cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saab
Autot
Yhtiö laajensi toimintaansa 1940-luvun jälkipuolella henkilöautojen ja kuorma-autojen valmistukseen. Saabit tunnettiinkin heti lanseerauksen jälkeen virtaviivaisesta muodosta. Alkuvuosien Saab-autoissa logona oli lentokonesymboli. Saab edisti urheilullisuuden kuvaa osallistumalla ralliautoiluun heti autotehtaan perustamisen jälkeen.
Tämä toimiala siirrettiin vuonna 1990 erilliseen yhtiöön (Saab Automobile AB), joka on ollut vuodesta 2000 alkaen General Motorsin omistuksessa. Perinteinen merkki ja logo jäivät yhä käyttöön vaikka yhteys entiseen emoyhtiöön katkesi. General Motors ilmoitti 17. helmikuuta 2009, että se luopuu Saabista vuoden 2009 aikana. Saab ilmoitti 20. helmikuuta 2009 hakeutuvansa yrityssaneeraukseen. General Motors ilmoitti 18. joulukuuta 2009 lopettavansa Saab-autojen tuotannon, koska neuvottelut yrityksen myynnistä olivat epäonnistuneet. Sittemmin Saabin autovalmistus myytiin hollantilaiselle Spykerille.
Saabin ensimmäisenä maahantuojana Suomessa toimi vuosina 1950–1963 Oy Importer Ab, joka ehti tuoda Suomeen 900 Saabia. Vuonna 1963 Saabin edustus siirtyi vuonna 1949 perustetulle Oy Scan-Auto Ab:lle, joka toi maahan jo ennestään Scania-kuorma-autoja ja linja-autojen alustoja. Vuonna 1969 Saab ja Scania yhdistyivät Ruotsissa ja samana vuonna kyseinen uusi yhtiö Saab-Scania Ab ja suomalainen Valmet ostivat puoliksi Scan-Auton osakekannan. Saab-henkilöautoja koottiin Uudenkaupungin autotehtaalla vuosina 1969–2003 yli 730 000 kappaletta.
Avaruusalukset
Saab perusti – Ruotsin liityttyä Länsi-Euroopan avaruustoimintaa vuonna 1962 – Saab Space -yhtiön, joka on tehnyt laitteita kantoraketteihin ja avaruusaluksiin, aluksi yksin ja myöhemmin LM Ericssonin kanssa. Tämä yhtiö itsenäistyi Saabista ja lopulta vuonna 2009 myytiin sveitsiläiselle RUAG-yhtiölle.
Pe̍h-ōe-jī
Historia
Minnan-kiinaa kirjoittivat latinalaisin kirjaimin aluksi espanjalaiset lähetyssaarnaajat Manilassa 1700-luvulla. Silloin järjestelmää kuitenkin käytettiin lähinnä minnan-kiinan opettamiseksi espanjan puhujille. 1800-luvun alussa länsimaalaisia lähetyssaarnaajia ei päästetty Kiinaan, joten he tekivät työtä lähinnä Kaakkois-Aasian kiinalaisyhteisöjen parissa. Vuonna 1820 englantilainen kongregationalistinen lähetyssaarnaaja Walter Henry Medhurst julkaisi pienen sanaston, jossa hän käytti minnanin sanojen kirjoittamiseen latinalaisia kirjaimia; laajemman sanakirjan hän julkaisi vuonna 1832.
thumb|right|Elihu Dotyn sanakirjan kansisivu. Malaccassa asemapaikkaansa pitänyt Medhurst otti vaikutteita toisen lähetyssaarnaajan, Robert Morrisonin, mandariinikiinaa varten kehittämästä romanisaatiojärjestelmästä, johon hänen oli tehtävä lisäyksiä mandariinikiinan ja minnan-kiinan välisten erojen vuoksi. Medhurst oli vakuuttunut siitä, että toonien merkitseminen romanisaatioon olisi ensiarvoisen tärkeää kirjoituksen ymmärtämiseksi. Medhurstin kehittämä järjestelmä muodosti pohjan myöhempien sanakirjailijoiden käyttämille järjestelmille, vaikkakin sen monimutkaisesta vokaalijärjestelmästä ja kirjakieleen keskittymisestä luovuttiin pian. Vuonna 1853 amerikkalainen lähetyssaarnaaja Elihu Doty julkaisi Amoyn murteesta teoksen Anglo-Chinese Manual with Romanized Colloquial in the Amoy Dialect, jossa käytetty romanisaatiojärjestelmä perustuu Medhurstin järjestelmään ja joka eroaa nykyisin käytettävästä pe̍h-ōe-jīstä vain vähän.
Vuoden 1842 Nanjingin sopimuksen myötä länsimaalaisten lähetyssaarnaajien sallittiin saarnata tietyissä satamakaupungeissa. Yksi kaupungeista oli Amoy eli Xiamen, jossa puhutusta minnan-kiinan murteesta tuli pian de facto kielen standardimurre, jolla lähetyssaarnaajat kirjoittivat. Vuoden 1858 Tianjinin sopimuksella sallittiin lähetyssaarnaajien pääsy myös Taiwanille.
Minnan-kiinan kaksi päämurretta ovat Quanzhoun ja Zhangzhoun murteet; Xiamenissä puhuttu murre on näiden kahden välimuoto. Taiwania olivat asuttaneet kummaltakin murrealueelta saapuneet kiinalaiset, joten siellä puhuttu minnan-kiina oli samankaltaista kuin Xiamenissä; eroja oli, mutta ne olivat sen verran vähäisiä, että ne jätettiin usein huomiotta.
Lähetyssaarnaajat olivat jakautuneita sen suhteen, tulisiko pe̍h-ōe-jītä käyttää sellaisenaan kielen oikeinkirjoitusjärjestelmänä vai ainoastaan apuvälineenä kiinan kirjoitusmerkkien opettamisessa. Skotlantilainen presbyteerilähetyssaarnaaja William Campbell oli sitä mieltä, että pe̍h-ōe-jīn opettaminen itsenäisenä kirjoitusjärjestelmänä voisi kuohuttaa kiinalaisnationalistien tunteita, koska kirjoitusmerkkejä pidettiin lähes pyhänä osana kiinalaista kulttuuria. Toisaalta englantilainen presbyteerilähetyssaarnaaja Thomas Barclay uskoi, etteivät paikalliset voisi oppia lukemaan omalla äidinkielellään käyttäen muuta järjestelmää kuin pe̍h-ōe-jītä. Vuonna 1880 presbyteerilähetyssaarnaaja James Laidlaw Maxwell lahjoitti tainanilaiselle kirkolle painokoneen, jota Barclay opetteli käyttämään. Vuonna 1885 ilmestyi ensimmäisen kerran ensimmäinen pe̍h-ōe-jīllä kirjoitettu lehti, Tâi-oân-hú-siâⁿ Kàu-hōe-pò (’Taiwanin pääkaupungin kirkkolehti’).
Eri kirjoittajat tekivät romanisaatiojärjestelmään omia muutoksiaan, ja pe̍h-ōe-jīstä oli käytössä eri versioita. Vuonna 1934 Ernest Tipsonin julkaisemassa taskusanakirjassa käytetty versio on käytössä edelleenkin.
thumb|right|Vuonna 1955 annettu pe̍h-ōe-jīn käytön kieltänyt asetus. Japanin vallan aikana Taiwanissa käytettiin minnan-kiinan translitterointiin japanin kana-merkeistä kehitettyä järjestelmää. Paikallisten kielten asemaa heikennettiin japanin hyväksi, ja pe̍h-ōe-jīn käyttö väheni. Toisen Kiinan–Japanin sodan puhkeamisen myötä kiinan latinisointi sekä useita sillä kirjoitettuja julkaisuja kiellettiin Taiwanilla. Toisen maailmansodan jälkeen Kuomintang-hallinto suhtautui myötämielisesti ”paikallisiin murteisiin”. Vuonna 1953 kuitenkin kiellettiin minnan-kiinan ja japanin käyttö opetuksessa, ja vuonna 1955 kiellettiin pe̍h-ōe-jīn käyttö uskonnollisessa käännytystoiminnassa. Latinalaisin aakkosin kirjoitettujen Raamattujen käyttö kirkoissa kiellettiin; vaikka kiellosta luovuttiin jo vuonna 1959, kirkkoja kehotettiin käyttämään kiinalaisin merkein kirjoitettuja Raamattuja. 1960- ja 1970-luvulla useita julkaisuja, jotka käyttivät latinalaisia kirjaimia, kiellettiin.
