cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tapio Rautavaara
Sota-ajan jälkeen
Tapio Rautavaara meni naimisiin sota-aikana 1942 Saima Elisabet ”Liisa” Handellin kanssa. Heille syntyi kolme tytärtä: Irma (1943), Marja (1946) ja Leena (1948). Leena Rautavaara toimi myöhemmin Tapio Rautavaara -seuran puheenjohtajana. Vuonna 1948 Rautavaara osti Oulunkylästä tontin, jolle valmistui omakotitalo vuonna 1951. Hän asui talossa kuolemaansa asti. Leski myi talon vuonna 1988 ja omistajaksi tuli myöhemmin oopperalaulaja Raimo Sirkiä, joka purki talon vuonna 2002 uudisrakennuksen tieltä. Tapausta pidettiin tuolloin jopa kulttuuriskandaalina.
Jarmo Eskelinen
Ura
Eskelinen on myös kansainvälisen Open Knowledge Foundationin hallituksen jäsen. Rufus_Pollockin perustama OKFN on tullut tunnetuksi erityisesti avoimen datan julkaisualustan CKANin kehittäjänä. Catherine Stihlerin toimitusjohtajakautena OKFN on vaatinut mm. Facebookin vaalimainonnan rajoittamista.
Aiemmin Eskelinen on ollut living lab -verkoston European Network of Living Labs (ENoLL) puheenjohtaja sekä kansainvälisen Open & Agile Smart Cities -verkoston varapuheenjohtaja ja yksi perustajista.
Tapio Rautavaara
Sota-ajan jälkeen
Tapio Rautavaarasta tuli kuuluisuus ja kansan suosikki 1940-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Hän esiintyi ensimmäisen kerran elokuvassa 1945 ja teki ensimmäisen levytyksensä vuonna 1946. Viikonloppuisin hän kiersi esiintymismatkoilla ystävänsä Reino Helismaan kanssa. Vuoden 1948 olympialaisissa hän voitti keihäänheiton kultamitalin, mikä lisäsi suuresti hänen suosiotaan myös laulajana. Vuonna 1949 Rautavaara jäi pois työstään OTK:n myllyllä, jossa hän oli ylennyt konttorin esimieheksi, ja jäi vapaaksi taiteilijaksi.
Liisa-vaimo hoiti Tapion laulajan työhön liittyvät käytännön asiat, eikä ohjelmatoimistoja juurikaan tarvittu. Rautavaara kutsuttiin yleensä esiintymään soittamalla kotiin, jossa vaimo tai joku tyttäristä otti tilauksen vastaan. Kirjanpito hoidettiin ruutupaperivihkoon. Järjestely toimi hyvin, eikä Rautavaaralla ollut koskaan ongelmia verojen kanssa, toisin kuin joillakin muilla ajan taiteilijoilla. Muusikon tulonsa Rautavaara käytti perheensä hyväksi, rakennuttamalla tilavan omakotitalon, hankkimalla erilaisia nykyajan mukavuuksia ja ulkomaanmatkoja. Hänelle tärkeä paikka oli 1950-luvun lopulla Sipoosta hankittu kesämökki.
Rautavaaran äiti kuoli 1965, samana vuonna kuin Reino Helismaa. Tapio Rautavaara ehti tavata lapsenlapsistaan kaksi ensimmäistä, tyttärenpojat jotka syntyivät vuosina 1974 ja 1976.
Kuolema
Rautavaara kaatui 24. syyskuuta 1979 Tikkurilan uimahallissa Vantaalla ja löi päänsä lattiaan. Kaatumisen syy ja Rautavaaran saama hoito herättivät julkista keskustelua. Rautavaaran on väitetty olleen humalassa kaatuessaan, mutta yksimielisyyttä tästä ei vallitse. Hänen terveyskeskuksessa saamaansa kohtelua on kuvailtu töykeäksi ja välinpitämättömäksi.
thumb|245px|Rautavaaran hautakivi Helsingin [[Malmin hautausmaalla. Hautakiveen on kuvattu olympiarenkaat.]] Valokuvaaja Pentti Pekkala oli kuvaamassa Rautavaaraa kirjaan Kultaa, kunniaa, kyyneleitä. Kuvauksissa kului koko iltapäivä, eikä Pekkala omien sanojensa mukaan huomannut tuona aikana Rautavaaran juovan alkoholia. Päivän päätteeksi Pekkala ja Rautavaara lähtivät uimahalliin tarkoituksenaan ottaa vielä kuvia uima-altaalla. Kassissaan Rautavaaralla oli viinapullo, josta hän luultavasti joi jonkin verran uimahallin pukuhuoneessa. Pekkala jäi odottamaan uima-altaalle, kun Rautavaara kävi pukuhuoneessa ja saunassa. Saunasta tultuaan hän liukastui kapeassa, suihkuun vievässä käytävässä, iski takaraivonsa rajusti lattiaan ja menetti tajuntansa.
Terveyskeskuksessa Rautavaaran päähän ommeltiin tikit ja häntä neuvottiin olemaan vuorokauden verran liikkumatta. Häntä ei otettu tarkkailuun terveyskeskukseen, vaikka hän oli niin huonossa kunnossa, ettei pystynyt kävelemään ulos omin jaloin. Hänet vietiin kotiin Pekkalan autolla. Kun Rautavaaraa nostettiin autoon, hän löi päänsä oven karmiin, mikä mahdollisesti aiheutti lisää vahinkoa. Rautavaara kuoli seuraavana yönä kello yksi aivoverenvuotoon kotonaan Oulunkylässä. Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle.
Esiintyjä
thumb|right|250px|Tapio Rautavaara ja [[Reino Helismaa 1950-luvulla. Rautavaara levytti useita Helismaan kirjoittamia kappaleita.]]
Tapio Rautavaara ja Reino Helismaa tutustuivat Puistolan työväentalolla sodan jälkeen vuonna 1945. Heidän yhteistyönsä tuloksena syntyi seuraavan kahdenkymmenen vuoden aikana monia lauluja, jotka jäivät suomalaisen musiikin historiaan: esimerkiksi vuonna 1949 Rautavaara levytti Helismaan säveltämät ja sanoittamat laulut ”Reissumies ja kissa” ja ”Päivänsäde ja menninkäinen”. Rautavaaran ja Helismaan perheystävyys muodostui hyvin läheiseksi, ja perheet vierailivat usein toistensa luona. Vuonna 1948 Lempi ja Reino Helismaa kutsuttiin Rautavaaran nuorimman tyttären Leenan kummeiksi. Samana vuonna keskosena syntynyt Helismaan poika, joka eli vain neljä päivää, sai hätäkasteessa nimet Reino Tapio.
