cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cahokia
Cahokian arvoituksen selvittäjät
Viimeinen yhdysside kummunrakentajiin ovat aurinkoa palvovat ala-Mississipin natchezit. Heidän kastijärjestelmää käyttävä yhteiskuntansa keskittyi suuren maakummun ympärille. Uusi-Ranska hajotti natchezit vuonna 1730, ja heidän alkuperäinen kulttuurinsa katosi ennen kuin sitä ehdittiin lähemmin tutkia. Tasankojen maanviljely- ja ratsastuskulttuuria edustavien Nebraskan pawneiden uskonnossa näkyi piirteitä cahokialaisuudesta. Tämä ilmeni nuorten tyttöjen uhraamisena. Mississipin alueen esihistoriallisiin heimoihin kuuluneet chickasawit, choctawit ja cherokeet eivät ole tunnustaneet olevansa muinaisten cahokialaisten jälkeläisiä. Heidänkin kulttuuristaan on kuitenkin löytynyt yhtäläisyyksiä ainakin kummunrakentajiin, minkä osoittavat espanjalaisen löytöretkeilijän Hernando de Soton muistiinpanot 1500-luvulta.
Yhdysvaltalainen lääkäri Benjamin Smith Barton kirjoitti vuonna 1787, että kummunrakentajat olisivat olleet uuteen maailmaan asettuneita viikinkejä. Väitettä tukivat tarinat viikingeistä, jotka olivat purjehtineet Pohjois-Amerikkaan noin vuonna 1000 ja perustaneet kaupungin nimeltä Vinland. Tämä paikka on myöhemmin löytynyt Kanadasta ja tunnetaan nykyään nimellä L’Anse aux Meadows. Smithsonian-instituutti käsitteli varhaisimmissa 1800-luvun julkaisuissaan paljon Cahokiaa ja kallistui Bartonin linjoille kummunrakentajien alkuperän suhteen. Kirjailija Josiah Priest paneutui aiheeseen vuonna 1838 ja esitti, että kumpujen rakentajat olivat egyptiläisiä, kiinalaisia ja norjalaisia. Cahokian autioitumista ja kummunrakentajien katoamista perusteltiin muun muassa arveluilla intiaanien järjestämistä hyökkäyksistä, jotka olivat tuhonneet muinaiset valkoiset siirtolaiset.
Useimmat myöhemmän ajan tutkijat uskovat, että niin cahokialaiset kuin muutkin kummunrakentajat hajaantuivat sadoiksi ryhmiksi ja vaelsivat eri suuntiin. Se, mitä he pakenivat, jää vaille lopullista vastausta.
Nykypäivän Cahokia
Cahokia Mounds kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon, johon se liitettiin vuonna 1983. Suojelukohteena on säilytetty kaikkiaan 68 kumpua. Matkailijat voivat kavuta munkkien kummun huipulle tai tutustua moniin muihin muinaisen kaupungin entisöityihin nähtävyyksiin. Tähän tarjoaa mahdollisuuden kymmenen kilometriä pitkä luontopolku, jonka varrella on myös luonnonvaraista metsää kasvustoineen ja vesistöineen sekä kaistale ruohoaavikkoa. Cahokian kumpujen keskelle rakennettu opetuskeskus sisältää luokkatilojen lisäksi museoesineiden gallerian, esityssalin, majoitustilat vieraille ja paljon muuta. Cahokian erikoistapahtumiin kuuluu tieteellisiä luentoja, lasten ja koululaisten päiviä, intiaanien sadonkorjuujuhlia ja päiväntasaukseen liittyvistä vuosittaisia seremonioita.
Aleksandra Akimova
Aleksandra Fjodorovna Akimova (5. toukokuuta 1922 Skopinsky, Rjazanin kuvernementti, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto – 29. joulukuuta 2012 Moskova, Venäjä) oli neuvostoliittolainen lentosuunnistaja. Hän palveli toisen maailmansodan aikana Neuvostoliiton ilmavoimien kokonaan naisista koostuneessa 588. yöpommittajalaivueessa, joka tunnettiin lempinimellä ”Yön noidat”.
Sodan jälkeen Akimova opetti 40 vuoden ajan Moskovan ilmailuinstituutissa. Hänelle myönnettiin Venäjän federaation sankarin arvonimi vuonna 1994.
Varhaiset vuodet
Akimova syntyi 5. toukokuuta 1922 Petrušinon kylässä Skopinskyssä, Rjazanin kuvernementissä. Hän oli nuorena tunnollinen opiskelija ja kiinnostunut historiasta. Hän valmistui toisen asteen koulusta vuonna 1939 ja päätti ryhtyä opettajaksi. Hän läpäisi seuraavana vuonna pääsykokeet Moskovan pedagogisen instituutin historian laitokselle. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon vuonna 1941 hän haki vapaaehtoiseksi Puna-armeijaan, mutta hänet lähetettiin linnoitustöihin.
Asepalvelus
Lokakuussa 1941 tehtiin päätös kolmen vapaaehtoisista naisista koostuvan laivueen perustamisesta Neuvostoliiton ilmavoimiin. Akimova haki ja pääsi mukaan. Hän valmistui lentosuunnistajakurssilta Engelsin sotilasilmailukoulusta toukokuussa 1942, ja hänet asetettiin 588. yöpommittajalaivueeseen. Koulutuksestaan huolimatta hänestä tehtiin aluksi aseistuksesta vastaava mekaanikko, vaikkä hän olisi halunnut lentämään.
Akimova siirrettiin maaliskuussa 1943 ensin ampujaksi ja sitten kuukautta myöhemmin lentosuunnistajaksi. Huhtikuun 1943 ja toukokuun 1945 välillä hän oli mukana 715 taistelulennolla. Hänelle ehdotettiin myönnettäväksi Neuvostoliiton sankarin arvonimeä, ja hakemuksen saatesanoissa hänen kerrottiin pudottaneen 94 tonnia pommeja tuhoten muun muassa kaksi asevarikkoa ja seitsemän ajoneuvoa. Hakemusta tukivat ilmavoimien komentaja Konstantin Veršinin ja Neuvostoliiton marsalkka Konstantin Rokossovski, mutta se hukkui Moskovassa, eikä arvonimeä siten myönnetty.
Sodan jälkeen
Sodan päätyttyä Akimova palasi opettajaopintojensa pariin. Hän aloitti vuonna 1952 opettamisen Moskovan ilmailuinstituutissa ja jatkoi siellä aina eläköitymiseensä saakka vuonna 1992. Akimova meni naimisiin Timofei Manajenkovin kanssa. He saivat kaksi tytärtä, Jelenan (s. 1958) ja Tatjanan (s. 1963).
Akimova kuoli 29. joulukuuta 2012. Hänet on haudattu Trojekurovon hautausmaalle Moskovaan.
Tunnustukset
Akimovalle myönnettiin palveluksestaan muun muassa Leninin kunniamerkki, Punaisen tähden kunniamerkki, ensimmäisen ja toisen luokan Isänmaallisen sodan kunniamerkki sekä Punaisen lipun kunniamerkki. Hänelle myönnettiin ilmavoimien sotilasneuvoston veteraanien pyynnöstä Venäjän federaation sankarin arvonimi vuonna 1994.
Pelkkää voittoo
Pelkkää voittoo on Kaija Koon kappale, joka julkaistiin 26. huhtikuuta 2019.
Itävaltalainen ulkomaillapalvelus
Itävaltalainen ulkomaillapalvelus on yleishyödyllinen järjestö, jonka Andreas Maislinger perusti vuonna 1998. Se tarjoaa itävaltalaisille mahdollisuuden suorittaa ase- tai siviilipalveluksen ulkomailla. Tavallinen yhdeksän kuukauden siviilipalvelus (Zivildienst) korvataan kahdentoista kuukauden mittaisella palveluksella jossakin järjestön kumppanuusorganisaatiossa ulkomailla. Palveluksen voi suorittaa monin eri tavoin, pääasiassa sosiaalityössä tai juutalaisten joukkotuhon muistotyössä.
