cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brasilian politiikka
thumb|[[Oscar Niemeyerin suunnittelema parlamenttirakennus]] thumb|[[Brasilian edustajainhuone]] thumb|[[Brasilian senaatti]] thumb|[[Palácio do Planalto]] thumb|[[Supreme liittovaltion tuomioistuimessa]]
Brasilian politiikka noudattaa hallintomuodoltaan parlamentaarista demokratiaa. Brasilia on 26 osavaltion muodostama liittovaltio, jossa on käytössä monipuoluejärjestelmä. Vuoden 1988 perustuslain mukaan presidentillä on laajat valtaoikeudet, ja muutenkin valta on keskittynyt liittovaltion hallinnolle.
Brasiliassa ilmeni kuningasvallan kannatusta, ja siksi 21. huhtikuuta 1993 järjestettiin kansanäänestys. Vaihtoehtoina olivat presidenttivaltainen tasavalta, parlamentarismia noudattava tasavalta ja monarkia. 68 prosenttia kannatti tasavaltaa, ja 60 prosenttia presidenttivaltaista tasavaltaa. Monarkian kannattajia oli 12 prosenttia äänestäjistä, ja arvioidaan, että he olivat pääasiassa nuoria. Brasilia oli keisarikunta vuoteen 1889.
Brasilian parlamentti eli kansalliskongressi (Congresso Nacional) on kaksikamarinen: ylähuoneessa eli senaatissa (Senado Federal) on 81 paikkaa, eli kolme edustajaa kustakin 26 osavaltiosta ja liittovaltiopiiristä kahdeksan vuoden toimikaudelle kerrallaan. Senaatin paikoista 2/3 ja 1/3 vaihtuu neljän vuoden välein.
Alahuoneeseen eli edustajainhuoneeseen (Câmara dos Deputados) valitaan 513 jäsentä suhteellisella vaalitavalla nelivuotiskaudeksi.
Äänioikeuden ikäraja on 16 vuotta. Äänestäminen on pakollista kaikille lukutaitoisille 18-69-vuotiaille ja vapaaehtoista 16-18- ja yli 70-vuotiaille sekä lukutaidottomille brasilialaisille.
Viimeksi vaalit olivat lokakuussa 2018. Vaaleissa valitaan yhtä aikaa presidentti, alahuone sekä senaatin jäseniä erovuoroisten tilalle. Vuoden 2006 vaalien jälkeen kaudella 2007–2010 viidellätoista puolueella oli edustajia.
Brasiliassa on paljon poliittisia puolueita, joista suurin osa on varsin pieniä. Puolueet ovat yleensä löyhiä yhteenliittymiä ja puolueen sisällä voi olla hyvin erilaisiakin suuntauksia. Mikään puolue ei ole saanut ikinä enemmistöä ja tyypillisiä ovat olleet erilaiset puolueiden löyhät koaliotiot, jotka ovat syntyneet lähinnä valtapoliittisista syistä. Tyypillisesti kannatetaan jotakin henkilöä ja puolueen merkitys on toissijainen, puolueiden ideologiat ovat epämääräisiä ja liittolaissuhteet vaihtelevia. Parlamentin jäsenistä valkoihoisilla miehillä on ollut suuri yliedustus heidän väestöosuuteensa nähden.
Presidentti Jair Bolsonaro perusti marraskuussa 2019 uuden oikeistopuolueen (APB) erottuaan aiemmin edustamastaan oikeistopuolueesta (PSL). Taustalla oli riita PSL-puolueen perustajan kanssa kampanjarahoituksen hallinnasta. Bolsonaron mukaan hänen uusi puolueensa edistää kristillisiä arvoja ja taistelee korruptiota vastaan. Parlamentin alahuoneen suurin yksittäinen puolue ja suurin vasemmistopuolue on entisen presidentin Lulan perustama maan entinen valtapuolue Työväenpuolue (PT). Alahuoneen toiseksi suurin puolue vuoden 2018 vaalien jälkeen on PSL, joka kuitenkin on hajaantumassa Bolsonaron perustettua uuden puolueensa.
Ganda
Ganda tarkoittaa seuraavia asioita:
Unkarin Grand Prix 1992
Unkarin Grand Prix 1992 oli Formula 1 -sarjan 527. osakilpailu. Se ajettiin 16. elokuuta 1992 Hungaroringilla. Kilpailun voittoon ajoi McLaren -kuljettaja Ayrton Senna. Nigel Mansell varmisti ensimmäisen maailmanmestaruutensa. Brabham-talli osallistui viimeisen kerran F1-sarjaan. Jean Alesi ajoi 50. GP:nsä.
Kalifornianpikkuliitäjä
Kalifornianpikkuliitäjä (Puffinus opisthomelas) on ulappaliitäjien heimoon kuuluva Meksikon kotoperäinen ulappalintu. Sen elinympäristö käsittää Baja Californian länsirannikon edustalla olevat saaret. Sen populaation koko on noin 80 000 paria eli vähintään 250 000 yksilöä. Elliott Coues kuvaili lajin holotyypin Cape San Lucasista Baja Californiasta 1864.
Günther Lütjens
thumb|180px|Günther Lütjens kommodorin (kapitän zur See) arvoisena
Günther Lütjens (25. toukokuuta 1889 Wiesbaden, Saksan keisarikunta – 27. toukokuuta 1941 taistelussa Atlantilla) oli saksalainen amiraali toisen maailmansodan aikana.
Sotilasura
Lütjens liittyi merikadetiksi Saksan keisarilliseen laivastoon vuonna 1907. Ensimmäisen maailmansodan alussa hän palveli päällikkönä torpedoveneissä. Helmikuusta 1916 sodan loppuun hän toimi torpedovene-puolilaivueen komentajana johtaen veneitä iskuissa Dunkerquen edustalla. Hän jatkoi torpedoveneyksikköjen komentajana Weimarin tasavallan aikana, kunnes eteni 1930-luvun alussa esikuntaupseeriksi. Hänet ylennettiin kontra-amiraaliksi 1937.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan aikana hän toimi laivastonkomentajana lännessä. Hän osallistui Tanskan ja Norjan valtaamiseen suunnatussa operaatio Weserübungissa Pohjanmerellä olleen laivasto-osaston komentajana keväällä 1940. Osastoon kuuluivat muun muassa taisteluristeilijät Scharnhorst ja Gneisenau ja se kävi tuloksettoman taistelun Britannian Kuninkaallisen laivaston taisteluristeilijä HMS Renownin kanssa.
Operaatio Berlin
Joulukuussa 1940 Lütjens johti operaatio Berliniä, jossa Scharnhorst ja Gneisenau hyökkäsivät brittien kauppalaivastoa vastaan Atlantilla. Saksalaiset joutuivat keskeyttämään operaation huonon sään vuoksi, mutta ehtivät upottaa brittialuksia 115 000 tonnin edestä.
Operaatio uusittiin tammikuun lopulla. Lütjens valitsi Gneisenaun lippulaivakseen ja kaappasi tai upotti yhdessä Scharnhorstin kanssa 22 alusta. Vaikka brittisota-alukset yhyttivät Lütjensin osaston muutaman kerran, hän onnistui välttämään todelliset yhteenotot.
