cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stockmannin Helsingin keskustan tavaratalo
Toinen vaihe
pienoiskuva|Tavaratalon toinen vaihe rakenteilla. Vuonna 1923 hyväksyttyihin piirustuksiin tehtiin ennen rakennustöiden alkamista monia olennaisia muutoksia. Muun muassa Aleksanterinkadun puolelle oli alun perin suunniteltu kaksi sisäänkäyntiä, mutta lopullisissa suunnitelmissa ne oli yhdistetty yhdeksi pääsisäänkäynniksi.
Tavaratalon toisen osan rakentamista lykättiin muutamilla vuosilla, sillä yrityksen johto oli päättänyt odottaa suotuisampia rakennussuhdanteita ja halvempaa rahaa. Lopulta tammikuussa 1928 yritys otti 30 miljoonan markan obligaatiolainan tavaratalon jatkamista varten. Tämän jälkeen yrityksen toimitusjohtaja, tavaratalon arkkitehti sekä rakennusasiantuntijaksi otettu insinööri matkustivat noin kolmeenkymmeneen eri tavarataloon ympäri Eurooppaa. Näin haluttiin saada vaikutteita ja ideoita tulevaa tavarataloa varten. Tavoitteena oli se, ettei kuitenkaan orjallisesti jäljitelty esikuvia ja että tulevassa tavaratalossa näkyisivät toiminimen historialliset perinteet.
thumb|250px|left|Tavaratalon työmaa.
Kesällä 1928 Mannerheimintien ja Aleksanterinkadun kulmasta purettiin vanhat kerrostalot, joiden tilalle alettiin rakentaa tavaratalon laajennusosaa. Argoksen talo sekä aivan ensimmäiseksi rakennettu kaksikerroksinen basaarirakennus päätettiin säästää myöhempää laajennusta varten.
Kolme vuotta aikaisemmin valmistunut nelikerroksinen tavaratalon osa rakennettiin kahdeksankerroksiseksi; julkisivusta voi edelleen havaita, kuinka tiilien värisävy muuttuu hieman tummemmaksi neljännen ja viidennen kerroksen välillä. Tavaratalon neljä ensimmäistä kerrosta oli tarkoitus varata itse myyntiä varten, ja kaksi ylimmäistä kerrosta oli tarkoitus vuokrata yrittäjille, jotka täydentäisivät tavarataloa. Seitsemänteen ja kahdeksanteen kerrokseen sijoitettaisiin Stockmannin työhuoneet ja varastot sekä konttori, henkilökunnan ruokailuhuone ja suuri ravintola. Liikkeen oman lattiapinta-alan laskettiin lisääntyvän 15 912 neliömetristä 27 000 neliömetriin. Urakkasopimuksen summa oli vähän yli 40 miljoonaa markkaa.
Mannermainen tavaratalo
Koko rakennuksen lattiapinta-ala oli noin 38 000 neliömetriä, joista noin 5 000 oli vuokrattu muille yrityksille. Pohjakerroksen alla oli tilavia varastokellareja, joita jatkui Keskuskadun alla koko sen pituudelta. Tavaratalossa oli myös oma voimakeskuksensa, jonka teho oli kylliksi suuri pienemmän kaupungin sähköistämiseen.
Stockmannin tavaratalo hyväksyttiin heti yhdeksi nuoren tasavallan pääkaupungin maamerkiksi, ja rakennuksessa oli otettu käyttöön uutta tekniikkaa, kuten liukuportaat, paternosterhissi ja sprinklerit. Tavaratalo esitettiin jättimäisenä koneistona, jota pidettiin käynnissä uusimman tekniikan avulla. Tämä loi rakennukselle uuden ajan salaperäisen sadunhohteen. Aikalaiset näkivät tavaratalon rakentamisen tärkeänä etappina Helsingin historiassa. Asemakaava-arkkitehti Bertel Jung vertasi tavarataloa kaupungintaloon: se oli yksi kaupunkikulttuurin symboleista. Helsinki oli tämän rakennuksen myötä saanut kaupungin keskustaan lujasti suunnitellun ja yhtenäisen talojärkäleen.
pienoiskuva|left|Stockmannin Herkku-osasto 1950-luvulla.
Tapahtumat, mannekiiniesitykset ja erikoisviikot kuuluivat ohjelmaan jo alkuvuosista lähtien. Kansallisten ja kansainvälisten virikkeiden yhdistäminen oli ominaista yritykselle. Elitismiä vältettiin, sillä tavarataloa markkinoitiin heti koko kansan ostopaikkana. Yleisön silmissä vakiintui mielikuva, että Stockmannilta pystyi ostamaan kaiken tarvitsemansa. Stockmannin asiallisista, eleganteista ja ryhdikkäistä myyjistä tuli talon tunnus.
Asiakkaiden houkuttelemiseksi tavaratalo tarjosi erilaisia palvelumuotoja. Monet tulivat lounaalle, kirjoittamaan kirjeitä, tapaamaan ystäviä tai kuluttamaan aikaansa vaeltelemalla eri osastoilla. Samalla oli hyvin mahdollista, että jokin talon suuresta tarjonnasta herätti kävijöiden ostohalut. Joka kerroksessa oli saatavana jonkinlaista erikoispalvelua: Pohjakerroksessa puhdistettiin kenkiä sekä säilytettiin vaatteita ja aivan pääsisäänkäynnin eteisen viereen kävijät voivat jättää koiransa. Ensimmäisestä ja toisesta kerroksesta Stockmann oli antanut vuokralle pankki- ja matkatoimistotilat. Kolmannessa kerroksessa kävijät saattoivat soittaa kaupunkipuheluja tai virkistäytyä soodalähteen äärellä. Tavaratalon erikoispalveluihin kuului myös asiakkaiden mattojen, suksien sekä turkkien ja muiden talvivaatteiden vastaanottaminen kesäsäilytykseen tai korjattavaksi. Taloudellisesti kannattamattomat palvelumuodot karsiutuivat kuitenkin vähitellen pois tai ne vaihdettiin edullisempiin. Uusia palveluita otettiin käyttöön parin vuoden välein. Vuonna 1934 hankittiin esimerkiksi kenkäosastolle röntgenkone (pedoskooppi), joka näytti jalkaterän sijainnin kengässä.
Talvisota
pienoiskuva|Sodan alussa tavaratalon suuriin näyteikkunoihin liimattiin paperisuikaleet vahvistamaan niitä särkymiseltä. pienoiskuva|Myöhemmin näyteikkunat suojattiin puisilla sirpalesuojilla.
Marraskuun viimeisenä 1939 alkoi talvisota. Viranomaiset kehottivat tukkukauppoja rajoittamaan myyntiään, minkä oli tarkoitus helpottaa myöhemmin mahdollisesti välttämättömäksi käyvän säännöstelyn toimeenpanoa. Ensimmäisiin vapailta markkinoilta kadonneisiin tarvikkeisiin kuului bensiini, joten myyntimiesten oli jätettävä autonsa talliin.
