cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vastatuuleen
Sarjan tunnusmusiikki Six Ribbons oli hitti Suomessakin, ja sen levyttivät suomeksi Tapio Heinonen ja Danny.
Koko sarja on saatavilla DVD:llä Australiassa, Norjassa, Suomessa ja Ruotsissa.
Asteriski (täsmennyssivu)
Asteriski tai Asterisk voi tarkoittaa seuraavia:
Tarinoita (Rajattoman albumi)
Tarinoita on lauluyhtye Rajattoman albumi, joka julkaistiin 6. lokakuuta 2010. Albumin nimen mukaisesti kappaleet ovat hyvin kerronnallisia. Lähes kaikki laulut ovat yhtyeen jäsenten säveltämiä.
Levyn julkaisukiertueella yhtye esiintyi hieman tavallisesta poikkeavalla kokoonpanolla. Essi Wuorela joutui jäämään selkävaivojen vuoksi pitkälle sairauslomalle, ja hänen tilallaan konserteissa esiintyi Nina Tapio. Lisäksi kiertueella oli erikoisvieraana beatbox-artisti Felix Zenger.
Uo
Uo tarkoittaa seuraavia:
Katso myös
Aihepiiriin liittyy myös seuraava:
Pekka Lehtolainen
Pekka Lehtolainen (s. 21. toukokuuta 1941 Akaa) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1960–1968 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Ui
Ui tarkoittaa seuraavia:
Ponderosa
Ponderosa voi tarkoittaa seuraavia:
Kuuloaisti
thumb|1.[[Ohimoluu 2.Korvakäytävä 3.Korvalehti 4.Tärykalvo 5.Soikea ikkuna 6.Vasara 7.Alasin 8.Jalustin 9.Kaarikäytävä 10. Simpukka 11.Kuulo-tasapainohermo 12.Korvatorvi ]]
Kuulo on ihmisistä puhuttaessa kyky havainnoida ympäröivää ääntä. Useimmilla nisäkäslajeilla, kuten ihmisellä on kaksi korvaa, jotka toimivat yhdessä pään ja muun vartalon muodon kanssa äänen välittämiseksi aivoihin.
Äänen välittyminen
Korva jakautuu ulko-, väli- ja sisäkorvaan. Ulkokorvaan kuuluvat korvalehti ja korvakäytävä, jotka siirtävät ilman ääniaallot tärykalvon värähtelyiksi. Välikorvassa sijaitsevat kuuloluut: vasara (malleus), alasin (incus) ja jalustin (stapes). Ääni kulkee tärykalvosta kuuloluiden kautta eteisikkunaan, joka erottaa väli- ja sisäkorvan. Lopulta ääni välittyy sisäkorvassa olevaan nesteen täyttämään simpukkaan.
Ääni saa simpukassa olevan basilaarikalvon värähtelemään. Värähtely liikuttaa kuuloreseptorisoluja, ja solujen värekarvojen osuessa yläpuolellaan olevaan katekalvoon lähtee kuuloreseptoreista kuulo-tasapainohermoa pitkin hermoimpulssi isoaivokuoren kuuloalueelle. Kuuloreseptoreina toimivien karvasolujen karvat muodostavat niitä ympäröivien tukisolujen kanssa Cortin elimen. Mitä matalampi ääni, sitä pidemmälle se kulkee simpukassa. Nämä impulssit välittyvät kuulohermosäikeiden kautta aivokuorella sijaitsevaan kuulokeskukseen, jossa syntyy kokemus äänestä ja sen ominaisuuksista.
Sisäkorvan luusokkelon sisällä oleva kalvosokkelo välittää aivoille tasapaino- ja liikeimpulsseja. Kalvosokkelon kaarikäytävissä sijaitsevat liikereseptorit ja pyöreässä (sacculus) sekä soikeassa rakkulassa (utriculus) asentoreseptorit. Liikereseptorit reagoivat pään kiihtyvään tai hidastuvaan kiertoliikkeeseen. Asentoreseptorit puolestaan reagoivat kiihtyvään tai hidastuvaan suoraviivaiseen liikkeeseen, josta myös painovoimakenttä on yksi erikoistapaus.
Äänen havaitseminen
Ihminen prosessoi korviensa välittämää ääntä monin tavoin niin, että äänestä erotetaan informaatiota ja ääntä tulkitaan ihmisen havaintomaailman perusteella, yhdistäen muistikuviin ja opittuun tietoon.
Ihmisen kuuloalue on noin 16 – 20 000 hertsiä ja se huononee iän mukana. Erityisesti korkeiden taajuuksien kuuleminen heikkenee ensimmäisenä, jolloin vanhukset voivat todeta muun muassa, että "heinäsirkat ovat kadonneet heidän elämästään". Korkeimpia ääniä kuulevat lepakot (max. noin 150 kilohertsiä) ja matalimpia myyrät (min. noin 1 hertsi).
Äänen suunnan havaitseminen perustuu siihen, että äänellä on oikeaan ja vasempaan korvaan eri matka. Kahden korvan välisen äänen aikaeron ihminen huomaa hyvin, mutta ei kovin pienillä taajuuksilla. Korkeilla äänillä on lyhyt aallonpituus – muutamasta senttimetristä muutamaan kymmeneen –, ja siksi niiden tulosuunta voidaan arvioida varsin tarkasti. Matalien äänien tulosuuntaa ihminen ei pysty havaitsemaan.
Äänen tulosuunnan arviointi liittyy myös muihin aisteihin, erityisesti näköön. Äänen kuvitellaan tulevan sieltä, mistä se näköhavainnon perusteella tulee. Tämä kehittää korvia: joistakin äänistä saadaan muilla aisteilla vahvistus tulosuunnasta, joistakin ei. Ihminen oppii pikkuhiljaa arvioimaan äänen suunnan kuulonvaraisesti, vaikka muut aistit eivät havaintoa vahvistakaan.
Kansainvälinen kuuntelupäivä
Kansainvälistä kuuntelupäivää vietetään 18. heinäkuuta. Päivän tarkoitus on kiinnittää huomiota ihmisiä ympäröivään äänimaisemaan ja suunnata huomio sekä tuttuihin että uusiin ympäristöihin aktiivisesti kuuntelemalla.
Anna Louise Strong
Anna Louise Strong (24. marraskuuta 1885 Friend, Nebraska – 29. maaliskuuta 1970 Peking) oli yhdysvaltalainen journalisti ja aktivisti. Hänet tunnetaan parhaiten Neuvostoliiton ja Kiinan kommunisteja tukeneesta raportoinnistaan.
Ballistinen heiluri
thumb|Ballistinen heiluri Ballistinen heiluri on laite, jonka avulla voidaan määrittää siihen iskeytyvän luodin nopeus v. Luoti ammutaan sitä paljon massiivisempaan pehmeästä aineesta koostuvaan leopotilassa olevaan kappaleeseen (esim. hiekkasäkki), joka on samalla heilurin punnuksena. Tällöin tapahtuu täysin kimmoton törmäys, jossa liikemäärä säilyy ja luoti muuttuu osaksi heiluria. Välittömästi törmäyksen jälkeen heilurin ja luodin yhteinen nopeus olkoon u. Systeemin törmäyksen jälkeinen kineettinen energia muuttuu sitten potentiaalienergiaksi energiaperiaatteen mukaisesti, kun heiluri heilahtaa ja sen painopiste nousee korkeudelle h lepotilaan verrattuna. Lähtönopeutta u kuvaa nyt kaava
jossa g on painovoiman aiheuttama kiihtyvyys. Soveltamalla liikemäärän säilymislakia saadaan luodin iskeymisnopeudelle lauseke
jossa m1 on luodin massa ja m2 heiluripunnuksen massa.
