cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Graafinen suunnittelu
Henkilö, jonka työtehtäviin kuuluu pääasiassa esitteiden yms. taitto käsillä olevasta kuva ja tekstimateriaalista, ei ole graafinen suunnittelija vaan taittaja. Lähellä graafisen suunnittelijan ammattia on myös AD (Art Director) jolta graafisen suunnittelun lisäksi edellytetään myös tiedonhankinta- ja soveltamistaitoja, kykyä asettua kuluttajan asemaan sekä kaupallista ajattelukykyä. Esimerkiksi pienissä graafisen suunnittelun toimistoissa ja mainostoimistoissa nämä työtehtävät usein sekoittuvat.
Graafisen suunnittelun prosessi
Tavoitteena on yleensä saada aikaan esim. painotuote tai sähköisen median tuote.
Ilo irti!
Ilo irti! on HattiWatit-yhtyeen kolmas äänite, joka sisältää viisi HattiWattien omaa rock-henkistä kappaletta, sekä  lainakappaleen Viisi Pientä Ankkaa. Ilo irti! äänitettiin Hyvinkäällä 2-11. lokakuuta 1999.
Graafinen suunnittelu
Graafisen suunnittelun prosessi
Toimeksiannon jälkeen kootaan työryhmä, jonka osana graafinen suunnittelija on. Toimeksiannon tietojen jälkeen graafinen suunnittelija voi antaa arviota työhön kuluvasta määrästä.
Kokonaisaikataulu voidaan tehdä, kun työnjako on selvillä. Sen jälkeen tehdään kokonaisbudjetti, jossa huomioidaan jokaisen osa-alueen työmäärä ja materiaalikustannukset, kuten painaminen.
Sen hyväksymisen jälkeen päästään tuottamaan aineistoa ensin käsin luonnoksina ja sitten tietokoneella. Graafinen suunnittelija tekee visuaalisen suunnittelun: suunnittelee tuotteen tarkan formaatin, sommittelun, typografian, värien käytön, jne. Yleensä etukäteen on sovittu, tehdäänkö ulkoasusta vaihtoehtoisia versioita.
Asiakas valitsee tai hyväksyy luonnoksen ja siihen tehdään mahdollisia visuaalisia ja tekstikorjauksia. Viimeisen hyväksymisen jälkeen työ toimitetaan esim. painoon tai sähköisiin medioihin.
Jan Kromkamp
thumb|right|Jan Kromkamp Jan Kromkamp (s. 17. elokuuta 1980 Makkinga, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka edustaa PSV Eindhovenia. Hänen pelipaikkansa on puolustaja.
Muistokirja
Muistokirja (tai -vihko tai -albumi, myös muistikirja tai ystäväkirja) on tyhjä kirja tai vihko, johon kootaan ystävien ja läheisten kirjan omistajalle osoittamia muistorunoja eli ”värssyjä”, kiiltokuvia eli ”muisteja” ynnä muuta sellaista. Muistokirjan pito oli erityisesti 1900-luvun alkupuolen koulutyttöjen harrastus.
Suosioon muistokirjan pito alkoi nousta 1800-luvun alkupuolelta alkaen teini-ikäisten harrastuksena. 1860-luvulta alkaen niiden suosituksi kuvitustavaksi tulivat valmiit kiiltokuvat. Koulujen antaman luku- ja kirjoitustaidon yleistymisen myötä harrastus levisi yhä laajemmalle ja nuorempiin ikäluokkiin, ja nykyisin muistokirjoja pitävät innokkaimmin juuri lukemaan oppineet alakoululaiset. 1930-luvulla Suomen puolustusvoimat jakoi varusmiehille Sotilasmuistokirjoja, joihin saattoi kerätä kirjoituksia ja piirroksia armeijakavereilta.
Suosittuja värssyjä
Ehkä parhaiten muistokirjavärssyistä tunnetaan leikillinen ”Muista aina minua / kun kirppu puree sinua”. Toinen suosikki oli ”Kolme sanaa sinulle: / ole ystävä minulle”. Teinityttöjen viestit olivat romanttisia: ”Minna on se nätti tyttö / taivaskin sen todistaa. / Onnellinen on se poika / joka Minnan omistaa.” Sotavuosina isänmaalliset ja uskonnolliset värssyt korostuivat: ”Elä Suomelle, kuole Jumalalle”; ”Koita aina isänmaatas / voimas mukaan hyödyttää! / Jollet suurta aikaan saata / ei sun työsi hukkaan jää.”
Pekka Seppänen
Pekka Markku Antero Seppänen (s. 15. syyskuuta 1960 Helsinki) on suomalainen toimittaja, kirjoittaja, johtaja sekä johtamis- ja viestintävalmentaja, joka on työskennellyt muun muassa Talouselämän päätoimittajana.
Ura
Seppänen valmistui ylioppilaaksi 1979 ja valtiotieteen kandidaatiksi 1984 Helsingin yliopistosta. Hän toimi tiedottajana ja tiedotuspäällikkönä Finn-Stroi Oy:ssä 1985–1988. Vuosina 1988–2010 Seppänen oli Talouselämä-lehden toimittaja ja 2000–2010 päätoimittaja. Hän toimi päätoimittajana ollessaan myös Talentumin johto- ja hallitustehtävissä.
Vuonna 2013 Seppänen kutsuttiin Gummerus Kustannus Oy:n hallituksen puheenjohtajaksi. Hän on toiminut myös klassisen musiikin levy-yhtiön Ondine Oy:n hallituksen puheenjohtajana 2005–2009. Hän on toiminut myös Patricia Seppälän säätiön ja Pro Operan hallituksissa.
Seppänen kirjoittaa kolumneja Ylelle. Seppänen on aiemmin kirjoittanut Helsingin Sanomiin johtamista ja työelämää käsitteleviä kolumneja. Ilta-Sanomissa hänen kolumniensa aiheita olivat talous, yhteiskunta, kulttuuri ja urheilu.
Seppänen on myös harrastelijamuusikko ja sarjakuvakäsikirjoittaja. Seppänen oli vuosina 1980–1982 Vaaralliset lelut -yhtyeen basisti ja kosketinsoittaja ja on soittanut myöhemmin Åttopojat-yhtyeessä. Käsikirjoittajana hän tehnyt vuodesta 1978 lähtien sarjakuvia Me Muut, Radio Otto ja Teuvo Lyly sekä pilapiirrosta Pomo & Väisänen (piirtäjinä Pertti “Häm” Hämäläinen ja Jari Pantzar). Lisäksi hän on tehnyt käsikirjoituksia muun muassa Mauri Kunnakselle, Matti Remekselle ja Juba Tuomolalle.
Keväällä 2011 Seppänen osallistui kilpailijana Yle TV1:n Maestro – tikusta asiaa -sarjaan, jossa julkisuuden henkilöt opettelivat johtamaan orkesteria.
Tunnustuksia
Seppänen sai Aikakauslehtien Päätoimittajat ry:n Julius-palkinnon 2005 ja Bonnierin Suuren journalistipalkinnon vuoden journalistina 2006. Hänelle myönnettiin vuonna 2009 ensimmäinen Mikko Pohtolan lehdistöpalkinto, joka myönnetään mielipidevaikuttajalle, joka on käyttänyt suomen kieltä esimerkillisesti tai edistänyt merkittävästi tätä päämäärää. Vuonna 2006 mediavaikuttajat äänestivät hänet Suomen parhaaksi päätoimittajaksi ja sisältöjohtajaksi.
Yksityiselämä
Pekka Seppäsen isä oli sosiologi Paavo Seppänen. Hänen veljensä on kirjailija, lääkäri ja tv-juontaja Juhani Seppänen.