Operaatio Rheinübung
thumb|Bismarck tulittaa Tanskansalmen taistelussa 24. toukokuuta 1941. Suunnitelmien mukaan operaatioon olisi osallistunut suurempi määrä saksalaisaluksia, mutta kun Lütjens purjehti avomerelle oli hänellä mukanaan vain taistelulaiva Bismarck ja raskas risteilijä Prinz Eugen. Tanskansalmen taistelussa 24. toukokuuta 1941 Lütjensin onnistui upottamaan taisteluristeilijä HMS Hoodin ja vahingoittamaan taistelulaiva HMS Prince of Walesia Grönlannin edustalla. Bismarck vaurioitui itsekin lyhyen taistelun aikana, jolloin Lütjens määräsi Prinz Eugenin jatkamaan operaatiota yksin.
Qaa
Qaa oli muinaista Egyptiä 1. dynastian aikaan vuoden 2890 eaa. tienoilla hallinnut faarao.
Qaa on Manethon dynastiajaottelun mukaan ensimmäisen dynastian viimeinen faarao. Manetho ei kuitenkaan anna tälle jaottelulle mitään perustetta ja hänen dynastiajaotteluaan ei voida pitää tässä tapauksessa luotettavana.
Haudasta on löytynyt Qaan seuraajan Hetepsekhemwyn nimellä varustettuja esineitä ja sinettejä, mikä viittaisi siihen, että Hetepsekhemwy rakennutti edeltäjänsä haudan loppuun tämän jo kuoltua. Tämä edelleen viittaisi siihen, että ensimmäinen dynastia ei missään välissä vaihtunut vaan asetettu raja olisi keinotekoinen ja jälkeenpäin keksitty.
Neljä Sakkarassa olevaa hautaa on myös ajoitettu Qaan hallituskaudelle. Yhdestä näistä haudoista löytyi puisen patsaan alaosa. Hautaa on saatettu käyttää palvontapaikkana. Monet egyptologit pitävätkin tätä rakennelmaa mahdollisesti pyramidikompleksien kuolintemppeleiden kehityksen ensimmäisenä askeleena.
Kustaa Kujala
Perhetausta
Kujalan vanhemmat olivat työnjohtaja Tuomas Kujala ja Anna Kustaava Mattinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Johanna Nelimarkan kanssa.
Opinnot
Kujala kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1925 ja osan seitsemättä luokkaa Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja suoritti kaasusuojelukurssin vuonna 1922. Reserviupseerikoulun hän kävi vuonna 1926 ja komppanianpäällikkökurssin vuonna 1935 sekä luutnanttikurssin vuonna Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1938. Kujala suoritti maailmansotien aikana komppanianpäälliköille tarkoitetun aseupseeri- ja kaasunsuojelukurssin.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania. Kujala työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 16. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hänet siirrettiin 23. syyskuuta 1917 pataljoonan pioneerikomppaniaan. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa järjestetylle rautatienrakennus- ja veturinkuljettajakursseille.
Suomen sisällissota
Kujala saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 8. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 30. maaliskuuta 1918 alkaen 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Raudussa ja rajaseudulla, missä hän haavoittui 13. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika
Kujala toimi sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina edelleen 4. Jääkärirykmentissä ja sen 2. komppaniassa. Rykmentistä muodostettiin myöhemmin Jääkäripataljoona 4. Jääkärirykmentistä hänet siirrettiin 6. heinäkuuta 1918 alkaen koulutusaliupseeriksi Kaartin jääkäripataljoonan 4. komppaniaan ja edelleen 15. huhtikuuta 1921 patterinvääpeliksi Jääkäritykistöön. Jääkäritykistöstä hänet siirrettiin 1. elokuuta 1921 komppanian vääpeliksi Viipurin rykmentin 2. komppaniaan, josta edelleen 1. elokuuta 1925 alkaen 6. Erillisen konekiväärikomppanian talousvääpeliksi. Reserviupseerikoulusta päästyään hänet määrättiin 1. joulukuuta 1926 alkaen nuoremmaksi upseeriksi rykmentin 1. konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin 26. syyskuuta 1927 nuoremmaksi upseeriksi Keski-Suomen rykmentin 8:nteen ja 31. elokuuta 1928 alkaen 4. komppaniaan. Kujala erosi armeijasta ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön 16. huhtikuuta 1931 ja hänet sijoitettiin Raahen suojeluskuntapiirin 1. alueen päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota
thumb|250px|Sotavankeja käskynjaolla Kujala osallistui talvisotaan 16. Ampumatarvikevarastokomppanian päällikkönä toimien välillä Työpataljoona Kujalan komentajana. Hän otti osaa sotatoimiin talvisodassa Karjalankannaksella.
Välirauhan aikana hän jatkoi entisessä tehtävässään, kunnes jatkosodan puhjettua hänet komennettiin aseupseeriksi Jalkaväkirykmentti 28:aan. Myöhemmin hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 18:aan, mistä hänet siirrettiin edelleen Kuormastokomppanian päälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 16:een. Vuonna 1942 hänet siirrettiin päällikön apulaiseksi Sotavankien järjestelyleiri 1:een, josta hänet siirrettiin edelleen Sotavankileiri 24 päälliköksi. Sotavankileiri 24:ssä hän palveli vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin koulu-upseeriksi Sotavankileiri 6:een ja edelleen seuraavana vuonna apulaispäälliköksi Sotavankileiri 14:ään. Vihollisuuksien loputtua hän jatkoi apulaispäällikkönä sotavankeudesta palaavien suomalaisten leirillä. Sotien jälkeen hän jatkoi vielä hetken samassa tehtävässä, kunnes hänet kotiutettiin vuonna 1944.
Kujala tuomittiin sodan jälkeen vuonna 1946 Puolustusvoimain Pääesikunnan II Kenttätuomioistuimessa hänen toimistaan Sotavankileiri 24 päällikkönä. Tuomionsa kärsittyään hän toimi vielä jonkin aikaa Vakuutusyhtiö Suomen palveluksessa, mutta luopui tehtävästä terveydellisistä syistä. Hänet haudattiin Vaasaan.
Romance
Romance on amerikankuubalaisen laulaja-lauluntekijä Camila Cabellon toinen sooloalbumi, joka julkaistiin 6. joulukuuta 2019. Se on tyyliltään Cabellolle tyypilliseen tapaan poppia, joka on saanut vaikutteita latinomusiikista. Albumi sisältää muun muassa Grammy-ehdokkaana olleen kappaleen ”Señorita”, jonka Cabello laulaa poikaystävänsä Shawn Mendesin kanssa, sekä vuoden 2020 alussa nopeasti suosiota keränneen ”My Oh My” -kappaleen, jolla vierailee edellisvuonna läpimurtonsa tehnyt rap-artisti DaBaby. Romance myi kultaa Yhdysvalloissa noin kuukausi julkaisunsa jälkeen.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säv. ja san. myös Camila Cabello.
Kuivaniemen kirkko
Kuivaniemen kirkko on Iin seurakunnan kirkko Kuivaniemen kirkonkylässä Pohjois-Pohjanmaalla. Vuonna 1872 valmistuneessa, tyyliltään uusgoottilaisessa länsitornillisessa pitkäkirkossa on noin 500 istumapaikkaa.
Historia
Kuivaniemen kirkon alttaritaulun Jeesus tyynnyttää myrskyn on maalannut paikkakuntalainen taiteilija Iivari Halttu 1941. Alkuperäinen alttaritaulu – seinään maalattu risti, jonka keskellä on ruusu – on uuden taulun takana. Kirkossa on myös kaksi Mikael Toppeliuksen maalausta vuodelta 1800.
