cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Varhaiskristillisyys
Erkaantuminen juutalaisuudesta
Paavalin Kirje galatalaisille on tarmokas kirjoitus niitä vastaan, jotka halusivat pakottaa pakanoita elämään juutalaisten tapojen mukaan. Paavali kirjoitti, että jos pakanat vaaditaan omaksumaan nämä tavat ja heidät ympärileikataan, silloin Kristuksesta ei ole kenellekään enää mitään hyötyä sillä hän oli kuollut turhan takia, jos vanhurskaus voidaan saavuttaa yhtä hyvin tekojen kautta.
Paavali esittää tässä ja muissakin kirjeissään, että tämä opetus ei ole ristiriidassa kahdentoista apostolin opetusten kanssa. Sen sijaan opetus oli uskottu hänelle tarkoitettuna niille, joita ei ollut ympärileikattu, aivan niin kuin Pietari oli lähetetty niiden pariin, jotka oli ympärileikattu.
Tukena sille, että Paavali ei toiminut yksin, Jerusalemin kokous päätti, ettei uusilta käännynnäisiltä vaadita ympärileikkausta, mutta heitä neuvottiin "karttamaan sellaista, minkä epäjumalanpalvelus on saastuttanut, sekä haureutta, verta ja lihaa, josta verta ei ole laskettu". Nämäkin käskyt perustuivat kuitenkin yhtä lailla Mooseksen lakiin. Jotkut ovat tulkinneet, että pakanoita ei käsketty noudattamaan näitä säädöksiä siksi, että laki olisi sitonut heitä, vaan siksi, etteivät he herättäisi pahennusta niiden lakia noudattavien juutalaisten keskuudessa, joiden kanssa he elivät.
Paavali oli kuitenkin vähän väliä ristiriidoissa juutalaiskristittyjen kanssa. Toisessa korinttilaiskirjeessä (2 Kor. 11:5, 12:11) hän kutsui vastustajiaan "mainioiksi apostoleiksi" (υπερ λιαν αποστολων, hyper lian apostolôn). Hän kertoo Galatalaiskirjeessä, kuinka hän nuhteli Pietaria siitä, että tämä vaati Kristuksen seuraajien noudattavan juutalaisuuden ruokasäädöksiä. Paavali katsoi kuitenkin eettisten säädösten olevan velvoittavia, vaikka kulttuuriset säädökset eivät olleetkaan sitä. Hän katsoi lain suodattuvan Kristuksen läpi sen sijaan että se toteutuisi tiukoissa säädöksissä, jotka Jumala antoi silloin kun juutalaiset erotettiin muista kansoista.
Suuri luopumus
Nykyään tutkijat ovat valmiita korjaamaan katolisen kirkon näkemystä omasta historiastaan näistä tutkimuksista käsin. Myös jotkut kristilliset suuntaukset ovat sitä mieltä, että lännen ja idän kirkot (katolinen ja ortodoksinen kirkko) luopuivat oikeasta Jeesuksen saarnaamasta opista. Apostolista aikaa seuranneiden apostolisten isien ja muiden kirkkoisien kirjoitusten joukossa onkin lähinnä kirjoituksia, jotka tukevat pakanallisuudesta kääntyneiden kristittyjen paavalilaista eli apostoli Paavalin mukaista näkemystä kristinuskosta. Sen sijaan Jerusalemin juutalaiskristittyjen, esimerkiksi Jeesuksen veljen Jaakobin, edustamat näkemykset ovat käytännössä katsoen hävinneet ensimmäisten kahden vuosisadan aikana. Paavalin kirjeiden kirjoittamisen aikaan heitä oli kuitenkin vielä pidetty "seurakunnan tukipylväinä".
Juutalaiskristittyjen Paavalille vastakkainen näkemys juutalaisen lain noudattamisesta ja esimerkiksi ympärileikkauttamisesta hävisi näin oikeaoppisesta kirkosta. Samoin hävisivät monet muut alkukristityille ominaiset asiat, kuten erilaiset "salaiset kirjoitukset", initiaatioriitit ja naisten julkinen asema. Varhaisen kirkon osittain kadonneista käytännöistä voidaan saada kuva joistakin apostolisten isien kirjoituksista, kuten Didakheesta, sekä eräistä muista apokryfikirjoista.
