cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Äestäjä
Paljastusjuhlallisuudet
Äestäjä-veistos paljastettiin sateisena lauantaipäivänä 29. elokuuta 1920. Juhlallisuudet alkoivat Keski-Porin kirkossa pidetyllä jumalanpalveluksella, jonka jälkeen siirryttiin Cygnaeuksen koulun edustalla sijaitsevaan puistoon, minne satakuntalaiset ylioppillaat olivat muodostaneet kunniakujan. Itse paljastustilaisuudessa kuultiin aluksi kuoron esittämä Satakunnan laulu, jonka jälkeen puhui patsashankkeen johtohahmo Maila Talvio. V. A. Koskenniemi oli kirjoittanut tilaisuutta varten runon Syksyn ylistys, jonka lausui myöhemmin muun muassa Tarinaharjun parantolan johtajana toiminut lääketieteen opiskelija Allari Seppä.
Paljastusseremonioiden jälkeen vietettiin juhlapäivällistä Porin VPK:n talolla, jossa puhuivat kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Mikko Latva sekä tohtori Maikki Friberg. Juhlien lopuksi satakuntalaiset ylioppilaat esittivät Porin teatterissa Alphonse Daudetin kirjoittaman ja Georges Bizetin säveltämän musiikkinäytelmän L'Arlésienne. Esityksestä saadut pääsylipputulot käytettiin patsashankkeen rahoittamiseen.
Rufiji
Rufiji on Tansaniassa noin 200 kilometriä Dar-es-Salaamista etelään sijaitseva joki, joka saa alkunsa Kilombero- ja Luwegu-jokien yhtymäkohdasta. Se laskee Intian valtamereen Mafian saarta vastapäätä sijaitsevassa kohdassa. Noin 600 kilometrin pituinen Rufiji on Tansanian suurin joki. Sen tärkein sivujoki on Great Ruaha.
Benedictus Nursialainen
Pyhä Benedictus (Benediktus) Nursialainen (480–543 jaa.) oli läntisen kristillisen luostarilaitoksen isä, Montecassinon apotti ja tradition mukaan pyhän Scholastican kaksoisveli. Benedictus Nursialaista kunnioitetaan katolisessa kirkossa, vanhakatolisessa kirkossa, ortodoksisessa kirkossa, orientaaliortodoksisissa kirkoissa ja anglikaanisessa kirkossa ja hänen muistopäiväänsä vietetään 21. maaliskuuta tai 11. heinäkuuta. Pyhä Benedictus on Nursian, Kristus Kuninkaan instituutin, Euroopan, munkkien, sääntökuntalaisten, mestariensa omaisuutta rikkoneiden palvelijoiden, maanviljelijöiden, maataloudellisten työntekijöiden, luolatutkijoiden, italialaisten arkkitehtien, koululasten ja opiskelijoiden, rakennusinsinöörien, kupariseppien, heraldiikan, kiusausten, ruususairauden, nokkosihottuman, kuumeen, munuaissairauden, sappikivien, tulehdussairauksien ja kuolevien ihmisten suojeluspyhimys, sekä suojeluspyhimys myrkkyä ja noituutta vastaan. Suomessa muistopäivä näkyy kalenterissa sen verran, että päivä on Benedictus-nimen suomalaisen muodon Pentin nimipäivä. Hänen tunnuksiaan ovat kello, rikkoutunut kuppi ja käärme symboloimassa myrkkyä, rikkoutunut tarvekalu, rikkoutunut tarjotin, sauva ja korppi.
Pyhällä Benedictuksella on yleisessä roomalaiskatolisessa kalenterissa muistopäivä ja vuoden 1960 roomalaiskatolisessa kalenterissa 3. luokan juhla. Häntä kunnioitetaan roomalaiskatolisessa messussa seuraavalla latinankielisellä kollehtarukouksella:
"Orémus. Intercessio nos, quaesumus Domine, beati Benedicti Abbatis commendet: ut quod nostris meritis non valemus, eius patrocinio assequamur."
Pyhä Gregorius Suuri kuvasi pyhän Benedictuksen elämää neliosaisen, italialaisten pyhimysten elämää ja ihmetekoja käsittelevän kirjasarjansa Dialogi toisessa osassa. Pyhä Benedictus syntyi vuonna 480 roomalaisen yläluokan perheeseen. Arviolta hieman alle kaksikymmentävuotiaana hän alkoi tuntea tuttaviensa pahan elämän merkityksen ja ehti rakastua naiseen, mutta vetäytyi kaupunki- ja aateliselämästä ja alkoi elää askeettisesti kallioluolassa, jonne hänelle tuotiin ruokaa. Kolmen vuoden kuluttua hän asettui muiden varhaisten munkkien kanssa lähelle Subiacoa, jossa hän pian saavutti kuuluisuutta pyhyydellään. Benedictus perusti sittemmin useita luostareita, joista kuuluisin on vuonna 529 Rooman ja Napolin välille perustettu Montecassinon luostari. Pyhän Benedictuksen opetuslapsi Constantinus jatkoi Montecassinon luostarin apottina. Montecassinon luostarista tulikin länsimaisen luostarilaitoksen esikuva. Benedictuksen laatima luostarisääntö on pohja läntiselle luostarilaitokselle. Se kirjoitettiin järjestämään munkkien elämää yhteisönä. Säännön perusperiaatteita ovat rukoilu ja työn tekeminen (lat. Ora et Labora), kuuliaisuus sekä ”paikallaan pysyminen” (lat. stabilitas), mikä tarkoittaa, että munkki elää elämänsä pääsääntöisesti siinä luostarissa, mihin asettuu. Sääntökuntaa kutsutaan hänen mukaansa benediktiineiksi.
Fishmongers' Hall
thumb|Fishmongers' Hall London Bridgen suunnasta. Fishmongers' Hall on Lontoossa London Bridgen pohjoispäässä sijaitseva historiallinen rakennus. Rakennus valmistui 1834. Sen omistaa ja siinä toimii perinteikäs Lontoon Cityn kalatalousalan järjestö The Fishmongers' Company. Rakennus on suojeltu Grade II* -luokituksella.
Rakennuksessa järjestetyn tilaisuuden jälkeen sillalla tapahtui marraskuussa 2019 puukotus. Tilaisuuden järjestäneeseen vankien kuntoutusohjelmaan osallistunut puukottaja surmasi kaksi ihmistä ja lisäksi kolme loukkaantui. Poliisi ampui puukottajan.
Nordic Global Airlines
Nordic Global Airlines oli suomalainen rahtilentoyhtiö. Sen kotipaikka oli Helsinki-Vantaan lentoasema. Se perustettiin 11. huhtikuuta 2011, ja se aloitti lennot elokuussa 2011.
Vuoden 2014 lopulla Finnair ilmoitti lopettavansa rahtisopimuksen NGA:n kanssa. Tämän ja rahtimarkkinoiden heikon kasvun vuoksi yhtiö lopetti toimintansa 31. toukokuuta 2015.
Kohteet
Nordic Global Airlines lensi reittilentoja seuraaviin kohteisiin (Finnair Cargon puolesta):
Säännöllisiä ja tilauslentoja Nordic Global Airlines lensi yhteensä 62 kaupunkiin 44 maassa.
