cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Selim Isakson
Opinnot
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Åbo Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa ja filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1913–1914. Sotakorkeakoulun komentajakurssin hän suoritti vuonna 1927.
Suomen sisällissota
Takaisin Suomeen (Vaasaan) hän palasi kapteeniksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Suomen sisällissotaan 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin 21. huhtikuuta 1918 alkaen rykmentin konekivääriupseeriksi. Hän otti osaa taisteluihin Suomen sisällissodassa Lempäälässä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Sisällissodan jälkeen hän toimi Yleisesikunnan operatiivisen toimiston toimistoupseerina, kunnes huhti-toukokuussa vuonna 1919 hänet komennettuna erikoistehtäviin Sortavalaan ja Salmiin. Hänet siirrettiin 3. marraskuuta 1920 Karjalan kaartin rykmenttiin, josta hänet määrättiin 15. marraskuuta 1920 alkaen I pataljoonan ja 14. joulukuuta 1920 alkaen II pataljoonan komentajaksi. Jalkaväen kapitulanttikoulun johtajaksi hänet siirrettiin 15. elokuuta 1924. Polkupyöräpataljoona 1:n komentajaksi hänet nimitettiin 26. maaliskuuta 1925 ja Keski-Suomen rykmentin komentajaksi 12. elokuuta 1926, josta hänet siirrettiin Karjalan kaartin rykmentin komentajaksi 15. elokuuta 1929. Satakunta-Hämeen sotilasläänin komentajan tehtävät hän otti vastaan 1. heinäkuuta 1933 ja Turunmaan sotilasläänin komentajan tehtävät 28. helmikuuta 1938, missä tehtävässä hän toimi talvisodan syttymiseen saakka.
Talvi- ja Jatkosota
Talvisodan kynnyksellä Isakson siirtyi aluejärjestelmän mukaisesti lokakuussa 1939 5. divisioonan komentajaksi ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksen keskilohkolla ja muun muassa torjui Summan-Lähteen alueella vihollisen läpimurtoyrityksen. Tammikuussa Ylipäällikkö veti kovia kokeneen Isaksonin divisioonan V-asemaan (väliasema) linnoitustöihin ja ylipäällikön reserviksi.
Välirauhan ja Jatkosodan aikana hän toimi aluksi Päämajan järjestelyosaston päällikkönä, mutta komennettiin rintamalle vuonna 1944 ja hänelle annettiin 7. divisioonan komentajan tehtävät, jonka komentajana hän osallistui taisteluihin Syvärillä ja Laatokan karjalassa.
Sotien jälkeinen aika
Sotien jälkeen hän sai Savo-Karjalan sotilasläänin komentajan tehtävät, josta hänet siirrettiin myöhemmin Kymen sotilasläänin komentajaksi, kunnes vuonna 1945 hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja oli sen jälkeen Uudenmaankauppaliiton palveluksessa vuonna 1945, josta hän siirtyi Helsingin Osakepankin palvelukseen Turussa ja oli sen palveluksessa vuoteen 1948 saakka, josta eteenpäin hän palveli samaa yritystä Helsingissä vuoteen 1960 saakka. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Depoe Bay
Depoe Bay on kaupunki Lincolnin piirikunnassa, Oregonin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Vuoden väestölaskennassa kaupungin asukasluku oli 1 398. Pinta-alaltaan se on 4,7 neliökilometrin suuruinen, ja asukastiheys kaupungissa on 251,8 asukasta neliökilometrillä. Depoe Bay sai kaupunginoikeudet vuonna 1976.
Tyrö
Tyrö on seurakunta Inkerissä Suomenlahden etelärannalla, Kronstadtin kohdalla. Seurakunta kuului Troitskojen kihlakuntaan sekä Oranienbaumin (Kaarostan l. Rampovan), Strelnan (Nuolijoen) ja Uritskin pitäjiin (kuntiin). Seurakunnan väkiluku oli 7900 (1928). Tyrön asukkaat lukeutuivat äyrämöisiin ja puhuivat inkeroiskieltä läheisesti muistuttavaa äyrämöismurretta. Nykyisin Tyrön alue kuuluu Lomonosovin piiriin ja jakautuu useamman pitäjän kesken.
Historia
Tyrön luterilainen seurakunta perustettiin 1642. Siihen kuului myös Retusaari eli Kronstatti. Kivikirkko rakennettiin 1831. Kirkko otettiin pois seurakunnalta 1936, ja siitä tehtiin elokuvateatteri. Tyrön seurakunta on perustettu uudelleen ja kirkko saatu takaisin 1991. Tyrön seurakunnan alueella asui äyrämöisten ohella huomattava joukko inkeroisia sekä kasvava määrä venäläisiä sekä 1700-luvulle sinne värvättyjä saksalaisia maanviljelijöitä. Alueella oli myös kaupunkeja, kuten Pietarhovi ja Oranienbaum sekä sotilastukikohtia, kuten Yhinmäen linnake (Krasnaja Gorka).
Toisessa maailmansodassa Tyrö lähes kokonaan joutui erilliseen saartoon yhdessä koko Hevaan sekä Serepetan pohjoisten kylien kanssa (Ораниенбаумский плацдарм/Oranienbaumskii platsdarm). Seurakunnan itäosan asukkaat ehdittiin evakuoida jo syksyllä 1941 Toksovaan ym. Kannakselle, mistä inkeriläiset kevättalvella 1942 karkotettiin Siperiaan. Tyrön saartorenkaan sisäpuolelta karkotettiin kaikki inkeriläiset ja saksalaiset samoin kevättalvella 1942. Heidät kuljetettiin kuorma-autoilla jään yli Revonnenään ja sieltä Laatokan Jäätien kautta Koillis-Siperiaan Jäämeren rannalle.
Tyrön kylät
Ahinkonnun Suokas (Кузнецы), Ahinkontu, Ahokylä (Агакули), Aliskala, Asikkala (Новая Деревня), Autio (Туюзи), Haisevaisi (Большая Ижора), Halosi (Халузи), Hanttula, Hiukankylä (Pieni Piutusi), Hovinmätäs, Hännisi, Kangas (Большие Борки), Kapakanmäki (Кабацкое), Kasukanmäki, Kirppula, Kukkosi (Куккузи), Kuusoja (Луизино), Kylänpää, Käkösi, Lankila (Лангерево), Latikan Soikkina (Большая Сойкина), Latikan Suokas, Lautakota (Лавдузи), Leppäsi (Лебяжье), Liiha (Лигово), Liikosi (Лигойзи), Liimosi (Лимузи), Lukkala, Löytysi (Левдузи), Mielisi (Кикинка), Mustaoja (Владимирово), Mustasuu (Заводы), Myllysi (Марьино), Nastola (Настолова), Notkola (Нотколова), Notkolan Soikkina, Penikkala (Пеники), Pieni Seppälä, Piutusi (Пиудузи), Pohjoisi, Porsas, Pronna (Нижняя Бронна), Reijola (Малый Симонгонт), Riikola, Ristikylä (Ольгино), Roitsa (Троицкое), Sahamylly, Seppälänmätäs (Кузнецы), Simonkontu (Большой Симонгонт), Tammenkontu (Таменгонт), Teppois-Soikkina (Санино), Teppola, Tieriikola (Малая Ижора), Tujusi (Туюзи), Tyrönkylä (Мартышкино), Usinkontu (Узигонт), Vahviaisi (Ивановка), Vanhakontu (Дубки), Vihkola, Yhinmäki, Ylikylä (Илики).
