cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teemu Lehtinen
Lehtinen on naimisissa oikeustieteen kandidaatti Helena Lehtovirran kanssa. Heillä on kolme lasta.
Paavo A. Kari
Paavo Armas Alfred Kari (4. marraskuuta 1905 Hausjärvi – 1. toukokuuta 1982 Turku ) oli suomalainen päätoimittaja, joka tuli tunnetuksi myös pakinoitsijana.
Paavo A. Karin vanhemmat olivat veturinkuljettaja Paavo Kari ja Olga Kulmala. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1935 oli Ensi Isaksson ja toinen vuodesta 1945 Helga Orvokki Valtonen. Kari kävi keskikoulun 1924 ja tuli Riihimäen sanomien aputoimittajaksi 1926 ja Kannaksen Lehden 1928. Hän oli Sisä-Suomen toimitussihteeri 1930–1937, Uuden Auran toimittaja 1937–1938, toimitussihteeri 1938–1945 ja toimituspäällikkö 1945–1949. Yksityisyrittäjien Turun osaston toiminnanjohtajana Kari työskenteli 1952–1959 ja oli samalla Lounais-Suomen Yrittäjän vastaava toimittaja. Salon Seudun Sanomien päätoimittajana Kari toimi vuodesta 1959 vuoteen 1970 asti. Pakinoitsijana hänet tunnettiin 1930-luvulta herra Turusena.
Sami Hintsanen
thumb|250px|Sami Hintsanen Tampereen kirjamessuilla 2009. Sami Mikael Hintsanen (s. 14. maaliskuuta 1972 Tampere) on suomalainen muusikko ja näyttelijä. Hän juonsi Tartu mikkiin -ohjelmaa vuosina 2006–2015. Hänen yhtyeitään ovat muun muassa Oriental Experience ja Screaming Thunders. Tartu mikkiin -ohjelman lisäksi häntä työllistää Tampereen Työväen Teatterin Manserock-musikaali Vuonna 85 sekä musikaalin seuraaja Vuonna 85 REMIX. Sami Hintsanen on viime vuosina esiintynyt useissa musikaaleissa kuten Helsingin kaupunginteatterin Miss Saigonissa ja Evita-musikaalissa sekä Turussa Samppalinnan kesäteatterin Hääkeikassa ja Elvis-musikaalissa. Lisäksi Hintsanen on karaoken ja iskelmälaulun Suomenmestari.
Hintsanen on tehnyt myös jääkiekkojoukkue Tampereen Ilveksen kannatuslaulun ”Ilves murisee” ja toiminut kuuluttajana Ilveksen kotiotteluissa. Lisäksi ”Kultaa, kunniaa” on Sami Hintsasen, Jari Latomaan ja Mikko Kangasjärven yhdessä tekemä. Kappaleet ”Ilves murisee” ja ”Kultaa, kunniaa” Sami on esittänyt yhdessä Ruosteiset Hokkarit-yhtyeen kanssa.
11. maaliskuuta 2009 julkaistiin Hintsanen Party Project Vol. 1 -albumi, jolla Hintsanen esittää dancepop-versioita vanhoista suomalaisista ikivihreistä.
Hintsanen on ollut mukana Suomen euroviisukarsinnassa kahdesti, ensimmäistä kertaa vuonna 1996 kappaleella ”Auringonkukka”, jolla sijoittui kahdeksanneksi. Toista kertaa hän oli vuonna 2011 kappaleella ”Täältä maailmaan”, jolla pääsi karsinnan finaaliin.
Perhe
Hintsanen erosi vuoden 2015 keväällä oltuaan kuusi vuotta naimisissa Anette Mellinin kanssa ja on maaliskuusta 2018 lähtien ollut naimisissa Varpu Nummelan kanssa. Uusioperheeseen kuuluu kaksi Hintsasen lasta ja yksi Nummelan lapsi.
Rikostuomiot
Hintsanen on saanut tuomion kahdesta rattijuopumuksesta ja yhdestä törkeästä rattijuopumuksesta. Hintsanen tuomittiin 50 päiväsakkoon rattijuopumuksesta vuonna 2000 sekä vuonna 2011 törkeästä rattijuopumuksesta ja rattijuopumuksesta 75 päivän ehdolliseen vankeuteen ja 35 päiväsakkoon.
Vuonna 2007 Sami Hintsanen sai tuomion pahoinpitelystä, rangaistukseksi langetettiin 60 päiväsakkoa.
Hintsanen tuomittiin vuoden 2017 syyskuussa naapurinsa pahoinpitelystä ja laittomasta uhkauksesta. Rangaistus oli 40 päiväsakkoa (yhteensä 1 240 euroa) ja uhrille korvausta kivusta ja särystä 100 euroa.
Hintsanen sai joulukuussa 2017 jälleen syytteen Pirkanmaan käräjäoikeudessa, nyt törkeästä velallisen epärehellisyydestä. Hänet tuomittiin vuoden ehdolliseen vankeusrangaistukseen törkeästä velallisen epärehellisyydestä ja kirjanpitorikoksesta. Turun hovioikeus ei myöntänyt jatkokäsittelylupaa, joten käräjäoikeuden tuomio jäi pysyväksi.
Hugues Cuénod
thumb|Hugues Cuénod keskustelemassa viulisti Jeroen van der Welin kanssa. Hugues-Adhémar Cuénod (26. kesäkuuta 1902 – 3. joulukuuta 2010) oli sveitsiläinen tenorilaulaja.
Cuénod opiskeli Lausannessa, Genevessä, Baselissa ja Wienissä. Hän debytoi Pariisissa 1928 ja esiintyi seuraavana vuonna myös Yhdysvalloissa. Hän lauloi vuosina 1930–1933 Genevessä ja tämän jälkeen vuosina 1934–1937 Pariisissa. Vuosina 1937–1939 hän teki kiertueen Pohjois-Amerikassa.
Cuénod oli avoimesti homoseksuaali ja rekisteröi parisuhteensa tammikuussa 2007 elämänkumppaninsa Alfred Augustinin kanssa. Hän vietti saman vuoden kesäkuussa 105-vuotispäiväänsä. Cuénod kuoli 108-vuotiaana joulukuussa 2010.
Aasianlehväkala
Aasianlehväkala (Nandus nebulosus) on ahvenkaloihin kuuluva aasialainen kala. Niitä pyydystetään akvaariokaloiksi.
Ulkonäkö ja koko
Aasianlehväkala kasvaa 12 cm pitkäksi. Sen vartalonmuoto muistuttaa lehteä, ja väritys on ruskeankirjava.
Levinneisyys ja elinympäristö
Aasianlehväkaloja tavataan Kaakkois-Aasian sisävesillä: Sumatralla, Jaavalla, Borneolla, Malakan niemimaalla, Kaakkois-Thaimaassa ja Kambodžan lounaisosassa. Ne elävät seisovissa ja hitaasti virtaavissa makeissa vesissä, kuten joissa, soissa, järvissä ja lammissa.
A Fall from Grace
A Fall from Grace on vuonna 2020 julkaistu yhdysvaltalainen jännityselokuva. Se sai ensi-iltansa suoratoistopalvelu Netflixissä 17. tammikuuta 2020. Elokuva on sen ohjaajan Tyler Perryn ensimmäinen Netflixille tehty tuotanto.
Ramses
Ramses tarkoittaa seuraavia henkilöitä ja asioita:
Väestötiheys
thumb|400px|Alueelliset väestötiheydet maapallolla.