Karl Hård af Segerstad
Elämänvaiheet
Hård af Segerstad kävi koulunsa Helsingin Nya svenska läroverketissä ja opiskeli vuosina 1891–1895 arkkitehdiksi Suomen polyteknillisessä opistossa. Hän täydensi opintojaan matkalla Alankomaihin, Ranskaan, Italiaan, Itävaltaan ja Saksaan opiston antaman stipendin avulla. Otto-Iivari Meurmanin mukaan erityisesti saksalainen ja skandinaavinen arkkitehtuuri tekivät Hård af Segerstadiin vaikutuksen. Lisäksi Hård af Segerstad työskenteli jonkin aikaa rasvarina Itämerta kiertäneellä laivalla voidakseen taloudellisesti avustaa vararikkoon ajautunutta ja halvaantunutta isäänsä.
Hård af Segerstad työskenteli opiskeluaikanaan harjoittelijana Kiseleff & Heikelin sekä Grahn, Hedman & Wasastjernan arkkitehtitoimistoissa. Jälkimmäisessä hän työskenteli hetken aikaa myös apulaisena valmistumisensa jälkeen. Vuonna 1896 Hård af Segerstad perusti arkkitehtitoimiston yhdessä kurssitoverinsa Bertel Jungin kanssa, ja he työskentelivät yhdessä kaksi vuotta. Sen jälkeen Hård af Segerstad piti toimistoa yksin vuoteen 1901. Tuona vuonna hän muutti Viipuriin erään huomattavan yksityisen työtarjouksen perässä ja otti samalla vastaan toimen Viipurin lääninrakennuskonttorin apulaisarkkitehtina. Hän kuitenkin suunnitteli edelleen rakennuksia myös muualle Suomeen. Vuonna 1907 Helsingin kaupunki perusti kaupunginarkkitehdin viran, ja Hård af Segerstad valittiin siihen. Mahdollisesti vaatimattoman palkan takia virkaan oli vain kaksi hakijaa, joista toisen nimeä ei edes tiedetä. Hård af Segerstad toimi kaupunginarkkitehtina vuoteen 1921 asti sekä Helsingin rahatoimikamarin sihteerinä vuodesta 1919 kuolemaansa saakka.
Henkilökuva
Karl Hård af Segerstadin henkilökuvaan on vain vähän lähdemateriaalia. Hän ei osallistunut opiskelutovereidensa tavoin rientoihin vaan oli ennemmin syrjäänvetäytyvä. Syynä tähän saattoivat olla taloudelliset vaikeudet sekä krooninen sairastelu, jonka vuoksi hän ilmeisesti myös lopulta jätti kaupunginarkkitehdin viran. Hän oli kuitenkin innokas purjehtija ja Nyländska Jaktklubben -purjehdusseuran aktiivijäsen. Aatteelliselta vakaumukseltaan ruotsalaistaustainen Hård af Segerstad oli skandinavisti ja Ruotsalaisen kansanpuolueen jäsen. Vuoden 1918 Suomen sisällissodan aikana hän oleskeli Ruotsissa. Hänellä oli monipuolinen kielitaito, ja hän ilmeisesti ymmärsi jonkin verran myös suomea.
Hård af Segerstadin ura perustui pätevyyteen ja kykyyn hoitaa asioita. Ilmeisesti hyvin tehty työ oli hänelle ammatillisesti riittävän tyydyttävää, koska hän ei milloinkaan kirjoittanut ajatuksistaan Arkkitehti-lehteen tai muihin alan julkaisuihin. Toisaalta Arkkitehti-lehti ei myöskään noteerannut vuonna 1907 Helsingin kaupunginarkkitehdin viran perustamista tai Hård af Segerstadin valintaa laisinkaan, ilmeisesti siksi että kaupunginarkkitehdin virka koettiin joko yksityisten arkkitehtien uhkana tai kilpailua vääristävänä tekijänä. Varsinkin lehden päätoimittaja Sigurd Frosterus vahti tiukasti arkkitehtikunnan ammattietuja. Hård af Segerstadin töistä alettiin kirjoittaa Arkkitehti-lehdessä vasta vuonna 1914, kun lehden päätoimittajaksi tuli Birger Brunila.
Hård af Segestad ei jättänyt jälkeensä henkilökohtaisia kirjoituksia, ja häntä tai hänen töitään ei ole sanottavasti käsitelty aikalaisten muistelmissa eikä arkkitehtuurikirjallisuudessa tai -tutkimuksessa. Jääminen pois muistelmakirjallisuudesta on saattanut johtua hänen syrjäänvetäytyvästä luonteestaan tai ennenaikaisesta kuolemastaan. Hård af Segerstad mainittiin Arkkitehti-lehdessä viimeisen kerran hänen kuoltuaan vuonna 1931 Bertel Jungin kirjoittamassa muistokirjoituksessa. Siinä Jung kuvaili ystäväänsä ”ammattimieheksi, jonka epäitsekästä työtä Helsingin hyväksi ei ole osattu riittävästi arvostaa”.
Arkkitehtuuri
Hård af Segerstadin arkkitehtuuri on koristeellista ja jykevää sekä lähinnä ruotsalaisten esikuvien innoittamaa. Hän sai vaikutteita Ruotsin ohella myös Saksasta. Useissa hänen töistään on nähty vaikutteita Ruotsin 1600-luvun barokkiarkkitehtuurista. Hän ei ollut alallaan tyylin mullistaja, mutta hänen töissään on silti omaperäisyyttä.
thumb|[[Nylands Nationin talo valmistui 1901.]] Hård af Segerstadin varhaisimpiin töihin kuuluivat muun muassa August Ramsaylle suunnitellut, jo kauan sitten puretut kaupunkitalo Helsingin Hieta­lahden­rannassa ja huvila Kaivopuistossa sekä Alfred Kihlmanin rakennuttama niin sanottu Kihlmanin talo Korkea­vuoren­kadulla. Kihlmanin taloon Hård af Segerstad suunnitteli pohjakaavan ja hänen yhtiökumppaninsa Bertel Jung koristeelliset julkisivut. Kaksikko osallistui vuonna 1897 myös niin sanotun Tallbergin talon suunnittelukilpailuun Helsingin Katajanokalle, mutta ilman menestystä. Hård af Segerstadin suurimpia suunnitelmia 1890-luvulla oli Helsingin Bulevardille rakennettu kiinteistöyhtiö Falken, jonka muotokieli vastasi tuolloin Ruotsissa suosittuja virtauksia. Hänen päätyökseen on kuitenkin mainittu yliopiston uusmaalaisen osakunnan eli Nylands nationin osakuntatalo Kasarmikadulla. Sen toisessa suunnittelukilpailussa vuonna 1898 hän voitti sekä ensimmäisen että kolmannen palkinnon. Tyylillisiä esikuvia sille on etsitty niin ranskalaisista linnoista kuin Tukholmastakin. Rakennus valmistui 1901.
Hård af Segerstadin Viipurin kauden töistä tunnetuin on vuonna 1906 valmistunut Viipurin kauppahalli. Seuraavana vuonna valmistunut Pulpin selluloosatehdas Joutsenossa on ainoa hänen suunnittelemansa teollisuusrakennus.