Saksan markka
thumb|10 markan seteli vuodelta 1949. Saksan markka eli D-markka, lyhenteenä DM, valuuttatunnuksena DEM, oli Saksan liittotasavallan rahayksikkö vuosina 1949–2001. Sen jälkeen Saksan rahayksikkönä on ollut euro. Saksan markan laskennallinen suhde euroon 1 € = 1,95583 DM asetettiin jo 31. joulukuuta 1998, ja euron käyttö tilivaluuttana alkoi 1. tammikuuta 1999.
Markka jakautui 100 penniin (Pfennig).
Markka vuodesta 1873
Nykyisin Saksan markalla tarkoitetaan tavallisimmin vuosina 1948–2001 käytössä ollutta rahayksikköä. Saksan rahayksikön nimi oli kuitenkin ollut markka (Mark) jo vuodesta 1873 lähtien.
Ennen Saksan yhdistymistä vuonna 1871 oli Saksan eri ruhtinaskunnilla ollut omat valuuttansa, joilla oli eri nimiä. Suurin osa niistä oli kuitenkin ollut sidoksissa Vereinsthaler-nimiseen rahayksikköön ("liittotaaleri"). Se perustui hopeakantaan, ja yhden Vereinsthalerin rahassa oli 16 2/3 grammaa puhdasta hopeaa.
Vuonna 1873 tuli koko Saksassa käyttöön yhteinen rahayksikkö, kultamarkka. Vaikka se edeltäjästään poiketen perustui alkujaan kultakantaan, siirtymävaiheessa oli voimassa kiinteä kurssi, jonka mukaan kolme markkaa vastasi yhtä Vereinsthaleria.
Hyperinflaatio 1923 ja valuuttauudistus
Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Saksan markka erotettiin kultakannasta. Valuuttaa alettiinkin nimittää paperi­markaksi varsinkin sen jälkeen, kun voimakas inflaatio pääsi vallitsemaan. Inflaatio jatkui sodan päätyttyäkin, ja vuonna 1923 se yltyi katastrofaaliseksi hyperinflaatioksi, joka vuoden kuluessa pienensi markan arvon miljardisosaan entisestään. Loppuvuonna yksi Yhdysvaltain dollari vastasi 4,4 triljoonaa markkaa. Marraskuussa inflaatio saatiin lopetetuksi valuuttauudistuksella, jossa uudeksi rahayksiköksi tuli Rentenmark, jonka tilalle seuraavan vuoden alussa tuli Reichsmark (ℛℳ) eli valtakunnanmarkka. Yksi Rentenmark ja Reichsmark vastasivat biljoonaa (1012) hyperinflaation aikaista markkaa.
Reichsmark pysyi käytössä myös natsien valtakaudella ja vielä toisen maailmansodan jälkeenkin. Sodan aikana ja sen jälkeen vallitsi kuitenkin jälleen kova inflaatio.
Saksan markka 1948–2001
Uusi Saksan markka otettiin länsiliittoutuneiden (Yhdysvaltojen, Ison-Britannian ja Ranskan) miehitysvyöhykkeellä käyttöön kesäkuun 21. päivästä 1948. Aikaisemmat valtakunnan markan painokoneet jäivät Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle. Vanhat Reichsmark- ja Rentenmark -markat vaihdettiin uuteen valuuttaan suhteessa 1 DM = 1 RM, kun oli kysymys esimerkiksi palkoista tai vuokranmaksusta, ja suhteessa 1 DM = 10 RM muiden yksityisten hallussa olleiden rahojen osalta. Suuret rahasummat sitä vaihdettiin suhteessa 10 RM = 0,65 DM. Lisäksi jokainen henkilö sai hyvitystä 60 DM kahdessa erässä, joista ensimmäinen erä oli 40 ja jälkimmäinen 20 markan suuruinen.
Valuuttauudistuksen tarkoituksena oli torjua Saksassa uudelleen uhkaava hyperinflaatio ja tehdä loppu maassa laajalle levinneestä mustan pörssin kaupasta sekä vaihtokaupasta, jossa maksuvälineenä käytettiin rahan asemesta yhdysvaltalaisia savukkeita. Neuvostoliitto piti valuuttauudistusta uhkana omalle asemalleen maassa. Kun uusi valuutta tuli käyttöön myös Länsi-Berliinissä, Neuvostoliitto sulki vastatoimenpiteenään kaikki sinne johtaneet maa- ja vesitieyhteydet ja käynnisti täten useita kuukausia kestäneen Berliinin saarron.
Saksan markka oli alusta pitäen erittäin vakaa valuutta ja olikin luomassa Saksan talousihmettä. Saksassa ostovoimainen valuutta sai lähes mystisen maineen, siitä tuli jopa melkein osa saksalaisten identiteettiä. Saksan markasta tulikin yksi maailmantalouden mahtivaluutoista.
Myös Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä eli myöhemmässä DDR:ssä tehtiin pari päivää myöhemmin oma valuuttauudistus: käyttöön otettiin Itä-Saksan markka, jonka virallisena nimenä vuoteen 1964 asti oli myös Saksan markka. Heinäkuussa 1948 laskettiin liikkeelle Itä-Saksan markan setelisarja. Vuodesta 1968 DDR:n markka. Ennen Saksojen yhdistymistä, myös DDR:ssä otettiin 1. heinäkuuta 1990 käyttöön Saksan markka maksuvälineenä. Tällöin rahoja vaihdettaessa käytettiin kahta vaihtokurssia. Yksityishenkilöiden rahavarat tiettyihin henkilön iästä riippuviin enimmäismääriin asti sekä palkat, vuokrat, sähkön hinta ym. juoksevat rahamäärät vaihdettiin suhteessa yksi länsimarkka yhdestä itämarkasta. Muutoin vaihtosuhteena oli yksi länsimarkka kahdesta itämarkasta. Todellisuudessa itämarkan ostovoima oli jo pitkään ollut selvästi pienempi kuin näiden vaihtosuhteiden mukainen.
Vuoden 2002 alusta Saksan markka korvattiin myös käteismaksuvälineenä eurolla. Koska Saksan markka oli saksalaisille rakas, rahaliiton vastustus oli Saksassa yksi euromaiden suurimmista. Kansalaiset kokivat euron tulon nostaneen hintoja, minkä vuoksi euro sai haukkumanimen Teuro (euron nimestä ja saksan kielen adjektiivista teuer ’kallis’). Vuonna 2010 tehdyn kyselyn mukaan 51 prosenttia saksalaisista halusi markan takaisin. Saksan markkaa käytettiin 1990-luvun loppupuolelta euron tuloon asti virallisena valuuttana myös Jugoslavian liittotasavaltaan kuuluneissa Kosovossa ja Montenegrossa. Serbiassa käytössä oli ja on edelleen Serbian dinaari.
Kolikot
thumb|1 markan kultainen muistoraha vuodelta 2001.
Saksan markan muistoksi lyötiin vuonna 2001 kultainen 1 markan kolikko.
Setelit
Seteleitä julkaistiin kaikkiaan kolme sarjaa, joista viimeiseksi jäänyt on vuodelta 1989. Setelisarjan kuvitukseen on käytetty historiallisia henkilöitä ja kääntöpuolella heidän elinympäristöönsä liittyviä esineitä ja maisemia. Esimerkiksi 100 markan setelissä on Clara Schumann ja Leipzigin kaupungin historiallisia rakennuksia.
