cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kiteenjoen–Tohmajoen vesistö
Kiteenjoen–Tohmajoen vesistö (vesistöaluetunnus 02) on Suomen päävesistöalue, jonka pääuoma Tohmajoki laskee Laatokkaan.
Vesistön sijainti Venäjällä ja Suomessa
Valuma-alueesta alle puolet kuuluu pääasiassa Venäjällä Karjalan tasavallan Sortavalan piiriin ja yli puolet Suomessa Pohjois-karjalan Tohmajärvelle ja Kiteelle. Vesistöalue sijaitsee Suomessa ja Venäjällä, joiden vesistöviranomaisten ilmoittamat pinta-alat poikkeavat toisistaan hieman. Tässä esitetyt venäläiset arvot ovat Neuvostoliiton aikaisia, osa luvuista Suomen Vesihallituksen (1976) aikaisia ja osa myöhemmän raportin (Ekholm 1993) aikaisia. Ne mahtuvat kaikki noin sadan neliökilometrin virhemarginaalin sisälle. Vesistöalueen pinta-alaksi on ilmoitettu 1 602 neliökilometriä (km² ), 1 594,59 km², 1 618 km² ja 1 700,4 km². Tässä artikkelissa käytetään Ekholmin arvoja, jolloin vesistöalueen pinta-ala on 1 594,59 km², josta 759,81 km² (48 %) kuuluu Suomelle ja 834,78 km² (52 %) Venäjälle. Koko alueen järvisyys on 5,64 % ja Suomen puoleisen osan järvisyys on 7,4 %. Yhdessä tutkimuksessa annettiin järvisyydelle arvo 5,0 %. Joen keskivirtaama on joensuussa 7,0 m³/s (MQ ).
Valuma-alueen rakenne
Kiteenjoen ja Tohmajoen vesistöalueen itä- ja koillispuolella sijaitsee Jänisjoen vesistöalue (01 ), luoteis- ja länsipuolella Vuoksen vesistöalue (04 ) ja lounais- ja eteläpuolella sijaitsee Savainjoen valuma-alue.
Kiteenjoen ja Tohmajoen vesistön valuma-alueella on kaksi suurta jokea, jotka ovat toistensa vertaiset: Tohmajoki ja Kiteenjoki. Ne yhtyvät toisiinsa alajuoksulla vain kolme kilometriä Laatokan rannasta ja niiden valuma-alueet ovat rinnakkaiset latvavesiin asti. Jokien valuma-alueiden pinta-aloista on tarjolla kahdesta lähteestä arvoja, jotka kuitenkin poikkeavat toisistaan sata neliökilometriä. Ne kumpikaan eivät ole sopusoinnussa Ekholmin arvojen kanssa. Vesihallituksen julkaisemat pinta-alat (vuodelta 1976) ovat Tohmajoen valuma-alueelle 910,4 km², josta sijaitsee Suomen puolella 290 km², ja Kiteenjoen valuma-alueelle 790,0 km², josta Suomessa sijaitsee 465 km². Venäläisten julkaisemat arvot ovat Tohmajoelle 841 km² ja Kiteenjoelle 761 km². Tohmajoen valuma-alueen järvisyys on 4,3 %, josta Suomen puoleisen osan järvisyys on 6,0 %, ja Kiteenjoen valuma-alueen järvisyys on vastaavasti 7,0 % ja 8,3 %. Valuma-alueen pinta-alasta on suoperäistä maata 8 % ja metsämaata 90 %.
Valuma-alueen pääuomatarkastelussa Tohmajoki on valittu pääuomaksi ja Kiteenjoki sivu-uomaksi. Pääuoman ala- ja keskijuoksu on Tohmajoki, josta 64 kilometriä sijaitsee Venäjällä ja 12,8 kilometriä Suomessa. Uoma virtaa Venäjällä Ruokojärven ja Rämeenjärven läpi ja tätä osuutta kutsutaan siellä Yläjoeksi (Юлайоки, Julajoki). Tohmajoki alkaa Tohmajärvestä, josta on siis rajalle 12,8 kilometriä. Tohmajärven yläpuolelta siihen laskee pohjoisesta virtaava Luosojoki, ja Luosojoen latvaosa on puolestaan ojitetun suoalueen läpi virtaava Saarekkeenpuro.
Vesistöalueen jakovaiheita
Suomen vesistöviranomaisten laatiman vesistöalueen jaon toisessa ja kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet ja valuma-alueet. Sisennetty valuma-alue tarkoittaa sitä, että se yhtyy ylempään vähemmän sisennettyyn valuma-alueeseen :
Kiteenjoen valuma-alue (02.02)
Kiteenjoen sivujoen valuma-alueen pääuoma kerää kaikki vesistöalueen vedet ja tuo ne Tohmajokeen. Joki virtaa alajuoksulla Karmalanjärven (Кармаланъяарви) ja Hympölänjärven (Хюмпёлянъярви) läpi, ylempänä Siesmanjärven (Сиесманъярви) ja valtioden välisellä rajalla Kangasjärven (Кангасъярви) läpi. Kangasjärven yläpuolella jokea kutsutaan myös Jollonjoeksi, mutta ennen Lautakkoa se on taas Kiteenjoki. Lautakon yläpuolella sitä kutsutaan ennen Hyypiitä Kompsunjoeksi. Kompsunjoki virtaa usean pikkujärven läpi. Myös Hyypii ja Kiteenjärvi muodostavat pääuoman vesireitistä osan. Järveen laskee pohjoisesta tuleva Humalajoki, jonka latvaojana on Ukonoja. Kiteenjoen alajuoksun virtaamia ei ole saatavilla, mutta valtioiden rajalla on mitattu virtaamia silloin tällöin. Joen keskivirtaama 4,1 m³/s (MQ), keskiylivirtaama 22 m³/s (MHQ) ja keskialivirtaama 1,1 m³/s (MNQ).
Venäjälle jäävät vesistöalueet on merkitty tunnuksilla 02.021R ja 02.025R. Alueeseen 02.021R sisältyy kaikki Kiteenjoen alajuoksun sivujokien yhteiset valuma-alueet Suomen rajalle asti lukuun ottamatta Paasunjoen alueet. Sen alajuoksun alueet on merkitty tunnuksella 02.025R ja Suomen puolelle jäävät alueet on merkitty Paasunjoen valuma-alueiksi (02.025). Valuma-alueen pääuoman yläjuoksun alueet Suomen puolella ulottuvat aina Kiteenjärven Hyypiin niskalle asti ja ne tunnetaan nimellä Kiteenjoen alaosan alue (02.021). Siihen yhtyy puolivälissä lännestä virtaava Tiekoskenjoki, joka kuuluu Tiekoskenjoen valuma-alueeseen (02.026). Pääuomaan kuuluu vielä Kiteenjoen alue (02.022), jossa sijaitsee Kiteenjärvi, sen jälkeen Humalajoen alaosan alue (02.023, valuma-alueen pinta-ala 134,3 km² ), sekä sitten lopuksi Humalajoen yläosan valuma-alue (02.024). Kiteenjärveen laskee idästä Hiidenjoen valuma-alueeseen (02.027) kuuluva Hiidenjoki.
Fabio Grosso
Fabio Grosso (s. 28. marraskuuta 1977 Rooma, Italia) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Grosso on vapaa pelaaja. Hän edusti viimeksi Serie A:ssa pelaavaa Juventusta.
