cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pawl
Pawl oli yhdysvaltalainen kilpa-autovalmistaja, joka osallistui Indianapolis 500 -kilpailuun kausilla 1951, 1954 ja 1955. Tallin kuljettajat Jimmy Davies, Rodger Ward ja Eddie Russo keskeyttivät joka kilpailussa teknisiin ongelmiin.
Gemmipass
thumb|250px|right|Nousu Gemmisolaan on etelästä, Leukerbadista, varsin jyrkkä.
Gemmipass on alppisola Sveitsissä, Bernin Alpeilla, Wallisin kantonissa, Leukerbadin kunnassa. Solan korkeus on 2 314 metriä. Rhôneen laskeva Dalajoki virtaa solan eteläpuolella. Solan pohjoispuolella on Daubensee-niminen luonnonjärvi. Solan eteläpuolella on noin 600 metriä korkea jyrkänne, joka pitkään esti solan ylittämisen. 1700-luvulla reittiä raivattiin niin, että kulku tuli mahdolliseksi. Vuonna 1957 jyrkänteelle rakennettiin köysirata etelästä, Leukerbadista. Tämän jälkeen Gemmisolasta on tullut suosittu kesä- ja talviretkeilykohde, jonne kuljetaan Kanderstegistä tai Leukerbadista. Köysiradalla on säännöllinen aikataulun mukainen liikenne läpi vuoden lukuun ottamatta hiljaisia aikoja toukokuulla ja marras-joulukuulla. Vuonna 1998 solaan, sen etelänpuoleiselle jyrkänteelle, avattiin hotelli.
Solaan ei ole tieyhteyttä. Gemmisolan kautta kulkee valtakunnallinen 220 kV voimajohto.
Valkorusokas
Valkorusokas (Entoloma sericellum) on kupera kellanvalkoinen rusokaslaji. Rusokas ei kelpaa ruokasieneksi. Sen heltat ovat aluksi valkoiset ja muuttuvat vanhemmilla sienillä heikosti punertaviksi. Sienen jalka on kellanvalkea. Sieni kasvaa ruohikkomailla, kedoilla, metsäteiden pientareilla ja metsänreunoissa kohtalaisen yleisenä.
Tennessee Waltz (The Violentsin kappale)
Tennessee Waltz on ruotsalaisen, vuonna 1959 perustetun ja 1960-luvulla Jerry Williamsin säestysyhtyeenä tunnetun The Violentsin singlejulkaisu. Sen on kustantanut levy-yhtiö Sonet luettelotunnuksella T-7589. Single on painettu violetinväriselle vinyylille.
Formula Renault 3.5 -kausi 2009
Formula Renault 3.5-kausi 2009, oli sarjan viides kausi. Kausi alkoi Circuit de Catalunyan radalla Barcelonassa ja päättyi Ciudad del Motor de Aragónin radalla Alcañizissa. Sarjan mestaruuden vei belgialainen Bertrand Baguette, toiseksi sijoittui malesialainen Fairuz Fauzy ja kolmanneksi ranskalainen Charles Pic.
RN Giacomo Medici
RN Giacomo Medici oli Italian kuninkaallisen laivaston La Masa -luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Sestri Ponentesta Cantieri navali Oderolta, missä köli laskettiin 2. lokakuuta 1916. Alus laskettiin vesille 6. syyskuuta 1918 ja liitettiin laivastoon viikkoa myöhemmin 13. syyskuuta.
Palvelus
Alus luokiteltiin 1. lokakuuta 1929 torpedoveneeksi. Se upotettiin 16. huhtikuuta 1943.
Metsäpäästäinen
Metsäpäästäinen (Sorex araneus) on pienikokoinen euraasialainen nisäkäslaji, Suomen nisäkkäistä metsämyyrän ohella runsaslukuisin.
Levinneisyys
Metsäpäästäinen esiintyy Pohjois- ja Itä-Euroopan alueilla ja Venäjällä Aasian puolella Baikaljärven seuduille asti ja Sisä-Aasian aroille. Suomessa se elää koko maan alueella, samoin muualla Fennoskandiassa. Välimeren maissa sitä tavataan pääasiassa vain Pyreneiden vuoristossa.
Tuntomerkit
Metsäpäästäinen muistuttaa ulkonäöltään hieman hiirtä. Sillä on pitkä ja terävä kuono, korvat ovat piilossa karvapeitteen sisällä ja silmät ovat pienet. Karva on tasainen, samettinen. Väriltään se on talvella selkäpuolelta ruskeanmusta, kesällä metsäpäästäiselle tunnusomaista on ”kolmiosainen” väritys: selkäpuoli harmaanruskea, kyljet kellertävät ja vatsa on vaalea. Häntä on noin puolet ruumiin pituudesta tai hieman pidempi, päältä tumma ja alta vaalea, hännän kärjen väriraja on epäselvä. Keväällä metsäpäästäisten kyljissä erottuvat tummempina laikkuina myös hajurauhaset, jotka antavat niille niiden tunnusomaisen voimakkaan tuoksun.
Elintavat
Metsäpäästäinen on sopeutunut erilaisiin ympäristöihin, kuten aukioille, metsiin, vesien partaalle ja tuntureille, missä se elää tiheissä kasvustoissa, kaivamissaan käytävissä ja koloissa. Liikkeiltään se on nopea, jopa hermostuneen oloinen. Talvet metsäpäästäinen viettää hereillä, se ei siis vaivu esimerkiksi talvihorrokseen. Suojana pakkasta vastaan metsäpäästäinen vaihtaa talviturkin, ja kesäaikana se kartuttaa etuselän yli ulottuvaa rasvakerrostaan.
Metsäpäästäinen on luonteeltaan erakko ja puolustaa yksilöllisiä reviirejä. Päästäiset partioivat reviiriensä rajoilla ja kahden päästäisyksilön kohdatessa saattaa seurata jopa tappelu. Aggressiivinen käytös alkaa jo poikasiässä eikä sukupuolten välillä ole eroja aggressiivisuudessa. Kahden metsäpäästäisyksilön laittaminen samaan terraarioon johtaa lähestulkoon poikkeuksetta toisen yksilön kuolemaan.
Ravinto
Metsäpäästäinen on hyönteissyöjä, joten se syö hyönteisiä sekä niiden toukkia ja kotiloita, etanoita, kastematoja ja jopa kuolleita selkärankaisia. Tarpeen tullen se syö kuitenkin myös kasviravintoa, kuten havupuiden siemeniä. Metsäpäästäisellä on vilkas aineenvaihdunta, joten se tarvitsee paljon ravintoa. Se saattaakin syödä jopa oman painonsa verran päivässä.
Lisääntyminen
Metsäpäästäiset saavuttavat sukukypsyyden usein vasta ensimmäisen talvensa jälkeen, ne siis talvehtivat immatuureina. Varsinainen lisääntymiskausi alkaa huhti-toukokuussa ja jatkuu pitkälle kesään. Metsäpäästäisnaaran kiima-aika kestää vain muutamia tunteja kolmen viikon välein kun munasolu irtoaa. Varsinaisia soidinmenoja päästäisillä ei ole. Naaraan ovuloidessa koiraat kerääntyvät sen luokse ja jahtaavat sitä kunnes naaras suostuu paritteluun. Paritteluhaluton naaras ajaa koiraat luotaan pois purren ja sirittäen kovalla äänellä. Paritelleen metsäpäästäisnaaran niskassa on usein kalju kohta siinä mihin koiraat ovat sitä purreet, ja tätä voidaan käyttää myös ikätuntomerkkinä. Naaras saattaa paritella useamman koiraan kanssa saman syklin aikana, ja poikueessa voikin olla useamman isän siittämiä poikasia.