Viimeksi käytössä olivat seuraavat setelit :
Lähteet
€
Rosgidromet
Rosgidromet (, myös ), täydellisemmin Venäjän federaation hydrometeorologian ja ympäristövalvonnan palvelu on Venäjän valtion Luonnonvara- ja ympäristöministeriön alaisuudessa toimiva keskusvirasto, joka vastaa valtiollisista hydrometeorologian ja lähialojen palveluista, ympäristön tilan (pilaantumisen) seurannasta, näiden toimintojen kiinteistöjen hallinnasta, sekä ilmatieteellisiin ja geofysikaalisiin prosessien muokkaustoimien julkisesta valvonnasta.
Rosgidrometin päätoimipaikka sijaitsee Moskovassa. Organisaatio on laaja ja kattaa mittaus- ja havaintoasemien tasolla koko Venäjän. Rosgidrometin organisaatio jakautuu ylimmällä tasolla neljään eri sektoriin: 1. Alueelliset viranomaistoiminnot (7 toimipistettä eri federaatiopiireissä), 2. Hydrometeorologian ja ympäristönseurannan osasto (sisältäen 25 hydrometeorologian ja ympäristönseurannan aluekeskusta, esim. Pietarissa samassa rakennuksessa AARI:n kanssa toimiva Luoteis-Venäjän aluekeskus ja Murmanskissa sijaitseva Murmanskin aluekeskus ; listan mukaan myös venäläisten miehittämän Ukrainan Krimin alueella olisi aluekeskus), 3. Tutkimuslaitokset (17 organisaatiota, esim. Venäjän arktinen ja antarktinen tutkimuslaitos AARI ) ja 4. Muut alayksiköt (9 organisaatiota, esim. laskentakeskus, lentosääkeskus, Gidromettsentr Rossii, myös kolme puolisotilaallista yksikköä sään modifioimiseksi).
Sorinsilta
Sorin silta on vuonna 1959 valmistunut rautatien yli kulkeva silta Tampereen keskustassa Kalevantiellä rautatieaseman eteläpuolella. Se on Tampereen Kannen eteläisemmän ja tulevan pohjoisemman osan välissä.
Proton
right|thumb|250px|Proton-kantoraketti. Proton on venäläinen kantoraketti, joka kehitettiin Neuvostoliitossa 1960-luvun alussa. Sen ensimmäinen laukaisu kantorakettina tapahtui 16. heinäkuuta 1965. Protonin pohjalta on tehty uusia versioita: Proton-K, jonka ensilento oli 10. maaliskuuta 1967 ja Proton-M, jonka ensilento oli 7. huhtikuuta 2001.
Kehityshistoria ja kaupallinen käyttö
Helmikuussa 1962 käydyssä Neuvostoliiton rakettitekniikan hallinnon johdon kokouksessa Vladimir Tšelomei esitteli raketin ylisuurena mannertenvälisenä ydinohjuksena nimikkeellä UR-500. Tämän esikehitys oli tehty suunnittelutoimistossa ilman puolustusministeriön valtuutusta. Sen jatkokehitys tapahtui Hrutševin pojan painostuksesta Dimitri Ustinovin tahtoa vastaan.
1970-luvulta lähtien Proton on ollut yksi kaikkein luotettavimmista kantoraketeista. 1960-luvun puolivälin jälkeen sillä on tehty 355 laukaisua, joista yli 96 % on onnistunut.
Proton laukaisi Neuvostoliiton kuualukset. Saljut-avaruusasemat laukaistiin (tyhjänä) Protonilla, kuten myös Mir-avaruusaseman ydin. Sillä on laukaistu luotaimia kohti Kuuta, Marsia ja Venusta.
Sen pääkäyttö on Venäjän GEO-kiertoradan satelliittien laukaisu. Sillä on viety mm. ISS-avaruusaseman ensimmäiset Zarya- ja Zvezda-moduulit.
Venäläisen Hrunitševin, joka valmistaa raketit, ja amerikkalaisen Lockheed Martinin yhteisyritys International Launch Services (ILS) markkinoi Protonia Yhdysvalloissa. Näitä lännen kaupallisia laukaisuja on tehty vajaat 60.
Proton 8K82K-version tekniikkaa
Kantoraketti pystyy laukaisemaan LEO-radalle noin 20 000 kg hyötykuorman.
Protonin ajoaine on epäsymmetrinen dimetyylihydratsiini (UDMH) ja typpitetraoksidi. Neuvostoliittolainen rakettisuunnittelija Sergei Koroljov kutsui tätä ajoainetta "saatanalliseksi myrkyksi", koska ne ovat hyvin myrkyllisiä, syövyttäviä ja karsinogeenisia. Nämä ajoaineet kuitenkin palavat kosketuksessaan toisiinsa ilman sytytintä, joka yksinkertaistaa rakettimoottoria. Ne voidaan varastoida pitkiä aikoja normaalissa lämpötilassa toisin kuin esimerkiksi nestemäinen vety. Ajoaineita kutsutaankin "varastoitaviksi" (storable).
Laukaisut
Proton laukaisuja on tehty 355 kappaletta, ohessa engl. Wikipediasta käännetty puutteellinen taulukko.
Feel Euphoria
Feel Euphoria on Spock’s Beardin albumi, joka julkaistiin 8. heinäkuuta 2003. Se on yhtyeen ensimmäinen albumi, jolla ei soita Neal Morse.
Jochem Uytdehaage
thumb|Jochem Uytdehaage
Jochem Uytdehaage (s. 9. heinäkuuta 1976 Utrecht, Alankomaat) on alankomaalainen pikaluistelija.
Vuonna 2002 Uytdehaage voitti EM-kultaa selvällä erolla hopealle sijoittuneeseen maanmieheensä Carl Verheijeniin. Samana vuonna Salt Lake Cityn olympialaisissa hän voitti kultaa sekä 5 000 että 10 000 metrillä ja sai lisäksi hopeaa 1 500 metrillä. Hän voitti molemmat matkat silloisilla maailmanennätysajoilla (6.14,66 ja 12.58,92). 10 000 metrin voittoaikansa oli myös kautta aikain ensimmäinen 13 minuutin alitus maailmassa. Myös 1 500 metrillä hän luisteli uuden maailmanennätyksen, mutta amerikkalainen Derek Parra puristi ajasta vielä 0,62 sekuntia ja vei kultamitalin. Samana keväänä Uytdehaage voitti kultaa vielä yleisluistelijoiden MM-kisoista Heerenveenistä.
Vuoden 2003 matkakohtaisissa MM-kisoissa maaliskuussa Berliinissä Uytdehaage voitti kultaa 5 000 metrillä. Tammikuussa 2004 hän saavutti EM-kisoissa pronssia, mutta vuoden kuluttua tästä kirkasti mitalin kultaiseksi.
Alankomaiden mestaruuskisoista Uytdehaagella on kaikkiaan yhdeksän mitalia, joista kultaisia neljä. Uytdehaage piti aateliskalenterin kaikkien aikojen ykkössijaa hallussaan aikavälillä 17. marraskuuta 2001—2. helmikuuta 2002 ja uudelleen 9. helmikuuta 2002—13. marraskuuta 2005.
Garibaldi (Oregon)
Garibaldi on kaupunki Tillamookin piirikunnassa, Oregonin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Vuoden väestölaskennassa kaupungin asukasluku oli 799. Sen pinta-ala on noin 3,54 neliökilometriä, josta vesialaa on 0,99 neliökilometriä. Asukastiheys kaupungissa on 320,17 as./km². Kaupunki sijaitsee U.S. Highway 101:n varrella. Sen nähtävyyksiin lukeutuu muun muassa Garibaldi Museum, joka esittelee kaupungin merenkulkuhistoriaa.
