cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tauno Lukkarinen
Lukkarisen vanhemmat olivat suutari Heikki Lukkarinen ja Kaisa Vilhelmiina Lepistö. Hän oli naimisissa vuodesta 1937 Selma Kristiina Kankaan kanssa.
Intian kansallismuseo
Käsikirjoitusten galleria
pienoiskuva|Kuvitettu sivu [[jainalaisuus|jainalaisesta Kalpa Sūtrasta]] Museon kokoelmissa on yli 14 000 käsikirjoitusta ja tekstikatkelmaa, joista noin 1000 on kuvitettuja. Kokoelman kirjoitukset ovat monilla eri kielillä, 600-1800-luvuilta ja eri puolilta Intiaa. Niitä on kirjoitettu pergamentille, tuohelle, palmunlehdille, kankaalle, paperille ja metallille. Ne edustavat Intian niemimaan lukuisia uskontokuntia ja lahkoja.
Kolikoiden galleria
Museon kokoelmissa on yli 130 000 erilaista kolikkoa ja rahaa 500-luvulta eaa. aina nykyaikaan asti.
pienoiskuva|Osa kolikoiden galleriasta
Merenkulkugalleria
Tässä galleriassa on esitteillä Intian merenkulun historiaan liittyviä esineitä ja dioraamoja.
Tekstiilien galleria
Tekstiilien galleriassa on näytteillä perinteisiä intialaisia tekstiilejä myöhäiseltä mogulikaudelta. Niihin kuuluu kudottuja, kirjailtuja, painettuja ja värjättyjä puuvilla-, villa- ja silkkitekstiilejä.
Esi-kolumbiaanisen ja länsimaisen taiteen galleria
pienoiskuva|Näkymä esi-kolumbiaanisen ja länsimaisen taiteen galleriasta Museon lahjoituksena saama kokoelma, enimmäkseen esi-kolumbiaanista taidetta Meksikosta, Keski- ja Etelä-Amerikasta. Niiden joukossa on olmeekkien suuria kivipäitä.
Muita osastoja
Museossa on myös antropologinen osasto, jonka kokoelmiin kuuluu mm. kansantaidetta Intian koillisosasta, sekä laaja kokoelma intialaisia soittimia. Lisäksi museossa on omat osastonsa veistetyille puuesineille, sekä aseille ja haarniskoille kautta Intian historian.
Büdelsdorf
pienoiskuva|Büdelsdorfin sijainti Rendsburg-Eckernförden piirikunnassa; pienessä kuvassa piirikunnan sijainti Schleswig-Holsteinissa.
Büdelsdorf on kaupunki Schleswig-Holsteinin osavaltiossa Pohjois-Saksassa. Se sijaitsee Kielin kanavan varrella Rendsburgin kaupungin pohjoispuolella.
Historia
Varhaisimmat merkit asutuksesta nykyisen Büdelsdorfin alueelta ovat suppilopikarikulttuurin ajalta 3400 eaa. Myös pronssikaudelta (noin 1500 eaa.) ja varhaisroomalaiselta rautakaudelta (noin 500 eaa.) on tehty löytöjä. Büdelsdorf kuului 1200-luvulla tanskalaiseen Fræzlæt-nimiseen hallintoalueeseen ja myöhemmin Eckernförden piirikuntaan (1867–1878), Rendsburgin piirikuntaan (1878–1970). Vuodesta 1970 Büdelsdorf on ollut osa Rendsburg-Eckernförden piirikuntaa.
Büdelsdorfin tarkat hallinnolliset rajat määriteltiin vuonna 1779. Tuolloin paikkakunnalla asui parisen sataa ihmistä. Vuonna 1784 valmistunut Eiderin kanava kohensi paikkakunnan liikenteellistä ja taloudellista asemaa. Vuonna 1827 perustettiin rautavalimo Carlshütte, joka oli alueen ensimmäinen teollisuusyritys ja kaupungin taloudellinen moottori pitkän aikaa. Nykyisin Carlshütten tuotantolaitoksissa on taide- ja kulttuurikeskus Kunst in der Carlshütte (KiC). Kielin kanava avattiin 1890-luvulla. Vuonna 1900 Büdelsdorfin väkiluku oli noin 3 000 ja vuonna 1940 kuutisen tuhatta. Toisen maailmansodan jälkeinen pakolaistulva kasvatti väkiluvun 9 000:een. Büdelsdorf sai kaupunkioikeudet 1. tammikuuta 2000.
Talous ja liikenne
Büdelsdorfissa oli noin 660 yritystä vuonna 2003. Tunnetuimpia yrityksiä ovat Ahlmann Baumaschinen GmbH ja ACO Severin Ahlmann GmbH & Co. KG sekä freenet AG. Kustannusyhtiö Schleswig-Holsteinische Zeitungsverlagilla on painokeskus kaupungissa.
Büdelsdorf sijaitsee moottoriteiden A 7 ja A 210 varrella. Kaupungin läheisyydessä kulkee myös valtatie B 202, B 203 sekä B 77. Büdelsdorfin läpi johtaa rautatielinja Kielistä Rendsburgin kautta Husumiin sekä Hampurista Rendsburgin kautta Flensburgiin.
Sevan (kaupunki)
Sevan on kaupunki ja piirikunnan keskus Armenian itäosassa sijaitsevassa Geghark'unik'in maakunnassa, Sevanjärven luoteisrannalla, 54 kilometriä Jerevanista koilliseen. Vuoden 2011 väestönlaskennan aikaan kaupungin asukasluku oli 19 229 (kylineen 20 608 as.; vuonna 2001: 22 911 as.).
Sevan perustettiin vuonna 1842 Venäjän keisarikunnan kylänä ja tunnettiin nimellä Jelenovka vuoteen 1935 asti. Tuolloin paikkakunta nimettiin viereisen, Kaukasian suurimman järven mukaan Sevaniksi. Sevanin kaupungin koillisosissa on Sevanjärveen kurkottuva niemi (joka ennen Stalinin ajan Sevanjärven vedenpinnan laskua oli saari), jossa sijaitsee 800-luvulta peräisin oleva Sevanin luostari (Sevanavank; (Սևանավանք, Sevanavank, missä vank tarkoittaa armenian kielessä mm. luostaria). Kaupungin pohjoispuolella on kyklooppimuuria sisältävä Metsepin linnoitus. Kaupungin lähistöllä on vuonna 1978 perustettu Sevanin kansallispuisto. Nykyään seudulla on etenkin kesäkaudella maatalouteen, kalastukseen ja turismiin liittyviä toimintoja. Lyhyen kesäkauden aikana kaupunki on suosittu rantalomakohde.
Cesare Siepi
pienoiskuva|Cesare Siepi vuonna 1951. Cesare Siepi (10. helmikuuta 1923 Milano, Italia – 5. heinäkuuta 2010) oli italialainen oopperalaulaja. Hän oli äänialaltaan basso.
Siepi syntyi ja opiskeli Milanossa. Hän debytoi 18-vuotiaana, jolloin hänellä oli rooli Giuseppe Verdin oopperassa Rigoletto.
Siepi loi sittemmin huomattavan kansainvälisen uran. Hän tulkitsi muun muassa Verdin, Donizettin, Puccinin ja Mozartin tuotantoa.
Johann Peter Hebel
Hebel opiskeli teologiaa Erlangenissa vuosina 1778–1780. Opintojensa jälkeen hän toimi hetken kotiopettajana, kunnes aloitti opettajana karlsruhelaisessa kymnaasissa jossa hänet ylennettiin rehtoriksi vuonna 1808. Vuonna 1819 Hebelistä tuli prelaatti luterilaisessa kirkossa ja siten jäsen Badenin parlamentin ensimmäiseen kamariin.