Rautavaara, Helismaa ja Esa Pakarinen kiersivät Suomea yhteisillä kiertueilla 1940-luvun ja 1950-luvun vaihteessa. Rautavaaran ja Helismaan välit tulehtuivat kuitenkin vuonna 1951, kun Rautavaara lopetti yhteiskiertueet. Hänen mielestään heidän oli taloudellisesti järkevämpää esiintyä erikseen, sillä esiintymistilaisuuksia riittäisi kolmelle kokoonpanolle ja jokainen voisi olla oman yhtyeensä johtaja. Helismaa ei kuitenkaan uskonut menestyvänsä yhtä hyvin ilman Rautavaaraa ja ajatteli Rautavaaran pettäneen hänet. Lasse Erolan kirjoittaman Rautavaaran elämäkerran mukaan Rautavaaran ja Helismaan välirikko ei ollut kuitenkaan niin pitkä tai dramaattinen kuin joissakin lähteissä väitetään. Helismaa jatkoi kiertueita Pakarisen ja Jorma Ikävalkon kanssa sekä sai työtä sanoittajana Toivo Kärjen yhteistyökumppanina, ja hän myönsi Rautavaaralle jo pari vuotta yhteiskiertueiden loppumisen jälkeen, että tämä oli toiminut järkevästi. Helismaan lapset Markku Helismaa ja Satu Kiurunen ovat kiistäneet jyrkästi isänsä ja Rautavaaran välien katkeamisen. Markku Helismaan mukaan sekä hänen isänsä että Rautavaaran tilanne oli samanlainen: kummallakin oli vaimo ja kolme lasta, kumpikin oli hankkinut ison omakotitalon ja sen vuoksi kummallakin oli valtavat velat niskassa, ja laskut piti maksaa ajallaan, jotta vouti ei veisi taloa ja tonttia.
thumb|left|250px|Tapio Rautavaara ja [[Reino Helismaa vuonna 1964 Tesvision televisio-ohjelmassa.]] Rautavaara arvosti Helismaata paljon, mitä kuvaa hänen lausumansa: ”Sellaista miestä kuin Reino Helismaa oli, ei ole vielä tässä maassa ollut tällä alalla – ja kestää kauan ennen kuin toinen hänenlaisensa tulee. Mielestäni hän oli ajanvietetyössä nerouden rajoilla ja kun menee aikaa ja tulee välimatkaa häneen, hänen neroutensa kyllä huomataan.”
Kolmikon hajottua Rautavaara palkkasi pitkäaikaisiksi kiertuekumppaneikseen Olavi Ritalan ja Toivo Sahlströmin. Myöhemmin säestäjät ja avustavat esiintyjät vaihtuivat usein, ja välillä Rautavaaran mukana kiersi Masa Niemi. Esiintymismatkat tuntuivat joskus raskailta ja yksitoikkoisilta, vaikka myös värikkäitä tilanteita riitti. Seurueet kiersivät esiintymispaikkoja Rautavaaran autolla ja yöpyivät ankeissa matkustajakodeissa tai sellaisen puuttuessa maalaistaloissa. Vuosina 1959 ja 1960 Rautavaara teki kaksi pitkää kiertuetta Kanadassa ja Yhdysvalloissa.
Rautavaaran suosion huippuaikaa olivat 1950-luku ja 1960-luvun alkuvuodet. Rautavaaran ystävän ja esiintyjäkollegan Veikko Lavin mukaan Rautavaara ei joutunut esiintyjänä kokemaan 1950-luvulla samaa kohtaloa kuin esimerkiksi Lavi, Erkki Junkkarinen tai Henry Theel. Kun iltamat kuihtuivat ja ulkomaisten iskelmien suosio nousi tuntuvasti, moni sotien jälkeisen ajan laulaja joutui levymarkkinoilla useiksi vuosiksi sivuraiteelle. Lavin mukaan Rautavaara säästyi useimpiin muihin laulajiin kohdistuvalta vähättelyltä ja suoranaiselta pilkalta siksi, että hänellä oli takanaan myös näyttävä urheilu-ura olympiavoittoineen.
Rautavaaran kiertueet loppuivat vuonna 1963, kun television yleistyttyä vanhempi väki pysyi kotona iltaisin ja pop- ja rautalankayhtyeet valloittivat esiintymispaikat. Rautavaara esiintyi kuitenkin tanssipaikoilla taukolaulajana kitarayhtyeiden välissä. Sittemmin Rautavaaran musiikki jäi humppa- ja tangolaulajien varjoon. Hän esiintyi kuitenkin säännöllisesti aina kuolemaansa asti. Kun kiertueita ei enää ollut, Rautavaara esiintyi useimmiten pienimuotoisesti esimerkiksi tavarataloissa, valintamyymälöissä, harjannostajaisissa ja perhejuhlissa. Hän kävi vielä kerran Pohjois-Amerikassa kiertueella vuonna 1972. Rautavaaran viimeiseksi jäänyt julkinen esiintyminen oli Virke Oy:n harjannostajaisissa Orimattilassa 21. syyskuuta 1979.
Levytykset
Ensimmäinen Rautavaaran levytys oli vuonna 1946 julkaistu venäläinen romanttinen sävelmä ”Lokki”. Se julkaistiin B-puolena salanimellä T. Rantanen, ja levyn A-puolella oli Georg Malmsténin kappale ”Jäähyväiset”. Levy ei herättänyt huomiota. Seuraavaksi Rautavaara levytti yhdessä Helismaan kanssa J. Alfred Tannerin lauluja. Joidenkin mielestä Tannerin humoristiset kupletit eivät sopineet Rautavaaran jäyhään ja totiseen tyyliin. Rautavaara levytti silti Tannerin tuotantoa myöhemmin useaan otteeseen. Tannerin vakavasta laulusta ”Laulu on iloni ja työni” tuli Rautavaaralle erityisen läheinen, ja sitä hän esitti myöhemmin keikoillaan koko uransa ajan. Ensimmäinen klassikoksi muodostunut levytys oli maaliskuussa 1949 tehty ”Päivänsäde ja menninkäinen”, joka oli todennäköisesti Rautavaaran useimmin esittämä laulu. Saman vuoden syyskuussa hän levytti toisen uransa kestosuosikin ”Reissumies ja kissa”, joka oli heti menestys.
Rautavaara levytti useille eri levy-yhtiöille. Erityisen paljon hänen levytyksiään julkaisivat Levytukku ja Musiikki-Fazer. 1950- ja 1960-luvun vaihteessa hän levytti molemmille yhtiöille hieman vastentahtoisesti muutamia iskelmiä, jotka istuivat hänen tyyliinsä huonosti. Fazer piti 1960-luvun alussa Rautavaaraa jo sammuneena tähtenä eikä halunnut panostaa levytyksiin. Rautavaara oli tuonut Amerikan-kiertueeltaan countrylevyjä, joita päädyttiin kokeilemaan Levytukulla suomenkielisinä versioina. Countrya ei vielä tuolloin juurikaan tunnettu Suomessa. Levytyksiä on jälkeenpäin pidetty onnistuneina, mutta aikanaan ne eivät menestyneet kaupallisesti. Poikkeus oli ”Yölinjalla”, josta tuli yksi Rautavaaran tunnetuimmista kappaleista.
Rautavaara palasi Musiikki-Fazerille ja levytti vielä muutaman listoille nousseen menestyskappaleen. Helismaan ja Kärjen tekemä ”Tuopin jäljet” ilmestyi joulukuussa 1963, ja erittäin suosituksi tulleen ”Häävalssin” Rautavaara levytti 1965. Samoihin aikoihin hän levytti myös Kärjen ja Helismaan 1952 tekemät laulut, joita ei ollut aiemmin halunnut ottaa ohjelmistoonsa. Vuonna 1966 Rautavaara levytti suomalaisia kansanlauluja sisältäneen albumin Kansanlauluja 1, jota on kiitetty sekä tulkinnoiltaan että sovituksiltaan onnistuneeksi. Sovitukset teki Toivo Kärki. Sen jälkeen ilmestyi vielä kaksi kansanlaulualbumia, jotka ovat tyyliltään vauhdikkaampia.
Rautavaara sävelsi ja sanoitti myös itse esittämiään kappaleita, joista tunnetuin on ”Isoisän olkihattu”. Lisäksi hän teki sävellyksiä runoihin; tunnetuimpia ovat P. Mustapään ”Sininen uni” ja ”Ontuva Eriksson”, jonka teksti on Oiva Paloheimon runosta ”Kerjäläislegenda”. Muita tunnettuja Rautavaaran esittämiä kappaleita ovat muun muassa ”Korttipakka”, ”Juokse sinä humma”, ”Kulkuri ja joutsen” ja ”Anttilan keväthuumaus”. Rautavaaran oma suosikki oli ”Sininen uni”. Suurelle yleisölle hieman tuntemattomammaksi jäänyt ”Danakil” oli Rautavaaran mielestä hänen tulkinnallisesti parhain levytyksensä.