Helsingin kaupunginarkkitehtina Hård af Segerstad suunnitteli kouluja ja julkisia rakennuksia avustajinaan arkkitehdit Runar Eklund ja Einar Flinckenberg. Tunnetuimpia näistä töistä ovat Cygnaeuksen koulu Ratakadulla (valmistunut 1911), Kallion kirjasto (1912), Hakaniemen kauppahalli (1913), Eläintarhan koulu (1915) ja Topelius-koulu Taka-Töölössä (1917). Lisäksi Hård af Segerstad johti ja valvoi muita suuria kunnallisia rakennushankkeita, joihin kuului muun muassa useita sairaaloita. Helsingin kaupungin Hankoniemen lähelle Bengtsårin saarelle vuosina 1911–1913 perustamaan pahatapaisten poikien kasvatuslaitokseen hän suunnitteli alueen vanhojen rakennusten muutostyöt laitoskäyttöön sopiviksi. Virkansa puolesta Hård af Segerstad sai paneutua myös sosiaaliseen asuntotuotantoon ja laati vuonna 1915 Flinckenbergin kanssa suunnitelmat työväenasunnoiksi tarkoitetusta standardipuutalosta. Hän ei kuitenkaan hyväksynyt Martti Välikankaan Käpylään suunnittelemia puutaloja, joiden piirustuksia hän rahatoimikamarin sihteerinä joutui tarkastamaan.
thumb|left|Kiinteistöyhtiö Falken Helsingin Bulevardilla vuonna 1900 kuvattuna. Hård af Segerstad kuului nuorten suomalaisten arkkitehtien sukupolveen, joka vuosisadan vaihteessa omaksui kansainvälisen jugend-tyylin. Juuriltaan ruotsalaisena hän ei kuitenkaan ollut kiinnostunut suomalaisesta kansallisromantiikasta. Jotain kansallisromanttisena pidetyn tyylin tosiasiallisesta kansainvälisyydestä kertookin se, että Hård af Segerstadin suunnittelema Nylands Nationin talo voidaan silti nähdä piirteiltään kyseisen tyylisuuntauksen lähes puhtaana edustajana. Vuosisadan vaihteessa suomalaiset kansallisromanttista suuntausta tukeneet arkkitehdit valitsivat graniitin ja vuolukiven ensisijaisiksi ”kansallisiksi” rakennusten julkisivumateriaaleiksi; heidän harmikseen juuri kansallisromantiikasta piittaamaton Hård af Segerstad oli kuitenkin vuolukiven käytön pioneeri Suomessa. Hänen vuonna 1899 suunnittelemansa asuintalo Falken oli ensimmäinen, jossa käytettiin suomalaista vuolukiveä koristeluissa, ja vuotta myöhempi Nylands Nationin talo ensimmäinen, jonka julkisivu vuorattiin sillä. Myöhemmin hän kuitenkin luopui julkisivujen kiviverhoilusta, ja 1910-luvun alusta alkaen lähes kaikissa hänen suunnittelemissaan rakennuksissa oli rappaamattomat tiiliseinät.
Hård af Segerstadin suunnitelmissa korostui tekninen asiantuntemus, ja hän oli tarkka rahankäyttäjä. Hän laati tarkat kustannusarviot ja kilpailutti materiaalitoimittajat ja aliurakoitsijat. Hän ei kuitenkaan tinkinyt rakennustensa laadusta. Hän esimerkiksi halusi käyttää rakennusten kattomateriaalina lähes aina tiiltä sen kestävyyden vuoksi, vaikka se lisäsikin kustannuksia. Huomattava kokoelma Hård af Segerstadin piirustuksia lahjoitettiin vuonna 2004 Arkkitehtuurimuseolle.
Työluettelo
thumb|[[Weckmanin talo alkuperäisessä asussaan.]] Luettelo perustuu, ellei toisin mainita, Jyri Viljan teoksen Kallion kirjasto ja kaupunginarkkitehti Karl Hård af Segerstad (2007) epätäydelliseen luetteloon. Apulaisten osuudesta Hård af Segerstadin kaupunginarkkitehtina suunnittelemien rakennusten kohdalla ei ole varmuutta. Alla olevassa luettelossa ei ole mainittu toteutumattomia tai selvittämättömiä suunnitelmia eikä toisten arkkitehtien suunnittelemiin rakennuksiin tehtyjä muutostöitä.
thumb|[[Viipurin kauppahalli.]] thumb|[[Kallion kirjasto.]] thumb|[[Hakaniemen kauppahalli.]] thumb|Hård af Segerstadin viimeinen työ, nykyinen Svenska Litteratursällskapetin talo (alkujaan Laurellska skolan).
Uotilan kansakoulu
Uotilan kansakoulu voi tarkoittaa seuraavia kansakouluja:
Johan Palmroot
pienoiskuva| Johan Palmroot Johan Palmroot (alias Johannes Palmroth), (22. maaliskuuta 1659 Arboga – 14. toukokuuta 1727 Uppsala) oli ruotsalainen orientalisti, teologi ja pastori.
Elämäkerta
Johan Palmroot oli kaupunginvaltuutetun Nils Svenssonin ja Arbogan pormestarin Jon Jonssonin tytär, Elisabet Palmgrenin vanhin poika. Uppsalan yliopistossa Palmroot ylennettiin maisteriksi vuonna 1685. Hän oli tullut niin kuuluisaksi opinnoistaan, että kolme päivää ylennyksen jälkeen hänelle tarjottiin paikka filosofian apulaisprofessorina.
Neljä vuotta myöhemmin hän teki Karl XI : n kustannuksella opiskelumatkan aina Roomaan asti, hän vieraili matkalla mantereen hienoimmissa yliopistoissa. Hänet nimitettiin vuonna 1695 papiksi ja ylennettiin seuraavana vuonna Uppsalan yliopiston itämaisten kielten professoriksi. Palmroot sai myös teologian professuuriin Uppsalassa. Hänestä tuli teologian tohtori vuonna 1715.
Palmrothia kiitettiin paitsi hänen suuresta tietämyksestään myös epätavallisista opettajataidoistaan, erityisesti itäisessä kirjallisuudessa.
Palmroth meni naimisiin vuonna 1698 Söderhamn-kauppiaan Hans Thelin tyttären Cecilia Thelin kanssa.
Freddie Mercury
Freddie Mercury (syntyjään Farrokh Bulsara, ) (5. syyskuuta 1946 Kivikaupunki, Sansibarin sulttaanikunta – 24. marraskuuta 1991 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) oli englantilaisen rockyhtye Queenin laulaja, lauluntekijä ja pianisti.
Mercury syntyi Sansibarin saarella Itä-Afrikan rannikolla parsiperheeseen. Hän aloitti laulajanuransa Englannissa vuonna 1969. Mercury toimi Queenin laulusolistina vuosina 1970–1991 ja nousi yhtyeen mukana maailmanmaineeseen. Hän julkaisi 1980-luvulla myös kaksi sooloalbumia ja muutaman singlen.
Mercury tunnettiin näyttävistä lavaesiintymisistään ja laaja-alaisesta äänestään, ja häntä on usein kutsuttu yhdeksi rockin suurimmista laulajista. Myös hänen pianonsoittotaitojaan on arvostettu.
Lapsuus
Farrokh Bulsara syntyi 5. syyskuuta 1946 Sansibarin saarella Afrikan itärannikolla. Hänen sukunsa oli Intiasta tulleita zarathustralaisia parseja. Hänen isänsä työskenteli Britannian hallituksen palveluksessa korkeimman oikeuden kassanhoitajana. Farrokh lähetettiin kahdeksanvuotiaana Bombayhin Intiaan englanninkieliseen sisäoppikouluun, jossa hän sai koulukavereiltaan lempinimekseen Freddie.
Freddie kiinnostui jo nuorena taiteesta ja musiikista ja alkoi ottaa pianotunteja sekä soittaa ystäviensä rock and roll -yhtyeissä. Freddien ensimmäinen yhtye oli nimeltään The Hectics, jossa hän soitti pianoa. Hän myös lauloi koulun kuorossa ja näytteli kouluteatterissa. Freddie kertoi myöhemmin, että sisäoppilaitos opetti hänelle omatoimisuutta ja riippumattomuutta muista ihmisistä. Koulunkäyntinsä loputtua Freddie palasi vanhempiensa luo Sansibariin.