Aiheesta muualla
Kaupungin kotisivut
Alfred Marshall
Alfred Marshall (s. 26. heinäkuuta 1842, Lontoo – k. 13. heinäkuuta 1924, Cambridge) oli brittiläinen kansantaloustieteilijä, jota pidetään yhtenä aikansa merkittävimmistä taloustieteen tutkijoista. Marshallin vuonna 1890 julkaistu Principles of Economics oli erityisesti Britanniassa laajasti käytetty taloustieteen perusoppiteos useita vuosia.
Marshallin taloustieteellinen tutkimus oli laaja-alaista, mutta erityisesti hänen tunnetaan ensimmäisenä kysyntä- ja tarjontafunktioita hinnanmäärityksen selittämiseen käyttäneenä tutkijana. Marshall kehitti kysynnän hintajouston analyyttisenä työkaluna ja osallistui laajasti taloudellisen hyvinvoinnin määrityksen kehittämiseen. Hänet tunnetaan myös epätäydellisen kilpailun käsitteestä: hän huomasi miten yritykset tekevät sinänsä samanlaisista hyödykkeistä erilaisia muun muassa tavaramerkkien ja mielikuvien avulla.
Viikin kirkko
Viikin kirkko on vuonna 2005 käyttöönsä vihitty puinen kirkkorakennus Viikin kaupunginosassa Helsingissä. Kirkon suunnittelusta vastasi arkkitehti Samuli Miettinen helsinkiläisestä Arkkitehtitoimisto JKMM:stä.
Rakennus on esimerkki nykyaikaisesta suomalaisesta puuarkkitehtuurista, ja rakentamisessa on suosittu suomalaisia materiaaleja. Kirkkosalin julkisivu on toteutettu kaksinkertaisella paanutuksella.
Kirkko kuuluu Malmin seurakuntaan. Se sijaitsee Viikissä Latokartanon osa-alueella, osoiteessa Agronominkatu 5.
Paltamon rautatieasema
Paltamon rautatieasema on Suomen rataverkon liikennepaikka rataosalla. Asema sijaitsee Paltamon kunnan keskustaajamassa Oulujärven pohjoisrannalla ja valtatien 22 varrella. Aseman etäisyys Helsingin rautatieasemalta Haapamäen ja Oulun rautatieasemien kautta mitattuna on 901,5 kilometriä.
Kaikki reittiä Helsinki-Kuopio-Oulu liikennöivät VR:n henkilöjunat pysähtyvät Paltamon asemalla. Asemalla on junaliikenteen käytössä kolme raidetta, joista vain yksi on varustettu matkustajalaiturilla. Asemalla ei ole enää miehitystä eikä lipunmyyntiä. Liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan kaukokäytöllä Oulussa sijaitsevasta liikenteenohjauskeskuksesta käsin.
Paltamon liikennepaikalla kuormataan säännöllisesti raakapuuta. Tämän lisäksi Paltamon itäpuolella sijaitsee sahalaitos, joka hyödyntää rautatiekuljetuksia. Liikennepaikan vaihtotyöt hoitaa Kontiomäeltä muutaman kerran viikossa kulkeva päivystysjuna. Puunkuormauksen vuoksi Paltamon ratapihan raiteita 3 ja 4 ei ole sähköistetty.
Turvalaitteet
Vuoteen 1998 saakka Paltamon asemalla oli käytössä niin sanottu köyhänmiehen releasetinlaite eli varmistuslukko- ja opastinturvalaitos. Tuolloin liikennepaikan vaihteet olivat paikallisesti käsin käännettäviä ja varmistuslukoilla lukittavia. Turvalaitemuutoksen yhteydessä varmistuslukko- ja opastinturvalaitos purettiin ja korvattiin releasetinlaitteella. Myöhemmin releasetinlaite siirtyi kauko-ohjattavaksi Oulusta käsin, jolloin Paltamon asema jäi lopullisesti miehittämättömäksi.
Blueberry
Jan Kounenin ohjaama lännenelokuva Blueberry (2004) pohjautuu löyhästi Blueberry-sarjakuviin.
Pääsarja
Suurin osa Blueberry-tarinoista julkaistiin alun perin jatkokertomuksina ranskalaisissa sarjakuvalehdissä vuosina 1963–1973, 1975, 1979–1981 ja 1983. Vuodesta 1965 alkaen ne myös uudelleenjulkaistiin albumikokonaisuuksina. Tämä varsinainen Blueberry-sarja tunnetaan nimellä Luutnantti Blueberry erotuksena kahdesta myöhemmin syntyneestä rinnakkaissarjasta
Alkuvaiheissaan Luutnantti Blueberry pyöri varsin perinteisten western-teemojen ympärillä. 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa sarja kasvoi jylhän eeposmaiseksi ja juonikuvioiltaan omaperäiseksi seikkailudraamaksi. Käsikirjoittaja Charlier kuoli vuonna 1989. Tämän jälkeen Giraud jatkoi sarjan tekoa yksinään. Viimeinen hänen tekemänsä Blueberry-albumi ilmestyi vuonna 2005. Giraud kuoli vuonna 2012.
Suomessa Luutnantti Blueberry -albumeja on julkaissut kolme eri kustantamoa vuodesta 1974 lähtien. Suurimman osan suomennoksista on julkaissut Like Kustannus vuosina 1994–2007. Kaikki Luutnantti Blueberry -albumit on julkaistu suomenkielisinä käännöksinä ainakin kerran, minkä lisäksi niitä on julkaistu jatkokertomuksina Mustanaamio-lehdessä.
Sivusarjat
Alkuperäisen Luutnantti Blueberry -sarjan rinnalle on syntynyt kaksi sivusarjaa. Jo vuonna 1968 alkaneen Blueberryn nuoruus -sarjan ensimmäiset osat ovat Giraudin ja Charlierin käsialaa, mutta sittemmin sarja on siirtynyt muiden sarjakuvantekijöiden käsiin. Vuosina 1991 - 2000 ilmestynyt kolmiosainen sarja Marshall Blueberry oli Giraudin käsikirjoittama, mutta muiden piirtämä.
Blueberryn hahmo
Blueberry on suunnattoman rohkea, huimapäinen, neuvokas ja haasteita janoava sotilas. Samalla hän on omaehtoinen ja jääräpäinen individualisti, joka vähät välittää sotilaskurista ja ohjesäännöstä. Hän asettaa usein henkilökohtaisen kunniantuntonsa ja ritarilliset luonteenpiirtensä saamiensa käskyjen edelle. Blueberryn antama ensivaikutelma ei kuitenkaan ole aina hurmaava, sillä hänestä on armeijassa kouliintunut hieman renttumainen ja joskus töykeän oloinen tappelupukari. Sankarillisuudestaan huolimatta Blueberryllä tuntuu usein olevan melkoisen huono onni: hänen tielleen ilmaantuu vastoinkäyminen toisensa jälkeen. Blueberry on kuitenkin lannistumaton toivottoman tuntuisen tilanteen edessäkin.