Väestötiheys tai väestöntiheys eli asukastiheys on suure, joka kuvaa väestön alueellista jakaantumista. Tyypillisesti väestötiheys ilmoitetaan asukkaita per neliökilometri (as./km² tai hlö/km²). Alueen väestötiheys saadaan seuraavasti:
Pinta-alaksi voidaan katsoa alueen kokonaispinta-ala, tai asumiskelpoista alaa voidaan pyrkiä rajaamaan jättämällä laskennasta vesistöt pois, jolloin huomioidaan pelkkä maapinta-ala. Silti laskettu väestötiheys saattaa olla harhaanjohtava, jos käytetty pinta-ala sisältää esimerkiksi asumiskelvotonta vuoristoa tai aavikkoa.
Itsenäisten valtioiden väestötiheys vaihtelee kaupunkivaltio Monacon lähes 18 000 asukkaasta neliökilometrillä Mongolian 1,9 asukkaaseen neliökilometrillä.
Suomen väestötiheys
250px|thumb|right|Suomen väestötiheys (asukasta/km²) kunnittain vuonna 2016.
Suomen väestötiheys on noin 17,64 asukasta maapinta-alan neliökilometriä kohden, joten eurooppalaisessa ja pohjoismaisessakin vertailussa Suomi on keskimäärin varsin harvaan asuttu maa. Asutus on kuitenkin voimakkaasti keskittynyt niin, että vedettäessä suora linja Vaasasta Lappeenrantaan valtaosa väestöstä asuu sen eteläpuolella. Lisäksi tälläkin alueella väestö on keskittynyt suurimmille kaupunkiseuduille, valtateiden ja rautateiden varteen.
Suomessa tiheimmin asuttu maakunta on Uusimaa, jonka tiheys on 170,4 asukasta/km² (31.7.2010) eli Saksan keskimääräinen asukastiheys. Tiheimmin asuttu kaupunki on Uudellamaalla sijaitseva Helsinki, jonka väestötiheys on 2 741 asukasta/km² (31.7.2010). Helsingin tiheimmin asuttu kaupunginosa on Punavuori; yli 20 000 asukasta/km² ja tiheimmin asuttu kaupunginosan osa-alue on Kallion Torkkelinmäki; yli 31 000 asukasta neliökilometrillä.
Paikkakunnittain väestötiheys vaihtelee Helsingin vajaasta kolmestatuhannesta asukkaasta Savukosken 0,17 asukkaaseen neliökilometrillä.
Johann Christoph Vogel
Johann Christoph Vogel (18. maaliskuuta 1756 Nürnberg – kesäkuu 1788 Pariisi) oli saksalaissyntyinen, Ranskassa työskennellyt säveltäjä.
Vogel syntyi viulun- ja luutunrakentajasukuun, jonka historia on jäljitettävissä 1500-luvun alkuun. Hän opiskeli sävellystä Regensburgissa Josef Riepelin johdolla. Hän sai Pariisissa useita paikkoja käyrätorvensoittajana, mutta tuli pian tunnetuksi orkesterimusiikin ja oratorioiden säveltäjänä. Hän ihannoi varhain Christoph Willibald Gluckia, joka myöhemmin – Vogelin ensimmäisen oopperan (La toison d'or, 1786) kantaesityksen jälkeen – myös onnitteli Vogelia ja kuvasi tätä luonnonlahjakkuudeksi. Vogelin menestyksekkäin teos oli kuitenkin ooppera Démophon (1788, libretto: Pietro Metastasio), jonka suosiota hän ei itse ehtinyt todistaa.
Jo ennen Vogelin ensimmäisen oopperan kantaesittämistä hänen töitään oli esitetty Concert Spirituel -tapahtumissa. Esittämässä niitä olivat suositut muusikot, kuten huilisti Antoine Hugot, fagotisti Étienne Ozi, käyrätorvensoittaja Jean Lebrun ja klarinetisti Michèl Yost. Vogel teki Michèl Yostin kanssa myös yhteistyötä orkestroimalla teoksia, joihin Yost oli ensin laatinut soolo-osuudet.
Vogelin kuolema liittyi hänen alkoholiriippuvuuteensa. Hänen Démophon-oopperansa esittämistä jatkettiin vuoteen 1820 saakka, mutta säveltäjälle suunniteltu monumentti ei toteutunut.
Kreikka yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Kreikka on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 23 mitalia, joista viisi on kultaisia. Ensimmäisen mitalinsa maa sai Helsingissä 1983 ja ensimmäisen kultamitalinsa Sevillassa 1999. Kreikka järjesti MM-kilpailut vuonna 1997, jolloin isäntäkaupunkina toimi Ateena.
Sevillan MM-kilpailuissa 1999 Kreikka saavutti kuusi mitalia, ja maailmanmestareiksi yltivät kolmiloikkaaja Paraskevi Tsiamita ja Albaniasta muuttanut keihäänheittäjä Mirela Maniani. Edmontonissa 2001 maa sai viisi mitalia, ja maailmanmestariksi juoksi 200 metrillä Konstantinos Kenteris. Pariisissa 2003 Kreikalle herui viisi mitalia, joista ainoan kultaisen toi Mirela Maniani.
Helsingissä 2005 Kreikka jäi ilman mitaleja. Pistesijoille pääsivät viidenneksi sijoittunut kolmiloikkaaja Hrisopigi Devetzi, kuudenneksi sijoittunut kävelijä Athiná Papayiánni ja kahdeksanneksi päätynyt keihäänheittäjä Aggeliki Tsiolakoúdi. Osakassa 2007 Devetzi sijoittui kolmiloikassa alun perin kolmanneksi, mutta hänet hylättiin myöhemmin dopingin takia. Osakassa Sávva Lika sijoittui keihäänheitossa viidenneksi, neljän vuoden takainen MM-pronssimitalisti Periklis Iakovakis 400 metrin aitajuoksussa kuudenneksi ja Anastásios Goúsis 200 metrin juoksussa kahdeksanneksi. Berliinissä 2009 Kreikan parhaat urheilijat olivat viidenneksi 400 metrin aitajuoksussa sijoittunut Periklís Iakovákis ja seitsemänneksi keihäänheitossa sijoittunut Sávva Lika. Daegussa 2011 pistesijoille ylsivät viidenneksi korkeushypyssä sijoittunut Dimítrios Chondrokoúkis, kuudenneksi seiväshypyssä sijoittunut Konstadínos Filippídis ja kahdeksanneksi seiväshypyssä päätynyt Nikoléta Kiriakopoúlou. Moskovassa 2013 parhaat kreikkalaiset sijoittuivat lajeissaan kymmenenneksi: Konstadínos Baniótis korkeushypyssä, Konstadínos Filippídis seiväshypyssä, Loúis Tsátoumas pituushypyssä ja Dimítrios Tsiámis kolmiloikassa. Pekingissä 2015 Nikoléta Kiriakopoúlou saavutti seiväshypyssä pronssia. Lontoossa 2017 Aikateríni Stefanídi voitti seiväshypyssä kultaa ja Ioánnis Kiriazís sijoittui keihäänheitossa kuudenneksi. Dohassa 2019 Aikateríni Stefanídi saavutti seiväshypyssä pronssia.
Eugenessa 2022 Miltiádis Tentóglou saavutti pituushypyssä hopeaa, Antigoni Ntrismpioti sijoittui 35 kilometrin kävelyssä neljänneksi ja Aikateríni Stefanídi seiväshypyssä viidenneksi.
Haukkalampi (Espoo)
Haukkalampi on noin kymmenen hehtaarin laajuinen järvi Espoon ja Vihdin rajalla. Virallisen kaupunginosajaon mukaan se sijaitsee Espoon osalta Nuuksion kaupunginosassa. Nuuksion Pitkäjärvi sijaitsee Haukkalammen kaakkoispuolella. Aivan Haukkalammen eteläpuolella sijaitsevat Kolmikulmalampi, Mustalampi ja Valklampi. Haukkalammen luoteispuolella sijaitsee Vähä Haukkalampi. Haukkalampi jakautuu läntiseen ja itäiseen selkään, joita yhdistää kapea salmi. Järven itäosassa on saari. Haukkalammen Espoon puoleisilla rannoilla on jonkin verran rakennuskantaa mukaan luettuna Haukkalammen luontotupa.
