cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talonpoikaismarssi
Senaatintorin tilaisuus
Marssi kohti Senaatintoria lähti liikkeelle lapuanliikkeen valtuuskunnan johtamana kello 13.00. Kahteen osaan jaetun marssin oikea rivistö kääntyi Runeberginkadulle, kun taas valtuuskunnan johtama vasen rivistö jatkoi Turuntietä eteenpäin. Jokaisen pataljoonan edellä marssi maakunnan nimikylttiä kantanut airut. Marssijoita seurasi elokuvaryhmä, ja taivaalla kierteli kaksi lentokonetta, joista toisessa oli Helsingin Sanomien valokuvaaja. Marssijoukot yhtyivät jälleen Bulevardin ja Annankadun kulmauksessa, jossa vasen rivistö joutui odottamaan 10 minuutin ajan. Marssijat pysähtyivät hetkeksi Vanhan kirkkopuiston kohdalla, jossa laskettiin seppeleet vuoden 1918 sankarihaudoille majuri Hjalmar Honkasen johdolla. Nauhoihin oli kirjoitettu Kaarlo Kramsun ”Ilkka”-runon lainaus ”Ei oikeutta maassa saa ken itse sit’ ei hanki.”  Bulevardin päässä rivistöt jälleen erkanivat ja saapuivat Senaatintorille Pohjoisesplanadia ja Unioninkatua pitkin. Ensimmäiset osastot olivat perillä noin kello 14 ja viimeiset puoli tuntia myöhemmin. Kosolan ja Kareksen johtama valtuuskunta asettui torin keskiosaan Aleksanteri II:n patsaan ja Suurkirkon (nyk. Helsingin tuomiokirkko) väliin. Noin 30 miestä, joukossa Vihtori Kosolan poika Niilo Kosola, vartioi kirkon portailla yleisön joukossa mahdollisten provokaatioiden varalta.
Hieman ennen kolmea Vihtori Herttuan, Harald Bouchtin ja Toivo Pohjalan muodostama lähetystö meni tervehdyskäynnille kenraali Mannerheimin luokse ja kutsui hänet Senaatintorille. Ennen juhlallisuuksien alkua lapuanliikkeen valtuuskunta otti kirkon portailla vastaan kutsuvieraat, joista ensimmäisenä saapui porvaripuolueiden kansanedustajia eduskunnan uuden puhemiehen J. E. Sunilan johdolla. Heidän jälkeensä tulivat armeijan komentaja kenraaliluutnantti Aarne Sihvo, esikuntapäällikkö K. M. Wallenius, suojeluskuntien päällikkö kenraalimajuri Lauri Malmberg sekä suojeluskuntien sotilaallisen osaston päällikkö eversti Väinö Palojärvi. Seuraavaksi saapui pääministeri Svinhufvudin johtama hallitus, jota seurasivat vielä kenraali Mannerheim sekä viimeisenä paikalle saapunut presidentti Relander. Kutsuvieraiden joukossa oli myös ulkomaisia diplomaattikunnan edustajia sekä samana päivänä Helsingissä käynnistyneen pohjoismaisen lastensuojelukongressin osallistujia. Vanhalla ylioppilastalolla kokoontunut kongressi keskeytettiin Senaatintorin tilaisuuden ajaksi, jolloin useimmat ulkomaiset kokousvieraat olivat seuraamassa tapahtumia Suurkirkon portailla. Tavallista yleisöä oli myös torin ympäristössä katujen varsilla. Päivä oli helteinen, minkä vuoksi marssin osallistujia pyörtyili Senaatintorilla, mutta lääkintäosasto vei heidät nopeasti suojaan.
Juhla alkoi kello 15 soittokunnan säestyksellä lauletulla virrellä ”Jumala ompi linnamme”, minkä jälkeen seurasi rovasti Malmivaaran pitämä kenttäjumalanpalvelus. Hän saarnasi profeetta Hesekielin sanoin kertoen Jumalan tuomitsevan ”maanpetoksellisen ja kaikkea pyhää pilkkaavan kommunismin”.
thumb|Presidentti Relander ja Vihtori Kosola kättelevät Suurkirkon portailla. Saarnan jälkeen luettiin ”Isä meidän” -rukous ja laulettiin virsi ”Oi herra siunaa Suomen kansaa”. Seuraavaksi kuultiin Vihtori Kosolan puhe. Hän oli kadottanut paperille kirjoitetun puheensa ja joutui pitämään sen Paavo Talvelan ojentamasta korjatusta kaksoiskappaleesta. Kosolan puheen oli ilmeisesti kirjoittanut Kai Donner, tosin toisen tiedon mukaan puhetta oli valmisteltu heränneiden ylioppilaskodissa. Puheessaan Kosola vertasi talonpoikaismarssia vuoden 1918 sisällissodan Senaatintorilla kokoontuneeseen valkoisten voitonparaatiin ja puhui harhaanjohdettuina pitämistään työläisistä isänmaan pettureina. Kosola korosti, että sodan perintö oli menetetty ja vuonna 1918 lyöty vihollinen oli jälleen noussut uhkaamaan suomalaisten vapautta. Lisäksi hän vaati puheessaan kommunistien toiminnan kieltävien lakien hyväksymistä eduskunnassa kertoen marssijoiden edustavan satojen tuhansien ääntä kautta maan. Kuuluisiksi tulivat varsinkin Kosolan sanat kommunismin hävittämisestä ”viimeistä piirtoa myöten”.
Kosolan jälkeen kuultiin ”Kymmenen virran maa”, jonka sävelten kaikuessa presidentti Relander astui puhujakorokkeelle. Hän esitti kaksikielisen vastauspuheen todeten sovinnollisesti, ettei lapuanliike pyri Suomen yhteiskuntajärjestyksen kumoamiseen. Lisäksi hän toivoi marssin kokoavan kansalaiset yhteistyöhön mutta ei ottanut missään vaiheessa kantaa Kosolan painokkaasti vaatimien kommunistilakien säätämiseen. Kolminkertaisen eläköön-huudon jälkeen juhla päättyi ”Maamme”-lauluun. Kolme lapuanliikkeen valtuuskunnan jäsentä kiitti Kosolan johdolla Relanderia, minkä jälkeen presidentti poistui autollaan.
Usein esitetyn väitteen mukaan presidentti Relander olisi tilaisuuden jälkeen pyytänyt Kosolan autoonsa, ja he olisivat poistuneet yhdessä. Relanderin sukulaiset ovat kuitenkin toistuvasti kiistäneet asian väittäen sen olevan ainoastaan Uusi Suomi -lehden esittämä poliittinen valhe, sillä esimerkiksi Helsingin Sanomat ei mainitse tapahtumaa. Lastenlasten mukaan presidentin puoliso Signe Relander oli aina suuttunut, mikäli joku oli väittänyt Kosolan nousseen presidentin autoon. Myös Relanderin itsensä kerrottiin olleen väitteestä katkera, ja hänen sanottiin myös jälkeenpäin katuneen menemistään tervehtimään Kosolaa tilaisuuden jälkeen Suurkirkon portaille. Asiasta kiistelivät jo vuonna 1969 kirjailija Matti Kurjensaari ja presidentti Relanderin poika Ragnar Relander, jonka mukaan tilanteesta todisteena esitetty valokuva esittää Mannerheimia ja Kosolaa saapumassa Senaatintorille samassa autossa. Asia nousi uudelleen esille vuonna 1994, jolloin tutkija Jukka-Pekka Pietiäinen löysi Sveriges Radion kuvaamaa materiaalia tilanteesta. Autoon noussutta henkilöä ei filmissä näy kunnolla, mutta Pietiäisen mukaan kyseessä on Kosolan sijaan joku häntä muistuttava presidentin seurueeseen kuulunut henkilö. Tahallisen valheen sijasta Pietiäinen pitää todennäköisenä, että Uuden Suomen toimittaja erehtyi luulemaan tätä Kosolaksi.
