cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Virsut
Vinokuteiset virsut
Vinokuteisten eli tohvelivirsujen valmistus on mutkikkaampaa kuin suorakuteisten ja niiden malleja on paljon. Ne tehdään Suomessa pääasiassa tuohesta, aiemmin myös niinestä. Vinokuteiset virsut voi jakaa lättäkärkisiin ja pystykärkisiin. Pystykärkisissä on edelleen rintatuohellisten ja rintatuohettomien mallien ryhmänsä. Vielä virsut voi jakaa saman jalan ja eri jalan virsuihin eli sen mukaan onko kärki vanhaan tapaan keskellä vai uuden tavan mukaan sisäreunassa. Pystykärkiset eri jalan virsut ovat käytössä mukavimmat, mutta hitaammat tehdä.
Pyhäjärvi (Karjalan tasavalta)
Pyhäjärven historiallinen kunta
Historiallinen Venäjän kesarikunnan Aunuksen kuvernementin Pyhäjärven kunta käsitti ennen vuotta 1917 yhteensä 39 kylää, joissa oli noin 3 500 asukasta, joista lyydiläisiä oli 19 kylässä yhteensä 2 282. Vuonna 1902 oli Pyhäjärven kunnassa 3 682 asukasta. Pyhäjärven kunta lakkautettiin 1920-luvulla ja vuodesta 1930 lähtien sen alue tuli kuulumaan Prääsän piiriin. Pyhäjärven alue oli jatkosodan aikana Suomen miehittämä 1941-1944.
Virsut
Vinokuteiset virsut
Vinokuteisten virsujen kutominen aloitetaan kärjestä. Aloitukseen tarvitaan kuusi tuohta ja yksi kärkituohi. Jalantien sivuille laitetaan yksi muita lyhyempi lisätuohi kummallekin puolelle, jolloin reuna saadaan kohoamaan, muuten virsun takaosa jäisi pelkäksi pohjaksi. Tuohinauhat järjestetään siten, että niiden "ihopuoli" eli keltainen puoli jää sisälle. Reunasta käännettäessä myös ulkopuolesta tulee keltainen. Tätä kaksinkertaiseksi kutomista sanotaan parsimiseksi eli laputtamiseksi. Jos virsuja aiotaan käyttää, kudotaan niiden pohja usein kolminkertaiseksi, jolloin niihin muodostuu samanlainen antura kuin suorakuteisissa virsuissa. Pauloja vinokuteisiin virsuihin ei Suomessa juuri laitettu, sillä sisä- ja pihakäytössä ne pysyivät jalassa ilmankin.
Pyhäjärvi (Karjalan tasavalta)
Lähteet
61.55694°N, 33.61528°W
Virsut
Virsut 1900-luvulla
pienoiskuva|Virsujalkainen kaskenpolttaja [[Lapinlahden vaakuna|Lapinlahden vaakunassa.]] Virsujen käyttö vähentyi sitä mukaa, kun jalkineita pystyttiin ostamaan valmiina. Suomessa viimeinen sukupolvi, joka yleisesti osasi valmistaa virsuja, oli syntynyt 1870–1880-luvuilla. Heidän kutomissaan virsuissa kävelivät ne seuraavat pari sukupolvea 1900-luvun alkukymmenillä, jotka vielä yleisesti muistavat virsut käyttöjalkineina. Nuoremmat eivät kuitenkaan 1900-luvulla enää opetelleet virsujen tekoa saati suostuneet pitämään löttöjä, pauloja ja jalkarättejä. Nuoriso piti vain vinokuteisia virsuja, jotka olivat mukavat, mutta hitaat tehdä eivätkä siten kovin taloudelliset. Kylmällä säällä virsuissa pidettiin villasukkia. Virsujen käyttö oli kuitenkin yleistä, sillä kumijalkineita ei ollut ja heinänteossa ja syksyllä suolla marjastaessa ei ollut juuri vaihtoehtoja. Vanhusten kuollessa taito lähes unohtui, mutta säilyi harvinaisena tohveleiden ja matkamuistojen teossa.
Sotien aikana ja niiden jälkeen virsujen käyttö elpyi jonkun verran yleisen köyhyyden ja pula-ajan takia. Virsuja kuitenkin pidettiin hieman salavihkaa ja häpeillen. Tuolloin kuitenkin monet pienetkin tiet oli jo hiekoitettu. Teiden sora kulutti virsuja pahasti, joten niiden käyttö ei enää voinut ollakaan kovin laajaa. Aina 1970-luvulle asti vinokuteiset tuohivirsut säilyivät vielä jossain määrin yleisinä käyttöjalkineina, joissa mentiin pihanperällä olevaan saunaan ja jonkun verran niitä pidettiin myös sisätohveleina. Nykyisin virsut ovat muuttuneet seinäkoristeeksi, jolla yleensä ilmaistaan kulttuurista taustaa. Samalla virsujen mallit ovat muuntuneet entisiin käyttöjalkineisiin verrattuna.
Laing’s Nekin taistelu
Laing’s Nekin taistelu (myös Laingsnekin taistelu) oli suurehko taistelu, joka käytiin ensimmäisen buurisodan aikana 28. tammikuuta 1881 brittiläisten joukkojen ja buurien välillä. Taistelu päättyi brittien tappioon.
Tausta
thumb|vasen|Brittien ratsuväekä taistelun aikana maaluksessa. Laing’s Nek on sola, jonka kautta kulkee reitti Lohikäärmevuorten läpi Natalista Transvaaliin. Ensimmäisen buurisodan sytyttyä britit kärsivät tappion sodan ensimmäisessä suuremmassa yhteenotossa Bronkhorstspruitin taistelussa 16. joulukuuta 1880. Buurit olivat myös piirittäneet useita brittivaruskuntia Transvaalin alueella. Tappion jälkeen britit lähettivät buureja vastaan armeijan hallitsemastaan Natalista. Joukkoja komensi kenraalimajuri George Pomeroy-Colley. 1 400:n miehen osasto lähti Pietermaritzburgista 10. tammikuuta 1881.
26. tammikuuta Pomeroy-Colleyn joukot olivat saapuneet Mount Prospect -nimiselle maatilalle muutama kilometri Laing’s Nekista etelään. Laing’s Nekissa oli Petrus J. Joubertin koemtama noin 2 000 buurin osasto puolustusasemissa harjanteella.
Taistelu
Pomeroy-Colley hyökkäsi buurien asemien vasenta siipeä vastaan aamulla 28. tammikuuta. Brittien jalkaväki oli järjestäytynyt tasangolle harjanteen edustalla ja hyökkäys alkoi ylämäkeen kello 10.00. Ratsuväen oli tarkoitus hyökätä samaan aikaan oikealla. Jyrkkä nousu hidasti jalkaväen etenemistä ja ratsuväki saavutti harjanteen yksinään. Buurien juoksuhaudoilla ratsuväki lyötiin takaisin alamäkeen, jonka jälkeen buurit keskittyivät jalkaväkeen. Britit määrättiin juoksuhautojen lähellä kiinnittämään pistimensä ja rynnäköimään buurien asemiin. Hyökkäys tyrehtyi kuitenkin buurien kiivaaseen kiväärituleen. Lopulta briteille annettiin käsky vetäytyä.
Seuraukset
Taistelu oli selvä tappio briteille. He olivat menettäneet 83 miestä kaatuneina ja 111 haavoittuneina. Buurien tappiot olivat vain 14 kaatunutta ja 27 haavoittunutta. Britit vetäytyivät Mount Prospectille, jonne he jäivät odottamaan vahvistuksia.
