cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pat Garrett
Lincolnin piirikunnan seriffinä
Vuonna 1880 Garrett päätti asettua ehdokkaaksi Lincolnin seriffin virkaan. Hänellä oli ajatuksena saada kuriin seudun karjavarkaat ja hän sai tukea pyrkimyksilleen suurilta karjatilallisilta, kuten John Chisumilta. Hän lähti Roswelliin, jossa hän liehitteli äänestäjiä. Garrettin vastaehdokkaana oli George Kimbrell, joka toimi seriffinä George Peppinin jälkeen. Peppin puolestaan oli ollut seriffi William J. Bradyn seuraaja. Brady oli surmattu väijytyksessä Lincolnissa aprillipäivänä 1878.
Roswellissa Garrett teki ahkeraa vaalityötä erityisesti alueen espanjalaisperäisen väestön keskuudessa. Näin teki myös Kimbrell. Marraskuun 2. päivänä 1880 Garrett valittiin Lincolnin seriffiksi. Kimbrell nimitti hänet heti apulaisseriffiksi, vaikka seriffin virkaan hän astui virallisesti vasta tammikuussa 1881.
Billy the Kid tuomittiin hirtettäväksi oikeudenkäynnissä huhtikuussa 1881 La Mesillassa. Hänet luovutettiin Pat Garrettille Fort Stantonissa 21. huhtikuuta. Koska Lincolnissa ei ollut kunnon vankilaa, Billy the Kid sijoitettiin entiseen Dolanin kaupparakennukseen, joka toimi oikeustalona. Garrettilla oli toimisto talon toisessa kerroksessa. Garrett kirjoitti kirjassaan ''Authentic Life:
Kid pakeni oikeustalosta 28. huhtikuuta Garrettin ollessa käymässä Las Tablasissa ja White Oaksissa. Paon jälkeen Garrett sai kuulla lukuisia viestejä Billy the Kidin oleskelusta ja piilopaikoista Fort Sumnerin alueella, mutta hän ei voinut uskoa Kidin jääneen New Mexicoon. Tavanomaiseen järjestelmälliseen tapaansa Garrett tunnusteli maaperää. Hän lähetti tiedustelukirjeen Manuel Brazilille Taibaniin. Manuel Brazilin aavistus siitä, että Kid todella oleskeli Fort Sumnerissa ja apulaisseriffi John W. Poelle kerrotut vihjeet saivat Garrettin lähtemään vanhalle linnakkeelle Poen kanssa. Roswellista mukaan lähti Thomas C. ”Kip” McKinney. Toisin kuin Garrett, Poe ja McKinney eivät tunteneet Fort Sumneria eivätkä sen asukkaita. Garret apulaisineen asettuivat hedelmätarhaan tarkkailemaan. Myöhään illalla he kuulivat ääniä ja näkivät miehen nousevan maasta. Vasta myöhemmin Garrett sai tietää, että mies oli Billy the Kid. Garrett jätti apulaisseriffit Pete Maxwellin talon kuistille ja meni keskustelemaan Maxwellin huoneeseen. Kid saapui talolle veitsi kädessään; hän oli noutamassa ruoaksi lihaa Maxwelliltä. Huomattuaan Poen Kid perääntyi talon kuistille pistooli kädessään ja tiedusteli samalla espanjaksi useasti Poen henkilöllisyyttä. Tultuaan Maxwellin huoneeseen Kid kysyi Maxwellilta, keitä ulkona olevat miehet ovat. Samalla hän huomasi huoneessa olevan toisen henkilön. Maxwell tunnisti Kidin ja Garrett ampui kuolettavasti.
Huhtikuussa 1881 kuvernööri Lew Wallace oli julkaissut 500 dollarin palkkion Billy the Kidin kiinnisaamisesta. Viisi päivää Kidin kuoleman jälkeen Garrett oli Santa Fessä noutamassa palkkiota. Virkaatekevä kuvernööri William G. Ritch päätti harkinnan jälkeen, että Wallacen palkkiotarjous ei ollut laillinen ja kieltäytyi maksamasta. Yleinen mielipide tuki vahvasti Garrettin palkitsemista. Garrettin palkitsemiseksi alettiin kerätä rahaa. Keräyksen tuottoa ei koskaan julkistettu, mutta hyvin todennäköisesti se ylitti 3000 dollaria. Helmikuussa 1882 territorion kansanedustus myönsi lopulta Garrettille kuvernööri Wallacen lupaaman palkkion. Lisäksi John Chisumin sanotaan lahjoittaneen 1000 dollaria. Asianajaja Albert J. Fountain myönsi Garrettille kultaisen seriffintähden. Viikko Billy the Kidin kuoleman jälkeen Garrett uhkasi erota Lincolnin piirikunnan seriffin virasta. Työ oli hänestä huonosti palkattua, ja hän oli kokenut saavansa liian vähän tukea kansalaisilta. Hän kertoi, että oli pysynyt virassaan, koska oli halunnut nähdä Kidin tapauksen loppuun asti. Todennäköisesti tapahtumat Maxwellin makuuhuoneessa, jossa Kid sai surmansa, vaikuttivat Garrettin yllättävään eroilmoitukseen. Virkakautensa lopulla hän ilmoitti tukevansa apulaisensa John W. Poen valintaa seuraajakseen.
Kirja Billy the Kidistä
Päätettyään kautensa Lincolnin seriffin virassa Garrett muutti Roswelliin, jossa hän ystävystyi Marshall Ashmun ”Ash” Upsonin kanssa. Upson muutti asumaan Garrettin luokse elokuussa 1881. Journalisti Upson oli saapunut Roswellin pikkukylään 1870-luvun puolivälissä postimestariksi. Ash Upson oli tuntenut Billy the Kidin, vaikka tuskin hyvin läheisesti, ja tiesi Kidin tekemisistä.
Billy the Kidin kuolemaan johtaneiden olosuhteiden takia Garrett huomasi olevansa kritiikin kohteena: hän oli ampunut Kidin ilman varoitusta Kidin ystävän pimeässä makuuhuoneessa – lisäksi puhuttiin, että Kid oli ollut aseeton. Garrett, joka arvosti henkilökohtaista mainettaan, tunsi omantunnonvaivoja. Eräs Garrettin arvostelijoista oli Deluvina Maxwell, joka oli Pete Maxwellin talouden navajo-palvelija. Deluvina oli erityisesti pitänyt Kidistä.
Garrett päätti kirjoittaa kirjan, jossa voi antaa oman käsityksensä polemiikkiin. Kirja ilmestyi maaliskuussa 1882. Vaikka Garrett ilmoitti kirjan johdannossa, että hänen kertomuksensa oli vastaus Billy the Kidiä käsittelevien vähäpätöisten taskukirjojen virheellisyyksille, kirjan ensimmäinen puolisko erosi niistä hyvin vähän. Useimmat tutkijat ovat yleensä sitä mieltä, että ajoittain hyvin melodramaattisen kirjan ensimmäiset viisitoista kappaletta kirjoitti Ash Upson. Kirjan lopuissa kahdeksassa kappaleessa kuvataan niitä tapahtumia, joihin Garrett itse osallistui, ja niitä pidetään Garrettin kirjoittamina. Historiantutkija Frederick Nolanin mukaan myös Garrett eräissä kohdissa, kuten kertoessaan viimeisen yön tapahtumista Fort Sumnerissa, kirjoitti oman esityslistansa mukaisesti ja peitteli ahkerasti omia puutteitaan. Kirjan nimeksi tuli The Authentic Life of Billy, The Kid, The Noted Desperado of the Southwest, Whose Deeds of Daring and Blood Have Made His Name a Terror in New Mexico, Arizona and Northern Mexico. Kirja ei myynyt hyvin, päinvastoin. Huonosta menestyksestä huolimatta Garrett oli sanonut sanottavansa. Kirjasta tuli myöhemmin menekkiteos, mutta Garrett ja Upson eivät ehtineet nauttia tekijänoikeustuloista.