Mustaturpiaalit
Mustaturpiaalit (Curaeus) on turpiaalien heimoon kuuluva varpuslintusuku. Mustaturpiaalien sukuun kuuluu BirdLifen mukaan kaksi lajia.
De re metallica
De re metallica on Georgius Agricolan vuonna 1556 julkaisema latinankielinen kirja kaivostoiminnasta, malmien prosessoimisesta ja puhdistamisesta. Kirja julkaistiin vuosi Agricolan kuoleman jälkeen ja varsinkin sen kansankielisistä käännöksistä muodostui merkittävä kaivostominnan käsikirja pariksi seuraavaksi vuosisadaksi. Kirja oli selkeä esitys kaivostoiminnasta ja sitä tukivat 672 sivua ja 289 puupiirroskuvaa.
Bruce Fraser
pienoiskuva|Bruce Fraser Bruce Austin Fraser (5. helmikuuta 1888 Acton – 12. helmikuuta 1981 Lontoo) oli brittiläinen amiraali toisen maailmansodan aikana.
Fraser liittyi Kuninkaalliseen laivastoon vuonna 1902 ja palveli ensimmäisessä maailmansodassa laivaston tykistöupseerina. Toisessa maailmansodassa hän toimi Kotilaivaston komentajana ja huolehti Murmanskiin matkanneiden avustussaattueiden suojaamisesta. 26. joulukuuta 1943 Fraser johti Nordkapin taistelua, jossa saksalainen taisteluristeilijä Scharnhorst upotettiin ja sen lähes kaksi tuhatta merisotilasta hukkuivat.
De re metallica
De re metallica - vanhat painokset 1500-1600 luvuilla
De re metallicalla oli huomattavaa kysyntää. Alla on mainittu Hooverin 1950 painoksessa mainitut painokset. Huhua on myös ranskan- ja espanjankielisistä laitoksista, mutta ne eivät liene koskaan toteutuneen. On myös tiedossa, että sir John Pettus on tavoitellut De Re metallican kääntämistä englanniksi, mutta sekään ei ole toteutunut.
Bruce Fraser
Vuonna 1944 Fraser nimitettiin Brittiläisen Tyynenmeren laivaston komentajaksi, ja hän allekirjoitti Ison-Britannian edustajana Japanin antautumissopimuksen 2. syyskuuta 1945. Hänelle myönnettiin aatelisarvo vuonna 1946 ja hänet ylennettiin laivastoamiraaliksi vuonna 1948. Fraser toimi Kuninkaallisen laivaston komentajana (First Sea Lord) vuosina 1948–1951.
Brad Dourif
Bradford Claude ”Brad” Dourif (s. 18. maaliskuuta 1950 Huntington, Länsi-Virginia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Dourif tuli tunnetuksi änkyttävän nuorukaisen roolistaan elokuvassa Yksi lensi yli käenpesän (1975), josta hän sai Oscar-ehdokkuuden. Pian hän sai päärooliin nuorena saarnaajapyrkyrinä John Hustonin draamakomediassa Wise Blood – levoton veri (1979). Hänen muita elokuviaan ovat Mississippi palaa (1988), Vapauden kahleet (1990), Manaaja III (1990), Graveyard Shift – yövuoro (1990), Body Parts (1991), Alien – ylösnousemus (1997), Taru sormusten herrasta: Kaksi tornia (2003), Halloween (2007) ja Halloween 2 (2009). Tunnetuin lienee seitsemänosainen kauhuelokuvasarja Child’s Play, jossa hän toimii tappajanukke Chuckyn äänenä. Hän on näytellyt myös televisiosarjoissa Deadwood, Kova laki, Ponderosa, Star Trek: Voyager ja Miami Vice. Dourif on myös vieraillut yhdessä Salaisten kansioiden jaksossa murhaajana.
Yksityiselämä
Dourif oli naimisissa Joni Dourifin kanssa. Heillä on kaksi tytärtä, joista Fiona Dourif on myös näyttelijä.
Grega Bole
Grega Bole (s. 13. elokuuta 1985 Jesenice, Jugoslavia) on slovenialainen maantiepyöräilijä, joka edustaa Shabab Al Ahli Cycling Teamia.
Bole aloitti ammattilaisuransa slovenialaisessa Radenska Rog -joukkueessa 2005. Saman vuoden heinäkuussa hän siirtyi Sava-talliin, jota edusti vuoden 2007 loppuun. Seuraavalla kaudella hän edusti kolmatta slovenialaisjoukkuetta Adria Mobilia. Vuoden 2009 hän aloitti sanmarinolaisessa Amica Chips - Knauff -tallissa, mutta palasi heinäkuun alussa Adria Mobiliin. Kausilla 2010–2012 hän edusti Lampre-tallia, vuonna 2013 Vacansoleil-DCM:ää, 2014 Vini Fantini - Nippoa, 2015 CCC-Sprandi-Polkowiceä, 2016 Nippo - Vini Fantinia, vuosina 2017–2020 Bahrain-Merida / Bahrain-McLarenia ja vuodesta 2022 Shabab Al Ahli Cycling Teamia. Hän voitti UCI World Tour -sarjaan kuuluvan GP Ouest-France -kilpailun 2011.
Saavutukset
Lähde: Cycling Achives, Pro Cycling Stats
Afganistan kesäolympialaisissa 1936
Afganistan osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa Berliinin kesäolympialaisissa 1936 15 urheilijan vahvuisella joukkueella. Olympialaisissa Afganistanin joukkue kilpaili 14 urheilijan voimin yleisurheilussa sekä maahockeyssä. Mitaleille asti maan edustajat eivät kuitenkaan yltäneet.
35px Maahockey
Alkulohkon toinen, karsiutui.
Afganistanin joukkue sijoittui alkulohkossaan toiseksi, mikä ei tosin riittänyt jatkoon. Joukkue hävisi Saksalle 1-4 ja pelasi tasan 6-6 Tanskan kanssa. Lopullisissa tuloksissa Afganistan jäi sijojen 1-4 ulkopuolelle, joten joukkue ei saanut varsinaista sijoitusta.
Joensuun historia
Tämä artikkeli käsittelee Joensuun historiaa ja esihistoriaa kivikaudelta 2000-luvun alkuun.
Alue muodostuu
Viimeinen jääkausi muokkasi paljon nykyisen Joensuun kaupungin aluetta ja sen lähiympäristöä. Jään sulaminen alkoi noin 14 000 eaa. Joensuun seudun harjumuodostumat syntyivät Salpausselän tavoin mannerjään sulamisen pysähdyttyä noin 8000–9000 eaa. ilmastonvaihtelun seurauksena. Kaupungin pohjoispuolella sijaitseva Jaamankangas sai alkunsa harjujen muodostumista seuranneen sulamisvaiheen aikana noin 9 900-10 000 eaa. . Jäätikön alta vapautuneen maan kohoaminen aiheutti alueen vesistöjen kuroutumisen itsenäisiksi järviksi, mikä tapahtui noin 6000–6500 eaa. Nykyisen kaupungin paikalla sijaitsevat alavammatkin alueet alkoivat paljastua veden alta ja ne alkoivat pian soistua.
Jääkautta seuranneella kivikaudella Pielinen laski aluksi pohjoiseen, kunnes maa alkoi kohota pohjoisessa etelää nopeammin, minkä vuoksi vesistön virtaussuunta kääntyi etelään. Pielisjoki syntyi noin 6500 eaa. Pielisen laskuvesien puhkaistua uoman Uimaharjun ja muiden harjujen läpi etelään kohti Pyhäselkää. Pielisjoen tulvavedet toivat mukanaan runsaasti hiekkaa jokisuistoon ja Saimaan altaaseen, johon alkoi laskea muitakin uusia vesistöreittejä maan kohoamisen vuoksi. thumb|250px|Pataluodon (vanhoissa kartoissa Pataluhta) kivikautinen asuinpaikka on suurimmaksi osaksi tutkimaton
Kivikauden asutus
thumb|250px|Näkymä Pataluodon kivikautisella asuinpaikalla. Osa asuinpaikasta on uimarantana.