Muhammad Nadir Šah
Muhammad Nadir Šah (9. huhtikuuta 1883 – 8. marraskuuta 1933) oli Afganistanin kuningas vuosina 1929–1933. Nadir nousi hallitsijaksi hänen joukkojensa voitettua entisen hallitsijan kapinalla syrjäyttäneen Habib Allah Kalakanin. Kapinan taustalla olivat olleet kuningas Aman Allah Khanin rajut uudistukset, joita Nadir toteutti huomattavasti maltillisemmin. Ulkovaltojen kuten Neuvostoliiton ja Britannian suhteen Nadirin Afganistan noudatti puolueettomuuspolitiikkaa. Joissakin piireissä brittiläismielisenä pidetty Nadir murhattiin marraskuussa 1933 ja valtaan nousi Nadirin poika Muhammad Zahir Šah.
Nuoruus
Muhammad Nadir Khan syntyi 9. huhtikuuta 1883 Brittiläisen Intian Dehradunissa. Nadir kuului Mosaheban-perheeseen ja Barzakai-klaaniin. Mosaheban-perheen kantaisä oli hallitsija Dust Muhammadin veli. Britit olivat karkottaneet hänen isoisänsä Afganistanista Intiaan vuonna 1879, mutta Muhammad Nadirin ollessa 18-vuotias hänen isoisänsä sai luvan emiiri 'Abd al-Rahmanila palata perheineen takaisin Afganistaniin. Perheen jäsenet saavuttivat tärkeitä asemia Afganistanin hovissa. Muhammad Nadir itse aloitti sotilasuran yleten kenraaliluutnantiksi vuonna 1912. Kuningas Aman Allah Khanin valtakauden alussa vuonna 1919 syttyi brittien vastainen kolmas afgaanisota, jonka aikana Nadir johti afgaanijoukkoja Kurramin laaksossa. Kurramissa afgaanien onnistui miltei vallata brittien hallussaan pitämä Thalin linnoitus. Lyhyen sodan saavutukset jäivät muuten pieniksi, mutta britit suostuivat sodan päättäneellä Rawalpindin sopimuksella antaa Afganistanin harjoittaa itsenäistä ulkopolitiikkaa. Sopimuksen allekirjoituspäivä 19. elokuuta tunnetaan nykyisin Afganistanin itsenäisyyspäivänä ja Muhammad Nadirin osallisuus teki hänestä sotasankarin. Sodan jälkeen Nadirista tuli Aman Allahin sotaministeri, mutta hänen välinsä hallitsijan kanssa huononivat myöhemmin. Nadir uskoi Aman Allahin ajamien uudistusten menevän liian pitkälle ja Aman Allah piti puolestaan Muhammad Nadiria vaarallisena etenkin, koska hänellä oli sodan aikana muodostunutta vaikutusvaltaa Afganistanin rajaseutujen heimojen parissa. Nadir joutui eroamaan marraskuussa 1923. Eronsa jälkeen hänet nimitettiin Afganistanin Ranskan lähettilääksi ja hän toimi virassaan marraskuuhun 1926. Nadir erosi virallisesti terveyssyistä myös lähettilään virastaan ja hän jäi Etelä-Ranskaan.
Hallitsijana
Afganistanissa Aman Allahin uudistukset nostattivat hallitsijan vastaisia kapinoita, joista vaarallisimmaksi osoittautui tadžikkipäällikkö Habib Allah Kalakanin kapina Kabulin pohjoispuolella tammikuussa 1929. Aman Allah pakeni luovuttaen kruunun veljelleen 'Inajat Allahille, mutta hän hallitsi vain muutaman päivän ennen kuin Kalakani pakotti hänetkin luopumaan kruunustaan. Uusi tadžikkitaustainen hallitsija ei ollut etenkään Afganistanin paštujen mieleen ja Nadir palasi vapaaehtoisesta maanpaostaan Ranskasta kuultuaan Kabulin valtauksesta. Hän saapui ensin Intiaan ja edelleen Afganistanin rajaseudulle, jossa hän alkoi koota laškar-joukkoja. Nadirilla oli huomattava maine afgaanisodan ajoilta, minkä lisäksi hänellä oli tukenaan viisi veljeä tai velipuoltaan, joilla oli kaikilla vaikutusvaltaa heimojen parissa. Nadirin joukot hyökkäsivät kohti Kabulia kesällä 1929 ja kaupunki kukistui elokuussa. Antautunut Kalakani teloitettiin ja Nadir Khan huudettiin kuninkaaksi nimellä Nadir Šah.
Hallitsijana Nadirin ensisijainen tavoite oli yhteiskuntarauhan ylläpitäminen. Elokuussa 1931 voimaan tullut perustuslaki pyrki lepyttelemään eri Afganistanin ryhmittymiä. Vanhoillisten ryhmien miellyttämiseksi sunnalaisesta islamista tehtiin valtionusko ja lakien edellytettiin olevan sopivia šarialain kanssa. Esimerkiksi alkoholista tuli näin laitonta. Monet heimot saivat puolestaan aiemmin menettämiään etuoikeuksiaan takaisin. Toisaalta myös uudistuksia ajaneilla ryhmittymillä oli vaikutusvaltaa etenkin pääkaupunki Kabulissa ja heitä varten perustuslakiin kuului esimerkiksi lehdistönvapaus. Eri ryhmien saamista myönnytyksistä huolimatta valta oli edelleen selvästi kuninkaan käsissä ja Nadir saattoi tehdä hienovaraisia, mutta uudistuksia. Vuonna 1931 avattiin Afganistanin keskuspankki ja Nadirin perustamasta Lääketieteellisestä oppilaitoksesta muodostui sittemmin Kabulin yliopisto. Lapsien oppivelvollisuus palautettiin, mutta maallisten koulujen ohella perinteiset uskonoppineiden koulut saivat jatkaa toimintaansa. Vanhoilliset huomioon ottaneet hienovaraisemmat uudistukset osoittautuivat kestävämmäksi, kuin Nadirin edeltäjien rajut ja nopeat uudistukset. Kuninkaan asemaa pönkitti myös Nadirin perustama keskushallintojohtoinen uusi armeija, jota käytettiin esimerkiksi ennen Kalakania tukeneiden tadžikkien kapinan kukistamiseksi vuonna 1930. Ulkopolitiikassa Nadir tasapainotteli brittien ja Neuvostoliiton välillä noudattaen tiukkaa puolueettomuuspolitiikkaa. Huhtikuussa 1930 Afganistanin puolelle paenneet uzbekkikapinalliset Neuvostoliitosta palautettiin ja tuki brittien puolella Durand-linjaa ajoittain kapinoiville heimoille lakkasi. Suurvaltadiplomatian ohella Afganistan solmi ystävyys- ja yhteistyösopimuksen Saudi-Arabian ja Irakin kanssa vuonna 1932.
Kuolema
Puolueettomuuspolitiikkaan liittyi myös pitkään harjoitetun brittiläisvastaisen retoriikan lakkauttaminen. Historiansa takia monet afgaanit olivat syvästi brittiläisvastaisia. Nadir oli kuitenkin päässyt valtaan brittien hiljaisella tuella ja hänen vihjailtiinkin olevan brittiläismielinen. Erityisen brittiläisvastaisena tunnettiin Mosheban-perheen kanssa kiistoissa ollut Čarki-perhe, joka lopulta järjesti kuninkaan murhan. Nadir kuoli 8. marraskuuta 1933 nuoren opiskelijan ammuttua häntä Kabulissa. Kuninkaan kuoleman jälkeen Afganistania uhkasi sisällissota, sillä Nadirilla ei ollut nimitettyä virallista seuraajaa. Kuolleen hallitsijan vaikutusvaltaisen veljien olisi ollut helppo asettua toisiaan vastaan, mutta lopulta yhteisellä päätöksellä valtaistuimelle nostettiin sittemmin lähes 40 vuotta Afganistania hallinnut Nadirin poika Muhammad Zahir Šah. Nadirin mausoleumi sijaitsee Tepe Maranjan kukkulalla Kabulissa.