Paluumatka
Torijuhlan päätyttyä pääministeri Svinhufvud kävi tutustumassa osallistujien majapaikkoihin. Marssijat ruokailivat kello 17–19, ja sen jälkeen he lähtivät kotimatkalle vielä saman illan aikana. Matkan varrella lotat olivat järjestäneet taukopaikkoina toimineille suojeluskuntataloille kahvi- ja voileipätarjoilua. Autosaattueet eivät enää pysyneet muodossa paluumatkalla, kun kuljettajat ajoivat vauhdilla kotiinpäin. Seurauksena oli onnettomuuksia, joista pahin tapahtui Kymissä auton syöksyessä Korkeakosken sillalta Kymijokeen. Neljä Haminasta lähtenyttä marssijaa pääsi joesta ylös, mutta autonkuljettaja hukkui.
Etelä-Pohjanmaan iskujoukkoon kuulunut Niilo Kosola kertoi valtioneuvoston tarjonneen heille ilmaisen junamatkan pois pääkaupungista makuuvaunussa, sillä joukosta haluttiin ilmeisesti päästä eroon mahdollisimman nopeasti. Vihtori Kosola palasi marssin jälkeen Lapualle, jossa oli käynnissä herännäisten kesäjuhlat. Niistä tuli samalla myös Kosolan kotiinpaluujuhla.
Viikonlopun levottomuudet
Marssi oli sujunut rauhallisesti, vaikka Helsingissä vallitsikin Kansan Lehden kirjeenvaihtajan mukaan jännittynyt ja hermostunut mieliala. Ainoat välikohtaukset sattuivat autojen poistuessa. Diakonissalaitoksen kohdalla kolonnan kärkiautoja kivitettiin ja Pitäjänmäen ylikäytävän kohdalla hyökättiin letkan edellä ajaneen moottoripyörälähetin kimppuun. Moottoripyöräilijää ”lahtariksi” solvannut hyökkääjä saatiin kiinni ja siepattiin auton kyytiin muutaman kilometrin ajaksi. Satakunnan joukon komentaja K. V. Huhtala määräsi miehen seisomaan asennossa tien sivussa olleen sorakasan päällä, kunnes kaikki autot olivat ajaneet ohitse.
Jälkipyykki
Talonpoikaismarssi sai Suomen porvarilliselta lehdistöltä hyvin myönteisen vastaanoton. Jopa monet etukäteen marssia vastustaneet Maalaisliiton ja edistyspuolueen lehdet kiittelivät vuolaasti tapahtuman rauhallisuutta ja isänmaallista henkeä ja arvostelivat korkeintaan puheiden yksityiskohtia tai lapuanliikkeen muuta toimintaa. Esimerkiksi Suomenmaassa marssia kutsuttiin ”valtavaksi, isänmaalliseksi voimannäytteeksi”. Kokoomuslaisen Uuden Suomen mukaan se oli ”kansallisen nousun päivä”. Aamulehti nosti talonpoikaismarssin historialliselta merkitykseltään jopa Suomen tärkeimpien tapahtumien joukkoon. Sosiaalidemokraattisissa lehdissä marssia arvosteltiin ja ivailtiin jonkin verran.
Talonpoikaismarssin jälkeen kokoontunut eduskunta ei lapuanliikkeen uhkailuista huolimatta hyväksynyt kommunistilakeja sellaisenaan, sillä niitä vastustaneet sosiaalidemokraatit ja eräät Ruotsalaisen kansanpuolueen edustajat saivat määrävähemmistöllään äänestettyä ne lepäämään yli vaalien. Nopeuttaakseen asian käsittelyä presidentti Relander hajotti eduskunnan 15. heinäkuuta ja määräsi uudet vaalit lokakuun alkuun. Lapuanliikkeen terrori jatkui edelleen, sillä 17. heinäkuuta eduskunnan sosialidemokraattinen varapuhemies Väinö Hakkila siepattiin ja kyyditettiin Lapualle. Seuraavana päivänä Karjalan kannaksen Heinjoella surmattiin suutari E. P. Mättö. Talonpoikaismarssin ja sitä seuranneiden väkivaltaisuuksien vuoksi perustettiin syyskuussa 1930 Liikkuva poliisi, kun hallitus katsoi tarvitsevansa puolueettoman ja uskottavan iskujoukon.
Ennen eduskuntavaaleja lapuanliike suunnitteli uutta marssia lokakuun lopulle, mikäli vasemmisto olisi saanut riittävän monta paikkaa kommunistilakien estämiseksi. Sosialidemokraatit säilyttivät suurimman puolueen asemansa 66 paikalla, mutta kun kommunistit eivät saaneet osallistua vaaleihin, ei vasemmisto saanut riittävää määrävähemmistöä, ja näin kommunistilait menivät läpi lokakuun lopussa. Äänioikeus oli myös evätty noin 20 000 vasemmistolaiselta. Lapuanliikkeen kansansuosio alkoi samana syksynä kääntyä laskuun. Hakkilan tapauksen lisäksi syynä oli erityisesti entisen presidentin K. J. Ståhlbergin 14. lokakuuta 1930 tapahtunut sieppaus, joka käänsi yleisen mielipiteen liikettä vastaan. Lopullisesti liikkeen tarina päättyi keväällä 1932 Mäntsälän kapinaan, jonka jälkeen sen toiminta kiellettiin järjestön itsensä ajamien lakien perusteella.
Kulttuuri
Talonpoikaismarssin osallistujat saivat Vihtori Kosolan allekirjoittaman diplomin ja sinimustaan nauhaan kiinnitetyn muistomitalin. Saajan titteliksi merkittiin siviiliammatin sijasta hänen sotilasarvonsa. Mitalin toisella puolella on kuvattuna puhetta pitävä Vihtori Kosola nyrkki koholla, ja toisella puolella on Lapuan liikkeen tunnus. Kuuluisa valokuva nyrkkiä kohottavasta Kosolasta oli otettu Pallokentän puhetilaisuuden lopussa.
Lev Ovalov
Lev Ovalov, oik. Lev Šapovalov (1905–1997) oli venäläinen neuvostokirjailija. Hänen luomansa hahmo "majuri Pronin" oli suosittu erityisesti ennen toisen maailmansodan puhkeamista.
Ovalov osallistui sisällissotaan ja aloitti kirjoittajana 1920-luvulla. Hänet pidätettiin vuonna 1941, ja hän joutui 15 vuodeksi vankileirille ja maansisäiseen karkotukseen. Hän vapautui 1956 ja kirjoitti jatkoa majuri Proninin tarinaan.
Kristiina Wähälä
Kristiina Wähälä (s. 1955) on suomalainen filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston orgaanisen kemian professori.
Hän oli Helsingin yliopiston assistentti (1990–1996) ja sitten yliassistentti (1997–2002). Tänä aikana hän toimi postdoc-tutkijana Waikaton yliopistossa Uudessa-Seelannissa (1992–1993) ja apulaisprofessorina Helsingin yliopistossa (1997–1998), Suomen Akatemian vanhempana tutkijana (2000–2001) ja vierailevana professorina Universite des Sciences et Technologies de Lille Ranskassa (2000). Vuosina 2001–2003 hän oli sekä Helsingin yliopiston väliaikainen professori että Oulun yliopiston professori 2001–2003. Helsingin yliopiston orgaanisen kemian professori hän on ollut vuodesta 2003. Wähälän tieteelliseen tuotantoon kuului yli 180 julkaisua (vuoteen 2007 mennessä). Tieteellisten julkaisujen määrä on sittemmin lisääntynyt.
Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen Wähälä on ollut vuodesta 2014.
Humppa-Veikot
Historia
Humppa-Veikot perustettiin nimellä Pumppu-Veikot Antero Alpolan tuottamaa ja yhdessä Aune Haarlan kanssa käsikirjoittamaa radio-ohjelmaa Kankkulan kaivolla varten. Studio-orkesteriksi tarkoitetusta ryhmästä tuli pian niin suosittu, että se alkoi levyttää Humppa-Veikkojen nimellä. Samalla yhtyeen laulusolistiksi tuli Kipparikvartetista tuttu Teijo Joutsela, joka lauluosuuksien ohella soitti viulua. Orkesterin johtajana toimi Kullervo Linna (1911-1987), joka toimi yhtyeen rumpalina; muina jäseninä olivat sousafonisti Eero Lauresalo (ent. Lindroos), saksofonistit Josef Kaartinen ja Kaarlo Valkama, haitaristit Asser Fagerström ja Yrjö Luukkonen sekä myös banjoa soittanut kitaristi Ingmar Englund. Paljon myöhemmin yhtyeeseen kuului myös ksylofonisti Eino Katajavuori. Eero Lauresalon palattua uudelleen toimintansa aloittaneeseen Dallapé-orkesteriin hänen tilalleen tuli Gösta Möller. Joissakin esiintymisissä ja levytyksissä oli mukana muitakin muusikoita. Useimmat yhtyeen jäsenistä olivat aloittaneet muusikon uransa jo 1930-luvulla ja monet olivat soittaneet aikanaan ''Dallapé-orkesterissa.
Yhtye teki ensimmäiset levynsä niin sanottuina savikiekkoina Levytukku-yhtiön Triola-merkille ja alkoi levyttää Scandia-levy-yhtiölle vuonna 1960. Vuoden 1960 kymmenen eniten myydyn suomalaisen EP-levyn joukossa oli neljä Humppa-Veikkojen levyä. Yhtyeen ohjelmistossa oli useita 1930-luvun foxtroteja – muiden muassa "Alaska", "Puuseppä", "Tulipunaruusut" ja "Tammerkoski", mutta myös täysin uusia kappaleita ja humpaksi sovitettuja lauluja, kuten Helsingin opiskelijapiireistä peräisin ollut "Ellin boksi", Hiski Salomaan "Lännen lokari" ja brittiläinen marssilaulu "It's a Long Way to Tipperary" (suomeksi nimellä "Pitkä matka on Tippavaaraan"). Tyylinsä säilyttäen yhtye kiersi tanssilavoja ja teki uusia levyjä siitäkin huolimatta, että humpan suosio laski jonkin verran "rautalankavillityksen" ja myöhemmin tangokuumeen alettua. 1970-luvun puolella otettiin mukaan myös päivän iskelmiä, kuten Irwin Goodmanin "St. Pauli ja Reeperbahn" ja Kai Hyttisen "Käymään vain". Sovituksia tekivät pääosin Kullervo Linna ja Kaarlo Valkama. Yksi Humppa-Veikkojen ja Joutselan "unohtumattomampia" levytyksiä oli Beatlesin "She Loves Youn" suomenkielinen, silloista beatlemaniaa parodioinut versio "Hän sinun on" vuodelta 1965. Laulussa oli tahatonta huvittavuutta sen vuoksi, että "jee jee"n laulaminen ei tuntunut luonnistuvan Joutselalta lainkaan. Yhtyeen single- ja EP-levyjä koottiin LP-levyille 1960-luvun lopulla ja se teki vielä 1970-luvulla useita levyjä Finnlevy-yhtiölle. Humppa-Veikkojen viimeinen levytys oli vuonna 1978 ilmestynyt Vuodet vierivät. Yhtye lopetti toimintansa 1980-luvun alkupuolella, kun aika ja ikävuodet alkoivat tehdä sen jäsenten kohdalla tehtävänsä. Haitaristi Yrjö Luukkonen siirtyi Dallapé-orkesteriin, jossa hän jatkoi uraansa vielä useiden vuosien ajan.
Humppa-Veikkojen solisteina lauloivat joitakin kappaleita Annikki Tähti, Oke Tuuri ("Tippavaaran isäntä"), Auvo Nuotio, Henry Theel ja Kauko Käyhkö. Myös Georg Malmstén levytti 1960-luvulla muutamia vanhoja kappaleitaan uudelleen Humppa-Veikkojen kanssa. Yhtyeen 1970-luvun levytyksissä solisteina vierailivat lisäksi muiden muassa Pauli Räsänen, Matti Louhivuori ja Lasse Kuusela. Teijo Joutselan lopetettua uransa 1980-luvun taitteessa Humppa-Veikkojen laulusolistina oli yhtyeen viimeisinä vuosina Pentti Tuominen.
Vuonna 1960 Teijo Joutsela ja Humppa-Veikot levyttivät Kaarlo Valkaman sovittaman jenkan "Kyynelsikermä", joka merkittiin levyetiketissä kansansävelmäksi. Kappale oli yhdistelmä kahdesta kansanlaulusta, mutta kertosäkeeseen oli otettu neljä tahtia Toivo Kärjen ja Reino Helismaan rallista "Rovaniemen markkinoilla". Kärki ja Helismaa, joilta ei ollut kysytty lupaa, katsoivat kyseessä olevan tekijänoikeusrikkomus ja haastoivat Scandia-levy-yhtiön oikeuteen. Scandian johtajan Harry Orvomaan mukaan "rumarellumarillumarei" oli kansansävelmä ja siten vapaasti lainattavissa. Helismaa kuoli vuonna 1965 prosessin ollessa vielä kesken, jolloin Kärki jatkoi sitä yksin. Hovioikeus tuomitsi Scandian maksamaan Kärjelle korvauksen. Vaikka korvaussumma oli vain puolet Kärjen alkuperäisestä vaatimuksesta, Kärki oli tyytyväinen ratkaisuun, sillä hän piti kysymystä ennen kaikkea periaatteellisena.
Do Nothin’ till You Hear from Me
”Do Nothin’ till You Hear from Me” (vap. suom. Älä tee mitään ennen kuin kuulet minusta) on Duke Ellingtonin säveltämä jazzstandardi vuodelta 1943. Laulun sanoitti Bob Russell ja sen esitti ensimmäisenä Duke Ellingtonin orkesteri laulajanaan Al Hibbler. Ellingtonin levytys nousi Yhdysvaltojen R&B-listan kärkeen alkuvuodesta 1944, ja alle vuoden sisällä kappaleen julkaisusta siitä tekivät cover-versioita muun muassa Woody Herman, Billie Holiday, The Delta Rhythm Boys ja Stan Kenton. Sittemmin kappaleen on levyttänyt suuri määrä jazzartisteja, mukaan lukien Louis Armstrong, Charles Mingus, Art Tatum, Oscar Peterson, Nina Simone ja Wynton Kelly.
Kappale sai alkunsa instrumentaalisävellyksenä, jonka Ellington levytti jo vuonna 1940 nimellä ”Concerto for Cootie” (suom. Cootien konsertto). Kappaleen alkuperäinen nimi viittasi Ellingtonin orkesterin soolotrumpetisti Cootie Williamsiin. Kolme vuotta myöhemmin Bob Russell kirjoitti valmiiseen melodiaan sanat, ja siitä lähtien kappale on tunnettu uudella nimellä.
Mustalampi (Jyväskylä, Palokka)
Mustalampi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Palokan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,2 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Tuomiojärven–Palokkajärven valuma-alueella (14.29), jonka Tuomiojärven–Palokkajärven alueeseen (14.291) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 151,2 metriä mpy.