Muutto Englantiin ja Smile-yhtye
Bulsaran perhe pakeni Sansibarin poliittisia kuohuja Englantiin vuonna 1964. He asuivat Felthamissa Middlesexissä ensin sukulaistensa luona ja sitten paritalossa. Palvelijoistaan he olivat joutuneet luopumaan. Freddie joutui erilaisuutensa vuoksi kiusaamisen kohteeksi, mistä hän selvisi parodioimalla itseään esittämällä persialaista keikaria. Jälkeenpäin hän kieltäytyi puhumasta tästä elämänvaiheestaan. Freddie kävi Isleworthin koulua mutta läpäisi vain kolme oppiainetta. Hän suunnitteli muusikon uraa eikä menestynyt lyhyissä työsuhteissaan.
Bulsara aloitti opinnot Ealingin College of Art -taidekoulussa ja valmistui vuonna 1969 sen grafiikan ja muotoilun koulutusohjelmasta. Opiskeluaikanaan hän tutustui paikallisen yhtyeen Smilen soittajiin kuten Brian Mayhin ja Roger Tayloriin, joista tuli myöhemmin hänen yhtyetovereitaan Queenissä. Saadakseen rahaa elämiseen hän avasi Piccadilly Circukselle Lontooseen rockmuusikoille suunnatun myyntikojun Roger Taylorin kanssa. Bulsara halusi kiihkeästi Smilen laulajaksi, ja odotellessaan paikan avautumista hän lauloi vuoden 1969 aikana muissa yhtyeissä. Pääasiassa Liverpoolissa esiintyneessä Ibexissä laulaessaan Bulsara oli jo kehittänyt luonteenomaisen esiintymistyylinsä, johon kuului pröystäilevä pukeutuminen sekä mahtailevat liikkeet ja poseeraukset kuten mikrofonitelineen käyttö kitarana. Bulsaran aloitteesta yhtyeen nimeksi vaihdettiin Wreckage. Kun se ei hänen mielestään esiintynyt tarpeeksi usein, hän liittyi lyhyeksi ajaksi musiikilehden ilmoituksella laulajaa etsineeseen Sour Milk Seahin. Se kuitenkin hajosi jo muutaman viikon kuluttua. Bulsara jatkoi Wreckagessa kunnes jätti sen vuoden 1970 alussa huomattuaan, ettei yhtyeestä tulisi koskaan kuuluisaa.
Kun Smilessa vihdoin avautui paikka helmikuussa 1970, yhtyeeseen jo pitkään pyrkinyt Bulsara otettiin sen laulajaksi. Smile otti heavyrock-vaikutteita Led Zeppeliniltä ja Jimi Hendrixiltä, lauluharmoniavaikutteita Beatlesilta sekä ulkonäköönsä vaikutteita glam rock -liikkeeltä kuten David Bowielta ja T. Rexiltä.
Heinäkuussa 1970 Bulsara vaihtoi sukunimekseen Mercury, joka sopi hänen mielestään paremmin tulevalle rocktähdelle kuin liian etninen Bulsara. Nimen hän otti roomalaisen mytologian Mercuriuksesta, jumalten sanansaattajasta. Passissa hänen nimensä oli Frederick Mercury.
Queen
thumb|upright|Mercury esiintymässä Queenin konsertissa vuonna 1984. Mercury keksi Smilelle uudeksi nimeksi Queen ja suunnitteli sen logon. Yhtye julkaisi esikoisalbuminsa Queen vuonna 1973. Vähän ennen albumin julkaisua Mercury julkaisi kahdesta cover-kappaleesta koostuneen soolosinglen ”I Can Hear Music” / ”Goin’ Back”, jolla häntä säestivät Queenin Brian May ja Roger Taylor. Single julkaistiin Larry Lurex -taiteilijanimellä, sillä Mercury ei halunnut hämmentää kuulijoita Queenin albumin tullessa myyntiin pian singlen jälkeen. Taiteilijanimi oli tölväisy glamrokkari Gary Glitteriä kohtaan, minkä vuoksi jotkin DJ:t kieltäytyivät soittamasta sitä, eikä single myynyt hyvin.
Mercury oli jo Queenin alkuajoista alkaen poikkeuksellisen näyttävä lavaesiintyjä niin pukeutumiseltaan, meikiltään kuin liikkumiseltaankin. Niillä hän halusi tehdä vaikutuksen lähinnä naispuoliseen ja homoseksuaaliseen yleisöönsä. Queenin suosio kasvoi hitaasti mutta varmasti 1970-luvun aikana, ja heidän läpimurtokappaleensa, Mercuryn kirjoittama ”Bohemian Rhapsody” (1975) nosti Queenin yhdeksi rockin kärkiyhtyeistä. Mercuryn kirjoittamia hittejä Queenille olivat myös esimerkiksi ”Killer Queen”, ”Somebody to Love”, ”We Are the Champions”, ”Don’t Stop Me Now” ja ”Crazy Little Thing Called Love”.
Mercury oli opiskellut nuorena klassista pianonsoittoa, ja hän sävelsi kappaleensa pianolla. Häntä on kutsuttu taitavaksi rock-pianistiksi, vaikka itse hän ei pitänytkään itseään loistavana pianistina. Vuosien myötä Mercury käytti pianoa Queenin levytyksissä entistä vähemmän voidakseen liikkua lavalla vapaammin.
1970-luvun loppuun tultaessa Mercury oli luopunut glam rock -imagostaan ja leikannut tukkansa lyhyeksi, kasvattanut viikset ja alkanut pukeutua nahkaan.
Sooloura
Mercury julkaisi vuonna 1985 ensimmäisen sooloalbuminsa Mr. Bad Guy. Hän levytti vuonna 1983 kolme kappaletta Michael Jacksonin kanssa. Muokattu versio Jackson-duetosta ”There Must Be More to Life Than This” julkaistiin Queen-kokoelmalla vuonna 2014, mutta kahta muuta duettoa ei ole julkaistu. Mercury julkaisi vuonna 1988 toisen sooloalbuminsa Barcelona, jolla hän laulaa yhdessä oopperalaulaja Montserrat Caballén kanssa. Mercury julkaisi 1980-luvun lopulla myös albumiensa ulkopuolelta singlet ”The Great Pretender” ja ”Time”.
Kasakat
pienoiskuva|350px|[[Ilja Repin, Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille, 1880–1891.]] Kasakat tarkoittaa sotilaallisesti järjestäytynyttä itäslaaveihin kuulunutta ratsastajaväestöä, varsinkin sen ratsumiehiä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa kasakoita oli 140 028 henkeä.
Etymologia
Nimi kasakka juontaa juurensa turkkilaisten kielten sanasta kazak, ’seikkailija’ tai ’vapaa mies’, josta tulee vanhan itäslaavin козакъ, kozak. Etnonyymi kazakki tulee samasta turkkilaisesta kantasanasta.
Sanaa kasakka on Suomessa käytetty myös tilapäisestä työläisestä, joita palkattiin lyhyeksi aikaa esimerkiksi avuksi peltotöihin.