Joensuun alueelta on löydetty useita kivikauden asuinpaikkoja. Arkeologisten tutkimusten perusteella asutusta oli ainakin Mutalassa (noin 5210 eaa.) ja Siihtalassa (noin 3860 eaa.), mutta löytöjä on tehty myös Iiksenvaarassa ja Rantakylän Pataluodossa (aiemmin Pataluhta). Mutala on tiettävästi Pohjois-Karjalan vanhin tunnettu asuinpaikka, josta on kaivettu esiin liesi ja kiviesineitä noin metrin syvyydestä.
Vesi alkoi laskea vasta noin 3000 eaa., kun siihen saakka Päijänteeseen laskeneet Saimaan vedet puhkaisivat itselleen Imatran kohdalla uuden lasku-uoman Salpausselän läpi synnyttäen Vuoksen. Joensuun seudulla veden alta paljastui laajoja hietikoita, joista syntyi veden ja tuulen vaikutuksesta paikoitellen jopa noin kymmenen metrin korkuisia harjanteita.
Pronssi- ja rautakausi
Saimaan tulvan jälkeisellä ajalla varhaismetallikaudella Joensuussa oli asuinpaikka Varaslammen alueelta, josta on peräisin runsaasti tekstiilikeramiseen kulttuuriin liittyvää esineistöä noilta ajoilta. Tekstiilikeraaminen väestö oli ehkä ensimmäinen ryhmä Suomessa, joka puhui suomensukuista eli uralilaista kieltä. Pauli Rahkosen (2013) paikannimien tutkimuksen mukaan tekstiilikeraamikkojen kieli saattoi olla merjalais-muromalainen tai näiden kaltainen. Alueella tätä aiemmin puhuttujen kielten kielikunnatkin ovat todennäköisesti kadonneet, eikä niillä siis ole eläviä sukulaiskieliä.
Viimeistään rautakauden alkuvaiheessa Suomeen asettuivat tai Suomessa kehittyivät saamelaiskielet, jotka levisivät lähes koko pohjoiseen Fennoskandiaan, ja syrjäyttivät alueen aiemmat kielet. Saamelaiskielten puhujia eli saamelaisia on lähes varmasti elänyt Joensuunkin seudulla, vaikka näistä kertovia arkeologisia jäänteitä ei ole löytynyt juuri lainkaan. Arkeologisten löytöjen vähäisyys ei varmaankaan tarkoita alueen olleen asumaton. Saamelaisten elämäntapa ei ehkä jättänyt nykypäiviin säilyneitä jälkiä, tai sitten niitä ei ole vain löydetty. Saamelaiset elivät pyyntitaloudessa eli metsästyksellä ja kalastuksella, ja asuinpaikkoja saatettiin vaihtaa vuodenajan mukaan. Asumus oli todennäköisesti kevyt kota, jonka saattoi purkaa, kantaa mukanaan ja pystyttää uudelleen toisaalle. Saamelaisiin yhdistettävien hautalöytöjen puuttuminen voi kertoa saamelaisten jättäneen kuolleensa maan pinnalle esimerkiksi ahkiossa tai telineessä, kuten Lapin saamelaisten tiedetään tehneen. Jos poroja oli, niin lähinnä vain vetojuhtina. Suurporonhoito, joka oli pyyntitalouden sijaan paimentolainen elämäntapa, ei levinnyt näin etelään. Saamelaisia muut kutsuivat lappalaisiksi viimeistään keskiajalla, tosin joidenkin tutkijoiden mukaan lappalaisiksi saatettiin kutsua myös ketä hyvänsä pyyntitaloudessa eläviä.
Ristiretkiaika
1100-luvun alussa Laatokan luoteis- ja pohjoisrantoja asutti omaleimainen muinaiskarjalainen kulttuuri, jonka vaikutukset kulkeutuivat vähitellen myös nykyisen Pohjois-Karjalan suuntaan. Vesistöt toimivat erämaan kulkureitteinä tuoden mukanaan turkismetsästäjiä ja kaupankäyntiä. Eräs aikakauden kauppatie kulki Novgorodin turkiskeskuksesta Laatokan kautta Saimaan vesistöön jatkuen Pielisjokea pitkin Pieliselle, josta reitti haarautui kohti sekä Oulujoen vesistöä että Vienanmerta. Laatokan Karjala kukoisti taloudellisesti 1100-luvulta 1300-luvun alkuun ja se oli tuolloin verrattain tiheästi asuttu. Tämä väestöpaine aiheutti muuttoliikettä, jonka seurauksena Pohjois-Karjala alkoi saada pysyvää karjalaista asutusta. Myös levottomat olot ja verotuksen kiristyminen aiheuttivat muuttohalukkuutta Laatokan Karjalasta.
Toisen vuosituhannen ensimmäisten vuosisatojen aikana Ruotsi ja Novgorodin ruhtinaskunta pyrkivät molemmat ulottamaan oman valtapiirinsä mahdollisimman laajalle alueelle Suomessa. Tällä ristiretkien aikakaudella idän ja lännen kirkot kävivät taistelua Suomen alueella eläneistä heimoista. Kamppailu kiihtyi 1200-luvun lopulla kun sekä Ruotsi että Novgorod valloittivat vuoron perään toisiltaan samoja alueita muun muassa Laatokan Karjalassa, joka lienee ollut tuolloin lähin merkittävä väestökeskittymä Pielisjoen suiston näkökulmasta.
Novgorodin, Moskovan ja Venäjän vallan aika (1323–1617)
Pähkinäsaaren rauha solmittiin Ruotsin ja Novgorodin kesken vuonna 1323. Rauhan seurauksena Karjala väestöineen jaettiin kahtia. Koko Pohjois-Karjala osana Käkisalmen lääniä jäi Novgorodin ruhtinaskunnan hallintaan. Rauhasta huolimatta Ruotsin valtakunnan joukot jatkoivat ajoittaisia hyökkäyksiään Laatokan Karjalassa. Tämä aiheutti levottomuutta ja sen myötä lisääntynyttä muuttohalukkuutta muun muassa Pohjois-Karjalan suuntaan. Vuonna 1478 Moskovan ruhtinaskunta alisti Novgorodin – ja samalla myös Pohjois-Karjalan – hallintaansa. Tällöin Venäjästä muodostui Moskovan suuriruhtinaan Iivana III:n johdolla yhtenäinen valtakunta.
Novgorodin ja Moskovan vallan aikana ortodoksinen uskonto levisi myös Pohjois-Karjalaan, ilmeisesti osittain ainakin Laatokan Karjalaan suuntautuneen venäläisen siirtolaisuuden vaikutuksesta. Siellä Valamon luostari toimi käännytystyön tukikohtana. Pohjois-Karjalassa käännytystyötä tehnyt ja kirkollisia oloja järjestellyt karjalainen munkki Ilja perusti 1530-luvulla sivuluostarin Joensuun alueella sijaitsevaan Kuhasaloon.
Erämaaluostarin perustamisesta kerrotaan myös kansanrunossa:
Ruotsi jatkoi 1400- ja 1500-luvuilla hyökkäyksiään Laatokan Karjalaan. Venäjän tsaari Iivana Julma vastasi aloittamalla sodan Ruotsia vastaan vuonna 1570. Tämän 25 vuotta kestäneen sodan (pitkä viha) aikana ruotsalaiset hävittivät Käkisalmen lääniä ja myös Kuhasalon luostari tuhoutui. Sodan aikana ortodoksista karjalaisväestöä vainottiin ja se pakeni suurelta osin Venäjälle ainakin Käkisalmen läänin eteläosista. Ruotsi joutui luopumaan Käkisalmen läänistä Täyssinän rauhassa vuonna 1595. Alue palautui rajan määrittelyn jälkeen Venäjälle vasta vuonna 1597, jolloin useimmat ortodoksipakolaiset palasivat kotiseudulleen. Kuhasalon luostarikin mahdollisesti rakennettiin uudelleen- ja myöhemmin tuhottiin uudelleen tai hylättiin. Läheistä hautausmaata Kalmoniemessä paikalliset ortodoksit kuitenkin käyttivät 1700-luvulle asti.