Leviäminen Rooman valtakunnassa
thumb|right|400px| {{legend|#1F63A7|Kristinuskon levinneisyys vuonna 325 jaa.}} Rooman valtakunnassa vallinnut suhteellinen rauha, hyvät meri- ja maatiet mahdollistivat kristinuskon nopean leviämisen valtakunnan alueella seuraavan kolmen vuosisadan aikana. Mutta miksi kristinusko sivuutti kaikki muut itämaiset uskonnot, joita myöhäinen Rooma oli täynnä? Historian valossa kolme ilmeisintä kristinuskon menestystekijää olivat seuraavat:
Koskien kristinuskon historian ensimmäistä kolmea vuosisataa, historiankirjoitus on riippuvainen uskonnollisista ja apologeettisista kirjoituksista. Ajalta ei ole olemassa varsinaisia aikakirjoja. 300-luvulla alkuseurakunta voidaan katsoa jollakin tavalla järjestäytyneeksi kirkoksi. Tutkijoiden arvioiden mukaan kristittyjä oli 300-luvun alussa runsaat kuusi miljoonaa Rooman 60 miljoonasta asukkaasta. Sen aikaisen kirkon kuva on melko selkeä: kirkolliset virat, kirkon hallinto, jumalanpalvelus ja kristillinen juhlakalenteri vakiintuivat. Historioitsijat ovat eri mieltä siitä, missä määrin tämä kuva voidaan sijoittaa varhaisempiin vuosisatoihin, erityisesti koskien kirkon organisaatiota kuten piispojen virkoja, hierarkiassa jossa kukin piispa oli kaupunkinsa seurakunnan yksinvaltias, Rooman piispan vaatiessa erityisasemaa paavina, kaikkien kirkkojen johtajana, sekä liturgiaan liittyviä sakramentteja. Todisteiden mukaan viitteitä tällaiseen on ollut toisella vuosisadalla.
Vainottu kristinusko
thumb|upright|Kerrotaan, että kristittyjen vainojen aikoina kristitty tavattuaan toisen henkilön piirsi maahan kaaren ja jos toinen henkilö oli myös kristinuskoinen, hän piirsi omansa ja näin muodostui [[Iktys|Iktyksen eli kalan kuva. Kreikan kielen sana iktys on myös lyhenne varhaisesta uskontunnustuksesta "Jeesus Kristus, Jumalan Poika, Pelastaja".]]
Kahdensadanviidenkymmenen vuoden ajan kirkko oli marttyyrien kirkko. Kristittyjä vainottiin, koska he kieltäytyivät palvomasta Rooman keisaria ja valtakunnan jumalia jumalina. Epäluuloa lisäsi se, ettei ehtoollinen ollut ulkopuolisille avoin, mikä herätti huhuja ihmisuhreista ja irstaista menoista sekä pelkoa ja halveksuntaa kristinuskoa kohtaan.
Vainoja oli erityisesti Neron, Domitianuksen, Maximinus Thraxin, Deciuksen, Valerianuksen, Diocletianuksen ja Galeriuksen aikana. Keisari Nero julisti valheellisesti kristityt vuonna 64 syyllisiksi Rooman paloon, jonka takia hän poltatti valtavat määrät kristittyjä. Decius määräsi ensimmäiset viralliset vainot vuonna 250.
Ensimmäiset marttyyrit
Useat varhaiskristillisyyden johtohahmot kuolivat marttyyreinä uskonsa puolesta. Tältä ajalta on sanonta "marttyyrien veri on kirkon siemen". Tunnetuimpia marttyyreitä olivat muun muassa Pyhä Stefanos, protomarttyyri (ensimmäinen marttyyri), Jaakob vanhempi, Pyhä Paavali, Pyhä Pietari, Ignatios Antiokialainen, apostoli Pietarin oppilas ja Antiokian ensimmäinen piispa hänen jälkeensä, sekä Polykarpos, Smyrnan piispa ja evankelista Johanneksen opetuslapsi.
Ensimmäiset apologeetat
Ensimmäiset kristityt eivät yleisesti ottaen olleet erityisen korkeasti koulutettuja oppineita, vaan tavallisia ihmisiä – Jeesuskin oli koulutukseltaan puuseppä. Vähitellen kristinuskoon kääntyi myös oppineita keski- ja yläluokan edustajia ja filosofeja, joista tuli kristinuskon apologeettoja.