Alkuperä ja määritelmä
Kasakkayhteisö syntyi viimeistään 1400-luvulla Ukrainan eteläisten arojen raja-alueilla. Alunperin kasakat tarkoittivat seikkailijoita, jotka menivät kausittain alueelle metsästämään, kalastamaan ja keräämään hunajaa. Joukko kasvoi jatkuvasti maaorjuutta paenneista talonpojista ja muiden yhteiskuntaluokkien seikkailijoista, jopa aatelisista. mutta myös muista yhteiskuntaluokista aatelia myöten lähteneistä seikkailijoista. He muodostivat sotilaallisia ryhmittymiä suojellakseen toisiaan. 1500-luvun puolivälissä heillä oli jo ylimmän vallan käyttäjänä yleisneuvosto (rada) ja vaaleilla valitut virkailijat, kuten hetmanni eli ylipäällikkö. Kasakat puolustivat ukrainan rajaväestöä tataarien hyökkäyksiltä ja tekivät omiakin sotaretkiä, jopa hyökkäsivät turkkilaisiin rannikkokaupunkeihiin. Puola hallitsi tuolloin Ukrainaa ja käytti kasakkaorganisaatiota sotavoimana tataareja, turkkilaisia ja venäläisiä vastaan.
Mahdollisesti talonpoikien pako etelään alkoi jo 1200-luvulla Kultaisen ordan aikana ja jatkui myöhemmin Venäjän maaorjuuden kehityttyä etenkin Iivana Julman hallituskaudella. Myöhemmin kasakoihin liittyi pienemmissä määrin myös muita etnisiä ryhmiä kuten tataareita ja kalmukkeja.
Kasakoiden kapinoiden ja kasakoiden Ukrainan lyhyen Puolan alaisen itsehallinnon jälkeen Venäjä otti haltuunsa Ukrainan itäpuoliskon vuoden 1667 sopimuksella ja Puola alisti länsipuoliskon takaisiin komentoonsa. Tämän jälkeen kasakoiden vaikutus lännessä lähes katosi, idässä kasakkaitsehallinto sallittiin lievänä.
Koska kasakoihin saattoi lähes kuka tahansa Jumalaan uskova mies liittyä, heidän etninen koostumuksensa oli kirjava, mutta se säilyi pääosin venäläisenä sulauttaen muut ryhmät. Perimätiedot, joiden mukaan kasakat olisivat esimerkiksi muinaisten skyyttien jälkeläisiä, eivät pidä paikkaansa. Kasakoita ei pidä myöskään sekoittaa Keski-Aasian turkinsukuisiin kazakeihin, jotka asuttavat nykyistä Kazakstania ja sen ympäristöä. Molempien sanojen alkuperä lienee turkin vaeltajaa, seikkailijaa tai vapaata miestä tarkoittava sana.
Kasakoita käytettiin muun muassa levottomuuksien kukistamiseen. Kasakoitten asuma-alue levittäytyi Dnepr-, Don-, Volga- ja Ural-jokien varsille. Kasakat ovat symbolisesti tärkeä osa Ukrainan itäosien ja Venäjän historiaa ja ukrainalaisuutta sekä venäläisyyttä koskevia mielikuvia. Erityisesti kasakat tunnetaan historian eri aikoina sotamiehinä.
Kasakkajoukkoja
Vuonna 1916 kasakoiden kokonaismäärä oli 4,4 miljoonaa.
Historia
pienoiskuva|Kasakka vuonna 1911. Kasakat ovat olleet tunnettuja taitavina ratsastajina ja urheina ja raakalaismaisina sotilaina, minkä johdosta he saivat pitää tsaarin ajan Venäjällä varsin laajan autonomian vastapalveluna ratsuväkenä toimimisesta.
Historialliset maininnat kasakoista ovat ennen 1500-lukua niukkoja. 1400-luvun lähteet esittävät kasakkayhteisön löyhänä itsenäisten sotilaallistyyppisesti järjestäytyneiden yhteisöjen liittoumana, joka oli suurelta osin autonominen paikallisista valtioista (kuten Puolasta, Moskovasta ja Krimin kaanikunnasta). 1500-luvulle tultaessa kasakat alkoivat jakautua kahteen ryhmään: ukrainalaisiin Dneprin kasakoihin, jotka kuuluivat Puola-Liettuan valtiomuodostelmaan ja Moskovan ruhtinaskuntaan kuuluneisiin venäläisiin Donin kasakoihin. Kasakkayhteisön johtajaa kutsutaan joko tittelillä hetmani tai atamaani. Johtajan rooli oli ennen kaikkea sovittelija ja neuvottelija. Titteliä hetmani käytettiin erityisesti Länsi-Ukrainassa kun taas titteliä atamaani Itä-Ukrainassa ja Venäjällä.
Vuodesta 1591 alkaen kasakat ajoittain kapinoivat Puolan hallintoa vastaan. He olivat liitossa ortodoksikirkon kanssa eli uniaattikirkkoa vastaan. Vuonna 1654 he liittoutuivat Moskovan kanssa Puolaa vastaan ja Moskova tunnusti kasakka-Ukrainan itsenäisyyden. Ruotsin hyökättyä Puolaan 1655 Venäjä läheni Puolaa, joten 1658 hetmanni teki Puolan kanssa sopimuksen Ukrainan suuriruhtinaskunnan itsehallinnosta hetmannin, aatelisten ja upseerien vallassa, tasa-arvoisena Puolan ja Liettuan kanssa näiden kolmen valtion yhteisössä. Sopimusta ei toteutettu, hetmanni pakeni ja lopulta sekasortoisen ajan jälkeen Ukraina jaettiin Puolan ja Venäjän kesken. Venäjä sai Dnjepr-virran itäpuolen ja Kiovan 1667. Lännen hetmanni Petro Doroshenko miehitti idän lyhyesti ja yritti luoda Ukrainan ottomaanien vasallivaltiona, mutta edes ottomaanien valtava sotilasinverventio 1672 ei tuottanut tulosta, vaan vuoden 1681 rauhassa Turkin vaikutusvalta päättyi.
Vuoden 1667 jaon jälkeen autonominen hetmannivaltio toimi lähinnä Itä-Ukrainassa. Hetmanni Ivan Mazepa liittoutui salaa Ruotsin Kaarle XII:n kanssa. Kaksikon hävittyä Pultavan taistelun Pietari Suurelle 1709 Mazepa pakeni Moldaviaan ja kasakoiden autonomiaa kavennettiin.
Vuoden 1667 myötä länsi-Ukrainasta tuli puolalaisten ja juutalaisten asuttamaa, puolalaisaatelin hallitsemaa, ja kasakoita pakeni itään. Puolan jaoissa 1772, 1793 ja 1795 Volynia ja länsiranta liitettiin Venäjään ja Galicia Itävaltaan.
Dneprin kasakat irrottivat keskisen Ukrainan Puola-Liettuasta ja muodostivat vuonna 1649 autonomisen valtion, kasakkahetmanaatin, joka päätyi pian Venäjän alaisuuteen. Ukrainaan muodostui myös kaksi muuta kasakoiden itsehallinnollista aluetta, niin sanottu Zaporožjen Sitš Dneprin alajuoksulla ja Sloboda-Ukraina nykyisessä Itä-Ukrainassa. Venäjän keisarinna Katariina Suuri lakkautti kasakoiden itsehallinnon tehden kasakkajohtajista virka-aatelisia ja tavallisista kasakoista talonpoikia.
Kasakat olivat hyödyllisiä muodostaessaan puskurin Aasian kansoja vastaan ja saivat tämän takia erivapauksia. Vuodesta 1776 heitä palveli myös Venäjän vakinaisessa väessä. Kasakoilla oli aikanaan suuri merkitys uudisasuttajina Venäjän laajentuessa Siperiaan ja Itä-Aasiaan. Kasakat toimivat myös eräänlaisina poliisivoimina Venäjään liitetyillä alueilla, muun muassa Suomessa. Niinpä Etelä-Pohjanmaalla he toteuttivat omalta osaltaan pitäjäkuria. Vaikeimmissa puukkojunkkaripitäjissä jouduttiin toisinaan järjestyksen palauttamiseksi turvautumaan venäläisten kasakkojen apuun. Kauhavalla heitä käytettiin 1860-luvulla myös yövartijoina, kun taas Lapualla yksi kasakka surmattiin 1862. 1800-luvun lopussa erilaisia kasakkaryhmiä oli 11.