Minna Tarkka
Minna Tarkka (s. 1960 ) on suomalainen mediatutkija, opettaja, tuottaja, julkaisija ja kriitikko, joka on tehnyt uraauurtavaa työtä mediataiteen parissa 1980-luvulta lähtien.
Tarkka oli 1980-luvulla perustamassa sekä Muu-taiteilijayhdistys ja mediataiteen levityskeskus AV-arkkia. Hän oli vuosina 1989–1991 myös Muun ensimmäinen johtaja. Tarkka on kehittänyt 1980-luvulta lähtien kehittänyt mediakulttuurin alaa ja vastsannut muun muassa vuosina 1994 ja 2004 Helsingissä järjestettyä kansainvälistä elektroisen taiteen ISEA-tapahtumaa.
Tarkka alkoi jo 1980-luvun lopulla opettaa media-aiheita suomalaisissa yliopistoissa. Taideteollisen korkeakoulun professorina Tarkka toimi 1996–2001. Siellä hän johti uusmedian maisteriohjelmaa ja käynnisti muun muassa digitaalisen museosuunnittelun ja interaktiivisen television koulutusta.
Yhdysvaltain Haitin miehitys
Yhdysvaltain Haitin miehitys viittaa Yhdysvaltojen lähes 20 vuotta kestäneeseen miehityskauteen Haitissa vuosien 1915 ja 1934 välillä. Yhdysvaltojen merijalkaväki oli marssinut maan pääkaupunki Port-au-Princeen kaoottisen Haitin tilanteen hallitsemiseksi ja Yhdysvaltojen vaikutusvallan turvaamiseksi ensimmäisen maailmansodan kiristyneessä maailmanpoliittisessa tilanteessa. Haitissa miehitys herätti laajaa vastustusta ja myös kapinointia. Kapinat saatiin kuitenkin tukahdutettua ja lopulta maan tilanne vakautettua. Yhdysvaltain joukot poistuivat maasta elokuussa 1934.
Minna Tarkka
Tarkka oli vuonna 2000 perustamassa M-cult-nimistä mediakulttuurikeskusta, jonka tarkoituksena on tuoda yhteen tuotantoa, tutkimusta ja eri yhteiskuntasektorien toimijoita. Keskuksen kohdekenttänä ovat kaupunki- ja yhteisömedia, osallistuva media ja digitaalisen median uudet muodot.
Yhdysvaltain Haitin miehitys
Tausta
1900-luvun alussa Haitia jakoivat voimakkaasti kysymykset ihonväristä, sekä ulkovaltojen vaikutusvallasta maassa. Vuonna 1902 Haitin presidentiksi oli noussut Nord Alexis. Nordin hallinto kärsi sekä ulkoisista, että sisäisistä paineista. Haitissa oli yritetty esimerkiksi rajoittaa maan syyrialais-libanonilaisten kauppiaiden toimintaa, mutta Yhdistynyt kuningaskunta oli puuttunut tilanteeseen. Kauppailla oli usein brittikansalaisuus ja he toimivat brittituotteiden välittäjinä Haitiin. Haitilaiset joutuivatkin taipumaan brittien tahtoon ja ulkovaltojen vaikutusvalta kasvoi. Samalla maan musta väestönluokka piti Nordia mulattien kätyrinä. Tilannetta kärjisti mustien äänitorvena tunnetun Massilon Colcounin murha vuonna 1908. Saman vuonna Haitin eteläosissa syttyi Antoine Simonin johtama kapina, joka johti Nordin hallinnon kukistumiseen. Simonia pidettiin aluksi kansallismielisten parissa mustien kulttuurillisen ylivallan eli noirismen hyvänä edustajana, mutta vuonna 1910 hän myönsi niin sanotulla McDonald-sopimuksella yhdysvaltalaiselle yhtiölle oikeuden rautatien rakentamiseen, sekä oikeudet maahan rautatien molemmin puolin. Sopimus nostatti jälleen kapinan ja kapinallsiet valtasivat pääkaupungin vuonna 1911. Poliittinen tilanne oli nyt hyvin tulehtunut. Seuranneiden neljän vuoden aikana Haitilla oli kuusi eri presidenttiä ja maa oli jatkuvassa kapinatilassa.
Minna Tarkka
Tarkka palkittiin vuonna 2008 AV-arkin kiertopalkinnolla. Hänen työnsä mediataiteen parissa on käsittänyt myös julkaisuja ja artikkeleita. Hänen toimittamia teoksiaan ovat muun muassa Taiteen laita (1990), Video Taide Media (1993) ja Johdatus uuteen mediaan (1996). Mediataideen valtionpalkinnon Tarkka sai vuonna 2017.
Yhdysvaltain Haitin miehitys
Tausta
Maailmanpoliittinen tilanne ja suurvaltojen suhteet kiristyivät ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä. Haitissa oli myös vaikutusvaltainen saksalainen kauppiasluokka ja saksalaiset olivat tuoneet heitä suojaamaan omia joukkojaan maan pääkaupunkiin. Joidenkin mahdollisesti liioiteltujen väitteiden mukaan saksalaiset hallitsivat jopa 80 % maan ulkomaankaupasta. Samalla Yhdysvalloista oli tullut merkittävin tekijä Karibian alueella Ranskan ja Britannian sijaan. Maan politiikkaan kuului myös pyrkimys pitää ulkovallat Yhdysvaltojen omaksi vaikutusalueekseen katsomilta alueilta. Maa oli pyrkinyt kasvattamaan vaikutusvaltaansa myös Haitissa ja esimerkiksi McDonald-sopimusta oli kuvailtu Yhdysvaltojen pakottamaksi.
Minna Tarkka
Minna Tarkan vanhemmat ovat tutkija, kriitikko Pekka Tarkka ja professori Auli Viikari.