Yhdystie 3041
Yhdystie 3041 on Etelä-Pirkanmaalla sijaitseva yhdystie. Tie kulkee Kärjenniemen ja Lempäälän kirkonkylän välillä.
Peat, Smoke & Seaweed Storm
Peat, Smoke & Seaweed Storm on säveltäjä Osmo Tapio Räihälän toinen sävellyslevy (ABCD367). Se ilmestyi tammikuussa 2014. Levyn teokset ovat:
Yhdystie 3041
Historia
Tie on pääosin varsin vanhaa vaikka reittiä on paikoin muokattu. Valkeakosken puolella tie kulki ennen nykyistä Pastintietä pitkin ja Lempäälässä tie kulki ennen nykyistä Sotavallantietä pitkin Ahtialaan asti. Tie on erittäin vanhaa. Tiellä kulki ennen 1950-lukua myös Akaaseen matkaavat koska nykyistä Seututie 304:ta ei tuolloin vielä ollut. Vanhan Lempääläntien alkuosa siis kulkee Seututie 304:tä pitkin Kärjenniemeen asti, josta se erkanee nykyiselle yhdystielle.
Onnenpäivä (kappale)
Onnenpäivä on suomalaisartisti Jannika B:n kappale hänen Kaikki rohkeus -debyyttialbumilta. Jannika B julkaisi kappaleen omakustanteisesti ensimmäisenä suomenkielisenä singlenään loppuvuodesta 2011.
Joulukuussa 2011 YleX-radiokanavan toimittaja Juhani Kenttämaa nosti kappaleen omaksi Viikon teho -kappaleekseen, jolta se myöhemmin nostettiin kanavan viralliselle soittolistalle. Pian YleX:n jälkeen myös NRJ nosti kappaleen soittolistalleen. Kappaleen saaman menestyksen myötä Jannika solmi helmikuussa 2012 yhteistyösopimuksen Sony Music Entertainment -levy-yhtiön kanssa. Sony julkaisi "Onnenpäivä"-singlen uudelleen yhdessä Jannikan perustaman oman levymerkin, Onan, kanssa 27. helmikuuta 2012.
Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Heidi Maria Paalanen ja tuottanut Jonas Olsson. Kappaleelle on tehty myös musiikkivideo, joka julkaistiin videopalvelu YouTubessa 18. tammikuuta 2012. Videolla artisti laulaa ensin hetken aikaa kaupungissa, jonka jälkeen satama-alueella ympärillään tanssivan naisjoukon kanssa.
Kappaleen toistaiseksi ainoa listamerkintä on Latauslistan 14. sija (40/2013).
Väinölänniemen stadion
Väinölänniemen stadion on Kuopiossa Väinölänniemellä sijaitseva yleisurheilu- ja jalkapallostadion, joka avattiin vuonna 1923. Stadion on toiminut KuPS:n kotikenttänä ja kaikki Kuopiossa pelatut neljä jalkapallomaaottelua on järjestetty Väinölänniemen stadionilla.
Historia
Kuopion Palloseura pelasi kotiottelunsa 1930-luvulta vuoteen 2005 Väinölänniemellä, jolloin Keskuskentän uusimistyöt päättyivät ja joukkue siirtyi pelaamaan sinne. Vänärillä ovat pelanneet myös muun muassa Koparit, Kuopion Elo, Kings Kuopio, Kuopio Steelers, Kuopio Rugby Club sekä Kuopion MimmiFutis. KuPS pelasi siellä kotiottelujaan jo 1920-luvulla. Paavo Nurmi on juossut stadionilla kaksi maailmanennätystä, 2 000 metrin ME:n vuonna 1927 ja 10 000 metrin ME:n syksyllä 1924. Vuonna 1951 kenttä peruskorjattiin täysimittaiseksi ruohokentäksi ja stadionille tehtiin peruskorjaus vuonna 1980.
Ominaisuudet
Stadionin luonnonnurmista kenttää kastelee automaattinen kastelujärjestelmä ja valaisee neljä valaisinpylvästä. Kentän viimeisellä Veikkausliigakaudella 2005 sen katsomokapasiteetti oli 9 800 paikkaa joista 1 500 katetussa pääkatsomossa, 1 200 katetussa takakatsomossa, 1 100 siirrettävissä putkikatsomoissa sekä 6 000 paikkaa kaarrekatsomoissa. Stadionilla on 6,6 × 19 metrin kokoinen Polarpro-tulostaulu.
Koska stadion sijaitsee Kallaveden ympäröimässä niemessä, se pysyy kylmänä pitkälle kevääseen. Tämä on ollut aina haaste nurmen hoidolle. Esimerkiksi KuPSin pelatessa Väinölänniemellä oli tavallista, että kenttä oli kunnossa vasta juhannuksen tienoilla, jolloin kausi oli jo pitkällä.
Ennätykset
Stadionin katsojaennätys on virallisesti 6 787 ottelusta KuPS – Kuopion Elo vuodelta 1969. On kuitenkin arvioitu että ottelun todellinen yleisömäärä olisi ollut lähes 8 000. Jossain lähteissä myös esitetään että Suomi–Jugoslavia -maaottelussa elokuussa 1989 olisi paikalla ollut 8 000 katsojaa. Vuoden 1989 Jalkapallokirjan mukaan ottelun yleisömäärä oli 6 386.
Luettelo Ruotsin merivoimien tykkiveneistä
Luettelo Ruotsin merivoimien tykkiveneistä listaa Ruotsin merivoimissa palvelleet tykkiveneet. Ensimmäinen laskettiin vesille 1850 ja viimeinen 1891.
Otto Vallenius
pienoiskuva|180px|Otto Vallenius pienoiskuva|Otto Wallenius: Albert Edelfelt sairaana Pariisissa, 1878. Otto Vladimir Vallenius (9. huhtikuuta 1855 Kemin maalaiskunta – 25. kesäkuuta 1925 Kemi) oli suomalainen oopperalaulaja ja taidemaalari.
Valleniuksen vanhemmat olivat lääninrahastonhoitaja Johan Konstantin Wallenius ja Katarina Margareta Ramberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1874 Oulun alkeisoppilaitoksesta.
Vallenius lähti opiskelemaan luonnontieteitä Helsinkiin vuonna 1875, mutta keskeytti ne jo toisena opintovuotenaan keskittyäkseen piirtämiseen yliopiston piirustussalissa Adolf von Beckerin opetuksessa. Hän sai piirustusstipendin yliopistolle neljäksi vuodeksi. Vuonna 1877, 22-vuotiaana, hän suuntasi opiskelemaan maalaustaidetta Pariisiin, missä viipyi muutaman vuoden ja kuului tiiviisti pohjoismaalaiseen taiteilijayhteisöön. Hänet hyväksyttiin oppilaaksi kuuluisan taiteilijan Jean-Léon Gérômen ateljeehen Albert Edelfeltin myötävaikutuksella. Jo 24-vuotiaana hän sai töitään esille aikalaistaiteilijoiden Gunnar Berndtsonin, Albert Edelfeltin, Walter Runebergin ja Ville Vallgrenin teosten rinnalle. Valleniuksen kuvataiteellinen ura jäi suhteellisen lyhyeksi ja tuotanto oli suppea. Hän oli ensimmäinen Lapista kotoisin oleva Pohjoismaiden ulkopuolelle suuntautunut taiteilija.
