cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Black Book
Juoni
Stein todistaa syyttömyytensä vastarintataistelija Gerben Kuipersille esittämällä tälle mustan kirjan, jossa on oikeiden petturien nimet. Stein ja Kuipers vangitsevat ruumisarkussa pakenemaan pyrkivän Akkermanssin, ja Stein tukehduttaa tämän sulkemalla arkun ilma-aukot. Lopuksi palataan elokuvan alun Israeliin. Stein on perheensä kanssa kävelyllä, joka keskeytyy etäisiin räjähdysten ääniin ja hälytyssireenien ulinaan. Stein perheineen siirtyy kibbutziin ja sotilaat siirtyvät asemiin. On lokakuu 1956 ja Suezin kriisi on alkanut.
Käsikirjoitus
thumb|200px|Ihmisiä seuraamassa liittoutuneiden saapumista [[Eindhoveniin.]]
Paul Verhoeven teki elokuvia 20 vuotta Yhdysvalloissa, mutta palasi kotimaahansa Alankomaihin tekemään Black Bookia. Verhoeven teki käsikirjoituksen yhdessä Gerard Soetemanin kanssa. He olivat aiemmin tehneet yhteistyötä muun muassa elokuvissa Turkish Delight (1973) ja Soldier of Orange (1977). Kaksikko oli työstänyt Black Bookin käsikirjoitusta jo 15 vuotta, mutta he saivat ratkaistua käsikirjoituksen ongelmat vasta 2000-luvun alussa vaihtamalla päähenkilön miehestä naiseksi.
Paul Verhoeven mukaan Black Book syntyi elementeistä, jotka eivät sopineen mihinkään hänen aikaisempaan työhönsä ja se voidaan nähdä täydennyksenä hänen uransa alkuvaiheen toista maailmansotaa käsittelevälle elokuvalle Soldier of Orange.
Verhoeven on korostanut, ettei tarinassa ole ilmeisiä moraalisia kontrasteja eri hahmojen välillä: ”Tässä elokuvassa kaikessa on harmaan sävyä. Ei ole täysin hyviä eikä täysin huonoja ihmisiä. Se on kuin elämä, ei kovin hollywoodilainen.”
Toisin kuin Soldier of Orange, Black Book ei pohjaa tositarinaan. Verhoevenin mukaan monet elokuvassa kuvatut tapahtumat ovat kuitenkin todellisia.
Kuten elokuvassa saksalaisten päämaja oli Haagissa. Vuonna 1944 useat Alankomaiden juutalaiset pyrkivät etelän Alankomaiden vapautetuille alueille ja jäivät alankomaalaisten poliisien haltuun. Kuten elokuvassa loikkausyritykset tehtiin Biesboschista. Tarinan tapahtumat linkittyvät 1938 syntyneen ohjaaja Verhovenin lapsuuteen sillä tämä varttui Haagissa toisen maailmansodan aikaan.
Rahoitus
Rahoitusongelmista, johtuen kuvaukset eivät alkaneet 2004, kuten oli suunniteltu, vaan aloitus viivästyi elokuuhun 2005. Samassa kuussa selvisi, että Black Book sai lisärahoitusta noin 2 000 000 € tukena Alankomaiden yleisradio Nederlandse Publieke Omroepilta, CoBO Fundilta ja Alankomaiden koulutus, kulttuuri ja tiedeministeriöltä. Lisäksi elokuvaa rahoittivat lukuisat ulkomaalaiset sijoittajat, jolloin elokuvasta tuli Alankomaiden, Belgian, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Saksan yhteistuotanto. Lopullinen arvioitu budjetti 17 000 000 € teki elokuvasta aikansa kalleimman alankomaalaisen elokuvan.
Lokakuussa 2006 kaksitoista elokuvan tekijäryhmään kuulunutta ja liikemiestä haastoivat elokuvan tekoa varten aloitetun Zwartboek Productie B.V. -yhtiön oikeuteen hakien tälle konkurssia kaikkiaan kymmenien tuhansien eurojen myöhässä olleiden maksujen vuoksi. Tuotantoyhtiö Fu Works selvitti asian lupaamalla maksaa velkojille.
Kuvaukset
thumb|200px|Maanalaisen pysäköintipaikan sisäänkäynti naamioituna bunkkeriksi elokuvan kuvauspaikalla [[Haagissa.]]
Vuonna 2004 kuvausten aloitus myöhästyi rahoitusvaikeuksien ja Paul Verhoevenin terveysongelmien vuoksi. Myöhästysten vuoksi pääosanesittäjä Carise van Houten haastettiin oikeuteen, koska hänellä oli jo sopimus näytelmään. Koska van Houtenilta kului ennakoitua pidempään elokuvan teossa, joutui elokuvan tuotantoyhtiö maksamaan kyseiselle teatterille korvauksia 60 000 euroa van Houtenin poissaolosta.
Haagin keskustassa nykyaikaiset kohteet kuten maanalaisen parkkipaikan sisäänkäynti naamioitiin bunkkeriksi.
Suurimmissa joukkokohtauksissa, kuten lopun vapauttamiskohtauksessa, oli kaikkiaan mukana parhaimmillaan 1 100 näyttelevää avustajaa.
Romaanisovitus
Laurens Abbink Spaink kirjoitti Paul Verhoeven ja Gerard Soeteman käsikirjoituksen romaaniksi, joka julkaistiin syyskuussa 2006. Kirjoittajan mukaan romaani on välimuoto suorasta romaanisovituksesta, jossa kerrotaan vain mitä kamera näkee, ja itsenäisestä kirjallisesta romaanista. Romaani lisää lähinnä päähenkilö Rachel Steinin henkilökuvausta. Siinä Steinilla on myös menneisyyden, muistoja ja koti.
Soundtrack
Elokuvan soundtrackin julkaisi Milan Records 2. lokakuuta 2006. Albumilla on neljä, myös elokuvassa olevaa, pääosan esittäjän Carice van Houtenin laulamaa 1930–1940-lukujen kappaletta. Kolme niistä on saksaksi ja yksi englanniksi. Loput kappaleet ovat Anne Dudley säveltämää elokuvan alkuperäismusiikkia. Albumi äänitettiin Lontoossa ja sen tuotti Roger Dudley.
Vastaanotto
Rotten Tomatoes -sivustolla elokuva sai 132 arvosteluun perustuen 77 % myönteisen kriitikoiden vastaanoton Metacritic-sivustolla keskimääräinen tulos oli 34 arvosteluun perustuen 71 pistettä sadasta.
Ensi-illat ja elokuvajuhlat
thumb|144px|Ohjaaja [[Paul Verhoeven Alankomaiden elokuvajuhlilla 2006, missä Black Book voitti Golden Calf -elokuvapalkintoa.]]
Black Bookin ensi-ilta oli 1. syyskuuta 2006 Venetsian elokuvajuhlilla. Here it was nominated for a Golden Lion and won the Young Cinema Award for best international film.
Elokuva oli ehdolla neljään Alankomaiden Golden Calf -elokuvapalkintoon ja voitti niistä kolme. Parhaan naisnäyttelijän palkinnon voitti Carice van Houten, parhaan ohjaajan Paul Verhoeven, ja parhaan elokuvan San Fu Maltha.
Kaupallinen menestys
Ennen julkaisua elokuvan esitysoikeudet oli myyty 52 maahan.
Elokuva tuotti 2006 parhaiten alankomaalaisista elokuvista ja oli Alankomaiden vuoden kolmanneksi katsotuin elokuva.
Jamaika talviolympialaisissa 2014
Jamaika osallistui Sotšin talviolympialaisiin 2014. Joukkue koostui kahdesta urheilijasta, jotka kilpailivat rattikelkkailussa.
