cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
KOM-teatteri
Näyttelijät
Vuonna 2018 KOM-teatterissa olivat kiinnitettynä näyttelijät Vilma Melasniemi, Juho Milonoff, Niko Saarela ja Eeva Soivio Tunnettu pitkäaikainen näyttelijä Marja Packalén jäi eläkkeelle keväällä 2012. Näyttelijä Pekka Valkeejärvi oli osa KOM-teatterin ensamblea kuolemaansa asti. KOM-teatterin näyttelijöinä ovat työskennelleet muun muassa Kati Outinen, Ona Kamu, Vieno Saaristo, Pauli Poranen, Laura Malmivaara, Hannu-Pekka Björkman, Tiina Lymi, Sari Mällinen, Kari Hietalahti, Jani Volanen ja Eero Aho.
A
Eero Aho - Pedro Ahumada
Taisuke Muramatsu
Jalkapallomaajoukkue
Muramatsu kuului Japanin U-23 joukkueeseen kesäolympialaisissa 2012.
KOM-teatteri
B
Ida-Lotta Backman - Hannu-Pekka Björkman
C
Kaj Chydenius - Kalle Chydenius
E
Samuli Edelmann
F
Ana-Yrsa Falenius
H
Kari Hakala - Kari Hietalahti - Kalle Holmberg - Marjorita Huldén
M
Rea Mauranen - Vilma Melasniemi - Eero Milonoff - Juho Milonoff - Pekka Milonoff - Juha Muje - Sari Mällinen
L
Juhani Laitala - Tapio Liinoja - Tiina Lymi
O
Kati Outinen
R
Taisto Reimaluoto - Vesa Repo
S
Erkki Saarela - Niko Saarela - Vieno Saaristo - Elsa Saisio - Pirkko Saisio - Eeva Soivio - Sinikka Sokka
T
Liisi Tandefelt - Markku Toikka
Seminaarinmäen mieslaulajat
thumb|Seminaarimäen mieslaulajat (Semmarit) esiintyi Nurmijärven Klaukkalan Monikkosalissa vuonna 2018. thumb|Semmareiden 30-vuotisjuhlakiertueen keikkakuva Lahden Sibeliustalosta (2019). Seminaarinmäen mieslaulajat, yleisemmin tunnettu lempinimellään Semmarit, on Jyväskylässä toimiva vuonna 1989 perustettu mieskuoro.
Ryhmän musiikki ei ole tavanomaista mieskuorolaulua, vaan rikkoo tarkoituksellisesti kuoromusiikin rajoja, joten sitä on varsin vaikea sijoittaa mihinkään tiettyyn musiikkityyliin. Musiikki juontaa kuitenkin juurensa rockista ja popista. Kappaleet ovat itse tehtyjä ja syntyvät koko kuoron yhteistyönä. Niissä ei enimmäkseen ole instrumentaalista säestystä, vaan säestys syntyy kuorolaisten omista äänistä. Yksittäisiä soittimia käytetään joissakin kappaleissa tehokeinona. Joskus myös ryhmän jäsenet muodostavat erilaisia bändejä, mikäli se katsotaan kappaleeseen sopivaksi. Semmareiden käyttämiin soittimiin lukeutuu perinteisten rumpujen, kitaran ja pianon lisäksi muun muassa kazoo, djembe, didgeridoo, säkkipilli, vedellä täytetyistä olutpulloista rakennettu panhuilu, kainalopierut, vessan ovi, uunin luukku, soiva tikkari sekä sepalus.
Semmareiden esiintymiset ovat yhtä poikkeuksellisia kuin kuoron musiikkikin. Jokainen Semmareiden konsertti on tarkasti suunniteltu yhdistelmä valolla, digitaalisella visuaalisuudella ja savulla aikaansaatavia efektejä, usein huumoripitoista juontoa ja koreografiaa, sekä tietysti musiikkia. Kuorolla on langattomien mikrofonien järjestelmä, niin kutsutut headsetit, mikä mahdollistaa draamallisten elementtien käytön ja vapaan liikkumisen ympäri lavaa. Semmarit esiintyy äärimmäisen harvoin akustisesti, koska mikrofonein vahvistettu ääni on muodostunut olennaiseksi osaksi ryhmän soundia ja mahdollistaa esiintymiset isoillakin areenoilla.
Kuorolaisten perusvaatetus on musta puku, mutta poikkeuksellista pukeutumistakin, esimerkiksi vihreitä trikoita, saatetaan käyttää antamaan tehoa show’lle. Jäsenet ovat päivätyössä käyviä miehiä, joille kuoro on elämäntapa ja sivutyö, joten kuoro ei esiinny kovin usein. Suurin osa esiintymisistä tapahtuu kesäisin sekä kiertueilla, joita järjestetään yleensä pari kertaa vuodessa. Semmarit on tehnyt kiertueita ja keikkoja myös ulkomailla, esimerkiksi Virossa, Ruotsissa, Saksassa, Sveitsissä, Portugalissa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Kiinassa.
Semmareiden kokoonpano on seuraava:
Kuoroon kuuluu siis 19 jäsentä. Semmarit crew'n muodostaa miksaaja Risto Ronkainen, kuljetus ja merchandise Timo Ilmonen, lavatekniikka Tuomas Käppi & Artturi Pensasmaa, valot Eero Seppälä.
Polttokenno
Polttoaineena hiili
Melko varhaisessa kehitysvaiheessa olevat hiilipolttokennot ovat primäärisiä energian tuottajia. Entropiamuutos hiilen ja hiilidioksidin välillä on vähäinen, joten periaatteessa lähes kaikki kennossa vapautuva energia voidaan muuntaa sähköksi. Käytännössä päästään vain 80 %:n hyötysuhteeseen ja hiilivedyillä yhteiskäytössä vetypolttokennon kanssa 70 %:n hyötysuhteeseen.
Polttoaineena metalli
Metalli-ilmapolttokennoissa hapettuvana materiaalina käytetään vaihdettavaa metallianodia, kuten sinkkiä.
Sovelluksia
Polttokennojen käyttö sähköntuottimina erilaisiin liikkuviin sovelluksiin on lisääntymässä niiden erittäin suuren energiatiheyden takia (450 Wh/kg - 700 Wh/kg), joka on jopa viisi kertaa enemmän kuin akkuteknologialla on saavutettavissa. Korkea hinta ja tarvittavan infrastruktuurin puute rajoittaa yleistymistä. On esitetty arvioita että 80-kW auton polttokennon kustannukset US 67 $/kW olisivat saavutettavissa 100 000 auton vuosittaisella valmistuksella.
KOM-teatteri
U
Liisa Urpelainen
V
Pekka Valkeejärvi - Matti Varjo - Tuula Väänänen
W
Kirsti Wallasvaara - Tom Wentzel
Hugo Aattela
Hugo Emil Aattela (vuoteen 1921 Virtanen, 13. heinäkuuta 1897 Hollola – 7. joulukuuta 1959 Lahti) oli suomalainen SDP:n kansanedustaja. Aattela tuli kansanedustajaksi varasijalta kesken kauden syyskuussa 1929 Iida Vihurin kuoltua. Hän jatkoi Hämeen läänin pohjoisen vaalipiirin edustajana aina vuoteen 1945. Aattela nousi uudelleen kesken kauden eduskuntaan huhtikuussa 1949 kun Alpo Lumme siirtyi Mikkelin läänin maaherraksi. Kausi jatkui heinäkuuhun 1951. Presidentin valitsijamiehenä Aattela oli vuosina 1925, 1931, 1937, 1940, 1943 ja 1950.