Todettuaan että taiteilijana kilpailu oli ankaraa, siirtyi Vallenius Pariisin-vuosiensa jälkeen teatteriin ja oopperalauluun. . Hän opiskeli 1890-luvulla oopperalaulua Pariisissa ja Milanossa. Hänet kiinnitettiin solistiksi Tukholman Kuninkaalliseen Oopperaan vuosiksi 1892–1895. Tukholman-vuosien jälkeen Vallenius vetäytyi oopperalavoilta. Hän piti joitain konsertteja Kemissä ja Oulussa, mutta ei tämän jälkeen esiintynyt Suomen oopperalavoilla.
Vallenius asettui asumaan Lautiosaaren Ylirautiolaan vaimonsa, ruotsalaissyntyisen Charlotta ”Tora” Wahlströmin (1848–1915) kanssa. Maalaaminen ja musiikki kuuluivat edelleen hänen harrastuksiinsa. Kotiseudulle paluunsa jälkeen hän maalasi paikallisia ihmisiä ja rakkaita maisemia: Kallinkangasta, Akkunusjokea ja Kemijokea. Talvinen maisema-aihe Kallinkankaalta vuodelta 1925 jäi Valleniuksen viimeiseksi teokseksi. Hän kuoli samana vuonna, ja hänet on haudattu Keminmaan hautausmaalle.
Marco Pfiffner
Marco Pfiffner (s. 25. maaliskuuta 1994) on liechtensteinilainen alppihiihtäjä.
Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 Pfiffner sijoittui suurpujottelussa 72:nneksi ja pujottelussa sijalle 53. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän oli pujottelussa 34:s ja suurpujottelussa 71:s. Sotšin olympialaisissa 2014 Pfiffner sijoittui suurpujottelussa 42:nneksi ja pujottelussa 24:nneksi. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän oli supersuurpujottelussa 36:s, syöksylaskussa 42:s, alppiyhdistetyssä 34:s ja pujottelussa 26:s. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui alppiyhdistetyssä 11:nneksi ja sekä syöksylaskussa että supersuurpujottelussa 28:nneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän oli alppiyhdistetyssä neljästoista.
Pfiffner kilpaili alppihiihdon maailmancupissa ensimmäisen kerran Kitzbühelin pujottelussa tammikuussa 2016. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti oltuaan 29:s Wengenin alppiyhdistetyssä 2020. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 27:nneksi Kitzbühelin syöksylaskussa 2023.
2012 VP113
2012 VP113 on vuonna 2012 löydetty punertavan värinen transneptuninen kohde, joka todennäköisesti on myös kääpiöplaneetta. Kappale tunnetaan toistaiseksi nimellä 2012 VP113, mutta tutkijat ovat käyttäneet siitä muun muassa lempinimeä ”Biden”, Yhdysvaltain silloisen varapresidentin Joe Bidenin mukaan. Kappaleen etäisyys Auringosta on 12 miljardia kilometriä (80 AU), ja sen kiertoaika Auringon ympäri on peräti vuotta.
Kohde havaittiin ensimmäisenä National Optical Astronomy Observatoryn Chilessä sijaitsevalla teleskoopilla 5. marraskuuta 2012, minkä jälkeen Las Campanasin observatorion Magellan-teleskoopeilla mitattiin sen kiertorata ja tutkittiin sen pintaa. Tutkijat uskovat että vastaavia kääpiöplaneettoja on löytämättä vielä useita satoja.
Sekä 2012 VP113 että aiemmin löydetty Sedna ovat astronomisia anomalioita, sillä tällä erää yleisesti hyväksyttyjen teorioiden mukaan kummankaan planetoidin ei pitäisi olla siellä, missä ne ovat. Jos ja kun vastaavia kappaleita löydetään tulevaisuudessa lisää Kuiperin vyöhykkeen ulkoreunalta tai peräti sen takaa, joudutaan teorioita miettimään uudelleen. Joidenkin tutkijoiden hypoteesien mukaan Sednan ja 2012 VP113:n nykyiset radat selittyvät sillä, että jokin niitä paljon isompi kappale on painovoimallaan syössyt ne nykyisille radoilleen. Tällainen kappale voisi olla vielä toistaiseksi tuntematon planeetta.
Alexander James Quinn
Alexander James Quinn (8. huhtikuuta 1932 Cleveland – 18. lokakuuta 2013) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Clevelandin hiippakuntaan 24. toukokuuta 1958 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Socian titulaaripiispaksi 14. lokakuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 5. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Anthony Pilla, jota avustivat Daniel Edward Pilarczyk ja Gilbert Ignatius Sheldon.
Doc Rivers
thumb|right|Doc Rivers Glenn Anton ”Doc” Rivers (s. 13. lokakuuta 1961 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen koripalloilija ja koripallovalmentaja. Pelattuaan hopeaa voittaneessa maajoukkueessa vuoden 1982 koripallon maailmanmestaruuskilpailuissa hänet varattiin NBA:han vuonna 1983.
Rivers valmistui Marquetten yliopistosta.
Riversin ensimmäinen ammattilaisjoukkue oli Atlanta Hawks, jossa hän pelasi vuoteen 1991. Lopetettuaan NBA-tason peliuransa myöhemmin 1990-luvulla hän siirtyi valmennustöihin.
Rivers on ollut päävalmentajana Orlando Magicissä (1999–2003), Boston Celticsissä (2004–2013) ja Los Angeles Clippersissä (2013–). Hän valmensi Celticsin NBA:n mestariksi kaudella 2007–2008. Hänet palkittiin vuoden valmentajana kaudella 1999–2000.
Rivers on naimisissa ja hänellä on neljä lasta, kolme poikaa ja tytär. Myös yksi hänen lapsistaan, Austin Rivers, on pelannut NBA:ssa.
Iso-Vuotunki
Iso-Vuotunki eli Iso-Vuotto on järvi Vuoton kaupunginosassa Oulun itäosassa entisen Ylikiimingin kunnan alueella lähellä Utajärven kunnanrajaa. Järvi on pinta-alaltaan Oulun suurin.
Sijainti
Järvi sijaitsee Vähä- ja Ylivuoton kylien alueella. Heti sen länsipuolella on Vähä-Vuotunki-niminen järvi. Iso-Vuotunki on muodostunut noin 7 400 vuotta sitten, kun se maankohoamisen myötä erkani Litorinamerestä.
Järvimaisema
Iso-Vuotunki on noin 2,9 kilometriä pitkä ja leveimmältä kohdaltaan noin 1,5 kilometriä leveä. Järven pinnan korkeus on 94,8 metriä merenpinnan yläpuolella. Kiiminkijoki virtaa järven pohjoispuolelta ja Sanginjoki sen eteläpuolelta. Järvessä ei ole yhtään varsinaista saarta, sen yhteydessä oleva Holapansaari-niminen paikka on tosiasiassa niemi. Iso-Vuotunki laskee etelään Sanginjokeen Järvioja-nimistä suo-ojaa pitkin. Kaakkois–luoteissuuntainen järvi on käytännössä muotoutunut kahdeksi altaaksi, joita erottaa parinsadan metrin levyinen salmi. Järven eteläosan rantamaat ovat pääasiassa suota, kun taas pohjoisaltaan rannat ovat enimmäkseen viljelysmaata.
Veden laatu
Vuosina 2002–2003 tehdyissä tutkimuksissa Iso-Vuotungin vedenlaatu todettiin tyydyttäväksi. Aiemmissa mittauksissa vedenlaatu oli luokiteltu hyväksi. Suomaastosta huolimatta vesi on kohtalaisen kirkasta.
Leander Ikonen
Karl Leander Ikonen (14. lokakuuta 1860 Joroinen – 27. huhtikuuta 1918 Viipuri) oli suomalainen arkkitehti ja Viipurin teollisuuskoulun rehtori, suomalaisen puolueen kansanedustaja ja Karjalan Kansalaisliiton puheenjohtaja.
