cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Urut
Urkumusiikin säveltäjiä ja urkureita
Urkumusiikin säveltäjiä ovat tai olivat muun muassa Jehan Alain, Johann Sebastian Bach, Augustin Barié, Léon Boëllmann, Dietrich Buxtehude, Georg Böhm, Antonio de Cabezón, Francisco Correa de Arauxo, François Couperin, Jeanne Demessieux, Théodore Dubois, Marcel Dupré, Maurice Duruflé, César Franck, Girolamo Frescobaldi, Eugène Gigout, Alexandre Guilmant, Naji Hakim, Georg Friedrich Händel, Joseph Jongen, Sigfrid Karg-Elert, Johann Ludwig Krebs, Jean Langlais, Louis-James-Alfred Lefébure-Wély, Jacques-Nicolas Lemmens, Franz Liszt, Gaston Litaize, Felix Mendelssohn Bartholdy, Olivier Messiaen, Henri Mulet, Johann Pachelbel, Gabriel Pierné, Josef Rheinberger, Max Reger, Julius Reubke, Camille Saint-Saëns, Jan Pieterszoon Sweelinck, Charles Tournemire, Louis Vierne, René Vierne, Johann Gottfried Walther ja Charles-Marie Widor.
Tunnettuja urkureita ovat tai olivat muun muassa Marie-Claire Alain, Iveta Apkalna, Anders Bondeman, Guy Bovet, Hans Fagius, Virgil Fox, Jean Guillou, Naji Hakim, Piet Kee, Ton Koopman, Olivier Latry, Gustav Leonhardt, Ludger Lohmann, Wayne Marshall, Simon Preston, Karl Richter, Lionel Rogg, Wolfgang Rübsam, Albert Schweitzer ja Helmut Walcha.
Tunnettuja suomalaisia urkureita ovat tai olivat muun muassa Erkki Alikoski, Geo Böckerman, Sixten Enlund, Enzio Forsblom, Kaj-Erik Gustafsson, Marko Hakanpää, Markku Hietaharju, Osmo Honkanen, Kati Hämäläinen, Kari Jussila, Sirkka-Liisa Jussila-Gripentrog, Markku Ketola, Timo Kiiskinen, Kalevi Kiviniemi, Susanne Kujala, Taneli Kuusisto, Aimo Känkänen, Jan Lehtola, Maija Lehtonen, Oskar Merikanto, Seppo Murto, Elis Mårtenson, Pauli Pietiläinen, Juhani Pohjanmies, Olli Porthan, Tuomas Pyrhönen, Paavo Raussi, Santeri Siimes, Tapio Tiitu, Ville Urponen, Tapani Valsta, Harri Viitanen, Kari Vuola, Håkan Wikman, Jarkko Yli-Annala ja Tauno Äikää.
Mäkihyppy talviolympialaisissa 1948
Norja saavutti kilpailussa kolmoisvoiton. Olympiakultaa saavutti Petter Hugsted.
Osallistujat
Kilpailuun osallistui 49 hyppääjää 14 maasta.
St. Patrick's High School
St. Patrick's High School on 2 400 metrin korkeudella merenpinnassa, Itenissä, Keniassa, noin 30 kilometrin päässä Eldoretistä kalenjin-heimon asuma-alueella sijaitseva pojille tarkoitettu toisen asteen oppilaitos.
Koulu on tunnettu urheilumenestyksestään, erityisesti monista maailmanmestaruuksia, olympiavoittoja ja muita suursaavutuksia saavuttaneista juoksijoistaan, kuten Ibrahim Hussein, Peter Rono, Japhet Kimutai, David Kiptoo, Mike Kosgei, William Kosgei, Joseph Tengelei, Mike Kurei, Matthew Birir, Godfrey Kiprotich, Wilson Kipketer, Wilson Boit Kipketer, William Chirchir ja Brimin Kipruto. Vuodesta 1986 lähtien juniorien MM-kisoissa on ollut joka vuosi mitalisteja koulusta. Myös koulun lentopallojoukkue on menestyksekäs, se on voittanut 17 kertaa Kenian mestaruuden.
Marcelo Álvarez
Álvarez opiskeli 17-vuotiaaksi saakka La Escuela de Niños Cantores de Córdobassa. Sen jälkeen hän kuitenkin jätti musiikkialan ja aloitti taloustieteen opinnot. Laulaminen oli hänelle edelleen tärkeä harrastus, ja vuonna 1992 hän aloitti laulunopintonsa Buenos Airesissa.
Álvarez ei saanut kotimaassaan kummoisempaa kansansuosiota, mutta vakuutti kyvyillään tenori Giuseppe Di Stefanon, joka kehotti häntä matkustamaan Italiaan. Hän debytoi Venetsian Teatro la Fenicessä Elvinon roolissa Vincenzo Bellinin oopperassa Unissakävelijä. Ajankohta oli syyskuu 1995; Álvarez sai pian lisää tarjouksia useilta oopperataloilta.
Álvarezin ohjelmisto on laajentunut 2000-luvun kuluessa; siihen sisältyy muun muassa osia Charles Gounod’n, Jacques Offenbachin, Giacomo Puccinin ja Richard Straussin tuotannosta.
Operaatio Myrsky
thumb|250px|Operaatio Myrsky oli laaja ja nopea kroaattien hyökkäys.
Operaatio Myrsky oli elokuussa 1995 Kroatiassa ja Bosniassa kroaattien ja bosniakkien tekemä yhteishyökkäys serbejä vastaan.
Hyökkääjät Kroatian armeija HV ja Bosnian kroaattiarmeija HVO olivat voimakkaita. Hyökkäys tuhosi Krajinan serbitasavallan ja ajoi satoja tuhansia serbejä pakoon. Serbit pelkäsivät kroaattien aloittavan väkivaltaisen etnisen puhdistuksen, koska olivat itse järjestäneet puhdistuksia Kroatiassa. Virallisesti 4. elokuuta 1995 alkanut hyökkäys kesti neljä päivää, minkä jälkeen Serbian armeija Krajinassa oli lyöty. He kokivat sotilaallisen, taloudellisen, moraalisen ja poliittisen tappion suurempaa, tehokkaampaa ja paremmin motivoitunutta Kroatian armeijaa vastaan. Kroaatit suorittivat operaationsa alle 84 tunnissa, kaksi kertaa suunniteltua nopeammin. Joidenkin kroaattikomentajien alaisena kroaatit tekivät väkivaltaa aseettomia serbejä kohtaan.
Ennen hyökkäystä
thumb|250px|Serbiarmeijan yksiköiden vastuualueet ennen kroaattien hyökkäystä.
Vuonna 1995 Serbian presidentti Slobodan Milošević oli luopunut Bosnian ja Kroatian serbien tukemisesta kansainvälisen yhteisön painostamana, ja osaksi sen takia että serbialueet imivät Serbian verovaroja. Milošević oli tajunnut, ettei Suur-Serbiasta tule mitään, ja halusi Bosnian serbien tekevän rauhan. Tähän Bosnian serbit eivät suostuneet. Bosnian serbiarmeijaa vaivasi nyt Serbiasta tulleen huollon loppuminen, ja se alkoi heiketä. Serbiarmeijan moraali, tehokkuus ja koulutus olivat heikot, ja serbejä melko harvassa Krajinan rintamalla. Serbiarmeijaa johdettiin heikosti. Toisaalta Kroatian ja Bosnian armeijat olivat voimistuneet muutamassa vuodessa huomattavasti.