Kutsuja ”ylimääräisiin kertausharjoituksiin” alkoi tulla kirjeluukuista. Ensimmäisellä kierroksella Stockmannilta joutui mukaan viitisenkymmentä toimihenkilöä, joiden oli pitkäksi aikaa, useiden jopa ikuisesti, jätettävä myynti- tai kirjoituspöytänsä ja varastohuoneensa. Parissa viikossa komennukselle joutuvien henkilökuntaan kuuluvien lukumäärä kasvoi kaksinkertaiseksi. Yrityksen paketti- ja kuorma-autot täytyi luovuttaa puolustusvoimien käyttöön. Lisäksi pakkotilattiin suuria tavaraeriä kuten vaatteita, ruokailuvälineitä sekä hammasharjoja. Kenkäosaston röntgenkone, jolla asiakkaat olivat voineet tarkastella jalkansa asentoa uusissa kengissä, takavarikoitiin myös. Sotasensuuri ryhtyi käyttämään sitä postipakettien läpivalaisuun.
Viranomaiset neuvoivat liimaamaan tavaratalon suuriin näyteikkunoihin ristiin rastiin kulkevia paperisuikaleita suojaamaan niitä särkymiseltä. Tavaratalo oli varautunut melko hyvin tuleviin hälytysmahdollisuuksiin. Valikoimaan oli otettu muun muassa jo vuonna 1931 kaasunaamareita, vaikka niiden menekki oli ollut surkea. Tavaratalon laajoista kellaritiloista varattiin osa väestönsuojiksi, ja ne olivat Helsingin ensimmäiset varsinaiset väestönsuojat. Kaikkialla liikehuoneistossa ja portaikoissa oli kilpiä, jotka osoittivat tien väestönsuojaan. Tavaratalon kolme ylintä kerrosta tyhjennettiin kaiken varalta.
Ensimmäisten pommitusten jälkeen tavaratalon näyteikkunat kätkettiin vankan puisen sirpalesuojuksen taakse, johon myöhemmin tehtiin pieniä aukkoja. Mainoksien ja ilmoitusten määrää supistettiin huomattavasti. Henkilökunnan johto oli huomannut, että parasta mainontaa olivat tavaratalon varotoimet ihmisten turvallisuuden hyväksi. Väestönsuojaa suurennettiin, minkä jälkeen siellä oli tilat yhteensä 3 000 henkilölle. Lisäksi valopihan yläpuolelle rakennettiin lisäkatto ja sen alla olevan varaston katto tuettiin. Talvisodan lähes kahdeksankymmenen ilmahälytyksen aikana lasketaan noin 100 000 henkilön hakeutuneen Stockmannin väestönsuojaan. Tavaratalo oli ennen sotaa ollut auki iltakuuteen asti, mutta sodan aikana se suljettiin jo klo 15, jotta asiakkaat ja henkilökunta ehtisivät kotiin ennen pimeän tuloa, jolloin pommitusten vaara oli suurin.
Vuodenvaihteessa komennukselle joutuneen henkilökunnan lukumäärä nousi noin 170:een, joista 9 oli lottia. Tilinpäätös vuodelta 1939 sisälsi uuden puolustusvalmius-tilin, joka oli olemassa toisen maailmansodan ajan.
Helsingin suurpommitukset
pienoiskuva|Tavaratalo pommitusten jälkeisenä aamuna 26. helmikuuta 1944. Pommit lävistivät tavaratalon katon ja rikkoivat ikkunat. thumb|left|Tavaratalon valopiha pommituksen jäljiltä helmikuussa 1944. pienoiskuva|Pommien tuhoja kuvattuna tavaratalon katolta.
Jatkosodan loppupuolella helmikuussa 1944 Neuvostoliitto toteutti Helsingin suurpommitukset. Pommeja pudotettiin kolmen yön aikana yhteensä 16 490 kappaletta.
Vaikka Stockmannin tavaratalorakennus on keskeisellä paikalla Helsingissä, se kärsi pommituksissa ensimmäisen kerran vasta 26. helmikuuta 1944, jolloin yli 600 viholliskonetta hyökkäsi Helsinkiin. Tuolloin rakennukseen sekä sen edustalle Kolmen sepän aukion ja Mannerheimintien puolelle osui yhteensä neljä pommia. Katolle osuneen pommin aiheuttama paineaalto pudotti alas tavaratalon valopihan lasikaton, ja suuria kuparilevyjä sinkoutui aina Ylioppilastalon pihalle asti. Räjähdys rikkoi laudoituksin suojatut suuret näyteikkunat samoin kuin kaikki muut tavaratalon ikkunaruudut. Myös sadat lasiset myyntipöydät, hyllyköt, kaapit ja peilit menivät sirpaleiksi, ja suuri määrä tavaratalon myyntiartikkeleista sinkoutui ympäriinsä. Pomminsirut olivat puhkaisseet reikiä sprinkler-järjestelmään, joka alkoi syöttää vettä kaaoksen keskelle. Myös puiset kalusteet vaurioituvat pahoin. Särkyneet ikkunat ja katossa oleva suuri aukko päästivät pakkasen sisään, minkä seurauksena rakennuksen vesi- ja lämpöjohdot jäätyivät.
Tavaratalo jouduttiin sulkemaan viikon ajaksi raivaustöiden vuoksi, ja ulko-oviin kiinnitetyissä ilmoituksissa luki: ”Suljettu lasinsirpaleitten raivauksen vuoksi”. Stockmannin omalta Keravan puusepäntehtaalta saapui miehiä kiinnittämään vanerilevyjä tyhjinä ammottaviin satoihin ikkuna-aukkoihin ja peittämään myös tuhoutuneen valopihan lasikaton valtavan aukon. Kun tavaratalo avattiin raivaustöiden jäljiltä, koko talo oli hämärä ja kolea kuin kellari. Valopiha ja näyteikkunat oli tukittu, eikä tavarataloon päässyt luonnonvaloa. Tämän lisäksi sodan aikana jouduttiin säästämään sähköä. Lämmityslaitteita ei ollut ehditty korjata, minkä vuoksi myyjillä oli yllään päällysvaatteet sekä rinnassaan ruusuke, joiden väriyhdistelmä oli tavaratalon vihreä-valkoinen.
Pommituksen jälkeen tehtiin laaja arviointi, jossa laskettiin tuhojen aiheuttamia kustannuksia. Yhtiö oli laskenut vahinkojen olevan yhteensä noin 7,3 miljoonaa markkaa, mutta myöhemmin kustannusten todettiin olevan yli 10 miljoonaa markkaa. Toisessa maailmansodassa kaatui yhteensä 21 tavaratalon henkilökunnan miespuolista jäsentä. Heidän muistokseen paljastettiin kahdeksannen kerroksen hissihallissa muistotaulu, johon oli kaiverrettu jokaisen henkilökuntaan kuuluneen kaatuneen miehen nimi.
Kirjatalon rakentaminen
Uuden tavaratalon rakentamisaikaan Stockmann oli jo jonkin aikaa harkinnut kirjojen ottamista myyntiohjelmaan, ja tammikuussa 1930 se osti Akateemisen kirjakaupan sen kolmelta omistajalta 8 miljoonalla markalla. Yrityskaupassa sovittiin, että kirjakauppa jatkaa jo tunnetuksi tulleella nimellään. Akateeminen kirjakauppa sijaitsi osoitteessa Aleksanterinkatu 7, kunnes se muiden osastojen tapaan muutti Stockmannin tavarataloon, jossa sen myymälä sijoittui kahteen eri kerrokseen.
