cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hyborialainen aika
Conanin ajan tapahtumia
Conanin elinaikana Hyboria joutuu kasvavaan sekasortoon, osin Conanin omien toimien vuoksi. Juonittelut ja petokset ovat politiikassa arkipäivää, suuret rosvojoukot aiheuttavat hävitystä ja kokonaiset armeijat ja maakunnat tuhoutuvat sodissa. Akviloniassa syttyy sisällissota, jonka huipennuksena Conan kaappaa vallan vihatulta kuningas Namedidesilta. Aluksi Conania juhlitaan vapauttajana, mutta myöhemmin vallankumousta hautovat vehkeilijät alkavat levittää tyytymättömyyttä. Akvilonian viholliset hyötyvät tästä ja Nemedia hyökkää sen kimppuun miehittäen ja raunioittaen suurimman osan maasta noin vuoden ajaksi. Kronologisesti viimeinen Conan-tarina Lohikäärmeen hetki kuvaa, kuinka merkittävää kansansuosiota nauttiva Conan lopulta valloittaa kapinallisten tuella valtakuntansa takaisin itselleen. Howard kertoi eräässä lukijakirjeessään, ettei tiennyt, johtiko Conan tämän jälkeen Akvilonian menestyksekkääseen valloitussotaan vai kuoliko yrittäessään.
Hyborian tuho
Hyborialaisen ajan lopulla, noin vuonna 4 500, Akvilonia alkoi laajentua imperiumiksi. Se valtasi yhä suurempia maa-alueita, miehittäen useita pienempiä valtioita. Akvilonian laajetessa sitä vastaan muodostettiin yhä uusia liittokuntia ja monet sen nöyryyttämistä, mutta itsenäisyytensä säilyttäneistä valtioista – Koth ja Hyperborea etunenässä – tukivat sen vihollisia. Lisäksi raudan työstön oppineet runsaslukuiset piktit ja niin ikään voimakkaiksi kasvaneet hyrkaanit hyökkäsivät Akvilonian imperiumin kimppuun. Kapinoiden ja laajojen sotien heikentämä Akvilonia romahti ja piktit ja hyrkaanit valloittivat käytännössä koko Hyborian, vain muutamien eteläisten ja pohjoisten valtakuntien jäädessä itsenäisiksi.
Hyrkaanit ja piktit jatkoivat sotia, tällä kertaa toisiaan vastaan. Kimmerialaiset ja nordheimilaiset osallistuivat tähän lopulta Vilayetin länsipuolisten hyrkaanivaltakuntien tuhoon johtaneeseen sotaan. Myös pikti-imperiumi kärsi tappioita barbaareja ja nemedialaisia vastaan. Nemediaa oli jo jonkin aikaa hallinnut æsiripalkkasoturien perustama dynastia, mutta nyt se tuhoutui nordheimilaisten hyökkäyksessä lopullisesti. Jälleen uusi kataklysmien sarja ja tuloaan tehnyt jääkausi hävittivät lopullisesti hyborialaisen ajan korkeakulttuurit. Howard kuitenkin mainitsee aikakauden kansojen olleen todellisten kansojen esi-isiä: tällä hän selitti tarinoidensa anakronismit, kuten lukuisat todellisesta maailmasta lainatut nimet.
Hyborialaisen ajan synty
thumb|300 px|Howardin oletettavasti ensimmäinen luonnos vuodelta 1932 (A-versio). thumb|300 px|Howardin vuonna 1936 piirtämä täydennetty versio B-kartasta. A-luonnokseen verrattuna suurimmat erot ovat kartan rajaus pohjoisemmaksi sekä Vilayetin sisämeren huomattavasti pienempi koko.
Aloittaessaan Conan-novellien kirjoittamisen Howard kirjoitti 1930 avukseen historian, jossa keksimiensä valtioiden ja kansojen historian lisäksi hän esitteli maailmansa maantieteen tärkeimpiä piirteitä. Hän uskoi voivansa siten paremmin esitellä Conanin uskottavana hahmona todentuntuisessa maailmassa, ja pyrki aina kirjoittaessaan noudattamaan luomansa historian tapahtumia ja henkeä. Tämä "fiktiivinen essee" julkaistiin ensi kerran vuonna 1936 nimellä "The Hyborian Age". Howard laati avukseen myös ainakin kaksi karttaa, jotka kumpikin on rajattu esittämään Eurooppaa vastaavaa aluetta, vaikka niissä on mukana myös osia Pohjois-Afrikasta ja Lähi-idästä. Myös "Hyborialainen aika" keskittyy kuvaamaan tämän maanosan tapahtumia, ja Conan-seikkailujen enemmistö tapahtuu kyseisellä alueella.
Molemmat kartat on hahmoteltu Mercator-prjoketiona esitetyn Euroopan kartan kopion päälle, ja niiden välillä esiintyy vähäisiä eroja. Luonnosmainen versio (tässä artikkelissa kartta A) on rajattu etelämmäksi, jolloin pohjoiset valtakunnat Vanaheim, Asgard ja Hyperborea jäävät osittain kartan ulkopuolelle, mutta vastaavasti Pohjois-Afrikan alueella sijaitseva Styygian valtakunta ulottuu kauaksi etelään. Kartta B on tarkempi ja näyttää Hyborian pohjoisosat kokonaisuudessaan, mutta vastaavasti Styygiasta on näkyvillä vain pohjoisrajan muodostava Styx-joki, joka A-versiossa on vielä nimettynä Niiliksi (Nile). Lisäksi Hyborian ja sen lähialueiden itärajan muodostava Vilayetin sisämeri on A-kartassa lähes kaksi kertaa suurempi kuin myöhemmissä versioissa, ulottuen Styygian pohjoisrajaa kauemmaksi etelään. Muut erot ovat pieniä ja koskevat rantaviivan ja valtioiden rajojen tarkkoja sijainteja ja muotoja.
Vaikka olikin melko tarkkaan suunnitellut myös Hyborian ulkopuoliset alueet, Howard ei milloinkaan piirtänyt niistä karttaa tai tehnyt yksityiskohtaisia muistiinpanoja, sillä halusi pitää mielikuvituksensa mahdollisuudet rajoittamattomina Conanin seikkaillessa hyboreille tutun maailman ulkopuolella. Hän myös katsoi tämän olevan sopusoinnussa sankariensa kokemuspiirin kanssa: olisi epätodennäköistä, että tarinoiden Hyboriasta tai sen lähiseuduilta kotoisin olevat päähenkilöt tietäisivät kaukaisista maista sen enempää kuin keskiajan eurooppalaiset tiesivät Aasiasta tai Afrikasta.
Howardin kirjeenvaihto
Howard sai 1936 ihailijakirjeen, jossa P. Schuyler Miller esitteli hänen ja ystävänsä John Clarkin luoman, tuohon mennessä julkaistujen Conan-tarinoiden perusteella piirretyn kartan. Howard vastasi heille kartan olevan suurin piirtein oikea; se ei ole säilynyt, mutta on todennäköistä, että sen tarkkuus koski lähinnä valtioiden välisiä suhteita. Kartan suurin virhe oli Howardin vastauksesta päätellen Kushin valtakunnan sijainti tai koko. Ilmeisesti Miller ja Clark olivat kuvanneet Kushin huomattavasti liian suurena, sillä Howard mainitsi näille sen olevan vain yksi Styygian eteläpuolisista mustista kuningaskunnista. Hän kuitenkin huomautti hyborien yleensä viittaavan kehen tahansa mustaihoiseen kushilaisena, koska Kush sijaintinsa vuoksi oli ensimmäinen hyborien kanssa kosketuksiin joutunut musta kuningaskunta. Vastauksensa oheen Howard liitti kopion B-kartasta, johon oli lisännyt kaupunkeja, kaksi uutta valtakuntaa (Khauran ja Khoraja) sekä merkittävien kartan ulkopuolelle jäävien paikkojen sijainnin suuntaa osoittavia nuolia.
