustannukset. Esimerkiksi Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin kaihileikkaukseen antaman palvelusetelin yksikkökustannus on Lehtosen mukaan noin 50 euroa seteliltä, vaikka myöntämisen prosessia on vuosia hiottu ja yksinkertaistettu. Lehtosen mukaan asiakassetelin antamisen osalta välttämättömiä vaiheita ovat asiakassetelittuottajien hallinnointi (tuottajien valinta ja tuotetun palvelun laadun varmistaminen), asiakassetelin myöntäminen (jossa ammattilainen arvioi potilaan asiakassetelin tarpeen), asiakassetelituottajan laskutuksen hallinnointi, ja asiakassetelipalvelun asianmukaisen toteutumisen varmentaminen (mikä jälleen edellyttää ammattilaisen osallistumista). Lehtosen mukaan noin 800 euron kaihileikkauksessa palvelusetelin kustannukset ovat noin kuusi prosenttia kokonaiskustannuksista, jos taas suoritteen kuten esimerkiksi kuvantamistutkimuksen arvo olisi 200 euroa, olisi asiakassetelin hallintokustannus 25 prosenttia koko palvelun kustannuksesta.
Lehtosen mukaan vahinkovakuutusta harrastavat yksityiset vakuutusyhtiöt ovat Suomessakin jo vuosia sitten siirtyneet suorakorvausjärjestelmiin pienten vahinkojen osalta, mutta sote-uudistus kuitenkin käytännössä poistaa Kelan sairaanhoitokulujen suorakorvausjärjestelmän ja tuo tilalle hallinnollisesti varsin raskaan maakuntien asiakassetelijärjestelmän. Tämä ei Lehtosen mukaan alenna terveydenhuollon kustannuksia, vaan sitoo melkoisen joukon nyt potilaita hoitavia lääkäreitä asiakasseteleitä hallinnoimaan. Pahimmassa tapauksessa Lehtosen mukaan potilaat jonottavat jatkossa hoitoon pääsyn sijasta asiakassetelin myöntämistä.
Sote-uudistuksen valinnanvapausmalli
Suomen nykyinen Juha Sipilän johtama keskustan, kokoomuksen ja perussuomalaisten muodostama hallitus suunnittelee sosiaali- ja terveysalan osittain ulkoistettua sote-mallia, jossa nykyisin pääosin julkisesti kuntien tai kuntayhtymien työnä järjestetyt sosiaali- ja terveyspalvelut siirrettäisiin ensin uusien maakuntien vastuulle kunnilta, ja sitten vapautettaisiin markkinat kilpailulle. Tähän sisältyy kuitenkin suurena muutoksena paljon riskejä. Uudistuksen tavoitteena on, että valinnanvapaus lisää asiakkaan vaikutusmahdollisuuksia, nopeuttaa palveluun pääsyä ja parantaa palvelujen laatua ja kustannusvaikuttavuutta. Tavoitteisiin ei välttämättä päästä, ja lainvalmistelu onkin vielä kesken.
Uudistusta ja sen taloudellisten, tasa-arvoisten ja hyvinvoinnillisten tavoitteiden saavuttamista ovat kritisoineet nykyiset palveluntuottajat, eli kunnat, ja asiaan liittyviä tieteenaloja opiskelleet asiantuntijat, professorit , ja uudistuksen valmisteluun liittyvä arviointineuvosto.
Huomattavaa on, että potilaalla on jo nykyisellään valinnanvapautta palveluissa.
Potilaan valinnanvapaus nykyisellään
Potilaan valinnanvapaudella tarkoitetaan yksilön oikeutta valita hoitopaikkansa ja hoitava terveydenhuollon ammattilainen. Potilaan valinnat ohjaavat myös julkisen terveydenhuollon järjestämistä ja kehittämistä.
Terveydenhuoltolain mukainen potilaan valinnanvapaus koskee julkista terveydenhuoltoa. Jos kunnassa on käytössä palveluseteli, voi sen avulla valita muunkin kuin julkisen palveluntuottajan.
Potilas voi valita asuinkuntansa terveysasemien välillä ja erityisvastuualueiden kunnallisten hoitopaikkojen välillä. Erikoissairaanhoidon yksikkö valitaan yhdessä lähettävän lääkärin kanssa. Potilaalla on oikeus valita hoitopaikkansa koko Suomessa. Potilasdirektiivin mukaan potilas voi valita hoitonsa myös EU-maiden alueelta ja saada hoidostaan Suomen hoitoa vastaavan korvauksen.