Murrerunoilija ja kansankirjailija Hebel valitsi runojensa kieleksi Lörrachin murteen. Hebelin tunnetuimmat teokset ovat runot Alemannische Gedichte (1803), jotka sisältävät esimerkiksi oivallisia luonnonkuvauksia ja idyllisiä tapainkuvauksia talonpoikaiselämästä. Hebelin kansankertomuksista mainittavimpia ovat Schatzkästlein des rheinländischen Hausfreundes (1811) ja Biblische Geschichten (1826). Hebelin kootut teokset ilmestyivät 1832–1834.
Debra Paget
thumb|right|Debra Paget ja [[John Derek Kymmenessä käskyssä vuonna 1956.]] Debra(lee) Paget, oikeasti Griffin (s. 19. elokuuta 1933) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi muiden muassa elokuvista Paratiisilintu (1951), 7 hurjaa miestä (1955), Kymmenen käskyä (1956), Rakasta minua hellästi (1956) ja Linnan kauhut (1963).
Paget syntyi Denverissä, Coloradossa, ja sai ensimmäiset merkittävät elokuvaroolinsa jo 1940-luvun lopussa. Hän on ollut kolmeen otteeseen naimisissa; kaikki avioliitot päättyivät eroon. Viimeisestä avioliitosta syntyi yksi lapsi.
Paget on ollut vetäytyneenä näyttelijänuraltaan 1960-luvulta saakka ja asui vuonna 2004 Houstonissa, Texasissa.
Tomas Jonsson
Tomas Jonsson (s. 12. huhtikuuta 1960 Falun) on ruotsalainen entinen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja. Jonsson oli Håkan Loobin ja Mats Näslundin kanssa ensimmäinen pelaaja, joka saavutti olympiavoiton, maailmanmestaruuden sekä Stanley Cupin voiton.
Jonsson aloitti uransa MoDo AIK:n riveissä, jossa hän pelasi kaudet 1977–1981. New York Islanders varasi Jonssonin 1979 varaustilaisuuden toisella kierroksella numerolla 25. Hän siirtyi Islandersiin kaudella 1981–1982. Kauden päätteeksi Islanders voitti Stanley Cupin. Voitto toistui myös seuraavalla kaudella. Jonsson siirtyi Edmonton Oilersiin kesken kauden 1988–1989. Hän pelasi kauden loppuun Oilersissa, jonka jälkeen siirtyi Ruotsiin Leksand IF:ään, jossa pelasi vuoteen 1998 saakka.
Jonsson oli Ruotsin maajoukkueessa pronssia 1980 talviolympialaisissa voittaneessa joukkueessa sekä voittamassa olympiakultaa 1994. Jonsson osallistui myös vuoden 1987 Canada Cupiin.
Praksidike
Praksidike oli kreikkalaisessa mytologiassa oikeudenmukaisen rangaistuksen jumalatar ja koston vaatija; nämä kaksi asiaa liittyivät hyvin läheisesti toisiinsa antiikin Kreikan oikeuskäsityksessä. Tyttäriensä Areten ja Homonoian kanssa heitä kutsuttiin yhdessä nimellä Praksidikai, ja heitä palvottiin Boiotian Haliartoksessa omassa pyhäkössään. Tyttäriensä lisäksi Praksidikellä oli myös poika, Ktesios.
Orfilaisissa hymneissä Persefonelle, Demeterin ja Zeuksen tytärelle ja manalan jumalattarelle, annetaan epiteetti Praksidike.
Daoulas
Daoulas on kunta läntisessä Ranskassa Finistèren departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee Brestin redin rannikolla, noin 20 kilometriä Brestin kaupungista itään.
Daoulas oli keskiajalla tärkeä satamakaupunki Bro-Léonin ja Cornwallin välillä.
Kunnan nähtävyys on 1100-luvulta peräisin oleva entinen luostari Abbaye de Daoulas. Luostarin perusti augustinolainen sääntökunta. Luostari on nykyään yksityisomistuksessa, lukuun ottamatta seurakunnan käytössä olevaa luostarikirkkoa. Erityisen näyttäviä ovat 44 pylvään reunustama luostaripiha, sekä 1500-luvulta peräisin oleva suihkulähde.
Helmi Auvinen
Helmi Katariina Auvinen (o.s. Roos, 6. huhtikuuta 1876 Kajaani – 14. syyskuuta 1965 Savonlinna) oli suomalainen opettaja ja runoilija.
Auvisen vanhemmat olivat komissionimaanmittari Carl Fredrik Roos ja Maria Elisabeth Sahlström. Hänen puolisonsa vuodesta 1901 oli kauppaneuvos Johan Aleksander Auvinen. Historioitsija, kauppaneuvos Juhani Auvinen oli heidän poikansa. Kansakoulunopettajaksi Helmi Auvinen valmistui 1899. Hän tuli runoilijana tunnetuksi erityisesti joululaulujen kirjoittajana.
Use Your Nose
Use Your Nose on ruotsalaisen Millencolinin ensimmäinen EP ja samalla Millencolinin ensimmäinen julkaisu, joka julkaistiin loppuvuodesta 1993. EP:n julkaisi Burning Heart Records. Kaikki EP:n kappaleet julkaistiin myöhemmin kokoelma-albumilla The Melancholy Collection.
Emerson Burton
Janne Johannes Puurtinen (taiteilijanimeltään Emerson Burton) (s. 17. lokakuuta 1974 Helsinki) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten HIM-yhtyeen pitkäaikaisena kosketinsoittajana.
Puurtisen vanhemmat olivat molemmat balettitanssijoita. Myös Puurtinen itse harrasti balettia, mutta ei pärjännyt alalla. Hän aloitti sen jälkeen pianokoulun. Hän on soittanut koskettimia Cosmos Tangossa, Suburban Tribessä ja Torpedossa ennen liittymistään HIMiin. Vaikka Puurtinen ei teknisesti ottaen ole yhtyeen alkuperäisjäsen, hän on soittanut ensimmäiset keikkansa silloisen His Infernal Majestyn riveissä jo 1990-luvun puolivälissä. Virallisesti hän liittyi yhtyeeseen vuonna 2001 Deep Shadows and Brilliant Highlights -albumin äänitysten aikoihin. Juho Juntusen kirjoittamassa, vuoden 2002 Synnin viemää -biografiassa tosin mainitaan, ettei Puurtinen itse juurikaan soittanut kyseisellä albumilla.
Janne Puurtisella on myös kokintaitoja. Hänen luotsaamansa menu oli tarjolla Ravintola Ilveksessä joulukuun ajan vuonna 2008. Muusikkona HIM-uransa lisäksi Puurtinen on esiintynyt myös Mikko Lindströmin Daniel Lioneye -yhtyeessä. Hän on myös tehnyt toisen HIM- ja Daniel Lioneye -toverinsa Mikko Paanasen kanssa humoristisen Plasma Mullet -kappaleen. Vuonna 2003 Puurtinen valittiin maailman parhaaksi Goottirock-kosketinsoittajaksi.
HIM-uransa jälkeen Puurtista on voitu kuulla muun muassa Ulla Pirttijärven luotsaamassa Solju-yhtyeessä, Von Hertzen Brothersin War is Over -albumilla ja Elli Haloon Ellips-sooloprojektin debyyttialbumilla nimeltä Yhden naisen hautajaiset.
Olli Löytty
Olli Löytty (s. 4. elokuuta 1966 Swakopmund, Namibia ) on suomalainen tutkija ja tietokirjailija.
Gas Lipstick
Karppisen muita yhtyeitä ovat grindcore-yhtye To Separate the Flesh from the Bones, rockyhtye Bendover sekä hardcore punk -yhtyeet Ääritila ja Valvontakomissio. Nykyään Karppinen vaikuttaa myös yhtyeessä Hallatar. Aikaisemmin Karppinen on soittanut rumpuja Kyyriassa, ollut perustamassa yhtyettä Flat Earth, soittanut kitaraa ja laulanut Dementiassa sekä soittanut bassoa Dischangessa. Hän toimi myös sessiorumpalina Taroti n riveissä Suomen-kiertueella.