30px|Rattikelkkailu Rattikelkkailu
Jamaika sai rattikelkkajoukkueen mukaan olympialaisiin ensimmäistä kertaa 12 vuoteen. Marvin Dixon ja Winston Watt jäivät kahden miehen kelkassa avauspäivän molemmilla laskuilla sijalle 30 ja siten kilpailun viimeisiksi. Toisen päivän ensimmäisellä laskulla heidän sijoituksensa oli 29. Serbian joukkueen vetäydyttyä kilpailusta. He eivät päässeet mukaan finaalikierrokselle, ja joukkueen loppusijoitukseksi jäi 29.
Philadelphian pörssi
Philadelphian pörssi (Philadelphia Stock Exchange (PHLX), tunnetaan nykyisin nimellä NASDAQ OMX PHLX) on vanhin osakepörssi Yhdysvalloissa. Se perustettiin vuonna 1790. Sen omistaa nykyisin NASDAQ OMX ja se sijaitsee osoitteessa 1900 Market Street, Philadelphia Cityn sydämessä.
Aurela Gaçe
Aurela Gaçe (s. 16. lokakuuta 1974 Llakatundi, Albania) on albanialainen laulaja. Gaçe on voittanut Festivali i Këngësin kolme kertaa vuosina 1999, 2001 ja 2010. Gaçe edusti Albaniaa vuoden 2011 Eurovision laulukilpailussa kappaleellaan Feel the Passion. Esitys ei päässyt kilpailun semifinaalista finaaliin.
Children of Glory
Juoni
Elokuva sijoittuu vuoteen 1956. Budapestissa neuvostotankit kukistavat verisesti Unkarin kansannousua. Samaan aikaan Unkarin ja Neuvostoliiton vesipallomaajoukkueet kohtasivat Melbournen olympialaisissa. Ottelusta muodostui yksi olympiahistorian kiihkeimmistä ja symbolisimmasta otteluista, joka tunnetaan myös nimellä Melbournen verikylpy.
Arvioita
Ilta-Sanomien Timo Malmi arvioi Vajnan ja Eszterhasin taustan näkyvän elokuvan Hollywood-henkisenä toiminnallisuutena ja sentimentaalisen patrioottisuuden korkeaveisuna.
Émile Knecht
Émile Knecht (18. joulukuuta 1923 – 4. toukokuuta 2019 ) oli sveitsiläinen soutaja. Hän kilpaili vuoden 1948 kesäolympialaisissa Lontoossa ja sai siellä hopeaa perämiehellisessä nelikossa. Hän osallistui myös vuoden 1952 kesäolympialaisten pariairokaksikkokilpailuun Helsingissä, mutta putosi alkuerissä.
Man-Pupu-njor
Man-Pupu-njorin selänteen korkein huippu on 840 metriä merenpintatason yläpuolella. Kalliopaadet sijaitsevat runsas kolme kilometriä tästä pohjoisluoteeseen noin 770 metrin korkeudella. Vuoren nimi tarkoittaa sekä mansin että komin kielellä pientä idolien vuorta (mansin Мань= pieni, Пупу= idoli tai hahmo, нёр= vuori). Nimitykseltään läheinen suurta idolien vuorta tarkoittava vuori sijaitsee muutama kilometri Man-Pupu-njorin vuorenselänteen lounaispuolella ja sen huippu kohoaa noin 100 metriä korkeammalla (mansiksi Яны-пупу-нёр, ).
Man-Pupu-njor ja sen suuret kalliopaadet kohosivat 5. sijalle valittaessa vuonna 2008 Venäjän seitsemää ihmettä. Paikka tuli samalla paljon aiempaa tunnetummaksi. Nähtävyys sijaitsee erämaassa usean päivän vaellusmatkan päässä lähimmästä asutuksesta ja vaativa vaelluskohde jalkaisin tai hiihtäen saapuvalle. Vuoden 2008 valinnan jälkeen virinneen suosion seurauksena vuorenselänteen tavoitettavuutta vaeltaen on kuitenkin jo kehitetty jonkun verran aiemmasta. Tutkijoille ja turistiryhmille järjestetään kuljetuksia myös helikopterilla.
Elafónisos
Elafónisos (, suom. ”Peurasaari” ) on Kreikan saari, joka sijaitsee Välimeressä Peloponnesoksen niemimaan etelärannikon edustalla. Se oli vuoden 365 maanjäristykseen saakka kapealla kannaksella yhteydessä Peloponnesokseen. Saaren pinta-ala on 18 neliökilometriä ja asukasluku 1 024 (vuonna 2011). Hallinnollisesti saari kuuluu Elafónisoksen kuntaan, Lakonian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen.
Elafónisos asutettiin ensimmäisen kerran neoliittisella kaudella, ja antiikin aikaan siellä harrastettiin paljon saarelle nimen antaneiden saksanhirvien metsästystä. Saari oli Bysantin hallussa, kun saraseenit valtasivat sen 800-luvulla ja tappoivat väestön. Elafónisos oli tämän jälkeen monta vuosisataa asumattomana ja vaihtoi tuona aikana useasti omistajaa. Saari oli kuitenkin strategisesti merkittävällä paikalla, ja siksi sen edustalla käytiin 1700-luvulla kaksi meritaistelua. Saari asutettiin uudestaan Kreikan vapaussodan aikana, kun sinne muutti osmaneita paenneita kytheralaisia. Tuolloin saari kuului vielä Britannian Jooniansaarten yhdysvaltain protektoraattiin, mutta virallisesti se siirrettiin Kreikalle vuonna 1850. Toisen maailmansodan aikana Elafónisos oli Saksan miehittämä.
Nykyään enemmistö saaren asukkaista saa elantonsa kalastuksesta, ja saarella onkin yksi Kreikan suurimmista kalastuslaivastoista. Lisäksi kesäaikaan Elafónisoksella vierailee runsaasti matkailijoita. Saaren suurimpiin nähtävyyksiin kuuluvat kaksi kirkkoa ja linna. Lisäksi saaren lähistöllä on mereen uponneen Pavlopétrin kaupungin jäännökset. Saaren suojeluspyhimys on Pyhä Spyridon, jonka juhlaa vietetään joulukuussa.
Etymologia
pienoiskuva|Elafónisoksen kunnan sijainti Peloponnesoksen alueella. pienoiskuva|Elafónisoksen kartta. 1 = Poúnta, 2 = Pavlopétri, 3 = Elafónisoksen kylä, 4 = Kapári, 5 = Káto Nisí, 6 = Panagían saaret, 7 = Aglýftis, 8 = Várdia, 9 = Léfki, 10 = Léfkinlahti, 11 = Símoksen ranta, 12 = Sarakínikonlahti, 13 = Frángoksenlahti.
Saari on saanut ”peurojen saarta” tarkoittavan Elafónisos-nimensä sen vuoksi, että antiikin aikana saarella oli suuri saksanhirvipopulaatio ja niitä metsästettiin antiikin kreikkalaisen maantieteilijän Pausaniaan mukaan laajalti. Venetsian tasavallan aikaisissa 1400-luvun kartoissa Elafónisos tunnetaan nimellä Cervi ja Cerigo, jolla nimellä myös läheinen Kytheran saari tunnettiin Venetsian-vallan aikana. Elafónisos oli vuonna 365 tapahtuneeseen maanjäristykseen saakka niemimaa, josta käytettiin Pausaniaan mukaan nimitystä Ónou Gnáthos  eli ”aasin leukaluu”, sillä Elafónisoksen muoto muistutti sitä. Ranskan kansalliskirjastossa säilytettävässä arabialaisessa käsikirjoituksessa mainitaan saarelle Bysantin valtakaudella rakennettu linnoitus nimellä Ashab al Baqar eli ”peurojen saari”. Tämä on ensimmäinen historiallinen todiste saaren nimelle.
On väitetty, että elafónisoslaiset olisivat ohikulkumatkallaan kutsuneet pientä Kreetan lounaisrannikon edustalla sijaitsevaa saarta nimellä Elafonísi, sillä siellä meri oli samanvärinen kuin Elafónisoksen Sarakínikonlahdella, Símoksessa, Poúntassa sekä Panagían saarilla saaren länsirannikon edustalla. Nykyisin tämä saari tunnetaan tällä nimellä. Myös Elafónisoksen saarta kutsutaan nimellä Elafonísi tai Lafonísi.