Uudistuksen aikataulu
Hallituksen alkuperäisenä tarkoituksena oli, että sote-järjestämislaki, maakuntalaki ja voimaanpanolaki tulisivat voimaan 1.7.2017. Aikataulua on siirretty, koska perutuslakivaliokunta edellyttää valinnanvapauslakiehdotukseen merkittäviä muutoksia. Ensimmäiset maakuntavaltuuston vaalit pidetään hallituksen 5.7.2017 tekemän linjauksen mukaisesti lokakuussa 2018. Maakuntavaltuustojen toimikausi alkaa 1.1.2019. ja uudet maakunnat aloittavat toimintansa 1.1.2020. Valinnanvapauslaikiehdotusta työstetään nyt 9.8.2017 virkamiestyönä ja se tuodaan myöhemmin uudelleen eduskunnan käsittelyyn.
Vallitseva asema palvelun tuotantoalalla
Palvelut voi tuottaa paikallinen tai kansallinen monopoli, etenkin aloilla, joiden poliitikot muuten ajattelevat olevan luonnollisia monopoleja. Toisaalta jotkut katsovat luonnollisen yksityisen monopolin olevan tehokkaampi kuin lakisääteinen monopoli. Ei voida myöskään olla varmoja siitä, ettei kilpailua syntyisi. Julkisen sektorin ylläpitämä palvelu voi myös olla laillinen monopoli, jolloin ainoastaan julkisella palvelulla on oikeus toimia markkinoilla. Esimerkkejä tällaisista palveluista ovat Veikkaus ja Alko. Varsinkin laillisissa monopoleissa julkisen sektorin ylläpitämiä resursseja ei usein mitoiteta kysynnän, vaan poliittisen tahdon, kuten tässä esimerkkitapauksessa kansanterveyden, riippuvuuksien ehkäisyn ja ongelmien hallinnan ja ratkaisupyrkimyksen mukaan. Ongelma julkisten sektorin ylläpitämissä palveluissa on vaihtoehtojen (kilpailun) puute, mikä ei kannusta tai pakota luomaan palveluita vastaamaan kansalaisten kysyntää, tämän takia julkisen sektorin ylläpitämiä palveluita on viime aikoina korvattu kilpailutetuilla palveluilla. Toisaalta ihmiset myös tekevät omalle terveydelle ja yhteiskunnalle haitallisia kuluttajavalintoja, jolloin yhteiskunnan on järkevää kontrolloida tilanteen kehittymistä ihmisten ja ympäristön kokonaisedun näkökulmasta.
Terveydenhuolto
Yhdysvaltojen terveydenhuolto, joka tuotetaan suurimmaksi osaksi yksityisesti, on muihin kehittyneihin maihin verrattuna taloudellisesti tehottomin.
Arkkiatri Risto Pelkosen mukaan on olemassa runsaasti kansainvälistä tietoa, jonka mukaan yksityistämisellä, kilpailuttamisella sekä yhtiöittämisellä ei paranneta terveydenhoidon laatua eikä tehdä  terveydenhoitoa halvemmaksi.
Ajattelun välineet ja maailmat
Ajattelun välineet ja maailmat: Kirjoituksia Jaakko Hintikan filosofiasta on filosofi Jaakko Hintikan ajattelulle omistettu kirjoituskokoelma. Teos on tarkoitettu suomenkieliselle lukijalle johdatukseksi runsaasti englanniksi julkaisseen Hintikan ajatteluun. Teos julkaistiin Hintikan täyttäessä 80 vuotta 12. tammikuuta 2009.
WEGA
WEGA on alkujaan saksalainen radio- ja televisioyhtiö, jonka Sony osti vuonna 1975. Yhtiön alkuperäinen nimi oli Württembergische Radio-Gesellschaft mbh ja se perustettiin Stuttgartissa, Saksassa vuonna 1923.
Sony käytti nestekidenäyttötelevisioissaan WEGA-tuotemerkkiä kunnes korvasi sen merkillä Bravia vuoden 2005 paikkeilla.
The Ultra-Violence
The Ultra-Violence on thrash metal -yhtye Death Angelin ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1987. Albumi nauhoitettiin kaikkien yhtyeen jäsenten ollessa alle 20-vuotiaita – rumpali Andy Galeon oli vasta 14-vuotias.
Harmaatinami
Harmaatinami (Tinamus tao) on tinamien (Tinamidae) heimoon ja isotinamien (Tinamus) sukuun kuuluva Etelä-Amerikassa tavattava lintulaji. Coenraad Jacob Temminck kuvasi lajin tieteelle vuonna 1815 Parásta Brasiliasta.
Koko ja ulkonäkö
Harmaatinamin pituus vaihtelee 42,5 ja 49 senttimetrin välillä. Koiras painaa 1 325–1 863 grammaa, naaras 1 430–2 080 grammaa. Täten harmaatinami on heimonsa suurikokoisin laji.