Olli Löytty
Löytty on julkaissut ja toimittanut lukuisia kulttuuria ja kansallista identiteettiä koskevia kirjoituksia ja tutkimuksia. Väitöskirjassaan hän käsitteli suomalaisten mielikuvia Ambomaasta. Löytty on myös opettanut tieteellistä ja tietokirjoittamista useissa eri oppilaitoksissa.
Gas Lipstick
27. tammikuuta 2015 Mika Karppinen julkaisi avoimen kirjeen, jossa hän ilmoitti jättävänsä HIMin 16 vuoden jälkeen ja ottavansa seuraavan askeleen muusikkona.
Brändö
Brändö on Suomen kunta, joka sijaitsee Ahvenanmaan maakunnassa. Brändön asukasluku on 0 ja pinta-ala 0 km², josta 0 km² maata, 0 km² sisävesiä ja 0 km² merta. Brändön naapurikunnat ovat Kumlinge, Kustavi, Parainen ja Sottunga. Entisiä naapurikuntia ovat Paraisiin (aiemmin Länsi-Turunmaa) liitetyt Houtskari ja Iniö.
Gas Lipstick
Karppisen soittotyyli eroaa monista muista rock-rumpaleista niin, että hän lyö Hi-hattia vasemmalla kädellä ja virveliä oikealla, mitä kutsutaan "avoimeksi soittotyyliksi" ja on tyypillinen soittotapa vasenkätisille rumpaleille. Karppisen soittotekniikkaa on myös luonnehdittu ”raskaskätiseksi” miehen huomattavasta voimankäytöstä johtuen. Tämä välittyy levytyksillä hyvin tasaisena ja hallittuna dynamiikkana, luoden hänelle hyvin omintakeisen rumpusoundin.
Olli Löytty
Vuosina 2008–2013 Löytty oli Suomen tietokirjailijat ry:n hallituksen jäsen. Vuonna 2014 Suomen tietokirjailijat ry palkitsi Löytyn Tietokirjailijapalkinnolla tunnustuksena laajasta ja ansiokkaasta tietokirjatuotannosta.
Brändö
Kunta on yksikielisesti ruotsinkielinen, ja 0 prosenttia sen asukkaista on ruotsinkielisiä. Äidinkieleltään suomenkielisiä on 0 prosenttia. Ennen itsehallintoaikaa (ennen vuotta 1922) eräillä Ahvenanmaan kunnilla oli suomenkielisiä nimimuotoja, jotka eivät ole jääneet käyttöön Maarianhaminaa lukuun ottamatta. Brändön suomenkielinen nimimuoto oli Präntiö.
Brändön vaakunan on suunnitellut Matts Dreijer ja se on vahvistettu vuonna 1952.
Maantiede
Brändön maa-ala muodostuu yksinomaan pienistä ja keskisuurista saarista, joita on kaikkiaan liki 1 200. Huomattavimpia niistä ovat pääsaaren lisäksi Jurmo, Åva, Fiskö, Långö, Lappo ja Torsholma. Kunnan alueella sijaitsevat Ahvenanmaan saariston pohjoisimmat saaret. Brändön itäpuolella on Kihdin ja länsipuolella Lappveden merenselkä. Kunnan eteläisimpien ja pohjoisimpien saarten välinen etäisyys on noin 60 kilometriä.
Brändössä sijaitsee neljä pientä järveksi luokiteltua vakavettä, laajimmat niistä ovat Gloet ja Sjögloet.
Kylät
Kunnassa on 10 kylää: Asterholma, Baggholma, Björnholma, Brändö, Fiskö, Jurmo, Korsö (aik. Koskenpää)undefined, Lappo, Torsholma ja Åva.
Historiaa
Yhtä hautaröykkiötä lukuun ottamatta Brändöstä ei ole tehty ainoatakaan muinaislöytöä, joten se on saanut kiinteän asutuksensa Ahvenanmaan kunnista todennäköisesti viimeisenä, keskiajan lopulla. Ilmeisesti Ahvenanmantereelta tulleet kalastajat ovat käyttäneet esihistoriallisena aikana Brändön saaria tukikohtinaan asettumatta pysyvästi alueelle. Vuoden 1537 maakirjan mukaan Brändössä oli 57 veroa maksanutta taloa, joten väkiluku lienee ollut 350:n tienoilla; tuolloin kaikki nykyiset kylät olivat jo asuttuja. Brändö mainittiin Kumlingen kappeliseurakuntana 1540-luvulla ja se itsenäistyi vuonna 1866.
Kunnan rikkonaisuuden vuoksi liikenneolot olivat pitkään hankalat, mutta viime vuosikymmeninä ne ovat parantuneet uusien teiden ja saaria yhdistävien siltojen ansiosta. Brändön asukkaiden asiointi suuntautuu Maarianhaminan ohella merkittävässä määrin myös Turkuun ja Uuteenkaupunkiin. Brändön halki on kulkenut Turun ja Tukholman välinen Suuri Postitie vuosina 1638–1910. Tie saapui Kumlingesta Lappveden selän yli Baggholmaan, josta se eteni pääsaaren poikki ja edelleen Kihdin selän yli Kustavin Vartsalaan.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Vuoden 2017 taajamarajauksen mukaan Brändössä ei ole lainkaan taajamia. Vuoden 2017 lopussa Brändössä oli 452 asukasta, joista 443 asui haja-asutusalueilla ja 9:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Brändössä on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat: Seurakunta toimii myös Kumlingen kunnan alueella.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Brändön alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta.
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Brändön kunnan nykyisellä alueella.
Liikenneyhteydet ja palvelut
pienoiskuva|Viggen Brändössä Brändöhön pääsee Ålandstrafikenin lautalla Kustavista ja Kumlingesta. Kunnan sisäistä liikennettä hoidetaan lautoilla Åvasta Jurmoon ja Torsholmasta Lappoon ja Asterholmaan. Lappon kautta on lossiyhteys Kumlingeen kuuluvaan Björköhön. Turusta on säännöllinen linja-autoyhteys lautalla Kustavin ja Åvan kautta Torsholmaan.
Maarianhaminan uusi apteekki ylläpitää lääkekaappia Brändössä. Sieltä saa käsikauppalääkkeitä.
Ruokakulttuuri
Brändön pitäjäruoaksi äänestettiin 1980-luvulla beså, Ahvenanmaan mustastaleivästä keitetty makea velli.
Viherlevät
Kehityshistoria
Viherlevät kehittyivät prekambrikaudella noin 1 500 miljoonaa vuotta sitten. Noin 700 tai viimeistään 425–490 miljoonaa vuotta sitten alkiolliset kasvit eli versokasvit kehittyivät nykyisten näkinpartaisleviin kuuluvien viherlevien kanssa yhteisestä kantamuodosta. Viherlevät ovat siten parafyleettinen ryhmä, koska ne eivät sisällä kaikkia samasta kantamuodosta kehittyneitä lajeja.
Luokittelu
thumb|left|250px|Viherleviä [[Ernst Haeckelin mukaan.]] Viherlevien luokittelu on ollut muutoksen tilassa ja eri lähteissä eri aikoina esitetyt luokittelut poikkeavat toisistaan. Esimerkiksi kysymys näkinpartaislevien luokittelusta on tulkinnanvarainen, sillä ne ja alkiolliset kasvit (Embryophyta) ovat kehittyneet samasta kantamuodosta.