Amanita
Amanita voi tarkoittaa seuraavia:
Svala Björgvinsdóttir
Svala Björgvinsdóttir (s. 8. helmikuuta 1977 Reykjavik, Islanti), tunnettu myös pelkillä nimillä Svala, Svala Björgvins, tai Kali on islantilainen laulaja. Hän edusti Islantia kappaleella "Paper" vuoden 2017 Eurovision laulukilpailussa.
Elämäkerta
Svala on islantilaisen laulajan Björgvin Halldórssonin tytär. Hän aloitti laulamisen ja levyttämisen hyvin varhaisessa iässä. Svalan ensimmäinen hittiykkönen Islannissa ilmestyi hänen ollessa 9-vuotias, kun hän lauloi jouludueton "Fyrir Jólin" isänsä kanssa. Hänen toinen joululaulunsa "Ég hlakka svo til" oli myös hittiykkönen Islannissa. Hänet tunnettiinkin Islannissa hyvin hänen joululauluistaan.
Vuonna 2017 Svala osallistui Söngvakeppnin 2017 -kilpailuun kappaleella "Paper" ja voitti sen 11. maaliskuuta 2017 pidetyssä finaalissa, sekä pääsi näin edustamaan Islantia vuoden 2017 Eurovision laulukilpailussa.
Eino Laisi
Eino Laisi (20. maaliskuuta 1908 Säkkijärvi – 29. syyskuuta 1986 Salo) oli Mannerheim-ristin ritari numero 115. Tykkiryhmän johtajana 4. divisioonan 34. tykkikomppaniassa (34.TykK/4.D.) toiminut Laisi nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 4. kesäkuuta 1943. Sotilasarvoltaan hän oli korpraali, mutta ylennettiin alikersantiksi vuonna 1968 Sotien jälkeen Laisi työskenteli maanviljelijänä. Hänet on haudattu Saloon Helisnummen hautausmaalle.
"Ylipäällikkö on pvm:llä 4.6.43 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi korpraali Eino Laisin. Korpraali Laisi on koko sodan ajan toiminut panssaritorjuntatykin ampujana osoittaen tänä aikana erinomaista oma-aloitteisuutta, suurta urhoollisuutta ja alallaan hyvää taituruutta. Erikoisesti kunnostautui hän Viipurin taistelujen aikana. Vihollisen tehdessä voimakkaan, hyökkäysvaunujen ja tykistön tukeman ulosmurtoyrityksen Viipurin motista Säiniön aseman luona tuhosi korpraali Laisi seitsemän vihollisen hyökkäysvaunua, sekä jääden käteen haavoittuneena yksin vihollisen saartamalle tykille, vielä viisi kuorma-autoa. Tällä teollaan korpraali Laisi ratkaisevasti vaikutti Säiniön suurmotin muodostumiseen pysäyttäessään suurkolonnan alkupään. Sairaalasta palattuaan on hän edelleen osoittanut erinomaista taituruutta ja pelottomuutta tuhotessaan tykillään vihollisen bunkkereita."
Kesäparatiisi
Kesäparatiisi on suomalainen, Yle TV1:n esittämä viihdeohjelma, jota esitettiin ensimmäisen kerran kesällä 2002. Ohjelman juontajana ja haastattelijana toimi muoti- ja tyylitoimittaja Jaakko Selin.
Kesällä 2002 ja 2003 Kesäparatiisissa vierailtiin ympäri Suomen tavallisten ihmisten kesämökeillä ja muissa kesänviettopaikoissa. Kesällä 2004 ohjelmasarjan nimi muuttui muotoon Kesäparatiisi ulkomailla. Tällä kertaa tutustuttiin ulkosuomalaisten koteihin ja heidän asuinmaidensa kulttuureihin. Esiteltäviä maita olivat Itävalta, Ruotsi, Kreikka, Ranska, Englanti, Norja, Irlanti, Saksa, Turkki, Viro sekä Egypti.
Kesäparatiisi oli ehdolla parhaaksi viihdeohjelmaksi Venla-gaalassa vuonna 2005.
Kesällä 2005 ja 2009 esitettiin uusintoja Kesäparatiisi ulkomailla -sarjasta.
DJ Cinderella
DJ Cinderella (Cinderela Pop) on vuoden 2019 brasilialainen romanttinen komediaelokuva, jonka on ohjannut Bruno Garotti Marcelo Sabackin, Garottin ja Flávia Linsin käsikirjoituksesta ja joka perustuu Paula Pimentan samannimiseen romaaniin.
Juoni
Cíntia Dorella on 17-vuotias tyttö, joka asuu vanhempiensa kanssa. Hän näkee maailmansa murenevan, kun huomaa, että hänen isänsä Cesar on pettänyt äitiään Anaa pahan äitipuolensa Patrician kanssa suudellen häntä suljetun verhon takana (jonka hänen tyttärensä Graziele avasi) vanhempiensa juhlapäivän aikana, mikä lopulta päätti heidän avioliitto. Lopulta Cesar menee naimisiin Patrician kanssa, jolloin Cintia saa kaksi uutta sisarusta.
Rafael antoi DJ: n ensimmäistä kertaa vanhemmassa allasjuhlassa, ja eräs vanhempi nainen pyysi häntä kääntämään musiikin alas. Cintia kieltäytyi, koska jos hän kieltäytyisi musiikista, kukaan ei voisi kuulla sitä. Tämä ärsytti naista, minkä vuoksi hän kysyi Cintia -nimeltä, jotta hän voisi valittaa juhlan isännälle. Kun Cintia ilmoittaa koko nimensä, nainen kuulee sen väärin nimellä ”Cinderella”.
Freddy Prince, poika, joka tuli kuuluisaksi kirjoittamalla rakkauslauluja, on kutsuttu esiintymään Cintia -sisarusten syntymäpäiväjuhlilla. Cintia on kutsunut isänsä, mutta hylkää kutsun.
Cíntia rakastuu Freddyyn löydettyään toistensa henkilöllisyyden, mutta hänen on käsiteltävä Patriciaa, joka ei halua heitä yhdessä. Cintiain äiti ilmestyy paikalle ja voitti Patrician. Lopulta Patrician tyttäret eivät olleet edes niin pahoja. Yksi heistä auttoi jopa todistamaan kuinka paha Patricia on. Freddy ja Cintia päätyvät yhteen. Molemmat työskentelevät yhdessä parantaakseen musiikkiaan ja tullakseen menestyneiksi musiikkiteollisuudessa. Patricia palaa asumaan äitinsä luo, joka asuu hyvin pienessä talossa ja pakottaa Patrician siivoamaan koko päivän.
Tuotanto
Kuvaus tapahtui Rio de Janeirossa kesä- ja heinäkuussa 2018 ja kesti viisi viikkoa.
Kriittinen vastaanotto
Julia Sabbaga, joka arvioi Omeletea, kirjoitti positiivisen arvostelun sanomalla, että ”Tuhkimon suuri voitto” on versio, joka tarkoittaa ”niin vanhaa juonta”, joka heittää tuhkan mausteen romanttisessa komediassa ilman vanhentunutta merkitystä hetkessä.
Sérgio Rizzo, joka kirjoitti O Globolle, kommentoi vähiten: ”Alkuperäisen juonen realismi ja kieli, joka voidaan helposti paikallistaa, antaa tilaa karikatyyrien säilyttämiselle niille, joilla on uutta rahaa.”
Sikojuuret
Sikojuuret (Scorzonera) on asterikasvien (Asteraceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu maailmanlaajuisesti 180–200 lajia. Suvun lajimäärä vaihtelee eri lähteissä.