Emor Shalom
Emor Shalom (hepreaksi: אמור שלום, englanniksi: "Say Hello", suomeksi: "Sano moi" taikka, "toivo/toivota rauhaa") on vuonna 1976 julkaistu musiikkikappale. Se oli Israelin neljäs esiintyminen Euroviisujen laulukilpailuissa, ensiesiintyminen tapahtui vuonna 1973 kappaleella Ey Sham. Euroviisujen laulukilpailut pidettiin Hollannin Haagissa 1976. Kappale sijoittui 77 pisteellään sijalle kuusi.
Laulutrion jäsenet olivat: Yardena Arazi, Rutti Holtzman sekä Leah Lupatin. Yksi oli tummatukkainen, yksi punatukkainen ja yksi jäsen oli vaaleatukkainen. Tästä muodostui myöskin trion nimi Schokolat, Menta, Mastik. Tämä tarkoitti suomeksi: "suklaata, minttua, purkkaa" - joka oli israelilaisissa elokuvateattereissa esitetty myyntihuuto, ennen näytäntöesitysten alkamisia.
Laulun tekijät olivat Mati Caspi (jossain tiedoissa mainitaan myöskin nimenä Matti Kaspi) sekä Ehud Manor.
Kaikki laulutrion jäsenet olivat palvelleet Israelin puolustusvoimissa, IDF:ssä. Nahalin, eli israelilaisten pioneerinuorten jäsen Yardena Arazi teki paluun Euroviisuihin vuonna 1988. Lisäksi hän toimi vuonna 1979 Jerusalemin kilpailun juontajana Daniel Pe'erin kanssa.
Tämä laulu levytettiin suomeksi, Chrisse Johanssonin tekemällä käännöksellä: nimellä Jos Et Tuu - sen esittivät Irma Tapio ja Maija Hapuoja.
Jeu provençal
Jeu provençal on eteläranskalaista alkuperää oleva kuulapeli. Sillä on edelleen kotimaassaan laajaa kilpailutoimintaa, vaikka se onkin menettänyt paljon harrastajia "tytärlajilleen" petankille, ja sitä pelataan jonkin verran myös Pohjois-Italiassa.
thumb|Jeu provençalia pelataan samanlaisilla kuulilla kuin petankkiakin
Pelin kulku
Selvimmät erot ovat maalipallon heiton pituudessa ja kuulan heittotavassa. Pelikierros alkaa sillä, että maalipallo heitetään 15–20 m:n etäisyydelle heittoympyrästä (petankissa 6–10 m). Maalipallo voi pelin aikana siirtyä pelin katkeamatta, mikäli pysytään rajatulla pelialueella (pääsääntöisesti 4 × 24 m) tai jos rajaamattomalla pelikentällä maalipallo siirtyy alle 40 metrin päähän.
Heittoon lähdetään 35–50 cm:n läpimittaisesta heittoympyrästä, mutta iskuheitossa (jossa siis on tarkoitus osua vastustajan kuulaan) heittäjä saa ottaa heittoympyrästä lähtien kolmen askeleen vauhdin.
Vastaavasti asetusheitossa (jossa on tarkoitus sijoittaa oma kuula haluttuun paikkaan) heittäjä saa valintansa mukaan joko
Juuri pelille luonteenomaisista vauhtiaskelista ja asetusheittoon kuuluvasta lievästä akrobatiasta johtui, että pelistä kehittyi toinen versio, joka nykyään tunnetaan nimellä petankki.
Jyrki Lehtola
Jyrki Lehtola (s. 29. lokakuuta 1963 Tampere ) on suomalainen kolumnisti, joka tunnetaan ajankohtaisilmiöitä ja julkisuuden henkilöitä käsittelevistä kolumneistaan. Hän on kirjoittanut kolumneja muun muassa Aamulehteen, Iltalehteen, Ilta-Sanomiin, Imageen, Long Play -lehteen ja Tietoviikkoon. Hän on Suomen ilkeimmäksi luonnehdittu kolumnisti
Hän on yksi kolmesta alkujaan salassa pidetystä Presidentin kanslia -televisiosatiirin käsikirjoittajasta. Häntä on pidetty yhtenä maan harvoista kirjoittajista, jotka tulevat toimeen pääasiassa lehtikolumneilla. Niitä hän on tehnyt omaa nimeään kantavilla palstoilla jo 1980-luvulla.
Vuonna 1987 Lehtola kirjoitti yhdessä Markku Eskelisen kanssa kohua herättäneen pamflettiteoksen ''Jälkisanat. Sianhoito-opas'', joka nähtiin nuorten vihaisten miesten postmodernistisena kapinana edellisten sukupolvien maailmankuvaa, filosofiaa ja kirjallisuutta vastaan.
Vuonna 2012 Lehtola kirjoitti Saku Tuomisen ja Pekka Pohjakallion kanssa Elinkeinoelämän valtuuskunnan julkaiseman työvoimapoliittisen pamfletin nimeltä Työväen teatteri. Se perustuu Tuomisen ja Pohjakallion laajaan haastatteluaineistoon, jossa kartoitetaan toimistotyön arkea. Lehtola on dramatisoinut pamflettinsa työpaikasta, jossa työntekijä vetää omaa rooliaan turhien palaverien ja keskustelujen näyttämöllä.
Lehtolan isä oli edesmennyt Aamulehden kulttuuritoimittaja Erkka Lehtola. Jyrki Lehtolan veli Juha Lehtola on käsikirjoittaja ja ohjaaja.
Samuel Goldwyn
Samuel Goldwyn synt. Szmul Gelbfisz (heinäkuussa 1879 Varsova, Puola – 21. tammikuuta 1974 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvatuottaja.
Hän lähti Varsovasta rahattomasti isänsä kuoleman jälkeen ja matkusti Hampuriin. Jossa hän asui perhetuttavien luona, missä hänet kouluttautui käsineiden valmistajaksi. 26. marraskuuta 1898 Gelbfisz lähti Hampurista Birminghamiin Englantiin, missä hän asui sukulaistensa luona kuusi viikkoa nimellä Samuel Goldfish. 4. tammikuuta 1899 hän lähti laivalla Liverpoolista ja saapui Philadelphiaan 19. tammikuuta ja matkusti New Yorkiin.
Hän työskenteli New Yorkin osavaltiossa sijainneessa hansikastehtaassa muun muassa myyntimiehenä. Yhdessä lankonsa Jesse L. Laskyn kanssa hän perusti elokuvatuotantoyhtiö Jesse Lasky Feature Play Companyn, jonka ensimmäinen elokuva oli vuonna 1914 julkaistu Cecil B. DeMillen The Squaw Man, joka oli ensimmäisiä täyspitkiä Hollywood-elokuvia. Yritys fuusioitui 1917 Adolph Zukorin Famous Players Film Companyn kanssa, ja Goldwynistä tuli syntyneen Famous Players-Lasky Companyn hallituksen puheenjohtaja. Samana vuonna hän perusti Goldwyn Pictures Corporationin, joka vuonna 1924 liitettiin osaksi Metro-Goldwyn-Mayeria. Tämän jälkeen Goldwyn toimi itsenäisenä tuottajana.
Goldwynin tuottamia elokuvia olivat muun muassa Varjojen kadut (1937), Humiseva harju (1939), Nainen ei armoa antanut (1941), Parhaat vuodet (1946) ja Enkeleitä Broadwaylla (1955).