Henkilöhistoria
1890-luvulla Ikonen työskenteli myös toimittajana ja aputoimittajana Savo-Karjala-lehdessä 1896–1898 ja Viipuri-lehden päätoimittajana 1899–1900.
Toiminta poliitikkona
Ikonen oli 1917 suomalaisen puolueen kansanedustajana Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä. Hän oli myös Viipurin kaupunginvaltuuston ja rahatoimikamarin jäsen. Punaiset vangitsivat Ikosen sisällissodan alkuvaiheessa 31. tammikuuta 1918 ja hänet ammuttiin 27. huhtikuuta 1918 Viipurin lääninvankilan joukkomurhassa, kun Hjalmar Kaipiaisen johtama punaisten joukko tunkeutui lääninvankilaan ja surmasi humalapäissään noin 30 vankia, joukossa toinen kansanedustaja Matti Pietinen ja vankilanjohtaja.
Mongolian evankelis-luterilainen kirkko
Historia
Norjan luterilainen lähetysliitto (NLM) aloitti lähetystyön Mongoliassa vuonna 1994. Vuoden 1998 syyskuussa suomalaisen Lähetysyhdistys Kylväjän ensimmäiset lähetit saapuivat maahan.
Mongolian evankelis-luterilaisen kirkon perustamisjuhlaa vietettiin Ulaanbaatarissa 31. lokakuuta 2017, tasan 500 vuotta uskonpuhdistuksen alkamisesta. Suomesta mukana olivat Kylväjän työalajohtaja Pentti Marttila, viestintäpäällikkö Outi Rajala sekä hallituksen jäsen Ulla Tulisalo. Norjasta paikalla oli NLM:n ulkomaisen työn johtaja Hjalmar Bø. Lisäksi paikalla olivat maassa työskentelevät lähetit. Kirkon johtajaksi valittiin pastori ja Mongolian teologisen korkeakoulun rehtori Purevdorj Jamsran.
Organisaatio ja jäsenmäärä
Kirkolla oli vuonna 2017 noin 20 seurakuntaa. Niistä pienimmissä oli noin 15 jäsentä ja suurimmissa noin 100 jäsentä. Yhteensä kirkossa oli noin 500-700 jäsentä.
Kansainväliset yhteydet
Kirkon työtä tukevat edelleen avustuksin ja lähetystyöntekijöin sekä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Lähetysyhdistys Kylväjä että Norjan kirkon lähetysjärjestö Norjan luterilainen lähetysliitto. Kirkko on mukana Global Confessional and Missional Lutheran Forumissa, jonka julkilausuman se allekirjoitti 31. lokakuuta 2018.
Kelvoton kylä
Kelvoton kylä (The Vile Village) on seitsemäs kirja kolmetoistaosaisessa yhdysvaltalaisen Lemony Snicket -nimen takana toimineen Daniel Handlerin kirjoittamassa kirjasarjassa Surkeiden sattumusten sarja.
Paettuaan kreivi Olafilta taas kerran Baudelairet viedään kylään, jonka kaikki asukkaat yhdessä ovat heidän huoltajiaan.
Juoni
Kirja alkaa, kun Baudelairet ovat herra Poen toimistossa katsomassa Päivän pilkunviilaaja -roskalehteä. Sen jälkeen Poe vie heidät Variksenpalvojien kylään, jossa jokainen kylän asukas on yhdessä heidän huoltajansa.
Kaksi vanhimpien neuvoston jäsentä saapuvat ja kertovat kreivi Olafin jääneen kiinni, ja että Baudelairien pitää mennä välittömästi kaupungintalolle. Baudelairet huomaavat, ettei Olaf ole jäänyt kiinni, vaan Jacques-niminen mies. Lapset sanovat, ettei hän ole Olaf, mutta kylän väki ei kuuntele heitä. Seuraavana päivänä Jacques aiotaan polttaa roviossa.
Sinä yönä Sunny tarkkailee puuta nähdäkseen mistä säeparit tulevat, Klaus tutkii VPK:n sääntöjä löytääkseen jotain, mikä auttaisi Jacquesin pulasta, ja Violet auttaa Hectoria hänen kuumailmapallonsa kanssa.
Violet korjaa kuumailmapallon, Klaus löytää Jacquesia auttavan säännön ja Sunny huomaa, että varikset tuovat säepareja. Hän löytää myös yhden uuden.
Lapset juoksevat vankilalle, jolla saavat kuulla, että Jacques on "kuollut". Etsivä Dupiniksi naamioitunut Olaf ilmoittaa Jacquesin kuolleen ja syyttää tapauksesta Baudelaireja. Hän väittää, että linssi Klausin laseista ja Violetin hiusnauha löydettiin rikospaikalta, ja lisäksi ruumiissa on Sunnyn hampaanjäljet. Ihmisiä ei kiinnosta tietää, että lapsilla on alibit, ja heidät lukitaan selliin.
Vankilassa Klaus huomaa, että on hänen 13. syntymäpäivänsä. Samalla konstaapeli Luciana saapuu paikalle tuomaan heille vettä ja leipää. Violet käyttää niitä murtaakseen sellin kiviseinän. Aamun koittaessa Hector tulee sanomaan lapsille, että jos he karkaavat, hänen kuumailmapallonsa on valmiina. Lisäksi hänellä on päivittäinen säepari mukanaan.
Lapset pakenevat vankilasta ja lukevat viestit järjestyksessä. He huomaavat, että säkeiden ensimmäiset kirjaimet muodostavat sanan "putous". He ryntäävät varisputoukselle, avaavat variksen nokan ja löytävät ystävänsä.
Baudelairet ja Quagmiret juoksevat Hectorin talolle ja Quagmiret sanovat, että kuollut mies on Lemony Snicketin veli. Heitä takaa-ajava ihmisjoukko lähestyy heitä karjuen, ja he saavuttavat viimein Hectorin. Quagmiret pääsevät kyytiin, mutta Baudelairet eivät. Quagmiret heittävät muistikirjansa Baudelaireille, mutta konstaapeli Luciana lyö niitä, ja paperit lentävät yltympäriinsä.
Kirja loppuu, kun paljastetut kreivi Olaf ja Esmé Kurjimo (konstaapeli Luciana) pakenevat moottoripyörällä ja Baudelairet juoksevat pois. Päivän pilkunviilaaja taas on jo ehtinyt kertoa kaikille, että he ovat tappaneet Jacquesin.
Kauneuspilkku
Kauneuspilkku on kasvoissa luonnostaan oleva tai kosmeettisin värein lisätty, muuta ihoa tummempi piste. Se on vanha tapa korostaa kasvojen vaaleutta. Kauneuspilkku piirretään usein rajauskynällä, mutta nykyään on olemassa myös uusi tapa pitää kauneuspilkkua: kauneuspilkun sijasta ylähuuleen laitetaan lävistys, jonka nimi on Madonna tai Marilyn ja joka on saanut nimensä Marilyn Monroen kauneuspilkun myötä. Marilynillä kauneuspilkku ei kuitenkaan sijainnut ylähuulessa vaan enemmän poskenpuolella.
Retulansaari
Retulansaari on suurehko saari Vanajanselällä Tyrvännössä, Hattulassa. Saaren kylänraitti, Ylikartanon muinaisjäännökset ja rikas kasvillisuus muodostavat yhdessä merkittävän kulttuurimaiseman, ja Retulansaari kuuluu Suomen arvokkaimpiin kulttuuriympäristöihin. Saarella on ollut yhtämittaista asutusta ainakin rautakaudelta alkaen.