100-luku eaa.
100-luku eaa. oli vuosisata, johon kuuluivat vuodet 199–100 eaa.
Hugo Aattela
Aattela kävi kansakoulun jälkeen ylemmän käsityöläiskoulun ja opiskeli Työväen akatemiassa. Hän ehti työskennellä metallimiehenä kuusi vuotta ennen kuin siirtyi SDP:n palvelukseen. Puolueen piirisihteerinä hän oli vuosina 1920–1929. Puolueessa hän kuului Väinö Tannerin kannattajiin eli ns. tannerilaisiin. Jatkosodan aikana hänestä tuli Veturimiesten Yhdistyksen sihteeri sekä Veturimies-lehden päätoimittaja. Hän toimi tehtävissä aina vuoteen 1955. Aiemmin yhdistys oli lähinnä ammattikuntayhdistys, mutta sota-aikana siitä tuli osa ammattiyhdistysliikettä. Yhdistys liittyi SAK:hon ja Aattela valittiin SAK:n ammattiyhdistysjaostoon. Yhdistys vuodesta 1947 Suomen Veturimiesliitto lakkoili tai uhkaili lakolla useaan otteeseen 1940- ja 1950-luvuilla. Aattelalla oli näinä vuosina apunaan vankka toimitsijan ammattitaito ja kansanedustajana solmitut hyvät poliittiset ja yhteiskunnalliset suhteet.
Perhe
Aattelan vanhemmat olivat työmies Kustaa Emil Virtanen ja Ida Maria Eriksson. Aattelan puoliso vuodesta 1922 oli Lyyli Maria Virtanen.
Alessandra Mastronardi
Alessandra Mastronardi (s. 18. helmikuuta 1986 Napoli) on italialainen näyttelijä.
Turvakielto
Turvakielto on väestötietojärjestelmästä ja Digi- ja väestötietoviraston varmennepalveluista annetun lain (661/2009) 4 luvun 36 §:n mukainen tietojenluovutuskielto, joka koskee henkilön asuinpaikkaa, kotikuntaa ja osoitteita. Henkilön muita tietoja turvakielto sen sijaan ei koske.
Turvakieltoa voi hakea kirjallisesti Digi- ja väestötietovirastolta, jos henkilö voi olettaa perustellusti oman tai perheensä turvallisuuden olevan vaarassa. Turvakielto on ensimmäisellä kerralla voimassa enintään viisi vuotta ja sitä voidaan sen jälkeen jatkaa kaksi vuotta kerrallaan. Eniten turvakieltoa ovat hakeneet poliisit ja parisuhteesta eronneet naiset. Huhtikuussa 2008 turvakiellon piirissä oli noin 7 200 henkilöä.
Turvakieltoa ei saa automaattisesti, kuten esimerkiksi osoitepalvelukiellon, vaan turvakielto myönnetään vain, kun hakijalla on esittää perustellut syyt pelätä oman tai perheensä turvallisuuden olevan hakijan ammatin tai esimerkiksi hakijaan aikaisemmin kohdistuneen rikoksen vuoksi vakavassa vaarassa.
Tietojenluovutuskiellon saa ulotettua myös Traficomin tietoihin, jolloin ajoneuvon omistajan/haltijan nimi/osoitetietoja ei luovuteta.
Tieto turvakiellosta annetaan myös niille viranomaisille, jotka virkatehtävää hoitaakseen saavat turvakiellon suojaamia tietoja. Heillä on virkatehtävää hoitaessaan erityinen velvollisuus huolehtia, etteivät turvakiellon suojaamat tiedot pääse ulkopuolisten käsiin. Monet viranomaiset, kuten Kela ja Verohallinto, ovat keskittäneet turvakieltoasiakkaiden palvelun valittuihin puhelinkeskuksiin.
Turvakiellon voi saattaa koko perhettä koskevaksi, tosin se täytyy turvakieltohakemuksessa erikseen pyytää.
Otto von Bismarck
Otto Eduard Leopold von Bismarck (1. huhtikuuta 1815 Schönhausen – 30. heinäkuuta 1898 Friedrichsruh, Hampuri) oli saksalainen ruhtinas ja valtiomies, joka toimi Preussin pääministerinä vuosina 1862–1890, Pohjois-Saksan liittokanslerina vuosina 1867–1871 ja Saksan keisarikunnan ensimmäisenä valtakunnankanslerina vuosina 1871–1890. Saksan yhdistyminen vuonna 1871 tapahtui Bismarckin johdolla.
Nuoruus
Bismarck syntyi Schönhausenissa, Elben rannalla. Hän oli junkkerin poika ja tunsi koko elämänsä vetoa maalaiselämään. Lapsena tuleva valtiomies ei antanut mitään merkkejä siitä, että hänestä tulisi mitään erikoista. Poika oli ylitunteellinen, vilkas ja erittäin laiska opiskelija. Äitinsä kanssa hänellä oli huonot välit, sillä äiti oli toivonut pojastaan akateemikkoa, mutta pojan koulumenestys ei luvannut hyvää. Ollessaan uransa huipulla Bismarck kertoi äitinsä olleen kylmä ihminen.
Koulussa Bismarck opiskeli ranskaa, jota oppi puhumaan hyvin ja hän innostui englanninkielisestä kirjallisuudesta, erityisesti Byronista ja Shakespearesta. Matematiikka ja luonnontieteet tuottivat hänelle suuria vaikeuksia.
Bismarck pääsi opiskelemaan ensiksi Göttingenin vuonna 1832, mikä oli tuolloin Saksan liberaalein yliopisto. Myöhemmin hän pääsi Berliinin yliopistoon. Opiskelu ei nuorta Bismarckia juuri kiinnostanut ja loppututkinto muodostui laihanlaiseksi ja opintovelat olivat suuret. Opiskelujen sijaan hän viihtyi opiskelijaelämässä ja muisteli myöhemmin että "viihdyin vanhan ystäväni pullon kanssa". Hän oli kuitenkin lukenut paljon opiskeluaikanaan, mutta lukemisto ei ollut liittynyt opintoihin.
Opintojen jälkeen piti ryhtyä virkamieheksi, sillä jotenkin oli elanto ansaittava. Hän sai paikan hallintovirkamiehenä Aachenista vuonna 1837. Virkaura loppui kuitenkin lyhyeen, sillä Bismarck ihastui englantilaiseen Isabella Lorraine-Smithiin. Jotenkin Bismarck oli käsityksessä, että olisi menossa kihloihin ihastuksensa kanssa ja päätti jättää työnsä ja seurata tätä Sveitsiin. Kihlauksesta ja avioliitosta ei tullut mitään. Marraskuussa vuonna 1838 Bismarck saapui työpaikalleen ja kertoi syyn poissaololleen. Hänelle ei oltu vihaisia, mutta katsottiin, että työsuhdetta ei voitu jatkaa. Nyt Bismarck päätti mennä vuodeksi armeijaan.
Asepalvelus keskeytyi, sillä Bismarckin äiti sairastui ja kuoli. Bismarck vapautettiin palvelusta ja hän myös irtisanoutui itse kaikesta valtion palveluksesta uudenvuoden päivänä vuonna 1839. Hän olisi vastedes maanviljelijä.
Kotiseudullaan Bismarck ikävystyi. Hän alkoi saada mainetta tyttöjen viettelijänä, hän talloi naapureiden peltoja ratsastuksellaan ja oli päästänyt vihaisen ketun erään naisen huoneeseen. Asiat muuttuivat, kun hän tapasi erään ystävänsä häissä Johanna von Puttkamerin. Bismarck alkoi pian kirjoittaa Johannalle mitä kauneimpia ja romanttisimpia kirjeitä.