Psychotic Reaction (albumi)
Psychotic Reaction on yhdysvaltalaisen garage rock -yhtye Count Fiven ainoaksi jäänyt studioalbumi, jonka julkaisi Double Shot Records -levy-yhtiö lokakuussa 1966. Albumi sisältää menestyssinglen ”Psychotic Reaction”, joka sijoittui Billboard Hot 100 -singlelistan viidennelle sijalle sekä coverversiot The Whon kappaleista ”My Generation” ja ”Out in the Street”. Albumi sijoittui Billboard 200 -albumilistan sijalle 122.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säv. ja san. John ”Sean” Byrne ellei toisin mainita.
IK Investment Partners
Björn Savén perusti Industri Kapitalin vuonna 1993. Yhtiön historia alkaa vuodesta 1988, kun S-E Bankenin brittiläinen tytäryhtiö Enskilda Ventures Ltd rahoitti Savénin perustaman Scandinavian Acquisitions Capital Fund (SAC) -rahaston, josta tuli ensimmäinen Pohjoismaihin keskittyvä pääomarahasto.
Ensimmäinen SAC-rahasto (nimettiin Industri Kapitalin perustamisen jälkeen IK 1989 Fundiksi) keräsi noin 100 miljoonaa euroa pääosin sijoittajilta Skandinaviasta. Rahaston ensimmäinen sijoituskohde oli Atlas Copcosta irtautunut ruotsalainen Idesta-yhtiö.
Smile
Smile tai Smiles voi viitata ainakin seuraaviin:
Juwan Howard
Juwan Antonio Howard (s. 7. helmikuuta 1973 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen koripalloilija, joka on pelannut NBA:ssa vuodesta 1994 lähtien.
Howardin varasi NBA:han vuoden 1994 varaustilaisuudessa viidennellä vuorolla Washington Bullets, jota Howard edusti vuoteen 2001 saakka. Sen jälkeen hän on pelannut seitsemässä muussa NBA-joukkueessa. Yliopistotasolla hän pelasi vuosina 1991–1994 Michiganin yliopistossa.
Isona laitahyökkääjänä tai sentterinä pelaava Howard voitti Miami Heatissä NBA:n mestaruuden kaudella 2011–2012. Kaudella 1995–1996 hänet valittiin sarjan kolmostähdistöjoukkueeseen ja kauden tähdistöotteluun ja kaudella 1994–1995 tulokkaiden kakkostähdistöjoukkueeseen.
The Crucible of Man
The Crucible of Man on Iced Earthin 5. syyskuuta 2008 julkaistu albumi, joka on jatko-osa edelliselle Framing Armageddon -albumille.
Ruud Gullit
Ruud Gullit (s. 1. syyskuuta 1962 Amsterdam) on hollantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Hän pelasi Alankomaiden maajoukkueessa 66 ottelua ja teki 17 maalia. Hän kuului Euroopan-mestaruuden vuonna 1988 voittaneen joukkueen tärkeimpiin pelaajiin. Seuratasolla hän pelasi muun muassa italialaisseura AC Milanissa sen menestyksekkäinä vuosina 1980- ja 1990-lukujen taitteessa.
Ura pelaajana
Gullitin pelaajaura ajoittui 1980- ja 1990-luvuille. Hänet tunnettiin luovuudestaan ja pelisilmästään sekä monipuolisuudestaan, jonka ansiosta hän pelasi urallaan useilla eri pelipaikoilla.
Suurimmat saavutukset pelaajaurallaan Gullit koki Alankomaiden maajoukkueen voittaessa Euroopan-mestaruuden vuonna 1988 ja seuraavina vuosina seurajoukkueensa Milanin hallitessa vuosia Euroopan Mestarien liigaa. Erityisesti hänen pelikumppaneinaan kunnostautuivat hänen maanmiehensä Marco van Basten ja Frank Rijkaard.
Ura valmentajana
Gullitin valmennusura alkoi Chelsean pelaajavalmentajana toukokuussa 1996. Valmennusura alkoi menestyksekkäästi Chelsean voitettua FA Cupin 1997, Gullitista tuli näin ensimmäinen ei-brittiläinen valmentaja, joka juhli FA Cupin voittoa. Liigassa Chelsea sijoittui hienosti kuudenneksi. Kausi 1997–1998 lähti myös hyvin käyntiin ja lontoolaisseura taisteli kärkipaikoista. Helmikuussa 1998 Gullit sai kuitenkin potkut jouduttuaan erimielisyyksiin seurajohdon kanssa.
1998 Gullit siirtyi Newcastle Unitedin päävalmentajaksi. Jälleen ensimmäinen kausi toi paikan auringossa, kun Newcastle eteni FA Cupin loppuotteluun, jossa Manchester United kuitenkin vei pidemmän korren. Kausi 1999–2000 alkoi kehnosti ja Gullit joutui kannattajien epäsuosioon. Hän ei antanut joukkueen ikoneille Alan Shearerille ja kapteeni Robert Leelle mitään erityiskohtelua, mikä suututti kannattajat. Paikallisottelussa Sunderlandia vastaan Shearer jäi pois avauksesta. Kun Newcastle hävisi 2–1 kannattajien mitta tuli täyteen, huolimatta siitä, että Shearer tuli kentälle 1–1-tilanteessa. Gullit jätti tehtävänsä muutama päivä ottelun jälkeen.
Gullit palasi valmennustehtäviin kesällä 2004, kun hän seurasi Bert van Marwijkia Feyenoord Rotterdamin päävalmentajana. Gullit luotsasi joukkuetta yhden kauden ajana, tuloksena oli neljäs sija Eredivisiessä ja Gullit jätti tehtävänsä kauden jälkeen.
Sittemmin Gullit on vetänyt omaa keskusteluohjelmaa ja toiminut kommentaattorina jalkapallolähetyksissä. Valmennustehtäviin hän palasi marraskuussa 2007, kun hän korvasi Frank Yallopin Los Angeles Galaxyn päävalmentajana.
Gullitin pesti LA Galaxyssä jäi kuitenkin vain vajaan vuoden mittaiseksi hänen erottuaan tehtävistä elokuussa 2008 Galaxyn majaillessa MLS-liigassa vasta sijalla 11.
Tammikuussa 2011 Gullit palasi valmennustehtäviin Venäjän liigassa pelaavan FK Terek Groznyin päävalmentajana. Hollantilaisen pesti päättyi kuitenkin lyhyeen, kun hän sai potkut kesäkuussa 2011. Terek Groznyin seurajohtaja Ramzan Gadyrovin mukaan Gullit ei saanut otetta joukkueestaan, eikä hän ollut kiinnostunut riittävästi seuran pelaamisesta.
Michael August Blume
pienoiskuva Michael August Blume (s. 30. toukokuuta 1946 South Bend, Indiana) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja kirkkonsa diplomaatti. Hänet vihki Jumalan Sanan seuran papiksi Joseph Robert Crowley 23. joulukuuta 1972, ja hänet nimitettiin Alexanumin titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi nuntiukseksi Beniniin ja Togoon 24. elokuuta 2005. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Angelo Sodano, jota avustivat Henryk Hoser ja Leonardo Sandri.
Ruud Gullit
Muuta
Gullit syntyi surinamelaista alkuperää olevan isänsä avioliiton ulkopuolella, joten virallisissa papereissa hän käyttää edelleen äitinsä sukunimeä Dil. Aloitellessaan pelaajauraansa hän kuitenkin otti käyttöönsä isänsä nimen, jolla hänet jalkapalloilijana tunnetaan. Gullitilla itsellään on takanaan kolme avioliittoa, joista on lapsia.
Gullit on tehnyt myös musiikkia, hän julkaisi vuonna 1984 singlen Not the Dancing Kind, sekä 1988 anti-apartheid -kappaleen South Africa reggaeyhtye Revelation Timen kanssa.
