cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Forbesin klaani
Alkuperä
John Forbes, klaanin tuonhetkinen päämies, oli seuraavaksi mainittu nimi. Vuonna 1364 Skotlannin kuningas David II antoi hyväksyntänsä John Forbesin pyynnölle vuokrata Edinbanchoryn sekä Craiglogyn maat Marin jaarli Thomakselta. John Forbes toimi Aberdeenin seriffinä vuonna 1374. Häntä oli useissa kirjoituksissa kuvailtu "hyväksi, viisaaksi, voimakkaaksi ja miehiseksi." Vuonna 1378 John ja tämän vaimo Margaret vuokrasivat käyttöönsä Loch Spynien (nyk. Elgin) Morayn piispalta, jossa John myös kuoli 20. elokuuta 1387.
Edellämainitun poika, Sir John de Forbes, jota kutsuttiin myös "Sir John Mustahuuleksi", oli Aberdeenshiren oikeusasiamies sekä kuolinsyyntutkija. Hän meni naimisiin Elizabeth Kennedyn kanssa ja nämä saivat yhteensä neljä poikaa. Kolmesta nuorimmasta pojasta polveutuivat Forbesin klaanin muut sukuhaarat Pitsligo, Tolquhonline, Skellater ja Invernan. Sir John kuoli vuonna 1406.
1400-luku
Sir John Forbesin poika, ensimmäinen Lordi Forbes Alexander de Forbes oli Marin jaarli Alexander Stewardin liittolaisena mukana Harlawin taistelussa vuonna 1411. Alexander oli saanut Englannin kuningas Henrik V:ltä vapaan pääsyn tavatakseen Skotlannin kuninkaan Jaakko I:n Rouenissa vuonna 1421, jonne hän kulki mukanaan neljäkymmentä peitsimiestä ja lukuiset seuraajat. Alexander nai Elizabethin, joka oli Anguksen jaarlin tytär. He saivat yhteensä viisi lasta, mukaanlukien 2. Lordi Forbes Jamesin. Forbes julistettiin Skotlannin kuningas Jaakko I:n toimesta osaksi Skotlannin parlamentin ylähuonetta vuonna 1444, jossa se toimii edelleen Skotlannin historian vanhimpana sekä pisimpään säilyneenä arvonimenä. Alexander de Forbes kuoli vuonna 1448.
2. Lordi Forbes James meni naimisiin Marischalin jaarlin tyttären Egidian kanssa. He saivat kolme poikaa: kolmas Forbesin lordi William, Duncan sekä Patrick.
4. Lordi Forbes Alexander päätti kostaa Skotlannin kuningas Jaakko III:n murhan, mutta tämä antautumaan Skotlannin kuningas Jaakko IV:lle hävittyään Tillymossin taistelun vuonna 1489.
1500-luku
Forbesin klaani oli miltei koko vuosisadan ajan huonossa väleissä Gordonin klaanin kanssa. 1520-luvulla klaanien jäseniä murhattiin molempien toimesta, joista merkittävimmäksi osoittautui Huntlyn jaarlin, tuolloisen Gordonin klaanin päämiehen läheisen ystävän murha. Tämä johti Huntlyn jaarlin juonimaan Williamin, 6. Lordi Forbesin pojan murhaa. Huntlyn jaarli syytti Williamia siitä, että tämä oli suunnittelemassa Skotlannin kuningas Jaakko viidennen salamurhaa, jonka olisi toteuttanut ampumalla häneen tykillä. William pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan, mutta vain muutama päivä tämän jälkeen hänen tuomionsa mitätöitiin ja Forbesin klaanin maine puhdistettiin valheellisista syytöksistä. Myös uskonpuhdistus kuumensi klaanien välisiä suhteita sillä Gordonin klaani pitäytyi katolilaisuudessa kun taas Forbesin klaani siirtyi protestanteiksi. Forbesin muut viholliset, kuten Leslien klaani, Irvinen klaani ja Setonin klaani liittyivät Gordonien tueksi kun taas Keithin klaani, Fraserin klaani sekä Crichtonin klaani tukivat Forbesia. Kaksikymmentä Gordonin klaanilaista sai surmansa Forbesien järjestämässä juhlassa, joka johti klaanien välisen kamppailun huippuunsa Tilleanguksen taistelussa sekä Craibstonen taistelussa. Klaanien välinen kilpailu saatiin rauhoitettua vasta kahden Skotlannin parlamentin pakottavan väliintulon tuloksena.
1600-luku
Alexander, 10. Lordi Forbes, oli Kustaa II Aadolfin luutnanttikenraali kolmikymmenvuotisen sodan aikana. Palatessaan Skotlantiin hänelle annettiin tehtäväksi lakkauttaa Irlannissa vallinneet kapinat. Hän jäi eläkkeelle Saksassa ja kuoli 20. huhtikuuta 1672 Tukholmassa, Ruotsissa.
De la Gardien arkistossa Lundissa selviää, että 30-vuotisen sodan aikana 1634 eversti William Forbes toi vanhemman veljensä lordi Aleksander Forbesin kanssa kokonaisen skottirykmentin Kustaa Aadolfin joukkojen avuksi. Tällöin 40 Forbesia palveli Ruotsin armeijassa.
1700-luku
Molempien jakobiittikapinoiden aikana jakobiitit yrittivät vallata Duncan Forbesin, 5. Lordi Cullodenin maita. Duncan Forbes, joka oli kuuluisa whigi, sai syksyllä 1745 tehtäväkseen taistella jakobiittien kapinaa vastaan.
Willie Dixon
Varhaiset vaiheet
Willie Dixon syntyi Mississippin Vicksburgissa. Jo teini-ikäisenä Dixon kirjoitti lauluja ja myi niitä paikallisille yhtyeille. Hän opiskeli musiikkia matontekijä Teh Phelpsin johdolla. Dixon myös lauloi Phelpsin Union Jubilee Singers -nimisessä lauluryhmässä, joka teki radio-esiintymisiä. Vallaton Dixon joutui teini-iässä usein ongelmiin poliisin kanssa. Hän matkusti lopulta kotiseudultaan Chicagoon liftaamalla. Suurikokoinen Dixon päätti kokeilla nyrkkeilyä, ja voitti sillä alalla Illinoisin alueen amatöörien Golden Gloves -tittelin vuonna 1936.
Toisen maailmansodan syttyessä Dixon kieltäytyi asevelvollisuudesta ja joutui kymmeneksi kuukaudeksi vankilaan. Vapauduttuaan Dixon muodosti Four Jumps of Jive -nimisen ryhmän. Vuonna 1945 hän perusti Castonin kanssa Big Three Trio -nimisessä yhtyeen, jonka riveissä hän pääsi levyttämään Columbia Recordsille. Dixonin ja Castonin lisäksi yhtyeessä soitti kitaristi Bernardo Dennis, jonka myöhemmin korvasi Ollie Crawford.
Chess-yhtiön leivissä
Dixon soitteli näihin aikoihin bassoa bluesklubilla, jonka puolalaiset Chess-veljekset omistivat. Kun Chessin veljekset Leonard ja Phil perustivat oman levy-yhtiön, pääsi Dixon vuonna 1948 heidän basistikseen Robert Nighthawkin taustamuusikoksi. Vuoteen 1951 mennessä Dixonista oli tullut Chessin täyspäiväinen työntekijä. Chessin veljekset olivat vakuuttuneet Dixonin taidoista muusikkona, lauluntekijänä ja sovittajana. Dixonin suhde Chessiin ei ollut aina ongelmaton, mutta yhteistyö kesti vuodesta 1948 aina 1960-luvun alkuvuosiin asti.