Laivasto
300px|thumb|right|Nordic Global Airlinesin [[McDonnell Douglas MD-11F laskeutumassa Novosibirskiin.]] Nordic Global Airlinesin laivastoon kuuluivat seuraavat lentokoneet lokakuussa 2014:
Peli-Karhut
Naisten koripallo
Naisten koripallossa Peli-Karhut on pelannut SM-sarjassa kaudesta 1995–1996 lähtien. Joukkue on voittanut kahdeksan Suomen mestaruutta, vuosina 2007, 2008, 2011, 2018, 2019, 2021, 2022 ja 2023, sekä kolme hopeaa ja kuusi pronssia. Cup-mestaruuksia Peli-Karhuilla on neljä. Peli-Karhut pelasi kotipelinsä aiemmin Karhulan liikuntahallissa, mutta kaudesta 2010–2011 alkaen kotisalina on toiminut Steveco Areena, jossa Peli-Karhut pelasi jo aiemmin pudotuspelejään.
Joukkueen päävalmentajana on toiminut Roope Mäkelä kaudesta 2016–2017 lähtien. Seppo Kurki toimi Peli-Karhujen päävalmentajana kaudesta 2003–2004 kauteen 2007–2008 ja kaudesta 2009–2010 kauteen 2015–2016. Hän toimi aikaisemmin myös Peli-Karhujen miesten edustusjoukkueen valmentajana vuodesta 1994 lähtien ennen ryhtymistään naisten edustusjoukkueen valmentajaksi. Kaudella 2008–2009 päävalmentajana oli Larry Pounds. Pounds oli joukkueen valmentajana myös voittamassa seuran ensimmäistä Cup-mestaruutta vuonna 2000. Mäkelän, Kurjen ja Poundsin lisäksi Peli-Karhujen SM-sarjajoukkueen päävalmentajina ovat toimineet kaudella 1995–1996 (SM-pronssia) ja 1998–1999 Petri Mikkola, 1996–1997 Mauri Laiho ja 1997–1998 Kari Sinijärvi.
Miesten koripallo
Miesten koripallossa Peli-Karhut voitti Suomen Cupin vuonna 1979.
Miesten jalkapallo
Miesten jalkapallossa Peli-Karhut on pelannut parhaimmillaan Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla viisi kautta vuosina 1957–1960 ja 1971. Kakkosdivisioonassa seura pelasi vuosina 1989–1992, jonka jälkeen kolmosdivisioonaa 1993–1998. Kauden 2006 päätteeksi seura päätti luopua 4. divisioonan paikastaan, jonka vuoksi 2007 seura ei osallistunut Kaakkois-Suomen piirin miesten sarjoihin.
Vuonna 2008 Peli-Karhut aloitti uudelleen 6. divisioonassa. Kauden päätteeksi seura nousi vuodeksi 2009 5. divisioonaan. Kaudella 2011 seura nousi 4. divisioonaan, mutta nostettiin kaudeksi 2012 suoraan 3. divisioonaan seuran saadessa Kotkan Reippaan luovuttaman sarjapaikan. Edustusjoukkueen lisäksi Peli-Karhuilla on nykyisin joukkueet A–D-junioreissa.
Seuran kasvatteja ovat muun muassa Jussi Kinnaslampi, Juho Nykänen, Tuomo Järvinen ja Jani Lauretsalo.
1912
Vuosi 1912 oli karkausvuosi, joka alkoi maanantaista.
Unkarin parlamenttivaalit 2018
Unkarin parlamenttivaalit 2018 järjestettiin Unkarissa 8. huhtikuuta 2018.
Istuvan pääministerin Viktor Orbánin Fidesz-puolue johti mielipidetiedusteluja ennen vaaleja.
Fidesz sai vaaleissa noin 49 prosentin kannatuksen, mikä toi sille kahden kolmanneksen määräenemmistön parlamenttipaikoista. Orban sai näin vaaleissa jatkokauden pääministerinä.
Tulokset
Unkarin parlamentin vaali 2018 ! colspan="3" rowspan="2" style="text-align:left;"| Puolueet ! colspan="3"| Party list ! colspan="1"| FPTP ! rowspan="1" colspan=2| Yhteensä ! width="75"| Ääniä ! width="30"| % ! width="30"| Paikat ! width="30"| Paikat ! width="30"| Paikat ! width="40"| /
Saint-André-de-Cubzac
Saint-André-de-Cubzac on kunta Gironden departementissä, Ranskassa. Se sijaitsee lähellä Bordeaux'n kaupunkia Dordognen varrella. Kunta on pinta-alaltaan 23,15 neliökilometriä ja siellä on 7 344 asukasta.
Kunnan kuuluisin nähtävyys on sen hautausmaa, johon on haudattu maailmankuulu meritieteilijä Jacques-Yves Cousteau. Cousteau oli syntynyt tässä kunnassa.
Don Cherry (trumpetisti)
thumb|Don Cherry vuonna 1987. Donald "Don" Eugene Cherry (18. marraskuuta 1936 Oklahoma City, Oklahoma – 19. lokakuuta 1995 Málaga, Espanja) oli yhdysvaltalainen jazztrumpetisti, joka tuli tunnetuksi muun muassa tiiviistä yhteistyöstään Ornette Colemanin kanssa. Hän soitti myös John Coltranen ja Sonny Rollinsin kanssa. Laulaja Neneh Cherry on hänen tytärpuolensa. Cherry kuoli maksasairauteen 58-vuotiaana.
Leon Bailey
pienoiskuva|Leon Bailey elokuussa 2018. Leon Bailey (s. 9. elokuuta 1997 Kingston) on jamaikalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Aston Villaa, jonne hän siirtyi elokuussa 2021 pelattuaan 4,5 kautta Saksassa ja sitä ennen 1,5 kautta Belgiassa.
Bailey pelasi Itävallan ja Slovakian juniorisarjoissa vuosina 2011–2015. Kesällä 2015 hän siirtyi belgialaisseura Genkiin. Hän pelasi Belgian pääsarjassa 1,5 vuoden aikana pudotuspelit mukaan lukien 56 ottelua ja teki niissä seitsemän maalia.
Bailey siirtyi tammikuussa 2017 Saksaan Bayer Leverkuseniin. Kevätkaudella 2017 hän pelasi Bundesliigassa kahdeksan ottelua. Kaudella 2017–2018 hän pelasi 30 liigaottelua ja teki niissä yhdeksän maalia. Kaudella 2018–2019 tilastoihin kertyi 29 liigaottelua ja viisi maalia. Kaudella 2019–2020 hän pelasi Bundesliigassa 22 liigaottelua ja teki niissä viisi maalia. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 30 bundesliigaottelua ja teki niissä yhdeksän maalia. Yhdessä ottelussa hän on tehnyt kaksi maalia joulukuussa 2017 vieraskentällä Hannoveria vastaan, marraskuun 2019 lopussa 1–2-voittoon päättyneessä vierasottelussa Bayern Müncheniä vastaan, joulukuussa 2020 kotiottelussa Hoffenheimia vastaan ja huhtikuussa 2021 kotiottelussa Kölniä vastaan. Saksan cupissa hän teki neljänä kautena 11 ottelussa yhteensä viisi maalia.
Bailey siirtyi elokuussa 2021 Englannin Valioliigan Aston Villaan. Hän teki ensimmäisen (ja kauden ainoan) valioliigamaalinsa syyskuussa kolmannessa ottelussaan Evertonia vastaan. Hän pelasi kauden aikana 18 valioliigaottelussa, mutta oli vain seitsemän kertaa avauskokoonpanossa. Kaudella 2022–2023 hän pelasi 33 liigaottelua, joista 26:ssa hän oli avauskokoonpanossa. Hän sekä teki että syötti neljä maalia.
Bailey on pelannut Mestarien liigassa kaksi ottelua kaudella 2016–2017 ja kolme ottelua kaudella 2019–2020. Eurooppa-liigassa hän on pelannut kaudella 2016–2017 Genkin joukkueessa kuusi ottelua, joissa hän teki neljä maalia, kaudella 2018–2019 Leverkusenissa kahdeksan ottelua, kaudella 2019–2020 viisi ottelua, joissa hän teki yhden maalin, sekä kaudella 2020–2021 kahdeksan ottelua, joissa hän teki viisi maalia.