Goldwynillä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Bk
Bk tarkoittaa seuraavia:
Katso myös
Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
Aunuksen rata
Aunuksen rata on rautatie Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se yhdistää Laatokan pohjoispuolella Vanhan Karjalan radan Muurmannin rataan. Radan rakensivat suomalaiset 1920- ja 1930-luvuilla vanhalle rajalle Salmiin ja jatkosodan aikana miehitetyssä Itä-Karjalassa rajalta Syvärille. Rata kulkee Lotinapellosta Jänisjärvelle. Rataosalla on tavaraliikennettä ja yksi päivittäinen henkilöjunapari välillä Lotinapelto–Jänisjärvi. Rataosan kunto on pääosin heikko, joten käytettävät nopeudet ja akselipainot ovat pieniä. Rataosan useilla asemilla on myös käytössä siipiopastimia, kuten Pitkärannassa, Läskelässä ja Salmissa. Radalla kulkee yksi sekajunapari Lotinanpelto–Jänisjärvi–Lotinanpelto, jossa kulkee makuuvaunut Pietarista ja Petroskoista Jänisjärvelle.
Radan historia
Leppäkosken tehdasosakeyhtiö anoi haararadan rakentamista Hämekosken (nykyisin) Jänisjärven asemalta anojan maalla olevalle sorakuopalle ja noin yhdeksän kilometrin päässä olevalle tehtaalleen. Valtioneuvosto suostui anomukseen 12. elokuuta 1919. Asetettujen ehtojen mukaan oli toiminimen avustettava haararadan rakentamista 1 500 000 markalla, luovutettava korvauksetta rataa ja sorakuoppaa varten tarvittava alue sekä vastattava rata-alueen aitauksesta. Osakeyhtiöllä oli kuitenkin oikeus saada korvauksetta soraa omia tarpeitaan varten.
Haararata Harluun
Haararadan 9 kilometrin pituinen osa tuli valtion omaksi liikennöimis- ja kunnossapitovelvollisuuksin. Tämän Jänisjärven–Harlun haararadan tutkimus toimitettiin syksyllä 1919. Rata kiskotettiin ja sorastettiin tarvittavaan kuntoon Harluun saakka 1921. Kiskotus ennätti Harlun pysäkille 16. elokuuta 1921. Rata luovutettiin yleiselle liikenteelle 31. joulukuuta 1923. Harlussa merkittävin radan käyttäjä oli Leppäkosken tehtaat.
Rata Pitkärantaan
Läskelän–Pitkänrannan radan rakentaminen sisältyi lakiin erinäisistä rautatierakennuksista vuosille 1926–1930, jossa määrättiin, että normaaliraiteinen (1 524 mm) rautatie rakennetaan Läskelän asemalta Pitkäänrantaan ja että rakennustyöt aloitetaan 1929. Radan rakentamisen ehtona oli että kunnat sitoutuvat edeltäpäin vastaamaan tarvittavien maa- ja vesialueiden lunastuksesta. Kun kunnat olivat antaneet lain vaatimat sitoumukset, valtioneuvosto vahvisti 28. joulukuuta 1928 radan suunnan. Rakennustyöt aloitettiin 2. tammikuuta 1929.
Kun radan alkuosa Läskelän asemalta Sumerianjoelle asti oli tavallista vaikeampaa maastoa, mutta Sumerianjoki–Pitkäranta helpompaa, otettiin työsuunnitelmaan vain radan alkuosa.
Vuoden 1930 aikana rakennustyöt olivat käynnissä pitkin koko ratalinjaa. Pääasiallisesti ne kohdistuivat pengerrystöihin ja siltojen ja rumpujen rakentamiseen.
Rata Salmiin
Salmin kunnassa vallinneen vaikean työttömyystilanteen vuoksi päätti valtioneuvosto 11. helmikuuta 1932 jatkaa rataa Pitkärannasta Uuksuun ja sieltä edelleen Uuksunlahteen Laatokan rantaan. Työt aloitettiin 18. helmikuuta 1932. Maksuttomasta maanluovutuksesta sekä haittojen, vahinkojen ja aitauksen korvauksesta oli Salmin kunta tehnyt päätöksen jo 1925. Pengerrystyöt valmistuivat yhtä kallioleikkausta ja Uuksun satama-alueen täyttöä lukuun ottamatta vuoden lopussa ja rumpujen ja Ristiojan sillan rakentaminen aloitettiin.
Vuoden 1933 aikana valmistuivat Pitkärannan veturitalli, vesitorni ja vaunuvaaka sekä muutama vielä keskeneräisenä olleista huonerakennuksista. Uuksun satamaradalla saatiin valmiiksi loput pengerrystyöt ja rummut sekä Ristiojan silta. Uuksuun rakennettiin tarvittavat huonerakennukset. Rata saatiin täysin valmiiksi 1933 ja avattiin yleiselle liikenteelle Pitkärantaan 1. syyskuuta 1932 ja Uuksuun 1. joulukuuta 1933.
Sortavalaan oli VR järjestänyt Salmista neljä päivittäistä suoraa linja-autovuoroa. Sortavalasta liikennöi puolestaan neljä suoraa vuoroa Salmiin ja yksi Pitkäänrantaan. Ennen talvisotaa käytiin keskustelua suoran radan rakentamisesta Sortavalasta (Helylästä) Läskelään jotta kierros Jänisjärven ja Matkaselän kautta jäisi pois. Asia ei edennyt keskustelua pidemmälle kun talvisota 30. marraskuuta 1939 puhkesi.
Talvisodassa VR menetti Jänisjärven–Uuksun rataosalla yhden veturin, kun veturi numero 294 kaatui Kitelän penkereellä. Se jouduttiin rintamalinjan läheisyyden vuoksi jättämään paikalleen. Moskovan rauhansopimuksen mukaan koko rataosa jäi luovutetulle alueelle.
Jatkosodassa suomalaiset valtasivat koko Aunuksen kannaksen aina Syväriä myöten. Alkuvuodesta 1942 alettiin suunnitella radan jatkamista Uuksusta etelään, ja radan rakennustyöt aloitettiin syksyllä 1942. Uutta rataa rakennettiin yhteensä 110 kilometriä Mäkriään.
Rata saatiin avattua liikenteelle syksyllä 1943. Toisin kun muut rajantakaiset rataosat joilla VR liikennöi, Uuksun - Mäkriän rataosa liitettiin kotimaan linjahallintoon. Keväällä 1944, VR:n aikataulun numero 110 astuessa voimaan 15. marraskuuta 1944, radalla liikennöi kaksi henkilöjunaparia (lomalaispikajunat 11/12 ja henkilöjunat 847/848 ) ja kaksi päivittäistä tavarajunaparia. Ratakilometrit laskettiin Helsingistä.
Kesäkuussa 1944 VR menetti tällä rataosalla yhden veturin, kun veturi 903 jäi kattila rikki ammuttuna Aunuksenlinnan ratapihalle.
Vuoteen 1970 saakka tämä suomalaisten rakentama rata vietti hiljaiseloa, jolloin sillä liikkui päivittäin vain yksi sekajunapari Jänisjärven ja Aunuksen välillä. Siinä kuljetettiin myös Leningradin–Aunuksen ja Petroskoin–Aunuksen matkustajavaunut.
Radalla kulkee yksi sekajunapari Lotinanpelto–Jänisjärvi–Lotinanpelto, jossa kulkee makuuvaunut Pietarista ja Petroskoista Jänisjärvelle.
Upseerikokelas
Upseerikokelas, epämuodollisesti kokelas, on Suomen Puolustusvoimissa ja Rajavartiolaitoksessa käytetty reserviupseerikurssin suorittaneiden varusmiesten palvelusarvo.
Upseerikokelaat kuuluvat alipäällystöön, ja heidät rinnastetaan kersanttiin. Upseerikokelas on kuitenkin varusmieskersanttia vanhempi.
