cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kidō senshi Gundam Seed Destiny
Erikoisuutislähetyksen seuraukset
23. lokakuuta 2004 kesken sarjan 3. jakson tapahtui Chūetsun maanjäristys, minkä takia Gundam Seed Destiny keskeytettiin kello 18.13 JNN:n erikoisuutislähetyksen vuoksi. Tapaus poiki yli 30 tuhatta valitusta ja tiedustelua. Lopputuloksena Mainichi hōsō näytti jakson uusintana seuraavalla viikolla (Flet’s Square -laajakaistapalvelu ei alkanut tarjota jaksoa vielä kyseisellä viikolla, vaikka sen toimintaperiaatteeseen kuuluikin, että sarjat olivat katsottavissa samalla viikolla, kuin ne näytettiin televisiossa). Normaalisti sarjaa myöhässä näyttävät kanavat pitivät seuraavalla viikolla taukoa. Mm. Animedia-lehti kritisoi valittajia sanoen, että paljon kuolonuhreja vaatineen luonnonkatastrofin välittömän uutisoinnin pitäisi olla ilmiselvä toimintatapa. Kadotetun ajan takaisin saamiseksi vuoden 2004 lopussa näytettiin sarjan osat 11 ja 12 yhdessä tunnin mittaisena spesiaalina.
Pelit
Super robot taisen -sarja
Klabböle kraftverk
thumb|260px|Qvist & Gjersin tekemä piirustus turbiinista, jota käytettiin vesivoimalassa.
Klabböle kraftverk oli vesivoimala Uumajan kunnassa, Ruotsissa. Voimala otettiin käyttöön vuonna 1899 ja se syötti kaupungille sähköä vuoteen 1958 saakka, jolloin sen korvasi Stornorrforsin voimalaitos. Klabböle kraftverk on nykyään museo Uumajanjoen etelärannalla, Klabbölen kylässä, noin seitsemän kilometriä Uumajasta ylävirtaan.
Jo 1500-luvulta lähtien Klabböleforsenissa oli ollut vesimylly, jota käytettiin jauhojen jauhamiseen ja vesikäyttöiseen sahaan. Höyryvoimala sijaitsi Uumajan keskustassa, mutta vuonna 1892 se piti korvata ja Uumajan kaupunki osti kosken rakentaakseen vesivoimalan vuonna 1897. Arbogalainen insinööritoimisto Qvist & Gjers sai projektikseen rakentamisen. Qvist & Gjers suunnitteli ja rakensi voimalan, jossa oli kaksi, yhteensä 400 kW:n generaattoria, sekä tilaa kahdelle generaattorille.
Taloussyiden ja niin sanotun kungsådran (vanha laki torjua vesistön osia tukkimiselta) takia koko jokea ei padottu. Sen sijaan koskenniskaan rakennettiin saranavipu, joka loi kanavan voimalaitokselle. Voimala toimitti Uumajaan sähköä ensimmäisen kerran 6. joulukuuta 1899. Kuitenkin jo muutaman viikon jälkeen hyyde aiheutti ongelmia, ja siitä tuli toistuva ongelma. Syy oli se, että voimala sijoitettiin virran alempaan osaan, Norrforsin ja Klabbölen väliin, jossa vesi oli jäähtynyt pisteeseen, jossa siitä tuli alijäähtynyttä.
Voimala hyödynsi joen virtaamasta vain 10 kuutiometriä sekunnissa, kun keskimääräinen veden virtaama oli 430 kuutiometriä sekunnissa. Näin ollen, parantaakseen virran hyödyntymistä, vesivoimalaa laajennettiin vuonna 1904 kolmannella 200 kW:n generaattorilla. Myöhemmin Axel Rudolf Bergman rakensi uuden voimalan tiilistä ja betonista vanhemman vesivoimalan viereen. Uusi voimala valmistui 28. toukokuuta 1910 ja pienempi laajennus rakennettiin vuonna 1914. Samaan aikaan Uumajan kaupunki halusi, että valtion omistama Vattenfall aloittaa rakentamaan voimalaa Norrforsenille, ja Vattenfall suostui. Ensimmäisen maailmansodan aikaan ei kuitenkaan ollut varoja käytettävissä tähän projektiin ja siten Klabböleä laajennettiin vasta vuonna 1931. Vuonna 1958 valtion omistama Stornorrforsin voimalaitos otettiin käyttöön Norrforsenissa. Tämän myötä Klabbölen uudemmat laajennukset purettiin. Vanhemmat osat kuitenkin pidettiin ja nykyään ne toimivat voimalaitosmuseona, osana Umeå Energi centrumia.
Vuonna 1995 Klabböle kraftverk julistettiin Ruotsin kulttuuriperintörakennukseksi.
Otšor
Otšor on kaupunki Permin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kaman sivujoen Otšorin varrella 125 kilometriä Permistä länteen. Kaupunki on Otšorin piirin keskus. Asukkaita on 15 100 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1759 perustetun Stroganovien rautatehtaan yhteyteen. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1950. Nykyään Otšorissa on metalli-, puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Venäjän liittovaltiollinen maahanmuuttovirasto on sijoittanut paikkakunnalle maan ainoan turvapaikanhakijoiden vastaanottokeskuksen.
Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change
Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change on William R. Cattonin vuonna 1980 julkaisema sosiologian tieteenalaan kuuluva englanninkielinen tietokirja. Catton yhdistää kirjassa ekologian käsitteistöä sosiologiseen teoriaan ja käsittelee ihmisen sekä ympäristön suhdetta. Teos on merkittävä lähde yhteiskuntien ekologisen perustan tarkastelulle ja käsitteelliselle määrittelylle. Catton arvostelee ikuiseen kasvuun perustuvia näkemyksiä. Hän olettaa, että maailman väkiluku ylittää maapallon kantokyvyn, mikä johtaa lopulta väestön ja yhteiskunnan romahdukseen. Vaikka Overshootista ei ikinä tullut suurta myyntimenestystä, siitä on otettu useita uusintapainoksia vuoden 1980 jälkeen ja se on käännetty venäjäksi sekä espanjaksi.
Ympäristön kantokyky
Teoksessaan Overshoot Catton katsoo ympäristön kantokyvyn olevan merkittävä ihmiskunnan historiaa muovannut tekijä. Tietty teknologinen kehitysvaihe on mahdollistanut vain tietyn kokoisen väestön, joka ennen maatalouden käyttöönottoa oli maailmanlaajuisesti vain muutama miljoona ihmistä. Teollistumisen kynnyksellä 1700-luvun lopulla maailman väestö oli kasvanut vajaaseen miljardiin, mutta teollistumisen myötä väestömäärät ovat räjähtäneet useisiin miljardeihin. Kulttuurisesti erittäin tärkeänä vaiheena Catton pitää Uuden maailman asutusvaihetta 1500-luvulta 1800-luvun lopulle, jolloin länsimaisen kulttuuri kykeni laajenemaan vapaasti. Tätä vaihetta hän kutsuu yltäkylläisyyden aikakaudeksi (Age of Exuberance).