LANYn kartta
Kaksi vuotta Howardin kuoleman (kesäkuussa 1936) jälkeen kustannusyhtiö LANY julkaisi kirjasen nimeltä The Hyborian Age. Muun sisällön ohessa siinä julkaistiin "Hyborialainen aika" -essee sekä Millerin ja Clarkin piirtämä hyborialaisen ajan kartta, joka on lähes täysin yhdenmukainen Howardin Millerille ja Clarkille lähettämän luonnoksen kanssa. Toisin kuin Howardin kartat, LANY-kartta esittää kuitenkin myös Styygian etelärajan sekä pohjoisimmat mustat kuningaskunnat.
thumb|centre|515 px|Styygia, mustat kuningaskunnat ja Vilayetin eteläranta tyypillisen LANY-pohjaisen kartan esittäminä.
Styxin eteläpuolisten alueiden esitystapa ei LANY-kartassa ole täysin yhteneväinen Howardin luonnosten tai novellien kanssa. Styygia on siinä pinta-alaltaan varsin pieni, rajoittuu Styx-jokeen paitsi pohjoisessa, myös idässä, ja on pohjois–etelä-suunnassa melko vaatimattoman kokoinen. Heti sen eteläpuolella on joukko pienehköjä mustia kuningaskuntia (Kush, Darfar, Keshan, Punt, Zembabwei), jotka maantieteellisesti sijoittuvat itä–länsi-suunnassa riviin. Tällainen sijainti ei melko varmasti vastaa Howardin alkuperäistä näkemystä, mutta mahdollisesti se on ollut keino saada kaikki Conan-novelleissa mainitut Styygian eteläpuoliset valtakunnat mahtumaan kooltaan rajoitetulle kartalle, jossa suurin mielenkiinto on kohdistunut hyborivaltakuntiin. Dale E. Rippke on myös huomauttanut Howardin maininnan Kushin läheisestä suhteesta hyborikuningaskuntiin vihjaavan sen olevan pohjoisin mustista kuningaskunnista. Tällöin muiden alueen valtakuntien tulisi sijaita Kushia etelämpänä.
LANY-kartta oli ensimmäinen julkaistu Hyborian kartta ja siitä tuli myöhemmin pohja useimmille uusille Hyborian kartoille. Kartassa kerrotaan sen pohjautuvan "Robert E. Howardin valmistelemaan karttaan", minkä vuoksi sitä on pidetty luotettavana, vaikka Miller ja Clark olivat tehneet siihen merkittäviä lisäyksiä Howardin novellien pohjalta. On kuitenkin huomattava, ettei Millerillä ja Clarkilla ollut käytettävissä kaikkea sitä aineistoa, joka nykyään on saatavilla, kuten joukko julkaisemattomia novelleja ja luonnoksia, sekä eräänä merkittävimmistä Styygian tarkemman koon ja rajat paljastavaa Hyborian kartan A-versiota. He eivät myöskään olleet voineet keskustella Howardin kanssa muutoksista mustien kuningaskuntien karttaan, joita he epäilemättä olivat tehneet Howardin mainittua virheistä Kushin maantieteessä.
GURPS Conan -kartta
Lähes kaikki Conanin maailmasta laaditut kartat perustuvat LANY-kartalle. Mahdollisesti ensimmäinen koko hyboren tunteman maailman esittänyt kartta kartta julkaistiin sarjakuvalehti Savage Sword of Conanissa vuonna 1975 Tim Conradin piirtämänä. Mukaan oli sisällytetty elementtejä myös L. Sprague de Campin ja Lin Carterin kirjoittamista Conan-kertomuksista. Starmont Housen muutamaa vuotta myöhemmin julkaisema värillinen kartta esitti Sinisen idän Conradin versiota yksityiskohtaisemmin. Siihen sisältyi myös Howardin toisinaan mainitsema Mun manner, joskin sen samaistaminen Australiaan oli ilmeisesti virheellistä. Seuraavaksi ilmestynyt merkittävä kartta oli GURPS Conan -roolipelin mustavalkoinen kartta, johon pohjautuen kaikki kaupalliseen levitykseen tarkoitetut hyborialaisen ajan kartat on sittemmin tehty. Näistä mainittakoon Marvel Comicsin Handbook of the Conan Universeen sisällytetyt versiot sekä Mongoose Publishingin suurta arvostusta nauttivat, roolipelaamiseen tarkoitetut kartat.
GURPS Conanin kartta kuvaa Hyborian, Styygian ja pohjoiset mustien hallitseman kuningaskunnat (Kush ym.) suunnilleen sellaisina, kuin ne LANY-kartassa esitettiin. Niiden eteläpuolella sijaitseva varsinainen, valtioiksi järjestäytymätön mustien kuningaskuntien alue on suhteellisen pieni. Myös Sininen itä on itä–länsi-suunnassa selvästi Hyboriaa pienempi. Idän suurimmat valtakunnat ovat Hyrkania, Khitai ja Vendhya. Hyrkania sijaitsee heti Vilayetin itäpuolella ja rajoittuu idässä ja etelässä vuoristoihin. Sen itäpuolella sijaitseva Khitai hallitsee lähes koko mantereen itärannikkoa. Vendhya kattaa kokonaan laajan eteläisen, Intiaa muistuttavan niemimaan.
Dale E. Rippken näkemys
Miekka ja magia -kirjallisuuden tutkija Dale E. Rippke on hyborialaisen ajan maantiedettä käsittelevissä artikkeleissaan esittänyt, että LANY ja GURPS Conan -perinteeseen nojaavat kartat ovat suurelta osin virheellisiä eivätkä vastaa Howardin maailmastaan antamaa kuvaa – tosin, kuten Rippke huomauttaa, myös Howardin tarinoiden ja karttojen välillä on pieniä ristiriitoja. Perustaen tutkimuksensa Howardin novelleissa, tarinaluonnoksissa, esseissä ja kirjeissä annetuille vihjeille, Howardin karttaluonnoksille sekä oletukselle, että merenpinta on Hyborian tavoin todellista maailmaa alempana myös Sinisessä idässä, hän on konstruoinut kartat hyborialaisen ajan Afro-Euraasian etelä- ja itäosista. Karttojen pohjana ovat toimineet todellisten Afrikan ja Aasian kartat. Rippke ei ole sisällyttänyt niihin muiden kuin Howardin Conan-tarinoissa esiintyneitä paikannimiä. Karttojen tärkeimpiä eroavaisuuksia GURPS Conanin karttaan verrattuna ovat:
MIT-lisenssi
MIT-lisenssi on avoin ohjelmistolisenssi joka kehitettiin Massachusetts Institute of Technologyssä (MIT). Se ei ole copyleft-lisenssi, joten se sallii teoksen käytön myös suljetun lähdekoodin ohjelmistoissa. Lisenssi tunnetaan myös nimillä X-lisenssi ja X11-lisenssi.
MIT-lisenssin ehdot ovat yksinkertaiset. Se antaa käyttäjälle oikeudet vapaasti muokata, kopioida ja käyttää teosta omassa projektissa sillä ehdolla, että lisenssin teksti säilyy lähdekoodissa. Koska MIT-lisenssi ei ole copyleft-lisenssi, se ei vaadi lähdekoodin julkistamista vaikka muokattua teosta levitettäisiin eteenpäin. Ehkä tunnetuin lisenssiä käyttävä ohjelmisto on X Window System.