Bailey on pelannut Jamaikan maajoukkueessa 22 ottelua, joista ensimmäisen kesäkuussa 2019 CONCACAF Gold Cupissa Hondurasia vastaan. Syyskuussa 2019 hän teki maalin Antigua ja Barbudaa vastaan. Hän kuului joukkueeseen myös vuosien 2021 ja 2023 CONCACAF Gold Cupissa. Hän on 6. heinäkuuta 2023 mennessä tehnyt maaotteluissa neljä ja syöttänyt kuusi maalia.
Luettelo Ruotsin sarjoissa pelanneista suomalaisista jalkapalloilijoista
Tämä on luettelo Ruotsin sarjoissa pelanneista suomalaisista jalkapalloilijoista. Pelaajista on mainittu kaikki heidän ruotsalaisseuransa sekä sarjakaudet. Ne pelaajat, jotka ovat pelanneet sekä ylimmällä että alemmilla tasoilla, on mainittu vain ylimmällä tasolla pelanneiden listassa. Siinä tapauksessa myös pelaajan alemman sarjatason seurat on mainittu, ja niiden seurojen nimet, joiden kanssa pelaaja on pelannut ylimmällä sarjatasolla, on vahvennettu.
Louise
Louise on ranskalainen naisen etunimi, feminiinimuoto saksalaisperäisen Ludvig-nimen ranskalaisesta muunnoksesta Louis. Ruotsissa ja Suomessa nimestä on käytössä myös muunnokset Lovisa ja Loviisa. Nimi Louise esiintyy myös suomenruotsalaisessa kalenterissa, jonka mukaan Louisen nimipäivä on 25. elokuuta. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi on Suomessa annettu Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 3 678 naiselle ja muutamalle miehelle.
Yleisurheilun alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut 1997
Vuoden 1997 yleisurheilun alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut käytiin Ljubljanassa, Sloveniassa.
Jerry Kramer
pienoiskuva|Jerry Kramer keräilykortissa Gerald Louis ”Jerry” Kramer (s. 23. tammikuuta 1936) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän pelasi NFL:ssä vuosina 1958–1968 joukkueenaan Green Bay Packers.
Menestyksensä johdosta Kramer sai nimityksen NFL:n 1960-luvun All-Decade Teamiin. Hän oli All-Pro viidesti (1960, 1962–1963, 1966–1967), ja hänet valittiin Pro Football Hall of Fameen vuonna 2018.
Kramer syntyi Montanassa, mutta kävi Idahon yliopiston.
Alma Hinding
Alma Rekstad Hinding (11. elokuuta 1892 Svendborg – 24. joulukuuta 1981) oli tanskalainen elokuvanäyttelijä.
Harvey Milk
Harvey Bernard Milk (22. toukokuuta 1930 Woodmere, New York, Yhdysvallat – 27. marraskuuta 1978 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja ensimmäinen avoimesti homoseksuaalinen mies, joka valittiin julkiseen virkaan Kaliforniassa eli San Franciscon kaupunginvaltuustoon. Politiikka ja aktivismi eivät kuuluneet hänen varhaisiin kiinnostuksenkohteisiinsa: hän ei kertonut avoimesti homoseksuaalisuudestaan tai osallistunut politiikkaan ennen keski-ikää ja kokemuksiaan 1960-luvun vastakulttuurin piirissä.
Milk muutti vuonna 1972 New Yorkista San Franciscon Castron kaupunginosaan, jonne kohdistui homomiesten ja lesbojen massamuutto. Hän pyrki kaupunginvaltuustoon ensimmäisen kerran vuonna 1973, muttei tullut vielä valituksi. Hänen kampanjaansa verrattiin teatteriin hänen röyhkeytensä, suorasanaisuutensa, eloisuutensa ja törkeytensä takia, mikä toi hänelle sekä median huomion että ääniä. Hän kampanjoi jälleen kaksissa seuraavissa kaupunginvaltuuston vaaleissa ja sai äänestäjiltä sen verran vastakaikua, että hän pyrki myös Kalifornian edustajainhuoneeseen. Kasvavaa suosiotaan hyödyntäen hän johti homojen poliittista liikettä taisteluissa homovastaisia aloitteita vastaan. Milk valittiin lopulta kaupunginvaltuustoon vuonna 1977.
Milkistä on tullut San Franciscossa ikoni, ja San Franciscon yliopiston professori Peter Novak on kuvaillut häntä ”homojen oikeuksien marttyyriksi”. Vuonna 2002 häntä kutsuttiin ”kaikkein kuuluisimmaksi ja huomattavimmalla tavalla avoimeksi HLBT-virkamieheksi, joka on koskaan valittu vaaleilla Yhdysvalloissa”. Kirjailija John Cloud totesi hänen vaikutuksestaan: ”Sen jälkeen kun hän oli uhmannut San Franciscon hallitsevaa luokkaa vuonna 1977 tullakseen kaupunginvaltuuston jäseneksi, monien ihmisten – heteroiden ja homojen – täytyi sopeutua uuteen todellisuuteen, jonka ruumiillistuma hän oli: että homo voi elää rehellisen elämän ja menestyä.”
Lapsuus ja nuoruus
thumb|upright|Harvey (oikealla) ja hänen isoveljensä Robert vuonna 1934.
Harvey Bernard Milk syntyi Woodmeressa Long Islandilla 22. toukokuuta 1930 William ja Minerva Karns Milkille. Hän oli Itä-Euroopan juutalaisten vanhempiensa nuorempi poika ja liettualaisen kauppiaan Morris Milkin pojanpoika. Morris Milk omisti tavaratalon ja auttoi perustamaan alueen ensimmäisen synagogan. Lapsena Milkiä kiusattiin hörökorvien, suuren nenän ja liian suurten jalkojen vuoksi ja hän sai usein huomiota luokan pellenä. Hän pelasi koulussa amerikkalaista jalkapalloa ja mieltyi oopperaan. Teini-ikäisenä hän tunnusti olevansa homoseksuaali, mutta piti sen tarkkaan salaisuutena. Lukion vuosikirjassa hänen nimensä alla luki: ”Glimpy Milk – ja sanotaan, etteivät NAISET mene ikinä sanattomiksi”.
Milk opiskeli New York State College for Teachers -yliopistossa Albanyssa (nykyinen Albanyn yliopisto) vuosina 1947–1951 pääaineenaan matematiikka. Hän kirjoitti yliopiston lehteen ja sai mainetta seurallisena ja ystävällisenä opiskelijana. Yksikään hänen ystävistään lukiossa tai yliopistossa ei koskaan epäillyt hänen olevan homo. Eräs luokkatoveri muisti, että ”Häntä ei koskaan pidetty mahdollisena queerina – siksi niitä silloin kutsuttiin – hän oli miehinen mies”. Valmistuttuaan Milk liittyi Yhdysvaltain laivastoon Korean sodan aikaan. Hän palveli sukelluspelastusvene USS Kittiwakella sukeltajana. Myöhemmin hän siirtyi San Diegon laivastotukikohtaan sukellusopettajaksi. Vuonna 1955 hänet vapautettiin laivastosta luutnanttina.