Kun sotatilalaki poistettiin käytöstä Taiwanissa vuonna 1987, ”paikallisten kielten” käytön rajoitukset poistettiin, ja 1990-luvulla kiinnostus minnan-kiinan kirjoittamista kohtaan kasvoi.
Vuodesta 2006 lähtien Taiwanin opetusministeriö on suosittanut pe̍h-ōe-jīhiin perustuvaa tâi-lô-järjestelmää.
Järjestelmä
Pe̍h-ōe-jīssa käytetään seuraavia kirjaimia ja kirjainyhdistelmiä:
Perinteisessä kiinalaisessa fonologiassa tavu jaetaan tavunaloittajaan, tavunlopettajaan ja tooniin.
Tavunaloittajat
Tavunaloittajakonsonantit ovat:
Tavunlopettajat
Tavunlopettaja koostuu vähintään yhdestä vokaalista sekä mahdollisesti koodakonsonantista.
Lisäksi itsenäisinä tavuina esiintyvät syllabiset nasaalit ja  latinisoidaan m ja ng.
Toonit
thumb|right|Pe̍h-ōe-jīssa käytettävät toonimerkit. Toonit merkitään toonisandhia huomioon ottamatta tarkkeiden avulla seuraavasti:
Dangerous Woman
Dangerous Woman on yhdysvaltalaisen laulajan Ariana Granden kolmas studiolevy. Se julkaistiin 20. toukokuuta 2016.
Océane Dodin
Océane Dodin (s. 24. lokakuuta 1996 Lille) on ranskalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 93 syyskuussa 2016. Hän on voittanut urallaan yhden WTA-turnauksen kaksinpelissä. Grand Slam -debyyttinsä hän teki vuoden 2015 Australian avoimissa.
Marraskuussa 2014 Dodin pääsi WTA 125K -turnauksen välieriin Limoges'ssä, jossa hän hävisi Kristina Mladenovicille. Ensimmäisen WTA-turnausvoittonsa hän saavutti syyskuussa 2016 pelatussa Quebecin turnauksessa, jonka loppuottelussa hän voitti Lauren Davisin. Voiton myötä Dodin nousi ensimmäistä kertaa maailmanlistalla sadan parhaan joukkoon.
Cevian Capital
Cevian Capital on ruotsalainen pääomasijoitusyhtiö. Christer Gardell ja Lars Förberg perustivat yrityksen Dagens Industrin mukaan kesäkuussa 2003. Toiminta aloitettiin nimellä Amaranth Capital. Molemmat toimivat aiemmin sijoitusyhtiössä nimeltä Custos. Cevian Capitalissa oli syksyllä 2005 12 työntekijää.
Rahastot
Cevianin rahaston varat olivat vuonna 2006 14 miljardia kruunua. Dagens Industri -lehden mukaan lainarahat mukaan lukien rahastolla oli käytettävissä 25 miljardia kruunua. Gardellin mukaan rahaston sijoitukset olivat tuolloin USA:sta, Lähi-idästä, Euroopasta ja latinalaisesta Amerikasta. Tukholman pörssissä oli ulkomaisia sijoituksia yhteensä 170 miljardia kruunua. Suurimpana ulkomaisena sijoittajana oli amerikkalainen Fidelity Fonder, jolla oli osakkeita 41 miljardin kruunun arvosta vuonna 2006.
Lindex
Cevian Capitalin ensimmäinen sijoitus oli Lindex syksyllä 2004. Lokakuussa 2005 rahasto omisti Lindexistä 16 % ja heinäkuussa 2006 alle 5 %. Osakkeiden myynti on tuottanut rahastolle 640 miljoonaa kruunua.
Skandia
Cevian Capital sijoitti Skandiaan joulukuussa 2004. Hallituksen jäsenenä Christer Gardell puolusti voimakkaasti yrityksen myyntiä etelä-afrikkalaiselle Old Mutualille. Skandian osakkeet myytiin alle vuoden Cevian omistuksen jälkeen Old Mutualille Ruotsin television mukaan vihamielisen tarjouksen johdosta. Cevianin voitto oli miljardi kruunua.
Volvo
Cevian Capital ja brittiläinen Parvus Asset Management ostivat 5. syyskuuta 2006 yhdessä 50 000 Volvon äänivaltaista A-osaketta. Ostajista tuli 5 %:n äänivallalla yhdessä Volvon toiseksi suurin omistaja. Cevian ja Parvus vaativat kaupan jälkeen käteisen palautusta osakkaille ylimääräisenä osinkona ja yhtiön joidenkin osien myyntiä. Gardell pyrki myös yrityksen hallitukseen.
Kriitikoiden mukaan Gardellin ainoa päämäärä oli saada käsiinsä Volvon kassa ja pilkkoa yritys. Pilkottuna Volvo olisi voinut Ruotsin television mukaan olla 40 miljardia kruunua arvokkaampi. Mediassa arvosteltiin Gardellin toimintatapaa. Myös pääministeri Göran Persson ilmaisi 7. syyskuuta 2006 huolensa Volvon tilasta.
Teliasonera
Cevian Capital vahvisti 9. lokakuuta 2006 Reutersille hankkineensa 72 miljoonaa TeliaSoneran osaketta. Ruotsin valtio omisti tuolloin 45 % TeliaSonerasta ja Suomen valtio 13,7 %.
Muita sijoituksia
Muita Cevian Capitalin sijoituksia ovat Intrum Justitia 2004, norjalainen Visma, Metso 4 % 2005 ja Volvo 5 % 2006.
Turvapaikanhaku Suomessa
Suomessa turvapaikanhakijoiden vastaanottoa säätelee Laki kansainvälistä suojelua hakevan vastaanotosta eli vastaanottolaki. Turvapaikkahakemuksia käsittelee Maahanmuuttovirasto. Hakemuksen käsittelyaikana hakija oleskelee vastaanottokeskuksessa siinä maassa, jossa hakee turvapaikkaa.
Vuonna 2014 turvapaikkahakemuksen käsittely Suomessa kesti keskimäärin 170 päivää. Suuri osa turvapaikkahakemuksista hylätään, mutta usein myönnetään oleskelulupa toissijaisen suojelun, humanitaarisen suojelun ja yksilöllisen inhimillisen syyn perusteella. Vuonna 2014 Suomesta haki turvapaikkaa 3 651 henkilöä. Turvapaikkapäätöksistä myönteisiä oli 1 346. Vuonna 2016 Suomesta haki turvapaikkaa noin 5 100 ihmistä, ja myönteisen päätöksen sai 27 prosenttia heistä.