Apologeetat aloittivat kristinuskon teologisen puolustamisen pakanoiden ja ei-kristittyjen filosofien syytöksiä vastaan. Usein väittelyt käytiin kirjoitusten muodossa ja kiistakirjoittelu oppineiden kesken pakotti apologeetat muotoilemaan kristilliset opit eksaktiin muotoon. Silloin huomattiin, että apologeetoillakin oli ristiriitaisia käsityksiä kristillisestä opista. Myöhemmin oppia määriteltiin konsiileissa, joissa kristillisen opin sisältö määriteltiin. Oppia muotoiltaessa eivät aina sanat riittäneet, vaan joskus erilaisia oppikäsityksiä vaihdettiin nyrkeinkin ja keisarin sotilaat joutuivat keihäineen puuttumaan pelin kulkuun. Hävinneet osapuolet yleensä tuomittiin harhaoppisiksi.
Varhaisia apologeettoja olivat muun muassa Justinos Marttyyri, käännynnäinen kreikkalaisesta filosofiasta, Irenaeus, Lyonsin piispa, joka luokitteli harhaoppeja niitä vastustaakseen, sekä Klemens I, Rooman neljäs piispa (paavi).
Varhaiset kristinuskon määrittelemät harhaopit
Ensimmäisiä ongelmia alkukirkolle oli se, kuinka voidaan välttää kiusaus tulkita uskoa pakanallisilla termeillä. Riidat oikeasta kristillisestä opista alkoivat varhain. Kristittyjen keskinäinen yhteys oli ensimmäisinä vuosisatoina löyhää, ja erilaisten opillisten riitojen seurauksena kirkon reunat hajoilivat ensimmäisellä vuosituhannella. Osa skismoista saatiin parannettua, osa on olemassa tänäkin päivänä. Kristinuskon laillistamisen jälkeen kirkko organisoitui ja järjesti kirkolliskokouksia asioiden selvittämiseksi. Koko kirkkoa edustaneita kokouksia kutsuttiin ekumeenisiksi kirkolliskokouksiksi. Kirkolliskokoukset tuomitsivat joitakin varhaiskristillisiä ryhmiä harhaoppisina.
Yksi haarauma kristinuskosta oli gnostilaisuus. Muita olivat juutalaiskristilliset ebioniitit ja natsareenit. Lisäksi oli erilaisia kirkon sisäisiä lahkoja, kuten markionilaisuus, monarkianismi, montanolaisuus ja alogit. Myöhemmin kirkosta erosi tai erotettiin erilaisia ryhmiä ja paikalliskirkkoja, esimerkiksi areiolaiset, apollinarialaiset, nestoriolaiset, monofysiitit ja monoteliitit.
Gnostilaisuus
Gnostilaisuutena tunnettu uskonnollis-filosofinen liike kehittyi suunnilleen samaan aikaan kuin kristinusko. Monet gnostilaiset olivat samalla myös kristittyjä ja opettivat kristinuskon ja gnostilaisten ajatusten synteesiä. Tämän vuoksi on hankala sanoa, syntyikö gnostilaisuus alun perin erillisenä uskontona, joka omaksui myöhemmin kristinuskon aineksia, vai syntyikö se haarautumana kristinuskosta. Gnostilaisuuden merkittävimpiä suuntauksia olivat setiläinen gnostilaisuus ja valentinolainen kristillisyys.
Gnostilaisuus erosi kristinuskosta muun muassa siinä, että kun valtavirran kristillisyydessä evankeliumi tulkittiin kirjaimellisesti, gnostilaiset tulkitsivat sen vertauskuvallisesti. Gnostilaisuuden kristinuskosta poikkeavia oppeja olivat ajatus salatusta, pelastavasta tiedosta eli gnosiksesta, tietämättömästä luojajumalasta eli demiurgista, sekä ihmisen jumalallisesta alkuperästä, joka on kahlittu ihmisruumiiseen.
Areiolaisuus
Areiolaisuus oli kristinuskon munkki Areioksen 300-luvulla perustama oppisuuntaus antiikin aikana. Areiolaiset eivät uskoneet Jumalan kolminaisuuteen siten, kuin katolinen kirkko. Areiolaisten mukaan Kristus on Jumalan ensimmäinen luomus, eikä "Isästä iankaikkisuudessa syntynyt". Nikean ensimmäisessä kirkolliskokouksessa vuonna 325 Areioksen oppi hylättiin ja selitettiin Kristuksen olevan syntyneen, ei luodun, ja Isän kanssa samaa olemusta.