Tiineys kestää noin kolme viikkoa ja kesässä poikueita tulee 2–3. Poikasia syntyy kerralla 2–10, ja ne jättävät pesän varhain. Elinikä metsäpäästäisellä on maksimissaan puolitoista vuotta. Kesällä syntyvät nuoret päästäiset syrjäyttävät vanhat päästäiset reviireiltään ja huonommilla reviireillä vanhojen päästäisten on vaikea selvitä. Usein vanhojen yksilöiden hampaat ovat hyvin kuluneet ja niiden alkaa olla hankalaa saalistaa.
Kaikki päästäiset ovat Suomessa rauhoitettuja eläimiä.
Hirschfeld-krateeri
Hirschfeld-krateeri on antiikin kreikkalainen krateeri, joka on tehty geometrisella kaudella noin vuonna 750–735 eaa. Nykyisin se on esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa (NAMA 990).
Krateeri kuuluu suurikokoisten niin kutsuttujen Dipylon-vaasien perinteeseen ja toiminut muiden tyypin vaasien tavoin haudan merkkinä. Sen maalauskoristelun on tehnyt niin kutsuttu Hirschfeld-maalari. Hän sekä vaasi ovat saaneet nimensä vaasia ensimmäisenä tutkineesta arkeologi Gustav Hirschfeldistä. Vaasi löytyi Ateenasta Dipylon-portin ympäristön kaivauksissa vuonna 1870.
Krateerin koristelu kiertää vaasia geometriselle keramiikalle tyypillisinä kuvanauhoina, joissa on siluettimaisesti maalattuja ihmisiä ja eläimiä. Kuvitus esittää hautausaihetta.
pienoiskuva|none|upright=1.36|Prothesis eli vainajan sureminen. Yksityiskohta krateerista.
Tjusträsk
Tjusträsk on noin 1,1 neliökilometrin laajuinen runsasravinteinen järvi Siuntion asemanseudun pohjoispuolella. Se kuuluu Siuntionjoen Natura-alueeseen. Tjusträskin vedet laskevat Siuntionjokea pitkin Vikträskin kautta Pikkalanlahteen, joka on osa Suomenlahtea.
Tjusträskin ympärillä on runsaasti peltoja ja asutusta on melko vähän. Järven rannat ovat kaislikkoisia. Kaakkoisrannalla on luonnonsuojelualue ja koillisrannalla lintutorni. Tjusträskin ekologinen tila on tyydyttävä ja kemiallinen tila hyvä.
Kurkkurusokas
Kurkkurusokas (Entoloma hirtipes) on kellomainen, punaruskea tai harmaan-okransävyinen rusokaslaji. Sen heltat ovat aluksi harmaanvalkeat ja saavat sienen vanhetessa punertavaa vivahdetta. Sienen jalka on ohut, vaalea ja jauhoinen. Rusokas ei ole ruokasieni. Se kasvaa havumetsien sammalikoissa ja ruohikoissa kalkkimailla. Kurkkurusokasta ei tavata Suomessa.
Rebecca Ferguson (näyttelijä)
Rebecca Louisa Ferguson Sundström (s. 19. lokakuuta 1983 Tukholma), on ruotsalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Elisabet Woodvillena televisiosarjassa Valkoinen kuningatar (2013), roolistaan Ilsa Faustina elokuvissa Mission: Impossible – Rogue Nation (2015) ja Mission: Impossible – Fallout (2018) sekä roolistaan Lady Jessicana elokuvassa Dyyni.
Yksityiselämä
Fergusonin äiti on englantilainen ja isä ruotsalainen.
Vuonna 2018 ilmoitettiin Fergusonin olevan raskaana ja myöhemmin samana vuonna hän synnytti tyttären puolisolleen, Rorylle. Tammikuussa 2019 Ferguson ilmoitti menneensä naimisiin Roryn kanssa.
Nichels
Nichels oli yhdysvaltalainen kilpa autovalmistaja, joka osallistui Indianapolis 500 kilpailuun kausina 1950 ja 1954. Ensimmäisessä kilpailussa Paul Russo oli 9. ja toisessa Johnny Thomson keskeytti.
Domino Recording Company
Domino Recording Company eli Domino Records on brittiläinen levy-yhtiö, joka julkaisee pääasiassa indie-musiikkia. Levy-yhtiön perustivat vuonna 1993 Laurence Bell ja Jacqui Rice.
Dominon ensimmäinen Britannian albumilistan kärkeen noussut albumi oli Franz Ferdinandin You Could Have It So Much Better lokakuussa 2005. Ensimmäinen single listaykkösenä oli puolestaan Arctic Monkeysin ”I Bet You Look Good on the Dancefloor”.
Nykyiset artistit
Artistit:
Vuoden 2000 kesäolympialaisten mitalitaulukko
thumb|Mitalien jakoseremonia. Vuoden 2000 kesäolympialaisissa oli ohjelmassa 300 kilpailutapahtumaa. Mitalitaulukon ensimmäinen oli Yhdysvallat.
Aniuar Gedujev
Aniuar Gedujev (, s. 26. tammikuuta 1987) on venäläinen vapaapainija. Aleksei Khasjov on valmentanut häntä vuodesta 2011.
Gedujev voitti 74 kg:n painoluokassa kultaa Euroopan-mestaruuskilpailuissa Tbilisissä 2013 ja Vantaalla 2014 sekä Euroopan kisoissa Bakussa 2015. Hän sai samassa sarjassa pronssia Las Vegasin MM-kilpailuissa 2015 ja hopeaa Rio de Janeiron olympialaisissa 2016.
Jaana Pöllänen
pienoiskuva|Jaana Pöllänen vuonna 2014. Jaana Pöllänen (s. 9. syyskuuta 1975 Maaninka ) on suomalainen laulaja ja evankelista. Hän sijoitti toiseksi vuoden 2000 Tangokuningatar-kilpailussa. Pöllänen on opiskellut myös klassista musiikkia. Hänen äänialansa on mezzosopraano.
Pöllänen seurusteli vuosina 1994–2003 muusikko Risto Hiltusen kanssa. Hänen nykyinen puolisonsa on muusikko Ville Uusitalo.
Projekti 1135
pienoiskuva|Krivak I, 1986
Projekti 1135 "Burevestnik" tai  Krivak-luokka on Neuvostoliiton laivaston 1970-luvulta lähtien rakennettujen sota-alusten muodostama alusluokka. Luokka määriteltiin Neuvostoliitossa aluksi suureksi sukellusveneentorjunta-alukseksi (BPK), 1970-luvun lopulla uudelleen vartiolaivaksi. Lännessä ne luokiteltiin fregateiksi. Niiden uppouma on 3 400 – 4 000 tonnia.
Suunnittelu
Krivak oli täysin uusi luokka, suunniteltu pienemmäksi ja halvemmaksi vaihtoehdoksi 2–3 kertaa suuremmille Kresta II- ja Kara-luokille. Valmistuksessa käytettiin uusia tekniikoita ja vedenpäällisessä osassa alumiinirakennetta ja titaaniosia. Valmistukseen jouduttiin kehittämään uusia tekniikoita, mutta lopulta laivat kestivät hyvin 25 vuoden käyttöikänsä.
Aluksiin asennettiin ensimmäisen kerran merelle sovitettu lyhyen kantaman ilmatorjuntaohjusjärjestelmä SA-N-4 Gecko, johon kuuluu kaksi laukaisinta ja 40 ohjusta. Luokkaan luotiin uusi URK-5 "Rastrub", jossa oli sukellusveneidentorjuntatorpedo. Neljän ohjuksen lavetti on sijoitettu etukannelle. Aluksen kaikuluotain oli kuitenkin puutteellinen ja havaitsi sukellusveneen matalissa vesissä, kuten Itämerellä tai Barentsinmerellä korkeintaan 7–15 km:n päästä, joten Rastrubin koko kantomatkaa ei voitu hyödyntää. Lisäksi aluksessa on RBU-6000-syvyysraketinheitin, kahdeksan torpedoputkea kannella sekä miinojenlaskumahdollisuus.