Työuran alku
Milkin työuran alkuvaiheita leimasivat tiheät muutokset; myöhempinä vuosinaan hän nautti kertoessaan siitä, kuinka hän kasvoi ulos keskiluokkaisen juutalaisen pojan roolista. Hän aloitti opettamisen George W. Hewlett High Schoolissa Long Islandilla. Vuonna 1956 hän tapasi Joe Campbellin Jacob Riis Parkin hiekkarannalla, joka oli homomiesten suosima alue Queensissa. Campbell oli seitsemän vuotta Milkiä nuorempi ja Milk tavoitteli häntä intohimoisesti. Senkin jälkeen kun he olivat muuttaneet yhteen Milk kirjoitti Campbellille romanttisia viestejä ja runoja. He tylsistyivät nopeasti elämäänsä ja päättivät muuttaa Texasiin, mutteivät viihtyneet siellä ja muuttivat takaisiin New Yorkiin, jossa Milk sai töitä vakuutusyhtiöstä. Campbell ja Milk erosivat lähes kuuden vuoden jälkeen; suhde jäi hänen elämänsä pisimmäksi.
Milk yritti pitää varhaisen romanttisen elämänsä erillään perheestään ja työstään. Hän oli nyt jälleen tylsistynyt ja sinkku ja asui New Yorkissa. Hän harkitsi muuttavansa Miamiin, jossa hän olisi mennyt naimisiin lesbon ystävänsä kanssa ”saadakse[en] ... julkisivun & kumpikaan ei olisi toisen tiellä”. Hän kuitenkin pysyi New Yorkissa ja etsi salaa suhdetta. Vuonna 1962 Milk tutustui Craig Rodwelliin, joka oli häntä kymmenen vuotta nuorempi. Vaikka Milk liehitteli Rodwellia innokkaasti, herätti hänet joka aamu puhelinsoitolla ja lähetteli hänelle viestejä, Milk ei pitänyt siitä, että Rodwell oli mukana homojen aktivistijärjestö Mattachine Societyn New Yorkin haaran toiminnassa. Kun Rodwell pidätettiin kävelystä Riis Parkissa ja häntä syytettiin mellakkaan yllyttämisestä ja siveettömästä pukeutumisesta (lain mukaan miesten uima-asujen täytyi ulottua navan yläpuolelta reiden alapuolelle), hän joutui kolmeksi päiväksi vankilaan. Milk säikähti Rodwellin taipumusta agitoida poliisia, ja suhde päättyi pian.
Milk lopetti yhtäkkisesti työnsä vakuutusasiamiehenä ja ryhtyi Bache & Company -yhtiön tutkijaksi Wall Streetillä. Hänet ylennettiin useita kertoja, vaikka hän tapasikin loukata yrityksen vanhempia jäseniä jättämällä heidän neuvonsa huomiotta ja rehentelemällä menestyksellään. Vaikka hän oli taitava työssään, hänen työtoverinsa aistivat, ettei hän ollut siinä sydämellään mukana. Milk aloitti suhteen Jack Galen McKinleyyn ja värväsi hänet taisteluun valtionhallinnon kasvua vastaan suostuttelemalla hänet työskentelemään konservatiivisen republikaanin Barry Goldwaterin presidentinvaalikampanjalle vuonna 1964. Heidän suhteensa oli vaikea: McKinley masentui helposti ja uhkasi usein tehdä itsemurhan, jos Milk ei antaisi hänelle tarpeeksi huomiota. Milk vei McKinleyn sairaalaan, jossa Milkin entinen kumppani Joe Campbell toipui itsemurhayrityksestä: Campbell oli yrittänyt tappaa itsensä, kun hänen rakastajansa – Billy Sipple -niminen mies – oli jättänyt hänet. Milk oli pysynyt Greenwich Villagen avantgarde-taidemaailmaan astuneen Campbellin ystävänä eikä kyennyt ymmärtämään, miksi toivottomuus oli Campbellille riittävä syy harkita itsemurhaa.
Castro Streetin nousu
San Franciscon Eureka Valley, jossa Market Street ja Castro Street risteävät, oli ollut vuosikymmenten ajan työväenluokkaisten ja katolisten irlantilaisten asuinalue. 1960-luvulta lähtien nuoria lapsiperheitä alkoi kuitenkin muuttaa Berkeleyn ja Oaklandin lähiöihin ja kaupungin taloudellinen pohja rapautui, kun tehtaita siirtyi lähistön halvemmille alueille. Pormestari Joseph Alioto oli ylpeä työväenluokan taustastaan ja tukijoistaan. Hänen tärkeimpiin poliittisiin tavoitteisiinsa kuului rakennuttajien ja kardinaalin houkuttelu kaupunkiin. Monet työväkeen kuuluvat, jotka olivat usein Alioton tukijoita, menettivät työpaikkansa, kun tehdas- ja kuivatelakkatyöpaikat väistyivät suurten palveluyritysten tieltä. San Francisco oli ollut ”kylien kaupunki”: sillä ei ollut yhtä hallitsevaa keskustaa ja se koostui etnisistä enklaaveista, jotka kaikki keskittyivät oman pääkatunsa ympärille. Keskusta-alueen kehittyessä muut naapurustot kärsivät, Castro Street mukaan lukien. Kauppoja suljettiin, taloja hylättiin ja niitä suljettiin umpeen. Vuonna 1963 kiinteistöjen hinnat romahtivat, kun kaupunginosaan avattiin homobaari ja suurin osa työväenluokan perheistä yritti sen jälkeen myydä asuntonsa. Hipit ostivat joitakin halvoista viktoriaanisista taloista. Heitä houkuttivat Haight-Ashburyn alueen vapaan rakkauden ideaalit mutta he pelkäsivät alueen korkeaa rikollisuutta.
Toisen maailmansodan päättymisestä lähtien San Franciscossa oli asunut runsaasti homomiehiä, jotka oli vapautettu armeijasta ja jotka olivat päättäneet jäädä kaupunkiin sen sijaan, että he olisivat palanneet kotiseudulleen ja joutuneet kohtaamaan syrjintää. Jo vuoteen 1969 mennessä suurempi osuus San Franciscon asukkaista oli homoja kuin missään muussa yhdysvaltalaisessa kaupungissa; kun National Institute of Mental Health pyysi Kinsey-instituuttia tekemään tutkimusta homoseksuaalien keskuudessa, instituutti valitsi San Franciscon tärkeimmäksi kohteekseen. Milk ja McKinley kuuluivat tuhansiin homomiehiin, joita San Francisco houkutteli puoleensa. McKinley työskenteli lavastajana ohjaaja Tom O'Horganille, joka oli aloittanut uransa kokeellisessa teatterissa mutta siirtynyt pian suurempiin Broadway-produktioihin. Miehet saapuivat kaupunkiin vuonna 1969 Hair-musikaalin kiertueen mukana. McKinleylle tarjottiin kuitenkin työtä Jesus Christ Superstarin tuotannosta New Yorkissa, ja heidän myrskyisä suhteensa päättyi. Kaupunki miellytti Milkiä niin paljon, että hän päätti jäädä sinne ja aloittaa työskentelyn sijoitusyhtiössä. Kun Yhdysvallat hyökkäsi Kambodžaan vuonna 1970, Milk turhautui vallitsevaan poliittiseen ilmapiiriin yhä pahemmin ja alkoi kasvattaa hiuksiaan. Kun häntä käskettiin leikkaamaan ne, hän kieltäytyi ja hänet erotettiin.