Keihäänheitto
Rautavaara voitti kesällä 1934 Työväen Urheiluliiton keihäänheittomestaruuden tuloksella 59,90 metriä. Oulunkylän Tähden puheenjohtaja huomasi Rautavaaran lahjakkuuden ja arveli, että tällä voisi olla mahdollisuuksia kehittyä merkittäväksi urheilijaksi. Tulevina vuosina Rautavaara harjoitteli ja kohensi kuntoaan iltaisin työn jälkeen. Hän voitti TUL:n mestaruuden myös vuosina 1935 ja 1936. Rautavaara luki Matti Järvisen kirjan Tieni keihäänheiton maailmanmestariksi ja painoi tarkoin mieleensä kirjasta löytyvät neuvot. Vuonna 1937 hän osallistui työläisolympialaisiin Belgian Antwerpenissa ja sijoittui toiseksi Erkki Autosen jälkeen.
Sota-aikana Rautavaaralle tarjoutui mahdollisuus harjoitella Karhumäellä Itä-Karjalassa radiojuontajan työn ohella, kun hän ei enää ollut taistelujoukoissa. Syksyllä 1943 hän oli kovassa heittokunnossa, ja harjoitellessaan hän heitti epävirallisen ennätyksensä 80,97 metriä, joka oli yli kaksi metriä yli Yrjö Nikkasen silloisen maailmanennätyksen. Samana vuonna hän voitti jälleen TUL:n mestaruuden. Karhumäellä häntä valmensi Mikko Kajaani, jonka neuvoilla on arvioitu olleen ratkaiseva merkitys Rautavaaran kehitykselle.
Sodan jälkeen Rautavaara halusi asettaa tavoitteensa Lontoon olympialaisiin, vaikka häntä pidettiinkin liian vanhana. Hän voitti Suomen mestaruuden keihäänheitossa vuosina 1944, 1945 ja 1947 sekä TUL:n mestaruuden 1947. Oslon EM-kisoissa 1946 hän heitti 66,40 metriä ja sai pronssia. Rautavaara arveli, että pystyäkseen voittamaan olympialaisissa hänen pitäisi harjoitella päivisin samaan kellonaikaan kuin keihäskilpailun karsinta ja finaali olisivat Lontoossa. Hän saikin luvan harjoitella puoli tuntia kerrallaan kaksi kertaa työpäivän aikana. Hän heitti lyijykuulaa myllyn yläkerran tyhjässä varastohuoneessa.
Lontoossa keihäänheittopaikka osoittautui huonoksi. Vauhdinottorata oli tehty leikkaamalla nurmesta pois neliön muotoisia kappaleita, ja niiden alta paljastui upottava multa. Vain neljä karsintaan osallistunutta kilpailijaa ylitti 64 metrin karsintarajan, mutta finaaliin otettiin 12 parasta kilpailijaa. Rautavaara tutki heittopaikan tarkasti ennen finaalia: hän siirteli multaa sivuun ja kokeili maata keihään kärjellä, ja niin hän löysi radan vasemmasta reunasta neliömetrin suuruisen lujan kohdan. Hän merkitsi kohdan ja harjoitteli vauhdinottoa ja osumista oikealle kohdalle. Rautavaara osui ensimmäisellä heitollaan lujaan kohtaan, eikä kukaan pystynyt ylittämään hänen tulostaan. Sinänsä 69,77 ei ollut kovin hyvä tulos, ja Rautavaarakin yritti parantaa sitä toisella kierroksella mutta loukkasi kätensä liukastuessaan multaan. Seuraavien kierrosten aikana vauhdinottorata pehmeni lisää ja tulokset jäivät vaatimattomiksi. Toiseksi tullut Steve Seymour heitti 67,56 metriä. Rautavaara oli TUL:n ensimmäinen olympiavoittaja.
Olympiavuonna Rautavaara voitti myös Suomen mestaruuden ja TUL:n mestaruuden, ja samoin 1949. Hän osallistui vielä Brysselin EM-kisoihin vuonna 1950 ja tuli viidenneksi tuloksella 66,20 metriä. Rautavaaran virallinen ennätys keihäänheitossa on 75,47 vuodelta 1945.
Jousiammunta
Uusi laji vaati erilaisen asenteen ja taktiikan. Rautavaaran mukaan ”keihäässä ollaan suoritusvaiheessa raivon rajamailla”, kun taas jousiammunta on ”pelkkää kylmää harkintaa, tietämistä ja ankaralla harjoittelulla hankittujen lihasten laskelmoitua hyväksikäyttämistä”. Hän osti jousen ja nuolet 1951 ja ryhtyi harjoittelemaan. Neljä vuotta myöhemmin 1955 hän voitti jousiammunnan Suomen mestaruuden, ja vuonna 1956 Suomen mestaruuden joukkuekilpailussa. Maailmanmestaruuden joukkuekilpailussa hän voitti Brysselissä 1958 yhdessä Olavi Kallionpään ja Väinö Ansalan kanssa.
thumb|180px|right|Rautavaara TUL:n edustusasussa vuoden 1937 työläisolympialaisissa.
Työväen urheiluliitto
Rautavaara pysyi koko urheilu-uransa ajan Työväen urheiluliittoon kuuluneen seuran jäsenenä, vaikka häntä yritettiin useasti houkutella liittymään SVUL:n seuraan.
Elokuvaura
Rautavaaran elokuvaura alkoi heti sodan päätyttyä 1945 romanttisessa melodraamassa Vain sinulle, ja hän esiintyi vuosina 1945–1970 yhteensä 22 elokuvassa. Seuraavat elokuvat Synnin jäljet (1946) ja Kuudes käsky (1947) ovat moralisoivia tarinoita holtittomasta sukupuolielämästä ja aviorikoksesta. Kultamitalivaimo (1947) on melko sovinistinen elokuva, jossa paheksutaan naisten urheiluharrastusta. Muutaman rakkaustarinaelokuvan jälkeen tehtiin musiikkipitoinen Rion yö (1951).
Me tulemme taas (1953), Kummituskievari (1954) ja Kahden ladun poikki (1958) ovat tukkilaiselokuvia. Villi Pohjola (1955) ja sen jatko-osa Villin Pohjolan salattu laakso (1963) ovat seikkailuelokuvia, joissa villin lännen elokuvien maailma on siirretty Suomen Lappiin. Veteraanin voitto (1955) on raittiuden edistämiseksi tehty elokuva, jossa Rautavaaran esittämä juopotteluun sortunut urheilijanuorukainen ryhdistäytyy.
Kun televisio alkoi viedä yleisöä elokuvilta, yritettiin katsojia houkutella elokuvateattereihin musiikkielokuvilla. Rautavaara esiintyi kahdessa tällaisessa lähes vain musiikkiesityksiä sisältäneessä kokeilussa: Suuri sävelparaati (1959) ja Tähtisumua (1961). Viimeinen elokuvarooli oli vuonna 1970 Jörn Donnerin ohjaamassa elokuvassa Anna, jossa Rautavaara esittää alkoholisoitunutta kansandemokraattista poliitikkoa.