Propulsiojärjestelmänä on COGAG, jossa neljä kaasuturbiinia (kaksi risteilynopeudelle ja lisäturbiinit huippunopeuteen) pyörittävät kahta potkuriakselia 48 000 hevosvoiman teholla.
Krivak II
Modifioitu projekti 1135M eli Krivak II eroaa tykkiaseistukseltaan, jossa kaksi 100 mm:n tykkitornia korvasivat kaksi kaksitykkistä 76 mm:n АК-726-tornia. Alkuperäisen pienen tykin kantomatka ei riittänyt esim. maakohteiden tulitukseen. Lisäksi 1135M-sarjassa on aluksen perässä vedettävä VDS-sonar.
Kaksi tai kolme aluksista modernisoitiin (Projekti 1135.2) 1987–1994 korvaamalla syvyysraketinheitin SS-N-25 Switchblade -meritorjuntaohjuksella pintamaaleja vastaan, uudella elektroniikalla ja sensoreilla. Modernisointiprojekti jäi kesken Neuvostoliiton hajottua.
Krivak IV
Vuonna 2004 Venäjä myi kolme modernisoitua Krivak IV -alusta (projekti 1135.6) Intialle, jossa ne tunnetaan Talwar-luokkana. Alukset on varustettu 3M-54 Klub -ohjuksin ja Štil-1-ilmatorjuntaohjuksin (BUK M1:n meriversio ). Intia on myös tilannut kolme alusta lisää kahdeksalla venäläis-intialaisin BrahMos-risteilyohjuksella varustettuna 1,6 miljardin Yhdysvaltain dollarilla. Näistä ensimmäinen toimitettiin marraskuussa 2009 ja toinen laskettiin vesille kesäkuussa 2010.
Luokasta on kehitetty edelleen myös Admiral Gorškov -luokka (Projekti 22350), jonka johtoaluksen on tarkoitus valmistua Venäjän laivastolle 2011.
Krivak V
Vuonna 2010 Kaliningradin Jantar-telakka sai sopimuksen kuuden Krivak V / projekti 11356R/M -aluksen rakentamisesta. Näitä aluksia on kutsuttu myös Admiral Grigorivitš -luokan nimellä sarjan ensimmäisen, vuonna 2016 käyttöön otetun aluksen mukaan.
Alukset
Aluksia rakennettiin ensimmäinen 19 aluksen sarja 1970–1980 (Krivak I). Toisen 11 aluksen sarjan (projekti 1135M, Krivak II) rakensi telakka 820 Kaliningradissa vuosina 1975–1982. Intia tilasi neljä Krivak V -alusta vuonna 2016.
Cesare Merzagora
thumb|Cesare Merzagora Cesare Merzagora (9. marraskuuta 1898 – 1. toukokuuta 1991) oli italialainen poliitikko. Hän oli Italian senaatin jäsen vuodesta 1948 ja senaatin puhemies vuosina 1953–1967. Merzagora oli siviiliammatiltaan pankkiiri.
Hän toimi myös virkaatekevänä tasavallan presidenttinä noin viiden kuukauden ajan vuoden 1964 lopussa, kun presidentti Antonio Segni oli sairastunut vakavasti ja joutunut lopulta eroamaan virastaan ennenaikaisesti.
Paavali Jumppanen
Antti Paavali Jumppanen (s. 17. heinäkuuta 1974 Espoo) on pianisti ja Maj Lind -pianokilpailun voittaja 1994 sekä Young Concert Artists' International Auditions -kilpailun voittaja New Yorkissa 2000. Hän toimi pianon ja kamarimusiikin lehtorina Espoon musiikkiopistossa vuosina 2003–2012.
Jumppanen opiskeli Sibelius-Akatemiassa ja 1997–2000 Krystian Zimermanin johdolla Baselin musiikkiakatemiassa, jossa suoritti solistidiplomin. Jumppanen esiintyy säännöllisesti soolokonsertein orkestereiden solistina Euroopassa, Pohjois-Amerikassa, Japanissa ja Australiassa. Hän teki ensilevynsä Deutsche Grammophonille vuonna 2005 säveltäjä Pierre Boulezin kutsumana. Jumppasen ja viulisti Corey Cerovsekin levytys Beethovenin sonaateista pianolle ja viululle sai Midem-palkinnon vuoden parhaana kamarimusiikkilevynä 2008. Jumppanen on esittänyt Beethovenin ja Mozartin pianosonaatit useissa konserttisarjoissa Yhdysvalloissa ja Suomessa. Vuonna 2010 The Boston Globe valitsi hänen esityksensä Olivier Messiaenin pianosarjasta 20 katsahdusta Jeesus-lapseen vuoden 10 parhaan konsertin listalle. Jumppanen on tilannut ja kantaesittänyt useita pianosävellyksiä suomalaisilta säveltäjiltä.
Lukuvuonna 2011–2012 Jumppanen toimi vierailijana Harvardin yliopiston musiikin laitoksessa. Vuodesta 2015 alkaen Jumppanen on toiminut Piano-Espoo-festivaalin taiteellisena johtajana. Jumppanen nimitettiin Melbournessa musiikinopiskelijoita kouluttavan ja konsertteja järjestävän Australian National Academy of Musicin taiteelliseksi johtajaksi tammikuussa 2021 alkavalle kolmivuotiselle kaudelle. Ensimmäisen vuoden hän työskentelee osa-aikaisesti ja kahdeksi seuraavaksi vuodeksi hän muuttaa perheensä kanssa Australiaan.
3rd Rail Music
3rd Rail Music on vuonna 2004 perustettu suomalainen itsenäinen levy-yhtiö, joka keskittyy suomenkieliseen hip hop -musiikkiin ja on osa Kolmas Raide Oy:tä. Yhtiö on julkaissut muun muassa Petoksen, Hannibalin & Sopan, Jontin & Shakan, Stig Doggin, Reilukerhon sekä OG Ikosen musiikkia.
3rd Railin alkuvuodesta 2005 rakennettu studio sijaitsee Helsingin Sörnäisissä. Yhtiön jakelijana toimii Supersounds Music.
Yhtiöllä oli aiemmin (2004–2009 ) kaksituntinen gangsta-rappiin keskittynyt 3rd Rail Music -ohjelma Bassoradiossa. Ohjelmaa tekivät muun muassa Tipa Hiihtopipo, Lauri Kavallus, Aba, Seyed Ali, Joro, Rudy ja Selecta Reah.
Kesällä 2007 yhtiö perusti Muumaa Musiikki -alamerkin.
Muumaa Musiikki
right|Muumaa Musiikin logo Muumaa Musiikki on Kolmas Raide Oy:n kesällä 2007 perustama alamerkki, joka toisin kuin emoyhtiönsä, ei ole sitoutunut erityisesti mihinkään musiikkilajiin.
Muumaa Musiikille levyttävät artistit ovat R&B-laulaja Stig Dogg ja yhteistyössä EMI Finlandin kanssa kehitetty lastenmusiikkiprojekti Hiekkalaatikkojengi.
Dezső Lauber
Dezső Lauber  (1879–1966) oli unkarilainen urheilija, arkkitehti ja olympiamitalisti.
Lauber osallistui vuoden 1908 Lontoon olympialaisiin, joissa pelasi tennistä, mutta hävisi ensimmäisen ottelunsa eikä päässyt jatkoon.
Lauber oli myös arkkitehti ja hän osallistui vuoden 1896 uinnin olympiavoittajan Alfréd Hajósin kanssa vuoden 1924 Pariisin olympialaisiin, joissa heidät palkittiin Budapestin uimastadionin rakennussuunnitelmista hopeamitalilla arkkitehtuurissa.