Kun Venäjä hyökkäsi kevättalvella 2022 Ukrainaan, Suomen sisäministeriö arvioi, että Ukrainasta saapuu Suomeen 40 000–80 000 turvapaikanhakijaa. Maaliskuun loppuun mennessä yli 11 000 Ukrainasta saapunutta oli hakenut Suomesta tilapäistä suojelua. Huhtikuun alussa Suomeen oli tullut arviolta 25 000 ukrainalaista sen jälkeen, kun Venäjä hyökkäsi Ukrainaan. Toukokuun puolivälin jälkeen Suomessa oli jätetty 23 781 tilapäisen suojelun hakemusta. Päätöksiä hakemuksiin oli 18. toukokuuta mennessä tehty 20 622. Päätöksistä 20 427 oli myönteisiä. Tuolloin arvioitiin, että kesällä 2022 jopa 20 000 ukrainalaista voisi saapua Suomeen. Lokakuun alkuun mennessä Suomeen oli tullut lähes 40 000 ukrainalaista, joista kolmannes halusi jäädä maahan. Lähes 40 prosentilla suunnitelmat olivat avoinna. Sodan seurauksena Venäjällä julistettiin osittainen liikennallepano syyskuussa 2022. Sen johdosta lokakuun puoliväliin mennessä Suomesta haki turvapaikkaa 499 Venäjän kansalaista. Tuohon mennessä koko vuoden aikana Venäjän kansalaisilta oli tullut 915 turvapaikkahakemusta. Tavallisesti ennen sotaa venäläiset olivat jättäneet 200–500 turvapaikkahakemusta vuodessa.
Hakijoiden määrät
Vuonna 2015 Suomeen tuli yli 30 000 turvapaikanhakijaa. Ennen sitä hakijamäärä oli vuosittain noin 3 000–4 000.
Elokuussa 2017 Suomessa oli noin 10 000 kielteisen turvapaikkapäätöksen saanutta turvapaikanhakijaa. Sisäministeriön kansliapäällikkö Päivi Nerg on todennut, että he ovat mahdollinen turvallisuusuhka. Hän katsoo, että ryhmässä voi olla ihmisiä jotka tulevat helposti kiinnostuneiksi Isis-propagandasta tai terrorismiryhmien toiminnasta.
Vuoden 2017 alustavien tilastojen mukaan Suomesta haki turvapaikkaa noin 5 100 henkeä. Kielteisiä päätöksistä oli 43 prosenttia, myönteisiä 40 prosenttia, tutkimatta jätettyjä 11 prosenttia ja rauenneita kuusi prosenttia.
Olympiodoros
Olympiodoros tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Turvapaikanhaku Suomessa
Hakijoiden määrät
Huomaa, että kaikista kunakin vuonna haetuista turvapaikoista ei tehdä päätöstä samana vuonna.
Oikeudet
Turvapaikanhakijalle voidaan maksaa vastaanottorahaa perustoimeentulon turvaamiseksi. Saatuaan oleskeluluvan turvapaikanhakijasta tulee kunnan asukas, jolloin hänestä tulee oikeutettu kunnan tarjoamaan perusturvaan.
Ongelmat
Lähes joka toisen Suomeen tulevan turvapaikanhakijan henkilöllisyys jää vahvistamatta. Henkilöllisyys jää tavallisesti selvittämättä passin puutteen vuoksi. Joskus turvapaikanhakijoilla ei ole passia lainkaan, mutta he myös piilottavat ja tuhoavat niitä tahallaan henkilöllisyytensä salaamiseksi.
Suomi pitää kaikkia Euroopan unionin maita turvallisina ja Euroopan unionin kansalaisten turvapaikkahakemuksia ilmeisen perusteettomina. Euroopan unionin lainsäädäntö turvaa kuitenkin Euroopan unionin kansalaisten oikeuden vapaaseen liikkuvuuteen Euroopan unionin alueella ja rajoittaa mahdollisuutta Euroopan unionin kansalaisten maasta poistamiseen. Ulkomaalaislain mukaan Euroopan unionin kansalaiselle pitää antaa 30 päivää aikaa poistua maasta kielteisen päätöksen jälkeen.
Helmisimpukat
pienoiskuva|252px|Avattu helmisimpukka ja viljeltyjä helmiä pienoiskuva|252px|Helmisimpukan kuoren sisäpinta Helmisimpukat (Pinctada, aiemmin myös Meleagrina) ovat lämpimissä merissä eläviä simpukoita, joista monet ovat tärkeitä aitojen tai viljeltyjen helmien tuottajia. Helmisimpukoiden käyttö helmenviljelyssä alkoi Japanissa 1900-luvun alussa. Helmisimpukat ovat erittäin suosittuja koruvalmistajien keskuudessa.
Useimpien Pinctada-lajien kuori on harjanteinen ja karkean suomupintainen; joissakin kielissä niistä puhutaankin ostereina. Helmisimpukat kiinnittyvät alustaansa byssusrihmoilla sinisimpukoiden tapaan.
Näitä Pterioida-lahkon merisimpukoita ei pidä sekoittaa sisävesien jokihelmisimpukkaan eli raakkuun, joka elää Suomenkin joissa. Kaupallisesti tärkeitä helmen tuottajia on myös toisessa Pterioida-lahkon merisimpukkasuvussa (Pteria) sekä Japanin ja Kiinan makeissa vesissä elävässä Hyriopsis-simpukkasuvussa.
Helmiä tuottavat lajit
Pinctada-suvussa on viitisentoista lajia, joista seuraavilla on tai on ollut merkitystä helmentuotannossa. Lajien tieteellisten nimien käytössä on vielä horjuvuutta. Eri lajien ja niiden tuottamien helmien koko vaihtelee, samoin helmien väri, joka liittyy simpukoiden luonnollisen helmiäisen väriin.
Suomen huonekaluteollisuus
Suomen huonekaluteollisuus kuuluu valtaosin suomalaiseen puusepänteollisuuteen, joka on kehittynyt Suomen runsaiden metsävarojen ja puunkäytön perinteen ansiosta kansainvälisestikin merkittäväksi toimialaksi. Puupohjaisten materiaalien lisäksi Suomessa on valmistettu huonekaluja myös metallista ja muoveista. Huonekaluteollisuuteen kuuluu kodin huonekalujen valmistajia, toimisto- ja julkiskalusteyrityksiä, keittiökalusteiden ja muiden kiintokalusteiden tekijöitä sekä mittatilauksena erilaisia erikoiskalusteita valmistavia yrityksiä. Ala työllisti suurimmillaan 1980-luvun lopulla lähes 14 000 suomalaista, Suomen 1990-luvun alun lamavuosina noin 5 000 ja 2010-luvun lopulla noin 8 000. Huonekalualan osuus Suomen bruttokansantuotteesta oli läpi 2010-luvun noin 0,6 prosenttia.
Huonekalujen tuotanto kehittyi Suomessa 1800-luvun lopulta lähtien pienistä puusepänverstaista kohti suurempia ja tehokkaampia teollisuuslaitoksia, suurimpina lahtelaiset Asko ja Isku, joskin alalla on yhä paljon pieniä yrityksiä etenkin Lahden seudulla ja muutamissa Etelä-Pohjanmaan kunnissa. Vielä 1900-luvun loppuvuosikymmeninä Suomessa tuotettiin kymmenissä tehtaissa suuria määriä mäntypuisia huonekaluja, joita vietiin erityisesti Ruotsiin, Saksan liittotasavaltaan ja Neuvostoliittoon sekä etenkin ruotsalaisen Ikean kautta muuallekin maailmaan. Sittemmin huonekaluala on Suomessa kustannussyistä painottunut volyymituotannon sijaan korkeamman laatu- ja hintatason tuotteisiin sekä mittatilauksena tehtäviin erikoiskalusteisiin muun muassa Suomessa rakennettuihin risteilyaluksiin.
