cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suuren Pohjan sodan aikainen rutto
Pommeri
Elokuussa 1709 rutto levisi pieneen Alt-Dammin kaupunkiin (nykyiseen Dąbieen) Oderin itärannalla silloisessa Ruotsin Pommerissa ja tappoi siellä lyhyessä ajassa 500 asukasta. Ruotsin Pommerin pääkaupunki Stettin (nyk. Szczecin), joka sijaitsi sitä vastapäätä joen toisella puolella, reagoi asiaan pystyttämällä vartioidun cordon sanitairen, joka eristi kaupungin. Jo siitä lähtien, kun rutto saapui Danzigiin, oli Stettinissä ryhdytty varotoimiin säätämällä rajoituksia matkustajille, varsinkin sotilaiden perheille, jotka palasivat Ruotsin miehittämästä Puolasta Ruotsin häviämän Pultavan taistelun (8. heinäkuuta 1709) jälkeen. Lisäksi kaupungin markkinoilla kiellettiin myymästä hedelmiä, koska ruton uskottiin leviävän niiden mukana. Zapnikin mukaan ruton toivat Pommeriin todennäköisimmin sotilaiden vaimot, jotka olivat saapuneet Poznańia ympäröivän, tuolloin ruton saastuttaman alueen kautta. RUton levittyä Dammiin Stettinin ja Stargard Szczecińskin välinen postireitti oli siirretty kulkemaan Podjuchyn kautta. Varotoimista huolimatta rutto levisi myös Stettiinin pohjoispuolella sijainneeseen Warszewoon ja syyskuun lopulla itse Stettiniinkin, jonne sen toi paikallinen nainen, joka oli toimittanut ruokaa Dammissa asuneelle pojalleen. Kuten Danzigissa, Stettinissäkään kaupungin raati ei rajoittanut kaupankäyntiä ruton vuoksi mutta perusti kuitenkin terveyskomission ja sairaaloita sekä palkkasi henkilökuntaa huolehtimaan sairastuneista.
Krassowin vakuutteluista huolimatta osa hänen joukoistaan oli saanut ruttotartunnan, eikä vetäytymistä ruton saastuttamilta Puolan alueilta voitu suorittaa hyvässä järjestyksessä. Zapnikin mukaan kurittomat sotajoukot, joiden huolto ei toiminut ja jotka pelko oli vallannut, käyttäytyivät vielä Ruotsin Pommeriin saavuttuaankin samaan tapaan kuin heitä oli kohdeltu vihollisen alueilla.
Paitsi Dammiin ja Stettiniin, jossa 2000 ihmistä kuoli, rutto levisi vuosina 1709 ja 1710 myös Pasewalkiin, jossa se tappoi 67 % asukkaista, Anklamiin ja Kamminiin Ruotsin Pommerissa sekä Belgradiin Preussin Pommerissa. Vuosina 1710–1711 se teki tuhojaan Ruotsin Pommerin alueella Stralsundissa, Altebtreptowissa, Wolgastissa, joka menetti 40 % asukkaistaan, ja Wollinissa sekä Preussin puolella Stargardissa, Baniessa ja Prenzlaussa. Vuonna 1711 rutto levisi myös Greifswaldiin.
Liettua, Liivinmaa ja Viro
thumb|Ruttoa kuvaava maalaus [[Pyhän Pietarin ja Paavalin kirkko (Vilna)|Pyhän Pietarin ja Paavalin kirkossa Vilnassa. Maalaus esittää Neitsyt Mariaa särjetyt Jumalan vihan nuolet käsissään.]] Vuosina 1710–1711 ruttoon sairastui Liettuassa, Liivinmaalla ja Virossa yhteensä 190 000 henkilöä, joista puolet sai surmansa. Liettuan pääkaupungissa Vilnassa epidemia alkoi jo vuonna 1709 ja kesti vuoteen 1713 saakka. Vuosina 1709–1710 siellä kuoli ainakin 23&nbps;000, mahdollisesti jopa 33 700 henkilöä, ja lukumäärä kasvoi seuraavien kolmen vuoden aikana, jolloin Liettuan maaseudulla vallitsi nälänhätä ja monet nälkiintyneet ja muihin tauteihin sairastuneet pakenivat kaupungin muurien sisäpuolelle.
Virossa ja Ruotsin Liivinmaalla, jotka molemmat Venäjä valtasi Ruotsilta vuonna 1710, jopa 75 & väestöstä sai surmansa vuosina 1709–1711. Alueen suurin kaupunki oli Riika, ja sitä vartioi ruotsalainen 12&nbps;000 miehen varuskunta, jota Pultavan taistelun jälkeen uhkasivat Boris Šeremetevin johtamat venäläiset joukot. Kaupunki piiritettiin marraskuussa 1709, mutta kun rutto saapui kaupunkiin toukokuussa 1710, se levisi pian puolustajilta myös kaupunkia piirittäneisiin venäläisiin sotilaisiin, jotka joutuivatkin vetäytymään cordon sanitairen suojiin. Kun rutto levisi Väinäjoen varrella sijainneeseen ruotsalaiseen Dünamünden (Daugavgrīvan) linnoitukseen, Riian puolustajat menettivät toivonsa, ja pian rutto ja nälkä levisivät kaupunkiin siinä määrin, että varuskunnan miehistä vain 1&nbps;500 pysyi hengissä. . Heinäkuun 5. päivänä (juliaanisen kalenterin mukaan) linnoitus antautuikin Šeremeteville, joka raportoi tsaarille, että Riiassa oli kuollut 60&nbps;000 henkilöä ja hänen omista joukoistaankin 10 000. Frandsenin mukaan nämä luvut kuitenkin olivat todennäköisesti hyvin liioiteltuja, ja hänen arvionsa mukaan lokakuuhun mennessä oli kuollut 20 000 henkeä, Dünamünde antautui 9. elokuuta (juliaanisen kalenterin mukaan), jolloin siellä oli jäljellä enää muutama upseeri sekä 64 tervettä ja noin 500 sairasta sotamiestä.
Aikalaiset uskoivat Ruton kestäneen Riiassa niin kauan sen vuoksi, koska venäläisten piiritettyä kaupungin raikkaan ilman virtaus sinne estyi ja vallalla olleen miasmateorian olettama "huono ilma" levisi kaupunkiin. Jotkut venäläisten toimenpiteet kuitenkin todella myötävaikuttivat ruton leviämiseen: Šeremetev salli 114 Ruotsin hallituksen virkamiehen vetäytyä perheineen Dünamündeen ja sieltä edelleen Tukholmaan perheineen, jolloin rutto levisi heidän mukanaan, ja sotavangeiksi otetut sairastuneet sotilaat lähetettiin Saarenmaalle Viron rannikolle, kun taas terveet olettiin mukaan Šeremetevin joukkoihin. Myös Dünamündestä paenneet veivät ruton mukanaan Saarenmaalle, jossa Kuressaaren linnoitus autioitui ruton vuoksi.
Elokuussa 1710 Christian Bauerin johtama 5000-miehinen venäläinen joukko-osasto lähestyi Tallinnaa, ja 30. syyskuuta sikäläiset upseerit ja aateliset päättivät antautua ilman, että heitä vastaan oli suoranaisesti hyökätty. Elokuussa kaupungin muurien sisäpuolella oli 20 000 henkilöä, kaupungin vakinaisten asukkaiden lisäksi sotilaita, pakolaisia ja myös läheisten kylien asukkaita, sillä puolustajat olivat 18. elokuuta hävittäneet nämä kylät, jotteivät ne joutuisi vihollisen käsiin. Joulukuun puoleenväliin mennessä ruttoon oli kuollut 15 000 henkilä, ja kaupungissa oli jäljellä enää 1 990 asukasta, sitä ympäröivissä kylissä vain 200. Loput olivat joko paenneet muualle. Jäljellä olleiden ruotsalaisten joukkojen ja joidenkuiden kaupunkilaistenkin sallittiin antautumisen jälkeen poistua meritse, jolloin rutto levisi heidän mukanaan Suomeen.