Hänen 2001 -syntynyt poikansa Maxim Gullit pelaa puolustajana Alankomaiden pääsarjassa SC Cambuurin joukkueessa.
Se on elämää – Kaikki levytykset 1969–1973
Se on elämää – Kaikki levytykset 1969–1973 on Lea Lavenin kokoelma-albumi vuodelta 2011.
Axel Danielsson
thumb|right|Axel Danielsson thumb|right|Axel Danielssonin hauta Malmössä Axel Ferdinand Danielsson (15. joulukuuta 1863 Värmland, Ruotsi – 30. joulukuuta 1899) oli ruotsalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, toimittaja ja kirjailija.
Danielsson käänsi Karl Marxin Kommunistisen manifestin ruotsiksi vuonna 1886 ja perusti sanomalehti Arbetetin vuonna 1887.
Axel Danielsson kuoli Saksassa vuonna 1899. Hänet on haudattu Pyhän Paulin kirkon hautausmaalle Malmöhön, Ruotsiin.
Georg Elser
Johann Georg Elser (4. tammikuuta 1903 – 9. huhtikuuta 1945) oli saksalainen puuseppä ja kansallissosialistien vastustaja. Hänet muistetaan epäonnistuneesta yrityksestä salamurhata Adolf Hitler vuonna 1939, minkä seurauksena hänet tuomittiin keskitysleirille ja lopulta teloitettiin hieman ennen toisen maailmansodan loppua.
Valmistautuminen
Ennen Hitlerin vuonna 1933 tapahtunutta valtaannousua Elser kannatti Saksan kommunistista puoluetta, ei ideologisista syistä vaan koska katsoi puolueen pyrkivän työväenluokan aseman parantamiseen. Hitlerin valtaannousun jälkeen Elseristä tuli tämän vakaumuksellinen vastustaja. Hänen mielestään työväenluokan vapaus, olot ja elintaso olivat heikentyneet Hitlerin kaudella, ja hän oli havainnut saksalaisen työväestön keskuudessa vihaa Hitleriä kohtaan. Hän myös pelkäsi sotaa, johon hän uskoi Hitlerin Saksaa johdattavan. Elser katsoi, ettei näitä ongelmia voitaisi korjata muuten kuin syrjäyttämällä Saksan johto; niinpä hän syksyllä 1938 päätti murhata Hitlerin.
Epäonnistunut pommi-isku
Sotatilanteen vuoksi oli ilmoitettu että Hitlerin Bürgerbräukellerissä 8. marraskuuta 1939 pitämä jokavuotinen puhe alkaisi normaalia aikaisemmin ja vallankaappausyrityksen muistojuhlaa lyhennettäisiin tavanomaisesta kaksipäiväisestä. Kun Hitlerin puhe alkoi yleensä noin puoli yhdeksältä, hän aloitti sen nyt 20.10; tavanomaisen kymmeneen kestävän noin puolitoistatuntisen puheen sijaan hän puhuikin nyt alle tunnin ja lopetti 21.07. Tämän jälkeen hän poistui välittömästi seuranaan useita muita puolueen silmäätekeviä. Elserin pommi räjähti 21.20 jolloin Hitler oli jo siirtymässä 21.31 Berliiniin lähtevään junaan. Räjähdyksessä kuoli kahdeksan henkeä ja loukkaantui 63, joista 16 vakavasti.
thumb|300 px|right|Elserin pommi-iskun aiheuttamia tuhoja Bürgerbräukellerissä.
Hitlerin kuullessa murhayrityksestä hän oli junassa propagandaministerinsä Joseph Goebbelsin seurassa. Murhayritys tuli hänelle yhtä suurena yllätyksenä kuin olemassa olleelle pienelle saksalaiselle oppositiolle, joka niin ikään oli suunnitellut Hitlerin murhaa tai syrjäyttämistä. Hitler itse arveli aluksi uutisen olleen väärä. Elser pidätettiin rutiininomaisesti jo ennen pommin räjähdystä Konstanzin lähellä Sveitsin rajalla olleella tulliasemalla, hänen pyrittyään laittomasti rajan yli. Useita tunteja räjähdyksen jälkeen rajavartijat alkoivat kuitenkin yhdistää Elserin tapahtuneeseen räjähdykseen hänen hallussaan olleiden tavaroiden – kuten Bürgerbräukelleriä esittävän postikortin – perusteella. Elser tunnusti 14. marraskuuta ja selosti toimensa ja motiivinsa täydellisesti muutamaa päivää myöhemmin.
Virallinen selitys murhayritykselle oli, että se oli Ison-Britannian salaisen palvelun junailema ja toteuttaja Hitlerin poliittisen vihollisen Otto Strasserin miehiä. 9. marraskuuta pidätettiin Alankomaiden vastaisella rajalla kaksi brittiläistä agenttia, mitä saksalaiset hyödynsivät salamurhayritykseen liittyvässä propagandassa.
Hitler itse ajatteli kohtalon suojelleen häntä, ja Völkischer Beobachter kuvaili 10. marraskuuta tapahtunutta ”Führerin ihmeelliseksi pelastumiseksi”. Todellisuudessa Hitler selvisi murhayrityksestä lähinnä hyvällä onnella: mikäli hän olisi ollut paikalla pommin räjähtäessä, olisi hän lähes varmasti saanut surmansa. Hitlerillä oli kuitenkin ollut kiire Berliiniin, sillä suunnitteilla ollut (ja sittemmin peruuntunut) länsirintaman hyökkäys oli määrä lyödä lukkoon 9. marraskuuta. Päätöksen tekoa oli jo kerran lykätty attentaattia edeltävänä päivänä.
On kyseenalaista, olisiko murhayritys onnistuessaan saanut kovin paljon aikaiseksi. Hitler nautti suurta kansansuosiota ja laajan propagandan ansiosta Saksassa pidettiin Ranskaa ja Isoa-Britanniaa sotasyyllisinä. Onnistunut salamurha olisi voinut johtaa selkäänpuukotustarun kaltaiseen myyttiin, jossa Hitlerin murhan olisi katsottu heikentäneen Saksaa kriittisellä hetkellä ja hyödyttäneen maan vastustajia. Hitler kykeni jopa käyttämään pommi-iskua oman valtansa lujittamiseen.
Elserin viimeiset vaiheet
Elser siirrettiin tunnustuksensa jälkeen Sachsenhausenin keskitysleirille, jossa häntä kohdeltiin etuoikeutettuna – Hitler uskoi yhä olevansa kansainvälisen salaliiton uhri. Elseriä luultavasti säästeltiin sodan jälkeen suunniteltua näytösoikeudenkäyntiä varten, jossa hänet olisi tuomittu Ison-Britannian kätyriksi. Hänet siirrettiin vuodenvaihteessa 1944–1945 Dachaun keskitysleirille, jossa hänet teloitettiin Saksan tappion käytyä väistämättömäksi.
Muuta
Oliver Hirschbiegel on ohjannut Elseristä elämäkertaelokuvan Elser – yksin Hitleriä vastaan (2015), jossa Elseriä näyttelee Christian Friedel.
Rautainen unelma
Rautainen unelma on Norman Spinradin vuonna 1972 ilmestynyt romaani. Kirja oli Nebula-palkintoehdokas 1972.