1600-luvun alussa Venäjän valtakunta oli sekasortoisessa tilassa. Ruotsi kasvatti jälleen vaikutusvaltaansa Käkisalmen läänin alueella, mistä karjalainen ortodoksiväestö ei pitänyt. Vuonna 1612 Ruotsi oli taas valloittanut Käkisalmen läänin eteläosat. Venäjällä olot rauhoittuivat Romanovien noustua valtaan seuraavana vuonna. Lopulta vuonna 1617 Ruotsi ja Venäjä solmivat Stolbovan rauhan, jolloin Venäjä hyväksyi Ruotsin vallan Käkisalmen läänissä, ja siten myös nykyisen Joensuun alueella.
Joensuun nykyiset kaupunginosat Rantakylä ja Utra olivat viimeistään Venäjän vallan loppupuolella pieniä karjalaiskyliä, tai muodostivat yhdessä löyhän kylän.
Ruotsin vallan aika (1617–1809)
Vallan vaihduttua Käkisalmen läänissä sen ortodokseista muutti valtaosa, yli kaksi kolmasosaa Venäjän puolelle, muun muassa Laatokan Karjalaan 1600-luvun aikana. Joensuun seutu oli edelleen melko harvaan asuttua, eikä siten lähtijöitäkään ollut paljon. Ortodoksiväestön joukkomuuton syynä olivat enimmäkseen raskas verotus ja ankarat katovuodet, mutta myös kulttuuriset ja uskonnolliset syyt. Laatokan Karjalan hyvinvointi saattoi myös houkutella.
Ruotsin ankara verotus, taloudellinen kurjuus ja sotaväenotot ajoivat vastaavasti luterilaisia pakoon muualta Suomesta Käkisalmen lääniin. Käkisalmen lääni oli vapautettu sotaväenotoista, eikä verottaja ehtinyt heti kaikkialle. Lisäksi tilattomat saattoivat saada ortodoksien jättämän autiotilan haltuunsa. Tilan jo muualla Suomessa omistavien talonpoikien muutto oli kielletty, mutta heitäkin karkasi runsaasti.
Ruotsin vallan aikaan pääosin savolaisperäinen, luterilainen asutus vakiintui Pielisjoen suulle. Joensuu-niminen kylä sijaitsi molemmin puolin Pielisjokea, nykyisen Joensuun keskustan, Sirkkalan ja Mutalan kaupunginosien paikkeilla. Talot olivat levittäytyneet pitkänomaiseksi ketjuksi joen molemmille rannoille. 1720-luvulla Joensuussa oli noin kymmenen taloa (tässä talolla tarkoitetaan lähinnä useasta rakennuksesta koostuvaa maatilaa). Talojen määrä kasvoi 1700-luvun mittaan, erityisesti Niinivaaralla ja Hukanhaudalla.
Osa taloista nimettiin tavan mukaan perustajansa mukaan, ja usein myöhemmin talon nimestä tuli siinä asuvan suvun sukunimi. Osa näistä suvuista elää yhä Joensuussa. Taloja olivat esimerkiksi Iivola, Mikkola, Pitkänen (useita), Kähkönen, Mustonen (useita), Heikki, Teppola, Kukkonen (useita) ja Varis (useita). Kukkosen talo oli Kuhasalossa, entisessä Kukkosensaaressa. Oli myös Paavolan talo, josta tehtiin majatalo ja ratsutien välietappi. Talojen lisäksi Joensuussa oli Hiitolan, Louhelan ja Variksen kartanot, sekä näihin kuuluvat torpparien asumukset. Louhelan kartano sijaitsi jotakuinkin nykyisen luterilaisen kirkon paikalla. Karjalaiskylistä alkunsa saaneet Rantakylä ja Utra eivät hävinneet, vaan sulautuivat Joensuuhun sen kasvaessa.
Vaasan Sport kaudella 2009–2010
Kausi 2009-2010 on Vaasan Sportin 47. kausi liiton sarjassa sekä 29. I-divisioonassa.
Pelaajasiirrot
Siirtyi pois joukkueesta Siirtyi joukkueeseen
Joensuun historia
Ruotsin vallan aika (1617–1809)
Joensuussa sekä Utrassa oli teollisuutta, muun muassa sahoja, viinanpolttimo ja lasinvalmistusta. Nykyisen keskustan alueella oli myös viljamakasiini ja sotaväen harjoituspaikka. Vuodesta 1799 Joensuussa on saatu pitää markkinoita, mutta markkinoiden järjestäminen lopetettiin myöhemmin, kunnes ne taas uudestaan sallittiin. Pielisjoen ylitti lyhyen aikaa ponttonisilta.
Suurin osa alueen 1700-luvulla tunnetuista paikannimistä on säilynyt samoina tai hieman muuttuneina nykypäiviin. 1700-luvun kartoilta löytyvät esimerkiksi Lehmo, Utran koski, Iiksensuo, Kontiosuo, Niinivaara, Varaslampi. Jotkut nimet ovat myös muuttuneet tai kadonneet.
Joen rantaan tehtiin pienimuotoisia linnoitustöitä joen yli vetäytymisen suojaksi Venäjän hyökkäyksen varalta.
Ehdotukset kaupungin perustamiseksi
Jo 1700-luvulla Joensuu katsottiin sopivaksi maakuntakeskukseksi, mutta useista vaatimuksista huolimatta sille ei myönnetty kaupunkioikeuksia. Tosin siellä saatiin toisinaan järjestää markkinoita, joka oli kaupunkioikeuksista keskeisimpiä. Kuopio sai kaupunkioikeudet 1782, mutta se ei saanut niitä Joensuun sijasta, vaan päin vastoin, vilkastunut kaupankäynti lisäsi vaatimuksia ja perusteita kaupungin perustamiseksi myös Joensuuhun.
Kaupungin perustaminen ja sahateollisuuden kasvu
Ruotsin vallan aikainen, ensimmäinen ponttonisilta tuhottiin venäläisten hidastamiseksi Suomen sodassa 1808. Jo 1810-luvun alussa, pian sodan päätyttyä ja Venäjän vallattua Suomen, rakennettiin uusi silta, mutta jäät veivät sen 1823. 1827 Joensuuhun tehtiin ensimmäinen pysyvä silta, arkkusilta, jotakuinkin nykyisen itäsillan paikkeille.