John Hyams
John Hyams on yhdysvaltalainen ohjaaja ja tuottaja. Hänen isänsä on elokuvaohjaaja Peter Hyams.
Ura
Hyams valmistui Syracusen yliopistosta visuaalisen taiteen alalle. Hän työskenteli aluksi Los Angelesissa ja New Yorkissa, kunnes siirtyi elokuva-alalle. Aluksi hän työskenteli taustatöissä isänsä ohjaamassa elokuvassa Lähellä kuolemaa (1990), kunnes päätyi ohjaajaksi ja tuottajaksi.
Hyams ohjasi dokumenttisarjaa America Undercover vuonna 1992. Viisi vuotta myöhemmin hän ohjasi ja käsikirjoitti elokuvan One Dog Day, josta hän sai Taos Land Grant -palkinnon ehdokkuuden vuonna 1997. Hyams jatkoi elokuvan jälkeen dokumenttien ohjaamista, kunnes hänet palkattiin ohjaamaan muutaman jakson verran televisiosarjaa NYPD Blue. Hän ohjasi vielä yhden jakson verran Sokea oikeus -televisiosarjaa, kunnes palasi elokuvien pariin. Vuonna 2009 hän ohjasi teoksen Universal Soldier: Regeneration, joka julkaistiin DVD:nä vuonna 2010. Hyams oli myös tuottamassa elokuvaa Beyond a Reasonable Doubt.
Mustapäästäinen
Mustapäästäinen eli korpipäästäinen (Sorex isodon) on lähinnä Pohjois-Aasiassa elävä päästäislaji. Lajia tavataan myös Suomessa, jossa se on rauhoitettu. Mustapäästäinen on läheistä sukua Kiinassa elävälle taigapäästäiselle (Sorex sinalis), jonka kanssa se luokiteltiin aiemmin samaan lajiin.
Ulkonäkö ja koko
Selkäpuoleltaan mustapäästäinen on hieman tummemman ruskea kuin tavallinen metsäpäästäinen, joskus lähes musta. Sen väri vaihtelee vuodenajoittain: Talvella sekä on miltei musta, kesällä tummanruskea. Vatsapuoli on vaaleampi, harmaanruskea kesällä, mutta jopa kellanruskea talvella. Selän ja vatsan väriraja on epäselvä. Muiden päästäisten tavoin mustapäästäiselläkin on pitkulainen kuono. Sen voi joskus tunnistaa voimakkaasta ominaishajustaan.
Mustapäästäinen voi kasvaa jopa 8 cm pitkäksi, lisäksi hännän pituus on noin viisi senttiä, joten se on toiseksi suurin Suomessa elävistä päästäislajeista. Yksilön paino vaihtelee 10 gramman molemmin puolin.
Levinneisyys ja elinympäristö
Mustapäästäisen levinneisyysalue ulottuu Fennoskandiasta Venäjän ja Siperian poikki Kiinaan ja Sahalinille asti. Se elää metsissä ja jokilaaksoissa. Se suosii paksumultaisia alueita, josta löytyy kastematoja. Suomessa lajia esiintyy maan itä- ja keskiosissa. Sitä tavataan rämeillä ja puronvarsilla ryteiköissä, mutta myös kulttuuriympäristöissä.
Lisääntyminen ja elintavat
Mustapäästäisemo synnyttää kerralla 5–8 poikasta. Ne talvehtivat keskenkasvuisina, tulevat keväällä sukukypsiksi, lisääntyvät ja lopulta kuolevat noin puolitoistavuotiaina. Yksi kuolinsyy on hampaiden kuluminen loppuun. Ravintoon kuuluu kastematoja ja kärpäsentoukkia.
Mauri Leivo
Mauri Leivo (s. 1962) on suomalainen luontovalokuvaaja ja -kirjoittaja. Hän on koulutukseltaan biologi ja pitää luontoaiheisia valokuvanäyttelyitä ja luentoja ja toimii luonto-oppaana. Lehtiartikkeleiden lisäksi hän on tehnyt useita kirjoja. Valokuvauksen hän aloitti 1970-luvulla ja on 2000-luvulta alkaen ollut ammattivalokuvaaja. Teoksesta Lintujärvi hän sai WWF:n vuoden Luontokirja 2006 -palkinnon.
John C. Anderton
John C. Anderton on yhdysvaltalainen lintutieteilijä ja taidemaalari.
Alderton maalasi 69 kuvataulua professori Pamela C. Rasmussenin kirjoittamaan ja toimittamaan kaksiosaiseen, Etelä-Aasian linnustoa esittelevään teokseen ''Birds of South Asia. The Ripley Guide'', jonka Lynx Edicions julkaisi vuonna 2005. Alderton maalasi myös teoksen kansikuvat.
Giuseppe Calenzuoli
Giuseppe Calenzuoli, myös Calenzoli (1815−1882) oli italialainen kirjailija. Hän oli kotoisin Firenzestä ja kirjoitti komedioita. Hän sai esikoisnäytelmänsä Rieerca d’un marito esitetyksi vuonna 1852. Tätä seurasi noin kolmekymmentä huvinäytelmää, joista huomattavimmat ovat seuraavat: Due padri all’antiea (1853), Commedia e tragedia (1854), Le donne invidiose (1855), Il vecellio celibe e la serva (1856), Il sottoscala (1863 ja myöh.), La spada di Damocle, Padre Zappata, L’Appigionasi (1876), Un ricatto (1878), La via di mezzo, Le confidenze innocenti (1879), La liuestra uel pozzo. Calenzuolin näytelmille on ominaista teatterin keinojen hallinta, hyvä luonteenkuvaus ja pirteä, arkisuuteen eksymätön sukkeluus. Calenzuoli oli myös lastenkirjailija ja on julkaissut lapsille teoksen Dialoghi e commedie per faneiulle (1874).
Kangasrusokas
Kangasrusokas (Entoloma cetratum) on kellomainen kellanruskea rusokaslaji. Sen heltat ovat likaisenvaaleat ja muuttuvat myöhemmin ruskeiksi tai punertavansävyisiksi. Sienen jalka on likaisenvalkoinen. Sieni kasvaa havumetsien sammalikoissa ja niityillä. Laji on sirkumpolaarinen eli esiintyy koko pohjoisen pallonpuoliskon alueella. Se on yleinen koko Suomessa. Sieni ei kelpaa ruoaksi, koska rusokkaissa on myrkyllisiä lajeja kuten isorusokas.
Gədəbəyn piirikunta
thumb|250px|Gədəbəyn piiri Azerbaidžanin kartalla. Gədəbəyn piirikunta (äännetään [gädäbäin],, ) on paikallishallintoalue Azerbaidžanissa. Vuonna 1930 perustetun piirin pinta-ala on 1229 neliökilometriä. Asukkaita on 94 200 henkeä (vuonna 2010).
Gədəbəyn piiri sijaitsee Azerbaidžanin länsiosassa Pienen Kaukasuksen pohjoisrinteillä. Se rajoittuu pohjoisessa Tovuzin ja Şəmkirin piireihin, idässä Daşkəsənin piiriin sekä etelässä ja lännessä Armeniaan. Gədəbəyn piirin pohjoispuolella sijaitseva, Armeniaan kuuluva Artsvašenin eksklaavi on ollut Azerbaidžanin miehittämä vuodesta 1992 lähtien.
Piirin keskus on Gədəbəyn kaupunki, josta on 444 kilometriä maan pääkaupunkiin Bakuun. Kuntia on yhteensä 44 ja kyliä 108. Kaupunkiväestön osuus on 10,7 % (vuonna 2010). Vuoden 1999 väestönlaskennan mukaan 99,4 % asukkaista on azereja.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut perunan ja viljan viljelyyn sekä karjanhoitoon. Gədəbəyssä on saksalaisten 1800-luvulla perustama kulta- ja kuparikaivos. Lisäksi on rakennustarvike- ja pienimuotoista elintarviketeollisuutta.