Huonekaluteollisuus oli merkittävä osa Suomen taideteollisuuden ja muotoilun menestystarinaa 1960-luvulta alkaen, kymmenisen vuotta lasi- ja keramiikkaesineiden maineen nousun jälkeen. Kansainvälisesti tunnettuja suomalaisia huonekaluja ovat Alvar Aallon jo 1930-luvulla suunnittelemat ja Artekin markkinoimat koivuhuonekalut sekä Eero Aarnion ja Yrjö Kukkapuron 1960-luvulta alkaen suunnittelemat futuristiset lujitemuovikalusteet, kuten Pallotuoli ja Karuselli-nojatuoli.
Vuosituhannen vaihteeseen saakka Suomesta vietiin ulkomaille suuremmasta arvosta huonekaluja kuin tänne tuotiin, mutta 2000-luvulla kehitys kääntyi päinvastaiseksi niin, että vuonna 2017 huonekalutuonti oli vientiin verrattuna arvoltaan noin nelinkertainen. Yhtenä syynä tuonnin kasvuun on vuonna 1996 Suomeen laajentunut ruotsalaisjätti Ikea, jonka osuus suomalaisesta huonekalujen vähittäiskaupasta oli vuonna 2017 jo kolmannes. Syinä viennin pienentymiseen ovat muun muassa Neuvostoliiton romahtamisen aiheuttama idänkaupan loppuminen sekä Ikean sopimusvalmistuksen siirtyminen 1990-luvulla Suomea halvempiin maihin, kuten uudelleen itsenäistyneisiin Baltian maihin ja Puolaan.
Historiaa
Suomalainen huonekalutuotanto sai alkunsa maaseudun kotitarvevalmistuksesta ja paikallisten kirvesmiesten ja puuseppien työstämistä kalusteista. Varhaisimmat kansankalusteet olivat tupien seinustojen kiinteitä penkkejä, eri korkeuksilla olevia tasoja ja umpinaisia säilytyskomeroita, joita veistivät kirkonrakentajat ja muut rakennuspuusepät asuintupien oheen. Irrallisten huonekalujen oppia alkoi tulla Suomeen 1600-luvulla hollantilaisten kauppaporvarien aloittamana Saksan ja Tanskan kautta. Ammattikuntalaitoksen aikakaudella, 1600-luvulta 1800-luvulle, Suomen rannikkokaupunkien puuseppien kisälleiksi tuli maaseudulta nuorukaisia, jotka usein palasivat kotiseudulleen puusepiksi. Ympäri maata toimi myös puulaivojen rakentajia, veneenveistäjiä ja hevosajokalujen valmistajia, jotka saattoivat sivutöinään tehdä huonekalujakin.
Kaupungistumisen myötä alettiin kaivata ulkomaisten esikuvien tyylisiä, talonpoikaiskalusteita sirompia, mukavampia ja monipuolisempia huonekaluja kaupunkikotien eri huoneisiin. 1840-luvulla verhoilijamestari Litoniuksen yritys työllisti parikymmentä ihmistä ja oli tuolloisen Suomen suurin alallaan. Vuonna 1850 Suomessa oli vasta kolme yli kymmenen ihmistä työllistänyttä puusepänverstasta, jotka valmistivat kaupunkiensa asukkaille kalusteita tilauksesta käsityönä. Vuonna 1858 Fredrik Svante Lindholmin tehtaassa oli 33 työntekijää.
Höyryvoimalla sarjatuotantoon
Ensimmäinen höyryvoimaa käyttävä puusepänverstas Suomen suuriruhtinaskunnassa oli Rikhard Theodor Heimbergerin tehdas Helsingissä, joka vuonna 1876 työllisti 52 ihmistä ja tuotannossa alkoi olla sarjavalmistuksen piirteitä. Samoihin aikoihin myös Nikolai Bomanin tehtaaseen Turussa saatiin höyrykäyttöisiä koneita ja niiden käyttöä ohjaamaan ruotsalaisia työnjohtajia. "Höyrypuusepäntehtaat" olivat usein tuotevalikoimaltaan hyvin monipuolisia: esimerkiksi Hietalahden Osakeyhtiö Helsingissä valmisti päätuotteensa lattiaparketin ohella koulukalusteita, voimistelutelineitä ja ravintolasisustuksia. Billnäsin ruukin maineikas konttorikalustetuotanto sai alkunsa 1909 tarpeesta hyödyntää kirveen- ja lapionvarsien valmistuksessa yli jäänyttä puutavaraa muutenkin kuin polttopuuna.
Muuramen Tuolitehdas oli 1910–1920-luvulla Suomen harvoja vesivoimaa hyödyntäneistä huonekalutehtaista. Sähkökäyttöisten puuntyöstökoneiden markkinoille tulo 1900-luvun taitteessa antoi uutta kilpailukykyä pienille verstaille, joilla ei ollut ollut rahkeita höyry- tai vesivoiman hyödyntämiseen. Toisaalta myös isot puusepäntehtaat hyötyivät sähköön siirtymisestä, kun työpisteitä ei tarvinnut enää järjestellä kaikkia koneita pyörittävän ison valta-akselin ääreen vaan tuotantotiloja voitiin käyttää joustavammin. .
Helsinki hiipuu, Lahden seutu kasvaa
Helsingin kasvu ja vilkas rakentaminen tekivät pääkaupunkiseudusta 1800-luvun lopulla Suomen suuriruhtinaskunnan puusepänteollisuuden keskuksen, jossa erikokoiset verstaat valmistivat huonekalujen ohella myös ovia, ikkunoita ja muita rakennusosia. John Paischeffin huonekaluliike työllisti monia huonekalupuuseppiä, joista monet asettuivat Espoon Soukkaan. Keravan Puuseppätehdas perustettiin uusien sähkökoneiden varaan vuonna 1908. Se loi maineensa näyttävillä apteekkisisustuksilla, siirtyi pian jälleenmyyjänsä Stockmannin omistukseen ja toimi 1980-luvulle saakka. .
Kun tallinnalaisen Luther-tehtaan liimamestarit tulivat 1920-luvun keskivaiheilla opettamaan lahtelaisen Fennia Fanerin perustajille viiluvanerin valmistusta, huonekalujen sarjatuotanto sai uuden sysäyksen ja samalla suomalainen huonekalutehtailu alkoi nopeasti siirtyä Helsingin alueelta Lahteen ja sen naapuriin Hollolaan. Tuotannon hiipumiseen Helsingin seudulla Suomen itsenäistymisen aikoihin vaikutti se, että muun muassa Hietalahden Osakeyhtiö, Helsingin Puuseppätehdas Oy ja Sörnäs Snickeri Ab joutuivat lopettamaan toimintansa Venäjän vallankumouksen jälkeen sieltä saamatta jääneiden vientikauppamaksujen vuoksi.
Mikko Nupponen oli Lahden alueen puusepänteollisuuden uranuurtaja 1900-luvun alussa. Aukusti Avonius perusti sittemmin Askona tunnetun Lahden Puusepäntehtaan vuonna 1918, ja se ohitti liikevaihdossa pian Nupposen tehtaan. Nupposelta lähtenyt huonekalusuunnittelija Bernhard Häkli perusti yhtiökumppaniensa kanssa vuonna 1919 Lahden Puuseppä Oy:n ja vuonna 1925 omaa nimeään kantaneen huonekalutehtaan. Eino Vikströmin 1928 perustama Lahden Puukalusto Oy kasvoi sotien jälkeen Askon kokoluokkaan ja tunnetaan nyt nimellä Isku. Sen ohella suurimpia yhä toimivia Lahden seudun tehtaita ovat Lepo Product (ent. Lepokaluste), HT-Collection (ent. Huonekalutuote Oy), Muurame sekä Raute Oy:n 1945 perustama Sopenkorpi Oy, nykyinen Sope. Muita Lahden alueen isompia huonekalutehtaita ovat olleet Peem (1967–1985), Vilka (1945–1981), SOK:n omistama Vakiopuu Oy (1943–1987) sekä Sotka, alun perin OTK:n Puu Oy, joka nykyisin Askon tavoin toimii huonekalualan kauppaketjuna Indoor Groupin omistuksessa.