Suomi, Gotlanti ja Keski-Ruotsi
right|thumb|Muistolaatta Helsingin [[Vanha kirkkopuisto|Vanhan kirkkopuiston portissa. Vuoden 1710 epidemian aikana alueelle haudattiin Helsingissä ruttoon kuolleet, minkä vuoksi puistoa nykyisinkin kutsutaan toisinaan myös Ruttopuistoksi.]]
Liivinmaalta ja Virosta rutto levisi pakolaisten mukana keski-Ruotsiin ja Suomeen, joka vielä silloin oli osa Ruotsin valtakuntaa. Kesäkuussa 1710 rutto saapui todennäköisesti erään Pernausta saapuneen laivan mukana Tukholmaan, jossa terveyskomissio (Collegium Medicum) kuitenkin kiisti aina elokuun 29. päivään saakka, että kyseessä oli rutto, vaikka paiseita näkyi sairastuneissa sekä laivassa että kaupungissa. Rutto raivosi Tukholmassa vuoteen 1711 saakka, ja siihen sairastuivat varsinkin Vanhankaupungin ulkopuolella köyhissä kaupunginosissa asuneet naiset (45,3% kuolleista) ja lapset (38,7% kuolleista). Tukholman noin 55 000 asukkaasta menehtyi noin 22 000.
Tukholmasta rutto levisi elo- ja syyskuussa 1710 muualle Uplantiin, muun muassa Uppsalaan ja Enköpingiin, sekä Södermanlandiin. Elokuussa hovi evakuoitiin Salaan, syyskuussa valtiopäivät Arbogaan. Vaikka epidemia Uplannissä näytti talvella jo lakanneen, maaseudulla se raivosi vielä koko vuoden 1711. Rutto levisi myös etelään. Muun muassa Jönköpingissä siihen menehtyi useita satoja ihmisiä.
Syyskuussa 1710 rutto levisi Tallinnasta lähteneiden laivojen mukana Suomenlahden yli Helsinkiin ja Porvooseen. Helsingissä nykyisen Vanhan kirkkopuiston alueelle haudattiin lyhyessä ajassa 1 185 ruttoon kuollutta, osa heistä kaupungin ulkopuolella asuneita, ja epidemian jälkeen kaupungissa oli asukkaita enää 387. Porvoossa siihen kuoli kaupungin lähiympäristö mukaan luettuna kuoli 652 henkilöä. Vielä saman kuukauden aikana rutto levisi myös Tammisaareen ja Turkuun, Suomen silloin suurimpaan kaupunkiin, jossa oli noin 6 000 asukasta. Tammikuussa 1711 siihen kuoli 2 000 henkeä. Sen jälkeen rutto levisi pohjoiseen, ja samana tai viimeistään seuraavana vuotena se oli levinnyt Uuteenkaupunkiin, Raumalle, Poriin, Naantaliin, Pietarsaareen, Kokkolaan ja Ouluun sekä laajalti maaseudulle Oulun ja Kajaanin väliselle linjalle saakka. Kun ruton syytä ei tunnettu, sairastuneita yritettiin parantaa puhkaisemalla paiseet, ja taudilta koetettiin välttyä pakenemalla taikka sytyttämällä suuria tulia ilman kosteuden vähentämiseksi, minkä uskottiin vähentävän vaaraa joutua ruttoa aiheuttavan "pahan ilman" vaikutuksen alaiseksi.
Vuosina 1710–1712 rutto levisi myös Gotlantiin. Sen satamakaupungissa Visbysä siihen kuoli yli 450 henkilöä, suunnilleen viidesosa väestöstä.
P (vaativuusluokka)
P (polynomial) on laskennan vaativuusteoriassa vaativuusluokka, johon kuuluvat ongelmat voidaan ratkaista deterministisellä Turingin koneella polynomisessa ajassa eli tehokkaasti. Polynominen aika tarkoittaa sitä, että ratkaisuun tarvittavien laskutoimenpiteiden määrä on O(na), missä a on vakio. Vaativuusluokkaan P kuuluvia ongelmia ovat muun muassa suurimman yhteisen tekijän etsiminen tai luvun verifiointi alkuluvuksi.
Suuren Pohjan sodan aikainen rutto
Tanska
Jo vuonna 1708 tanskalainen Politi- och Kommercekollegium ehdotti, että Tanskan saaret oli suojattava merellisellä cordon sanitairella ja että Itämereltä saapuvat laivat oli tutkittava tarkoitukseen varatuissa satamissa ja että Juutinraumalla Kööpenhaminan ja Ruotsin Malmön välissä sijainneeseen Saltholmin saareen oli perustettava karanteeniasema. Näihin toimenpiteisiin ei kuitenkaan ryhdytty vielä silloin, koska rutto ei ollut vielä levinnyt Itämeren rannoille saakka. Elokuun 16. ja 19. päivinä kuningas kuitenkin määräsi toteutettavaksi uusitun suunnitelman, ja karanteeni­asema perustettiin Saltholmiin Danzigista ja Königsbergistä saapuneiden laivojen miehistöä ja niillä kuljetettuja tavaroita varten, kun taas laivat oli sillä välin puhdistetava Christianshavnissa. Hollantilaisten kauppa­laivojen, jotka tulivat Pohjanmeren ruton saastuttamista rannikko­kaupungeista, taas oli maksettava Juutinrauman tullia niiden kulkiessa Helsingørin ohi. Kun rutto ei levinnytkään Tanskaan, Saltholm jäi heinäkuun alussa 1710 lähes pois käytöstä ja asemalle jäi vain kolme henkilöä. Tanskan kannalta suuremman ongelman muodosti hävitty Helsingborgin taistelu ja Skånesta Sjællandiin vetäytyneiden tanskalaisten sotilaiden mukanaan tuoma pilkkukuume.
Venäjän valloitettua Liivinmaan sieltä lähti joukko pakolaisia, joiden mukana rutto kulkeutui Suomeen ja Keski-Ruotsiin sekä myös Itämeren etelärannikolle Stralsundiin. Lyypekin viranomaiset lähettivät huolestuneina kirjeitä Tanskan hallitukselle, joka keskusteltuaan asiasta lokakuun 21. päivästä marraskuun 7. tai 8. päivään saakka päätti saattaa karanteenimääräykset uudestaan voimaan. Saltholm otettiin uudestaan käyttöön, ja karanteenivaatimus ulotettiin koskemaan muistakin sellaisista satamista saapuneita aluksia, joissa tartuntoja oli esiintynyt.
Ei ole varmaa, oliko rutto jo silloin levinnyt myös Helsingøriin, jossa Juutinrauman tulli perittiin saapuvilta laivoilta. Siellä paikallinen terveyskomissio kuitenkin raportoi sarjasta epäilyttäviä kuolemantapauksia, joista ensimmäinen oli erään Tukholmasta saapuneen hollantilaisen matkustajan kuolema 1. lokakuuta 1710. Perssonin mukaan onkin vaikea päätellä, oliko kyseessä rutto vai jokin muu sairaus, ja Frandsenin mukaan parturien antamat tiedot viittaavat siihen, että Helsingøriin syksyllä 1710 levinnyt sairaus olikin todennäköisesti jokin pilkkukuumeen muoto.
