cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tasavallan Presidentti (yhtye)
Toiminnan päättymisen jälkeen
Suomessa ja Ruotsissa vuosina 1970–1971 äänitetty arkistolivealbumi Changing Times and Movements ilmestyi 9. huhtikuuta 2021. Samana päivänä julkaistiin myös yhtyeen esikoisalbumi ja Milky Way Moses uusina vinyyli- ja CD-painoksina.
Musiikki
Tasavallan Presidentin ensimmäisen levy-yhtiön Love Recordsin Atte Blomin mukaan yhtye oli lähtökohdiltaan hyvin rhythm and blues- ja rock and roll -taustainen. Yhtyeen varhaisten vuosien tyyliä on kutsuttu jazz-rockiksi. Alkuperäinen tyyli yhdisteli popmelodioita bluesiin ja jazz-tyylisiin sooloihin, mikä oli suoraa jatkumoa Blues Sectionin musiikille. Jazz-vaikutteita sointiin silloin toi etenkin saksofoni-huilisti Juhani Aaltonen. Måns Groundstroemin mukaan hänellä oli suuri vaikutus Tasavallan Presidentin varhaisen tyylin muotoutumiseen ja että saksofonistin ottaminen yhtyeeseen oli hänen ideansa. Musiikillinen lähtökohta oli melko samanlainen kuin Blues Sectionissa: haluttiin englantilainen laulaja ja rhythm and blues -vaikutteista musiikkia. Tasavallan Presidentin tärkeitä vaikuttajia sen uran aikana olivat esimerkiksi Jethro Tull ja Frank Zappa.
Ensimmäisellä albumilla Tasavallan Presidentti (1969) musiikin pohjana olivat blues-skaalan soittamisesta syntyneet Cream- ja Jimi Hendrix -vaikutteiset heavy- ja ”jytäkuviot”. Kitaristi Jukka Tolosen soitossa on vaikutteita Eric Claptonilta ja muilta aikakauden esikuvilta. Toinen albumi Tasavallan Presidentti (1971) on pitkälti esikoisalbumin kaltainen. Kahden ensimmäisen albumin kappaleet ovat yleisen rockmusiikin tapaan helposti hahmottuvia ja useimmiten kestoltaan lyhyitä.
Kolmannella albumilla Lambertland (1972) yhtyeen tyyli muuttui. Musiikista tuli monimutkaisempaa, jolloin yhtye siirtyi alkuperäisestä jazz-rockista entistä progressiivisempaan ilmaisuun. Taitojen kehittyessä kuviot nopeutuivat ja skaaloja käytettiin laajemmin. Jazz-vaikutteita toi Juhani Aaltosen korvaaja Pekka Pöyry, mutta niistä huolimatta tyyli ei ollut suoranaista fuusiojazzia. Kappaleet perustuivat kitaralle sopiviin sävellajeihin ja melodiat joko laululle tai saksofonille. Silloinen laulusolisti Eero Raittinen lauloi usein samaa ääntä kuin mitä Pekka Pöyry soitti saksofonillaan. Tolosen ja Pöyryn improvisointien seurauksena Tasavallan Presidentin kappaleet saattoivat edetä rajattomasti ja kestää jopa 10–15 minuuttia.
Progarchives-sivusto vertaa yhtyeen viimeistä albumia Colosseum-yhtyeen musiikkiin. Sivuston mukaan Tasavallan Presidenttiä hädin tuskin voi kutsua klassiseksi progressiivisen rockin, koska yhtye esitti niin laajasti erilaista musiikkia, johon kuului jazz-vaikutteita, bluesia, folkia ja rockia. Paluulevyllä Six Complete (2006) yhtyeen jazzrock-tyyli säilyi, mutta musiikki oli ytimekkäämpää kuin yhtyeen kaikkein progressiivisimmalla kaudella.
Tasavallan Presidentti pyrki siihen, ettei se olisi tavanomainen yhtye, jossa olisi laulusolisti ja tätä säestävä orkesteri. Idea oli, että laulaja olisi yksi soitin muiden joukossa. Vesa Aaltosen mukaan Tasavallan Presidentti oli aina ”livebändi”. Musiikista suuri osa oli improvisointia, mutta sitä ei koskaan voitu levyttää. Sen sijaan keikoilla 25-minuuttiset, spontaanit kappaleet onnistuivat hänen mukaansa hyvin.
Tasavallan Presidenttiä verrataan usein musiikillisesti Wigwam-yhtyeeseen. Seppo Bruunin, Jukka Lindforsin, Santtu Luodon ja Markku Salon kirjoittaman Jee jee jee – Suomalaisen rockin historia -kirjan mukaan Tasavallan Presidentti oli tyylillisesti johdonmukaisempi. Frank Robsonin, Måns Groundstroemin ja Jukka Tolosen sävellystyylit olivat samankaltaisia, ja yhtyeen musiikissa oli soinnillisesti selväpiirteisempi jatkuvuus. Wigwamin Jukka Gustavson on sanonut: ”Ehkä Pressan kundit oli enemmän ammattimuusikoita. Me oltiin enemmän ystävyksiä.” Saman kirjan mukaan Tasavallan Presidentin keskeisintä ja janotuinta antia oli Jukka Tolosen kitaransoitto. Yhtyeen vahvuus oli myös se, että riffit olivat suorasukaisia ja maanläheisiä, eikä yhtye ”eksynyt musiikinlajin tarjoaman itsetarkoituksellisen ja väkinäisen taiteellisuuden pohjamutaan liimailemaan tolkutonta mosaiikkia”.
Suosio, arvostus ja merkitys
Tasavallan Presidentin vuosien 1969–1974 albumit olivat Suomessa progressiiviselle rockille suuntaa antaneita merkkiteoksia. Musiikkitoimittaja Pekka Laine on kutsunut Tasavallan Presidenttiä suomalaisen jazz-rockin tärkeimmäksi yhtyeeksi. Kriitikko Markku Tuulen mukaan Tasavallan Presidentti kuului ”maailman rockyhtyeiden ehdottomaan valioluokkaan”. Tuuli on kirjoittanut, että yhtyeen voima oli yksilöissä ja näiden ihanteellisessa yhdistymisessä levytystilanteessa. Vuonna 1983 ilmestyneessä Suomalaisen rockin tietosanakirja 2 -teoksessa lainataan Tuulen kirjoitusta, jonka mukaan albumit Lambertland ja Milky Way Moses lienevät parhaita suomalaisia popjazz-levyjä. Tuulen mukaan Jukka Tolosen kitaransoitto oli ilmiömäistä, ja Pekka Pöyryn piano- ja puhallinideat ”lomittuivat nätisti rikastamaan kokonaisuutta”. Basistit Måns Groundstroem ja Heikki Virtanen sekä rumpali Vesa Aaltonen muodostivat varman tukiryhmän, ja Eero Raittisen laulu sopi musiikkiin ”kuin tumppu tassuun”.
Yhtyeen esikoisalbumi Tasavallan Presidentti on mukana kirjan 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään suomenkielisessä painoksessa. Siinä Pekka Laine kirjoittaa, että se on Wigwamin Hard N’ Hornyn ohella vuoden 1969 toinen merkittävä suomalainen debyyttialbumi.
Jäsenet
1969–1970
1970–1972
1972
1973–1974
1974
1983
1990
1995
1999–2002
2002–2006
2020
Aikajana
<div class=”left”>
Robert van Zeebroeck
Robert van Zeebroeck (s. 31. lokakuuta 1909 – kuolinaikaa ei tiedetä) oli belgialainen taitoluistelija. Hän voitti pronssia miesten yksinluistelussa Sankt Moritzin olympiakisoista 1928 Willy Böcklin ja Gillis Grafströmin jälkeen. Hän osallistui samoissa kilpailuissa myös parinsa Josy Van Leberghen kanssa pariluisteluun ja he sijoittuivat kuudenneksi.
