cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Toyota RAV4
Toinen sukupolvi (2001–2005)
Vuonna 2003 loppuvuodesta (2003-07 lähtien valmistetut) RAV4 sai kasvojenkohotuksen. Kojelauta päivitettiin yhteneväksi muiden Toyota-mallien kanssa. Keula sai uudet sumuvalot ja vilkut nousivat nyt ajovalojen yhteyteen. Lisäksi automaattinen ilmastointi tuli saataville Luxyry paketin mukana. Moottorit pysyivät samana muuten paitsi amerikassa 2.4l VVT-i korvasi 2.0l VVT-i:n, myös osa osista muuttui 2003-07 mallissa 2.0 VVT-i-koneessa, esimerkiksi pakoputkisto katalysaattoreineen.
Toisen sukupolven RAV4 oli erityisen yleinen Australiassa.
Moottorivaihtoehdot: Vaihteistovaihtoehdot:
Kolmas sukupolvi (2005–2012)
Täysin uudistunut RAV4 tuli myyntiin vuonna 2006. Siinä on edelleen sama 2,4-litrainen rivimoottori, mutta nyt tehoja on 166 hv. Pohjois-Amerikassa on saatavilla myös 3,2-litraisella V6 -moottorilla varustettu versio, jonka moottori on peräisin Toyota Avalonista, tehoja tässä versiossa on jopa 269 hv. Uusi RAV4 on sisältä tilavampi ja siihen on saatavilla taakse kolmas penkkirivi lapsille (ei kuitenkaan Suomessa myytävässä mallissa). Myös uutta RAV4:ää on saatavana sekä etu- että nelivetoisena, useimmissa maissa tosin myydään vain nelivetoista mallia. RAV4:ssa on mahdollista kytkeä VSC pois päältä, jolloin se ei ole rajoittamassa etenemiskykyä esimerkiksi lumessa tai hiekalla.
Vuoden 2006 Euro NCAP -kolaritestistä RAV4 sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.
RAV4:t valmistetaan Toyotan Taharan tehtaalla Japanissa. Pohjois-Amerikassa myytävät RAV4:t tullaan valmistamaan Toyotan Woodstockin tehtaalla, Ontariossa, Kanadassa.
Moottorivaihtoehdot:
Neljäs sukupolvi (2012–2018)
Neljännen sukupolven RAV4 perustuu samalle pohjalevylle kuin edeltäjänsä, mutta kasvoi hieman kooltaan.
Vuoden 2013 Euro NCAP -kolaritestistä RAV4 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Viides sukupolvi (2018–)
Viidennen sukupolven RAV4 esiteltiin New Yorkin autonäyttelyssä keväällä 2018.
Vuoden 2019 Euro NCAP -kolaritestistä RAV4 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Estado Novo
Estado Novo (äännetään:, ) oli Portugalin konservatiivinen ja autoritaarinen hallintojärjestelmä, joka perustettiin vuonna 1933. Tämä hallitusjärjestelmä seurasi ensimmäisen tasavallan vallankaappauksella 28. toukokuuta 1926 lopettanutta sotilashallitusta. Estado Novon pääkehittelijä oli Portugalia vuosina 1932–1968 johtanut António de Oliveira Salazar. Estado Novon päätti 16. toukokuuta 1974 tehty sotilasvallankaappaus eli neilikkavallankumous.
Hallinto
Hallinto oli tyypillinen aikansa eurooppalainen järjestelmä, joka yhdisti konservatiivisuutta, korporativismia, katolisuutta, kansallismielisyyttä ja fasismia. Estado Novo ei kuitenkaan autoritaarisuudessaan yltänyt aikansa radikaaleimpien järjestelmien, kuten Italian ja Saksan tasolle. Se omaksui fasistiset piirteet ja tunnukset lähinnä pintapuolisesti, jotta se olisi vaimentanut keski- ja alaluokista lähtöisin olevat radikaalimmat aatteet ja yhteiskunnalliset vaatimukset. Estado Novon juuret olivat kirkon ja yhteiskunnan ylempien luokkien aatteissa toteuttaa voimakas ja yhteiskuntajärjestyksen takaava konservatiivinen valtio. António Salazar oli katolinen traditionalisti, jonka mukaan valtion oli tarpeellista säädellä voimakkaasti modernisoituvaa taloutta. Tämä oli tarpeen, jotta yhteiskunnassa säilyisi maaseudun perinteiset katoliset arvot. Uuden valtion keskeinen toimija ja ylläpitäjä oli Portugalin salainen poliisi Polícia Internacional e de Defesa do Estado, (PIDE). Toisinajattelijat vangittiin, joista merkittävimmät karkotettiin Afrikan rannikon saarille, kuten Kap Verdelle.
Estado Novoon ei kuitenkaan ulkomailta kohdistunut suurta painetta ja se sai olla rauhassa generalissimo Francisco Francon johtaman saman henkisen Espanjan kainalossa. Salazarin ja Francon välit eivät olleet mitä parhaimmat, mutta silti Salazar oli tukenut Espanjan sisällissodassa Francon johtamia kansallisten joukkoja. Sodan jälkeen Portugalin asema yhdessä Espanjan kanssa oli parempi, koska Salazar oli suunnitellut ja allekirjoittanut Francon kanssa Ibeerien puolueettomuussopimuksen toisessa maailmansodassa puolueettomaksi jäämisestä. Näin ollen puolueeton Portugali liittyi Natoon sen perustamisvuonna 1949.
Estado Novossa oli puolisotilaallinen järjestö Legião Nacional (Kansallislegioona), jolla oli yhtenäistä muiden eurooppalaisten vastaavien järjestöjen, kuten mustapaitojen kanssa. Partiopojat korvasi nuorisojärjestö Mocidade Portuguesa (Portugalin nuoriso). Nämä järjestöt olivat sotilaallisen järjestyksen mukaisia ja ne olivat valtion voimakkaasti tukemia.
Talous ja koulutus
1940–1950-luvuilla Portugalin talous kasvoi voimakkaasti, koska sodan runtelema ja jälleenrakentava Eurooppa tarvitsi raaka-aineita. Salazar oli onnistunut järjestämään talouden kuntoon 1910–1926 hallinneen kaoottisen ensimmäisen tasavallan jäljiltä. Aivan uusi tiejärjestelmä sekä siltoja rakennettiin.
Estado Novo perui ensimmäisen tasavallan koulutusuudistukset. Vaikka Lissaboniin perustettiin uusi teknillinen yliopisto 1930, muun koulutuksen kehitys jäi kolmeksi vuosikymmeneksi. Ammattikoulutusta ei juuri järjestetty. Vasta 1960-luvun puolivälissä joka paikkakunnalle järjestettiin peruskoulutus 6–12-vuotiaille. Peruskoulun jälkeistä jatkokoulutusta ei suosittu, vaan vain pienelle vähemmistölle annettiin siihen oikeus ja mahdollisuus. Salazarin mukaan liiallinen koulutus vieraannuttaisi kansalaiset perinteisistä arvoista ja altistaisi nämä valtiolle vihamielisille aatteille. Tämä pieni jatkokoulutettu vähemmistö taas solmi tiukat siteet järjestelmään eli Estado Novoon. Koulutusjärjestelmän heikkoudella oli pitkäkantoiset vaikutukset Portugalin talouteen. Maaseutu taantui uusfeodalismiin ja elinkeinoelämä ja koulutus olivat Länsi-Euroopan heikoimpia. Vielä 2003 kuutisen prosenttia portugalilaisista oli lukutaidottomia, naisista 8,7 %
Myös tasavaltalaishallinnon vuoden 1910 perustuslain tasaveroisuudesta lain edessä, siviiliavioliitosta ja tasa-arvosta peräännyttiin. Vuoden 1933 perustuslaki määräsi kaikki tasavertaisiksi lain edessä, paitsi naiset, johtuen heidän erilaisesta luonteestaan ja perheen edun vuoksi. Vuoden 1940 konkordaatti valtion ja katolisen kirkon välillä antoi kirkossa solmituille avioliitoille lain suojan ja kielsi kirkossa solmituilta liitoilta avioeron. Toisen asteen koulutuksen saaneet naiset saivat kuitenkin äänestää, miehiltä vaadittiin vain luku- ja kirjoitustaito. Naiset olivat täysin aviomiehensä päätösvallan alaisina. Vasta vuonna 1969 naimisissa olevat naiset saivat oikeuden saada passi ja matkustaa Portugalista ilman miehensä lupaa.