Historiallisia nähtävyyksiä ovat 800-luvulla rakennettu Söyüdlün kylän puolustustorni, Koroğlun linnoitus 1500-luvulta sekä Qalakəndin ja Böyük Qaramuradin kylien kirkkorakennukset.
Paikallislehtenä ilmestyy Tərəqqi.
Luka ja Elämän tuli
Luka ja Elämän tuli on Salman Rushdien vuonna 2010 ilmestynyt lapsille ja nuorille suunnattu romaani. Teos on itsenäinen jatko-osa vuonna 1990 ilmestyneelle romaanille Harun ja tarinoiden meri. Teoksen on WSOY:lle vuonna 2011 suomentanut Arto Häilä.
Euroopanmajava
Euroopanmajava eli majava (Castor fiber) on Euroopan ja Aasian alkuperäinen majavalaji. Se oli 1800-luvulla vähällä kuolla sukupuuttoon liiallisen metsästyksen takia, mutta on myöhemmin runsastunut ja alkanut levittäytyä takaisin entisille elinalueilleen.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Euroopanmajavan luuranko. pienoiskuva|vasen|Euroopanmajavalla on kapeampi ja pidempi häntä kuin kanadanmajavalla. Majava voi kasvaa lähes metrin mittaiseksi ja painaa jopa 35 kiloa. 32–38 cm:n pituinen häntä mukaan luettuna kokonaispituutta voi kertyä yli 130 cm. Takajalka on noin 17 cm pitkä. Yleisväriltään ruskean eläimen tärkeimpiä tunnusmerkkejä on litteä ja leveä häntä, samoin kuin talttamaiset suuret etuhampaat.
Etuhampaita on kaksi sekä ylä- että alaleuassa. Ne kasvavat koko ajan kuten muillakin jyrsijöillä ja pysyvät terävinä, koska kovaa kiillettä on vain hampaiden etupuolella. Hampaiden takaosa on pehmeämpää luuta, joka kuluu nopeammin kuin etuosa. Hammas teroittuu tällä tavalla itsestään, kun sitä käytetään jyrsimiseen. Etuhampaat voivat kasvaa 15 sentin pituisiksi. Hampaillaan majava voi katkaista kymmensenttisen puun kymmenessä–viidessätoista minuutissa. Etuhampaiden työskennellessä leuat liikkuvat noin kuusi kertaa sekunnissa. Ruokansa majava taas hienontaa poskihampaillaan. Koska puunkuoren jauhaminen kuluttaa niitä paljon, poskihampaiden kruunu koostuu pystyistä kiillelevyistä, joiden väleissä on vuorotellen hammasluu- ja hammassementtilevyjä. Kiille kuluu niitä hitaammin ja siksi hammaskruunussa on poikittaisia kohoumia. Hampaan juureen kasvaa hammassementtiä, joka korvaa kiilteen kulumista niin, että hampaan purupinta pysyy aina samalla tasolla. Etu- ja poskihampaiden välissä on hammasloma, jota majava käyttää mm. apuna puiden kuljetuksessa.
Euroopanmajavalla on 48 kromosomia ja kanadanmajavalla vain 40. Lajit voi erottaa myös kallon, erityisesti nenäluun, avulla ja hännän sekä turkin värityksen perusteella. Euroopanmajavan enintään 38 cm pitkä ja 10 cm leveä häntä on pidempi ja kapeampi kuin kanadanmajavalla, jolla se on 15 cm:n levyinen. Mittojen lisäksi myös hännän muodossa on eroa, sillä euroopanmajavan häntä kapenee kärjestään selvemmin kuin kanadanmajavan.
Äänet
Läimäyttämällä häntäänsä äänekkäästi vettä vasten majava ilmoittaa uhkaavasta vaarasta muille majavaperheen jäsenille. Varsinaisia itse tuotettuja ääniä majavat käyttävät lähinnä vain selvittäessään keskinäistä arvojärjestystään.
Levinneisyys
Euroopanmajava eli aiemmin runsaslukuisena koko Euroopassa ja nimestään huolimatta myös osassa Aasiaa. Levinneisyysalue kutistui huomattavasti 1900-luvulle mennessä, pääasiassa turkin, lihan ja hausteaineen takia tapahtuneen liikametsästyksen ja elinympäristöjen tuhoutumisen seurauksena. Britanniasta laji hävisi pyynnin takia jo 1300-luvulle mennessä, mutta varsinainen romahdus tapahtui 1800-luvulla, jolloin laji katosi useista Euroopan maista, esimerkiksi Ruotsista ja Suomesta. 1900-luvun alussa euroopanmajavia arvioitiin olleen maailmassa jäljellä enää noin 1 300 yksilöä, ja laji oli vaarassa kuolla sukupuuttoon. Suojelutoimien, metsästysrajoitusten, palautusistutusten ja luonnollisen leviämisen ansiosta kannan koko kääntyi kuitenkin kasvuun. Yksi ensimmäisistä konkreettisista suojelutoimista oli lajin rauhoittaminen Norjassa vuonna 1845. Lajin yksilömääräksi maailmassa arvioitiin vuonna 1998 noin 430 000, vuonna 2002 vähintään 593 000 ja vuonna 2006 ainakin 639 000. Runsastumisen oletetaan jatkuvan edelleen. Alkuperäisiä, säilyneitä euroopanmajavakantoja elää nykyisin Ranskassa, Luxemburgissa, Saksassa, Norjassa, Valko-Venäjällä, Venäjällä, Kazakstanissa, Mongoliassa ja Kiinassa. Laji on onnistuttu palauttamaan istutusten avulla lukuisiin Euroopan valtioihin, esimerkiksi Alankomaihin, Tanskaan, Ruotsiin, Puolaan, Liettuaan, Viroon, Suomeen, Sveitsiin, Italiaan ja Serbiaan. Populaatiot ovat kuitenkin pieniä ja toisistaan eristyneitä, varsinkin Aasiassa, missä Mongoliassa arvioidaan elävän vain 150 ja Kiinassa 700 yksilöä. Turkissa, Moldovassa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa laji luokitellaan edelleen hävinneeksi. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto arvioi euroopanmajavan vuonna 2002 silmälläpidettäväksi ja vuonna 2008 elinvoimaiseksi lajiksi, koska kannan koko ja levinneisyysalueen suuruus ovat olleet kasvussa.
Roufusport MMA Academy
Roufusport MMA Academy on yhdysvaltalainen vapaaotteluseura. Seuran tunnetuimpia ottelijoita ovat entinen UFC:n ja WEC:n kevytsarjan mestari Anthony Pettis, UFC:n välisarjan mestari Tyron Woodley ja Pat Barry. Seurassa harjoittelI WWE:stä UFC:hen siirtynyt CM Punk.
Euroopanmajava
Esiintyminen Suomessa
pienoiskuva|vasen|Kanadan- ja euroopanmajavan levinneisyysalueet Euroopassa vuonna 2003. Suomessa majavayhdyskunnat olivat Kustaa Vilkunan mukaan jo varhain tiettyjen kylien tai metsästäjien omaisuudeksi merkittyjä. Olaus Magnus totesi vuonna 1555 majavia olevan Pohjoismaissa paljon, mutta ankara metsästys oli verottanut niitä jo tuolloin varsinkin Suomen eteläosissa. Esimerkiksi vain vuotta aiemmin eli 1554 Tornion-Lapin ja Kemin-Lapin voudit keräsivät veroina vain 39 majavannahkaa. Majavaa esiintyi 1600-luvulla Suomessa varsinaisesti enää vain Lapissa ja se metsästettiin lopulta Suomesta sukupuuttoon. Viimeinen yksilö ammuttiin vuonna 1868 Sallan Eniöjoesta, joka kuuluu nykyisin Venäjään. Samana vuonna majava oli rauhoitettu metsästykseltä.