Suomessa tavataan luonnonvaraisena vain harjusikojuurta (Scorzonera humilis) Etelä-Suomessa harjukasvina sekä viljeltynä ja harvoin luonnossa satunnaiskasvina esiintyvää mustajuurta (Scorzonera hispanica).
Surveyor 3
thumb|200px|[[Charles Conrad|Charles Conrad Jr., Apollo 12 -lennon komentaja, Surveyor 3 -laskeutujan vieressä. Taka-alalla Apollo 12 -laskeutuja Intrepid.]] thumb|200px|Apollo 12:n ja Surveyor 3:n laskeutumispaikat kuussa. Vieressä näkyy myös [[Apollo 14:n laskeutumispaikka.]]
Vasile Tarlev
Vasile Petru Tarlev (, s. 6. lokakuuta 1963) on moldovalainen kommunistipoliitikko ja maan entinen pääministeri. Hänestä tuli Moldovan pääministeri 19. huhtikuuta 2001 ja hän jätti aseman maaliskuussa 2008.
Surveyor 3
Surveyor 3 oli kolmas Surveyor-luokan laskeutuja, jonka tarkoitus oli tutkia Kuuta. Se laukaistiin 17. huhtikuuta 1967 Cape Canaveralin avaruuskeskuksesta, ja se laskeutui 20. huhtikuuta 1967 Oceanus Procellarumiin. Se lähetti yhteensä 6 326 kuvaa Maahan. Laskeutuessa hyvin heijastavat kivet sekoittivat Surveyor 3:n tutkalukemia ja laskeutumismoottori pysähtyi liian nopeasti. Seurauksena laskeutuja pomppasi kaksi kertaa osuttuaan pintaan ennen kuin asettui aloilleen.
Vasile Tarlev
Tarlev on syntyperältään bessarabianbulgarialainen.
Lauri Ingman
Opinnot
Lauri Ingman oli Teuvan kirkkoherran Wilhelm Ingmanin (1820–1875) 11. lapsi tämän toisesta avioliitosta Emma Ottilia Schalinin (1831–1901) kanssa. Nuortenkirjailija Alfred Emil Ingman oli Lauri Ingmanin vanhempi veli. Isä Wilhelm kuoli pojan ollessa vasta 7-vuotias. Perheen kotikieli oli ruotsi. Ingman kävi Vaasan ruotsalaisen lyseon, josta hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1886. Kuten kaikki veljensä, myös Lauri Ingman aloitti papin opinnot. Hän suoritti pappistutkinnon vuonna 1890 ja jatkoi opintojaan valmistuen filosofian kandidaatiksi 1892. Pappisvihkimyksen Ingman sai seuraavana vuonna.
Surveyor 3
Lunar Reconnaissance Orbiter -luotain kuvasi Surveyor 3:n ja Apollo 12:n laskeutumisalueen vuonna 2009, erottaen jopa luotaimen ympärillä kävelleiden astronauttien jalanjäljet. Luotain kuvasi alueen uudelleen vuonna 2011 matalammalta kiertoradalta ja suuremmalla tarkkuudella.
Lauri Ingman
Opinnot
Ingman toimi useita vuosia uskonnonopettajana ja oli erityisen kiinnostunut pedagogiikasta. Hän jatkoi opintojaan suorittaen vuonna 1894 kasvatusopin tutkinnon. Myöhemmin Ingman luki itsensä teologian kandidaatiksi 1898 ja suoritti lisensiaatin tutkinnon vuonna 1900 väitöskirjallaan "Pääpiirteet Jeesuksen opetuslapsikasvatuksesta". Teologian tohtorin arvon hän sai vuonna 1907.
Ingman työskenteli Helsingin yliopiston käytännöllisen teologian professorin assistenttina 1901–1916 ja lopulta hänet nimitettiin yliopiston käytännöllisen teologian professorin virkaan vuonna 1916. Ingman luopui professorin tehtävistä tultuaan valituksi Turun arkkipiispaksi 1930.
Poliittinen ura
Lauri Ingman oli mukana jo säätyvaltiopäivillä pappissäädyn jäsenenä 1905 ja eduskuntauudistuksen jälkeen kansanedustajana vuosina 1907–1919 ja 1922–1929.
Ingmanin ensimmäinen hallitus muodostettiin marraskuun lopussa 1918. Hallituksessa olivat edustettuna sekä monarkistit että tasavaltalaiset, mutta Maalaisliitto jäi hallituksesta pois. Hallitus antoi eduskunnalle esityksen tasavaltalaisesta valtiomuodosta, joka hyväksyttiin ja lopulta vahvistettiin 17. heinäkuuta 1919. Hallitus ajoi pääministeri Ingmanin johdolla ulkopolitiikkaa, jossa huomioitiin ympärysvaltojen valta-asema ensimmäisen maailmansodan seurauksena. Toisen kerran Ingman toimi pääministerinä toukokuun lopusta 1924 maaliskuun loppuun 1925 saakka. Hän hoiti samalla myös hallituksensa opetusministerin tehtäviä. Presidentti K. J. Ståhlbergin kauden pääministereistä Ingman oli kenties kaikkein mieluisin. Ingman koetti turhaan saada kokoomusta tukemaan Ståhlbergin valintaa toiselle kaudelle. Lauri Relanderin valinta presidentiksi vuoden 1925 vaalissa vähensi Ingmanin vaikutusvaltaa ja hallitus kaatuikin pian tämän jälkeen. Ingman itse ei arvostanut kovinkaan korkealle presidentti Relanderin poliittisia kykyjä.
Ingman toimi myös Erichin hallituksen kirkollis- ja opetusministerinä sekä opetusministerinä Kallion toisessa hallituksessa ja Mantereen hallituksessa.
Perhe
Lauri Ingman meni naimisiin vuonna 1893 Anna Elisabeth Ranckenin kanssa. Heille syntyi tytär Sylvi vuonna 1894 (k. 1920). Ingman jäi kuitenkin leskeksi jo vuonna 1895. Toisen avioliittonsa Ingman solmi vuonna 1900 opettajan toimineen opettaja Mathilda Halmeen kanssa. Liitossa syntyi kolme tytärtä ja kaksi poikaa: Elsa Johanna (s. 1902), Aune Magdalena (s. 1903), Hertta Elisabet (s. 1905), Martti Johannes (s. 1907) ja Lauri Olavi (s. 1909).
Tunnustuksia
Ingmanin mukaan on nimetty hänen syntymäkuntansa Lauri Ingman -sali Teuvan Kulttuuritalo Orrelassa, jossa pidetään muun muassa kunnanvaltuuston kokouksia ja näyttelyitä.
Polyporaceae
Polyporaceae on sieniheimo, jolla on vanha perinne kääpien taksonomiassa. Käävät on nyttemmin jaettu DNA-analyysien perusteella useaan eri lahkoon, ja toisaalta ulkoiselta olemukseltaan sangen erilaisia sienisukuja on todettu lähisukulaisiksi.
Uralilaisten kielten alkukoti
Eurooppa vs. Siperia
Kantauralilaisen alkukodin on ehdotettu sijainneen lähellä Uralvuoria joko Euroopan tai Siperian puolella. Tärkein syy olettaa, että alkukoti sijaitsi Uralvuoriston takana, on ollut perinteinen taksonominen malli, jossa samojedikielet esitetään ensimmäisenä muista erkaantuneena haarana. Koska samojedilaisten ja ugrilaisten haarojen välinen raja on nykyisin Länsi-Siperiassa, myös alkuperäisen haarautumisen on uskottu tapahtuneen siellä.