Lisenssin teksti
Lisenssin sisältö on public domainia, joten sitä saa muokata vapaasti. Copyright (c) <tekijä> Permission is hereby granted, free of charge, to any person obtaining a copy of this software and associated documentation files (the "Software"), to deal in the Software without restriction, including without limitation the rights to use, copy, modify, merge, publish, distribute, sublicense, and/or sell copies of the Software, and to permit persons to whom the Software is furnished to do so, subject to the following conditions: The above copyright notice and this permission notice shall be included in all copies or substantial portions of the Software. THE SOFTWARE IS PROVIDED "AS IS", WITHOUT WARRANTY OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO THE WARRANTIES OF MERCHANTABILITY, FITNESS FOR A PARTICULAR PURPOSE AND NONINFRINGEMENT. IN NO EVENT SHALL THE AUTHORS OR COPYRIGHT HOLDERS BE LIABLE FOR ANY CLAIM, DAMAGES OR OTHER LIABILITY, WHETHER IN AN ACTION OF CONTRACT, TORT OR OTHERWISE, ARISING FROM, OUT OF OR IN CONNECTION WITH THE SOFTWARE OR THE USE OR OTHER DEALINGS IN THE SOFTWARE.
Lisenssin käyttö
Free Software Foundation (FSF) käyttää MIT-lisenssistä nimitystä X11-lisenssi, koska arvelee sen olevan tarkempi. Open Source Initiative kuitenkin käyttää nimitystä MIT-lisenssi. X11-lisenssi ei kuitenkaan ole täysin sama kuin MIT-lisenssi, vaan siihen on lisätty kielto, jonka mukaan tekijän nimeä ei saa käyttää ohjelman mainostamiseen tai markkinointiin ilman lupaa. Tämä tekee lisenssistä melkein identtisen BSD-lisenssin kanssa. FSF kehottaakin suosittelemaan mieluummin MIT-lisenssin käyttöä, koska BSD-lisenssi voidaan sekoittaa sen vanhaan versioon joka sisälsi paheksutun "mainospykälän".
MIT-lisenssi on Open Source Intiativen hyväksymä ja yhteensopiva GNU GPL:n kanssa, joten GPL- ja MIT-lisensoituja teoksia voidaan yhdistää. X Window Systemin lisäksi muita tunnettuja MIT-lisensoituja ohjelmistoja ovat Mono-kehitysympäristön luokkakirjastot ja PuTTY.
Pyridiini
Pyridiini (C5H5N) on aromaattinen heterosyklinen  amiini, jossa typpi ja viisi hiiliatomia ovat muodostaneet aromaattisen bentseeniä muistuttavan rakenteen. Pyridiini on korkean viskositeetin omaava nestemäinen aine, jolla on tunnusomaisesti voimakas epämiellyttävä tuoksu. Pyridiinirengas on yleinen monissa luonnonyhdisteissä; se esiintyy esimerkiksi nikotiinimolekyylissä, joka on tupakkakasveissa esiintyvä alkaloidi. Pyridiinistä käytetään myös nimiä atsabentseeni ja atsiini.
Pyridiini on huomattavasti heikompi emäs kuin alifaattiset amiinit johtuen typpiatomin sp²-hybridisaatiosta. Pyridiinimolekyylin typpiatomilla on kuitenkin yksi delokalisoitumaton vapaa elektronipari, joten se voi toimia emäksenä. Sen konjugaattihapon pKa on 5,30. Pyridiini protonoituu happojen kanssa muodostaen pyridinium-kationin.
Reina Tanaka
thumb|Reina Tanaka Reina Tanaka (, s. 11. marraskuuta 1989 Fukuoka, Japani) on japanilainen laulaja. Hän liittyi Hello! Project -kollektiiviin kuuluvaan Morning Musume -yhtyeeseen 6. sukupolven jäsenenä vuonna 2003. Hänen nykyisin käytössä oleva nimensä on kirjoitettu hiragana-merkeillä, jotta se erottuisi japanilaisen näyttelijän Rena Tanakan nimestä. Kummatkin nimet ovat samanlaisia kanji-merkeillä kirjoitettuna, sillä nimi voidaan lausua sekä "Rena" että "Reina". Tanaka on singlen Shabondama päälaulaja tehden hänestä ensimmäisen jäsenen Morning Musumessa, joka on voinut laulaa pääosan esikoissinglellään. Hän oli myös edustettuna Memory Seishun no Hikari -kappaleen sooloversiossa, joka julkaistiin ihailijakerhon CD:llä. Tanaka on ainoa jäsen, joka on koe-esiintynyt kahdesti päästäkseen mukaan. Hän on 152 cm pitkä.
Kallaveden reitti
250px|thumb|[[M/S Koski|M/S Koski saapumassa Kuopion satamaan Kallavedellä kesäkuussa 2005.]] Kallaveden reitti on Vuoksen vesistön vesireitistö Pohjois-Savossa, Etelä-Savossa ja Pohjois-Karjalassa. Sen pääjärvi on Kallavesi, johon vetensä suoraan laskee kaksi vesireittiä Iisalmen reitti ja Nilsiän reitti. Kolmas vesireitti, Juojärven reitti, laskee puolestaan samassa pinnan tasossa olevaan Varisveteen Iso-Kallan itäisimmässä osassa. Kallaveden reitin vedet purkautuvat etelään Saimaan pinnan tasolle Leppävirran reittiä ja Heinäveden reittiä myöten Soisalon saaren länsi- ja itäpuolelta.
Reittiä käytetään vilkkaasti monenlaiseen vesiliikenteeseen. Saimaalta Kuopioon ja Siilinjärvelle kulkee Leppävirran reittiä pitkin 4,35 metrin syväväylä, jota käytetään kaupallisessa rahtiliikenteessä kaivosteollisuuden ja puunjalostusteollisuuden raaka-aineiden ja myös valmiiden tuotteiden kuljetukseen. Vuonna 2006 alkoi myös vuosien tauon jälkeen säännöllinen matkustajaliikenne tätä Soisalon läntistä reittiä pitkin Kuopion, Savonlinnan ja Lappeenrannan välillä.
Soisalon saaren itäpuolista reittiä, Heinäveden reittiä, käytetään lähinnä matkailullisessa tarkoituksessa pienveneliikenteessä ja Saimaan perinteisten matkustajalaivojen väylänä. Pohjoisen suunnan reitit (Iisalmi, Nilsiä ja Juojärvi) ovat myös pääosin matkailun ja vapaa-ajan liikenteen käytössä, joskin puunuittoa tapahtuu jossakin määrin Iisalmen ja Nilsiän reittien eteläisimmissä osissa.
Voimalaitokset
Kallaveden reitillä sijaitsee kymmenen sähkövesivoimalaitosta, jotka omistavat Pohjois-Karjalan Sähkö Oy, Stora-Enso Oyj ja Savon Voima Oyj.
Nilsiän reitti
Nilsiän reitti on Kallaveden reitin latvavesistöreitti.
Luettelo televisiosarjan Lucky Luke – Uudet seikkailut jaksoista
Tämä artikkeli sisältää luettelon Xilam Animation -tuotantoyhtiön sarjan Lucky Luke – Uudet seikkailut jaksoista.
Pandora (täsmennyssivu)
Pandora tarkoittaa seuraavia:
Selkäletto (Ii)
Muut Iin kunnassa sijaitsevat Selkäletto-nimiset saaret ovat Selkäletto Seljänlahdella ja Selkäletto Praavan edustalla.