Maantiede
Elafónisoksen saari sijaitsee Joonianmereen kuuluvassa Lakonianlahdessa Peloponnesoksen niemimaan ja Lakonian etelärannikon edustalla, 300 metriä Poúntan kylästä etelään. Kytheran saari on etelässä 11 kilometrin ja Gýtheio luoteessa 50 kilometrin päässä. Elafónisos kuuluu Kytheran-Antikytheran saariketjuun, jonka pääsaaret ovat Elafónisos, Kythera ja Antikythera. Se on jäänne maakannaksesta, joka on aikoinaan yhdistänyt eteläisen Peloponnesoksen läntiseen Kreetaan.
Elafónisoksen saari muodostaa pääosan Elafónisoksen kunnasta, joka kuuluu Lakonian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen. Kunta käsittää pääsaaren lisäksi muutamia pieniä lähisaaria. Lisäksi siihen kuuluu mantereelta Poúntan kylä ja neljän neliökilometrin maa-alue.
Elafónisoksen saaren pinta-ala on 18 neliökilometriä, ja korkein kohta on Várdia, 276 metriä merenpinnan yläpuolella. Rantaviivaa on noin 25 kilometriä.
Saaren pohjoiskärjessä on Elafónisos-niminen pääkylä ja satama. Kylässä oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 816 asukasta. Länsirannikolla on pieni, 156 asukkaan Káto Nisín kylä, ja sen edustalla pienet Panagían saaret eli Kaséla, Leptó ja Prasonísi. Muita pieniä saaria ovat Aglýftis Kasélasta etelään, Elafónisoksen lounaisrannikon edustalla, ja Pavlopétri koillisrannikon edustalla. Etelärannikolla Sarakínikonlahden rannalla on 15 asukkaan Léfkin kylä, josta kaakkoon on ensin Símoksen ranta ja sitten pienempi Frángoksenlahti. Itärannikolla on Léfkinlahti. Lisäksi saaren pohjoisosassa on 37 asukkaan Kapárin kylä.
Elafónisos ja sen pienet lähisaaret kuuluvat suojelualueeseen, johon liittyy myös alueita vastapäiseltä mantereelta, Neápolin luoteispuolelta. Suojelualue kuuluu Natura 2000 -verkostoon, ja sillä on kokoa 54,9 neliökilometriä. Valtaosa suojelualueesta sijaitsee mantereen Maléanniemellä. Natura 2000 -alueen elinympäristöjen uhkana ovat matkailun kasvu, ylilaidunnus sekä metsästys. Alueella metsästetään esimerkiksi muuttolintuja. Myös maanviljely ja karjankasvatus vaikuttavat joillain alueilla ekosysteemeihin.
Eläimistö ja kasvisto
Äärimmäisen uhanalaista munkkihyljettä tavataan Natura 2000 -alueella, jolla Elafónisos sijaitsee. Euroopan unionin alueella munkkihylje esiintyy noin sadassa paikassa. Muista nisäkkäistä suojelualueella tavataan muun muassa kultasakaalia, kivinäätää ja mäyrää. Suojelualueen matelijoita ovat esimerkiksi käärmeet hietakyy, hietaboa, Natrix tessellata, Typhlops vermicularis sekä liskot Ophiomorus punctatissimus, Ablepharus kitaibelii ja Cyrtopodion kotschyi bibroni. Sammakkoeläimistä alueella tavataan euroopanlehtisammakkoa ja viherkonnaa. Natura 2000 -alue on tärkeä useille muuttolintulajeille.
Kasvimaantieteellisesti saari kuuluu eteläisen Egeanmeren pohjoisosaan. Eteläisen Egeanmeren kasvimaantieteelliseen alueeseen kuuluvat muun muassa Rodos, Kárpathos, Kreeta, Kythera sekä eteläinen Peloponnesos. Saarella on muun muassa phrygana-kasvillisuutta, kuten tyräkkilaji Euphorbia dendroides. Rannikon hiekkaisilla alueilla kasvaa meriokakatajaa (Juniperus oxycedrus ssp. macrocarpa). Kannusruohojen sukuun kuuluva Linaria hellenica, pellavien sukuun kuuluva Linum phytosianum ja suopayrttien sukuun kuuluva Saponaria jagelii ovat kotoperäisiä lajeja Elafónisoksen käsittävällä suojelualueella.
Ilmasto
Saarella vallitsee välimerenilmasto, ja se muistuttaa vastapäisen mantereen ilmastoa. Elafónisoksen talvet ovat hyvin leutoja ja lämpötilat pysyttelevät +5–15 °C:en välillä. Keväällä saarella sataa vähän ja lämpötilat alkavat nousta kohti kesää, jolloin on hyvinkin kuumia päiviä. Kesällä lämpötila saattaa nousta +40 °C:en, mutta tuulet viilentävät ilmastoa. Syksyllä puolestaan tuulet puhaltavat kesää kovemmin. Lisäksi sataa jonkin verran.
Mytologia
Kreikkalaisen mytologian mukaan rakkauden jumalatar Afrodite erotti Elafónisoksen Kytheran saaresta suojellakseen khariitteja.
Kreikkalaisen tarusankarin ja Mykenen kuninkaan Agamemnonin kerrotaan rakennuttaneen 900-luvulla eaa. temppelin sotataidon, tiedon ja viisauden jumalatar Athenelle. Temppeli sijaitsi luultavasti Elafónisoksen keskiosassa Víglalla. Athenen palvominen Elafónisoksella alkoi 300–500 vuotta aiemmin kuin esimerkiksi Ateenassa tai Rodoksella. Mytologiassa esiintyvän Spartan kuninkaan Menelaoksen kerrotaan puolestaan rakennuttaneen Elafónisokselle hautamonumentin Kinadis-nimiselle laivaston komentajalleen. Yhdessä he ottivat osaa Troijan sotaan. Haudan sijaintipaikkana on pidetty Panagían aluetta Káto Nisín kylässä.
Troijan kuninkaan pojan Pariksen ja Spartan kuningattaren Helenan on kerrottu hakeneen Elafónisoksen Athenen temppelistä turvaa matkallaan Spartasta kohti Troijaa. Kreikkalainen tarusankari Odysseus kohtasi Maléanniemen luona vastustusta, kun hän oli palaamassa Troijan sodasta kotiinsa Ithakaan. Odysseus yritti tuloksetta päästä Elafónisoksen ja Kytheran väliseen salmeen, mutta hän joutui eroon laivastostaan. Tämän jälkeen Odysseus nousi maihin Elafónisoksella eli kyklooppien maalla. Paikallisen perinteen mukaan Káto Nisín kylää pidetään saarella kyklooppien maana. Elafónisoksen länsirannikon pieniä Panagían saaria kutsutaan myös nimellä Cyclopetres eli ”kyklooppien kivet”.