Rautavaaran työ elokuvanäyttelijänä on jäänyt laulajan uran varjoon, vaikka hänen elokuvansa olivatkin aikanaan suosittuja. Peter von Baghin mukaan Rautavaaralle annettiin usein melodramaattisia rooleja, jotka eivät olleet hänelle luontevia. Rautavaara ei itsekään arvostanut elokuviaan korkealle, vaikka nauttikin niiden tekemisestä. Lasse Pöysti arvioi muistellessaan ohjaamaansa Salakuljettajan laulua (1952), että ”Tapio ei ollut mikään näyttelijä eikä sellaista kuvitellutkaan, mutta hän replikoi luontevasti ja esitti sympaattista minäänsä”.
Henkilökuva
Rautavaaraa on kuvailtu jäyhäksi ja rehdiksi perisuomalaiseksi mieheksi, joka kuitenkin uskalsi näyttää tunteensa ulospäin. Hän oli luonteeltaan surumielinen ja synkkäkin, ja pohdiskeli asioita omaperäisellä tavallaan.
Laulajanuran edetessä Rautavaarasta tuli melko varakas, mutta hän halusi antaa itsestään vaatimattoman kuvan ja muistutti mielellään miten köyhistä oloista hän oli noussut kansan suosikiksi. Vaikka Rautavaara käytti paljon rahaa perheensä elintason nostamiseen, ei rahankäytöllä ylpeilty, vaan sitä yritettiin jopa hieman peitellä. Köyhä lapsuus vaikutti kuitenkin siten, että Rautavaara ei ollut tuhlaileva tai varomaton rahan käytön suhteen. Hän oli esimerkiksi päättänyt, ettei koskaan lainaa rahaa kenellekään eikä pelaa korttia rahasta. Tämän kiertuekumppanitkin ymmärsivät, sillä vipit ja pelivelat olisivat saattaneet aiheuttaa turhia riitoja. Muuten Rautavaaran nuukuus joissakin asioissa ihmetytti esimerkiksi Helismaata.
Vuosina 1963–1968 Rautavaaran elämässä oli noin viiden vuoden ajanjakso, jolloin hän joi runsaasti alkoholia. Alkoholinkäyttö loppui, kun hän Toivo Kärjen ja Liisa-vaimon patistamana hankkiutui sairaalahoitoon alkoholismin vuoksi. Kolmen viikon sairaalahoidon jälkeen hän alkoi käydä AA-kerhossa ja oli yli kolme vuotta täysraitis.
Vuoden 1972 Pohjois-Amerikan matkalla Rautavaara alkoi taas juoda. Tämän jälkeen alkoholismi oli kausittaista. Hän katosi juopottelemaan kertomatta etukäteen: hän saattoi esimerkiksi lähteä yhdelle keikalle, mutta oli poissa useamman päivän, tai lähdettyään viikon kiertueelle hän olikin poissa kaksi viikkoa. Palattuaan hän ei suostunut kertomaan, missä oli viipynyt. Tämä ärsytti Liisaa niin paljon, että hän harkitsi avioeroa.
Lähes kaikki Rautavaaran keikoilla 1970-luvun aikana mukana olleet ovat kertoneet hänen olleen hieman humalassa. Näin on muistellut esimerkiksi harmonikansoittaja Veikko Ahvenainen, joka esiintyi useaan otteeseen yhdessä Rautavaaran kanssa: ”Kyllä Tapsa melkein aina pienessä hönössä oli. Autonkuljettaja kuskasi häntä usein, mutta työnsä hän hoiti aina hienosti.”
Rautavaaralla oli kuitenkin pitkiä raittiita kausia. Välillä hän yritti myös alkoholin kohtuukäyttöä kotona, mutta suhde alkoholiin pysyi hänelle ongelmana elämän loppuun saakka. Muistelmissaan Rautavaara tunnusti:
Urheilijana ja laulajana
Rautavaara oli kansan suosikki, jossa yhdistyi monta suomalaisia kiehtovaa piirrettä. Hän loi merkittävän uran sekä laulajana että urheilijana. Komea ulkonäkö avasi hänelle tien myös elokuviin. Rautavaaran lauluääni oli suomalaisiin vetoava: luonteva, väriltään tumma, mollivoittoinen ja melankolinen.
Tapio Rautavaaraa on kutsuttu laulelman mestariksi. Peter von Baghin mukaan vain Olavi Virta on vaikuttanut suomalaiseen suureen yleisöön yhtä voimakkaasti ja kestävästi. Rautavaaran tärkeimmät levytykset jakautuvat pitkälle ajanjaksolle, jolloin Suomi muuttui parissa vuosikymmenessä enemmän kuin koskaan aiemmin. Rautavaaran levytykset ovat muistoja siirtymäkaudesta, jolloin pula-ajan Suomi muuttui vauraaksi. Merkittäviä olivat myös Suomen jokaiseen kolkkaan ulottuneet kiertueet, joiden ansiosta koko kansa näki Rautavaaran elävänä. Esiintymisessään Rautavaara pyrki luomaan kontaktin yleisön kanssa ei pelkästään esiintymällä vaan myös keskustelemalla.
Muistaminen
thumb|upright|Veikko Myller, Tapio Rautavaaran muistomerkki / Kulkurin uni, 2000, Oulunkylän torilla.
Peter von Bagh teki syksyllä 1979, Rautavaaran kuolinvuonna, televisiodokumentin Tapsa – viiltoja reissumiehen elämästä, jonka ensi-ilta televisiossa oli 1980. Osa dokumentista on kuvattu vain muutamaa päivää ennen hänen kuolemaansa. Rautavaarasta on tehty myös vuonna 1999 elokuva Kulkuri ja joutsen, jonka ohjasi Timo Koivusalo. Rautavaaraa esitti elokuvassa Tapio Liinoja.
Oulunkylään perustettiin vuonna 1981 Tapio Rautavaaran puisto. Oulunkylän torille pystettiin vuonna 2000 Tapio Rautavaaran muistomerkki, jonka teetti Tapio Rautavaara -seura. Veikko Myllerin tekemä veistos Kulkurin uni käsittää kaksi hahmoa, kitaraa soittavan Rautavaaran näköispatsaan sekä joutsenen.
Rautavaarasta julkaistiin vuonna 1999 postimerkki. Yleisradion vuonna 2004 järjestämässä Suuret suomalaiset -äänestyksessä hänet valittiin 35. suurimmaksi suomalaiseksi.
Egon Bondy
pienoiskuva|Egon Bondyn hautaEgon Bondy, oik. Zbyněk Fišer, (20. tammikuuta 1930 – 9. huhtikuuta 2007) oli tšekkiläinen filosofi, kirjailija ja runoilija.
Bondy syntyi Prahassa ja opiskeli vuosina 1957–1961 Kaarlen yliopistossa filosofiaa ja psykologiaa. Hän oli kuuluisan kirjailija Bohumil Hrabalin läheinen ystävä.
Bondyn monipuolinen tuotanto vaihtelee 1950-luvun alun eeppisistä runoista 1980-luvun meditatiivisiin, filosofisiin teoksiin. Hän kirjoitti myös romaaneja. Hänen filosofinen tuotantonsa käsittelee suurilta osin ontologiaa ja siihen liittyviä eettisiä kysymyksiä.
Abhejärvi
Abhejärvi on suolajärvi Etiopian ja Djiboutin rajalla. Se on 340 neliökilometrin suuruinen. Alasta 230 neliökilometriä on Etiopiassa ja 110 neliökilometriä Djiboutissa. Järvi sijaitsee Afarin syvängön keskeisellä kohdalla, jossa kolme maankuoren laattaa kohtaavat. Se kuuluu järviketjuun, johon kuuluu viisi pienempää järveä. Se on sisäisessä valuma-alueessa, jossa oli aikoinaan suurempi järvi. Awash on merkittävin Abhejärveen laskevista joista. Se laskee järven luoteiskulmaan. Abhejärven rannoilla asuu nomadinen afarikansa.