Koska Portugalin talouskasvu oli ollut riippuvainen jälleenrakentavan Euroopan tarpeista, sen talous taantui ja kääntyi laskuun Euroopan päästyä jaloilleen 1960-luvulla. Kansallisen unionin eräiden osien toiveista huolimatta Portugalissa ei haluttu lähteä Espanjan mallin mukaisiin talouden liberalisoimistoimiin, koska voimakas teollistaminen olisi synnyttänyt työväenluokkaa, jonka pelättiin vahvistavan kommunistisia ja muita vasemmistolaisia liikkeitä. Estado Novon virallinen talousjärjestelmä oli korporativismi.
Akateeminen kriisi
Vuonna 1962 syntyi nk. Akateeminen kriisi (Crise Académica), jonka aikana useita opiskelijajärjestöjä lakkautettiin ja niiden toimintaa vaikeutettiin. Näiden järjestöjen joukossa lakkautettiin merkittävä Portugalin opiskelijoiden kansallinen neuvosto, jonka jäsenistä suurin osa oli kommunistisia militantteja. Kaikki lakkautetut opiskelijajärjestöt olivat vasemmistolaisesti värittyneitä tai niiden jäsenkunnissa oli paljon vasemmistolaisia.
Kriisi huipentui 23. maaliskuuta Portugalin kommunistisen puolueen tuella järjestettyyn opiskelijoiden suurmielenosoitukseen Lissabonissa. Poliisi murskasi mielenosoituksen voimakkaasti ja useita opiskelijoita loukkaantui. Tämän jälkeen opiskelijat aloittivat lakon, josta tuli myöhemmin hallinnon vastaisen taistelun tunnus. Neilikkavallankumouksen jälkeen kyseisestä tapahtuman vuosipäivästä tuli kansallinen opiskelijoiden päivä.
Syvä taloudellinen taantuma pakotti tuhannet portugalilaiset siirtymään muihin maihin etsimään parempia taloudellisia ja yhteiskunnallisia oloja. 15 vuodessa miljoona portugalilaista siirtyi Ranskaan, toinen miljoona Yhdysvaltoihin sekä satoja tuhansia siirtyi Saksaan, Sveitsiin, Britanniaan, Luxemburgiin, Venezuelaan ja Brasiliaan. Samoin nykyisen Portugalin toinen valtapuolue Sosialistinen puolue perustettiin maanpaossa.
Estado Novon loppu
Estado Novon kaatuminen alkoi 1960-luvun poikkeuksellisista hallinnon vastaisista opiskelijailmauksista ja samoihin aikoihin sijoittuvista siirtomaiden kansallisista vapaustaisteluista. Kaiken pohjana oli merkittävänä syynä 1960-luvun alun taloudellinen taantuma. Portugalin siirtomaiden Portugalin Angolan (nyk. Angola), Portugalin Itä-Afrikan (nyk. Mosambik) ja Portugalin Guinean (nyk. Guinea-Bissau) vapautusliikkeitä tukivat Neuvostoliitto sekä Yhdysvallat lopettaakseen vanhat siirtomaavallat saaden näin suurempaa vaikutusta vastaitsenäistyvissä valtioissa.
Portugalin siirtomaasodat söivät valtion muutenkin kehnoa taloutta, niillä ei ollut kansan tukea ja ne olivat verisiä. Samoin sodat olivat taakkana valtion ideologialle ja toisin päin. Portugali menestyi aluksi erikoisjoukoillaan ja modernilla teknologiallaan, mutta lopulta sodat kääntyivät verisen kuluttaviksi vapautusliikkeiden saamien ulkomaalaisten varustetuen ansiosta. Tilanne paheni entisestään, kun hallinnon voimahahmo ja Estado Novon kärkihahmo António de Oliveira Salazar kuoli 1970. Salazarin lähin mies ja tukija Marcelo Caetano yritti demokratisoida maata yrittäen samalla säilyttää Estado Novon. Kauan jatkunut tulehtunut kriisitilanne päättyi sotilaiden vasemmistomieliseen vallankaappaukseen eli ns. neilikkavallankumoukseen vuonna 1974.
Sapatti
Sapatin tarkoitus on ensisijaisesti lepo ja yhdessäolo. Sapattina ei tehdä työtä, eikä hoideta omia askareita. Sapatin vietto alkaa perjantaina auringonlaskun aikaan perheaterialla, jolloin myös sytytetään kynttilöitä. Lauantaiaamuna järjestetään sapattijumalanpalvelus. Sapatti päättyy lauantaina pimeäntulon jälkeen havdala-seremoniaan. Vanhoillisimmissa juutalaisuuden suuntauksissa noudatetaan tiukkoja rajoituksia sen suhteen, millaista työtä sapattina saa tehdä.
Merkitys
Sapatti on juutalaisuuden tärkein rituaali ja ainoa, joka mainitaan kymmenessä käskyssä. Se on myös juutalaisten tärkein juhlapäivä, jopa tärkeämpi kuin jom kippur, sillä sapattina Tooraa kutsutaan lukemaan useampi seurakunnan jäsen kuin jom kippurina.
Sapatti on juutalaisille aika osoittaa kiitollisuutta omasta elämästään ja yhteisöstään sekä tilaisuus henkiselle kasvulle. Sapatti on ennen kaikkea lepopäivä. Rentoutumisen lisäksi sapatissa on kyse myös tietoisuudesta Jumalan luomistyöstä ja paosta Egyptistä, juutalaisesta identiteetistä, nautinnosta ja henkisyydestä. Sapatti tarjoaa myös esimakua rauhaisasta ja yltäkylläisestä tulevaisuudesta.
Viettäminen
Harras juutalainen aloittaa sapattiin valmistautumisen perjantai-iltapäivällä. Koti siivotaan ja perhe peseytyy ja pukeutuu huolitellusti. Pöytä katetaan hienoksi ja päivällinen valmistetaan. Tarpeelliset valot sytytetään valmiiksi ja ruokaa valmistetaan myös seuraavaksi päiväksi, sillä valojen sytyttäminen ja ruoanlaitto ovat sapatin aikana kiellettyä.
pienois|[[Challa-leipä, jota sapattina perinteisesti syödään.]] Sapatti alkaa illalla, sillä luomiskertomuksessa ilta ilmoitetaan vuorokauden alkuna. Ennen sapatin alkua perheen nainen sytyttää kaksi sapattikynttilää ja lausuu siunauksen. Sapattikynttilät sytytetään viimeistään 18 minuuttia ennen auringonlaskua. Sen jälkeen perhe käy joskus 45 minuuttia kestävässä sapattipalveluksessa. Palattuaan kotiin perhe syö kotonaan päivällisen, jota ennen perheen mies lausuu kiddushin, viinimalja kädessä lausuttavan rukouksen, joka pyhittää sapatin. Sapattikattaukseen kuuluu kynttilöitä ja kynttilänjalkoja, kaksi challa-leipää liinalla peitettynä, viinimalja ja talon paras astiasto. . Koska sapattia kehotetaan Raamatussa yhtäällä ”muistamaan”, toisaalla ”noudattamaan”, perjantai-iltana on tapana sytyttää vähintään kaksi kynttilää. Joskus kynttilöitä on yksi jokaista perheenjäsentä kohden. Ateria aloitetaan leivällä, jolle lausutaan siunaus. Aterian jälkeen perhe viettää aikaa yhdessä keskustellen tai lukien Tooraa.