Milk ajautui Kaliforniasta Texasiin ja New Yorkiin ilman vakituista työpaikkaa tai suunnitelmaa. New Yorkissa hän alkoi tehdä töitä O'Horganin teatteriseurueelle ”yleisenä avustajana”, ja hänet otettiin apulaistuottajaksi Lennyyn ja Eve Merriamin Inner City-näytelmään. Kukkaislapsien kanssa vietetty aika oli kuluttanut pois suuren osan hänen konservatiivisuudestaan. New York Timesin O'Horgania käsitelleessä artikkelissa Milkiä kuvailtiin seuraavasti: ”mies, jolla on surulliset silmät – jälleen yksi ikääntyvä hippi pitkine, pitkine hiuksineen, haalistuneine farkkuineen ja nätteine helmineen”. Craig Rodwell luki kuvauksen aikaisemmin kankeasta miehestä ja ihmetteli, voiko kyse olla samasta henkilöstä. Eräs Milkin ystävistä Wall Streetillä oli huolestunut siitä, ettei Milkillä vaikuttanut lainkaan olevan suunnitelmaa tai tulevaisuutta, mutta muisti Milkin asenteen: ”Luulen, että hän oli onnellisempi kuin koskaan aiemmin koko elämänsä aikana.”
Milk tapasi 20 vuotta itseään nuoremman Scott Smithin ja ryhtyi uuteen suhteeseen. Hän ja Smith, joita ei enää voinut erottaa muista pitkätukkaisista ja -partaisista hipeistä, palasivat San Franciscoon ja elivät säästämillään rahoilla. Vuonna 1972 Milk vei kehitettäväksi rullan filmiä mutta se tärveltyi pilalle; viimeisellä tuhannella dollarillaan Milk avasi kameraliikkeen Castro Streetille.
Muuttuva politiikka
1960-luvun lopulla Society for Individual Rights (SIR) ja Daughters of Bilitis (DOB) alkoivat vastustaa San Franciscossa poliisin homobaareihin kohdistamaa vainoa ja politiikkaa, jossa homomiehiä yllytettiin rikoksiin. Suuseksi oli edelleen rikos ja vuonna 1970 sen harjoittamisesta pidätettiin kaupungissa lähes 90 henkeä. Jotkut miehet päättivät harrastaa seksiä öisin julkisissa puistoissa, koska he asuivat vuokra-asunnoissa eivätkä halunneet joutua häädetyiksi jäätyään kiinni seksin harrastamisesta. Homobaareissa heidät olisi saatettu pidättää. Pormestari Alioto pyysi poliisia partioimaan puistoissa ja toivoi päätöksensä miellyttävän arkkihiippakuntaa ja katolisia kannattajiaan. Vuonna 1971 San Franciscossa pidätettiin yhteensä 2 800 homomiestä seksin harrastamisesta julkisella paikalla. Vertailun vuoksi New Yorkissa samasta rikoksesta tehtiin vain 63 pidätystä samana vuonna. Mikä tahansa pidätys siveysrikoksesta merkitsi rekisteröintiä seksirikolliseksi.
Edustajainhuoneen jäsen Phillip Burton, Willie Brown ja muut kalifornialaiset poliitikot huomasivat homoseksuaalien vaikutusvallan ja järjestäytymisen asteen kasvaneen ja havittelivat heidän ääniään osallistumalla homo- ja lesbojärjestöjen kokouksiin. Brown ajoi täysivaltaisten aikuisten välisen seksin laillistamista vuonna 1969 mutta epäonnistui. SIR-järjestön tukea pormestarinvaalikampanjalleen tavoitteli myös suosittu, Aliotoa vastustanut maltillinen kaupunginvaltuutettu Dianne Feinstein. Entinen poliisi Richard Hongisto työskenteli kymmenen vuoden ajan San Franciscon poliisin konservatiivisten näkemysten muuttamiseksi ja pyysi tukea aktiivisesti myös homoyhteisöltä, joka auttoi häntä keräämällä huomattavan summan rahaa hänen seriffinvaalikampanjaansa varten. Vaikka Feinstein ei menestynytkään, Hongiston vaalivoitto vuonna 1971 oli osoitus homoyhteisön poliittisesta vaikutusvallasta.
Eräänä päivänä vuonna 1973 valtion virkailija astui sisään Milkin omistamaan Castro Camera -nimiseen liikkeeseen ja kertoi hänelle, että hän oli osavaltiolle sata dollaria velkaa myyntiveroa. Milk suhtautui vaateeseen epäillen ja riiteli miehen kanssa liikkeenharjoittajien oikeuksista; kun Milk oli valittanut asiasta viikkojen ajan osavaltion virastoissa, velka vähennettiin 30 dollariin. Myöhemmin hänen liikkeeseensä tuli opettaja lainaamaan projektoria, koska koulun laitteisto ei toiminut, ja Milk raivosi hallinnon prioriteeteistä. Hänen ystävänsä muistavat myös, että heidän täytyi estää häntä potkaisemasta televisiota, kun Yhdysvaltain oikeusministeri John N. Mitchell vastasi Watergate-kuulustelujen aikana kysymyksiin jatkuvasti ”En muista”. Milk päätti, että aika pyrkiä kaupunginvaltuutetuksi oli koittanut. Hän totesi myöhemmin, että ”Olin lopulta tullut siihen pisteeseen jossa tiesin, että minun täytyi joko lähteä mukaan politiikkaan tai sulkea suuni.”
Kampanjat
thumb|Milk kälynsä kanssa Castro Cameran edessä vuonna 1973. 1960-luvun vastakulttuuri oli muuttanut Milkiä. Hänet vuonna 1973 ensimmäisen kerran tavannut [[Dianne Feinstein ei enää tunnistanut häntä tavatessaan hänet uudelleen vuonna 1978. ]]
San Franciscon homojen poliittinen klikki otti Milkin jäätävästi vastaan. Kymmenen vuoden ajan politiikassa aktiivisesti toiminut Jim Foster ei pitänyt siitä, että uusi tulokas pyysi hänen tukeaan niinkin arvokkaaseen virkaan kuin kaupunginvaltuutetuksi. Foster sanoi Milkille: ”Demokraattisessa puolueessa on vanha sanonta. Et voi tanssia, ellet kasaa tuoleja sivuun ensin. En ole nähnyt sinun koskaan kasaavan tuoleja.” Milk suuttui töykeästä kommentista, ja keskustelu merkitsi Alicen ja Milkin välisen vihamielisen suhteen alkua. Jotkut homobaarien omistajat päättivät tukea Milkin ehdokkuutta: he taistelivat edelleen poliisin häirintää vastaan ja pitivät Alicen lähestymistapaa liian arkana.
Vaikka Milk oli tähän saakka harhaillut elämänsä halki, journalisti Frances FitzGeraldin mukaan hän löysi nyt kutsumuksensa: FitzGerald kutsui häntä ”synnynnäiseksi poliitikoksi”. Aluksi Milkin kokemattomuus näkyi. Hän yritti pärjätä ilman rahaa, tukea ja henkilökuntaa ja luotti niiden sijaan viestiinsä vakaasta taloudenpidosta, jossa painotettaisiin yksilöiden etuja suurten yritysten ja hallinnon etujen sijaan. Hän tuki kaupunginvaltuuston vaalien muuttamista niin, että valtuutetut valittaisiin kaupunginosista eikä koko kaupungin käsittävästä vaalipiiristä. Se olisi vähentänyt rahan vaikutusvaltaa ja antanut kaupunginosille enemmän painoarvoa kaupungin hallinnossa. Hän tuki myös sosiaalisesti liberaaleja aatteita, vastusti hallinnon sekaantumista yksityisiin seksuaaliasioihin ja tuki marihuanan laillistamista. Tuliset ja mahtailevat puheet ja taidokkaat mediakyvyt toivat Milkille vuoden 1973 vaaleissa huomattavan määrän huomiota. Hän sai 16 900 ääntä, suuren ääniosuuden Castrossa ja muissa liberaaleissa kaupunginosissa, ja tuli kymmenenneksi yhteensä 32 ehdokkaasta. Jos vaalipiirit olisi järjestelty uudelleen kaupunginosien mukaan, hän olisi päässyt valtuustoon.