Kroaattien ja muslimien tekemää suurta yhteishyökkäystä serbejä vastaan alettiin valmistella jo maaliskuun lopussa, mutta kroaattien uskottiin hyökkäävän Itä-Slavoniaan. Huhtikuussa 1995 Bosnia ja Hertsegovinan kroaatit olivat edenneet Livnosta ampumaetäisyydelle ainoasta Kniniin vievästä tiestä. 9. kesäkuuta Bosnian kroaattivaltion puolustusministeri sanoi tavoitteena olevan Bihaćin motin aukaisemisen. Kroaattiarmeija HV oli mukana Bosnian kroaattien hyökkäyksessä, vaikkei virallisesti. Heinäkuussa 1995 kroaatit etenivät operaatiossa Kesä-95. Bosnia-Hertsegovinan länsiosassa saartaen Krajinan pääkaupungin Kninin kolmelta suunnalta ja katkaisten serbeiltä tärkeän huoltotien.
Krajina oli pitkälle saarrettu, kun yhteys etelään oli katkennut. Serbit valtasivat jo aikaisemmin kesällä 1995 Glamočin ja Bosansko Grahovon strategisesti tärkeät kaupungit. Kroaatteja tuki pitkin Dinaarisia alppeja Krajinan selustaan hyökännyt HVO sekä Bosnian armeijan 5. armeijakunta, joka oli Bihaćin motissa. Krajinan serbit puolestaan hyökkäsivät Bihaćin muslimimottia vastaan yrittäen halkaista sen kahteen osaan. Bihaćissa oli nälänhätä. Bosnian presidentti Alija Izetbegović sekä Kroatian Franjo Tuđman sopivat yhteistyöstä.
Operaatio Myrsky
Operaatio eteni nopeasti Kninissä ja Dalmatian vuorimaastossa 5. elokuuta. Suurin osa etenemisestä tapahtui 48 tunnissa. Seuraavana päivänä Kroatian kansalliskaartin ensimmäinen prikaati saapui Bosnian rajalle kohdaten Bihaćin saarretun alueen bosniakit. Voimakasta serbien vastarintaa esiintyi vain Glinassa Sisakista etelään. Illalla 7. elokuuta Operaatio Myrsky oli virallisesti ohi. Muutama Kroatiaan jäänyt serbidivisioona antautui seuraavina päivinä. Tulitauko alkoi 9. elokuuta. Saksa, Ranska ja Iso-Britannia tuomitsivat hyökkäyksen, samoin Yhdysvallat pienen viivyttelyn jälkeen. Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton ilmoitti olevansa huolissaan hyökkäyksestä. Krajinan serbitasavallan johtaja sanoi hyökkäyksen alettua, että se johtaa Krajinan romahtamiseen parissa päivässä ja tietää kuolemaa monille serbeille.
Kroatian joukot tulittivat myös YK:n valvontapisteitä vallaten tai tuhoten niistä 70, sillä YK oli haitannut kroaattien sotatoimia pitkän aikaa. Heidän nopea etenemisensä perustui selvään miehistö- ja materiaaliylivoimaan, sillä kroaatteja oli kaikkiaan 200 000, serbejä vain 50 000. Yleensä hyökkäyksen onnistumiseen riittää kolminkertainen ylivoima. Kroaateilla oli 350 tankkia ja 3 000 tykistöasetta, serbeillä vastaavasti vain 200 ja 350. Kroaateilla oli lisäksi helikoptereita, serbeillä ei, ja serbit olivat lentokiellossa. Kroaattien hyökkäys oli hyvin suunniteltu ja koordinoitu bosniakkien kanssa.
Nato uhkasi kroaatteja ilmaiskuilla, jos hyökkäykset YK:ta vastaan jatkuisivat. Se ei kuitenkaan toteuttanut uhkaustaan. Sen sijaan Nato iski serbien ilmatorjuntaohjustukikohtaan, kun ohjukset lukkiutuivat Naton lentokoneisiin.
Lehdistössä ja internetin keskustelualueilla on pohdittu Yhdysvaltojen roolia Kroatian taustatukena. Etenkin presidentti Clintonia on arvosteltu siitä, ettei hän tuominnut tai estänyt operaatiota ajoissa. Eläkkeellä olevia yhdysvaltalaisia upseereita toimi kroaattien neuvonantajina, mutta Yhdysvallat ei antanut julkisesti virallista sotilastukea Kroatian halitukselle.
Serbien joukkopako
Noin 200 000 – 250 000 serbiä lähti Krajinasta. Monet heistä eivät ole palanneet, vaan myivät omaisuutensa ja hakivat Serbian kansalaisuutta.YK ja ETYJ ovat arvostelleet Kroatiaa siitä, että se ei ole tukenut pakolaisten paluuta riittävästi. Vuonna 2005 UNCHR arvioi noin 115 serbin palanneen.
Kroaattien tekemät ihmisoikeusrikkomukset
200px|thumb|Serbit pakenivat, kun kroaatit hyökkäsivät Krajinaan.
Yksittäiset kroaatit syyllistyivät serbisiviilien surmaamiseen, mutta etnisiä puhdistuksia ei esiintynyt. Kninin ja Drnisin välillä kroaatit sytyttivät 45 taloa tuleen. Eniten taloja poltettiin Vojnicin seudulla. Human Rights Wachin mukaan sotilaat surmasivat 120 siviiliä, joiden joukossa oli paljon vanhuksia. Lisäksi ainakin 110 serbisiviiliä katosi. YK:n turvallisuusneuvosto tuomitsi kroaattien suorittamat surmat heti, mikä saattoi pysäyttää siviilimurhat. Myös serbit surmasivat kymmeniä kroaattisiviilejä vetäytyessään.
Monet ihmisoikeusrikoksista olivat siviilien tekemiä kostotoimia. Kroatian armeija ja poliisit toimivat asiallisesti, mutta eivät puuttuneet kroaattisiviilien serbejä vastaan tekemiin rikkomuksiin. Elokuussa 1995 kroaatit vangitsivat Krajinan asekykyiset serbimiehet viikoksi suuriin rakennuksiin ja tulittivat eräiden tietojen mukaan pakolaiskolonnaa.
Kroaattien serbeihin kohdistamia rikoksia on käsitelty ICTYssä vasta 2000-luvulla. Kenraali Ante Gotovina tuomittiin huhtikuussa 2011 24 vuodeksi vankeuteen. Hänen kollegansa Mladen Markac sai 18 vuoden tuomion. . Oikeus kuitenkin vapautti seuraavana vuonna sekä Gotovinan että Markacin sillä perusteelle, ettei näiden komentamat tykistöjoukot olleet suoraan surmaamassa siviilejä. Serbia ja serbit protestoivat vapauttavaa päätöstä vastaan ja Serbian edustaja sanoi ettei Haag ole puolueeton. Kroaattien sanottiin estäneen Kninin tulitusta koskevien tykistödokumenttien joutumisen oikeuden päätösten pohjaksi. Kroatiaa ei myöskään syytetty siitä, että se esti monesti serbien paluun koteihinsa sodan jälkeen.
Torstai 3. elokuuta
120 000 miestä aseissa Kroatian ja Krajinan rajalla, myös Itä-Slavonian rajalla, serbeillä 50 000 miestä. Tykistötulitusta linjan molemmin puolin. Monet lentoyhtiöt peruuttivat lentonsa Kroatiaan. Kroatian sotapoliisi etsi kutsuntoja pakoilevia nuoria miehiä, ja Zagrebin kaduilla näkyi enimmäkseen vain naisia.
Perjantai 4. elokuuta
Kello 5.00 Kroatian asevoimat käynnistivät hyökkäyksen vapauttaakseen serbien miehittämät Kroatian alueet. Nämä alueet olivat Knin, Gracac, Lapac, Korenica, Slunja, Glina, Dvor ja Petrinja. Ensimmäisissä taisteluissa kroaatit etenivät 30 kohdassa pitkin 700 km:n mittaista rintamalinjaa 5–15 km Bjelovarin, Zagrebin, Karlovacin, Gospicin ja Splitin seuduilla. Operaatio Myrsky oli alusta alkaen täydessä vauhdissa. Kroaattihyökkäykseen osallistui maa- ja ilmavoimien yksikköjä.