Dixon alkoi saada mainetta säveltäjänä Muddy Watersille tekemänsä kappaleen "Hoochie Coochie Man" johdosta. Muita varhaisia onnistumisia olivat Howlin' Wolfille tehty kappale "Evil" sekä Little Walterin esittämä "My Babe". Dixonin tuotteliaisuus ja vaikutusvalta rhythm and blues -musiikissa oli Chess-vuosien aikaan valtava. Hän sävelsi runsaasti eri artisteille, esiintyi keikoilla basistina, levytti studiossa monien artistien taustayhtyeissä ja toimi samalla tuottajana. Dixonin yhteistyökumppaneita olivat esimerkiksi Chuck Berry, Muddy Waters, Howlin' Wolf, Otis Rush, Bo Diddley, Little Walter, Sonny Boy Williamson, Koko Taylor, Little Milton, Eddie Boyd, Jimmy Witherspoon, Lowell Fulson, Willie Mabon, Memphis Slim, Washboard Sam ja Jimmy Rogers.
Kaikesta työstään huolimatta Dixon sai hyvin pienen korvauksen työstään. Hän tuskin pystyi elättämään perhettään sadan dollarin viikkopalkallaan. 1950-luvun lopussa hän teki töitä myös kilpailevalle Cobra-merkille, mutta tästä ei ollut juuri apua rahatilanteeseen.
Dixonin kontrabasson soittoa on pidetty taidokkaana, ja hän soittaa esimerkiksi Chuck Berryn monilla tunnetuimmista levytyksistä. Dixon oli siis tekemisissä myös rock and roll -musiikin kanssa, vaikka loistavana lauluntekijänä tunnetulle Berrylle hänen ei tarvinnutkaan säveltää mitään. Lauluntekijänä Dixon ammensi usein etelän vanhan bluesmusiikin sävelaiheista luoden niiden pohjalta uusia, moderneja sävellyksiä. Näin ollen hänen laulunsa perustuivat vahvasti bluesiin, vaikkakin suuntautuivat perinteisestä bluesista usein populaarimpaan suuntaan.
1960-luku
1960-luvun puolivälissä Leonard Chessin kuoleman myötä Dixonin ja Chess-yhtiön tiet erkanivat lopullisesti. 1960-luvun jälkipuoliskolla Dixon alkoi levyttää kappaleitaan omissa nimissään Columbia Recordsille. Hän myös järjesti Euroopan-kiertueita, joissa monet tunnetuimmista bluesmuusikoista esiintyivät.
Tekijänoikeustaistelut
Vasta 1960- ja 1970-luvun vaihteessa Dixon alkoi ymmärtää, miten vähän rahaa hän oli saanut kappaleistaan. Tähän vaikutti osaltaan Chess-musiikin alaisuudessa toimineen julkaisuyhtiön, Arc Musicin, tekijänoikeustaistelut Led Zeppeliniä vastaan. Led Zeppelin oli julkaissut Dixonin musiikkia omissa nimissään joutunut sopimaan korvauksista Arc Musicin kanssa. Dixonin manageri otti selvää näistä sopimuksista, joista Dixonille itselleen ei olisi muuten kerrottu mitään.
Dixon ja toinen huijatuksi joutunut bluesmies, Muddy Waters, haastoivat myöhemmin Arc Musicin oikeuteen saadakseen takaisin rojalttinsa sekä omistajuuden kappaleidensa tekijänoikeuksiin. Vuosia myöhemmin Dixon haastoi vielä Led Zeppelinin oikeuteen "Whole Lotta Love" -kappaleen takia, koska se muistutti läheisesti Dixonin kappaletta "You Need Love". Sekä Arc Musicin että Led Zeppelinin kanssa tehtiin Dixonin kannalta suosiolliset sopimukset oikeussalin ulkopuolella.
1980-luvulla Dixon työskenteli myös muiden rahansa menettäneiden, menneiden vuosikymmenten bluesartistien puolesta, jotta he saisivat kappaleidensa tekijänoikeudet omiin nimiinsä. Vuonna 1989 Dixon julkaisi omaelämäkertansa, jolle hän antoi nimeksi ytimekkäästi I am the Blues. Elämänsä loppupuolella Dixon tuotti myös muutamien elokuvien soundtrackeja sekä vanhan ystävänsä Bo Diddleyn uutta musiikkia.
Puolivoltti
Puolivoltti  on akrobaattinen liike, jonka voi tehdä sekä eteenpäin että taaksepäin, fyysisesti käyttäen päätä tai käsiä. Puolivoltin tarkoitus on mennä sivuttaisakselinsa ympäri, jalat pään yli. Puolivoltissa tarvitaan myös käsiä, jotka osuvat maahan. Puolivoltteja voi tehdä useamman peräkkäin. Puolivoltin voi tehdä joko hitaasti tai nopeasti. Puolivoltin voi tehdä myös yhdellä kädellä.
Puolivoltin suorittaminen ja harjoittelu
Puolivoltin voi tehdä joko päällä, käsillä tai niskalla. Puolivoltti käsien avulla on yleisin tapa suorittaa liike. Päällä ja niskalla tehtäessä kyseessä on voimistelulle vieras akrobatialiike. Puolivolttia on hyvä harjoitella pehmeällä alustalla ennen kuin siirtyy kovalle maalle tai nurmikolle.
Puolivolttia voi hyvin yrittää opettaa jo 4-vuotiaalle lapselle. Eteenpäin puolivoltti on helpompi opettaa ja oppia kuin taaksepäin eteenpäin tapahtuvan liikkeen vaatiman vähäisemmän rohkeuden tarpeen vuoksi.
Takaperin puolivoltti
Puolivoltti taaksepäin voidaan tehdään paikaltaan, mutta telinevoimistelussa permannolla sitä yleensä edeltään arabeski, jossa voimistelija kääntää eteenpäin juoksun puolivolttia edeltävään selkä menosuuntaan asentoon.
Puolivoltti taaksepäin harjoittelussa valmentaja on polviasennossa. Voimistelija istuu selkäsuorassa (huomaa, ei tasapainoasento), kädet alhaalla polvelle. Valmentaja ottaa lapaluiden kohdalta oikealla kädellä ja vasemmalla liikkeen edetessä pakaroista. Vasenkäsi työntää voimistelijan siltakaato asennon ylitse oikean käden tukiessa voimistelijaa siltakaatoasentoon mennessä.
Liikesarjaa nopeutettaessa valmentaja on pystyasennossa ja ottaa voimistejan asusteesta (verkkatakki) lapaluista kiinni. Voimistelijan ponnistaessa vasen käsin nopeuttaa pakaroista liikettä samalla kun valmentajan oikea käsi vie liikettä eteenpäin ja varmistaa ettei voimistelija tule päälleen alustalle.
Puolivoltti eteenpäin
Puolivoltti eteenpäin on voltti, jossa kädet koskettava maahan liikesarjan puolivälissä. Se aloitetaan yleensä seisovilteen ja sitä edeltään vauhdinotto sekä haaraponnistus eteenpäin. Haaraponnistuksessa vasen jalka tuodaan eteenpäin, kädet tuodaan suorana ylös ja oikealla jalalla ponnistetaan käsien ollessa suorana eteenpäin maahan. Käsien koskettaessa maata ja liikkeen edetessä (käsiseisonta -asennossa) ponnistetaan hartiosta eteenpäin. Liike päättyy takaisin jaloille.
Liikkeen avustaja (valmentaja) on polviasennossa ja laittaa vasemman käden hartioiden taakse ja oikean ristiselän tai pakaroiden alle kannattaen voimistelijan siltakaatoasennon ylitse jaloille. Yleisin virhe on liiallinen hartiakulma, jolloin voimistelijan liike-energia suuntautuu hartiakulmasta johtuen "läpi" liikkeen sen sijaan, että liike-energia suuntautuisi hartioista ylöspäin.