Yhdysvaltain Haitin miehitys
Miehitys
pienois|vasen|Yhdysvaltojen merijalkaväen joukkoja Haitissa vuonna 1915. Heinäkuussa 1915 vallassa ollut kenraali Vilbrun Guillaume Sam vangitutti poliittisia vastustajiaan pääkaupunki Port-au-Princen mulattiyhteisöstä. Maan pohjoisosien kapinan levitessä Guillaume teloitutti 167 vankiaan ja pakeni sittemmin maan Ranskan lähetystöön. Kun tieto teloituksista levisi raivostunut väkijoukko tunkeutui lähetystöön, presidentti raahattiin kadulle ja hakattiin kappaleiksi. Kaupungin satamassa oli yhdysvaltalainen sota-alus, jonka päällikkö lähetti ilman erillisiä ohjeita merijalkaväkensä kaupungin kaduille aloittaen näin lähes 20 vuotta kestäneen miehityskauden Haitissa. Yhdysvaltalaiset ottivat haltuunsa maan tullilaitoksen, internoivat saksalaiset ja takavarikoivat heidän omaisuutensa. Haitin kongressi valitsi presidentiksi Yhdysvaltojen kannattaman mulatti Philippe Sudré Dartiguenaveen. Vuonna 1916 otettiin käyttöön monia haitilaisia orjuudesta muistuttanut pakkotyövelvollisuus eli corvée, jota sovellettiin lähinnä tienrakennukseen. Haiti julisti myös sodan Saksalle vuonna 1918 Yhdysvaltojen ohjeistuksesta. Samana vuonna tuli voimaan uusi perustuslaki, joka kasvatti presidentin valtaa kongressin kustannuksella. Laki salli nyt myös ulkomaalaisten maanomistuksen Haitissa ja tuolloin sovittiin myös Yhdysvaltojen miehityksen päättymisvuodeksi 1936. Maanomistuslain myötä yhdysvaltalaiset investoinnit maassa kasvoivat nopeasti. Haiti Sugar Company eli HASCO sai suuria maa-alueita usein siitäkin huolimatta, että niiltä karkotettiin pientalonpoikia. pienois|oikea|Kapinallisjohtaja Charlemagne Péralten ruumis. Haitin armeija ei vastustanut yhdysvaltalaisia miehitysjoukkoja. Sen sijaan maan talonpojat alkoivat muodostaa niin sanottuja cascos-ryhmiä vastarinnan järjestämiseksi. Vuonna 1918 vallitsi jälleen täysi kapinatila. Pohjoisessa tuhansia kapinallisia komensi entinen upseeri Charlemagne Péralte. Yhdysvaltojen kouluttamat ja tukemat santarmit eivät pärjänneet kapinallisia vastaan, vaan maahan jouduttiin tuomaan lisää merijalkaväkeä Yhdysvalloista. Péralte johti kapinallisia aina marraskuuhun 1919 saakka, jolloin hänet lopulta ammuttiin. Taisteluissa oli saanut surmansa 2 000 talonpoikaa ja muutamia kymmeniä merijalkaväen jäseniä. Péralten kuoleman jälkeen levitettiin valokuvaa hänen oveen sidotusta ruumiistaan, jotta kapinalliset todella uskoisivat johtajansa kuolleen. Sen sijaan valokuva teki Péralteesta marttyyrihahmon. Péralteen seuraaja Benolt Batraville johti kapinaa vielä kevääseen 1920 saakka, jolloin hänkin tuli ammutuksi. Kapina oli viimein tukahdutettu.
Vaikka avoin kapinointi oli saatu tukahdutettua, miehityksen vastainen mieliala kasvoi. Miehitystä arvosteltiin maan lehdistössä ja nousseen kansallismielisyyden ohessa perustettiin yhdistyksiä, kuten L’Union Patrique ja L’Union Nationaliste. Monesti miehityksen vastaiseen mielialaan vaikutti Yhdysvaltojen miehitysjoukkojen usein rasistinen suhtautuminen paikallisiin. Samalla se kuroi umpeen haitilaisten omia asenteita ihonväriin liittyen ja ero mustien ja mulattien välillä pieneni yhteisen miehitysvastaisuuden myötä. Uutena ilmiönä nousi esimerkiksi négritude-ajattelu, joka korosti mustien erityislaatuisuutta. Ajattelu ajoi haitilaisten afrikkalaista menneisyyttä ja sitä edusti esimerkiksi vuonna 1932 perustettu kulttuurikriittinen Les Griots -ryhmä. Ryhmän jäseniin kuului esimerkiksi tuleva presidentti François Duvalier. Uutta kiinnostusta osoitettiin esimerkiksi haitin kieleen ja voodoohon.
Philippe Sudré Dartiguenaven kausi presidenttinä päättyi vuonna 1922 ja hänen seuraajakseen nousi Louis Borno. Vallanvaihdos oli maan historiassa vasta toinen kerta, kun valta siirtyi presidentiltä toiselle perustuslain mukaisesti. Bornon hallinto vainosi kansallismielisiä poliitikkoja, lehdistöä ja älymystöä. Hallinto toteutti osittain Yhdysvaltojen toiveesta myös voodoon vastaisen kampanjan. Voodoo-pappeja pidätettiin ja alttareita tuhottiin. Toisaalta hallinto myös rakennutti Yhdysvaltojen tuella kouluja, sairaaloita, teitä ja siltoja. Levottomuudet kytivät kuitenkin edelleen pinnan alla. Vuonna 1929 ne purkautuivat Bornon vastaisina opiskelijamielenosoituksina, jotka laajenivat mellakoinniksi. Les Cayesissa merijalkaväki avasi tulen mielenosoittajia vastaan surmaten parikymmentä mielenosoittajaa, mikä kärjisti tilannetta. Yhdysvaltain presidentti Herbert Hoover päätti lopulta lähettää Haitiin miehitystä arvioimaan niin sanotun Forbesin komission, joka arvosteli etenkin haitilaisten sivuttamista hallinnossa. Bornon presidenttikausi päättyi vuonna 1930. Hänen seuraajansa oli kansallismielisempi Sténio Vincent, joka aloitti neuvottelut miehityksen purkamisesta.
Miehityksen päättyminen
Yhdysvaltojen kanssa aloitettujen neuvottelujen aikana maan veto-oikeus Haitin lainsäädäntöön lakkautettiin ja joitakin miehityshallinnon virastoja siirrettiin haitilaisille. Yhdysvaltoja miehityksen purkamiseen motivoi esimerkiksi miehityksen hinta suuren laman yhä syvetessä. Sitä paitsi maan olojen rauhoituttua ja hallinnon muututtua toimivammaksi syyt miehityksen jatkamiselle olivat kadonneet. Vuonna 1933 maan presidentiksi nousi Franklin D. Roosevelt, joka sovelsi Haitiin hyvän naapuruuden politiikkaansa. Elokuussa 1933 solmittiin sopimus, jolla Yhdysvallat tunnusti Haitin täyden suvereniteetin. Vuonna 1934 Sténio Vincent vieraili Yhdysvalloissa ja Roosevelt Haitissa. Merijalkaväen joukot poistuivat Haitista juhlallisissa seremonioissa elokuussa 1934, eli kaksi vuotta aiemmin solmittua aikataulua edellä. Haitissa Vincent vertasi itseään Toussaint L’Ouvertureen maan vapauttajana ja hän hallitsi maata vuoteen 1941 saakka.
Bockin talo
Bockin talo (myös Vanha Raatihuone) on yksi Helsingin Senaatintoria vierustavista uusklassisista rakennuksista. Se sijaitsee Leijona-korttelissa osoitteessa Aleksanterinkatu 20 ollen sen vanhin rakennus. Talon itäpuolelta kulkee Katariinankatu. Talo valmistui vuonna 1763 kauppias Gustav Johan Bockin rakennuttamana ja on toiminut historiansa aikana Suomen kenraalikuvernöörin virka-asuntona sekä Helsingin raatihuoneena.
Bockin talo on nykyisin osa Helsingin kaupungintalokorttelia, ja siihen on sijoitettu kaupunginvaltuuston valtuustoryhmien kokous- ja vastaanottohuoneet, kaupunginkanslian tiedotustoimisto sekä kaupungin edustus- ja juhlatiloja. Syksyllä 2013 Bockin talossa aloitti toimintansa Made by Helsinki -käsityöosuuskunta.