Neuvostoaika ja sen jälkeen
1900-luvulla kasakoilla ei enää ollut käyttöä ja vallankumouksen jälkeen heidän erivapautensa kumottiin. Venäjän sisällissodan aikana kasakat jakautuivat niin sanottuihin punaisiin ja valkoisiin kasakoihin. Tämän jälkeen vasta perustetussa Neuvostoliitossa alkoi kasakoiden vaino ja kulttuurin hävitys. 1930-luvun lopulla Neuvostoliiton johdon asenteet muuttuivat sallivampaan suuntaan ja kasakoista haluttiin tehdä hyödyllinen osa maan asevoimia, kun kasakoiden sallittiin vuonna 1936 liittyä Puna-armeijaan. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon osa kasakoista kantoi edelleen kaunaa Neuvostoliittoa kohtaan ja liittyi siksi Saksan puolelle. Natsit ottivat nämä kasakat vastaan mielellään, sillä heidän katsottiin olevan itägoottien jälkeläisiä eli arjalaisia. Kasakoille perustettiin omia joukko-osastoja kuten esimerkiksi Kosakenlager.
Freddie Mercury
Yksityiselämä
Mercury ystävystyi Walesin prinsessa Dianan kanssa 1980-luvulla. Hän sai yhdessä televisioesiintyjä Kenny Everettin kanssa mieheksi pukeutuneen Dianan vierailemaan ainakin kerran lontoolaisella Royal Vauxhall Tavern -homoklubilla.
Kasakat
Neuvostoaika ja sen jälkeen
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen kansallistunne on noussut jälleen kasakkayhteisössä, jotka hiljan sopivat Amurin kasakka-armeijan henkiin herättämisestä. Kasakat ovat melko näkyvästi esillä Venäjän kansallisia ja ortodoksisia arvoja korostavissa poliittisissa liikkeissä.
Freddie Mercury
Yksityiselämä
Mercury keräili antiikkia, posliinia ja arvokasta taidetta, etenkin japanilaista taidetta. Kotonaan hän piti useita kissoja sekä koikarppeja. 9–12-vuotiaana hän keräili postimerkkejä.
Kasakat
Nykyään
Nykyisin noin 100 000 ihmistä Venäjällä katsoo väestölaskennan mukaan olevansa kasakoita. Etnologit eivät kuitenkaan pidä heitä omana etnisenä ryhmänään, mikä on osaltaan haitannut kasakoiden poliittisia tavoitteita. Neuvostoliiton romahdettua kasakat ovat aktivoituneet uudelleen sekä Venäjällä että Ukrainassa, ja yrittävät elvyttää elämäntapaansa.
Freddie Mercury
Sairastuminen, kuolema ja testamentti
Kun Mercuryn entisiä rakastajia oli alkanut kuolla aidsiin, hän kävi testissä vuoden 1985 lopulla, mutta tartuntaa ei vielä silloin havaittu. Keväällä 1987 Mercury sai aids-diagnoosin. Sairauden edetessä Mercury laihtui ja sai ihoonsa läikkiä, joita hän pyrki peittelemään meikillä. Hän ei kuitenkaan puhunut sairaudestaan edes ystävilleen.
Kasakat
Nykyään
Venäjällä kasakat ovat Vladimir Putinin valtaannousun jälkeen palanneet tärkeäksi osaksi Kremlin hallintokoneistoa. Sotšin talviolympialaisten yhteydessä vuonna 2014 kasakat kävivät Pussy Riot -yhtyeen kimppuun ruoskien kanssa. Kasakoita on myös käytetty armeijan rinnalla puolisotilaallisena joukkona vuoden 2008 hyökkäyksessä Georgiaan. Venäjällä toimii koko Venäjän kasakoiden liitto, joka edustaa valtion virallisesti tunnustamia pienempiä kasakkaryhmiä ja ajaa kasakoiden etua. Vuodesta 2019 lähtien Venäjän presidentillä on ollut yksinoikeus nimittää tai erottaa liiton atamaani. Lisäksi liittoon kuuluvien kasakoiden tulee noudattaa maan lakia ja seurata sen hallitusta. Konservatiivisten arvojen saadessa entistä enemmän kannatusta Venäjällä kasakat ovat nauttineet entistä vahvempaa valtion tukea.
Freddie Mercury
Sairastuminen, kuolema ja testamentti
Mercuryn viimeinen konserttiesiintyminen oli lokakuussa 1988 Barcelonan La Nit -ulkoilmafestivaalilla, missä hän esitti kappaleensa ”Barcelona”. Hänen oli alun perin ollut tarkoitus laulaa, mutta kurkkukivun vuoksi laulu tuli taustanauhalta. Sen jälkeen hän vältteli näyttäytymistä julkisuudessa. Hän kasvatti kasvojensa peitoksi myös parran, joka hänellä nähdään joillain noiden vuosien musiikkivideoillakin. Lehdistössä Mercuryn sairaudella spekuloitiin kiihtyvällä tahdilla.
Kasakat
Nykyään
Ukrainassa kasakoilla katsotaan olevan keskeinen rooli ukrainalaisten kansallistunteen heräämisessä ja maan itsenäistymisessä Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen. Maassa vietetään kasakoiden päivää vuosittain 14. lokakuuta. Vuonna 2002 Ukrainan rekisteröityneet kasakat -järjestö perustettiin uudelleen ensimmäistä kertaa itsenäisessä Ukrainassa. Ensimmäiseksi hetmanniksi valittiin Anatoli Ševtšenko. Petro Porošenkon kaudella presidentti katsoi, että kasakat ovat perheitään ja maitaan suojelevia patriootteja. Heille ei kuitenkaan suoda mitään sen suurempaa itsehallintoa.
Freddie Mercury
Sairastuminen, kuolema ja testamentti
Mercuryn vointi huononi vuonna 1991 nopeasti, ja hänellä oli jatkuvia kipuja, jotka tekivät levytysstudiossa työskentelyn melkein mahdottomaksi. Hän kuitenkin levytti vuoteen 1991 asti ja osallistui Queenin musiikkivideoiden kuvauksiin. Hänen viimeinen videonsa ”These Are the Days of Our Lives” kuvattiin toukokuussa 1991.
Mercury kuoli 24. marraskuuta 1991 kotonaan Lontoossa. Hän oli julkistanut tiedon sairaudestaan vain päivää aiemmin. Mercury tuhkattiin sukulaisten ja valittujen ystävien todistamassa zarathustralaisessa seremoniassa ja haudattiin Mercuryn omasta toiveesta salaiseen paikkaan Länsi-Lontoossa. Hautapaikan tietää vain hänen entinen elämänkumppaninsa Mary Austin.
Kuoleman jälkeen
Queen järjesti Mercurylle hyväntekeväisyysmuistokonsertin Wembleyn stadionilla huhtikuussa 1992. Konsertissa esiintyi suuri joukko rockin ja popin tähtiä. Viimeisiä Mercuryn kirjoittamia ja laulamia kappaleita kuullaan hänen kuolemansa jälkeen julkaistulla Queen-albumilla Made in Heaven (1995). 1990-luvulla julkaistiin myös joitain Mercuryn soolokokoelma-albumeja, ja vuonna 2000 julkaistulla The Solo Collection -albumilla ovat kaikki Mercuryn soololevytykset ja videot.
Mercuryn ja Queenin vaiheista kertova elokuva Bohemian Rhapsody sai ensi-iltansa marraskuussa 2018. Mercurya näyttelee elokuvassa Rami Malek.