Varmuudella kuitenkin tiedetään, että marraskuun lopulla 1710 ruttoa esiintyi Helsingørin pohjoispuolella sijainneessa Lappenin kylässä, jossa asui kalastajia, lauttureita ja luotseja. Siellä ruttoon kuoli ensimmäisenä 14. marraskuuta erään kalastajan tytär. Huippunsa epidemia sai siellä 23. joulukuuta, ja viimeistään silloin kun se tammikuussa 1711 hiipui Lappenissa, rutto oli levinnyt läheiseen Helsingøriin. Siellä siihen kuoli vuonna 1711 ainakin 1800 henkilöä eli noin kaksi kolmasosaa kaupungin noin 3000 asukkaasta.
Varotoimista huolimatta rutto lopulta levisi Helsingøristä Kööpenhaminaan, jossa kaupungin 60 000 asukkaasta kuoli kesäkuusta syyskuuhun mennessä 1711 ainakin 12&nbps;000, mahdolliesti jopa 23 000. Vasta 19. syyskuuta kuningas määräsi, että Sjællandin asukkaat eivät saaneet matkustaa muualle Tanskaan ilman erityistä passia; Sjælland jäikin Holsteinin ohella ainoaksi osaksi Tanskaa, johon rutto levisi.
Skåne ja Blekinge
Skåneen rutto saapui 20. marraskuuta 1710 (juliaanisen kalenterin mukaan), jolloin eräs tartunnan saanut Västanåssa asunut merimies palasi kotiin. Skåne ei ollut vielä täysin toipunut Skoonen sodasta, kun sitä olivat sodan jälkeen koetelleet isorokko vuosina 1708–1709, Tanskan armeijan hyökkäys vuonna 1709, tämän armeijan karkotus Helsingborgin taistelun jälkeen, sotaväenotto Ruotsin armeijaan ja pilkkukuume vuonna 1710. Pohjoisesta leviäviltä tartunnoilta Skånea suojasi sen ja Smålandin väliin muodostettu cordon sanitaire, mutta rutto pääsi silti leviämään sinne meritse, ei ainoastaan Västanåhon vaan tammikuussa 1711 myös Domstenin Allerumin pitäjiin, joiden asukkaat olivat kiellosta huolimatta käyneet tapaamassa Tanskan puolella, varsinkin Helsingørissä asuneita asuvia sukulaisiaan ja tuttaviaan. Lisäksi ruton toi Ruotsin Pommerista 19. kesäkuuta Ystadiin eräs tartunnan saanut sotilas. Ruttoepidemia jatkui Skånessa vuoteen 1713, mahdollisesti vuoteen 1714 saakka.
Blekingeen rutto levisi elokuussa 1710, kun sotaväenosastoja siirrettiin Karlskronaan, Ruotsin keskeiseen laivastotukikohtaan, ja sieltä muualle. Vuoden 1712 alkuun mennessä noin 15 000 sotilasta ja siviilihenkilöä oli kuollut, ei ainoastaan Karlskronassa vaan myös Karlshamnissa ja muilla Blekingen paikkakunnilla.
Bremen, Bremen-Verden, Hampuri ja Holstein
Suuren Pohjan sodan aikoihin Pyhän saksa­lais-rooma­laisen keisari­kunnan luoteis­osa oli tilkku­täkki, jossa Ruotsin hallitsema Bremen-Verden sijaitsi Bremenin ja Hampurin pitkälti autonomisten kaupunkien välissä rajoittuen etelässä Hannoverin vaaliruhtinaskuntaan, jonka vaaliruhtinas Georg Ludwig tuli vuonna 1714 myös Ison-Britannian kuninkaaksi (Yrjö I), ja pohjoisessa Holsteinin herttuakuntaan. Viimeksi mainittu jakautui vielä Holstein-Glückstadtiin, jota hallitsi Tanskan kuningas, ja Holstein-Gottorpiin, jonka herttua Kaarle Fredrik, Ruotsin kuningas Kaarle XII:n serkku, asui Tukholmassa samaan aikaan kun Tanskan sotavoimat olivat miehittäneet hänen osuutensa herttuakunnasta, jossa heitä häiritsi vain Magnus Stenbodcin joukkojen marssi Wakenstädtista Tønningiin vuonna 1713. Hampuria ja Bremeniä rasittivat sotapakolaiset, ja Bremen kärsi lisäksi isorokkoepidemiasta, johon 1390 lasta oli kuollut vuonna 1711.
Kööpenhaminasta rutto levisi useille paikkakunnille Holsteiniin, ja vaikka onkin epäselvää, kulkeutuiko se tanskalaisten laivojen mukana Friedrichsortiin, Rendsburgiin tai Laboeen ja miten se levisi Schleswigiin tai Flensburgiin, tiedetään kuitenkin, että Holsteiniin sen toi Tanskan armeija. Satamien lisäksi se levisi myös Itzehoeen, Altonaan, Kroppiin ja Glückstadtiin, mutta Kielissä tapauksia ilmeni vain linnassa, ei itse kaupungissa. Läheisen Bremen-Verden pääkaupungissa, Stadessa ensimmäiset tartunnat havaittiin heinäkuun alussa 1712, ja 7. syyskuuta kaupunki antautui Tanskan sotavoimile, jotka olivat saapuneet Bremen-Werdeniin 31. heinäkuuta. Samoin kuin aikaisemmin Ruotsin Liivinmaalla ja Virossa, sielläkin rutto oli pää­asiallinen syy puolustajien antautumiseen.
Keväällä ja kesällä 1712 rutto levisi myös Bremenin alueelle Gröpelingeniin. Kaupungin raati vähätteli tapauksia, jotta ne eivät haittaisi kaupan­käyntiä, mutta asetti terveys­komission ja varasi erityisen talon karanteeniin määrättyjä varten. Tartunnan saaneiden eristäminen­kään ei voinut estää ruttoa leviämistä Bremeniin, mutta vähensi kyllä kuolleisuutta: Gröpelingenin 360 asukkaasta kuoli "vain" 56 ja Bremenin 28 000 asukkaasta sinä vuonna vain 12. Rutto kuitenkin palasi Bremeniin vuonna 1713 ja tappoi silloin 180 henkilöä.
thumb|100px|Hampurin ruttolääkäri Majuksen käyttämä nokan muotoinen naamari Hampuri kärsi epidemiasta pahemmin. Kun rutto kesällä 1712 levisi läheisiin Pinnebergiin ja Rellingeniin, matkustamista Hampuriin rajoitettiin, mitä Tanskan kuningas sai aiheen piirittää Hampuri, takavarikoida Elbe-joella olleet laivat ja vaatia 500 000 taaleria korvauksena Altonassa asuvien alamaistensa väitetystä syrjinnästä. Myöhemmin vaadittua korvaussummaa alennettiin 246 000 taalariin. Hampurin porteille siirrettiin 12 000 tanskalaista sotilasta. Alle kolme viikkoa myöhemmin rutto levisi myös Hampuriin, jonne sen toi eräs tanskalaisilta tartunnan saanut, Gerkenshofin kujalla Hampurissa asunut prostituoitu. Tämä kujan varrella asuneista 53 henkilöstä 35 sairastui ja 18 kuoli. Kuja suljettiin ja eristettiin, mutta karanteeni ei voinut estää tautia levimästä tiheään rakennetuille naapurialueille Kuolleiden joukossa oli ruttolääkäri Majus, joka useiden muiden lääkärien tavoin käytti miasmalta suojautuakseen nokan muotoista naamaria, jonka sisällä oli etikalla kasteltu pesusieni. Rutto raivosi kaupungissa saman vuoden joulukuuhun saakka.