Koska ugrilaisia kieliä kuitenkin tiedetään puhutun aiemmin Uralin länsipuolella nykyisen Euroopan alueella, alkukodin sijoittumista Eurooppaan on pidetty yhtälailla mahdollisena. Viime vuosina on myös esitetty fonologiaan nojautuen, että ensimmäinen haarautuminen ei olisi tapahtunut samojedilaisten ja suomalais-ugrilaisten, vaan suomalais-permiläisten ja ugro-samojedilaisten kieliryhmien välillä. Sanastollisen tason todistusvoiman väitetään olevan vähemmän luotettava, ja sanastollisen innovatiivisuuden (kantakieleen palautuvien sukulaissanojen pieni määrä) arviointi voi olla vaikeaa haarautumisen ajallisen kaukaisuuden vuoksi. Siperialaisen alkukodin puolesta ei ole pitkään aikaan kyetty esittämään uusia argumentteja.
Sekä eurooppalaisia että siperialaisia alkukotihypoteeseja on tuettu paleolingvistisillä todisteilla, mutta vain tapaukset, joissa semanttiset rekonstruktiot ovat varmoja, ovat päteviä. Siperiaa on pidetty kantauralin alkuperäisenä puhuma-alueena mm. kielessä esiintyneiden kahden tunnetun havupuunnimen perusteella, mutta kyseessä olevia puita (siperianpihta ja sembramänty) on aikoinaan esiintynyt myös Euroopan itäisimmissä osissa. Eurooppalaista alkukotia puolestaan tukevat muiden muassa vanhat indoeurooppalaista perua olevat lainasanat "mehiläinen", "hunaja", "jalava". Ne voidaan rekonstruoida jo kantauraliin palautuviksi, ellei samojedikieliä enää pidetä ensimmäisenä kantakielestä erkaantuneena haarana.
Viime aikoina lainasanojen esiintyvyyttä on myös pidetty todisteena Euroopan puolella sijainneesta alkukodista. Kantauralin on havaittu lainanneen sanoja indoeurooppalaisesta kantakielestä, ja kantaindoeurooppalaisen alkukodin on vain harvoin esitetty sijainneen Uralvuoriston itäpuolella. Uralilainen kantakieli vaikuttaa kehittyneen läheisessä suhteessa indoiranilaiseen kantakieleen, jonka katsotaan syntyneen Kaspian arojen Poltavkan kulttuurin piirissä ennen sen levittäytymistä Aasiaan.
Lyalovon kulttuuri (5000–3650 kal. eKr.) on toisinaan rinnastettu kantauralilaiseen alkukotiin ja sitä seurannut Volossovon kulttuuri (3650–1900 kal. eKr.) puolestaan suomalais-ugrilaisen kantakielen puhuma-alueeseen. Jotkut tutkijat uskovat, että Lyalovon kulttuuri oli itse asiassa kantauralin alkukoti ja että sen jäsenet toivat uralilaisen kielen mukanaan Koillis-Eurooppaan. Volosovon kulttuurin on arveltu kehittyneen Ylä-Volgan sekä Laatokka- ja Äänisjärvien välisellä alueella. Se erotettiin muista ryhmistä keramiikan valmistuksessa käytettyjen tekstiilijälkien perusteella, ja se levisi kaakkoon aina Keski-Volgalle, etelään Okan jokilaaksoon, lounaaseen Väinäjoen pohjoisrannalle ja luoteeseen Karjalan alueelle, Suomeen sekä Pohjois-Ruotsiin ja Norjaan. Alueella on vaikuttanut myös Seima-Turbino-ilmiönä tunnettu laaja kupari- ja pronssikaupan verkosto. Seima-Turbino-ilmiön jälkiä löytyy laajalta alueelta, joka alkaa Ruotsista ja päättyy Altaivuoristoon.
Abashevon kulttuuriin kuuluneet ryhmät hyökkäsivät Volosovon alueelle noin vuonna 2300 eKr. He hautasivat kuolleensa kurgaaneihin, minkä vuoksi heidän uskotaan puhuneen jotain indoeurooppalaista kielimuotoa, indoiranilaisten kielten edeltäjää, ja vaikuttaneen Volosovon kulttuurin sanastoon antamalla siihen arjalaisia (indoiranilaisia) lainasanoja. Abashevon kulttuurista tulleiden vaikutteiden seurauksena karjankasvatusta ja pienviljelyä alettiin harjoittaa myös taigan eteläosissa.
Typologisten yhtäläisyyksien Altain kieliliiton (Sprachbund) kanssa ja mahdollisten varhaisten kontaktien jukagiirikielten puhujien kanssa perusteella esikantauralin, eli uralilaista kantakieltä edeltäneen kielimuodon, puhuma-alue on sijoitettu Aasiaan. Aikio (2014) on samaa mieltä Häkkisen (2012) kanssa siitä, että uralilais-jukagiirinen hypoteesi on epätodennäköinen, ja että kahden kielikunnan yhteinen sanasto selittyy parhaiten uralilaiskielistä jukagiiriin tulleilla lainavaikutteilla. Aikio (2014) kuitenkin sijoittaa lainausajankohdan huomattavasti myöhemmäksi väittäen, että vaikutteet olisivat tulleet vasta kantasamojedin varhaisessa vaiheessa ja olisivat siten suunnilleen ensimmäiseltä vuosituhannelta eKr. Kontaktialue olisi Jenisei-joen ja Baikal-järven välinen alue.
Jatkuvuusteoriat
Arkeologista jatkuvuutta on käytetty pitkään kielellisen jatkuvuuden todisteena. Argumentin esittivät virolaiset Paul Ariste ja Harri Moora vuonna 1956. Tällaista argumentaatiota on kuitenkin kritisoitu voimakkaasti jo pitkään. Jatkuvuusteorian vanhinta versiota on kutsuttu maltilliseksi jatkuvuusteoriaksi. Sen mukaan kielellinen jatkuvuus Virossa ja Suomessa voidaan jäljittää tyypillisen kampakeramiikan saapumiseen noin 6000 vuotta sitten. Tästä näkökulmasta tuli vallitseva monitieteisessä Tvärminne-symposiumissa vuonna 1980. Tuolloin ei näyttänyt olevan varteenotettavia kielitieteellisä näyttöjä, jotka olisivat olleet ristiriidassa tämän arkeologisen näkemyksen kanssa.
Uralilaiskielten tutkimuksen jatkuvuusteoriat tulivat aiempaa tunnetummaksi 1990-luvulla, jolloin ns. radikaali jatkuvuusteoria tuli populaariin tietoisuuteen. Radikaalissa jatkuvuusteoriassa väitetään, että kielellinen jatkuvuus Suomessa voidaan jäljittää ensimmäisten asukkaiden saapumiseen mesoliittisella kaudella yli 10 000 vuotta sitten.
Indoeurooppalaisten kielten tutkimuksen puolella J. P. Mallory oli kuitenkin perusteellisesti käsitellyt jatkuvuusteorioiden argumentoinnin metodologisia heikkouksia jo vuonna 1989. Uralilaiskielten tutkimuksissa todettiin myös pian, että samaa argumenttia (arkeologista jatkuvuutta) voitiin käyttää tukemaan ristiriitaisia näkemyksiä, jotka paljastivat menetelmän epäluotettavuuden.
Samanaikaisesti uudet tutkimustulokset näyttivät olevan ristiriidassa jatkuvuusteorioiden kanssa: kantasaamen ja myöhäiskantasuomen sekä kantauralin puhuma-ajankohtien (Kallio 2006; Häkkinen 2009)  on todettu olleen huomattavasti myöhemmin kuin jatkuvuusteorioiden puitteissa ajateltiin.
Penthouse and Pavement
Penthouse and Pavement on englantilaisen synthpop-yhtyeen Heaven 17:n esikoisstudioalbumi, joka julkaistiin alun perin Virgin Recordsilla syyskuussa 1981.