Kroatian radiossa esiintynyt maan presidentti Franjo Tuđman pyysi serbien puolisotilaallisia joukkoja antautumaan ja serbisiviilejä jäämään asuinalueilleen Kroatian armeijan hyökkäyksestä huolimatta. Tuđman lupasi taata serbeille kaikki näille kuuluvat oikeudet. Kroatian armeijan 4. ja 7. prikaati hyökkäsivät Kniniä vastaan ja käynnistivät sen pohjoispuolella nopean hyökkäyksen. Ensimmäiset serbien linjat murtuivat 9 tunnin taistelun jälkeen. Krajinan pääkaupunki Knin oli saarrettu ja sen puolustus käytännöllisesti katsoen romahtamispisteessä. Kroaattien linjat olivat muutaman kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Operaation ensimmäisenä päivänä Kninin valtaus oli enää tuntien kysymys. Kniniin ammuttiin raketteja ja kaksi panssariyksikköä eteni kaupunkia kohti.
Samaan aikaan pohjoissektorilla Sunjan ja Jasenovacin suunnalla kroaattien hyökkäys pyrki vapauttamaan Dubican. Sisäministeriön joukot Velebit-vuorilla hyökkäsivät Gracaciin ja Likaan. Serbit kostivat hyökkäämällä siviilejä vastaan mm. seuraavissa kaupungeissa: Sisak, Sibenik, Otocac, Gospic ja Ogulin.
Kello 19.00 kaksi Naton konetta hyökkäsi serbien ohjuksia vastaan Kninin lähellä. Kello 20.17 serbitykistö hyökkäsi Zupanjassa. Kroaatit olivat tähän mennessä vallanneet 720 neliökilometriä maata serbeiltä. Ensimmäiset alueet olivat Sveti Rok ja Lovinac Gracacin lähellä. Sveti Rokin vapautus oli ensimmäinen merkki hyökkäyksen onnistumisesta. Strmka-Glamoc-Kupres-alueelta lähti 13 000 serbipakolaista. Kroaatit valtasivat Petrinjan ja laakson, josta ammuttiin raketteja Zagrebiin. Suurvallat, Englanti, Ranska, Saksa ja Venäjä tuomitsivat Kroatian hyökkäyksen ja Yhdysvallat ei ottanut aluksi selkeää kantaa, mutta oli myöhemmin ”huolissaan”. Myös Suomi tuomitsi Kroatian hyökkäyksen Krajinan alueella. Krajinan serbijohto pyysi kansainvälistä yhteisöä pysäyttämään Kroatian hyökkäyksen. Krajinan serbijohtaja Milan Marticin mukaan ”jos Kroatian hyökkäystä ei pysäytetä, kymmeniätuhansia ihmisiä kuolee ja parissa päivässä Krajina on tyhjä”.
Lauantai 5. elokuuta
Kroaattien hyökkäys eteni vauhdilla. Kello 3.35 serbitykistö tulitti Osijekia, ja hieman myöhemmin ilmahälytyssireenit soivat Vinkovcissa. Viideltä serbit tulittivat ohjuksin ja tykein Sisakia. Sillä välin bosniakit ja kroaatit hyökkäsivät Bihaćin kaupunkiin. Kello 6.15 serbitykistö alkoi tulittaa Dubrovnikin rannikolla.
Kello kymmenen 4. ja 7. prikaatin sotilaat hyökkäsivät voitokkaasti Kninin alueella. 7. prikaatin komentaja Ivan Korade nosti salkoon ensimmäistä kertaa Kroatian lipun Kninin linnoituksessa. Kroaatit olivat tähän mennessä vallanneet myös Gracacin, Ljubovon ja Zitnicin kaupungit. Varhaisina lauantain tunteina kroaatit valtasivat myös Kozarska Dubican, mikä avasi tien hyökkäykselle kohti Kostajnicaa. Etelässä serbien asevoimat luhistuivat täysin ja pakenivat Drvaria kohti. Siviilit pakenivat serbijohtajien määräyksestä Licka Kaldrman ja Srbin suuntaan Kroatian armeijan jättämän avoimen käytävän läpi. Krajinan serbien johtaja Mile Martić oli jo paennut Srbin suuntaan.
Kello 12.35 kroaattiarmeija vapautti Vrlikan ja Kijevon. Ennen iltaa valloitettiin Drnis. Kolmen aikoihin kroaattiarmeija ja Bosnian joukkojen 5. armeijakunta kohtasivat Kroatian ja Bosnian rajalla Trzackih Rastelassa. Kroaattikenraali Marijan Mareković ja bosniakkikenraali Atif Dudaković puristivat kättä. Tämä merkitsi Bihaćin alueen saarron päättymistä. Kello 18.00 valloitettiin Benkovac. Kello 18.45 ilmahälytyssireenit soivat Kroatian pääkaupungissa Zagrebissa. Petrinja saarrettiin ja se oli luhistumaisillaan.
Päivän päättyessä 80 % hyökkäyssuunnitelmasta oli toteutettu. Knin ja sen ympäristön kaupungit Vrlika, Kijevo, Drnis, Zitnic, Benkovac, Gracac, Lovinac ja Ljubovo olivat kroaattien käsissä. Serbit tulittivat kostoksi Zupanjaa Bosniasta sekä Osijekin, Vinkovcin ja Nustarin kaupunkeja Itä-Slavoniasta. Karlovacia ja Dubrovnikia tulitettiin myös. Serbejä oli saarroksissa Kninin, Velikan ja Drnisin välillä. Kroatian pääkaupungissa ihmiset juhlivat samppanjaa juoden, itkivät ja nauroivat. Presidentti Franjo Tuđman liittyi juhlijoihin Zagrebin suurtorilla.
Sunnuntai 6. elokuuta
Kello 7.12 kroaatit valtasivat serbeiltä edellisenä päivänä saartamansa Petrinjan. Kroaatit etenivät Kostajnicaan, joka myös vallattiin. Taistelujen painopiste siirtyi kohti Glinaa. Yhdeksältä serbitshetnikit aloittivat rajun raketti- ja kranaattihyökkäyksen Karlovaciin haavoittaen kahtakymmentä siviiliä. Obrovacin kaupunki vapautettiin.
Kello 14.00 Krajinan alue oli jakautunut kahteen vyöhykkeeseen: pohjoiseen (Glina-Topusko-Tusilovic-Kostajnica-Dvor-Velika Kladusa) ja eteläiseen (Korenican eteläpuolella, mm. Lapac ja Ubdina). Puoli viideltä presidentti Tuđman vieraili Kninin kaupungissa monien hallituksen jäsenien ja korkeiden virkamiesten kanssa. Hän saapui helikopterilla tervehtimään Kroatian armeijan 4. ja 7. prikaatia. Ensimmäiset poliisiasemat avattiin Kninissä, Drnissä ja Kijevossa. Kroatian hallinto perustettiin vapautetuille alueille. Iltapäivällä operaatio oli armeijan mukaan lähellä päätepistettään, eikä Krajinan serbitasavaltaa enää ollut. Korenica, Slunj, Bruvno, Vrhovine, Plaski, Cetingrad ja Plitvice oli vallattu. Kroatian radion ”Radio Knin” aloitti lähetyksensä.