Kirjojen myynnin kasvaessa päätettiin 1960-luvulla rakentaa kirjakaupalle oma rakennus Keskuskadun toiselle puolelle. Paikalla sijaitsi tuolloin Valter Jungin suunnittelema elokuvateatteri Kino-Palatsi, joka purettiin vuonna 1965, ja sen tilalle rakennettiin Alvar Aallon suunnittelema Kirjatalo. Akateeminen kirjakauppa muutti Kirjataloon, josta tuli sen lippulaivamyymälä. Nykyään se on yksi Euroopan suurimmista kirjamyymälöistä.
Wulffin kulma
thumb|250 px|Wulffin kulma kuvattuna kesällä 2013.
Tavaratalon alkuperäisissä suunnitelmissa arkkitehti Sigurd Frosterus oli piirtänyt tavaratalon koko Stockmannin omistaman tontin kokoiseksi. Kun 1920-luvulla tavaratalo päätettiin rakentaa osissa, tontin eteläpääty säästettiin myöhempää laajentamista varten. Tavarataloa päätettiin laajentaa suunnitelluille alueille 1980-luvun alussa. Frosteruksen alkuperäisten suunnitelmien mukaan tontille oli suunniteltu jatkettavan tavaratalon julkisivua yhtenäisenä aikaisemmin rakennetun tiiliseinän ja suurien ikkunoiden kanssa. Tämän lisäksi rakennuksen eteläpäätyyn oli suunniteltu 17–20-kerroksinen suippokärkinen tornitalo. Nämä suunnitelmat eivät kuitenkaan koskaan toteutuneet. Tämän lisäksi arkkitehti Alvar Aalto esitteli vuosina 1955 ja 1969 omat suunnitelmat laajennusosaa varten.
Korttelin eteläpäässä Mannerheimintien ja Pohjoisesplanadin risteyksessä sijaitsi vuonna 1897 rakennettu Argoksen talo, joka siinä vuoteen 1965 saakka toimineen Wulffin paperikaupan mukaan tunnettiin myös Wulffin kulmana. Sen vieressä Keskuskadun puolella oli Stockmannin ensimmäiseksi rakennuttama kaksikerroksinen basaarirakennus. Argoksen talon valmistuessa tiilirakenteinen uusrenessanssirakennus oli kaksiulotteisine julkisivuineen ja koristeettomine ikkunanpielineen hyvin moderni. Stockmann oli aikonut purkaa molemmat rakennukset uuden tavaratalon tieltä, mutta Argoksen talon hävittäminen ei muodostunutkaan lopulta itsestäänselvyydeksi, vaikka Stockmannilla oli lupa sen purkamiseen. Yritys sai 1970-luvun lopussa sanomalehdissä ja kulttuuripiireissä paljon negatiivista huomiota talon purkamissuunnitelmista, ja myöhemmin Stockmann alkoi varovaisesti hyväksyä ajatusta Wulffin kulman säästämisestä.
thumb|250px|left|Vuonna 1989 Esplanadin ja Keskuskadun kulmaan valmistunut lisärakennus. Tavaratalon laajennuksesta Esplanadin puoleiselle osalle järjestettiin kaksivaiheinen arkkitehtuurikilpailu 1983–1984. Sen ohjeissa ei suoraan sanottu, pitikö Argoksen talo säilyttää, mutta kaupunkikuvan merkitystä korostettiin. Kilpailun voitti arkkitehtikolmikko Kristian Gullichsen, Erkki Kairamo ja Timo Vormala. Voittaneessa ehdotuksessa oli säilytetty Argoksen talon katujulkisivu. Talo purettiin 1987, lukuun ottamatta rakennuksen julkisivua, joka pidettiin pystyssä metallituilla rakennustöiden ajan. Uuden talon päälle rakennettiin vanhan mallin mukainen katto ja torni. Rakennus valmistui kilpailuehdotuksen pohjalta 1989.
Argoksen talon vieressä Keskuskadun kulmassa sijainnut kaksikerroksinen basaarirakennus oli purettu jo aikaisemmin, ja sen tilalle rakennettiin uusi lisärakennus. Tämän rakennuksen lasitiilijulkisivu jatkaa Frosteruksen tiilijulkisivun rytmiä ja linjoja. Gullichsenin, Kairamon ja Vormalan arkkitehtitoimisto jakoi työnsä yleensä siten, että Gullichsen vastasi pääasiassa yksin julkisten rakennusten suunnittelusta. Stockmannin laajennusosan suunnitteluun osallistuivat kuitenkin poikkeuksellisesti kaikki kolme arkkitehtia.
Kaikkien aikojen Stockmann
pienoiskuva|Tavaratalon Mannerheimintien puoleinen rakennustyömaa kesällä 2006. pienoiskuva|Tavaratalon Keskuskadun puoleinen työmaa kesällä 2006.
Stockmann päätti 2000-luvun alussa laajentaa lippulaivamyymäläänsä. Tavaratalon pahimmiksi pullonkauloiksi olivat muodostuneet vanhentuneet logistiikkatilat, ahdas Herkku-osasto, riittämätön paikoituskapasiteetti ja ahtaat käytävät. Projektin tarkoitus oli parantaa edellä mainittuja asioita ja kasvattaa tavaratalon 40 500 neliömetrin myymälätiloja 10 000 neliömetrillä.
Vuonna 2005 aloitettiin rakennustyöt, joita Stockmann kutsui nimellä ”Kaikkien aikojen Stockmann – Alla tiders Stockmann”. Hankkeen päävastuullisena urakoitsijana toimi SRV. Laajennustöiden suunnittelusta vastasi arkkitehtitoimisto Laatio Oy.
Jo alkuperäinen arkkitehti Sigurd Frosterus oli luonnostellut vuonna 1954 vanhan valopihan päälle lisäkerroksia, jotka voitaisiin toteuttaa sitten, kun valaistusteknologia olisi kehittynyt tarpeeksi korvatakseen luonnonvalon. Museovirasto vastusti aluksi voimakkaasti sisäpihan lisäkerroksia, mutta kun kävi ilmi, että idea oli alkuperäisen arkkitehdin, ei heillä ollut enää asiaan huomauttamista. Alkuperäinen lasikaton kasvihuonemainen ulkokatto purettiin. Uusi välipohja on yhden kerrosvälin paksuinen ja sisältää ylempiä kerroksia kannattavat rakenteet ja vanhaa alakattoa valaisevat sekä entistä päivänvaloa korvaavat valaisimet. Vanha valopiha katettiin, niin että kuudennesta kahdeksanteen kerrokseen syntyi yhteensä 1 500 neliötä tavaratalotilaa.
Ulkopuolisille yrittäjille vuokratut ylimmät kerrokset päätettiin ottaa osittain tavaratalon omaan käyttöön. Ylimpään kerrokseen rakennettiin 850-paikkainen ravintolamaailma, joka sai nimekseen F8. Ravintoloista aukeaa näkymä alempiin kerroksiin. Ravintoloiden tarjoiluvalikoima sisältää niin pikaruokaa kuin gourmet-ravintoloitakin. Ravintolamaailma avattiin vuoden 2009 lopulla.
Maan alta räjäytettiin noin 200 000 kuutiota kalliota, joka kuljetettiin yhteystunnelia pitkin Johanneksenkirkon kupeeseen ja sieltä Hernesaaren kärkeen ja lopulta proomuilla Vuosaaren satamaan. Syvimmässä kohdassa kaivanto on jopa 30 metriä syvä. Maan alle rakennettiin uudet varastot ja pysäköintilaitos ja myymälää laajennettiin entisiin maanalaisiin varastotiloihin.