Uralilaisten kielten alkukoti
Jatkuvuusteoriat
Nykyään vain harva kielitieteilijä uskoo jatkuvuusteorioihin, koska niissä on metodologisia puutteita ja ne ovat ristiriidassa uusimpien tutkimustuloksien kanssa. Jotkut arkeologit ja maallikot saattavat silti esittää kielellisiä jatkuvuusteoreettisia näkemyksiä.
Nykykäsitys
2010-luvulla kielitieteelliset tutkimukset ovat sijoittaneet kantauralin puhuma-alueen joko Kama-joen ympäristöön tai yleisemmin lähelle Volgan mutkaa ja Uralvuoria. Kantauralin leviäminen on ajoitettu noin vuoteen 2000 eKr. (4000 vuotta sitten), ja sen aikaisemmat kehitysmuodot ovat peräisin ainakin vuosituhannen tai kahden takaa. Kummassakin tapauksessa tämä on huomattavasti myöhempi ajoitus kuin aikaisemmissa jatkuvuusterioissa, jotka sijoittivat kantauralin puhuma-alueen syvälle Eurooppaan.
Penthouse and Pavement
Penthouse and Pavement sijoittui Suomessa Suomen virallisen listan sijalle 18.
Uralilaisten kielten alkukoti
Nykykäsitys
Vuonna 2021 Riho Grünthal, Juha Janhunen, Janne Saarikivi, Johanna Nichols ym. ovat esittäneet, että perustelut uralilaisten kielten alkukodin sijainnille Ural-vuorten itäpuolella läntisessä Siperiassa ovat vahvemmat kuin sen sijainnille Volgan mutkassa. Kantauralin jakautumisen ja leviämisen he ajoittavat käyttäen vertailukohtana kolmea tapahtumaa: Kuivuus noin 4 200 vuotta sitten, Seima-Turbino-ilmiö sekä uralilaisten kielten kontaktit indoiranilaisiin kieliin.
Väestögeneettiset todisteet
Genetiikkaan, arkeologiaan ja kielitieteeseen perustuvassa vuonna 2019 tehdyssä tutkimuksessa todettiin, että varhaiset uralilaisten kielten puhujat saapuivat Eurooppaan idästä, lähinnä Itä-Siperiasta.
Vladimir Napolskikh, joka on tutkinut ns. sukeltajamyytin alkuperää ja levinneisyyttä, on päätellyt, että tietty myyttivalikoima, joka esiintyy uralilaisten kansojen ja muiden N1 (Y-DNA)-väestöjen kansanperinteessä, on peräisin Länsi-Siperiasta.
Life Science Centre
Life Science Centre on tiedekeskus Newcastle upon Tynen keskustassa. Se on Pohjois-Englannin suurin tiedekeskus, ja museon lisäksi sen yhteydessä on monia tiedeinstituutteja. Keskus on suosittu turistikohde, ja siellä käy vuosittain noin 200 000 vierailijaa.
Adnan Khashoggi
thumb|Adnan Khashoggi vuonna 1980.
Life Science Centre
Lifessä on yksi pysyvä näyttely, joka esittelee ihmiselämää kolmen teeman kautta. ”Our Origins” käsittelee ihmisen evoluutiota, ”Our World” ihmisen kykyä selviytyä nykyisissä ääriolosuhteissa ja ”Our Future” tulevaisuuden tieteellisiä mahdollisuuksia ja haasteita. Marraskuusta helmikuulle Life ylläpitää sen edessä olevalla aukiolla luistelurataa. Lisäksi keskuksessa on planetaario ja teatteri, jossa esitetään tiedeohjelmia.
Adnan Khashoggi
Adnan Khashoggi (tai Kashoggi,, ; 25. heinäkuuta 1935 Mekka – 6. kesäkuuta 2017 Lontoo) oli saudiarabialais-turkkilainen miljonääri, joka toimi arabimaailman asekaupoissa välittäjänä. Hän teki asekaupoilla miljardiomaisuuden 1970- ja 1980-luvuilla, mutta menetti sittemmin suurimman osan omaisuudestaan tuhlailevan elämäntyylinsä ja huonojen sijoitusten takia. Khashoggilla oli vuonna 2013 ainakin 21 miljoonaa dollaria velkaa, ja hän oli omien sanojensa mukaan rutiköyhä.
Taustaa
Khashoggi sai koulutuksena Egyptissä ja Yhdysvalloissa. Khashoggi meni töihin Triad Holding Companyyn, joka toimii Salt Lake Cityssä. Myöhemmin firma teki konkurssin. Adnan rupesi myöhemmin asekauppiaaksi ja osti aseita Yhdysvalloista Saudi-Arabiaan 1960-1970-luvuilla.
Asekauppias
Etevänä liikemiehenä Adnan perusti monia yrityksiä Sveitsiin ja Liechtensteiniin niiden löyhän verotuksen takia. Liiketoiminalla hän solmi suhteita merkittäviin henkilöihin, kuten CIA-agentteihin James H. Critchfieldiin ja Kim Rooseveltiin ja amerikkalaiseen liikemieheen Bebe Rebozoon, joka oli presidentti Richard Nixonin tuttava.
1970-luvulla hän vieraili Suomessa, jonka mediassa häntä kutsuttiin "maailman rikkaimmaksi mieheksi". Vierailu liittyi Suomen ja arabimaailman väliseen kauppaan ja Valmetiin. Kaavaillut miljoonakaupat supistuivat lopuksi muutaman sairaalasängyn ostoon.
Viimeinen julkisuuteen tulo oli vuonna 1992, jolloin hän hoiti Libyan johtajan Muammar Gaddafiin sijoituksia Isoon-Britanniaan ja Monacoon.
Khashoggi osti kesällä 2001 lainarahalla GenesisIntermedia -nimisen teknologiayrityksen osakkeita. GenesisIntermedian arvo oli noin 15-kertaistunut parissa vuodessa ja sen kurssi oli kovassa nousussa. Pian Khashoggin oston jälkeen terroristit hyökkäsivät WTC-torneja vastaan ja yrityksen arvo romahti hetkessä. Khashoggille jäi ostosta 21 miljoonan dollarin velat Fleet Securities -nimiselle sijoitusyhtiölle (nykyisin osa Broadridgea), joita velkojat yrittävät yhä periä Khashoggilta oikeusteitse. Khashoggi itse julistautui varattomaksi.
Yksityiselämä
Adnanin sisko Samira Khashoggi oli 1950-luvulla pari vuotta naimisissa egyptiläissyntyisen liikemiehen Mohamed Al-Fayediin. Heidän poikansa Dodi kuoli auto-onnettomuudessa yhdessä Walesin prinsessa Dianan kanssa vuonna 1997 Pariisissa. Adnan Khashoggin veljenpoika oli toimittaja Jamal Khashoggi, joka sai surmansa Istanbulissa Saudi-Arabian konsulaatissa epäselvissä oloissa lokakuussa 2018.
Khashoggi tuli tunnetuksi tuhlailevasta elämäntyylistään ja hulppeista juhlistaan, jotka lopulta söivät suurimman osan hänen omaisuudestaan. Huippuhetkinään Khashoggin kerrotaan käyttäneen 250 000 dollaria päivässä elämäntyylinsä ylläpitoon. Hän omisti aiemmin asuntoja muun muassa Monte Carlossa, Cannesissa ja New Yorkissa, joista viimeksi mainitussa hän yhdisti 16 asuinhuoneistoa yhdeksi asunnoksi. Omaisuutensa huvettua Khashoggi joutui kuitenkin luopumaan tuhlailustaan ja hulppeista asunnoistaan. Omien sanojensa mukaan Khashoggilla oli vuonna 2013 jäljellä enää kaksi asuntoa Saudi-Arabiassa.