Esihistoriasta osaksi Rooman valtakuntaa
Peloponnesolaissodan aikana 400-luvulla eaa. spartalaiset ja ateenalaiset kävivät taisteluita Elafónisoksella ja sen eteläpuolisella merialueella. Sparta oli linnoittanut kannaksen, jolla Elafónisos oli yhteydessä Peloponnesokseen. Elafónisoksen ja Kytheran välisellä merialueella käytiin joko vuonna 430 tai 429 eaa. meritaistelu, jossa Ateenan joukkoja komensi sotapäällikkö Formion. Vuoden 426 eaa. meritaistelussa ateenalaiset taistelivat sotapäälliköiden Demostheneen ja Prokliksen alaisuudessa. Vuoden 425 eaa. meritaistelussa Ateenan 40 aluksen laivasto oli Demostheneen komennossa. Ateena päätti kostaa spartalaisten hyökkäyksen Attikaan hyökkäämällä huhtikuussa 413 eaa. Demostheneen ja Harikleen alaisuudessa 25 000 miehen ja 95 kolmisoudun vahvuudella Elafónisokselle. Tuohon aikaan Elafónisoksen asutus oli pääasiassa keskittynyt kapealle kannakselle, josta historioitsija Thukydides käyttää nimitystä ”kannaskylä”. Ateenalaiset tyhjensivät osan asutetusta alueesta ja linnoittivat sen tukikohdakseen. Nykyisin linnoituksen muurit ovat merenpohjassa. Elafónisos mainitaan antiikin kreikkalaisen kirjailijan Aristofaneen vuonna 406 eaa. ilmestyneessä komediassa Sammakot.
pienoiskuva|pysty|[[Piri Reisin 1500-luvulla piirtämä kartta Peloponnesoksen niemimaan etelärannikosta, Lakonianlahdesta, Kytherasta ja Elafónisoksesta (oranssireunainen saari keskellä alhaalla).]] Rooman valtakunta miehitti niemimaan vuonna 146 eaa. Elafónisos liittyi vuonna 22 eaa. perustettuun vapaiden lakonialaisten liittoon. Vuosisadan vaihteessa elänyt antiikin kreikkalainen maantieteilijä Strabon kävi Elafónisoksella, ja hänen kirjoituksiensa mukaan niemimaalla oli tuolloin satama. Strabon käytti ensimmäisenä Elafónisoksen niemimaasta nimeä Ónou Gnáthos. Maantieteilijä Klaudios Ptolemaios käytti Elafónisoksesta nimitystä Ónou gnáthos acra.
Keskiaika
Suuren maanjäristyksen seurauksena vuonna 365 osia Elafónisoksesta vajosi mereen, sen maayhteys Peloponnesokseen katosi ja siitä tuli saari. Saaresta tuli osa Itä-Roomaa eli Bysantin valtakuntaa, kun Rooman valtakunta jaettiin itä- ja länsiosaan vuonna 395. Elafónisokselle rakennettiin 500- ja 600-luvuilla linnoitus valvomaan lännen ja idän välistä merireittiä. Linnoitus mainitaan eräässä arabialaisessa käsikirjoituksessa nimellä Ashab al Baqar eli ”peurojen saari”. Saraseenit saapuivat saarelle 800-luvun puolivälissä vallattuaan ensin Kreetan. Saraseenit tappoivat saaren väestön ja tuhosivat linnoituksen. Näin Elafónisos autioitui sadoiksi vuosiksi ja etelärannikon Sarakínikonlahdesta tuli saraseenien ”tukikohta” yli sadan vuoden ajaksi.
Neljännen ristiretken (1201–1204) päätteeksi Venetsian tasavalta liitti Elafónisoksen lähialueineen valtakuntaansa. Venetsia antoi saaren Marco Venierin perheen hallittavaksi vuonna 1207, ja Elafónisos, Kythera sekä Länsi-Kreeta olivat perheen hallussa useiden vuosien ajan. Suuri osa saaresta päätyi Léon Kasimátiksen alaisuuteen vuonna 1316 ja vuonna 1364 saari päätyi jälleen venetsialaisvallan alle. Takaisin Venierin perheelle Elafónisos tuli vuonna 1385, ja jälleen 1500-luvun alussa Venetsian tasavalta otti saaren hallintaansa.
Varhainen uusi aika
Merirosvot käyttivät saarta tukikohtanaan 1500- ja 1600-luvuilla, sillä tuohonkin aikaan alukset käyttivät Elafónisoksen ja Kytheran saaren välistä salmea matkallaan itäiselle Välimerelle. Sarakínikonlahdella ja saaren eteläpuolisella merialueella käytiin 7.–10. elokuuta 1572 meritaistelu, jossa ottivat yhteen Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Kaarle V:n pojan Espanjan prinssin Juhana Itävaltalaisen komentamat venetsialaisjoukot sekä algerialaisen, osmanien amiraaliksi ylentämän, merirosvon Ulutzalin osmanijoukot. Taistelu päättyi siihen, kun Juhana Itävaltalaisen joukot ajoivat osmanit Mánin niemimaalle. Karlowitzin rauhassa vuonna 1699 osmanien valtakunta tunnusti Venetsian oikeudet Elafónisokseen, mutta vuonna 1715 osmanit miehittivät saaren. Toinen Venetsian ja osmanien välinen meritaistelu Elafónisoksen edustalla käytiin vuonna 1717, kun venetsialaisamiraali Pizanis lähti hyökkäämään 33 aluksen laivastolla osmanien laivaston kimppuun, joka oli ankkuroituneena Sarakínikonlahdella. Laivastot kohtasivat Elafónisoksen länsirannikon edustan pienten Panagían saarten tuntumassa, jossa alkoi kahdeksan tuntia kestänyt ja venetsialaisten voittoon päättynyt taistelu. Seuraava meritaistelu venetsialaisten ja osmanien välillä saaren edustalla käytiin 20.–22. heinäkuuta 1718, kun Markantónis Diedoksen johtama 26 aluksesta muodostunut laivasto otti yhteen Souleiman Kotzan johtaman 36 aluksen osmanilaivaston kanssa. Tämäkin taistelu päättyi Venetsian voittoon.
Kreikkalainen amiraali Lámpros Katsónis pelastautui aluksineen Elafónisokselle vuonna 1790 jouduttuaan osmanien ja algerialaisten alusten häiritsemäksi Ándroksella. Napoleon I lakkautti Venetsian tasavallan vuonna 1797 ja Campo Formion rauhassa Elafónisos päätyi Ranskan vallan alle. Elafónisoksesta tuli osa Napoleonin perustamaa Egean prefektuuria, johon kuuluivat myös Zákynthos, Kythera ja Antikythera. Sittemmin Elafónisos päätyi osaksi vuonna 1800 perustettua Seitsemän saaren tasavaltaa, joka oli puoli-itsenäinen Venäjän ja osmanien valtakunnan alaisuudessa. Heinäkuussa 1807 solmitussa Venäjän ja Ranskan välisessä Tilsitin sopimuksessa Elafónisos palautui takaisin Ranskan alaisuuteen. Jo vuonna 1809 saari joutui Britannian hallintaan. Elafónisos päätyi osaksi toisessa Pariisin rauhassa marraskuussa 1815 muodostettua Jooniansaarten yhdysvallat -nimistä valtiota, joka oli Britannian protektoraatti.
Neillia ribesioides
Neillia ribesioides on neillioiden sukuun ja ruusukasvien heimoon kuuluva kasvilaji, joka on kotoisin Kiinasta. Sen kuvaili ensimmäisenä Alfred Rehder vuonna 1913. Catalogue of Lifen mukaan lajilla ei ole alalajeja. Sillä ei ole suomenkielistä nimeä.
Elafónisos
Talous
Elafónisoksen asukkaat saavat elantonsa muun muassa kalastuksesta, ja väestöstä 60 prosenttia on kalastajia. Saarella onkin yksi Kreikan suurimmista kalastuslaivastoista, ja saaren asukkaat tunnetaan puisten laivojen rakennustaidostaan. Saaren alukset, jotka enimmäkseen ovat puisia trechantíri-tyyppisiä, soveltuvat rannikkoalueilla tapahtuvaan kalastukseen. Saarelaiset kalastavat Peloponnesoksen etelärannikolla sekä Kytheran ja Antikytheran vesillä. Kesäaikaan saarella vierailee ja majoittuu runsaasti matkailijoita. Saaren matkailukausi alkaa toukokuussa ja päättyy syyskuussa, ja eniten matkailijoita vierailee heinä–elokuussa.
Liikenne
pienoiskuva|pysty=2|Elafónisos mantereen Neápolista nähtynä.