Preussin edustajana Frankfurtissa
Johanna von Puttkamer ja Otto von Bismarck vihittiin vuonna 1847. Johanna-vaimo oli mukana pietistisessä herätysliikkeessä ja harrasti kirjallisuutta. Avioliitosta muodostui onnellinen ja Bismarck muisti usein kehua puolisoaan. Johanna puolestaan jakoi ihmiset kahteen ryhmään: Oton ystäviin ja tämän vihamiehiin. Perheeseen syntyi kolme lasta: tytär ja kaksi poikaa. Pian häiden jälkeen Bismarck nousi Preussin maapäivien jäseneksi.
Preussin kuninkaan Fredrik Vilhelm IV:n myönnyttyä vuoden 1848 vallankumouksen aikana parlamenttivaaleihin, perustuslakiin ja lehdistönvapauteen Bismarck valittiin vuoden 1849 vaaleissa parlamenttiin ja edustamaan Preussia Frankfurtin kansalliskokouksessa. Bismarck ymmärsi, miten merkittävälle paikalle oli päässyt. Kansalliskokous kokoontui Paavalinkirkossa ja Bismarck piti kokousta pelkkänä "järjestäytyneenä anarkiana", joka yritti tyrkyttää vihattavaa yleistä äänioikeutta koko Saksan alueelle. Paavalinkirkon kansalliskokouksessa Bismarck oli konservatiivisen junkkeriryhmittymän konservatiivisin jäsen, joka päättäväisesti puolusti säätynsä ikiaikaisia etuoikeuksia. Kovin paljon ystäviä hän ei toiminnallaan saanut.
Frankfurtin kansalliskokouksessa Bismarck vakuuttui vähitellen Saksan kansakunnan yhdistymisen tärkeydestä. Tosin Preussista piti tehdä Saksan johtava suurvalta ja sitä ennen oli murskattava Saksan liitto, sillä se oli Itävallan ohjailema. Vaikka Preussista tulisi Saksan yhdistäjä se kuitenkaan ei johtaisi saksalaiskansallista liikettä, oli Bismarckin monimutkainen ajatusrakennelma.
Näkyvä toiminta kansalliskokouksessa ei aluksi auttanut Bismarckia mitenkään. Hänen maineensa oli hyvä Preussin kuninkaan mielestä, mutta virkaura polki paikallaan ja talousvaikeudet piinasivat. Hän joutui myymään osan maatilastaan ja vuoden 1850 lopulla hän ajatteli jo hakea ministerin paikkaa Anhaltin ruhtinaalta. Hän tuli kuitenkin toisiin ajatuksiin ja tokaisi, että Ruhtinas on imbesilli! Asioissa tapahtui käänne, kun Preussin kuningas nimitti hänet Preussin edustajaksi uuteen, Frankfurtissa kokoontuvaan Saksan liittoneuvostoon.
Monia ihmetytti, kuinka Bismarck, jolla oli maine takametsien arkkikonservatiivina oli saanut viran. Frankfurtissa vietetty aika oli Bismarckille erittäin opettavainen, sillä siellä hän oppi diplomatian alkeet. Alkuaikojen kirjeet olivat täynnä koti-ikävää, mutta hän osasi pian luoda kontakteja tärkeiden henkilöiden kanssa. Ensiksi hän oli tekemisissä vain kaltaistensa junkkereiden kanssa, mutta pian hän oli yhteyksissä vanhan katolisen reininmaalaisen aatelin kanssa ja uuden teollistumisesta hyötyneen porvariston kanssa. Jälkimmäisten kanssa hän otti aluksi kiivaasti yhteen, mutta oppi pian ymmärtämään myös heidän näkemyksiään.
Frankfurtissa Bismarck tutustui upporikkaaseen Meyer Amschel Rotschildiin. Hänen mielestään vanhus oli onneton, sukulaistensa hylkäämä mies, jota alaiset huijasivat ja jolta kärkyttiin perintöä. Hän otti vastaan Rotschildin antamat taloudelliset neuvot ja hyötyi niistä. Poliittisesti hän hyötyi kaupungissa tuolloin oleskellesta Klemens von Metternichin tapaamisesta. Vanhus ja nuori kyky keskustelivat ihmiskunnan yleisestä tyhmyydestä, taloudesta ja ulkopolitiikasta. Tätä tapaamista ja keskusteluja pidetään Bismarckin tärkeimpänä oppituntina tulevalle valtiomiesuralle.
Suurlähettiläänä
Bismarck nimitettiin vuonna 1859 maansa lähettilääksi Venäjälle. Nimitys ei ollut hänelle mitenkään mieluisa, sillä hän katsoi paremmin vastustavansa Itävaltaa kotimaassaan. Itse asiassa hän piti sitä nöyryytyksenä. Samana vuonna puhkesi Ranskan ja Itävallan välille sota. Kotimaahansa hän lähetti toistuvasti kirjeitä, joissa korosti että Preussi ei saa sekaantua sotaan. Preussin piti hänen mukaansa toivoa Itävallan kärsivän mahdollisimman suuren tappion.
Iloa Bismarckille tuotti huomio, että Venäjän hallitsevat piirit inhosivat Itävaltaa. Bismarck solmi hyvät suhteet tsaari Aleksanteri II:n kanssa. Muuten Bismarck piti lähettiläänä oloa tylsänä ja hyödyttömänä. Hän käytti aikaansa matkustelemalla ympäri Venäjää sekä metsästämällä.
Vuonna 1862 Bismarck nimitettiin lähettilääksi Pariisiin. Tässä tehtävässä hän ei viihtynyt yhtään paremmin, vaan odotti pääsevänsä pian joihinkin todellisiin tehtäviin. Saman vuoden elokuussa hän matkusti Biarritziin, missä rakastui päätä pahkaa vain 22-vuotiaaseen ruhtinatar Katharina Orloviin, joka oli Venäjän Belgian lähettilään vaimo. Säilynyt kirjeenvaihto kertoo heidän rantaelämästään, retkistään ja musiikkihetkistään. Bismarck poimi ruhtinattarelle oliivinoksan Avignonissa muistoksi itsestään. Pian tämän jälkeen hän sai sähkösanoman, jossa kerrottiin että kuningas haluaa tavata hänet.
Pääministerinä
Heti Bismarckin pääministerikauden aluksi käynnistyi poliittinen taistelu armeijan uudistamiseen käytettävistä rahoista. Bismarck halveksi syvästi maapäiville valittuja vastustajiaan. Hän kirjoitti ystävälleen että he ovat "... harvinaisen lapsellisia ja kiihtyneitä poliitikkoja...". Lopulta hän esitti uhkauksensa, että jos määrärahaa ei hyväksytä hän hallitsee ilman perustuslaillisesti hyväksyttyä budjettia. Kovalla politiikallaan hän saavutti junkkeriluokan kannatuksen, mutta virkamiehistö, yliopiston opettajat, lääkärit ja juristit olivat hänen vastustajiaan. Kuuluisimpia ja äänekkäimpiä vastustajia oli Theodor Mommsen, historian professori ja myöhempi Nobelin palkinnon saaja.
Vuonna 1863 pidettiin Preussin maapäivien vaalit. Bismarck kutsui tapahtumaa "vaalihuiputukseksi". Hän julisti, että oppositioita äänestäneet virkamiehet syyllistyvät virkavirheeseen. Jos virkamies allekirjoitti opposition julistuksen, hänet erotettiin. Kaikkiaan erotettiin arviolta tuhat henkilöä. Mommseniin ei uskallettu kajota. Samana vuonna astui voimaan myös lehdistösensuuri ja poliisi valvoi lehtien toimituksia. Jopa kruununprinssi protestoi tätä toimenpidettä.