Sapattiaamun jumalanpalvelus järjestetään perinteisesti lauantaiaamuna kello yhdeksän ja kahdentoista välillä. Sen lisäksi perinteiseen sapattiin kuuluvat iltajumalanpalvelus perjantai-iltana ja iltapäivän jumalanpalvelus lauantaina iltapäivällä. Reformijuutalainen sapattijumalanpalvelus voidaan pitää perjantai-iltana, lauantai-iltapäivänä tai lauantai-iltana. Jumalanpalveluksen yksityiskohdat vaihtelevat pitopäivän, maan ja synagogan mukaan. Sapattijumalanpalvelus järjestetään rukoushuoneessa, joka voi sijaita sisällä tai ulkona. Osanottajat pukeutuvat usein huolitellusti, ja jotkut peittävät päänsä kipalla tai huivilla. Jokaiselle osanottajalle on varattu rukouskirja (siddur). Sapattirukoukset käsittelevät usein Jumalan ylistystä sekä sapattiin liittyviä asioita kuten luomiskertomusta ja pakoa Egyptistä. Tilaisuudessa luetaan Tooraa ääneen ja rabbi tai seurakunnan johtaja pitää saarnan. Tilaisuuteen kuuluu musiikkia ja laulua sekä ruokailu (kiddush).
Jumalanpalveluksen jälkeen perhe syö ja viettää jälleen aikaa yhdessä eri tavoin. Sapatti päättyy noin 40 minuuttia auringonlaskun jälkeen lauantai-iltana, kun taivaalla on näkyvissä kolme tähteä. Sapatin lopuksi suoritetaan havdala-rituaali, jossa lausutaan siunauksia.
Kiellot
Sapattina työskentely on kielletty. Työskentelyä merkitsevä hepreankielinen sana melachah esiintyy lähinnä vain sapattia ja juhlapäivien rajoituksia koskevissa kirjoituksissa. Se viittaa lähinnä sellaiseen työskentelyyn, joka tuottaa jotain tai jolla hallitaan elinympäristöä. Koska sanaa käytettiin sapatin ja muiden juhlapäivien lisäksi vain pyhäkön rakentamisen yhteydessä, rabbit määrittelivät kielletylle työskentelylle 39 kategoriaa, jotka kaikki esiintyivät pyhäkön rakentamisessa. Näiden lisäksi kielletyiksi määriteltiin myös kaikki samansisältöiset työt tai samaan tulokseen pyrkivät, sekä niiden tekemiseen käytettyjen välineiden käyttö. Esimerkiksi vasaran käyttö rakentamiseen on kielletty, mutta ei sen käyttö pähkinöiden särkemiseen. Kiellettyä on myös matkustaminen, myyminen, ostaminen ja muut arkityöt, jotka rikkovat sapatin henkeä. Mitä tahansa sapattirajoitusta saa kuitenkin rikkoa hengenhädässä.
Nykyaikana yleisiä toimintoja, joita sapattina eivät etenkään vanhoilliset ortodoksijuutalaiset harjoita, ovat esimerkiksi:
Kirkkojärvi (Hämeenkyrö)
Kirkkojärvi on Pirkanmaalla Hämeenkyrössä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kauvatsanjoen valuma-alueen Vesijärven valuma-alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 6,0 hehtaaria ja sen pituus on 400 metriä ja leveys 200 metriä. Järven luusua sijaitsee järven pohjoisrannalla, josta saa alkunsa 1,3 kilometriä pitkä laskuoja Jyräjokeen, joka yhdyttyään Oksjokeen laskee Vesajärveen.
Järven rantaviiva on 0,99 kilometriä pitkä ja ranta on soista ja ojitettua metsämaastoa. Rannat ovat rakentamattomia, mutta järvelle vie yksi metsäautotie Vesajärven kylältä.
Fluorietikkahappo
Fluorietikkahappo (C2H3O2F) on erittäin myrkyllinen etikkahapon fluorattu johdannainen. Yhdistettä ja sen johdannaisia käytetään tuholaismyrkkynä.
Venäjän suomalais-ugrilaisten kansojen yhdistys
Venäjän suomalais-ugrilaisten kansojen yhdistys ( (Afun Rf)) on vuonna 1991 perustettu ja vuonna 2005 Venäjän valtion uudelleen organisoima järjestö. Se edustaa niitä Venäjän tasavaltoja ja alueita, joissa asuu myös suomalais-ugrilaisia. Yhdistys on viranomaisten edustaja, ei alueiden asukkaiden edustaja.
Fluorietikkahappo
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa fluorietikkahappo on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee kuumaan veteen ja orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin. Fluorietikkahapon happovakion arvo on 2,2·10-3 mol/dm3 ja se on elektronegatiivisen fluoriatomin aiheuttaman induktiivisen efektin vuoksi etikkahappoa vahvempi happo. Fluorietikkahapon reaktiot ovat tyypillisiä karboksyylihapoille.
Venäjän suomalais-ugrilaisten kansojen yhdistys
Lähteiden mukaan Afun on Kremliä lähellä oleva järjestö. Tarton yliopiston emeritusprofessori Tõnu Seilenthal, joka on virolaisten edustaja kansainvälisessä suomalais-ugrilaisten kansojen konsultaatiokomiteassa sekä yksi Tarton kongressin järjestäjistä, kertoi keväällä 2021 kansojen edustajien olevan tyytymättömiä Afunin kielteiseen lausuntoon Suomalais-ugrilaisten kansojen maailmankongressista. Lausuntoa oli arveltu Kremlin sanelemaksi, mutta Seilenthal arveli alempien viranomaisten itsenäisesti ennakoineen, mitä heidän haluttaisiin kirjoittavan sen jälkeen, kun Venäjä lisäsi Viron ”epäystävällisten maiden” luetteloon.
Fluorietikkahappo
Ominaisuudet
Fluorietikkahappo on erittäin myrkyllistä. Sitä esiintyy vähintään 24 myrkyllisessä kasvilajissa, muun muassa eteläafrikkalaisessa Dichapetalum cymosum -lajissa, josta sitä eristettiin ensimmäisen kerran, ja eräissä australialaisissa kasveissa. Fluorietikkahapon myrkyllisyys perustuu siihen, että se muodostaa fluoriasetyylikoentsyymi-A:ta ja siitä edelleen sitraattisyntaasin katalysoimana fluorisitruunahappoa (C6H7FO7). Fluorisitruunahappo estää akonitaasin toiminnan, minkä vuoksi elimistön sitruunahappopitoisuus kasvaa ja sitruunahappokierto estyy. Myrkytyksen oireita ovat yskä, pahoinvointi, vatsakivut ja kouristukset. Fluorietikkahapolle altistuminen voi johtaa kuolemaan. Fluorietikkahappo on myös erittäin syövyttävää. .
Valmistus ja käyttö
Fluorietikkahappoa voidaan valmistaa käsittelemällä sen natriumsuolaa natriumfluoriasetaattia rikkihapolla. Toinen tapa syntetisoida yhdistettä on jodietikkahapon ja elohopea(II)fluoridin välisellä reaktiolla ja muodostuneen tuotteen hydrolyysillä. Sitä voidaan valmistaa myös hapettamalla fluorietanolia.
Fluorietikkahappoa, sen natriumsuolaa ja metyyli- ja etyyliestereitä voidaan käyttää rodentisideina erityisesti rottien hävittämiseen.