Elafónisokselta kulkee lauttoja Peloponnesoksen Poúntaan, Neápoliin ja Gýtheioon sekä Kytheran saarelle. Lisäksi saari kuuluu linjaan, johon kuuluvat Elafónisoksen lisäksi Ateenan kupeessa sijaitseva Pireus, eteläinen Peloponnesos, Kythera sekä Kreetan Kíssamos. Linjalla liikennöi joko lautta tai kantosiipialus. Matka-aika Poúntasta Elafónisokselle on kuusi minuuttia ja Neápolista puolestaan puoli tuntia. Lautta Poúntasta saarelle kulkee seitsemänä päivänä viikossa myös talvisin. Suurimman osan vuodesta lautta aloittaa liikennöinnin varhain aamulla, ja se päättyy melko myöhään. Saaren tiestö on kapeaa ja osin päällystämätöntä. Elafónisoksella liikutaan autolla, moottoripyörällä tai jalan. Linja-autoliikennettä saarella ei ole.
Väestö
Saaren nykyisen väestön juuret ovat enimmäkseen vastapäisellä mantereella, Mánin niemimaalla ja Kytheran saarella. Elafónisoksen saaren väkiluku oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 1 024. Vuoden 2001 väestönlaskennassa saarella oli 732 asukasta. Vuoden 1991 väestönlaskennassa saaren väkiluku oli 725. Talviaikaan saaren väkiluku putoaa noin 400–450 asukkaaseen, mutta asukkaat palaavat kesäksi saarelle. Kesäaikaan saarella vierailee noin 5 000 ihmistä päivittäin.
Nähtävyydet
Elafónisoksen nähtävyyksiä ovat esimerkiksi saaren pohjoiskärjessä Kefalóskalon rannan pohjoispäässä sijaitseva vuosina 1852–1856 rakennettu ja vuonna 1862 kunnostettu Pyhän Spyridonin (Ágios Spyrídon) kirkko. Kirkon vieressä on miltei romahtaneita tuulimyllyjä. Länsirannikon Káto Nisín kylässä on Panagían kirkko, joka sijaitsee paikalla, jossa on alun perin sijainnut Bysantin valtakaudella rakennettu kirkko. Panagían kirkko on kunnostettu vuonna 1928. Kirkosta 200 metriä länteen sijaitsee pienen mykeneläisen Panagían kaupungin hautausmaan jäänteet. Káto Nisístä on löydetty myös varhaiskristillisen hautausmaan jäänteitä. Kylässä sijaitsee mánilaista alkuperää olleiden Dimítrios ja Michaíl Meláksen vuonna 1863 rakentama linna, ja se edustaa saaren asuttamista mánilaisilla. Linna on kunnostettu vuonna 1993, ja avoinna yleisölle.
Elafónisoksen saaren koillisrannikon edustalla sijaitsee pieni Pavlopétrin saari, jonka koillispuolella on mereen uponnut kalkoliittisen ja pronssikauden Pavlopétrin kaupunki. Kaikkiaan Pavlopétrin arkeologisella kohteella on kokoa kolme hehtaaria. Kaupungissa on esimerkiksi ollut teitä, temppeli sekä palatsi, jossa on neljä huonetta. Kaupunki mahdollisesti tuhoutui Santorínin tulivuoren purkauksen seurauksena noin vuonna 1500 eaa. Toinen mahdollinen ajankohta on vuoden 1000 eaa. tienoilla, jolloin kaupunki saattoi jäädä veden alle esimerkiksi maanjäristyksen seurauksena. Pavlopétrin saarella sen sijaan on säilynyt Rooman valtakunnan ja Bysantin aikaisia muurien jäänteitä.
Arkkitehtuuri
pienoiskuva|Símoksen ranta saaren kaakkoisosassa. Vasemmalla Sarakínikonlahti ja oikealla Frángoksenlahti.
Saaren arkkitehtuuri on uudenaikaista, sillä saari asutettiin uudelleen 1800-luvulla. Saaren vanhat rakennukset on rakennettu kivestä, ja niissä on holvikaaren muotoiset oviaukot. Parvekkeiden kaiteet on tehty raudasta. Elafónisoksen uudempien rakennusten katot ovat kaltevia ja päällystetty tiilillä. Rakennusten ovet on valmistettu puusta ja ikkunanreunat maalattu kirkkain värein. Useissa rakennuksissa on puinen parveke, jolta on näkymä joko laiturille tai kadulle.
Ruoka ja juoma
Saarelle tyypillisiä ovat kalaruoat, kuten kalakeitto sekä grillattu mustekala, sillä enemmistö elafónisoslaisista saa elantonsa kalastuksesta. Perinteisiä ruokalajeja ovat myös hummerispagetti, saitia eli riisiä tomaatin, mintun ja sipulin kanssa sekä paistetut piirakat, joissa on täytteenä mausteita ja juustoa. Saarella on kahviloita ja ravintoloita, kuten esimerkiksi ouzeríoita eli niissä tarjoillaan perinteistä ouzo-nimistä alkoholijuomaa sekä meze-alkuruokalajitelmia. Elafónisoksen yöelämä on hiljaista, ja saarella on vain muutamia baareja.
Juhlat
Elafónisoksen suojeluspyhimys on Pyhä Spyridon, jota juhlitaan 12. joulukuuta. Panagíaa eli Neitseen Marian kuolonuneen nukkumista juhlitaan 15. elokuuta. Elokuun lopussa saarella vietetään kymmenen päivän ajan ”kalastajafestivaalia”, sillä enemmistö saarelaisista saa elantonsa kalastuksesta. Saaren Kreikkaan liittämistä juhlitaan 6.–9. kesäkuuta.
McKay
McKay on muun muassa seuraavien henkiöiden sukunimi:
Kim Jong-gak
Kim Jong-gak (s. 1941 Etelä-P’yŏngan) on pohjoiskorealainen poliitikko. Hän toimi maansa puolustusministerinä seitsemän kuukauden ajan ennen kuin joutui erotetuksi marraskuussa 2012. Hänet korvasi tuolloin Kim Kyok-sik. Kim Jong-gak sai varamarsalkan arvon helmikuussa 2012 kaksi kuukautta ennen puolustusministeriön johtoon nimittämistään. Hän opiskeli Kim Il-sungin sotilasyliopistossa ja on toiminut mm. politbyroon sekä maansa keskussotilaskomission jäsenenä.
Neillia affinis
Neillia affinis on ruusukasvien heimoon kuuluva pieni pensas, joka kasvaa luonnonvaraisena Keski-Aasiassa, Itä-Aasiassa ja Kaakkois-Aasiassa. Lajilla ei ole suomenkielistä nimeä.
Kuvaus
Neillia affinis on jopa kahden metrin korkuinen pensas, jolla on punaruskeat, kulmikkaat ja kaljut versot. Silmut ovat pitkiä, soikeita, purppuranpunaisia, terävä- tai tylppäkärkisiä; reunuksessa on 4–5 kevyesti karvaista silmusuomua. Lehdillä on 8–12 millimetriä pitkä, hieman karvainen tai melkein kalju lehtiruoti. Terävät, sahalaitaiset korvakkeet ovat noin 4 millimetriä pitkät, muodoltaan pitkiä tai soikeita, lähes kaljuja. Sahalaitainen lehtilapa on yksinkertainen, 3,5–6,8 senttimetriä pitkä ja 3–5 senttimetriä leveä, pitkähkö tai munanmuotoinen; lehtilavan pohja on enemmän tai vähemmän munanmuotoinen. Molemmat pohjalavat ovat usein pitkästi teräviä. Lehden alapinta on hieman karvainen lehtisuonien kohdalta.