Uusi pysäköintilaitos rakennettiin Mannerheimintien alle. Sen valmistuessa tavaratalon pysäköintikapasiteetti kolminkertaistui. Halli sijaitsee kolmessa tasossa, ja siellä on pysäköintipaikat 600 autolle. Pysäköintilaitokseen on kulkuyhteydet Ruoholahdenkadulta osana keskustan huoltotunnelia ja Kalevankadun sekä Mannerheimintien risteyksessä. Uudet pysäköintitilat valmistuivat kesällä 2009. Tavaratalon alle rakennettiin uusi nykyaikainen 20 lastauslaituria käsittävä huoltopiha. Huoltopihalle on ajoyhteys keskustan huoltotunnelista. Uudet logistiikkatilat valmistuivat keväällä 2009.
Uusi tavaratalon elintarvikeosasto Herkku laajennettiin Aleksanterin- ja Keskuskadun sekä Rautatalon ja Kirjatalon maanalaisiin tiloihin. Herkun myyntipinta-ala yli kaksinkertaistui ja oli remontin jälkeen liki 5 000 neliömetriä. Uusi remontoitu Herkku-osasto avattiin vuoden 2010 lopulla.
Rakennustöiden yhteydessä selkeytettiin vanhan tavaratalon hissi- ja liukuporrasjärjestelmiä. Korjauksen jälkeen uusia tai uusittuja hissejä sekä liukuportaita oli 40 kappaletta. Myös tavaratalon valaistusta ja ilmastointia uusittiin. Samalla rakennus liitettiin Helsingin Energian kaukojäähdytysverkkoon, ja se oli keskusta-alueen uuden kaukokylmäverkon ensimmäinen suuri käyttäjä.
Rakennusprojekti oli koko yrityksen kaikkien aikojen suurin yksittäinen investointi, ja sen kustannusarvio oli noin 250 miljoonaa euroa. Projektin jäljiltä koko tavaratalorakennus sekä huolto- ja pysäköintitilat ovat pinta-alaltaan yhteensä noin 130 000 neliömetriä. Helsingin kaupungin rakennuslautakunta myönsi 2010 tavaratalon laajennusprojektille Rakentamisen Ruusu -palkinnon. Palkitsemista perusteltiin pitkäjännitteisellä kehitystyöllä, joka tuki yhdyskuntarakenteen kestävyyttä ja vanhan kaupunkikuvan kunnioittamista.
Arkkitehtuuri
Arkkitehtonisesti tavaratalo on suuri synteesi. Koko tavaratalorakennelma lisärakennuksineen edustaa noin viidenkymmenen vuoden välein suoritettua otantaa arkkitehtuurin historiasta. Kukin rakennus edustaa omaa aikaansa. Argoksen julkisivu edustaa 1800-luvun lopun ranskalaista linnatyyliä, päärakennus 1920-luvun klassismia ja uusin lisärakennus modernin tradition mukaista läpikuultavaa valoarkkitehtuuria, joka sisältää aikamme suosimaa kontekstualismia ja moniselitteisyyttä.
Päärakennus on 1920-luvun huomattavampia rakennuksia, ja sitä pidetään arkkitehti Sigurd Frosteruksen päätyönä. Sen arkkitehtuurissa myötäiltiin silloisten suurkaupunkien rakennusihanteita, ja siinä korostuu monumentaalinen rakenteellisuus. Saksan kautta Chicagosta levinnyt liiketalo- ja tavaratalotyyppi osui ajan hermoon.
Frosterus tavoitteli pohjaratkaisua, joka teki mahdolliseksi voimakkaan kiertokulun talossa. Korttelin epäsäännöllinen muoto, venytetty viisikulmio, oli ensi näkemältä ongelmallinen. Frosterus käytti muotoa lähtökohtanaan ja onnistui luomaan selvän ja selkeän pohjaratkaisun. Aleksanterinkadun puoleisesta pääsisäänkäynnistä kulki suorakulmainen pääväylä valopihan läpi kohti hissiryhmää ja kierreportaita, jotka muodostivat talon pystysuuntaisen liikenteen keskuksen. Tänne johtivat myös kahdesta muusta sisäänkäynnistä tulevat reitit.
Julkisivu
pienoiskuva|Rakennuksen yläreunaa kiertävää ikkunaerkkerien nauhaa voi etäisesti pitää hammastetun muurinpäätymuodon analogiana.
Osa arkkitehdeista arvosteli rakennuksen julkisivuja, jotka eivät vastanneet uusia funktionalis-askeettisia rakennusihanteita. Frosterus vastasi arvostelijoille, että hänen mielestään oli rehellistä ja selvintä antaa alkuperäisten, vuodelta 1916 olevien ideoiden tulla esiin lopullisessa projektissa. Vaikka tavaratalorakennus sai osittain vanhentuneen muodon, siitä tuli silti uuden ajan monumentti. Huonejaolla, ajanmukaisella tekniikallaan ja avoimesti yleisöön päin suuntautuneella toiminnallaan rakennus oli pitkään Helsingin modernin suurkaupunkilaisrakentamisen symbolina.
Tavaratalon julkisivussa on käytetty tummaksi poltettua tiiltä, joka liittyi hengeltään Hampurin ja Berliinin tiiliarkkitehtuuriin. Julkisivua korostavat pystysuorat rakenteet ja suuret lasipinnat. Rakennuksen yläreunaa kiertävää ikkunaerkkerien nauhaa voi etäisesti pitää hammastetun muurinpäätymuodon analogiana.
1980-luvulla valmistuneessa Gullichsenin suunnittelemassa lisärakennuksessa on art deco -vaikutteita. Lisärakennuksen julkisivu osittain jatkaa vanhaa taloa, osittain irtoaa siitä. Brittiläisen Colin St. John Wilsonin mukaan ainutlaatuinen rakennus seuraa näkyvästi arkkitehtuurin modernismin traditiota ja sisältää taitavia viittauksia useisiin modernismin klassikoihin, kuten Alvar Aaltoon ja Le Corbusieriin.
Sisätilat
pienoiskuva|Valopiha on tavaratalon keskeisin osa. Tavaratalon sisätiloissa kaupallisuuden vaatimukset korostuivat. Uudessa tavaratalossa pyrittiin mahdollisimman suureen asiakasmäärään. Arkkitehti pyrki rakennuksen sisäosissa selkeyteen ja halusi ensisijaisesti sisustuksen lähtökohtana olevan tavaran esillepano.
Valopiha on talon keskeisin osa. Sillä arkkitehti tavoitteli ilmavaa torivaikutelmaa, joka toisi selkeyttä tavaratalossa suunnistamiseen. Se on suuri ja avoin lasikattoinen tila, jota kiertävät parvet. Jättiläismäiseltä tuntuvalla tilalla haluttiin antaa kiteytetty kuva koko tavaratalosta. Stockmannin entinen organisaatiojohtaja Gustaf Strengell piti valopihaa tavaratalolle tarpeettomana monumentaalisena rakenteena, joka palveli pikemminkin arkkitehtuuria kuin kaupallisuutta. Stockmannin kattovalaistu valopiha näyttää suurelta, mutta on lopultakin melko pieni osa kerrospinta-alasta. Myös Gullichsen-Kairamo-Vormalan suunnittelemassa laajennuksessa on valopiha.