Van Zeebroeck oli ensimmäinen belgialainen, joka kilpaili taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1926. Hän sijoittui seitsemänneksi. 12 vuoden tauon jälkeen hän palasi maailmanmestaruuskilpailuihin 1938 ja sijoittui yhdeksänneksi. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän sijoittui vuonna 1926 kuudenneksi ja vuonna 1936 kymmenenneksi.
Oktjabrski (Baškortostan)
Oktjabrski on noin 110 000 asukkaan kaupunki Baškortostanin lähsiosassa Venäjällä. Se sijaitsee Ik-joen varrella Tatarstanin rajan tuntumassa, 195 kilometriä Baškortostanin pääkaupungista Ufasta länteen.
thumb|left|250px|Ilmakuva osasta kaupunkia Oktjabrski perustettiin vuonna 1937 öljykentän löytymisen seurauksena ja kaupungin asema se sai 1946. Se on öljytalouden keskus sekä teollisuuskaupunki, jossa on mm. koneenrakennustuotantoa.
BC Nokia
Basketball Club Nokia (lyh. BC Nokia) on vuonna 1997 perustettu nokialainen koripalloseura, jonka miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2021-22 Korisliigaa ja naisten edustusjoukkue I-divisioonassa. Joukkueen kotikenttänä toimii Nokian Palloiluhalli.
BC Nokia
BC Nokia perustettiin vuonna 1997 jatkamaan paikkakunnan koripallotoimintaa yhdistämällä edeltäjäseurojensa resurssit.
BC Nokian miesten edustusjoukkue putosi pääsarjasta kauden 2001–2002 päätteeksi oltuaan runkosarjassa 14:s eli viimeinen. 1990-luvulla joukkueessa pelasi muun muassa yhdysvaltalainen Marcus Grant.
Naisten pääsarjasta BC Nokia putosi vuonna 2009 ja kävi korkeimmalla sarjatasolla vielä kaudella 2012–2013, jolloin se sijoittui kymmenenneksi ja putosi jälleen.
Kelasköynnöskasvit
Kelasköynnöskasvit eli kelaskasvit (Celastraceae) on heimo Celastrales-lahkossa. Heimoon kuuluu pääasiassa trooppisen ja subtrooppisen vyöhykkeen, mutta myös lauhkean vyöhykkeen lajeja. Lajit ovat puuvartisia kasveja ja monet köynnöksiä. Kukat ovat pieniä ja värittömiä. Kukkapohjus on paisunut mesiäisenä toimivaksi rengasmaiseksi pohjuskehräksi. Siementen ympärillä on usein kirkasvärinen siemenvaippa. Heimoon kuuluu monia koristekasveja.
Tuntomerkit
Kelaskasvit ovat pensaita, puita, liaaneja tai joskus ruohoja ja ovat kasvullisilta osiltaan hyvin vaihtelevia. Varren nivelien kohdalla johtojännelieriössä on yksi aukko. Lehtiasento voi olla muun muassa vastakkainen tai kierteinen (vuorottainen) ja joskus molempia samassa kasvissa. Yleisiä ovat vastakkaiset ja sahalaitaiset lehdet, joiden korvakkeentapaiset rakenteet ovat pieniä ja melko usein ripsuisia. Kun lehtilapa revitään poikittaissuunnassa putkilot tulevat näkyviin ohuina, kierteisinä ja lankamaisina. Kukinto on usein viuhkomainen ja kukissa on tavallisesti hyvin leveä kehrä eli diskus, johon sikiäin on enemmän tai vähemmän uponnut. Teriö (eikä verhiö) peittää kukkanuppua. Heteitä on enintään viisi ja yhtä monta kuin verholehtiä, joiden kanssa ne sijaitsevat kohdakkain. Hedelmä vaihtelee kelaskasveilla suuresti, usein se on selkäluomainen kota, jossa on siivellisiä tai vaipallisia siemeniä.
Levinneisyys
Heimo on levinneisyydeltään kosmopoliitti, lajeja on lähes kaikkialla maapallolla aavikoita, Etelänapamannerta ja Uutta-Seelantia lukuun ottamatta.
Luokittelu
Kelaskasveja tunnetaan noin 1400 lajia 94 suvusta. Ne jakautuvat kahteen ryhmään, josta toiseen kuuluu ruohovartisia, toiseen etupäässä puuvartisia kasveja.
Varsinaisina kelaskasveina voidaan pitää sukuja, joissa on pääasiassa puita, pensaita tai liaaneja, harvoin ruohoja. Niiden sekundaaristen aineenvaihduntatuotteiden joukko on kirjava: mm. kumimaisia yhdisteitä, eräitä alkaloideja, triterpenoideja ja myrisetiiniä. Varressa on maitiaisputkia tai maitiaisnesteonteloita. Päällysketossa on usein korkkiutumia. Lehdet ovat kierteisasentoisia, vastakkaisia tai kahdessa rivissä, ja niissä on usein pienet korvakkeet ja rauhasia. Kukan osien lukusuhteet ovat vaihtelevia. Kukkaa ympäröi yhteen kasvanut tai erilehtinen verhiö ja heteitä on vähintään kaksi, tavallisesti enemmän, joskus jopa paljon; joskus kukassa on myös joutoheteitä. Mesiäinen on kiekkomainen ja massiivinen, harvoin se puuttuu. Sikiäin on yhdislehtinen, tavallisesti kahdesta viiteen, harvemmin useamman emilehden muodostama ja ainakin jossain määrin mesiäiskehrään uponnut. Siemenaiheita on kussakin emilehdessä tavallisesti vähintään kaksi. Hedelmä on kota, luumarja, marja tai lohkohedelmä, siemenet siivellisiä tai vaipallisia. Siemenessä on vihreä ja isolehtinen alkio sekä runsas endospermi, joka voi kokonaan puuttuakin.
Aitokelaskasvit ovat levinneet enimmäkseen tropiikkiin, mutta myös lauhkeille alueille. Niitä kasvaa myös Euroopassa, muttei luontaisesti Suomessa asti. Runsaslajisimmat suvut ovat kelastit (Maytenus, 200 lajia), Salacia (150 lajia), plektriot (Hippocratea, 120 lajia), sorvarinpensaat (Euonymus, 130 lajia), Cassine (60 lajia) ja Crossopetalum (50 lajia).
Sukuja
Seuraavilla kelasköynnöskasvisuvuilla on suomenkielinen nimi:
María de las Mercedes de Orleans
María de las Mercedes de Orleans (24. kesäkuuta 1860 – 26. kesäkuuta 1878) oli Alfonso XII:n ensimmäinen puoliso ja Espanjan kuningatar. Hän oli Antoine d’Orléansin tytär.
Alfonso rakastui 17-vuotiaaseen Maríaan, ja tammikuussa 1878 heidät vihittiin. Kesäkuussa Maria menetti odottamansa esikoispojan, sairastui lavantautiin ja menehtyi.