Ympäristön kantokyvyn laajentaminen ei ole Cattonin mukaan tapahtunut kustannuksitta. Maapallon biosfääri on systeemi, jossa eliölajit vaikuttavat toisiinsa. Catton erottaa kaksi päästrategiaa, joilla ihminen on teknologiaa hyödyntäen laajentanut omaa siivuaan biosfääristä:
Catton huomauttaa, että rajallisessa maailmassa kumpikin strategia on kertaluontoinen. Kun yksi alue on vallattu, on jäljellä yksi alue vähemmän vallattavaksi. Hän lisää myös, että kun Yhdysvallat oli pääosin asutettu 1800-luvun loppuun mennessä, oli koko maapallo tärkeimmiltä osiltaan vallattu maanviljelyksen käyttöön. Tällöin siirryttiin laajassa mitassa fossiilisten polttoaineiden käyttöön, jolla ihmisasutusta voitiin tihentää. Väestö kasvoi, mutta koska fossiiliset polttoaineet tulevat väistämättä jonakin päivänä loppumaan, ei nykyinen väestömäärä voi olla kestävä. Maapallon kantokyky on ylitetty, mitä ekologiassa kutsutaan ”ylilyönniksi” (overshoot). Ylilyönnin seurauksena on ”romahdus” (crash), mikä eliölajin kannalta tarkoittaa ”joukkokuolemaa” (die-off).
Teollisuusyhteiskunnissa väestön ylilyöntiä on vaikea havaita, koska ympäristön kantokykyä täydennetään esihistoriallisella energialla (fossiiliset polttoaineet) sekä ”haamupinta-alalla”. Esimerkiksi Yhdistynyt kuningaskunta tai Japani eivät pysty kasvattamaan tarpeeksi ruokaa valtionsa alueella, jolloin ne joutuvat turvautumaan tuontiruokaan sekä merten ryöstökalastukseen. Catton ei tarkkaan arvioi ylilyönnin suuruutta, mutta arvelee kestävän väestömäärän ylittyneen viimeistään 1900-luvun alkupuolella. Hän myös esittää, että 1970-luvulla kestävän kulutuksen rajat oli ylitetty jo kymmenkertaisesti.
Suhtautumistapoja ylilyöntiin
Cattonin mukaan ongelma olisi pitänyt havaita viimeistään vuoden 1973 öljykriisin yhteydessä. Arabivaltiot onnistuivat öljysaarrolla lähes tuomaan länsivaltiot polvilleen. Aikakauden ihmiset pitivät tätä vain arabien pahansuopaisuutena ja väliaikaisena ongelmana, mutta varsinainen syy tilanteeseen heiltä jäi huomaamatta: Yhdysvaltojen öljyntuotannon huippu oli saavutettu kolme vuotta aikaisemmin. Ilman tätä geologista välttämättömyyttä ei öljysaarto olisi toiminut. Cattonin mukaan ihmiset halusivat uskoa ikuiseen kasvuun, joten todellista tilannetta ei tunnustettu. Häivähdys ylilyönnin ymmärtämisestä saattoi esiintyä presidentti John F. Kennedyn puheessa 1960-luvun alussa, kun hän halusi avata uuden rajaseudun avaruuteen sulkeutuneen Amerikan lännen tilalle. Kennedy siis tiedosti, että maapallo oli rajallinen, mutta hän toivoi uutta kasvua saavutettavan avaruudesta.
Catton erittelee viisi erilaista suhtautumistapaa ylilyöntiin:
Yltäkylläisyyden aikakauden päättyminen
Cattonin mukaan Yhdysvallat, sen demokratian ja vapausaatteen synnytti vapaan tilan olemassaolo. Toisin kuin Euroopassa, missä jokainen maa-alue oli jo jonkun omistuksessa, oli Uudessa maailmassa runsaasti tilaa laajeta. Overtake-metodilla tilaa vallattiin muilta lajeilta sekä intiaaneilta. Catton huomauttaa, että koska intiaanien talousjärjestelmä edellytti enemmän tilaa henkeä kohden kuin eurooppalainen maatalous, oli Amerikka intiaanien mielestä täynnä, mutta eurooppalaisten mielestä tyhjä. Eurooppalaiset eivät ymmärtäneet, miksi intiaanit vastustivat heidän etenemistään.
Amerikkalainen unelma syntyi siis jokaisen mahdollisuudesta vallata oma maakaistaleensa ilman, että se oli pois joltakulta muulta (eurooppalaiselta). Amerikkalainen unelma käytännössä lakkasi olemasta rajaseudun sulkeutuessa 1800-luvun lopulla. Välittömiä reaktioita olivat vaatimukset rajoittaa maahanmuuttoa, sotilaallinen laajeneminen Filippiineille sekä puuttuminen Amerikkojen ulkopuolisiin sotiin ensimmäisessä maailmansodassa vastoin aikaisempaa Monroen oppia.
Kasvun rajoja ei kuitenkaan haluttu tunnustaa, vaan kasvua jatkettiin uusiutumattomien luonnonvarojen varassa. Uuden ajan lähetyssaarnaajat vieläpä levittivät tietoisesti kasvuideologiaa ympäri maailmaa. Cattonin mukaan tämän lähetystyön huipentuma oli YK:n vuoden 1948 ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus, jossa kaikille maailman ihmisille luvattiin sellaista elintasoa, mitä he ympäristön rajallisuudesta johtuen eivät koskaan voi saavuttaa, ja jonka perusteita julistuksen antajat eivät kunnolla ymmärtäneet.
Ekologinen ymmärrys
Catton pitää ihmisen ylimielisyytenä sitä, että ekologisten järjestelmien ei katsota koskevan ihmistä samoin kuin muita eliölajeja. Mikäli jokin tavoite ei onnistukaan, on vika muissa ihmisissä, ei ympäristössä. Esimerkiksi kommunismi ja kansallissosialismi rakentuivat tälle periaatteelle, ja kolmannen maailman kehittämisen oletetaan myös olevan vain ihmisistä kiinni. Todellisuudessa kuitenkin, Cattonin mukaan, todella merkitsevät prosessit ovat ekologisten systeemien tuotosta. Kaikki eliölajit ovat riippuvaisia toisistaan. Ihminen on riippuvainen esimerkiksi kasvien hiilidioksidista erottamasta hapesta sekä niiden fotosynteesin kautta keräämästä energiasta, jota myös fossiilisten polttoaineiden energia edustaa. Eliölajit muodostavat symbioottisia riippuvaissuhteita sekä antibioottisia kilpailuasetelmia samoista ekologisista lokeroista. Symbioottisten suhteiden vuoksi ihminen ei voi muodostaa maapallolle yhden lajin monokulttuuria, ja antibioottisten suhteiden vuoksi kasvu johtaa väistämättä kilpailuun muiden lajien kanssa sekä myös lajin sisällä.
Ekologisessa seuraannossa eliölaji muokkaa ympäristöään siten, että se muuttuu lajille itselleen vähemmän suotuisaksi ja muille lajeille suotuisammaksi. Myös ihminen muokkaa ympäristöään siten, että se saastuu ja lakkaa tuottamasta ihmisen tarvitsemia tuotteita. Samalla jokin muu laji voi hyötyä tilanteesta. Alkuperäisten olosuhteiden palauttaminen on äärimmäisen hankalaa ja kallista.
Catton puolustaa Thomas Malthusin näkemyksiä siitä, että väestön kasvupotentiaali on suurempi kuin ruoantuotannon kasvunopeus, mikä johtaa kurjistumiseen. Catton huomauttaa, että ympäristön kantokykyä onnistuttiin kyllä nostamaan nopeammin kuin väestö kasvoi, mutta vain väliaikaisesti ja perustuen rajallisiin luonnonvaroihin. Hän viittaa myös Charles Darwinin näkemykseen siitä, että malthusilainen periaate johtaa lajinsisäiseen kilpailuun minkä tahansa lajin sisällä. Yhdysvaltojen historiassa periaate voidaan havaita sekaantumisesta ulkomaisiin sotiin ja maahanmuuton rajoittamisesta yltäkylläisyyden aikakauden päättyessä. Uudesta maailmasta tällöin tuli käytännössä vanha.