300px|thumb|Näkymä Pielisjoelle Joensuun vaneritehtaan suuntaan, joka edustaa puunjalostusteollisuuden merkittävää osuutta Joensuun historiassa. Myös tukinuittoa ohjailevat puomit ja tehtaan edustalla näkyvä katettu punainen tukinuittolaituri kertovat puunkäsittelyn historiasta Joensuun kaupunkioikeuksien tavoittelu jatkui Venäjän vallan ajalla. Ensimmäisen virallisen hakemuksen vuonna 1838 Suomen senaatti hylkäsi, koska tulevan kaupungin tulevan ruutukaava-alueen maata ei oltu vielä saatu kokonaan hankittua yksityisiltä maanomistajilta. Tämä kysymys viivytti kaupungin perustamista 10 vuotta. Viimeiset yksityisten omistamat maa-alueet kuuluivat Louhelan tilaan. Ne saatiin ostettua valtiolle vuonna 1847. Jo seuraavana vuonna Suomen senaatti katsoi, että kaupunki voidaan perustaa, ja päätöksen vahvisti Venäjän keisari Nikolai I. Toisin sanoen keisari perusti Joensuun kaupungin vuonna 1848. Kaupungin asemakaavan laati C. W. Gyldén. Se oli aikaan nähden kookas ruutukaava. Siihen sisältyi yli 70 korttelia, yli kaksi kertaa enemmän kuin noin vuosikymmen aiemmin perustettujen Jyväskylän ja Mikkelin kaavoissa oli yhteensä. Useimmissa kortteleissa oli kuusi tonttia. Kaupunki kasvoi nopeasti, Suomen itsenäistyttyä se oli jo selkeästi Pohjois-Karjalan keskus. Tällöin Joensuuta hallitsi puuhun liittyvä teollisuus, joka näkyi muun muassa suurina tukinuittoina. Joensuuhun valmistui Pohjoismaiden suurin sahalaitos, Penttilän saha 1918. Sahan toiminta lakkautettiin 1988, ja sen historiallisesti merkittävät rakennukset tuhoutuivat lopullisesti tulipalossa 1996. Puuteollisuuden ovat korvanneet lähes täysin muut teollisuudenalat. Ainoa jäljellä oleva suuri puuteollisuuslaitos on UPM-Kymmenen (aik. Schaumanin) vaneritehdas.
Suomen itsenäisyyden aika (1917–)
Talvi- ja jatkosodissa kaupunki ei juuri vaurioitunut. Salpa-linja kulkee lähellä Joensuun keskustaa. Marjalan kaupunginosassa, kantakaupungin länsipuolella on sodanaikainen, mutta käyttämättä jäänyt Salpalinjaan liittyvä bunkkeri ja muita linnoituksia, joita hoitaa ja esittelee nykyisin Joensuun bunkkerimuseo. Linja pyrki siinä kohden sulkemaan Höytiäisen ja Pyhäselän välisen kannaksen, ja käyttämään puolustusesteenä kannaksen puhkaisevaa Höytiäisen kanavaa. Tuolloin vielä melko vähämerkityksellisen ja puolustuksellisesti huonosti sijoittuneen Joensuun keskusta jätettiin pääpuolustuslinjan suojaamattomalle itäpuolelle, koska linja vedettiin parhaiten puolustettavan maaston mukaan. Pääpuolustuslinja vedettiin kuitenkin Joensuusta pohjoiseen ja koilliseen sijaitsevan Kontiolahden varuskunnan- ja samalla kylän suojaksi. Siellä linjaan käytettiin muun muassa moninkertaisia panssariestekivien rivejä. Varustukset jäivät käyttämättä, sillä neuvostojoukot pysäytettiin eri suunnilla kaukana Joensuusta. Koko Jatkosodan viimeiset suuret taistelut käytiin Ilomantsin itäosissa, hieman yli 80 kilometrin päässä Joensuun keskustasta. Siellä pysäytettiin Neuvostoliiton viimeinen vakava yritys edetä sisemmälle Suomeen.
Pielisensuun kunta liitettiin Joensuun kaupunkiin vuonna 1954, jolloin Joensuun väkiluku kasvoi yli kaksinkertaiseksi (1953: 9553 asukasta, 1954: 23 748 asukasta). Ennen kuntaliitosta Joensuun kaupunki käsittikin lähinnä vain taajama-alueen keskustan, ns. ruutukaava-alueen. Kuntaliitoksen myötä Joensuun kaupunki sai muun muassa Hukanhaudan, Karsikon, Mutalan ja Noljakan kaupunginosat.
Pohjois-Karjalan maakunta on viime vuosina kärsinyt toistuvasti muuttotappioista. Joensuu on ollut maakunnan merkittävistä asutuskeskuksista ainoa, joka on selkeästi kasvanut. Myös osa sen vaikutusalueisiin kuuluvista kunnista, muun muassa Kontiolahti, Liperi ja Pyhäselkä, ovat onnistuneet lisäämään väkilukuaan. Joensuun seutu on pystynyt säilyttämään maakunnallisen vetovoimansa muun muassa koulutusmahdollisuuksiensa ja palvelutarjontansa ansiosta. Myös seutukunnan talous on menestynyt viime vuosina kohtalaisesti. Menestyvä kaupunki kaunistaakin maakunnan tilastoja esimerkiksi työttömyyden osalta. Työttömyysaste oli vuoden 2004 lopussa 17,0 %.
Väkiluvun kehitys
Ennen Joensuun kaupungin perustamista 1848, Joensuun kylä koostui vain muutamista talosta. 1720-luvulla kylässä oli noin 10 taloa ja 1800-luvun alussa noin 15 taloa, torppaa tai kartanoa. Alla oleva taulukko kuvaa kaupungin asukasluvun kehitystä vuosina 1850-1939 Suomen virallisten tilastojen valossa:
Vuodesta 1940 lähtien Joensuun asukasluku on kehittynyt seuraavasti: 1940: 5 146
1950: 7 845
1960: 27 383
1970: 36 281
1980: 44 325
1990: 47 215
2000: 51 514
2004: 52 659
2005: 57 587
Maan ja rantojen muokkausta
Joensuun rantoja on muokattu huomattavasti kaupungin perustamisesta lähtien; luonnontilaista rantaa on enää melko vähän. Pielisjokeen on tehty kanava ja tekosaaria. Ilosaaren laguunimainen muoto on keinotekoinen. Rantaviivaa on siirretty Pielisjoen kustannuksella. Joensuun Linnunlahdella, aivan ruutukaava-alueen kulmalta lähtien, sijaitsi vielä pitkälle 1900-luvulle leveä ja pitkä hiekkaranta, joka oli suosittu ajanviettopaikka. Laajaa hietikkoa jopa käytettiin sodan aikana lentokenttänä. Tämä hiekkaranta on nykyisin lähes täysin tuhottu. Sen päälle on rakennettu tekokukkula, Laulurinne, jonka päällä on kesätilaisuuksiin tarkoitettu suuri katettu lava, laululava. Hiekkarannan päälle on tehty myös pienvenesatama ja ravirata.
Näsinselkä
Näsinselällä järjestetään vuotuisesti monia purjehduskilpailuja. Se on myös purjehtimisen kannalta helppo vesialue, koska siellä ei juurikaan ole kareja.
Näsinselästä saadaan suurin osa Näsijärven järvilohisaaliista.
Steve Cuden
Vuonna 2002 Cuden tuotti ja ohjasi elokuvan Lucky, josta hänet palkittiin neljässä eri elokuvajuhlissa muun muassa parhaasta ohjauksesta No Dance elokuvajuhlissa.
Petrović-Njegoš
thumb|Petrović-Njegošin suvun vaakuna. Petrović-Njegoš on suku, joka hallitsi Montenegroa vuosina 1696–1916, ensin ruhtinaspiispoina (vladika) vuoteen 1852, sen jälkeen ruhtinaina (knjaz) vuoteen 1910 ja viimeksi kuninkaina. Suvun esi-isiä tunnetaan 1300-luvulta saakka.
Montenegro oli vuosina 1516–1851 ruhtinaspiispan hallitsema teokratia. Ruhtinaspiispa ei voinut selibaatin vuoksi hankkia lapsia, mutta hän sai nimetä seuraajansa omasta suvustaan. Käytännöksi muodostui aseman siirtyminen aina sedältä veljenpojalle. Petrović-Njegošin suvun ensimmäinen ruhtinaspiispa oli vuonna 1696 nimitetty Danilo Ščepćević. Danilo II korotti vuonna 1852 Montenegron ruhtinaskunnaksi ja luopui samalla piispan kirkollisesta roolista ja selibaatista. Hänen seuraajansa Nikola I korotti Montenegron edelleen kuningaskunnaksi vuonna 1910. Hän joutui lähtemään maanpakoon ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1916, kun keskusvaltojen armeijat miehittivät Montenegron. Sodan jälkeen Podgoricassa vuonna 1918 kokoontunut kansalliskokous julisti virallisesti Petrović-Njegošin suvun syrjäytetyksi valtaistuimelta ja päätti Montenegron liittämisestä osaksi uutta Jugoslavian valtiota.