Metafiktiivinen ja vaihtoehtohistoriallinen romaani sisältää romaanin Hakaristin herra, jonka esitetään voittaneen Hugo-palkinnon vuoden 1954 parhaana tieteisromaanina. Kirjan kirjoittaja on vuonna 1919 Yhdysvaltoihin muuttanut Adolf Hitler, joka oli luonut uran aluksi pulp-lehtien kuvittajana ja myöhemmin niiden tarinoiden kirjoittajana. Loppusanat romaanin sisällä on laatinut kuvitteellinen tutkija New Yorkin yliopistosta.
Väinö Putkonen
Väinö Johannes Putkonen (28. heinäkuuta 1931 Kajaanin maalaiskunta – 14. joulukuuta 1993 Lappeenranta) oli suomalainen runoilija ja kansakoulunopettaja.
Putkonen julkaisi kaksi runoteostaan 1960-luvun alussa. Hän kirjoitti myös lehtiartikkeleita ja hänen runojaan on ilmestynyt eri antologioissa.
Pitkä vaalea punatukkainen
Pitkä vaalea punatukkainen (La moutarde me monte au nez!) on Claude Zidin ohjaama ranskalainen komediaelokuva vuodelta 1974.
Helsinki 2006 -talviolympiahanke
thumb|Helsinki 2006 talviolympiahankkeen tunnus. Helsingin 2006 -talviolympiahanke oli Helsingin, Lahden ja Lillehammerin kaupunkien hanke vuoden 2006 talviolympialaisten järjestämiseksi. Hanke käynnistyi syksyllä 1997, ja hakemus jätettiin Kansainvälisen olympiakomitean (KOK) kesäkuussa 1998 järjestettyyn kokoukseen. Kisat olisi pidetty 11.–26. helmikuuta 2006.
Pitkä vaalea punatukkainen
Elokuvan suomenkielinen nimi ratsastaa vuoden 1972 ranskalaiskomedian Pitkä vaalea mustakenkäinen maineella, mutta pääosan esittäjää Pierre Richardia lukuun ottamatta elokuvilla ei ole juuri mitään yhteistä. Alkuperäinen ranskalaisnimi, sanatarkasti ”sinappi nousee nenääni”, tarkoittaa suunnilleen ”kärsivällisyyteni alkaa loppua”.
Helsinki 2006 -talviolympiahanke
Hankkeen tausta
Vuoden 1976 talvikisojen haun jälkeen Suomessa tilanne rauhoittui. Jaetut kisat nähtiin mahdottomaksi aina vuoteen 1990. Silloin ne tulivat teoriassa mahdolliseksi KOK:n tällöin tekemän jakamisen hyväksyvän peruskirjaa muuttaneen päätöksen perusteella. Sen jälkeen KOK:n puheenjohtaja Juan Antonio Samaranch eri yhteyksissä kehotti suomalaisia aktivoitumaan talvikisojen saamiseksi Suomeen.
Files-11
Files-11, ODS (On-Disk Structure), on OpenVMS-käyttöjärjestelmän tiedostojärjestelmä tai tiedostojärjestelmäperhe. Se tukee muun muassa käyttöoikeuslistoja (ACL, access control list), tietuepohjaista I/O:ta, verkkokäyttöä sekä tiedostojen versionumerointia. Järjestelmää on alun perin käytetty yksinkertaisemmassa muodossa PDP-11-minitietokoneen RSX-11-käyttöjärjestelmässä.
Helsinki 2006 -talviolympiahanke
Hankkeen alkuvalmistelu
Lahden kaupunki teki helmikuussa 1992 päätöksen hakea vuoden 2006 talviolympialaisia. Ensimmäinen näkyvä toimi oli mainostaa Lahtea mäkihyppysimulaattoreineen Sevillan maailmannäyttelyssä sen Suomen paviljongissa kesällä 1992. Hankkeen suunnittelu edellytti valtiontakuuta sekä kelkkailu- ja alppilajien järjestäjäkumppanin saamista mukaan. Kumppaniksi näytti tässä vaiheessa tulevan Norjan Lillehammer. Näkyvin hankkeen toimija oli Lahden kaupunginjohtaja Seppo Välisalo. Hanke kuitenkin vaikeutui, kun Lillehammer luopui yhteistyöstä Lahden kanssa vuoden 1995 lopulla. Norjalaisilla oli tällöin omia suunnitelmia tuoda Trondheim talviolympialaisten järjestäjäehdokkaaksi.
Pitkä vaalea punatukkainen
Richard esittää estoista matematiikan opettajaa, pormestarin poikaa, jonka eroottisiin kommelluksiin elokuva keskittyy.
Files-11
Files-11 koostuu viidestä tasosta eli viidestä eri tiedostojärjestelmästä:
Helsinki 2006 -talviolympiahanke
Hankkeen alkuvalmistelu
Puheenjohtaja Samaranch vieraili Suomessa kesäkuussa 1997 Paavo Nurmen satavuotisjuhlassa Turussa ja elokuussa 1997 World Games -kisojen avajaisissa Lahdessa. Hän kannusti suomalaisia hakemaan talviolympialaisten isännyyttä.
Pitkä vaalea punatukkainen
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Paula Talaskivi piti komediaa ensi-ilta-arviossaan varsin onnistuneena ja tempoltaan vauhdikkaana. Hän arvosti sitä, että Ranskassa useita suosittuja komedioita tehneen Claude Zidin elokuva saatiin ensi kerran Suomenkin teattereihin.
Helsinki 2006 -talviolympiahanke
Hankkeen alkuvalmistelu
Suomen olympiakomitea käynnisti hankkeen 17. syyskuuta 1997 pyytämällä Lillehammeria partnerikseen matkalla kohti vuoden 2006 talviolympialaisten isännyyttä. Jos Lillehammer suostuisi yhteistyöhön Helsingin kanssa, lähtisi Suomessa liikkeelle hakemuksen rakentaminen. Sitä varten Norjan ja Suomen urheilujohto kokoontuivat pohjoismaisessa kongressissa Huippuvuorilla. Norjan urheilun johtohahmo, Norjan olympiakomitean ja keskusurheilujärjestön puheenjohtaja Arne Myhrvold oli valmis jatkokeskusteluihin. Ruotsin Östersundin epäröiminen kisojen hakemiseksi vahvisti myös Helsingin hakemuksen tekemistä. Sen jälkeen Helsingin kaupunginjohtaja Eva-Riitta Siitonen ja hänen lillehammerilaiskollegansa Audun Tron keskustelivat hankkeesta Oslossa ja Lillehammerissa. Keskusteluissa päädyttiin siihen, että Lillehammer toimisi Helsingin alihankkijana: Lillehammer vuokraisi kisapaikat, ja suomalaiset kisajärjestäjät vastaisivat kustannuksista ja riskeistä. Helsingin, Lahden ja Lillehammerin edustajat sekä Suomen olympiakomitean kanssa solmivat aiesopimuksen Helsingissä 28. marraskuuta 1997.
Juri Onufrijenko
Juri Onufrijenko (s. 6. helmikuuta 1961) on venäläinen kosmonautti.
Helsinki 2006 -talviolympiahanke
Hankkeen alkuvalmistelu
Aiesopimuksen mukaan Suomen valtiolta haluttiin kahden miljardin markan eli 350 miljoonan euron takuut. Norjan kisatapahtumista Lillehammer saisi neljänneksen. Sekä Lahteen että Helsinkiin tarvittaisiin kisakylät. Helsinkiin lisäksi tarvittaisiin pikaluisteluhalli, jota kaavailtiin Myllypuroon, sekä Lahden lähelle Hollolaan freestylemäki. Suomen olympiakomitean pääsihteerin Jouko Purontakasen mukaan kuluja syntyisi hakuvaiheessa ”korkeintaan 15 miljoonaa markkaa eli 2,5 miljoonaa euroa, mutta pyrkimys olisi päästä alle kymmenen miljoonan markan eli 1,8 miljoonaa euroa”.