Viherleviksi kutsutuissa levissä erottuu neljä selkeää ryhmää:
Varsinaiset viherlevät (Chlorophyta)
Varsinaisiin viherleviin kuuluu yksisoluisia, pieniä yhdyskuntia muodostavia ja rihmamaisia alkeellisia leviä. Ne ovat pääasiassa makeanveden lajeja. Monet lajit ovat ekologisesti tärkeitä ja ovat symbiontteina esimerkiksi jäkälissä ja koralleissa.
Suomusiimalevät (Prasinophyceae)
Suomusiimalevät ovat alkeellisimpia viherleviä. Niillä on liikkumiseen tarkoitetut siimat ja yksi tai useampi kerros polysakkaridista koostuvia suomuja. Suuri osa lajeista elää merissä kasviplanktonina. Ne luokitellaan yleensä omana Prasinophyceae-luokkanaan varsinaisiin viherleviin (Chlorophyta).
Ulvophyceae
thumb|200px|Merisalaatti (Ulva lactuca) Ulvophyceae-luokka käsittää meressä eläviä sekovartisia makroleviä, kuten esimerkiksi Ulva-sukuun kuuluva merisalaatti (Ulva lactuca). Luokkaa on myös joissakin luokitteluissa alettu jakaa useampiin erillisiin luokkiin (mm. Bryopsidophyceae, Ulvophyceae ja Cladophorophyceae).
Näkinpartaislevät (Charophyta)
Näkinpartaislevät eriytyivät omaksi ryhmäkseen jo varsin aikaisessa vaiheessa. Ne on luokiteltu joko omana kaarenaan Charophyta, erillisinä luokkina viherlevien kaaressa (Charophyceae, Klebsormidiophyceae jne.) tai yhtenäisenä luokkana (Charophyceae). Niitä esiintyy lähes kaikissa maailman vesissä. Ne muistuttavat ulkoisesti vesikasveja; niillä on nivelikäs ja haaroittunut sekovarsi. Ne ovatkin kehittyneimpiä viherleviä ja läheistä sukua versokasveille. Koska niillä ja versokasveilla on yhteinen kantamuoto, mutta näkinpartaislevät on monissa luokitteluissa erotettu omaksi ryhmäkseen, näkinpartaislevät ovat siten parafyleettinen ryhmä.
Viherlevien lisääntyminen
Viherlevät lisääntyvät sekä suvuttomasti että myös suvullisesti. Niillä tavataan kaikkia erityyppisiä sukupolvenvuorottelutapoja. Yksisoluiset viherlevälajit voivat lisääntyä suvuttomasti jakautumalla kahtia tai tuottamalla emosolussa useita itiöitä (ns. tsoo-, aplano- tai autosporeja), joista kasvaa edelleen täysikokoisia leväsoluja. Jotkut yksisoluiset viherlevälajit lisääntyvät suvullisesti siten, että kasvullinen haploidinen solu tuottaa solulimassaan sukusoluja, jotka vapautuvat ympäristöön alkuperäisen solun samalla hajotessa. Sukusolujen yhtyessä tapahtuu hedelmöitys, jonka tuloksena syntyy diploidi tsygootti. Tsygootista vapautuu meioosin jälkeen uusia haploideja kasvullisia leväsoluja.
thumb|200px|Planktinen [[Volvox-viherlevä.]] Jotkin rihmamaiset planktiset viherlevät lisääntyvät suvullisesti siten, että kahden vierekkäisen levärihman solulimat yhtyvät, jolloin haploidit tumat yhtyvät diploideiksi. Tuloksena muodostuu diploideja tsygootteja, joista itää meioosin jälkeen edelleen uusia haploideja levärihmoja. Eräät rihmamaiset viherlevät voivat myös tuottaa soluissaan suvuttomasti tsoosporeja, joista kasvaa uusia leväyksilöitä.
Monisoluisilla suvullisesti lisääntyvillä lajeilla on joko haplontti eli tsygoottinen tai haplodiplontti eli spoorinen elinkierto. Myös diplontti ja somaattinen elinkierto tunnetaan joillakin lajeilla.
Haplontissa elinkierrossa kasvullinen leväyksilö on haploidinen gametofyytti, joka on joko koiras- tai naaraspuolinen taikka kaksineuvoinen. Gametofyytti tuottaa uintisiimallisia sukusoluja, jotka yhtyvät, jolloin muodostuu diploidinen tsygootti. Näkinpartaislevillä gametofyytit ovat kaksineuvoisia, eli niissä on sekä muna- että siittiöpesäkkeitä, ja niillä vain siittiöt ovat liikkuvia. Tsygootin itäessä tapahtuu välittömästi meioosi, jolloin vapautuu haploideja itiöitä. Itiöistä puolestaan kasvaa uusia gametofyyttejä.
Haplodiplontissa elinkierrossa, jollainen on esimerkiksi Ulva-suvun viherlevillä, diploidit sporofyytit ja haploidit gametofyytit ovat ulkonäöltään samanlaisia. Sporofyyttiyksilöt tuottavat meioosin kautta haploideja uintisiimallisia meiosporeja, joista itää haploideja gametofyyttejä. Nämä puolestaan tuottavat uintisiimallisia sukusoluja, joiden yhtyessä syntyvästä tsygootista itää uusi sporofyyttiyksilö. Sukusoluista voi myös alkaa kasvaa niin sanottuja partenosporofyyttejä, jotka ovat ulkonäöltään gametofyyttien ja sporofyyttien näköisiä, mutta eivät kykene tuottamaan sukusoluja tai meiosporeja. Eräillä lajeilla haplodiplontin elinkierron sporofyytit ja gametofyytit ovat ulkonäöltään erilaiset.
Diplontissa elinkierrossa, joka on viherlevillä harvinainen, kasvulliset leväyksilöt ovat diploideja sporofyyttejä. Ne tuottavat haploideja sukusoluja, joiden yhtyessä syntyy tsygootti, josta kasvaa uusi leväyksilö. Hyvin harvinaisessa somaattisessa elinkierrossa puolestaan diploidin leväyksilön kasvullisissa soluissa tapahtuu meiooseja, joiden tuloksena niistä vapautuu tietyssä vaiheessa haploideja sukusoluja.
Yhdysvaltain Grand Prix 1967
Yhdysvaltain Grand Prix 1967 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 1. lokakuuta 1967 Watkins Glenin radalla. Kilpailun voitti Jim Clark, jolla voitto oli kauden kolmas.
Mansin kieli
Mansin kieli (aikaisempi nimitys voguli; mansiksi мāньси лāтыӈ, mānsi lātyŋ) on Venäjällä Luoteis-Siperiassa asuvien mansien puhuma uralilaisten kielten obinugrilaiseen haaraan kuuluva kieli. Sen lähin sukukieli on hanti.
Levinneisyys ja puhujamäärä
Mansit asuvat Obin sivujokien varsilla Hanti-Mansian autonomisen piirikunnan länsiosassa sekä osittain Jamalin Nenetsian piirikunnassa. Sverdlovskin alueen pohjoisosassa asuu muutamia kymmeniä mansiperheitä, jota ovat lähes kokonaan menettäneet äidinkielensä.
Vuonna 1989 Venäjällä laskettiin olevan 8 300 mansia ja 3 400 mansin kielen puhujaa. Kansallisuudeltaan manseista 36,7 % ilmoitti äidinkielekseen mansin ja 62,7 % venäjän. Vuoden 2002 väestölaskennassa rekisteröitiin 11 400 mansia ja 2 700 mansin puhujaa.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 938 mansin puhujaa.
Historia ja murteet
Mansi kuuluu suomalais-ugrilaisten kielten ugrilaiseen ryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat hanti ja unkari. Mansia ja hantia kutsutaan puhuma-alueensa mukaan obinugrilaisiksi kieliksi. Obinugrilaisten ja unkarilaisten esivanhemmat lienevät eronneet toisistaan ensimmäisen vuosituhannen alkupuolella eaa.