Elokuussa 1882 Garrett tapasi Albuquerquessa Billy the Kidin veljen Joseph Antrimin, joka asui Trinidadissa Coloradossa ja oli uhkapelien ammattilainen. Sanomalehti oli aiemmin kirjoittanut artikkelissaan, että Antrim uhkasi tappaa Garrettin kostoksi veljensä kuolemasta. Tapaaminen ei johtanut aseelliseen yhteenottoon. Garrett ja Antrim keskustelivat pitkään. Seuraavana aamuna Garrett kertoi sanomalehden reportterille, että Antrimilla ei ollut pahaa tahtoa lainvalvojaa kohtaan. Garrett ilmoitti tehneensä Billy the Kidin tapauksessa vain velvollisuutensa, joka oli edellyttänyt surmaamisen. Keskustelun jälkeen Antrim ja Garrett olivat eronneet, eivätkä he koskaan enää tavanneet.
Ratsupoliisina Pannunvarressa, maanviljelijänä Roswellissa ja hevostilallisena Uvaldessa
Vuonna 1883 Garrett osti karjaa yhdessä Lincolnin piirikunnan seriffin John W. Poen kanssa. Garrett omisti tilan Fort Stantonin lähellä. Seuraavana vuonna hän otti vastaan suurten karjatilallisten tarjouksen organisoida ryhmä ratsupoliiseja. Toiminnan laillisuus varmistettiin Texasin kuvernööriltä. Noin yhdeksän miestä käsittävän ryhmän (LS Rangers) tarkoituksena oli työskennellä karjafarmareiden suojelijoina Texasin ja New Mexicon rajalla Pannunvarressa (Panhandle). Tänä aikana Garrett myös toimeenpani Texasin kuvernöörin kuulutuksen, joka kielsi siviilihenkilöiltä revolvereiden kannon. Garrett kiersi miestensä kanssa karjan kokoonajoleireissä riisumassa karjapaimenia aseista. Garrett sanoutui irti, kun hän huomasi, että hänen odotettiin tappavan pahimmat rosvot, eikä pidättävän heidät. Kesällä 1885 hän pääsi skotlantilaissyntyisen Brandon C. Kirbyn asiamieheksi auttamaan Kirbyä maiden ja karjan hankinnassa. Garrettista tuli Kirbyn omistaman Angus VV -nimisen tilan päällikkö viiden vuoden sopimuksella, mutta erimielisyyksien takia hän erosi jo seuraavana vuonna.
Garrett vetäytyi Roswellin kotiinsa ja panosti maanviljelyyn. Kuivan ilmaston takia hän osti olemassaolevia kastelukanavia ja rakennutti uusia. Hän uskoi, että strategisesti sijoitetuilla padoilla ja kanavilla koko Pecos Valley voitaisiin muuttaa ”Eedenin puutarhaksi”. Garrettin tila oli yksi laakson arvokkaimmista. Pat Garrettin seuraava aikomus oli päästä Chavesin piirikunnan ensimmäiseksi seriffiksi vuonna 1890. Garrett ja hänen entinen ystävänsä John W. Poe olivat riitaantuneet, mikä oli johtanut heidän väliensä viilentymiseen. John W. Poe ilmoitti julkisesti tukevansa toista ehdokasta virkaan, ja Garrett hävisi vaalit.
Vuotta aiemmin 1889 Garrett oli Uvaldessa Texasissa onnistunut eräässä keinokastelukanavaan liittyvässä kaupassa. Hän kertoi puolisolleen, että tienaisi 20 000 dollaria sopimuksesta. Koska Garrett halusi päästä eroon New Mexicosta, hän otti perheensä mukaansa ja muutti Uvaldeen 13. huhtikuuta 1891. Ash Upson jäi Roswelliin hoitamaan yhteisiä intressejä, mutta seurasi vuoden päästä Garrettia Texasiin ja asui samassa taloudessa. Uvaldessa Garrettin pääasiallinen liiketoimi oli hevosten kasvatus. San Antoniossa ilmestyneessä sanomalehdessä hän oli ”hevosmies Uvaldesta” – Billy the Kidiä ei mainittu. Uvalden vuosinaan Garrett kärsi sekä henkilökohtaisia että taloudellisia tappioita.
Vuonna 1890 Garrettilla oli neljä lasta. Garrettin suhteista lapsiinsa tiedetään vähän. Vuonna 1885 syntynyt Elizabeth oli sokea. Elizabethista tuli Garrettin tunnetuin ja kuuluisin lapsi. Elizabeth Garrett sävelsi ja sanoitti New Mexicon osavaltiolaulun ”O, Fair New Mexico”.
Albert J. Fountainin katoaminen
New Mexicon poliitikoilta kantautui viestejä, joissa Garrettia kehotettiin ottamaan vastaan Doña Anan piirikunnan seriffin virka. Tuomari Albert J. Fountain, joka oli toiminut myös Billy the Kidin asiamiehenä, ja hänen 8-vuotias poikansa Henry olivat kadonneet. Heidät oli luultavasti murhattu White Sandsin ympäristössä. Kuvernööri William T. Thorntonin kutsumana Garrett palasi New Mexicoon helmikuussa 1896 tarkoituksenaan saada kiinni syylliset. Piirikunnan silloinen seriffi teki hyvin vähän tapauksen selvittämiseksi, eikä hän suostunut luovuttamaan paikkaansa Garrettille. Epäiltyinä olivat Oliver Lee, William McNew ja Jim Gililland, jotka olivat Albert J. Fountainin poliittisia vastustajia.
Republikaani Albert J. Fountain oli tammikuussa 1896 toiminut syyttäjänä oikeustapauksessa, jossa Lincolnin piirikunnan suuri valamiehistö syytti 32 karjatilallista karjavarkaudesta. Syytettyjen tilallisten joukossa oli demokraattisen puolueen edustajan ja entisen lainsäätäjän Albert Bacon Fallin useita liittolaisia. Fall oli Fountainin poliittinen vihollinen, ja he olivat olleet toistensa vastaehdokkaita 1888 ja 1890. Fountain oli puolustanut vahvasti New Mexicon asemaa itsenäisenä osavaltiona ja ajanut ehdotusta läpi. Fall oli vastustanut ja johtanut ehdotetun osavaltion perustuslain vastaista kamppailua. Vuonna 1890 äänestäjät olivat hylänneet perustuslain.
Kuvernööri pyysi Garrettin avuksi Pinkertonin etsivätoimiston. Garrett piti Pinkertonin toimia enemmän haitallisina kuin hyödyllisinä. Toukokuussa kuvernööri Thornton kutsui Pinkertonin pois tutkinnasta. Garrett nimitettiin lopulta elokuussa 1896 Doña Anan piirikunnan seriffiksi. Fountainin tapauksen tutkinta ei edistynyt. Toukokuussa 1899 Oliver Lee ja Jim Gililland olivat oikeudessa syytettyinä murhasta. Garrett uskoi vakaasti, että he olivat syyllisiä, mutta heidät vapautettiin. Oliver Leestä tuli myöhemmin senaattori. Albert ja Henry Fountainin ruumiita ei koskaan löydetty.