Puolivoltin yleinen tarkoitus
Puolivolttia käytetään yleisesti tietyn tempun, esimerkiksi voltin, harjoitteluun. Puolivoltti on myös hyvin tärkeä, jos tekee temppuja esimerkiksi kovalla maapinnalla. Puolivoltin tehtävä antaa tekijälle yleensä vauhtia johonkin tiettyyn temppuun, jossa tekijä saattaa mennä esimerkiksi sivuttaiskaselinsa ympäri. Esimerkiksi voltti taakse saattaa olla helpompi, jos lisää puolivolteilla vauhtia suorittamiseen. Mutta puolivoltin pitää olla liukuva, että siitä saattaa olla apua.
Puolivoltin vaaroja ja epäonnistumisia
Puolivolttia tehdessä pitää tehdä tehdä se oikealla tekniikalla ja täytyy tietää, miten liike suoritetaan. Puolivoltti ei ole kovinkaan vaarallinen liike, mutta epäonnistumiset ovat toki mahdollisia. Yleisimpiä epäonnistumisen syitä ovat käsien pettäminen tai uskalluksen puute. Puolivoltissa on hyvin tärkeä olla kädet suorana, muuten temppu saattaa epäonnistua.
Puolivolttiin valmistavat liikkeet
Puolivolttiin valmistavia liikkeitä ovat esimerkiksi käsipomput, eteenpäin siltakaadot, sekä askel-hyppy-askeleet.
Käsipomput: Käsipompuissa pyritään tekemään hartiatyöntö, joka puolivoltissa tulee pakoksi että pääset liikkeen ympäri. Käsipomppuihin tarvitset ohuen patjan, tai jonkun muun joka on vähän maantasoa korkeampi. Käsipomppujen idea on, että tehdään käsinseisonta maahan, ja heti kun kädet koskettavat maata ensimmäisen kerran, tapahtuu työntö hartioista patjalle. Myös patjalta maahan voi tehdä samaa liikeharjoittelua.
Eteenpäin siltakaadot: Ensimmäiseksi tehdään käsilläseisonta, josta kaadutaan siltaan. Sillasta noustaan ylös.
Anna-Leena Härkönen
Anna-Leena Mirjami Härkönen (s. 10. huhtikuuta 1965 Liminka) on suomalainen kirjailija, näyttelijä ja käsikirjoittaja, joka alkujaan tuli tunnetuksi esikoisromaanistaan Häräntappoase (1984).
Kirjailijana
Härkönen sai paljon julkisuutta jo esikoisromaanillaan Häräntappoase, joka ilmestyi vuonna 1984 hänen ollessaan Kempeleen lukion toisella luokalla. Kirja palkittiin samana vuonna J. H. Erkon esikoispalkinnolla. Härkönen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1985. Häräntappoaseesta on tehty myös kaksi televisiosarjaa 1989 ja 2021 sekä teatterisovitus.
Härkönen on kirjoittanut pitkään kolumneja muun muassa Anna- ja Image-lehtiin. Ne käsittelevät usein nuorten kaupunkilaisten elämänpiiriä, heidän parisuhteitaan tai miesten ja naisten välisiä eroja. Naisena olemista Härkönen kuvaa kolumneissaan itseironisesti ja kärjistetysti. Mukana on myös huvittavia arkielämän sattumuksia. Härkönen on kirjoittanut myös omaelämäkerrallisia teoksia. Vuonna 2001 julkaistiin äitiydestä kertova Heikosti positiivinen ja vuonna 2005 Loppuunkäsitelty, joka käsittelee Härkösen sisaren Killin itsemurhaa.
Vuonna 2014 julkaistiin Kirjakauppaliiton kustantama kampanjateos Takana puhumisen taito, jota oli saatavilla vain kansainvälisenä Kirjan ja ruusun päivänä 23. huhtikuuta 2014 sekä kaksi päivää sen jälkeen.
Näyttelijänä
Härkönen opiskeli näyttelijäksi Teatterikorkeakoulussa ja Tampereen yliopiston näyttelijätyön laitoksella. Hän valmistui teatteritaiteen kandidaatiksi vuonna 1989.
Näyttelijänä Härkönen nousi julkisuuteen Mikko Niskasen elokuvan Mona ja palavan rakkauden aika (1983) kautta. Siinä hän näytteli nuorta lukiolaistyttöä, joka löytää Jeesuksen. Vuonna 1988 Härkönen näytteli nimiosan Minna Canthin näytelmään Anna Liisa perustuvassa Tuija-Maija Niskasen ohjaamassa televisioelokuvassa (1988). Härkönen tunnetaan myös Liisa Metsolan roolistaan televisiosarjassa Metsolat (1993–1995).
2000-luvulla Härkönen on näytellyt sivuosia esimerkiksi elokuvissa Kuutamolla (2002), Tyttö sinä olet tähti (2005) ja Onnen varjot (2005).
Käsikirjoittajana
Härkönen on käsikirjoittanut niin televisiosarjoja kuin elokuviakin. Pääosan esittäjän lisäksi Härkönen oli käsikirjoitusryhmän jäsen ensimmäisessä elokuvassaan Mona ja palavan rakkauden aika (1983). Vuonna 1996 esitettiin Härkösen ja Pekka Milonoffin käsikirjoittama 12-osainen televisiosarja Vuoroin vieraissa, joka oli huumorilla höystetty tarina pettämisestä.
Vuonna 1977 Härkönen käsikirjoitti 12-vuotiaana kuvauksen perheensä joulunvietosta Kempeleessä. Tästä on olemassa TV-ohjelma Anna-Leenan jouluaatto (1978).
Sanoittajana
Härkönen on tehnyt myös lauluntekstejä monille eri artisteille, esimerkiksi Petri Laaksoselle, Essi Wuorelalle ja Laura Närhelle. Lisäksi hän on vieraillut kahdella levyllä "Hullut mielenterveyden puolesta" ja "Omin päin" laulajana ja sanoittajana.
Sävelletyistä laulunteksteistä osa on julkaistu kirjoissa Jos joku kysyis multa ja Vääränlainen mies.
Yksityiselämä
Härkönen ja Olli Turunen erosivat vuonna 2006. Syyskuussa 2009 hän meni naimisiin kirjailija Riku Korhosen kanssa. Härkönen ja Korhonen erosivat maaliskuussa 2020.
Kesko
Kesko Oyj on suomalainen kaupan alan palveluyritys ja pörssiyhtiö. Keskon toimialat ja ketjut toimivat tiiviissä yhteistyössä kauppiasyrittäjien sekä muiden kumppaneiden kanssa. Keskolla on kolme toimialaa: päivittäistavarakauppa, rakentamisen ja talotekniikan kauppa sekä autokauppa. Keskon ketjutoimintaan kuuluu noin 1 800 kauppaa Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Virossa, Latviassa, Liettuassa, Puolassa ja Valko-Venäjällä. Keskon pääjohtajana on toiminut vuodesta 2015 Mikko Helander.
Kesko Oyj tytäryhtiöineen ja itsenäiset K-kauppiaat muodostavat yhdessä K-ryhmän. K-ryhmällä oli 36,1 % markkinaosuus Suomen päivittäistavarakaupassa vuonna 2018. Konsulttiyhtiö Deloitten selvityksen mukaan Kesko oli vuonna 2013 liikevaihdolla mitattuna maailman 121. suurin vähittäiskauppaketju. Vuonna 2018 Kesko oli liikevaihdolla mitattuna Suomen kuudenneksi suurin yritys.