Tammikuussa 1713 Stenbockin johtamat Ruotsin sotajoukot marssivat Hampurin läpi ja polttivat läheisen Altonan kaupungin, joka toisin kuin Hampuri oli kieltäytynyt maksamasta Ruotsin vaatimia pakkoveroja. Altonassa ruttoon kuoli 1000 henkilöä, joista 300 oli juutalaisia, kun taas Hampuri säästyi rutolta heinäkuuhun saakka eikä ottanut vastaan pakolaisia Altonasta. Vain viikkoa myöhemmin kuin Ruotsin sotajoukot olivat marssineet Hampurin läpi, kaupunkiin saapui Pietari suuren johtama Venäjän armeija. Frandsenin mukaan tsaari ilakoi Hampurissa samaan aikaan kuin hänen sotajoukkonsa ryöstivät esikaupunkeja.
Rutto palasi Hampuriin elokuussa 1713 vielä huomattavasti ankarampana kuin edellisenä vuonna,, ja sillä välin palannut Tanskan armeija asetti kaupungin ympärille cordon sanitairen. Sitä valvoi majuri von Ingversleben, koka oli aikaisemminkin ryhtynyt ruton vuoksi toimenpiteisiin Helsingørissä, ja näin pystyttiinkin estämään ruton leviäminen uudestaan Holsteiniin. Kun epidemia maaliskuussa 1714 lopulta lakkasi Hampurissa, siihen oli kuollut noin 10 000 henkilöä.
Habsburgien valtakunta ja Baijeri
Puolasta rutto oli vuonna 1708 levinnyt kolmeen otteeseen Sleesiaan, joka tuolloin kuului Habsburgien monarkiaan osana Böömiä. Ensin sen toi Goergenbergiin (nyk. Miasteczko) eräs krakovalainen ajuri. Myöhemmin se ilmaantui Rosenbergiin (nyk. Olesno), jossa se tappoi kaupungin 1700 asukkaasta 860 sekä kahteen kylään lähellä Militschiä (Milicz), joista se levisi läheiselle Wartenbergin (Sycówin) alueelle. Sen jälkeen kun Ruotsi vuonna 1709 oli hävinnyt Pultavan taistelun, Puolasta lähteneet pakolaiset, joihin kuului myös Joseph Potockin johtamia ruotsalaisia ja puolalaisia sotajoukkoja, ylittävät Sleesian rajan, samoin kuin heitä takaa ajaneet venäläisetkin. Seurauksena oli, että tartuntoja ilmeni 25 kylässä Oelsin ja Militschin alueilla, ja vaikka rutto helmikuussa 1710 näytti jo hiipuneen pois, se palasi keväällä vielä ankarampana, ja seuraavaan talveen mennessä siihen oli kuollut 3000 Oelsin asukasta ja monia myös läheisissä kylissä. Vuonna 1712 rutto levisi Sleesiaan viimeisen kerran Puolan Zdunystä, ja ennen kuin se vuoden 1713 alkuun mennessä oli hävinnyt, tartunnan olivat saaneet Oelsin seudulla monet Luzinin kylän asukkaat, joista 14 kuoli. Samaan aikaan Sleesiassa esiintyi lisäksi karjaruttoa.
Habsburgien alueilta rutto levisi vuonna 1713 myös Baijeriin, etenkin Nürnbergin ja Regensburgin vapaakaupunkeihin.
Alatornio
pienoiskuva|Alatornion kirkko Alatornio on entinen Suomen kunta Lapin maakunnassa. Kunta liitettiin Tornioon vuonna 1973.
Alatornion naapurikunnat olivat Karunki, Kemin maalaiskunta, Rovaniemen maalaiskunta, Tervola, Tornio ja Ylitornio sekä Ruotsin puolella Haaparanta ja Övertorneå.
Historia
Alun perin Alatornio on ollut osa laajaa Pohjanlahdelta Jäämerelle ulottunutta pirkkalaisten nautinta-aluetta. 1600-luvulle tultaessa alueella toteutettiin seurakunnallinen jako niin, että alinen Tornionjokilaakso muodosti oman Alatornion seurakunnan. Alatorniosta erotettiin Tornion kaupunki vuonna 1621. Karunki erotettiin Alatorniosta 1745. Vuoden 1809 Haminan rauhan jälkeen kolmasosa silloisesta Alatornion seurakunnasta jäi Ruotsin puolelle. Tätäkin osaa kutsuttiin Alatornioksi (Nedertorneå) ja myöhemmin 1900-luvulla Haaparannaksi pääkylän mukaan.
Vuonna 1925 Tornioon liitettiin osia Alatornion kunnan Putaan kylästä. Sen jälkeen Alatorniosta irrotettiin lisää alueita Tornion kaupunkiin ennen lopullista kunnan yhdistämistä Tornion kaupunkiin. Putaan kylän rautatiealue liitettiin 1944 Tornioon. Vuonna 1957 Tornioon liitettiin vielä loput Putaan kylästä, Röyttän kylä satama-alueineen, osa Pirkkiöstä, pieni osa Kivirannan ja Yliraumon kyliä. Lopulta koko Alatornion kunta laajoine maaseutuineen yhdessä Karungin kunnan kanssa liitettiin 1973 Tornion kaupunkiin.
Alatornion seurakunta perusti yhdessä Karungin ja Tornion seurakuntien, sekä Tornion seurakuntayhtymän kanssa uuden Tornion seurakunnan vuoden 2007 alusta.
Nähtävyyksiä
Alatornion kirkko, kivikirkko Tornion joen suistossa Haaparantaa vastapäätä on tunnettu historiallinen Ruotsin vallan loppuvaiheen rakennus, (alkujaan 1400-luvulta, laajennettu 1797 Jacob Rijf).
Kylät ja kulmakunnat
Alatorniossa on 21 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967):
Kulmakuntia ovat lisäksi Kuusiluoto, Luotomäki ja Pudas.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Alatornion taajamat olivat Alavojakkala (528 asukasta), Arpela (439 asukasta), Kaakamo (615 asukasta), Kiviranta (901 asukasta), Kyläjoki (344 asukasta), Pirkkiö (367 asukasta), Pudas (28 asukasta), Ruottala (229 asukasta), Tornion keskustaajama (3 asukasta) ja Yliraumo-Alaraumo (790 asukasta). Näistä Pirkkiö, Pudas, Tornion keskustaajama ja Yliraumo-Alaraumo sijaitsivat osin myös Tornion puolella sekä Ruottala Kemin maalaiskunnan puolella. Niiden kohdalla on mainittu pelkästään Alatornion puolella asunut asukasmäärä. Vuonna 1960 määritellyistä taajamista Ylivojakkala kasvoi vuonna 1970 Alavojakkalan kanssa yhteen.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Alatornion väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Vuonna 1957 Alatorniosta liitettiin Tornioon alue, jossa oli 1 140 asukasta.
Alatornio nykypäivänä
Nykyään Alatornio näkyy nimenä tunnetussa torniolaisessa urheiluseurassa Alatornion Pirkat.
Day Birger Et Mikkelsen
Day Birger Et Mikkelsen on tanskalainen, vuonna 1997 perustettu muotitalo.