Tiheissä, terttumaisissa 3–8 senttimetriä pitkissä kukinnoissa on 5–15 kukkaa. Kukkien halkaisija on 4–5 millimetriä; kukkavarsi on karvainen, 3–5 millimetriä pitkä. Kukkapohjus on kellomainen tai uurnamainen, 2–5 millimetriä pitkä ja ulkopuolelta tiheäkarvainen. Verhiöputkea lyhyemmät verholehdet ovat kolmiomaisia, molemmin puolin karvaisia, kokoreunaisia ja pitkästi teräväkärkisiä. Soikeat terälehdet ovat vaaleanpunaisia, 2–5 millimetriä pitkiä. Jokaissa kukassa on noin 20 hedettä ja 1–5 emiä. Sikiäin on lieriömäinen ja hieman karvainen; siinä on 4–6, harvemmin jopa 10 siemenaihetta. Hedelmä on soikea, karvainen tuppilo; siemenet ovat soikeita. Laji kukkii toukokuusta kesäkuuhun, hedelmät kypsyvät heinäkuusta syyskuuhun.
Levinneisyys
Lajin luonnollinen levinneisyysalue on Kiinan Sichuanin, Tiibetin ja Yunnanin maakunnissa. Se kasvaa lajirikkaissa metsissä 1100–3500 metrin korkeudessa tuoreessa–kosteassa, happamassa–neutraalissa, hiekkaisessa tai savisessa humusmaassa aurinkoisilla tai puolivarjoisilla paikoilla. Laji on lämmönkestävä, enimmäkseen myös pakkasenkestävä.
Luokittelu
Neillia affinis kuuluu ruusukasvien (Rosaceae) heimoon, alaheimoon Spiraeoideae, tribukseen Neillieae ja neillioiden (Neillia) sukuun. Lajin kuvaili ensimmäisen kerran William Botting Hemsley vuonna 1892.
Käyttö
Neillia affinis -lajia käytetään joskus koristepuuna kauniiden kukkiensa vuoksi.
The Voice Kids
The Voice Kids on alun perin hollantilaiseen formaattiin perustuva ohjelma, jonka suomalaista versiota on esitetty Nelosella. Ohjelmassa kilpailevat 8–14-vuotiaat lapset. Ohjelma on lapsille kehitetty versio The Voice of Finland -formaatista.
Kilpailu etenee samoin kuin The Voice of Finland -ohjelmassakin. Ensin kilpailijan tulee selviytyä Ääni ratkaisee -osiosta, jossa selviää kenen joukkueessa kilpailija kilpailee. Seuraavaksi kilpailijoita karsitaan kehäkamppailuissa, joiden jälkeen siirrytään semifinaaleihin sekä lopulta finaaliin.
Ohjelmaa on juontanut sen molemmilla kausilla Axl Smith. Ensimmäisellä kaudella tähtivalmentajina toimivat Elastinen, Mira Luoti sekä Krista Siegfrids. Toisella kaudella Siegfridsin kanssa tähtivalmentajina toimivat Diandra ja Arttu Wiskari.
Ensimmäisen kauden voitti voittohetkellään 14-vuotias Molly Rosenström. Toisen kauden voitti 13-vuotias Aino Morko.
Kodaira
Kodaira on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Tokion metropolissa. Se sijaitsee Taman alueella Tokion erillisalueiden länsipuolella ja rajautuu Higashikurumen, Higashimurayaman, Higashiyamaton, Koganein, Kokubunjin, Nishitōkyōn ja Tachikawan kaupunkeihin. Kodairassa on 190 847 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 20,51 neliökilometriä.
Nykyisen muotoinen Kodairan kaupunki perustettiin vuonna 1962. Kaupunkia palvelevat JR Higashi-Nihonin Musahino-linja sekä Seibu-rautateiden Shinjuku-linja, Tamako-linja, Kokubunji-linja ja Niijima-linja.
The Voice Kids
Toiselle tuotantokaudelle haki yli 2000 lasta, jotka olivat syntyneet vuosina 2000–2005. Näistä lapsista koelauluihin pääsi 250 lasta. Näistä edelleen ääni ratkaisee-vaiheeseen pääsi 70.
Lähteet
The Voice of Finland
Porin Veto
thumb|Seuran tunnus. Porin Veto on vuonna 1933 perustettu urheiluseura. Sen lajivalikoimaan kuuluvat nykyään voimistelu, kuntolentopallo ja muita kuntourheilulajeja. Aikaisemmin Porin Vedon ohjelmaan on kuulunut myös muita palloilulajeja.
Jalkapallo ja pesäpallo
Jalkapalloa Porin Veto pelasi parhaimmillaan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Aluesarjassa 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa. Pesäpallossa Veto esiintyi vuosina 1949 – 1959 Suomensarjassa, joka tuolloin oli Mestaruussarjan jälkeen toiseksi korkein sarjataso.
Koripallo
thumb|Veto ja [[Pantterit SM-sarjan ottelussa vuonna 1962.]] Porin Vedon menestyksekkäin palloilulaji oli koripallo. Miesten edustusjoukkue pelasi SM-sarjassa yhteensä viisi kautta; 1952, 1960, 1962, 1962/1963 ja 1964/1965. Vedon naisten joukkue oli yksi 1940- ja 1950-lukujen parhaita seuroja Suomessa. Se voitti yhden Suomen mestaruuden ja kolme SM-hopeaa.
Nimekkäin seurassa esiintynyt koripalloilija on valmentajalegenda Eero Saarinen, joka aloitti pääsarjauransa Vedossa kaudella 1964/1965. Myös Pekka Markkanen on Porin Vedon kasvatti.
Giovanni Steffè
Giovanni Steffè (12. tammikuuta 1928 Trieste – 19. lokakuuta 2016 Recco ) oli italialainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 1948 kesäolympialaisissa Lontoossa ja sai hopeaa perämiehellisessä kaksikossa.
Bostonin pörssi
2. lokakuuta vuonna 2007 Nasdaq osti Bostonin pörssin 61 miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla.
Aviaario
thumb|250px|Aviaario [[St. Louisin eläintarhassa]] Aviaario on linnuille rakennettu suurikokoinen häkki tai huone, jossa linnut voivat lennellä vapaasti.
Aviaarioita voi olla monen kokoisia. Isot linnut, kuten päiväpetolinnut, vaativat aviaarion, jonka pohjapinta-ala on satoja tai tuhansia neliömetrejä ja korkeus kymmenenkin metriä. Pienille varpuslinnuille aviaarioksi riittää muutaman kymmenen neliömetrin lattia-ala ja 3–4 metrin korkeus. Aviaarion seinät voivat olla pienisilmäistä metalliverkkoa, lasia tai kirkasta muovilevyä. Sisustuksena pitää olla eläviä tai kuolleita puita tai istumaoksia, mielellään myös vihreitä kasveja, lahoavia kantoja tai pökkelöitä sekä ruoka- ja juoma-astioita. Aviaario voi olla joko kokonaan ulkona tai sisällä tai osittain molemmissa tiloissa.
Aviaarioita on lähinnä eläintarhoissa. Ensimmäinen suuri aviaario rakennettiin 1880 Rotterdamin eläintarhaan (Diergaarde Blijdorp). Joihinkin suuriin aviaarioihin on rakennettu polkuja, joilla ihmiset voivat kävellä ja tarkkailla lintuja. Ranskalaisella lintutieteilijällä Jean Théodore Delacour‎illa oli aikoinaan maailman hienoin yksityinen aviaario Normandiassa. Aviaariossa linnut ovat vankeina kuten häkeissäkin, mutta niiden elämä on vapaampaa ja virikkeellisempää.
Supralasi
Supralasi on aineen olomuoto, joka syntyy kun aine on samaan aikaan supranestettä ja sillä on jäätynyt amorfinen rakenne.
Berliinin pörssi
thumb|Ludwig-Erhard-Haus
Berliinin pörssi (Börse Berlin AG tai Berlin Stock Exchange) on pörssi, joka sijaitsee Berliinissä, Saksassa. Se perustettiin vuonna 1685 ja on yksi Saksan vanhimpia pörssejä. Berliinin pörssi sijaitsee nykyään Ludwig-Erhard-Hausissa Charlottenburgissa Berliinissä. Se fuusioitui Bremenin pörssin kanssa vuonna 2003.