Andronikos II Palaiologos
thumb|Andronikos II Palaiologos poikansa Mikael IX Palaiologosin kanssa bysanttilaisessa kolikossa. Lyöty 1295–1320. Andronikos II Palaiologos (1260 – 13. helmikuuta 1332) oli Palaiologos-sukuun kuulunut Bysantin keisari vuosina 1282–1328. Hän oli Mikael VII Palaiologoksen vanhin poika.
Vuodesta 1320 eteenpäin Andronikos soti pojanpoikaansa, hallitsijana nimeä Andronikos III Palaiologos käyttänyttä nuorta prinssiä vastaan. Riidan syynä oli, että prinssin kätyrit surmasivat juonitteluissaan erehdyksessä tämän veljen Manuelin, mistä hallitsija vihastui ja riisti pojanpojaltaan vallanperimysoikeuden. Pojanpoika voitti sisällissodan, ja vanha hallitsija luopui vallasta vuonna 1328 ja kuoli vuonna 1332.
Roimanata
Roimanata (Festuca heteromalla) on pikkunatojen eli natojen sukuun ja punanataryhmään (Festuca rubra -ryhmä) kuuluva heinäkasvi. Lajin aiempi nimi on isopunanata (Festuca diffusa). Roimanata kasvaa 50–100 senttimetriä korkeaksi ja muodostaa löyhiä mättäitä. Se on lajiryhmän heinistä kookkain. Tyvilehtien lapa on 1–3 millimetriä leveä, usein litteä. Röyhy on 9–15 cm pitkä ja runsaskukkainen. Yhdessä tähkylässä on kahdeksasta kymmeneen usein violetinsävyistä lyhytvihneistä kukkaa.
Roimanataa esiintyy Euroopassa, alun perin Keski-Euroopassa. Suomessa se on luonnonvaraisena melko harvinainen heinänsiemenen mukana tullut uustulokas. Se kasvaa muun muassa tienvarsilla.
Telefoni bianchi
thumb|250px|Valkoinen puhelin oli elokuvien yläluokkainen statussymboli. [[Assia Noris Max Neufeldin elokuvassa La casa del peccato (1938).]] Il cinema dei telefoni bianchi (”valkoisten puhelinten elokuva”) on 1930- ja 1940-luvun vaihteen italialaisen elokuvan tyylilaji. Se käsittää kepeitä komedioita ja melodraamoja, jotka yleensä kertovat hienostuneen yläluokan elämästä valkoisine puhelimineen.
Cinecittàn studioilla vuosina 1938–1943 kuvatut telefoni bianchi -elokuvat tehtiin vastaamaan amerikkalaisten elokuvayhtiöiden Italiasta vetäytymistä seuranneeseen kotimaisen kysynnän kasvuun. Niiden mallina toimivat Hollywoodin screwballkomediat ja Unkarissa 1920-luvulta lähtien kukoistanut komediatyyppi. Monet elokuvista sijoittuivat enemmän tai vähemmän kuvitteelliseen Budapestiin. Telefoni bianchi -elokuvien ohjaajia olivat muun muassa Carmine Gallone, Mario Mattoli, Raffaello Matarazzo ja Carlo Ludovico Bragaglia sekä eräät Italiassa työskennelleet keskieurooppalaiset kuten Max Neufeld, László Vajda ja László Kish. Myös joidenkin tunnetumpien ohjaajien kuten Vittorio De Sican, Mario Camerinin ja Alessandro Blasettin eräitä elokuvia voidaan pitää tyylilajin edustajina.
Telefoni bianchi -elokuvat saivat yleisön keskuudessa valtavan suosion. Kriitikot suhtautuivat niihin usein kielteisesti vaatien realistisempaa ja kriittisempää yhteiskuntakuvausta. Toisen maailmansodan jälkeen tyylilajia pidettiin fasistien epäsuorana propagandana, jonka tarkoitus oli viedä katsojien huomio pois karusta todellisuudesta.
Roger Martinelli
Roger Martinelli (s. 2. kesäkuuta 1950) on luxemburgilainen pikajuoksija.
Hän on kahdeksankertainen Luxemburgin mestari 100 metrin juoksussa (1969–1974, 1979 ja 1981) ja viisinkertainen Luxemburgin mestari 200 metrin juoksussa (1971–1974 ja 1981).
Anssi Sovijärvi
Sovijärvi opiskeli lääketiedettä Helsingin yliopistossa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1973. Hänet nimitettiin vuonna 1976 kliinisen fysiologian dosentiksi ja vuonna 1994 oppiaineen ensimmäiseksi professoriksi; hän jäi eläkkeelle vuonna 2013. Hän on myös työskennellyt lääkärinä Helsingin yliopistollisessa keskussairaalassa vuodesta 1974 lähtien. Hänen erityisalojaan ovat kliininen hengitys- ja rasitusfysiologia, hengitysäänitutkimukset, keuhkosairauksien funktiodiagnostiikka ja funktionaalinen kuvantaminen. Hän on toimittanut oppikirjat Kliininen fysiologia (1994) ja Kliininen fysiologia ja isotooppilääketiede (2003) sekä julkaissut yli 500 tieteellistä artikkelia.
Anssi Sovijärven isä oli fonetiikan professori Antti Sovijärvi.
Calshotin linna
Calshotin linna on Henrik VIII:n 1500-luvun puolivälissä rakennuttama tykkilinnake, joka on valittu Scheduled monument -suojeluohjelmaan hyvin säilyneenä esimerkkinä aikakautensa linnoista. Siinä on nähtävissä Calshotin merkitys Southamptonin ranta-alueen puolustuksessa.
Linnaan sijoitettiin 1800-luvun lopulla valonheittimiä tukemaan kaakossa sijainnutta tykkipatteria, joka valmistui 1897. Viimeinen merkittävä muutostyö rakenteisiin tehtiin vuonna 1907, kun kattoa vahvistettiin kestämään tykkien asentaminen.
Inkilän kalliomaalaus
Inkilän kalliomaalaus on entinen kalliomaalaus Tuohtiaisen itärannalla Luumäellä Etelä-Karjalassa. Sen löysi Timo Miettinen vuonna 1980 ja maalaus näkyi vielä 1990-luvun alussa, mutta sitten on rapakivigraniitin pinta rapautunut ja kuviot ovat hävinneet. Maalaukset ajoitettiin kivikaudelle tai pronssikauden alkuun.
Kalliomaalaus ja sen sijainti
Maalauskohta sijaitsi 5−6 metriä Tuohtiaisen järven pinnasta, noin 4−5 metriä korkean maakannaksen päällä 1,5 metrin korkeudella maasta. Kallio on rapakiveä, jonka luontainen rapautuminen on ollut hyvin voimaksasta. Löydettäessä tunnistettiin yksi ihmishahmo ja sen läheltä punaväriläiskä.
All Things Must Pass
All Things Must Pass on George Harrisonin vuonna 1970 julkaistu kolmas sooloalbumi ja ensimmäinen, jonka Harrison julkaisi yhtyeensä The Beatlesin hajottua. Albumin nimi tarkoittaa "kaikki on katoavaista".
Tripla-albumi koostuu paljolti Harrisonin kappaleista, jotka hän oli tehnyt jo Beatlesin kitaristina ollessaan, mutta joita ei ollut koskaan julkaistu Beatlesin albumeilla. Albumissa yhdistyvät melodisuus ja henkisyys sekä tuottaja Phil Spectorin runsaat sovitukset. Albumin kolmas levy koostuu jammailusta.
All Things Must Pass nousi Yhdysvaltain Billboard-albumilistan ykköseksi. Se valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Kappaleluettelo
Kaikki kappaleet kirjoittanut Harrison, ellei toisin mainita.