Upseerikokelaat Suomen puolustusvoimissa
Huolimatta siitä, että upseerikokelaat kuuluvat aliupseereihin, on pelkästään varusmiehistä koostuvan osaston vahvuus tapana ilmoittaa kaavalla upseerikokelaat+ryhmänjohtajat+miehistö (jossa ryhmänjohtajiin lasketaan varusmieskersantit ja -alikersantit ja miehistöön sotamiehet, oppilaat ja korpraalit), joka vastaisi saman joukon vahvuutta reservissä, kun upseerikokelaat on ylennetty vänrikeiksi maa- ja ilmavoimissa tai aliluutnanteiksi merivoimissa. Upseerikokelaan tehtävänä on opetella joukkueenjohtajan tai jaoksenjohtajan, vänrikin tai aliluutnantin, tehtäviä.
Varusmiesten M05-mallisessa takissa upseerikokelaan arvomerkit on asetettu "salmiakkimaisesti" allekkain arvomerkkilaatassa. Tätä aikaisemmin upseerikokelaiden arvomerkkien vinoneliöt asetettiin keskelle olka-arvomerkkilaattaa samalla tavalla viistoon allekkain, kuin kauluslaatoissa. Upseerikokelaan hihamerkissä puolestaan on lenkiksi taivutettu nauha, jonka alapuolella on korpraalin merkin kaltainen "kulmarauta". Ympyrällä varustettua kulmaraudan näköistä arvomerkkiä on kutsuttu puhekielessä henkariksi. Merkki ei ole kuitenkaan peräisin aliupseereiden kulmaraudasta, vaan kuninkaallisesta laivastosta. Siellä päällystön merkkeihin otettiin upseerikokelaan hiha-arvomerkin kaltainen merkki päällikön (eli sota-aluksen kapteenin) alaiselle päällystölle. Merkki kuvasi laivalääkärin käyttämää verenvuotoa pidättävää painesidettä.
Upseerikokelaat ylennetään varusmiespalveluksen päättyessä vänrikeiksi ja merivoimissa aliluutnanteiksi. Mikäli ylennystä ei jostain syystä anneta, upseerikokelas kotiutuu kersantin arvoisena upseerikokelaana reserviin ja hän saa ylennyksen yleensä seuraavana lippujuhla- tai itsenäisyyspäivänä. Tämä on melko harvinaista, mutta näin toimitaan muun muassa niiden osalta, jotka ovat suorittaneet reserviupseerikurssin aliupseerikurssin täydellisen suorittamisen jälkeen (niin sanottuna jälki-RUK:na).
Moskovan välirauhan jälkeen reserviupseeriopetus päätettiin vuosien ajaksi. Tämän takia keskeytetyksi tulleelta kurssilta jouduttiin kotiuttamaan upseerikokelaita, koska he eivät voineet käydä kurssiaan loppuun.
Solidaarisuus
Solidaarisuus tarkoittaa yhteisvastuullisuutta, yhteenkuuluvuuden tunnetta ja myötämielisyyttä kanssaihmisiä kohtaan. Käsite ei rajoitu ainoastaan toistensa lähellä oleviin ihmisiin, vaan sillä voidaan tarkoittaa jopa maailmanlaajuista kunnioitusta toisia ihmisiä kohtaan. Termiä käytetään yleisesti sosiologiassa ja muissa yhteiskuntatieteissä.
Solidaarisuus voi olla toisaalta tietyn ihmisryhmän sisäistä ja toisaalta ulospäin suuntautuvaa, ryhmien välistä solidaarisuutta. Ryhmän sisäisenä ilmiönä solidaarisuus liittyy ryhmän koheesioon, sen jäsenten yhteenkuuluvuuteen sekä ryhmän yhteisten päämäärien tavoitteluun. Ryhmien välinen solidaarisuus voi puolestaan olla esimerkiksi hyväosaisten solidaarisuutta huono-osaisia ja kaltoin kohdeltuja kohtaan. Yhteenkuuluvuus on keskeistä myös silloin kun solidaarisuus kohdistuu toiseen ryhmään, sillä sen jäsenet voidaan mieltää esimerkiksi ”samassa veneessä oleviksi”, ”kohtalotovereiksi” tai ”sisariksi ja veljiksi”.
Käsitteen yhteiskunnallistuminen
Käsitteet solidaire ja solidairement esiintyivät jo 1500-luvun ranskalaisessa lakikielessä. Ne ovat sukua latinalaisesta solidus-sanasta johdetun roomalaisen oikeuden käsitteen in solidum kanssa, joka tarkoitti ”kokonaisuuden puolesta”. Napoleonin lakikokoelmassa solidaarisuus tarkoitti velallisten yhteisvastuuta yhteistä velkojaa kohtaan, eikä kuulunut ensisijaisiin juridisiin periaatteisiin.
Ludvig I Suuri (Unkari)
thumb|Ludvig Suuri. [[Jan Matejkon piirros 1800-luvulta.]] Ludvig I Suuri oli Unkarin, Kroatian ja Dalmatian kuningas 1342–1382 ja Puolan kuningas 1370–1382. Hän kuului Anjoun sukuun.
Zaragozan lentoasema
Zaragozan lentoasema  on lentoasema, joka sijaitsee Espanjassa 10 kilometrin päässä Zaragozan kaupungista luoteeseen. Sitä käytti noin 440 000 matkustajaa vuonna 2017. Matkustajamäärällä mitattuna se oli vuonna 2017 Espanjan lentoasemista vasta 28. vilkkain, mutta sen kautta kulkenut rahtimäärä (142 105 tonnia) oli Madrid-Barajasin ja Barcelonan jälkeen maan kolmanneksi suurin.
Ludvig I Suuri (Unkari)
Ludvig peri Unkarin kruunun isältään Kaarle Robertilta. Hän oli yksi keskiajan Unkarin vahvimmista hallitsijoista. Hän kävi sotaa Bulgariassa, Bosniassa ja Valakiassa sekä Kultaista ordaa vastaan.
Solidaarisuus
Käsitteen yhteiskunnallistuminen
Helmikuun vallankumouksen jälkeen 1800-luvun jälkipuoliskolla Ranskassa nousi esiin uusia tieteellisiä ja aatteellisia solidaarisuuden tulkintoja. Käsite sai niin sosiologisia (Émile Durkheim), taloudellisia (Charles Gide), oikeudellisia (Léon Duguit) kuin poliittisiakin (Léon Bourgeois) muunnelmia. Erilaisia painotuksia edustaneet ajattelijat muokkasivat solidaarisuus-käsitteen merkityksen omiin tarkoituksiinsa sopivaksi.
Ludvig I Suuri (Unkari)
Ludvigin valtakaudella Unkarin talous kukoisti. Kaivoksista saatiin kultaa ja hopeaa, ammattilaiset järjestäytyivät kiltoihin ja ulkomaankauppa kukoisti. Ludvig perusti maan ensimmäisen yliopiston ja useita kaupunkeja, ja suosi käsikirjoitusten kuvittamista.
Solidaarisuus
Käsitteen yhteiskunnallistuminen
Esimerkiksi Pariisin kommunardit vaihtoivat vallankumouksen iskulauseisiin kuuluneen ”veljeyden” ”solidaarisuuteen”. Myös jotkut ranskalaiset liberalistiset taloustieteilijät alkoivat käyttää solidaarisuus-termiä, mutta he muuttivat sen merkitystä individualistiseen suuntaan. Liberalistien mielestä ihmisten välinen riippuvuus johtaa siihen, että ihmisten on myös kannettava vastuu tekemisistään ilman, että valtio puuttuu asiaan. Liberalismia vastustanut taloustieteilijä Charles Gide puolestaan kehitti käsitteelle oman tulkintansa ja ehdotti solidaarisuutta jopa uuden taloustieteellisen koulukunnan nimeksi.