Egon Bondy
Bondy siirtyi 1990-luvulla Bratislavaan, Slovakiaan, jossa hän kuoli huhtikuussa 2007. Hänellä oli Slovakian kansalaisuus.
Abhejärvi
Keinokasteluveden otto
Awashin vettä alettiin 1900-luvulla käyttää entistä enemmän keinokasteluun, minkä takia järven pinta-ala on noin kaksi kolmasosaa siitä, mitä se oli 1940-luvun lopulla. Pienenemisen seurauksena järven lounaisosassa on noin 115 neliökilometrin laajuiset suolatasangot.
Eläimistö
Järvi on myös vesilinnuille. Siellä on arvioitu elävän noin 100 000 yksilöä pikkuflamingoja (Phoenicopterus minor). Järven ympäristössä on laskettu elävän 141 lintulajia.
Armand de Richelieu
Lapsuus ja nuoruus
Richelieu syntyi poitoulaisen alempaan aateliin kuuluneen perheen viidentenä lapsena, joista kolme oli poikia. Vaikka perhe kuului alempaan aatelistoon, se oli silti melkoisen vaikutusvaltainen, sillä Richelieun isä François du Plessis oli sotilas ja hovimies ja virka-asemaltaan Grand Provost de France. Hänen äitinsä Susanne de La Porte oli tunnetun lakimiehen tytär. Pojan ollessa viiden ikäinen hänen isänsä kuoli taistelussa Ranskan sisäisissä uskonsodissa. Isän kuolema jätti perheen taloudelliseen ahdinkoon, mutta kuninkaallisen tuen turvin perhe selvisi.
Yhdeksänvuotiaana nuori Richelieu lähetettiin College de Navarran oppilaitokseen Pariisiin, jossa hänen tarkoituksensa oli opiskella filosofiaa. Tällöin hän alkoi kuitenkin suunnitella seuraavansa isänsä jalanjälkiä ja ryhtyä sotilasuralle.
Edesmennyt isä oli saanut kuningas Henrik II:lta palkkioksi osallistumisestaan uskonsotiin takuun oikeudesta Luçonin piispanvirkaan. Virka oli perheen talouden kannalta tärkeä ja siksi perheen äiti Susanne suunnitteli siihen perheen toista poikaa Alphonsia, mutta kun tämä piti parempana vetäytymistä luostariin, niin nuorelle Armandille lankesi tehtäväksi astua kirkolliselle uralle. Niin hän vuonna 1605 aloitti teologian opinnot. Kuningas Henrik IV nimitti hänet Luçonin piispaksi 18. joulukuuta 1606 ja paavin vahvistuksen nimitykselle hän sai Roomassa 17. huhtikuuta 1607. Hiippakuntaansa hän saapui 15. joulukuuta 1609.
Nousu valtaan ja kardinaalin arvonimi
Hiippakuntansa johdossa nuori Richelieu otti pian osaa myös poliittiseen toimintaan. Vuonna 1614 hän valitutti itsensä Poitoun pappissäädyn edustajaksi säätyvaltiopäiville (États généraux) Pariisiin. Kokouksessa hän oli oman säätynsä innokas puolestapuhuja. Eritoten hän vastusti säädyn verotusta ja kannatti piispojen poliittisen vallan lisäämistä. Hän sai kokouksen lopussa säätynsä edustajana luovuttaa sen päätökset ja toiveet hallitukselle täytäntöönpanoa varten. Päätöspuheenvuorossaan hän ylisti hallitusta sijaishallitsija Maria de' Medicin läsnä ollessa ja pääsi tämän suosioon.
Sijaishallitsijana toiminut Henrik IV:n puoliso Maria de' Medici nimitti Richelieun marraskuussa 1615 tulevan kuningattaren Anna Itävaltalaisen hovisaarnaajaksi. Tämä tehtävä antoi hänelle oikeuden osallistua kuninkaan neuvoston istuntoon vuonna 1616 viiden kuukauden ajan sisäasiain- ja sota-asiain valtiosihteerinä. Richelieun poliittinen ura koki kovan kolauksen, kun leskikuningatar Maria de Médicin suosikki, italialainen Concino Concini, jota pahat kielet väittivät jopa kuningas Ludvig XIII:n rakastajaksi, murhattiin. Kuningataräiti joutui sisäiseen maanpakoon Blois'hon. Richelieu taas joutui karkotetuksi Avignoniin vuonna 1617, mutta palasi takaisin hoviin vuonna 1619.
Tuleva kardinaali ja diplomaatti osoitti suurta neuvottelijan ja välittäjän taitoa, kun hän sai Ludvig XIII:n ja tämän äidin suhteet lähenemään ja siten aikaan Angoulûmen sopimuksen 1620 ja Angers'n sopimuksen 1621. Näistä saavutuksista hänet palkittiin kardinaalin arvolla 5. syyskuuta 1622, ja se vahvistettiin Lyonissa 12. joulukuuta samana vuonna.
Kolme suurta tavoitetta
Richelieu palasi kuninkaan neuvoston jäseneksi 29. huhtikuuta 1624 leskikuningatar Maria de Médicin suojeluksessa, ja melkein vastoin Ludvig XIII:n tahtoa, sillä tämä suhtautui kardinaaliin epäluuloisesti. Päästyään uudelleen valtaan Richelieu asetti kolme suurta tavoitetta, joista hän ei koskaan luopunut: protestanttien poliittisen vallan tuhoamisen Ranskassa, suuraatelin omahyväisyyden ja ylemmyydentuntoisen maailmankuvan alaslyömisen nostamalla kuningas absoluttiseksi monarkiksi sekä Habsburg-sukuisten keisarien vallan heikentämisen Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa. Ranska oli joka puolelta Habsburg-hallitsijoiden saartama, joten tämä tavoite vaati vahvaa armeijaa.
Ensimmäisenä Richelieu suuntasi toimenpiteensä protestantteja (hugenotteja) vastaan, piirittäen ja vallaten vuonna 1628 heidän viimeisen turvapaikkansa La Rochellen satamakaupungin. Hän heikensi protestanttien asemaa Alis'n ja Nîmesin rauhoissa 1629, jolloin nämä menettivät kaikki Nantesin ediktillä vuonna 1598 annetut etuoikeutensa.
thumb|250px|Kardinaali Richelieu toimi Ranskan pääministerinä vuodesta 1624 kuolemaansa vuoteen 1642 asti.
Taistelu ylhäisaatelia vastaan
Ehkä kaikkein suurinta tuskaa Richelieulle tuotti hänen taistelunsa valtakunnan ylhäisaatelia vastaan. Taistelussa hän sai paljon vihollisia, joista Maria de Médicin jälkeen seuraavana oli kuninkaan oma veli Gaston Orléans. Kun ylimykset eivät onnistuneet saamaan tahtoaan lävitse kuninkaan kanssa, niin he kääntyivät ulkovaltojen puoleen ja yrittivät useita vallankaappauksia. Lisäksi he yrittivät surmata kardinaalin useita kertoja.
Alistaakseen valtakunnan korkeat herrat ja saadakseen heidät noudattamaan kuninkaan tahtoa, ei kardinaali epäröinyt teloituttaa korkeimman aatelinkaan edustajia kuten Henri II de Montmorencyä tai vehkeilijöitä kuten Chalais ja Cinq-Mars, joka oli hänen ystävänsä poika ja jonka hän oli itse esitellyt kuninkaalle toivoen heidän välilleen hyvin intiimiä ystävyyttä. Kardinaalin aikana kuninkaan vallan absoluuttinen luonne kasvoi ja laajeni merkittävällä tavalla.