Saaren keskiosassa sijaitsee kivilatomus, vanha merimerkki ja muinaisjäännös, jonka ovat perimätiedon mukaan rakentaneet suomalaiset työmiehet venäläisten johdolla. Merimerkin koko on noin 7 m × 7 m ja sen korkeus on noin 2,5 metriä. Latomuksen huipulla on perimätiedon mukaan ollut puisen huippumerkin jäänteitä vielä 1970-luvulla. Merkin itäinen sivu on sortunut. Kaakkoisrannalla sijaitsee lisäksi vanha, ilmeisesti linnustuksen näkösuojana käytetty matala kivimuuri.
Hitsaaja
thumb|250px|Hitsaaja Hitsaaja (joskus myös hitsari) hitsaa yleensä esivalmistellut, työstetyt osat - työkappaleet yhteen. Työkappaleista käytetään hitsauksen yhteydessä myös käsitettä perusaine.
Hitsaaja voi suorittaa pätevyyskokeen teräksille standardin SFS-EN 9606-1 mukaan ja pätevöityä näin hitsaajana. Pätevyyskokeen suorittaneesta hitsaajasta käytetään nimitystä pätevöitetty hitsaaja. Tämä on korvannut kokonaan aikaisemman menettelyn ja nimikkeen luokkahitsaaja. Hitsaajan pätevyyskokeella pyritään varmistamaan riittävä osaaminen ja samalla hitsatuissa rakenteissa laatutaso. Kokeen hyväksytyn suorittamisen jälkeen hitsaajan pätevyys on voimassa enintään kolme vuotta, edellyttäen kuuden kuukauden väleiden allekirjoituksin vahvistettuja tarkistuksia. Eri perusaineille ja hitsaustavoille on omat pätevyyskokeensa.
Hitsaajat työskentelevät muun muassa konepajoissa, telakoilla ja rakennustyömailla.
Hitsatuissa rakenteissa hitseille asetetaan laatuvaatimuksia, jotta saavutetaan esimerkiksi riittävä lujuus ja korroosionkestävyys. Käytettävissä on yhdenmukaistetut hitsien laatuvaatimukset, jotka on porrastettu kolmeen hitsiluokkaan; B, C ja D (vaativin on B). Luokat määritellään SFS-standardeissa "SFS-EN 30042 : Alumiinin kaarihitsaus. Hitsiluokat 1994-09-19. 1. painos" sekä "SFS-EN 25817 : Terästen kaarihitsaus. Hitsiluokat 1993-01-04. 1. painos". Hitsaajan pätevyyskokeessa koekappaleen hitseille hyväksymiskriteerinä on hitsiluokka B muutamin poikkeuksin.
Hitsaaja voi suorittaa International Welder- (IW) eli kansainvälisen hitsaajan- tutkinnon (aikaisemmin European Welder (EW) eli eurooppalainen hitsaaja) kolmella eri tasolla; piena-, levy- ja putkitaso, eri hitsausprosesseilla; puikko (111), MIG/MAG (131, 135, 136), TIG (141) ja eri perusaineilla. Yhtenäisten koulutusjärjestelyjen ja tutkintokäytäntöjen tarkoituksena on edistää vapaata työn ja tuotteiden liikkuvuutta. Kyseisen järjestelmän mukaista koulutusta ja tutkintoja on tarjolla ammatillisissa oppilaitoksissa.
Berliinin taivaan alla
Elokuvassa toistuu Peter Handken runo ”Lied Vom Kindsein”. Elokuvan alkuosa on mustavalkoinen ja ”realistisempi” loppuosa värillinen.
Juoni
Enkeleitä vaeltaa Berliinissä tarkkaillen ihmisiä sekä auttaen yksinäisiä ja masentuneita sieluja. Vain lasten silmät voivat nähdä nämä aikojen alusta paikalla olleet ihmisten aineettomat kumppanit. Enkeleiden keskeinen tehtävä on auttaa ihmisiä näiden henkisissä ponnisteluissa. Niinpä kirjasto on todellinen enkelten risteysasema. Aivan erityisen tärkeä enkelien velvoite on estää ihmisiä riistämästä henkeä itseltään.
Bruno Ganzin esittämä enkeli Damiel ihastuu trapetsitaiteilijaan (Solveig Dommartin) ja haluaa tulla ihmiseksi. Berliinin muurin tienoilla tapahtuukin ihme ja Ganzin enkelihahmo alkaa jättää jalanjälkiä maankamaraan.
Sivujuonena on amerikkalainen filmitähti (Peter Falk enemmän tai vähemmän itsenään), joka on Berliinissä elokuvaa tekemässä ja lasten tavoin näkee enkelit ja juttelee heille. Paljastuu, että hänkin oli aiemmin enkeli. ”Meitä on monta”, hän sanoo.
Tuotanto
Nick Cave and the Bad Seeds esiintyy elokuvan avainkohtauksessa.
Ohut punainen viiva (täsmennyssivu)
Ohut punainen viiva voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Berliinin taivaan alla
Vastaanotto
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen 50 parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
Jatko-osa
Wenders ohjasi elokuvalle myös jatko-osan Niin kaukana, niin lähellä (In weiter Ferne, so nah!, 1993). Siinä toinenkin alkuperäisen tarinan enkeleistä, Cassiel (Otto Sander), muuttuu ihmiseksi ja seikkailee 1990-luvun yhdistyneessä Berliinissä yhdessä Damielin (Ganz) kanssa. Elokuvan muita näyttelijöitä ovat Nastassja Kinski, Willem Dafoe, Solveig Dommartin ja Peter Falk. Cameoroolit omana itsenään tekevät Lou Reed ja Mihail Gorbatšov.
Enzio Sevón
Sevón harrasti nuorena urheilua ja kuului muun muassa Grankulla IFK:n perustajajäseniin 1925. Vuodesta 1929 hän oli Helsingin IFK:n hallituksessa ja toimitti järjestön jäsenlehteä Helsingfors Kamrateria (1930–1947).
Jatkosodan aikana Sevón toimi suomalaisen kollegansa Pekka Tiilikaisen kanssa puolustusvoimien radioreportterina, jossa tehtävässä hän haavoittui. Sevón sai kahdesti 4. luokan Vapaudenristin (FrK 4) sekä vapaussodan (1918), talvisodan (1939–1940) ja jatkosodan (1941–1945) muistomitalit.
Sevón toimi Urheilutoimittajain liiton puheenjohtajana vuosina 1946–1954. Hän antoi merkittävän panoksen kansainvälisessä urheilutoimittajien liitossa AIPS:ssa ja toimi sen hallituksessa 1952–1959. Hänet nimitettiin Urheilutoimittajien Liiton kunniapuheenjohtajaksi vuonna 1955. Sevón oli Svenska Centralidrottsförbundetin (CIF) sihteeri 1946–1951 ja Olympiakomitean valtuuskunnassa 1946–1965. Vuosina 1952–1956 hän oli Finlands Svenska Skidförbundetin puheenjohtaja.
Ura Yleisradiossa alkoi, kun Yleisradion pääjohtaja Einar Sundström kutsui hänet yhtiöön selostamaan Helsingin olympialaisia. Jo sitä ennen hän oli tehnyt urheiluselotuksia radioon päätyönsä ohella. Vuodesta 1958 vuoteen 1965 Sevón toimi Yleisradion ruotsinkielisen selostusosaston päällikkönä. Viimeiset työvuotensa (1965–1972) hän työskenteli erikoistoimittajana. Hän kirjoitti vuosikymmeniä suomalaisesta urheilusta ruotsalaisiin Svenska Dagbladetiin (1935–1938) ja Dagens Nyheteriin (1938–1972). Hän perusti Hufvudstadsbladetin suojissa myös ruotsinkielisen urheiluaikakauslehden Sportpressenin ja työskenteli lehden toimitusjohtajana 1946–1951 ja päätoimittajana 1952–1972.