Petrović-Njegošin suku eli koko Jugoslavian kuningaskunnan ja kommunistisen Jugoslavian ajan maanpaossa (tosin Mihail Petrović-Njegoš oleskeli vuosina 1947–1948 Jugoslaviassa) ja esiintyi Montenegron laillisina hallitsijoina. Vanhan Jugoslavian hajottua suvun päämies Nikola Petrović-Njegoš palasi 1990-luvulla Montenegroon ja esiintyi Montenegron itsenäisyyden palauttamisen tukijana, mikä toteutui vuonna 2006. Montenegron hallitus tunnusti vuonna 2011 entiselle hallitsijasuvulle virallisen aseman ”montenegrolaisen kulttuurin ja identiteetin ei-poliittisena edistäjänä”, mutta varsinaisesti monarkiaa ei ole maassa palautettu.
Florence Ezeh
Ezeh osallistui MM-kisoihin ensimmäistä kertaa Sevillassa 1999. Hän oli tuolloin finaalin kuudestoista heitettyään tuloksen 60,74 metriä. Ezeh sijoittui Edmontonin MM-kisoissa 2001 seitsemänneksi tuloksellaan 65,88 metriä ja oli neljäs EM-kisoissa 2002 ennätyksellään 68,03. Hän osallistui ranskalaisena vielä Pariisin MM-kotikisoihin 2003, mutta putosi siellä jo karsinnassa.
Ezeh on kilpaillut Togon väreissä vuoden 2005 loppupuolelta lähtien. Hän pitää hallussaan maan ennätystä tuloksellaan 60,97 metriä, jonka hän heitti Pariisissa 2006. Ezeh voitti hopeaa Afrikan kisoista 2007, vaikka jäi kilpailussa kolmanneksi, sillä alun perin toiseksi sijoittunut Nigerian Funke Adeoye kärähti dopingista ja hänet hylättiin. Hän uusi hopeamitalinsa seuraavan vuoden Afrikan-mestaruuskilpailuissa ja sai Afrikan-mestaruuskisoista pronssia vuonna 2010. Ezeh on osallistunut MM-kisoihin Togon edustajana kerran, Berliinissä 2009. Hän sai tuolloin tuloksen 59,76 eikä päässyt loppukilpailuun saakka.
Markus Granlund (professori)
Markus Kristian Granlund (s. 19. elokuuta 1967 Turku) on suomalainen kauppatieteilijä. Hän toimii Turun kauppakorkeakoulussa dekaanina ja laskentatoimen professorina. Granlund on Suomen menestyneimpiä johdon laskentatoimen tutkijoita. Hän on tutkinut erityisesti johdon ohjausjärjestelmiä.
Granlund on valmistunut Turun kauppakorkeakoulusta kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1992, kauppatieteiden lisensiaatiksi vuonna 1994 ja kauppatieteiden tohtoriksi vuonna 1998. TuKKK nimitti hänet laskentatoimen professoriksi vuonna 2003 ja dekaanina hän aloitti elokuussa 2012 toimittuaan sitä ennen vararehtorina ja varadekaanina. Vuosina 1994-1995 hän toimi väitöskirjatutkijana Kööpenhaminen kauppakorkeakoulussa ja vuosina 2005-2006 vierailevana professorina Sydneyn teknillisessä yliopistossa.
Granlund toimii lukuisissa luottamustoimissa, mm. tutkimussäätiöiden hallituksissa. Hän on toiminut myös asiantuntijana lukuisissa yritysten ja julkisen sektorin organisaatioiden kehitysprojekteissa sekä arvostettuna liikkeenjohdon kouluttajana Suomessa ja ulkomailla.
Vidal G 1200 Tempo
Vidal G 1200 Tempo (Tempo-Vidal Geländewagen G-1200) on saksalainen 1930-1940-luvuilla valmistettu maastoauto. Otto Dausin suunnitteleman auton tekee erikoiseksi sen kaksimoottorisuus. Edessä ja takana olevia kaksitahtisia moottoreita käytetään joko erikseen tai yhdessä, mikä tekee mahdolliseksi ajamisen joko etu-, taka- tai nelivedolla. Voimansiirto tapahtuu ketjuvedolla. Autossa on myös nelipyöräohjaus. Autoa valmistettiin neli- ja kuusipaikkaisina versioina.
G-1200 ei vastannut Saksan armeijan tarpeita ja vain pieniä määriä otettiin maa- ja ilmavoimien käyttöön. Kaksimoottoriratkaisuun suhtauduttiin epäluuloisesti. Mallia valmistettiin vuosina 1936-1939 noin 1100 kappaletta enimmäkseen vientiin. Suomeen autoja tuotiin sodan päättymiseen mennessä noin 100 kpl. Harvinainen nelivetoauto oli tuolloin lähinnä komentajien käytössä. Tanskan armeija hankki ensimmäiset neljä vuonna 1938. Yhteensä niitä oli sen käytössä 20 kpl. Niitä tiedetään olleen myös Romanian ja Ruotsin käytössä.
Batyrevon piiri
Piiri sijaitsee Tšuvassian kaakkoisosassa. Lännessä se rajoittuu Jaltšikin piiriin, pohjoisessa Komsomolskojen ja Ibresin piireihin, lännessä Alatyrin piiriin, etelässä Šemuršan piiriin ja kaakossa Tatarstanin tasavallan Buinskin piiriin. Hallinnollinen keskus on Batyrevon kylä. Piiriin kuuluu 19 maalaiskuntaa.
Seutu kuuluu Tšuvassian tasankoon. Tärkein joki on Svijagan sivujoki Bula. Pinta-alasta 44 % on maatalousmaata ja 34 % metsää.
Gauselin venehaudat
Gauselin venehaudat sijaitsevat Gauselin kaupunginosassa Stavangerissa, Rogalandissa Norjassa. Ensimmäinen hautakumpu löydettiin vuonna 1860, jonka jälkeen suoritettujen laskentojen mukaan hautakumpuja on ollut Gauselin Husebergetin lähiympäristössä 22. Useimmat niistä ovat tuhoutuneet 1900-luvulle tultaessa. Osa kumpuhaudoista on sisältänyt venehautauksen. Vuosien 1997−2000 suoritettujen kaivausten aikana löytyi vielä muutama venehautaus. Kumpuhautaukset ovat osaa suurempaa Gauselin suurtilan löytökompleksia.
Batyrevon piiri
Piirin kautta kulkee Tšeboksaryn ja Uljanovskin välinen A151-maantie. Matkaa piirikeskuksesta tasavallan pääkaupunkiin on 138 kilometriä.
Gauselin venehaudat
Löytö- ja tutkimushistoria
Ensimmäinen ilmoitus kumpuhautauksesta Husebergetin maatilalta saatiin vuonna 1860. Löytö tehtiin lisämaan raivauksen yhteydessä, kun peltoalaa raivattiin lisää poistamalla kiviä ja tasoittamalla teräviä kumpuja aurauksen helpottamiseksi. Kolmen vierekkäisen kummun tasoitustyössä itäistä kumpua tasoitettaessa löytyi rautakirves ja hevosen pääkallo, joista ilmoitettiin viranomaisille. Hautakumpujen halkaisijat olivat noin 13−15 metriä, mutta ne tasoitettiin eikä niiden korkeutta tiedetä.