Sapatti
Kiellot
Sähkölaitteen käynnistäminen on kielletty, sillä se rinnastetaan tuleen. Autoa ei saa ajaa monestakaan syystä, sillä se esimerkiksi toimii tulen avulla ja sillä kuljetetaan asioita julkisesti. Jotkin vanhoilliset juutalaisperheet turvautuvat siksi usein ei-juutalaisten naapuriensa apuun näitä koskevissa asioissa.
Lisäksi on kiellettyä kantaa, käyttää tai koskettaa käsin tiettyjä esineitä (muktzah). Näihin luetaan muun muassa tarpeettomat esineet, arvokkaat esineet, työvälineet, Toorassa kielletyt esineet sekä sapattina kielletyn asian tekemiseen tarkoitetut esineet. Mitään tavaraa ei myöskään saa kantaa yksityisen alueen kuten kodin sekä ulkopuolisen maailman välillä.
Vuonna 2022 on arvioitu, että noin kolmannes Israelin väestöstä noudattaa sapattisääntöjä.
Historia
Sapatti on luultavasti vanhin edelleen noudatettu viikoittainen uskonnollinen rituaali. Juutalaiset noudattivat sapattia ilmeisesti jo viimeistään 1000-luvulla eaa. kuningas Daavidin aikana, ja varmasti 700-luvulla eaa.
Sapatilla ei tiedetä olleen esikuvaa. Juutalaiset olivat ilmeisesti ainoa Lähi-idän kansa, joka vietti sapattia. Muilla Lähi-idän muinaisilla kansoilla oli omat lepopäivänsä, mutta niiden tarkoitus ja esiintyminen kalenterissa olivat erilaiset kuin sapatin. Babylonialaisilla oli sapattu, kerran kuukaudessa täysikuun aikaan vietetty ”sydämen lepopäivä”, ja viisi kuukausittaista lepopäivää, jotka eivät kuitenkaan noudattaneet seitsenpäiväistä jaksoa. Näiden päivien suhdetta juutalaisten sapattiin ei kuitenkaan ole pystytty osoittamaan, ja vaikka sapatti olisikin niistä syntynyt, sen luonne olisi muuttunut täysin erilaiseksi. Myös Siinailla asuneet keniitit viettivät lepopäivää, joka ei kuitenkaan ollut viikoittainen.
Sapatin merkitys ja varhaiset säännöt kuvataan Vanhassa testamentissa eli Tanakissa. Sen alussa on kaksi luomiskertomusta, joista uudemmassa mainitaan seitsemäs päivä lepopäivänä, jolloin Jumala oli saanut luomistyön valmiiksi. Heprean sana šabbat merkitseekin lopettamista.
Sapatti mainitaan Raamatussa varsinaisesti ensi kerran israelilaisten saapuessa Siinaille pakomatkallaan Egyptistä (2. Moos. 16:23–26). Tässä kohdassa Jumala viittaa sapattiin jo yleisesti tunnettuna lepopäivänä.
Myöhemmin samassa kirjassa Mooses toi vuorelta kymmenen käskyä, joista neljäs määräsi lepopäivän pyhitettäväksi (2. Moos. 20:8–11).
Sapatin vakavuutta noihin aikoihin kuvaa kertomus, jossa israelilaisten matkatessa erämaassa yksi heistä löydettiin keräämässä polttopuuta. Mies vietiin Mooseksen ja Aaronin eteen ja vangittiin odottamaan tuomiota. Jumala tuomitsi hänet kuolemaan kivittämällä, ja heimo pani rangaistuksen täytäntöön (4. Moos. 15:32–36).
2. Mooseksen kirjassa käskyn perusteena on luomisen lopun levon muistaminen, mutta 5. Mooseksen kirjassa se perustellaan juutalaisten Egyptistä vapatumisen muistamisella. Mooseksen 2. kirjan luvussa 31 sapatti määritellään ikuiseksi liitoksi Jumalan ja hänen kansansa välillä.
2. Mooseksen kirjassa on jo tiettyjä tarkkaan ilmoitettuja sääntöjä siitä, mitä sapattina ei saa tehdä. Työt oli pysäytettävä, mutta joitain uskonnollisia rituaaleja kuten uhraamista sai harjoittaa, ja tiettyjä uhrauksia jopa edellytettiin sapattina. Kylväminen ja niittäminen oli kielletty samoin kuin kaikki rakentaminen, myös ilmestysmajan.
Myöhemmissä kirjoissa sapatin merkitys kasvoi niin, että se yhdistyi kaikkiin juutalaisuuden osa-alueisiin. Sapatin merkityksen juutalaisille tiesivät myös näiden viholliset, jotka ajoittivat hyökkäyksensä Juudaan usein juuri sapatiksi.
Ajanlaskun alkuvuosisatoihin mennessä sapatista oli kehittynyt juutalaisille ilon ja ruoan juhla alkuaikojen kuolemanuhan alla suoritetun velvollisuuden sijaan. Sapatin merkitys juutalaisille kasvoi Babylonian vankeuden aikana ja sen jälkeen, ja sääntöjen määrä kasvoi moninkertaiseksi. 100-luvulla rabbit opettivat, että sapatti on tärkeämpi kuin muut lait: se on kymmenestä käskystä pisin ja Tooran 613 laista useimmin mainittu.
Sapatti kristinuskossa
Sapattia viettää pyhäpäivänään myös osa nykyisistä kristillisistä seurakunnista, kuten seitsemännen päivän baptistit ja seitsemännen päivän adventtiseurakunta.
Kirkkohistorioitsijoiden mukaan ensimmäisillä vuosisadoilla kaikki kristilliset seurakunnat viettivät sapattia lepopäivänään. 300-luvun alussa alkoi Rooman seurakunnasta muotoutua valtionkirkko, joka sai loppuhuipennuksensa 500-luvun alussa. Näiden muutosten lomassa kirkko muokkautui osittain silloisen yhteiskunnan mukaisesti. Yksi muutos oli se, että kirkko lopetti sapatin vieton ja siirtyi viettämään lepopäivänään ja jumalanpalveluspäivänään Rooman valtakunnan virallista lepopäivää sunnuntaita. Monet tutkijat kuten myös katolinen kirkko sijoittavat tämän lepopäivämuutoksen vuoteen 364, jolloin katolisessa Laodikean konsiilissa paavi Liberiuksen johdolla kehotettiin kirkon jäseniä sapatin sijasta alkamaan kunnioittaa sunnuntaita.
Raamatun mukaan Jeesus itse vietti juutalaisena sapattia, mutta kiisteli rabbiinien kanssa tarkoista sapattisäännöistä. Jeesus koetti palauttaa sapatin sen alkuperäiseen tarkoitukseensa ilon, vapauden ja rauhan päiväksi ja sanoi: ”sapatti on asetettu ihmistä varten eikä ihminen sapattia varten” (Mark. 2:27).
Tanskan kuningaskunta
Hallinto ja politiikka
Kuningaskunnan lainsäädännöllisenä elimenä toimii Folketinget, joka koostuu 179 jäsenestä. Pääosa kansanedustajista valitaan Tanskasta, Grönlannilla ja Färsaarilla on kummallakin kaksi edustajaa. Parlamenttivaalit järjestetään joka neljäs vuosi, mutta pääministeri voi halutessaan määrätä uudet vaalit.
Historia
700-luvulta 1000-luvulle viikingit löysivät ja asuttivat Shetland-, Orkney- ja Färsaaret sekä Islannin ja Grönlannin. Lisäksi he yrittivät asuttaa Vinlandia. Viikingit valtasivat osia Englannista, Irlannista ja Normandiasta. He myös perustivat Kiovan Rusin. Viikingit kävivät kauppaa Grönlannista Konstantinopoliin ulottuvalla alueella. Tanska-Norja muodostettiin vuonna 1536 ja se hallitsi vuonna 1814 solmittuun Kielin sopimukseen saakka.