Sisällissodan jälkeen Blueberry palvelee Yhdysvaltain ratsuväen luutnanttina ottaen osaa muun muassa sotiin apasseja ja sioux-intiaaneja vastaan. Jalomielisenä luonteena hän asettuu usein auttamaan intiaaneja esimiestensä vaatimuksia uhmaten. Blueberry palvelee välillä myös sheriffinä. Hänen sotilasuransa päättyy salaiseen tehtävään Meksikossa. Tehtävän jälkeen Blueberrystä tulee lainsuojaton hänen jouduttuaan Yhdysvaltain presidentti Ulysses S. Grantin henkeä havittelevan salaliiton juonien kohteeksi. Myöhemmin Blueberry elättää itseään uhkapelurina. Seikkailuissaan Blueberryllä on usein aisaparinaan alkoholisoitunut vanha kullanetsijä Jim McClure, joskus myös ikääntynyt cowboy Red Woolley.
Blueberryn elämän suuri rakkaus on kyyninen kapakkalaulajatar Chihuahua Pearl, joka rämäpäisyydessään ja tinkimättömässä omaehtoisuudessaan on Blueberryn vertainen persoona.
Blueberry
Käsikirjoitus: Jean-Michel Charlier (osat 1–23), Jean Giraud (osat 24–29). Kuvitus: Jean Giraud. Tapahtuma-aika 1867–1881. Suomennosten kustantaja Like ellei toisin mainita.
Nämä albumit on julkaistu 2016–2019 myös yhdeksän kovakantisen teoksen muodossa, kussakin 3–4 albumia.
Blueberryn nuoruus
Käsikirjoitus: Jean-Michel Charlier (osat 1–6), François Corteggiani (osat 6–19). Kuvitus: Jean Giraud (osat 1–2), Colin Wilson (osat 4–9), Michel Blanc-Dumont (osat 10–19). Tapahtuma-aika 1861–1864. Jalava on lopettanut sarjan suomentamisen.
Marshall Blueberry
Käsikirjoitus: Jean Giraud. Kuvitus: William Vance (osat 1 ja 2), Michel Rouge (osa 3). Tapahtuma-aika 1868. Suomennosten kustantaja Jalava.
Ylimmäisenjärvi (Keuruu)
Ylimmäisenjärvi on Keski-Suomessa Keuruulla Valkealahden kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 16,9 hehtaaria ja se on 1,1 kilometriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,7 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Hepolammen valuma-alueeseen (35.625) se kuuluu.
Löytynlampi (Keuruu, Tiusala)
Löytynlampi on Keski-Suomessa Keuruulla Tiusalan kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 28 hehtaaria ja se on 1,1 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 3,0 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Hepolammen valuma-alueeseen (35.625) se kuuluu.
Tuutari
pienoiskuva|Tuutarin kirkko 1911 Tuutari (venäjäksi Дудерово, Дудорово, Дудергоф, ruotsiksi Duderhof, Dudern) on luterilainen seurakunta keski-Inkerissä. Seurakunnassa oli kirjoilla 6 500 henkeä vuonna 1937. Nykyisin alueen suurin asutus on Taaitsa, jossa on muun muassa inkeriläisvanhusten palvelutalo. Tuutarissa sijaitsee myös hiihto- ja laskettelukeskus Tuutari Park.
Historia
Tuutari on yksi Inkerin vanhimpia seurakuntia. Se perustettiin jo Ruotsin vallan aikana. Ensimmäinen pappi oli Henrikus Mathiae, joka nimitettiin virkaan vuonna 1640. Ensimmäinen kirkko sijaitsi Novikkalan (Nowikola) kylässä (nykyinen Kraassela), johon myöhemmin rakennettiin Venäjän keisarin palatsi Krasnoje Selo. Pappila sijaitsi Rötsänsillän ja Kaukaisten kylien välillä. Seurakunnalla oli myös kappeli, joka sijaitsi Mölkön- eli Kirkonmäellä. Sekä kirkko että pappila hävitettiin Isonvihan aikana.
Seurakunnasta erotettiin vuonna 1642 Tyrön seurakunta. Vuonna 1736 pastori Johann Henrik Hoppiuksen aloitteesta rakennettiin uusi puukirkko Mölkönmäelle, missä oli aikaisemmin ollut kappeli. Samaan aikaan alkoi uuden kappelin rakentaminen Hietamäelle, joka oli silloin Tuutarin kappeliseurakunta. Vuonna 1760 Mölkönmäen vanha kirkko purettiin ja sen tilalle rakennettiin samaan paikkaan uusi.
Nykyinen, toisessa maailmansodassa raunioitunut kivikirkko rakennettiin vuonna 1836 tsaari Nikolai I:n lahjoittamin varoin. Se oli alueen suurimpia kirkkoja 2 200 istumapaikallaan. Uusi kirkko vihittiin käyttöön 28. heinäkuuta 1836.
Akateemikko Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 Tuutarissa oli 49 kylää, joissa eli yhteensä 3 836 henkeä, joista 2 656 oli äyrämöisiä ja 1 180 savakoita.
Vuonna 1865 seurakunnan väkiluku oli 3 674 ja vuonna 1917 6 161 henkeä. Vuonna 1897 Hietamäen seurakunta erotettiin itsenäiseksi seurakunnakseen, mutta oman pappinsa se sai vasta vuonna 1909.
Kirkko suljettiin 11. toukokuuta 1939 Leningradin toimeenpanevan komitean päätöksellä. Toisessa maailmansodassa kirkko vaurioitui pahasti. 1950-luvulla kirkon rauniot räjäytettiin ja purettiin. Nykyään sen paikalla on hiihtokeskus Tuutari Park.
Tuutarin seurakunnan nykyinen kirkko on rakennettu läheiseen Pikkolan kylään pääosin suomalaisin talkoovoimin. Kouvolan seurakunta Suomessa on tukenut Tuutarin seurakuntaa kirkkohankkeen toteuttamisessa sekä taloudellisesti että talkoovoimin. Kirkko on rakennettu arkkitehti Pentti Kärjen suunnitelmien mukaan, ja se vihittiin käyttöön helatorstaina vuonna 2006.
Tuutarin kylät
Tuutarin seurakunnan suomalaiskyliä :
Alajoki ja Mäkäläisi muodostivat aiemmin yhtenäisen kyläalueen, jota nimitettiin Peroja eli Pikko. Härkösi ja Merosi muodostivat käytännössä yhtenäisen kyläalueen, jota nimitettiin Lottu eli Lottula. Kirppula, Raskela ja Saksala muodostivat käytännössä yhtenäisen kyläalueen, jota nimitettiin Lokovala. Kyllisi, Lamppula, Peikolaisi ja Rännilä muodostivat yhtenäisen kyläalueen, jota nimitettiin Nurkkala. Ala-Kyttälä, Lintusi, Naumosi ja Ylä-Kyttälä muodostivat käytännössä yhtenäisen kyläalueen, jota nimitettiin Revonpesät eli Palmula eli Romukolkka. Jänismäki, Leininmäki, Lemetinmäki, Parkonmäki, Pulkkisenmäki, Pökkösenmäki ja Talsinmäki eli Talsila muodostivat käytännössä yhtenäisen kyläalueen, jota nimitettiin Sulkula eli Mäkikylät eli Ylikylät. Myrälä, Korpelaisi, Rötsälä ja Ryytteli muodostivat käytännössä yhtenäisen kyläalueen, jota nimitettiin Tököttilä.
Hopeaori
Hopeaori, myös Hopeaharja, (The Silver Brumby) on 1993 vuonna ensi-iltansa saanut australialainen draamaelokuva, jonka on ohjannut John Tatoulis. Elokuva pohjautuu Elyne Mitchellin samannimiseen lastenkirjasarjaan ”The Silver Brumby”. Elokuva kertoo nuoresta brumby-orista nimeltä Thowra. Hopeaorin pääosissa ovat Caroline Goodall ja Russell Crowe.