December’s Children (And Everybody’s)
December’s Children (And Everybody’s) on The Rolling Stonesin Yhdysvalloissa vuonna 1965 julkaistu albumi. Albumin kannen valokuva on sama kuin albumin Out of Our Heads brittipainoksessa ja se sisältää siltä myös muutaman kappaleen.
Levy sisältää myös suuret hitit ”Get Off of My Cloud” (UK #1, USA #1) ja "As Tears Go By" (USA #6). ”As Tears Go By” kirjoitettiin alun perin Marianne Faithfullin käyttöön ja hänen versionsa oli noussut Britanniassa singlelistan sijalle 9 elokuussa 1964.
Albumi oli korkeimmillaan Yhdysvaltain albumilistan sijalla 4 myyden kultalevyyn oikeuttavan määrän.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Pyhäkoulu
Pyhäkoulu on useiden kristillisten seurakuntien sunnuntaisin esimerkiksi jumalanpalveluksen aikaan lapsille järjestämää opetustoimintaa. Pyhäkoulussa opetetaan esimerkiksi Raamattua leikkien ja laulaen.
Pyhäkoulujen synty ja kehitys
Ensimmäiset pyhäkoulut olivat katolisia. Jo 1500-luvulla Rooman ja Englannin kirkoissa piispat antoivat määräyksiä lasten opettamisesta sunnuntaisin. Uskonpuhdistuksen aikana Luther, Calvin ja Zwingli korostivat lasten opetuksen tärkeyttä. Luther kirjoitti Vähä katekismuksen (1529) koko perhettä ajatellen. Sunnuntai-iltapäivisin uskonpuhdistuksen aikaan alettiin Saksassa pitää lasten jumalanpalveluksia, joihin kuului saarna, kuulustelu ja kehotuksia sekä rukousta. Lastensaarna määrättiin pappien velvollisuudeksi eräässä saksalaisessa kirkkojärjestyksessä vuodelta 1532 kaikissa maa- ja kaupunkiseurakunnissa. Myöhemmissä kirkkojärjestyksissä korostettiin vielä voimakkaammin lapsille pidettävien jumalanpalvelusten tärkeyttä.
Seuraavien vuosisatojen aikana kirkon kaikkeen opetustoimintaan tuli paljon uusia piirteitä. Pyhäkoulun varsinainen syntymaa on Englanti. Se osai alkunsa teollistuvan yhteiskunnan epäkohtien ja suurien kasvatusvaikeuksien ristitulessa. Pyhäkoulun alkuunpanija oli sanomalehtimies ja kirjanpainaja Robert Raikes (1735–1811). Glouscesterissa, Raikesin kotikaupungissa oli neulatehtaita, joissa lapsetkin olivat töissä pitkiä päiviä. Kodit olivat köyhiä ja likaiset, repaleissa heitteillä kulkevat lapset kiinnittivät Raikesin huomion. Hänen näkemyksensä mukaan paheisiin ja huonoon elämään saattoi saada parannusta koulutuksen ja kasvatuksen avulla. Raikes aloitti pyhäkoulun pitämisen villiintyneille lapsille vuonna 1781. Näin pyhäkoulutoiminta sai alkunsa Isossa-Britanniassa 1780-luvulla Robert Raikesin toiminnan seurauksena. Hän kirjoitti pyhäkoulujen tärkeydestä vuodesta 1783 lähtien lehdessään Gloucester Journal. Tuohon aikaan nopeasti viriävä lehdistö otti asian omakseen ja niin pyhäkouluaate alkoi nopeasti levitä eri puolille. Myös John Wesleyn vaikutuksesta syntyneen metodistisen herätysliikkeen merkitys oli suuri, koska metodismin piirissä oli paljon alttiita vapaaehtoisia pyhäkouluopettajia.
Jo vuonna 1786 Amerikassa Virginiassa aloitettiin pyhäkoulutoiminta. Vähitellen pyhäkoulut tulivat tunnetuiksi muissakin protestanttisissa maissa. Pyhäkoulutoiminnalla on ollut suuri merkitys lähetystyön alueilla Aasiassa ja Afrikassa.
Pyhäkoulut Suomessa
thumb|Pyhäkoulun oppilaita noin 1930-luvulla [[Karjala (Suomen entinen kunta)|Karjalan Salavaisten kylässä.]] Suomessa piispa Juhana Gezelius vanhempi (k. 1690) kehitti voimakkaasti kirkon kasvatuksellista puolta kansan valistamisessa. Hänen aloitteestaan syntyi kiertokoulutoiminta ja lukukinkerit sekä alettiin pitää katekismussaarnoja. Piispa antoi myös rippikouluun suuntaa antavia määräyksiä. Hänen vaikutuksensa kirkon kasvatustehtävien kehittäjänä ja suomalaisen opetustoiminnan aloittajana on suuri.
Eräs haarautuma kirkollisen kansanopetuksen alueella olivat sunnuntaikoulut, jollaisesta on tietoja vuodelta 1787 Orimattilasta. Pitäjänkokousten pöytäkirjasta ilmenee, että papisto alkoi kutsua kuusi- ja seitsemänvuotiaita lapsia sunnuntai-iltapäivisin muutamaksi tunniksi pyhäkouluun. Opetuksen ohjeena pidettiin lasten kirjaa, jossa kysymysten ja vastausten avulla käsiteltiin Lutherin Vähää katekismusta. Pöytäkirjoista ilmenee myös, että vanhempia erinäisten haasteiden uhalla velvoitettiin lähettämään lapsensa pyhäkouluun.
Turun hiippakunnassa erityisesti arkkipiispa Jakob Tengström (k. 1832) yritti kehittää sunnuntaikouluja. Herätysliikkeet 1800-luvulla toivat uutta eloa tähän toimintaan. Nurmijärven kappalainen Johan Fredrik Bergh järjesti vuonna 1832 pyhäkouluja jokaiseen kylään. Tämä kasvatustoiminta liittyi oleellisesti Gezeliuksen aloittamaan kansanopetusperinteeseen, sillä oppilaat jaettiin aapisluokkaan, harvaanluku- ja testamenttiluokkaan pyrkimyksenä opettaa lapsille sisälukutaito, jotta kukin voisi itsenäisesti lukea Jumalan sanaa. Pyhäkoulutoiminta yleistyi kuitenkin Suomessa vasta 1800-luvun loppupuolella. Tuomiorovasti Aaron Gustaf Borg perusti vuonna 1872 paikallisen pyhäkouluyhdistyksen Kuopioon. Vasta vuonna 1888 perustettiin Suomen Evankelis-Luterilainen Pyhäkouluyhdistys, joka muutti 1991 nimensä Suomen Evankelis-Luterilaiseksi Lapsityön Keskukseksi. Huomattava seikka pyhäkoulun historiassa oli kristillistä kasvatusta koskevan kohdan ottaminen kirkkolakiin vuonna 1925. Pyhäkouluopettajien ja -toiminnan tueksi perustettiin Järvenpäähän vuonna 1936 Pyhäkouluopisto, jonka perinteitä jatkaa vuonna 1946 perustettu Seurakuntaopisto ja sen lapsityön instituutti.
Pyhäkouluja järjestetään myös vanhoillislestadiolaisten keskuudessa. Pyhäkoulusta siirrytään 10 vuoden ikäisenä raamattuluokkaan.
Viime vuosikymmenten kuluessa perinteinen pyhäkoulutoiminta on kehittynyt laaja-alaiseksi ja eri toimintamuotoja sisältäväksi kirkon lapsi- ja perhetyöksi.