Ura
Grosso aloitti uransa vuonna 1994 amatööriseura Renato Curin riveissä ja pelasi siellä aina vuoteen 1998 asti. Tämän jälkeen Grosso siirtyi Serie C2:een Chietiin kolmeksi kaudeksi, pelaten yhteensä 68 ottelua. Hänen seuraava siirtonsa oli vuonna 2001, jolloin AC Perugia hankki hänet. Hänestä tuli kuitenkin laitapuolustaja viimeisellä Perugia-kaudellaan ja lopullisesti hänestä tuli puolustaja siirryttyään tammikuussa 2004 Palermoon. Internazionale osti Grosso riveihinsä 6. kesäkuuta 2006. Pesti Interissä jäi kuitenkin yhteen kauteen ja kesällä 2007 Grosso suuntasi Ranskan mestarijoukkue Olympique Lyonin riveihin.
Grosso pelasi Lyonissa kaksi kautta ja kuului joukkueen avainmiehiin. Kesällä 2009 päävalmentaja Claude Puel antoi kuitenkin ymmärtää, ettei Grossolla ole tulevaisuutta seurassa. Siirtoikkunan lopussa elokuussa 2009 Grosso siirtyikin takaisin kotimaahansa Juventukseen 2 miljoonan euron siirtosummalla. Grosso pelasi Juventuksessa kaudet 2009-10, 2010-11 ja 2011-12. Kaudella 2011-12 Grosson vastuu Juventuksessa jäi varsin pieneksi, ja hän jättikin seuran kauden päätteeksi.
Maajoukkuedebyyttinsä hän teki Sveitsiä vastaan huhtikuussa vuonna 2003. Grosso oli mukana MM-kisoissa 2006, jotka Italia voitti. Hän teki voittomaalin välieräottelussa Saksaa vastaan, ja ampui finaalissa ratkaisevan rangaistuspotkun maaliin. Grosso valittiin Italian EM-ryhmään 2008, ja hän pelasi joukkueensa kaikissa otteluissa. Grosso oli mukana myös Confederations Cupissa 2009, jossa Italia putosi jo alkulohkossa. Grosso valittiin Marcello Lippin 30-pelaajan alustavaan MM-kokoonpanoon 2010, mutta ei Salvatore Sirigun, Mattia Cassanin, Antonio Candrevan, Andrea Cossun, Marco Borilellon ja Giuseppe Rossin ohella mahtunut lopulliseen MM-kokoonpanoon 2010. Grosso pelasi viimeisen maaottelunsa marraskuussa 2009. Kaikkiaan hän pelasi 48 maaottelua ja teki niissä neljä maalia.
Mad Season
Mad Season oli yhdysvaltalainen grunge- ja vaihtoehtorock-yhtye. Sen perusti vuonna 1994 Seattlessa Yhdysvalloissa kolme tunnettua yhtyeen jäsentä, Alice In Chainsin, Pearl Jamin ja Screaming Treesin. Mad Season ehti julkaista urallaan yhden albumin, Aboven, joka ilmestyi vuonna 1995. Yhtyeen kappaleita on muun muassa "River Of Deceit".
Historia
Pearl Jamin Mike McCready, Screaming Treesin Barret Martin ja John Baker Saunders olivat yhtyeen perustajajäsenet. He kirjoittivat yhdessä sellaiset kappaleet kuin "Wake Up" ja "River Of Deceit", jotka päätyivät myöhemmin Mad Seasonin albumille. McCready pyysi lopulta Layne Staleyn Alice In Chainsista mukaan kuvioihin täyttämään laulajan paikan.
Yhtye soitti ensimmäisen keikkansa lokakuussa 1994 The Crocodile Cafessa Seattlessa, josta seurasi kaivattua suosiota. Näihin aikoihin yhtye kutsui vielä itseään nimellä The Gacy Bunch.
Tammikuussa 1995 yhtye esiintyi Pearl Jamin Self-Pollution -radiolähetyksessä, esittäen kappaleet Lifeless Dead ja I Don't Know Anything. Tästä seurasi vielä enemmän suosiota ja lopulta jäsenet päätyivät studioon levyttämään ainoaksi jäänyttä albumiaan, samalla vaihtaen nimensä Mad Seasoniksi. Albumin levyttämiseen kutsuttiin mukaan myös Screaming Treesin laulaja ja keulakuva Mark Lanegan, joka esiintyy kappaleella Long Gone Day. Above saavutti lopulta sijan 24. Billboard 200-listalla myyden kultaa samana vuonna Yhdysvalloissa.
Mad Season meni tauolle kevään 1995 keikkailujen jälkeen, jäsenien keskittyessä enemmän muihin yhtyeisiinsä. Samana vuonna julkaistiin vielä konserttitaltiointi Live At The Moore Theatre, joka soitettiin Seattlen Moore Theatherissa 29. huhtikuuta 1995. Tämän jälkeen Mad Season käytännössä lopetti toimintansa. Kitaristi McCready yritti saada yhtyeen jälleen toimintaan vuonna 1997, mutta laulaja Layne Staleyn terveys oli huumeiden käytön seurauksena jo siinä vaiheessa niin huono ettei uudelleenlämmittelystä tullut mitään.
Myöhemmin samana vuonna McCready kutsui albumilla laulajana vierailleen Laneganin päälaulajaksi Staleyn tilalle, samalla yhtye vaihtoi nimensä Disinformation-nimiseksi. Erinäisten kiireiden vuoksi tästäkään kokoonpanosta ei tullut valmista, ja viimeinen naula Mad Seasonin/Disinformationin arkkuun lyötiin, kun yhtyeen basisti John Baker Saunders kuoli heroiinin yliannostukseen vuonna 1999. Kolme vuotta myöhemmin, huhtikuussa 2002 Staley kuoli niin ikään huumeisiin, heroiinin ja kokaiinin yliannostukseen.
Diskografia
[[Layne Staleyn suunnitteleman Above-albumin etukansi|thumb]]
Samson François
Samson Pascal François (18. toukokuuta 1924 – 22. lokakuuta 1970) oli ranskalainen pianisti. Hän syntyi Frankfurtissa ja pääsi Pariisin konservatorioon vuonna 1938. Hänen opettajiensa joukossa oli Marguerite Long.
François tuli tunnetuksi varsinkin Frédéric Chopinin, Robert Schumannin, Claude Debussyn ja Maurice Ravelin tulkitsijana. Hän oli myös jazzmusiikin ystävä.
François sai vaimonsa Josetten kanssa Maximilien-pojan (s. 1955), joka julkaisi isänsä elämäkertateoksen vuonna 2002.
Pianistille tuli vuonna 1968 kesken esiintymisen sydäninfarkti. Hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin Pariisissa.
Valerian ja Laureline
thumb|250px|Sarjakuvasankarit Valerian ja Laureline. © Christin / Mézière - DARGAUD Suomenkielisillä nimillä Valerian ja Laureline ja Avaruusagentti Valerianin seikkailuja tunnettu sarjakuva on ranskalaisten Pierre Christin’n käsikirjoittama ja Jean-Claude Mézières’n piirtämä avaruusseikkailusarja. Sarjan ensimmäinen seikkailu Les Mauvais Rêves ilmestyi vuonna 1967 Pilote-sarjakuvalehdessä.
Sarjan päähenkilöt ovat tuhon jälkeen jälleenrakennetusta Maasta, Galaxityn kaupungista lähtöisin olevat avaruusagentit Valerian ja Laureline, joiden alus kykenee liikkumaan niin ajassa kuin avaruudessakin. He jahtaavat avaruusroistoja ja ratkovat ongelmia kaukaisten tähtien planeetoilla.
Christin’n ja Mézières’n tyylille ominaisinta ovat usein koomisia ominaisuuksia saaneet eri planeettojen erikoiset asukkaat. Tällaisia ovat esimerkiksi pitkäkärsäiset ja siivekkäät shinguzit, joiden elämän koko sisältö on kaupankäynti sekä Bluxtin yrmyttävät transmutaattorit, jotka kykenevät monistamaan mitä tahansa niille annettuja pikkuesineitä.