Kielitaitoinen Sevón teki runsaasti toimitus- ja käännöstöitä. Hän kirjoitti ja toimitti lukuisia urheiluhistoriikkeja, niin ruotsinkielisten urheiluliittojen kuin paikallisten seurojenkin. Hän julkaisi vuonna 1985 omaelämäkerrallisen muistelmateoksen Optimist och kosmopolit. Merkittävä teos 33 tähteä urheilijoina ja ihmisinä ilmestyi vuonna 1947. Urheilun lisäksi Sevón selosti radiolle muun muassa Englannin kuningattaren kruunajaisia 1953, ja urheiluun liittyvien työskentelytaukojen aikana syntyi lukemattomia matka- ja henkilökuvauksia radiolle.
Enzio Sevón käytti usein nimimerkkiä Kim, jolla nimellä häntä myös lähipiirissä kutsuttiin. Hän sai ansioistaan Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun kultaisen ansiomerkin.
Sevónin isä oli salolaissyntyinen Anton Arvid Sevón, ja hänen äitinsä Ester Augusta Sevón (o.s. Hoffström) oli kotoisin Mikkelistä. Enzio Sevónin 1. puoliso vuodesta 1930 oli Ulla (o.s. Melartin), 2. puoliso Gunvor Inger Birgitta (o.s. Lillåivo). Tytär Gin ja poika Leif ovat 1. avioliitosta, tyttäret Kerstin, Cay ja Kate sekä poika Kjell 2. avioliitosta.
Timothy Spall
Timothy Leonard Spall (s. 27. helmikuuta 1957 Battersea, Lontoo) on englantilainen Bafta-palkittu elokuva-, teatteri- ja televisionäyttelijä.
Spall aloitti teatteriuransa National Youth Theatressa sekä myöhemmin Royal Academy of Dramatic Artissa, jossa hänet palkittiin vuosikurssinsa lupaavimpana näyttelijänä. Vuonna 1979 hän liittyi Royal Shakespeare Companyyn.
Esiinnyttyään 1980-luvun taitteessa pienissä elokuvasivurooleissa Spall teki televisioläpimurtonsa ujona sähköasentaja Barry Taylorina draamakomediassa Näkemiin vaan, muru! Suurelle yleisölle hän tuli tutuksi viimeistään Peter Piskuilanin roolista kolmessa Harry Potter -elokuvassa.
Spallin poika Rafe Spall (s. 1983) on myös näyttelijä.
Vuoden kaupunkilehti
Vuoden kaupunkilehti on Sanomalehtien Liiton vuosittainen kunniamaininta parhaasta kaupunkilehdestä.
Yvette Williams
Yvette Winifred Corlett (o.s. Williams, 25. huhtikuuta 1929 – 13. huhtikuuta 2019 ) oli uusiseelantilainen pituushyppääjä ja olympiavoittaja.
Yvette Williams voitti pituushypyn olympiakultaa Helsingissä 1952. Hänen voittotuloksensa oli 624 cm, jolla hän voitti toiseksi tulleen Aleksandra Tšudinan kymmenellä sentillä. Helmikuussa 1954 hän hyppäsi Gisbornessa maailmanennätyksen 628 cm. Hän voitti mestaruuksia myös Kansainyhteisön kisoissa. Kilpauransa hän lopetti ennen Melbournen 1956 olympialaisia.
Tšernobog
Tšernobog, Crnobog, Czorneboh tai Zernebog on slaavilainen jumaluus, josta tiedetään vähän mutta josta on spekuloitu paljon. Kaikki eri kirjoitusasut tarkoittavat mustaa jumalaa. On epäselvää, kuinka tärkeä tämä jumala oli muinaisille slaaveille ja miten laajalti hänet tunnettiin.
Ainoa Tšernobogin mainitseva historiallinen lähde on saksalaispappi Helmoldin Chronica Slavorum 1100-luvulta. Helmold kuvaa teoksessaan vielä pakanuudessa pysytelleiden slaaviheimojen uskomuksia ja elintapoja. Hän kertoo, kuinka slaaveilla oli juhlissaan tapana kierrättää keskuudessaan pikaria samalla ylistäen hyvää jumalaa hyvistä asioista ja kiroten pahaa jumalaa pahoista asioista. Tässä yhteydessä Helmold mainitsee pahan jumalan nimeksi Zcerneboch. On huomattava, että kyseessä on pikemminkin saksalaisen, slaavien kieltä ja tapoja tuntemattoman Helmoldin oma tulkinta kuin tarkka kuvaus. Ei myöskään tiedetä, onko kyseessä erillinen jumaluus vai jonkin toisen jumalan ilmentymä.
Slaavilaisen mytologian tutkijat pitivät mustan jumalan olemassaoloa kuitenkin tosiasiana ja olettivat, että sen vastaparina piti olla olemassa myös valkoinen jumala Belobog. Tästä dualistisesta käsityksestä tehtiin paljon pitkälle meneviä johtopäätöksiä hataralle pohjalle. Myöhemmin käsitys mustan ja valkoisen jumalan vastakkainasettelussa slaavilaisessa mytologiassa on vahvasti kyseenalaistettu.
Taiteessa
Ajatus pahasta slaavilaisesta jumalasta on kiehtonut monia taiteilijoita, ja Tšernobog onkin saanut paikan varsin monien kirjojen, elokuvien ja videopelien hahmona tai inspiraationa. Näihin sisältyvät
Ekklesiasterion
pienoiskuva|[[Akragas|Akragaan ekklesiasterionin rauniot.]] pienoiskuva|[[Antiikin Ateena|Ateenan ekklesian kokoontumispaikka ja puhujankoroke (bēma) Pnyks-kukkulalla.]] Ekklesiasterion oli antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa poliksen eli kaupunkivaltion ekklesian eli kansankokouksen kokouspaikkana toiminut rakennus tai ulkoilmarakennelma.
Liukuluku
Liukuluku on tietokoneissa käytetty reaalilukujen likimääräinen sisäinen esitysmuoto. Liukulukumuoto on kompromissi tarvittavien bittien lukumäärän, luvun esitystarkkuuden ja peitettävän lukualueen välillä.
Ekklesiasterion
Ekklesiasterioneita
Ekklesiasterioneita tunnetaan ainakin seuraavista poliksista:
Liukuluku
Liukulukulaskenta
Liukulukuun kuuluu neljä osaa: etumerkki (s), mantissa (m), kantaluku (k) ja eksponentti (c). Etumerkki kertoo, onko luku negatiivinen vai positiivinen. Mantissa kuvaa luvun merkitseviä numeroita. Kantaluku ja eksponentti määrittävät luvun suuruusluokan. Tällöin liukuluvun arvoksi x saadaan: Esitys ei kuitenkaan ole yksikäsitteinen lukunelikolle ellei lukualueita rajata tarkasti. Yksikäsitteisyys voidaan saavuttaa sopimalla tietty kantaluku k, ja sen jälkeen vaatimalla, että ja. Tietokoneissa pätee yleensä k = 2, jolloin ja.
Liukulukulaskenta voidaan aina toteuttaa ohjelmallisesti mutta monet suorittimet pystyvät suoraan liukulukulaskentaan matematiikkasuorittimella. Käyttäjälle tämä näkyy vain nopeuserona, ei tulosten erona. Matematiikkasuoritin on ollut erillinen apusuoritin varsinaisen suorittimen rinnalla, mutta se on nykyään integroitu varsinaisen suorittimen kanssa samalle piirisirulle. Esimerkiksi IBM PC -yhteensopivissa käytetty vuonna 1989 julkaistu Intel i486 integroi matemaattisuorittimen samalle piisirulle.