1800-luvulla unkarilaiset ja suomalaiset kielentutkijat erottivat neljä mansimurretta: pohjoisen, eteläisen, itäisen ja läntisen, jotka poikkesivat suuresti toisistaan. Erot johtuvat Uralin takaa eri aikoina tapahtuneesta muutosta sekä Obin sivujokia erottavista läpitunkemattomista soista, jotka vaikeuttivat ryhmien välistä yhteydenpitoa. Tavdajoen etelämansit siirtyivät puhumaan tataaria tai venäjää 1900-luvun alussa. Lozva-, Pelym- ja Vagimjokien varsilla asuneet länsimansit venäläistyivät vuosisadan toisen puoliskon aikana. Nykyään elossa on vain Severnaja Sosva-, Sygva- ja Verhnjaja Lozva -jokien varsilla puhuttu pohjoismansi, joka jakautuu kuuteen paikallismurteeseen. Toisen tiedon mukaan itämansilla olisi vielä noin sata puhujaa Kondajoen Jukondoin taajamassa.
Kirjakieli
Ortodoksiset lähetyssaarnaajat aloittivat mansin kirjakielen kehittämisen 1800-luvun lopussa. Vuonna 1903 julkaistiin länsimansin aapinen. 1930-luvun alussa laadittiin latinalaiseen kirjaimistoon ja Sosvan murteeseen perustunut kirjakieli, jota käytettiin kouluopetuksessa. Vuonna 1937 siirryttiin kyrilliseen aakkostoon, jota vuonna 1980 täydennettiin pitkiä vokaaleja ilmaisevilla diakriittisillä merkeillä. Varsinaisia lisämerkkejä mansin kirjaimistossa on vain yksi: ӈ.
Mansiksi julkaistaan äidinkielen oppikirjoja, lastenkirjoja, kansanperinnekokoelmia sekä jonkin verran alkuperäistä kaunokirjallisuutta. Kansainvälisesti tunnetun mansikirjailijan Juvan Šestalovin proosateokset ovat ilmestyneet vain venäjäksi. Kouluissa kieltä opetetaan aineena. Opettajia koulutetaan Hanty-Mansijskin opettajaopistossa ja yliopistossa sekä Herzenin pedagogisessa yliopistossa Pietarissa. Hanty-Mansijskissa ilmestyy mansinkielinen lehti Lūimā sēripos (”Pohjantähti”). Kieltä käytetään jonkin verran myös radiossa ja televisiossa sekä kansanperinneryhmien esiintymisissä.
Nykytilanne
Nykyään mansia voidaan pitää vakavasti uhanalaisena kielenä. Öljy- ja kaasuesiintymien hyödyntämisen seurauksena mansikylistä on tullut monikansallisia taajamia, joissa kieli ei enää välity lapsille. Viime aikoina mansin kieltä on kuitenkin pyritty elvyttämään.
Turjansaame
Turjansaame (turjansaameksi Са̄мь кӣлл ) on Kuolan niemimaalla Venäjällä puhuttava uralilainen kieli, jota puhuvat turjansaamelaiset. Se kuuluu saamelaiskielten itäsaamelaiseen haaraan. Sen lähimpiä sukukieliä ovat inarinsaame, koltansaame, kiltinänsaame ja akkalansaame. Kieli on äärimmäisen uhanalainen. 1990-luvun alussa kieltä puhui kuusi ja vuonna 2010 enää vain kaksi henkilöä. Kielen puhujat ovat vanhuksia. Kuolan niemimaan saamelaiskeskukseksi perustetulle Luujärvelle siirrettyjen turjansaamelaisten keskuudesta turjansaame on jo lähes kokonaan hävinnyt.
Historia
1800-luvun lopussa turjansaamea puhui noin 450 ihmistä kuudessa eri kylässä. 1930-luvulla turjansaamelaisia kiellettiin puhumasta kieltään ja heidät pakkosiirrettiin muualle heidän suurimmasta kylästään. Vuonna 1930 turjansaamelle kehitettiin oma kirjoitustapa, joka perustui koltansaamen latinalaiseen kirjaimistoon. Myöhemmin se vaihdettiin kyrilliseen.
Luettelo televisiosarjan Futurama jaksoista
Tämä on luettelo Yhdysvaltalaisen animaatiosarjan Futuraman jaksoista. Jaksot ovat tuotantokausikohtaisessa luettelossa alkuperäisessä Yhdysvaltain esitysjärjestyksessä. Luettelossa jaksot ovat lajiteltu esityskausien mukaisesti. Jakson tuotantokauden saat selville tuotantokoodin ensimmäisestä numerosta.
Sarjaa tehtiin alun perin neljän tuotantokauden verran (jaksot 1-72), mutta nämä jaksot jaettiin Yhdysvalloissa viiteen eri esityskauteen esitystaukojen mukaan. Suomessa nämä esityskausien tauot eivät osuneet samoille paikoille kuin Yhdysvalloissa. Ensimmäisten 72 jakson jälkeen sarjasta tehtiin neljä elokuvaa, jotka jaettiin yhteensä kuuteentoista normaalimittaiseen jaksoon televisioesitystä varten (jaksot 73-88). Näitä kuuttatoista jaksoa voidaan pitää sarjan 5. tuotantokautena, ja ne on esittänyt Suomessa Subtv alkuvuodesta 2013. Yhdysvalloissa ne esitettiin 23. maaliskuuta 2008 – 30. elokuuta 2009. Sarjan 6. tuotantokausi (26 jaksoa) esitettiin USA:ssa kahdessa osassa 24. kesäkuuta 2010 – 21. marraskuuta 2010 ja 14. heinäkuuta 2011 – 8. syyskuuta 2011. Sarjan 7. tuotantokausi (26 jaksoa) esitettiin USA:ssa kahdessa osassa 3. heinäkuuta 2013 – 29. elokuuta 2012 ja 14. heinäkuuta 2011 – 4. syyskuuta 2013.
Suomessa MTV3 esitti ensiesityksinä kaudet 1-3, Subtv kaudet 4 ja 5. Tämän jälkeen kausia 1-4 on esittänyt FOX. Suomessa jaksoja 89-140 (kaudet 6-9) ei ole esitetty televisiossa, mutta kaikki sarjan jaksot on julkaistu DVD-bokseina ja katsottavissa Disney+-suoratoistopalvelussa.
Jaksot 1-72 on julkaistu neljänä DVD-boksina (kaudet 1-4) tuotantojärjestyksen mukaisesti. Bokseissa 3 ja 4 joidenkin jaksojen suomenkieliset nimet poikkeavat televisioesityksien yhteydessä käytetyistä nimistä. Disney+:ssa jaksot ovat televisioesitysten mukaisilla nimillä jaksoja 69, 71 ja 72 lukuun ottamatta.
Jaksot 73-88 on julkaistu Suomessa neljänä pitkänä DVD-elokuvana: Benderin jättikeikka, Moniniskainen monsteri, Benderin peli ja Vihreän ajan tuolle puolen.
Jaksot 89-140 on julkaistu kolmessa DVD-boksissa (kaudet 5 & 6, season 7 ja season 8).
Karhunsammalet
Karhunsammalet (Polytrichum) ovat lehtisammalten suku, johon kuuluu alle 200 lajia. Niitä kasvaa hyvin erilaisissa ympäristöissä maailman eri mantereilla.
Edgren
Edgren on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Karhunsammalet
Karhunsammalet ovat tummanvihreitä sammalia, joiden muoto muistuttaa minikokoista männyn taimea. Karhunsammalet ovat kaksikotisia.
Karhunsammalet kuuluvat kahteen eri sukuun: vuorikarhunsammalet (Polytrichastrum) ja korpikarhunsammalet (Polytrichum).