Näyttelijät
Lähde:
Martti-Mikael Järvinen
Martti-Mikael Järvinen (s. 24. maaliskuuta 1953 Tampere) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja säveltäjä.
Albert Gebhard
Albert Gebhard (29. huhtikuuta 1869 Toholampi – 15. toukokuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, kuvittaja sekä sanomalehti- ja pilapiirtäjä. Hän vaikutti Suomen taiteen kultakaudella.
Elämäkerta
thumb|upright=0.65|Omakuva, 1913. Gebhardin vanhemmat olivat metsänhoitaja Albert Fredrik Gebhard ja Olivia Ottiliana o.s. Ohberg. Hän oli naimisissa neljä kertaa. Ensimmäinen puoliso oli Emma Fredrika Hämäläinen o.s. Kekoni, toinen puoliso Sanni Maria o.s. Friberg, kolmas Elin Maria o.s. Idström ja neljäs Terttu Maria o.s. Makkonen.
Gebhard aloitti taiteen opiskelun Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä vuosina 1887–1889 ja jatkoi opintojaan Pariisissa Atelier Cormonissa 1890–1891 ja Académie Julianissa 1898 sekä Italiassa Firenzessä Scuola liberassa 1897–1898. Hän osallistui Pietarissa 1898 Venäläisten ja suomalaisten näyttelyyn. Gebhardin maalaukset kuvasivat usein tavallisen kansan elämää. Hän maalasi myös runsaasti muotokuvia.
Gebhardin johdolla perustettiin vuonna 1933 Suomen Taidepiirtäjäliitto (nykyinen Grafia). "Jeppe" toimi myös Helsingissä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun opettajana ja rehtorina. Hän piirsi pilakuvia ja karikatyyrejä muun muassa Tuulispäähän, Kurikka-lehteen, Garmiin sekä Eric Vasströmin perustamaan Hovnarren-lehteen.
Newport (täsmennyssivu)
Newport on yleinen englanninkielinen nimi.
Wolfgang von Kempelen
thumb|upright=0.8|Wolfgang von Kempelenin omakuva. Johann Wofgang Ritter Kempelen de Pázmánd, tunnettu myös unkarinkielisellä nimellään Kempelen Farkas (23. tammikuuta 1734 Bratislava – 26. maaliskuuta 1804 Wien) oli unkarilainen keksijä.
Kempelen kehitteli mekaanista käsikäyttöistä puhekonetta, joka oli merkittävä ja aito kehitysaskel fonetiikan alalla. Mekaaninen puhekone tuotti ensimmäisenä koneena maailmassa kokonaisia sanoja ja lauseita. Saavutuksiaan hän esitteli vuonna 1791 ilmestyneessä kirjassaan Mechanismus der mensclichen Sprache nebst Beschreibung einer sprechenden Maschine. Mekaaninen puhekone on esillä Deutsches Museumissa, Münchenissä.
Kempelenin tunnetuin keksintö on kuitenkin mekaaninen shakkiautomaatti Turkkilainen, joka hämmästytti sekä mekaniikallaan että pelitaidoillaan niin Euroopassa kuin Amerikassakin. Turkkilainen oli kuitenkin huijausta. Sen sisällä oli pienikokoinen ihminen, joka hoiti pelaamisen, ja koneisto oli tarkoitettu pelkästään yleisön hämäämiseen. Huijaus esitettiin yleisölle ensimmäistä kertaa vuonna 1769 Schönbrunnin linnassa Itävallan keisarinna Maria Teresian hovissa. Kun Turkkilainen oli 1800-luvulla Yhdysvalloissa, Edgar Allan Poe kirjoitti vuonna 1850 koneen nähtyään kertomuksen Von Kempelen and his Discovery.
Vuonna 2004 Budapestissa pidettiin fonetiikan kongressi, joka oli omistettu von Kempelenin muistolle.
Dabia
Dabia on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Kéniéban piirissä Malissa. Se sijaitsee piirin keskiosassa 28 kilometriä Kéniébasta itään. Kunnassa on 15 200 ja keskuskylässä 4 200 asukasta (vuonna 2009).
Dabian kunta rajoittuu idässä Kéniéban piirin Guenegorén ja Faraban, etelässä Faléan, lännessä Kéniéban ja pohjoisessa Dombian kuntiin. Pinnanmuodostusta leimaavat tasangon yllä kohoavat kalliorinteet. Etelärajalla virtaa Faléméjoki. Kasvillisuus on savannia.
Kuntaan kuuluu 11 kylää. Asukkaat ovat jahankoja ja fulbeja.
Dabian kautta kulkee Kitan ja Senegalin rajan välinen maantie RN24. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kullankaivuu. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, fonio, maapähkinä ja maissi. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja siipikarja. Dandoukossa ja Nyalassa pidetään viikoittaiset markkinat. Kalastuksen ja käsityöammattien merkitys on vähäinen.
Vesihuollon, koululaitoksen ja terveyspalvelujen tila on heikko. Kunnassa ei ole sähköverkkoa tai puhelinta.
The Fame Monster
The Fame Monster on Lady Gagan kolmas EP-levy, joka julkaistiin 18. marraskuuta 2009. Albumista on olemassa kaksi painosta, yhden CD:n painos ja kaksi CD:tä sisältävä deluxe-versio. Kaksois-CD:n levyistä toinen sisältää kahdeksan uutta kappaletta ja toinen Gagan debyyttialbumin The Famen uudelleenjulkaisun. Alun perin The Fame Monster oli tarkoitus julkaista vain kaksois-CD:nä, mutta Lady Gaga päätti julkaista uudet kappaleet myös erikseen omana albuminaan, koska hän arveli kaksois-CD:n olevan liian kallis joillekin faneille. Albumia on myyty arviolta 7,5 miljoonaa kappaletta. Albumi sai vuonna 2011 parhaan pop-albumin Grammy-palkinnon.
Gaga on itse kuvaillut uusia kappaleitaan seuraavasti: "Olen matkustanut kaksi vuotta ympäri maailmaa ja kohdannut monia Monstereita (nimitys Lady Gagan faneille). Jokainen uusista kappaleista edustaa yhtä niistä. Olen viettänyt paljon aikaa Itä-Euroopassa, ja tämä albumi on kokeellinen poplevy industrial- ja goottivaikuttein, 90-luvun dancemelodioin ja 80-luvun lyriikoin. Se on melankolista poppia."
Levy 1
Bonuskappaleet
Levy 2 (The Fame Monster Deluxe Edition)
Bonuskappaleet
Vesikosken kahakka
Vesikosken kahakka (myös Loimaan kahakka, Paperitehtaan taistelu tai ”Loimaan isoviha” ) oli 21. marraskuuta 1917 Loimaalla tapahtunut suojeluskunnan ja työväen järjestyskaartin välinen väkivaltainen yhteenotto, jossa sai surmansa yhteensä neljä ihmistä. Tapahtumat liittyivät yleislakon aiheuttamiin levottomuuksiin, vaikka se olikin muualla maassa päättynyt jo vuorokautta aikaisemmin. Loimaalla lakko saatiin käyntiin vasta tiistaina 20. marraskuuta.
Taustaa
Muun Suomen tavoin myös Loimaan seudun maatyöväestö ryhtyi maaliskuun vallankumouksen jälkeen vaatimaan kahdeksantuntista työpäivää. Talolliset varautuivat maatyöläisten lakkoon ja sitä mahdollisesti seuraaviin levottomuuksiin perustamalla 22. huhtikuuta 1917 ”tilapäisyhtymäksi” kutsutun järjestyskunnan. Loimaa oli Harjavallan ohella ainoa paikkakunta, jossa suojeluskunnan esiasteena pidettävä järjestyskunta muodostettiin jo huhtikuussa. Maatyöläisten lakkovahdiston perustamisen ajankohtaa ei tiedetä, mutta se toimi viimeistään toukokuun alussa käynnistyneen maatalouslakon aikana.