Bismarckin seuraava sisäpoliittinen liike oli yllättävä. Hän otti yhteyttä yhteen Saksan työväenliikkeen johtajista, Ferdinand Lassalleen. Bismarckin päätavoitteena oli liberaalisen edistyspuolueen murskaaminen. Tavoitteen saavuttamiseksi hän ajatteli julistavansa yleisen äänioikeuden. Lassalle kannatti ajatusta, sillä työläiset äänestäisivät liberaalit porvarit ulos maapäiviltä. Toisin kuin liberaalit, olivat työväenliikkeen johtohenkilöt vaatineet yleistä äänioikeutta. Bismarck piti Lassallea miellyttävänä keskustelijana, joskin moitti tämän maailmankuvaa utopistiseksi. Lassalle taas puolestaan lumoutui Bismarckista.
Vuonna 1863 puhkesi Puolassa kapina Venäjää vastaan. Preussin hovissa tunnettiin sympatiaa kapinoivia puolalaisia kohtaan, mutta Bismarck oli päättänyt toisin. Tuumiessaan Preussin joskus tarvitsevan Venäjän taustatukea, hän lähetti Venäjälle lähettilääksi äärikonservatiivisen von Alvensleben, joka solmi heti sopimuksen Venäjän kanssa. Sopimuksen mukaan Preussin armeija tarvittaessa tukisi Venäjää kansannousun tukahduttamisessa. Uutinen sopimuksesta oli tyrmistyttävä paitsi Preussin hoville, myös kansalle. Bismarck pysyi kannassaan että sopimus palvelisi vain Preussin etua.
Bismarckilla ei ollut mitään Puolan kansaa vastaan, hän ei halunnut sen syntyvän uudelleen valtiona, sillä se olisi aiheuttanut Preussin hajoamisen. Preussi oli ollut 1700-luvulla mukana Puolan jaossa. Bismarck osasi puolaa ja määräsi myös kruununprinssiä opettelemaan kielen ja piti puolalaisista maanviljelijöistä. Puolalaista aatelistoa hän sen sijaan pelkäsi ja piti heitä vallankumouksellisina.
Saksan yhdistäjä
Bismarck pystyi yhdistämään Saksan valtiot aloittamalla menestyksekkäitä sotia. Ensimmäinen oli sota Itävallan kanssa Tanskaa vastaan Schleswig-Holsteinin valloittamiseksi.Tanskan kuningas Fredrik VII kuoli vuonna 1863. Tanskan kuningas oli ollut jo neljäsataa vuotta Schleswig-Holsteinin herttua. Tanskan kuninkaaksi nousi Glücksburgin herttua, joka otti hallitsijanimen Kristian IX ja asian piti olla selvä myös Schleswig-Holsteinin osalta.
Yllättäen Augustenborgin herttua Fredrik vaati herttuakuntaa itselleen. Lisäksi löydettiin toinenkin syy puuttua asioihin. Fredrik VII oli laatinut perustuslain, joka koski sekä Tanskaa että Schleswigiä. Tanska halusi luopua Holsteinista ja liittää Schleswigin kiinteästi itseensä. Asia nosti suuren kohun Saksan liiton liittopäivillä Frankfurtissa. Se tuomitsi Tanskan ja ryhtyi tukemaan Augustenborgin herttuaa. Bismarck näki tilaisuuden tulleen. Häntä ei kiinnostanut ruhtinaskuntien kohtalot Tanskan alaisuudessa vaan halusi liittää ne Preussiin. Augustenborgin herttuaan hän suhtautui kylmästi.
Bismarck julisti Tanskan syyllistyneen törkeään oikeuksien polkemiseen ja sai Itävallan puolelleen. Saksan liitto antoi maille valtuudet vallata herttuakunnan. Ne esittivät Tanskalle uhkavaatimuksen 16. tammikuuta 1864. Kahden vuorokauden kuluttua alkoi sota, jossa Tanska murskattiin ja koko Jyllanti miehitettiin. Dybbølin taistelussa Tanskan armeijan 10 000 miehestä kaatui 4800 miestä. Tanska teki Wienissä 30. lokakuuta 1864 pakkorauhan, jossa menetti Schleswig-Holsteinin Preussille ja Itävallalle.
Bismarck ei juurikaan piitannut Schleswig-Holsteinin hallinnasta tehdystä sopimuksesta. Hän sanoi 28. helmikuuta 1866, että asioiden kehitys tekee välttämättömäksi sotilaallisen välienselvittelyn Itävallan kanssa. Pitäisi neuvotella liitosta Italian kanssa ja Napoleon III:lta pyydettävä takuut että tämä konfliktin syttyessä ei hyökkää Preussiin. Italiaa houkuteltiin että se saa Itävallan kärsittyä tappion Venetsian hallintaansa. Napoleon III:ta lähestyttiin, mutta tämä ei osannut vastata mitään.
Seuraavaksi Bismarck esitti Saksan liittopäiville uuden yllättävän ehdotuksen. Ehdotuksen mukaan Saksan liitto tuli uudistaa ja koolle oli kutsuttava saksalainen parlamentti, jonka edustajat valitaan yleisellä äänioikeudella. Bismarck olikin äkkiä demokraattis-kansallisen ohjelman esitaistelija.
Samaan aikaan Bismarck esitti Itävallalle, että Preussilla oli tiettyjä "erityisiä etuja" Schleswig-Holsteinissa. Itävalta tinkasi mitä ne ovat, ja Bismarck vastasi että ruhtinaskunnan armeija ja laivasto liitetään Preussin sotavoimiin, rannikkolinnakkeet annetaan Preussille ja se liitetään Pohjois-Saksan tulliliittoon. Bismarck kehui ulkomaisille diplomaateille, että "erityiset edut" aiheuttavat sekaannusta ja tilanne johtamaan todennäköisesti sotaan. Toukokuussa 1866 Bismarck ilmoitti, että jollei hänen uudistusohjelmaansa suostuta, olisi Preussin pakko ryhtyä toisiin toimenpiteisiin. Itävalta tultaisiin sulkemaan liiton ulkopuolelle, minkä jälkeen liitto uudistettaisiin. Itävalta vaati Saksan liiton joukkojen liikekannallepanoa Preussia vastaan, mikä tapahtui 21. kesäkuuta 1866.
Vuonna 1866 Itävalta julisti Preussille sodan Schleswig-Holsteinin hallinnasta ja Saksan liiton uudistamisesta syntyneen riidan päätteeksi. Preussin menestys Königgrätzin taistelussa 3. heinäkuuta oli murskaava. Taistelu Saksan herruudesta oli nyt ohi. Preussin kuningas ja kenraalit olisivat vielä halunneet jatkaa sotaa hyökkäämällä aina Wieniin saakka. Itävallalta piti irrottaa alueita ja liittää ne Preussiin. Bismarck totesi että Itävaltaa ei saa murskata eikä nöyryyttää. Kun hänen sanomansa ei mennyt perille, hän uhkasi erota virastaan. Tämän jälkeen hän sai myöhemmin kuuluisuutta saavuttaneen itkukohtauksensa. Bismarckin tahto voitti ja alustava rauhansopimus allekirjoitettiin 26. kesäkuuta 1866.