Historia
thumb|250px|Keskon logo vuosina 1994–2015 Kesko perustettiin lokakuussa 1940 ja liiketoiminnan se aloitti vuoden 1941 alussa. Kesko sai alkunsa, kun neljä maakunnallista tukkuliikettä, Maakauppiaiden Oy, Oy Savo-Karjalan Tukkuliike, Kauppiaitten Oy ja Keski-Suomen Tukkukauppa Oy yhdistettiin valtakunnalliseksi tukkuliikkeeksi. Nimi Kesko valittiin muun muassa siksi, ettei se tarkoitanut mitään yleisesti tiedossa olevaa asiaa. Perustetun yhtiön ensimmäinen toimitusjohtaja oli kauppaneuvos Kalle Heikki Lehtinen.
Kesko ilmoitti toukokuussa 1996 ostavansa Tukon, mutta kilpailuvirasto vei yrityskaupan Euroopan komission tutkittavaksi, joka ei hyväksynyt kauppaa sellaisenaan. Komission päätöksen jälkeen Kesko ilmoitti kauppaavansa Tukon osia koti- tai ulkomaisille ostajille. Lopulta huhtikuussa 1997 komissio antoi hyväksyntänsä kaupalle, jossa Kesko sai omistukseensa Tukosta Anttila-, Rautia- ja Carrols-ketjut. Pikaruokaketju Carrolsin Kesko myi Hesburgerille vuoden 2002 alussa. Anttila-tavarataloketjun Kesko myi vuonna 2015 saksalaiselle pääomasijoittajalle 4K Investille miljoonan euron kauppahintaan. Ennen kauppaa Anttila oli Keskon omistuksessa tehnyt tappiota jo useamman vuoden ajan.
Konsernin päivittäistavara- ja käyttötavaraliiketoiminnot siirrettiin huhtikuun 2001 alussa Keskon kokonaan omistamille tytäryhtiöille Ruokakesko Oy:lle ja Keswell Oy:lle. Käyttötavarakaupasta vastannut Keswell sulautettiin osaksi emoyhtiötä vuoden 2006 lopussa, minkä jälkeen Keswellin tytäryhtiöt jatkoivat toimintaansa itsenäisinä emoyhtiö Keskon omistuksessa. Keswellin tytäryhtiöihin lukeutuivat muun muassa Anttila, Indoor Group, Intersport ja Musta Pörssi. Järjestelyn tavoitteena oli Keskon mukaan madaltaa konsernirakennetta ja parantaa kustannustehokkuutta. Keskon mukaan Keswell oli muuttunut tarpeettomaksi sen alaisten tavara-alojen yhtiöittämisen jälkeen.
Yrityskauppoja 2010-luvulla
thumb|250px|Vuosina 1950–1975 Kesko kasvatti markkinaosuuttaan eniten, toisena [[S-ryhmä|SOK. Tukon osuus pieneni.]] Kesko osti Suomen Lähikauppa Oy:n koko osakekannan 60 miljoonalla eurolla marraskuussa 2015. Huhtikuussa 2016 uutisoitiin Kilpailu- ja kuluttajaviraston hyväksyneen yrityskaupan, mutta Kesko velvoitettiin myymään kilpailijoille 60 Suomen Lähikaupan omistuksessa ollutta kauppaa. Kesko jatkoi yritysostojaan tammikuussa 2016 ostamalla Onnisen. Yritysoston Kesko toteutti osakekaupalla yhteensä 369 miljoonan euron velattomalla kauppahinnalla, johon ei sisältynyt Onnisen teräsliiketoiminta eikä Venäjän tytäryhtiö. Kilpailu- ja kuluttajavirasto sekä Euroopan komissio antoivat hyväksyntänsä yrityskaupalle ilman ehtoja.
Suomen Lähikaupan hankinnan seurauksena useimmat Siwat ja Valintatalot muutettiin vuosien 2016–2017 aikana K-Marketeiksi, ja loput joko lopetettiin tai myytiin Kilpailu- ja kuluttajaviraston ehtojen mukaan kilpailijoille.
Kesko osti vuonna 2019 ruotsalaisen rautakauppaketjun nimeltä Fresks noin 200 miljoonalla eurolla. Toukokuussa 2019 Kesko ilmoitti ostavansa Heinon Tukun ja konserniin kuuluvan kalanjalostusyrityksen Kalavapriikin. Kauppa odottaa Kilpailu- ja kuluttajaviraston hyväksyntää.
Keskolla ja Oriolalla oli yhteinen hyvinvoinnin verkkokauppa ja myymäläkonsepti.
Konekeskon maatalousliiketoiminta siirtyi Danish Agrolle elokuussa 2019.
Vetäytyminen Venäjän-markkinoilta
Kesko luopui Venäjän liiketoiminnoistaan myymällä ensin vuoden 2016 loppupuolella Venäjän päivittäistavaraliiketoimintansa noin 158 miljoonan euron kauppahintaan Lentalle. Kauppaan sisältyivät Keskon 11 ruokakauppaa Pietarin ja Leningradin alueella, kolme tonttia Moskovan ja Leningradin alueilla sekä hallinto- ja tukitoimintoja.
Vuoden 2018 alussa Kesko tiedotti myös sopineensa Venäjän rautakauppaliiketoiminta myynnistä ranskalaiselle Leroy Merlinille noin 169 miljoonalla eurolla. Kauppaan sisältyivät Keskon 12 K-Rauta -kiinteistöä, joissa harjoitettu liiketoiminta lopetettiin kevään 2018 aikana. Keskolle jäi kaupan jälkeen kaksi K-Rautaa, joiden toiminnan konserni lopetti vuoden 2018 ensimmäisen vuosipuoliskon aikana.
Pääjohtaja Mikko Helanderin mukaan Keskon tavoitteena olisi jatkossa toiminnan kasvattaminen ja parantaminen erityisesti Pohjois-Euroopan markkinoilla. Venäjälle tehdyt investoinnit eivät hänen mukaansa olleet täyttäneet niille asetettuja tavoitteita.
Osakkeet ja omistus
Kesko Oyj:n osakekanta jakautuu A- ja B-osakesarjoihin. Molemmat osakesarjat noteerataan Helsingin pörssissä. Jokainen A-osake tuottaa 10 ääntä ja jokainen B-osake 1 äänen. A-osakkeiden tuottamien äänten osuus on 82 % ja B-osakkeiden tuottamien äänten osuus 18 % kaikista osakkeiden tuottamista äänistä.
A-osakkeet ovat pääasiassa K-kauppiaiden sekä Keskoa lähellä olevien yhteisöjen omistuksessa. Keskon suurimmat omistajat olivat syyskuun 2021 lopussa:
Liiketoiminta
K-Plussa -kanta-asiakasohjelmansa Kesko aloitti 1. marraskuuta 1997. Suomessa on nykyisin lähes neljä miljoonaa K-Plussa-kortin haltijaa.
Päivittäistavarakauppa
thumb|K-Market Tesomajärvenkatu [[Tampereella.]] Kesko johtaa K-ruokakauppaketjuja ja yhdistää niiden ostovoiman, järjestää logistiikan, hankkii kauppapaikat ja tarjoaa K-ruokakaupoille tukipalveluita. Keskon vähittäiskauppaketjut ovat K-Citymarket, K-Supermarket, K-Market ja Neste K. K-Citymarket on suurinta myymälätyyppiä edustava ketjumuoto, hypermarket, jonka tuotevalikoimaan kuuluu päivittäistavaroiden lisäksi myös paljon käyttötavaroita. K-Citymarketeja on noin 80 kappaletta ympäri Suomen. K-Supermarketit ovat keskisuuria ja suuria päivittäistavarakauppoja, joita on Suomessa yhteensä noin 250. K-Market on lähikauppatyyppi, joita Suomessa on K-ruokakauppojen ketjuista eniten, lähes 800. Neste K puolestaan on liikenneasemaketju. K-ruokakaupoilla on omia kaupan tavaramerkkejä, kuten Pirkka, K-Menu ja Euro Shopper.