Näiden vaiheiden kautta solidaarisuudesta kehittyi 1900-luvun vaihteeseen mennessä yleistermi, joka voitiin liittää lähes kaikkiin hyvinä ja edistyksellisinä pidettyihin asioihin. Pariisin maailmannäyttelyn yhteydessä vuonna 1900 järjestettiin kongressi ”yhteiskunnallisesta kasvatuksesta ja uudesta solidaarisuudesta”. Myös katolinen kirkko ryhtyi käyttämään suosittua solidaarisuus-käsitettä. Sosiologi Steven Lukesin mukaan solidaarisuudella oli tuon ajan Ranskassa lähes yhtä vahva ja vaikuttava rooli kuin individualismilla samoihin aikoihin Yhdysvalloissa.
Ludvig I Suuri (Unkari)
Vuonna 1370 hän peri äitinsä veljeltä Kasimir III Suurelta Puolan kruunun. Ludvigin kuoltua vuonna 1382 hänen tyttärensä Maria kruunattiin Unkarin hallitsijaksi ja nuorempi tytär Jadwiga Puolan ”kuninkaaksi”.
Solidaarisuus
Émile Durkheimin teoria
thumb|150px|Émile Durkheim. Merkittävä teema 1800-luvun lopun sosiologiassa oli uudenlaisen moraalisen perustan etsiminen modernille teolliselle yhteiskunnalle. Solidaarisuus-käsittettä käytti sosiologisissa teorioissaan laajasti etenkin Émile Durkheim. Durkheimin mukaan erityyppiset solidaarisuuden ilmentymät ja yhteiskunnan tyyppi korreloivat vahvasti keskenään. Hänen keskeisimpiä ajatuksiaan on teoria ”mekaanisesta” ja ”orgaanisesta” solidaarisuudesta. Durkheim otti nämä solidaarisuuden perustyypit käyttöön teoriassaan yhteiskuntien kehityksestä (De La Division Du Travail Social, 1893).
Durkheimin solidaarisuusteoria pyrkii vastaamaan yhteen hänen perimmäisistä kysymyksistään: Mikä pitää yllä yhteiskunnallista järjestystä ja miksi yhteiskunnat ylipäänsä pysyvät koossa? Mekaaninen solidaarisuus viittaa perinteisiin maatalousvaltaisiin yhteiskuntiin, joita piti koossa normien, uskomusten ja tunteiden yhteisyys. Orgaaninen solidaarisuus puolestaan viittaa moderniin yhteiskuntaan, jonka perusta on eriytyneessä työnjaossa. Durkheim liittää orgaanisen solidaarisuuden esimerkiksi ammattikuntien sisäisiin suhteisiin ja tätä kautta muodostuvaan solidaarisuuteen. Teorian mukaan orgaaninen solidaarisuus synnyttää moderniin yhteiskuntaan riittävän koheesion, eli se pitää yhteiskuntaa koossa. Ihmiset tarvitsevat toisiaan, koska he suorittavat toisiaan täydentäviä erilaisia tehtäviä. Työnjaon myötä myös yksilöllinen vapaus lisääntyy, sillä orgaaninen solidaarisuus ei edellytä samanlaisuutta. Orgaanisen solidaarisuuden edellytyksenä on toisaalta myös sen taustalla vaikuttava mekaaninen solidaarisuus.
Léon Bourgeois’n solidarismi
thumb|150px|Léon Bourgeois Vaikka solidaarisuuden käsitettä oli käytetty jo 1800-luvun puolivälin työväenliikkeessä, vasta liberaaleja periaatteita edustaneet tasavaltalaiset toivat solidaarisuuden Ranskan poliittisen keskustelun valtavirtaan. Vuonna 1896 Léon Bourgeois julkaisi kirjansa Solidarité, joka juurrutti solidaarisuus-käsitteen poliittiseen kielenkäyttöön. Bourgeois’n solidaarisuus perustui ensisijaisesti ihmisten väliseen riippuvuuteen, joka on sekä turvallisuutta että uhkia tuottava kaksiteräinen miekka. Lähtökohtana oli toisaalta myös ajatus sosiaalisesta velasta. Bourgeois’n mukaan ihminen on yhteiskunnalle velkaa siitä teknisestä ja henkisestä pääomasta, jonka yhteiskunnallinen kehitys on hänen hyväkseen tuottanut.
Charles Giden taloustieteellinen teoria
thumb|150px|[[Robert Owen (kuvassa) oli osuustoiminta-aatteen isä, mutta vasta Charles Gide loi aatetta koskevan taloustieteellisen teorian.]] Solidaarisuudella oli keskeinen osa myös ranskalaisen kansantaloustieteilijän Charles Giden (1847–1932) ajattelussa. Gide ryhtyi vastustamaan liberalistisen oppisuunnan hallitsevaan asemaan noussutta kansantaloustieteellistä ajattelua Ranskassa. Ajatteluunsa hän sai vaikutteita sekä biologiasta että sosiologiasta. Erityisesti häneen vaikutti Charles Fourier, joka oli arvostellut vapaan markkinakilpailun luomia yhteiskunnallisia epäkohtia. Solidaarisuus muodostui Giden ajattelun perustavaksi käsitteeksi. Hän löysi solidaarisuuden ilmentymiä niin luonnossa, kansantaloudessa kuin yhteiskunnan sosiaalisissa riippuvuuksissa, mutta solidaarisuus oli Giden mielestä eettisesti arvokasta vain silloin kun se oli tietoisen vapaaehtoista. Hän loi oman solidarismiksi nimetyn kansantaloudellisen oppisuunnan, jonka mukaan yhteiskunnassa voitaisiin siirtyä vähitellen yhteistoiminnan talouteen, jossa työntekijät itse hallitsevat tuotantovälineitä. Giden ajattelussa solidarisuuteen liittyviä arvoja ja päämääriä voitiin pyrkiä toteuttamaan osuustoiminnallisten yhteenliittymien avulla, ”hyvää tarkoittavien ihmisten vapaaehtoisella yhteenliittymisellä”.
Giden solidarismissa osuustoiminnan vapaiden yhteenliittymien luoma yhteisomaisuus on niiden omaa ja toiminnan luoma lisäarvo suoritetaan voitto-osuuden muodossa takaisin. Solidarismi säilytti vapaan markkinatalousjärjestelmän perusteet ja hyväksyi myös erot ihmisten taloudellisessa asemassa. Suuret tuloerot eivät kuitenkaan olleet solidarismin aatteen mukaisia, sillä Gide katsoi niiden murtavan yksilön yhteiskuntaan yhdistävät siteet. Gide luetaan Ranskan historiallisen koulukunnan merkittäväksi edustajaksi, ja hänen ajatuksensa poikkesivat melkoisesti silloisen ajan liberalistisen kansantaloustieteen valtavirrasta. Giden yhteiskuntafilosofiset ajatukset olivat lähellä uusklassisen yleisen tasapainon teorian kehittäjän, Léon Walras’n näkemyksiä, ja Gide olikin yksi Walras’n harvoista tukijoista tämän elinaikana.
Solidaarisuus on yhä nykyäänkin osuustoiminnan taustalla oleva keskeinen perusarvo omatoimisuuden, omavastuisuuden, tasa-arvon, ja oikeudenmukaisuuden ohella. Osuuskunnan jäsenten velvollisuutena on painottaa yhteistä etua ja varmistaa kaikkien jäsenten mahdollisimman oikeudenmukainen kohtelu. Omaan jäsenistöön kohdistuvan solidaarisuuden lisäksi osuustoiminta korostaa nykyisin myös sen ulkopuolelle suuntautuvaa yhteiskuntavastuuta.