Talousteoreetikot ovat olettaneet, että itseään ylläpitävä teollistuminen lähti Englannissa käyntiin rahallisen pääoman kasautumisen myötä (takeoff). Cattonin mukaan todellisuudessa kyse oli geologisesta pääomasta, kivihiilestä. Aluksi luonnonvaroja tuntui riittävän loputtomasti, eikä niitä katsottu talouskasvua määrittäviksi tekijöiksi. Vaikka sitä ei ymmärretty, jokainen hiili- tai öljylöytö tuotti hyötyä kuitenkin vain määräajaksi. Pitkin 1900-lukua ympäristö alkoikin asettaa yhä enemmän rajoituksia kasvulle. Esimerkiksi malmien mineraalipitoisuus pieneni, jolloin kaivosteollisuus vaati yhä enemmän energiaa. Toisaalta Yhdysvaltojen öljyhuippu vuonna 1970 asetti vakavia rajoituksia käytettävissä olevan energian kasvulle. Väestönkasvu alkoi saavuttaa ruoantuotannon kasvua, toteuttaen näin malthusilaista periaatetta.
Arfakvuorenputkikuono
Arfakvuorenputkikuono (Nyctimene cyclotis) on Indonesiassa elävä hedelmälepakoiden heimoon kuuluva lepakkolaji. Sitä on tavattu Länsi-Papuan Arfak-vuoristossa ja mahdollisesti myös Mansuarin saarella. Lajin taksonomia on epäselvää ja se saattaa kuulua samaan lajiin Nyctimene certansin kanssa. Randolph L. Petersonin vuonna 1991 julkaistun tutkimuksen mukaan lajit kuitenkin eroavat toisistaan morfologisesti niin paljon, että ne olisivat omia lajejaan.
Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change
Homo colossus
Catton nimittää ihmisen keksintöjä, työkaluja, autoja ja lentokoneita proteeseiksi. Ne ovat ruumiinosiemme jatkeita, joiden avulla voimme tehdä enemmän kuin pelkillä käsillämme ja jaloillamme. Niiden avulla ihminen on voinut laajentaa vaikutustaan ympäristöön ja vallata useampia ekologisia lokeroita. Fossiilisten polttoaineiden energia on antanut ihmiselle äärimmäisiä mahdollisuuksia, kuten vienyt ihmisen Kuuhun asti. Proteesien avulla kasvanutta ihmistä Catton kutsuu homo colossukseksi. Homo colossus on kuitenkin samalla äärimmäinen rasitus ympäristölleen.
Arfakvuorenputkikuono
Arfakvuorenputkikuono on pienikokoinen ja pitkäkarvainen. Selässä karvojen kärjet ovat rusehtavat, lisäksi lepakolla on ohut siima. Korvat ovat pyöreäkärkiset ja epätavallisen leveät.
Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change
Homo colossus
Catton pitää teollistumista vain yleisen romahduksen esivaiheena. Romahduksen toteutumista hän perustelee Justus von Liebigin määrittämällä minimitekijän lailla. Se merkitsee sitä, että järjestelmän välttämättömistä ainesosista heikoiten saatavilla oleva rajoittaa koko järjestelmän kokoa. Tämä näkyi jo 1930-luvun lamassa, jolloin finanssijärjestelmän romahdus romahdutti myös luottamuksen, kaupankäynnin ja logistiikan. Ihmiset jäivät yllättäen paikallisten resurssien varaan. Toisaalla kärsittiin nälästä, kun samaan aikaan toisaalla kaadettiin elintarvikkeita maihin.
Arfakvuorenputkikuono
Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin suomenkieliseksi nimeksi on arfakvuorenputkikuono.
John Linsén
John Linsén (19. syyskuuta 1864 Alavus – 4. elokuuta 1916 Helsinki) oli suomalainen lehtimies ja liikemies.
Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change
Homo colossus
Suuressa lamassa kasvua eivät kuitenkaan vielä rajoittaneet ympäristötekijät, koska suurin osa fossiilisista polttoaineista oli vielä käyttämättä. Lama syntyi, koska yhteiskunnan kehitys ei pysynyt teollistumisen perässä. Teollisuustuotanto kasvoi lainarahalla, mutta maataloudessa ja teollisuuden yksinkertaisissa ammateissa toimineet ihmiset eivät kyenneet ostamaan tuotteita. Catton nimittää tilannetta olemassa olevien ekologisten lokeroiden saturoitumiseksi. Tilanne ratkaistiin tuottamalla uusia ekologisia lokeroita, eli luomalla uusia työpaikkoja ensin sotateollisuuteen ja myöhemmin muuhun teollisuuteen sekä palvelualoille. Siirtyessään näihin lokeroihin ihmisten vaikutus ympäristöön kasvoi; heistä tuli homo colossuksia. Koska homo colossus on riippuvainen fossiilisista polttoaineista, ei strategia voi toimia ikuisesti. Nykyiset kehitysmaat eivät myöskään koskaan voi toteuttaa strategiaa, koska maailman resurssit eivät riitä siihen, että kaikki kuluttaisivat kuten länsimainen homo colossus.
John Linsén
Linsénin vanhemmat olivat piirilääkäri Adolf Leopold Linsén (1840–1881) ja Johanna Matilda Elisabet Montin. Hän pääsi ylioppilaaksi 1884 Kuopion yksityislyseosta ja toimi sitten lehtimiehenä ja liikemiehenä.
Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change
Homo colossus
Homo colossuksen kulutus on jo nykyisellään kestämätön. Catton esittää, että fossiilisten polttoaineiden lisäksi ihmiset jo 1970-luvulla kuluttivat kahdeksanneksen koko maailman kasvien vuotuisesta fotosynteesin avulla keräämästä auringonvalosta. Fossiilisten polttoaineiden lisäksi antama energiamäärä oli niin suuri, että loput seitsemän kahdeksasosaa tästä orgaanisesta energianlähteestä eivät olisi riittäneet korvaamaan niitä. Ilman fossiilisia polttoaineita maailma ei olisi siis riittänyt elättämään edes 1970-luvun väestöä, saati sitten 2000-luvun suurempaa väestöä. Sellainen pienempi väestö, joka periaatteessa olisi voinut elää kuluttamalla koko vuotuisen fotosynteesin avulla kerätyn energian, olisi sekin joutunut tyytymään huomattavasti alempaan elintasoon.
John Linsén
Linsén oli vuosina 1893–1895 ruotsinkielisen vuonna 1881 perustetun urheilulehti Sportenin toimittajana. Lehden levikki laski nopeasti Linsénin vähennettyä metsästyksen ja purjehduksen osuutta. Aluksi kerran ja Linsénin aikana kahdesti kuukaudessa ilmestynyt lehti jouduttiin lopettamaan taloudellisista syistä keväällä 1895. Osasyynä sen vaikeuksiin oli ruotsalaisen Tidning för idrott -lehden leviäminen Suomeen. Linsén oli sitten Nya Pressen-lehden aputoimittajana ja vuodesta 1898 Porissa ilmestyneen Björneborgs Tidning-lehden päätoimittajana aina vuoteen 1905 saakka. Hän oli mukana myös Voima-liiton toiminnassa.
Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change
Vastustusta ja painetta
Yhdysvaltain vuoden 1970 öljyhuipun jälkeen alkoi vähitellen käydä selväksi, että edellisten vuosikymmenten aikana elätellyt unelmat pakenivat yhä kauemmaksi. Todellisuus ei vastannut odotuksia, mikä synnytti turhautumista. Jotkut pakenivat maailmanloppua odottaviin liikkeisiin, toiset halusivat etsiä syntipukkeja, mutta useimmat jatkoivat cargoistisia unelmia tulevista teknologisista läpimurroista.
Samaan aikaan ihmiset alkoivat kokea yhä enemmän painetta. Väestöntiheys oli kasvanut kasvamistaan ja urbanisoitumisen myötä ihmiset asuivat lähempänä toisiaan. Työnjaollinen eriytyminen ja laajeneva resurssipohja olivat tuoneet väljyyttä, mutta samalla riippuvaisuussuhteet lisääntyivät ja resurssivaatimukset kasvoivat. Kun resurssien määrän kasvu henkeä kohden pysähtyi, alkoi kyynärpäätila tuntua ahtaammalta. Globaali antagonismi levisi pandemian tavoin.
Sopeutuminen uuteen todellisuuteen
Useimmat ihmiset eivät voi uskoa, että ylilyönti ja romahdus koskevat ihmistä samalla tavoin kuin muita eläinlajeja. Catton kuitenkin toteaa niin jo käyneen ihmisen historiassa, mistä Pääsiäissaaren kohtalo on osoitus. Hän myös huomauttaa, että niin Pääsiäissaaren tapauksessa kuin monissa todetuissa eri eläinlajien ylilyönneissä ympäristö on tuhoutunut siinä määrin, että se romahduksen jälkeen voi elättää vain paljon alkuperäistä pienempää populaatiota.
Kuitenkin Catton katsoo – vuonna 1980 ilmestyneessä kirjassaan – jonkinlaista paradigmanvaihdosta tapahtuneen 1970-luvun loppua kohden. Ympäristö- ja transitioliikkeet syntyivät ja jopa presidentti Jimmy Carter totesi energiakysymysten olevan tulevaisuuden haaste. Yhdysvaltojen olisi siirryttävä energian säästämiseen ja öljyriippuvuuden vähentämiseen. Carter ei tosin ollut täysin omaksunut ajatusta maailman rajallisuudesta, vaan edelleen uskoi ikuisen kasvun mahdollisuuteen.
Catton määrittelee yltäkylläisyyden aikakaudella syntyneen paradigman seuraavien väittämien avulla:
Vanhan paradigman tilalle Catton esittää uutta ekologista paradigmaa:
Ahti Pakkanen
Ahti Olavi Pakkanen (29. syyskuuta 1937 Lumivaara – 10. kesäkuuta 2002 Jyväskylä ) oli suomalainen fyysikko ja fysiikan professori. Hän toimi fysiikan apulaisprofessorina Jyväskylän yliopistossa 1978–1998 ja sitten professorina 1998–2000. Matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaani hän oli 1982–1985. Fyysikkona Pakkanen oli aluksi erikoistunut ydinfysiikkaan ja erityisesti ydinrakenteen fysiikkaan, mutta uransa lopulla hän vastasi fysiikan aineenopettajien koulutuksesta.
Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change
Sopeutuminen uuteen todellisuuteen
Täysi siirtyminen uuteen paradigmaan olisi Cattonin mukaan tehtävä mahdollisimman pian. Hän huomauttaa, että väestön ja kulutuksen kasvu on jo johtanut jäljellä olevien resurssien vähenemiseen ja samalla pysyvän kantokyvyn alenemiseen. Kasvun myötä alun perin mahdollisuudelta vaikuttanut resurssi muuttuu välttämättömyydeksi, ja lopulta sitä määrittää niukkuus. Esimerkiksi öljyn kohdalla uudet löydöt eivät 1970-luvulla olleet tarpeeksi isoja edes ylläpitämään silloista kulutusta, saati sitten mahdollistamaan kasvun koko näköpiirissä olevaan tulevaisuuteen. Ilman politiikan ja kulttuurin muutosta Catton olettaa ylilyönnin mitä todennäköisimmin johtavan todella syvään romahdukseen, jonka päättyessä ihmiskunnan väestömäärä alittaa selvästi teollistumista edeltäneen pysyvän kantokyvyn rajan.
Ahti Pakkanen
Lapsuus ja nuoruus
Ahti Pakkanen syntyi Lumivaarassa. Hänen vanhempansa olivat Jooseppi Pakkanen ja Laina Julku. Perhe joutui lähtemään evakkoon, kun Lumivaara ja koko muu Laatokan Karjala luovutettiin 1944 Neuvostoliitolle Moskovan välirauhan mukaisesti. Jooseppi Pakkanen perheineen asettui Alavudelle, johon Jooseppi raivasi Lepola-nimisen tilan. Ahti Pakkanen kertoo kotitilan saaneen nimensä, kun Jooseppi oli raivannut kantoja ja nostanut ne kasaksi. Isäntä oli tuolloin todennut, että "siinä silmä lepäsi".
Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change
Sopeutuminen uuteen todellisuuteen
Romahduksen jälkeinen mahdollinen kasvu perustuisi taas lähinnä takeover-metodiin, mutta tämä ei johtaisi pitkälle. Ihmiset tuhoaisivat nopeasti uusiutuvien resurssien pohjan. Catton hämmästelee sitä, että menestys drawdown-metodissa on saanut jotkut ihmiset ehdottamaan takeover-metodin loppuunsaattamista, eli täydellistä ekologisten lokeroiden valtaamista. Tämä johtaisi vain täydelliseen romahdukseen rajallisten resurssien loppuessa. Sen sijaan Catton ehdottaa tilalle vaatimattomuutta, luopumista homo colossuksen resurssivaatimuksista sekä ikuisen kasvun ajatuksesta. Vaikka tämä ei estäisi nykyisen yhteiskuntamme romahdusta, toisivat uudet ajatusmallit jotakin toivoa ja moraalista tukea yhteiskunnallisen kaaoksen ja väestökatastrofin keskelle.
Ahti Pakkanen
Lapsuus ja nuoruus
Ylioppilaaksi Ahti Pakkanen kirjoitti Alavuden yhteiskoulusta vuonna 1956. Lukion jälkeen hän aloitti fysiikan opinnot Helsingin yliopistossa, josta hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1962 ja filosofian lisensiaatiksi vuonna 1965. Filosofian tohtoriksi hän väitteli vuonna 1968 ydinfysiikan alalta. Pakkasen väitöskirja käsitteli hajoamisreaktiossa syntyvän kromin isotoopin 52Cr viritystiloja. Kromin isotooppia 52 (52Cr) syntyy, mangaanin  ja vanadiinin tietyt isotoopit (52m,gMn / 52V) hajoavat.
Akateeminen ura
Akateemisen uransa Pakkanen aloitti vuonna 1963 tilapäisenä assistenttina Helsingin yliopistossa. Atomienergianeuvottelukunnan tutkimusassistenttina hän oli 1964-1966. Vuonna 1967 Pakkanen siirtyi Jyväskylän yliopistoon, jossa hän toimi fysiikan lehtorina 1967–1972 ja 1976–1978. Ajoittain Pakkanen oli myös viransijaisena tai virkaa tekevänä fysiikan apulaisprofessorina. Välissä hän työskenteli 1972–1976 Suomen akatemian nuorempana tutkijana. Fysiikan dosentti hän oli Jyväskylän yliopistossa 1968–1978.