Sodan aikana Bismarck yritettiin murhata. Murhaa yritti saksalainen radikaali Ferdinand Cohen-Blind joka ampui kohti Bismarckia viisi laukausta. Onnekseen kansleri selvisi pelkillä pintanaarmuilla.
Ennen sotaa oli pitänyt saada selville Baijerin kanta Itävallan ja Preussin sotaan. Baijeri epäilytti, sillä se oli katolilainen kuten Itävaltakin. Baijerista ei uhaksi, sillä sen ulkopolitiikkana oli jo pitkään ollut peluuttaa Preussi ja Itävalta toisiaan vastaan ja tulla sitten voittajan puolelle. Baijerissa oli tuolloin meneillään johtajuuskriisi. Maan kuningas, Ludvig II eli mielikuvitusmaailmassaan, johon kuuluivat Richard Wagnerin oopperat ja linnojen rakennuttaminen.
Saksan liitto purkautui, mutta Preussi liitti itseensä Schleswig-Holsteinin, Hannoverin, Hessen-Kasselin, Nassaun ja Frankfurtin. Seuraavana vuonna perustettu 22 valtion Pohjois-Saksan liitto oli nyt kokonaan Preussin hallitsema ja Etelä-Saksan valtiot olivat sen hallinnassa tulliliiton kautta. Preussi ei vaatinut lopullisessa rauhansopimuksessa Itävallan alueita, joten maiden suhteet pysyivät läheisinä. Bismarck nimitettiin Pohjois-Saksan liiton liittokansleriksi. Liittoneuvostolla oli yksikamarinen eduskunta, jonka jäsenet valittiin yleisellä äänioikeudella.
Konservatiivisella sisäpolitiikallaan ja käymillään sodilla Bismarck ei saavuttanut kansansuosiota. Siihen, että oli epäsuosittu, hän suhtautui varsin rauhallisesti. Ranskalaiselle lehtimiehelle hän totesi vuonna 1866, että "Tiedän, että voin iloita yhtä vähäisestä kansansuosiosta Ranskassa kuin Saksassakin."
Ranskan diplomatia toimi uudessa tilanteessa taitamattomasti. Sen lähettiläs esitti Berliinissä, että uudessa tilanteessa Ranskan saisi vuoden 1814 rajat. Mainzin kaupunki tulisi luovuttaa Ranskalle. Bismarck torjui vaatimukset heti. Hän totesi että Saksa joutuisi käymistilaan, jos edes yksikin saksalainen kylä luovutettaisiin. Asia kaivettiin myöhemmin esiin kun maat olivat joutumassa sotaan.
Näinä vuosina Bismarck alkoi tuntea terveytensä heikentyneen. Saksalais-amerikkalaiselle Karl Schurzille hän totesi vuonna 1868, että "En voi enää syödä, en juoda, en nauraa, en polttaa, en tehdä työtä." Bismarck puhui Schurzille, että sota Ranskaa vastaan tulee olemaan väistämätön. Bismarckin mukaan Napoleon III tietää menettäneensä liikaa arvovallastaan. Ranskan hallitsija aikookin viedä armeijansa sotaan heti kun katsoo sen olevan mahdollista. Bismarck arveli sodan puhkeavan kahden vuoden kuluessa, johtavan Saksan voittoon ja täydelliseen yhdistymiseen ja todennäköisesti Napoleonin kukistumiseen.
thumb|left|Bismarck perinteisessä sotilaskypärässä.
Sota Ranskaa vastaan
Espanjassa syöstiin vuonna 1868 vallasta epäsuosittu kuningatar Isabella II. Espanjan hallitus päätyi tarjoamaan kuninkuutta Preussin kuningassukuun kuuluneelle prinssi Leopold von Hohenzollernille. Ranska pelkäsi nyt joutuvansa kahden vihamielisen valtion saartamaksi. Ranskan taitamattoman diplomatian ja Bismarckin juonittelujen vuoksi valtioiden välit kärjistyivät sodan partaalle. Koska Ranska oli vuonna 1866 esittänyt sen itärajan muuttamista vuoden 1814 tilannetta vastaavaksi, myös Baijeri ja muut Etelä-Saksan valtiot pitivät sitä uhkana itselleen.
Ranska julisti sodan 19. heinäkuuta 1870 ja Saksan eteläiset valtiot liittyivät Pohjois-Saksan liittoon nähtyään Ranskan hyökkääjänä. Ranska kärsi nöyryyttävän tappion Preussille, Napoleon III otettiin vangiksi 100 000 miehensä kanssa Sedanissa 2. syyskuuta ja kaksi päivää myöhemmin vallankumous Pariisissa päätti Ranskan toisen keisarikunnan.
Bismarck kohtasi tappion kärsineen Napoleon III:n lähellä Donchérytä. Hän kohteli kukistunutta keisaria erittäin kunnioittavasti, laskeutui alas ratsailta ja paljasti päänsä. Seuraavina päivinä hän toimi Napoleon III:n yhdistettynä vanginvartijana sekä seuramiehenä. Aluksi oli epäselvää, koskiko antautuminen vain keisaria, vai koko armeijaa. Keisari totesi, että hänellä ei ole valtuuksia enää neuvotella, vaan hallituksella, joka istui Pariisissa ja jota johti keisarinna Eugénie.
Sodan loppuvaiheessa Bismarck ajautui riitoihin kenraalien kanssa ja Helmuth von Moltken kanssa hän kävi suoranaista valtataistelua. Riidat alkoivat, kun kenraalit olivat sitä mieltä, että siviilinä Bismarckin ei kuuluisi olla mukana Napoleon III:n antautumistilaisuudessa. Heidän väliinsä jäi Vilhelm I, joka neuvottomana ja päättämättömänä halusi lopettaa sekä sodan että valtataistelun. Monien kenraalien mielestä Bismarck olisi käytöksensä vuoksi pitänyt ”toimittaa hullujenhuoneeseen”.
thumb|Bismarck ja [[Napoleon III Sedanin taistelun jälkeen.]]
Baijeri saatiin liittymään Saksan keisarikuntaan rahalla. Ludvig II oli tuhonnut maan valtiontalouden linnojen rakentelulla ja mielikuvitusmaailmassa elämisellään, joten Bismarck lupasi heti 3 000 000 guldenia, jos maan armeija asetetaan liikekannalle. Versailles’n peilisalissa juoniteltiin lisää; Baijerin kuninkaan setä Luitpold ja kreivi Max von Holnstein kertoivat, että jos kuningas saa vuodessa 100 000 taaleria ja von Holnstein siitä kymmenesosan, asia olisi selvä. Keisariksi korotettu Preussin kuningas Vilhelm pidettiin täysin tietämättömänä tästä juonittelusta.
Yleisestikin läpi koko pääministeriysaikansa Bismarck oli taivutellut ja manipuloinut kuningastaan miten halusi. Vilhelm I käyttäytyi aina hyvin, mutta hän oli osoittanut useissa tilanteissa olevansa heikko hallitsija. Vuonna 1848 hän jätti perheensä keskelle vallankumousta ja siirtyi itse Isoon-Britanniaan. Näitä heikkouden osoituksia osasi Bismarck käyttää hyväkseen. Kuningas ei koskaan vihoitellut tai ilmaissut suuttumustaan kanslerilleen. Vuonna 1880, vanhuksena hän valitteli moraalisen ryhtinsä hajonneen, kun Bismarck laittoi hänet hylkäämään läheiset suhteet Venäjään ja liitoutumaan Itävallan kanssa.
Saksa oli yhdistynyt keisarikunnaksi Itävaltaa lukuun ottamatta. Palkkioksi Saksan yhdistämisestä Bismarck korotettiin ruhtinassäätyyn.