Batyrevon piiri
Väestöstä 72,7 % on tšuvasseja, 25,4 % tataareja, loput 1,9 % venäläisiä, mordvalaisia, ukrainalaisia ym.
Gauselin venehaudat
Keskimmäinen venehautaus
Tämä hauta oli kolmen vierekkäisen hautakummun keskimmäinen venehautaus. Kummun läpimitaksi voitiin todeta 13 metri ja sen hautarakenteet olivat lähes koskemattomat. Se paikallistettiin uudelleen vuonna 1997 ja tutkittiin sen jälkeen kokonaan.
Batyrevon piiri
Piirissa toimii useita kansanperinneryhmiä, museoita, tataarinkielinen kansanteatteri ym. Piirilehtenä ilmestyy tšuvassin- ja tataarinkielinen Avangard.
Gauselin venehaudat
Hautauksen rakenteet
Vainaja oli asetettu noin 10 metriä pitkään veneeseen, jonka keskelle oli ladottu laveri vainajaa varten. Vainajan ja hauta-antimien ympärille oli rakennettu matala hautakammio, jonka jäänteistä ei voinut päätellä mitään muuta. Yleensä vainajaa suojattiin katoksella, joka sinetöi kammioon ilmatilan ja joka suojasi sisältöä kun se peitettiin kivillä ja maa-aineksella. Lopulta veneestä ei jäänyt näkyviin mitään ja sen kaikki rakenteet olivat peittyneet näkyvistä. Kumpu on erottunut selvästi ympäristössään, jossa on ollut lähistöllä muitakin hautakumpuja.
Sekä vene että haudan muut puiset rakenteet ovat lahonneet näkymättömiin. Veneen kaikki rautaiset osat kuitenkin löytyivät. Laitojen laudoitukset kiinnitettiin toisiinsa naulamaisilla niiteillä, jotka jäivät lautojen lahottua maahan ruostumaan. Niittirivistöt antavat venehaudoissa yleensä selvän kuvan veneen mitoista, joskus myös veneen rakenteesta ja siten myös sen tyypistä.
Vainajan hauta-antimet
Mukaan oli laitettu myös puutyökaluja. Kirves voi olla myös ase, veitset, taltta, pora ja pihdit liittyvät työntekoon. Mukana olivat myös rautasepän työkaluja, joita olivat vasara, peltisakset, suuret pihdit sekä käsipalkeet. Nämä ja eräät muut löydöt viittaavat vainajan ammattitaitoon: puutyöt, sepäntyöt, pronssin valutyöt ja ehkä korunvalmistus.
Vainajan jalkojen juureen oli laskettu hevosen pää, jonka suitsien osia löytyi kaivauksessa, sekä kahdet valjaat. Toiset valjaat olivat arkiset rautakoristeiset ja toiset loisteliaat tina- ja hopeakoristeiset valjaat.
Vainajan status
Arkeologit olettavat hauta-antimien perusteella, että vainaja oli ollut Gauselin isäntä ja päällikkö sekä todennäköisesti myös Gauselin kuningattaren lähisukulainen. Naishauta sijaitsi näköetäisyydellä kolmesta kumpuhaudasta.
Itäinen kumpuhautaus
Gauselin tilan isäntä ehti tonkia tämänkin haudan läpikotaisin vuonna 1860 ja tasoittaa sen ennen tutkijoiden kutsumista paikalle. Tiedetään kuitenkin, että haudasta löytyi rautakirves ja hevosenpää. Myöhemmin haudan läpi kaivettiin vesijohtoputkea varten syvä oja, jolloin suuri osa haudasta tuhoutui.
Pieni venehautaus
Vuosien 1997−2000 kaivauksissa löytyi vielä pieneen veneeseen tehty venehautaus. Veneen pituus oli 6−7 metriä pitkä. Haudan pohjakerros oli ehjä ja veneen laudoitusniitit erottuivat selvästi. Haudassa oli kaksi puhkiruostunutta kilvenkupuraa, mikä viitta arkeologien mukaan miesvainajaan.
Patrice Loko
pienoiskuva|Patrice Loko Patrice Loko (s. 6. helmikuuta 1970) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän pelasi Ranskan A-maajoukkueessa 26 maaottelua vuosina 1993–1997 ja teki niissä seitsemän maalia. EM-kilpailuissa 1996 hän pelasi viisi ottelua, joista kolme avauskokoonpanossa, ja teki maalin alkulohko-ottelussa Bulgariaa vastaan.
Loko edusti Ranskan Ligue 1:ssä Nantesia kausina 1988–1995 ja voitti siellä viimeisellä kaudellaan Ranskan-mestaruuden ja oli tuolloin liigan paras maalintekijä 22 maalillaan. Kesällä 1995 hän siirtyi Paris Saint-Germainiin, jossa hän voitti Euroopan cup-voittajien cupin vuonna 1996 sekä Ranskan cupin ja liigacupin vuonna 1998. Viimeisinä vuosinaan hän edusti Lorientia, Montpellieria, Lyonia, jossa hän voitti liigacupin vuonna 2001, Troyesia ja Ajacciota. Hän pelasi Ligue 1:ssä kaikkiaan 330 ottelua ja teki niissä 90 maalia.
Nikolai Rynin
pienoiskuva|Nikolai Rynin Nikolai Aleksejevitš Rynin (, 12. joulukuuta 1887 – 28. heinäkuuta 1942) oli venäläinen insinööri ja opettaja sekä eräs Neuvostoliiton avaruuslentojen pioneereja.
Hän aloitti työuransa rautatieinsinöörinä. Vuonna 1906 hän alkoi kiinnostua lentokoneista. Hän tutki työnsä ohella ilmailun tekniikkaa. Hän opetteli lentämään kuumailmapallolla ja lentokoneella. Neuvostoliitossa hän eteni Leningradissa ilmailu- ja avaruustekniikkaa opettavaksi professoriksi, joista aiheista hän kirjoitti useita popularisoivia teoksia.
Rynin kuoli natsi-Saksan piirittämässä Leningradissa nälkään vuonna 1942.
Sydänsimpukka
250px|pienoiskuva|Sydänsimpukka: (a) jalka, (b,c) ulos- ja sisäänvirtaussifonit, (d) vaipan reuna, (e) ligamentti, (f) navat pienoiskuva|250px Sydänsimpukka (Cerastoderma edule) on sydänsimpukoiden heimoon kuuluva, merenpohjaan kaivautuneena elävä simpukkalaji, jota esiintyy Koillis-Atlantin rannikoilla. Sitä pyydetään ravinnoksi Pohjanmeren alueella.
Hämeenlinnan Pallokerho (urheiluseura)
HPK eli Hämeenlinnan Pallokerho on vuonna 1929 perustettu urheiluseura. Sen lajivalikoimaan on kuulunut mm. jalkapallo, jääpallo, pesäpallo, maahockey sekä nyrkkeily, mutta nykyään lajeina ovat ainoastaan jääkiekko ja naisten lentopallo.
Rastasluura
Rastasluura (Myrmothera campanisona) on luurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Hämeenlinnan Pallokerho (urheiluseura)
Jääkiekko
HPK pelaa jääkiekon SM-liiga eli Suomen korkeinta sarjatasoa. Joukkue on yksi 2000-luvun menestyksekkäimmistä seuroista SM-liigassa. HPK on voittanut yhden kullan, kolme hopeaa sekä yhdeksän pronssia.
Rastasluura
Levinneisyys
Rastasluuraa tavataan laajalla alueella Etelä-Amerikan pohjoisosissa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Hämeenlinnan Pallokerho (urheiluseura)
Jalkapallo
Jalkapallo oli usean lajin seurana aiemmin tunnetun Pallokerhon ohjelmassa heti perustamisvuodesta alkaen. Miesten tasolla joukkueen historia päättyi syksyyn 1991, kun HPK ja Pallo-Kärpät yhdistyivät FC Hämeenlinnaksi. Junioriseurana HPK jatkoi vielä vuoteen 1999 asti, jolloin kaupungin seurat muodostivat Hämeenlinnan Jalkapalloseuran.