Huomionosoituksia
thumb|upright|Freddie Mercuryn patsas [[Montreux|Montreux’ssä Sveitsissä]] pienoiskuva|Freddie Mercury -vahanukke Madame Tussauds -museossa, Lontoossa. Freddie Mercurya pidetään yhtenä rockin historian suurimmista laulajista. Rolling Stone -lehti nimesi Freddie Mercuryn vuonna 2008 kaikkien aikojen 18. suurimmaksi laulajaksi. Billboard-lehti sijoitti Mercuryn kakkoseksi vuoden 2015 listallaan rockin kaikkien aikojen laulusolisteista.
Mercuryn mukaan nimettiin vuonna 2016 asteroidi 17473 Freddiemercury, joka oli löydetty Mercuryn kuolinvuonna 1991.
Elina Hautojärvi
Elina Hautojärvi (s. 8. joulukuuta 1999) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on naisten Salibandyliigassa edustanut Porvoon Salibandyseuraa kaudesta 2016–2017 alkaen. Hän on voittanut Suomen-mestaruuden vuonna 2021, vaikkakaan hän ei loukkaantumisen vuoksi päässyt pelaamaan loppuottelusarjassa, sekä saavuttanut SM-hopeaa vuonna 2019 ja SM-pronssia vuonna 2017. Hän on pelannut kuuden kauden aikana liigassa 114 runkosarjaottelua, joissa hän on tehnyt 69 maalia ja saanut 29 syöttöpistettä. Pudotuspelejä hänellä on 32, ja niissä hän on tehnyt kaksi maalia ja antanut neljä maalisyöttöä.
Elina Hautojärven sisko Annika Hautojärvi on myös salibandypelaaja.
Eddie Jaku
Eddie Jaku (alk. Abraham Jakubowicz; 14. huhtikuuta 1920 Leipzig, Saksa – 12. lokakuuta 2021 Sydney, Australia) oli saksalaissyntyinen australialainen holokaustista selviytynyt juutalainen ja kirjailija, joka julkaisi muistelmateoksensa Maailman onnellisin mies 100-vuotiaana vuonna 2020. Jaku piileskeli toisen maailmansodan aikana muutamaan otteeseen, mutta hän joutui kuitenkin keskitysleireille ja kulki neljän leirin läpi. Jaku muutti sodan jälkeen vaimonsa kanssa Australiaan, missä hänet palkittiin ansiomitalilla palveluksistaan juutalaiselle yhteisölle. Hän oli suosittu puhuja ja oli vapaaehtoisena Sydneyn juutalaisessa museossa. Hän oli ottanut elämäntehtäväkseen rauhan ja hyväntahtoisuuden edistämisen.
Nuoruus ja toinen maailmansota
Eddie Jaku syntyi Leipzigissa huhtikuussa 1920. Hän oli 13-vuotias, kun hänet erotettiin juutalaisena koulusta. Hänet lähetettiin sisäoppilaitokseen, missä hän käytti nimeä Walter Schleif. Hän opiskeli konetekniikkaa ja valmistui työkalusepäksi.
Jaku palasi kotiin 9. marraskuuta 1938, mutta perheen kotona ei ollut ketään. Tuolloin oli käynnissä niin sanottu kristalliyö, jolloin Saksassa ja Itävallassa juutalaisia koteja, yrityksiä ja synagogia vastaan hyökättiin. Kymmeniätuhansia lähetettiin tapahtumien aikana keskitysleireille. Jakukin vangittiin ja vietiin Buchenwaldin keskitysleirille. Hänet vapautettiin viisi kuukautta myöhemmin työskentelemaan työkalutehtaaseen. Jakun isä nouti poikansa keskitysleiriltä töihin, mutta he pakenivatkin Belgiaan, missä heidät pidätettiin saksalaisina pakolaisina.
Jaku matkusti Belgiasta Ranskaan, missä hänet pidätettiin ja lähetettiin Gursin internointileirille. Siellä hänet laitettiin seitsemän kuukautta myöhemmin Auschwitzin-junaan. Jaku onnistui varastamaan ennen kyytiin lastaamista vasaran, ruuvimeiselin ja kiintoavaimen. Niiden avulla hän pystyi avaamaan lattialaudat. Jaku ja kahdeksan muuta pääsivät karkuun hieman ennen Strasbourgia. Hän pakeni Belgiaan, missä hän eli vanhempiensa ja sisarensa kanssa piilossa vintillä.
Jaku ja hänen perheensä vangittiin lokakuussa 1943. Heidät lähetettiin Auschwitziin, missä hänen äitinsä ja isänsä murhattiin kaasukammiossa. Jaku itse säästyi, koska hänet oli insinööritaitojensa ansiosta nimetty ”taloudellisesti korvaamattomaksi juutalaiseksi”. Auschwitz tyhjennettiin vuonna 1945, kun neuvostojoukot alkoivat lähestyä sitä. Jaku selvisi marssin pienempään leiriin, missä hänet asetettiin vastuuseen paikallisen tehtaan tuotannosta.
Jaku onnistui pakenemaan, kun uutta leiriä oltiin jälleen evakuoimassa. Hän piiloutui kahdeksi kuukaudeksi läheiseen metsään ja muistelmiensa mukaan eli etanoilla ja kotiloilla. Hän sairastui vakavasti juotuaan saastunutta vettä, mutta yhdysvaltalaiset sotilaat pelastivat hänet kesäkuussa 1945, jolloin sota oli jo ohi. Jaku oli pahasti aliravittu ja sairasti koleraa ja lavantautia.
Elämä sodan jälkeen
Jaku toimi vapaaehtoisena Sydneyn juutalaisessa museossa sen perustamisesta 1992 lähtien. Hänet tunnettiin hyvänä puhujana, ja hän kertoi kokemuksiaan opiskelijoille, opettajille, poliitikoille ja ammattilaisille. Hän omisti elämänsä rauhan ja hyväntahtoisuuden edistämiseen. Jaku sai vuonna 2013 australialaisen Order of Australia -kunniamerkin palveluksistaan juutalaiselle yhteisölle.
Jaku piti vuonna 2019 Sydneyn TED Talk -tapahtumassa puheen, joka sai raikuvat suosionosoitukset yli 6 000 kuulijalta. Hän kertoi muun muassa tekevänsä kaikkensa, jotta maailma on kaikille parempi paikka ja vaati samaa muiltakin. Puheen idean pohjalta Jaku julkaisi vuonna 2020 muistelmateoksen Maailman onnellisin mies. Teoksessa Jakun elämänhistoriaan linkitetään synkimpinäkin hetkinä elämänohjeita, kuten ”halaa äitiäsi” ja ”jaettu suru on puolikas suru ja jaettu ilo on tuplattu ilo”. Kirjan myötä Jakusta tuli yksi maailman vanhimpia julkaisseita kirjailijoita. Kirja palkittiin Australiassa muun muassa vuoden parhaana elämäkertana.
Jaku kuoli lokakuussa 2021 sydneyläisessä hoitokodissa.
Tuomaalan kansakoulu
Tuomaalan kansakoulu voi tarkoittaa seuraavia kansakouluja:
Nummenpään kansakoulu
Nummenpään kansakoulu voi tarkoittaa seuraavia kansakouluja:
Luettelo pesäpallon Suomen-mestaruusmitalisteista
Naiset
Vuosina 1949–54 PEVA:n Naisten mestaruusotteluna pidettiin PPL:n ja TUL:n mestareiden välistä ottelua. Näissä saavutettiin seuraavanlaiset tulokset:
Työväen Urheiluliiton mestarit
Suomen Työväen Urheiluliittoon kuuluneet seurat eivät alkuaikoina olleet oikeutettuja osallistumaan Pesäpalloliiton kilpailuihin. Niinpä TUL ryhtyi vuonna 1930 järjestämään omia Suomen mestaruuskilpailujaan. 1945 alkaen liitot pelasivat yhteisessä mestaruussarjassa, jonka järjesti Pesäpalloilun yhteistoimintavaliokunta eli PEVA. TUL ratkaisi myös tällöin liittonsa mestaruuden erillisessä kilpailussa. 1960 -luvulta lähtien TUL:n pesäpalloseurat ovat voineet liittyä myös PPL:oon, mutta TUL on järjestänyt myös oman mestaruuskilpailunsa. Viimeisten vuosien osalta kilpailuista on tietoja säilynyt erittäin vähän.