Valtakunnankanslerina
Kansallissankarina Bismarck nimitettiin ensimmäiseksi valtakunnankansleriksi (Reichskanzler). Ulkopolitiikka keskittyi tämän jälkeen rauhan ylläpitämiseen, Saksan piti todistaa, että se ei ole muille vaaraksi.
Pian yhdistymisen jälkeen alkoi Saksan talous ylikuumentua. Teollisuutta syntyi vauhdilla ja pankit harjoittivat spekulatiivista rahapolitiikkaa korkealla riskillä. Vauhtia talouskeinotteluun antoivat Ranskan etuajassa maksamat sotakorvaukset. Mukana oli myös henkilöitä valtakunnan johtoportaasta. Bismarck näki tilanteen vaarallisuuden liian myöhään. Hän ei kuunnellut liberaalipoliitikon ja pankinjohtaja Ludvig Bambergerin ohjeita, että Ranskan maksamia korvausrahoja ei saa laittaa ylikuumenneeseen talouteen, vaan ne pitää säästää. Wienin pörssi romahti toukokuussa 1873 ja se vaikutti myös Saksaan.
Pörssin romahdus ja sitä seuranneet skandaalinkäryiset paljastukset päättivät monen ministerin uran. Bismarck oli ollut myös jossain määrin mukana keinotteluissa, mutta häneen ei yhdistetty mitään tuomittavaa. Osa hänen liittolaisistaan joutui puille paljaille, mutta hän ei uskaltanut julkisesti puolustaa heitä ettei vain tulisi yhdistetyksi skandaaleihin. Saksan talous sai nyt pahan takaiskun ja Ranska käytti tilaisuuden hyväkseen investoimalla armeijaan.
Valtansa huipulla oleva Bismarck käyttäytyi usein muita ihmisiä kohtaan hyvinkin sietämättömästi. Keisari Vilhelm I huokaisi usein että ei ole helppoa olla keisarina tuollaisen kanslerin alaisuudessa. Bismarck riiteli usein keisarinnan ja tämän miniän kanssa ja nimitteli näitä avoimesti "häijyiksi naisiksi". Jos näytti siltä, että valtakunnankansleri ei saa tahtoaan läpi, hän vetäytyi maatilalleen ja uhkasi erolla. Yöt hän vietti ajatellen, mitä ihmiset sanoisivat hänestä ja miettiminen sai hänet raivoihinsa. Seuraavaksi hänestä tuli hyvin sentimentaalinen: hän itki ja sääli itseään, että kukaan ei rakasta häntä. Käyttäytymällä näin hän onnistui saamaan tahtonsa läpi. Venäläinen diplomaatti totesi, että epävakaa valtakunnankansleri on uhka Euroopalle.
Kulturkampf ja ulkopolitiikka
Katolisen keskustapuolueen osallistuminen politiikkaan aiheutti Bismarckille huolta. Hänen vuonna 1872 alkanut Kulturkampfinsa, eli katolisten vaikutusvallan vähentäminen, epäonnistui suurimmalta osin. Kulturkampf oli yhteydessä samaan aikaan Ranskassa, Italiassa ja Sveitsissä käytyyn vastaavaan kamppailuun. Sen kärki oli suunnattu vuonna 1870 hyväksyttyä paavin erehtymättömyyttä uskonnollisissa asioissa koskevaan dogmiin. Bismarck hyökkäsi rajusti katolisia arvoja puolustanutta keskustapuoluetta vastaan julistamalla sen johtajan valtakunnan viholliseksi. Saksan kirkollisministeri Adalbert Falk julisti, että valtio hoitaisi tästä lähtien sekä uskonnon opetuksen että pappiskoulutuksen. Ainoastaan sairaanhoidolle omistautuneet munkkikunnat sallittaisiin. Kulturkampfilla oli myös ulkopoliittisia ulottuvuuksia. Bismarck järkeili, että hyökkäys katolista kirkkoa vastaan aiheuttaisi epävakautta katolilaisissa naapurimaissa Belgiassa ja Ranskassa. Tässä ei kuitenkaan onnistuttu.
Kirkonmiehiä vangittiin ja seurakunnat jäivät vaille hoitoa. Väkivaltainen kampanja ei tuottanut tuloksia ja siitä luovuttiin vähin äänin vuonna 1874. Bismarck vieritti kaiken vastuun Falkin niskoille, vaikka tämä oli toiminut kokonaan valtakunnankanslerin valtuuttamana. Samana vuonna Bismarck joutui murhayrityksen kohteeksi. Nuori katolilainen kulkumies ampui häntä oikeaan käteen. Haava oli niin mitätön, että heti ampumisen jälkeen Bismarck tervehti huolestunutta väkijoukkoa nostamalla oikean kätensä. Tapauksesta otettiin irti kaikki mahdollinen poliittinen hyöty. Hän väitti, että keskustapuolue oli innostanut kannattajaansa murhayritykseen.
Balkanin kriisi alkoi vuonna 1875 ja kärjistyi sodaksi, johon myös Euroopan suurvallat sekaantuivat. Bismarck piti Saksan uuden sodan ulkopuolella ja kun oltiin kypsiä rauhaan vuonna 1878 Berliini toimi neuvottelukaupunkina. Vastahakoinen Bismarck nimitettiin neuvottelujen puheenjohtajaksi. Hän tähdensi, että Saksa ei tule toimimaan erotuomarina, vaan rehellisenä välittäjänä. Suurvalloilla oli eturistiriitoja ja Bismarck tiesi, että neuvottelut eivät ole helppoja. Tehtävä ei häntä juurikaan kiinnostanut ja hän halusi siitä eroon mahdollisimman pian. Heti tilaisuuden tullen hän löi nuijan pöytään ja julisti neuvottelut päättyneiksi.
Läheisimmäksi välit muodostuivat Itävallan kanssa ja maat solmivat puolustusliiton vuonna 1879. Välit Venäjään alkoivat viiletä. Osasyynä tähän oli, että uusi tsaari Aleksanteri III ei pitänyt saksalaisista. Venäjän tilanne aiheutti Bismarckissa muutenkin huolta; koska Aleksanteri II oli kuollut attentaatin uhrina, oliko Venäjä nyt vallankumouksen partaalla? Jos Venäjä ajautuu sekasortoon, mitä puolalaiset tekevät, leviääkö kaaos myös Saksaan?
Ranskan kanssa yritettiin lähentyä vuonna 1879 presidentti MacMahonin poistuttua näyttämöltä. Yritys epäonnistui, sillä Ranskan uutta päämiestä Jules Ferryä kiinnosti enemmän uusien siirtomaiden hankkiminen kuin suhteet Saksaan. Ranskan lähettiläälle Bismarck korosti, että Saksa yrittää kaikkensa, että Sedanin taistelun muistot häviävät ranskalaisten mielistä. Ranskassa uusi radikaali, Georges Clemenceau, aloitti tähän aikaan agitaationsa Saksaa vastaan: hänen mukaansa Sedanin taistelua ei saanut unohtaa.
Vuonna 1882 hän sai aikaan kolmiliiton Italian, Itävallan ja Saksan välille. Samoihin aikoihin yritettiin solmia liittosuhdetta myös Ison-Britannian kanssa. Siirtomaiden hankkimiseen Bismarck suhtautui aluksi torjuvasti, sillä hän katsoi sen johtavan huonoihin väleihin Ison-Britannian kanssa. 1880-luvun puolivälissä hänen kantansa alkoi muuttua.