Kiertokauppaa koppiautoista
Lahden ohella toinen huonekalutehtaiden keskittymä muodostui 1950-luvulta alkaen Etelä-Pohjanmaan eteläosiin, etenkin Kauhajoelle, Jurvaan, Teuvalle Ilmajoelle ja Kurikkaan. Se muodostui vähitellen jopa sadoista pienyrityksistä, jotka erikoistuivat etenkin Jurvassa koristeveiston keinoin entisaikojen huonekalutyylejä jäljitteleviin tyylihuonekaluihin tai edullisiin koko kansan sohvaryhmiin. 1970-luvun lopulla jopa puolet Suomessa myydyistä huonekaluista oli peräisin pohjalaisverstaista, ja lisäksi neljännes niiden yhteisestä liikevaihdosta tuli viennistä.
Eteläpohjalaisia lastulevyrunkoisia, vaahtomuovilla pehmustettuja ja usein tekonahalla verhoiltuja sohvakalusteita alettiin 1960-luvulla markkinoida ympäri maata kiertävistä katetuista kuorma-autoista. Tuolloin huonekaluliikkeitä oli vielä harvassa ja ihmisten kynnys niihin lähtemiseen oli korkea, mutta television katseluun kaivattiin mukavia olohuonekalusteita. Kiertokaupassa käytettyjä kuorma-autoja oli parhaimmillaan liikkeellä tuhatkunta Vaasan lääninhallituksen myöntämine kiertokauppalupineen, ja parhaita myyntialueita olivat maaseudun kasvukeskukset ja kaupunkien uudet kerrostalolähiöt. Olennainen osa myyntitaktiikkaa oli osamaksukauppa houkuttelevan pienine kuukausierineen. Tarinan mukaan esimerkiksi kauhajokelainen Perälä-Yhtymä myi 1970-luvun alussa 650 taloa käsittävällä Multialla yhtenä päivänä 400 pohjalaissohvaa.
Samaan aikaan myös huonekaluliikkeiden määrä Suomessa lisääntyi. Askon ja Iskun lisäksi omia myymälöitä avasivat osuuskaupparyhmät SOK ja OTK sekä myös keskisuuret huonekalutehtaat. Ne perustivat vuonna 1959 yhdessä pienten huonekaluliikkeiden kanssa Kaluste-Yhtymän, johon 1970-luvun puolivälissä kuului 22 suurta kalustehallia, 16 keskikokoista myymälää ja kymmenkunta pientä huonekalukauppaa. Ketjun yhteiseksi markkinaosuudeksi arveltiin tuollon 30 prosenttia.
Design myy, vienti vetää
Suomalaisten metallikalusteiden Hetekasta ja Merivaarasta alkanutta perinnettä jatkaa muun muassa porilainen Messin, joka sai tasavallan presidentin vientipalkinnon jo kansainvälistymisensä alkuvaiheessa 1977. Muita tuon palkinnon saaneita kalustevalmistajia ovat Asko Oy (1967), Muurame (1986), leikkivälinevalmistaja Lappset (1994), avotoimistorakenteita kehittävä Framery (2017) ja hoitokalusteita tekevä Lojer (2020).
Punottuja rottinkikalusteita valmistivat Suomessa aiemmin ainakin näkövammaisten Sokeva ja Parolan Kaluste Oy, kunnes 1980-luvun puolivälissä Indonesia kielsi rottingin maastaviennin muuten kuin valmiina tuotteina. Suomen näkövammaiset saivat kuitenkin jatkaa rottinginpunontaa Indonesian antamalla erityistuontiluvalla. Rottinkikalusteita ei kuitenkaan enää valmisteta Sokevan nimissä vaan Annansilmät-brändin alla pienimuotoisena käsityönä.
Huonekaluala 2000-luvulla
1990-luvulla suomalaiset yritykset alkoivat tutkia valmistuksen siirtämistä palkkatasoltaan halpoihin naapurimaihin, etenkin uudelleen itsenäistyneisiin Baltian maihin. 2010-luvulla esimerkiksi Viroon viedyn sahatavaran vienti Suomesta on ollut kasvussa, mutta siitä osa palautuu Suomeen Virossa valmistettuina kalusteina. Näin toimii muun muassa kalustemarkkinoija Laulumaa. Vaatetusteollisuus lähes katosi Suomesta 1990-luvulla, mutta huonekaluala piti paremmin pintansa uusien suunnittelijoiden ja tehostetun tuotantoteknologian ansiosta. Kun Ikea vuonna 1996 lopulta avasi myymälän jo 1960-luvulla hankkimalleen tontille Espoossa, koko huonekalu- ja sisustusala koki yhä jatkuvan kiinnostuksen ja kysynnän kasvun, mikä valtaosin on ilmennyt huonekalutuonnin kasvuna mutta on hyödyttänyt myös suomalaisvalmistajia.
Suuriin kappalemääriin perustuva huonekalutuotanto on Suomesta lähes kadonnut ja tilalle ovat tulleet erikoistuneet, muotoiluun ja suunnitteluun sekä laajaan palvelutarjontaan panostavat yritykset sekä yhteistyöhön perustuvat alihankintaverkostot. Suomen viidenneksi suurimmaksi alan yritykseksi on muutamassa vuodessa kasvanut vuonna 2010 perustettu tamperelainen Framery Oy, joka on erikoistunut avotoimistoissa tarvittaviin, ääntä eristäviin ja työrauhaa tuoviin rakenteisiin. Muita tämän hetken trendejä suomalaisessa huonekalusuunnittelussa ja -tuotannossa ovat ympäristötietoisuus, kiertotalous ja uusiutuvien materiaalien käyttö sekä itse tuotteissa että niiden pakkauksissa. Jotkin perinteiset huonekalutehtaat kuten Hakola ovat onnistuneet uudistumaan ja pysymään kilpailussa mukana verkkokauppaa, suunnittelijayhteistyötä ja sosiaalista mediaa hyödyntäen. Vuodesta 1992 ruotsalaisomistuksessa ollut Artek sai vuonna 2013 uudeksi omistajakseen sveitsiläisen designjätti Vitran, joka vuonna 2014 osti myös Alvar Aallon huonekaluja valmistavan Korhosen ja laajensi Artekin mallistoa Avartelta periytyneillä Yrjö Kukkapuron kalusteilla.
Suurimmat yritykset 2018
Lähde:
Public Television Service Taiwan
Public Television Service Taiwan (, lyh. PTS) on Taiwanin yleisradioyhtiön omistama televisiokanava. Toinen yleisradioyhtiön omistama kanava on Chinese Television System (CTS).
Sisältö on pääsääntöisesti kiinankielistä. Englanninkielistä sisältöä löytyy jonkin verran PTS:n YouTube-kanavalla.
Ajatus yleisradioyhtiön omistamasta vapaasta televisiokanavasta heräsi jo 1980-luvun alussa pääministeri Yun-suan Sunin aikana. Kanava aloitti toimintansa vasta kuitenkin paljon myöhemmin, 1. heinäkuuta 1998. PTS:n tarkoitus on ollut tasapainottaa kaupallista mediaa, jonka osuus on Taiwanissa merkittävä. Kanavan rahoitus tulee samannimiseltä säätiöltä. Lisäksi osa rahoituksista tulee säätiölle tehdyistä lahjoituksista.
Luettelo Suomen rekisteröidyistä uskonnollisista yhdyskunnista
Luettelossa yhdyskunnan rekisteröintivuosi on yhdistysrekisterin mukainen. Suunta-sarake perustuu joko yhdyskunnan nimestä ilmenevään uskontosuuntaan tai milloin se ei ole selvää, Uskonnot Suomessa -hankkeen luokitteluun.