Historia
1700-luvun loppupuoliskolla Helsingin pääkadun Suurkadun (nykyinen Aleksanterinkatu) varrelle nousi rivi kaupungin varakkaimpien porvarien kivitaloja. Näihin kuului myös vuonna 1763 valmistunut Bockin talo, jonka rakennutti kauppias ja raatimies Gustav Johan Bock (1710–1788), yksi kaupungin rikkaimpia ja mahtavimpia kauppaporvareita. Alkuperäisessä asussaan talo oli kaksikerroksinen ja mansardikattoinen ja muistutti viereistä Sederholmin taloa. Sen pohjakerroksessa toimi Bockin kauppahuone ja ylemmässä kerroksessa sijaitsivat Bockin perheen asuintilat.
thumb|left|Maistraatin kokous vuonna 1952. Gustav Bockin kuoltua 1788 talo koki useita omistajanvaihdoksia, kunnes se päätyi 1801 Ruotsin kruunulle joka teki siitä Helsingin paikallismajurin virkatalon. Venäjän armeijan vallattua Helsingin 1808 talo muutettiin venäläisen upseeripäällystön asuintaloksi. Kun Helsingin uudelleenrakentajaksi valittu arkkitehti Carl Ludvig Engel saapui kaupunkiin vuonna 1816, hänen ensimmäinen työnsä oli muuttaa Bockin talo Suomen kenraalikuvernöörin virka-asunnoksi. Talossa toteutettiin vuosina 1816–1819 suuret laajennus- ja muutostyöt, joissa se korotettiin kolmikerroksiseksi, siihen lisättiin siipirakennus ja se muutettiin empiretyyliseksi. Tuolloin sen Senaatintorin puoleinen julkisivu sai nykyisen joonialaisten pylväiden kannatteleman päätykolmionsa ja parvekkeensa. Engel suunnitteli myös talon tynnyriholvatun juhlasalin eli nykyisen Empiresalin.
Bockin talo ehti toimia kenraalikuvernöörien asuntona vain kaksi vuosikymmentä, kunnes uusi virka-asunto Smolna otettiin käyttöön vuonna 1838. Tämän jälkeen Helsingin kaupunki osti talon ja teki siitä raatihuoneen, jolloin vanha Ruotsin vallan aikainen raatihuone voitiin purkaa Senaatintorin rakentamisen tieltä. Helsingin ensimmäinen kaupunginvaltuusto kokoontui Leo Mechelinin johdolla Bockin talon Empiresalissa vuonna 1875. Vuonna 1913 otettiin käyttöön nykyinen Helsingin kaupungintalo ja Bockin talon saivat käyttöönsä raastuvanoikeus ja maistraatti. Nykyisen käyttötarkoituksensa Bockin talo sai vuosien 1985–1988 jälkeen, kun raastuvanoikeus ja maistraatti olivat muuttaneet pois ja kun entisöintityöt oli saatu valmiiksi.
Hannes Pulkkinen
Hannes (Johannes) Pulkkinen (29. elokuuta 1885 Rautjärvi – 3. huhtikuuta 1938 Karhumäki, Neuvostoliitto) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja Suomen sosialistisen työväenpuolueen kansanedustaja.
Rautjärven Lahdenkylässä syntyneen Pulkkisen vanhemmat olivat talollinen Heikki Pulkkinen ja Anna Maria Vento. Hän kävi kansakoulun ja valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista 1908. Pulkkinen oli kansakoulunopettajana Suomussalmella 1908–1909, Sotkamossa 1909–1912, Lappeella 1912–1919 ja Rautalammilla 1921–1923. Vuonna 1920 hän oli Työväen Lehden päätoimittajana Kajaanissa ja Savon Kansan toimittajana Kuopiossa.
Pulkkinen oli Suomen sosialistisen työväenpuolueen kansanedustajana 1922–1923 edustaen Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä. Vuoden 1923 kommunistipidätysten jälkeen Pulkkinen tuomittiin 1924 vankeuteen yhdeksi vuodeksi seitsemäksi kuukaudeksi. Hän siirtyi elokuussa 1924 SKP:n lähettämänä salaa Neuvosto-Karjalaan, jossa hän toimi vuoteen 1929 saakka suomen kielen opettajana Petroskoin opettajaopistossa.
Vuosina 1929–1934 Pulkkinen oli Leningradin alueen Vsevolozhskin piirin Työ-nimisen kommuunin maatilan johtajana, 1934–1936 Kirja-kustantamon maatalouskirjallisuuden osaston toimittajana ja 1936 Kontupohjan paperikombinaatin aputalouden johtajana. Muutettuaan elokuussa 1936 Petroskoihin Pulkkinen työskenteli piirtäjänä suksitehtaalla. Pulkkinen oli aikaisemmin erotettu puolueesta Kontupohjan piirikomitean päätöksellä 23. lokakuuta 1935 toimettomuudesta syytettynä.
Pulkkinen vangittiin 25. tammikuuta 1938 vakoilusta ja vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta syytettynä. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin ampumalla 3. huhtikuuta 1938 Karhumäen lähistöllä. Hänen maineensa palautettiin 1957.
Timo Rautiainen
Timo Rautiainen -nimisiä henkilöitä ovat:
Tarkiainen
Tarkiainen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Matti Vehaskari
Vesa Matti Vehaskari (s. 1. heinäkuuta 1944 Helsinki) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija.
Oulun NMKY:n kasvatti Vehaskari pelasi kasvattajaseurassaan sen esiintyessä ensimmäistä kertaa miesten SM-sarjassa kaudella 1966–1967. Vehaskari pelasi 18 ottelussa pääsarjauransa korkeimmalla, 11,4 pisteen keskiarvolla. ONMKY:n pudottua sarjatasoa alemmas Vehaskari siirtyi Helsingin NMKY:hyn, jossa hän pelasi neljä pääsarjakautta ja kahdessa Suomen cupissa. Helsingin NMKY saavutti Vehaskarin aikana yhden SM-hopean, kaksi SM-pronssia ja kahdesti cup-hopeaa.
Vehaskarilla on lääketieteellinen koulutus, hänen vanhempansa Allan Vehaskari (s. 1912) ja Aira Ahmavaara (s. 1913) olivat molemmat lääkäreitä. Vehaskari harrasti koripallon lisäksi yleisurheilua.
Hyökkäys erämaassa
Hyökkäys erämaassa (Stagecoach) on John Fordin ohjaama yhdysvaltalainen lännenelokuva vuodelta 1939. Sitä pidetään yhtenä merkittävimmistä lännenelokuvista, sillä sen ansiosta lännenelokuvan arvostus nousi. Sillä oli myös merkittävä vaikutus John Waynen uralle. Elokuvassa joukko toisilleen tuntemattomia henkilöitä eri yhteiskuntaluokista matkaa postivaunuilla erämaan halki ja joutuu apassien hyökkäyksen kohteeksi. Elokuva perustuu Ernest Haycoxin novelliin ”Stage to Lordsburg”.
Esituotanto
Ernest Haycoxin novelli "Stage to Lordsburg" oli ilmestynyt vuonna 1937, ja John Ford kiinnostui siitä. Ford ja käsikirjoittaja Dudley Nichols muokkasivat sen 1937 elokuvakäsikirjoitukseksi, joka poikkesi aikaisemmista lännenelokuvista. Siihen mennessä lännenelokuvat olivat olleet pääasiassa stereotypioita täynnä olevia B-elokuvia. Nicholsin käsikirjoituksessa henkilöt olivat monitahoisia ja aitoja. Raoul Walsh oli yrittänyt nostaa lännenelokuvan arvostusta Suurella lännen tiellä 1930, mutta elokuvan kaupallinen epäonnistuminen esti sen.
Vaikka Hollywood-studiot satunnaisesti tekivätkin A-luokan westernejä, mikään niistä ei ollut kiinnostunut Fordin käsikirjoituksesta. Lopulta itsenäinen tuottaja Walter Wanger kiinnostui elokuvasta ja sai taivuteltua United Artists -studion rahoittamaan sen, mutta vain jos sen budjetti olisi 392 000 dollaria, sillä muiden studioiden tavoin se ei ollut halukas rahoittamaan suuren budjetin lännenelokuvaa.