Keskon entisiä vähittäiskauppaketjuja ovat K-extra, K-pikkolo, K-market Cassa, K-lähikauppa ja Rimi. K-ruokakaupat käyttivät vuosina 1994–2002 logoja, joissa oli tietty määrä K-kirjaimia riippuen kaupan koosta. Kauppojen nimet logojen mukaan pienimmästä suurimpaan olivat K Extra, K Lähikauppa, KK Market, KKK Supermarket sekä KKKK Citymarket.
K-ruokakaupat ovat perheyrittäjien ylläpitämiä. Kaikissa K-Citymarketeissa elintarvikkeiden myynnistä vastaa yksityinen kauppias ja käyttötavarapuolesta Kesko Oyj. K-citymarket Oy sulautui Ruokakeskoon helmikuun 2017 lopussa.
Vuonna 2013 Ruokakeskon osuus Keskon liikevaihdosta oli 47 %. HoReCa-alan tukkukauppa Kespro tarjoaa toimitusmyynti- ja tukkukauppapalveluja yritysasiakkaille.
Ulkomailla
Nykyisin Ruokakesko toimii vain Suomessa, mutta aiemmin yhtiö on toiminut myös Virossa, Latviassa ja Venäjällä. Baltiassa Ruokakeskon myymäläketjuja olivat Citymarket, Säästumarket ja Supernetto. Säästumarket oli Viron suurin halpamyymäläketju, jonka Ruokakesko osti toukokuussa 2001. Baltian ensimmäinen Citymarket avattiin syksyllä 2001 Latvian Riikaan, ja helmikuussa 2002 ketju laajeni Viron Pärnuun. Vuoden 2002 lopulla Virossa oli neljä Citymarketia (kaksi Tallinnassa, yksi Tartossa ja yksi Pärnussa), yli 40 Säästumarketia ja kaksi Supernettoa. Keskon osuus Viron päivittäistavaramarkkinoista oli tuolloin jo noin 20 prosenttia. Samaan aikaan Latviassa oli kaksi Citymarketia ja yksi Supernetto.
Vuonna 2004 Ruokakesko oli Virossa jo alansa markkinajohtaja, ja maassa toimi kuusi Citymarketia. Ruokakesko ja ruotsalainen ICA fuusioituivat Baltiassa vuoden 2005 alussa, jolloin muodostettiin yhteisyritys Rimi Baltic ja alueen K-ruokakaupat (yhdessä ICA-ruokakauppojen kanssa) muuttuivat Rimi Baltic -kaupoiksi. Ruokakesko ja ICA omistivat yrityksen aluksi tasaosuuksin, mutta syksyllä 2006 ICA osti Keskon osuuden kokonaan.
Pietarissa Venäjällä K-ruokakaupat käyttivät nimeä K-Ruoka. Pietarin ensimmäinen K-Ruoka avattiin joulukuussa 2012 Primorskin kaupunginosassa. Vuoden 2015 lopulla Pietarissa oli jo yhdeksän K-Ruoka -myymälää. Vuonna 2014 Ruokakeskolla meni Venäjällä yllättävän hyvin: niin myynti kuin asiakastyytyväisyystulokset olivat ylittäneet selvästi Keskon odotukset, ja muun muassa suomalaisilla tuotteilla on ollut kova kysyntä. Jo kaksi vuotta myöhemmin liiketoiminta sujui selvästi huonommin, peräti seitsemän Pietarin yhdeksästä K-Ruoka-kaupasta oli tappiollisia. Lokakuussa 2016 Kesko myi liiketoimintansa Venäjällä Lentalle.
Rakentamisen ja talotekniikan kauppa
thumb|[[Alajärvi|Alajärven K-Rauta.]] thumb|[[Kookenkä-liike Seinäjoella vuonna 2018. Ketju lakkautettiin vuonna 2021.]] Toimiala harjoittaa rautakauppaa ja teknistä tukkukauppaa Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Baltiassa ja Puolassa. Toiminta perustuu vahvoihin ketjukonsepteihin, tehokkaaseen hankintaan ja kansainvälisesti monistettuihin parhaisiin käytäntöihin. Toimiala toimii ketjujen taustalla yhdistäen ketjujen tavararyhmähallinnan, ostotoiminnan, logistiikan, tietojärjestelmäohjauksen ja verkostokehityksen. Näin syntyvien synergia- ja mittakaavaetujen avulla pystytään tarjoamaan asiakkaille tuotteita ja palveluja kilpailukykyiseen hintaan.
K-Rauta on Rautakeskon kansainvälinen konsepti, joka toimii Suomessa, Ruotsissa, Virossa ja Latviassa. Kesko muutti omistamansa Rautia-ketjun myymälät vuonna 2017 K-Rauta -brändin alle. Muita toimialan rautakauppaketjuja ovat Norjan laajin rautakauppaketju Byggmakker, Liettuan markkinajohtaja Senukai sekä Valko-Venäjällä toimiva OMA. Rautakesko Yrityspalvelu toimii Suomessa, ja sen asiakkaita ovat muun muassa valtakunnalliset rakennusliikkeet, teollisuus ja muut yritysasiakkaat.
Intersport Finlandin vähittäiskauppaketjuja ovat Intersport ja Budget Sport. Intersport Finland vastaa ketjujen markkinoinnista, hankinta- ja logistiikkapalveluista, kauppapaikkaverkostosta ja kauppiasresursseista.
Autokauppa
K-Auto myy ja maahantuo Volkswagen-, Audi-, SEAT-, Cupra, Porsche- ja Bentley henkilöautoja sekä Volkswagen-hyötyautojen maahantuojana ja MAN-kuorma-autojen maahantuojana ja jälleenmyyjänä Suomessa sekä SEATin ja CUPRAn osalta myös Baltiassa. Keskon omat vähittäismyyntipisteet ja itsenäiset jälleenmyyjät toimivat uusien ja käytettyjen autojen kauppiaina ja tarjoavat huolto- ja jälkimarkkinointipalveluja yli 70 liikkeessä eri puolella Suomea.
Huomautukset
<references group="H"/>
Just Dance (pelisarja)
Just Dance on kaikkien aikojen myydyin tanssipelisarja. Kesäkuuhun 2019 mennessä sarjan pelejä oli myyty yhteensä yli 67 miljoonaa kappaletta, ja niillä oli maailmanlaajuisesti yli 120 miljoonaa pelaajaa.
Krasnokamskin piiri (Baškortostan)
Krasnokamskin piiri on paikallinen itsehallintoalue Baškortostanin tasavallan luoteisosassa. Piiri rajoittuu lännessä ja luoteessa Udmurtiaan ja lounaassa Tatarstaniin. Piiri hallinnollinen keskus on Nikolo-Berjozovkan kylä (Николо-Берёзовка), joka sijaitsee 250 kilometrin päästä pääkaupungista Ufasta. Piiriin kuuluu yhteensä 14 maalaiskuntaa. Piiri on perustettu vuonna 1937.
Krasnokamskin piirin pinta-ala on 1 704 km². Piirin asukasluku on noin 21 000 ja asukastiheys 12,3 asukasta/km². Suurimmat etniset ryhmät ovat tataarit, marit, venäläiset ja baškiirit.
Argentiinan naisten jalkapallomaajoukkue
Argentiinan naisten jalkapallomaajoukkue edustaa Argentiinaa naisten jalkapallon kansainvälisissä otteluissa.