Ahti Pakkanen nimitettiin vuonna 1978 Jyväskylän yliopistoon vakinaiseksi fysiikan apulaisprofessoriksi opetusalana ydinrakenteen fysiikka. Vuonna 1993 apulaisprofessuurin opetusala määriteltiin uudelleen ja sen jälkeen Pakkanen työskenteli Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksella fysiikan aineenopettajien koulutuksesta vastaavana apulaisprofessorina. Vuonna 1998 virka muuttui professuuriksi. Professorina hän oli laitoksen ensimmäinen fysiikanopettajien koulutukseen erikoistunut professori.
Professori Pakkanen teki tutkimusvierailuja myös ulkomaisiin yliopistoihin: hän oli vierailevana tutkijana Massachusettsin teknillisessä korkeakoulussa (MIT) 1969–1970 ja Oxfordin yliopistossa 1975 sekä vierailevana professorina Purduen yliopistossa 1980–1981.
Professorin tehtävien ohella Pakkanen toimi fysiikan laitoksen johtajana 1982–1983, 1990–1993, 1993–1994 sekä 1999–2000. Hänellä oli hallintotehtäviä myös matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa, jonka väliaikaisena varadekaanina hän oli jo vuonna 1967 ja dekaanina hän toimi 1982–1985.
Pakkanen sai tunnustuksena tieteellisistä ansioistaan Suomen Leijonan I luokan ritarimerkin. Sotilasarvoltaan hän oli yliluutnantti (1991).
Teokset ja julkaisut
Uransa aikana professori Pakkanen julkaisi noin 55 tieteellistä tutkimusartikkelia atomiytimien rakenteesta ja fysiikan opettajankoulutuksesta sekä laati yli 80 muuta julkaisua.
Kuulonsuojaimet
pienoiskuva|Kuulosuojat. Suojaustaso SNR 35 dB, H 40dB, M 32dB ja L 23dB. Kuulonsuojaimet eli kuulosuojaimet suojaavat kuuloa melulta. Niitä käytetään esimerkiksi rakennustyömailla, armeijassa, lentokentillä, ampumisessa tai tehtailla kun halutaan suojautua voimakkaalta melulta sen häiritsevyyden vuoksi tai pyrittäessä estämään kuulovaurio. Suojaimien kanssa saatetaan käyttää myös korvatulppia.
Kuulosuojaimissa voi olla sisäänrakennettuna radio tai bluetooth-yhteys.
Passiiviset kuulosuojaimet vaimentavat kaikkia ääniä. Aktiivisiksi kutsutut suojaimet pystyvät suodattamaan pois tietynlaisia ääniä ja jättämään toisenlaisia ääniä suojainten käyttäjän kuultavaksi: tällöin käyttäjä vaikkapa kuulee puheen, muttei melua. Laitteissa on usein ulkopuolella mikrofoni, joka nauhoittaa ulkopuolista ääntä. Nauhoitteesta suodatetaan esimerkiksi tietyntaajuiset äänet pois kuulokkeen elektroniikan suorittamien algoritmien avulla. Suodattu nauhoite toistetaan lähes välittömästi kuulokkeiden käyttäjän korvaan kuulokkeiden sisällä olevasta kaiuttimesta.
Suojaustaso
Muun muassa Euroopan unionin maissa käytetty SNR-arvo (eng. Single Number Rating) kertoo desibeleinä kuinka paljon korvatulppa tai kuulosuojain vaimentaa ääntä. SNR vähennetään äänen todellisesta C-painotetusta voimakkuudesta desibeleinä (dBC), jolloin saadaan suojia oikein käyttävän A-painotettu äänialtistus (dBA). Painotuksesta kerrotaan alempana tarkemmin. Britannian Health and Safety Executive -järjestö (HSE) suosittelee lisäämään 4 dB lopulliseen arvoon tosimaailman tilannetta paremmin kuvaavan arvon saamiseksi, koska useimmat eivät käytä suojia täysin oikein. Eli
Jos melu on 100 dBC ja henkilöllä on SNR 28 dB -suojat, on henkilön äänialtistus suojaimia täysin oikein käytettäessä
Tähän voidaan lisätä HSE:n suosittelema 4 dB, jolloin altistus on 76 dBA. Suojaus riittää, sillä vasta noin yli 85 dB jatkuva melu voi aiheuttaa kuulovaurion. Tarpeettoman suuri suojaus voi estää kommunikoinnin, jolloin esimerkiksi työpaikalla suojien käyttäjä ei kuule jonkun varoitushuutoa häntä uhkaavasta vaarasta.
Myös SNR-arvoa todellisuutta paremmin vastaavaa HML-arvoa käytetään EU:ssa. Tällöin suojaimelle on annettu H (high), M (medium) ja L (low) arvot. Kuultu ääni lasketaan HML-kaavalla, joka on SNR-kaavaa hieman monimutkaisempi.
Kreikan ilmasto
Kreikan maantieteestä ja korkeuseroista ja muista pinnanmuodoista johtuen ilmasto-olosuhteissa on paljon paikallista vaihtelua. Erityisesti maan pohjoisosaa kuvaa se, että ilmastotyyppi voi vaihdella paljonkin suhteellisen pienellä alueella. Kreikan itäosat ovat yleisesti kuivemmat, kun taas pohjois- ja länsiosissa sataa enemmän. Vuoristossa talvet ovat kylmät ja lumiset.
Yleiskuva
Yleisesti ottaen Kreikan ilmasto on kuumempi maan eteläosassa ja hieman viileämpi maan pohjoisosassa, ja vastaavasti sisämaan vuoristoiset alueet ovat viileämpiä ja kosteampia. Kesäkausien sää on hyvin vakaa ja ennustettava huhtikuun lopulta lokakuun alkuun. Kesä on pääasiassa kuuma, kuiva ja sateeton, ja lähes pilvetön kausi kestää noin kolme kuukautta. Sadetta saadaan kesällä lähinnä pohjoisosan vuorilla. Joillakin alavilla alueilla ja maan itäosissa saateeton kausi kestää lähes puoli vuotta. Heinä-elokuussa lämpötila kohoaa yleensä noin 30–35 °C ja jopa yli 40 °C. Maan itäosassa ja erityisesti Kykladien saarilla puhaltaa kesällä vilvoittava Meltemi-tuuli, mutta suurkaupungeissa kuten Ateenassa helle voi käydä pakahduttavaksi. Tuuli voi olla välillä hyvinkin voimakas, mikä vaikeuttaa merenkäyntiä.