Juhan Liiv
thumb|Juhan Liiv nuorena miehenä. Juhan Liiv (30. huhtikuuta 1864 Alatskivi – 1. joulukuuta 1913 Kavastu-Kuusa) oli virolainen runoilija. Kirjoittaessaan lehtiin hän käytti nimimerkkiä §§.
Elämäkerta
Juhan Liivin vanhemmat olivat Liivinmaan kuvernementin maalaisköyhälistöä. Köyhyydestä huolimatta he päättivät kouluttaa molemmat poikansa. Liivin vanhemmasta veljestä Jakob Liivistä tuli opettaja ja myös hän oli kirjailija ja runoilija. Juhan Liiv lähetettiin Hugo Treffenerin lukioon, mutta lukiossa hän kuitenkin sairastui ja hänet lähetettiin takaisin kotiin. Jatkuva köyhyys ja sairastelu saivat tulevan runoilijan suhtautumaan synkästi elämään ja maailmaan.
Kotona hän ryhtyi kirjoittamaan runoja ja satunnaisesti kolumneja Olevik-nimiseen lehteen. Runot eivät saavuttaneet suuren yleisön suosiota, sillä ne olivat aivan erilaisia kuin tuolloin muodissa ollut tyyli eivätkä ne käsitelleet rakkautta. Kaikesta huolimatta hän pysyi aikeessaan tulla runoilijaksi, vaikka naapuruston pilkka ja vähättelyt vahingoittivatkin hänen yliherkkää mieltään.
Vuonna 1894 Liiv sai viimein menestystä, kun hänen novellinsa Vari julkaistiin. Runo oli kulkenut eri kustantajilla kaksi vuotta ennen julkaisuaan. Sen päähenkilö on fyysisesti heikko, mutta henkisesti vahva. Tämän lukeva yleisö ymmärsi tarkoittavan Liiviä itseään. Teoksen synkkä tyyli enteilee kirjailijan myöhemmän lyriikan ja proosan tyylejä. Runokokoelmassa esiintyy kaksi hahmoa, Veni-Villem ja Räpsi-Rein, joista tuli tunnettuja hahmoja. Liiv jatkoi pian kirjoittamista, mutta ilman sanottavaa menestystä.
Kirjailija Friedebert Tuglas kävi Liivin luona vierailulla vuonna 1909 ja vei kaikki tämän kirjoittamat runot kustantamoon. Liikkeellä oli ollut huhu, että Liiv olisi kuollut. Tuglas käynnisti myös keräyksen, josta kertynyt rahasumma käytettiin Liivin hoitoon.
Vuonna 1913 Liiv matkusti junassa ilman matkalippua ja henkilökunta jätti hänet kyydistä asumattomalle alueelle. Liiv päätti kävellä kotiin, mutta pitkä oleskelu kylmässä ilmassa aiheutti keuhkokuumeen, johon hän kuoli.
Juhan Liiv -palkinto
Juhan Liiv -runopalkinto perustettiin vuonna 1965. Se annetaan voittajalle joka vuosi Alatskivessä 30. huhtikuuta.
Kansainvälinen kuvataidearvostelijoiden yhdistys AICA
Kansainvälinen kuvataidearvostelijoiden yhdistys AICA perustettiin vuonna 1950 elvyttämään kriittistä diskurssia, joka kärsi fasismin alla toisen maailmansodan aikana. AICA liitettiin UNESCOn yhteyteen ei-kansallisena organisaationa (NGO).
AICAn päätavoitteet ovat:
Dark Thrones and Black Flags
Dark Thrones and Black Flags on norjalaisen black metal -yhtye Darkthronen 14. studioalbumi, joka julkaistiin 20. lokakuuta 2008. Albumi on musiikillisesti jatkumoa kahdelle edelliselle albumille, The Cult is Alivelle ja F.O.A.D.:lle, joilla yhtye yhdistelee black metalia ja crust punkia. Puolet albumin kappaleista on Nocturno Culton, ja puolet Fenrizin, käsialaa.
Giuseppe Moioli
Giuseppe Moioli (s. 8. elokuuta 1927 Mandello del Lario) on italialainen entinen soutaja. Hän kilpaili miesten perämiehettömässä nelikossa kolmissa perättäisissä kesäolympialaisissa vuosina 1948, 1952 ja 1956. Vuonna 1948 hän voitti siinä kultamitalin, ja vuonna 1956 hän ylsi neljännelle sijalle. Vuonna 1952 hän putosi alkuerissä.
Lee Adams
Adams syntyi Mansfieldissä, Ohiossa, ja hänestä tuli humanististen tieteiden kandidaatti Ohion osavaltionyliopistosta ja maisteri Columbian yliopistosta. Hän työskenteli reportterina sanomalehdissä ja radiossa ja sanoitti musiikkia Broadwayllä ja Lontoossa esitettäviin musikaaleihin. 1970-luvulla Adams alkoi sanoittaa aktiivisesti myös elokuviin ja televisioon. Muun muassa Perhe on pahin -sarjan tunnuskappale ”Those Were the Days” on hänen sanoittamansa.
Adams voitti vuonna 1961 Tony-palkinnon musikaalista Bye Bye Birdie ja vuonna 1970 musikaalista Applause. Hänet otettiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1989.
TRIPOS
TRIPOS on tietokoneen käyttöjärjestelmä, jonka kehitti Computer Laboratory Cambridgen yliopistossa vuonna 1976 ja tohtori Martin Richards johti sen kehitystä. Tripos kirjoitettiin BCPL-ohjelmointikielellä.
Commodore Amiga valitsi Triposin heidän uuden tietokoneen käyttöjärjestelmän osaksi kun oman DOS-järjestelmän kehitys jäi jälkeen aikataulusta. Tripos tuli AmigaOS-käyttöjärjestelmän AmigaDOS-moduuliksi heinäkuussa 1985. AmigaDOS sisältää komentorivityökalun ja Amigan tiedostojärjestelmän.
Ominaisuudet
Tripos sisältää toimintoja, kuten ennaltaehkäisevä moniajo, hierarkkinen tiedostojärjestelmä ja useita komentorivin tulkkeja.
Waiting for a Miracle
Waiting for a Miracle on englantilaisen The Comsat Angels -yhtyeen vuonna 1980 ilmestynyt studioalbumi. Tuottajat ovat esittävä yhtye ja Pete Wilson. Levy-yhtiö on Polydor Records.
TRIPOS
Ominaisuudet
Muistiton toimintatapa (kun tarkistuksia ei tehdä, niin lopetetaan ohjelmien kohdentamattoman muistin käyttö) on ollut tärkein Triposin konsepti yhdessä viestin välityksen kanssa, mikä tarkoittaa että sanoman sisällön kopioinnin sijaan sanoma välitetään eteenpäin. Yhdessä muistittoman toimintatavan ja viestien välityksen kanssa on mahdollista lähettää ja vastaanottaa yli 1250 pakettia sekunnissa 10 MHz Motorola 68010 -suorittimella.
Waiting for a Miracle
Kappaleet
Kaikki kappaleet ovat The Comsat Angels -yhtyeen tekemiä. Kappaleista vastaa Copyright Control.
TRIPOS
Ominaisuudet
Tripos on siirretty muun muassa Motorola 68000- ja Intel 8086 –pohjaisiin tietokoneisiin. Viime aikoina Martin Richards käytti Cintcode BCPL tuottaakseen portin, jotta Triposia voidaan suorittaa Linuxissa. Demonstraatioversio käyttöjärjestelmästä nimellä Cintpos on saatavilla verkosta Cintcode BCPL kääntäjän kanssa.
Käyttökohteet
Open GI Ltd Worcestershiressa, UK:ssa, pitää edelleen aktiivisesti yllä Triposia. Monella Britannian vakuutuksenvälittäjällä on Tripos-järjestelmä, joka palvelee joko Qume-terminaaleja tai Qume-pääte-emulaattoreita Telnetin kaltaisen TCP/IP-yhteyden yli käyttäen Open GI:n BROOMS-ohjelmistopakettia.