Richelieu kielsi myös aateliston yleisesti harrastamat kaksintaistelut sekä hävitti maan tasalle yli 2 000 aristokratian linnaa, joita ei enää tarvittu valtakunnan puolustamiseen ulkoisia vihollisia vastaan, vaan jotka saattoivat toimia tukikohtina kuninkaan vallan vastustajille maan sisäisissä valtataisteluissa.
Kardinaali kehitti myös Ranskaa selvemmin kohden keskusjohtoista vallankäyttöä. Siksi maakunnissa niiden itsenäiset kansankokoukset korvattiin kuninkaan edustajilla tai saatettiin näiden tiukkaan valvontaan. Maakuntia valvottiin kuvernöörien ja erityisten intendenttien välityksellä. Vallan keskittämiseksi jätettiin säätyvaltiopäivät Richelieun aikana koolle kutsumatta. Yhtenäisen Ranskan luomiseen liittyi myös Ranskan akatemian perustaminen vuonna 1635.
Kolmikymmenvuotinen sota
Nykyisin on Ranskan ulkoministeriön Quai d'Orsayn suuressa vastaanottosalissa punaiseen viittaan pukeutuneen kardinaali Richelieun suurikokoinen muotokuva. Tämä muistuttaa ministeriä päivittäin Ranskan suuruuden ja sen ulkopoliittisen toimintalinjan luojasta sekä kansakunnan suurista hetkistä ja suurista tavoitteista.
Richelieu kehitti Ranskalle suuren maa-armeijan ja laivaston, joiden tuella Ranskasta tuli 1600-luvun aikana Euroopan mahtavin valtio. Suurelta osin tämä tapahtui kolmikymmenvuotisessa sodassa, jossa Saksan protestantit ja katoliset ottivat mittaa toisistaan. Habsburg-keisarit olivat asettuneet tukemaan katolisia, joten kardinaalin oli helppo valita puolensa. Hän asettui tukemaan Saksan protestanttisia ruhtinaita sekä Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolfia, joka sekaantui sotaan Saksassa. Tämä tuki ei ollut vain moraalista ja diplomaattista, vaan selkeää taloudellista ja sotilaallista avunantoa. Kardinaali ei ehtinyt nähdä sodan päättymistä ennen kuolemaansa, mutta se kuitenkin pitkälle toteutti hänen tavoitteensa keisarin vaikutusvallan vähenemisen suhteen ja Ranskan vaikutusvallan kasvuna. Näin myös vaikein kolmesta tavoitteesta eli keisarin nujertuminenkin toteutui. Richelieu tosin kuoli kesken sodan tuberkuloosin vuonna 1642.
Tiede, taide ja kulttuuri
Vuonna 1622 kardinaali valittiin Pariisin yliopiston kansleriksi. Hänen aikanaan yliopiston keskeinen rakennusryhmä Sorbonne uudistettiin, ja sen yhteyteen rakennettiin kuuluisa kappeli, johon hänet myöhemmin haudattiin. Tämän lisäksi hän rakasti kirjallisuutta ja tuki monia kirjailijoita heidän urallaan. Ehkä kuuluisin on Pierre Corneille, jolla oli kardinaalin tuki myös teatteritaiteelleen, joka ei tuohon aikaa ollut yhteiskunnassa kovin korkealle arvostettua taidetta.
Richelieun merkitys
Richelieu loi sisäisesti hajanaisesta Ranskasta voimakkaan ja yhtenäisen valtion. Toisaalta hänen aatelistoa syrjivä politiikkansa jätti maan kehittämisen varsin pienen keskushallinnon varaan, eikä valtakunnan uudistustyötä muilla tasoilla juuri tehty. Paikallishallinto rappeutui, kun valta keskitettiin Pariisiin. Valtion raha-asiat olivat jatkuvasti kroonisessa sekasorrossa.
Richelieun herttuan arvo periytyi hänen suvussaan. Merkittäviä perillisiä olivat herttua Louis François de Plessis de Richelieu (1696–1788), joka toimi sotilaana, diplomaattina ja kirjoitti eloisat muistelmat, sekä herttua Armand Emmanuel du Plessis de Richelieu (1766–1822), joka toimi Aleksanteri I:n aikana Venäjällä jouduttuaan suuren vallankumouksen aikana pakenemaan Ranskasta, mutta joka kotimaahan palattuaan toimi kahdesti Ranskan pääministerinä.
Venstre (Tanska)
Venstre, koko nimeltään Venstre, Danmarks Liberale Parti, on tanskalainen puolue. Venstre on Kansankäräjien toiseksi suurin puolue edustajien määrällä mitattuna. Puolueen puheenjohtaja on Jakob Ellemann-Jensen.
Venstre on keskusta-oikeistolainen liberaalipuolue. Venstre on Liberal International -järjestön jäsen ja Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen (ALDE) jäsen Euroopan parlamentissa. Puolue on Tanskan vanhin. Perinteisesti Venstre on tukenut vapaakauppaa ja maanviljelijöiden oikeuksia. Alkuaikoinaan puolue ajoi voimakkaasti maareformia, ja sen kannatus on yhä suurta maaseutuväestön keskuudessa.
Venstre korostaa politiikassaan yksilönvapautta, yksityisyyden loukkaamattomuutta, yksityistä omistamista, sananvapautta, uskonnonvapautta, yhdistymis- ja kokoontumisvapautta sekä elinkeinovapautta. Venstren mukaan vapausoikeuksien on koskettava kaikkia sukupuolesta, poliittisesta, uskonnollisesta, etnisestä ja seksuaalisesta taustasta riippumatta.
Ideologia
Venstren politiikka perustuu liberaaliin ihmiskäsitykseen, jonka mukaan ihmisen menestykseen kuuluu sekä vapaus ja vastuu. Vapaus ymmärretään pakottamisen puuttumisena, mutta myös niin, että yksilö voi kantaa vapaasti vastuun omasta elämästään sekä yhteistyöllä muista ihmisistä. Venstrelle vapaus tarkoittaa yksilön ajatusten, uskon ja sananvapautta sekä vapautta valita oma elämäntapansa. Venstren mukaan vapaus ei tarkoita sitä, että kaikki arvot tai mallit olisi hyväksyttävä yhtä hyviksi. Venstren mukaan ihmisellä on vapaus elää elämäänsä vapaasti, edellyttäen että hän ei loukkaa muiden vastaavaa vapautta.
Politiikka
Venstre korostaa politiikassaan yksilönvapautta, yksityisyyden loukkaamattomuutta, yksityistä omistamista, sananvapautta, uskonnonvapautta, yhdistymis- ja kokoontumisvapautta sekä elinkeinovapautta. Venstren mukaan vapausoikeuksien on koskettava kaikkia sukupuolesta, poliittisesta, uskonnollisesta, etnisestä ja seksuaalisesta taustasta riippumatta.
Historia
Venstre perustettiin 1870 nimellä Det Forenede Venstre. Puolue on Tanskan vanhin, ja lukeutuu nimestään huolimatta oikeistolaiseksi. Vuosina 1895–1910 puolue tunnettiin nimellä Venstrereformpartiet.
Joukko kansanedustajia erosi vuonna 1905 Venstrestä muodostaen Radikaali Venstre -ryhmittymän, joka sijoittuu poliittisesti Venstren vasemmalle, mutta sosiaalidemokraattien oikealle puolelle.
Perinteisesti Venstre on tukenut vapaakauppaa ja maanviljelijöiden oikeuksia. Alkuaikoinaan puolue ajoi voimakkaasti maareformia, ja sen kannatus on yhä suurta maaseutuväestön keskuudessa. Perinteisen maatalouselinkeinon taantuminen sai puolueen pyrkimään kaupunkeihin 1980-luvulta lähtien.