Mantelitumake
Mantelitumakkeet (corpus amygdaloideum) ovat kaksi mantelinmuotoista ryhmää neuroneita, jotka sijaitsevat aivojen ohimolohkossa. Ne ovat osa limbistä järjestelmää ja niiden pääasiallisiksi toiminnoiksi on tutkimuksissa havaittu tunnereaktioiden (pelko, ahdistus, aggressio ...) muistaminen ja prosessointi. Mantelitumakkeiden on sanottu olevan ns. aivojen tunnetietokone. Ihmiset, joilla on suuri mantelitumake, osaavat tehdä muita osuvampia päätelmiä muiden ihmisten luotettavuudesta heidän ilmeidensä perusteella ja he solmivat lisäksi muita enemmän sosiaalisia suhteita. Erään tutkimuksen mukaan epäitsekkäillä ihmisillä on tavallista suurempi mantelitumake ja toisen tutkimuksen mukaan mantelitumakkeen tavallista suurempi koko viittaisi ihmisen luovuuteen.
Day Birger Et Mikkelsen
Historia
Day Birger Et Mikkelsenin perustaja on Keld Mikkelsen, jonka unelmana oli vallata hienostunut siluetti ja yhdistää se maailmanmatkoillaan löytämiltään etnisten yksityiskohtien kanssa. Keld Mikkelsen on viettänyt yli 10 vuotta Aasiassa tutkien käsityötekniikoita. Hän on myöhemmin hyödyntänyt näitä tekniikoita omissa luomuksissaan. Perustamisvuodestaan 1997 lähtien päätarkoituksena on ollut tehdä monipuolista ja mukautuvaa muotia, joka täyttäisi modernin naisen tarpeet ja esittelisi nykyaikasta jokapäivän estetiikkaa. Vuonna 2018 Day Birger Et Mikkelsen toi Specsaversille oman kehysmallistonsa.
Urartu
Nimitykset
Nykytieteissä ja historiantutkinnassa valtakuntaa kutsutaan Urartuksi. Kuitenkin urartulaiset kutsuivat kansaansa nimellä Biainili ("bialaiset"), tarkoittaen "Van-järven kansaa". Joskus urartulaisia kutsutaan khaldilaisiksi, koska heidän pääjumalansa oli Khaldi. Heprealaisten Ararat liittyy Urartuun. "Urartu" on assyriankielinen nimitys maantieteelliselle alueelle.
Kieli ja kulttuuri
Urartun kulttuurilla oli hurrilainen tausta ja heettiläisiä kytkentöjä, mutta se on silti omaleimainen sivilisaatio. Urartun metallityöt olivat tunnettuja ja hyvin tehtyjä. Urartulaisia linnakkeita oli Vanissa, Armavirissa, Erebunissa (nykyisessä Jerevanissa), Anzafissa, Cavustepessa ja Başkalessa. Myös Altintepe, Toprakkale, Patnos ja Cavustepe olivat ainakin ajoittain urartulaisia. Hurrilaisia tiedetään olleen Syyriassa jo 2300 eaa. Uruatrin tai Nairin liitto mainitaan ensi kertaa Assyrian Salmanassar I:n piirtokirjoituksissa vihollisena noin 1270 eaa. Urartulaiset hyökkäsivät toistuvasti Assyriaan, erityisesti sen kuninkaitten Tukulti-Ninurta I:n (n. 1240 eaa.), Tiglat-Pileser I:n (n. 1100 eaa.), Ashur-bel-kalan (n. 1070 eaa.), Adad-nirari II:n (n. 900 eaa.), Tukulti-Ninurta II:n, (n. 890 eaa.) Assurnasirpal II:n (884–859 eaa.) ja Aramun (n. 860–843 eaa.) aikana.
Alkuperä
Ensimmäiset merkinnät Urartusta ovat 1300-luvulta eaa. assyrialaisten kirjoituksista. Niissä käytetään sanaa uruartri kuvaamaan samalla alueella asunutta kansaa. Kuningas Aramu eli Arame (n. 860–843 eaa.) perusti Biainin kuningaskunnan noin 850 eaa., minkä jälkeen assyrialaiset alkoivat käyttää valtiosta nimeä Urartu.
Kuninkaiden valtakaudet
Aramun valtakunnan pääkaupungin Arzashkunin valtasi Assyrian kuningas Salmanassar III, joka kuitenkin vetäytyi maasta runsaiden tappioiden jälkeen. Salmanassar hyökkäsi Urartuun 20 vuotta myöhemmin, mutta vielä huonommin tuloksin. Vastassa oli Urartun voimakas kuningas Sardur. Assyrialaiset kuitenkin ryöstivät ja polttivat Urartua ja vetäytyivät maasta.
Litiprin poika Sardur I (840–830) anasti vallan ja perusti mahtidynastian. Sardur I siirsi pääkaupungin Tushpaan (Tuspaan) nykyiseen Vaniin Vanjärven rannalle ja myös linnoitti kaupungin. Piirtokirjoitukset oli kirjoitettu assyriaksi. Sardur I:n jälkeen tulleet kuninkaat laajensivat valtakuntaa. Ispuini (n. 830–810 eaa.) valtasi Mushashirin naapurivaltion ja nimitti Sardur II:n varakuninkaakseen. Ispuinia vastaan hyökkäsi etelästä Assyrian silloisen kuninkaan Shamshi-Adad V:n sotapäällikkö Mutariassur. Ispuini kirjoitutti sekä assyriaksi että urartuksi piirtokirjoituksen, jossa hänen kerrotaan rakentaneen Musassirin kaupunkiin 140 kilometrin päähän Ninivestä temppelin jumala Khaldille ja tämän puolisolle Bagmastulle.
Ispuinin poika Menua 810–781 eaa. laajensi valtakuntaa huomattavasti mm. kauas etelään ja länteen Eufratin mutkaan asti pannen verolle myöhäisheettiläisen Malatian. Koillisessa valtio laajeni Araksin toisella puolelle, idässä mannealaisten maahan Urmia (järvi)järvelle. Hän kaivautti ohran- ja vehnänviljelyä tehostamaan Vanjärveen laskevan Menuan kanavan, jota on joskus pidetty Semiramiin rakennuttamana. Urartu kukoisti valloitetuista maasta saaduilla veroilla. Hän rakennutti Urartun jumala Khaldin temppelin vain 140 km:n päähän Assyrian pääkaupungista Ninivestä. Menua laajensi valtakuntaa myös länteen. Menuan tekemiä kirjoituksia on säilynyt muun muassa Urmiajärven lähellä sijaitsevasta Tashtepessa. Menua hallitsi maata yhdessä Ispuinin kanssa 10 vuotta.
Kuningas Argisti I (n. 785–760 eaa.) laajensi valtakuntaa entisestään, vaikka kohtasi valloituksissaan voimakasta vastarintaa. Hän löi maahan kohdistuneet Assyrian kuninkaan Shalmanassar IV:n sotaretket. Argisti laajensi maata nimenomaan itään, mutta joutui jatkuvasti sotimaan valloitetuista alueista. Argistin aikana Urartun raja ulottui Erivaniin (Jerevan), Sevanjärvelle, Kurajoelle ja sitten Transkaukasukselle. Kaakossa Argisti ulotti valtansa Parsuan alueelle Dijalan lähelle. Samaan aikaan alueelle olivat saapumassa parsualaiset.
Kuningas Sardur III 764–733 eaa. joutui maan itärajalla puolustautumaan hyökkääjiä vastaan. Hän jätti kirjoituksen Sevanjärven eteläpuolelle Zakhaluun ja valloitti lännessä Kommagenen, Malatyan ja Aleppon. Siten Urartu ulottui Izoliin Eufratin varrella.
Laajeneminen pysähtyy 700-luvulla eaa.