Miesten tasolla HPK pelasi sotien jälkeen useita kausia Suomensarjassa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla vain välillä hakien vauhtia maakuntasarjasta.
HPK Naiset
HPK Naiset pelaa lentopallossa ja jääkiekossa naisten SM-sarjaa. Kaudella 2009–2010 lentopallojoukkue voitti SM-hopeaa. Aiemmin Hämeenlinnaa edusti lentopallossa Vanajan Racing Club, Tarmo Volleyn naisten edustusjoukkue.
Sydänsimpukka
Ulkonäkö
Sydänsimpukan soikeahko kuori kasvaa yleisesti läpimitaltaan 3–4 senttimetrin pituiseksi ja suurimmillaan 5,6-senttiseksi. Kuoressa on 22–28 säteittäistä harjannetta. Sen väri vaihtelee valkoisesta tai vaaleankeltaisesta tummanruskeaan. Joskus lähellä napoja eli umboja on sinisiä, ruskeita tai punaisia pilkkuja. Kuoren uloimmainen kerros, periostracum, on kellertävä tai vihertävä, kuoren sisäpinta himmeänvalkoinen.
Simpukan ruumis on valkoinen, ja sen vaaleankeltaista vaippaa reunustavat lyhyet, valkoiset hapsut. Lyhyet hengitysputket eli sifonit ovat erilliset koko pituudeltaan ja valkoisten rihmojen peitossa. Suhteellisen pienikokoinen mutta pitkä jalka on valkoinen tai keltainen ja päättyy ohueen, litteään kärkeen.
Levinneisyys
Sydänsimpukka elää Koillis-Atlantin rannikolla Mauritaniasta Barentsinmerelle. Erityisen yleinen se on Pohjanmeressä. Sydänsimpukkaa ei esiinny Itämeressä Tanskan salmien sisäpuolella eikä Välimeressä. Näillä alueilla elää lähisukuinen idänsydänsimpukka.
Elintavat
Sydänsimpukat elävät kaivautuneena merenpohjan hienoon soraan, hiekkaan tai hiekansekaiseen liejuun. Ne muodostavat vuorovesivyöhykkeen alaosaan tiheitä populaatioita, joissa voi olla jopa 10 000 yksilöä neliömetrillä. Tavallisimpia elinympäristöjä ovat suojaisat lahdet ja estuaarit, joissa veden suolapitoisuus on vähintään 10 promillea. Sydänsimpukat suodattavat vedestä ravinnokseen planktonia ja muuta orgaanista materiaalia.
Sydänsimpukoiden hedelmöitys tapahtuu ulkoisesti, kun koiraat ja naaraat laskevat sukusolunsa veteen. Suurin osa sydänsimpukoista kutee samaan aikaan. Toukat uivat vapaasti vedessä 3–6 viikon ajan ja laskeutuvat sitten pohjaan, jossa kokevat muodonmuutoksen kuorellisiksi simpukoiksi. Tyypillisesti sydänsimpukat elävät 2–4 vuotta.
Medinet Habu
Medinet Habu voi paikannimenä viitata joko Ramses III:n kuolintemppeliin tai laajempaan temppelialueeseen sen ympärillä.
Historia
Medinet Habu on tärkeä egyptiläinen arkeologinen kohde ja turistinähtävyys nykyisen Luxorin länsirannalla. Se oli Länsi-Theban hallintokeskus uuden valtakunnan loppuaikoina muinaisessa Egyptissä.
Medinet Habu oli varhaisimpia Amonin palvonnalle omistettuja paikkoja Theban alueella. Ramses III rakennutti Medinet Habuun kuolintemppelinsä, joka on alueen huomattavin yhä pystyssä oleva muistomerkki. Se rakennettiin Hatšepsutin ja Thutmosis III:n rakennuttaman Amonille omistetun temppelin viereen.
Jarkko Pokela
Hän on toiminut kaudesta 2021 alkaen Porin Pesäkarhujen pelinjohtajana. Aikaisemmin hän on toiminut muun muassa Manse PP:n pelinjohtajana, jossa hän saavutti Superpesiksen mestaruuden 2017 ja hopeaa 2018. Porissa hän saavutti mestaruuden 2021 ensimmäisellä valmennuskaudellaan. Pokela on johdattanut lännen naiset itä-länsi-otteluiden voittoon vuosina 2017, 2021 ja 2022.
Palojärvi (Vihti)
Palojärvi (myös Palajärvi) on kylä ja entinen taajama Vihdin kunnassa. Taajama sijaitsee lähellä Kirkkonummen Veikkolan taajamaa samannimisen järven kohdalla lähellä paikkaa, jossa valtatie 2 erkanee valtatiestä 1. Moottoritieltä ei ole liittymää Palojärvelle, vaan sinne ajettaessa on käytettävä "vanhaa ykköstietä" (seututie 110).
Lähteet
60.29167°N, 24.38°W
Bryan Mantia
Bryan ”Brain” Mantia (s. 1964) on yhdysvaltalainen rumpali, joka on soittanut yhtyeissä Limbomaniacs, Primus, Praxis ja Guns N’ Roses. Hän liittyi Guns N’ Rosesiin Josh Freesen lähdettyä vuonna 2000.
Tuotantoa
Primus
Giant Robot
Colonel Claypool’s Bucket of Bernie Brains
Guns N’ Roses
Hurma
Hurma on suomalainen on vuonna 2010 perustettu iskelmäyhtye. Yhtye voitti Viihdyttäjä 2011-kilpailun, jonka johdosta yhtye esiintyi kesän ajan Kesäillan valssi -ohjelman housebändinä. Yhtye on palkittu myös vuoden 2011 tanssittajatulokkaana sekä vuoden tanssittajaksi vuonna 2012. Levytyssopimuksen Universal Musicin kanssa yhtye solmi syksyllä 2013.
Yhtye julkaisi ensimmäisen singlensä ”Sattuuhan niitä” vuonna 2012. Toukokuussa 2013 julkaistiin single ”Marjanpoimija”, josta julkaistiin myös musiikkivideo. Kolmas single ”Tahdon” julkaistiin syksyllä 2013 ja kappaleella toisena solistina toimi Jenni Lambert. Huhtikuussa yhtye julkaisi neljännen singlensä ”Vielä kerran”. Toukokuussa yhtye julkaisi esikoisalbuminsa Oletko valmis?.
Joni Sorsan kuolema
Yhtye julkaisi Facebook-sivuillaan 19. toukokuuta 2014 päivityksen, jossa kerrottiin yhtyeen rumpalin Joni Sorsan kuolleen edellisenä päivänä, 18. toukokuuta. Ilta-Sanomat uutisoi kuoleman olleen tapaturmainen. Sorsan tilalle rumpaliksi valikoitui Henri Lehikoinen.
Richard Williamson
pienoiskuva|Richard Williamson vuonna 1991. Richard Nelson Williamson (s. 8. maaliskuuta 1940) on brittiläinen piispa, joka kuuluu vanhoilliseen Pius X:n veljeskuntaan. Hänet julistettiin pannaan ekskommunikoidun arkkipiispan Marcel Lefebvren vihittyä hänet ja kolme muuta pappia piispoiksi vuonna 1988. Paavi Benedictus XVI kumosi pannan tammikuussa 2009, mutta hänet erotettiin pian uudestaan katolisen kirkon yhteydestä (latae sententiae), kun hän vuonna 2015 vihki Jean-Michel Fauren piispaksi ilman paavin hyväksyntää.