Tapio Lehtinen
pienoiskuva|400x400px|Tapio Lehtinen Galiana-veneellään kesällä 2020. Tapio Lehtinen (s. 19. tammikuuta 1958 ) on suomalainen tuotantotalouden diplomi-insinööri, Helsingfors Segelsällskapin entinen kommodori ja yksinpurjehtija joka osallistui Golden Globe Race 2018 -purjehdukseen ja purjehti soolona, ilman pysähdyksiä maailman ympäri. Hän sijoittui kisassa viidenneksi. Lehtisen purjehduksesta ilmestyi kirja keväällä 2020. Vuonna 2022 hän osallistui toistamiseen Golden Globe Race -yksinpurjehduskilpailuun.
Kallion lukio
Kallion lukio (aik. Sörnäisten yhteiskoulu (1902–1913), Kallion yhteiskoulu (1913–1977), Kallion peruskoulun yläaste) on lukio Helsingissä, Kallion kaupunginosassa. Kallion lukio on saanut erityistehtävän ilmaisutaitoaineiden opetuksesta, ja lukiosta käytetäänkin usein nimitystä Kallion ilmaisutaidon lukio erotukseksi tavallisista lukiosta.
Kallion lukio sijaitsee nykyään alkuperäisessä osoitteessaan: Porthaninkatu 15. Porthaninkadun rakennuksessa aloitettiin vuoden 2020 tammikuussa perusparannusremontti, joka kesti 2022 kevääseen saakka. Lukio sijaitsi remontin ajan väistötiloissa Ruskeasuolla osoitteessa Lehtikuusentie 4. Syyslukukauden 2022 alusta koulu palasi takaisin remontoituihin tiloihin Porthaninkadulle.
Tapio Lehtinen
Lehtinen oli eduskuntavaaleissa 2023 Kokoomuksen ehdokkaana Helsingin vaalipiiristä. Hän sai ääntä eikä tullut valituksi.
Kallion lukio
Vuonna 2021 Kallion lukiossa oli noin 550 opiskelijaa. Vuosittain uusia opiskelijoita noin 170. Lukioon pyritään vuosittain toisen asteen yhteishaun kautta. Kallion lukioon haettaessa katsotaan peruskoulun päättötodistuksen lisäksi hakijan monipuolista harrastuneisuutta ja kiinnostusta opiskella ilmaisutaitoaineita.
Kallion lukion nykyinen rehtori on Ari Mäkinen. Kallion lukion kielitarjonta kattaa englannin, ruotsin, saksan, ranskan, venäjän, espanjan ja italian opinnot. Laajan kurssitarjonnan turvaamiseksi Kallion lukio tarjoaa monia kielten, mutta myös muiden pienivalintaisten aineiden kursseja yhteistyössä lähellä sijaitsevan Helsingin kuvataidelukion kanssa. Lukiolla on yhteinen tuntikiertokaavio kuvataidelukion kanssa, mikä mahdollistaa sen, että opiskelijat voivat ottaa kursseja molemmista lukioista. Molemmilla lukioilla on myös yhteinen taideaineiden opetukseen käytetty toimipiste, Pengerkadun taidetalo, joka sijaitsee koulujen läheisyydessä osoitteessa Pengerkatu 5.
Tapio Lehtinen
Purjehdusura
Lehtinen aloitti purjehtimisen optimistijollalla vuonna 1965 ja hän kilpaili aktiivisesti juniorivuosinaan kevytveneillä. Myöhemmin hän on ollut aktiivinen avomeri- ja valtameripurjehtija, ja hän osallistui Whitbread Round the World Race -kilpailuun vuosina 1981–82 Skopbank of Finland -veneessä toimien sen vahtipäällikkönä. Vene sijoittui kilpailussa 12. sijalle.
Kallion lukio
Kallion lukio tekee paljon vaihtelevaa vuorovaikutusta ympäröivän yhteiskunnan kanssa, etenkin ilmaisutaitoaineidensa kautta.
Tapio Lehtinen
Purjehdusura
Kilpailun jälkeen Lehtinen kutsuttiin Helsingfors Segelsällskapin jäseneksi. Tämän jälkeen hän on kilpaillut 30 vuotta 6mR-veneellä nimeltä May Be IV.
Lehtinen on purjehtinut myös Laser- ja 470- ja 29er-jollilla. Hän on osallistunut myös Round Britain and Ireland Yacht Race, Single-Handed Trans-Atlantic Race, Azores and Back sekä Newport Bermuda Race -kilpailuihin.
Kallion lukio
Koulun historia
Hanna Castrénin perustama Sörnäisten yhteiskoulu aloitti toimintansa 1. syyskuuta 1902 viisiluokkaisena reaalikouluna. Se oli ensimmäinen oppikoulu Helsingin Pitkänsillan pohjoispuolisissa työläiskaupunginosissa. Vuonna 1913 koulu muuttui yliopistoon johtavaksi ja sai samalla nimen Kallion yhteiskoulu. Samassa yhteydessä koulun omistus siirtyi Castrénilta Kallion yhteiskoulun kannatusyhdistykselle. Koulu toimi alkuun Kivikon huvilassa, vuosina 1905–1919 samalla tontilla olleessa "Pääskysenpesän kouluna" tunnetussa rakennuksessa ja sen jälkeen kymmenen vuotta Venäläisen hyväntekeväisyysyhdistyksen talossa Viertotie (Hämeentie) 39:ssä. Vuonna 1929 valmistui Porthaninkatu 15:een nykyinen koulurakennus, jota on vielä laajennettu 1957. Koulu kunnallistettiin peruskouluun siirtymisen yhteydessä syksyllä 1977 ja muutettiin Kallion lukioksi ja yläasteeksi. Yläaste yhdistettiin 1982 Aleksis Kiven kouluun. Lukion lukusuunnitelmaan lisättiin syksyllä 1981 ilmaisutaitopainotteisuus ja 1985 valtio myönsi sille ilmaisutaidon erikoislukion oikeudet.
Tapio Lehtinen
Purjehdusura
Lehtinen on toiminut Suomen Optimistijollaliiton hallituksessa ja kolme kertaa Suomen 6mR -liiton hallituksessa. Hän pyrki HSS:n kommodoriksi voidakseen edistää sen junioritoimintaa ja kohentaakseen sen taloudellista asemaa.
Golden Globe Race 2018 -purjehdus
Lehtinen osallistui yhtenä 18 purjehtijasta vuosina 2018–2019 Golden Globe Race 2018 -purjehdukseen. Hän oli yksi viidestä purjehduksen loppuun suorittaneista ja viimeinen perille päässeistä. Kilpailu oli alkuperäisen Golden Globe Race -kilpailun 50-vuotisjuhlakilpailu, ja siinä sai käyttää vain alkuperäisen kilpailun aikana olemassa ollutta teknologiaa.
Kallion lukio
Ilmaisutaitopainotus
Kallion lukio on ilmaisutaidossa erityistehtävän saanut lukio, mikä tarkoittaa sitä, että lukiossa on tarjolla ilmaisutaitoon erikoistuneiden taideaineiden kursseja. Valtakunnallisista pakollisista lukuaineista opiskelijat voivat halutessaan lyhentää pois enintään kahdeksan kurssia (16 opintopistettä), kunhan vähintään puolet pakollisen aineen kursseista on suoritettu. Tästä johtuen ilmaisutaitoaineita täytyy valmistumisen saavuttamiseksi käydä vähintään 12 kurssia (24 opintopistettä).