Argentiinan naismaajoukkue hävisi Pekingin 2008 olympialaisissa kaikki kolme otteluaan. Kanada oli parempi maalein 1–2, Ruotsi maalein 0–1 sekä Kiina maalein 0–2. Argentiinan ainoan maalin teki Ludmila Manicler.
Argentiina on osallistunut MM-kisoihin kolmasti. Vuoden 2003 kisoissa Yhdysvalloissa se hävisi Japanille 0–6, Kanadalle 0–3 ja Saksalle 1–6. Joukkueen ainoan maalin teki Saksa-ottelussa vaihtopelaajana kentälle tullut Yanina Gaitan. Vuoden 2007 MM-kisoissa Kiinassa Argentiina hävisi Saksalle 0–11, Japanille 0–1 ja Englannille 1–6. Joukkueen ainoan maalin teki Eva González. Vuoden 2019 MM-kisoissa Ranskassa Argentiina pelasi Italian kanssa tasan 0–0, hävisi Englannille 0–1 ja pelasi Skotlannin kanssa tasan 3–3 oltuaan vielä 70 minuutin kohdalla kolme maalia tappiolla. Joukkueen maalintekijät olivat Milagros Menéndez ja Florencia Bonsegundo, ja lisäksi yksi Bonsegundon laukauksesta syntynyt tilanne tuomittiin Skotlannin maalivahdin omaksi maaliksi. Kaikissa näissä MM-kisoissa joukkuetta valmensi José Carlos Borrello.
Etelä-Amerikan mestaruuden Argentiina voitti vuonna 2006. Toiseksi se sijoittui Brasilian jälkeen vuosina 1995, 1998 ja 2003, ja kolmas se oli vuonna 2018 edellään Brasilia ja Chile sekä vuonna 2022 Brasilian ja Kolumbian jälkeen.
Mato (haittaohjelma)
thumb|[[Conficker-madon leviäminen]] Mato on samantapainen haittaohjelma kuin virus. Mato on suunniteltu leviämään tietokoneesta toiseen automaattisesti ilman tietokoneen käyttäjän toimenpiteitä eikä se tarvitse isäntää viruksen tavoin. Yleensä mato käyttää levitessään hyväksi Internetiä sekä käyttöjärjestelmän tietoturva-aukkoja. Mato aiheuttaa haittaa käyttämällä ja kuormittamalla verkon tiedonsiirtokapasiteettia (kaista).
Tunnettuja tietokonematoja ovat esimerkiksi Iloveyou, Gruel ja Stuxnet. Ensimmäinen Mac-tietokoneille kehitetty mato oli OSX/Oompa-A.
Historia
Termi mato on saanut inspiraationsa John Brunnerin romaanista The Shockwave Rider (1975). Romaanissa Nichlas Haflinger suunnittelee ja lähettää dataa kerääviä matoja taistelussa voimakkaita miehiä vastaan, jotka ylläpitävät kansallista elektronista tietoa. Netissä on valloillaan kaikkien aikojen suurin löyhä mato, joka sabotoi kaikkia yrityksiä vahtia vastaan. Yhtä sisukasta matoa eikä yhtä pitkää häntää ole aiemmin ollut.
Xerox PARCin tutkijat John F. Shoch and Jon A. Hupp valitsivat nimityksen vuonna 1979. Termiä käytettiin vuonna 1982 julkaistussa artikkelissa The Worm Programs, Comm ACM, 25(3):172-180, 1982, ja se on ollut käytössä siitä lähtien. Shoch ja Hupp tekivät myös ensimmäisen madon toteutuksen Xerox PARCissa vuonna 1978. Shoch ja Hupp suunnittelivat alun perin madon etsimään joutilaita prosessoreita verkosta ja jakamaan niille tehtäviä, jolloin kuormitus jakaantuisi tasaisemmin koko verkon yli. Matojen toiminta oli rajoitettua niin että ne eivät leviäisi aiottua edemmäksi.
Kiristyshaittaohjelmat ovat uudempaa kehitystä, joissa tavoitteena on uhrin kiristäminen rahallisen hyödyn saamiseksi.
Käyttöjärjestelmät
Yleensä kaupalliset käyttöjärjestelmät ovat haittaohjelmien ja viruksien kohteina.
Fredrik III
Fredrik III on ollut muun muassa seuraavien hallitsijoiden nimi:
Terry Kath
Terry Alan Kath (31. tammikuuta 1946, Chicago, Illinois – 23. tammikuuta 1978, Woodland Hills, Kalifornia) oli amerikkalainen kitaristi, laulaja ja lauluntekijä, joka nousi kuuluisuuteen progressiivista rockia soittavan Chicagon perustajajäsenenä sekä alkuperäisenä kitaristina. Kathin uran aikana Jimi Hendrix sanoi pitävänsä Kathia itseään parempana kitaristina.
Elämä ja ura
Teini-ikäinen Kath soitti bassoa lukuisissa eri yhtyeissä 1960-luvun puolivälin tienoilla ennen kuin hänen soittimekseen vakiintui sähkökitara. Chicago perustettiin vuonna 1969 ja Kath soitti siinä kuolemaansa saakka. Kath käytti urallaan pääasiassa Fenderin Stratocasteria ja Telecasteria, joista jälkimmäisen Kathin käytössä ollut yksilö, joka oli varustettu humbucker-mikrofonilla ja koristeltu useilla tarroilla - mm. NHL-jääkiekkojoukkue Chicago Blackhawksin logolla - tuli omaperäisyytensä johdosta tunnetuksi.
Chicagossa päälaulut jaettiin Kathin mukana ollessa pääasiassa hänen, basisti Peter Ceteran ja kosketinsoittaja Robert Lammin kesken. Kath myös kirjoitti useita Chicagon kappaleita, kahdesta kolmeen jokaiselle levylle, joiden tekoon hän osallistui.
Kuolema
Kathilla oli tapana kuljettaa mukanaan aseita ja leikitellä niiden kanssa. Chicagon roudarin ja teknikon, Don Johnsonin, luona järjestetyn juhlan jälkeen hän otti 38-kaliiperisen revolverin, asetti sen piipun päätään vasten ja painoi liipaisinta useita kertoja tietäen, ettei aseessa ollut luoteja. Johnson huolestui Kathin käytöksestä ja kehotti tätä useaan otteeseen olevan varovainen. Seuraavaksi Kath otti puoliautomaattisen 9-millimetrisen pistoolin ja vakuutteli Johnsonille, ettei ase ole ladattu. Kath jopa näytti Johnsonille tyhjää makasiinia, jonka asetti takaisin pistooliin. Kath asetti aseen kohti ohimoaan ja painoi liipaisinta. Panospesässa kuitenkin oli luoti ja Kath kuoli välittömästi.
Kathilta jäi leski Camelia sekä kuolinhetkellä kaksivuotias tytär Michelle. Hänet on haudattu Kalifornian Glendaleen.
Selber Wölfe
VER Selb on saksalainen jääkiekkojoukkue Selbin kaupungista. Joukkue on perustettu vuonna 1953 ja se pelaa Saksan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla DEL2-liigassa.
Adriana Jelinkova
Adriana Jelinkova (s. 10. huhtikuuta 1995 Brno, Tšekki) on alankomaalainen alppihiihtäjä.
Jelinkova saavutti superalppiyhdistetyn pronssia nuorten talviolympialaisissa Innsbruckissa 2012. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän oli suurpujottelussa 40:s, Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 pujottelussa 30:s ja suurpujottelussa 36:s. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui pujottelussa 19:nneksi ja suurpujottelussa 33:nneksi.