Välikohtaus Bill Coxin tilalla
Lokakuussa 1899 Greerin piirikunnan seriffi George Blalock pyysi Garrettilta apua karkulaisen kiinniotossa. Norman Newman oli vuotta aiemmin tappanut seriffi Blalockin kumppanin. Newman käytti nimeä Billy Reed ja piilotteli W. W. ”Bill” Coxin karjatilalla, jossa hän työskenteli kokkina. Molemmat seriffit ja Garrettin apulainen José Espalín lähtivät suorittamaan pidätystä Coxin tilalle. Newman ja seriffit ajautuivat käsirysyyn. Lopulta Espalín ampui Newmania selkään. Kuolemansyyntutkimus vapautti kaikki kolme lainvalvojaa rikkomuksesta. Tapahtuma ei lähentänyt Garrettia ja Coxin perhettä. Coxin raskaana oleva puoliso oli ollut läsnä tappelun aikana. Puolison veli Print Rhode uhkasi tappaa Garrettin siihen paikkaan.
Tullijohtajana El Pasossa
Garrett kiinnostui El Pason tullijohtajan avoinna olevasta virasta Texasissa. Garrettin valintaa vastustettiin. Presidentti Theodore Rooseveltilla oli heikkoutena nimittää taitavia aseenkäyttäjiä ja lännen ihmisiä tärkeisiin hallinnollisiin asemiin. Garrett nimitettiin tullijohtajaksi 20. joulukuuta 1901 Valkoisessa talossa pidetyssä tapaamisessa. El Pasossa, joka sijaitsi noin 40 mailin päässä Las Crucesista, hän oli prameileva hahmo ja hänestä tuli yksi paikkakunnan tunnetuimmista ihmisistä. Tyylikkään pukeutumisensa takia hän sai kutsumanimen ”dandy sheriff”.
Tullijohtajana hänellä ei ollut samanlaista autonomiaa kuin aiemmin seriffinä toimiessaan. Poliittisesti herkät Washingtonin virkamiehet seurasivat hänen jokaista liikettään. Garrettin nimitys, toimintatavat ja käyttäytyminen tullijohtajana herättivät paljon arvostelua. Huhtikuussa 1905 Garrett osallistui presidentti Rooseveltin kutsumana kokoukseen San Antoniossa. Mukaansa hän otti hyvän ystävänsä Tom Powersin, joka omisti El Pasossa saluunan ja peliluolan. Garrett ei kertonut presidentille Powersin olevan uhkapelien ammattilainen. Kun Roosevelt sai myöhemmin tietää asiasta, hän oli suunniltaan. Kahdeksan kuukautta myöhemmin Garrett sai tietää, että presidentti Roosevelt oli päättänyt olla nimittämättä häntä uudelleen. Päätettyään virkansa tullissa Garrett ilmoitti palaavansa New Mexicon tilalleen.
Oikeudenpalvelijana Meksikossa ja kiinteistönvälittäjänä El Pasossa
Tammikuussa 1906 hän oli Santa Rosalíassa (nykyinen Camargo) Meksikossa tutkimassa raakaa tappoa. Meksikon viranomaiset uskoivat, että amerikkalainen tilallinen O. E Finstad oli murhannut lankonsa ja toisen miehen. Garrett päätti omien tutkimustensa perusteella, että meksikolaiset bandiitit olivat hyökänneet Finstadin ja tämän seuralaisten kimppuun. Garrett pyysi suoraan presidentti Rooseveltilta amerikkalaisen hallinnon apua tapauksen selvittämisessa. Meksikon viranomaiset kuitenkin tuomitsivat Finstadin kahdeksitoista vuodeksi kuritushuoneeseen.
Garrett etsi aina kauppaa, jolla hän tienaisi tuhansia dollareita yhdellä kerralla. Garrett ajatteli löytäneensä seuraavan tuottoisan yrityksen: hopeakaivoksen Chihuahuassa. Garrett pyysi ystäväänsä Emerson Houghia mukaan. Hough kuitenkin tiesi Garrettin olevan veloissa lähestulkoon kaikille. Jotkut veloista olivat olleet hoitamatta vuosien ajan. Tullijohtajan palkkaansa hän oli käyttänyt keinotteluun, uhkapelaamiseen ja rahapulassa olevien ystävien auttamiseen.
Elokuun lopulla 1907 Garrettista tuli osakas kiinteistönvälitysfirmassa El Pasossa. Koko tullijohtajakautensa ajan Garrett oli pitänyt perheensä New Mexicossa, joko Las Crucesin talossa tai Black Mountainin tilalla, ja perhe pysyi siellä edelleen. Puoliso Apolinaria vietti pitkiä aikoja yksin kahdeksan lapsen kanssa. Nuorin lapsista, Jarvis, oli vasta kaksivuotias. Garrett tarjosi toistuvasti juomia kaikille käydessään El Pason suosikkisaluunassaan. Öisin hän kulutti aikaa prostituoidun kanssa. Garrett oli omistautunut perheelleen, mutta hän vietti myös toisenlaista elämää.
Kiista Bear Canyonin tilasta
Jesse Wayne Brazel, joka työskenteli Bill Coxille, oli vuokrannut maaliskuussa 1907 Bear Canyonin tilan Garrettin pojalta. Tila sijaitsi muutaman mailin päässä Garrettin Black Mountainin tilasta. Garrett piti Bear Canyonin tilaa omanaan. Kun Brazel toi tilalle 1200 vuohta nautakarjan sijasta, Garrett raivostui. Garrettin naapuri Bill Cox oli antanut rahaa vuohien tuomiseen. Print Rhode oli Brazelin liikekumppani. Garrett yritti oikeudessa mitätöntää vuokrasopimuksen, mutta oikeus hylkäsi Garrettin aloitteen. Pian puhuttiin, että Garrett, Brazel ja Rhode uhkailivat toisiaan. Garrettista tuli entistä riidanhaluisempi.
Kryptobileet
Kryptobileet (krypto-bileet, eng. CryptoParty) ovat maailmanlaajuisen liikkeen aikaansaamia ruohonjuuritason tapahtumia, joiden tavoitteena on tuoda käytännöllisten salausmenetelmien perusteet suuremmalle yleisölle. Tapahtumat ovat pääasiassa sarja maksuttomia julkisia työpajoja.
Pat Garrett
Kiista Bear Canyonin tilasta
Garrett halusi päästä eroon karjatilastaan. Carl Adamson ja James B. ”Jim” Miller, joka oli Adamsonin lanko, tarjoutuivat ostamaan Garrettin tilan, jonne Miller suunnitteli tuovansa ostamansa tuhatpäisen karjan. Garrettin pyynnöstä Wayne Brazel suostui luopumaan vuokrasopimuksestaan, kunhan vuohille löytyy ostaja. Koska vuohia olikin useita satoja enemmän, sopimusta ei saatu aikaan. Adamson suostui tapaamaan Garrettin ja Brazelin Las Crucesissa ongelman ratkaisemista varten. Adamson matkusti Garrettin tilalle 28. helmikuuta 1908. Seuraavana aamuna Garrett ja Adamson lähtivät tapaamiseen Las Crucesiin.
Kryptobileet
Historia
thumb|Mainos kryptobileistä [[Santiago de Chile|Santiagon kaupungissa.|right]] Kryptobileet saivat alkunsa elokuun 2012 lopussa australialaisen yksityisyyden puolestapuhujan Asher Wolfin ja erään tietoturva-asiantuntijan välisestä Twitter-keskustelusta. Tee se itse -luontoinen, itsestään organisoituva liike otti välittömästi tuulta alleen ja muutaman tunnin sisään noin tusina kryptobilettä järjestettiin itsenäisesti eri kaupungeissa Australiassa, Yhdysvalloissa, Isossa Britanniassa ja Saksassa. "Kun heräsin aamulla, ne olivat kaikki siellä," Wolf sanoi eräässä haastattelussa. Monta vastaavaa tapahtumaa järjestettiin pian tämän jälkeen muun muassa Chilessä, Alankomaissa, Havaijilla ja Aasiassa. Australiassa huomattiin tänä aikana raju nousu Tor-verkon käytössä. Eräät Lontoossa pidetyt kryptobileet jouduttiin osallistujamäärän takia siirtämään London Hackspacesta Googlen kampukselle, joka sijaitsee Itä-Lontoon Tech Cityssa.