Urartun laajeneminen pysähtyi Assyrian Tiglatpileser III:een, joka nousi Assyrian valtaistuimelle Sardurin 21. hallitusvuonna. Tiglatpileser hyökkäsi heti Urartun kaakkoisten alueiden kimppuun, karkotti sieltä urartulaiset ja siirsi alueelle uusia ihmisiä. Urartulaisten tukemat "kuninkaat" surmattiin. Sardur hävisi Eufratin varrella Urfasta luoteeseen käydyn taistelun. Assyrian armeija eteni Tuspan muureille asti ajaessaan takaa pakenevia urartulaisia, mutta ei kyennyt valloittamaan kaupunkia ilman piirityskalustoa. Kolmen vuoden kuluttua Assyria kaappasi kaikki Urartun läntiset valloitukset. Urartulla oli enää Armenian järvien ydinalue ja pohjoiset alueet. Voitettu Sardur kukistui palatsikumouksessa, ja kolmen vuoden kuluttua Assyrian voimakas kuningas Tiglatpileser III kuoli. Seuraaja Rusas I (Rusa I) valtasi takaisin menetetyt alueet kaakossa ja Azerbaidžanin Iranissa, kun Syyriassa ollut kapina piti Assyrian uuden kuninkaan Salmanassar V:n muissa touhuissa. Urartu valtasi taas Musashirin (Musassirin) ja ulotti valtansa Persian Azerbeidzhaniin. Rusas I rakennutti Toprak-Kaleen Vaniin puutarhakaupungin ja kanavan makean veden saantia varten. Rusas I pystyi alussa puolustautumaan maata uhkaavia kimmeriläisiä ja skyyttiläisiä vastaan.
Kukistuminen
Urartun alamäki alkoi, kun 750 eaa. kimmeriläiset ja 714 Assyrian kuningas Sargon II hyökkäsivät Urartuun. Mushashirin päätemppeli ryöstettiin, ja Iso-Sabia pitkin edennyt Sargon II:n armeija voitti kimmeriläissodassa heikentyneet Rusas I:n joukot (730–713 eaa.) taistelussa Urmiajärven lähellä. Sargon II kertoo Rusas I:n tappaneen itsensä rautaisella tikarilla. Sargon II:n mukaan assyrialaiset hävittivät Urartua ankarasti muuttaen rikkaan, hyvin hoidetun maan autiomaaksi. Paluumatkalla vallattiin ja ryöstettiin Mushashir. Khaldin temppelistä otettiin ryöstösaaliiksi Rusas I:n pronssikuva. Tämän jälkeen Urartu oli enää ydinmaa. Rusas I:n poika, Urartun kuningas Argisti II maksoi veroja Niniveen ja onnistui vain ankarasti ponnistellen puolustamaan maata kimmeriläisiä vastaan. Rusas II onnistui hyökkäämään Fryygiaan länteen. Urartun viimeiset merkittävät kuninkaat olivat Rusas III ja Sardur IV. Sitten Urartuun hyökkäsivät pohjoisesta skyytit 620 eaa., ja maan valloittivat skyyttien liittolaiskansa meedialaiset 612 eaa. samoihin aikoihin, kun Assyria romahti etelässä.
Armenialaiset alkoivat saapua maahan 600 eaa. Skyytit tuhosivat Urartun 585 eaa. Urartu yritti vielä kapinoida valloittajiaan vastaan, mutta hävisi pian kartalta vuoteen 500 eaa. mennessä. Urartun metallitöiden maine jäi esikuvaksi kreikkalaisille ja etruskeille.
Pearl (albumi)
Pearl on Janis Joplinin toinen studioalbumi. Se julkaistiin postuumisti 11. tammikuuta 1971 Columbia Recordsilla. Pearl on myynyt nelinkertaisesti platinaa. Se valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään. Heinäkuussa 2017 Yhdysvaltojen julkisen palvelun radioyhtiö NPR nimesi Pearlin kymmenen merkittävimmän naisen tekemän musiikkialbumin joukkoon.
Vallankumouksellinen Ylioikeus
Vallankumouksellinen Ylioikeus oli Suomen sisällissodan aikana vuonna 1918 punaisen Suomen ylin virallinen oikeusaste. Ylioikeus toimi Helsingissä ja aivan sodan lopussa jonkin aikaa Viipurissa. Se toimi paikallisten vallankumousoikeuksien muutoksenhakutuomioistuimena.
Perustaminen ja toiminta
Punaisten hallitus, Suomen kansanvaltuuskunta antoi 1. helmikuuta 1918 väliaikaisen lain vallankumousoikeuksista ja täydensi sitä kolme päivää myöhemmin asetuksella. Näissä säädöksissä luotiin kaksiportainen tuomioistuinjärjestelmä aiemman kolmiportaisen tilalle: kunnalliset vallankumousoikeudet korvasivat vanhat maaseudun kihlakunnanoikeudet ja kaupunkien raastuvanoikeudet, kun taas vallankumouksellinen ylioikeus korvasi kaksi ylempää oikeusastetta eli hovioikeudet ja Senaatin oikeusosaston. Ylioikeuteen kuului puheenjohtaja, kymmenen jäsentä ja yleinen syyttäjä, joiden valinta kuului Työväen pääneuvostolle, tosin syyttäjän joutui lopulta valitsemaan prokuraattori Matti Turkia. Jäsenet saatiin nimitettyä 21. helmikuuta ja ylioikeus aloitti toimintansa vasta maaliskuussa. Se toimi kansanvaltuuskunnan tavoin Helsingin Senaatintalossa. Ylioikeudelle kanslian reistraattorina toimi Väinö Kajava sekä sihteereinä Sven Elof Kristiansson ja Kasperi Tanttu.
Vallankumouksellisen ylioikeuden puheenjohtajana toimi aiempi Tampereen vallankumousoikeuden puheenjohtaja, toimittaja Kaarlo Harvala. Kymmenestä muusta jäsenestä neljä oli entisiä kansanedustajia. Yleisenä syyttäjänä toimi asianajaja Rikhard Johansson, joka ennen vallankumousta oli ollut Uudenmaan lääninhallituksen ylikanslistina ja pöytäkirjanpitäjänä käräjillä. Monet ylioikeuden jäsenistä oli valittu vasten tahtoaan ja he kieltäytyivät osallistumasta sen työskentelyyn tai jäivät pian pois, joten tilalle jouduttiin nimittämään uusia. Huhtikuussa vallankumouksellinen ylioikeus siirtyi kansanvaltuuskunnan mukana Viipuriin, jossa se käytti Viipurin hovioikeuden tiloja. Aivan viimeisessä vaiheessa oikeuden puheenjohtajana toimi Tyko Varto ja yleisenä syyttäjänä Allan Johansson. Ylioikeuden viimeinen säilynyt pöytäkirja on päivätty 23. huhtikuuta, tosin joitain ratkaisuja tehtiin ilmeisesti vielä sen jälkeenkin. Ylioikeuden tiedetään tehneen päätökset noin 800 jutussa.