Roolijako
Tiukka budjetti rajoitti myös näyttelijävalintoja. Ford olisi halunnut Ringo Kidin rooliin Gary Cooperin, mutta käytettävissä olevan budjetin takia se oli mahdotonta. Fordin toinen valinta oli John Wayne, joka tuolloin oli jo suosittu lännenelokuvien näyttelijä mutta ei vielä tähti ja siksi halpa. Tuottaja Wanger ei ollut kuitenkaan innostunut Waynesta, vaan halusi rooliin Bruce Cabotin, jonka nimi oli erittäin tunnettu King Kongin takia ja joka myös oli halpa. Cabotin koekuvaus epäonnistui ja Wayne sai roolin – tosin myös koekuvauksen jälkeen, joka sujui sen verran hyvin, että Wanger luotti Fordin kykyyn saada Waynesta irti kunnollinen roolisuoritus.
Kuvaukset
Hyökkäys erämaassa -elokuvan kuvaukset alkoivat lokakuussa 1938 Monument Valleyssä. Monumet Valleyä ei ollut aiemmin käytetty kuvauspaikkana ja Ford joutuikin pyytämään kuvauslupaa navajoilta, joiden reservaattiin se kuului. Navajot olivat myös mukana elokuvanteossa, joskin itse elokuvassa intiaanit on esitetty tuon ajan lännenelokuvien stereotypioiden mukaisesti vaarana valkoiselle miehelle.
Vähän ennen joulua 1938 kuvaukset jatkuivat Kalifornian Victorvillessä, jossa kuvattiin muun muassa kuuluisa intiaanihyökkäyskohtaus. Kohtauksen kuvaus vaati tasaista maata, jollaista Monument Valleystä ei löytynyt ja siksi kohtaus kuvattiin Victorvillessä kuivuneen järven pohjalla. Kohtauksen kuvausten aikana tuottaja Wanger oli järkyttynyt siitä, että Wayne ei käyttänyt sijaisnäyttelijää vaan teki stuntit itse. Elokuvan stunteista vastannut Yakima Canutt sai tuottajan kuitenkin rauhoittumaan, sillä B-elokuvissa Wayne oli usein joutunut tekemään stuntit itse ja tiesi, mitä hän pystyi tekemään. Kuvaukset keskeytettiin jouluksi 1938 ja ne jatkuivat sen jälkeen Kernejoella, jossa kuvattiin postivaunujen joenylityskohtaus. Canuttin ehdotuksesta kohtauksessa käytettiin vaijeria vetämään postivaunut joen yli. Valmiissa elokuvassa se näyttää siltä, kuin hevoset todella vetäisivät postivaunut joen ylitse.
Budoni
Budoni on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Sassarin maakunnassa. Kunnassa on arviolta 5 148 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 54,28 neliökilometriä. Se sijaitsee 16 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Hyökkäys erämaassa
Arvostelut
Elokuvan tuotosta ei ole käytettävissä luotettavia arvioita.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänesti kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Hyökkäys erämaassa oli mukana heistä kolmentoista listalla.
Hyökkäys erämaassa valittiin vuonna 1995 Yhdys­valtojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteetti­sesti, historialli­sesti tai kulttuuri­sesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia. American Film Institute listasi sen sijalle 63 sadan parhaan amerikkalaiselokuvan luettelossaan vuonna 1998.
Palkinnot
Thomas Mitchell sai parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon. Elokuva valittiin ehdokkaaksi viidessä muussakin sarjassa. Mitchellillä oli miessivuosa myös Tuulen viemää elokuvassa, joka sai saman vuoden Oscar-gaalassa useita palkintoja, tosin Mitchelliä ei siitä valittu edes ehdokkaaksi.
Vaikutus
Ennen Hyökkäys erämaassa -elokuvaa lännenelokuva oli ollut pääasiassa pienen budjetin liukuhihnatuotantoa, joka oli hyvin stereotyyppistä (hyvillä miehillä oli valkoinen hattu ja pahoilla musta). Jotkut ohjaajat olivat yrittäneet nostaa lännenelokuvan arvostusta (kuten esimerkiksi Raoul Walshin Suuri lännen tie 1930), mutta eivät olleet siinä onnistuneet. Lännenelokuvat olivat pienten studioiden kuten Republic Picturesin alaa. Suuret Hollywod-studiot tekivät vain harvoin suuren budjetin lännenelokuvia. B-elokuvien tuotantotahtia kuvastaa hyvin se, että ennen Hyökkäys erämaassa -elokuvan ensi-iltaa Wayne ehti tehdä neljä lännenelokuvaa Republicille.
Hyökkäys erämaassa muutti tilannetta ratkaisevasti. Sen menestyksen ansiosta siitä tuli tavallaan malli "klassiselle" lännenelokuvalle. Samalla Monument Valleystä tuli myös erottamaton osa lännenelokuvan kuvastoa. John Ford kuvasi siellä myös elokuvat Aavikon laki (1946), Apassilinnake (1948), Keltainen nauha (1949), Etsijät (1956), Musta kersantti (1960) ja Cheyenne (1964).
John Waynen uralle Hyökkäys erämaassa oli merkittävä elokuva. Vastoin yleistä luuloa elokuva ei tehnyt Waynestä tähteä yhdessä yössä. Wayne oli edelleen suosittu westernnäyttelijä, mutta vuonna 1939 hänen sijoituksen Motion Picture Heraldin listalla oli huonompi kuin 1936 – mutta hän oli silti edelleen kymmenen tuottoisimman westernnäyttelijän listalla. Tuolloisten katselijakyselyiden mukaan Waynen B-westernit olivat huomattavasti suositumpia kuin Hyökkäys erämaassa. Joka tapauksessa Ringo Kidin roolilla oli erittäin suuri merkitys John Waynen matkalla kohti tähti-imagoa.
Orson Welles oli myös hyvin vaikuttunut Hyökkäys erämaassa -elokuvasta. Hänen kerrotaan katsoneen elokuvan yli 40 kertaa ennen kuin hän teki Citizen Kanen. Wellesin kerrotaan myös sanoneen, että Citizen Kanessa hän oli "saanut vaikutteita sellaisilta suurilta elokuvantekijöiltä kuin John Ford, John Ford ja John Ford".
Norjan kunnallis- ja aluevaalit 2011
Norjan kunnallis- ja aluevaalit 2011 järjestettiin 12. syyskuuta 2011. Kyselyjen mukaan konservatiivipuolue (Høyre) oli nousemassa vaalien voittajaksi. Suurimman puolueen aseman näytti säilyttävän edelleen työväenpuolue. Pahimmin vaaleissa tappion kärsivät oikeistopopulistinen edistyspuolue ja Sosialistinen vasemmistopuolue. Kymmenessä kunnassa ennakkoäänestys oli mahdollista myös internetin kautta. Ennakkoäänestys päättyi 10. syyskuuta, ja kokeiluun osallistuneissa kunnissa lähes kolme neljäsosaa ennakkoäänistä oli jätetty verkon kautta.
Høyren sai äänistä noin 27,9 prosenttia eli 8,7 prosenttiyksikköä enemmän kuin edellisissä paikallisvaaleissa neljä vuotta sitten. Työväenpuolue säilyi suurimpana puolueena. Sitä äänesti 31,7 prosenttia (+2,0) ja edistyspuoluetta 11,5 prosenttia (-6,0).
Arabiansäppikala
Arabiansäppikala (Rhinecanthus assasi) on säppikaloihin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö
Arabiansäppikala kasvaa 30 cm pitkäksi. Kalan yleisväri on vaaleanruskea tai kellertävä ja muuttuu asteittain valkoiseksi kohti vatsapuolta. Siinä on selvärajaisia, kuin siveltimellä vedettyjä juovia, joista yksi ryhmä kulkee päälaen yli silmästä toiseen, toinen silmistä kiduksiin ja kolmas kiduskannesta suun yli toiselle puolelle. Huulet ovat kirkkaan keltaiset ja niiden reunassa on vaaleansininen ohut rajaus. Peräaukon ympärillä on oranssi läikkä. Kalan näyttävän kuvioinnin takia sitä kutsutaan englanniksi joskus samalla nimellä kuin Indopasifisella merialueella elävää sukulaistaan picassokalaa Rhinecanthus aculeatus.