Avaruusagentti Valerianin seikkailut on vakavuutensa ohella aina ollut myös humoristinen sarjakuva, mutta tuoreimmissa kertomuksissa huumori on selvästi lisääntynyt. Christin’n mukaan syy tähän on maailman muuttuminen ja uusi kritiikin kohde: media. Christin pitää tämän päivän diktaattoreina mediajättiläisiä, joita vastaan ei voi taistella hyökkäämällä suoraan päin. Huumori on hänen mielestään paras keino osoittaa median teeskentely, itsensä toistaminen, typeryyksien kierrättäminen ja todellisuudesta vieraantuminen.
Suomessa Valerianin julkaisu alkoi vuonna 1973 Zoom-lehdessä, ja sen jälkeen Otava, Tammi ja Jalava ovat julkaisseet sarjaa albumimuodossa. Valerian on Christin’n ja Mézières’n päätyö, mutta he ovat tehneet paljon muutakin. Christin on käsikirjoittanut monipuolisia sarjakuvia monille piirtäjille ja toimii journalistiikan professorina Bordeaux’n yliopistossa. Mézières on ollut mukana muun muassa The Fifth Element-elokuvan suunnittelussa.
Sarjan suomennetut albumit tarinoiden alkuperäisen julkaisuajankohdan mukaan järjestettynä
Valeriania on julkaistu albumien ohella myös jatkosarjoina sarjakuvalehdissä. Tuhannen planeetan valtakunta sekä Karannut planeetta -tarinat on julkaistu ensin jatkosarjana Zoom-lehdessä vuosina 1973–1974. Kokoelman Surullinen planeetta tarinoista Ystävyyden fflumgluff, Tsirillitis-asteroidi, Uxgloan kloonit ja Tekniikan riemuvoitto ovat ilmestyneet suomeksi ensimmäisen kerran Ilta-Sanomissa vuonna maalis-kesäkuussa 1986.
Mustanaamio-lehdessä on julkaistu vuosina 2002–2004 seuraavat "Linda & Valentin" -tarinat jatkosarjoina: Varjojen lähettiläs (numeroissa 5-6/2002), Päiväntasauksen sankarit (5-6/2002), Liikkuvien vetten kaupunki (7-8/2003), Tuhannen planeetan valtakunta (18-19/2003), Auringoton planeetta (1-2/2004), Paluu Alflololille (7-8/2004) ja Isännän linnut (25-26/2004).
Paavo Lipponen
Paavo Tapio Lipponen (s. 23. huhtikuuta 1941 Turtola) on suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko ja energiateollisuuden konsultti. Lipponen oli Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) puheenjohtaja vuosina 1993–2005 ja toimi Suomen pääministerinä vuosina 1995–2003 johtaen kahta peräkkäistä täyden vaalikauden istunutta hallitusta (Lipponen I ja Lipponen II). Pääministerikautensa jälkeen vuosina 2003–2007 hän toimi eduskunnan puhemiehenä. Lipponen on toiminut kansanedustajana vuosina 1983–1987 ja 1991–2007 sekä Helsingin kaupunginvaltuutettuna vuosina 1985–1995.
Lipponen oli pääministerinä kahdeksan vuotta, tarkalleen ottaen 2 927 päivää. Täten hän on Suomen pitkäaikaisin pääministeri Kalevi Sorsan jälkeen ja pisimpään yhtämittaisesti vallassa ollut Suomen pääministeri.
Opiskeluvuodet
Paavo Lipponen valmistui ylioppilaaksi Kuopion Lyseosta 1959 yleisarvosanalla laudatur lukuaineiden keskiarvon ollessa 8,1. Sieltä hänen matkansa vei vuoden opintomatkalle ASLA-Fulbright-stipendillä Yhdysvaltoihin Dartmouth Collegeen, New Hampshireen. Suomeen palattuaan Lipponen muutti Helsinkiin, jossa hän opiskeli Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa pääaineenaan kansainvälinen politiikka. Lipponen valittiin Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan edustajistoon vuonna 1964 kolmen muun sosiaalidemokraatin, Ulf Sundqvistin, Ilkka Taipaleen ja Ilkka Sumun kera. Lipponen valmistui valtiotieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1971 pääaineenaan kansainvälinen politiikka. Sotilasarvoltaan Lipponen on vääpeli.
Ura SDP:ssä
Suomen Sosialidemokraattisessa Puolueessa Lipponen on toiminut tutkimussihteerinä, kansainvälisten asiain sihteerinä, poliittisen osaston päällikkönä, Helsingin piirin puheenjohtajana, puoluetoimikunnan jäsenenä ja puolueneuvoston jäsenenä. Hän on toiminut myös pääministeri Mauno Koiviston sihteerinä ja työministeri Veikko Helteen poliittisena sihteerinä. Puolueen puheenjohtajaksi Lipponen nousi vuonna 1993, kun Ulf Sundqvist joutui jättämään kautensa kesken taloudellisten epäselvyyksien vuoksi. Hän toimi puheenjohtajana vuoteen 2005 asti.
SDP:n kansainvälisten asioiden sihteerinä hän kirjoitti yhdessä Jaakko Blombergin kanssa muistion, jossa YYA-sopimusta tulkittiin sotilaallisten pykäliensä näkökulmasta liittosopimuksen kaltaisena. Lipponen oli yksi nuorten sosiaalidemokraattien keskuudessa alkunsa saaneen ”uudeksi ulkopolitiikaksi” kutsutun suuntauksen kantavista voimista. Uuteen ulkopolitiikkaan kuului muun muassa huomion kiinnittäminen kehitysmaiden ongelmiin.
Pääministerinä
SDP saavutti Lipposen johdolla voiton kevään 1995 eduskuntavaaleissa lisäämällä paikkalukuaan 15:llä yhteensä 63:een. Puolue sai 28,25 prosenttia annetuista äänistä. Seuraavaksi sijoittunut Keskusta sai tyytyä 19,85 prosenttiin. Tasavallan presidentti Martti Ahtisaari antoi hallituksenmuodostajan tehtävät Lipposelle, jonka johdolla muodostettiin SDP:n, kokoomuksen, RKP:n, vasemmistoliiton ja vihreiden yhteishallitus, jolle annettiin lempinimi sateenkaarihallitus ennätyslaajan parlamentaarisen pohjansa ansiosta. Lisäksi hallituksessa oli yksi ammattiministeri, maa- ja metsätalousministeri Kalevi Hemilä.
Lipposen ohella hallituksen avainhahmo oli kokoomuslainen valtiovarainministeri Sauli Niinistö. Hallitus otti tavoitteekseen työttömyyden puolittamisen seuraaviin vaaleihin mennessä. Vaikka työttömien määrä laski lähelle kolmeasataa tuhatta, hallitus jäi tavoitteestaan jälkeen. Sen sijaan hallitus pääsi tavoitteeseensa Euroopan talous- ja rahaliiton (EMU) liittymisehtojen täyttämisestä, ja Suomi liittyi EMUun Lipposen halun mukaisesti ensimmäisten maiden joukossa. Siitä käytiin eduskunnassa 24. lokakuuta 1996 ERM-keskustelu, joka muuttui riidaksi. Keskustalainen eduskunnan pankkivaltuusmies Mauri Pekkarinen syytti valtiovarainministeri Arja Alhoa siitä, että tämä olisi paljastanut Suomen tavoitteet EU:n rahapolitiikasta vastaavalle komissaarille neuvottelujen ollessa vielä kesken. Lipponen tuohtui syytöksestä ja piti sitä "sikamaisena", jolloin pääministerin ja Pekkarisen välille syntyi kiivas sanaharkka, jonka vertaista eduskunnassa oli harvoin ennen koettu. Kärkevän puolin ja toisin lentäneen loanheiton lopuksi Lipponen sai puhemies Riitta Uosukaiselta huomautuksen kielenkäytöstä.