Castro Streetin pormestari
Jo varhain poliittisen uransa alussa Milk vaikutti viehtyneen koalitioiden rakentamiseen. Teamsters-ammattiliitto halusi lakkoilla oluenjakelijoita vastaan, sillä ne kieltäytyivät allekirjoittamasta liiton sopimusta. Liiton organisoija pyysi Milkiltä apua homobaarien suhteen; vastineeksi Milk pyysi liittoa palkkaamaan lisää homoja kuskeja. Muutaman päivän kuluttua Milk kierteli Castron alueen ja sen ympäristön homobaareissa kehottamassa niitä kieltäytymään oluen myynnistä. Teamsters oli värvännyt kampanjaan myös arabi- ja kiinalaisomisteisia ruokakauppoja, joten se onnistui äärimmäisen hyvin. Milk löysi ammattiliitoista voimakkaan poliittisen liittolaisen, ja tähän aikaan hän alkoi kutsua itseään ”Castro Streetin pormestariksi”. Castro Streetin kasvaessa kasvoi myös Milkin maine. Tom O'Horgan totesi, että ”Harvey käytti valtaosan elämästään esiintymislavan etsimiseen. Castro Streetiltä hän viimein löysi sen.”
Jännitteet alueen Most Holy Redeemer Parish -seurakunnan vanhempien asukkaiden ja Castron kaupunginosaan muuttaneiden homojen välillä voimistuivat vuonna 1973. Kun kaksi homomiestä yritti avata antiikkiliikkeen, Eureka Valley Merchants Association (EVMA) koetti estää heitä saamasta myyntilupaa. Milk ja muutamat muut homot liikkeenomistajat perustivat Castro Village Association -järjestön, jonka puheenjohtajana Milk toimi. Hän toisti usein filosofiansa, jonka mukaan homojen tulisi ostaa homojen omistamista liikkeistä. Milk järjesti Castro Street Fairin vuonna 1974 houkutellakseen alueelle lisää asiakkaita. Yli 5 000 ihmistä osallistui tapahtumaan ja jotkut EVMA:n jäsenet järkyttyivät: he myivät Castro Street Fairin aikana enemmän tavaraa kuin minään muuna päivänä aiemmin.
Vakavasti otettava ehdokas
Vaikka Milk oli Castron alueella uusi tulokas, hän osoitti johtajuutta pienessä yhteisössään. Hänet alettiin ottaa ehdokkaana vakavasti, joten hän päätti asettua uudelleen ehdolle valtuustoon vuonna 1975. Milk muutti lähestymistapaansa: hän leikkasi pitkät hiuksensa, lopetti marihuanan käytön ja vannoi käymästä enää koskaan homokylpylässä. Milk sai kampanjalleen Teamsters-ammattiliiton sekä palomiesten ja rakennustyöläisten ammattiliittojen tuen. Castro Camerasta tuli kaupunginosan toimintakeskus. Milk tapasi usein poimia kadulta ihmisiä mukaan kampanjaansa – monet huomasivat myöhemmin, että he sattuivat olemaan sen tyyppisiä miehiä, joita Milk piti viehättävinä.
Kaupungin uudesta johdosta huolimatta konservatiiveilla oli edelleen omat linnakkeensa. Eräs Mosconen ensimmäisistä toimista pormestarina oli poliisimestarin nimitys San Franciscon poliisilaitokselle (SFPD). Hän valitsi virkaan Charles Gainin SFPD:n toiveiden vastaisesti. Suurin osa poliiseista ei pitänyt Gainista, sillä hän oli kritisoinut lehdistössä poliisia rasismista ja alkoholinkäytöstä työaikana eikä ollut työskennellyt asenteiden muuttamiseksi komentoketjun sisällä. Pormestarin pyynnöstä Gain teki selväksi, että homot poliisit toivotettaisiin kaupungissa tervetulleiksi; asia nousi uutiseksi koko maassa. Poliisit ilmaisivat vihansa Gainia kohtaan ja pitivät pormestaria petturina.
”Sankarillisia tekoja”
Milkin asema San Franciscon homoyhteisön edustajana voimistui. 22. syyskuuta 1975 presidentti Gerald Ford oli vierailulla kaupungissa ja käveli hotellilta autolleen. Väkijoukossa ollut Sara Jane Moore nosti aseen ampuakseen hänet. Ohi kävellyt entinen merijalkaväen sotilas tarttui Mooren käsivarteen ja ase laukesi jalkakäytävälle. Ohikulkija oli Oliver ”Bill” Sipple, joka oli jättänyt Milkin entisen rakastajan Joe Campbellin vuosia aiemmin ja saanut Campbellin yrittämään itsemurhaa. Sipple oli mielenterveysvapaalla armeijasta ja asui ”rähjäisessä” Tenderloinin kaupunginosassa. Valokeila kohdistui välittömästi häneen. Vaikka Sipple kieltäytyi kutsumasta itseään sankariksi eikä halunnut tuoda seksuaalisuuttaan julki, Milk kertoi ystävälleen: ”Tilaisuus on liian hyvä. Kerrankin voimme näyttää, että homot voivat tehdä sankarillisia tekoja, ei vain kaikkea sitä roskaa lasten hyväksikäytöstä ja hengailusta vessoissa”. Milk otti yhteyttä sanomalehteen.
Useita päiviä myöhemmin The San Francisco Chroniclen kolumnisti Herb Caen paljasti Sipplen homoksi ja Milkin ystäväksi. Toimittajat piirittivät Sippleä ja hänen perhettään. Hänen äitinsä, tiukka detroitlainen baptisti, ei suostunut puhumaan hänen kanssaan. Vaikka Sipple oli kuulunut homoyhteisöön jo vuosia ja osallistunut jopa pride-tapahtumiin, hän haastoi Chroniclen oikeuteen yksityisyyden loukkaamisesta. Presidentti Ford lähetti Sipplelle viestin, jossa hän kiitti Sippleä henkensä pelastamisesta. Milk sanoi, että Sipple sai seksuaalisen suuntautumisensa vuoksi pelkän viestin eikä kutsua Valkoiseen taloon.
Kisa osavaltion edustajainhuoneeseen
Moscone piti Milkille antamansa lupauksen ja nimitti hänet Board of Permit Appealsin jäseneksi vuonna 1976. Hänestä tuli Yhdysvaltojen ensimmäinen avoimesti homo city commissioner. Milk harkitsi kuitenkin pyrkimistä Kalifornian edustajainhuoneeseen. Vaalipiirin rakenne suosi häntä voimakkaasti, sillä Castro Streetiä ympäröivät kaupunginosat muodostivat siitä suuren osan. Edellisissä kaupunginvaltuuston vaaleissa Milk oli saanut enemmän ääniä kuin istuva edustajainhuoneen jäsen. Moscone oli kuitenkin sopinut edustajainhuoneen puhemiehen kanssa, että ehdokkaaksi otettaisiin toinen mies, Art Agnos. Lisäksi nimitetyt tai vaaleilla valitut virkamiehet eivät pormestarin käskystä saaneet kampanjoida hoitaessaan virkavelvollisuuksiaan.
thumb|Vuoden 1975 kampanjaan mennessä Milk oli päättänyt leikata hiuksensa ja käyttää pukua. Kuvassa Milk (oikealla) kampanjoi San Franciscossa ahtaajien kanssa ennen Kalifornian edustajainhuoneen vaaleja vuonna 1976. Kuva: [[Daniel Nicoletta]]
Milk vietti viisi viikkoa Board of Permit Appealsin jäsenenä ennen kuin Mosconen oli pakko erottaa hänet, koska hän ilmoitti pyrkivänsä Kalifornian edustajainhuoneeseen. Rick Stokes nousi hänen tilalleen. Hänen erottamisensa ja Mosconen, puhemiehen ja Agnosin takahuoneessa solmima sopimus antoivat hänen kampanjalleen vauhtia, sillä hän saattoi esiintyä poliittisena altavastaajana. Hän valitti, että kaupungin ja osavaltion hallinnon korkeat virkamiehet olivat häntä vastaan. Hän purnasi, että homojen poliittinen valtaklikki, erityisesti Alice B. Toklas Memorial Democratic Club, sulki hänet ulkopuolelleen; hän nimitti Jim Fosteria ja Stokesia homoiksi ”Setä Tomeiksi”. Hän suhtautui innolla paikallisen riippumattoman viikkolehden otsikkoon ”Harvey Milk vs. The Machine”.