Alankomaiden Karibia
Alankomaiden Karibia tai Hollannin Karibia (hol. Caribisch Nederland,) ovat kolme erityisasemissa olevaa Alankomaiden kuntaa, jotka sijaitsevat Karibialla. Ne ovat Bonaire, Sint Eustatius ja Saba, joskus termiä "Alankomaiden Karibia" käytetään viittaamaan kaikkiin Alankomaiden Karibian saariin mukaan lukien Aruba, Curaçao ja Sint Maarten. Lainsäädännöllisesti kolme saarta tunnetaan myös nimellä BES-saarina (Bonaire, Sint Eustatius ja Saba). Saaret luokitellaan tällä hetkellä Alankomaiden erityiskunniksi ja Euroopan unionin merentakaisiksi alueiksi ja näin ollen EU:n lainsäädäntöä ei sovelleta niissä automaattisesti.
Bonaire (mukaan lukien Pieni -Bonairen saari) on yksi Leeward Antillien saari joka sijaitsee lähellä Venezuelan rannikkoa. Sint Eustatius ja Saba sijaitsevat Pienien- Antillien ryhmässä ja sijaitsevat etelään Sint Maartenista ja luoteeseen Saint Kitts ja Nevistä.
Laillinen asema
Nämä kolme saarta saivat nykyisen asemansa Alankomaiden Antillien lakkauttamisen jälkeen 10. lokakuuta 2010. Samalla Curaçaon ja Sint Maartenin saaret tulivat osaksi Alankomaiden kuningaskuntaa autonomisina maina (holl.l anden). Aruban saari on myös osana Alankomaiden kuningaskuntaa. Termi "Alankomaiden Karibia" voi viitata kolmeen erityisiin kuntiin, mutta siihen voi myös laskea kaikki Karibian saaret jotka ovat osa Alankomaiden kuningaskuntia. Karibian Alankomaiden väestö on 25 019. Niiden kokonaispinta-ala on 328 km2
Karibian Alankomaiden saaret äänestivät ensimmäistä kertaa Alankomaiden parlamenttivaaleissa vuonna 2012.
Hallinto
Erityiset kunnat (hol.bijzondere gemeente) toimivat kuten muut Alankomaiden kunnat ja niiden tehtävät ovat samat. Täytäntöönpanovalta kuuluu hallintoneuvostolle, jota johtaa kuvernööri. Tärkein demokraattinen elin on saarivaltuusto. Näiden kolmen saaren asukkailla on Alankomaiden kansalaisuus ja on oikeus äänestää Alankomaiden parlamenttivaaleissa ja (kuten kaikilla Alankomaiden kansalaisilla) Euroopan parlamentinvaaleissa.
Monissa Alankomaiden laeissa on erityinen versio joka koskee Karibian alueita. Esimerkiksi sosiaaliturva ei ole samalla tasolla kuin Manner-Alankomaissa.
Kansallinen toimisto
Alankomaiden Karibian kansallinen toimisto (hol. Rijksdienst Caribisch Nederland) vastaa saarten verotuksesta, poliisitoiminnasta, maahanmuutosta, liikenneinfrastruktuurista, terveydenhuollosta, koulutuksesta ja sosiaaliturvasta ja tarjoaa näitä palveluja Alankomaiden keskushallituksen puolesta.. Tämä virasto perustettiin alueelliseksi palvelukeskukseksi vuonna 2008 ja siitä tuli Alankomaiden Karibian kansallinen toimisto 1. syyskuuta 2010 alkaen. Nykyinen johtaja on Jan Helmond. Bonairen, Sint Eustatiusin ja Saban julkisten elinten edustaja edustaa Alankomaiden keskushallitusta saarilla ja suorittaa myös tehtäviä, jotka ovat samanlaisia kuin kuninkaan komisaarin jäsen. Nykyinen edustaja on Gilbert Isabella.
Suhde Euroopan unioniin
thumb|Euroopan unionin erityisalueet Saaret eivät kuulu Euroopan unioniin, vaan ne muodostavat unionin "merentakaiset maat ja alueet" aseman joissa sovelletaan erityissäännöksiä. Lissabonin sopimuksessa otettiin käyttöön menettely, jossa Eurooppa-neuvosto voi muuttaa Tanskan, Ranskan tai Alankomaiden merentakaisen alueiden asemia koskien EU: n perussopimuksen pohjalta soveltamisessa kyseiseen alueeseen.
Kesäkuussa 2008 Alankomaiden hallitus julkaisi selvityksen oikeudellisista ja taloudellisista vaikutuksista siirtymällä merentakaisesta alueen asemasta ulkoalueen asemaan. Saarten asema tarkistettiin viiden vuoden siirtymäkauden jälkeen, joka alkoi Alankomaiden Antillien purkamisesta lokakuussa 2010 alkaen.
Uudelleentarkastelu toteutettiin osana suunnitellun Alankomaiden lain uudistamista koskien Bonairea, Sint Eustatiusta ja Sabaa jossa saarille on myönnetty mahdollisuus tulla osaksi ulkoalueen asemaa ja siten suoraan Euroopan unionin osaksi.
Lokakuussa 2015 tarkastelussa todettiin, että nykyiset hallinto- ja integraatiolainsäädännöt Manner-Alankomaiden kanssa eivät toimineet mutta suosituksia siitä, olisiko siirtyminen merentakaisesta alueen asemasta ulkoalueen asemaan parantaisi saarten asemia.
Ilmasto
Alankomaiden Karibian saaret kuuluvat trooppiseen ilmastoon, jossa on lämmin sää ympäri vuoden. Leewardsaaret ovat lämpimämpiä ja kuivempia kuin Windwardsaaret. Kesällä Windwardsaaret ovat altiita hurrikaaneille.
Valuutta
Kolme saarta käytti 1. tammikuuta 2011 asti Alankomaiden Antillien guldenia; sen jälkeen kaikki kolme siirtyivät käyttämään Yhdysvaltain dollaria eikä euroa (jota käytetään Manner-Alankomaissa) tai Karibian guldenia (jota kaksi muuta entistä Alankomaiden Antillien saarta Curaçao ja Sint Maarten käyttävät).
Tietoliikenne
Puhelinnumero on 599, sama kuin entisellä Alankomaiden Antilleilla, ja se on yhteinen myös Curaçaon kanssa. Kansainvälinen standardointijärjestö on määrittänyt näille saarille ISO 3166-1-alpha-2-maakoodin ISO 3166-2: BQ. IANA ei ole perustanut .bq Internet ccTLD: n koodia eikä sitä tiedetä milloin se otetaan käyttöön joten käytössä on Alankomaiden verkkotunnus .nl
Isäntä
Isäntä on sosiaalihistoriallisessa mielessä vapaa mies, jolla on palvelusväkeä. Antiikin Roomassa isäntä saattoi omistaa epävapaata palvelusväkeä, mutta tällä saattoi olla myös vapaita suojatteja klienttejä. Latinankielisestä sanasta patron on puhekieleen tullut sana patruuna, jolla useimmin viitataan teollisuuslaitoksen tai kartanon omistajaan. Tavallisimmin isäntä on maalaistalon miespuolinen haltija, tilallinen eli talollinen.
Yleiskielessä isäntä-sanalla on myös muita merkityksiä: (miespuolinen) omistaja, haltija, käskijä; tilaisuuden toimeenpanijana toimiva mies tai laitos; tarustossa miespuolinen haltija kuten Tapio, metsän isäntä.
Impiö (sukunimi)
Impiö on suomalainen sukunimi. Eläviä Impiö-nimisiä henkilöitä oli Suomessa 30. marraskuuta 2020 Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 374.
Ikebana
Ikebana (, kirjaimellisesti "elävät kukat"), myös kadō (, "kukkien tie") on japanilainen kukkienasettelun taidelaji. Sen periaatteena on yhdistää luonto ja ihmisyys kukkien ja muiden asetelman rakenneosien sommittelun kautta. Ikebana kehittyi japanilaisten buddhalaismunkkien temppeleihin valmistamista uhrikukka-asetelmista.