Maanantai 7. elokuuta
Kello 11.20 Daruvarin ja Pakracin maakuntien yllä ammuttiin alas 2 serbikonetta tyyppiä SOKO J-22 Orao eli ”Kotka”. Kroaatit vapauttivat Turanjin ja Dvor na Unin. Puolustusministeri Gojko Susak ilmoitti lehdistötilaisuudessa operaation päättyneen. Hänen mukaansa jäljellä oli enää saarrettujen serbijoukkojen neutralointi ja antautuminen. Tähän mennessä 112 kroaattia oli kuollut ja 620 haavoittunut. Karlovacin kaupungin asukkaat tulivat ulos taloistaan juhlimaan tykistöhyökkäysten päättymistä. Serbien koneita nousi Banja Lukasta ja pommitti muutamia Kroatian kaupunkeja. 2 kuoli, 11 vammautui.
Tiistai 8. elokuuta
Operaation loppuvaihe alkoi. Neljän aikaan iltapäivällä sisäministeriön erikoisjoukot vapauttivat Gornjin ja Donji Lapacin, ja Kroatian armeija vapautti Vojnicin.
Keskiviikko 9. elokuuta
Illalla Banovinassa oleva serbien 21. armeijakunta alkoi antautua Kordunin alueella. Eversti Bulat ilmoitti antautuvansa kenraali Petar Stipeticille. 5 000 sotilasta ja 25 000 siviiliä antautui Topuskon alueella.
Irina Mušailova
Mušailova osallistui yhdistyneen joukkueen jäsenenä Barcelonan olympialaisiin 1992 ja sijoittui pituushypyssä viidenneksi. Vuonna 1993 hän osallistui sisäratojen MM-kilpailuihin ja sijoittui neljänneksi. Vuoden 1994 yleisurheilun EM-kisoissa Mušailova sijoittui seitsemänneksi. Vuonna 1995 hän osallistui sisäratojen MM-kilpailuihin ja yleisurheilun MM-kisoihin. Sisäratojen MM-kilpailuissa Mušailova saavutti hopeaa ja yleisurheilun MM-kisoissa pronssia.
Reppu 2 – toinen repullinen kuolemattomia Eppu-klassikoita
Reppu 2 – toinen repullinen kuolemattomia Eppu-klassikoita on Eppu Normaalin vuonna 2003 ilmestynyt kokoelma-albumi, joka sisältää yhtyeen vähemmän tunnettuja mutta kuitenkin suosittuja kappaleita. Levy on periaatteessa jatkoa vuonna 1996 ilmestyneelle Repullinen hittejä -albumille ja sisältää sen tavoin kappaleita yhtyeeltä eri vuosilta ja eri levyiltä.
Segré
Segré on entinen kunta läntisessä Ranskassa Maine-et-Loiren departementissa Pays de la Loiren alueella, jonka keskustaa halkoo Oudonjoki.
Kunta liittyi osaksi uutta Segré-en-Anjou Bleun kuntaa 15. joulukuuta 2016.
Nähtävyyksiä
Segrén nähtävyyksiä on vuonna 1838 valmistunut uusbysanttilainen Sainte-Madeleinen kirkko sekä 1500-luvulta peräsin oleva silta. .
Espanjalais-eteläamerikkalainen sota
Espanjalais-eteläamerikkalainen sota sai alkunsa 1864, kun Espanja miehitti Chinchasaaret. Vastapuolella olivat Chile ja Peru, joita tukivat Bolivia ja Ecuador. Konflikti päättyi Liman rauhaan 12. kesäkuuta 1883.
Taustat
Isabella II:n hallintokaudella Espanjan armeijan ja laivaston budjettia oli korotettu tuntuvasti. Espanjan laivastosta oli tullut neljänneksi suurin maailmassa. Isabella II osallistui lukuisiin siirtomaasotiin muun muassa Marokossa ja Meksikossa. Vuonna 1862 hän lähetti laivasto-osaston Etelä-Amerikkaan amiraali Luis Hernández Pinzónin johdolla tekemään ”tieteellistä tutkimusta”, mutta todellinen tarkoitus oli tukea Latinalaisen Amerikan valtioissa yhä olevia espanjalaismielisiä ihmisiä. Laivastoon kuuluivat höyryfregatit Triunfo ja Resolución ja kuunari Virgen de Covadonga.
Retkikunta saapui Valparaisoon 18. huhtikuuta 1863, jossa se otettiin ystävällisesti vastaan. Heinäkuussa retkikunta lähti Peruun, jonka Espanja oli menettänyt maan itsenäisyyssodan jälkeen 1820-luvulla, eikä ollut tunnustanut sitä. Siitä huolimatta retkikunta otettiin vastaan ja viivyttyään muutaman viikon se lähti purjehtimaan kohti San Franciscoa.
Saarten valloitus
Espanjan hallitus vaati myös Perun itsenäisyyssodasta periytyvien velkojen maksua ja lähetti kuningattaren komissaarin Eusebio Salazar y Mazarredon sopimaan asiasta. Hän saapui Callaoon 18. maaliskuuta 1864. Edustaja käytti arvonimeä Comisario Especial y Extraordinario de la Reina, mitä Perun hallitus piti loukkauksena, koska se oli siirtomaa-aikainen titteli. Salazar y Mazarredo piilotti myös osan ohjeista, jossa määrättiin säilyttämään rauha ja palaamaan mahdollisimman nopeasti Kuubaan, jossa laivastoa tarvittiin.
Kun tieto saapui Espanjaan, hallitus erotti Salazar y Mazarredon, mutta lähetti siitä huolimatta vahvistuksia Etelä-Amerikan vesille. Höyryfregatit Blanca, Berenguela ja Villa de Madrid purjehtivat Magalhãesinsalmen läpi ja liittyivät laivastoon joulukuussa 1864.
Sota
Perun ollessa kyvytön vastatoimiin Espanjaa vastaan alkoi muissa Etelä-Amerikan maissa kasvaa espanjalaisille vihamielinen kansallistunne. Lokakuusta 1864 maaliskuuhun 1865 kokoontui Limassa Amerikan kongressi, joka pyrki yhdistämään Etelä-Amerikan valtiot Euroopan ja Yhdysvaltain vaikutusyrityksiä vastaan. Argentiina ja Uruguay julistautuivat puolueettomiksi. Molemmat maat kävivät Brasilian lisäksi kolmoisliiton sotaa Paraguayta vastaan.
Vuoden 1865 alussa Espanjasta lähetettiin vielä kaksi laivaa alueelle.
Perun presidentti Juan Antonio Pezet näki mahdottomaksi voittaa Espanjan laivasto käytettäviessä olevilla joukolla ja ryhtyi neuvotteluihin. Maan sanomalehdet arvostelivat hallitusta voimattomuudesta. 30. joulukuuta 1864 järjestettiin tapaaminen Parejan ja kenraali Manuel Ignacio de Vivanco välillä, mikä huipentui Vivanco-Parejan sopimukseen, joka allekirjoitettiin tammikuussa espanjalaisella sotalaivalla. Peru suostui lähes kaikkiin vaatimuksiin. Maan kongressi kieltäytyi kuitenkin vahvistamasta sopimusta. Tämä johti lyhyeen sisällissotaan tai vallankumoukseen Perussa 1865, kun eversti Mariano Ignacio Prado syrjäytti presidentti Juan Antonio Pezetin ja nousi maan johtoon.
Taistelujen jälkeen Espanjan laivasto vetäytyi alueelta toukokuussa 1866. Osa aluksista lähtettiin Filippiinien kautta Cádiziin, osa jäi Montevideoon ja Rio de Janeiroon odottamaan seuraavaa sotaretkeä Tyynenmeren rannikolle.
Rauhansopimukset
Yhdysvallat ehdotti rauhankonferenssia 1867 ja 1868. Viimein 1871 Washingtonissa allekirjoitettiin pysyvä tulitauko Espanjan, Bolivian, Chilen, Ecuadorin ja Perun välillä.