Pierre La Vérendrye
thumb|right|Pierre La Vérendrye Pierre Gaultier de Varennes, sieur de La Vérendrye (17. marraskuuta 1685 Trois-Rivières – 5. joulukuuta 1749 Montreal) oli ranskalais-kanadalainen upseeri, turkiskauppias ja tutkimusmatkailija. Hän syntyi Trois-Rivièresissä, Quebecissä, liittyi Ranskan armeijaan ja taisteli Espanjan perimyssodassa, haavoittui ja palasi Amerikkaan. Vuonna 1728 hänet nimitettiin Yläjärven pohjoisrannan ranskalaisten tukikohtien komentajaksi. Siellä hän tutustui cree-intiaaneihin ja sai heiltä karttoja kanoottireiteistä.
Vuonna 1731 La Vérendrye aloitti tutkimusretket, joiden yksi tarkoitus oli vesireitin löytäminen lännen merialueille. Hän perusti useita linnakkeita tärkeiden turkiskauppareittien varsille.
Rustem Kazakov
Kazakov voitti olympiakultaa 57 kilogramman painoluokassa 1972 Münchenissä, missä hän kohtasi loppuottelussa Saksan liittotasavallan Hans-Jürgen Veilin. Maailmanmestaruuksia Kazakov voitti kaksi kappaletta: 1969 Mar del Platassa ja 1971 Sofiassa. Välissä hän saavutti MM-pronssia Edmontonin kisoissa. Ensimmäisen arvokisamitalinsa, pronssin, hän saavutti 1967 Minskin EM-kisoista. Viimeisimmissä arvokisoissaan, 1973 Teheranin MM-kisoissa, hän jäi hopealle hävittyään loppuottelussa Puolan Józef Lipieńille.
Seuratasolla Kazakov edusti SKA Taškentia ja myöhemmin Moskovan TsSKAta.
Nganasanin kieli
Nganasanin kieli (aikaisempi nimitys tavgi) on Venäjällä Krasnojarskin aluepiirin Taimyrin piirissä asuvien nganasanien puhuma uralilaisen kieliperheen samojedilaiseen haaraan kuuluva kieli.
Nganasani kuuluu pohjoissamojedilaisiin kieliin. Sen lähimmät sukukielet ovat nenetsi ja enetsi. Kieli jakautuu läntiseen Avamin ja itäiseen Vadejevin eli Hatangan murteeseen. Niiden välillä on säännöllisiä äännevastaavuuksia, jotka eivät vaikeuta keskinäistä ymmärtämistä.
Nykyään suurin osa nganasaneista asuu Dudinkan kunnan Volotšankan ja Ust-Avamin kylissä (länsimurre). Noin neljännes kansasta elää Hatangan kunnan Novajan kylässä (itämurre) ja pieni ryhmä Karaulin kunnan Vorontsovossa. Huomattava osa nganasaneista on muuttanut Dudinkaan ja Venäjän muihin kaupunkeihin.
Vuonna 1989 Venäjällä laskettiin olevan 1 300 nganasania, joista 1 100 puhui nganasanin kieltä. Vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 834 nganasania ja 505 nganasanin puhujaa. Lähes kaikki nganasanit puhuvat äidin- tai toisena kielenään venäjää ja eräät vanhuksista osaavat myös enetsiä. Osa enetseistä puhuu vastaavasti nganasania. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 125 nganasanin puhujaa.
Vuonna 1989 otettiin käyttöön lisämerkein täydennetty kyrillinen nganasanin kirjaimisto, johon vuonna 1997 tehtiin pieniä muutoksia. Kielellä on ilmestynyt keskusteluopas (1992), aapinen (2001) ja sanakirja (2001). Nganasania opetetaan aineena Volotšankan ja Ust-Avamin kouluissa. Opettajia koulutetaan Herzenin pedagogisessa yliopistossa Pietarissa. Piirin sanomalehti Taimyr julkaisee toisinaan nganasaninkielisiä artikkeleita. Kieltä käytetään myös radiossa sekä kansanperinneryhmien esiintymisissä.
Nganasani on erittäin uhanalainen kieli. Aikaisemmin nganasanit harjoittivat poronhoitoa, metsästystä ja kalastusta, elivät eristyneissä väliaikaisissa asutuksissa ja puhuivat etupäässä äidinkieltään. Nykyään he ovat joutuneet luopumaan perinteisistä elinkeinoista ja muuttamaan monikansallisiin taajamiin, joissa kieli ei enää välity lapsille. Erityisen nopeasti kielensä ovat menettäneet Vadejevin nganasanit, jotka ovat sulautumassa dolgaaneihin.
Ensimmäinen nganasanin kielen kielioppi julkaistiin vuonna 2018 (e-kirjana 2019).
Astevaihtelu
Nganasanin kieli on Ketin selkuppimurteen lisäksi ainutlaatuinen uralilaisten kielten joukossa, koska sillä on hyvin kehittynyt astevaihtelu, joka koskee yksittäisiä klusiileja, sibilantteja sekä klusiili-nasaali-yhtymiä. Myös äänne h on astevaihtelussa äänteen b kanssa, koska se on kehittynyt alun perin heikentyneestä p-äänteestä. Esimerkeissä on käytetty kielen genetiivitaivutusta.
Jukka Vilponiemi
Jukka Vilponiemi (s. 1955) on suomalainen toimittaja. Hän työskenteli Porissa ilmestynessä sosiaalidemokraattisessa Uusi Aika -lehdessa vuodesta 1977 lähtien ja oli sen päätoimittaja 2011−2018.
Vilponiemen isä oli kansanedustaja Väinö Vilponiemi.
Purola (Kajaani)
Purola on Kajaanin vanhimpia kaupunginosia. Se sijaitsee Kajaaninjoen eteläpuolella, Kaupunginlammen kupeessa, etelään menevän tien (entinen viitostie) länsipuolella. Naapurialueina vastapäätä tien toisella puolen on Puistolan kaupunginosa ja lännessä Kajaaninjokivarren Tihisenniemellä UPM-Kymmenen (entinen Kajaani Oy) entiset massa- ja paperitehtaat ja vielä toiminnassa oleva saha. Alkujaan Purolan omakotialue on muodostunut juuri sellutehtaan, paperitehtaan ja sahan työntekijöiden asuntoalueeksi. Muistona alkuaikojen rakennustyylistä Purolassa on vielä paljon vanhoja mansardikattoisia (taitekattoisia) puutaloja.
Purolan asemakaava on tavanomaisesta poikkeava, erikoinen. Kadut ovat sisäkkäisten U-kirjaimen muotoisia, alkaen viitostiestä ja palaten viitostielle. Nykyisin Purola on kaunis ja rauhallinen omakotitaloalue.
Purolassa oli ennen useita kauppoja:
Nykyään jäljellä on enää vain yksi päivittäistavarakauppa. Purolassa toimii myös grilli. Grillin yhteydessä toimi myös kauppa, joka kuitenkin meni vuonna 2011 konkurssiin. Purolassa oli aiemmin myös posti, pankki, useita kioskeja sekä kirjaston sivutoimipiste, joka kuitenkin tuhoutui tulipalossa. Purolassa oli myös muutama baari.
Purolan vuonna 1919 valmistunut koulu tuhoutui tulipalossa ystävänpäivän vastaisena yönä 14.2.2011. Koulun rakentamisen rahoitti aikanaan Kajaanin Puutavara Osakeyhtiö ja koulu toimi opetuskäytössä 2000-luvulle saakka.
Juoksuhiekka
Juoksuhiekkaa voi esiintyä melkein missä tahansa oikeiden olosuhteiden vallitessa. Juoksuhiekka on harvoin enemmän kuin puolen metrin syvyistä.
Arcana (videopeli)
Arcana (myös Card Master: Seal of Rimsalia, ) on HAL Laboratoryn kehittämä vuonna Super Nintendo Entertainment Systemille julkaisema roolipeli. Se on HAL Laboratoryn ainoa itsenäinen roolipeli.