Juri Onufrijenko
Onufrijenko syntyi Riasnessa, Ukrainan neuvostotasavallassa, vuonna 1961. Hän valmistui sotilaslentäjäksi vuonna 1982. Hän lensi Neuvostoliiton ja Venäjän ilmavoimissa yli 800 tuntia Aero L-29 ja Aero L-39, Suhoi Su-7, Suhoi Su-17, Mil Mi-4 ilma-aluksilla. Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen vuonna 1989. Insinööriupseerina hän opiskeli vuonna 1994 kartografiksi Moskovan valtionyliopistosta.
Vuonna 1996 Onufrijenko toimi Mir-21-lennon päällikkönä. Hän vietti Mir-avaruusasemalla 193 päivää. Vuonna 2001 Onufrienko toimi Kansainvälisen ISS-avaruusaseman Retkikunta 4:n miehistön päällikkönä. Hän oli ISS-avaruusasemalla 196 päivää.
Helsinki 2006 -talviolympiahanke
Hankkeen alkuvalmistelu
Helsingin kaupunginvaltuusto päätti 14. tammikuuta 1998 äänin 64–18 hakea talviolympialaisten isännyyttä. Päätöksen ehtona oli, että valtio myöntää hankkeelle kahden miljardin markan takauksen mahdollisten tappioiden kattamiseen. Isommista valtuustoryhmistä kokoomus ja sosialidemokraatit ja myös vasemmistoliitto antoivat hakemukselle tukensa. Vihreiden ja RKP:n ryhmässä oli enemmän epäluuloa. Myös pari vasemmistoliittolaista vastusti kisojen hakemista. Hankkeen vastustajat pelkäsivät ennen kaikkea mahdollisia taloudellisia tappioita. Lillehammer oli jo hyväksynyt hankkeen jo aiemmin, ja Lahden kaupunginvaltuusto hyväksyi sen yksimielisesti 19. tammikuuta 1998.
Valtioneuvosto teki tappiontakauspäätöksen 29. tammikuuta 1998. Tämän jälkeen Suomen olympiakomitea lähetti KOK:lle Lausanneen virallisen ilmoituksensa vuoden 2006 talvikisojen hakemisesta. Helsingin lisäksi muita hakijoita olivat Sveitsin Sion, Italian Torino, Puolan Zakopane, Slovakian Podrad Tatry ja Itävallan Klagenfurt. Ruotsin Östersund lähetti suoraan myös oman hakemuksensa, mutta sille ei Ruotsin olympiakomitea antanut tukeaan, joten KOK ei ottanut käsittelyyn Östersundin kisahakemusta.
Hankkeen jatkokäsittely
thumb|upright=0.6|Vuorineuvos [[Martin Saarikangas, Helsinki 2006 -hakukomitean puheenjohtaja vuonna 2003.]] Päätöksen ja kisahakemuksen jälkeen perustettiin asian hoitamiseksi virallinen yhdistys Olympia 2006, jonka puheenjohtaja oli ylipormestari Eva-Riitta Siitonen.
Hankkeen laajamittaisempi esittely tapahtui Naganon talviolympialaisissa helmikuussa 1998. Paikalla esittelytilaisuudessa olivat Suomen KOK-edustajat Peter Tallberg ja Pirjo Häggman, Norjan Arne Myrvold sekä Suomen olympiakomitean puheenjohtaja Tapani Ilkka, pääsihteeri Jouko Purontakanen ja olympiakomitean valtuuskunnan puheenjohtaja Kalervo Kummola.
Olympia 2006 -hakukomitean puheenjohtajaksi valittiin maaliskuussa 1998 vuorineuvos Martin Saarikangas, ja jäseniksi Helsingistä ylipormestari Eva-Riitta Siitonen, apulaiskaupunginjohtaja Antti Viinikka ja tiedotuspäällikkö Pertti Mustonen, Lahdesta kaupunginjohtaja Kari Salmi ja teollisuusneuvos Hannu Roine, Suomen olympiakomiteasta europarlamentaarikko Marjo Matikainen-Kallström, puheenjohtaja Tapani Ilkka ja pääsihteeri Jouko Purontakanen sekä opetusministeriöstä johtaja Harri Syväsalmi ja erityisneuvonantaja Raija Mattila. Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen Tuija Brax nimettiin myöhemmin apulaiskaupunginjohtaja Viinikan tilalle. Lisäksi hakukomiteaan kuului viisi norjalaista: Arne Myhrvold, urheiluliiton kansainvälisen osaston johtaja Marit Myrmæl sekä Lillehammerin alueen kolme kunnanjohtajaa. Elokuussa 1998 KOK:n suomalaisjäsen Pirjo Häggman valittiin mukaan hakukomiteaan. Helsinki 2006 -toimistoon hakukomitean avuksi projektipäälliköksi valittiin olympiakomitean lajipäällikkö Jari Piirainen ja jäseneksi Helsingin eroava liikuntajohtaja Esko Ranto.
KOK kutsui hakukomiteoiden puheenjohtajat maaliskuussa 1998 Lausanneen antaakseen kisojen hakuohjeet. Toukokuun alussa Helsinki 2006 -hakukomitea esitteli kisahankkeen tunnuksen, jonka oli suunnitellut taiteilija Jarkko Kaunismäki. Hänen mukaansa siinä on kolme voimaa: lumi, jää ja liekki. Samalla avattiin kisahankkeen käytännön työtä tekevä toimisto. Kisahankkeen kannatusta selvitettiin syys–lokakuussa 1998. Selvityksen mukaan 64 prosenttia suomalaisista kannatti hanketta, 32 prosenttia vastusti sitä, ja neljä prosenttia ei osannut kertoa kantaansa.
Kisahakemus tehtiin elokuun loppuun 1998 mennessä. Sen luovuttivat Lausannessa KOK:n senegalilaiselle varapuheenjohtajalle Keba M'Bayelle Helsingin hakukomitean puolesta Pirjo Häggman ja Jari Piirainen. Tällöin hakemuksesta tuli myös julkinen. Sen mukaan kisat olisi pidetty 11.–26. helmikuuta 2006.
Kisapaikat
thumb|upright|Helsingin olympiastadion talvella 2011. Jääkiekon talviklassikko [[Jokerit-HIFK pelattiin olympiastadionilla.]] thumb|upright|Lahden hiihtostadionin hyppyrimäet. thumb|upright|Hafjellin hiihtokeskus olisi ollut alppivauhtilajien suorituspaikka.
Kisapaikkoina olisivat olleet Helsinki, Lahti ja Lillehammer naapurikuntineen.
Helsingissä olisi järjestetty avajaiset ja päättäjäiset olympiastadionilla, jääkiekko Hartwall Areenalla ja Barona Areenalla Espoossa, pikaluistelu Myllypuroon rakennetulla pikaluisteluareenalla, taitoluistelu ja short track -luistelu Helsingin jäähallissa sekä curling Pirkkola Areenalla. Olympiakylä olisi sijainnut Viikissä. Lahdessa olisi järjestetty ampumahiihto, mäkihyppy, yhdistetty ja maastohiihto Lahden hiihtostadionilla sekä freestyle Messilään rakennetulla suorituspaikalla.