Talvella Kreikan säät vaihtelevat enemmän. Sateet ajoittuvat lähinnä talvikauteen. Kreikkaan tulee lännestä päin matalapaineita, jotka ovat saaneet alunsa Atlantilla tai Kreikan länsipuolisella Välimerellä, tuoden sateita ja tuulia. Talvikaudella voi kuitenkin olla myös pitkiä lämpimiä, tuulettomia kausia. Muutokset säässä voivat olla nopeita. Suurimmat sateet saadaan maan länsiosassa Píndos-vuoristossa. Myös Jooniansaarilla sataa enemmän kuin maan itäosassa ja Egeanmeren puolella. Esimerkiksi Korfulla vuotuinen sademäärä on noin, Kreetalla noin ja Ateenassa noin. Lunta voidaan saada kaikkialla Kreikassa, mutta saaristossa se on harvinaista. Joskus Kreikkaan virtaa kylmää mantereista ilmamassaa, jolloin lämpötila putoaa nopeasti, ja lunta voi sataa myös keskisen Kreikan tasangoilla ja Ateenassa. Vuoristossa ja maan pohjoisosissa suuri osa sateesta tulee lumena. Talvella kaikki yli metrin korkeudella olevat huiput ovat lumen peittämiä, ja useilla huipuilla lumi säilyy alkukesään saakka. Alavilla alueilla lumi ei jää maahan juuri koskaan. Thessalonikissa maan pohjoisosassa tammikuun keskilämpötila on noin 6 °C, kun taas Ateenassa se on noin 10 °C ja Kreetan Iraklionissa 12 °C.
Kreikan sään erityispiirre on auringonpaisteen suuri määrä. Sitä saadaan talvellakin viitisen tuntia, kesällä jopa 12–14 tuntia päivässä. Kreikka tunnetaan myös valonsa kirkkaudesta, erityisesti kesällä, ja tästä ”kreikkalaisesta valosta” on tullut suoranainen käsite. Suurissa kaupungeissa, erityisesti Ateenassa, ilmansaasteet ovat kuitenkin muodostuneet ongelmaksi. Laajat metsäpalot aiheuttavat lähes vuosittain ongelmia loppukesästä. Joskus ne johtavat laajoihin evakuointeihin ja myös kuolemantapauksiin.
Ilmastoalueet
Kreikan ilmastoalueet Köppenin ilmastoluokituksen mukaan ovat: pienoiskuva|upright=1.16|Kreikan ilmastoalueet.
Tilastoja
Kuukausittainen keskimääräinen vuorokauden maksimi- ja minimilämpötila, sademäärä ja sadepäivien määrä sekä päivittäinen aurinkotuntien määrä eräissä paikoissa eri puolilla Kreikkaa, pohjoisesta etelään:
Lämpötilaennätykset
Kreikan korkein mitattu lämpötila sääasemalla on 46,3 °C, joka mitattiin Keski-Kreikan Makrakómissa 2. elokuuta 2021. Mittaushistoriassa koko Kreikan kuumin kesä on kesä 2012, jolloin heinä-syyskuun vuorokauden keskilämpötila 13 mittausasemalla eri puolilla Kreikkaa oli 27,9 °C, normaalin ollessa 25,9 °C. Keskimääräinen päivän ylin lämpötila tuolloin oli 32,5 °C. Mittaushistorian lämpimin kuukausi on saman vuoden heinäkuu, jonka keskilämpötila oli 29,2 °C.
Keskilämpötilojen nousu
Keskilämpötilojen kehitystä voidaan seurata pidempijaksoisesti vuodesta 1978 lähtien, kuitenkin käyttäen vain kahden koko mittausjakson ajan olemassaolleen mittausaseman (Iraklion ja Korfu) dataa. Vuoden keskilämpötila vuonna 1978 oli 17,8 °C ja vuonna 2019 19,3 °C, joten eroa vuosien välillä 1,5 °C.
Auringonpaiste
pienoiskuva|upright=1.2|Auringonpaisteen määrä aurinkoenergiapotentiaalina (kWh/m²) ilmaistuna.
Auringonpaisteen määrä
Aurinkoenergiapotentiaalina (kWh/m²) ilmaistuna eniten auringonpaistetta saadaan eteläisillä Egeanmeren saarilla, kuten Dodekanesiassa (mm. Ródos) ja Kykladeilla, sekä Kreetalla. Kuukausittain laskettuna eniten auringonpaistetta saadaan Ródoksella heinäkuussa, keskimäärin jopa lähes koko päivän pituuden verran eli noin 14 tuntia päivässä.
Päivän pituus
Auringonpaisteen määrään vaikuttaa sään lisäksi päivän pituus eri vuodenaikoina. Koska Kreikka sijaitsee pohjoisella pallonpuoliskolla, päivät ovat pidempiä kesällä kuin talvella. Kreikan eteläisemmästä sijainnista johtuen ero ei kuitenkaan ole yhtä suuri kuin esimerkiksi Suomessa. Pisimmillään kesäkuussa päivän pituus on Ateenassa noin 14 tuntia 50 minuuttia ja lyhimmillään joulukuussa noin 9 tuntia 36 minuuttia.
Jussi Onnismaa
Jussi Onnismaa on suomalainen ohjauksen dosentti, työnohjaaja ja työnohjaajien kouluttaja, organisaatiokonsultti sekä johtoryhmien valmentaja Werka kehitys Oy:ssa. Hän on ollut asiantuntijana ja ideoijana useissa työelämää ja koulutusta lähentävissä kehittämishankkeissa ja hän on toiminut mm. Suomen työnohjaajat ry:n ammattieettisessä neuvottelukunnassa sekä Työelämän tutkimusyhdistyksen ja Organisaatiodynamiikka Finod ry:n hallituksessa. Onnismaa on tietokirjailija, joka on julkaissut kirjoja ja artikkeleita ohjauksesta, dialogisuudesta, ammattietiikasta, työhyvinvoinnista, sosiaalisesta muistista ja organisaatioista.
Kreikan ilmasto
Päivän pituus
Auringon keskimääräiset nousu- ja laskuajat kuukausittain Ateenassa (kellonaikoihin vaikuttaa myös siirtyminen kesä- ja normaaliajan välillä):
Meriveden lämpötila
Meriveden keskimääräiset lämpötilat kuukausittain:
Põldalotsõ järv
Põldalotsõ järv (myös Põldalune järv, Soomäe järv, Põldealune järv) on Virossa Võrumaalla Rõugen kunnan Ihatsin ja Saikan kylissä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järvi on 270 metriä pitkä, 190 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,9 hehtaaria. Se sijaitsee Haanjan ylängöllä metsäisten mäkien välisessä soistuneessa painaumassa, jonka pohja on samalla korkeudella kuin parinsadan metrin päässä virtaavan Iskna jõen laakso. Laakso avautuu kohti lounasta ja muissa suunnissa kohoavat mäkien rinteet. Länsipuolella sijaitsee Tsilimägi, pohjoispuolella Parvõmägi ja itäpuolella sijaitsee pitkänpuoleinen Järvemägi. Mäkien laet ylettyvät korkeintaan 40 metrin korkeuteen. Järvessä ei ole saaria. Koillisrannassa sijaitsee järven ainoa rakennus, jonne tulee kävelypolku koillisessa sijaitsevalta talolta. Läheisen Peedon kylän luota kulkee tie Ihatsiin järven eteläpuolelta. Myös tieltä on polku järven rantaan. Rantaviivan pituus on 780 metriä.
Luontoarvoja ja luokittelu
Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti sekä pehemeävetiseksi järveksi että eutrofiseksi järveksi (, PE). Silloin veden kalkkipitoisuus on vähäinen, mutta veden ravinnepitoisuudet ovat korkeat. Järvi on silloin rehevöitynyt.
Ilmavalokuvissa erottuu lounaispuolen suomaaston ranta soistuneena ja ruohottuneena. Muutkin rannat kasvavat vesikasvillisuutta.