Islanti sai autonomian vuonna 1874 ja itsenäistyi vuonna 1918. Tanskan kuningas säilyi kuitenkin Islannin hallitsijana vuoteen 1944 saakka, jolloin Islannista tuli tasavalta. Tanskan kuningaskunta liittyi Euroopan talousyhteisöön (nyk. Euroopan unioni), ilman Färsaaria, vuonna 1973. Grönlanti erosi EEC:stä vuonna 1985. Grönlannissa järjestettiin kansanäänestys itsehallinnosta vuonna 2008 ja maa harkitsee itsenäistymistä, jos alueelta löydetään riittävästi luonnonvaroja valtion menojen turvaamiseksi.
Ville Väyrynen
Ville Mikko Juhana Väyrynen (s. 1975 Rovaniemi) on suomalainen kokoomuslainen poliitikko. Siviiliammatiltaan Väyrynen on gastrokirurgi ja hän toimii Sairaala Novan osastonylilääkärinä. Väyrynen on Muuramen kunnanvaltuuston puheenjohtaja. Hän oli myös Keski-Suomen hyvinvointialueen aluehallituksen 2. varapuheenjohtaja, mutta hän erosi tehtävästä vuoden 2023 eduskuntavaalien jälkeen. Väyrynen valittiin eduskuntaan vuoden 2023 eduskuntavaaleissa. Hän harrastaa jalkapalloa ja muuta kuntoilua ja hänellä on vaimo, joka on ammatiltaan gynekologi sekä kolme lasta.
Säyneinen
thumb|260px|Säyneisen kirkko Säyneinen (aik. ) on Pohjois-Savossa sijainnut entinen Suomen kunta. Se itsenäistyi Kaavin pitäjästä vuonna 1924 ja liitettiin vuonna 1971 Juankosken kuntaan. Säyneinen on ollut vuoden 2017 alusta alkaen osa Kuopiota.
Säyneisen naapurikunnat olivat Juankoski, Juuka, Kaavi, Muuruvesi, Nilsiä ja Rautavaara.
Kirkonkylällä eli Säyneisen taajamassa on kotiseutumuseo, urheilukenttä, kaukalo, sivuapteekki, kirkko, nuorisoseurantalo ja ulkoilmanäyttämö. Säyneisessä toimi alakoulu kesään 2015 asti, viimeisen lukuvuoden aikana 2014–15 koulussa oli 16 oppilasta. Kuopion kaupunki päätti vuonna 2020 purkaa koulurakennuksen.
Kyliä
Hirvisaari, Koskenala, Likosaari, Siikajärvi, Säyneinen, Tuohisaari, Viitaniemi, Venäänaho, Konttimäki, Pisankoski ja Losomäki. Koskenala ja Tuohisaari ovat maarekisterissä olevia termejä, eivät varsinaisia eläviä kyliä.
Vuosien 1960 ja 1970 taajamarajausten mukaan Säyneisessä ei ollut lainkaan taajamia. Vuosina 1990–2011 Säyneisen kirkonkylä laskettiin taajamaksi, mutta ei enää vuonna 2014.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Säyneisen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1930–1960.
Säyneisen seurakunta muodostettiin vuonna 1921 erottamalla Kaavista alue, jolla oli 2 583 asukasta.
Kirkko
Säyneisen kirkon ovat suunnitelleet Sakari Honkavaara ja Esko Suhonen. Se on rakennettu vuosina 1939–1940. 350-istumapaikkainen Säyneisen kirkko edustaa 1940-luvun funktionalismin romanttista tyylisuuntaa. Alttaritaulun paikalla on risti, mutta myös entisöity vanha alttaritaulu palautettiin vuonna 2002 näkyville kirkkosaliin. Kirkkorakennuksen yhteydessä on myös seurakuntasali.
Lounais-Somalia
thumb|Lounais-Somalian sijainti Lounais-Somalia (Maay-Maay: Koofur-Orsi) oli itsenäiseksi julistautunut alue Somaliassa. Sen perusti Rahanwein Resistance Armyn sotapäällikkö Hassan Muhammad Nur "Shatigadud" 1. huhtikuuta 2002. Alueeseen kuului kuusi Somalian maakuntaa: Bay, Bakool, Keski-Juba (Jubada Dhexe), Ala-Shabelle (Shabeelada Hoose), Gedo ja Ala-Juba (Jubada Hoose).
Viitta
Viitta voi tarkoittaa seuraavia:
Hehkuseeprakala
Hehkuseeprakala eli kultaseeprakala (Danio kerri) on pieni trooppinen kala, jota pidetään myös akvaariossa. Se elää luonnonvaraisena Malakan niemimaalla. Hehkuseeprakala on hiukan tavallista seeprakalaa pienempi jääden yleensä alle viisisenttiseksi. Sen harmaassa kyljessä on silmän korkeudella kaksi ohutta kullankeltaista vaakajuovaa, ja niiden ympärillä sininen epämääräisempi vaakaraita.
Kalaa kutsutaan englannin ja ranskan kielessä "siniseksi seeprakalaksi".
Zala
Zala on lääni Lounais-Unkarissa. Se rajautuu Vasin, Veszprémin ja Somogy’in lääneihin sekä lounaassa Sloveniaan ja Kroatiaan. Pääkaupunki on Zalaegerszeg. Muita tärkeitä kaupunkeja ovat Nagykanizsa ja Keszthely. Läänin pinta-ala on 3 784 km² ja sen väkiluku arviolta 277 290 (vuonna 2015).
Maasto on kumpuilevaa. Etelässä virtaa Dráva-joki muodostaen samalla valtionrajan. Muita jokia ovat Mura ja Zala. Läänin itäosassa on Balaton-järven läntinen ranta.
Veszprém (lääni)
Suuri osa läänin alueesta sopii huonojen maalaatujen takia heikosti maanviljelyyn lukuun ottamatta läänin pohjoisosasta alkavaa Unkarin Pientä alankoa. Kuitenkin laaksojen ja Balatonin rannan mikroilmastot soveltuvat hyvin viinirypäleiden viljelyyn. Tästä syystä läänin alueella on useampia viinialueita.
Maaperässä on runsaasti mineraaleja, ja raaka-aineiden tuotanto on vilkasta. Tärkein näistä on bauksiitti. Läänin tuottaman bauksiitin ansiosta Unkari on yksi Euroopan suurimmista bauksiitin tuottajamaista. Ruskohiilellä on suuri merkitys energiantuotannon kannalta. Muita tärkeitä mineraaleja ovat mangaanimalmi, basaltti, travertiini, kalkkikivi, dolomiitti ja merkeli.
Yksi Unkarin historian pahimmista ympäristö- ja teollisuusonnettomuuksista sattui lokakuussa 2010, kun alumiinitehtaan lieteallas murtui Ajkan kaupungin lähistöllä ja ympäristöön valui lähes miljoona tonnia raskasmetalleja sisältävää ruosteenpunaista lietettä. Onnettomuudessa kuoli 10 ihmistä ja noin 200 loukkaantui.
Gudmund Laurinpoika
Gudmund Laurinpoika (ruots. Gudmund Larsson, k. 1537) oli 1500-luvulla elänyt hauholainen rälssimies ja kihlakunnantuomari. Gudmundin isä oli porvoolainen rälssimies Lasse kauppias. Gudmund oli naimisissa Hyvikkälän isännän Arvid Olavinpojan (k. 1495) tyttären Malinin kanssa. Ensimmäisen kerran Gudmund mainitaan lähteissä vuonna 1507 Viipurin linnanpäällikön palvelijana. Samana vuonna valtionhoitaja Svante Niilonpoika nimitti hänet Hollolan kihlakunnanvoudiksi.