Ilmaisutaitoon erikoistuneita taideaineiden kursseja on tarjolla seuraavilla osa-alueilla:
Tapio Lehtinen
Golden Globe Race 2018 -purjehdus
Tasmanian tienoille saapuessaan Lehtisen venettä vaivasivat sen pohjaan Intian valtamerellä kiinnittyneet hanhenkaulat. Hän ei saanut Australian viranomaisilta lupaa puhdistaa veneensä pohjaa, sillä hanhenkaulat ovat alueella vieraslaji. Osa muista kilpailijoista oli saanut luvan tähän operaatioon. Hanhenkaulat pystyivät kiinnittymään Lehtisen veneeseen, sillä sen pohjaa ei ollut maalattu tarkoitukseen sopivilla myrkkymaaleilla. Kyseessä oli suomalaisen telakan tekemä virhe, joka johtui siitä, että valtameripurjehduksissa käytetty myrkkymaali on kielletty Itämerellä. Hanhenkaulat ratkaisivat kilpailun Lehtisen osalta, eikä hänellä ollut mitään mahdollisuuksia parempaan sijoitukseen.
Lehtinen saapui maaliin Les Sables-d'Olonneen 19. toukokuuta 2019. Matkaa hän oli tehnyt yli 30 000 merimailia eli noin 55 000 kilometriä. Hän oli kilpailijoista ainoa, joka selvisi maaliin ilman ns. knockdownia eli ilman, että veneen masto ja purjeet olisivat osuneet veteen. Lehtisen mukaan veneen malli esti tätä tapahtumasta tuulissa, jotka pahimmillaan olivat nopeudeltaan 45–60 solmua.
Kisaan osallistuneissa veneissä oli myös moottori, kuten vuoden 1968 kisassakin. Polttoainetta oli sallittu ottaa mukaan 150 litraa. Se oli tarkoitettu käytettäväksi tyynen sään osuessa kohdalle. Lehtisen moottori meni epäkuntoon jo purjehduksen alkupuolella Kanarian saarten kohdalla, eikä hän saanut sitä korjattua. Maaliin tullessa hänellä oli polttoainetta jäljellä vielä 135 litraa. Muilla maaliin päässeillä ei ollut jäljellä mitään.
Lehtinen käytti matkaan 322 päivää. Kisan voittanut 73-vuotias Jean-Luc van den Heede käytti matkaan 211 päivää ja pääsi maaliin tammikuun 29. päivänä.
Lehtisen purjehduksesta on sanottu, että hänen sijoituksensa on “suomalaisen purjehduksen parhaita viidensiä sijoja”. On myös sanottu, että Hjallis Harkimon yksinpurjehdus maailman ympäri vuosina 1986–1987 kalpenee Lehtisen suorituksen rinnalla, sillä Harkimo sai pysähdellä matkan varrella ja ottaa mukaan tuoretta ruokaa ja vettä. Lehtisellä sen sijaan oli mukana kaikki tarvittava, ja ruokaa hänellä oli kilpailun päättäessään vielä kahdeksi kuukaudeksi ja vettäkin vielä kahdeksi viikoksi.
Golden Globe Race 2022
<mapframe width="200" height="200" zoom="1" longitude="12.65625" latitude="1.230374" text="Hätäsignaalin koordinaatit
Golden Globe Racen lähtö oli 4. syyskuuta 2022 Ranskasta Les Sables-d'Olonnen kaupungista. Tällä kerralla Asteria-veneen pohja oli suojattu valtamerikelpoisella myrkkymaalilla. Tehokkaammasta maalista huolimatta 20. lokakuuta mennessä pohjaan oli jälleen tarttunut barnakkeleita. Lehtinen sai kuitenkin puhdistettua veneensä pohjan pienikokoisesta noin 60 yksilön barnakkeliyhdyskunnasta Etelä-Atlantilla.
Taide-elokuva
Taide-elokuvat (myös art house) ovat elokuvia, joiden tarkoituksena on olla taiteellisesti korkealaatuisia, eikä välttämättä saavuttaa suuren yleisön suosiota tai olla viihdyttäviä.
Varhainen taide-elokuva kehittyi sitä mukaa kun elokuvaohjaajat oivalsivat elokuvan ilmaisumahdollisuudet. Yhdysvalloissa ohjaajat David Wark Griffith ja Mack Sennett tekivät ennen ensimmäistä maailmansotaa kunnianhimoisia mykkäfilmejä. Eri tyylilajeista nousi ensin vahvimmaksi komedia, kärkinimenä Charles Chaplin. 1920-luvulla alkanut äänielokuvien tuotanto loi draamalle entistä vahvemmat mahdollisuudet.
Tapio Lehtinen
Golden Globe Race 2022
18. marraskuuta Lehtisen Asteria-vene upposi Etelä-Afrikan Port Elizabethin lähettyvillä ja Lehtinen joutui siirtymään pelastuslautalle. Lehtinen arvelee onnettomuuden syyksi, että Asterian runkoon rakennettu läpivienti petti, jolloin veneen taaimmainen osasto täyttyi vedellä, mikä johti vesitiiviin laipion pettämiseen, minkä seurauksena vene täyttyi vedellä ja upposi viidessä minuutissa.
Taide-elokuva
Yhdysvaltojen elokuvataide oli pitkään suurten filmiyhtiöiden hallitsemaa, mutta 1960-luvun lopussa uusi ohjaajapolvi astui esille. Uudessa tyylissä esimerkiksi Francis Ford Coppola ja Arthur Penn kuvasivat elämää, jossa hyvä ja paha olivat vaikeammin erottuvia kuin perinteisessä tyylissä ja jossa kuvastui yhteiskunnan yleinen vapautuminen.
Tapio Lehtinen
Golden Globe Race 2022
Veneen uppoamishetkellä Lehtisen kaksi lähintä kilpailijaa olivat hänestä 176 ja 310 kilometrin päässä ja lähin laiva noin 430 kilometrin päässä. Lähin kilpakumppani Kirsten Neuschäfer lähti auttamaan Lehtistä. Neuschäfer saavutti Lehtisen seuraavan päivän aamuna ja poimi hänet kyytiinsä. Neuschäferin veneestä Lehtinen siirtyi rahtilaiva Darya Gayatrin kyytiin matkalle kohti Rizhaon satamaa. Neuschäfer jatkoi purjehduskilpailua aikahyvityksen kanssa. Lehtinen pääsi häntä kuljettaneen rahtilaivan kyydistä 5. joulukuuta 2022 Indonesian Jakartassa, josta hän palaa Suomeen.
Ocean Globe Race 2023
Golden Globe Race 2022:n jälkeen Lehtinen aikoo osallistua täysin suomalaisen tiimin kanssa Ocean Globe Race 2023 -kilpailuun veneellä, jonka hän on ostanut Englannista. Vene on Suomessa 1970 Nautorin telakalla rakennettu Sparkman & Stephensin suunnittelema Swan 55 -jooli. Veneen nimi on Galiana. Kilpailuun osallistuva tiimi Tapio Lehtinen Sailing koostuu suomalaisista “uuden sukupolven” valtameripurjehtijoista. Tapio Lehtinen Sailingin yhteistyökumppaneina on suomalaisia yrityksiä, mutta pääsponsori puuttuu vielä.
Yksityiselämä
Lehtisen veli Eero Lehtinen oli miehistön jäsenenä Martela O.F. -veneessä, joka kaatui kölin irrottua Whitbread Round the World -kisassa vuonna 1990.
Lehtisellä on kolme lasta, joista kaksi, olympiapurjehtijat Silja ja Lauri Lehtinen, ovat hänen ensimmäisestä avioliitostaan. Ensimmäinen vaimo Pia kuoli rintasyöpään vuonna 1988.