Poseidonin pyhäkkö (Pallene)
Poseidonin pyhäkkö oli antiikin aikainen Poseidonille omistettu pyhäkkö Pallenen niemellä (nyk. Kassándra) Traakiassa, nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Sen arkeologinen kohde sijaitsee Kassándran kunnassa lähellä nykyistä Poseídin kylää.
Historia
Pyhäkkö on ollut olemassa viimeistään submykeneläisellä kaudella 1100-luvulla eaa. (tai protogeometrisella kaudella 1000–900-luvuilla eaa.), mikä tekee siitä Pohjois-Kreikan varhaisimman tunnetun pyhäkön ja yhden varhaisimmista myös koko Kreikassa. Sitä on arveltu Euboian Eretriasta tulleiden asuttajien rakentamaksi, sillä Poseidon oli kaupungin pääjumala. Poseidon oli merenkulun suojelija, ja pyhäköllä on ollut suuri rooli Pallenen alueen siirtokuntien perustamisen aikaan.
pienoiskuva|vasen|Poseidonin pyhäkön raunioita. Pyhäkön huippukautta olivat klassisen kauden 400- ja 300-luku eaa. Ainakin tuolloin se oli Menden kaupunkivaltion hallussa. Paikka säilyi kulttikäytössä hellenistiselle kaudelle saakka. Tuolloin paikalle rakennettiin keramiikkatyöpaja.
Rakennukset ja löydökset
Pyhäkkö oli rakennettu lähelle Pallenen niemen lounaisrannikolla olevan pienemmän, terävän niemen kärkeä. Niemi tunnetaan nykyisin Poseídin niemenä temppelin ja nykyisen kylän mukaan.
Pyhäkköalueella on jäänteitä neljästä eri rakennuksesta. Varhaisin 1100-luvulla eaa. rakennettu pyhäkkörakennus oli ajalle tyypillisesti apsispäätyinen. Se säilyi käytössä 400-luvulle eaa. saakka. Arkaaisella kaudella noin 575–550 eaa. rakennettiin toinen, ovaalinmuotoinen rakennus, joka säilyi käytössä hellenistiselle kaudelle 100-luvulle eaa. saakka. Kolmas, pitkänomainen rakennus, oli 500-luvun eaa. lopulta. Neljäntenä rakennettiin pitkänomainen temppeli 400-luvun eaa. alussa. Se koostui pronaoksesta ja sekoksesta (cella).
Paikalta on löydetty paljon vaaseja, joissa on Poseidonille osoitettuja votiivikirjoituksia. Löydösten perusteella Poseidonia on palvottu paikalla myös ktoonisena jumaluutena, maanjäristysten herrana.
Oras
Oras Oy, brändinimeltään Oras Group on vuonna 1945 Raumalla perustettu hana- ja suihkutuotteita valmistava suomalainen perheyritys, joka kehittää, valmistaa ja markkinoi hanoja keittiöihin ja kylpyhuoneisiin. Oraksen liikevaihto vuonna 2012 oli 131,1 miljoonaa euroa. Yrityksen omistaa perheyritys Oras Invest Oy.
Oraksen pääkonttori sijaitsee Raumalla ja sen tuotantolaitokset sijaitsevat Suomessa, Puolassa, Saksassa ja Tšekissä. Vuonna 2012 se työllisti Euroopassa noin 920 henkeä, joista Suomessa noin 600 työntekijää ja toimihenkilöä. Myös raaka-aineet ja tuotantokomponentit hankitaan etupäässä Euroopasta. Oraksella on oma myyntiorganisaatio yli 15 Euroopan maassa. Oraksen merkittävimmät tuotemerkit ovat Oras ja Hansa.
1940-1950-luku
Erkki Paasikivi aloitti yrityksen toiminnan vuonna 1945 Raumalla omassa kellariverstaassaan vaimonsa Irja Paasikiven kanssa. Nimensä yritys sai Paasikivien rahoittajalta ja yhtiökumppanilta, Irja Paasikiven isältä Kosti Orakselta, joka toimi itse linja-autoliikennöitsijänä. Pienen konepajan ensimmäiset tuotteet olivat mm. pyykkipoikakoneita ja tasohöyliä, mutta Erkki Paasikiven tavoitteena oli jo silloin päästä samalle tekniselle tasolle kuin raumalainen Osy, tuhannen työntekijän tehdas. Vuonna 1947 Erkki Paasikivi osti sotateollisuuden ylijäämävarastosta ilmatorjuntakranaattien kuoria ja pitkien pohdintojen jälkeen hän keksi valmistaa niistä lämpöpatterien putkenliittimiä eli "junttureita", ja niin Oras oli siirtynyt LVI-alalle. Hanatuotanto aloitettiin vuonna 1951, 1955 valmistui oma valimo, jota varten hankittiin lisenssi saksalaiselta valufirmalta. .
1960-1970-luku
1960-luvulla alettiin panostaa muotoiluun Tapio Wirkkalan kanssa, hän suunnitteli Orakselle 1967 kaksiotehanan, josta vain sekoitushanan W-kahva pääsi tuotantoon asti, sillä Wirkkalaa ei tohdittu neuvoa teknisissä yksityiskohdissa. Yritys oppi, että hanoja varten tarvitaan teollinen muotoilija.
1974 Osy lanseerasi termostaattihanan ja Oras-yksiotevipuhanan, joka säästi energiaa yli 30 prosenttia suhteessa kaksiotehanoihin. 1979 Erkki Paasikivi jäi eläkkeelle ja vetovastuu jäi hänen kolmelle pojalleen Pekalle, Jukalle ja Jarille, jotka isä oli laittanut hakemaan oppia ulkomailta.
1980-1990-luku
1983 Oras osti itseään suuremman kilpailijansa, Huhtamäki-konserniin kuuluneen Osy Oy:n. 1985 ostettiin norjalainen Lyng Armatur A/S. Oras toi suihkuihin termostaattihanat, joilla veden lämpötilaa voidaan säätää ja pitää halutun lämpöisenä. Termostaattihanan avulla vettä säästetään vipuhanaan verrattuna 20–40 prosenttia.
Kosketusvapaat, elektroniset hanat Oras esitteli vuonna 1990. Niiden etuna on paitsi hygienisyys myös vedensäästö. Kun vipuhana vaihdetaan elektronisen hanaan, veden ja energian säästö nousee 30-50 prosenttiin. . 1996 ostettiin puolalainen Standard Armatura.
2000-2010-luku
Paasikiven veljeksistä nuorin, Jari Paasikivi toimi yrityksen toimitusjohtajana vuosina 2001-2007. Muun muassa ministeri Jyri Häkämies on kehunut Paasikiviä "tun­ne­tuk­si ja ar­vos­te­tuk­si suo­ma­lai­sek­si teol­li­sek­si omis­ta­jak­si, jon­ka toi­min­ta ko­ke­mus­ten pe­rus­teel­la on pit­kä­jän­teis­tä ja vas­tuul­lis­ta".
Vuonna 2002 Oras aloitti yhteistyön italialaisen Alessin kanssa. Tuolloin lanseerattiin design-vesikalustesarja Il Bagno Alessi.
Vuonna 2006 Oras kehitti yhdessä VTT:n kanssa uuden kosketusvapaan pesuallashanan, jossa kohteen etäisyyden mittaus toteutuu entistä tarkemmin, jolloin säästyy sekä vettä että energiaa. Hygieenistä hanaa on turvallista käyttää, sillä vesi ei vahingossa tule liian kuumaksi. Hana on myös helppo puhdistaa. Aiemmissa malleissa tunnistus perustui valon määrään.