Solidaarisuus vakuutusjärjestelmässä
Solidaarisuuden käsitteeseen tiivistynyt 1900-luvun alun poliittinen filosofia pyrki tarjoamaan sekä tieteellisen teorian yhteiskunnan riippuvuussuhteista että moraalisen ratkaisun sosiaalisiin ongelmiin. Joidenkin tutkijoiden mukaan tämän uuden rationaliteetin syntymisen tekivät mahdolliseksi käsitys sosiaalisesta riskistä sekä sen hallitsemiseksi kehitetty vakuutuksen idea ja tekniikka. Sosiaalisella riskillä tarkoitetaan tällöin jotain ihmisryhmää tilastollisesti koskevia henkilöriskejä, jotka aiheutuvat tavalla tai toisella ihmisten yhteiselämästä ja joita voidaan lievittää vakuutuksen kaltaisella yhteisvastuun tekniikalla.
Onkin sanottu, että vakuutusta voidaan pitää yhtenä yhteiskuntasopimuksen instituutiona. Vakuutuksen toimintamuodot edellyttävät yksittäisiltä ihmisiltä yhteisvastuullista suhtautumista niihin tapahtumiin, joihin he katsovat tarpeelliseksi varautua. Yhteiskunnan voidaan sanoa muuttuneen ”moderniksi”, kun vakuutuksesta tulee sosiaalivakuutus ja kun vakuuttamisen toimintamallista tulee vakuutustoiminnan tekniikoiden ja instituutioiden ansioista sekä vertauskuvallinen että toiminnallinen perusta yhteiskuntasopimukselle.
Vakuutuslääkärien Risto Pelkonen ja Timo Somer mukaan solidaarisuus ja oikeudenmukaisuus ovat vakuutusjärjestelmän perustana olevia keskeisiä periaatteita. Vapaaehtoisen henkilövakuutuksen yhteydessä solidaarisuudella tarkoitetaan sitä, että vakuutetut jakavat voitot ja kustannukset keskenään, oikeudenmukaisuudella puolestaan sitä, että kukin vakuutettu osallistuu kustannuksiin vakuutusmatemaattisen todennäköisyyden mukaan. Sosiaalivakuutukseen taas pääsevät mukaan kaikki kansalaiset ilman valintaa ja terveydentilasta riippumatta, koska kustannukset katetaan verotuloilla ja lakisääteisin maksuin.
Solidaarisuus hyvinvointivaltion perustana
Solidaarisuusaate tai solidarismi nähdään yleisesti hyvinvointivaltion keskeisenä perustana, sekä Pohjoismaissa että muualla. Muun muassa lakisääteinen sosiaalivakuutus ja sosiaalioikeuden synty muuttivat 1900-luvulla yhteiskunnallista ajattelua ja tekivät solidaarisuuden paradigman läpimurron mahdolliseksi. Sosiaalioikeudellisen solidaarisuuden synnyn voidaan ajatella pohjautuvan kollektiivisen varautumisen normiin sosiaalisen oikeudenmukaisuuden perustana. Toisaalta voidaan väittää, että sosiaalioikeudellisen sääntelyn ja solidaarisuuden perusteluna ei välttämättä ole positiivinen normin logiikka vaan pikemminkin yleiset kansalaisoikeudet. Ihmisoikeuksien tarkoituksena on kohdistua samalla tavalla kaikkiin ihmisiin, ja ne muistuttavat enemmän juridista ”lakia” kuin normin logiikkaa. Hyvinvointipolitiikan muotoutumisen voidaan siis ajatella pohjautuvan kollektiivisen normin sijasta myös aivan eri logiikkaan perustuviin ihmis- ja kansalaisoikeuksiin.
Professori Heikki Ervastin mukaan pohjoismaisiin hyvinvointivaltioihin voidaan kuitenkin liittää kolme perustavaa käsitettä: makrokollektiivisuus, universalismi ja solidarismi. Makrokollektiivisuus tarkoittaa yksinkertaistettuna sitä, että tulonsiirtojen saajien ja maksajien ei tarvitse tuntea toisiaan. Universalismilla tarkoitetaan sitä, että hyvinvointivaltion sosiaaliturva ja palvelut koskevat kaikkia kansalaisia. Solidarismi tarkoittaa puolestaan sitä, ettei hyvinvointivaltio ole puhtaasti yhteiskuntarauhan takaamiseksi kehitetty väline, vaan sen keskeisinä ideologisina lähtökohtia ovat yhteisvastuu, ihmisarvo ja tasa-arvo. Turun yliopiston sosiaalipolitiikan dosentti Pauli Forma on tiivistänyt solidaarisuuden keskeisen roolin hyvinvointivaltion eettisenä perustana lyhyesti: ”Hyvinvointivaltio on kollektiivisen solidaarisuuden instituutio”. Hyvinvointivaltio on toisin sanoen sellainen demokraattinen ja vauras valtio, joka on kollektiivisesti solidaarinen kantamalla vastuuta kansalaisten sosiaalisesta turvallisuudesta ja tasa-arvoisuudesta sekä huono-osaisten auttamisesta. Hyvinvoinivaltiossa voidaan sanoa vaikuttavan ”solidaarisuuden näkymätön käsi”samaan tapaan kuin vapaassa markkinataloudessa vaikuttaa ”markkinoiden näkymätön käsi”.
Solidaarisuus katolisessa kirkossa
Solidaarisuus on tärkeä periaate myös katolisessa kirkossa. Vaikka katolisen sosiaaliopin lähtökohtana on, että ihminen on itse vastuussa kaikinpuolisesta kehittymisestään, se korostaa myös ihmisen luontoon kuuluvaa yhteisöllisyyttä, jota tarkastellaan solidaarisuusperiaatteen mukaisesti. Roomalaiskatolisuuden mukaan solidaarisuus tarkoittaa muun muassa sitä, ettei toista yksilöä, ihmisryhmää tai kansakuntaa saa pitää pelkkänä tuotannontekijänä tai välikappaleena. Solidaarisuus kuuluu roomalaiskatolisuuden mukaan kuitenkin ensi sijassa perheille, kansalaisten vapaaehtoisille yhteenliittymille ja paikallisyhteisöille. Valtion ja julkisen vallan tulee katolisten mukaan olla ainoastaan hädänalaisten viimeinen turvapaikka. Niinpä paavi Johannes Paavali II hyökkäsikin vuonna 1991 kiertokirjeessään hyvinvointipolitiikkaa vastaan.
Solidaarisuus kansainvälisessä politiikassa
Kansainvälisen politiikan tutkimuksessa on 1960-luvulta lähtien käyty väittelyä pluralismin ja solidarismin välillä. Pluralismin perusteesin mukaan kansainvälinen järjestys ja sitä kautta myös kansalaisten hyvinvointi turvataan parhaiten kunnioittamalla valtioiden suvereniteettia ja koskemattomuutta, ja valtioiden vastuu rajoittuu siten vain oman maan kansalaisiin. Sen sijaan solidarismin mukaan kollektiivinen humanitaarinen interventio on paitsi kansainvälisen yhteisön laillinen oikeus myös sen moraalinen velvollisuus. Solidarismi katsoo, että ihmisoikeuksien turvaaminen on yksi kansainvälisen järjestelmän perusarvoista ja humanitaarinen interventio on siten perusteltu poikkeus koskemattomuuden normista.
Euroopan unionissa Lissabonin sopimuksessa on kirjattu tavoitteeksi oikeuksien, arvojen, vapauden, solidaarisuuden ja turvallisuuden Eurooppa, jonka arvojen toteutumista edistetään muun muassa ottamalla käyttöön uusia solidaarisuutta edistäviä järjestelmiä. Sopimuksen mukaan unionin ja sen jäsenvaltioiden tulee toimia yhdessä solidaarisessa yhteisvastuun hengessä, jos jokin jäsenvaltio joutuu esimerkiksi terrori-iskun, luonnonmullistuksen tai ihmisen aiheuttaman suuronnettomuuden kohteeksi. Sopimus korostaa jäsenvaltioiden solidaarisuutta myös energia-alalla.
Solidaarisuus yleispoliittisessa ideologiassa
Solidaarisuudella oli tärkeä osa myös neuvostoretoriikassa.