Asetelma tehdään yhdestä suunnasta katsottavaksi ja se asetetaan näytteille seinän viereen. ikebanan symbolinen katsoja on aurinko. Oksia ja kukkien varsien lehtiä harvennetaan ja asetelma rakennetaan kukkasiilin tai varsia lävistävien tukitikkujen avulla. Lehtien sijoittelussa katsotaan, että tuuli pystyisi puhaltamaan oksien läpi. Kukkien pienin nuppu pyritään jättämään ylimmäksi ja näyttävimmät osat sijoitetaan etualalle.
Filosofia
vasen|thumb|Moderni moribana-asetelma, jossa on muun muassa [[ruusuja.]] Ikebanan tärkein periaate on sanonta "kukat leikataan, mutta niitä ei tapeta". Elementtien asettelua ei määrää mikään jäykkä säännöstö, vaan periaatteessa mikä asento ja asetelma tahansa voi olla "oikea", kunhan se noudattaa osiensa "sielua" ja vaikuttaa olevan luontainen osa asetelmassaan. Asettelussa noudatetaan sekä kuvataiteellista makua että empaattista näkemystä kunkin osan luomista syvällisemmistä mielikuvista. Vanhan perinteen ikebana edellytti jopa tietynlaista hengitystapaa kasvinosia käsitellessä ja asetellessa, jotta asettelijan ja materiaalin välillä vallitsisi yhteys.
Ikenobō-koulukunta
Kolmesta elementistä koostuvan asetelman periaatetta pidetään 600-luvulla eläneen buddhalaispappi Semmun aloittamana perinteenä. Semmu oli viettänyt nuoruutensa Kiinassa ja periaate saattoikin pohjautua buddhalaisen lisäksi myös kungfutselaiseen ja shinton filosofiaan; kaikki kolme kunnioittavat kolmion ja kolmen tasapainoa. Myös toinen ikebanan pääperiaate, harmonia ihmisen ja luonnon välillä, oli Semmun. Semmu vietti loppuosan elämästään uhraten kolmesta kukasta koostuvia asetelmia Ikenobō-nimisen kotinsa temppelissä. Ikebanan vanhin koulukunta ikenobō sai tästä nimensä. Se säilyi kaiken ikebanan esikuvana pappien harjoittamana.
Rikka
Koulukunnan tyylisuunta on rikka (voidaan lausua myös tachibana; kirjaimellisesti "seisovat kukat"). Rikka-tyyli on erittäin muodollinen: asetelmassa käytetään yhdeksää eri materiaalia, joiden asennot noudattavat tarkkoja kallistuskulmia ja muotoja.
Jokainen rikka-asetelma esittää buddhalaista maailmaa symboloivaa Meru-vuorta, ja asetelman muotojen on kuvattava Merun huippua, vesiputousta, kylää ja kukkuloita. Erityisen suuria rikka-asetelmia käytettiin ennen varakkaiden asumusten koristeina, nykyisin lähinnä julkisten rakennusten auloissa.
Nageire
1500-luvulle tultaessa ikebana oli vakiintunut suosituksi taiteenlajiksi. Se oli hyvin muodikasta, ja ikebananäyttelyitä ja kukkienasettelukutsuja järjestettiin. Ylimystön jäsenien odotettiin taitavan ikebanaa. Sen no Rikyū oli eräs tuon ajan merkittävistä esteetikoista. Tarinan mukaan hän loi nageire-tyylin noudatettuaan oppilaansa ehdotusta asetella puutarhassa kukkivia kurjenmiekkoja: hän leikkasi muutaman varren ja laski ne huolettomasti puuastiaan. Syntynyttä asetelmaa pidettiin upeana. Yksinkertaiset ja rikka-tyyliä rennommat nageire-asetelmat (, "viskata johonkin") saivat nopeasti suosiota. Sitä pidettiin erityisesti naisellisena tyylinä ja sen taitaminen oli sivistyneille naisille suorastaan pakollista.
Shōka eli seika
Toinen tämän koulukunnan klassisista tyyleistä on vertauskuvallinen shōka- eli seika-tyyli (, "elävät kukat"), joka syntyi 1700-luvulla nageiren rinnalle. Siinä yhdistyvät rikkan tarkkat säännöt ja nageiren vapaamuotoisuus. Asetelma rakentuu kolmesta pääosasta, taivaasta, ihmisestä ja maasta, joilla viestitään elämän ikuisesta kiertokulusta ja muutoksesta. Yhdeksi osaksi vakiintui kolme samasta alkukohdasta hienostuneesti ylöspäin kaareutuvaa oksaa. Shōkasta tuli erittäin suosittu koulukunta ja se oli pitkään yleisin ikebanan muoto.
Edo-kaudella (noin 1600-1850) feodaalihallinto kontrolloi tiukasti elämän kaikkia osa-alueita. Myös ikebanakoulukunnista tuli periytyviä ja hierarkkisia, ja sääntöjen noudattamista pidettiin tärkeämpänä kuin yksilöllisen maun noudattamista. Alkuperäistä luovaa ajattelutapaa noudatettiin joidenkin koulutettujen keskuudessa, ja heidän naturalistista ja itseilmaisullista tyyliään alettiin kutsua "älymystötyyliksi". Japanin modernisoitumisen myötä kaikkea vanhanaikaista alettiin vieroksua, ja älymystötyylistä tuli hyvin ihailtu.
Sōgetsu-koulu
Vuonna 1930 joukko ikebanataiteilijoita julisti, että kaikki ikebanan säännöt ja rajoitukset olisi kumottava. Eräs näistä oli Teshigahara Sōfu, joka oli saanut opetuksen monia eri koulukuntia ja tyylisuuntia opiskelleelta isältään. Teshigahara Sofu perusti oman ikebanakoulunsa Tokioon 27-vuotiaana.
Vaikka Sōfu oli ensimmäisiä asetelmissaan kuolleita tai nuutuneita elementtejä käyttäneitä ikebanataiteilijoita, ja käytti kukkien ja kasvien rinnalla muitakin epäsovinnaisia materiaaleja, kuten kangasta, peltiä ja kuivattuja kasveja, hänen koulunsa perustuu kuitenkin vahvasti japanilaiseen perinteeseen.
Sōfun tavoitteena oli luoda nykyaikaista ikebanaa sisällyttämällä asetelmien tyyleihin länsimaisia vaikutteita. Asetelmista pyritään tekemään eläviä veistoksia. Eri materiaaleja ei vain asetella, vaan tarkoituksena on perehtyä uudella tavalla niiden antamiin mahdollisuuksiin.
Tästä syntyi Sōgetsu-koulukunta (, "ruoho[kasvi] ja kuu"). Vaikka se kohtasi klassisten tyylien edustajien taholta ankaraa paheksuntaa, tämä 1927 perustettu koulu on nykyisin eräs tärkeimmistä ja on saanut kannatusta kautta maailman. Sillä on virallistettuja opiskeluryhmiä ympäri maailman.
Sōgetsu-koulukunnassa ikebana opinnot aloitetaan kakei-opinnoilla, joissa opiskellaan perusasetelmat. Nämä harjoitukset ovat tarkoin ohjattuja. Suoritettuaan kakei-opinnut hyväksytysti voi opiskelija anoa neljännen tai kolmannen kyūn tasotodistusta. Nämä perusopinnot suoritettuaan voi ikebanan opiskelija siirtyä harjoittelemaan omia ideoitaan moninaisempien materiaalien ja asetelmien parissa. Nämä opinnot suoritettuaan voi opiskelija anoa nikyū tai ikkyū todistusta. Ikkyū tason jatko-opinnot suoritettuaan voi opiskelija siirtyä eteenpäin opettajaopintoihin. .