Vuonna 2007 Oraksen ensimmäiseksi omistajasuvun ulkopuoliseksi toimitusjohtajaksi nimitettiin Pekka Kuusniemi. Lama koetteli Orasta loppuvuonna 2008, seuraavana vuonna markkinat alkoivat elpyä. Vuonna 2009 alettiin tehdä uutta strategiaa, jossa keskiöön nostettiin elektroniikkaa sisältävät hanat. . Vuonna 2010 Oras menestyi koti- ja ulkomaanmarkkinoilla odotuksiaan paremmin.
Tammikuussa 2012 Oraksen Leksvikin tehdas Norjassa suljettiin. Osa tuotannosta, mm. Norjan ylivoimaisesti suosituin suihkuhana, Oras Oramix, siirtyi Rauman tehtaalle, osa Puolaan Olesnon tehtaille. Ei-strateginen osa tuotannosta päätettiin ulkoistaa. Päätös oli osa Oras 2015 -strategiaa, jolla yritys pyrki vastaamaan markkinoiden nopeisiin ja syviin muutoksiin. Jälkikäteen sulkemisoperaatiota pidettiin onnistuneena, sillä Norjassa ei tullut markkinahäiriötä ja sulkemistilanteessa 70 prosentilla henkilöstöstä oli jokin uusi työlistymisratkaisu olemassa. Paikallisesta yrittäjästä, joka osti tehdaskiinteistön ja koneet, tuli Oraksen alihankkija.
Maaliskuussa 2012 Oras aloitti yt-neuvottelut, joiden seurauksena mm. yhtiön tukitoimintoja siirrettiin raumalaiseen yritykseen. Pohjoismaiden jakelu päätettiin keskittää Göteborgiin rakennettuun jakelukeskukseen.
Vuonna 2012 Oras palasi tunnuslukuihin, joita siltä on totuttu kuulemaan ja sen kannattavuus ja tulos paranivat merkittävästi. Liikevaihto kasvoi 2 miljoonaa euroa, ja voittoprosentti 3,5 prosenttiyksikköä (13,1% vuonna 2012). Tulos selittyy tuottavuuden ja tehokkuuden parantumisella, uusilla tuotteilla ja elektronisten hanojen menestymisestä kotitalousmarkkinoilla . Noin viidennes liikevaihdosta tuli älyhanoista ja esimerkiksi Moskovan Bolšoi-teatteri tilasi yli 600 kosketusvapaata hanaa.
Tuotteet
Oraksen tuotteissa hyödynnetään käyttäjäystävällisyyttä parantavia teknisiä ratkaisuja ja myös veden ja energian tehokkaaseen käyttöön panostetaan. Tuotannostakin tehdään ekotehokasta, esimerkiksi hanatestaukseen on alettu käyttää veden sijasta paineilmaa, mikä säästää paitsi tuhansia kuutiota vettä myös aikaa. Paineilmakompressorit on keskitetty yhteen paikkaan ja ns. hukkalämpö otetaan talteen. Tuotantostrategian ydinosaamista on messingin, muovin ja elektroniikan yhdistäminen. Hanojen tuotantoprosessi alkaa valimosta, jossa messingistä valetaan hanojen runko-osat ja muut valettavat komponentit. Oraksen hanoissa kaikki vesijohtopaineen alaiset osat on valettu messingistä. Muovia käytetään joissakin kahvoissa, nupeissa ja hanarunkojen koteloissa. Yritys valmistaa itse kaikki strategiset komponentit.
Oraksen tuotteissa tärkeintä ei ole trendikkyys, vaan edistyksellisyys hanateknologiassa ja muotoilun tuoma käyttömukavuus. Oraksen tuotteita on ollut suunnittelemassa niin suomalaisia kuin ulkomaalaisiakin muotoilijoita, kuten
Tuoteluettelo
Oraksen hanavalikoimaan kuuluvat
Hazel Court
Hazel Court (10. helmikuuta 1926 – 15. huhtikuuta 2008) oli brittiläinen näyttelijä. Hänet muistetaan varsinkin 1950–1960-lukujen kauhuelokuvista, kuten Frankensteinin kirouksesta (1957).
Court syntyi Birminghamissa, ja hänen varhaisimmat menestysroolinsa ovat 1940-luvulta. Uransa alkuvuosina hän jakoi aikansa Englannin ja Hollywoodin välillä, mutta oli 1960-luvun alkuun mennessä muuttanut Yhdysvaltoihin pysyvästi.
Court näytteli 1960-luvun alussa joukossa Edgar Allan Poen tarinoihin perustuvia elokuvia, vastanäyttelijänään muiden muassa Vincent Price. Elokuvarooliensa lisäksi hän esiintyi useiden suosittujen televisiosarjojen jaksoissa.
Court nai vuonna 1949 näyttelijä Dermot Walshin, mutta liitto päättyi eroon 1963. Parilla oli yksi tytär, Sally. Vuodesta 1964 Court oli naimisissa näyttelijä Don Taylorin kanssa, josta jäi leskeksi 29. joulukuuta 1998.
Pihtla
Pihtla on kylä ja entinen kunta Saarenmaalla Virossa. Pihtla liitettiin osaksi uutta Saarenmaan kuntaa vuoden 2017 lokakuussa.
Kylät
Pihtlan kunnassa on useita kyliä, kuten Eiste, Ennu, Haeska, Hämmelepa, Iilaste, Ilpla, Kaali, Kailuka, Kangrusselja, Kiritu, Kuusiku, Kõljala, Kõnnu, Laheküla, Leina, Liiva, Liiva-Putla, Masa, Matsiranna, Metsaküla, Mustla, Nässuma, Pihtla, Püha, Rahniku, Rannaküla, Reeküla, Reo, Räimaste, Sagariste, Salavere, Sandla, Sauaru, Saue-Putla, Sepa, Sutu, Suure-Rootsi, Tõlluste, Vanamõisa, Väike-Rootsi, Väljaküla.
Kaalin kylässä sijaitsee Kaalin kraatteri.
Väestö
Vuonna 2011 Pihtlan kunnassa oli 1 305 asukasta, joista 1 287 (98,6 %) oli virolaisia, 6 (0,5 %) venäläisiä ja 6 (0,5 %) muita kansallisuuksia.
Tríkala
Tríkala on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Τρικκαίων, Dímos Trikkaíon), joka sijaitsee Tríkalan alueyksikössä Thessalian alueella. Kaupunki on alueyksikkönsä hallinnollinen keskus. Koko kunnan pinta-ala on 608,5 neliökilometriä ja väkiluku 81 355. Varsinaisen Tríkalan kaupungin väkiluku on 61 653 (vuonna 2011).
Antiikki
Tríkalan paikalla on ollut asutusta viimeistään 2000-luvulla eaa. Antiikin aikana paikalla oli kaupunki nimeltä Trikka. Kreikkalaisessa mytologiassa se sai nimensä nymfi Trikkasta, Peneioksen tyttärestä. Kaupunki liitettiin Asklepioksen elämänvaiheisiin ja tunnettiin myöhemmin tämän kulttipaikkana. Myöhäisantiikin aikana kaupunki tunnettiin myös nimimuodossa Trikattus.
pienoiskuva|vasen|[[Lithaíos (Thessalia)|Lithaíos-joki Tríkalan kaupungin keskustassa.]]
Myöhempi historia
Tríkalasta tuli osa Kreikkaa muun Thessalian pääosan tavoin vuonna 1881 ja lopullisesti vuonna 1898. Vuonna 1907 kaupunki kärsi tuhoja suuressa tulvassa.
Nykyinen Tríkalan kunta syntyi, kun Tríkala, Estiaiótida, Faloreía, Kallídendro, Kóziakas, Megála Kalývia, Paliókastro ja Paralithaíoi yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Tríkalan kunta muodostuu kahdeksasta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Vinny Appice
Vincent Samson ”Vinny” Appice (joissakin krediiteissä myös ”Vinnie”; s. 13. syyskuuta 1957 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen rumpali. Parhaiten hänet muistetaan Black Sabbath- ja Dio-yhtyeiden rumpalina. Myös hänen isoveljensä Carmine Appice on rumpali.