Seudun ensimmäiset levottomuudet nähtiin lakon yhteydessä, jolloin maatyöläiset piirittivät kolme maalaistaloa. Poliisien irtisanomisten myötä järjestyksenpito oli Loimaalla huhtikuussa siirtynyt järjestystoimikunnalle, joka onnistui rauhoittamaan tilanteen ilman vakavampia yhteenottoja, ja pari päivää myöhemmin lakkoilijat ilmoittivat tyytyvänsä työnantajien asettamiin ehtoihin. Yhteiskunnallisen tilanteen edelleen kiristyessa, eri puolilla Länsi-Suomea puhkesi kesän aikana uusia maatalouslakkoja, joiden seurauksena porvaristo perusti Loimaalle oman suojeluskaartinsa heinäkuun alussa. 13. heinäkuuta tapahtuneen Huittisten meijerikahakan johdosta Porissa muodostettiin Satakunnan maakunnallinen suojeluskuntaorganisaatio, jonka mallia seuraten se uudelleenorganisoitiin elokuussa Loimaan seudun suojeluskunnaksi. Sen ensimmäiseksi päälliköksi valittiin maanviljelijä Kalle Piki. thumb|Simo Saarikon hautajaissaattue Ypäjällä. Marraskuisia tapahtumia edelsivät vielä naapuripitäjissä Metsämaalla ja Ypäjällä käynnistyneet maatalouslakot, joiden lakkokokouksia Loimaan suojeluskunta oli hajottamassa. Metsämaalla lakko kesti ainoastaan vuorokauden, mutta Ypäjällä siitä tuli viiden viikon pituinen. Vakavin välikohtaus sattui 9. elokuuta Ypäjänkylässä, jossa suojeluskuntaan kuulunut Metsämaan nimismies Frans Heinonen ampui lakkovahtina toimineen 21-vuotiaan työmiehen Simo Saarikon, josta tuli näin vuosien 1917–1918 väkivaltaisuuksien ensimmäinen suomalainen kuolonuhri. Saarikon hautajaisista muodostui suuri yleisötapahtuma, johon osallistui jopa parituhatta ihmistä. Tapauksen oikeudenkäynti pidettiin Humppilassa, jossa järjestetyillä syyskäräjillä yli 2 000 mielenosoittajaa vaati suojeluskuntalaisia vastuuseen hänen kuolemastaan. Järjestystä käräjillä oli valvomassa Loimaan suojeluskunnan 40-miehinen ratsuosasto. Nimismies Heinonen vapautettiin kaikista syytteistä, mutta lopulta Metsämaan punakaarti surmasi hänet sisällissodan aikana helmikuussa 1918.
Myös Lounais-Suomessa esiintyi muun maan tavoin elintarvikepulaa, jota pahensi maanviljelijöiden ja varakkaan porvariston suorittama elintarvikkeiden hamstraus hintojen nousun toivossa. Seurauksena oli muun muassa samaan aikaan Ypäjän maatalouslakon kanssa tapahtunut Turun voimellakka. Loimaan seudulla taas viljaa oli runsaasti, mutta paikalliset maanviljelijät eivät suostuneet myymään sitä senaatin määräämillä rajahinnoilla. Ruokapulan seurauksena työväen järjestyskaartit suorittivat elintarviketakavarikkoja, joiden yhteydessä porvaristolta vietiin myös aseita.
Syksyllä 1917 Loimaa oli vahvasti punainen pitäjä, sillä lokakuussa järjestetyissä eduskuntavaaleissa sosiaalidemokraatit saivat yli 61 % kannatuksen. Loimaan työväen järjestyskaarti perustettiin päivää ennen valtakunnallisen yleislakon alkua 13. marraskuuta.
Lakko käynnistyy
Yleislakkoa ei Loimaalla saatu kunnolla käyntiin, vaan suojeluskunta hajotti työväen järjestyskaartin jo 14. marraskuuta alkaneen lakon alussa. Loimaan lakkokomitea päätti pyytää apua Turusta, jossa työväen järjestyskaarti oli ottanut vallan. Maanantaina 19. marraskuuta Turusta saapui noin sadan miehen vahvuinen osasto, jossa työväen järjestyskaartin miesten lisäksi oli mukana parisenkymmentä venäläistä matruusia. Turun miliisin organisoimaa joukkoa johti erään tiedon mukaan Tuomas Hyrskymurto.
Hieman ennen puoltapäivää Loimaalle saapunut osasto valtasi ensimmäiseksi rautatieaseman, puhelinkeskuksen ja postitalon sekä sulki Länsi-Suomen Osake-Pankin konttorin. Kauppaliikkeet saatiin suljettua tiistaina, jolloin yleislakko jo päättyi muualla Suomessa. Samassa yhteydessä Loimaan lakkokomitea lakkautettiin ja sen tilalle muodostettiin Turun mallin mukainen vallankumouskomitea, jonka puheenjohtajaksi valittiin järjestyskaartin päällikkönä toiminut leipuri Otto Vänni.
thumb|Entinen Loimijoen paperitehdas, josta järjestyskaartilaiset ampuivat. Turusta saapuneet järjestyskaartilaiset suorittivat myös asetakavarikoita, joita yhdessä paikallisten kanssa tehtiin kirkonkylän ohella Vesikosken, Peltoisten ja Kauhanojan kylissä. Takavarikot sujuivat rauhallisesti, kun osa suojeluskuntalaisista pakeni 15 kilometrin päähän Alastarolle, ja paikkakunnalle jääneetkin luovuttivat aseensa ilman vastarintaa. Useita Loimaan johtavia porvareita kuitenkin pidätettiin väliaikaisesti ja vietiin kuulusteltavaksi Loimaan työväentalolle. Lisäksi järjestyskaartilaiset saivat haltuunsa nelisenkymmentä nimeä sisältäneen osan suojeluskunnan jäsenluettelosta. Tarkastusten jälkeen turkulaiset palasivat kotiinsa vielä tiistai-iltana.
Kahakka
Turkulaisten poistuttua päättivät Loimaan, Alastaron ja Vampulan suojeluskunnat lopettaa vallankumouskomitean ja työväen järjestyskaartin omavaltaiset toimet. Keskiviikkoaamuna 100–150 suojeluskuntalaista kokoontui Alastarolla, jossa he ottivat haltuunsa puhelinkeskuksen ja suuntasivat sen jälkeen Loimaalle. Vesikosken työväentalolle kokoontuneet lakkolaiset ehtivät kuitenkin puhelimitse saamaan tiedon suojeluskuntalaisten aikeista. Heitä vastaan lähetettiin Vesikosken ja Hirvikosken järjestyskaartilaisista muodostettu pieni osasto, jolla oli aseinaan vanhoja haulikoita sekä metsästysaseiksi tarkoitettuja luodikoita.