Johdatteleva esimerkki
Oletetaan kantaluvun olevan 10, mantissan kolminumeroinen ja eksponentissa olevan etumerkin ja yhden numeron.
Tällöin suurin esitettävissä oleva luku on. Alempana selitettävistä normaaleista luvuista pienin nollaa suurempi on, pienin epänormaali luku. Tarkkuus riippuu suuruusluokasta: välillä 1–10 luvut esitetään tuhannesosan tarkkuudella, välillä 10–100 sadasosan tarkkuudella ja niin edelleen.
Kullekin luvulle on kolme eri esitystapaa: esimerkiksi 1,23 voidaan esittää, tai. Esitystavoista ensimmäinen on tarkin, ja tätä esitystapaa kutsutaan normaaliksi; siis normaalin luvun mantissa on aina vähintään 100 ja enintään 999.
Normaalit luvut muodostavat näin nollaa kohti tihentyvän parven, jossa kuitenkin nollan ympärillä on aukko: Pienin positiivinen luku on tuhat kertaa suurempi kuin sen erotus toiseksi pienimpään positiiviseen lukuun. Epänormaalit luvut täyttävät tämän aukon: tarkkuus pienenee, mutta laskenta ei "romahda" äkillisesti nollaan.
IEEE 754 -liukulukustandardi
Laajennettua kaksoistarkkuutta kutsutaan joskus 80-bittiseksi muodoksi, mutta laitetoteutukset eivät tyypillisesti käytä piilotettua bittiä ja se voidaan merkitä 79-bittiseksi.
IEEE 754 standardin lisäksi on IEEE 854 -standardi, joka ei määrittele miten liukuluvut koodataan biteiksi, mutta se sallii sekä kymmen- että kaksikantaiset muodot.
Normalisoidut luvut
Kun c \ne 0, luku on normalisoitu. Tällöin yksikäsitteisyys saavutetaan sopimalla ja. Tällöin liukuluvun arvoksi x saadaan:
Lukua nolla ei voi esittää suoraan johtuen m_{IEEE} määritelmästä, koska ylin bitti säädetään kiinteästi ykköseksi. Standardin mukaan luku on nolla kun m = c = 0. Tämän seurauksena luvun nolla esitys tietokoneen muistissa on kaikki bitit nollina, mikä nopeuttaa liukulukumuuttujien alustamista eräissä tietokonejärjestelmissä.
Normalisoidussa muodossa mantissan ensimmäinen luku on aina 1b, joten se jätetään pois ja siten saadaan käyttöön yksi numero enemmän tarkkuutta. Täten
Koska yksi eksponentin arvo on varattu nollalle, ei eksponentteja voi esittää suoraan, vaan eksponentti on IEEE-liukuluvuissa tallennettu muodossa jota kutsutaan nimillä offset binary tai biased exponent. Tämä, missä b riippuu käytetystä tarkkuudesta. Perustarkkuudelle b = 127 ja kaksoistarkkuudella b = 1023. Eksponentti voi täten esittää suuremman määrän positiivisia arvoja kuin negatiivisia arvoja.
Ei-normalisoidut arvot
Kun c = 0 ja m \ne 0, luku ei ole normalisoitu. Tällöin ja, missä b riippuu käytetystä tarkkuudesta. Perustarkkuudelle b = -126 ja kaksoistarkkuudella b = -1022.
Äärettömät: positiivinen ja negatiivinen
IEEE-745 määrittelee myös positiivisen ja negatiivisen äärettömän. Käsitteellisesti ne eivät vastaa niinkään matemaattista äärettömyyttä vaan mitä tahansa lukua, joka ylittää tai alittaa esitettävissä olevien lukujen alueen. Äärettömilläkin voidaan osittain laskea, esimerkiksi mikä tahansa positiivinen normaali luku jaettuna positiivisella äärettömällä antaa tulokseksi positiivisen nollan.
Nollat: positiivinen ja negatiivinen
Analogisesti äärettömien kanssa nollia on kaksi, positiivinen ja negatiivinen. Ne kuvaavat paitsi matemaattisen tarkkaa nollaa, myös lukuja joiden suuruus alittaa ei-normalisoitujen lukujenkin esitettävissä olevat arvot.
Epäluku ("Not-a-Number", NaN)
Lopuksi standardi määrittelee tuloksen laskutoimitukselle, jolle ei ole mielekästä vastausta edes äärettömien tai nollien avulla esitettynä. Esimerkiksi positiivisen ja negatiivisen äärettömän summa on tällainen: taustalla on ajatus, jonka mukaan emme tiedä kumpi ääretön on suurempi, joten mikään vastaus ei kelpaa. Jokaisen luvun jokainen laskutoimitus epäluvun kanssa tuottaa epäluvun: esimerkiksi epäluku kertaa nolla ei ole nolla vaan epäluku.
Laskutaulukot
Seuraavassa "S" kuvaa suurta lukua, joka on lähes lukualueen ylärajalla, luku 3 on esimerkki tavallisesta luvusta, äärettömät on merkitty +inf ja −inf, nollat +0 ja −0, ja epäluku on NaN.
Esimerkki
Luvun 1 esitys perustarkkuudella tarkoittaa lukua, jossa m = 0 ja c = 127, eli heksadesimaalijonona: 3f80 0000. Sama luku kaksoistarkkuudella saa esitysmuodon: 3ff0 0000 0000 0000. Luvun -1 esitysmuoto perus- ja kaksoistarkkuudella on bf80 0000 ja bff0 0000 0000 0000.
Muut liukulukumuodot
binary16 on (puolitarkkuus, ) on binary32 muodosta typistetty 16-bittinen muoto, joka on suunnattu muun muassa vähävirtaisissa laitteissa käytettäväksi.
On myös julkaistu erilaisia epästandardeja liukulukumuotoja kuten Nvidian TensorFloat-32.
16-bitin puolitarkkuutta käytetään esimerkiksi neuroverkkojen koulutuksessa.
Epätarkkuuksia ja ongelmia
Esimerkiksi JavaScriptin vertailu  on epätosi, koska sitä evaluoitaessa luvut on pyöristetty kolme kertaa ja summalausekkeen tulos on eri kuin luvun 0,3 muunnos liukuluvuksi.
JavaScriptissa, jossa kaikki luvut tallennetaan kaksoistarkkuuden 64-bittisinä IEEE-liukulukuina, suurin turvallisesti esitettävä kokonaisluku on 9007199254740992 (Number.MAX_SAFE_INTEGER+1). Esimerkiksi vertailu  palauttaa toden, vaikka on matemaattisesti epätosi.
On huomattava että tietokoneiden käsittelemät liukuluvut on optimoitu teknis-tieteellisen laskennan tarkoituksiin. IEEE754-standardin suunnittelija William Kahan valitsi 53 bitin tarkkuuden liukuluvuille, jotta tieteellisessä laskennassa vältettäisiin vaativa virheanalyysin tarve. Standardin mukaiset liukuluvut eivät sovellu lainkaan finanssimatematiikan käyttöön, sillä useimpia yksinkertaisiakaan desimaalilukuja ei voi tarkasti ilmoittaa liukulukuina, mikä johtaa pyöristysvirheisiin. Lisäksi suurissa summissa arvoalue voi loppua kesken. Tätä varten on kehitetty ns. desimaaliset liukuluvut. Näiden käsittely tietokoneen laitteistolla sisältyy vain muutamiin mainframe-koneisiin, kuten IBM z-Series, joten laskenta tapahtuu yleensä ohjelmallisesti. Finanssimatematiikan luonteen vuoksi tämän hitaus ei yleensä ole ongelma.