Levinneisyys ja elinympäristö
Arabiansäppikala elää koralliriutoilla Intian valtameren länsiosissa Punaiseltamereltä Omaninahdelle ja  Persianlahdelle.
Akvaariokalana
Arabiansäppikalaa voi pitää suurehkossa, yli 680-litraisessa meriakvaariossa, jossa on kivien muodostamia luolia. Se tarvitsee monipuolista eläinruokaa, johon kuuluu myös kovakuorisia äyriäisiä, joiden avulla se hoitaa jatkuvasti kasvavia hampaitaan.
Luettelo valtioiden johdon vierailuista Yhdysvaltoihin (Pohjois-Amerikka ja Karibia)
Tämä on luettelo Pohjois-Amerikan ja Karibian valtioiden johdon vierailuista Yhdysvaltoihin. Luettelo on osa artikkelikokonaisuutta, joka on sivulla Luettelo valtioiden johdon vierailuista Yhdysvaltoihin.
Shemar Moore
thumb|upright|Shemar Moore Shemar Franklin Moore (s. 20. huhtikuuta 1970) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan Malcolm Wintersinä televisiosarjassa Tunteita ja tuoksuja sekä Derek Morganina rikossarjassa Criminal Minds – FBI-tutkijat. Hän toimi lisäksi Soul Trainin vakituisena juontajana vuosina 1999–2003.
Aikaisempi elämä
Moore syntyi Oaklandissa, Kaliforniassa. Hän oppi äidiltään Marilyn Wilsonilta hollannin kielen ja asuikin lapsuudessaan Alankomaissa. Isä Sherrod Moore oli afroamerikkalainen englannin puhuja. Shemarin äiti työskenteli opettajana Bahrainissa ja Tanskassa, jonka vuoksi Shemar muutti äitinsä kanssa Tanskaan, ja jälkeenpäin Bahrainiin neljän vuoden iässä. Siellä hän meni Brittiläiseen yksityiskouluun, ja oli siellä 7-vuotiaaksi saakka.
Prometheus: The Discipline of Fire & Demise
Prometheus: The Discipline of Fire & Demise on norjalaisen black metal -yhtyeen Emperorin neljäs ja viimeisin albumi. Se eroaa aikaisemmasta Emperor-tuotannosta keskittymällä enemmän progressiiviseen tyyliin black metallin jäädessä taustalle.
Maria Anna (keisarinna)
Maria Anna ja hänen kaksoissiskonsa Maria Teresa syntyivät Roomassa, missä perhe oli maanpaossa Napoleonin vallattua Torinon. Paavi Pius VII kastoi tytöt. Heidän ollessaan vuoden vanhoja perhe siirtyi Sardiniaan, missä he asuivat Napoleonin kaatumiseen asti.
Maria Anna ja Ferdinand vihittiin vuonna 1831. Maria Annan kerrotaan olleen kauhuissaan tavattuaan vammaisen sulhasensa, joka sai epilepsiakohtauksen vihkiseremonian aikana. Hän oppi kuitenkin hillitsemään itsensä, ja viittasi itseensä usein Ferdinandin hoitajana.
Vajavaisuudestaan huolimatta Ferdinand kruunattiin keisariksi isänsä kuoltua 1835. Käytännössä valtaa käytti Klemens von Metternich. Vuoden 1848 vallankumousten saavuttaessa Itävallan Ferdinand luopui vallasta veljenpoikansa hyväksi. Maria Anna ja Ferdinand asuivat loppuikänsä Prahassa.
Märta
Märta tai Märtha on pohjois­mainen, etenkin ruotsa­lainen naisen etunimi. Alku­perältään se on Margareta-nimen muunnelma.
Suomessa nimi Märta on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 1 328 ja Märtha 474 henkilölle. Märtan nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 26. elokuuta.
Leivathó
Leivathó (virallisesti Δημοτική Ενότητα Λειβαθούς, Dimotikí Enótita Leivathoús) on yksi Argostólin kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Kefalonián alueyksikössä Jooniansaarten alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 5 745 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|upright=0.95|Raunioita Pesádan kylässä. Leivathó käsittää alueen Kefalonián saaren etelärannikolla. Kunnallisyksikön suurin asutus on Peratátan kylä. Leivathó oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Kefalonián kunnaksi yhdessä Argostólin, Eleiós-Prónnoin, Érisoksen, Omalán, Palikín, Pýlaroksen ja Sámin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi. Vuonna 2019 se tuli Kleisthenes I -suunnitelman myötä osaksi Argostólin kuntaa.
Kunnallisyksikön osat
Leivathón kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
Wolfgang Koeppen
Wolfgang Koeppen (1909 Greifswald, Saksa – 1996 München, Saksa ) oli saksalainen kirjailija. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat kolme 1950-luvun alkupuolen romaania, joissa hän käsittelee Saksan sodanjälkeistä jälleenrakennuksen kautta kriittisesti: Kyyhkyset ruohikolla (1951), Kasvihuone (1953) ja Der Tod in Rom (1954). Omaelämäkerrallisessa teoksessaan Jugend (1976) hän kuvaa porvarillisten normien ulkopuolella viettämäänsä nuoruutta. Hän on kirjoittanut myös matkakirjoja.
Napoli
Napoli (, etymol., ”Uusi kaupunki”) on Etelä-Italian suurin kaupunki ja Campanian pääkaupunki. Siellä on noin miljoona asukasta ja esikaupungit mukaan luettuina 3,7 miljoonaa asukasta, joten se on Italian kolmanneksi suurin kaupunki Rooman ja Milanon jälkeen. Kaupunki sijaitsee Napolinlahden rannalla Vesuviuksen ja Campi Flegrein, toisen tuliperäisen alueen, puolivälissä.
Antiikki
Napoli eli Neapolis oli alun perin kreikkalainen siirtokunta. Sen perustivat varhaisemman, hieman lännempänä sijainneen Kymen siirtokunnan asukkaat noin vuonna 470 eaa. Kaupungin lähellä oli varhaisempi, 600-luvulla eaa. perustettu kaupunki nimeltä Parthenope, jota alettiin kutsua nimellä Palaiopolis (”Vanha kaupunki”), siinä missä uusi kaupunki sai nimen Neapolis (”Uusi kaupunki”). Kaupungit muodostivat yhden kaupunkivaltion viimeistään 300-luvulla eaa. Tärkeämmäksi kahdesta asutuksesta muodostui Neapolis, mikä selittää nykyisen kaupungin nimen.
pienoiskuva|vasen|240px|[[Dioskuurien temppeli (Neapolis)|Dioskuurien temppelin korinttilainen pylväs osana San Paolo Maggioren kirkkoa.]] Myöhemmin Neapolis jäi paikallisen heimon samnilaisten vallan alle. Rooman vallan alle se tuli vuonna 326 eaa. Kaupungista tuli Rooman liittolainen ja ajan kuluessa kukoistava roomalainen kaupunki. Roomalaisella ajalla kreikan kieli ja kreikkalaiset tavat säilyivät Neapoliissa muita alueen kreikkalaiskaupunkeja pidempään. Antiikin ajan kaupungista on säilynyt suhteellisen vähän jäänteitä, koska myöhempi kaupunki on aina sijainnut samalla paikalla. Tunnetuimpiin kuuluvat muun muassa Dioskuurien temppelin (Castorin ja Polluxin temppeli) jäänteet ja Crypta Neapolitana. Jäänteitä on näkyvissä myös muun muassa Napoli sotterraneassa eli ”maanalaisessa Napolissa”.
pienoiskuva|vasen|240px|Piirros keskiaikaisesta Napolista. [[Liber Chronicarum, 1493.]]