Tehtävät
Vallankumouksellisen ylioikeuden tehtävänä oli käsitellä vallankumousoikeuksien päätöksistä tehdyt valitukset. Se sai ottaa alempien oikeuksien päätöksiä uudelleenkäsittelyyn myös oma-aloitteisesti, joten kaikkien vallankumousoikeuksien käsittelemien juttujen aineisto ja asiakirjat oli lähetettävä sen tarkastettavaksi. Vallankumousoikeuksissa tuomituilla oli 20 päivää aikaa valittaa tuomiostaan ylioikeuteen, mutta tuomiot saivat lainvoiman ja ne voitiin panna täytäntöön jo ensimmäisen vuorokauden jälkeen, jos valitusta ei ollut tehty. Lain mukaan ylioikeus oli tarkoitettu pelkästään muutoksenhakutuomioistuimeksi, eikä se olisi saanut käsitellä mitään juttuja ensimmäisenä oikeusasteena, mutta tästä poikettiin muutamassa tapauksessa. Ylioikeus myös uudelleenkäsitteli muutamia ennen vallankumousta annettuja kihlakunnan- ja raastuvanoikeuksien päätöksiä, vaikka tästä ei säädöksissä mainittu mitään.
Ylioikeuden omista päätöksistä ei voinut valittaa eikä niitä julkaistu missään. Asiakirjat lähetettiin vain alkuperäisen päätöksen tehneelle vallankumousoikeudelle. Toisaalta ylioikeuden asiakirjat ovat säilyneet, kun taas tavallisten vallankumousoikeuksien paperit pääosin katosivat tai tuhottiin sodan lopussa.
Vallankumouksellista ylioikeutta on pidetty hieman maltillisempana kuin paikallisia vallankumousoikeuksia. Yli puolessa tunnetuista tapauksista se vahvisti vallankumousoikeuksien tuomiot sellaisinaan, mutta se muutti tuomioita hieman useammin syytetylle lievempään kuin ankarampaan suuntaan.
Juhani Kuusi
Eino Juhani Kuusi (11. lokakuuta 1938 Hämeenlinna – 30. joulukuuta 2017 Helsinki ) oli suomalainen tekniikantutkija ja merkittävä Suomen tiede- ja tekniikkapolitiikan kehittäjä. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1956, valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1964, tekniikan lisensiaatiksi 1968 ja väitteli tohtoriksi 1970.
Kuusi oli VTT:n tutkijana, jaostopäällikkönä, tutkimuspäällikkönä ja reaktorilaboratorion johtajana sekä Teknologian kehittämiskeskuksen Tekesin pääjohtajana 1983–1995. Lisäksi hän työskenteli Finnatomissa ja Nokialla. Nokialla hän työskenteli vuosina 1995–2003 Nokian Tutkimuskeskuksen johtajana ja teknologiastrategiajohtajana eläkkeelle jäämiseensä asti. Sitrassa hän toimi senior advisorina. Hän on tutkinut isotooppi-, prosessi-, mittaus- ja energiatekniikkaa.
Kuusi sai vuonna 2003 Tekniikan edistämissäätiön teknologiapalkinnon.
Street Lamp
Street Lamp on Sailor–yhtyeen syyskuussa 1992 julkaistu uusin ja viimeisin alkuperäisjäsenten yhteinen studioäänite. Edellisvuoden Sailor -cd-levy menestyi singlelistoilla kohtalaisesti. Street Lamp levyltä julkaistu single Latino Lover oli ainoastaan Saksassa listoilla ja parhaimmillaan sijalla 61. Levyn singlejulkaisuja oli myös Suomessa radiosoitossa. Kappale Precious Form on äänitetty Phil Pickettin omistamassa studiossa, vaikkakaan sitä ei ole cd-levyn kansitiedoissa mainittu. Yhtyeellä (Serpell, Pickett, Marsh) ja tuottajilla (Kajanus ja Scott) oli myös erimielisyyttä rumpuosuuksien tekemisessy. Joissakin kappaleissa on käytetty ainoastaan rumpukonetta (ohjelmoinut tuottaja Alan Scott), joihin Grant Serpell ei saanut mahdollisuutta osallistua (rumpuosuudet oli jo tehty, kun Serpell saapui studioon?). Kajanus teki kotonaan myös kaikki kappaleiden sovitukset, eikä näin ollen muilla yhtyeen jäsenillä ollut mahdollisuutta osallistua prosessiin, kuten oli aikaisemmilla levyillä tehty. Under the Moon on instrumentaalikappale. Levy-yhtiönä oli Saksalainen BMG Ariola Hamburg. Julkaistu c-kasettina ja CD-levynä (RCA 74321).
Veikko Ihalainen
thumb|150px|Veikko Ilmari Ihalainen Veikko Ilmari Ihalainen (3. toukokuuta 1892 Pälkjärvi – 25. joulukuuta 1939 Pori) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kirkkoherra Juho Heikki Ihalainen ja Iida Sofia Hakulinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1936—37 Ester Helga Inkeri Kukkosen o.s. Kosonen kanssa. Hänen vaimonsa kuoli jo seuraavana vuonna.
Opinnot
Ihalainen kävi seitsemän luokkaa Joensuun klassillista lyseota, kirjoitti ylioppilaaksi Kokkolan suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1910 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1911–1914 ja keväällä 1916. Sotilashallinnollisten kurssien ensimmäisen jakson Ihalainen suoritti vuosina 1926–1927 ja toisen jakson vuosina 1927–1928.
Jääkäriaika
thumb|300px|Jääkäripataljoonan 2. komppania. Ihalainen liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 7. maaliskuuta 1915. Ihalainen sijoitettiin joukon 2. komppaniaan, mutta vapautettiin leiriltä 16. huhtikuuta 1916 sairauden takia. Hän palasi Suomeen 30. elokuuta 1915 ja jatkoi Helsingin yliopistossa kesken jääneitä opintojaan.
Suomen sisällissota
Ennen varsinaisen sisällissodan syttymistä Ihalainen toimi kouluttajana Polvijärven suojeluskunnassa lokakuussa 1917. Sisällissodan syttyessä hän liittyi Joensuuhun kokoontuneisiin suojeluskuntajoukkoihin ja hänet komennettiin helmikuun alussa vuonna 1918 Polvijärven harjoitusleirin koulutuspäälliköksi. 3. maaliskuuta 1918 Ihalainen komennettiin Ahvolan rintamalle kouluttamansa joukon kanssa. Siellä hän toimi aluksi komppanianpäällikkönä, kunnes hänet määrättiin 15. maaliskuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Karjalan armeijakunnan 2. rykmentin 10. pataljoonan 2. komppaniaan. Ihalainen otti osaa sisällissodan taisteluihin Ahvolassa ja Naulasaaressa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Ihalainen palveli sisällissodan jälkeenkin edellä mainitussa pataljoonassa, joka liitettiin toukokuussa 1918 vasta perustettuun Karjalan kaartin rykmenttiin. Hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1918 Jääkärirykmentti n:o 2:een, minkä nimi muutettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti n:o 2. Hän siirtyi 16. huhtikuuta 1919 edellä mainitun joukko-osaston 1. pataljoonan mukana Keski-Suomen rykmenttiin, missä hänet määrättiin 25. toukokuuta 1919 rykmentin adjutantiksi ja 1. marraskuuta 1921 alkaen 4. komppanian nuoremmaksi upseeriksi ja edelleen 26. huhtikuuta 1922 alkaen 4. komppanian päälliköksi. Rykmentin talouspäälliköksi Ihalainen nimitettiin 30. syyskuuta 1924, josta hänet siirrettiin 21. maaliskuuta 1931 Muonavarikko 2:n päälliköksi ja 1. heinäkuuta 1934 alkaen Armeijakunnan esikunnan huolto-osaston päälliköksi. Ihalainen hoiti 2. Divisioonan intendentin tehtäviä 29. joulukuuta 1928 ja 1. joulukuuta 1930 välisen ajan.