Norja oli ainoana Pohjoismaana onnistunut säilyttämään alkuperäisen majavakantansa, vaikka se olikin 1800-luvun lopulla ollut enää muutaman kymmenen yksilön suuruinen. Vuonna 1875 tapahtuneen rauhoituksen ansiosta Etelä-Norjassa oli 1900-luvun alkuun mennessä jo useita satoja euroopanmajavia, ja niitä istutettiin tuolloin sekä Ruotsiin (vuonna 1922 ) että Suomeen. Suomen hävinneen majavakannan tilalle tuotiin Norjasta monien vaiheiden jälkeen vuonna 1935 17 eläintä ja 1936 vielä kaksi lisää. Nämä euroopanmajavat vapautettiin Lammille, Ruovedelle, Noormarkkuun ja Kittilään sekä Keuruun ja Koskenpään rajalle. Lisäksi Yhdysvalloista tuotiin vuonna 1933 neljä ja vuonna 1937 seitsemän kanadanmajavaa. Vasta 1970-luvulla selvisi, että ne ovat eri lajeja. Kanadanmajava on tehokkaammin lisääntyvänä ja vahvempana kilpailijana sittemmin syrjäyttänyt euroopanmajavan kaikilta niiltä alueilta, joille on istutettu kumpaakin lajia.
Vuonna 1994 euroopanmajavia oli Suomessa noin tuhat, länsirannikolla Satakunnan alueella erityisesti Noormarkussa ja Kankaanpäässä. Satakunnan kanta on ilmeisesti peräisin vain kahdesta Noormarkkuun tuodusta majavaparista. Pirkanmaan Kurussa eli vielä 1980-luvun lopulla Suomen toinen populaatio. Nykyisin euroopanmajavaa esiintyy myös Pohjois-Suomessa, Länsi-Lapissa kaikissa Tornionjokeen laskevissa pikkujoissa Torniosta aina Muonion Kaarantojokeen (2015) saakka. Tornion kunnassa on vahva majavakanta ainakin Martimo-, Kaakama- ja Tieksojoessa. Itä-Lapin puolelle on tullut euroopanmajavia 2000-luvun alusta lähtien Saariselän pohjoispuolelta Etelä-Sallaan, josta ne levittäytyvät sisämaahan päin Kemijoen vesistöalueelle. Euroopanmajava oli Suomessa aiemmin uhanalainen laji. Vuonna 2010 se arvioitiin kansallisessa uhanalaisuusluokituksessa vaarantuneeksi. Vuoden 2015 uhanalaisuusluokituksessa lajin luokitus muuttui uhanalaisesta silmälläpidettäväksi. Vuonna 2020 kannan suuruudeksi arvioidaan noin 2 500–2 900 yksilöä. Muissa Pohjoismaissa euroopanmajavat ovat menestyneet Suomea paremmin: 1980-luvun lopulla niitä arvioitiin olevan Norjassa 20 000 ja Ruotsissa vähintään 50 000 yksilöä.
Elinympäristö
Euroopanmajava elää vesistöjen varsilla. Se ei ole kovin valikoiva elinalueensa suhteen, vaan kelpuuttaa monenlaiset makeanveden vesistöt joista ja kastelukanavista järviin ja soihin. Se suosii eniten metsien ympäröimiä, seisovia tai heikosti virtaavia vesialueita, mutta kykenee elämään myös maanviljelysseuduilla ja jopa asutuilla alueilla. Elinalueella pitää kuitenkin kasvaa ravinnoksi kelpaavia puita ja pensaita, eikä maasto saa olla liian jyrkkäpiirteistä. Majava on tyypillisesti alankojen laji ja elää Euroopassa enintään 850 metriä merenpinnan yläpuolella olevilla alueilla. Pohjoisen Skandinavian vuoristoissa euroopanmajava kykenee selviytymään oloissa, joissa niiden kotivesistö on jäässä kahdeksan kuukautta vuodessa ja joissa ainoita kasveja ovat polven paksuiset pajut.
Ravinto
pienoiskuva|vasen|Majavan jyrsimä puu. Majavan perusravintoa ovat lehtipuiden kuori ja kesällä kaikenlaiset vesikasvit. Koivut, pajut ja varsinkin haavat ovat niiden mieliruokaa, samoin pienet pihlajat. Havupuita majava syö sen sijaan vain poikkeustapauksissa, samoin kuin leppiä. Majavan elimistö ei pysty sulattamaan kasvien selluloosaa, mutta se käyttää umpisuolessaan olevia bakteereita ja alkueläimiä hajottamaan ruokaa. Pieneliöt muuttavat typpiyhdisteitä valkuaisaineiksi ja pystyvät tuottamaan majavalle myös vitamiineja. Majava hyödyntää monien jyrsijöiden tapaan niin kutsuttua caecotrofiaa eli syö omia ulosteitaan, mikä on yksi keino saada pieneliöiden tuotokset talteen. Talveksi majava kokoaa pesänsä eteen kekomaisen ravintolautan, joka voi olla usean kuutiometrin kokoinen.
Käyttäytyminen
pienoiskuva|Majavat liikkuvat enimmäkseen öisin. Euroopanmajava on elintavoiltaan hyvin sopeutunut elämään vedessä. Sukelluksissa majava voi olla viitisentoista minuuttia kerrallaan. Se ei pysty varastoimaan lihaksiinsa typpeä eikä happea, mutta sen verenkierto veden alla muuttuu niin, että sydämen lyöntitiheys hidastuu ja lihakset toimivat anaerobisesti eli ilman happea. Veden alla majava potkii vauhtia molemmilla takajaloillaan yhtä aikaa, pinnassa taas vuoroittain. Myös häntä liikkuu veden alla eri tavalla kuin pinnalla, pystysuunnassa eikä sivuttain. Veden alla majava etenee parhaimmillaan pari metriä sekunnissa. Uimista nopeuttaa majavan takajalan varpaita yhdistävä ihopoimu eli räpylä.
Majavaperheen jäsenillä on keskenään sosiaalinen arvojärjestys. Yksilöt käyttävät oman asemansa osoittamiseen erilaisia ääniä, eleitä ja asentoja.
Kesällä majava merkitsee reviirinsä hajupaakuilla, jotka ovat mudasta sekä kasvien ja puiden osista koottuja kymmenisen senttiä korkeita ja leveähköjä kekoja. Ne majava merkitsee haju- ja anaalirauhasten eritteillään. Tämä erite eli hauste tai hausta tuoksuu ihmisenkin nenään kymmenien metrien päähän. Hajun aiheuttaa alkaloideihin kuuluva castoramiini-niminen haihtuva yhdiste. Haustetta käytettiin aikoinaan lääkkeenäkin, ja se oli turkiksen ohella toinen syy lajin metsästykseen.
Padot
Majavien padot ovat taidokkaita rakennelmia, jotka on tehty puusta, kivistä, mudasta, oksanpätkistä ja muista vastaavista tarpeista. Rakennustöitä majava tekee yleensä aamuöisin, ruokailtuaan iltayöllä. Patoa rakennetaan ylävirralta myötävirtaan päin, niin että majava tunkee rakennuspuun padon sopivaan rakoon ja virta painaa sen tiukasti patoon kiinni. Ensimmäiset padon puut ovat pohjassa vinossa virtausta vasten. Ohuemmat oksat ja risut muodostavat paksujen puiden väliköt, samoin kuin kivenmurikatkin. Pato tilkitään mudalla, oksilla ja pikkukivillä. Patoihin käytettyjen puiden kuori syödään tavallisesti ennen rakentamista. Jos vesi nousee padon yli, sitä korotetaan tai laajennetaan sivulle. On tavattu yli kolmemetrisiä patoja ja väitetty patojen olleen jopa kilometrin levyisiä. Padon tarkoituksena on nostaa vesistön veden pintaa niin, että rannan puusto on helpommin majavan saavutettavissa, ja samalla pesän suuaukko pysyy vedenpinnan alapuolella.