Mahakelkkailu, rattikelkkailu, ohjaskelkkailu Lillehammerin kelkkailuradalla. Pujottelu, suurpujottelu ja lumilautailu olisi järjestetty Hafjellissa sekä syöksylasku, alppiyhdistetty ja supersuurpujottelu Kvitfjellissa Norjassa.
Arviointikomitea teki työnsä syksyn 1998 kuluessa. Sen puheenjohtajana oli KOK:n japanilaisjäsen Chiharu Igaya, joka oli jo neljännen kerran mukana arvioimassa olympiahakijoita. Muita jäseniä olivat muun muassa KOK:n jäsenet saksalainen Walter Tröger ja ruotsalainen Gunilla Lindberg. Urheilijajäsenenä oli Kazakstanin Vladimir Smirnov. He vierailivat Helsingissä, Lahdessa ja Lillehammerissa 15.–17. marraskuuta 1998. Arviointikomitean vierailun aikana kisapaikkojen katsastuksen lisäksi oli esillä ”Antiolympiakomitea”, joka järjesti helsinkiläishotellissa mielenilmauksen ja julisti lakanassaan ”Olympiakomedia ei naurata”. Arvioinnin lopuksi presidentti Martti Ahtisaari tarjosi päivällisen, jonka yhteydessä hän antoi täyden tukensa Helsingin olympiahankkeelle. Ahtisaaren mielestä hakemus oli kuin ”unelma, joka on hyvä toteuttaa yhdessä”.
Helsinki 2006 -olympiahankkeelle nimettiin myös tunnettuja urheiluihmisiä lähettiläiksi. Mukana oli Naganon vuoden 1998 olympiavoittaja Mika Myllylä, moninkertaiset olympiavoittajat Marja-Liisa Kirvesniemi ja Lasse Virén, jääkiekkoilija Saku Koivu, entinen lajipäällikkö Matti Pulli ja paralympialaisten voittaja Tanja Kari.
KOK:n korruptioskandaalin aiheuttamat muutokset valintaprosessiin
Marraskuun lopulla 1998 paljastunut KOK:n jäsenien korruptio vuoden 2002 Salt Lake Cityn kisojen haun yhteydessä vaikutti myös valintaprosessiin. Tilanne Suomen kannalta tuli ongelmalliseksi KOK:n toisen suomalaisjäsenen ja samalla Helsinki 2006 -hakukomitean jäsenen Pirjo Häggmanin joutuessa eroamaan KOK:sta. Samalla hän luopui myös hakukomitean jäsenyydestä.
KOK:n hallitus teki paljastuneen korruption vuoksi muutoksia vuoden 2006 talviolympialaisten hakuun. Sen mukaan KOK:n yleiskokous ei pääse suoraan valitsemaan kisaisäntää, vaan 15-henkinen valintaraati valitsee kaksi ehdokasta, joista KOK-yleiskokous 19. kesäkuuta 1999 valitsee sitten kisaisännän. Lisäksi KOK:n jäsenet eivät voi vierailla kisaehdokaspaikkakunnilla ja kisaisäntäehdokkaat voivat tavata heitä ainoastaan kansainvälisissä kokouksissa ja kilpailuissa.
Viime vaiheessa Helsinki 2006 -hakukomitea sai vielä 1,5 miljoonaa markkaa eli 250 000 euroa yritysrahaa aiemman lisäksi.
Kisakaupungin valinta
Helsingin olympiahakijoiden joukko – kaikkiaan noin 40 henkilöä – saapui ensimmäisien osalta Souliin jo 19. kesäkuuta 1999 ollutta äänestystä edeltävällä viikolla. Jokaiselle ehdokkaalle oli varattu tunnin mittainen esittelytilaisuus KOK:n jäsenille perjantaina 18. kesäkuuta. Helsinki 2006 -hakukomitean esittelyn ohjasi Ere Kokkonen, esityksen juonsi Anna Savela ja videolla esiintyi Andre Chaker.
Suomesta pääjoukko saapui 14. kesäkuuta 1998 Souliin puheenjohtaja Saarikankaan johdolla. Paikalle saapuivat hakukomiteasta ylipormestari Siitonen, apulaiskaupunginjohtaja Viinikka, Euroopan parlamentin jäsen Matikainen-Karlström, puheenjohtaja Ilkka, pääsihteeri Purontakanen ja johtaja Syväsalmi. Urheilijoista paikalle tuli jäätanssipari Susanna Rahkamo parinsa Petri Kokon kanssa. Urheilulähettiläistä paikalla oli Lasse Virén. Helsinkiä edustivat kahden suurimman poliittisen ryhmän keulahahmot, urheilumiehet Harry Bogomoloff ja Arto Bryggare. Norjalaisista olivat paikalla puheenjohtaja Myhrvold, johtaja Marit Myrmæl sekä kolmen Lillehammerin alueen kunnan johtajat.
Puheenjohtaja Samaranch ilmoitti, että ratkaisevaan äänestykseen olivat päässeet Italian Torino ja Sveitsin Sion. Tämä tieto oli täydellinen tyrmistys Helsinki 2006 -hakukomitealle. Hakukomitan puheenjohtaja Saarikankaan mukaan viimeiseen äänestykseen otettiin kaksi sellaista ehdokasta, jotka tuntuivat turvallisimmilta. Hakuprojektia vetänyt Jari Piirainen totesi: ”Mielestäni tämä oli selvä signaali siitä, että jaetut kisahankkeet älköön vaivautuko.” Ylipormestari Siitonen oli muiden mukana pettynyt ja totesi: ”On syytäkin olla pettynyt. Olimme selvästi ajastamme edellä. Lähes kaikki kisapaikat ovat valmiina, mutta KOK ei ollut valmis ottamaan haastetta vastaan. Joskus sen on pakko olla, mikäli se haluaa todella uudistaa itseään.”
KOK:n yleiskokous valitsi kahdesta vaihtoehdosta voittajaksi hieman yllättäen Torinon äänin 53–36.
Potter Stewart
Varhainen elämä
Potter Stewart syntyi Michiganin osavaltion Jacksonissa, kun hänen vanhempansa olivat siellä lomailemassa. Perheen kotikaupunki oli Ohion Cincinnati. Stewartin isä James Garfield Stewart oli Cincinnatin pormestari ja Ohion korkeimman oikeuden tuomari. Potter Stewart opiskeli lakia Yalen yliopistossa, josta valmistuttuaan vuonna 1941 hän muutti Wall Streetille töihin. Toisessa maailmansodassa hän palveli laivastossa, ja sodan jälkeen hän palasi hetkeksi New Yorkiin ja muutti sitten takaisin kotikaupunkiinsa Cincinnatiin, jossa hän työskenteli isossa lakitoimistossa. Vuonna 1943 hän meni naimisiin Mary Ann Bertlesin kanssa. He saivat yhden tytön ja kaksi poikaa.
Ura
Stewart valittiin ensin kahdelle kaudelle Cincinnatin kaupunginvaltuustoon ja sitten varapormestariksi. Poliittisen uransa ohella hän toimi edelleen lakimiehenä. Presidentti Dwight D. Eisenhower nimitti hänet kuudennen tuomiopiirin tuomariksi Yhdysvaltain vetoomustuomioistuimeen vuonna 1954 ja vuoden 1958 lokakuussa korkeimpaan oikeuteen. Stewartista tuli eläkkeelle jääneen Harold H. Burtonin seuraaja. Joidenkin eteläisten osavaltioiden demokraattisenaattorit vastustivat Stewartin nimitystä johtuen tämän myönteisestä suhtautumisesta mustaihoisten olojen parantamiseen. Vastustajat viivyttivät nimitysäänestystä neljä kuukautta, ja lopulta senaatti hyväksyi nimityksen 5. toukokuuta 1959 äänin 70–17.