Frosteruksella oli myös halu standardisoida tavaratalo mahdollisimman hyvin. Hänen suunnittelemansa henkilöhissit ja varaportaat ovat kaikki samanlaisia, samoin askelmien mitat ja ikkunat, lukuun ottamatta näyteikkunoiden lasikaappeja, ovat mitoiltaan samankokoisia.
Liukuportaat ja hissitytöt
pienoiskuva|Stockmannin tavaratalon hissitytöt vuonna 1930. Stockmannin tavarataloon asennettiin aikoinaan Helsingin ensimmäiset liukuportaat. Puiset liukuportaat toimitti berliiniläinen yritys Flohr ja asensi Kone Oy. Sanomalehdistö vakuutti lukijoille liukuportailla liikkumisen olevan sekä hauskaa että täysin vaaratonta, joten ensimmäisinä viikkoina vasta-avatun tavaratalon täyttivät sadat innokkaat liukuportaissa matkustajat. Mikäli asiakas ei halunnut ajelua liukuportailla, hän saattoi valita perinteiset kumipeitteiset kierreportaat. Vastoin yleistä luuloa Stockmannin liukuportaat eivät kuitenkaan olleet Suomen ensimmäiset, sillä Turkuun asennettiin liukuportaat jo vuonna 1926. Stockmannin Helsingin keskustan tavaratalossa on enemmän liukuportaita kuin missään muussa rakennuksessa Suomessa. Viimeisen remontin jälkeen liukuportaita on koko tavaratalossa yhteensä 56 kappaletta.
Liukuportaiden lisäksi talossa oli viisi kiillotetusta koivusta ja saksanpähkinästä tehtyä hissiä. Hissitasanne oli tavaratalon keskellä, ja siitä tuli pian avaamisen jälkeen tunnettu tapaamispaikka. Yksi hisseistä oli varattu pelkästään ravintolaan kulkua varten. Asiakashissien lisäksi tavarataloon oli rakennettu henkilökuntaa varten paternosterhissi, jolla oli pääsy ylimpiin kerroksiin.
Hissit valmisti kotimainen Kone Oy, ja ne olivat samalla myös valmistajan ensimmäinen merkittävä hissitilaus. Ulkomaisten esikuvien mukaan niiden ohjaamisesta vastasivat univormupukuiset hissineidot. Välillä ihailijat toivat tytöille kukkia ja makeisia, ja silloin tällöin heitä myös leikkimielisesti kosittiin, mistä levisi yleinen käsitys, jonka mukaan hissitytöt menestyivät hyvin avioliittomarkkinoilla.
pienoiskuva|Tavaratalon pääsisäänkäynnin yllä sijaitsevan kellon alla on suosittu kohtaamispaikka.
Yhtiö luopui hissitytöistä vuonna 1982, kun hissit automatisoitiin. Lisäksi ajatus nuorista naisista yhtiön maskotteina ja asiakkaiden silmäruokana alkoi tuntua sovinistiselta ja vanhanaikaiselta. Lokakuussa 2002 hissitytöt palasivat tavarataloon yhden päivän ajaksi. Tempauksessa hissivalmistaja Kone juhlisti 100-vuotismerkkipäiväänsä yhdessä pitkäaikaisimman asiakkaansa kanssa. Hissitytöt eivät kuitenkaan kuljettaneet hissejä vaan toivottivat asiakkaat tervetulleiksi hissin kyytiin ja tarjoilivat makeisia hissiin astuville asiakkaille.
2000-luvun puolivälissä tavarataloon asennettiin remontin yhteydessä uudet tehokkaammat hissit. Remontin jälkeen koko tavaratalossa on yhteensä 38 hissiä.
Stockan kello
Tavaratalon pääsisäänkäynnin yllä sijaitseva kello on hyvin tunnettu ja suosittu kohtaamispaikka. Kello on sähkömekaaninen, ja siinä on neonvalaistu tausta ja pyörintämoottori. Pääsisäänkäynnin kelloa ei ole asennettu samaan aikaan itse tavaratalon rakentamisen yhteydessä, vaan se asennettiin vasta vuonna 1965. Vuonna 2011 kelloon vaihdettiin koneisto ja viisarit ja vuonna 2012 uudet kuoret.
Näyteikkunat
pienoiskuva|Stockmann toi television Suomeen. Tavaratalon näyteikkunassa järjestettiin koenäytös syksyllä 1950.
Näyteikkunoista muodostuivat tavaratalon kasvot. Helsingin keskustan tavaratalossa on yhteensä 23 suurta näyteikkunaa. Valmistuessaan ne olivat koko kaupungin suurimmat. Somistus nousi uudessa tavaratalossa arvoonsa. Ikkunaostokset liittyivät tavaratalon ideaan; niiden tehtävänä oli vietellä asiakas sisään ostamaan ja kuluttamaan. Kauniissa ja viettelevissä kehyksissä esiteltiin ajankohtaisia tavaroita, joita voi ostaa talon seinien sisäpuolelta. Näin jokainen kaupunkilainen sai käsitykset, miten tuli olla pukeutunut tai sisustaa kotinsa, jos oli rahaa. Jo G. F. Stockmann oli kiinnostunut näyteikkunoista, ja liikkeen muutettua Kiseleffin taloon hän suurennutti ikkuna-aukot lattianrajaan asti ja korvasi vanhat nelijakoiset ja epätasaiset ikkunaruudut suurilla ja kirkkailla laseilla.
Alussa tavaroita esiteltiin hienostuneesti ja koristeellisesti, mutta 1930-luvulla kaikki tarpeeton ja häiritsevä rekvisiitta karsittiin ja esillepanossa keskityttiin itse tavaraan. Näyteikkunamainonnalle piti antaa selvä ja puhdastyylinen muoto, niin että myös kiireiset ohikulkijat saattoivat tajuta mainoksen sanoman. Samoihin aikoihin tavarataloon perustettiin somistusosasto, joka tuli tunnetuksi ammattitaitoisesta henkilökunnastaan.
Jouluikkuna on ollut usean lapsisukupolven suosiossa. Se on näyteikkuna-asetteluista kaikkein työläin, ja sen rekvisiittaa aletaan valmistella jo loka-marraskuussa. Jouluikkuna on perinteisesti rakennettu Aleksanterinkadun ja Keskuskadun kulmauksessa olevaan näyteikkunaan.
Maanalaiset tunnelit ja huoltotilat
pienoiskuva|Alikulkutunneli Tavaratalosta Akateemiseen kirjakauppaan. Tontin muoto ja sijainti sekä myymälän sijoittaminen korttelin kaikille sivuille oli suureksi eduksi myynnin kannalta. Tavaratalon logistiikalle se on kuitenkin tuottanut ongelmia useasti, sillä tavarakuljetuksia varten tavaratalosta puuttui niin sanottu takapiha. Tavaratalon lastauspihaksi valittiin tonttipinnan korkein kohta Mannerheimintieltä, johon rakennettiin lastauspiha kuormaliikennettä varten.