In the Cool, Cool, Cool of the Evening
”In the Cool, Cool, Cool of the Evening” on Hoagy Carmichaelin säveltämä ja Johnny Mercerin sanoittama musiikkikappale vuoden 1951 elokuvasta Poikamiesisä. Elokuvassa sen lauloivat duettona Bing Crosby ja Jane Wyman. Carmichaelin ja Mercerin viimeiseksi yhteiseksi teokseksi jäänyt kappale voitti vuoden 1951 parhaan laulun Oscar-palkinnon.
Otto von Bismarck
Bismarck ja sosiaalidemokraatit
Teollistuminen oli luonut myös Saksaan heikoissa oloissa elävän työväenluokan. Sosiaalidemokraatit pyrkivät parantamaan heidän asemaansa, mutta vallassa olijat pitivät sitä uhkana. Saksan sosiaalidemokraattinen puolue oli perustettu vuonna 1869 ja sen kannatus oli noussut tasaisesti vuodesta 1871.
Toukokuun 11. päivänä vuonna 1878 peltisepänkisälli Max Hödel yritti murhata avovaunuissa ajavan keisarin. Keisari selvisi vammoitta. Kesäkuun 2. päivä samana vuonna tohtori Karl Nobling ampui keisaria, joka haavoittui. Poliisitutkinnassa kävi ilmi, että mikään ei yhdistänyt miehiä sosiaalidemokraatteihin. Bismarck sai kuitenkin tästä tekosyyn esittää poikkeuslain sosiaalidemokraatteja vastaan, minkä valtiopäivät hylkäsivät. Keskusteluissa valtiopäivillä Helmuth von Moltke jopa esitti, että köyhyys ja kurjuus ovat osa Jumalan järjestystä johon ei saa puuttua.
In the Cool, Cool, Cool of the Evening
Crosbyn ja Wymanin lisäksi kappaleen ovat nauhoittaneet muun muassa Frankie Laine ja Jo Stafford.
Otto von Bismarck
Bismarck ja sosiaalidemokraatit
Taistelu sosiaalidemokraatteja vastaan oli lopulta hyödytön. Liike kasvoi vuosi vuodelta ja kansa piti sen vangittuja jäseniä marttyyreina. Samaan aikaan kun virkavalta vainosi sosiaalidemokraatteja, runnoi valtakunnankansleri valtiopäivillä läpi merkittäviä uudistuksia. Luotiin vanhuuseläke sekä tapaturma-, työkyvyttömyys- sekä sairausvakuutuslait. Saksan sosiaalilainsäädäntöä pidettiin esikuvallisena kaikkialla. Viimeaikaisen historiantutkimuksen mukaan Bismarckin sosiaalilainsäädäntö tapaturmavakuutuksineen alensi saksalaisten kuolleisuuslukuja.
Sosiaalilainsäädännöllä Bismarck mahdollisti sen, että työväenluokka alkoi tuntea sympatiaa valtiovaltaa kohtaan. Työväenluokasta saatiin näin liittolaisia taistellessa liberalismia ja sosialismia vastaan. Rauhalliset olot tuotantolaitoksissa varmistaisivat myös talouskasvun.
Vuonna 1879 Bismarck teki sovinnon keskustan kanssa ja alkoi kehittää uutta talouspolitiikkaa. Vapaakauppa hylättiin ja laadittiin joukko suojatulleja. Suurteollisuutta ja pankkitoimintaa kehitettiin. Uusi talouspolitiikka hyödytti junkkereita sekä suurporvaristoa. Vallinneessa tilanteessa etenkin maatalous tarvitsi suojatulleja. Amerikasta ja Venäjältä tulvi halpaa viljaa Saksaan. Sosialistit vastustivat uusia tulleja sillä he katsoivat sen kasvattavan työläisen ruokamenoja.
Viimeiset vuodet
Valtakunnankanslerin terveydentila oli 1880-luvun alkuvuosina muuttunut heikoksi. Häntä vaivasivat jatkuvat jalkakivut, joiden takia hän liikkui huonosti. Muuan hänen harvoista ystävistään epäili Bismarckin kärsineen lievän halvauksen, sillä aika ajoin hänen puheestaan oli vaikeata saada selvää. Bismarck syytti huonosta kunnostaan keisari Vilhelm ensimmäistä, joka mukamas kohteli häntä huonosti.
Bismarckin läheiset näkivät asiat toisin. Valtakunnankanslerin henkinen tasapainottomuus ja kivut johtuivat hänen elintavoistaan. Hän mässäili ja joi kohtuuttomasti ja poltti jatkuvasti tupakkaa. Aamiaiseksi hän söi kalaa ja vasikanpaistia ja päivällisellä hän saattoi juoda olutta, bordeauxia, reininviiniä, bourgognea, shamppanjaa ja chartreusea. Hänen mielestään ainoa huvi elämässä oli syöminen ja juominen. Myös unirytmi oli mennyt sekaisin; Bismarck valvoi aamulla seitsemään ja meni sitten nukkumaan heräten kello 14. Terveydentila vaikutti myös politiikkaan, ollessaan kivuliaimmillaan hän hyökkäsi vastustajiaan kohtaan armottomimmin ja teki nopeita päätöksiä.
Ongelmana oli, että kukaan ei uskaltanut ehdottaa kiukkuiselle kanslerille elämäntapojen muutosta. Tarvittiin kovapintainen lääkäri, tohtori Schweninger, esittämään asioiden todellinen laita. Schweninger oli istunut vankilassa siveellisyysrikoksesta ja sanoi Bismarckille, että tämä elää vain puoli vuotta, jos tämä ei syö kohtuullisesti ja lopeta alkoholin käyttöä. Lisäksi oli aloitettava säännöllinen ulkoilu. Bismarck uskoi lääkäriään, teki mitä käskettiin ja hänen terveytensä koheni huomattavasti. Kiitollinen valtakunnankansleri runnoi Schweningerin Berliinin yliopiston lääketieteen professoriksi, vaikka koko tiedekunta vastusti hämäräperäisen menneisyyden omaavan lääkärin nimitystä.
Keisari Vilhelm I kuoli 90-vuotiaana maaliskuun 9. päivänä vuonna 1888. Hänen poikansa Fredrik III nousi valtaistuimelle. Uusi keisari oli valtaistuimelle noustessaan kuolemansairas, hänellä oli kurkunpään syöpä. Hän kuoli kolmen kuukauden kuluttua, 15. kesäkuuta 1888. Valtaistuimelle nousi seuraavaksi hänen poikansa, Vilhelm II.
Fredrik III oli suunnitellut tekevänsä paljon humaaneja ja liberaaleja uudistuksia, joita Bismarck avoimesti halveksi. Uusi keisari halusi tehdä lopun siitä, mitä yksityisesti kutsui ”hirmuvallaksi, jota tehtiin vanhan keisariparan nimissä”. Vilhelm II:ta Bismarck kutsui ”hyvin miellyttäväksi nuoreksi mieheksi”, sillä tämä kohteli valtakunnankansleria aina kunnioittavasti.
Näihin aikoihin Bismarck oli päättänyt pysyä valtakunnankanslerina kuolemaansa asti. Valtiopäiville hän oli luonut niin kutsutun kartellin eli liiton häntä tukevista puolueista. Ulkoministeriön valtiosihteeriksi hän oli asettanut poikansa Herbertin, ainoan miehen, johon todella luotti.