Peli on tunnettu hahmojaan edustavista korteista, mutta Arcana on silti roolipeli eikä korttipeli, ja sen pelattavuus koostuu tutkimisesta ja sokkeloissa navigoimisesta. Korttipeli-metafora kuitenkin jatkuu koko pelin ajan: hahmon kuolema johtaa "revittyyn" korttiin, ja joidenkin korttien taianomaisia ominaisuuksia käytetään selittämään hahmojen kykyjä.
Tarina
Keisarinna Rimsalan sorron alla Elemenin muinainen valtio oli täysin kaoottinen. Joukko voimakkaita velhoja nimeltä Kortinmestarit (Card Masters) yhdisti voimansa päihittääkseen ja sinetöidäkseen ikuisesti Rimsalan, mutta keisarinna ei noin helposti unohtuisi.
Vuosikymmeniä myöhemmin Elemenin kuningaskunnissa poliittisia levottomuuksia seuraa verinen sisällissota. Armeijat teurastavat toisiaan ja Galneonin kätyrit vainoavat ja jahtaavat Korttimestareita. Galneon on Lexfordin kuningas Wagnallin entinen kuninkaallinen velho, joka käynnisti sodan aloittaneen vallankaappauksen. Galneon pyrki elvyttämään ja vapauttamaan Rimsalan niin, että tämän muinainen pahuus leviäisi taas halki Elemenin. Konfliktin aikana Kuningas Wagnallin kaksi tytärtä katosivat, ja sodan loppuessa Lexfordin Ritarit (Knights of Lexford), kuninkaalle uskollisiksi vannoutuneet kolme rohkeaa taistelijaa, hajautuivat. Galneon ottaa vallan ja hallitsee raa'asti, tuhoten samalla jokaisen löydetyn Korttimestarin niin, että Rimsalan ylösnousemus onnistuisi häiriöttä.
On kulunut jo kymmenen vuotta näistä tapahtumista, ja pelin nuori päähenkilö Rooks on Elemenin sisällissodassa viimeiseksi kuolleen Korttimestarin poika, jonka isä oli myös Lexfordin Ritareita. Isänsä kuolema motivoi Rooksia oppimaan korttien käsittelyn, mutta kymmenen vuoden minimalistiset harjoitukset tuskin riittävät. Pian käy ilmi, että oudot tapahtumat piinaavat maailmaa ja enteilevät mullistavia tuloksia. Rooks lähtee seikkailuun estääkseen keisarinna Rimsalan herätyksen, mutta pystyykö hän oikeastaan täyttää kohtalonsa viimeisenä Korttimestarina ennen kuin on liian myöhäistä?
Pelijärjestelmä
Pelin keskustelut, taistelut ja sen maisemien tutkailu kuvataan ensimmäisen persoonan näkökulmasta. Taisteluissa päähenkilöiden kuvat näkyvät ruudun vasemmalla ja oikealla puolella ja viholliset keskellä ruutua. Hahmojen animaatio koostuu peräti viidestä framesta ja vihollisten vahinkoja ja elämäpisteitä näkyvät yhteenvetona alareunassa (vrt. Dragon Quest) eikä vihollisten päiden yllä kuten esim. Square Softin roolipeleissä.
Pelin kenttien laattoihin perustuvat tyrmät ovat luultavasti sen haastavin osuus. Pelaajalla näkyy vain se, mikä on hahmojen silmien edessä, ja hahmot voidaan liikuttaa vasta neljään ilmansuuntaan. Kaiken kukkuraksi Arcanan tyrmät ovat hyvin sokkeloisia ja niissä luuraavat paljon umpikujia ja vaaroja. Taistelut ovat vuoropohjaisia, ja Rooks on ehdottomasti pelaajan arvokkain resurssi, koska hän pystyy vaihtamaan elementaalihenkiä (Elemental Spirit) toisiin, pakenemaan taistelusta ja käyttämään taikakorttien loitsuja — koko joukko kärsii jos Rooksin tehdään työkyvyttömäksi. Voitetusta taistelusta tulee palkinnoksi pisteitä, kokemuspisteitä ja kultarahaa, mutta hahmojen kehittyminen on kiinteä eivätkä niiden taidot kehity satunnaisesti. Rooks ja elementaalihenki ovat aina pelaajan joukossa, mikä jättää kaksi tilaa avoimeksi, ja elementaalihenkiä on yhteensä neljä: Sylfi (ilma), Ifrit (tuli), Dao (maa) ja Marid (vesi). Toisin kuin ihmiset, henki voi kuolla lopettamatta taistelua; hengen kortista tulee vain revitty, ja maksua vastaan jokaisessa kaupungissa asuvat hengenparantajat (Spirit Healer) voivat elvyttää nämä. Myös tarpeeksi korkealla tasolla Rooks voi oppia elvytyksen loitsun.
Arcana on aika vaikea peli monista syistä:
Hahmot
Alkuperäiset nimet suluissa:
IEEE Electromagnetic Compatibility Society
IEEE EMCS (Electromagnetic Compatibility Society)  on sähkömagneettisien häiriöiden tutkimusjärjestö. Järjestön tavoitteena on kehittää ja jakaa tietoa, työkaluja ja tekniikoita sähkömagneettisten häiriöiden vähentämiseksi. Järjestö koostuu professoreista ja insinööreistä ja sillä on paikallisosastoja monissa maissa ympäri maailmaa.
Tämä järjestö sisältää yhteensä 14 toimikuntaa, joiden tavoitteena on antaa apua ja ohjeistusta järjestön jäsenille sähkömagneettisen yhteensopivuuden kanssa. Järjestö määrittää myös standardeja, mittausmenetelmiä jne. Järjestö järjestää myös koulutusta ja tapahtumia. EMCS järjestää useita konferensseja ja keskustelutilaisuuksia ympäri maailmaa.
Järjestössä on yli 4000 aktiivista jäsentä 60 jaoksessa ympäri maailman. Järjestön jäsenistä suurin osa on Yhdysvalloissa (60%) ja loput (40%) jakautuneet ympäri maailmaa. Suomen IEEE osastossa ei ole EMCS jaostoa. .
Historiaa
1950-luvulla pieni ryhmä radiotaajuushäiriöihin (RFI) erikoistunutta sähköinsinööriä aloittivat neuvottelut uuden organisaation perustamisesta. Neuvottelut pidettiin Radio Interference Reduction (RIR.) konferenssin yhteydessä. Ensimmäinen kokous pidettiin joulukuussa 1954. 1956-luvun alussa Los Angelesissa joukko RFI insinöörejä perusti epävirallisen organisaation, joka koostui sähkömagneettisen häiriöiden asiantuntijoista. Organisaatio oli toiminnassa lähes kaksi vuotta, kunnes organisaatio liittyi Institute of Radio Engineers (IRE) järjestöön.
Samaan aikaan New Yorkissa erillinen joukko RFI insinöörejä perustivat Yhdysvaltojen itärannikolle oman järjestön. Maaliskuussa 1957 järjestön kokouksessa anoa IRE:ltä uuden järjestön perustamista IRE:n alaisuuteen. Anomuksen allekirjoitti 326 henkilöä ja anomus esitettiin IRE:lle 3. heinäkuuta 1957. 10. Lokakuuta 1957 IRE hyväksyi hakemuksen ja Professional Group on Radio Frequency Interference (PGRFI) aloitti toiminnan. Ensimmäinen kokous pidettiin 20. marraskuuta 1957, jossa nimitettiin toimihenkilöt uudelle järjestölle. Ensimmäisessä kokouksessa puheenjohtajaksi valittiin Harold R. Schwenk, varapuheenjohtajaksi Leonard Milton ja sihteereiksi valittiin Albert R. Kall ja James P. McNaul.