Vuoden 2011 kansankäräjävaaleissa Venstre sai 26,7 prosenttia äänistä ja 47 paikkaa 179:stä maan parlamenttiin. Puolue säilyi Tanskan suurimpana, mutta sen johtaman sinisen blokin huono vaalitulos lopetti keskusta-oikeiston kymmenen vuoden valtakauden ja Venstre joutui pääoppositiopuolueeksi.
Vuoden 2015 vaaleissa Venstre sai 19,5 prosenttia äänistä ja 34 paikkaa pudoten kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi. Samalla sininen blokki sai kuitenkin niukan enemmistön kansankäräjille, ja Venstre muodosti yksinään vähemmistöhallituksen ja Lars Løkke Rasmussen nousi jälleen pääministeriksi. Myöhemmin hallitukseen tulivat mukaan myös Liberal Alliance ja Konservatiivinen kansanpuolue.
Kesäkuun 2019 vaaleissa Venstre hävisi pääministerin paikan sosiaalidemokraateille. Vaalituloksen jälkeen sisäinen kiistely puolueen johdosta alkoi voimistua. Elokuun lopussa Rasmussen kertoi jättävänsä paikkansa eikä aikonut enää asettua ehdolle Venstren johtoon syyskuun puoluekokouksessa. Hän mainitsi syyksi puolueen ruohonjuuritasolta tulleen vastustuksen.
Venstren puoluekokous valitsi syyskuussa 2019 Lars Løkke Rasmussenin seuraajaksi entisen ympäristö- ja ruokaministerin Jakob Ellemann-Jensenin, joka valittiin puheenjohtajaksi lopulta ilman vastaehdokkaita. Hänen isänsä Uffe Ellemann-Jensen oli toiminut aiemmin Venstren puheenjohtajana vuosina 1984–1998.
Vuoden 2022 kansankäräjävaaleissa Venstre koki suuren vaalitappion. Lars Løkke Rasmussen perusti vuonna 2021 uuden keskustalaisen Moderaatit-puolueen. Toinen Venstrestä loikannut oli puolueen entinen ministeri Inger Støjberg, joka perusti vuonna 2022 Tanskademokraatit-puolueen. Molemmat saivat vaaleissa poikkeuksellisen suuret vaalivoitot ja Venstre menetti 20 kansanedustajaa. Danmarks Radion politiikan analyytikko Jens Ringberg kuvasi Venstren vaalitappiota "verilöylyksi".
Hydrostatiikka
Tärkeä hydrostatiikan sovellus ovat hydrostaattiset kuormitukset eli kuormitukset, jotka hydrostaattinen paine aiheuttaa vedessä oleviin rakenteisiin. Fluidit aiheuttavat kohtisuoran paineen kaikkiin pintoihin. Jos fluidi on lisäksi levossa, paine on isotrooppinen eli suunnasta riippumaton. Kappaleen ylä- ja alapintoihin kohdistuvien painevoimien ero aiheuttaa fluidissa olevaan kappaleeseen ylöspäin suuntautuvan voiman, nosteen.
Hydrostatiikan lakeja muotoilivat ensimmäisinä muun muassa ranskalainen Blaise Pascal sekä Galileo Galilei.
Hydrostatiikan perusyhtälö
Hydrostatiikan perusyhtälö on, missä
Hydrostatiikan perusyhtälön johto
Hydrostatiikan peruslähtökohta on levossa oleva tila, jolloin kappaleeseen vaikuttavien voimien summa on nolla Newtonin toisen lain mukaan. Kappaleena tarkastellaan tässä pientä nestepartikkelia. Levossa nesteen sisäistä kitkaa ei ole, joten sisäisistä voimista vain nesteen oman painon aiheuttama paine vaikuttaa nestepartikkeliin. Ulkoisista voimista siihen vaikuttaa vain Maan painovoima, jos Kuun ja Auringon pienet vetovoimat jätetään huomiotta.
Tarkasteltava nestepartikkeli on pieni kuutio, jonka sivut ovat Δx, Δy ja Δz. Siihen vaikuttava painevoima saadaan kertomalla pintaan kohdistuva paine pinnan alalla, tässä tapauksessa kuution sivujen aloilla (ΔxΔy, ΔyΔz ja niin edelleen).
framed|right|Tarkasteltava kuutio. Huomaa, että kuvassa z-akselin sijaan pystysuuntaan on piirretty y-akseli. Kuvassa p0:a vastaa p(y), ja paineen muutosta matkalla Δy (kuvassa dy) on merkitty dp:lla.
Jotta nestepartikkeli olisi levossa, tulee siihen vaikuttavien voimien kumota toisensa kaikkien koordinaattiakselien suunnissa. Tarkastellaan tilannetta aluksi x-suunnassa. Siinä
Tässä on paineen muutos, kun liikutaan x-akselia pitkin matkan Δx verran. Muutosta on arvioitu Taylorin kaavalla, toista tai korkeampaa kertalukua olevat termit on jätetty pois.
Kaava sievenee muotoon. Jaetaan Δx:llä, jolloin saadaan. (Täsmällisemmin: aiemmin sivuutetut korkeamman kertaluvun termit katoavat Δx:llä jaettaessa, kun annetaan Δx:n lähestyä nollaa. Näin voidaan tehdä, kun neste oletetaan kontinuumiksi eli jatkuvasti jakautuneeksi.)
z-suunnassa tilanne muuttuu, koska partikkeliin vaikuttaa myös sen paino alaspäin. Paino saadaan kertomalla partikkelin massa (tiheys kertaa tilavuus) painovoimakiihtyvyydellä g. Liikeyhtälöksi tulee
Kun -termit kumoutuvat ja yhtälö jaetaan partikkelin tilavuudella ΔxΔyΔz, saadaan
Koska paine muuttuu vain z-akselin suunnassa eikä riipu ajasta, saadaan hydrostatiikan perusyhtälö
Noste
Nesteeseen upotettavaan kiinteään kappaleeseen vaikuttaa sen syrjäyttämän vesimäärän painon suuruinen noste ylöspäin. Tämä periaate tunnetaan Arkhimedeen lakina. Noste johtuu siitä, että hydrostaattinen paine kappaleen yläpinnalla on pienempi kuin sen alapinnalla, ja sen vaikutuspiste on kappaleen geometrinen keskipiste. Mikäli kelluva kappale on vain osittain pinnan alapuolella, noste vaikuttaa uppoaman eli pinnan alla olevan kappaleen osan geometriseen keskipisteeseen. Painovoima puolestaan vaikuttaa kappaleen painopisteeseen.
Kelluvien kappaleiden kuten laivan noste tasapainottaa painovoiman. Jos laivaan lastataan lisää tavaraa, se syrjäyttää enemmän vettä ja siten myös noste on suurempi.
Stabiliteetti
Epävakaa on esimerkiksi sellainen tila, jossa kokonaan upoksissa olevan kappaleen massakeskipiste on geometrisen keskipisteen yläpuolella. Jos kappale poikkeutetaan tasapainotilasta, se pyörähtää ympäri. Jos kelluva kappale sitä vastoin on osittain pinnan yläpuolella, voi tila olla stabiili vaikka geometrinen keskipiste olisikin massakeskipistettä alempana, sillä kappaletta poikkeutettaessa uppoaman geometrinen keskipiste (nosteen vaikutuspiste) muuttuu. Syntyy palauttava momentti, joka oikaisee kellunnan.