Waiting for a Miracle
Tuotantotiedot
LP-levyjä on valmistanut ja jaellut Englannissa Polydor Ltd. (U.K.), 17–19 Stratford Place, London W1N 0BL.
Amiot 354
thumb|right|Amiot 340. Amiot 354 oli Ranskassa tuotettu keskiraskas ja nelipaikkainen pommituskone. Se kehitettiin monien välivaiheitten kautta, ja sen edeltäjiä käytettiin muun muassa postikoneina. Eräs tyypin edeltäjistä oli Amiot 143 -pommikone, jota käytettiin Amiot 354:n tavoin toisessa maailmansodassa.
Puolustusaseistuksena oli LeO 451:tä vastaava: yläampumon 20 mm tykki sekä kaksi 7,5 mm konekivääriä erillisesti sijoitettuina.
Helttamesikot
Helttamesikot (Anthochaera) on mesikkojen heimoon kuuluva varpuslintusuku. Helttamesikkojen sukuun kuuluu BirdLifen mukaan 5 lajia.
Harhailija
Harhailija on eläinyksilö, joka tavataan satunnaisesti lajin tavanomaisen esiintymisalueen ulkopuolella. Se on useimmiten lintu tai hyönteinen, joskus nisäkäs tai kala. Harhailijoita ei pidä sekoittaa vaeltajiin, joita tavataan säännöllisesti ympärivuotisen elinalueensa ulkopuolella, eikä läpimuuttajiin, jotka siirtyvät talvehtimis- ja pesimisalueiden välillä ja ainoastaan pysähtyvät havaintopaikalla.
Esimerkiksi tietyn alueen linnustoa määriteltäessä luonnolliset harhailijat muodostavat oman ryhmänsä, kun taas ihmisen avustuksella muualta tulleet linnut, useimmiten tarhakarkulaiset, eivät kuulu alueen linnustoon.
Lintujen kohdalla tyypillistä harhailijoiden esiintymisaikaa on muuttoaika.
Eksoottiset tai erikoisiin paikkoihin päätyneet harhailijat, tai sellaisiksi luullut tapaukset, nousevat Suomessa usein kesäisiksi mediaspektaakkeleiksi. Näistä tunnettuja esimerkkejä ovat Ruokolahden leijona (mahdollisesti karkulainen, virhehavainto tai huijaus) ja Haminan mursu.
Darkness Falls
Darkness Falls on vuonna 2003 tehty kauhuelokuva. Elokuvan on ohjannut Jonathan Liebesman.
Elokuva kertoo pienestä Darkness Falls -nimisestä kylästä. Kylässä asuu vanha ystävällinen leski, Matilda Dixon, joka vaihtoi lapsien viimeiset maitohampaat kolikkoon. Lapset pitivät Matildasta, mutta lasten vanhemmat eivät pitäneet siitä että lapset kävivät Matildan luona. Kerran Matildan talo paloi ja hän selvisi juuri ja juuri hengissä palosta. Tulipalo oli polttanut Matildan kasvot kauheaan kuntoon ja Matilda lukittautui uuteen kotiinsa. Lapset jättivät pienessä pussukassa maitohampaansa Matildan talon eteen ja öisin Matilda kiersi lasten luona antamassa rahat, hänellä oli aina valkoinen posliininaamio naamallansa jottei kukaan näkisi hänen palaneita kasvojaan. Mutta kerran kahden lapsen kadottua kylästä, vanhempien syytökset kohdistuivat heti Matildaan. Matilda hirtettiin ja viimeisillä voimillaan hän kirosi koko kaupungin juuri ennen kuolemaansa.
150 vuotta myöhemmin nuori Kyle menettää viimeisen maitohampaansa, ja herää yöllä outoihin ääniin. Matilda Dixon, ”hammaskeiju”, oli tullut hakemaan hänen hammastaan. Kyle pystyy pakenemaan Matildaa ja hänen raivoaan, mutta hänen äitinsä murhataan julmasti. Tuskaisten muistojen piinaamana Kylen on kasvanut aikuiseksi ja saa kuulla vanhalta ystävältään että hänen pikkuveljellään on outoja ongelmia, eikä hän pysty nukkumaan. Kylen tutkiessa asiaa hän huomaa että ”hammaskeiju” on palannut.
Russy
Russy tarkoittaa seuraavia paikkoja:
Pykälämerkki
thumb|100px|Pykälämerkki, Arial. Pykälämerkki § (Unicode, HTML  ) on erityisesti lakitekstissä pykälän numeroinnin osoittava merkki.
Martin Čech
Martin Čech (2. kesäkuuta 1976 – 6. syyskuuta 2007) oli tšekkiläinen jääkiekkoilija. Hänen pelipaikkansa oli puolustaja. Tšekissä hän pelasi Extra-liigassa, joukkueissa HC Zlin ja HC Lasselsberger, ennen kuin siirtyi Suomeen SM-liigaan JYPin joukkueeseen, jossa hän pelasi yhden kauden. Sieltä hän siirtyi Pelicansin joukkueeseen, jossa viihtyi kaksi kautta. Sen jälkeen Čech meni pelaamaan Venäjän Super liigaan pelaten Metallurg Magnitogorskissa, Sibir Novosibirskissa ja Salavat Yulaeva Ufassa. Venäjältä hän siirtyi takaisin Tšekin Extra-liigaan pelaamaan HC Moeller Pardubiceen. Martin Čech edusti Tšekkiä kansainvälisellä tasolla asti. Hän kuoli auto-onnettomuudessa 6. syyskuuta 2007.
Judon Euroopan-mestaruuskilpailut 2012
Judon Euroopan-mestaruuskilpailut 2012 olivat järjestyksessään 61. judon Euroopan-mestaruuskilpailut. Ne käytiin Traktor Arenalla Tšeljabinskissä, Venäjällä 26.–29. huhtikuuta 2012. Kilpailujen ohjelmassa oli seitsemän painoluokkaa ja joukkuekilpailu sekä miehille että naisille.
Mitalistit
Lähde: eurojudo2012.ru
Ketunsara
Ketunsara (Carex vulpina) on lähes koko Euroopassa tavattava sarakasvi. Suomessa se on rauhoitettu ja erittäin uhanalainen.
Ulkonäkö ja koko
Ketunsara on mätästävä ja sen teräväsärmäiset varret kasvavat 30–100 senttimetriä korkeiksi. Varsien tyvitupet ovat tummanruskeita, lopuksi säikeiksi hajoavia. Ketunsaran lehdet ovat lähes varren pituisia, kapeita ja kirkkaanvihreitä. Alimman tähkän tukilehti on lyhyt tai se puuttuu kokonaan. Kukinto on 3–7 cm pitkä, vaalean- tai tummanruskea, epäsäännöllinen ja monitähkäinen. Hedekukat sijaitsevat tähkän kärjessä ja emikukat sen tyvessä. Tummanpunaruskeat tähkäsuomut ovat teräviä ja kalvolaitaisia. Pullakot ovat ruskeita, litteän munanmuotoisia, ja suuota on syvälovinen. Ketunsara kukkii kesäkuussa. Laji muistuttaa läheisesti revonsaraa (C. otrubae).
Elinympäristö
Suomessa ketunsara kasvaa yleensä ojanvarsilla. Sitä voi tavata myös kosteilla niityillä, pensaikoissa ja lehtokorvissa. Sotatulokkaana ketunsaraa on tavattu myös satamissa ja varastopaikoilla.
Ale-Makasiini
Ale-Makasiini oli keskisuomalainen halpakauppaketju. Sillä oli yhdeksän myymälää ja noin 19 miljoonan euron lliikevaihto. Ale-Makasiini perustettiin vuonna 1985. Tokmanni-kauppaketju osti sen liiketoiminnan 2018 ja sulautti sen itseensä.