Lucille Bliss
thumb|Lucille Bliss Annie-gaalassa vuonna 2007. Lucille Bliss (31. maaliskuuta 1916 New York – 8. marraskuuta 2012) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä oli äänirooleja muun muassa Smurffeissa (Smurffiina), Invader Zimissä (Ms. Bitters), Tuhkimossa (Anastasia) ja Crusader Rabbitissa (Crusader Rabbit).
Bliss sai Winsor McCay -palkinnon Annie-gaalassa 2000.
Valokuvauksen historia
thumb|[[Camera obscura.]] Valokuvauksen historia alkoi 1700-luvun lopulla tehdyistä kokeista ja keksinnöistä, joilla pyrittiin pysyvästi vangitsemaan camera obscuran tuottama kuva. Hopean tummentumisen valon vaikutuksesta selvitti saksalainen tiedemies Johann Heinrich Schulze vuonna 1727. Thomas Wedgwood ja professori Humphrey Davy saivat camera obscuran avulla kuvia hopeanitraattiliuoksessa kostutetulle paperille ja nahalle 1700-luvun lopulla. Kuvat eivät kuitenkaan olleet pysyviä. Valokuvauksen varsinaisena alkuna pidetään vuotta 1839, jolloin Ranskan tiedeakatemia osti Louis Daguerrelta oikeudet daguerrotypiaan ja vapautti keksinnön koko maailman käyttöön.
Daguerrotypia
thumb|250px|Maailman vanhin valokuva. [[Nicéphore Niépcen heliografiamenetelmällä otettu kuva maalauksesta, joka esittää hevosen taluttajaa (1825).]]
Louis Daguerren nimiin pantu keksintö oli vain yksi monien valokuvaukseen liittyvien keksintöjen joukossa. Daguerrotypiasta tuli kuitenkin ensimmäinen kaupallisesti hyödynnettävä valokuvausmenetelmä. Nicéphore Niepce onnistui jo vuonna 1826 tuottamaan pysyvän valokuvan asfalttipalaseen heliografiamenetelmällä. Valotusaika oli 8 tuntia. Daguerrotypia levisi maailmalle uutena miniatyyrimaalaus- ja muotokuvausmenetelmänä. Daguerrotypia oli positiivimenetelmä mutta täysin erilainen kuin myöhemmät filmiin perustuvat positiivimenetelmät.
Monet taiteilijat ottivat menetelmän käyttöönsä. Nyt pystyttiin tuottamaan kuvia ilman taiteilijan ammattitaitoa. Niinpä uskottiin valokuvauksen lopullisesti korvaavan taidemaalarin. Valokuvaus korvasikin kiertävät miniatyyrimaalarit, joista monet ryhtyivät valokuvaajiksi. Monet taiteilijat näkivät valokuvauksessa myös hyvän keinon luonnosten tekoon. Valokuvaa pidettiin jatkeena camera lucidalle, joka sekin oli taiteilijan luonnosteluväline. Suuri osa taidedebatista on tämän jälkeen käyty sillä ristiriita-alueella, joka syntyi kuvataiteen ja valokuvauksen kohtaamisessa.
Negatiivi
Englantilainen Henry Fox Talbot teki 1800-luvun alussa kokeita kostuttamalla paperin ruokasuola- ja hopeanitraattiliuoksella. Materiaali oli kuitenkin liian hidasta camera obscurassa käytettäväksi. Daguerren keksinnön innoittamana hän paransi keksintöään, kalotypiaa, josta tuli ensimmäinen negatiivimenetelmä. Menetelmän etuna oli kuvien edullinen hinta ja kopioitavuus. Se ei kuitenkaan aluksi yleistynyt Talbotin patentin takia. Negatiiviin perustuvat valokuvausmenetelmät yleistyivät 1850-luvulla. Valokuvan monistaminen oli tullut mahdolliseksi.
Valokuvaaminen oli alan ammattilaisten työtä, kunnes yhdysvaltalainen George Eastman julkaisi helppokäyttöisen Kodak-kameran vuonna 1888. Seuraavana vuonna Eastman toi markkinoille rullafilmiä käyttävät Brownie-kameran, jonka filmirullalle saattoi ottaa sata kuvaa. Leveä rullafilmi hallitsi markkinoita 1950-luvulle asti. Tällöin se jäi sivuosaan ja markkinat valtasi kinofilmi, joka oli alun perin tarkoitettu elokuvakameroihin.
Nykyaikainen valokuvateollisuus muodostaa suuren maailmanlaajuisen verkoston, joka tuottaa muun muassa kamerat, valokuvausmateriaalit ja tietokoneohjelmat. Verkosto kattaa myös paikalliset myyntiorganisaatiot eri maissa. Valokuvatuotanto on olennainen osa jälkiteollista informaatioteollisuutta ja tiedotusvälineitä. Ilman tätä valokuvatuotannon globaalia koneistoa valokuvausta tuskin olisi nykymuodossa olemassa.
Värivalokuva
Värikuvan alkuvaiheessa kuva värjättiin maalaamalla. Varsinaisen värikuvauksen kehittäjien oli aluksi selvitettävä värien fysikaalisia ominaisuuksia ja sitä, miten värisävyt muodostetaan päävärejä sekoittamalla eli reproduktiolla. Vuonna 1861 James Clerk Maxwell esitti väriopissaan kolmen päävärin järjestelmää. Aluksi kohteesta otettiin kolme eri kuvaa päävärien mukaisilla suotimilla. Venäläinen Sergei Prokudin-Gorski toteutti tämän 1900-luvun alkuvuosina siten, että kolme eri suotimilla otettua kuvaa yhdistettiin vasta kun kuva näytettiin projektorilla (eli "taikalampulla"). Hän käytti lasinegatiiveja ja tämä vuonna 1903 patentoitu menetelmä tunnetaan nimellä Autochrome. Eri värikerrosten yhdistäminen samalle värinegatiiville vaati runsaasti kehittelytyötä. Vanhimmat kuluttajien saatavilla olleet kolmivärifilmit olivat Chimicolor (1931), Technicolor IV (1932), Agfacolor (1932) ja Kodacolor (1935), mutta värikuvaus yleistyi vasta 1940-luvun puolivälin jälkeen. Värinegatiivien rinnalle tulivat silloin myös diafilmit, joita katsottiin projektoreilla.
Jälkikuvailmiö
Jälkikuva on silmän ominaisuus. Kuva viipyy silmässä katsomisen jälkeenkin. Kun ilmiö havaittiin, syntyi runsaasti erilaisia kokeellisia instrumentteja, joilla sen saattoi todentaa. Näistä kehittyi huvitteluvälineitä, jotka lopulta johtivat muun muassa elokuvan ja stereokuvan keksimiseen. Myös röntgenkuvaus on syntynyt valokuvakokeilujen tuloksena.
Valokuvaus oli kehittyessään poistanut laitteen ja katsojan sidoksen, joka camera obscurassa vielä oli. Kuvaa saatettiin tarkastella ilman laitteita. Tämä hämärsi kuvaajan osuutta kuvan synnyssä. Valokuva näytti esittävän katsojasta ja kuvaajasta riippumatonta objektiivista tietoa ja totuutta. Valokuvaus levisi nopeasti ympäri maapallon ja muotokuvastudioita perustettiin kaikkialle. Valotus perustui matemaattiseen, digitaaliseen standardiin, jonka ansiosta kamerat ja valotusmateriaalit toimivat kaikkialla samojen sääntöjen mukaan.