Rudolf Nurejev
Rudolf Hametovitš Nurejev (, ; 17. maaliskuuta 1938 Irkutsk – 6. tammikuuta 1993 Pariisi) oli neuvostoliittolaissyntyinen balettitanssija ja koreografi. Loikattuaan länteen vuonna 1961 Nurejev oli baletin suurimpia tähtiä kuolemaansa 1993 saakka.
Pitkien loikkiensa ja nopeiden käännöstensä vuoksi Nurejev on rinnastettu Vatslav Nižinskiin. Erityistä Nurejevissa oli myös hänen fyysinen kauneutensa, karismansa, lavasäteilynsä, urheilullisuutensa ja runollisuutensa. Nurejev myös rikkoi klassisen, romanttisen ja nykytanssin rajoja.
Elämäkerta
Nurejev syntyi 17. maaliskuuta 1938 Irkutskissa Venäjällä, silloisessa Neuvostoliitossa. Hän oli tataariperheen kolmas lapsi ja ainoa poika. Etunimensä Nurejev sai äitinsä suosikkinäyttelijä Rudolph Valentinon mukaan. Perhe asui Ufan kaupungissa. Hamat-isä oli puna-armeijan poliittinen komissaari, mikä soi perheelle tiettyjä aineellisia etuja, vaikka elämä olikin niukkaa ja puutteenalaista.
Nurejev kiinnostui tanssimisesta ja baletista jo peruskoulussa, ja kiinnostus voimistui, kun hän pääsi näkemään kiertelevän tanssiryhmän esityksen. Nurejevin äiti rohkaisi poikaansa tämän tavoitteessa tulla tanssijaksi, mutta isä piti balettia naismaisena ja turhana, ja toivoi pojastaan insinööriä tai lääkäriä.
Nurejev matkusti vuonna 1955 Leningradiin ja pääsi opiskelijaksi balettiakatemiaan, missä hän sai opettajakseen kuuluisan Aleksandr Puškinin. Vaikka Nurejev olikin aloittanut baletin suhteellisen iäkkäänä ja oli luonteeltaan omapäinen, hän kehittyi nopeasti ja pääsi soolotanssijan rooliin.
Nurejev oli saavuttanut arvostetun balettitanssijan aseman Neuvostoliitossa jo kahden vuoden opiskelun jälkeen. Häntä arvostettiin etenkin näyttävien hyppyjensä ja ilmaisutaitojensa johdosta, vaikka hänen tekniikkansa olikin vielä kehittymätön. Koska Nurejev kuitenkin osoitti ulkomaankiertueilla liiallista kiinnostusta saada kontakteja länsimaisiin tanssijoihin, häneltä kiellettiin esiintymiset ulkomailla.
Kun Kirovin baletin ensitanssija loukkaantui juuri ennen tärkeää Euroopan-kiertuetta vuonna 1961, Nurejev jouduttiin ottamaan hänen tilalleen lyhyellä varoitusajalla. Turvallisuuspoliisi KGB piti Nurejevia kiertueella tarkasti silmällä, sillä hänen pelättiin loikkaavan länteen. Myös Nurejevin kiinnostus seurustella paikallisten kanssa sekä hänen homoseksuaalisuutensa herättivät neuvostoviranomaisissa epäilyksiä. Lopulta Nurejev määrättiin palaamaan Pariisista kotiin kesken kiertueen.
Nurejev ei palannut Neuvostoliittoon vaan haki Pariisissa turvapaikkaa, oman kertomansa mukaan henkilökohtaisista ja taiteellisista syistä. Hän ei koskaan myöhemminkään elämässään ollut poliittisesti aktiivinen. Vasta vuosia myöhemmin Nurejevin sallittiin vierailla synnyinmaassaan Neuvostoliitossa.
thumb|Rudolf Nurejev ja [[Liliana Cosi vuonna 1972 Roomassa.]] Loikattuaan länteen Nurejev aloitti esiintyjänä Grand Ballet du Marquis de Cuevasissa. Esiintyessään Tanskassa hän solmi henkilökohtaisen ja ammatillisen suhteen esikuvansa Erik Bruhnin kanssa. Englannissa Nurejev alkoi tanssia maailman arvostetuimman ballerinan Margot Fonteynin kanssa vuodesta 1962 alkaen. He esiintyivät yhdessä useissa balettiklassikoissa, kuten Joutsenlammessa, Gisellessä, Les Sylphidesissä sekä Romeossa ja Juliassa, ja heille myös kirjoitettiin uusia esityksiä, kuten Marguerite ja Armand.
Vuosina 1964–1988 Nurejev toimi Wienin valtionoopperan johtavana koreografina. Hän sai Itävallan kansalaisuuden vuonna 1982. Hänen tuotannoistaan arvostetuimpia oli Don Quixote. Nurejev toimi myös monien lupaavien nuorten tanssijoiden löytäjänä ja mentorina. Hän näytteli pääosaa Ken Russellin elokuvassa Valentino (1977) ja kokeili lyhyen aikaa myös orkesterinjohtamista. Nurejev oli hyvin kuuluisa, hän kuului kansainvälisten julkkisten suihkuseurapiiriin ja eli ylellistä elämää.
Nurejev sai 1980-luvulla kuulla olevansa HIV-positiivinen, ja hän alkoi saada AIDSin oireita. Hän jatkoi esiintymisiään kuitenkin pitkään, vaikka tauti näkyikin hänessä selvästi ja vaikeutti tanssimista. Nurejev kuoli Pariisissa vuonna 1993. Hänet haudattiin Pariisin venäläiselle hautausmaalle.
David Boat
David Boat on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, jonka kenties tunnetuin rooli on sarjakuvasankari Thor animaatioelokuvassa Ultimate Avengers ja sen jatko-osassa Ultimate Avengers 2. Enimmäkseen Boat on tehnyt äänityötä videopelien parissa vuodesta 1999 lähtien ollen mukana useissa The Sims -aiheisissa peleissä, kuten SimCity 4 ja The Sims 2.
Pekka Hannula
pienoiskuva|Pekka Hannula: Katselkaa akkunaamme, kollaasi, 2018 Pekka Hannula (s. 31. elokuuta 1961 Helsinki) on espoolainen taidegraafikko ja kuvataiteilija.
Pekka Hannula sai opetusta isältään Simo Hannulalta taidegrafiikan tekoon. Pekka Hannula on Suomen taidegraafikkojen jäsen ja filosofian maisteri Helsingin yliopistosta pääaineenaan estetiikka (taidefilosofia).
Taiteilijauransa alussa 1990-luvulla Hannula teki kuvitustöitä. Sen jälkeen hän on luonut surrealistissävytteistä etsausviivaan perustuvaa grafiikkaa. Viime vuosina Hannula on työskentellyt myös konstruktivististen paperikollaasien parissa, joita hän valmistaa kierrätys- ja ylijäämäpapereista.
Hannula on kiinnostunut vuorovaikutuksesta taiteen tilaajan ja tekijän välillä. Hän on soveltanut yhteiskehittelyn (co-creation) ajatusta tilaustöihin ja kutsuu tätä yhteistyötä partnerismiksi. Hannula on kiinnostunut myös kuvataiteen tekemiseen liittyvästä meditatiivisuudesta, millä hän tarkoittaa työskentelyn etemistä askel kerrallaan ilman etukäteissuunnitelmaa.
Hannula on aktiivinen mielipidekirjoittaja. Hannula on kiinnostunut kuvataiteilijan toimeentulon parantamiseen liittyvistä kysymyksistä. Hän on myös taiteilijayrittäjyyden puolestapuhuja.
Aiheesta muualla
pienoiskuva|Pekka Hannula, Merimatka, etsaus, 1992-2004