1963 IRE ja American Institute of Electrical Engineers (AIEE) yhdistyivät ja uuden järjestön nimeksi tuli Institute of Electrical and Electronics Engineers (IEEE). Yhdistymisen myötä PGRFI nimi vaihdettiin IEEE Professional Group on RFI:ksi. 1978 järjestön nimi vaihdettiin nykyiseen nimeen.
Järjestön tavoitteet
EMCS tavoite on kehittää ja jakaa sähkömagneettisia häiriöitä vähentäviä tietoja, työkaluja ja tekniikoita. Yhdistyksen kiinnostuksen kohteisiin kuuluvat standardit, mittaustekniikat, testausmenetelmät, instrumentointi, laitteiden ja järjestelmien ominaisuudet, häiriönhallintatekniikat ja komponentit, koulutus, laskennallinen analyysi ja taajuuksien hallinta sekä tieteelliset, tekniset, teolliset, ammatilliset tai muut toiminnot, jotka edistävät alaa.
Valiokunnat
EMCS koostuu erilaisista valiokunnista: 11 teknistä valiokuntaa ja 3 erikoisvaliokuntaa ja jokainen tekninen valiokunta hallitsee tietyn alan toisin sanottuna erikoistunut tietylle alalle. Valiokunnat antavat teknistä opastusta yleisjäsenilleen ja järjestön hallitukselle.
EMCS teknilliset valiokunnat ovat:
EMCS erikoisvaliokunnat ovat:
Jäsenkirje
Järjestö julkaisee omaa lehteä ”IEEE Electromagnetic Compatibility Magazine”. Lehti julkaistaan neljä kertaan vuodessa. Lehdessä kerrotaan järjestössä tapahtuneista tapahtumista ja tulevista tapahtumista.
EMCS puheenjohtajat
EMCS:n puheenjohtajat järjestön perustamisesta nykypäivään.
Kouvola RRT
Kouvola RRT eli Kouvolan RR-terminaali (rautatie-maantieterminaali, Rail-Road) on rautateiden ja maanteiden tavaraliikenteen yhdistävä terminaali Kouvolan Teholassa, Karjalan radan ja valtatie 15:n varrella. Terminaalin rakennustyöt alkoivat tammikuussa 2019 louhintatöillä ja se valmistui joulukuussa 2022. Ensimmäinen juna toukokuun puolivälissä 2023 käynnisti terminaalitoiminnan.
RR-terminaali on Suomen ainut yhdistetty rautatie- ja maantieterminaali ja kuivasatama. Suomen ainoa Euroopan TEN-T liikenteen ydinverkolle sijoittuva rautatie- ja maantieterminaali rinnastuu kansainväliseltä merkittävyydeltään kotimaan suuriin satamiin.
Intermodaaliterminaalin pinta-ala on 42 hehtaaria. Sen erikoisuutena kilometrin pituiset lastausraiteet, jotka tuovat tehokkuutta tavarajunien käsittelyyn. Lastausraiteet omistaa Väylävirasto.
RR-terminaali tarjoaa pitkä- ja lyhytaikaista varastointia satamille ja suurteollisuudelle. Se toimii projektilogistiikan lähetysalueena ja konttien varastointialueena.
Kouvola RRT -hanke vietiin läpi hyvin poikkeuksellisissa olosuhteissa. Hyvä suunnittelu ja varautuminen kuitenkin mahdollistivat hankkeen toteutuksen alkuperäisessä aikataulussa. Hanke toteutui selvästi alle alkuperäisen budjetin (alkuperäinen kokonaisarvio 40 M€). Toteutuma oli n. 34 miljoonaa euroa, josta Kouvolan kaupungin osuus on noin 23,6 miljoonaa euroa, EU-rahoituksen osuus n. 6,8 miljoonaa euroa ja Valtion osuus noin 3,5 miljoonaa euroa.
Terminaalin on rakennuttanut Kouvolan kaupunki ja sen hallinnoinnista ja toiminnan kehittämisestä vastaa Railgate Finland Oy.
Terminaalilta Kullasvaarasta rakennetaan uudet tieyhteydet Kotkasta Mikkeliin kulkevalle valtatie 15:lle ja Pernajalta Kajaaniin kulkevalle valtatie 6:lle. Näiden valtateiden, sekä Kouvolasta Raumalle kulkevan valtatie 12:n ja Heinolaan kulkevan kantatie 46:n kautta Kouvolasta on erinomaiset yhteydet kaikkialle Suomeen. Rautatiet risteävät Kouvolasta viiteen eri ilmansuuntaan.
Terminaalin yhteyteen on suunnitteilla suuri logistiikka- ja teollisuuskeskittymä, jonka odotetaan parantavan Kouvolan kaupungin imagoa ja tuovan Kouvolaan uusia työpaikkoja sekä tätä kautta asukkaita.
Liikenneyhteydet
Kouvolan aseman viidestä eri suunnasta tulevan rautatien ja kuudesta eri suunnasta tulevan valtatien risteyksenä sekä itärajan läheisyyden ansiosta Kouvolasta on erinomaiset yhteyden koko Suomeen ja Venäjälle. Suomen pääkaupunkiin, Helsinkiin on matkaa 145 kilometriä, Tampereelle 200, Ouluun 530 ja Pietariin 280 kilometriä.
Tässä muutamia etäisyyksiä Kouvolan ja kohdepaikan välillä:
El Jadida
El Jadida (, historiallinen Mazagan) on kaupunki Atlantin valtameren rannikolla Marokossa. Sen asukasluku oli vuonna 2014 194 934. El Jadida eli tuolloinen Mazagan kuului Portugaliin vuoteen 1769 saakka ja sen aikainen linnoitus ja muita rakennuksia on säilynyt nähin päiviin saakka. Kaupunki kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Maantiede
thumb|vasen|El Jadidan linnoituksia. thumb|vasen|Kaupunkikuvaa. El Jadida sijaitsee Marokossa Atlantin valtameren rannikolla noin 90 kilometriä Casablancan kaupungista lounaaseen ja noin 11 kilometriä lounaaseen Wadi Umm Rabin suulta. Portugalilaisten rakentamaa vanhaakaupunkia ympäröi sittemmin rakennettu uudempi kaupunkialue.
Varhainen historia
Ptolemaios mainitsi kaupungin nykyisen mahdollisesti omissa teoksissaan ja Plinius vanhempi nimellä Portus Rutubis. Tuolloin paikalla ei kuitenkaan ollut vielä kaupunkia, vaan antiikin ajan lähteet puhuvat vain ankkuripaikasta. Myöhemmin paikasta aletaan puhua nimellä Mazagan. Mahdollisesti muodon mainitsee ensimmäisen kerran al-Bakri 1000-luvulla ja seuraavalla vuosisadalla myös al-Idrisi. Sittemmin paiksta puhutaan ankkuripaikan ohella kalastajakylänä ja Azammur-nimisen pyhimyksen hautapaikkana.