Myöhempi historia
Napoli oli itsenäinen Napolin herttuakunta vuosien 840–1137 välisenä aikana. Vuonna 1137 kaupungin valtasivat normannit. Myöhemmin kaupunkia hallitsivat Anjoun herttuat eli Angevinit (1266–1442), Aragonit (1442–1501), ranskalaiset (1501–1504) ja Habsburgit (1501–1713). Vuodesta 1284 kaupunki oli Napolin kuningaskunnan keskus. Sisilian kuningaskunta erosi alueesta, ja sen keskuksena toimi Palermo, jolloin Napoli jäi pienemmän Napolin kuningaskunnan keskukseksi. Wienin kongressissa Napolista tuli Molempain Sisiliain kuningaskunnan pääkaupunki. Tämän asemansa se menetti Italian yhdistymisen myötä 1800-luvulla.
Benito Mussolinin johtamat fasistit aloittivat marssin Roomaan Napolista lokakuussa 1922. Marssin seurauksena kuningas Viktor Emanuel III nimitti Mussolinin pääministeriksi ja fasistit saivat vallan Italiassa.
Museot
Kaupungin museoita ovat muun muassa Napolin arkeologinen museo, joka on Italian merkittävimpiä, sekä Certosa di Santa Martino. Merkittävin taidemuseo on Museo di Capodimonte, jossa on Michelangelon, Botticellin, Rafaelin ja Caravaggion töitä.
Nähtävyyksiä kaupungin ulkopuolella
Napolin seudun tärkeimpiä nähtävyyksiä kaupungin ulkopuolella ovat Pompeji, Herculaneum ja Vesuvius. Pompejin ja Herculanaeumin merkittävimmät esinelöydökset ovat Napolin arkeologisessa museossa. Napolinlahdella ovat muun muassa Ischian ja Caprin saaret sekä Sorrento ja Pozzuoli.
Liikenne
Napolissa sijaitsee Napolin kansainvälinen lentoasema.
Eläintarhan kenttä
Eläintarhan kenttä on Helsingin Taka-Töölössä Eläintarhan puistossa sijaitseva urheilukenttä, joka valmistui vuonna 1910. Se oli Helsingin pääurheilukenttä Olympiastadionin valmistumiseen vuoteen 1938 saakka. Jalkapalloilun pääareenana se toimi vuoteen 1915 asti, jolloin Töölön pallokenttä otettiin käyttöön. Eläintarhan kentällä olevan paviljonkirakennuksen on suunnitellut kaupunginarkkitehti Karl Hård af Segerstad.
Napoli
Napolilainen keittiö
pienoiskuva|200px|Napolilainen pizza.
Eläintarhan kenttä
Historiaa
Eläintarhan puiston paikalla sijaitsi vaatimaton puistoalue jo 1700-luvun lopulla. 1850-luvulta lähtien sitä kehitettiin työväestölle tarkoitetuksi kansanpuistoksi, jota kutsuttiin nimellä Töölön puisto. Sen esikuvana oli Tukholmassa sijaitseva Djurgården, jonka mukaan myös Töölön puistoa alettiin kutsumaan Eläintarhaksi, vaikka varsinaista eläintarhaa ei paikalla ole milloinkaan toiminut.
Napoli
Napolilainen keittiö
Perimätiedon mukaan pizza on kotoisin Napolista. Kaupunkilaisten mukaan kahvi ja jäätelö ovat Napolissa maailman parhaita. Kaupunki on kuuluisa myös pastaruoistaan, joista esimerkkinä spaghetti con sugo di pomodoro, spagettia tomaattikastikkeessa, joka valmistetaan Campanian rinteillä kypsyneistä San Marzano -tomaateista.
Kassios Longinos
Kassios Longinos (n. 213–273) oli hellenistisen ajan kreikkalainen reettori ja platonilainen filosofi. Hänen roomalaisen nimimuotonsa alkuperä ei ole tiedossa, mutta voidaan otaksua, että hän omaksui sen joltain ylhäiseltä roomalaiselta.
Napoli
Mafia
Napoli on ollut yksi mafian keskeisistä toiminta-alueista. Napolin mafia, Camorra on Italian vanhin järjestäytyneen rikollisuuden syndikaatti.
Eläintarhan kenttä
Historiaa
Urheilukentän rakentamista Eläintarhan puistoon esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1897. Suunnitelmien laatimista vauhditti samaan aikaan valmistunut Turun Urheilupuisto, koska Helsingissä ei haluttu jäädä turkulaisista jälkeen. Kenttää alettiin rakentamaan kaupunginpuutarhuri Svante Olssonin suunnitelmien mukaan vuonna 1903 ja se valmistui lopulta 1910. Eläintarhan kenttä oli aluksi hyvin vaatimaton, juoksuratojen keskellä oleva pallokenttä oli hiekkapintainen ja urheilijoiden pesu- ja pukeutumistilat, käymälät sekä yleisölle tarkoitetut kioskipalvelut puuttuivat kokonaan. Kenttä oli myös mennyt nopeasti huonoon kuntoon, sillä jo vuonna 1919 Helsingin urheilulautakunta pyysi kaupungin rahatoimikamarilta 20 000 markan varaamista sen kunnostamiseksi.
Kassios Longinos
Longinos oli mahdollisesti kotoisin Syyrian Emesasta, joka oli hänen setänsä reettori Fronton syntymäpaikka. Hän opiskeli Aleksandriassa ja opetti kolmekymmentä vuotta Ateenassa. Hänen oppilaisiinsa kuului muiden muassa Porfyrios. Matkoillaan idässä hän toimi myös kreikan kielen opettajana ja Palmyran kuningattaren Zenobian neuvonantajana. Longinoksen neuvosta Zenobia pyrki saamaan valtakunnalleen jälleen itsenäisyyden. Keisari Aurelianus kuitenkin murskasi yrityksen. Zenobia vangittiin ja vietiin Roomaan näytille triumfikulkueeseen, ja Longinos joutui maksamaan hengellään.
Napoli
Mafia
Eräs sen aiheuttamista ongelmista on ollut pitkäkestoinen jäteskandaali. Mafia on haudannut Napolin seuduille suuret määrät eri puolilta Eurooppaa tuotuja myrkkyjätteitä, muun muassa Saksasta tuotua ydinjätettä. Myrkkyjä on myös karjan laidunalueilla. Syöpätapausten määrä on lisääntynyt seudulla hälyttävästi. Asian paljasti syksyllä 2013 entinen mafiapomo Carmine Schiavone.
Eläintarhan kenttä
Historiaa
Eläintarhan kentän kehittämistä vaivasi koko 1920-luvun ajan rahapula. Vuonna 1924 Eläintarhassa järjestettiin Pariisin kesäolympialaisten karsintakilpailut, joita oli seuraamassa muun muassa presidentti K. J. Ståhlberg sekä kansainvälistä diplomaattikuntaa, mutta rahatoimisto ei kuitenkaan myöntänyt anottua rahoitusta lipputankojen pystyttämistä ja arvovieraille tarkoitettua katsomonosaa varten. Parannuksia saatiin vasta 1930-luvun alkupuolella, jolloin kaupunkiin oli valmistunut jo lukuisia muitakin urheilukenttiä. Esimerkiksi vuonna 1915 käyttöön otetulla Töölön pallokentällä olosuhteet olivat pukeutumis- ja suihkutiloineen huomattavasti paremmat kuin Eläintarhassa.