Milk pyöritti kampanjaansa Castro Camerasta käsin. Kampanja oli malliesimerkki epäjärjestyksestä. Vaikka vapaaehtoisia oli runsaasti ja he lähettivät mielellään massapostituksia, Milk laati muistiinpanonsa ja vapaaehtoisluettelot roskapapereille. Kun kampanja tarvitsi rahoitusta, rahat otettiin kassasta eikä kirjanpidosta välitetty lainkaan. 11-vuotias naapurustossa asunut tyttö kehotti iloissaan homomiehiä ja irlantilaisia isoäitejä työskentelemään kampanjalle äitinsä toppuuttelusta huolimatta. Milk oli itse hyperaktiivinen ja sai helposti raivokohtauksia, jotka kuitenkin hellittivät nopeasti ja joiden jälkeen Milk huusi seuraavaksi innoissaan jostakin muusta. Monet hänen vuodatuksistaan kohdistuivat hänen rakastajaansa Scott Smithiin. Smith alkoi pettyä mieheen, joka ei enää ollut sama rento hippi, johon hän oli rakastunut.
Vaikka ehdokas käyttäytyikin maanisesti, hän oli myös omistautunut ja hyväntuulinen ja hänellä oli erityinen taito saada tiedotusvälineiden huomio. Hän vietti tunteja rekisteröidessään äänestäjiä ja kätellessään ihmisiä bussipysäkeillä ja elokuvateatterien jonoissa. Hän käytti jokaisen saamansa mahdollisuuden itsensä julkituomiseen. Hän nautti suuresti kampanjoinnista, ja hänen menestyksensä näkyi. Vapaaehtoisia oli suuri määrä ja heitä seisoi tusinoittain kerrallaan vilkkaan Market Streetin varrella elävinä mainostauluina kannattelemassa ”Milk edustajainhuoneeseen” -kylttejä, kun työmatkalaiset ajoivat heidän ohitseen kaupungin keskustaa kohti. Milk jakoi kampanjakirjallisuutta kaikissa mahdollisissa paikoissa, myös poliittisesti vaikutusvaltaisen Kansan temppeli -lahkon jäsenille. Milkin vapaaehtoiset veivät temppeliin tuhansia esitteitä, mutta palasivat takaisin peloissaan. Koska Kansan temppelin johtaja Jim Jones oli kaupungin politiikassa voimakas hahmo (ja tuki molempia ehdokkaita), Milk antoi temppelin jäsenten käyttää puhelimiaan ja myöhemmin puhui temppelillä puolustaen Jonesia. Vapaaehtoisilleen hän kuitenkin totesi: ”Varmistakaa, että olette aina ystävällisiä Kansan temppelille. Jos he pyytävät teitä tekemään jotakin, tehkää se ja lähettäkää heille viesti, jossa kiitätte heitä siitä, että he pyysivät teitä tekemään sen. He ovat outoja ja he ovat vaarallisia, ettekä halua koskaan olla heidän väärällä puolellaan.”
Vaali oli tiukka ja Milk hävisi alle 4 000 äänellä. Agnos antoi Milkille kuitenkin arvokkaan opetuksen, kun hän kritisoi Milkin kampanjapuheita ”pettymykseksi... Puhut, kuinka aiot heittää pummit ulos, mutta kuinka aiot korjata asioita – muuten kuin voittamalla minut? Sinun ei pitäisi jättää yleisöäsi aallonpohjaan.” Tappionsa jälkeen Milk ymmärsi, ettei Toklas-klubi tulisi koskaan tukemaan häntä poliittisesti, joten hän perusti San Francisco Gay Democratic Clubin.
Laajemmat historialliset voimat
Haparoiva homojen oikeuksia puolustanut liike ei ollut vielä kohdannut Yhdysvalloissa järjestäytynyttä vastarintaa. Vuonna 1977 muutamat vaikutusvaltaisia henkilöitä tunteneet miamilaiset homoaktivistit saivat ajettua läpi kansalaisoikeusasetuksen, joka teki syrjinnän seksuaalisen suuntautumisen perusteella laittomaksi Daden piirikunnassa. Hyvin järjestäytynyt konservatiivisten fundamentalistikristittyjen ryhmä ryhtyi vastaiskuun laulaja Anita Bryantin johdolla. Heidän kampanjansa nimi oli Save Our Children. Bryant väitti, että asetus rikkoi hänen oikeuttaan opettaa lapsilleen raamatullisia moraaliarvoja. Bryant ja kampanja keräsivät 64 000 allekirjoitusta, jotta asiasta järjestettäisiin piirikunnassa kansanäänestys. Bryant oli Florida Citrus Commissionin puhenainen ja ryhmä osti mainosaikaa televisiosta osittain komission keräämien rahojen voimin. Mainoksissa Orange Bowl -paraati rinnastettiin San Franciscon pride-kulkueeseen ja Daden piirikunnan väitettiin muuttuvan ”homoseksuaalisuuden keskukseksi”, jossa ”miehet ... kirmailevat pienten poikien kanssa”.
San Franciscon vaikutusvaltaisin poliittinen järjestötyöntekijä Jim Foster matkusti Miamiin auttamaan kaupungin homoaktivisteja vaalipäivän lähestyessä, ja aktivistit aloittivat maanlaajuisen appelsiinimehuboikotin. Save Our Children -kampanjan viesti oli voimakas ja äänestyksen tulos murskatappio homoaktivisteille; 70 prosenttia kannatti lain kumoamista ja äänestysprosentti oli kaikkien Daden piirikunnassa järjestettyjen ylimääräisten vaalien korkein.
Vain politiikkaa
Voitto inspiroi kristittyjä konservatiiveja, jotka näkivät tilaisuuden uudelle vaikutusvaltaiselle poliittiselle liikkeelle. Homoaktivistit järkyttyivät saamansa tuen vähäisyydestä. Yli kolme tuhatta Castron alueen asukasta osallistui vaali-iltana improvisoituun mielenosoitukseen. Mielenosoittajat huusivat vihaisina ”Ulos baareista kaduille!”, mutta he olivat samaan aikaan myös haltioissaan voimakkaasta ja intohimoisesta vastareaktiostaan. The San Francisco Examiner raportoi, että väkijoukon jäsenet vetivät ihmisiä ulos Castro Streetin ja Polk Streetin baareista korviahuumaavien kannustushuutojen säestäminä. Milk johti marssijoita kahdeksan kilometriä pitkällä reitillä kaupungin halki ja pysyi jatkuvasti liikkeessä, sillä hän ymmärsi, että jos väkijoukko pysähtyisi liian pitkäksi aikaa, syntyisi mellakka. Hän julisti: ”Tämä on homoyhteisön voima. Anita tulee saamaan aikaan maanlaajuisen homoliikkeen.” Aktivisteilla ei kuitenkaan ollut juuri aikaa toipua, sillä sama skenaario tuli toteen uudelleen ja uudelleen muilla alueilla, kun kansalaisoikeusasetuksia kumottiin äänestyksissä Minnesotan Saint Paulissa, Kansasin Wichitassa ja Oregonin Eugenessa vuosien 1977 ja 1978 aikana.