Portugalilaiset
thumb|Portugalilaisen linnoituksen vesisäiliötä. Portugalilaiset alkoivat ostaa viljaa ankuripaikan kautta 1400-luvun aikana. Vuonna 1502 Jorge de Mello ajautui myrskyssä etelään ja he suojautuivat Mazaganiin. Sieltä palattuaan he saivat Portugalin kuninkaalta luvan perustaa portugalilainne linnoitus Mazaganiin. Ilmeisesti hän ei kuitenkaan vielä tuolloin saamaansa lupaa hyödyntänyt. Linnoitus rakennettiin vasta vuonna 1514. Sen rakennustöitä valvoivat arkkitehdit Diego- ja Francisco de Arruda. Portugalilaisten rakennuttama linnoitus on säilynyt näihin päiviin saakka miltei alkuperäisessä kunnossaan. Muita hyvin säilyneitä kauden rakennuksia ovat vesisäiliöt ja katolinen taivaaseenottamisen kirkko. Linnoitus suojasi portugalilaisia ympäröiviltä heimoilta. He toivoivat voivansa käyttää sitä tulevaisuudessa mahdollisena tukikohtana alueen valtaamiseksi, sekä Intian niemimaata kohti kulkevien laivojen suojana. Linnoituksen nimi sanotun portugalilaisen kaupunginosan viereen kasvoi myös muslimien asuttama kaupunginosa.
Linnoitusta uhkasivat heimojen lisäksi Marokon hallitsijat. Juhana III päätti keskittää portugalilaisten voima-varat Marokon eteläosassa Mazaganiin. Sen sijaan esimerkiksi Safi ja Agadir evakuoitiin. Marokon sulttaanin poika Muhammad piiritti kaupunkia jonkin aikaa huhtikuussa 1562, mutta hänen joukkojensa hyökkäykset torjuttiin. Toden teolla samaa yritettiin seruavaan kerran vasta Muhammad III:n valtakaudella 1700-luvulla. Sulttaanin joukot aloittivat piirityksen tammikuussa 1769. Mazagan teki vastarintaa viiden viikon ajan, jonka jälkeen sen portugalilainen kuvernööri suostui antautumisehtoihin, joihin kuului varuskunnan ja siviilien turvallinen paluu Lissaboniin. Portugalilaiset lähtivät 10. maaliskuuta 1769. Heidän taakseen jättämät miinat tuhosivat osan kaupungista.
Osana Marokkoa
thumb|Torikauppaa. Pahoin raunioitunut kaupunki jälleenasutettiin vain osittain. Vuonna 1821 kaupunkiin saapui joitakin juutalaisia siirtolaisia. Tarkemmin se perustettiin uudelleen vasta Abd al-Rahmanin kaudella 1824-1825, jolloin se sai myös nykyisen nimensä. El Jadida lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2004.
Väestö
El Jadidan asukasluku oli vuonna 2014 194 934. Vuonna 1954 vastaava lukema oli 40 318.
Karhula
Karhula on Kymenlaaksossa vuosina 1951–1976 sijainnut entinen Suomen kauppala. Kauppala erotettiin Kymistä ja pakkoliitettiin yhdessä Kymin kanssa Kotkan kaupunkiin. Nykyinen Karhulan kaupunginosa käsittää kauppalan entisen keskustan.
Panagia (koru)
thumb|Suomessa vierailleen Washingtonin arkkipiispa Hermanin piispalliset tunnukset Uspenskin katedraalissa juuri ennen palveluksen alkua Panagia on ortodoksisen piispan arvoasemaa ja tehtävää osoittava kaulakoru, joka riippuu piispalla rinnan päällä joko yksinään tai kaularistin kanssa. Panagiassa on yleensä kuvattu Jumalansynnyttäjän (Panagia) ikoni, mutta muukin kuva on mahdollinen; kyseessä voi olla piispan henkilökohtaisen tai hiippakunnalle erityisen merkittävän suojeluspyhän ikoni. Nimitys panagia on käytössä vain slaavilaisessa perinteessä, kreikkalaisessa perinteessä siitä käytetään nimitystä enkolpion (ἐγκόλπιον).
Joskus käytetään näitä kahta nimitystä rinnakkain, jolloin Panagia tarkoittaa Neitsyt Marian ikonilla ja Enkolpion Kristuksen ikonilla varustettua piispan riipusta. Arkkipiispat, muun muassa KP arkkipiispa Leo, käyttävät palveluksessa sekä panagiaa että enkolpionia; tämä on heidän virka-asemansa ainoa jumalanpalveluspuvussa käytettävä tunnus.
Suomessa vieraillut KP Washingtonin arkkipiispa ja Kanadan metropoliitta Herman käytti näiden kahden lisäksi myös koruristiä.
Panagia tarkoittaa myös Neitsyt Marian sinetillä varustettua ortodoksista ehtoollisleipää, josta otetaan palanen hänen kunniakseen ehtoollislautaselle proskomidia toimitettaessa.
Karhula
Seurakunnallisesti Karhula kuului Kymin seurakuntaan. Karhulassa sijaitsevat vuosina 1848–1850 rakennettu Kymin kirkko ja vuonna 1930 valmistunut seurakuntatalo.
Historia
vasen|pienoiskuva|Karhulan kauppalan alue vuosien 1967 ja 1968 peruskartoissa. Kymin pitäjä itsenäistyi vuonna 1642 Suur-Vehkalahdesta. Karhulan seudun teollisuuden esivaiheena voidaan pitää Korkeakosken putouksen partaalle vuosina 1563–1564 rakennettua, Kyminkartanon omistamaa vesisahaa. Saha tuhoutui Suuren Pohjan sodan aikana 1700-luvun alussa, mutta se rakennettiin uudelleen ja sahaustoiminta jatkui 1840-luvulle saakka. Helilässä toimi 1500- ja 1600-luvuilla veneveistämö, jonka rakentamia aluksia myytiin myös Viroon.
Kymin kunnan nopea teollistuminen johti Kotkan kaupungin perustamiseen vuonna 1879, mutta myös muualle Kymiin perustettiin höyrysahoja, joiden rinnalle syntyi runsaasti muuta teollisuutta ja pienyrityksiä jo 1870-luvulla.
Vuonna 1902 William Ruth muodosti Karhula Osakeyhtiön, jonka osakepääoma oli neljä miljoonaa markkaa. Karhulan tehtaat siirtyivät A. Ahlströmin omistukseen 9. marraskuuta 1915 6,5 miljoonan markan kauppahinnasta. Karhula Osakeyhtiö fuusioitiin A. Ahlströmiin 17. kesäkuuta 1941. Karhulan konepaja valmisti paperi- ja kartonkikoneita, kunnes Ahlström myi nämä liiketoiminnat Valmetille 1987 ja itävaltalaiselle Andritz AG:lle 2001. Karhulan lasitehdas oli loppuaikoinaan Suomen ainoa lasipurkkeja ja -pulloja valmistanut tehdas, jonka yhdysvaltalainen Owens-Illinois osti vuonna 1995 ja lopetti vuonna 2009. Ahlströmin lasivillatehdas toimi Karhulassa 1960-luvun alkupuolelta vuoteen 1982. Pumpputehtaan Ahlström myi vuonna 2000 sveitsiläiselle Sulzerille ja lasikuitutuotetehtaan vuonna 2016 yhdysvaltalaiselle Owens Corningille. Yhä toimiva Karhulan kartonkitehdas on myös Ahlströmin peruja, ja Ahlström omisti aiemmin myös osan Sunilan sellutehtaasta.
Kymin ja Kotkan liittäminen toisiinsa oli esillä vuosina 1949–50 mutta lopulta Kymin teollisuustaajamista päätettiin muodostaa Karhulan kauppala vuonna 1951, maaseutukylien jäädessä edelleen maalaiskunnaksi. Kauppalaan liitettiin Kymin kunnan keskeiset alueet; kirkonkylä Helilä sekä Karhulanniemen, Sunilan ja Korkeakosken teollisuusalueet. Kauppala sai nimensä Karhulanniemen teollisuusalueesta, joka periytyy puolestaan tilannimeen Karhula Helilän kylässä. Alvar Aallon suunnittelema Sunilan asuntoalue oli alun perin kaavoituksella muuhun kuntakokonaisuuteen liittymätön alue Kymissä. Otto-Iivari Meurmanin luomassa Karhulan kauppalan ensimmäisessä yleiskaavassa vuodelta 1955 pyrittiin kokoamaan kylätaajamia kauppalan asumalähiöiksi ja luomaan Helilästä liikekeskusta.