Konflikti Hauhon kirkolla
thumb|200px|Gudmund ja hänen isänsä Lasse hyökkäsivät entisen voudin [[Henrik Stensson (Renhuvud)|Henrik Stenssonin palvelijan kimppuun Hauhon kirkolla 1500-luvun alussa.]]
Gudmund osallistui isänsä Lassen kanssa välienselvittelyyn Hämeen linnan entisen voudin Henrik Stenssonin kanssa joskus vuosien 1505 ja 1511 välillä. Henrikiltä on säilynyt valituskirje, jonka mukaan Henrik oli lampuotinsa luona Hauhon (tai Tuuloksen) kirkolla Annan päivän aattona. Henrik oli rukoilemassa kirkkomaalla seuranaan vain keihästä kantanut renki. Heidän lisäkseen kirkolla oli vain vanha saksalainen palkkasoturi Jacob Lothernikht, joka oli matkalla Pyhän Jaakon kirkolle Renkoon.
Henrikin ollessa astumassa ulos kirkosta paikalle saapui reellä Gudmundin isä Lasse kauppias palvelijansa kanssa aseet kädessään. Hyökkääjät yrittivät ampua entistä voutia varsijousella, mutta Henrik tarttui palvelijansa keihääseen ja iski sen tylpällä päällä Lassea selkään, minkä seurauksena Lasse pakeni paikalta. Hyökkäyksen taustalla oli riita siemenviljasta, jonka Henrik oli voutina ollessaan lainannut Lassen lampuodille, ja jonka Henrikin palvelija oli väkisin käynyt hakemassa takaisin.
Seuraavana päivänä Henrik oli taas Hauhon kirkossa viettämässä messua. Sinä päivänä Gudmund ja hänen isänsä Lasse tulivat kirkolle, kumpikin täyteen haarniskaan pukeutuneena. Miehet hyökkäsivät kirkkoon, mutta Henrik oli jo ehtinyt lähteä pappilaan. Lasse ja hänen poikansa pieksivät hänen sijaansa kirkkomaalla olleen Henrikin palvelijan ja veivät hänen hilparinsa. Tapauksen jälkeen Lasse lähti Viipuriin valittamaan linnanherra Erik Turessonille Henrikin varastaneen hänen viljaansa ja hyökänneen hänen kimppuunsa kirkkotiellä.
Vara Mara
Vara Mara on Jope Ruonansuun vuonna 1997 julkaistu yhdeksäs albumi. Se sisältää kuvitteellisen radiokonsertin, jonka juontavat Martti ja Eeva Ahtisaari.
CD-singlenä (Kaikki menee kun sovittelee / Mattiesko Hytönen) julkaistu, Jorma Reiniä pilkkaava kappale "Kaikki menee kun sovittelee" hyllytettiin pois Vara Mara -levyltä Reinin pyynnöstä. Levyn 31. kappaleen lopussa on ns. piiloraita, joka on STT:n uutisista tehty sketsi. Sketsissä Ruonansuu kertoo uutistenlukijan äänellä: "Ex-valtakunnansovittelija Jorma Reini on ottanut porot nokkiinsa taiteilija Ruonansuun pilkkalaulusta. Reini sanoo Päivän lööppi -ohjelmaan antamassa haastattelussaan, että pilkka osui omaan nilkkaan".
Albumi oli vuonna 1997 parhaimmillaan Suomen virallisella listalla sijalla 32.
Kaikki menee kun sovittelee / Mattiesko Hytönen -singlejulkaisu
Kappale Kaikki menee kun sovittelee piti julkaista Vara Mara -albumilla, mutta näin ei loppujen lopuksi käynyt, koska kappaleen kohteeksi joutunut ex-valtakunnansovittelija Jorma Reini suuttui kappaleen sisällöstä ja vaati sen hyllyttämistä tulevalta Vara Mara -albumilta. Mattiesko Hytösestä ja hänen juontamastaan Päivän lööppi -ohjelmasta kertova kappale Mattiesko Hytönen on sen sijaan kyseisellä albumilla. Virallisesti singleä ei ehditty myymään, kun ne vedettiin viime hetkellä markkinoilta. Single on erittäin harvinainen.
Claudia Wells
pienoiskuva|Claudia Wells vuonna 2014. Claudia Wells (s. 5. heinäkuuta 1966) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Kuala Lumpurissa Malesiassa. Joidenkin televisio-ohjelmien jälkeen Wells esitti Marty McFlyn tyttöystävää Jennifer Parkeria elokuvassa Paluu tulevaisuuteen. Trilogian seuraavissa osissa Parkeria esitti Elisabeth Shue Wellsin luovuttua roolista perhesyistä johtuen.
Vuonna 2011 Wells antoi äänensä Parkerin hahmolle pelin Back to the Future: The Game kolmannessa osassa.
Anders Berglund
pienoiskuva|Anders Berglund vuonna 2019. Anders Berglund (s. 21. heinäkuuta 1948) on ruotsalainen säveltäjä, kapellimestari ja pianisti. Hän toimi Melodifestivalenin kapellimestarina 16 kertaa ja Ruotsin kapellimestarina Eurovision laulukilpailussa 13 kertaa, vuosina 1977, 1980, 1981, 1982, 1986, 1988, 1989, 1991 (voittoesitys), 1992, 1994, 1995, 1996 ja 1998. Vuonna 1992 Ruotsin isännöidessä kilpailua hän toimi myös avaus- ja väliaikanumeroiden sekä Ruotsin lisäksi myös Jugoslavian kappaleen kapellimestarina.
Anders Berglund tuli tutuksi myös Så ska det låta -musiikkiohjelmasta, jossa hän toimi toisen joukkueen pianistina vuodesta 1997 vuoteen 2005.
Keväällä 2007 Berglund vastasi Göta Lejonilla esitetyn musikaalin Sound of Music musiikista.
Loot
thumb|Loot ja hänen tyttärensä, [[Hendrik Goltzius|Hendrik Goltziuksen maalaus vuodelta 1616.]]
Loot oli Raamatun Ensimmäisen Mooseksen kirjan mukaan Abrahamin veljenpoika. Hän vaelsi Kaldean Urista Kanaaninmaahan ja asettui Abrahamista erottuaan Jordaniaan asumaan lakeudelle.
Loot pakeni perheineen Sodoman ja Gomorran hävitystä. Kertomus Lootin vaimosta, joka paetessaan katsoi taakseen ja muuttui suolapatsaaksi, kuvastaa useiden kristittyjen mukaan käsitystä siitä, että Jumalan toimien tarkastelu on kuolemansynti.
Lootin tyttäret harrastivat juopuneen Lootin kanssa sukurutsaa, jonka seurauksena syntyivät pojat Ben-Ammi ja Moab.
Tomi Immonen
Tomi Immonen (s. 31. maaliskuuta 1966) on suomalainen perussuomalainen poliitikko. Immonen on Laukaan kunnanhallituksen varapuheenjohtaja. Immonen on toiminut 30 vuotta upseerina. Hänellä on liikenneopettajan ja raskaan ajoneuvokaluston ammattipätevyys. Hänellä on kolme lasta. Immonen valittiin eduskuntaan vuoden 2023 eduskuntavaaleissa.
Paalejärvi
Paalejärvi eli Paalajärvi on Pirkanmaalla Ikaalisissa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kauvatsanjoen valuma-alueen Vesijärven valuma-alueeseen.
Maantiede
Järven rantaviiva on 0,73 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin soista ja ojitettua metsämaastoa. Pohjoisrannat rajoittuvat peltoon, mutta rantojen lähialueet ovat kapeaa avosuota. Rannat ovat rakentamattomia.