Espanja ja Peru allekirjoittivat rauhan ja ystävyyssopimuksen 14. elokuuta 1879, jossa Espanja tunnusti Perun itsenäisyyden ja solmi diplomaattiset suhteet. Elokuussa 1879 allekirjoittiin myös rauha Bolivian kanssa, Chilen kanssa 12. kesäkuuta 1883 Limassa, Tyynenmeren sodan ollessa käynnissä. Viimein solmittiin rauha Ecuadorin kanssa 28. tammikuuta 1885.
Giuseppe Di Stefano
Giuseppe Di Stefano (24. heinäkuuta 1921 Catania, Sisilia – 3. maaliskuuta 2008 Milano, Lombardia) oli italialainen tenori. Hänen aktiivisin uransa kesti 1940-luvulta 1970-luvun alkuun.
Di Stefano esitti ja levytti muun muassa Giuseppe Verdin, Vincenzo Bellinin, Ruggero Leoncavallon, Pietro Mascagnin, Gaetano Donizettin, Giacomo Puccinin ja Amilcare Ponchiellin tuotantoa. Oopperoiden lisäksi levytysten joukkoon lukeutuu Verdin Requiem. Viimeisen esiintymisensä tenori teki heinäkuussa 1992 Puccinin oopperassa Turandot.
Ikääntynyt Di Stefano sai vakavia vammoja jouduttuaan joulukuussa 2004 tuntemattomien hyökkääjien pahoinpitelemäksi Keniassa, jossa hänellä oli huvila. Hän kuoli 86-vuotiaana.
Elämän alkuperä
Elämän alkuperä eli elämän ilmaantuminen maapallolle on edelleen ratkaisematon kysymys. Suosituimmat luonnontieteelliset teoriat elämän lähteeksi maapallolla ovat salamanisku, kuumat lähteet ja komeetta.
Edellytykset
Elämän perusedellytykset ovat energia, hiili ja vesi. Ilman niitä elämää ei olisi voinut syntyä, eikä se olisi säilynyt. Heti synnyttyään 4,5 miljardia vuotta sitten maapallo oli sulaa laavaa ja liian kuuma elämän syntymiselle. Kun maapallo jäähtyi, kiinteä maankuori syntyi sekä ilmakehä ja valtameret muodostuivat, elämän synnyn edellytykset olivat syntyneet.
Varhaisin elämä
pienoiskuva|270px|[[Prekambrikauden stromatoliittejä Glacierin kansallispuistossa, Montanassa. Vuonna 2002 Nature-tiedelehdessä julkaistu artikkeli ehdotti, että nämä 3,5 miljardia vuotta vanhat geologiset muodostumat sisältävät kivettyneitä syanobakteerimikrobeja. Tämä viittaa siihen, että ne ovat todisteita yhdestä varhaisimmasta tunnetusta elämänmuodosta maapallolla.]] Elämä maapallolle syntyi 3,5–4,1 miljardia vuotta sitten. Australialaisen New South Walesin yliopiston tutkijat kertoivat vuonna 2019 osoittaneensa, että Australian Pilbaran alueen 3,48 miljardia vuotta vanhojen kivinäytteiden stromatoliitit ovat syntyneet bakteerien vaikutuksesta. Näitä kiviä pidetään toistaiseksi vanhimpina tunnettuina elämän merkkeinä.
Nuvvuagittuqin viherkivissä säilyneet hematiittiputket ja filamentit ovat 3,770–4,280 miljardia vuotta vanhoja. Niiden rakenteet muistuttavat eräitä nykyisiä bakteereja, minkä lisäksi niistä löytynyt hiili on kevyempää isotooppia, mikä kertoo sen orgaanisesta alkuperästä. Viimeinen universaali esivanhempi, josta kaikki elämä maapallolla on polveutunut, eli arviolta noin 3,8 miljardia vuotta sitten. Sitä on kuvattu "puoliksi eläväksi", sillä se saattoi olla vielä riippuvainen merenpohjan purkausaukkojen elottomista reaktioista tuottaakseen tarvitsemiansa kemikaaleja.
Teoriat
Salamateorian mukaan kipinän elämän kehittymiselle antoi salaman aiheuttama voimakas energiapurkaus. Sen seurauksena osa alkuliemessä olleista epäorgaanisista aineista muuttui orgaanisiksi, ja näin syntyivät ehkä elämän perusaineksiin kuuluvat aminohapot.
thumb|left|150px|[[Musta savuttaja|Mustia savuttajia valtameren pohjassa.]] Merenpohjan kuumista lähteistä purkautuu vetyä ja rikkivetyjä, joita vielä nykyäänkin useat alkeelliset yksisoluiset eläimet hyödyntävät. Onkin mahdollista, että tämä runsaasti energiaa sisältävä aineiden yhdistelmä synnytti elämän maapallolle. Lisäksi eräät kaikkien elävien solujen yhteiset molekyylibiologiset piirteet viittaavat kuumiin olosuhteisiin varhaisen elämän aikana. Merenpohjassa on tulikuumaa hapanta vettä syytäviä ”mustia savuttajia” ja viileämpää, emäksistä vettä syytäviä ”valkoisia savuttajia”. Valkoisten savuttajien ulkopinnan ohueen mineraalikerrokseen kertyy positiivisesti varautuneita vetyioneja eli protoneja. Siitä on seurauksena epätasapaino, josta varhaiset elämänmuodot ovat voineet saada energiansa. Lisäksi kun Maan meriin miljardeja vuosia sitten sitoutunut hiilidioksidi reagoi savuttajista purkautuvan vedyn ja metaanin kanssa, niiden välillä saattoi tapahtua elektronien vaihtoa eli syntyi sähkövirtaa. Näissä kemiallisissa reaktioissa syntyi sitten orgaanisia molekyylejä. Katalyyttinä muinaisissa valkoisissa savuttajissa ovat saattaneet vaikuttaa rautapitoinen mineraali ”vihreä ruoste” ja molybdeeni. Näiden vaikutuksesta syntyi fosfaattia sisältäviä molekyylejä, jotka kykenevät varastoimaan energiaa.
Maahan iskeytynyt komeetta saattoi tuoda mukanaan ensimmäiset elämän ainekset. Orgaaniset aineet ovat avaruudessa yleisiä, ja komeettoja peittää usein ohut kerros mutkikkaita orgaanisia aineita, jotka ovat muodostuneet ultravioletti- tai muun säteilyn vaikutuksesta.
Charles Darwin esitti vuonna 1871 elämän syntyneen pienessä, lämpimässä lammikossa, jossa oli erilaisia kemiallisia yhdisteitä ja sähköä.
Elämän alkuperään liittyviä hypoteeseja
Elämän syntytapahtumaa ei tunneta täsmällisesti. Siksi elämän synnystä on laadittu lukuisia hypoteeseja. Nämä ajatukset kilpailevat keskenään, ja joskus täydentävät toisiaan. Jos hyvin käy, tutkijat pystyvät tulevaisuudessa johtamaan elämän syntyyn vieneen tapahtumasarjan laboratoriokokeiden ja teoreettisten mallien avulla.
Kokeellinen historia
Yrityksissä mukailla varhaisia maapallon oloja on saatu molekyylejä reagoimaan keskenään, niin että muodostuu muun muassa aminohappoja. Tunnetuin on Stanley Millerin ja Harold Clayton Ureyn vuonna 1953 tekemä koe, joka tunnetaan Millerin kokeena. Kokeessa ohjattiin lämpöä ja sähköpurkauksia vesi-metaani-vety-ammoniakkiseokseen. Tarkoitus oli tutkia venäläisen Alexander Oparinin aiemmin esittämää hypoteesia elämän luonteesta. Millerin kokeessa syntyi 13 elämän käyttämistä 22 aminohaposta, yksinkertaisinta aminohappoa, glysiiniä, luonnollisesti eniten. Ureyn ja Millerin koejärjestelmässä kaikkiaan kymmenen prosenttia hiilestä muuttui orgaanisiksi yhdisteiksi ja kaksi prosenttia aminohapoiksi.