Vesistösuhteita
Põldalotsõ järv kuuluu Võhandu jõen valuma-alueeseen, jossa sen laskuoja on Iskna jõen sivuhaara. Laskuoja lähtee järven länsirannasta ja se virtaa soistuneen metsän läpi varsinaiseen jokilaaksoon, missä se yhtyy jokeen Peedon kylän alapuolella. Iskna jõgi yhtyy Võhandu jõgeen 15 kilometrin päässä Kääpan taajaman lähellä. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Ylänköaratti
Ylänköaratti (Psilopsiagon aurifrons) on eteläamerikkalainen papukaijalaji. Sen esiintymisalue käsittää mantereen länsiosaa Perussa, Boliviassa, Chilessä ja Argentiinan luoteiskolkassa. Lajin holotyypin kuvaili René-Primevère Lesson Perusta vuonna 1830.
Lähteet
thumb|left|Kaksi ylänköarattia [[Lemmikkieläin|lemmikkeinä.]]
Taisto Laitinen
Taisto Raikas Laitinen (17. syyskuuta 1933 Viipurin maalaiskunta – 20. joulukuuta 2022 Valkeakoski ) oli suomalainen seiväshyppääjä.
Laitinen sijoittui Tokion 1964 olympialaisissa seiväshypyssä neljänneksitoista. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti hopeaa vuonna 1963. Samana vuonna hän voitti Etelä-Afrikan mestaruuden.
Laitinen saavutti Kalevan kisoissa hopeaa vuosina 1963 ja 1964. Ennätyksensä 486 cm hän hyppäsi vuonna 1964. Hän edusti seuratasolla Mouhijärven Urheilijoita, Jokelan Kiriä, Hyvinkään Tahkoa ja Valkeakosken Hakaa. Hänen valmentajansa oli Valto Olenius.
Christophe Jallet
Christophe Jallet (s. 31. lokakuuta 1983) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edustaa Ranskan pääsarjassa pelaavaa Amiensia. Hän on aiemmin edustanut Ligue 1:ssä Lorientia, Paris Saint-Germainia, Lyonia ja Nicea. Hän on pelannut Ranskan maajoukkueessa 16 maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin, syyskuussa 2012 MM-karsintaottelussa Valko-Venäjää vastaan. Hän kuului Ranskan miehistöön EM-kilpailuissa 2016 mutta jäi vaihtopelaajaksi.
Momi (1919)
Momi oli keisarillisen Japanin laivaston Momi-luokan hävittäjä, joka oli palveluksessa maailmansotien välillä.
Valmistus
Alus tilattiin Yokosukan laivastontelakalta. Sen köli laskettiin 23. tammikuuta 1918 ja alus laskettiin vesille 10. kesäkuuta 1919. Alus otettiin palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 27. joulukuuta.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1. huhtikuuta 1932.
Angelo Ogbonna
Angelo Obinze Ogbonna (s. 23. toukokuuta 1988 Cassino) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa West Ham Unitedia.
Seurajoukkueura
Ogbonna aloitti ammattilaisuransa Torino FC:ssä, jonka edustusjoukkueessa hän esiintyi ensimmäisen kerran Serie A:n ottelussa Regginaa vastaan helmikuussa 2007. Kauden 2008−2009 hän oli lainalla Serie C:n Crotonessa jossa pelasi 22 sarjaottelua ja kaksi pudotuspeliä. Torinossa hän pelasi kauden 2012−2013 loppuun mennessä kaikkiaan 45 ottelua Serie A.ssa, 102 ottelua Serie B:ssä sekä kolme Serie B:n nousukarsintaottelua. Hän siirtyi 15 miljoonan euron siirtosummalla paikallisvastustaja Juventukseen kesällä 2013.
Ogbonna pelasi Juventuksessa kahden kauden aikana 41 ottelua Serie A:ssa, neljä ottelua Mestarien liigassa, kolme ottelua Eurooppa-liigassa ja kuusi ottelua Italian Cupissa. Hän voitti Italian-mestaruuden 2014 ja 2015, Italian Cupin 2015 sekä Italian supercupin 2013.
Ogbonna siirtyi 11 miljoonan euron siirtosummalla Englannin Valioliigan West Hamiin kesällä 2015. Hän on pelannut kauden 2022−2023 loppuun mennessä 190 valioliigaottelua, joissa hän on tehnyt kahdeksan maalia. Hän pelasi kahdeksan ottelua West Hamin voittaessa Konferenssiliigan kaudella 2022–2023. Hän on pelannut myös kolme Eurooppa-liigan karsintaottelua.
Maajoukkueura
Ogbonna pelasi ensimmäisen maaottelunsa Italian A-maajoukkueessa Puolaa vastaan marraskuussa 2011. Hän kuului hopeaa saavuttaneeseen Italian joukkueeseen EM-kilpailuissa 2012, muttei päässyt pelaamaan turnauksessa. Ensimmäisen arvokilpailujen karsintaottelunsa hän pelasi MM-karsintaottelussa Bulgariaa vastaan syyskuussa 2012. EM-kilpailuissa 2016 hän pelasi alkulohkon ottelun Irlantia vastaan.
Dorothea Wierer
Dorothea Wierer (s. 3. huhtikuuta 1990) on italialainen ampumahiihtäjä ja kolminkertainen maailmanmestari. Hän puhuu äidinkielenään saksaa ja on kotoisin saksankieliseltä alueelta Etelä-Tirolista.
Nuorten arvokilpailut
Vuonna 2008 Ruhpoldingissa järjestetyissä nuorten MM-kilpailuissa Wierer voitti normaalimatkalla kultaa ja oli Italian viestijoukkueessa pronssimitalilla. Seuraavana vuonna Canmoressa hän voitti kultaa takaa-ajossa ja sai viestipronssia. Vuonna 2011 Nové Městossa pidetyissä kilpailuissa Wierer voitti kultaa normaalimatkalla, pikakilpailussa ja takaa-ajossa. Viestissä hänen joukkueensa saavutti hopeaa.
Aikuisten arvokilpailut
Ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan, ampumahiihdon MM-kilpailuissa 2011 hän oli viestissä viides, takaa-ajossa yhdeksäs, yhteislähtökilpailussa 21:s ja pikakilpailussa 28:s. Nové Měston MM-kilpailuissa 2013 hän hiihti avausosuuden pronssia saaneessa Italian viestijoukkueessa. Pikakilpailussa hän oli 21:s. Sotšin olympialaisissa 2014 Wierer oli pikakilpailun kuudes, takaa-ajon 17:s ja yhteislähdön 25:s. Sekaviestistä hän voitti pronssia yhdessä Italian joukkueen kanssa. Kontiolahden MM-kilpailuissa 2015 hän hiihti ankkuriosuuden Italian saadessa pronssia naisten viestissä. Lisäksi hän sijoittui normaalimatkalla neljänneksi, pikakilpailussa 20:nneksi ja takaa-ajossa yhdeksänneksi.
Wierer sijoittui Oslon MM-kilpailuissa 2016 pikakilpailussa viidenneksi. Takaa-ajossa hän sijoittui toiseksi. Hopeamitali on Wiererille ensimmäisen henkilökohtainen arvokisamitali. Normaalimatkalla hän oli kahdeksas. Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui yhteislähdössä kahdeksanneksi, takaa-ajossa kymmenenneksi ja normaalimatkalla 16:nneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän hiihti toisen osuuden pronssia saaneessa Italian sekaviestijoukkueessa. Yhteislähtökilpailussa hän oli kuudes, normaalimatkalla seitsemäs, takaa-ajossa 15:s, pikakilpailussa 18:s ja naisten viestissä yhdeksäs. Östersundin MM-kilpailuissa 2019 hän voitti yhteislähdön maailmanmestaruuden, saavutti hopeaa ensimmäistä kertaa arvokisaohjelmassa olleessa sekapariviestissä ja pronssia sekaviestissä. Normaalimatkalla hän sijoittui kahdeksanneksi, pikakilpailussa kymmenenneksi ja takaa-ajossa 20:nneksi.