Lokakuun puoliväliin mennessä vuonna 2012 oli maailmanlaajuisesti järjestetty noin kolmetkymmenet kryptobileet. Joitakin on järjestetty useamman kerran. Kryptobileet järjestettiin yhtenä kertana samaan aikaan Reykjavikissa, Brysselissä ja Manilassa.
Pat Garrett
Kuolema
Helmikuun 29. päivänä seriffi Felipe Luceron toimistoon syöksyi Jesse Wayne Brazel, joka ilmoitti tappaneensa Pat Garrettin. Brazel pyysi päästä telkien taakse. Lukittuaan Brazelin selliin seriffi sai vahvistuksen tapahtuneesta Carl Adamsonilta, joka oli ollut Brazelin mukana. Lucero, Adamson ja seitsemän kuolemansyyntutkijaa ratsastivat noin seitsemän mailin päähän Las Crucesista ja löysivät Garrettin ruumiin.
Wayne Brazel ja Carl Adamson kertoivat seriffille ja kuolemansyyntutkijoille, että Brazel oli ampunut Garrettin itsepuolustukseksi. Adamson kertoi, että hän ja Garrett olivat kohdanneet Brazelin ratsastaessaan Alameda Arroyossa Organ Mountainsin lähellä. He jatkoivat matkaa kolmistaan. Garrett alkoi sättiä Brazeliä vuohista, joita Brazel oli aiemmin tuonut kiistanalaiselle Bear Canyonin tilalle. Adamson oli noussut ratsailta virtsaamaan. Adamsonin mukaan Garrett oli uhannut tainnuttaa Brazelin. Heti sen jälkeen Adamson oli säpsähtänyt meteliä, jota oli seurannut haulikonlaukaus. Tämän jälkeen Adamson näki Brazelin, pistooli kädessä, ampuvan toisen laukauksen. Pat Garrett oli kuollut. Brazel oli kysynyt Adamsonilta, mitä pitäisi tehdä, jolloin Adamson oli pyytänyt häntä antautumaan.
Kryptobileet
Historia
Kryptobileitä voidaan seuraajana samantapaiselle 1990-luvun liikkeelle.
Pat Garrett
Kuolema
Garrettin ampujan henkilöllisyys ei ole täysin selvinnyt. Oikeudenkäynti kesti vain yhden päivän toukokuussa 1909. Ainoaa silminnäkijää Carl Adamsonia ei kutsuttu todistajaksi. Wayne Brazel todettiin syyttömäksi. Brazel antoi itse ristiriitaisia tietoja osallisuudestaan: joillekin hän vakuutti, että ei ollut tappanut Garrettia, toisille hän väitti painaneensa liipaisinta. Wayne Brazel katosi vuonna 1915 jälkiä jättämättä. Kukaan hänen sukulaisistaan ja ystävistään ei tarkalleen tiedä, mitä hänelle tapahtui. Brazelin pojan Jessen toimeksiannosta asianajaja H.L. McCune teki 1930–luvulla selvityksen, jonka mukaan Brazel kuoli Etelä-Amerikassa Butch Cassidyn ja Sundance Kidin luoteihin. Vuonna 1954 Oliver M. Lee Jr. myönsi, että hänen setänsä Print Rhode oli tappanut Garrettin. Oliver Leen mukaan Garrettin ystävä ja tilanomistaja Bill Cox oli palkannut tappajaksi Jim Millerin. Garrettilla oli ollut velkoja Coxille. Ennen kuin Miller ehti suorittaa tehtäväänsä, Print Rhode ampui Garrettin. Huhupuheiden mukaan Brazel oli tavannut Rhoden reitin varrella ennen kuin hän oli jatkanut matkaansa Adamsonin ja Garrettin kanssa. Koska Rhode oli perheellinen, Brazel otti syyn niskoilleen. Print Rhode muutti Garrettin kuoleman jälkeen Arizonaan, ja hänestä tuli maanviljelijä. Rhode riitaantui naapurissa asuneen sukulaismiehen kanssa ja ampui tämän kuoliaaksi heinäkuussa 1910. Bill Cox ja Oliver Lee tarjoutuivat antamaan rahallista ja oikeudellista apua. Rhode tuomittiin kuitenkin 20 vuodeksi vankeuteen. Bill Coxin vaikutusvalta poliittisissa piireissä johti Rhoden vapauttamiseen vuonna 1913 ja armahtamiseen kolme vuotta myöhemmin. Print Rhode kuoli Texasissa lokakuussa 1942.
Lonza
300px|thumb|Lonza virtaa Lötschentalin laaksossa
Pat Garrett
Kuolema
Garrettin ystävä J.J. Bush ei pitänyt Jim Milleriä syyllisenä, vaikka kutsuikin tätä ”vehkeilijöiden päälliköksi ja pimeiden töiden suunnittelijaksi”. Miller oli palkkamurhaaja ja häntä epäiltiin ainakin paristakymmenestä murhasta. Bushin mukaan Miller oli kuitenkin varmasti tietoinen siitä, että Garrett tultaisiin tappamaan. Miller ei elänyt niin kauan, että olisi voinut sanoutua irti huhupuheista. Hänet hirtettiin Adassa Oklahomassa huhtikuun lopulla 1909.
Garrettin ystävät ja omaiset epäilivät salaliittoa. Heidän mukaansa Garrettin kuolema ei ollut tapahtunut Wayne Brazelin ja Carl Adamsonin kuvaamalla tavalla. Ensiksi oli ilmeistä, että myös Garrett oli ollut tapahtumahetkellä virtsaamassa. Toiseksi ampuja, Brazel tai joku muu, oli ampunut Garrettin takaapäin. Garrettin poika Jarvis, joka oli isänsä kuoleman aikaan kolmevuotias, uskoi Bill ja Emmett Isaacsin teoriaan, jonka mukaan Carl Adamson oli ampuja. Emmett Isaacs ei pitänyt Brazelia murhaajana. Isaacsin veljesten mukaan seuraava looginen epäilty oli Adamson. Joulukuussa 1908 Adamson tuomittiin Kiinan kansalaisten salakuljetuksen suunnittelusta Yhdysvaltoihin. Hän valitti päätöksestä New Mexicon korkeimpaan oikeuteen, joka tuomitsi hänet 18 kuukauden vankeusrangaistukseen. Adamson kuoli marraskuussa 1919 Roswellissa.
Lonza
Lonza on joki Sveitsissä, Wallisin kantonissa, Lötschentalin laaksossa. Joki saa alkunsa Langgletscher-jäätiköltä noin 2 100 metrin korkeudessa. Lonza yhdistyy Rhôneen Vispin alapuolella Gampelissa. Joen juoksutusta säännöstellään Ferdenin padolla.
Lonza on antanut nimensä muun muassa kemianyhtiö Lonzalle, joka aloitti toimintansa Lonzan rannalla Gampelissa ja jolla on edelleen tehdas läheisessä Vispissä.