Vaikka Herbert oli ainoita henkilöitä, joita Otto von Bismarck rakasti, oli isän ja pojan suhde ollut vaikea. Herbert oli intohimoisesti rakastunut ruhtinatar Elizabeth zu Carolath-Beutheniin. Pojan onnettomuudeksi isä inhosi ruhtinattaren perhettä suunnattomasti. Ensin raivoten, sitten itkien isä teki pojalleen selväksi, että ensiksi tuhottaisiin pojan ura, sitten hänet tehtäisiin perinnöttömäksi ja lopuksi isä surmaisi itsensä. Herbert ei kestänyt tällaista painostusta ja taipui isänsä tahtoon.
Uusi keisari Vilhelm II ei juurikaan lukenut asiakirjoja joita hallitus hänelle toimitti vaan viihtyi enemmän Potsdamin kasarmeilla. Lisäksi hänen taipumuksensa väitellä ärsytti vanhaa valtakunnankansleria. Kaiken lisäksi uusi keisari kuunteli Bismarckin inhoaman yleisesikunnan päällikön kreivi Alfred von Walderseen mielipiteitä. Tällä oli Bismarckin mielestä vaarallinen ajatus ennalta ehkäisevästä hyökkäyksestä Venäjälle.
Vuonna 1889 Bismarck antoi esityksen uusiksi, entistä ankarammista toimista sosiaalidemokraatteja vastaan. Edellisen sosialistilain oli määrä raueta vuonna 1890. Uudet valtiopäivävaalit pidettiin 20. helmikuuta 1890. Niihin oli sosiaalidemokraattinen osallistuminen sallittua. Vaalit olivat murskavoitto Bismarckin vastustajille, ei vähiten sosiaalidemokraateille. Uudet valtiopäivät hylkäsivät Bismarckin esityksen sosialistilaiksi. Tästä alkoi tapahtumaketju, joka johti Bismarckin vetäytymiseen politiikasta.
Samoihin aikoihin keisari Vilhelm II halusi parannella Saksan sosiaalilainsäädäntöä. Hän halusi kieltää tehtaiden sunnuntaityön, sekä rajoittaa naisten ja lasten työaikoja. Keisarin mukaan naisten ja lasten riistäminen olivat hänen valtakuntansa arvolle sopimattomia. Bismarck vastasi, että tällainen on ”humanistista höpötystä”. Hän ei halunnut antaa sosiaalidemokraateille enää mitään myönnytyksiä. Hänen mielestään piti tehdä juuri päin vastoin: oli hyökättävä armottomasti työläisiä ja heidän kiihotustaan vastaan. Kiukustuneena hän sanoi neuvotteluissa, että ”antaa aaltojen käydä korkeiksi ja silloin tulisi yhteenotto!” Tyrmistyneet ministerit erosivat hallituksesta ja välit keisariin katkesivat.
Jälkeenpäin on spekuloitu, että Bismarck yritti lietsoa sosiaalidemokraatit mellakoihin ja suorittaa niiden varjolla vallankaappauksen. Vallankaappausta hän oli kaavaillut jo aikaisemminkin. Nyt hän huomasi olevansa eristyksissä ja liittolaiset olisivat tarpeen. Hätätilanteessa hän otti yhteyttä jopa keisarin äitiin, jota oli ennen avoimesti halveksinut. Bismarck toivoi, että tämä toimisi välittäjänä valtakunnankanslerin ja keisarin välillä. Seuraavaksi hän neuvotteli inhoamansa keskustan puheenjohtajan Ludwig Windthorstin kanssa. Neuvottelut eivät johtaneet mihinkään. Keisari pyysi Bismarckin luokseen 15. maaliskuuta 1890 saadakseen selville mistä tämä oikein neuvotteli. Keskustelun tuloksena Bismarck jätti eroanomuksensa maaliskuun 18. päivänä ja keisari suostui siihen heti. Tapaaminen keisarin ja valtakunnankanslerin kanssa ei ollut helppo. Muistelmissaan Vilhelm II kirjoittaa pelänneensä, että Bismarck heittäisi häntä mustepullolla päähän.
Viimeiset vuotensa Bismarck vietti maatilallaan, missä kirjoitti muistelmiaan (julkaistiin nimellä Gedanken und Erinnerungen) joiden kaksi ensimmäistä osaa julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen. Kolmas osa, joka käsittelee Vilhelm II aikaa, julkaistiin vasta vuonna 1918, Saksan tultua tasavallaksi. Muistelmat eivät edes yritä olla mitenkään puolueettomat, vaan luovat kuvaa Bismarckista legendana. Hän oli myös aktiivinen mielipidekirjoittaja ja lähetteli kirjoituksiaan sanomalehtiin, joissa solvasi keisaria, uutta valtakunnankansleria ja entisiä työtovereitaan milloin pettureiksi tai uuden suunnan miehiksi.
Johanna-puoliso kuoli vuonna 1894. Bismarck suri vaimoaan pitkään verraten tapahtumaa pahemmaksi kuin sitä, että joutui eroamaan valtakunnankanslerin virasta. Keisari Vilhelm II vieraili Bismarckin luona viimeisen kerran vuonna 1897. Vanha valtiomies tähdensi keisarille, että politiikka ei saa perustua hovimiesten juonittelulle. Lisäksi hän kehotti vähentämään militaristien vaikutusvaltaa, sillä muuten jouduttaisiin sotaan. Euroopan mahdollisen uuden suursodan hän ennusti puhkeavan jonkin "balkanilaisen typeryyden vuoksi".
Vanhuutensa päivillä Bismarck tarkasteli Saksan vuoden 1871 perustuslakia kriittisesti. Hänen mukaansa se antoi liikaa valtaa hallitsijalle ja piti valtiopäivien roolia liian pienenä. Hänen mukaansa valtiopäivien piti voida vapaasti kritisoida hallitsijaa sekä varoittaa häntä virheistä ja joskus jopa hallita maata. Ihmisiä piti hänen mukaansa ohjata muuttamaan ajatteluaan pois ajatuksesta, että kun tottelee virkamiestä, tottelee Jumalaa.
Viimeisinä viikkoinaan Bismarck kärsi hengenahdistuksesta ja joutui käyttämään pyörätuolia. Hän kuoli perheensä ympäröimänä, ystäviä hänellä ei enää ollut. Kuultuaan vanhan kanslerin kuolemasta, keisari Vilhelm II keskeytti heti tapahtumasta kuultuaan ulkomaanmatkansa ja kiirehti surutaloon.
Arviointia elämäntyöstä
Omana aikaan Bismarckista oli vaikea saada puolueetonta käsitystä. Uransa alkuvaiheessa häntä aliarviotiin syrjäseudun junkkerina ja Saksan yhdistymisen jälkeen häntä pidettiin legendana jota verrattiin jopa Juppiteriin. Ison-Britannian pääministeri Benjamin Disraeli vertasi Saksan yhdistymistä yhtä merkittävänä kuin Ranskan suurta vallankumousta. Se avaisi ovet uudelle maailmalle ja Euroopan tasapaino olisi hänen mukaansa mennyttä.
Luodessaan sosiaalilainsäädäntöä Bismarck oli valtavasti edellä aikaansa sekä kotimaassaan, että maailmanlaajuisesti. Hänen sairasvakuutuslakinsa vuonna 1883, tapaturmavakuutuslaki vuonna 1884 ja ja vanhuus- ja työkyvyttömyyseläke vuonna 1889 olivat valtavia edistysaskeleita. Lait eivät menneet läpi ilman pitkää keskustelua. Bismarck näki kuitenkin tarpeelliseksi parantaa työväestön ja erityisesti teollisuustyöväen asemaa. thumb|[[Hugo Lederer, Bismarck-monumentti, Hampuri.]]