Pesä
Padon ohella toinen tärkeä majavan rakennelma on kekopesä, jota käytetään ennen muuta talvisin. Kesäaikaan majava voi asustaa rantapenkkaan kaivetussa pesäkolossa, kekopesä taas suojaa majavia kylmältä ja pedoilta talvisaikaan. Pesän rakennusperiaate ja -tarpeet ovat samankaltaisia patojen kanssa. Pesän rakentamisen lähtökohtana on tyypillisesti rantapenkkaan kaivettu sisäänmenokäytävä, jonka suu on vedenpinnan alla. Käytäviä on yleensä kaksi, toinen pesän edessä ja toinen hieman kauempana. Molempien käytävien alussa on pieni sisälammikko, jonka pinnan liikkeistä majavat voivat seurata asuinlammen vedenpinnan vaihtelua. Pesässä on kaksi kerrosta, joista alempi maahan kaivettu ruokailupaikka ja taaempi maan pinnalla eli keon sisällä oleva nukkumissuoja. Taimmaisen pesänosan lattia on yleensä peitetty lastuilla. Pesää laajennetaan tarpeen mukaan, suurimmillaan se voi olla jopa kolme metriä korkea. Rantatörmään rakennetun rinnepesän sijasta majava voi rakentaa pesän myös keskelle vettä.
Talvella pesässä majaillessa majavan vuorokausirytmi muuttuu pidemmäksi, "majavavuorokausi" jatkuu jopa 29 tuntiin. Tämä johtunee osin siitä, ettei pesään tule valoa, mutta myös aineenvaihdunnan hidastumisesta. Majavat eivät kasva talvella ja kuluttavat silloin jopa 40 % vähemmän ravintoa kuin kesällä. Lumi eristää pesän tehokkaasti talvella, joten sen sisällä on pakkasellakin tavallisesti muutamia lämpöasteita. Majavien talvehtimista auttavat myös niiden tiivis turkki ja kesällä kerätty rasvakerros. Turkissa on enimmillään 23 000 aluskarvaa neliösentillä vatsassa, ja selän puolellakin 12 000. Häntä on majavalle erittäin tärkeä rasvavarasto ja lämpöä säätelevä elin.
pienoiskuva|Suurikokoinen majavan pato Liettuassa.
Lisääntyminen ja elinikä
Vanhin tunnettu euroopanmajava on elänyt vankeudessa lähes 14-vuotiaaksi.
Majava ekosysteemi-insinöörinä
Euroopanmajavan ja kanadanmajavan rakennustaidot ja niiden patojen luoman tulvan aiheuttamat vaikutukset ympäristöön ovat keskenään hyvin samankaltaiset. Padon rakentamisen jälkeen tulva nousee vesistöä ympäröivään metsään tai muuhun maaekosysteemiin. Ensimmäisten tulvavuosien aikana rannan puusto kuolee, ja vesistöön huuhtoutuu kuollutta kasvi- ja puuainesta sekä maaperästä vapautuneita ravinteita. Orgaanisen aineen määrän kasvu voidaan havaita esimerkiksi liuenneen orgaanisen hiilen, typen ja fosforin määrien kasvuna. Orgaanisen aineen määrän kasvusta hyötyvät lukuisat eliölajit. Ensimmäisenä tulvavuotena runsastuvat erityisesti vesikirput (Eurycercus), minkä jälkeen vesisiirat (Asellus aquaticus) ja surviaissääsken toukat (Chironomidae) valtaavat vesistön. Selkärangattomien runsastuminen houkuttelee vesistön luo sammakkoeläimiä ja sorsia. Suomen sammakkolajeista erityisesti viitasammakko viihtyy majavan luomissa ympäristöissä, mutta myös sammakkoa ja rupikonnaa tavataan majavatulvikoilta. Majavatulvikot sopivat sammakoiden elinympäristöiksi runsaan ravinnon lisäksi myös lämpimän veden, mataluuden ja runsaan vesikasvillisuuden ansiosta. Lämmin vesi nopeuttaa munien ja nuijapäiden kehitystä. Runsas vesikasvillisuus puolestaan antaa suojaa pedoilta ja toimii kudun kiinnityspaikkana. Suomalaisista sorsalajeista erityisesti tavi ja haapana hyötyvät majavan luomista ympäristöistä, mutta myös sinisorsa on runsas rehevillä ja matalilla majavakosteikoilla. Sorsien mieltymys majavien luomiin elinympäristöihin johtuu osin samoista tekijöistä kuin sammakoilla: runsas vesikasvillisuus tuo suojaa sekä petolinnuilta että maapedoilta. Lisäksi vesiselkärangattomat ovat erityisesti sorsanpoikasille tärkeää ravintoa.
Evoluutio ja luokittelu
Nykyinen euroopanmajava kehittyi kaksi tai kolme miljoonaa vuotta sitten jääkauden kynnyksellä. Majavien heimo on silti paljon vanhempi, peräisin oligoseeniajalta 25–35 miljoonaa vuotta sitten. Muinainen eurooppalainen majava oli Steneofiber, jonka kallo oli pitkänomainen ja joka oli vain hieman piisamia suurempi. Nykyisten majavien suku Castor kehittyi todennäköisesti juuri tästä suvusta. Sen ohella Euroopassa esiintyi aikoinaan kookkaampaa järvimajavaa, Trogontherium. Euroopanmajavat ja niiden Castor-sukuisten edeltäjien Pohjois-Amerikkaan vaeltaneiden kanadanmajavien esi-isät eroavat toisistaan, eli euroopanmajava ja kanadanmajava ovat kaksi eri lajia. Ne eivät esimerkiksi pysty lisääntymään keskenään. Euroopanmajavasta on aiemmin erotettu kuudesta kahdeksaan alalajia. Saksassa ja Ranskassa elävää niin kutsuttua länsimajavaa (Castor fiber albicus) pidettiin toisinaan omana Castor albicus-lajinaan, koska sen kallon rakenne poikkeaa muista majavista. Nykyisessä luokituksessa euroopanmajavalla ei enää katsota olevan alalajeja, ja länsimajavakin on vain sen synonyymi. Yhtenä syynä luokituksen muuttumiselle on se, että alun perin eri alueilla eläneet ja mahdollisesti toisistaan poikenneet populaatiot ovat sekoittuneet siirto- ja palautusistutusten seurauksena niin paljon, että niiden luotettava erottaminen toisistaan on epävarmaa.
Euroopanmajava ja ihminen
Euroopanmajava on valittu Satakunnan maakunnan nimikkoeläimeksi.
Euroopanmajava on Suomessa riistaeläin. Metsästysasetuksen mukaan euroopanmajava ja kanadanmajava ovat rauhoitettuja 1.5.–19.8., eli niiden vuotuinen metsästysaika on 20.8.–30.4. Piisamin ja majavan asuttua pesää ei saa rikkoa. Asuttuun pesään liittyvän padon tai muun rakennelman saa vahinkojen estämiseksi kuitenkin rikkoa 15.6.–30.9. välisenä aikana.
Ole Marius Ingvaldsen
250px|pienoiskuva|Ole Marius Ingvaldsen Ole Marius Ingvaldsen (s. 2. lokakuuta 1985) on norjalainen mäkihyppääjä, joka edusti Steinkjer Skiklubb -seuraa.