Kryptobileet
Mediahuomio
thumb|Esimerkki krptobilemainoksesta. Sähkömekaaninen tietokone taustalla on Yhdysvaltain laivaston [[Bombe joka auttoi Enigma salauslaitteen kryptoanalysoinnissa toisen maailmansodan aikana.|right]] Kryptobileet ovat alustavasti saaneet positiivista palautetta niin Electronic Frontier Foundationilta kuin (oletettavasti) AnonyOpsilta, sekä NSA tietovuotajalta Thomas Drakelta, Wikileaks toimittaja Heather Marshilta ja Wired toimittaja Quinn Nortonilta. Eric Hughes, joka oli kirjoittanut kirjan A Cypherpunk's Manifesto lähes kaksi vuosikymmentä aikaisemmin, piti pääpuheen nimeltä Putting the Personal Back in Personal Computers Amsterdamin kryptobileissä 27.9.2012. Piratbyrån perustajajäsen Marcin de Kaminski, joka puolestaan ​​perusti The Pirate Bayn, on sanonut pitävänsä kryptobileitä tärkeimpinä kansalaistapahtumina salaustieteen edistämiseksi tänä päivänä. Cory Doctorow on luonnehtinut kryptobileiden "muistuttavan Tupperware-kutsuja salausmenetelmien oppimiseksi."
Henrik I (Englanti)
Henrik I (n. 1068 – 1. joulukuuta 1135), myös Henrik Beauclerc, oli Englannin kuningas vuosina 1100–1135. Henrik oli Vilhelm Valloittajan neljäs poika ja hänelle opetettiin latinaa sekä vapaita taiteita. Vilhelmin kuoltua vuonna 1087 Henrikin vanhemmat veljet Robert Curthose ja Vilhelm Rufus perivät Normandian ja Englannin, mutta Henrik jäi maattomaksi. Henrik osti Cotentinin kreivikunnan Länsi-Normandiasta Robertilta, mutta Vilhelm ja Robert suistivat hänet vallasta vuonna 1091. Henrik kokosi valtapohjansa vähitellen uudelleen Cotentinissa ja liittoutui Vilhelmin kanssa Robertia vastaan. Henrik oli paikalla kun Vilhelm kuoli metsästysonnettomuudessa vuonna 1100, ja hän kaappasi itselleen Englannin valtaistuimen luvaten kruunajaisissaan oikaista useita Vilhelmin vähemmän suosittuja linjauksia. Henrik nai Matilda Skotlantilaisen, mutta piti monia rakastajattaria ja sai heidän kanssaan monta aviotonta lasta.
Robert hyökkäsi Englantiin vuonna 1101 ja haastoi Henrikin vallan maassa; tämä sotaretki päättyi neuvoteltuun sopimukseen, joka vahvisti Henrikin kuninkuuden. Rauha oli lyhytikäinen ja Henrik hyökkäsi Normandiaan vuosina 1105 ja 1106 päihittäen Robertin lopulta Tinchebrayn taistelussa. Henrik piti Robertia vankinaan koko tämän loppuelämän. Ranskan kuningas Ludvig VI, Flanderin Baldwin ja Anjoun Fulk kannattivat Robertin pojan Vilhelm Cliton vaadetta ja tukivat suurta kapinaa Normandiassa vuosina 1116–1119. Suotuisa rauhansopimus Ludvigin kanssa sovittiin Henrikin voitettua Brémulen taistelussa vuonna 1120.
Henrikin ainut aviossa syntynyt poika ja perijä Vilhelm Adelin hukkui laivaonnettomuudessa samana vuonna syösten kruununperimyksen epävarmuuteen. Henrik meni uusiin naimisiin Adeliza Louvainin kanssa uuden perillisen toivossa, mutta heidän avioliittonsa oli lapseton. Tästä syystä Henrik julisti tyttärensä Matildan perijäkseen ja naitti tämän Anjoun Gottfriedille. Henrikin ja parin välinen suhde muuttui kireäksi ja Anjoun rajalla syntyi taisteluja. Henrik kuoli 1. joulukuuta 1135 viikon kestäneen sairauden jälkeen. Henrikin omista suunnitelmista huolimatta seuraajaksi nousi hänen sisarenpoikansa Bloisin Tapani, mikä johti Anarkian nimellä tunnettuun sisällissotaan.
Lapsuus ja nuoruus
Henrik syntyi toukokuun 1068 ja 1069 välisenä aikana, luultavasti Selbyssä, Yorkshiressä Englannissa. Hänen äitinsä Flanderin Matilda oli kaukaista sukua anglosaksien kuninkaalle Alfred Suurelle. Matilda nimesi nuorimman poikansa setänsä Ranskan Henrik I:n mukaan. Perheen nuorimpana hänestä luultavimmin odotettiin tulevaksi piispaa ja Henrik sai hyvän koulutuksen. Henrik oli luultavasti ensimmäinen normannihallitsija, joka osasi sujuvaa englantia.
Villiam Valloittaja kuoli 1087 ja perintö jaettiin kolmen pojan kesken. Pojista Rikhard oli kuollut aiemmin metsästysretkellä:
Henrik juonitteli veljiään vastaan ja yritti saada nämä nousemaan toisiaan vastaan. Robert ja Vilhelm kuitenkin sopivat vuoteen 1091 mennessä, että Henrikiä ei päästetä perimään kummankaan valtakuntaa jommankumman kuollessa.
Nousu Englannin kuninkaaksi
Robert yritti vallata kruunun itselleen nousemalla maihin heinäkuussa 1101 Portsmouthissa. Hän ei kuitenkaan saavuttanut tavoitettaan vaan rauha solmittiin Henrikin ja Robertin välillä, Henrik suostui maksamaan veljelleen vuosittain 2000 puntaa.
Ensimmäinen avioliitto
11. marraskuuta 1100 Henrik meni naimisiin Edithin kanssa. Edith oli Skotlannin kuninkaan Malcolm III:n tytär. Koska Edith oli Edgar Athelingin sisarentytär ja Edmund Rautakylki oli hänen isoisoisänsä, avioliitto yhdisti normannien hallitsijasuvun vanhaan anglosaksikuninkaiden sukuun. Avioliitto ei miellyttänyt normanniparoneja, mutta toisaalta Henrikistä tuli suositumpi anglosaksien keskuudessa. Edith vaihtoi avioliiton myötä nimensä Matildeksi.
Normandian valloitus
Vuonna 1105 Henrik valtasi Normandian. Tarkoituksena oli poistaa hänen kyvytön veljensä vallasta - Normandia oli jatkuvasti naapurivaltioista tulevan uhan alla. Robert kukistui kuitenkin vasta 28. syyskuuta 1106 (tarkalleen 40 vuotta sen jälkeen kun Vilhelm oli noussut maihin Englannissa) Tinchebrayn taistelussa. Robert vietti loppuelämänsä vangittuna Englannissa, aluksi Lontoon Towerissa, sitten Devizesin linnassa ja lopulta Cardiffissa. Näin Henrikistä tuli kuten isästään sekä Englannin kuningas että Normandian herttua.
Henrik pyrki vähentämään vaikeuksia Normandiassa naittamalla vanhimman poikansa Vilhelmin tuolloisen vihollisensa Anjoun kreivin Fulk V:n tyttären kanssa. Kahdeksan vuotta myöhemmin, Vilhelmin odottamattoman kuoleman jälkeen tapahtui vieläkin merkittävämpi avioliitto Henrikin tyttären Matilden naitua Fulkin pojan Geoffrey Plantagenetin eli Gottfried V:n, tulevan Englannin kuningashuoneen Plantagenetin hallitsijasuvun kantaisän.