Talvisota
Ihalainen toimi talvisodassa 2. Armeijakunnan intendenttinä Kannaksen rintamalla, josta hänet komennettiin ylemmän johdon huoltoon Poriin. Hän menehtyi siellä joulupäivänä 1939. Hänet haudattiin Viipuriin.
Georgi Brasov
Kreivi Georgi Mihailovitš Brasov (6. elokuuta (J: 24. heinäkuuta) 1910 – 22. heinäkuuta 1931) oli venäläinen aatelismies ja Romanov-suvun jäsen.
Suoraa toimintaa
Suoraa toimintaa on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Joseph Zito ja pääosassa on Chuck Norris.
Georgi Brasov
Georgin vanhemmat olivat suuriruhtinas Mikael Aleksandrovitš, joka oli Aleksanteri III:n poika, ja Natalia Brasova (o.s. Seremetjevskaja), joka oli moskovalaisen lakimiehen Sergei Mamontovin tytär.
Elämäkerta
Georgi syntyi Udinkassa lähellä Moskovaa ja sai nimensä setänsä Georgi Aleksandrovitš Romanovin mukaan, joka kuoli tuberkuloosiin vuonna 1899. Georgin isä oli Venäjän kruununperimysjärjestyksessä toinen, Georgin serkun Aleksein, Nikolai II:n pojan, jälkeen.
Venäjän keisarisuvun jäsenenä Georgin isä Mikael ei ollut oikeutettu avioitumaan monarkian ulkopuolisen henkilön kanssa. Georgin äiti Natalia Brasova oli eronnut nainen eikä kuulunut monarkiaan.
Vuonna 1912 Aleksein verenvuototauti paheni, kun keisarillinen perhe oli Spalassa, Puolassa. Nikolai II uskoi, että Aleksei oli lähellä kuolemaa, joten keisari antoi Mihailille luvan avioitua Natalia Brasovaan kanssa. Natalia ja Mihail menivät naimisiin Serbian patriarkaatin vihkitodistuksella 30. lokakuuta 1912, Wienissä. Venäjän keisarillinen perhe ja maan virkamiehet eivät osallistuneet häihin. Mihail ja Natalia joutuivat asumaan ulkomailla, koska Nataliaa ei hyväksytty Venäjällä. Natalia ja Mihail matkustelivat Euroopassa, kunnes asettuivat asumaan Englantiin.
Syksyllä vuonna 1914 Mihail sai luvan palata Venäjälle ja liittyä keisarilliseen armeijaan, joka taisteli itärintamalla ensimmäisen maailmansodan aikana. Georgin äiti Natalia Seremetjevskaja sai käyttää arvonimeä kreivitär Brasova. Georgi käytti nimeä kreivi Brasov.
Georgi ja Natalia muuttivat Lontooseen, missä Georgi meni Harrowin sisäoppilaitokseen. Vuonna 1927 perhe joutui taloudellisiin vaikeuksiin ja Natalia muutti Pariisiin. Georgi jäi Englantiin ja pääsi koulusta seuraavana vuonna. Georgi meni ranskalaiseen Ecole des Rochesin kouluun, joka sijaitsee Verneuil-sur-Avressa Normandiassa.
Suoraa toimintaa
Juoni
Elokuva kertoo eversti James Braddockista Vietnamin sodan veteraanista, jolla on jäänyt syviä henkisiä arpia tuosta helvetistä. Braddockille annetaan vaarallinen tehtävä johon hän suostuu, hänen täytyy pelastaa amerikkalaisia sotilaita ja tuoda heidät takaisin kotiin.
Emelie
Suomessa nimi Emelie on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 980 henkilölle. Emelien nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 19. toukokuuta.
Category F5
Category F5 on rap-artisti Twistan seitsemäs studioalbumi. Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa 14. heinäkuuta 2009.
Taustatietoa
24. helmikuuta 2009 julkaistiin albumin ensimmäinen single "Wetter", jolla vieraili Erika Shevon. Toinen albumilta julkaistu single oli "On Top". Kyseisellä singlellä vieraili Akon ja sen olivat säveltäneet GoodWill sekä suomalainen MGI. MGI kirjoitti Akonin laulaman kertosäkeen. "On Topin" ansiosta MGI:stä tuli korkeimman Yhdysvaltain albumilistasijoituksen koskaan saavuttanut suomalainen tuottaja/lauluntekijä. Albumin muut singlet olivat "Alright" (promosingle) ja "Yo Body".
Kappaleet
Suluissa kappaleen tuottaja.
BMW 320
BMW 320 on BMW:n vuosina 1937–1938 valmistama henkilöauto. Se korvasi 315/319/329-sarjan.
320 rakennettiin lyhennetylle BMW 326:n pohjalevylle ja siinä käytettiin 326:n moottoria yhdellä kaasuttimella varustettuna. Moottori tuotti 45 hevosvoimaa (33 kW). 320:n korvasi BMW 321 vuonna 1938.
Mario Party: Star Rush
Mario Party: Star Rush on Nd Cuben kehittämä ja Nintendon julkaisema partypeli. Peli julkaistiin Nintendo 3DS:lle Euroopassa, Australiassa ja Japanissa lokakuussa 2016 sekä Pohjois-Amerikassa seuraavan kuukauden aikana. Peli sisältää uuden partymoodin nimeltään Toad Scramble joka poikkeaa aiemmista Mario Party-pelisarjan peleistä luopumalla vuoropainotteisesta pelityypistä ja korvaamalla sen mahdollisuudella liikkua samanaikaisesti muiden pelaajien kanssa ja ilman määrättyjä reittejä pitkin pelilautaa.
Mario Party: Star Rush sai pääosin ristiriitaisen vastaanoton kriitikoilta, Metacriticin 40 arvosteluun pohjautuvan keskiarvon ollessa 68/100. Peli ei ollut myyntimenestys, sen myytyä esimerkiksi Japanissa vain 30 000 kopiota ensimmäisen viikon aikana. Joulukuun 2016 puoliväliin mennessä peliä oltiin myyty Japanissa 88 544 kopiota.
New Mexicon armeija
New Mexicon armeija oli Konfederaation lyhytikäinen armeija Yhdysvaltain sisällissodassa. Armeija oli toiminnassa vuosina 1861–1862, jona aikana se osallistui lähinnä New Mexicon sotaretkeen.
Chutzpah
Chutzpah on jiddišinkielinen käsite, joka tarkoittaa arkikielen ”pokerinaamaa” eli ”pokkaa” häpeämättömyyden ja röyhkeyden merkityksessä.
Leo Rosten määrittelee kirjassaan The Joys of Yiddish sanan chutzpah "sellaiseksi mieheksi joka, tapettuaan ensin vanhempansa, anoo tuomioistuinta armahtamaan itsensä, koska on orpo"."
Kielistudio
Kielistudio on nauhurein tai muunlaisin ääniteknisin välinein varustettu kielenopetustila, -laitteisto tai -ohjelmisto, usein kaikista kolmesta muodostuva kokonaisuus. Se mahdollistaa osin itsenäisen tai ryhmätöinä tehtävän, osin opettajan johtaman työskentelyn kielen ääntämisen, keskustelun ja kuullun ymmärtämisen harjoittelussa.
1960-luvulta alkaen yleistyneet kielistudiot perustuivat alun perin avokelanauhurien, mikrofonien ja kuulokkeiden käyttöön ja kunkin opiskelijan yksin työskentelyyn. Opettajalla on käytössään puhelinkeskusta muistuttava kytkentälaite, jonka avulla hän voi omista kuulokkeistaan seurata kunkin oppilaan työskentelyä vuorotellen ja antaa ohjeita joko kaikille yhteisesti tai jokaiselle erikseen.