Vastakkaisista suunnista etenevät osapuolet kohtasivat Loimijoen ylittävällä Haitulan sillalla noin 10 kilometrin päässä Loimaalta. Suojeluskuntalaisten avattua tulen, yksi järjestyskaartilainen haavoittui ja muut lähtivät sekasorrossa pakenemaan. Välikohtauksen silminnäkijänä oli muun muassa 14-vuotias Olga Niemelä, joka kertoi: ”Siellä he seisoivat vastakkain hetken. Näimme kuinka rekien kyydistä nousi miehiä ja epämääräistä liikettä, kunnes suojeluskunnan miehet alkoivat ampua. Kauhuksemme näimme työväen järjestyskaartilaisen putoavan ratsun selästä.” Suojeluskuntalaiset saivat vangittua muutaman järjestyskaatilaisen, mutta suuri osa palasi Loimaalle varoittamaan muita. Vatsaan haavoittunut kivityömies Kustaa Jalmari Ruoho kuljetettiin Turun lääninsairaalaan, jossa hän kuoli vammoihinsa 27. marraskuuta.
Parin kilometrin päässä Loimaan kirkonkylästä sijaitsevalla Vesikoskella noin 30–40 järjestyskaartilaista asettui väijyksiin Loimijoen ylittävän sillan tuntumaan Loimijoen paperitehtaan yläkertaan sekä vastarannalle Myllykylän tilan päärakennuksen vintille ja Vesikosken myllyn suojiin. Suojeluskuntalaiset saapuivat paikalle noin puolenpäivän aikaan, jolloin järjestyskaartilaiset avasivat välittömästi heitä vastaan tulen. Suojeluskuntalaiset säntäsivät pakoon tai hakivat suojaa Myllykylän rakennuksista, mutta Vampulalasta kotoisin ollut Oskari Mäkituovola ehti saamaan surmansa maantiellä. Ekmanin makkaratehtaan ulkorakennukseen piiloutunut 27-vuotias suojeluskuntalainen Väinö Ojala (s. 1889 ) onnistui ampumaan 24-vuotiaan loimaalaisen leipurin Jalmari Liljan (s. 1893 ), jonka jälkeen myös Ojala ammuttiin. Paikalta paenneet suojeluskuntalaiset vetäytyivät lopulta aina 50 kilometrin päähän Huittisten Lauttakylään saakka.
thumb|[[Uusi Aura-lehden karttapiirros taistelupaikasta.]] Koska puhelinyhteydet olivat poikki, lähetti järjestyskaarti suojeluskuntalaisista tiedon saatuaan elintarvikelautakunnan puheenjohtajana toimineen työmiehen Erkki Jussilan junalla hakemaan apua Turusta. Miliisilaitoksella ryhdyttiin heti Jussilan saavuttua kokoamaan apujoukkoja, ja kello 15 Turun rautatieasemalle kokoontui noin 100 järjetyskaartilaista ja 20 venäläistä matruusia valmiina lähtemään Loimaalle Tuomas Hyrskymurron johdolla. Veturia ei kuitenkaan aluksi järjestynyt, jonka vuoksi osasto pääsi matkaan vasta kello 17, irrotettuaan veturin Helsingistä saapuneesta matkustajajunasta. Liedon asemalla junasta jäi 30 järjetyskaartilaisen ja matruusin ryhmä, joka ryhtyi tekemään paikkakunnalla tarkastuksia, muiden jatkaessa Loimaalle. Osasto saapui perille vasta illalla noin kello 19, jolloin taistelu oli jo tauonnut ja tilanne Loimaalla rauhoittunut.
Joidenkin tietojen mukaan Turun järjestyskaartin mukana matkusti myös Punaisen Ristin osasto hoitamaan haavoittuneita ja korjaamaan kaatuneet, mutta toisten lähteet kertovat, että suojeluskuntalaisten ruumiit lojuivat maantien reunassa vuorokauden, ennen kuin ne pastori Kaukovaaran pyynnöstä vietiin pois. Paenneiden suojeluskuntalaisten kautta tieto Loimaan tapahtumista kiiri Helsinkiin, jossa porvarilliset puolueet vielä samana iltana jättivät sosialidemokraattien eduskuntaryhmälle asiaa koskevan kirjelmän. Heidän mukaansa tapahtumista olivat kuitenkin vastuussa yksinomaan porvarit.
Kunnallissairaalassa yöpyneet turkulaiset lähettivät seuraavana aamuna osaston Alastarolle, jossa suojeluskuntalaisen keskiviikkoaamuna lopettama lakko oli illalla aloitettu uudelleen. Matkan varrella järjestyskaartilaiset törmäsivät Kurittulassa kahteen Loimaalta perääntyneeseen suojeluskuntalaiseen, joiden kanssa syntyneessä välikohtauksessa sai surmansa suojeluskuntaan kuulunut talollisen poika Johannes Hurri (s. 1893 ). Järjestyskaarti vangitsi torstaina myös Loimaan suojeluskunnan päällikön Kalle Pien. Hänet toimitettiin Humppilan aseman lähelle Kankareen torppaan, josta Piki kuitenkin onnistui pakenemaan. Loimaalla ja Alastarolla suoritettiin vielä asetarkastuksia, mutta kun mitään ei löytynyt, palasi Turusta saapunut osasto takaisin lauantaina 24. marraskuuta.
Tilanne rauhoittuu
thumb|Järjestyskaartilaisten suojanaan käyttämä Vesikosken mylly. Osapuolten väliset neuvottelut käynnistyivät Loimaan työväentalolla myöhään perjantai-iltana vallankumouskomitean aloitteesta. Neuvottelujen edelleen jatkuessa, piiloutuneita suojeluskuntalaisia lähetettiin lauantaina etsimään lähetystö, johon kuului kaksi miestä kummaltakin osapuolelta. Järjestyskaarti teki elintarviketakavarikkoja vielä sunnuntaina 25. marraskuuta, kunnes myöhään samana iltana Alastaron majatalossa allekirjoitettiin lakon päättänyt työnantajien ja sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön välinen sopimus. Kokouksen puheenjohtajana oli Huittisten piirieläinlääkäri John Engdahl ja myös vallankumouskomitealla oli mukanaan ulkopaikkakuntalainen edustaja Turusta.
Sopimuksen mukaan suojeluskunnat riisuttiin aseista ja samalla sovittiin, ettei kumpikaan osapuoli ryhdy enää kostotoimiin. Elintarvikelautakunnassa määräysvalta annettiin työväestölle, ja osapuolet sitoutuivat myös noudattamaan korkeimpien viranomaisten määräyksiä. Nimismies erotettiin ja tilalle perustettiin miliisi, jonka kuluja varten sosialidemokrattiselle paikallisjärjestölle annettiin kunnan varoista 15 000 markkaa. Myös Alastarolle tehtiin muutoin samantyyppinen sopimus, mutta järjestyksenpitoon osoitettiin vain kaksi miestä, joista toinen tuli porvaristosta ja toinen työväestöstä.
Osa Loimaalta paenneista suojeluskuntalaisista matkusti sunnuntaina Helsinkiin, jossa he tapasivat prokuraattori P. E. Svinhufvudin sekä eduskunnan puhemiehen Johannes Lundsonin. Apulaisprokuraattori Immi Savoniuksen oli tarkoitus matkustaa maanantaina Loimaalle selvittämään tilannetta, mutta se oli rauhoittunut jo sunnuntain sopimuksen myötä. Tehdyn sopimuksen nojalla työväen järjestyskaarti ja vallankumouskomitea saivat vallan Loimaalla aina sisällissodan loppuvaiheisiin saakka. Sodan sytyttyä tammikuun lopuussa 1918 Loimaan suojeluskuntalaiset piiloutuivat, ja punaisten tiukan valvonnan johdosta vain 20–30 onnistui lähtemään sotimaan valkoisten puolelle.