Toinen avioliitto
Henrikillä oli vain kaksi lasta Edith/Matilden kanssa. Kuningatar kuoli vuonna 1118. Katastrofi iski 25. marraskuuta 1120, jolloin hänen ainoa laillinen poikansa Vilhelm hukkui haaksirikossa. Vain teurastaja selvisi hengissä turmassa ja kertoi kaikkien hukkuneen. Kuolleiden joukossa oli myös kaksi Henrikin aviotonta lasta ja veljentytär Lucia-Mahaut de Blois.
Toiminta kuninkaana
Henrikiä pidettiin oikeudenmukaisena kuninkaana, mutta samalla häikäilemättömänä. Historioitsijat ylistivät häntä viisaudestaan ja sotataidoistaan. Sen vastapainona Henrik mainitaan myös rahanahneena ja hänen verokamarinsa tuli tunnetuksi nimellä Exchequer. Verokamari oli ensimmäinen hovin osasto, joka kasvoi liian suureksi matkustamaan hovin mukana. Sen vuoksi se jäi aina Westminsteriin tai Winchesteriin.
Kuolema ja perintö
Vuonna 1135 Henrik vieraili Normandiassa tavatakseen Matilden ja Gottfriedin lapset, Henrikin lapsenlapset. Vierailua kuitenkin varjosti epäsopu tyttären ja tämän miehen kanssa ja nämä kiistat saivat hänet pysymään Normandiassa ennakoitua kauemmin. Joulukuussa 1135 Henrik kuoli ruokamyrkytykseen "ahmittuaan itsensä täyteen nahkiaisia", joista hän piti erityisen paljon (joidenkin lähteiden mukaan nahkiaiset olivat myrkytettyjä). Hänet haudattiin Reading Abbeyhin, jonka oli perustanut 14 vuotta aiemmin.
Vaikka Henrikin paronit olivat vannoneet valan, että tämän tyttärestä tulisi kuningatar, Matilden sukupuoli ja uudelleen avioituminen normannien vihollisen eli Anjou-suvun edustajan kanssa mahdollistivat Henrikin sisarenpojan Tapani Bloisilaisen nousun Englannin kuninkaaksi. Matilden ja Tapanin valtataistelu johti Anarkiana tunnettuun pitkään sisällissotaan. Se päättyi lopulta Tapanin nimetessä Matilden pojan Henrikin perijäkseen vuonna 1153.
Aviottomat lapset
Kuningas Henrik I tunnetaan myös lukuisista aviottomista lapsistaan, joita oli enemmän kuin kellään toisella Englannin kuninkaalla. Lapsia oli noin 20–25 ja rakastajattaria oli useita. Sen selvittäminen kuka rakastajatar oli kenenkin lapsen äiti, on vaikeaa. Rakastajattaria olivat muun muassa Edith, Ansfride (Abingdon Abbeyn Sir Anskillin vaimo), Sibyl Corbet (Herbert FitzHerbertin vaimo), Edith FitzForne, prinsessa Nest ja Isabel de Beaumont (Rober de Beaumontin, Leicesterin ensimmäisen jaarlin tytär ja Pembroken ensimmäisen jaarlin Gilbert de Claren vaimo).
Guidime
Guidime on maalaiskunta Kayesin alueen Yélimanén piirissä Malissa. Sen keskuskylä Yélimané sijaitsee lähellä Mauritanian rajaa 178 Kayesista koilliseen. Yélimané on samalla myös piirin hallinnollinen keskus. Kunnassa on 39 800 ja keskuskylässä 4 300 asukasta.
Guidimen kunnan pinta-ala on 670 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Kremisin, idässä Fangan ja Soumpoun, etelässä Goryn ja lännessä Toyan kuntiin. Vesistöjä ovat ajoittain kuivuvat Térekolé ja Babassangué -joet sekä Goumbokho ja Hontokholo -järvet. Kasvillisuus on pensasaroa. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Emma Kivekäs
Emma Irene Kivekäs (5. huhtikuuta 1898 Hollola – 19. huhtikuuta 1956) oli suomalainen taidemaalari.
Guidime
Kuntaan kuuluu 22 kylää. Niistä suurimmat ovat 7 700 asukkaan Dioncoulane ja 5 100 asukkaan Bandiougoula. Asukkaista 90 % soninkeja. Vallitseva uskonto on islam.
Emma Kivekäs
Kivekäs opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1923–1925 sekä Taideteollisessa keskuskoulussa kuvaamataidonopettajaosastolla 1920–1922 ja 1923-1924. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyyn 1936 ja Suomen Taideakatemian 3-vuotisnäyttelyihin 1935 ja 1956. Kivekäs toimi piirustuksenopettajana oppikoulussa. Kivekkään muistonäyttely pidettiin Helsingissä 1960.
Guidime
Yélimanén kautta kulkee Nioron ja Kayesin välinen tie. Kunnassa toimii 12 alakoulua ja 5 yläkoulua. Terveyspalveluihin kuuluu piirin poliklinikka ja neljä terveyskeskusta. Keskuskylässä on sähkö-, puhelin- ja vesijohtoverkko.
Kultaperäharlekiini
Kultaperäharlekiini (Eurylaimus javanicus) on kaakkoisaasialainen harlekiineihin kuuluva varpuslintu.
Elinympäristö
Kultaperäharlekiinia tavataan Bruneissa, Kambodžassa, Laosissa, Malesiassa, Myanmarissa, Thaimaassa ja Vietnamissa. Singaporessa lajia ei ole tavattu 1920-luvun jälkeen. Lajia tavataan kosteahkoissa metsissä.
Ravinto ja lisääntyminen
Kuten muutkin harlekiinit myös kultaperäharlekiini käyttää pääasiallisena ravintonaan hedelmiä ja hyönteisiä. Laji rakentaa pesänsä puuhun yleensä lähelle runkoa. Pesänrakemnnusmateriaaleina laji käyttää bambuja, oksia, lehtiä, ruohoja ja kasvien juuria.
Simojukka Ruippo
Simojukka Ruippo (s. 1964 Tampere) on suomalainen dokumenttielokuvien tekijä. Ruippo on tunnettu Jouni Hokkasen kanssa tehdyistä mikroelokuvistaan. Ruipon ja Hokkasen Pyongyang Robogirl sai 2002 kunniamaininnan Tampereen elokuvajuhlien Micromovies-kilpailussa, elokuva kiersi lukuisilla elokuvajuhlilla ja Pohjois-Korean elokuvista vastaavat virkamiehet ilmaisivat tyytymättömyytensä elokuvaan. Vuonna 2009 Ruippo ja Hokkanen järjestivät elokuvafestivaalin Antarctis Short, Documentary and Animation Film Festival, joka oli maailman ensimmäinen elokuvafestivaali Antarktiksella. Festivaali on järjestetty tämän jälkeen myös vuosina 2010 ja 2011. Elokuvafestivaalit toteutettiin siten, että ne kiersivät tutkimusasemalta toiselle.
Theodore White
Theodore Harold White (6. toukokuuta 1915 Boston, Massachusetts, Yhdysvallat – 15. toukokuuta 1986 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen historioitsija, toimittaja ja tietokirjailija. Hän aloitti uransa Kiinassa ja raportoi usean vuoden ajan Kiinan tapahtumista muun muassa Time-lehdelle. Oltuaan hetken toimittajana Euroopassa White palasi 1953 Yhdysvaltoihin, jossa hän tuli tunnetuksi erityisesti poliittisena kommentoitajana. Whiten vuoden 1960 presidentinvaaleja käsitellyt The Making of the President – 1960 menestyi erittäin hyvin ja toi hänelle myös Pulitzer-tietokirjallisuuspalkinnon. White kirjoitti myös vuosien 1964, 1968 ja 1972 presidentinvaaleista sekä muita kirjoja Yhdysvaltain politiikasta.