Rooma (Lukas Leonin kappale)
”Rooma” on suomalaisen rap-artistin Lukas Leonin kappale, jolla vierailee Etta. Kappale julkaistiin Lukas Leonin Mä-albumin toisena singlenä 5. huhtikuuta 2019. Sen on kirjoittanut Lukas Leon, Jaakko Kiuru, Cheek, Jimi Pääkallo ja Samuel Kovanko. Tuotannosta vastaa Kovanko ja Rafael Elivuo.
Lukas Leon on kuvaillut ”Roomaa” kaikkein henkilökohtaisimpana kappaleenaan. Se kertoo ”rakkauden tuhoutumisesta verraten sitä Rooman valtakunnan hajoamiseen”.
Kappaleeseen kuvattiin musiikkivideo, jonka ohjasi Rudi Rok ja Lauri Laukkanen. Cheek nähdään myös cameoroolissa.
Kaf
thumb|110px|Kaf sofit
Hohtoseeprakala
Hohtoseeprakala (Danio albolineatus) on pieni trooppinen kala, jota pidetään myös akvaariossa. Se on kotoisin Sumatralta, Burmasta ja Thaimaasta.
Kaf
Kaf on monen seemiläisen kielen aakkoston 11. kirjain. Se sisältyy muun muassa heprealaiseen, foinikialaiseen, arabialaiseen ja aramealaiseen kirjaimistoon. Se on kreikkalaisen kapan, latinalaisen K:n ja kyrillisen К:n edeltäjä. Kirjaimen nimi tulee kättä tarkoittavasta sanasta: sana tarkoittaa yhä kämmentä sekä nykyhepreassa että -arabiassa.
Hohtoseeprakala
Hohtoseeprakala on saanut nimensä helmenhohtoisesta yleisväristään. Se kasvaa noin 7 cm pitkäksi. Kalalla on ollut joitakin alalajeja, mutta ne on nyttemmin havaittu vain värimuodoiksi.
Kaf
Kaf hepreassa
Heprean kielessä kaf ääntyy /k/, jos sen sisällä on piste (dageš lene). Kirjaimella on myös pisteetön muoto, jolloin se ääntyy kuten ḥet (foneettisessa merkinnässä /x/), samankaltaisena kurkkuäänteenä kuin saksan 'ch' esimerkiksi sanassa ich. Sanan alussa kaf on aina pisteellinen.
Kaf on myös yksi niistä heprean kirjaimista, jotka kirjoitetaan eri tavalla sanan lopussa: sillä on sofit- eli loppumuoto kaf sofit. Heprealaisessa numerojärjestelmässä kafilla on lukuarvo 20. Kaf sofitin lukuarvo on 500.
Kieliopillisesti kaf toimii sanan alussa prepositiona, joka voi tarkoittaa muun muassa niin kuin, kuten tai mukaan. Se on lyhennys sanasta כּמו (kəmo). Kaf sofit puolestaan on sanan lopussa yksikön toisen persoonan omistusliite ja objektimuoto.
Esimerkkejä:
Heikki Kinnunen
Heikki Pentti Ilmari Kinnunen (s. 8. huhtikuuta 1946 Raahe) on suomalainen näyttelijä ja laulaja. Monisäikeisen ja mittavan teatteriuransa ohella Kinnunen on ollut luomassa suomalaista sketsipohjaista televisioviihdettä.
Kinnunen aloitti ammattiuransa näyttävästi Lapualaisoopperassa vuonna 1966, minkä jälkeen hän näytteli muutaman vuoden Suomen Kansallisteatterissa. Vuosina 1971–1977 Kinnunen näytteli Turun kaupunginteatterissa, jossa hän kuului ensembleen, joka nosti teatterin maineen uudelle tasolle. Ajanjakson huomattavin saavutus oli voimallinen uustulkinta Aleksis Kiven Seitsemästä veljeksestä. Vuosina 1977–1979 Kinnunen näytteli KOM-teatterissa, mitä seurasi parin vuoden rupeama vapaana taiteilijana. Vuonna 1982 Kinnunen aloitti Helsingin kaupunginteatteriissa, jossa hän näytteli vuoteen 1990. Vuonna 2002 Kinnunen kiinnitettiin Tampereen Teatteriin, josta hän eläköityi 2009. Eläkevuosinaan Kinnunen on työskennellyt vapaana taiteilijana.
Televisio yleistyi vinhaa vauhtia Kinnusen uran alkuvuosina ja toi hänelle julkisuutta. Televisiorooliensa kautta hän on profiloitunut eritoten koomikoksi. Kinnunen loi oivaltavia karikatyyreja 1970- ja 1980-luvun suosituissa sketsisarjoissa kuten Ällitälli ja Soitinmenot. Myös Kinnusen elokuvatehtävät painottuvat komediaan. 1990-luvulla hän näytteli Vääpeli Körmyä viiden sotilasfarssin verran. Kinnusen koomikkoparina oli etenkin 1970- ja 1980-luvuilla Leo Lastumäki. 2010-luvulla Kinnunen näytteli suositun Mielensäpahoittajan.
Hupihahmojen suosiosta huolimatta Kinnusen roolirekisteri ei ole missään vaiheessa rajoittunut komediaan. Hän on ottanut taiteellisia voittoja myös vakavassa draamassa, kuten Kirsikkapuistossa. Kinnunen on tehnyt vaikuttavaa jälkeä myös musikaaleissa ja lastennäytelmissä. Näyttelijäntyössään Kinnunen on painottanut tekstilähtöisyyttä ja hänen erinomainen rytmitajunsa on ollut hyödyksi komedioissa, joissa repliikkien ajoitus on ratkaisevaa. Komediaa hän on sanonut tekevänsä mielellään tragiikan kautta.
Kinnunen on Komediateatteri Arenan perustajajäsen ja hän näytteli teatterin produktioissa vuoteen 1999 asti, mukaan luettuna Pygmalion, jossa hän teki miespääosan tuolloista puolisoaan Satu Silvoa vastaan.
Kinnunen on myös levylaulaja: hän on levyttänyt noin 170 laulua ja useita studioalbumeja.
Vuonna 2009 Kinnunen palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä. Vuonna 2012 hänet palkittiin elämäntyöstään Kultaisella Venlalla.
Kinnusen uran alkuaikoina suomalainen yhteiskunta politisoitui, ja etenkin taidealan ihmiset olivat korostetun vasemmistolaisia ja ihailivat Neuvostoliiton kaltaisia yhteiskuntia. Myös Kinnunen oli varsin vasemmistolainen, jopa taistolainen, mutta sittemmin aatteenpuna hiljalleen haaleni. Vuoden 2012 presidentinvaaleissa hän seisoi Sauli Niinistön joukoissa. Kinnusen elämäkerta Heikki Kinnunen – Tarinankertojan elämät ilmestyi vuonna 2016.
Lapsuus ja nuoruus
Kinnusen sukujuuret juontavat Itä-Suomeen kummankin vanhemman puolelta. Hänen isänsä Paavo Henrik Kinnusen suku oli karjalaista. Hänen äitinsä Aino Anna Maria Tenhusen suku puolestaan oli Pohjois-Karjalan Tohmajärveltä. Paavo oli syntynyt Viipurissa 1909 ja Aino Impilahdella 1903. Paavo ja Aino Kinnunen asuivat alkuun Helsingissä, missä perheeseen syntyi kolme lasta. Perhe muutti tiuhaan ratavartijana työskennelleen Paavo Kinnusen kulloisenkin pestin perässä. Joensuussa Kinnusten lapsikatras tuplaantui kuuteen. Seitsemäs lapsi syntyi Lapin kylässä Paavolassa lähellä Oulua. Kahdeksantena syntyi Heikki Kinnunen, synnyinpaikaksi kirjattiin Raahe. Kaksi vuotta Heikin jälkeen syntyi Kinnusten kuopus. Paavo ja Aino Kinnunen adoptoivat vanhimman tyttärensä tyttären 1954, joten perheen lopullinen lapsiluku oli kymmenen.