Entinen veroministeri Arja Alho on syyttänyt Lipposta uusliberalististen talouspoliittisten linjausten ajamisesta. Alhon mukaan juuri Lipponen aloitti uusliberalismin ujuttamisen suomalaiseen yhteiskuntapolitiikkaan helmikuussa 1996 runnoen leikkauslinjan läpi elvytyksen sijaan ja niin ”hyvinvointivaltiollisesta talouden poliittista ohjausta korostaneesta perinteisestä sosialidemokraattisesta ajattelusta siirryttiin Suomessa helmikuussa 1996 päivänä pari piirua uusliberalismin suuntaan."
thumb|Lipponen ja Ruotsin silloinen pääministeri [[Göran Persson Suomessa vuonna 2002.]] Vuoden 1999 eduskuntavaaleissa osallistumisprosentti laski 65,2 prosenttiin, mikä koitui erityisesti SDP:n kohtaloksi. Puolue menetti 12 paikkaa, mutta säilytti siitä huolimatta asemansa maan suurimpana puolueena. Lipponen ei ollut edelleenkään halukas ottamaan keskustaa hallitukseen ja myös kokoomuksessa oltiin tyytyväisiä yhteistyöhön sosialidemokraattien kanssa. Sekä Lipposen että Niinistön arvellaan vieroksuneen erityisesti keskustan EU-kantaa, joka tuolloin oli häilyvä ja jopa kriittinen. Lipposen johdolla muodostetussa toisessa sateenkaarihallituksessa SDP luovutti vaalitappionsa tunnustaen yhden ministeripaikan kokoomukselle. Lipposen toisen hallituksen aikana Suomi liittyi EMU:un ja toimi ensimmäistä kertaa EU:n puheenjohtajamaana. Suomen ensimmäistä EU-puheenjohtajuuskautta on yleisesti pidetty erittäin onnistuneena, jopa historiallisena. Silloin sai alkunsa muun muassa unionin suuri laajentuminen, joka toteutui vappuna 2004. Lipposen EU-politiikkaa leimasi vahva sitoutuminen integraatioon ja pyrkiminen EU:n ytimiin. Linja herätti Keski-Euroopan päättäjien keskuudessa arvonantoa jopa siinä määrin, että asiantuntijoiden piirissä lanseerattiin epävirallinen käsite "Beneflux-maat". F-kirjain sanan keskellä merkitsi Finlandea.
Vuonna 2000 Lipponen toivoi puheessaan Bruggessa EU:n kehittyvän liittovaltion suuntaan ja ehdotti EU:n uudistamista vahvistamalla parlamentin ja komission valtaa jäsenmaiden yhteisellä perustuslailla. Tätä olivat ehdottaneet jo kesällä Carlo Azeglio Ciampi ja Jacques Chirac. Varsinaisesti Euroopan unionin perustuslakiin tähtäävä työ aloitettiin Laekenin julistuksen jälkeen joulukuussa 2001 Valéry Giscard d’Estaingin johdolla.
Paavo Lipponen joutui viimeisimmällä pääministerikaudellaan eduskuntavaalien alla maaliskuussa 2003 poliittisen kohun osapuoleksi Anneli Jäätteenmäen (kesk) tuotua julkisuuteen pääministerin keskustelut Yhdysvaltain presidentin George W. Bushin kanssa Washingtonissa 9. joulukuuta 2002. Siitä alkoi Irak-skandaaliksi tai Irak-vuodoksi nimitetty tapahtumasarja.
Vuonna 2004 Maija Rask kertoi Lipposen estäneen RKP:n kansanedustajan Ulla-Maj Wideroosin kanssa tehdyllä sopimuksella pakkoruotsin poistamisen ylioppilaskirjoituksista. Rask kertoi estämisen tapahtuneen edeltävällä hallituskaudella (1999–2003), jolloin Lipponen toimi pääministerinä ja Rask opetusministerinä.
Eduskunnan puhemiehenä
Lipponen jättäytyi Jäätteenmäen-Vanhasen punamultahallituksen ulkopuolelle ja hänet valittiin eduskunnan puhemieheksi. SDP:n puheenjohtajan tehtävät Lipponen luovutti Eero Heinäluomalle vuoden 2005 puoluekokouksessa ja ilmoitti päättävänsä poliittisen uransa vuoden 2007 eduskuntavaaleihin. Lipponen kuuluu Washingtonissa toimivan CSIS-instituutin transatlanttisen yhteistyöaloitteen johtoryhmään. Hän osallistuu instituutissa jäsenenä Initiative for a Renewed Transatlantic Partnership -työryhmän toimintaan. Pääministerinä Lipponen osallistui kansainväliseen Bilderberg-kokoukseen Brysselissä kesällä 2000. Lipponen on osallistunut Bilderberg-kokoukseen viidesti. Lipponen toimii vuonna 2006 Italiassa perustetun EU:n perustuslain kohtaloa pohtivan ryhmän ainoana pohjoiseurooppalaisena jäsenenä.
Eläkkeelle jääminen
Vuonna 2007 Paavo Lipponen jäi eläkkeelle eduskunnasta ja ilmoittanut julkaisevansa lähivuosina muistelmateoksen poliittisesta urastaan. Ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 2009 nimellä Muistelmat 1. Toinen osa ilmestyi vuonna 2014 nimellä Murrosten aika: muistelmat 1979–95. Keväällä 2007 eläkkeelle jäätyään Lipponen aloitti autokoulun. Hän läpäisi insinööriajon 11. lokakuuta 2007 ja sai B-luokan ajokortin. Lipponen oli ollut jo nuorena autokoulussa, mutta se oli jäänyt kesken. Keväällä 2008 häneltä ilmestyi Suomen historiaa käsittelevä kirja Seitsemän veljeksen perilliset.
Lipponen on tunnettu ruotsin kielen puolestapuhujana. Hän toimi myös ruotsinkielisen kulttuurin verkoston Svenska.nu:n suojelijana ja valtuuskunnan puheenjohtajana. Hänet palkittiin Freudenthal-mitalilla vuonna 2007.
Konsulttiyhtiö Cosmopolis
Vuonna 2008 Lipponen palkattiin vuodeksi venäläis-saksalaisen Nord Stream -kaasuputkiyhtiön konsultiksi. Hän kertoi tehtävän olevan vuoden mittainen ja saavansa kansainvälisen tason konsultointipalkkioita. Konsultintehtävän tultua julkisuuteen Lipponen luopui kaikista luottamustehtävistään veteraanitoimintaa lukuun ottamatta ilmoittaen syyksi asiasta nousseen mediakohun.
Euroopan parlamentin erityisvaliokunnan mietinnössä vuonna 2022 Lipponen nostettiin esimerkiksi niistä eurooppalaisista poliitikoista, jotka Venäjä oli "kaapannut" edistämään etujaan.
Myöhemmin, Venäjän–Georgian sodan jälkeen, Lipponen varoitti energiariippuvuuden riskeistä, viitaten Euroopan riippuvuuteen Venäjän kaasusta. Lipponen moitti, että ”EU joutui kohtaamaan Georgian kriisin housut kintuissa” ja ”omavaraisuuden heikkous merkitsee poliittista heikkoutta”. Lipponen moitti kuinka monet suomalaiset ja saksalaiset poliitikot jarruttavat ydinvoiman rakentamista, koska he näkevät uusiutuvat energiamuodot ja ydinvoiman vastakkaisina, minkä tapainen fundamentalismi Lipposen mukaan ”tuhoaa sekä energiahuollon että ilmastopolitiikan”.