Karhulan kauppala liitettiin Kotkaan vuonna 1977 yhdessä Kymin kunnan kanssa. Liittymisvaiheessa Karhulan asukasluku oli 22 867, Kymin 5 204 ja Kotkan 34 074 eli yhdistyneen kunnan 62 145 asukasta. Karhula oli kauppala-nimityksen lakkaamisen yhteydessä jäljellä olleista kauppaloista ainoa, jota ei muutettu kaupungiksi. thumb|250px|Karhulan kaupunginosaa, entistä Helilän kauppalanosaa. Etualalla kanjonissa kulkeva Valtatie 7, takana linja-autoasema.
Urheilu
Karhulan kauppalan alueella toimineita urheiluseuroja ovat muun muassa Karhulan Katajaiset, Peli-Karhut, Karhulan Veikot, Karhulan Urheilijat, Rateko, Karhulan Pojat ja Sunilan Sisu.
Kulttuuri
thumb|230px|Karhulan vesitorni Karhulassa sijaitsi vuonna 1969 toimintansa aloittanut Suomen ensimmäisiin kuulunut disko, Kåren kellari. Kotkan kansalliseen kaupunkipuistoon Karhulasta kuuluvat Karhulan keskusurheilukenttä, sen vieressä oleva Jokipuisto, mikä valmistui 2013. Jokipuistossa on lummelampi, grillauspaikka ja leikkipuisto. Jokipuiston leikkipuisto on palkittu 2015 Vuoden ympäristörakenteena 2015. Kotkan keskusyhteilukenttä rakenenttiin 1940-luvun loppupuolella, ja se oli keskuspaikkana Kalevan kisoissa 1949. Keskusurheilukentän vierelle rakennettiin 2010 viralliset mitat täyttävä jalkapallokenttä tekonurmesta. Karhulan Hovi Valtatie-7:n moottoritien eteläpuoella sijaitsevat entinen Kymin suurpappila, puurakenteinen maakuntatalo kuuluvat myös Kotkan kansalliseen kaupunkipuistoon.
Kauppalanosat
Karhulan kauppalanosat vuonna 1956.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Karhulan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1950–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Karhulan taajamat olivat Halla-Tiutinen (259 asukasta), keskustaajama (20 671 asukasta), Marinkylä (394 asukasta) ja Saksala (48 asukasta). Näistä Halla-Tiutinen ulottui osin Kotkan puolelle, Saksala Kymin puolelle ja Karhulan keskustaajama sekä Kotkan että Kymin puolelle. Niiden kohdalla on mainittu pelkästään Karhulan puolella asunut asukasmäärä.
M/S Equine
Equinen sisaraluksia ovat M/S Vulpine ja M/S Ursine.
Käyttöhistoria
18. toukokuuta 1979 alus laskettiin vesille ja 14. syyskuuta se luovutettiin Partrederi Ab Nordsjöfraktin omistukseen, joka rekisteröi sen Ruotsin lipun alle nimellä Eva Oden. Kotisatamaksi tuli Skärhamn. Tämän jälkeen alus aloitti Oden Linesin Ruotsin ja Englannin välisessä liikenteessä. Marraskuussa 1982 alus aikarahdattiin Tor Linen liikenteeseen. Vuonna 1987 Eva Oden oli saksalaisella Neue Flensburger Schiffbau-Gesellschaftin telakalla Flensburgissa, jossa alusta pidennettiin, koneet vaihdettiin ja rakennettiin ylimääräinen kansi. 5. helmikuuta 1988 alus palasi telakalta Tor Linen liikenteeseen ja sai nimen Tor Belgia. 11. joulukuuta 1998 rahtaus loppui ja aluksen nimeksi tuli jälleen Eva Oden. Jälleen tammikuussa 1999 alus aikarahdattiin Tor Linen Imminghamin ja Göteborgin väliseen liikenteeseen. Huhtikuussa Eva Oden siirrettiin Rotterdamin ja Norjan välille.
Vuonna 2000 Eva Oden aikarahdattiin belgialaisen Cobelfretin Zeebruggen ja Purfleetin väliseen liikenteeseen. Lokakuussa 2003 Cobelfret osti aluksen ja rekisteröi sen Ruotsin lipun alle. Kotisatamaksi tuli Göteborg. Vuonna 2004 reitti vaihtui: Göteborg–Killingholme. 14. kesäkuuta 2005 alus aikarahdattiin DFDS:n liikenteeseen reitille Göteborg–Killingholme. Heinäkuun alussa vuonna 2006 reitti vaihtui: Dartford–Vlissingen. 11. syyskuuta luxemburgilainen Waterways SA osti aluksen ja rekisteröi sen Panaman lipun alle. Lokakuussa 2006 alus sai nykyisen Equine -nimensä. Nykyisin alus liikennöi Belgian lipun alla Irlanninmerellä Liverpoolin ja Dublinin välillä.
Copa América 1987
Copa América 1987 oli järjestyksessään 33. Copa América, Etelä-Amerikan jalkapallon mestaruusturnaus. Turnaus pelattiin Argentiinassa 27. kesäkuuta – 12. heinäkuuta 1987. Turnauksen voitti Uruguay, toiseksi sijoittui Chile ja kolmanneksi Kolumbia.
Alkulohkot
Uruguay eteni suoraan pudotuspeleihin hallitsevana mestarina.
Väinö Vilponiemi
Väinö Antero Vilponiemi (vuoteen 1935 Nyäng, 3. marraskuuta 1925 Noormarkku – 10. syyskuuta 2022 ) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1962–1975.
Elämä
Vilponimen vanhemmat olivat työmies Juho Alfred Vilponiemi ja Maria Josefiina Ollinen. Kansakoulun käynyt Vilponiemi työskenteli vuosina 1946–1951 Porissa sahatyöläisenä Seikun sahalla ja korjausmiehenä Oy Ekwall Ab:n huonekalutehtaalla. Vuosina 1951–1952 Vilponiemi opiskeli Ammattiyhdistysopistossa ja 1952–1953 Työväen Akatemiassa, jonka jälkeen hän toimi 1953–1954 Vuokralaisten keskusliiton järjestösihteerinä ja 1954–1962 Satakunnan sosialidemokraattisen piirin piirisihteerinä.
Vilponiemi valittiin eduskuntaan vuonna 1962. Vuosina 1964–1970 hän oli myös Sosialidemokraattisen nuorison keskusliiton puheenjohtaja. Presidentin valitsijamiehenä hän oli 1968. Jätettyään eduskunnan vuonna 1975 Vilponiemi työskenteli Porin kaupungin henkilöstöpäällikkönä vuoteen 1988 saakka.
Kunnallispolitiikassa Vilponiemi oli Porin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1961–1975. Lisäksi hän oli muun muassa Porin työväenyhdistyksen puheenjohtaja 1965–1988. Asevelisosialisteihin lukeutunut Vilponiemi toimi myös pitkään Satakunnan sotaveteraanipiirin puheenjohtajana.
Perhe
Vilponiemen poika on päätoimittaja Jukka Vilponiemi.