Kalifornian osavaltion senaattori John Briggs näki kristittyjen fundamentalistien kampanjassa mahdollisuuden. Hän toivoi tulevansa valituksi Kalifornian kuvernööriksi vuonna 1978 ja oli vaikuttunut Miamin äänestysvilkkaudesta. Palattuaan Sacramentoon hän kirjoitti lakiesityksen, joka olisi kieltänyt homoja ja lesboja opettamasta julkisissa kouluissa koko Kalifornian alueella. Briggs väitti yksityisesti, ettei hänellä ollut mitään homoja vastaan, ja totesi Randy Shiltsille: ”Se on politiikkaa. Vain politiikkaa.” Sattumanvaraiset hyökkäykset homoja vastaan lisääntyivät Castrossa. Koska poliisin vastatoimia pidettiin riittämättöminä, homojen muodostamat ryhmät alkoivat itse partioida kaupunginosan katuja valppaina hyökkääjien varalta. 21. kesäkuuta 1977 Robert Hillsborough -niminen homomies menehtyi 15 puukoniskuun, samalla kun hyökkääjät kerääntyivät hänen ympärilleen ja huusivat ”Hintti!” Sekä pormestari Moscone että Hillsborough'n äiti syyttivät Anita Bryantia ja John Briggsiä. Viikkoa ennen välikohtausta Briggs oli pitänyt San Franciscon kaupungintalolla lehdistötilaisuuden, jossa hän kutsui kaupunkia ”seksuaaliseksi roskakasaksi” homoseksuaalien vuoksi. Viikkoja myöhemmin San Francisco Gay Freedom Day -paraatiin osallistui 250 000 henkeä: osallistujamäärä oli suurempi kuin missään muussa gay pride -tapahtumassa siihen saakka.
Marraskuussa 1976 äänestäjät olivat päättäneet San Franciscossa järjestää kaupunginvaltuuston vaalit uudelleen niin, että valtuutetut valittiin kaupunginosista eikä kaupungin laajuisesta vaalipiiristä. Harvey Milk nousi pian Castro Streetin ympäristön viidennen kaupunginosan johtavaksi ehdokkaaksi.
Viimeinen kampanja
San Franciscon politiikka sai vauhtia Anita Bryantin retoriikasta ja vastustuksesta, jota homojen oikeuksia parantaneet asetukset kohtasivat ympäri Yhdysvaltoja. Vaaleissa Castron kaupunginosasta oli ehdolla kaupunginvaltuustoon 17 henkeä, joista yli puolet oli homoja. The New York Times teki artikkelin homojen invaasiosta San Franciscoon ja arvioi, että kaupungin 750 000 asukkaasta 100 000–200 000 oli homoja. The Castro Village Association oli kasvanut käsittämään 90 liikeyritystä; paikallisesta pankista, joka oli aiemmin ollut kaupungin pienin haarakonttori, oli tullut kaupungin suurin ja sen piti rakentaa lisäsiipi uusille asiakkailleen. Milkin elämäkerran kirjoittaja Randy Shilts huomautti, että ”laajemmat historialliset voimat” vauhdittivat hänen kampanjaansa.
Milk oli juuri ottanut uuden rakastajan, Jack Lira -nimisen nuoren miehen, joka tuli usein humalaan julkisesti ja jonka Milkin avustajat usein saattoivat ulos poliittisista tapahtumista. Kalifornian edustajainhuoneen vaaleista saakka Milk oli saanut yhä väkivaltaisempia tappouhkauksia. Hän oli huolestunut siitä, että hänen aiempaa näkyvämpi profiilinsa teki hänestä salamurhayrityksen kohteen. Siksi hän tallensi nauhalle, kenen hän halusi nousevan tilalleen, jos hänet tapettaisiin, ja lisäsi: ”Jos luoti lävistää aivoni, tuhotkoon se jokaisen kaapin oven”.
Kaupunginvaltuutettu
Virkaanastujaiset nostivat Milkin otsikoihin maan tiedotusvälineissä, sillä hänestä tuli ensimmäinen avoimesti homo mies, joka valittiin julkiseen virkaan vaaleilla ja joka ei ollut aiemmin ollut jo virassa. Hän vertasi itseään mustaan baseball-pioneeriin Jackie Robinsoniin ja käveli kaupungintalolle käsikkäin Jack Liran kanssa. Hän totesi, että ”Voit seisoskella ympäriinsä ja heittää tiiliä kaupungintaloa kohti tai voit vallata sen. No, tässä olemme.” Castro ei ollut ainoa kaupunginosa, josta valtuustoon valittiin uudentyyppisiä edustajia. Läpi pääsivät myös ensimmäinen yksinhuoltajaäiti (Carol Ruth Silver), amerikankiinalainen (Gordon Lau) ja musta nainen (Ella Hill Hutch). Yhdessä Milkin kanssa valtuustoon nousi myös entinen poliisi ja palomies Daniel White, joka kertoi kuinka ylpeä hän oli siitä, että hänen isoäitinsä pääsi näkemään hänen virkaanastujaisensa.
thumb|left|Milk tuurasi pormestari [[George Mosconea päivän ajan vuonna 1978, kun pormestari oli lomalla. Kuva: Daniel Nicoletta]]
Milkin into, mieltymys pilailuun ja arvaamattomuus ärsyttivät ajoittain kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Dianne Feinsteinia. Tavatessaan pormestari Mosconen ensimmäistä kertaa Milk kutsui itseään ”queeniksi numero yksi” ja sanoi Mosconelle, että hänen tuli keskustella Alice B. Toklas Memorial Democratic Clubin sijaan Milkin kanssa tavoitellessaan kaupungin homojen ääniä puolelleen – homot muodostivat neljänneksen äänioikeutetuista sanfranciscolaisista. Milkistä tuli kuitenkin Mosconen lähin liittolainen kaupunginvaltuustossa. Hän vihasi erityisesti suuryrityksiä ja kiinteistökeinottelijoita. Hän raivostui, kun asuinrakennuksen paikalle päätettiin keskusta-alueen lähellä rakentaa pysäköintitalo, ja hän yritti ajaa läpi työmatkaveron, jotta kaupungin ulkopuolelta keskustaan töihin autolla ajavien pitäisi maksaa käyttämistään kaupungin palveluista. Milk suostui usein äänestämään Feinsteinia ja muita kokeneita valtuutettuja vastaan. Aluksi hän oli samaa mieltä Dan Whiten kanssa siitä, että Whiten kaupunginosaan Castron eteläpuolelle ei tulisi sijoittaa vanhaan luostariin suunniteltua nuorisomielisairaalaa. Milk kuitenkin päätti muuttaa äänensä saatuaan laitoksesta lisätietoja. Milk varmisti samalla, että White menetti tavoitteen, jonka puolesta hän oli kampanjoinut. White ei unohtanut sitä. Hän vastusti jokaista aloitetta ja kysymystä, jota Milk kannatti.
Milk aloitti kautensa tukemalla kansalaisoikeuslakia, joka kielsi syrjinnän seksuaalisen suuntautumisen perusteella. Asetusta kutsuttiin ”maan tiukimmaksi ja kattavimmaksi”, ja The New York Timesin mukaan sen läpimeno osoitti ”homoseksuaalien kasvavan poliittisen voiman”. Vain White äänesti sitä vastaan; pormestari Moscone vahvisti innoissaan ehdotuksen laiksi vaaleansinisellä kynällä, jonka Milk oli antanut hänelle tilaisuutta varten.