Alppihiihdon maailmancupissa hän kilpaili ensimmäisen kerran Courchevelissä joulukuussa 2012. Maailmancupin pisteille hän laski ensimmäisen kerran Killingtonin suurpujottelussa marraskuussa 2017 oltuaan 25:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kymmenes Lech/Zürsin parisuurpujottelussa marraskuussa 2020.
Jacqueline Cochran
Jacqueline ”Jackie” Cochran Odlum (synt. Bessie Lee Pittman; 11. toukokuuta 1906 Muscogee, Florida, Yhdysvallat – 9. elokuuta 1980 Indio, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen lentäjä ja liikenainen. Cochran tuli tunnetuksi yhtenä ilmailun naispuolisista pioneereistä ja sukupolvensa parhaista kilpalentäjistä. Sotavuosina hän johti Women Airforce Service Pilots -järjestöä, joka koulutti naisia lentämään Yhdysvaltain sotilaskoneita muissa kuin taistelutehtävissä, jotta mieslentäjiä vapautui rintamalle. Hänestä tuli vuonna 1953 ensimmäinen äänivallin rikkonut nainen, ja kuollessaan vuonna 1980 hänellä oli hallussaan enemmän nopeus-, korkeus- ja lentomatkaennätyksiä kuin yhdelläkään toisella lentäjällä koskaan.
Vaikka Cochran oli naislentäjänä uranuurtaja, myöhempinä vuosinaan hän vastusti naisten hyväksymistä sotilaskoulutukseen ja piti heidän kouluttamistaan ammattilentäjiksi ajanhukkana. Hänen perintöään ilmailulle onkin jälkikäteen pidetty ristiriitaisena.
Varhaiset vuodet
pienoiskuva|pysty|vasen|Cochran vuoden 1938 Bendix Transcontinental Air Race -kilpailussa. Cochran (syntymänimeltään Bessie Lee Pittman) syntyi seitsenhenkiseen perheeseen 11. toukokuuta 1906 Muscogeessa, Floridassa. Perhe kierteli Cochranin lapsuudessa Floridan ja Alabaman pieniä metsä- ja puuvillateollisuuskaupunkeja hänen isänsä työn perässä. Cochran meni kahdeksanvuotiaana Georgiassa töihin puuvillatehtaalle, ja vuoden päästä hän oli noussut muiden lasten työnjohtajaksi. Cochran jätti koulunkäynnin ja alkoi työskennellä täysiaikaisesti kerätäkseen säästöjä parempaa elämää varten. Hän sai uuden työpaikan perheeltä, joka omisti kauneudenhoitotuotteita myyviä liikkeitä, ja oppi kymmenvuotiaana muun muassa valmistamaan peruukkeja ja shampoota. Kun hänen perheensä muutti takaisin Floridaan, Cochran jäi Georgiaan ja jatkoi työntekoa. Hän sai myöhemmin paikan tavaratalon kauneussalongista Alabaman Montgomerystä.
Cochran meni 14-vuotiaana vuonna 1921 naimisiin Robert Cochranin kanssa. Heille syntyi poika, Robert Jr. Cochran, jonka Cochran jätti vanhempiensa hoitoon ja palasi töihin Montgomeryyn. Robert Jr. kuoli vuonna 1925, ja hautajaisissa käytyään Cochran lähti New Yorkiin aloittaakseen uuden elämän. Hän alkoi käyttää nimeä Jacqueline Cochran, kertoi tapaamilleen ihmisille olevansa orpo ja valinneensa nimen puhelinluettelosta. Julkisuudessa Cochran ei tunnustanut perhettään enää koko loppuelämänsä aikana, vaikka lähettikin heille rahaa ja piti yhteyttä. Aviomiehestään Robertista hän erosi vuonna 1927.
New Yorkissa Cochran hankki työpaikan Saks Fifth Avenuen Antoine de Paris -kauneussalongista. Talvikaudet hän vietti yhtiön Miamin-salongissa. Siellä hän tapasi tulevan aviomiehensä, sijoittaja Floyd Odlumin. Hän kertoi Odlumille harkinneensa uranvaihtoa kosmetiikkavalmistajan kiertäväksi myyntiedustajaksi, ja Odlum ehdotti tälle lentämistä matkustusmuotona. He löivät vetoa: mikäli Cochran saisi hankittua lentolupakirjan kuuden viikon lomansa aikana, Odlum lupasi maksaa kulut. Hän sai lentolupakirjansa 17. elokuuta 1932 kolmen viikon koulutuksen jälkeen. Cochran ja Odlum menivät naimisiin vuonna 1936.
Vuonna 1935 Cochran perusti oman kosmetiikkamerkkinsä, Jacqueline Cochran Inc:n, jota Odlum oli mukana rahoittamassa. Merkin tunnuslauseena oli Wings to Beauty. Hän avasi kosmetiikkaliikkeet Chicagoon, Los Angelesiin ja New Yorkin Fifth Avenuelle ja lensi ympäri maata toimittamassa tuotenäytteitä ja rakentamassa jakeluverkostoa. Ulkonäkö oli Cochranille tärkeä, ja aina lennon jälkeen hän korjasikin ensin meikkinsä ja kampasi hiuksensa. Hän myös kehitti kosteusvoiteen lievittämään korkealla lentämisen aiheuttamaa ihon kuivumista.
Cochran oli jo lentoharrastuksensa alusta lähtien ollut kiinnostunut kilpalentämisestä. Käytyään lisäkoulutuksia ja saatuaan mittarilentokelpuutuksen ja kaupallisen lentolupakirjan hän osallistuikin 1930-luvun aikana niin moneen lentokilpailuun kuin pystyi. Hänen ensimmäinen kilpailunsa oli vuoden 1934 MacRobertson Air Race Lontoosta Melbourneen, joka kuitenkin päättyi hänen osaltaan keskeytykseen Bukarestissa teknisen vian vuoksi. Vuonna 1935 hänestä tuli ensimmäinen Bendix Transcontinental Air Raceen osallistunut nainen. Vuonna 1937 hän sijoittui kilpailun kolmanneksi ja voitti sen vuonna 1938. Kilpailuosallistumiset tekivät hänestä tunnetun ajan lentäjien keskuudessa. Hänen ystäviinsä kuului muun muassa Amelia Earhart. Cochran oli myös aktiivinen toimija ilmailujärjestöissä, kuten National Aeronautical Associationissa ja naispuolisten ammattilentäjien Ninety-Nines-järjestössä. 1940-luvun alkuun tultaessa hän oli myös tehnyt useita nopeusennätyksiä ja kuului Yhdysvaltain menestyneimpiin ja tunnetuimpiin naislentäjiin.
Sotavuodet ja WASP
pienoiskuva|Cochran (keskellä) ja WASP:n koulutuksessa olevia lentäjiä. Puolan antauduttua Saksalle syyskuussa 1939 Cochran kirjoitti Eleanor Rooseveltille ja ehdotti, että naislentäjät voisivat auttaa kansallista puolustusta lentämällä esimerkiksi siirto-, ambulanssi- ja kuljetuslentoja ja vapauttaa siten mieslentäjiä mahdollisiin taistelutehtäviin. Vaikka vastaavia järjestelyjä oli käytössä Englannissa, Saksassa ja Ranskassa, Cochranin ehdotus ei saanut kannatusta. Sen sijaan hän liittyi itse Englannissa toimineisiin vastaaviin Air Transport Auxiliary -joukkoihin (ATA) ja lensi Englantiin osana Lend-Lease-ohjelmaa toimitettavalla pommikoneella osoittaakseen naisten hyödyllisyyden siirtolentäjinä. Hänen tehtävänään ATA:ssa oli rekrytoida ohjelmaan mukaan naislentäjiä Yhdysvalloista.