Toimittajana Kiinassa ja Euroopassa
White sopi kirjoittavansa Kiinasta artikkeleita The Boston Globeen ja myi joitakin artikkeleita myös The Manchester Guardianiin. Nähtyään 1939 japanilaisten pommittavan Pekingiä hän päätti jatkaa uraansa toimittajana sen sijaan, että olisi palannut Harvardiin professoriksi. Kiinassa White aloitti Time-lehden kirjeenvaihtajana ja sai vakituisen paikan vuonna 1940. Whiten kontakteihin Kiinassa kuului muun muassa tuleva kommunistijohtaja Zhou Enlai.
White palasi 1941 New Yorkiin Time-lehden Itä-Aasian-toimittajaksi. Yhdysvaltain liityttä toiseen maailmansotaan White palasi Aasiaan, missä hän toimi sotakirjeenvaihtajana ja Timen toimiston johtajana. Sodan aikana White kirjoitti muun muassa Henanin vuoden 1943 nälänhädästä ja Kiinan sisäpolittisesta kamppailusta, haastatteli Mao Zedongia ja raportoi Japanin antautumisesta USS Missourilla. Sodan jälkeen White jätti Timen annettuaan epäsuosiollisia kommentteja kiinalaisjohtaja Tšiang Kai-šekistä, jota Timen johtaja Henry Luce ihaili. White esitti omia näkemyksiään bestselleriksi nousseessa kirjassaan Thunder Out of China.
Jätettyään Timen White kirjoitti hetken The New Republicille, mutta piti Henry A. Wallacen vaatimuksia liian rajoittavina. White ei saanut paikkaa mistään merkittävästä sanomalehdestä, sillä hänen aikaansa Kiinassa pidettiin hyvin radikaalina kylmän sodan aikaan. White lähti Kiinasta Pariisiin, jossa työskenteli hetken Overseas News Agencylle. Sen ajauduttua konkurssiin hän toimi hetken freelancerina ja vuodesta 1951 The Reporterin Euroopan-pääkirjeenvaihtajana. White kirjoitti viiden vuoden aikana Euroopan selviytymisestä toisesta maailmansodasta, talouden kehittymisestä, Naton muodostamisesta ja kokemuksistaan Euroopassa kirjan Fire in the Ashes.
Poliittisena kommentoijana Yhdysvalloissa
White palasi 1953 Yhdysvaltoihin ja keskittyi jatkossa maan politiikkaan. Hän joutui pian mccarthyismin uhriksi, kun hän puolusti ulkoministeriön kuulusteluihin joutunutta ystäväänsä John Paton Daviesia. Whitekin joutui tutkimusten kohteeksi, ja hänen passinsakin kumottiin hetkeksi. Kokemus pelotti häntä, eikä hän sen takia kirjoittanut jatkossa ulkomaanpolitiikasta tai puolustuspolitiikasta.
White aloitti 1954 The Reporterin kansalliseen politiikkaan keskittyneenä toimittajana ja siirtyi sitten Collier’sille. Hän jäi kuitenkin työttömäksi, kun Collier’sin toiminta loppui 1956. White kirjoitti tämän jälkeen ensimmäisen romaaninsa, The Mountain Road (1958), josta tehtiin myöhemmin Vuoristotie-niminen elokuva. Romaani perustui Whiten kokemuksiin Kiinassa ja hänen toinen romaaninsa The View from the Fortieth Floor (1960) hänen aikaansa Collier’silla. Jälkimmäisen romaanin elokuvaoikeudet hän myi 80 000 dollarilla näyttelijä Gary Cooperille.
Saatuaan taloudellista varmuutta White aloitti uransa merkittävimmän projektin, jonka ansiosta hän sai myös kunnioitusta poliittisena kommentoijana ja nykyhistorioitsijana. Hän alkoi kirjoittaa vuoden 1960 presidentinvaalien kampanjoinnista. Whiten kirjasta The Making of the President – 1960 tuli todella suosittu, ja se aloitti käytännössä uuden poliittisen raportoinnin tyylilajin, jossa yhdistyivät kirjailijan tarinankerronta ja historioitsijan laajemmat näkemykset. Kirjaa myytiin yli neljä miljoonaa kappaletta, ja se tuotti Whitelle noin puoli miljoonaa dollaria. White voitti siitä lisäksi Pulitzerin tietokirjallisuuspalkinnon.
White kirjoitti myös vuoden 1964, vuoden 1968 ja vuoden 1972 vaaleista. Hänen piti kirjoittaa myös vuoden 1976 vaaleista, mutta päättikin kirjoittaa Watergate-skandaalia käsitelleen teoksen Breach of Faith: The Fall of Richard Nixon (1976). Kolme vuotta myöhemmin White julkaisi omaelämäkertansa In Search of History. Vuonna 1982 ilmestynyt America in Search of Itself käsitteli vuoden 1980 vaaleja mutta myös laajemmin 25 vuoden ajanjaksoa Yhdysvaltain historiassa.
Yksityiselämä
White kuoli halvauksen jälkeen toukokuussa 1986. Hän oli kahdesti naimisissa; avioliitto Nancy Ariana Beanin kanssa kesti vuodesta 1947 vuoteen 1971, ja vuonna 1974 hän nai Beatrice H. Hofstadterin. Hänellä oli kaksi lasta ensimmäisestä liitostaan.
Noidan loitsu
Noidan loitsu on Cliff McNishin vuonna 2000 ilmestynyt varhaisnuorten fantasiaromaani. Noidan loitsu on ensimmäinen osa samannimisessä trilogiassa.
Juoni
Teos kertoo Rachelista ja hänen pikkuveljestään Ericistä, jotka kaapataan autotallin seinän läpi noidan hallitsemalle Ithrea-planeetalle. Uudessa, harmaassa Rachel huomaa, että hänellä on taikavoimia, hän osaa muun muassa lentää, luoda asioita ja vaihtaa olomuotoaan. Dragwena lumoaa Rachelin, koska Erikillä ei ole taikavoimia mutta pian sisaruksille selviää noidan todellinen luonne, kun he kuuleat ennustuksesta. Rachel ja Erik pakenevat noidan palatsista ja päättävät kukistaa tämän. Asiaa kuitenkin vaikeuttaa se, että Dragwena on istuttanut Racheliin taikuuden, joka muuttaa Rachelin noidan kaltaiseksi. Selviää kuitenkin, että Erikillä on toisenlaisia taikavoimia. Hän pystyy kumoamaan kaikki taikuudet mutta ei pysty pysäyttämään Rachelin muutosta. Rachel ja Erik saavat avukseen sarreenit ja Larpskendian, velhon, joka on alun perin sulkenut Dragwenan planeetalle mutta Larpskendia ei voi itse tulla planeetalle vaan Rachelin ja Ericin on selvittävä ilman häntä.
Vastaanotto
The Guardian on kuitenkin kehunut teosta tarraavaksi ja The Times kuvasi kirjan maailmaa eläväksi ja maagisten mahdollisuuksien täyttämäksi. Kirjailijaa on myös verrattu Philip Pullmaniin ja C.S.Lewisiin. kirjan.
Jean-Baptiste-René Robinet
Jean-Baptiste-René Robinet (1735 Rennes, Ranska – 1820 Rennes, Ranska) oli ranskalainen valistusfilosofi. Hän julkaisi Hollannissa teoksen De la nature (1761), jossa hän esittelee naturalistista ja panteististä maailmankatsomusta. Sen jälkeen hän vietti jonkin aikaa levotonta kiertolaiselämää mutta asettui 1778 Pariisiin ja sai kuninkaallisen painoasiamiehen viran. Vallankumouksen puhjettua hän vetäytyi Bretagneen syntymäkaupunkiinsa Rennesiin, missä hän kuoli. Hän julkaisi useita filosofisia, kieliopillisia ja muita teoksia.