Uran alkuajat
Appice aloitti rumpujen soiton yhdeksänvuotiaana. Häntä opetti sama opettaja kuin veljeänsä Carminea. 16-vuotiaana Appice tapasi BOMF-yhtyeensä kanssa John Lennonin Record Plant -studioilla ja Lennon pyysi heitä avustamaan häntä ja Elton Johnia studiossa. Tämän jälkeen Appice oli mukana muutamassa John Lennonin projektissa ja myös videoilla.
1970-luvun puolivälissä Appice liittyi Rick Derringerin yhtyeeseen ja oli mukana kolmella albumilla. Tämän jälkeen hän perusti Axis-yhtyeen, joka levytti yhden albumin, It's a Circus World, joka julkaistiin vuonna 1978. Yhtye kuitenkin hajosi pian managerointiongelmien takia.
1980–1982
Syksyllä 1980 Appicea pyydettiin Black Sabbathiin, jonka rumpali Bill Ward oli eronnut kesken Pohjois-Amerikan kiertuetta. Laulaja Ronnie James Dio oli maininnut Appicen nimen ja yhtyeen kiertuemanageri otti yhteyttä Appiceen ja pikaisten koesoittojen jälkeen hän liittyi Sabbathiin ja kiertue jatkui. Mielenkiintoisesti Appicea oli hieman aiemmin kysytty Sabbathin ex-laulajan Ozzy Osbournen uuteen sooloyhtyeeseen. Hän oli kuitenkin kuullut veljeltään, että Osbourne oli "täysin hullu tyyppi", ja ei näin ottanut tarjousta vastaan.
Hän oli mukana vuoden 1981 Mob Rules- ja vuoden 1982 Live Evil -albumeilla. Ennen live-albumin julkaisua Dio kuitenkin erotettiin yhtyeestä albumin riitaisten miksaussessioiden jälkeen. Sabbathin kitaristi Tony Iommi ja basisti Geezer Butler syyttivät Dioa sekä myös Appicea omien osuuksiensa korostamisesta miksauksessa, ja varsinkin Dion välit Butleriin ja Iommiin olivat tulehtuneet yhtyeen loppuaikoina. Tämän jälkeen Dio perusti Dio-yhtyeen ja pyysi Appicen mukaan rumpaliksi. Appice suostui, koska halusi työskennellä Dion kanssa jatkossakin.
1998–1999
Black Sabbath oli tehnyt paluun alkuperäisellä kokoonpanollaan vuonna 1997. Rumpali Bill Ward sai kuitenkin lievän sydänkohtauksen keväällä 1998 ja ei pystynyt osallistumaan Sabbathin kesäkiertueelle ja näin ollen yhtye pyysi jälleen Appicen apuun. Appice oli mukana yhtyeen vuoden 1998 Euroopan kiertueella varsinaisena rumpalina ja oli myös varamiehenä vuoden 1999 Pohjois-Amerikan kiertueella, jos Ward ei pystyisikään soittamaan vielä kokonaista kiertuetta.
1983–1989
Ronnie James Dio ja Appice perustivat Dio-yhtyeen vuonna 1983 erottuaan Black Sabbathista. Kitaristiksi tuli nuori irlantilainen Vivian Campbell ja basistiksi skotti Jimmy Bain, joka oli soittanut Dion kanssa Rainbow-yhtyeessä 1970-luvulla. Yhtyeen kolme ensimmäistä albumia Holy Diver (1983), The Last in Line (1984) ja Sacred Heart (1985) saivat hyvän vastaanoton ja myivät myös hyvin. Appice ja yhtye olivat myös mukana Dion organisoimassa Hear ’n Aid -hyväntekeväisyysprojektissa, joka levytti "Stars"-kappaleen.
Vuoden 1987 Dream Evil ei menestynyt enää aiempien albumien tavoin ja Ronnie James Dio päätti uudistaa yhtyettä radikaalisti ottamalla mukaan nuoria soittajia ja tämän myötä myös Appice jätti yhtyeen vuonna 1989.
1993–1998
Erottuaan jälleen Black Sabbathista Dio ja Appice kokosivat Dio-yhtyeen uudelleen. Kitaristiksi tuli Tracy G ja basistiksi Jeff Pilson. Kokoonpano julkaisi studioalbumit Strange Highways (1993) ja Angry Machines (1996), jotka edustivat aiempaa raskaampaa linjaa, sekä live-albumin Inferno - The Last in Live (1998).
Dio-yhtyeen suosio ei kuitenkaan ollut tuolloin enää 1980-luvun veroista ja yhtye keikkaili lähinnä klubeilla ja pienemmillä areenoilla. Tähän kyllästyneenä Appice otti vastaan Black Sabbathin tarjouksen tulla tuuraamaan Bill Wardia vuoden 1998 kesän Euroopan kiertueelle.
2006–2010
Vuonna 2006 uutisoitiin, että Black Sabbathin Heaven and Hell -albumin tehnyt kokoonpano (Dio, Iommi, Butler ja Ward) lähtee kiertueelle vuonna 2007 nimikkeellä Heaven & Hell promotoidakseen Sabbathin The Dio Years -kokoelmaa. Tämä ei kuitenkaan aivan toteutunut, sillä Ward jäi pian pois projektista ja hänen tilalleen palasi luonnollisesti Vinny Appice. Tämä oli myös loogisempaa, sillä kokoonpano tulisi soittamaan vain Dion aikaisia Sabbath-kappaleita, joilla suureksi osaksi Appice oli alun perinkin ollut rumpalina.
Muut yhtyeet ja projektit
1990-luvun alussa Appice oli mukana Mandy Lionin ja Jimmy Bainin kanssa World War III -nimisessä yhtyeessä, joka julkaisi samannimisen albumin. 2000-luvulla hän oli mukana 3 Legged Dogg -yhtyeessä yhdessä Bainin, Carlos Cavazon ja Chas Westin kanssa sekä Big Noize -projektissa, jonka muut jäsenet olivat Cavazo, Joe Lynn Turner ja Phil Soussan. Appice on vuosien varrella vieraillut myös useiden muiden artistien albumeilla.
Appicen viimeisin yhtye on nimeltään Kill Devil Hill, jossa hänen lisäkseen soittavat Rex Brown, Dewey Bragg ja Mark Zawon. Yhtyeen debyyttialbumi julkaistiin toukokuussa 2012.
Appice osallistuu usein myös "Drum Wars"-nimisiin rumpunäytöksiin yhdessä veljensä Carminen kanssa. Vinny pitää myös omia rumpuklinikoita.
Vuonna 2012 uutisoitiin myös, että Dio-yhtyeen elossa olevat alkuperäisjäsenet (Appice, Campbell, Bain sekä kosketinsoittaja Claude Schnell) lähtevät kiertueelle ja esittävät Dio-yhtyeen alkuajan materiaalia.
Soittotyyli
Appice tunnetaan tavastaan lyödä rumpuja voimalla. Hän on vuosien aikana käyttänyt isoja rumpusettejä, joissa on varsinkin useita tom tom -rumpuja mutta kuitenkin vain yksi bassorumpu. Appicen soittaminen näyttää eleettömältä ja kuulostaa raskaalta mutta on kuitenkin myös monipuolista filleineen, ja hänen jalkatekniikkaansa on myös kehuttu. Hänen Black Sabbathin ja Dion albumeilta tuttu rumpusoundinsa on hyvin tunnistettava. Hän käyttää dDrums-yhtiön rumpuja. Aiempina vuosina hän on käyttänyt myös Ludwigin ja DW:n rumpuja.
Tunnustukset
Vuonna 2017 Appice nimettiin Hall of Heavy Metal Historyn jäseneksi.