Kermalan seisake
Kermalan seisake (, ratakm 1+700) on Jokioisten Museorautatien seisake Humppilan kunnassa Kanta-Hämeessä. Liikennepaikka sijaitsee Selkätien tasoylikäytävän luona 6,3 kilometriä pohjoiseen Minkiön asemalta ja 1,5 kilometriä etelään Humppilan asemalta ratakilometrillä 1,7.
Muista museorautatien seisakkeista poiketen Kermalan seisake ei alun perin kuulunut Jokioisten rautatien liikennepaikkoihin. Kermalan seisakkeen lähellä sijaitsi 1930-luvulla Huhtaa-niminen seisake. Jokioisten Museorautatie otti seisakkeen käyttöön 5. kesäkuuta 1994, kun uudelleenrakennettu osuus Minkiöltä Humppilaan vihittiin käyttöön.
Liikennepaikalla ei ole asemarakennusta, ainoastaan seisakkeen nimikyltti sekä lyhyt laituri. Ratapihaa tai sivuraiteita ei ole. Museorautatien henkilöjunat pysähtyvät liikennepaikalla tarvittaessa.
Humppilan toripäivän aikana viikko ennen juhannusta Humppilan ja Kermalan välillä liikennöi torijuna, ja tällöin Kermala toimii junanlähetyspaikkana. Vuoteen 2003 saakka juna liikennöi Humppilasta Palomäkeen.
Suomen kristillinen yhteiskoulu
Suomen kristillinen yhteiskoulu eli SKYK (ent. Toivonlinnan yhteiskoulu) on Adventtikirkon ylläpitämä koulu. Se sijaitsee Kaarinassa entisen Piikkiön kunnan alueella Varsinais-Suomessa meren rannalla. Toivonlinnassa toimii kristillisten mallien mukaan alakoulu, yläkoulu ja lukio. Kyseessä on koko Suomen ainoa lukio-opetusta antava kristillinen koulu. Syksyllä 2015 toimintansa aloitti lukioon valmistava koulutus (LuVa) maahanmuuttajille. Lisäksi Toivonlinnassa sijaitsee asuntola, joka on tarkoitettu yläkoululaisille ja lukiolaisille. Suomen kristillisellä yhteiskoululla on useita sisarkouluja ympäri Eurooppaa mm. Ruotsissa, Norjassa, Ranskassa ja Englannissa.
Historia
Koulu on alun perin perustettu vuonna 1932 Toivonlinnan lähetysopistoksi. Välillä koulun nimi oli Toivonlinnan kristillinen opisto. Vuosina 1946–1961 koulun rehtorina toimi biokemisti Henning Karström, joka oli ennen sotia ollut A. I. Virtasen läheisin työtoveri tämän Nobelin palkintoon johtaneissa rehututkimuksissa.
Vuonna 1960 opisto sai oikeuden antaa keskikoulun päästötodistuksia ja aloittaa lukio-opetuksen. Tämä johti koulun nimen muuttamiseen Toivonlinnan yhteiskouluksi. Ensimmäiset ylioppilaat valmistuivat vuonna 1963.
Nykyisyys
Vuonna 2006 nimi muutettiin Suomen kristilliseksi yhteiskouluksi (lyhennettynä SKYK). Vuonna 2006 Toivonlinnan kuoro julkaisi kaksi levyä, hengellisen Nousee laulu taivaaseen ja jouluisen Nyt on taas juhlan aika. Koulussa opiskelee noin 180 oppilasta.
Reilu puoli hetkeä
Reilu puoli hetkeä on Sydän, sydän -yhtyeen vuonna 2003 julkaisema albumi.
J. H. Rosny vanhempi
J. H. Rosny vanhempi (1856–1940) on belgialaisen kirjailijan Joseph Henri Böexin nimimerkki vuoden 1907 jälkeen. Tätä ennen hän kirjoitti kirjoja nimimerkillä J. H. Rosny. Niistä 1893–1907 julkaistut hän kirjoitti yhdessä nuoremman veljensä Justin Böexin kanssa, joskin vanhemman veljen oletetaan olleen päävastuussa kirjoittamisesta.
J. H. Rosny vanhempi oli science fictionin varhaisimpia edustajia muun muassa Jules Vernen ja H. G. Wellsin ohella ja merkittävä hahmo 1800–1900-lukujen vaihteen ranskankielisessä kirjallisuudessa. Hänen kuolemansa jälkeen hänen kirjallinen maineensa on hiipunut.
Hänen tunnetuin teoksensa lienee romaani La guerre du Feu vuodelta 1909 ( (ISBN 951-1-08632-4), 1985), joka kertoo ajasta, kun tuli ei vielä ole eri ihmisrotujen hallinnassa. Jean-Jacques Annaud ohjasi vuonna 1981 romaaniin pohjautuneen elokuvan Taistelu tulesta.
Melalahden kansakoulu
Melalahden kansakoulu voi tarkoittaa seuraavia kansakouluja:
Furci
Furci on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 926 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 1 088 asukasta.
Gymnasiet Lärkan
Gymnasiet Lärkan on ruotsinkielinen lukio Helsingin Etelä-Haagassa Eliel Saarisen tien vieressä ja Huopalahden aseman lounaispuolella. Koulussa oli noin 420 opiskelijaa vuonna 2021. Se sijaitsee samassa rakennuksessa Hoplaxskolanin Haga-enhetenin kanssa.
Gymnasiet Lärkan on muun muassa Yleisradion ja MTV3:n lukiovertailujen mukaan ylioppilaskirjoituksissa parhaiten pärjännyt ruotsinkielinen lukio Suomessa, ja maanlaajuisesti koulu on ollut yleensä kärkikymmenikössä. Vuonna 2023 opiskelupaikan saamiseen tarvittiin vähintään 8,15:n peruskoulutodistuksen keskiarvo.
Historia
thumb|Nya Svenska Läroverketin muistolaatta Mikonkadun päässä. Lärkan perustettiin Nya svenska läroverket -nimisenä yksityisenä poikakouluna vuonna 1882. Perustajat olivat professori Axel Olof Freudenthal, dosentti Magnus Gottfrid Schybergson ja uskonnonopettaja Karl Theodor Broberg, joista viimeksi mainittu toimi vuoden ensimmäisenä rehtorina. Koulu oli Suomen johtavia yksityiskouluja koko autonomian ajan lopun. Se toimi 1887–1962 Kaisaniemenpuiston laidalla osoitteessa Mikonkatu 25. Sen jälkeen valmistui entisen oppilaan, Woldemar Baeckmanin suunnittelema uusi koulurakennus Etelä-Haagan Isonnevantielle. Koulu muuttettiin yhteiskouluksi 1971. Peruskouluun siirtymisen yhteydessä syksyllä 1977 Nya svenska läröverket kunnallistettiin ja yhdistettiin samalla niin ikään kunnallistetun Munksnäs svenska samskolan kanssa, jolloin syntyi nykyinen Gymnasiet Lärkan. Keskikoulut yhdistettiin ja se sijoitettiin Munkkiniemeen yläasteeksi nimelle Munksnäs högstadieskola.
Google Kääntäjä
Google Kääntäjä on Googlen ilmainen käännöskone, jolla voi kääntää sanoja, tekstikatkelmia, puhetta ja internet-sivuja kielestä toiseen. Heinäkuussa 2018 sen avulla pystyi kääntämään yli välillä.