1960-luvulla Kirjatalon rakentamisen yhteydessä Keskuskadulle rakennettiin ramppi ja Stockmannin lastauspiha siirrettiin maan alle. Myöhemmin Keskuskadun ramppi alkoi ruuhkautua, ja tilalle alettiin pohtia uusia vaihtoehtoja. 2000-luvulla Keskuskadusta alettiin rakentaa kävelykatua ja Stockmannin huoltoliikenne ja lastauspihalle vievä ajoluiska haluttiin sieltä pois. Helsingin kaupunki alkoi suunnitella keskustan huoltotunnelia, joka mahdollistaisi Keskuskadun rakentamisen kävelykaduksi ja tekisi mahdolliseksi rakentaa tarvetta vastaavat tilat tavaraliikenteelle, jätehuollolle ja asiakaspysäköinnille. Tavaratalon uusi huoltopiha louhittiin 35 metrin syvyyteen maanpinnasta, ja se otettiin käyttöön vuonna 2009.
Stockmannin tavaratalosta on maanalainen kävely-yhteys Keskuskadun alitse Kirjataloon, Akateemisen kirjakaupan paperiosastolle. Tämän lisäksi Stockmann rakensi aikoinaan tavaratalon maanalaisesta kerroksesta -1 kulkuyhteyden Forumin pysäköintihalliin.
Tavaratalo suojelukohteena
Museovirasto on määrännyt alkuperäisen tavaratalon maanpäällisen osan suojeltavaksi rakennustaiteellisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaana rakennuksena. Sisätiloissa säilytettäviksi on määrätty vanha lasikatteinen keskihalli ja siihen liittyvä päähissiaula näkyvine yksityiskohtineen, pääporrashuoneet, henkilökunnan paternosterhissi sekä johtokunnan kokous- ja toimistotilat. Lisäksi Argoksen talon vanha julkisivu ja sen päälle rakennettu vesikatto on määrätty suojeltaviksi.
Tavaratalon osastot ja palvelut kerroksittain
Tavaratalossa on kaksitoista kerrosta, joista kolme sijaitsee maanpinnan alapuolella. Näiden lisäksi tavaratalosta on yhteys kolmeen maanalaiseen pysäköintikerrokseen. Alimmassa kerroksessa on suuri elintarvikemyymälä Food Market Herkku, jonka valikoimassa on noin 16 000 tuotenimikettä. Herkun ja sen vieressä sijaitsevan Alkon myymälän yhteenlaskettu pinta-ala on noin 5 000 neliömetriä. Ylemmissä maanalaisissa kerroksissa sijaitsee muun muassa Power, Erottajan Apteekki, suutari ja paristopalvelu sekä Musti ja Mirri. Ylemmistä maanalaisista kerroksista on myös maanalaiset kulkuyhteydet Forumin pysäköintihalliin ja Akateemiseen Kirjakauppaan.
Tavaratalon Aleksanterinkadun ja Keskuskadun puoleiset sisäänkäynnit sijaitsevat ensimmäisessä kerroksessa. Katujen korkeuserojen vuoksi Mannerheimintien ja Esplanadin puoleiset sisäänkäynnit sijaitsevat ylemmässä kerroksessa 1A. Sisäänkäyntien akselit kohdistuvat joka puolelta saavuttaessa tavaratalon hissiryhmään, jota korostaa jalustamainen tasanne.
Viidennen kerroksen Argoshallissa järjestetään muun muassa Design Argos -näyttelyitä. Seitsemänteen kerrokseen on keskittynyt kauneuteen ja hyvinvointiin erikoistuneita liikkeitä, kuten parturi-kampaamo, kauneushoitola ja kuntosali.
Ylimmässä kerroksessa sijaitsee noin 850-paikkainen Fazerin 8th Floor-ravintolamaailma. Lisäksi tavaratalossa on myös muita kahviloita ja ravintoloita, kuten Classic Pizza, Robert’s Coffee, Espresso House, Ravintola Biáng, Nordic Market ja Hanko Sushi.
Lähde: Kerrosopaste, Helsinki
Lepo Sumera
Lepo Sumera (8. toukokuuta 1950 Tallinna – 2. kesäkuuta 2000 Tallinna) oli virolainen klassisen musiikin säveltäjä. Häntä on pidetty maansa tärkeimpänä sinfonikkona Eduard Tubinin jälkeen.
Sumera sai sävellysopetusta aluksi Veljo Tormikselta ja Heino Elleriltä. Ellerin kuoltua vuonna 1970 Sumeraa opetti Heino Jürisalu. Sumera työskenteli äänitarkkailijana Viron radiossa 1971–1980 ja täydensi sävellysopintojaan Moskovassa 1979–1982.
Sumera toimi Viron kulttuuriministerinä vuosina 1989–1992. Hän opetti Viron musiikkiakatemiassa vuodesta 1978, professorina vuodesta 1993, ja piti useita mestarikursseja eri maissa ja oppilaitoksissa.
Sumera sävelsi muun muassa kuusi sinfoniaa, sellokonserton, pianokonserton, useita orkesteriteoksia (mm. Heino Ellerin muistoksi orkesteriteoksen In memoriam), elokuvamusiikkia, elektronisia ja multimediateoksia ja kamarimusiikkia.
Sumeran tuotantoa on Viron lisäksi esitetty melkein kaikissa Euroopan maissa, Yhdysvalloissa, Kanadassa, Australiassa ja Kuubassa. Levytyksiä, muun muassa kaikki sinfoniat, ovat julkaisseet BIS, Antes ja Melodija.
Lepo Sumeran puoliso oli pianisti Kersti Einasto vuodesta 1972. Heille syntyi kolme lasta.
Säveltäjä menehtyi sydänvikaan vuonna 2000, Tšaikovskin lailla pian 6. sinfoniansa kantaesityksen jälkeen.
Jukolan viesti 2019
Jukolan viesti 2019 eli Kangasala-Jukola oli 71. Jukolan viesti -tapahtuma. Se käytiin 15.–16. kesäkuuta 2019 Kangasalan Heponiemessä. Järjestävänä seurana toimi Kangasala SK. Edellisen kerran Kangasala oli isännöinyt Jukolan viestiä vuonna 1955. Miesten Jukolan viestin voitti Stora Tuna OK, jolle voitto oli ensimmäinen. Naisten 42. Venlojen viestin voitti niin ikään ensimmäisen voittonsa ansainnut Fredrikstad SK.
Venlojen viesti
Naisten kilpailussa useat kärkijoukkueet, kuten Stora Tuna OK, kärsivät virheistä jo kilpailun alussa ja putosivat kärkitaistosta. 1. osuus: 5,8 km '''2. osuus: 5,6 km 3. osuus: 7,2 km 4. osuus: 7,8 km Joukkueita: 1723, joista hyväksytysti maaliintulleita:''' 1624
Jukolan viesti
Miesten viestikilpailua leimasi tasainen kärki, joka vaihtui useasti yön aikana virheiden seurauksena. Yöosuuksien jälkeen voittokamppailussa oli yhä mukana kymmenkunta joukkuetta. Kilpailua johtivat vuorotellen mm. IFK Göteborg, Tampereen Pyrintö, Nydalens SK ja IL Tyrving. Stora Tuna OK pääsi kilpailun johtopaikalle ja karkuun vasta viimeisellä osuudella.