Koiton Näyttämö
Koiton Näyttämö oli vuosina 1906–1933 toiminut helsinkiläinen teatteri, joka on yksi nykyisen Helsingin Kaupunginteatterin edeltäjistä.
Historia
Koiton Näyttämö syntyi lokakuussa 1906, kun Helsingin Lammassaaressa toiminut Lammassaaren Näyttelyseura otettiin Raittiusyhdistys Koiton jäseneksi. Teatteriyhdistyksen nimi muuttui muotoon Koiton Näytelmäseura, ja se aloitti esitykset seuraavana vuonna valmistuneessa Koiton talossa Helsingin Yrjönkadulla.
Teatteri kiinnitti ensimmäiset ammattinäyttelijät vuonna 1921. Koiton Näyttämön johtajana toimi tuolloin Aarre Linnala. Näytelmäseuran aikana ohjelmisto oli koostunut kansannäytelmistä ja yhteiskunnallaisista näytelmistä, mutta ammattiteatteriksi ryhtymisen jälkeen se vaihtui modernimpaan draamaan sekä farsseihin ja musiikkinäytelmiin. Koiton Näyttämö ei menestynyt taloudellisesti erityisen hyvin, ja vuonna 1933 se yhdistyi Kansan Näyttämön kanssa Helsingin Kansanteatteriksi, joka puolestaan solmi vuonna 1948 yhteistyösopimuksen Helsingin Työväenteatterin kanssa. Lopulta vuonna 1965 ne yhdistyivät Helsingin Kaupunginteatteriksi.
Michael Hill
Michael Richard "Mick" Hill (13. joulukuuta 1947 − 23. kesäkuuta 2008) oli walesilainen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkääjänä.
Seuraura
Herefordissa syntynyt Hill aloitti uransa Bethesda Athleticissa ja siirtyi Sheffield Unitediin syyskuussa 1965. Neljän kauden aikana yorkshirelaisseurassa hän pelasi vain 37 ottelussa ja teki yhdeksän maalia.
Lokakuussa 1969 Hill myytiin 33 000 punnalla Ipswich Towniin, jossa hän teki 20 maalia 77 ottelussa. Crystal Palace osti hänet joulukuussa 1973 35 000 punnalla. Crystal Palacessa hän pelasi yhteensä 45 ottelua, joissa hän teki kuusi maalia.
Koko seurauransa aikana Hill teki 33 maalia 159 pelissä.
Maajoukkueura
Vuonna 1971 Hill pelasi kaksi maajoukkueottelua Tśekkiä ja Romaniaa vastaan vuoden 1972 EM-kilpailujen karsinnoissa.
Gioachino Rossini
Gioachino (myös Gioacchino) Antonio Rossini (29. helmikuuta 1792 Pesaro, Italia – 13. marraskuuta 1868 Pariisi, Ranska) oli italialainen säveltäjä. Hänet muistetaan erityisesti taitavana oopperoiden säveltäjänä. Rossini sävelsi ensimmäisen oopperansa 18-vuotiaana (1810). Rossinin tuotteliainta aikaa olivat vuodet 1815–1823. Hän sävelsi viimeisen oopperansa, Wilhelm Tellin (Guillaume Tell), vuonna 1829. Sen jälkeen hän sävelsi vielä muun muassa kirkkomusiikkia. Rossini oli 1800-luvun ensimmäisen puoliskon johtava italialainen oopperasäveltäjä ja vaikutti merkittävästi oopperamusiikin, erityisesti bel canton kehitykseen.
Lapsuus
Rossini syntyi musikaaliseen perheeseen Pesarossa, Adrianmeren rannikolla. Hänen isänsä soitti trumpettia ja käyrätorvea ja työskenteli teurastamojen tarkastajana. Äiti puolestaan oli laulaja. Vanhempien johdolla Gioacchinon musiikkiharrastus alkoi varhain ja jo kuusivuotiaana hän soitti triangelia isänsä yhtyeessä.
Rossinin isä kannatti ranskalaisia ja toivotti Napoleonin joukot tervetulleeksi niiden saapuessa Pohjois-Italiaan. Vuonna 1796 tämä muodostui ongelmaksi, kun Itävalta palautti vanhan hallinnon. Isä sai vankilatuomion ja äiti vei nuoren Gioacchinon Bolognaan, jossa hän ansaitsi leipänsä laulajana eri teattereissa. Tänä aikana Gioacchino oli usein vanhan isoäitinsä hoivissa, joka ei kyennyt pitämään pojalle kuria. Lopulta vanhemmat tapasivat Bolognassa uudestaan.
Rossini asui Bolognassa erään teurastajan hoivissa samalla kun hänen isänsä soitti trumpettia teatteriyhtyeissä ja äitinsä lauloi. Hän oli kolme vuotta herra Prinettin opetuksessa, opetellen cembalonsoittoa. Viinanmyynnillä itsensä elättänyt Prinetti soitti cembaloa vain kahdella sormella ja välillä nukahti seisaaltaan, joten kriittinen nuori oppilas ei kyennyt suhtautumaan tähän vakavasti.
Angelo Tesei oli hänen seuraava opettajansa, ja tämän luona Rossini oppi lukemaan musiikkia, säestämään pianolla ja laulamaan. Kymmenen vuoden iässä hän lauloi kirkkokuorossa soolo-osuuksia. Kolmetoistavuotiaana, vuonna 1805, hän lauloi paikallisessa teatterissa näytelmässä Camilla – tämä oli oleva hänen ainoa julkinen esiintyminen laulajana. Rossini oppi myös isänsä tavoin soittamaan trumpettia.
Nuoruus
thumb|Sopraano [[Isabella Colbran, jonka kanssa Rossini meni naimisiin 1822.]] Vuonna 1807 nuori säveltäjänalku hyväksyttiin isä P. S. Mattein tunneille opiskelemaan kontrapunktia ja hieman sen jälkeen Bolognan konservatorioon Cavedagnin sellotunneille. Rossini kehittyi nopeasti sellonsoitossa, mutta Mattein konservatiiviset näkemykset kontrapunktista ohjasivat häntä ajattelemaan sävellystyöstä vapaammin. Rossinin taitoa orkestroinnin saralla on pidetty tuloksena hänen työstään Haydnin ja Mozartin kvartettojen ja sinfonioiden sovittamisesta. Mozartin musiikille omistautumisensa vuoksi hänet tunnettiinkin Bolognassa lempinimellä Il Tedeschino (’pikku saksalainen t. saksankielinen’).
Vuonna 1808 Rossinille myönnettiin Bolognan konservatorion palkinto kantaatistaan Il pianto d'Armonia sulla morte di Orfeo ja kaksi vuotta myöhemmin, 18-vuotiaana, hänen ensimmäinen oopperansa La Cambiale di Matrimonio sai kantaesityksensä Venetsiassa. Vuosina 1810–1813 Rossini tuotti useita oopperoita Venetsiassa, Milanossa, Ferrarassa ja Roomassa, mutta läpimurto onnistui vasta vuonna 1813 hänen kymmenennen oopperansa Tancredin ja sen hurjan suosion ansiosta. Jotkut melodiat oopperasta nousivat niin suosituiksi, että niitä lauloivat niin gondoljeerit Venetsiassa kuin yleisöt oikeussaleissa.
Aikuisikä ja säveltäjänura
Seuraavien vuosien aikana Rossini jatkoi oopperoiden säveltämistä Venetsiassa ja Milanossa, mutta varsinkin joidenkin näistä vastaanotto ei tyydyttänyt Rossinia – Italiatar Algeriassa oli kuitenkin hyvin suosittu. Vuonna 1815 hän vetäytyi kotiinsa Bolognaan. Napolilainen impressaari Barbaja lähestyi häntä ja tarjosi sopimusta, jonka mukaan Rossini tulisi Napoliin kehittämään paikallisten teattereiden, San Carlon ja del Fondon, musiikillista suuntaa säveltämällä niille kummallekin oopperan vuodessa.