Lipponen jatkoi kaasuputkiyhtiöiden konsulttina vuoden 2022 kevääseen, kunnes Nord Stream 2 -yhtiö ajautui konkurssiin Venäjälle asetettujen pakotteiden seurauksena. pienoiskuva|Paavo Lipponen vuonna 2016. Vuonna 2009 Lipposen konsulttiyhtiö Cosmopoliksen liikevaihto oli 194 000 €, palkat 95 000 € ja voitto 25 000 €. Pääosa laskutettiin Nord Stream -kaasuputkiyhtiöltä ja loput Pohjolan Voimalta. Suomen hallitus antoi Nord Streamille luvan Itämeren kaasuputkeen marraskuussa 2009.
Cosmopolis-yhtiö on ollut konsultoimassa sekä Nord Streamia että Nord Stream 2:ta.
2014 yrityksen liikevaihto oli 266 400 euroa, liikevoittoa kertyi 78 865 euroa (lähes 26 prosenttia liikevaihdosta). Cosmopolis maksoi ainoalle työntekijälleen Paavo Lipposelle palkkaa 122 568 euroa.
2015 Päivi Lipponen aloitti työt Cosmopoliksen toimitusjohtajana ja yritys laajensi toimintaansa Nord Streamin konsultoinnista työhyvinvoinnin alalle.
2018 liikevaihto oli 262 000 euroa ja liikevoittoa kertyi 168 000 euroa (liikevoittoprosentti 64).
Yritykset presidentiksi
Vuonna 2009 Lipposesta kaavailtiin Eurooppa-neuvoston puheenjohtajaa. Lipposen tueksi asettuivat mm Jacques Delors ja Romano Prodi, mutta lopulta Lipponen hävisi viran Herman van Rompuylle. Puola ja Baltian maat olivat asettuneet vastustamaan Lipposen nimitystä, koska hän toimi Nord Streamin asiantuntija-avustajana, ja nämä maat vastustivat kaasuputkea sotilaallisista ja poliittisista syistä. Lisäksi Euroopan parlamentin sosialistiryhmä päätti tavoitella puheenjohtajan viran sijasta korkean edustajan eli ulkoministerin paikkaa. Tappionsa jälkeen Lipponen vertasi pyrkimyksiään elokuvasankari Indiana Jonesin elokuvaan Indiana Jones ja viimeinen ristiretki.
11. elokuuta 2011 Lipponen ilmoitti ryhtyvänsä SDP:n presidenttiehdokkaaksi Suomen presidentinvaaleissa 2012. SDP:n jäsenäänestyksenä pidetyssä esivaalissa syyskuussa hän sai 67 prosenttia äänistä. Hän sai presidentinvaalissa 6,7 prosenttia äänistä, joka oli viidenneksi eniten.
Huomionosoituksia
Paavo Lipposelle on myönnetty oikeustieteen kunniatohtorin arvo Dartmouth Collegessa vuonna 1997 ja Michiganin Hancockissa toimivassa Finlandia Universityssä vuonna 2000, tekniikan kunniatohtorin arvo Tampereen teknillisessä yliopistossa ja valtiotieteen kunniatohtorin arvo Åbo akademissa vuonna 2002, maatalous- ja metsätieteiden kunniatohtorin arvo Joensuun yliopistossa vuonna 2007, ja taiteiden kunniatohtorin arvo  Taideteollisessa korkeakoulussa vuonna 2007. Paavo Lipposelle on myönnetty mm. Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan suurristi. Vladimir Putin myönsi Lipposelle Ystävyyden kunniamerkin vuonna 2007.
Poliittisia näkemyksiä
Lipponen kannattaa pakkoruotsia. Hänen mukaansa Oulun työttömät insinöörit voisivat ruotsin kielen pienellä lisäpreppauksella työllistyä Pohjois-Norjassa. Pakkoruotsikeskustelu kertoo Lipposen mukaan henkisestä taantumasta.
Perhe
Paavo Lipposen isä oli ylimetsänhoitaja Orvo Matias Kalervo Lipponen (1914–2012) ja hänen äitinsä oli terveydenhoidon opettaja, terveydenhoitaja Hilkka Aino Iisalo (1915–2015). Paavo Lipposen isoisä Akseli Lipponen oli Suomalaisen puolueen puoluesihteeri vuosina 1915-1919. Lipposen enot Tauno Iisalo (1916–1947) ja kummisetä Pentti Iisalo (1920–2008) olivat Mannerheim-ristin ritareita.
Paavo Lipposen ensimmäinen vaimo oli Aila-Marja Lipponen (o.s. Nikupeteri, myöhemmin Leistén) (1939–2007), joka toimi myös Helsingin kaupunginvaltuutettuna (sd) vuoteen 2004. Avioliitosta syntyi yksi lapsi, Paulamaria (s. 1964). Pariskunta erosi 1997.
Vuonna 1998 Paavo Lipponen meni naimisiin Päivi Hertzbergin (s. 1967) kanssa, joka otti miehensä sukunimen seuraavana vuonna. Pariskunnalla on Emilia (s. 1998) ja Sofia (s. 2000) -nimiset tyttäret. Perheeseen kuuluu myös Päivi Lipposen tytär tämän edellisestä avioliitosta.
Lipposelle tehtiin sydämen ohitusleikkaus tammikuussa 2017 Meilahden sairaalassa Helsingissä.
Erik Jan Hanussen
Erik Jan Hanussen (s. Hermann Steinschneider, 2. kesäkuuta 1889 Wien – 25. maaliskuuta 1933 Berliini) oli itävallanjuutalainen tiedottaja, šarlataani sekä selvänäkijä. Hypnoosista, mentalismista, okkultismista sekä astrologiasta ylistetty Hanussen toimi aktiivisena Weimarin tasavallassa. Hanussen tapettiin Weimarin tasavallan lopullisesti lakkauttaneen valtalain jälkeisenä päivänä. Hänen on kerrottu opettaneen Adolf Hitleriä esiintymisessä ja dramaattisen vaikutuksen saamisessa.
Paavo Lipponen
Harrastukset
Lipposen harrastuksiin kuuluvat muun muassa uinti, arkkitehtuuri ja ooppera. Nuoruudessaan Lipponen tunnettiin innokkaana uimarina ja vesipallon pelaajana. Hänen vesipallojoukkueensa Kuhat ylsi parhaimmillaan SM-hopealle asti vuosina 1979 ja 1980. Lipponen on myös voittanut Työväen Urheiluliiton  uintimestaruuksia.
Erik Jan Hanussen
Hanussen salamurhattiin 25. maaliskuuta 1933. Tekijänä oli mahdollisesti SA. Hän oli selvännäkijänä ennustanut valtalain mahdollistaneen Valtiopäivätalon tuhopolton, mikä saattoi olla itse asiassa sisäpiiritiedon paljastamista. Lisäksi motiiviin saattoi vaikuttaa se, että Hanussen potentiaalisesti kilpaili Hermann Göringin ja Joseph Goebbelsin kanssa Führerin suosiosta. Hanussenin ruumis löydettiin yli kuukausi myöhemmin. On todistamattomia väitteitä Hanussenin osallisuudesta Saksan valtiopäivätalon tuhopoltton, joiden mukaan hän olisi hypnotisoinut ja ohjannut tuomitun tuhopolttajan Marinus van der Lubben tekemään teon.
Pentti Isotalo
Pentti Veijo Isotalo (17. helmikuuta 1927 Tampere – 9. heinäkuuta 2021 Tampere ) oli suomalainen jääkiekkopuolustaja ja kansainvälisen tason erotuomari. Pelaajana Isotalo edusti Tampereen Ilvestä vuosina 1942–1958 ja voitti ennätykselliset seitsemän Suomen-mestaruutta. Isotalo palkittiin SM-sarjan parhaana puolustajana. Erotuomarina Isotalo toimi vuoteen 1973 saakka, tuomiten mestaruussarjan lisäksi maaotteluita ja MM-kilpailuja. SM-liigan vuosittainen erotuomaripalkinto kantaa Isotalon nimeä. Aktiiviuransa jälkeen Isotalo jatkoi vielä pitkään jääkiekon parissa työskentelyä muun muassa erotuomarikouluttajana.