1. osuus: 10,7 km '''2. osuus: 10,4 km 3. osuus: 13,1 km 4. osuus:''' 7,2 km
5. osuus: 7,7 km '''6. osuus: 11,0 km 7. osuus:''' 12,8 km
Joukkueita: 1975, joista hyväksytysti maaliintulleita: 1652
Gore-Tex
thumb|250px|Gore-Tex -kankaan rakenne. Gore-Tex on PTFE-muovista valmistettu mikrohuokoinen kalvo. Sitä käytetään eri tarkoituksiin, mutta parhaiten se tunnetaan veden- ja tuulenpitävistä vaatteista ja jalkineista. Vedenpitävyydestään huolimatta Gore-Tex-kangas hengittää: kalvon pienet huokoset estävät vesipisaroiden läpipääsyn vaatteen ulkopuolelta, mutta sisäpuolella oleva hienojakoisempi höyry pääsee sen sijaan kalvon läpi. Gore-Tex on W.L. Gore & Associates -yhtiön rekisteröity tavaramerkki. Gore-Texin kaupallinen valmistus aloitettiin vuonna 1976.
Markkinoille on tullut myös muita ominaisuuksiltaan samantyyppisiä materiaaleja.
Brinkhallin kartano
thumb|250px|Brinkhallin kartanon 1790-luvulla rakennettu päärakennus.
Brinkhallin kartano on historiallinen kartano rakennuksineen ja puistoineen Kakskerran saarella Turussa. Kartanon tilan historia ulottuu 1500-luvulle. Sen uusklassinen päärakennus on peräisin 1790-luvulta, ja se on tyylilajinsa ensimmäinen Suomessa. Päärakennuksen suunnitteli Turun akatemian professori Gabriel von Bonsdorff. Päärakennuksen sisätilat eivät ole alkuperäisessä asussaan, vaan ne saivat nykyisen klassistisen ilmeensä 1920-luvulla. Päärakennuksen tuntumassa sijaitsee kaksi samanikäistä sivurakennusta. Museovirasto on määritellyt kartanon ympäristöineen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Kartanon yli 300-vuotias Hedelmäpuutarha on alkuperäisessä ruutukaavassaan. Lisäksi kartanolla on englantilainen maisemapuutarha. Alueen monimuotoinen kasvillisuus ja eläimistö käsittää useita suojeltuja luontotyyppejä.
Vuosina 1998–2002 Brinkhallin kartano oli kuvauspaikkana Yleisradion historialliselle Hovimäki-draamasarjalle sekä Aku Louhimiehen elokuvalle Käsky (2008). Kartanon nykyinen omistaja on Suomen Kulttuuriperinnön Säätiö, joka osti sen vuonna 2001 Turun kaupungilta. Osto pystyttiin toteuttamaan Anna ja Signe von Bonsdorffin sukurahastolta saaduilla lahjoitusvaroilla.
Kartanossa on kahvio ja siellä järjestetään kiertokävelyjä sekä pidetään kokouksia.
Aiheesta muualla
60.36972°N, 22.24056°W
Sauhu-Santtu
Sauhu-Santtu on lastenohjelma Pikku Kakkosessa esitetyn ohjelman kotitonttu. Hän asui Kotolaisten omakotitalon puuhellassa. Sauhu-Santtua on tehty viisitoista jaksoa.
Setä Samuli
thumb|250px|Setä Samuli [[J. M. Flaggin tekemässä kuuluisassa värväysjulisteessa vuodelta 1917.]] Setä Samuli tai Setä Sam (Uncle Sam) on Yhdysvaltain henkilöitymä, jonka kuva oli painettu moniin värväysjulisteisiin ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikoina. James Montgomery Flaggin vuonna 1917 laatima kuuluisa ”I Want You” -juliste on matkittu aiemmasta brittiläisestä värväysjulisteesta, jossa sotaministeri Herbert Kitchener kehottaa liittymään armeijaan.
Setä Samuli juontunee Yhdysvaltain ja Ison-Britannian välisestä vuoden 1812 sodasta. Nimen kerrotaan perimätiedon mukaan juontavan lihatynnyreiden leimaan US, jonka sotilaat leikkisästi puheissaan yhdistivät armeijan muonittajaan Samuel Wilsoniin, ja väittivät sen olleen lyhenne sanoista Uncle Sam (”Setä Sam”).
Yhdysvalloissa on myös muita kansallisia symboleita. Johnny Rebel ja Billy Yank edustavat Etelävaltioita ja Pohjoista.
Setä Samulia on verrattu Britannian John Bulliin, Äiti Venäjään tai Suomi-neitoon.
Andreas Hadelöv
pienoiskuva|Hadelöv vuonna 2015 Andreas Hadelöv (s. 23. heinäkuuta 1975 Kiiruna, Ruotsi) on ruotsalainen entinen jääkiekkomaalivahti. Hän oli perhostyylin maalivahti. Hadelöv on Elitserienin/SHL:n kaikkien aikojen eniten otteluita pelannut maalivahti. Hänellä oli kauden 2011–2012 päättyessä takanaan 529 runkosarjaottelua. Nykyään Hadelöv toimii HockeyAllsvenskan-joukkue Malmö Redhawksin maalivahtivalmentajana.
Seuraura
Hadelöv on IFK Kirunan kasvatti. Hän kuului Kiruna IF:n miesten joukkueeseen jo 16-vuotiaana kaudella 1991–1992 Ruotsin I-divisioonassa. Hadelöv pelasi sarjaa kevääseen 1996 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi kaudeksi 1996–1997 Elitserien-joukkue Djurgårdens IF:ään. Hadelöv pelasi siellä tulokaskaudellaan 21 runkosarja- ja kaksi playoff-ottelua. Toisella kaudellaan 1997–1998 hän kävi yhteensä 17 ottelun verran lainalla I-divisioonan Väsby IK:ssa ja Hammarby IF:ssä. Djurgårdenissa Hadelöv voitti kakkosmaalivahtina Elitserien-hopeaa keväällä 1998.
Malmön pudottua HockeyAllsvenskaniin Hadelöv jatkoi uraansa kaudella 2005–2006 samassa sarjassa, mutta Skellefteå AIK:n joukkueessa. Hän oli nostamassa joukkuetta Elitserieniin kaudeksi 2006–2007. Hadelöv torjui Skellefteålle Elitserien-hopeaa keväällä 2011, mutta kaudella 2011–2012 hän putosi joukkueen kakkosmaalivahdiksi Joacim Erikssonin taakse. Hadelöv voitti kauden päätteeksi taas Elitserien-hopeaa ja päätti ammattilaisuransa kevääseen 2012.
Pelaajauran jälkeen
Kaudesta 2013–2014 Hadelöv on toiminut HockeyAllsvenskan-joukkue Malmö Redhawksin maalivahtivalmentajana.
Suvisaaristo
pienoiskuva|180px|Lill-svinön tilan rakennuksia 1957
Suvisaaristo on Espoon merellinen kaupunginosa (alueet 451 ja 452), saaristo Suomenlahteen pistävän Soukan niemen edessä, Espoon lounaiskolkassa. Alueella on noin 600 ympärivuotista asukasta, mutta pääosan alueen rakennuskannasta muodostavat kesämökit.