Korkeimmassa oikeudessa
Stewart istui korkeimmassa oikeudessa noin kaksikymmentä vuotta, joista ensimmäisen puoliskon tuomioistuinta johti puhjeenjohtaja Earl Warren ja jälkimmäisen Warren Burger. Earl Warrenin johtamassa kokoonpanossa Stewart äänesti jonkin verran konservatiivisesti, mutta kun tuomioistuimen kokoonpano muuttui konservatiivisemmaksi, tuli Stewartista usein ratkaiseva ääni konservatiivisten ja liberaalien jäsenten välissä.
Yksi Stewartin tunnetuimmista lausunnoista oli tapauksessa Jacobellis v. Ohio, jossa korkein oikeus kumosi elokuvaa Yö kuuluu rakkaudelle esittäneen elokuvateatterinjohtajan saaman tuomion säädyttömän materiaalin esittämisestä. Tuomioistuimen mukaan elokuva ei ollut säädytön, joten sen esittämistä suojasi perustuslain suoma sananvapaus. Stewart kirjoitti lausunnossaan, että laki rajoittaa vain hardcore-pornon esittämistä, eikä hän yritä tai ei ehkä edes osaisi kuvailla minkälainen materiaali sellaista olisi, ”Mutta,” hän jatkoi, ”tunnistan sen, kun näen sen, ja elokuva, jota tämä tapaus käsittelee, ei ole sitä.” (But I know it when I see it, and the motion picture involved in this case is not that.)
Stewart jäi eläkkeelle verrattain nuorena eli 66-vuotiaana vuoden 1981 heinäkuussa. Hän sanoi haluavansa viettää aikaa lastenlastensa kanssa. Hänen seuraajakseen nimitettiin oikeuden ensimmäinen naistuomari, Sandra Day O’Connor. Stewart kuoli aivohalvaukseen 7. joulukuuta 1985.
Dresscode
Dresscode oli kaapelikanava MoonTV:n vuosina 2001–2003 esittämä muotiohjelma. Sitä juonsi mestariräätäli Arman Alizad, ohjaajana toimi Tuukka Tiensuu. Ohjelman jaksot olivat puolen tunnin mittaisia, ja uusi jakso ilmestyi joka toinen viikko. Kahden vuoden aikana ohjelmaa esitettiin yhteensä 44 jaksoa, sarja loppui MoonTV:n konkurssin yhteydessä heinäkuussa 2003.
Dresscode tuli tunnetuksi ennen kaikkea juontaja Alizadin räväkästä ja provosoivasta lähestymistavasta muotiin.
Skye
Skye on Skotlannin Sisä-Hebridien saariryhmän suurin saari. Saaren pinta-ala on 1 656,25 km² ja asukasluku runsaat 10 000. Saaren tärkein asutuskeskus on Portree. Noin kolmasosa saaren asukkaista puhuu yhä gaelia, vaikka taitajien määrä on ollut vähenemään päin. Saari kuuluu Ylämaan alueeseen. Matkailusta on tullut tärkeä elinkeino.
Maantiede ja ilmasto
Skye on noin 80 kilometriä pitkä. Saaren rantaviiva muodostuu monista lahdista ja niemimaista, eikä mikään osa saaresta ole yli 8 kilometrin päässä merenrannasta. Cuillinin kukkulat ovat vajaan kilometrin korkuisia ja hallitsevat saaren pohjois- ja keskiosan maisemaa.
Cuillinsin vallitseva kivilaji on gabro. Kaikkiaan 12 huippua on yli 3 000 jalan (914 m) korkuisia. Tällaisia vuoria kutsutaan Skotlannissa nimellä munro.
Vuoden lämpimimmät kuukaudet ovat heinäkuu ja elokuu, jolloin Lusan säähavaintoasemalla (18 m merenpinnasta) keskimääräinen ylin lämpötila on 17 C-astetta. Kylmintä on joulu-, tammi- ja helmikuussa, jolloin keskimääräinen alin lämpötila on +2 astetta. Lusassa lämpötila käy pakkasen puolella keskimäärin 35,5 päivänä vuodesta, ja sadepäiviä on keskimäärin 213 kpl vuodessa.
thumb|left|Portreen sataman värikkäitä taloja. Portree on saaren suurin taajama ja matkailun keskus. Se on rakennettu luonnonsatamaan, ja värikkäät talot kohoava tsuoraan vesirajasta. Toiseksi suurin kylä on An t-Àth Leathann saaren eteläosassa. Dùn Bheagainin pohjoispuolella on Mac Leòidin suvulle kuulunut linna.
Historia
An Corranista on löytynyt jäänteitä mesoliittisistä metsästäjä-keräilijöistä. Myöhemmällä rautakaudella alueella asui luultavasti piktejä. Clach Ardista on löytynyt piktien symboleilla koristettu eräänlainen riimukivi.
Gaelinkieliset maahanmuuttajat asettuivat saarille ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Viikingit hallitsivat sitä 800-luvulta 1100-luvulle.
Viikinkien jälkeen saarta hallitsivat MacLeodin ja MacDonaldin klaanit. 1700- ja 1800-luvuilla köyhyys ajoi monia torppareita ulkomaille. Britannian torpparilait tulivat voimaan 1886–1911 ja paransivat heidän asemaansa. Saman aikaan valtio alkoi maksaa tukiaisia perunan ja karjan kasvattajille.
Talous
Kalastus oli aikanaan merkittävä elinkeino mutta se on hiipunut. Samaan aikaan kalankasvatuksen, etenkin lohen kasvatuksen merkitys on kasvanut. Saarella on aina ollut torppareita, ja nykyisin vuokraviljelijät kasvattavat pientiloilla lähinnä ruokatarvikkeita omaan käyttöön.
Nykyään tärkeimmät työllistäjät ovat hallinto ja matkailu.
Saarella on kolme satamaa, joista on autolauttayhteys mannermaalle: Armadal, Sgonnsair ja Uig.
Väestö
Vuonna 2011 saarella oli 10 013 asukasta.
thumb|center|700px|Loch Fada
Hopeisen hummerihaarukan tapaus
Hopeisen hummerihaarukan tapaus on kanadalaisen Alan Bradleyn kirjoittama salapoliisiromaani. Se on Flavia de Luce -sarjan kolmas osa. Englanninkielinen alkuteos A Red Herring Without Mustard ilmestyi vuonna 2011 ja suomennos 2015. Kirjan tapahtumat sijoittuvat 1950-luvun Englantiin.
Juoni
Flavia de Luce menee kylän markkinoilla mustalaisnaisen telttaan ja saa ennustuksen, joka järkyttää häntä. Seuraavana yönä samainen ennustaja löytyy Flavian kotikartanon mailta vankkureissaan henkihieveriin hakattuna. Flavia hakee lääkärin paikalle ja nainen saadaan sairaalaan. Pian kuitenkin löytyy seuraava uhri: paikallinen mies roikkuu kuolleena Poseidon-patsaassa de Luce -suvun tunnuksella varustettu hummerihaarukka päähänsä iskettynä. Lisäksi erinäisiä antiikkiesineitä katoaa ja ilmestyy esiin milloin missäkin. Flavia ryhtyy etsimään johtolankoja ja nuuskii tietoja tapauksiin mahdollisesti liittyneistä henkilöistä. Samalla hänelle selviää myös asioita edesmenneestä äidistään Harrietista.