Alkuaan Kataloniasta kotoisin oleva Joan Oró toteutti 1959–1962 koesarjan, jossa hän onnistui tuottamaan adeniinia ja aminohappoja vetysyanidista, ammoniakista ja vedestä. Nykyään yleinen näkemys, että komeetat olisivat tuoneet elämän syntyyn tarvittavia yhdisteitä avaruudesta, on alkujaan Orón kehittämä.
Saksalainen Günter Wächtershäuser esitti ajatuksen ”rauta-rikkimaailmasta”
1980-luvun puolivälissä Glasgow'n yliopiston tutkija Graham Cairns-Smith esitti kirjassaan Seven Clues to the Origin of Life – a scientific detective story oletuksen, jonka mukaan liuoksessa olevat pienet savikiteet auttaisivat eloperäisiä molekyylejä järjestymään.
Yhdysvaltalainen biofyysikko David Deamer tutkimusryhmineen on tutkinut ”solukalvo ensin -hypoteesia”, jonka mukaan soluja ympäröivät kalvot muodostuivat aluksi ja varsinainen elämän synty olisi kenties tapahtunut näiden pussien sisällä. Deamerin ryhmä on onnistunut tuottamaan alkeellista solukalvoa muistuttavia lipidipusseja äärimmäisen yksinkertaisissa olosuhteissa osoittaen, että solukalvojen synty ei ainakaan muodosta merkittävää ongelmaa elämän historiassa.
Vuonna 2004 Los Alamos National Laboratoryssä työskentelevä Steen Rasmussen ryhmineen julkaisi Chenin–Rasmussenin esisolun. Se on yksinkertainen lipidipussi, joka sisältää hieman DNA:ta muistuttavaa PNA:ta, joka kykenee toimimaan samanaikaisesti sekä geneettisen informaation varastona, että ohjaamaan kopioitumistaan. Mullistavaa oli, että tällä yksinkertaisella esisolulla on toimiva aineenvaihdunta: se käyttää valoenergiaa ja tuottaa sen turvin lisää lipidejä sekä PNA:ta. Chenin–Rasmussenin esisolu ei kuitenkaan osaa jakautua, joten se ei kykene lisääntymään eikä ole siinä suhteessa elävä. Se on kuitenkin toimiva yhdistelmä perimää ja aineenvaihduntaa.
Jason Dworkin ja Daniel Glavin löysivät Tagish-järven meteoriitista vasenkätisiä aminohappoja, jotka eivät ole peräisin eloperäisestä aineesta. Vasenkätisyyttä selittyy meteoriitissa olleen vesiliuoksen lämpötilan vaihteluilla, joka on kiteyttänyt ja sulattanut aminohappoja, ja näin jättänyt kaikki aminohapot vasenkätisiksi. Tällöin elämän synnyn suuri ongelma, miten proteiinien raaka-aineena olleet aminohapot saattoivat olla samankätisiä, on ratkennut.
Melodifestivalen 1979
Melodifestivalen 1979 oli Ruotsissa järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Ruotsin edustaja vuoden 1979 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailu pidettiin avoimena sävellyskilpailuna, johon lähetettiin 452 kappaletta. Niistä kymmenen valittiin finaaliin, joka pidettiin 17. helmikuuta Cirkuksessa Tukholmassa. Finaalissa voittajan valitsivat 11 ympäri Ruotsia kokoontunutta alueraatia, joista kukin pisteytti kappaleet Eurovision laulukilpailusta tutulla kaavalla 1-2-3-4-5-6-7-8-10-12. Kilpailun voitti Ted Gärdestad kappaleella "Satellit".
Minna Koskela
Minna Hannele Koskela (s. 3. kesäkuuta 1967 Janakkala) on suomalainen käsi­kirjoittaja, näyttelijä ja ohjaaja. Hän valmistui Teatteri­korkea­koulusta vuonna 1992.
Ura
Koskela on käsi­kirjoittanut televisio­sarjan Kumman kaa (2003–2005), jossa esiintyi Ellu Jokisen roolissa. Sarja voitti vuonna 2004 parhaan draama­sarjan Telvis-palkinnon. Lisäksi Koskela on ollut käsi­kirjoittajana televisio­sarjoissa Rilluma­rei ja reipasta menoa ja Ex-onnelliset. Hän on esiintynyt elo­kuvassa Viikossa aikuiseksi vuonna 2015.
Minna Koskela julkaisi ensimmäisen näytelmänsä Talo­yhtiö­musikaalin, joka sai ensi-iltansa Teatteri Avoimissa Ovissa vuonna 2008.
Minna Koskela on tehnyt töitä Koko-teatterissa, Aleksanterin teatterissa, Ryhmäteatterissa, Turun ja Helsingin kaupunginteatterissa. Hän on vieraillut Kummanki kaa ja mukana myös Vesa -näytelmässä teatteri­kiertueella 2009–2013. Näytelmällä oli yli.
Hän sovitti ja esittää kaikki roolit Luolanainen näytelmässä, jota esitetään Aleksanterin Teatterissa 2019 –2022. Näytelmää Luola­nainen esitetään myös kiertueella, vuonna 2021 ainakin Riihi­mäen teatterissa sekä Mikkelissä Teatteri­ravintola Ilossa.
Hän on ollut kesä­teatterissa Helsingin Neon­teatterissa, Turun kaupungin­teatterissa Naantalissa, Meri-Oulussa ja Raumalla. Kesällä 2021 Koskela esiintyi Imatran kesä­teatterissa Pokka pitää -esityksen pää­roolissa Hyacinth Bucket.
Hänen kirjoittamastaan ja ohjaamastaan viidestä näytelmästä Melkein kuin Emmer­dalessä (2014) on käännetty englanniksi nimellä Too Deep ja vuonna 2018 se valittiin 300 hakijan joukosta Los Angelesissa pidettäville The Road -näytelmä­festivaaleille, jossa se esitettiin luku­draamana. Koskela käsi­kirjoitti ja ohjasi komedian Exän uus ja vanha (2018).
Arashio (1937)
Arashio oli keisarillisen Japanin laivaston Asashio-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin vuoden 1934 Maru-2 ohjelmassa Kawasakin Koben telakalta, missä köli laskettiin 1. lokakuuta 1935. Alus laskettiin vesille 26. toukokuuta 1937 ja valmistui saman vuoden lopulla 30. joulukuuta.
Palvelus
Toisen maailmansodan alussa alus kuului Etelä-Kiinan merellä Malaijille hyökänneen laivaston 8. hävittäjädivisioonaan sisaralustensa Ōshion, Michishion ja Asashion kanssa. Alkuvuodesta 1942 alus siirrettiin divisioonan mukana Alankomaiden Itä-Intiaan, jossa alus osallistui 19. helmikuuta Bandoengin salmessa Alankomaiden laivaston Hr. Ms. Piet Heinin upottamiseen.
Maaliskuussa 1943 alus kuului kahdeksan hävittäjän ja kahdeksan kuljetusaluksen saattueeseen, joka kuljetti täydennyksiä Rabaulista Laeen. Yhdysvaltain ja Australian lentokoneet upottivat koko saattueen ennen perille pääsyä. Arashio tuhoutui 4. maaliskuuta B-25 koneiden hyökkäyksessä 55 mailia kaakkoon Finschafenista.