Suvisaaristossa toimii yhdeksän rekisteröityä yhdistystä; jäsenluvuista suurimmat ovat pursiseura ESF, melontaseura Canoa, nuorisoseura SViE, VPK ja asukasyhdistys Sommarö-seura, jonka työn tuloksena Suvisaaristoon perustettiin oma vesiosuuskunta vuonna 1999, sen jälkeen kun Espoon kaupunki ei suostunut vesijohtoverkoston maksumieheksi haja-asutusalueen kalleuteen vedoten. Verkosto toteutettiin uudella tekniikalla, paineistetulla viemärillä, joka on perinteistä huomattavasti hellävaraisempi ympäristölle.
Uudenmaan liiton maakuntahallitus valitsi Suvisaariston Vuoden uusmaalaiseksi kyläksi 2007.
Suvisaariston ja mantereen välisessä Suinonsalmessa (ruots. Svinösund) pysähtyvät kesäisin Espoon saaristoveneet.
Historia
Suvisaaristo koostui alun perin kolmesta tilasta, Stor-Svinö, Lill-Svinö ja Moisö. Ajoittain historiassa ne ovat olleet hylättynä köyhyyden tai rauhattomien aikojen takia, mutta välillä myös suhteellisen vauraita. Vuoden 1571 veronkantorekisterissä Svinön tiloilla oli kummassakin kuusi lehmää ja kaksi hevosta. Moisöllä oli viisi lehmää, yksi vasikka ja yksi hevonen. Nämä lukumäärät ylittivät esimerkiksi kaikkien Matinkylän talonpoikien omistukset. Vauraus selittynee sillä, että Suvisaariston tilat olivat vanhastaan saaneet maksaa veronsa hylkeenrasvana ja maavuokransa kuninkaankartanolle suolasilakoina.
Saarien talonpojat lunastivat tilojaan omiksi 1825. Vuonna 1920 saariston kolme tilaa myytiin Juselius-suvun omistamalle Aktiebolaget Sommaröarna -osakeyhtiölle ja ne yhdistettiin samana vuonna yhdeksi Sommaröarna-nimiseksi tilaksi. Yhtiön puheenjohtaja oli Alfons Juselius, varapuheenjohtajiin kuului muun muassa arkkitehti Karl Lindahl. Yhtiön toiminta loppui 1930-luvun alkupuolella.
1920-luvun loppuun mennessä Aktiebolag Sommaröarna oli myynyt Svinöstä ja Moisöstä noin 120 huvilapalstaa. Ab Sommaröarna markkinoi Suvisaaristoa helsinkiläisille 1911 muun muassa korostamalla "maaseutumaista vapautta ja riippumattomuutta". Markkinoinnissa painotettiin niin ikään, että Suvisaaristosta ei kehitetä huvilakaupunkia. Tosin jonkilaisen "elävämmän keskuksen" tarve tuotiin esiin etenkin niitä ajatellen, jotka toisinaan kaipaavat sosiaalista elämänmenoa. Liikenne Helsinkiin tapahtui pääosin vesiteitse. Ab Sommaröarnalla oli yksi höyrylaiva; lisäksi oli kahden höyrylaivayhtiön tarjoama liikenne. Moisö oli yhdistetty Ramsöhön sillalla ja Bosundin yli oli rakennettu silta, joka yhdisti Ramsön Svinöhön. Maantieyhteys eteläisen manner-Espoon kautta Helsinkiin oli varsin heikko ennen Jorvaksentien valmistumista 1938. "Elävämpää keskusta", jota kaavailtiin 1910-luvulla ei Suvisaaristoon saatu aikaiseksi.
Huvilat
Huvilat eli villat ovat osa Suvisaariston historiaa. Varhaisin varsinainen kesähuvila on Villa Tallholmen Tallholmin saarella, se rakennettiin 1860-luvulla. Muita villoja ovat esimerkiksi Villa Stakeudd, Klampen ja Villa Bergvik.
Svinön Skatantien varrella on merkittävä huviloiden keskittymä, johon kuuluvat muun muassa rautatietarkastaja Alexander Feodoroffin rakennuttama pietarilaisempirevaikutteinen Villa Björkstrand (K. F. Andersson, 1915), terijokelaiseen tyyliin rakennettu Villa Bromsnäs (1912) sekä erittäin jyrkkäkattoinen ja korkea Villa Olgino (1921), jonka nimi tulee huvilan rakennuttaneen kauppaneuvos Hardénin puolisolta Olgalta. Skatan kärjessä sijaitsee norjalaistyylinen huvila Sjötorp, jonka Norjan konsuli Robert Pehrsson rakennutti 1910-luvulla.
Saarilla joihin ei ole tieyhteyttä, on useita historiallisia huviloita, kuten Villa Munkholmen Munkholmarnan saarella Moisöfjärdenin merialueella ja Villa Zilliacus Pienellä Lehtisaarella. Träskkoplanilla on arkkitehti Valter Jungin itselleen suunnittelema kulttuurihistoriallisesti arvokas huvila.
Elinkeinot
pienoiskuva|Suvisaariston ulompia, kallioisia saaria Suvisaariston elinkeinot ovat olleet perinteiset saaristoaskareet, kalastus, metsästys, pienimuotoinen maanviljely, ja saarilla toimi monta hyvämaineista puunveistäjää, kivityöstäjää ja timpuria. Stor-Svinön isäntä 1880-luvulla oli myös jaalakippari. Aikaisemmin tiloilla oli luotsausvelvollisuus tarpeen tullen, ja asukkaita velvoitettiin myös ylläpitämään muutamia reimareita ja väylämerkkejä. 1950-luvulla Suvisaaristossa oli kuusi veneveistämöä, joissa kolmessa rakennettiin veneitä, ja kaikissa huollettiin veneitä ja moottoreita. Silloin oli vielä sillattomissa saarissa kuusi perhettä pääelinkeinonaan kalastus ja siltojen ulottuvissa kolme, joille kaikille venehuolto oli tärkeä.
Viimeinen ammattikalastaja vetäytyi eläkkeelle 1980-luvulla, mutta veneveistämöjä on edelleen kaksi toiminnassa, toinen niistä alueen synty­peräisen ­asukkaan hallussa. Yhden veneveistämön rakennuksessa toimi 1950-luvulta 1970-luvulle muovitehdas. Moisön viimeistä hevosta, Frelinde, saatettiin tuonpuoleisille laitumille 1952, ja lehmät, Utta ja Popsi, saivat vielä 5-10 vuotta armonaikaa. 1960-luvulle asti toimi Lill-Svinön rakennuksissa vuokraviljelijä, jolla oli muutama lehmä. Muutamalla timpurilla oli oma hevonen auttamassa kuljetuksissa. Muutamana kesänä Svinössä pidettiin lampaita osakastoiminnan muodossa, ja Moisössä toimi kanala 1970-luvun loppuun saakka. Kauppoja oli enimmillään kolme ja postikonttorikin tuli 1970-luvulla, mutta se toimi vain muutaman vuoden.
Saaria
pienoiskuva|Suvisaariston Suino ja Suinonsalmi.
Muut saaret
Lisäksi Suvisaaristoon kuuluu nelisenkymmentä saarta ilman siltayhteyttä, suurin niistä Pentala. Muita ovat esimerkiksi Alskär, Kopplorna, Lehtisaaret, Stora Bodö ja Kytön linnoitussaaret. Pääsaarten lounaispuolella sijaitsee Aisarn-saariryhmä, jonka saaret ovat Storaisarn, Lillaisarn ja Torraisarn. Suvisaariston eteläisin saari on avomeren äärellä sijaitseva lintuluoto Stenskär.