Muuta
Yhdistyneet kansakunnat on nimennyt 20. joulukuuta kansainväliseksi inhimillisen solidaarisuuden päiväksi.
Lutetium
thumb|left|250px|Lutetiumia Lutetium on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Lu ja järjestysluku 71. Lutetium on lantanoidien sarjan viimeinen alkuaine ja se kuuluu harvinaisiin maametalleihin. Se on eräs harvinaisimmista lantanoideista ja se esiintyy tavallisesti yttriumin kanssa. Sitä käytetään joskus metalliseoksissa, iänmäärityksessä ja katalyyttinä.
Lutetium on hopeanvalkoinen korroosiota kestävä kolmiarvoinen metalli, joka on suhteellisen vakaa ilmassa ja on harvinaisista maametalleista raskain ja kovin. Joskus lutetium luokitellaan ryhmän 3 siirtymäalkuaineeksi.
Historia
thumb|left|200px|Carl Auer von Welsbach Lutetium on saanut nimensä Pariisin muinaisen latinalaisen nimen Lutetia mukaan.
Lutetiumin löysivät vuonna 1907 toisistaan riippumattomasti ranskalainen Pariisin Sorbonnen yliopiston kemisti Georges Urbain, itävaltalainen mineralogi, paroni Carl Auer von Welsbach ja yhdysvaltalainen kemisti Charles James. Urbain kutsui aluksi ainetta nimellä lutecium, mutta se muutettiin vuonna 1949 lutetiumiksi. Auer eristi lutetiumia yttriumoksidista ja kutsui sitä nimellä cassiopeium Kassiopeia-tähtikuvion mukaan. New Hampshiren yliopistossa toimiva Charles James oli samoihin aikoihin tuottanut jo suuria määriä lutetiumia, mutta koska hän oli varovainen tulostensa julkaisemisen kanssa, alkuaineen löytämisen kunnia meni Urbainille ja Auerille.
Ensimmäisen kerran puhdasta lutetiummetallia valmistettiin vasta vuonna 1953.
Lutetiumin inflaatiolla korjattu reaalinen hinta on pysynyt hieman yli 10 000 USD/kg tason suurimman osan ajasta 1950-luvun loppupuolelta aina vuoteen 1998 saakka.
Fysikaaliset ominaisuudet
thumb|Lutetiumin kidehilan rakenne Puhtaana metallina lutetium on hopeanvalkoista ja suhteellisen pysyvää ilmassa. Lutetium on paramagneettista kaikissa lämpötiloissa aina sulamispisteeseensä 1 936 K (1 663 °C) asti. Siitä tulee suprajohtavaa 0,022 K (−273,128 °C) lämpötilassa ja yli 4,5 GPa paineessa.
Lutetiumilla on vain yksi allotrooppinen muoto, jonka kiderakenne on heksagonaalinen tiivispakkaus. Hilavakiot ovat a = 350,52 pm ja c = 554,94 pm huoneenlämpötilassa.
Isotoopit
Luonnon lutetium koostuu kahdesta isotoopista: pysyvästä 175Lu (97,4 %) ja radioaktiivisesta 176Lu (2,6 %, puoliintumisaika 3,76×1010 vuotta). Tätä radioaktiivista isotooppia voidaan käyttää meteoriittien iän määritykseen. Se on heikko beetasäteilijä.
Yhteensä lutetiumille tunnetaan 34 radioaktiivista isotooppia, pois lukien ydinisomeerit. Niiden massaluvut vaihtelevat välillä 150–184. Näistä isotoopeista pysyvin on edellä mainittu 176Lu, sen jälkeen seuraavat 174Lu puoliintumisajalla 3,31 vuotta ja 173Lu puoliintumisajalla 1,37 vuotta. Kaikkien muiden radioisotooppien puoliintumisajat jäävät alle yhdeksän päivän, useimpien alle muutaman tunnin. Lutetiumin isotoopit, joiden massaluku on pienempi kuin pysyvän isotoopin massaluku 175 hajoavat pääasiassa β+-hajoamisella, mutta joukossa on myös elektroninsieppauksella hajoavia nuklideja. Raskaammat isotoopit hajoavat pääasiassa β--hajoamisella hafniumin isotoopeiksi.
Lutetiumilla on runsaasti ydinisomeereja ja niistä pitkäikäisimmät ovat 177mLu (puoliintumisaika 160,44 päivää), 174mLu (142 päivää) ja 176mLu (3,664 tuntia). Kaikkien muiden tunnettujen ydinisomeerien puoliintumisajat jäävät alle puoleen tuntiin.
Kemialliset ominaisuudet
Lutetium esiintyy yhdisteissään aina hapetusluvulla +3. Useimpien lutetiumsuolojen vesiliuokset ovat värittömiä ja suolat muodostavat valkeita kiteitä kuivuessaan, poikkeuksena ruskea lutetiumjodidi LuI3. Lutetium liukenee helposti laimeisiinkin happoihin. Vetyfluoridin vesiliuoksiin se kuitenkin on liukenematonta, koska metallin pinnalle muodostuu liukenematon suojaava lutetiumfluoridin LuF3 kerros. Veteen liukenevat suolat, kuten lutetiumnitraatti, -sulfaatti ja -asetaatti muodostavat kidevedellisiä hydraatteja kiteytyessään. Lutetiumoksidi, -hydroksidi, -fluoridi, -karbonaatti, -fosfaatti ja -oksalaatti eivät liukene veteen.
Lutetiumoksidi Lu2O3 on tärkein alkuaineen yhdiste. Lutetiummetalli tummuu hitaasti ilmassa lutetiumoksidiksi.
Lutetiummetalli on sangen elektropositiivista ja reagoi hitaasti kylmän ja nopeasti kuuman veden kanssa muodostaen lutetiumhydroksidia Lu(OH)3 ja vetykaasua:
Lutetium muodostaa yhdisteitä kaikkien halogeenien kanssa:
Esiintyminen ja tuotanto
thumb|Monatsiitti sisältää pieniä määriä lutetiumia Lutetiumia on maankuoressa vain 0,5 miljoonasosaa, maaperän pinta-aineksissa 0,3 miljoonasosaa. Merivedessä lutetiumia on 0,3 biljoonasosaa. Vaikka lutetium on harvinainen alkuaine, se on kuitenkin yleisempää kuin hopea.
Lutetiumia esiintyy pääosin samoissa mineraaleissa kuin muitakin lantanoideja. Kaikissa mineraaleissa sen pitoisuudet ovat pieniä. Esimerkiksi monatsiitti sisältää lutetiumia vain 0,003 %.
Lutetiumin arvioidut maailmanlaajuiset varannot ovat 200 000 tonnia. Sen vuotuinen tuotanto on 10 tonnia lutetiumoksidin muodossa. Tärkeimmät tuotantoalueet ovat Kiina, Yhdysvallat, Brasilia, Intia, Sri Lanka ja Australia.
Mineraaleista lutetium erotetaan liuotinuutolla ja ioninvaihdolla. Metallista lutetiumia saadaan kuumentamalla lutetiumkloridia tai lutetiumfluoridia alkalimetallin tai maa-alkalimetallin, kuten kalsiumin kanssa.
Käyttö
Lutetiumilla on vain vähäistä käyttöä tieteellisen tutkimuksen ulkopuolella. Sitä on käytetty katalyyttinä öljyntuotannossa raakaöljyn krakkauksessa ja joissain alkyloinneissa ja polymeroinneissa. Sitä voidaan myös käyttää katalyyttinä joissain hydrogenointiprosesseissa, joissa vetyä lisätään kasviöljyyn kovetetun lopputuotteen aikaansaamiseksi.
Lutetiumin isotooppi 177Lu säteilee korkeaenergisia beetahiukkasia. Sitä on tutkittu käytettäväksi sädehoidossa.