Linka B
Linka B eli B-linja on yksi Prahan metron kolmesta linjasta. Linjan tunnusväri on keltainen. Se avattiin vuonna 1985 ja siihen kuuluu nykyään 24 metroasemaa. 25,6 kilometriä pitkän linjan nykyiset päätepysäkit ovat Zličín ja Černý Most.
Luettelo Millennium-trilogian kirjoista
Tämä on luettelo Millennium-trilogian kirjoista, niiden jatko-osista ja niiden pohjalta tehdyistä elokuvista. Alun perin Stieg Larsson kirjoitti kolme kirjaa. Niille kirjoitti jatkoa ensin David Lagercrantz ja sitten Karin Smirnoff.
Linka B
B-linja on risteää A-linjan kanssa Můstekin metroasemalla ja C-linjan kanssa Florencin metroasemalla.
Wallininkatu
thumb|250px|Wallininkatu. Kuntatalo äärivasemmalla.
Colima (tulivuori)
Colima on Meksikon aktiivisin tulivuori. Se on purkautunut yli 40 kertaa vuoden 1576 jälkeen. Colima sijaitsee Coliman osavaltion sekä Jaliscon välissä. Vuori on 3 850 metriä korkea.
Wallininkatu
Profiili
thumb|250px|Wallininkadun silta. Kuvassa näkyvä Wallininkadun ja Sturenkadun risteysalue sijaitsee [[Alppiharjun kaupunginosassa.]]
Wallininkatu on noin 500 metriä pitkä. Se alkaa Ensi linjan risteyksestä Linnunlaulun huvila-alueen reunalta ja kulkee pohjoiseen. Katu nousee jyrkähköä mäkeä ylös kohti Wallininkujan risteystä, jossa se tekee mutkan ja kulkee Helsinginkadun ylittävää siltaa Sturenkadun risteykseen. Wallininkadun kanssa risteävät kadut etelästä pohjoiseen lueteltuina ovat:
Etelässä Wallininkadun ilmettä hallitsee Kuntatalon punatiilinen rakennuskompleksi. Kadun toisella puolella on entisen sokeainkoulun rakennuksia ja Kallion viimeiset puutalot: Signe Lagerborg-Steniuksen piirtämät talot valmistuivat 1897–1905. Wallininkadun vanhimman kerrostalon, Wallininkatu 5:n, piirsi Helge Lundström, ja se valmistui 1938. Viereinen Wallininkatu 7 valmistui seuraavana vuonna ja se on Ferdinand Salokankaan käsialaa.
Wallininkatu on melko väljä ja avara. Parillisen puolen talot on rakennettu kadusta erilleen ja molemmissa päissään katu päättyy puistoalueeseen.
Historia
Wallininkadun puutalokausi kesti 1900-luvun alkupuoliskon. Puutalot olivat pääosin kaksikerroksisia ja niissä asuttiin ahtaasti pienissä asunnoissa. Kadun ilme muuttui täysin 1950-luvun lopulta 1970-luvun alkuun kestäneenä ajanjaksona, jolloin puutalot purettiin nykyisten kerrostalojen tieltä.
Suomen tasavallan 11. presidentti Tarja Halonen asui 1900-luvun lopulla Wallininkatu 10:ssä. Vuonna 1962 valmistuneen valkoisen kerrostalon ovat piirtäneet Aili ja Niilo Pulkka.
Italian jalkapallomaajoukkue
Italian jalkapallomaajoukkue edustaa Italiaa kansainvälisissä miesten jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Joukkuetta hallinnoi Italian jalkapalloliitto.
Italia on eräs maailman menestyksekkäimmistä maajoukkueista. Se on voittanut neljä maailmanmestaruutta ja kaksi Euroopan-mestaruutta, ja on pelannut kaikkiaan 28 kertaa arvokilpailujen lopputurnauksessa. Joukkue pelaa tavallisesti taivaansinisissä pelipaidoissa, mistä juontuu lempinimi Azzurri, taivaansiniset.
Varhainen historia, sekä MM- ja EM-kultavuodet (1910–1990)
Italia pelasi ensimmäisen ottelunsa 15. toukokuuta 1910 Ranskaa vastaan ja voitti ottelun maalein 6–2. Tukholman olympiakisoissa 1912 Italia hävisi 3-2 ensimmäisiin arvokisoihinsa osallistuneelle Suomelle, joka oli silloin Suomen suuriruhtinaskunta. Ensimmäisen arvokisamitalinsa, pronssisen, Italia saavutti 1928 Amsterdamin olympialaisista. Joukkue ei osallistunut ensimmäisiin MM-kisoihin 1930 Uruguayssa, mutta voitti sen jälkeen kahdesti peräkkäin maailmanmestaruuden, 1934 kotikisoissa, missä loppuottelussa kaatui Tšekkoslovakia maalein 2–1, ja 1938 Ranskassa, jolloin se voitti loppuottelussa Unkarin 4–2. Noihin aikoihin maata hallitsi Benito Mussolini ja panostus jalkapalloon oli voimakasta. Mussolini oli uhannut valmentaja Vittorio Pozzon henkeä, mikäli Italia ei voittaisi. Samaisella vuosikymmenellä Italia voitti kultaa myös 1936 Berliinin olympialaisissa.
Toisen maailmansodan jälkeen Italia ei enää ollut entisellä tasollaan: se ei edennyt vuosien 1950, 1962 eikä 1966 MM-turnauksessa alkulohkoa pitemmälle eikä päässyt 1958 koko turnaukseen. Osaltaan tähän vaikutti tuon ajan parhaimman italialaisjoukkueen AC Torinon koko joukkueen kuoleminen Supergan lento-onnettomuudessa vuonna 1949.
Seuraavan kerran Italian joukkue pystyi suurvoittoon vasta 1968 EM-kotikisoissa, missä se voitti historiansa ensimmäisen EM-kullan. Loppuottelussa Italia pelasi Jugoslavian kanssa 1–1-tasapelin, minkä johdosta jouduttiin järjestämään uusintaottelu. Sen Italia voitti maalein 2–0. Kaksi vuotta myöhemmin 1970 Meksikon MM-kisoissa Italia eteni loppuotteluun, jossa se hävisi Brasilialle lukemin 4–1. Kaksiin seuraaviin EM-kisoihin joukkue ei selvinnyt ja jäi 1974 MM-kisoissa alkulohkoon. Vuoden 1978 MM-kisoissa se oli neljäs samoin kuin kaksi vuotta myöhemmin EM-kisoissa.
Italia selviytyi vaivalloisesti 1982 Espanjan MM-turnaukseen, ja itse kisoissakin se eteni alkulohkosta jatkoon vasta maalieron turvin. Jatkolohkossa se kuitenkin voitti sekä Argentiinan (2–1) että Brasilian (3–2) ja eteni näin välieriin, joissa se voitti Puolan lukemin 2–0. Loppuottelussa vastaan asettui Saksan liittotasavalta, jonka Italia voitti 3–1. Italian joukkueen ja koko kisojen tähti ja paras maalintekijä oli vasta juuri ennen kisoja pelikiellosta vapautunut Paolo Rossi, joka viimeisissä kolmessa ottelussa teki yhteensä kuusi maalia.
MM-kisojen 1982 jälkeen Italia vakiinnutti paikkansa eräänä maailman kovatasoisimmista jalkapallojoukkueista lukuun ottamatta epäonnistumista EM-kisojen 1984 ja MM-kisojen 2018 karsinnoissa. Arvokilpailuissa Italia on lukeutunut säännöllisesti vahvimpiin ennakkosuosikkeihin ja on saavuttanut lukuisia mitaleja.