Pelaajana
"Iso-Pena" esiintyi ensimmäistä kertaa jääkiekon SM-sarjassa jo kaudella 1942–1943. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 91 ottelua tehopistein 25+7=32 vuosina 1942–1958, kaikki kasvattajaseurassaan Tampereen Ilveksessä. Isotalo voitti Suomen mestaruuden seitsemästi, vuosina 1945, 1946, 1947, 1950, 1951, 1952 sekä 1957, ja oli pitkään eniten jääkiekon Suomen mestaruuksia voittanut pelaaja yhdessä Aarne Honkavaaran kanssa. Isotalo sai myös hopeaa Ilveksessä vuonna 1948 sekä toimi Ilveksen kapteenina kaudella 1951–1952 ja kolmella viimeisellä kaudellaan 1955–1958. Hänet tunnettiin ”rauhallisena ja järkevänä puolustajana”. Isotalo aloitti uransa kuitenkin hyökkääjänä ja vaihtoi roolinsa puolustajaksi ensimmäisten SM-sarjakausiensa jälkeen. Isotaloa luonnehditaan yhdeksi ensimmäisistä suomalaisen jääkiekon kiekollisista puolustajista häneen hyökkääjänä iskostuneiden luistelu- ja mailankäsittelytaidon ansiosta. Isotalo palkittiin Lynces Academicin patsaalla SM-sarjan parhaana puolustajana vuonna 1950.
Maajoukkueessa Isotalo edusti Suomea Ranskan 1951 MM-kilpailuissa sekä Norjan 1952 talviolympialaisissa. Isotalo pelasi maajoukkueessa yhteensä 38 ottelua.
Isotalo pelasi jääkiekon lisäksi myös jalkapalloa Ilveksessä Aarne Honkavaaran kanssa.
Erotuomarina
vasen|pienoiskuva|265x265px|Isotalo erotuomarina. Isotalo kouluttautui erotuomariksi jo pelaajauransa aikana ja tuomaroi Suomensarjan otteluita ennen pelaajauransa lopettamista 1958, minkä jälkeen hän ryhtyi heti tuomaroimaan SM-sarjassa. Hän toimi sarjan erotuomarina kevääseen 1973 saakka tuomiten 210 SM-ottelua ja tuli valituksi sarjan parhaaksi erotuomariksi neljästi. Isotalo toimi tuomarina SM-sarjan lisäksi kuusissa MM-kilpailuissa sekä Itävallan 1964 talviolympialaisissa. Maaotteluita kertyi 80. Isotalon tuomariuran päätökseksi jäi Neuvostoliiton 1973 MM-kilpailut. Isotalo oli mukana Kansainvälisen Jääkiekkoliiton erotuomarikomiteassa vuosina 1972–1974. Isotalo kuului myös vuonna 1967 perustettuun Tampereen Jääkiekkotuomarit ry:hyn, jossa hän toimi sen koulutusryhmän jäsenenä, varapuheenjohtajana, puheenjohtajana sekä liittovaltuuston varajäsenenä. Yhdistyksessä oli mukana jäsenenä Isotalon tavoin kansainvälisesti toimineet tuomarit ja samalla vanhat pelikaverit Lennart Jaala sekä Räshid Hakimsan.
Ammattilaisuran jälkeen
Isotalosta tuli Suomen arvostetuimpia erotuomareita jo peliuransa jälkeen tuomariaikanaan. Lopetettuaan pelaajauransa 1958 ja tuomarointiuransa 1973, hän toimi Suomen Jääkiekkoliiton ja jääkiekon SM-liigan erotuomarikouluttajana, tuomareiden liitto- ja piirivalmentajana, SM-liigan erotuomariryhmän jäsenenä sekä erotuomaritoiminnan kehittäjänä lähes 30 vuotta vuosina 1975–2002. Siviilissä Isotalo toimi opettajana ja Kissanmaan ala-asteen rehtorina. Isotalo työskenteli täten yhteensä 60 vuotta jääkiekon parissa. SM-liigan parhaan linjatuomarin palkinto nimettiin Isotalon mukaan vuonna 1979, ja hänet aateloitiin Suomen Jääkiekkoleijonaksi numero 8 vuonna 1985. Isotalo kuoli 94-vuotiaana heinäkuussa 2021.
Isotalo oli Suomen Punaisen Ristin jäsen vuodesta 1952. Hän kuului sen eri johtotehtäviin.
Avoin ammattikorkeakoulu
Avoin ammattikorkeakoulu (Avoin AMK) on osa suomalaisten ammattikorkeakoulujen toimintaa. Avoin ammattikorkeakoulu-opetus antaa kaikille mahdollisuuden osallistua ammattikorkeakoulutasoiseen koulutukseen iästä ja pohjakoulutuksesta riippumatta. Opinnot ovat ammattikorkeakoulun opetussuunnitelman mukaisia. Ne vastaavat sisällöltään ja tavoitteeltaan ammattikorkeakoulun tutkinto-opintoja.
Avoimessa ammattikorkeakoulussa ei voi suorittaa tutkintoa, mutta opinnot voidaan sisällyttää myöhemmin varsinaiseen ammattikorkeakoulututkintoon. Avoimen ammattikorkeakoulu-opetuksen tavoitteena on edistää koulutuksellista ja alueellista tasa-arvoa sekä mahdollistaa kansalaisten elinikäinen oppiminen. Avoimen ammattikorkeakoulun opintoja voi opiskella esimerkiksi kehittääkseen ammattitaitoaan, tutustuakseen kiinnostavaan alaan, tutkintotavoitteisesti tai hankkiakseen yleissivistystä.
Avoimen ammattikorkeakoulun opinnot ovat opiskelijalle maksullisia. Opintomaksut perustuvat opetusministeriön asetukseen ammattikorkeakoulujen opinnoista perittävistä maksuista.
Avoimen ammattikorkeakoulun opintoja on ollut mahdollista opiskella vuodesta 1997. Vuonna 2009 avoimen ammattikorkeakoulun opintoja opiskeli 11 800 opiskelijaa.
Suursaaren taistelu
Suursaaren taistelu voi tarkoittaa seuraavia Suursaaressa tai sen läheisyydessä käytyjä taisteluita:
Strykniinipähkinät
Strykniinipähkinät (Strychnos) on strykniinipähkinäkasveihin kuuluva kasvisuku. Suvussa on noin 200 lajia puuvartisia kasveja, joilla on pantrooppinen levinneisyys. Suvun tyyppilaji on ketunstrykniinipähkinä (Strychnos nux-vomica), kaakkoisaasialainen puu, joka on tunnettu strykniinipitoisena myrkkykasvina.
Mōri-klaani
pienoiskuva|Mōri-klaanin tunnus eli mon. Mōri-klaani oli japanilainen suku, joka hallitsi Honshu-saaren länsiosia 1500-luvun alusta 1800-luvun puoliväliin saakka. Tokugawa Ieyasun perustettua Tokugawa-shōgunaatin vuonna 1603 Mōri-klaanin päämiehestä tuli Chōshūn hanin daimio. Chōshū käsitti suurimman osan Länsi-Honshun alueesta. Vaikka Mōri-suku olikin Tokugawa-suvun vasalli, pysyivät nämä kaksi sukua vihamiehinä.
Mōri-klaani nousi merkittäväksi 1500-luvun alussa, kun eräät Ōuchi-suvun vasallit kapinoivat Ōuchin itsevaltaista hallintoa vastaan. Mōri Motonarin johdolla klaani pystyi hyötymään kapinasta, vaikka ei suoraan osallistunutkaan siihen. Vuonna 1557 Mōri Motonarista tuli Länsi-Honshun uusi hallitsija.