Seututie 295
thumb|Seututie 295 Kärkölässä pohjoiseen kuvattuna Seututie 295 kulkee Hollolan Hämeenkoskelta Kärkölän kautta Mäntsälän Levannolle. Tien pituus on noin 34 km. Tie on koko matkaltaan kaksikaistainen ja päällystetty.
Aiheesta muualla
Koordinaatit kevyen liikenteen väylän päätepisteille:
Nürnberg (1934)
Nürnberg oli Saksan laivaston kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 16. maaliskuuta 1933 nimellä risteilijä F (Nymphen korvaaja) Deutsche Werftiltä Kielistä, missä köli laskettiin puoli vuotta myöhemmin 4. marraskuuta telakkanumerolla 234. Se laskettiin vesille 8. joulukuuta 1934 nimellä Nürnberg. Puheen kastetilaisuudessa piti Niebelin pormestari ja kummina oli SMS Nürnbergin päällikön von Schönbergin tytär rouva Lehfeldt. Alus otettiin palvelukseen 2. marraskuuta 1935 ensimmäisenä päällikkönään Hubert Schmundt.
Palvelus
Palvelukseenottoa seuranneet kuukaudet alus oli erilaisissa koeajoissa ja miehistön koulutuksessa. Se nimettiin 9. huhtikuuta 1936 laivaston tiedustelujoukkojen komentajan  kontra-amiraali Boehmin lippulaivaksi. Alus lähti 14. huhtikuuta harjoitukseen Atlantille Leipzigin ja Kölnin kanssa. Purjehduksen aikana alus vieraili Teneriffalla ja Lissabonissa ennen paluutaan Kieliin 8. toukokuuta. Laboen muistomerkillä järjestetyssä tilaisuudessa alus oli ankkurissa Kielissä 28. toukokuuta – 1. kesäkuuta.
Alus oli 3.–19. kesäkuuta laivaston tiedustelujoukkojen harjoituksessa Itämerellä. Harjoituksen aikana se vieraili Swinemündessä 6.–7. kesäkuuta ja 12.–14. kesäkuuta Skagenissa, missä amiraali Erich Raeder nousi alukselle Grilleltä. Alus oli heinäkuun telakalla.
Espanjan sisällissota
Saksan laivaston osasto, jossa Nürnberg oli tiedustelujoukkojen lippulaivana, lähti 19. elokuuta Espanjan rannikolle. Osaston tehtävänä oli vapauttaa aiemmin alueelle lähtenyt kontra-amiraali Karlsin johtama osasto. Vierailtuaan Barcelonassa ja Alicantessa alus vapautti Kölnin Cadizin edustalla. Alus palasi osaston mukana Kieliin 9. lokakuuta.
Marraskuussa alus lähti Arosanlahdelle ja se oli Espanjan rannikolla 16. joulukuuta asti, jolloin se palasi Saksaan Admiral Scheerin ja 3. torpedovenelaivueen kanssa. Tammi-helmikuun 1937 alus oli huollettavana, minkä jälkeen se oli koeajoissa ja miehistön koulutuksessa. Alus lähti 24. huhtikuuta Espanjan rannikolle Cadizin edustalle ja kontra-amiraali Boehm palasi alukselle 29. huhtikuuta. Alus ankkuroitui Kieliin 19. toukokuuta.
Kuukauden lopun Nürnberg ja Karlsruhe olivat koulutuksessa sukellusveneiden ja ilmavoimien kanssa ja kesäkuussa alus osallistui laivaston sotaharjoitukseen. Alus lähti 17. kesäkuuta Admiral Graf Speen ja 4. torpedovenelaivueen kanssa vapauttamaan Admiral Scheer ja Leipzig Lagosin edustalta. Osasto palasi Saksaan elokuun lopulla.
Syyskuussa Saksan asevoimat järjestivät suuret sotaharjoitukset. Alus oli 6.–16. syyskuuta laivaston mukana Pohjanmerellä ja Itämerellä 17.–25. syyskuuta. Alus siirrettiin 27. syyskuuta Kielissä telakalle, mistä se vapautui 20. marraskuuta. Radiolaitteiden asennusten ja niiden säädön vuoksi alus palasi telakalle 18. joulukuuta.
Alus oli 4.–18. tammikuuta 1938 ilmavoimien kanssa tykistöharjoituksissa, joita jatkettiin vielä maaliskuussa. Alus osallistui 13. maaliskuuta laivastokatselmukseen Swinemündessä ennen kuin oli johtoaluksena 14.–23. maaliskuuta pidetyssä harjoituksessa. Aluksella pidettiin taisteluvalmiustarkastus 24.–25. maaliskuuta. Kuukauden lopulla alus siirrettiin huoltoon telakalle, missä se oli kesäkuuhun.
Alus lähti 29. kesäkuuta koulutuspurjehdukselle Norjaan, missä se vieraili Romsdalsfjordenissa ja Åndalsnesissä. Torpedoharjoitus järjestettiin 13.–14. heinäkuuta Eckernfördenlahdella ja 19.–27. heinäkuuta Lyypekinlahdella, mihin osallistuivat myös laivaston raskaat alukset. Itämerellä alus oli 8. elokuuta alkaen tykistöharjoituksessa ja 22. elokuuta laivastokatselmuksessa, joka järjestettiin Prinz Eugenin vesillelaskutilaisuuden yhteydessä. Alus oli 23. elokuuta – 3. syyskuuta apuristeilijöiden kanssa harjoituksissa Itämerellä ja Pohjanmerellä. Laivaston sotaharjoitukseen alus osallistui 14.–17. syyskuuta.
Alus vieraili 8. joulukuuta Kielissä, missä oli lentotukialus Graf Zeppelinin vesillelaskutilaisuus. Risteilijä oli nopeuskokeissa 15. joulukuuta Danziginlahden mitatulla radalla ennen kuin alus ankkuroitui Kieliin joululomaksi. Alus lähti 5. tammikuuta 1939 Itämerelle koulutuspurjehdukselle ja lähti 4. helmikuuta Swinemündestä Hampuriin, missä se osallistui Bismarckin vesillelaskutilaisuuteen. Kieliin palattuaan alus siirrettiin huoltoon telakalle ennen maaliskuussa järjestettyjä tiedustelujoukkojen harjoitusta.
Memelin alueen Saksaan liittämisessä 23. maaliskuuta alus lähti laivaston mukana kaksipäiväiseen operaatioon. Vierailtuaan Memelissä 22.–24. maaliskuuta alus partioi kolme päivää Itämerellä ennen Pillaun mitatulla maililla järjestettyä nopeustestiä. Alus vieraili Göteborgissa ja Geirangerinvuonossa 6.–10. toukokuuta. Vara-amiraali Densch tarkasti aluksen 17. toukokuuta. Se oli ilmatorjunta- ja tykistöharjoituksessa 5. kesäkuuta, minkä jälkeen alus osallistui kuukauden lopun laivaston sotaharjoitukseen. Harjoituksen jälkeen alus oli tykistöharjoituksissa ja huollossa. Alus osallistui 1. heinäkuuta Bremenissä Lützowin vesillelaskutilaisuuteen, minkä jälkeen se oli elokuun puoliväliin asti sotaharjoituksessa.
Toinen maailmansota
Nürnberg ja Leipzig harjoittelivat 1.–2. marraskuuta kohtaamisia merellä, minkä jälkeen risteilijä siirrettiin telakalle huoltoon. Alus palasi telakalta 9. marraskuuta, minkä jälkeen uusi tiedustelujoukkojen komentaja kontra-amiraali Lütjens nosti lippunsa aluksella ja alus lähti Pohjanmerelle. Aluksen johtama osasto suojasi Thamesjoen estuaariin rakennettavan häirintäsulutteen rakentamista muutaman kerran, kunnes 12. joulukuuta suojaus lopetettiin.