Wierer saavutti Anterselvan MM-kilpailuissa 2020 kultaa takaa-ajossa ja normaalimatkalla sekä hopeaa sekaviestissä ja yhteislähdössä. Pikakilpailussa hän oli seitsemäs. Pokljukan MM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui takaa-ajossa neljänneksi, yhteislähdössä kahdeksanneksi ja normaalimatkalla yhdeksänneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 Wierer saavutti ensimmäisen henkilökohtaisen olympiamitalinsa oltuaan pikakilpailussa pronssilla. Takaa-ajossa hän oli kuudes, normaalimatkalla 18:s ja yhteislähdössä 22:s. Oberhofin MM-kilpailuissa 2023 Wierer hiihti toisen osuuden kultaa voittaneessa Italian naisten viestijoukkueessa. Lisäksi hän saavutti sekaviestissä hopeaa sekä oli takaa-ajossa yhdestoista, yhteislähdössä neljästoista ja normaalimatkalla viidestoista.
Maailmancup
Ampumahiihdon maailmancupissa Wierer sijoittui kolmen parhaan joukkoon ensimmäisen kerran Pokljukan takaa-ajokilpailussa kaudella 2013–2014 oltuaan kolmas ja toistamiseen Östersundissa kaudella 2014–2015 ollen samalla matkalla jälleen kolmas. Hän sijoittui toiseksi pikakilpailuissa Pokljukassa joulukuussa 2014 ja Oberhofissa tammikuussa 2015. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli seitsemäs, pikamatkan cupissa neljäs ja takaa-ajocupissa viides kaudella 2014–2015. Ensimmäisen maailmancupvoittonsa hän saavutti Östersundin normaalimatkalla kaudella 2015–2016. Takaa-ajokilpailussa hän oli samana viikonloppuna toinen. Ruhpoldingissa hän sijoittui takaa-ajossa kolmanneksi ja voitti normaalimatkan. Antholzissa hän oli pikakilpailussa toinen ja takaa-ajossa kolmas. Canmoressa Wierer oli pikakilpailun kolmas ja voitti yhteislähtökilpailun. Oslon MM-takaa-ajossa hän oli toinen. Hanty-Mansijskissa hän sijoittui takaa-ajossa kolmanneksi. Hän voitti kauden 2015–2016 normaalimatkan lajicupin sekä sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Lisäksi hän oli toinen takaa-ajocupissa ja kolmas pikamatkan cupissa.
Wierer sijoittui kaudella 2016–2017 kolmanneksi Östersundin takaa-ajokilpailussa. Nové Měston takaa-ajossa hän oli toinen ja yhteislähtökilpailussa kolmas. Hän sijoittui viidenneksi sekä maailmancupin kokonaiskilpailussa että takaa-ajon ja yhteislähdön cupeissa. Kaudella 2017–2018 hän oli kolmas Hochfilzenin pikakilpailussa, toinen Oberhofin takaa-ajossa ja voitti Ruhpoldingin normaalimatkan. Anterselvan takaa-ajokilpailussa hän oli toinen. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa viidenneksija takaa-ajocupissa neljänneksi. Kaudella 2018–2019 hän sijoittui toiseksi Pokljukan pikakilpailussa ja takaa-ajossa. Hochfilzenissä hän voitti pikakilpailun ja oli kolmas takaa-ajossa. Nové Měston takaa-ajossa hän oli toinen. Hän voitti Antholzin takaa-ajokilpailun ja Östersundin MM-yhteislähdön. Hän voitti maailmancupin kokonaiskilpailun ja takaa-ajocupin sekä sijoittui pikakilpailun ja yhteislähdön cupeissa toiseksi.
Wierer voitti kaudella 2019–2020 Östersundin ja Hochfilzenin pikakilpailun. Le Grand-Bornandissa hän sijoittui yhteislähdössä toiseksi ja Ruhpoldingissa pikakilpailussa kolmanneksi. Anterselvan MM-kisoissa hän voitti takaa-ajon ja normaalimatkan sekä oli yhteislähdössä toinen. Hän voitti maailmancupin kokonaiskilpailun ja yhteislähtöcupin sekä sijoittui normaalimatkan, pikakilpailun ja takaa-ajon cupeissa toiseksi.
Kaudella 2020-2021 Wierer voitti Kontiolahden normaalimatkan kilpailun. Wierer sijoittui kolmanneksi Hochfilzenin yhteislähtökilpailussa. Wierer sijoittui toiseksi Oberhofin jälkimmäisessä pikakilpailussa. Hän sijoittui Nove Meston toisessa pikakilpailussa kolmanneksi. Östersundin pikakilpailussa hän oli toinen. Hän jakoi normaalimatkan maailmancupin voiton Lisa Hausern kanssa, sijoittui pikakilpailun cupissa neljänneksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa viidenneksi.
Kaudella 2021–2022 Wierer sijoittui Ruhpoldingin pikakilpailussa kolmanneksi. Hän voitti Anterselvan yhteislähdön. Kontiolahdella hän oli takaa-ajossa toinen. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa yhdeksänneksi ja yhteislähtöcupissa kolmanneksi.
Kaudella 2022–2023 Wierer sijoittui Kontiolahden takaa-ajossa toiseksi. Pokljukan pikakilpailussa hän sijoittui kolmanneksi ja takaa-ajossa toiseksi. Hän voitti Anterselvan pikakilpailun. Östersundissa hän voitti normaalimatkan ja yhteislähdön. Hän sijoittui toiseksi maailmancupin kokonaiskilpailussa ja pikakilpailucupissa, kolmanneksi takaa-ajocupissa, neljänneksi yhteislähtöcupissa ja viidenneksi normaalimatkan cupissa.
Muut kilpailut
Wierer saavutti Ridnaun-Val Ridannan EM-kilpailuissa 2011 nuorten takaa-ajokilpailussa kultaa ja pikakilpailussa hopeaa sekä naisten viestissä hopeaa. Hän voitti rulla-ampumahiihdon pikakilpailun maailmanmestaruuden Forni Avoltrissa 2013.
Alessandro Diamanti
Alessandro Diamanti (s. 2. toukokuuta 1983 Prato, Italia) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Diamanti voi kuitenkin siirtyä vaivattomasti myös hyökkääjän rooliin, kuten hän pelasi Italian EM-joukkueessa, hyökkääjänä. Hän edustaa Serie A -joukkue Palermoa. Diamanti on 2010-luvun alkupuolella pelannut Italian maajoukkueessa.
Aikaisemmin hän on pelannut Bolognassa, West Hamissa, Livornossa ja Pratossa.
Risto Ankio
Risto Antero Ankio (s. 15. huhtikuuta 1937 Viiala) on suomalainen seiväshyppääjä. Hän edusti Suomea muun muassa olympialaisissa ja hyppäsi epävirallisen sisäratojen Euroopan-ennätyksen vuonna 1962. Hän on viimeinen terässeipäällä Suomen ennätyksen tehnyt hyppääjä, mutta menestyi myös lasikuituseipäällä.