Motonarin pojanpojasta Mōri Terumotosta tuli 1500-luvun loppupuolella Oda Nobunagan huomattava vastustaja, kun Nobunaga pyrki alistamaan koko Japanin valtansa alle. Odan tehtyä itsemurhan vuonna 1582 Terumoto teki rauhan Odan seuraajan Toyotomi Hideyoshin kanssa. Pian Mōri Terumotosta tuli Hideyoshin luottokenraali. Vuonna 1598 kuolemansairas Hideyoshi nimitti viiden vanhimman neuvoston, jonka oli määrä toimia sijaishallitsijana, kunnes Hideyoshin alaikäinen poika Toyotomi Hideyori olisi kyllin vanha noustakseen valtaan. Mōri Terumoto oli yksi valituista sijaishallitsijoista, samoin Tokugawa Ieyasu. Hideyoshin kuoltua neuvoston jäsenten välillä alkoi valtataistelu, ja Terumoto liittyi Ieyasun vastustajiin. Tokugawa Ieyasu voitti lopulta kamppailun vallasta, mutta Mōri-klaani sai kuitenkin pitää lähes puolet Chōshūn alueesta, sillä Mōri Terumoto ei ollut Tokugawa Ieyasun pahimpia vastustajia.
Ieyasun suopeudesta huolimatta Mōri-klaani opetti joukkojaan inhoamaan Tokugawa-sukua ja kunnioittamaan sen sijaan keisaria, jonka vallan Tokugawat olivat kaapanneet itselleen. Niinpä Chōshūn soturit olivat keskeisessä roolissa, kun Tokugawa-shōgunaatti kaadettiin vuonna 1867 ja valta palautettiin Meiji-restauraatiossa keisarille. Tämän jälkeen Chōshūn alueen miehet pysyivät uuden hallinnon johtavissa asemissa aina toisen maailmansodan päättymiseen asti.
Schoolyard Heroes
Schoolyard Heroes oli vuonna 2000 perustettu seattlelainen horror/punk rock-yhtye. Sillä on neljä jäsentä, joista vokalisti on nainen. Bändi tunnetaan Yhdysvalloissa kauhuelokuvamaisista lyriikoistaan ja oopperavaikutteisesta musiikistaan. Se nousi mm. purevolume-nettiyhteisön suureen suosioon singlellään Dude, Where's My Skin? Bändi on saanut vaikutteita esimerkiksi Misfits-yhtyeeltä.
Aiheesta muualla
Viralliset sivut
Hyllykallio (suuralue)
Hyllykallio on suuralue Seinäjoella. Se sijaitsee kaupungin keskustasta itään päin, Nurmon eteläpuolella. Suuralueeseen kuuluvat Hyllykallion kaupunginosa, Kertunlaakso, Tanelinranta, Roves ja osa Kapernaumin kaupunginosasta. Joulukuussa 2022 suuralueen väkiluku oli 9 128. Lähes puolet (~ 45%) suuralueen väestöstä asui Hyllykallion kaupunginosassa.
Hyllykallion suuralueella on paljon palveluita, kuten hammashoitola, S-market, Prisma, R-kioski, ravintoloita, Hyllykallion koulu ja Tanelinrannan koulu. Myös päiväkotitoimintaa on Hyllykallion, Tanelinrannan ja Kertunlaakson kaupunginosissa.
Hyllykallion suuralueella on niin asuin- kuin teollisuusalueitakin. Suuralueen asuinrakennuskanta koostuu kerros-, rivi- ja omakotitaloista.
Aikajana Euroopan unionin historiasta
Tämä on aikajana Euroopan unionin sekä sen edeltäjäjärjestön Euroopan yhteisön historiasta vuodesta 1951 nykypäivään saakka. Luettelo on kronologinen.
Valkkisten linnamäki
Valkkisten linnamäki eli Onkemäen linnavuori on suomalainen muinaislinna joka sijaitsee Vesilahden Onkemäellä. Linna on todennäköisesti rakennettu vuoden 1100 tienoilla lähiseudun asukkaiden pakolinnaksi. Näihin aikoihin novgorodilaiset tekivät ryöstöretkiä Hämeeseen.
Linnavuori on luoteis- ja eteläsuuntaa lukuun ottamatta jyrkkien kallioseinämien suojaama. Suojattomalle eteläsivulle oli rakennettu luonnonkivivallit, ja siellä sijaitsi linnan pääportti, jossa oli porttisolan suojana ns. Zwingler-järjestelmän mukaiset pielivallit. Linnan kivivallit ovat nykyisin 50–75 cm korkeita ja 1–1,5 metriä leveitä, mutta niitä on aikojen kuluessa vieritetty pois kiviä. Linnassa on voinut olla myös hirsistä rakennettuja seiniä, mutta ne ovat jo hävinneet.
Kastepensaat
Kastepensaat (Duranta) on verbenakasveihin eli rautayrttikasveihin kuuluva kasvisuku. Suvussa on 20 lajia, joita esiintyy alkuperäisenä Amerikassa, Yhdysvalloista Kaliforniasta Argentiinaan.
Lajeista tunnetuimpia on kultakastepensas eli duranta (Duranta erecta). Se on sinivioletti- tai valkokukkainen köynnöstävä pensas, joskus pieni puu, joka voi kasvaa kuusi metriä korkeaksi. Sitä on istettu koristekasviksi läpi tropiikin ja laji esiintyy tulokkaana tai viljelykarkulaisena lukuisissa Afrikan ja Aasian maissa.
Valkkisten linnamäki
Linnavuorelta on näköyhteys Lempäälän Pirunlinnaan. Valkkisten linnamäki on mahdollisesti saattanut olla osa muinaista linnaketjua, jonka keskuspaikkana oli Sääksmäen Rapolan linna. Muita oletetun ketjun muinaislinnoja olivat Siuron Linnavuori, Lempäälän Pirunlinna, Hattulan Tenholan, Aulangon, Vanajan Linnanpään ja Mantereenlinnan sekä Janakkalan Hakoisten ja Unikkolinnan vuoret.
Vesunnin kartano
pienoiskuva|Vesunnin kartanon sijainti [[Vanajavesi|Vanajaveden kapeikon Mervenselän itärannalla venäläisessä topografikartassa vuodelta 1899. Länsirannalla on Merven kylä ja kartano.]] Vesunnin kartano on kartano Hattulassa. Kartano sijaitsee Vanajaveden Mervenselän itärannalla, noin 4,5 km Hattulan vanhasta kirkosta pohjoisluoteeseen. Kartanon puinen päärakennus on rakennettu vaiheittain 1800-luvun kuluessa. Vesunta on yksi Suomen vanhimmista taloista.
Historia
Kartanon alueella on asuttu hyvin pitkään ja siellä sijaitseekin mahdollinen rautakautinen kalmisto.
Ensimmäinen kirjallinen maininta kartanosta on vuodelta 1319 Turun tuomiokirkon mustassa kirjassa. Vuonna 1319 Vesunnin omistajat Paulus ja hänen vaimonsa Melutha luovuttivat Vesunnin kaiken kiinteän ja irtaimen omaisuuden Gunnarille ja hänen jälkeläisilleen ikiaikaiseksi omaisuudeksi syytinkiä vastaan.
Kartano oli myöhemmin Tott-aatelissuvun ja Ruotsin kuningas Kustaa Vaasan hallussa.
Vesunnin kartano oli kuningas Kustaa Vaasan yksityisomaisuutta, jonka takia Vesuntia pidettiin aitona kuninkaankartanona. Valtion omistamia kartanoita voidaan kutsua tästä syystä kruununkartanoiksi.