Muutamat vanhemmat napolilaiset säveltäjät kuten Zingarelli ja Paisiello eivät katsoneet nuoren säveltäjän nousevaa tähteä hyvällä, mutta heidän täytyi niellä kiukkunsa kun ooppera Elisabetta regina d'Inghilterra ensiesitettiin hovissa. Pääosan lauloi uransa huipulla ollut sopraano Isabella Colbran, Rossinin tuleva vaimo. Elisabetta oli ensimmäinen ooppera, missä säveltäjä korvasi recitativo seccon jousikvarteton säestämällä resitatiivilla sekä kirjoitti ornamentaatiot itse sen sijaan, että olisi jättänyt ne laulajien päätettäviksi. Seuraavan vuoden alussa Roomaan tuotetussa Sevillan parturissa Cesare Sterbinin Beaumarchais’n tekstin pohjalta kirjoittama libretto oli sama kuin Paisiellon aikaisemmassa oopperassa Il Barbiere Siviglia (la precauzione inutile), joka oli nauttinut suosiota Euroopassa jo neljännesvuosisadan. Paisiellon kannattajat olivat hyvin suutuksissaan Rossinin Parturin nähdessä päivänvalon, mutta eivät voineet mitään sen valtavalle suosiolle.
Sevillan parturi on muodostunut Rossinin suosituimmaksi oopperaksi. Se on koomisen oopperan ja bel canton mestarityö, jota voi pitää myös Mozartin Figaron häiden sisarteoksena.
Vuosina 1815–1823 Rossini sävelsi kaksikymmentä oopperaa. Otelloa voidaan pitää päätepisteenä säveltäjän opera serian uudistamisprosessissa ja se tarjoaakin mielenkiintoisen vertailukohdan Verdin samannimiselle teokselle. Rossinin aikaan tarinan traaginen loppu oli yleisölle niin luotaantyöntävä että sen tilalle oli kehitettävä onnellinen päätös. Vuonna 1817 Rossinille ehdotettiin oopperansa aiheeksi Tuhkimo-satua ja säveltäjä suostui sillä ehdolla, että tarinan yliluonnolliset elementit jätettäisiin sivuun. Oopperan La Cenerentola suosio nousi parturimaisiin sfääreihin. Yliluonnollisia elementtejä ei jätetty pois seuraavan vuoden teoksesta Mosè in Egitto, jonka esitysten kohtaus, jossa israeliitit matkaavat yli Punaisenmeren, aiheutti aina lavastuksessa käytettyjen kojeiden puutteiden vuoksi yleisössä hilpeyttä ja säveltäjä joutui lisäämään kohtaan kuoro-osuuden "Dal tuo stellato soglio" yleisön huomion kääntämiseksi toisaalle.
Vuonna 1822 Rossini ja Isabella Colbran menivät naimisiin. Samana vuonna hän itse ohjasi Tuhkimon Wienin-tuotannon. Tämän jälkeen hän palasi Bolognaan. Prinssi Metternich kutsui hänet kuitenkin Veronaan eikä Rossini voinut vastustaa kutsua. Veronassa Rossini ystävystyi muun muassa François-René de Chateaubriand’n kanssa.
Seuraavana vuonna Rossini matkusti lontoolaisen teatterin managerin kutsusta Lontooseen. Matkalla kuulua säveltäjää suuresti juhlittiin Pariisissa. Lontoossa hän sai upean vastaanoton ja hänet esiteltiin myös Englannin kuninkaalle Yrjö IV:lle. Vuonna 1824 hänestä tuli Pariisin Théatre Italienin musiikillinen johtaja ja tuon pestin päätyttyä Rossinista tehtiin kuninkaan hovisäveltäjä. Pariisissa vuonna 1829 kantaesitetty Ooppera Wilhelm Tell vakiinnutti hänen suosionsa Pariisissa, mutta silti se jäi hänen viimeiseksi näyttäämöteoksekseen. Sen musiikissa näkyy säveltäjän paljon käyttämien musiikillisten konventioiden poissaolo, eli hän oli siirtymässä kirkkomusiikin pariin.
Oopperan jälkeen
thumb|Rossinin hauta [[Père-Lachaisessa.]] Rossini palasi Bolognaan vuonna 1829. Hänen äitinsä oli kuollut kaksi vuotta aikaisemmin ja hän halusi viettää aikaa isänsä kanssa. Rossinin suunnitelmat muuttamisesta takaisin Pariisiin mutkistuivat, kun kuningas Kaarle X joutui heinäkuun vallankumouksessa luopumaan vallasta. Faustia uuden oopperan aiheeksi suunnitellut Rossini kuitenkin palasi Pariisiin vähäksi aikaa marraskuussa 1830.
Kuusi osaa hänen Stabat Materistaan on sävelletty 1832 ja loput vasta 1839, vuonna jolloin hänen isänsä kuoli. Vuodesta 1832 alkaen Rossini sävelsi vain pienimuotoisa teoksia ja tästä syystä hänen elämäkertansakin voi jakaa kahteen erilliseen osaan. Hänen vaimonsa Isabella Colbran kuoli 1845. Yhteiskunnallisten levottomuuksien johdosta Rossini jätti Bolognan 1847, samana vuonna jona hän nai toisen vaimonsa, Olympe Pelissier’n. Asuttuaan jonkin aikaa Firenzessä Rossini 1855 asettui Pariisiin. Siellä hänen asunnostaan tuli sikäläisen taiteellisen elämän tärkeä keskus.
Gioacchino Rossini kuoli talossaan Passyssä 13. marraskuuta 1868. Hänet haudattiin Père-Lachaisen hautausmaalle Pariisiin. Vuonna 1887 hänen maalliset jäännöksensä siirrettiin Firenzen Basilica di Santa Croceen, jossa ne tänäkin päivänä lepäävät.
Jonkin aikaa hänen kuolemansa jälkeen Giuseppe Verdi ehdotti, että italialaiset muusikot kokoontuisivat säveltämään Rossinin kunniaksi requiemin ja alkoi itse työskennellä libera men parissa. Teos valmistui seuraavana vuonna, mutta sitä ei esitetty kertaakaan Verdin elinaikana. Messa per Rossini sai ensimmäisen esityksensä lopulta Stuttgartissa vuonna 1988.
Mestarin tyylipiirteitä
Rossini hallitsi erinomaisesti polyfonisten sävellysten teon ja italialaisen bel canto -perinteen ilmaisukeinot. Hänen tyylipiirteisiinsä sisältyi huumoria ja karrikointia. Oopperataiteeseen vaadittavat draamallisuuden, laulutekniikan tutemuksen ja orkestrointitaitojen saralla Rossini oli mestarillinen. Hän pyrki vähentämään yksinlaulun osuutta oopperoissa ja korostamaan orkesterin roolia. Myös kuorolle annetaan suuri rooli. Tämän vuoksi hän merkitsi sävellystensä lauluosuuksiin tarkat korukuviot ja rajoitti siten laulajien mahdollisuutta muunteluun. Laulajien koulutukseen ja ammattitaitoon hänen aikanaan kuului kuitenkin improvisointi ja joitakin näistä aikalaisten ns. kadensseista on säilynyt näihin päiviin. Lauluäänille hänellä oli muutamia erikoisvaatimuksia: joissakin teoksissa tarvitaan kevyt draamallinen sopraano, koloratuurimezzosopraano tai kevyt baritoni. Laulajat joutuivat opettelemaan uuden, Rossinin aikaan sopivan laulutavan.