WASP:n jälkeen Cochran ryhtyi sotakirjeenvaihtajaksi Liberty-lehdelle, jonka hänen aviomiehensä oli ostanut. Hän matkusti sodan loppuvuosina Tyynellämerellä ja Euroopassa ja näki muun muassa Tomoyuki Yamashitan antautumisen ja seurasi Nürnbergin oikeudenkäyntejä.
Sodan jälkeen
pienoiskuva|Cochran Sabre-koneessa vierellään [[Chuck Yeager.]] Vuonna 1946 Cochran palasi lentokilpailujen pariin. Hän osti ylijäämämyynnistä P-51 Mustangin, sijoittui vuoden 1946 Bendix-kilpailussa toiseksi ja teki naisten lentonopeusennätyksen. Kun naisten annettiin vuonna 1948 liittyä asevoimiin, Cochranista tehtiin ilmavoimien reservin everstiluutnantti. Myöhemmin hänet ylennettiin everstiksi. Naisia tosin hyväksyttiin ilmavoimien lentäjiksi vasta vuodesta 1976, joten Cochran toimi lähinnä ilmavoimien ja NASA:n konsulttina.
Loppuvuodesta 1952 Cochran alkoi harjoitella suihkukoneilla lentämistä tavoitteenaan rikkoa äänivalli. Häntä opasti ensimmäisenä lentäjänä ääntä nopeammin lentänyt Chuck Yeager. Cochran onnistui tavoitteessaan 18. toukokuuta 1953, jolloin hän ylitti Mach 1 -nopeuden Canadair Sabre -koneella. Maassa olleet todistajat eivät tosin kuulleet tästä syntynyttä yliäänipamausta, joten Cochran toisti lentonsa vielä samana päivänä. Hänestä tuli ensimmäinen ääntä nopeammin lentänyt nainen, ja seuraavan viikon aikana hän rikkoi Sabrella useita nopeusennätyksiä. Lopulta hänellä oli 47-vuotiaana hallussa yhtä lukuun ottamatta kaikki tärkeimmät lentonopeusennätykset.
Seuraavina vuosina Cochran matkusteli, toimi 1958–1960 kansainvälisen ilmailuliitto FAI:n johtajana, kirjoitti Odlumin avustuksella omaelämäkertansa ja jatkoi samalla kosmetiikkamerkkinsä johtamista. Hän yritti 1950-luvulla myös siirtymistä politiikkaan. Hän tuki ystäväänsä Dwight D. Eisenhoweria tämän presidentinvaalikampanjassa ja pyrki vuonna 1956 kongressiin republikaanien edustajana. Hän voitti republikaanien esivaalit, mutta hävisi demokraattien ehdokkaalle. Vuonna 1961 Cochran rikkoi jälleen ennätyksiä Yeagerin avustuksella, tällä kertaa T-38 Talon -koneella. Hän teki uuden korkeusennätyksen, 56 071,80 jalkaa (noin 17 091 metriä), ja sai ennätyksestään FAI:n kultamitalin.
Vuonna 1964 Cochran rikkoi ensimmäisenä naisena Mach 2:n rajan. Vuonna 1967 hänellä diagnosoitiin sydänsairaus, joka esti häntä lentämästä enää suihkukoneilla. Niinpä hän opetteli sen sijaan lentämään helikoptereilla ja sai lupakirjansa 61-vuotiaana. Terveydentilansa huonontumisen vuoksi hän kuitenkin lopetti lentämisen 1960-luvun loppuun mennessä, myi oman lentokoneensa ja jäi eläkkeelle ilmavoimista vuonna 1970. Vuonna 1973 Cochran ja Odlum muuttivat Kaliforniaan, jossa Odlum kuoli vuonna 1976 ja Cochran 9. elokuuta 1980.
Kuollessaan Cochranilla oli hallussaan enemmän nopeus-, korkeus- ja lentomatkaennätyksiä kuin yhdelläkään toisella lentäjällä koskaan. Luonteeltaan Cochran oli terävä, kriittinen ja itsepäinen. Vaikka Cochran oli naislentäjänä uranuurtaja, viimeisinä vuosinaan hän vastusti naisten hyväksymistä sotilaskoulutukseen. Hän piti ajanhukkana myös naisten kouluttamista ammattilentäjiksi, sillä hän arveli heidän jättävän työn saatuaan lapsia. Hänen perintöään ilmailulle onkin jälkikäteen pidetty ristiriitaisena. Hän on kuitenkin yksi 1900-luvun tunnetuimpia ja menestyneimpiä lentäjiä.
Friedrich Wilhelm von Bülow
thumb thumb|200px|[[Christian Daniel Rauchin veistämä Bülowin patsas Berliinin Unter den Lindenin varrella.]] Freidrich Wilhelm von Bülow (16. helmikuuta 1755 Falkenberg – 25. helmikuuta 1816 Königsberg) oli preussilainen kenraali ja vapaaherra, joka toimi komentajana Napoleonin sodissa. Hänet muistetaan parhaiten Berliinin menestyksekkäästä puolustamisesta ranskalaisia vastaan kesällä ja syksyllä 1813.
Fredrich Wilhelm von Bülow kuului von Bülowin vanhan aatelissuvun niin sanottuun plüskowilaiseen haaraan. Bülow liittyi nuorena Preussin armeijaan ja ansioitui esikuntakapteenina Mainzin piirityksen aikana ensimmäisessä vallankumoussodassa vuonna 1793. Hänestä tuli sen jälkeen prinssi Louis Ferdinandin avustaja. Bülow yleni vuoteen 1808 mennessä kenraalimajuriksi. Hänet nimitettiin 1812 Itä- ja Länsi-Preussin sotilaskuvernööriksi, ja hän osallistui aktiivisesti Preussin armeijan uudelleenjärjestelyyn.
Vuoden 1813 sodassa Bülow toimi komentajana Ludwig von Yorckin alaisuudessa. Vallattuaan Hallen 2. toukokuuta hänet nimitettiin pääkaupunki Berliinin puolustuksen johtoon. Edetessään kohti Napoleonin uhkaamaa Bautzenia Bülow löi häntä pidättelemään lähetetyt marsalkka Oudinot’n joukot Luckaun taistelussa 4. kesäkuuta. Sodan puhjettua uudelleen lyhyen aselevon jälkeen Bülow nimitettiin Preussin III armeijakunnan komentajaksi Ruotsia edustaneen Jean Baptiste Bernadotten alaisuudessa. Yhdessä he torjuivat ranskalaiset Grossbeerenin taistelussa 23. elokuuta, mikä pelasti Berliinin joutumasta vihollisen käsiin. Myös ranskalaisten toinen yritys torjuttiin Dennewitzin taistelussa 6. syyskuuta. Bülow osallistui sen jälkeen Leipzigin taisteluun ja kaupungin valtaukseen lokakuussa 1813.
Ranskalaisten peräännyttyä Preussin alueelta Bülow johti armeijansa Westfalenin kautta Hollantiin ja Belgiaan. Hän osallistui voitokkaaseen Laonin taisteluun 9.–10. maaliskuuta 1814 ja Pariisin valtauksen yhteydessä 31. maaliskuuta hän valtasi joukkoineen Montmartren. Vuoden 1815 sodan aikana Bülow komensi Preussin IV armeijakuntaa, joka hyökkäsi ranskalaisten sivustaan Waterloon taistelussa ja myötävaikutti siten liittoutuneiden lopulliseen voittoon. Sodan jälkeen Bülow palasi Itä- ja Länsi-Preussin kuvernööriksi ja hänet palkittiin Dennewitzin kreivin arvolla. Hän kuoli jo seuraavana vuonna.
Sotilaskirjailija Adam Heinrich Dietrich von Bülow oli Friedrich Wilhelm von Bülowin veli.