Kartanon vanhin nykyään tunnettu rakennus oli ilmeisesti jalkaväen päällikkö Arvid Henrikinpoika Tavastin 1500-luvulla rakennuttama Vesunninmäen linna, mutta se saattoi olla myös luostari, koska kartano oli Turun tuomiokirkon omaisuutta ennen Tawastin kautta. Naantalin Pyhän Birgitan luostarin munkit ja nunnat nähtävästi asuivat Vesunnissa, kun he maalasivat Hattulan Pyhän Ristin kirkon seinä- ja kattomaalaukset. Taidemaalari Magnus von Wright luonnehti päiväkirjassaan Vesunninmäen linnaa luostariksi.
Kolmikerroksinen harmaakivilinna tuhoutui todennäköisesti suuren Pohjan sodan aikaisen Ison vihan aikana, koska linnan katto romahti nähtävästi vähäisen ylläpidon takia. Linnan valtavasta koosta kertoo esimerkiksi se, että vanhojen verotietojen mukaan linnassa oli 165 ikkunaa. Linnan rauniot purettiin 1840-luvulla ja kivet käytettiin kartanon kivinavetan rakentamiseen.
Kartanon omisti 1700-luvun loppupuolella Enoch Nauclér, aateloituna Furuhjelm.
1800-luvun puolivälissä kartano kuului Lepaan kartanon omistajan, pietarilaisen kauppiaan Philipp Peter Heimbürgerin († 1847) suvulle. Insinöörien Pehr ja Axel Heimbürgerin vuonna 1866 tapahtuneen konkurssin jälkeen suvun maaomaisuus tuli 1868 myyntiin pakkohuutokaupalla. Kartanon huusi Lepaan kartanon entinen pehtoori ja Philipp Peter Heimbürgerin lesken Marian kolmas aviomies Carl Fredrik Packalén hintaan 30 000 markkaa. Hintaan vaikuttu alentavasti se, että leski Marialla oli elinkautinen nautintaoikeus Vesunnin kartanoon. Lopulta vuonna 1870 kartano ja siihen kuuluvat kaksi akumenttitaloa päätyivät hintaan 63 000 markkaa maanviljelijä, agronomi Gustaf Karénille.
Lähteet
61.08967°N, 24.36925°W
Prikaati 2005
Prikaati 2005, josta käytetään nimitystä valmiusyhtymä, on Suomen puolustusvoimien maavoimien uusin prikaatityyppi. Tällä hetkellä Suomessa on kolme Prikaati 2005 -mallin mukaista prikaatia koulutusorganisaatioina: Karjalan prikaati, Porin prikaati ja Kainuun prikaati. Ne eroavat toisistaan pääasiallisten ajoneuvojensa vuoksi. Kainuun prikaati toimii Sisu NA-110 -telakuorma-autoilla, Karjalan prikaati raskaimmin varusteltuna CV9030:llä ja Porin prikaati Panssari-Sisulla. Varustamisjärjestyksessä ensimmäinen on Karjalan prikaati. Kaikkia varusmiehiä ei kouluteta kuitenkaan edes näissä rauhan ajan valmiusprikaateissa 2005-kokoonpanoon, vaan kulloisestakin koulutustehtävästä osa näiden yksikköjen varusmiehistä saa jo kotiutuessaan sijoituksen muihin sodan ajan joukkoihin. Ne, jotka jäävät kokoonpanoon siirretään vuosien kuluttua muihin yksiköihin.
Valmiusyhtymät suunniteltiin varustettavaksi loppuun saakka vuoteen 2008 mennessä. Prikaati 2005:a kutsutaan myös valmiusprikaatiksi liikkuvuutensa ja strategisen iskun torjumiskykynsä vuoksi.
Prikaati on pienin itsenäiseen taisteluun soveltuva sotatoimiyhtymä, jossa on taistelevana osana kolme panssariajoneuvoin liikkuvaa jalkaväkipataljoonaa, taistelua tukevana tykistöaselajina yhtymän orgaaninen (oma) tykkipatteristo, jossa on kaksi tulipatteria, joissa kummassakin kaksi 155 millimetrin kanuunoilla varustettua patteria.
Lisäksi valmiusyhtymän tulee kyetä vastaanottamaan johdettavakseen ja huollettavakseen 1–2 sen toimintaa tukevaa joukkoyksikköä. Tukevat joukkoyksiköt voivat olla kolmea jääkäripataljoonaa vahvistavia taistelevia yksilöitä tai taistelua tukevia yksiköitä, kuten tykkipatteristoja tai mekanisoituja taisteluosastoja.
Yleensä prikaatia suurempi sotatoimiyhtymä on armeijakunta. Klassisessa järjestelmässä pienin sotatoimiyhtymä oli prikaatia suurempi divisioona, joka koostui rykmenteistä.
Kokoonpano
Prikaati 2005:een kuuluvat seuraavat joukot:
Lentopallon SM-liigan All-Stars -joukkue
Lentopallon SM-liigan All-Stars -joukkue on valittu vuodesta 1996. Vuodesta 1999 lähtien All-Stars joukkueessa ovat olleet mukana liberot. All-Stars joukkueen valitsevat kaikki Lentopallon SM-liigan pelaajat äänestyksellä.
Joukkueet kautta aikojen
thumb|200px|Jukka Lehtonen on valittiin All-Stars joukkueeseen 2006 ja 2007 kausina
Poison (yhtye)
Poison on yhdysvaltalainen glam metal -yhtye.
Poisonin perustivat Pennsylvanian Mechanicsburgissa vuonna 1983 laulaja Bret Michaels, kitaristi Matt Smith, basisti Bobby Dall ja rumpali Rikki Rockett. Kitaristi C.C. DeVille liittyi yhtyeeseen vuonna 1985 ja yhtye solmi levytyssopimuksen Enigma Recordsin kanssa. Poison julkaisi debyyttialbuminsa Look What the Cat Dragged In vuoden 1986 elokuussa ja albumi nousi hittisinglensä "Talk Dirty to Me" johdolla menestyksekkääksi julkaisuksi yhtyeen kotimaassa. Yhtye teki kansainvälisen läpimurtonsa seuraavalla studioalbumillaan Open Up and Say...Ahh! joka ylitti platinalevymyynnin Yhdysvalloissa jo julkaisuvuotensa aikana ja sisälsi muun muassa Billboard Hot 100-singlelistan kärkikymmenikköön yltäneet hitit "Nothin' But a Good Time", "Every Rose Has Its Thorn" ja "Your Mama Don't Dance".
C.C. DeVille lähti yhtyeestä livealbumin Swallow This Live julkaisun jälkeen vuonna 1991 ajauduttuaan riitoihin Bret Michaelsin kanssa. DeVillen korvanneen Richie Kotzenin kanssa nauhoitettu Native Tongue julkaistiin vuonna 1993, mutta se oli monille yhtyeen kuuntelijoille pettymyksellinen julkaisu blues- ja funk-vaikutteidensa vuoksi, ja tämän lisäksi Poisonin edustaman 1980-luvun pop-höystetyn metallimusiikin suosio oli laskenut nopeasti vuosikymmenen vaihteessa. Kotzen erotettiin yhtyeestä kesken albumia seuranneen kiertueen kun selvisi, että tämä oli ajautunut suhteeseen rumpali Rikki Rockettin naisystävä Deanna Even kanssa.
Kotzenin korvasi Blues Saranceno, jonka pesti yhtyeessä ei ollut paljoakaan Kotzenin vastaavaa pidempi; Saranceno esiintyi vain 1990-luvun puolivälissä nauhoitetulla studioalbumilla Crack a Smile... and More!, joka julkaistiin kuitenkin vasta vuonna 2000. Vuonna 1999 C.C. DeVille ja Bret Michaels pystyivät sopimaan erimielisyytensä, ja yhtyeen klassinen kokoonpano teki paluun ja julkaisi myös kokoelma-albumin Poison's Greatest Hits: 1986–1996