Virgin Express
Virgin Express oli Richard Bransonin Virgin Groupin osana ollut lentoyhtiö. Se lentää lähinnä Etelä-Eurooppaan Brysselin Zaventemin lentoasemalta. Lipunmyynti tapahtuu pääasiassa internetissä, tosin muista halpalentoyhtiöistä poiketen se tarjoaa jatkolentoyhteyksiä. Vuonna 2007 Virgin Express yhdistettiin SN Brussels Airlinesin kanssa Brussels Airlinesiksi.
Laivasto
Elokuussa 2006:
Prix Italia
Prix Italia on Italiassa järjestettävä kansainvälinen radio- ja televisioalan tapahtuma, jossa jaetaan samannimisiä palkintoja alalla menestyneille. Tapahtuman perusti Italian yleisradioyhtiö RAI vuonna 1948, ja se järjestetään viikon mittaisena syyskuussa, vuosittain eri Italian kaupungeissa.
Prix Italia järjestettiin ensi kerran Caprin saarella vuonna 1948 tapahtumana, joka kokosi yhteen 14 julkisen yleisradioyhtiön edustajia. Tapahtuma keskittyi aluksi radioilmaisun kehittämiseen ja tunnetuksi tekemiseen. Vuodesta 1957 mukana on ollut myös televisiotoiminta ja vuodesta 2000 verkkoviestintä.
Prix Italian organisaatiossa on nykyisin edustettuna 87 julkista ja yksityistä radio- ja tv-yhtiötä 46 maasta. Tapahtumaviikkoon kuuluu konsertteja, ohjelmanäytöksiä, paneelikeskusteluja, mestarikursseja ja muita tilaisuuksia sekä ammattilaisille että suurelle yleisölle.
Tavoitteita
Tapahtuman tavoitteita ovat:
Signis-palkinto
Vuodesta 1997 Prix Italiassa on mukana myös katolisen viestintäjärjestö Signis (aiemmin Unda), jonka tuomaristo myöntää erikoispalkinnon erityistä humaanisuutta edustavalle televisio-ohjelmalle.
Suomalaisia palkittuja
Yleisradio on voittanut vuosien varrella useita Prix Italia -tunnustuksia. Vuonna 1983 draamapalkinnon voitti Rauta-ajan kolmas osa. Vuonna 2001 television kulttuuridokumenttien sarjan voitti John Websterin ohjaama Valon ja varjon huoneet ja radion musiikkiohjelmien sarjan Ylen Ykkösen musiikkiosaston tuottama ja Veli-Matti Puumalan säveltämä teos Rajamailla. Vuonna 2002 palkittiin JP Siili tv-minisarjastaan Juulian totuudet. Vuonna 2009 Yle Radio 1:n tuottama, Jyrki Kiiskisen kirjoittama ja Jovanka Trbojevicin säveltämä musiikkiohjelma Creation Game voitti parhaan sävellysteoksen Prix Italia -palkinnon. Vuonna 2010 Hannu Kariston tuottama Rumpalin salaiset kansiot voitti palkinnon radiodokumenttien sarjassa. Vuonna 2011 palkittiin Harri Huhtamäen Radioateljeelle tekemä radiodokumentti Hänen täytyy olla erilainen – balladi Hallin Jannesta ja musiikki- ja taidedokumenttien sarjassa Janne Kuusen Yleisradiolle ohjaama dokumenttielokuva Boheemi elää, joka kertoo näyttelijä Matti Pellonpäästä. Vuonna 2013 Ylen radiodokumentti Todellisia tarinoita: Krishnan morsian palkittiin Italian tasavallan presidentin erikoispalkinnolla.
Rob Levin
Robert "Rob" Levin (16. joulukuuta 1955 – 16. syyskuuta 2006) joka tunnettiin myös käyttäjätunnuksellaan "lilo", oli IRC-verkko freenoden perustaja sekä PDPC:n ainut työntekijä. Hän ohjelmoi vuodesta 1968 alkaen ja työskenteli sovellusohjelmoijana vuodesta 1978. Vuodesta 1994 hän kehotti vapaiden ja avoimien ohjelmistojen kehittäjiä käyttämään IRCiä työssään.
Levin joutui 12. syyskuuta 2006 liikenneonnettomuuteen auton törmätessä hänen polkupyöräänsä. Hän kuoli saamiinsa vammoihin 16. syyskuuta.
"lilo"-nimi tuli John Varleyn science fiction -kirjasta The Ophiuchi Hotline, jossa esiintyy Lilo-niminen hahmo.
Aiheesta muualla
Freenode
Modesty Blaise
Modesty Blaise on Peter O’Donnellin luoma sarjakuva. Sarjakuva kertoo entisten rikollisten Modesty Blaisen ja tämän aisaparin Willie Garvinin seikkailuista. Ensimmäinen Modesty Blaise -sarjakuva ilmestyi lontoolaisessa Evening Standard -lehdessä 13. toukokuuta 1963. Vuosina 1963-1970 Modesty Blaisea piirsi Jim Holdaway. Vuonna 1970 Holdawayn äkillisen kuoleman jälkeen sarjakuvaa piirsi pääsääntöisesti Enrique Romero vuoteen 1978 asti, jolloin Romero jätti Modesty Blaisen piirtääkseen Axaa. Romero palasi Modestyn pääpiirtäjäksi Axan päätyttyä vuonna 1986 ja piirsi sarjakuvaa sen lopettamiseen saakka. Vuosina 1976-1986 sarjakuvaa piirsivät John M. Burns, Pat Wright ja Neville Colvin. Viimeinen sarjakuva ilmestyi 11. huhtikuuta 2001. O’Donnell on kirjoittanut Modesty Blaisesta myös 13 kirjaa, joista on suomennettu yhdeksän.
Sarjakuvat
Sarjakuvastrippitarinoita on julkaistu yhteensä 99, joista jokaisen on kirjoittanut Peter O'Donnell. Piirtäjinä toimivat Jim Holdaway (JH), Enrique Badia Romero (ER), John M. Burns (JB), Patrick Wright (PW), Neville Colvin (NC), Dan Spiegle (DS) and Dick Giordano (DG).
Englanninkieliset uudelleenjulkaisijat taulukossa: Comics Revue Annual (A), Comics Revue (C), Comic Media Vol 2, No. 2 (CM), Comics Revue Special (CS), First American Edition Series, Ken Pierce (F#), Live Bait, Manuscript Press (LB), Lady in the Dark, Manuscript Press (LD), Comics Revue Presents Modesty Blaise (MB), Star Books paperback reprints, 1978 (S#), Titan Books, old series (1984–90) (OT#), Titan Books, new series (2004–2017) (T#).
{| style="border: 1px solid lightgray" {| bgcolor="lightgray" cellspacing=1px cellpadding=4 width="985px"
Kirjat
Peter O’Donnellia pyydettiin kirjoittamaan Modestystä kirja ensimmäisen elokuvan julkaisua varten. Kirjan juoni pohjautuu elokuvan alkuperäiseen O’Donnellin tekemään käsikirjoitukseen. Kirja julkaistiin ennen elokuvaa ja se menestyi huomattavasti paremmin. Seuraavina vuosikymmeninä O’Donnell kirjoitti yhteensä 11 romaania ja kaksi novellikokoelmaa Blaisen ja Garvinin seikkailuista. Monet novellit pohjaavat sarjakuvatarinoihin tai niiden tarinoista muokattiin myöhemmin sarjakuvaversiot.
Elokuvat
Joseph Losey ohjasi sarjakuvaan perustuvan elokuvan Modesty Blaise – pistävä perhonen (Modesty Blaise) vuonna 1966. Nimiosaa esitti Monica Vitti ja Willie Garvinia Terence Stamp. Elokuva perustuu O’Donnellin alkuperäiseen käsikirjoitukseen, jota kuitenkin muutettiin niin paljon, että O’Donnell itse totesi elokuvan sisältävän vain yhden hänen itsensä kirjoittaman repliikin.