Ensimmäisen kerran Ingvaldsen kilpaili mäkihypyn maailmancupissa kaudella 2008–2009 Trondheimissa. Ensimmäiset pisteensä hän sai joulukuussa 2010 oltuaan Lillehammerissa 20:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Sapporon kilpailussa tammikuussa 2011 oltuaan kymmenes. Parhaimmillaan hän on sijoittunut yhdeksänneksi Engelbergissä joulukuussa 2013.
Pyhälahden kansakoulu
Pyhälahden kansakoulu sijaitsee Keiteleen Pyhälahden rannalla Konnevedellä. Koulurakennus valmistui syksyllä 1946. Pyhälahden koulu on viimeinen Konnevedelle perustettu kansakoulu. Koulu on rakennustyyliltään ja -tavaltaan tyypillinen 1930–1940-luvun koulurakennus. Rakennus on kulttuuri- ja rakennushistoriallinen suojelukohde.
Koulun tontilla Pyhälahden hiekkarannan rinteessä on jääkauden jättämä kiviröykkiö ”Hiidenpelto”, jonka takia koulun tontti oli alun perin rakentamaton. Koulurakennus sijaitsee noin 50 metrin päässä vanhasta perinteisestä Pyhälahden kalatiestä. Koulun järven puoleisessa rinteessä on Pyhälahteen laskeva Pyhäpuro, rantalehto ja luonnonlähde. Keiteleen Pyhälahti on rakennuspaikkana Natura 2000:n järviluonnon suojelualuetta. Vesistö liittyy Kymijoen vesistöön ja Neiturin kanavan kautta Suomen uusimpaan Etelä-Konneveden kansallispuistoon. Alue on luonnonhistoriallinen, ja lähiseudulta on löytynyt monia muinaismuistoja Kustaa Vilkunan mukaan Pyhälahdessa on kulkenut yksi Pähkinäsaaren rauhan (1323) rajalinjoista Keski-Suomessa
Pyhälahden kansakoulu aloitti toimintansa supistettuna kouluna vuokrahuoneissa vuonna 1937. Koulurakennus oli tarkoitus rakentaa vuonna 1940, mutta hanke toteutui sotavuosien vuoksi vasta 1946. Pyhälahden kansakoulun rakensivat Matti Paananen, Simo Sirkka ja Kalle Jäppinen. Perustuksen lohkokivet otettiin Kantianvuoresta. Kivilaji on vaaleanharmaata, keskirakeista, selvästi suuntautunutta granodioriittia, jossa esiintyy punertavaa graniittia leikkaavina juonina tai osueina. .
Koulurakennus on hirsirakenteinen. Siinä oli alun perin pärekatto. Vuonna 1954 rakennukseen laitettiin tiilikatto ja lautavuoraus. Vuonna 1965 Pyhälahden kansakoulu lakkautettiin ja koulupiiri yhdistettiin Särkisalon koulupiiriin. Koulu toimi tämän jälkeen kylätalona. Koulurakennusta ja pihapiiriä on kunnostettu muun muassa vuosina 1990–1992, 2000–2002 ja 2010. Lähiseudulla ovat muun muassa Navettakino, Riihikahvila, Kalasatama ja hiekkaranta.
Kulttuurihistoriallisesti arvokkaassa hirsirakennuksessa ovat toimineet myöhemmin muun muassa Särkisalon kyläyhdistys, Retkeilykeskus Rantakallio sekä taiteilija Eeva-Liisa Mölsän ateljee. Pyhälahden vanha kansakoulu toimii edelleen mökki- ja retkimatkailijoiden kiintopisteenä sekä leirikouluna elävänä museona. Nykyään se on Pyhälahden Luontokoulu mahtavine luontopihoineen
Silorusokas
Silorusokas (Entoloma conferendum) on kartiomainen punaruskea tai harmahtava rusokaslaji. Sen jalka on vaaleanruskea. Sienen heltat ovat valkoiset ja muuttuvat myöhemmin punertaviksi. Rusokas ei ole ruokasieni, koska lähisuvussa on myrkyllisiä lajeja kuten isorusokas. Sieni kasvaa metsissä, kangasmailla ja nurmikoilla yleisenä koko Suomessa.
Eteläinen Patagonian jäätikkö
thumb| Jääkenttää. Lautaron tulivuori kuvan yläosassa. Eteläinen Patagonian jäätikkö on laaja jääkenttä Andeilla Chilessä ja Argentiinassa. Se on Etelämantereen jälkeen toiseksi suurin jääalue eteläisellä pallonpuoliskolla. Jääkentän pinta-ala on noin 13 000 neliökilometriä, pituus noin 360 km ja leveys keskimäärin noin 40 kilometriä.
Eteläinen Patagonian jäätikkö on suurempi kahdesta osasta, jotka ovat jäljellä suuresta Patagonian mannerjäätiköstä. Suuri osa jäätiköstä on suojeltu kansallispuistoissa: Los Glaciaresin kansallispuisto Argentiinassa sekä Bernardo O'Higginsin kansallispuisto ja Torres del Painen kansallispuisto Chilessä.
Dakotat
Varhainen historia
Eurooppalaisten ja siouxien ensimmäinen historiallinen kohtaaminen tapahtui keväällä 1660 ranskalaisten tutkimusmatkailijoiden Pierre Radissonin ja Médard Chouartin tavatessa dakotoja itäisessä Minnesotassa tai luoteisessa Wisconsinissa. Intiaanit ovat todennäköisesti kuuluneet mdewakantonien heimoon, joka oli muita dakotojen ryhmiä suurempi ja joita ranskalaiset kutsuivat nimellä Gens Du Lac (Järvien kansa). Tutkimusmatkailijoiden on kerrottu edesauttaneen dakotain ja cree-intiaanien välisessä rauhanneuvottelussa saman vuoden aikana.
Suurin osa Minnesotan ja Wisconsinin dakotoista luopui seuraavan vuosisadan aikana metsäintiaanien kulttuuristaan siirtyessään Pohjois-Dakotan tasangoille, jossa he omaksuivat paimentolaiskansojen liikkuvan elämäntavan. Dakotojen muuttoliikkeen takana ei ollut kuitenkaan eurooppalaisten kasvava asutus, vaan he joutuivat vetäytymään länteen ojibwojen tieltä, jotka hyvin aseistettuina työntyivät yhä syvemmällä dakotojen maahan. Lopulliseksi rajaksi jäi Mississippijoki, jonka yli ojibwat eivät tulleet dakotojen perässä.
Vuonna 1851 dakotat joutuivat jättämään pääosan maistaan Yhdysvaltain hallituksen painostaessa heidät siirtymään pieneen reservaattiin Minnesotajoen varrelle. Vuonna 1857 Yhdysvallat leikkasi reservaatista puolet pois ja siirsi näin saadut maat omaan käyttöönsä.
Minnesotan dakota-kapina
Vuosi 1860 merkitsi Pohjois-Amerikan monille intiaanireservaateille muutosten aikaa. Muutokset alkoivat presidentti Abraham Lincolnin astuttua virkaan. Hän edusti uutta republikaanista puoluetta ja demokraattisen puolueen kannattajat saivat väistyä monista tehtävistään. Myös dakota-reservaatti sai uudet intiaaniagentit, jotka osoittautuivat työssään kokemattomiksi. Monet asiat, jotka olivat toimineet aiemmin tehtyjen sopimuksien mukaan, riistäytyivät käsistä. Dakotat jäivät talvella 1861–1862 ilman vuosittain maksettua määrärahaansa, ja lisäksi heille toimitetut ruoka-annokset eivät saapuneet perille. Ankaran talven ja ravinnon niukkuuden yhteisvaikutuksena dakotain olot reservaatissa huononivat merkittävästi.