"Suorastaan maagista", Heikki Kinnunen kuvaili tunnelmiaan Mikkelin teatterista. Koulussa Kinnunen ei niinkään viitsinyt menestyä. Yhteiskoulu jäi kesken, minkä jälkeen Kinnunen kokeili kauppakoulua, mutta horisontissa häämötti jo teatterikoulu.
12-vuotiaana Kinnunen näytteli Mikkelin kansalaisopistossa Pölhö-Kustaan roolin musiikillisessa kansankomediassa Tukkijoella. Ohjaajana oli Alpo Vuolle. Länsi-Savon Irma Toivakka kehui Kinnusen suoritusta – siitä puuttui "opetetun maku", Toivakka arvioi. Aija Talvi-Oksanen ohjasi Kinnusta näyttelemisen ohella lausunnan pariin, eikä suotta, sillä Kinnunen voitti valtakunnallisen lausuntakilpailun Jyväskylässä. Kinnunen eteni myös puheteatterissa, ja sai alati vaikeampia rooleja. Näytelmässä Saimaan rannalla keväällä 1961 hän loisti sulhaspoikana. Osasuorituksen arvioitiin osoittavan "todellista näyttelijän lahjakkuutta".
Teatterikouluun Kinnunen pyrki ja pääsi 1964. Hän teki vaikutuksen eritoten laulutaidollaan. Raadissa oli muun muassa Ralf Långbacka. Samalle kurssille hyväksyttiin parikymmentä näyttelijänalkua, Kinnusen lisäksi muun muassa Kinnusen tuleva hyvä ystävä Pekka Autiovuori. Teatterikoulun taso ei ollut kovin korkea, mikä turhautti Kinnusta. Opiskelukaverit olivat kuitenkin mainioita persoonia ja Kinnuselle opiskeluvuosien saldo oli lopulta positiivinen.
Lapualaisooppera
Vuonna 1966 Kinnunen pääsi mukaan sittemmin ikoniseksi muodostuneeseen Ylioppilasteatterin Lapualaisoopperaan. Tuotannon ohjasi Kalle Holmberg, joka oli tutustunut Kinnuseen jo Mikkelin teatterissa. Lapualaisooppera heijasteli ajan henkeä ja sen valmisteluprosessi oli nuorta intoa pullollaan. Mukana olivat muun muassa Kaj Chydenius, Kaisa Korhonen ja Aulikki Oksanen sekä Arja Saijonmaa ja Vesa-Matti Loiri. Lapualaisooppera sai ristiriitaisen vastaanoton, Uuden Suomen Katri Veltheim luonnehti sitä "tunnekylläiseksi poliittiseksi teatteriksi" ja oli vaikuttunut sen älyllisyydestä. Kauppalehden Annikki Vartia sitä vastoin oli varovaisempi, hänen mielestään teoksen väkivallan vastainen julistus oli tekopyhää, sillä teos itsessään sortui fanaattisuuden ja väkivallan ihannointiin.
Suomen Kansallisteatteri
"Lyö kiinni", Paavo Kinnunen sanoi pojalleen, kun tämä kysyi hänen mielipidettään kiinnityksestä Suomen Kansallisteatteriin. Aino Kinnusen mielestä kiinnitys Suomen päälavalle oli kuin meno museoon. Kinnusen tulorooli Kansallisteatterissa oli Silvestren osa Molièren farssissa Scapinin kujeet. Farssia oli esitetty 1900-luvun alussa nimellä Scapin'in vehkeilyt. Elina Lehtikunnaksen ohjaama tuotanto sai ensi-iltansa keskiviikkona 27. syyskuuta 1967. Kinnusen kanssa näyttelivät muun muassa Pekka Autiovuori ja Rose-Marie Precht.
Debyyttiä seurasi litania erilaatuisia tehtäviä, kuten Mortus komediassa Päivänsankari ohjaajanaan Veli-Matti Saikkonen. Siinä näyttelivät myös Ansa Ikonen, Rauni Luoma ja Rauha Rentola, muiden muassa. Kansallisteatterin vuosinaan Kinnunen sai tutustua edellä mainittujen taitureiden lisäksi myös Tauno Palon ja Joel Rinteen kaltaisiin 1900-luvun näyttelijäsuuruuksiin. Kinnusen Mortus upposi kriitikoihin. Helsingin Sanomien Leila Arpiainen: "Näyttelijän lopullinen koetinkivi lienee siinä, miten asianomainen pystyy tekemään itsensä tiettäväksi roolissaan ilman repliikkejä. Heikki Kinnunen pystyy."
Kinnunen menestyi myös lastennäytelmissä, kuten Jack Witikan ohjaamassa Peter Panissa, joka sai ensi-iltansa joulun alla 1969. Lapsiyleisöä Kinnunen piti vaativampana kuin aikuisia. Kinnusen ensimmäinen päärooli Kansallisteatterissa oli nimiosa Veijo Meren näytelmässä Nuorempi veli. Se sai ensi-iltansa vapun alla 1970. Vastaanotto oli positiivinen. Maija Savutie oli vaikuttunut Kinnusen "roolitulkinnan aitoudesta ja repliikin ilmaisevuudesta". Myös Kinnunen itse pitää Nuorempaa veljeä yhtenä muistettavimmista tehtävistään, tosin lähinnä näyttelijäkaartin ansiosta. Vanhempaa veljeä näytteli Kosti Klemelä, mukana olivat myös muun muassa Eeva-Kaarina Volanen ja Maija Karhi.
Turun kaupunginteatteri
Ralf Långbacka ja Kalle Holmberg alkoivat kaavailla siirtymistä Turun kaupunginteatteriin 1970. Mukaan tarvittiin etevä ensemble, johon kuuluivat muun muassa Heikki Kinnunen ja Esko Salminen sekä Kinnusen ensimmäinen puoliso Rose-Marie Precht. Ennestään Turussa oli jo Kapo Manton kaltaisia vahvoja näyttämötaiteilijoita. Turun maine teatterikaupunkina kasvoi aiemmasta, ja taiteellisesti antoisia vuosia 1971–1977 alettiin kutsua Kotkien kaudeksi.
Kinnusen Turun vuosien tapaus oli Aleksis Kiven romaaniin perustuva Seitsemän veljestä Ritva Holmbergin dramatisoimana ja Kalle Holmbergin ohjaamana. Holmbergien tuotannon olennaisia eroja aiempiin, runsaslukuisiin sovituksiin oli veljesten toiminnallisuus ja Kaj Chydeniuksen säveltämän musiikin olennainen osuus. Seitsemän veljestä sai ensi-iltansa 15. joulukuuta 1972. Näytelmästä tuli eittämättä eräs suomalaisen teatterihistorian puhutuimmista ja kehutuimmista produktioista. Kinnunen teki Aapon roolin, Juhanin näytteli Esko Salminen ja Tuomaan Juha Hyppönen. Myöhemmin Tuomaan saappaisiin astui Vesa-Matti Loiri. Näytelmä sai erittäin hyvän kriitikkovastaanoton. Aamulehden Olavi Veistäjä arvioi Kinnusen osasuoritusta: " --- Kinnunen antaa Aapolle hikerryttävän humoristisen, hienosti eritellyn ja taitavaakin taitavammin toteutetun hahmon". Seitsemän veljestä sai noin 150 000 katsojaa ja sitä esitettiin myös ulkomailla. Siitä tehtiin myös televisiotaltiointi, joka julkaistiin DVD:nä 2010-luvulla.