Siperianorapihlaja
pienoiskuva|Piirros kasvista
Siperianorapihlaja (Crataegus sanguinea) on ruusukasvien heimoon ja orapihlajien sukuun kuuluva kasvilaji, joka kasvaa luonnonvaraisena Siperian eteläosissa, Mongoliassa ja Kiinan kaikkein pohjoisimmissa osissa.
Siperianorapihlaja kasvaa kaksi tai kolme metriä korkeaksi pensaaksi. Sen tertuissa kasvavat raadonhajuiset kukat ovat pieniä ja valkoisia. Kasvi kukkii heinäkuussa. Kukasta kypsyvä punainen, marjamainen hedelmä on itse asiassa omenan kaltainen epähedelmä. Siperianorapihlajan orat ovat lyhyet tai ne voivat puuttua kokonaan.
Suomessa siperianorapihlaja menestyy vyöhykkeillä I–VII. Se on hyvin talvenkestävä ja viihtyy aurinkoisilla paikoilla.
Maailman suurin elossa oleva siperianorapihlaja kasvaa Washingtonissa Seattlen Volunteer Parkissa.
Käyttö
Siperianorapihlajaa viljellään syömäkelpoisten hedelmiensä vuoksi. Hedelmiä voi syödä sekä raakoina että kypsennettyinä. Niistä voi valmistaa hilloa, hyytelöä ja hedelmäsäilykkeitä. Siperianorapihlajaa kasvatetaan puutarhoissa ja sitä käytetään pensasaitana.
Frente Farabundo Martí para la Liberación Nacional
Frente Farabundo Martí para la Liberación Nacional (FMLN) on El Salvadorissa toimiva vasemmistopuolue. Se perustettiin El Salvadorin sisällissodan alussa lokakuussa 1980 koordinoimaan vasemmistolaisten sissijärjestöjen toimintaa. FMLN:n perustajajäseniä olivat Fuerzas Populares de Liberación Farabundo Martí (FPL), Ejército Revolucionario del Pueblo (ERP), Resistencia Nacional (RN), Partido Comunista Salvadoreño (PCS) ja Partido Revolucionario de los Trabajadores Centroamericanos (PRTC). FMLN:n poliittinen siipi oli sodan aikana nimeltään Frente Democratico Revolucionario (FDR).
FMLN kävi veristä sisällissotaa El Salvadorin hallitusta vastaan vuoteen 1992 asti. Sisällissodan päättyessä FMLN demobilisoitui ja muuttui poliittiseksi puolueeksi. Se nousi vuoden 1994 vaaleissa maan toiseksi suurimmaksi puolueeksi. Sama toistui vuonna 1997. Parlamenttivaaleissa 2000 ja 2003 FMLN sai suurimman parlamenttiryhmän, mutta ei määräenemmistöä. Vuoden 2006 vaaleissa se oli jälleen toiseksi suurin.
Presidentinvaaleissa vuosina 1994, 1999 ja 2004 FMLN:n ehdokkaat hävisivät oikeistolaisen ARENA-puolueen ehdokkaille. Puolueen pitkäaikainen johtaja ja vuoden 2004 presidenttiehdokas Schafik Handal kuoli 2006.
FMLN nousi jälleen suurimmaksi puolueeksi tammikuussa 2009 parlamenttivaaleissa, vaikka ei taaskaan saanut määräenemmistöä. Se voitti myös maaliskuussa järjestetyt presidentinvaalit. Presidentiksi valittu Mauricio Funes oli ensimmäinen FMLN:n presidenttiehdokas, joka ei ollut osallistunut sisällissodan taisteluihin. Kun Funes astui virkaansa 1. kesäkuuta, hänestä tuli El Salvadorin ensimmäinen vasemmistolainen presidentti.
FMLN:n nimessä mainittu Farabundo Martí oli elsalvadorilainen maatyöläisten kapinan johtaja 1930-luvulla.
Augusto Fernández
Augusto Matías Fernández (s. 10. huhtikuuta 1986 Pergamino, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Cádizia ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura
Fernández aloitti ammattilaisuransa vuonna 2006 kasvattajaseurastaan River Platesta. Hän voitti joukkueessa kevätkauden (Clausura) 2008 mestaruuden päävalmentaja Diego Simeonen alaisuudessa.
28. elokuuta 2009 Fernández siirtyi ranskalaisseura Saint-Étienneen, mutta palasi takaisin kotimaahansa Vélez Sarsfieldiin seuraavana kesänä. Hän teki joukkueen kanssa kolmivuotisen sopimuksen.
9. elokuuta 2012 Fernández teki nelivuotisen sopimuksen espanjalaisseura Celta Vigon kanssa.
Jano (täsmennyssivu)
Jano voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Augusto Fernández
Seurajoukkueura
1. tammikuuta 2016 Fernández siirtyi Atlético Madridiin ja solmi seuran kanssa 3,5-vuotisen sopimuksen.
Symbolinen yleistys
Symbolinen yleistys on tapa abstraktoida käsiteltävä aihe symbolista muotoa käyttäen siten, että se on helppo ymmärtää valittujen symbolien ansiosta.
Taustaa
Thomas Kuhn on tuonut symbolisen yleistyksen kirjansa Tieteellisten vallankumousten rakenne jälkipuheessa. Hänen mukaansa symboliset yleistykset ovat tietyn ryhmän jäsenten kyselemättä ja nurisematta käyttämiä ilmauksia, joille on helppo antaa looginen muoto. Esimerkiksi (x)(y)(z) Φ(x,y,z).
Esitystapoja symboliselle yleistykselle
Symboliset yleistykset ovat formalismeja, jotka ilmaisevat minkälaisia tieteellisten lakien tulee olla. Ne ovat usein valmiiksi symbolisessa muodossa, matriiseja tai kaavoja, jotka palvelevat aluksi tiedeyhteisön sisäistä viestintää, mutta murtautuvat aikanaan menestyessään laajaankin käyttöön. Esimerkkejä ovat voiman (F) ja sähkövirran (I) sekä energian (E) yhtälöt:
Tietojenkäsittelytieteessä ohjelman kulkua lauseiden S läpi voidaan kuvata kaavalla S = S1 ● S2 ● .. ● SN, jossa yhdistetty funktio vastaa siirtymistä edellisestä lauseesta toiseen. Tässä kuvaustavassa tietojenkäsittelyn sekventiaalista periaatetta kuvataan analogisella matemaattisella operaatiolla.
Paitsi, että symbolinen yleistys saattaa muodostaa kaavan, se saattaa olla väite, joka liittyy uuteen mullistavaan paradigmaan. Aikanaan se todistetaan oikeaksi tai hylätään, tai se voi jäädä huomiotta. Esimerkki sanallisesta väitteestä, jota myös voidaan pitää symbolisena yleistyksenä: "vaikutus on yhtä suuri kuin vastavaikutus".
Symbolisten yleistysten merkitys
Symboliset yleistykset ovat keskeisessä asemassa tieteen formalisoinnissa. Niihin koskeva konsensus on edellytys logiikan ja matematiikan rutiininomaiselle soveltamiselle tiedeyhteisön toiminnassa. Huolimatta siitä, että symbolisiin yleistyksiin liittyvästä konsensuksesta seuraa tiedeyhteisön jäsenten sitoutuminen matemaattisten ja loogisten operaatioiden tuloksiin, ei tiedeyhteisön jäsenten tarvitse olla yksimielisiä siitä, kuinka symbolisten yleistysten sisältämät symbolit kytkeytyvät havaintoihin ja koetuloksiin.