Scott Spiegel on myös tehnyt aiheeseen liittyvän elokuvan vuonna 2003 My Name is Modesty, jonka nimiosassa oli Alexandra Staden, mutta elokuva julkaistiin suoraan DVD:llä ilman teatterilevitystä. Elokuva on eräänlainen ennakko-osa, koska sen tarina sijoittuu aikaan ennen sarjakuvissa ja kirjoissa kuvattuja tapahtumia.
München
München [] on Saksan kolmanneksi suurin kaupunki Berliinin ja Hampurin jälkeen. Se sijaitsee Etelä-Saksassa Isarjoen varrella Baijerin osavaltiossa ja on myös osavaltion pääkaupunki. Ensimmäinen kirjallinen maininta kaupungista on 14. kesäkuuta 1158. Münchenin väkiluku oli vuonna 2021 noin 1,5 miljoonaa.
Münchenin kasvaessa siihen on sulautunut lähiseudun pikkukaupunkeja. Garching bei Münchenissä on tähtitieteen tutkimuskeskus, jossa on yksi lukuisista Max Planck -instituuteista sekä Euroopan eteläisen observatorion päämaja. Münchenissä on kaksi Saksan maineikkaimpiin kuuluvaa yliopistoa, Ludwig-Maximilians-Universität ja Technische Universität München.
Vuonna 1972 Münchenissä pidettiin kesäolympialaiset ja vuonna 2002 Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut 2002. Kaupunki tunnetaan myös sen vuotuisesta Oktoberfest-olutjuhlasta, Hofbräuhaus-oluthallista ja jalkapallojoukkue FC Bayern Münchenistä. München on taloudellisesti yksi Saksan tärkeimmistä kaupungeista, sillä Münchenissä sijaitsee muun muassa kahdeksan DAX-yrityksen, kuten Bayerische Motoren Werke AG:n, Siemens AG:n ja Allianz SE:n, pääkonttorit. Tärkeimpiä elinkeinoaloja ovat auto-, kone-, sähkö- ja panimoteollisuus, pankki- ja vakuutuspalvelut sekä kustannustoiminta.
Maantiede
thumb|left|Münchenin kaupunginosat. München on Saksan suurkaupungeista tiheimmin asutettu. Sen asukastiheys on 4 225 as./km². 310,43 neliökilometrin pinta-alallaan München on myös Berliinin, Hampurin, Kölnin, Dresdenin ja Bremenin jälkeen Saksan kuudenneksi laajin suurkaupunki.
Kaupungin korkein kohta on 19. kaupunginosassa eli Thalkirchen-Obersendling-Forstenried-Fürstenried-Sollnissa sijaitseva Warnberg, joka yltää 579 metrin korkeuteen. Isarjoki virtaa kaupungin lävitse 13,7 kilometrin matkalla lounaisesta koilliseen.
Münchenin nykyinen kaupunginosajako on ollut käytössä vuodesta 1992 lähtien, jolloin kaupunginosien lukumäärä putosi 41:stä 25:een.
Perustaminen
Kaupunki oli kuitenkin tuolloin jo olemassa, ja sen olivat alun perin asuttaneet munkit, joiden alkuperästä ei ole tarkkaa tietoa, mutta joiden arvellaan tulleen alueelle Schäftlarnin, Tegernseen tai Weihenstephanin luostareista. Alkuperäinen asutus sijaitsi mahdollisesti lähellä tämän päivän Sankt-Jakobs-Platzia, aivan nykyisen Münchenin kaupunginmuseon paikalla.
thumb|Ensimmäinen kaupunkikuva Münchenistä, julkaistu [[Liber Chronicarum|Nürnbergin kronikassa. vuonna 1493. ]]
Keskiaika
Viralliset kaupunginoikeudet Münchenille myönsi Baijerin herttua Rudolf I vasta vuonna 1294, mutta jo vuonna 1207 viralliset dokumentit viittasivat Müncheniin kaupunkina. Munkkivaakunaa alettiin käyttää vuodesta 1239 yhdessä Wittelsbachin leijonan kanssa, joka on Baijerin heraldinen eläin. Vuonna 1255, jolloin Baijerin herttuakunta jaettiin kahtia, Münchenistä tuli Ylä-Baijerin herttuallinen residenssikaupunki.
Herttua Ludvig IV nousi saksalaisten kuninkaaksi vuonna 1314 ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtaistuimelle vuonna 1328. Hän vahvisti Münchenin asemaa myöntäen kaupungille suolamonopolin. Vuonna 1327 suurin osa kaupungista tuhoutui tulipalossa, mutta se jälleenrakennettiin nopeasti ja myöhemmin varustettiin uudelleen uudella linnoituksella. Tuli sai suurta tuhoa aikaan kaupungissa myös vuonna 1429.
30. marraskuuta 1487 herttua Albrecht IV laati asetuksen, jonka mukaan kaupungin oluenpanoon tuli käyttää vain humalaa, ohraa ja vettä, ja jossa tehtiin ero pinta- ja pohjahiivaoluen välillä. Tämä asetus loi pohjan Münchenin oluenpanoperinteille, ja siihen perustuivat 1900-luvun olutsäädökset.
Baijerin yhdistyneen herttuakunnan pääkaupunki
left|thumb|[[Theatinerkirchen barokkikirkko.]] Baijerin jälleen yhdistyttyä yhdeksi herttuakunnaksi vuonna 1506 Münchenistä tuli koko Baijerin pääkaupunki. Kaupungin kulttuurillinen ja poliittinen elämä saivat enemmän ja enemmän vaikutteita hovista. 1500-luvulla München oli saksalaisen vastauskonpuhdistuksen ja renessanssitaiteiden keskus.
Münchenin kaupunkioikeuksia käyttivät kaupunginvaltuuston jäsenet ("consules civitatis Monacensis"), jotka edustivat kaupunkia herttualle. Kaupunginvaltuuston jäsenet valittiin sellaisten Münchenin rikkaiden sukujen joukosta kuten Ridlerin, Kazmairin ja Ligsalzin suvut – joiden kaikkien mukaan on nimetty kadut nykyisessä Westendin kaupunginosassa. 1500-luvulle tultaessa kaupunginvaltuuston rooli asukkaiden edunvalvojana jäi yhä enemmän jalkoihin herttuakunnan hallitsijan ajaessa läpi järjestyksenvalvontalakeja. Näin kiellettiin esimerkiksi lumipallojen heitto ja maljapuheiden pito, joista jälkimmäistä luonnehdittiin "monien pahuuksien aiheuttajaksi", koska tapa oli "myös jumalaton ja hyvin siveetön kaikin tavoin".
Kolmikymmenvuotisen sodan jälkeen Münchenistä muodostui huomattava barokkielämän keskus. Vaaliruhtinas Ferdinand Marian puoliso, Savoijin Henriette Adelaide kutsui kaupunkiin lukuisia italialaisia arkkitehteja ja taiteilijoita suunnittelemaan muun muassa Theatinerkirchen ja Nymphenburgin linnan.
Maximilian II Emanuelin tehtyä sopimuksen Ranskan kanssa vuonna 1705 Espanjan perimyssodassa München oli jonkin aikaa Habsburgin suvun hallinnassa. Miehitys johti verisiin kansannousuihin Itävallan keisarillisia joukkoja vastaan. Maximilian Emanuelin pojan, vaaliruhtinas Karl Albertin nousu keisari Kaarle VII:ksi vuonna 1742 vei kaupungin niin ikään Habsburgien hallinnon alle. Kaupungin ensimmäinen akateeminen instituutti, Baijerin tiedeakatemia, perustettiin vuonna 1759. Vuonna 1789 vaaliruhtinas Kaarle Theodor määräsi kaupungin keskiaikaisen linnoituksen purettavaksi