Nestoriolaisuus
Nestoriolaisuus oli 400-luvulla Konstantinopolin arkkipiispa Nestorioksen mukaan nimetty oppi, jonka mukaan Kristus oli oikea ihminen, muttei tosi Jumala – hän oli syntyään ihminen, mutta Jumala oli asettunut asumaan häneen. Opin mukaan myöskään Neitsyt Maria ei ollut jumalansynnyttäjä vaan vain Jeesuksen inhimillisen persoonan äiti. Oppi tuomittiin harhaopiksi Efeson konsiilissa vuonna 431, ja oikeaksi vahvistettiin käsitys, jonka mukaan Jeesus oli samanaikaisesti kokonaan Jumala ja kokonaan ihminen.
Kääntymisiä muista uskonnoista
Kristinuskoon kääntyi Roomassa sen kanssa kilpailleiden mysteeriuskontojen kannattajia, ja nämä uskonnot jättivät kristinuskoon jälkensä. Mithralaisia temppeleitä muutettiin kirkoiksi vuoden 391 jälkeen. Manikealaisuuden vaikutus jatkuu joidenkin oppineiden ja katolisuutta vastustavien poleemikkojen mukaan kristinuskossa manikealaisuudesta kääntyneen kirkkoisä Augustinuksen ansiosta. Manikealaiset itse ottivat käyttöön useita kristillisiä apokryfikirjoja, kuten Tuomaan teot, jotka olisivat muuten saattaneet kadota. Profeetta Mani halusi esittää olevansa "Jeesuksen Kristuksen oppilas", mutta oikeaoppinen kirkko hylkäsi hänet harhaoppisena.
Alkukirkon ihannekuva
Alkukirkosta on olemassa hyvin useita laajallekin levinneitä väärinkäsityksiä, jotka eivät kestä tieteellistä tarkastelua. Ihannekuvissa kirkko on esimerkiksi alun perin ollut yhtenäinen yhteisö, jossa kaikki kristityt harjoittivat kirkollista yhteyttä keskenään ja jakautunut kristikunta on verrattain uusi asia. Ihannekuvan mukainen kirkollinen ykseys voidaan nähdä velvoittavana esikuvana, johon pitää pyrkiä takaisin.
Tutkimuksen antama kuva
Teologian tohtori Juha Molarin mukaan Jeesuksen päivien jälkeinen "alkuseurakunta" oli mainettaan rajumpi uskonnollinen lahko.
Evankeliumien synty
Jeesuksen silminnäkijät kertoivat siitä, mitä Jeesus oli puhunut ja tehnyt. Tätä suullista perimätietoa opetettiin uusien seurakuntien opettajille. Pian kuitenkin huomattiin, että kohta tämä silminnäkijäsukupolvi kuolisi pois. Tämän seurauksena syntyi tarve saattaa suullinen perimätieto kirjalliseen muotoon. Aluksi kirjalliseen muotoon siirtyi todennäköisesti jonkinlaisia Jeesuksen tekojen tai puheiden kokoelmia ja muistelmia, joita levitettiin eri seurakunnissa. Käytännön syistä Jeesuksen puheita käännettiin tässä vaiheessa arameasta kreikaksi. 60-luvun lopulla näitä suullisia ja kirjallisia lähteitä kerättiin yhteen ja kirjoitettiin ensimmäinen evankeliumi eli Markuksen evankeliumi. Tutkijat kiistelevät siitä syntyikö Markuksen evankeliumi 60-luvun lopussa tai 70-luvun alussa. UT:n neljä evankeliumia kirjoitettiin suurin piirtein vuosina 65–100.
Evankeliumit syntyivät eri seurakunnissa eri puolilla silloista tunnettua maailmaa. Markuksen evankeliumin arvellaan syntyneen Roomassa ja Matteuksen evankeliumin taas Antiokiassa. Evankeliumit tulivat nopeasti tunnetuksi eri seurakunnissa, ja todennäköisesti toisen vuosisadan alussa kaikki neljä evankeliumia olivat jo saavuttaneet keskeisen roolin seurakuntien uskon elämässä.
Evankeliumien lähteistä puhuttaessa tulee toistuvasti esille ns. kaksilähdeteoria ja Q-lähde (”Q-evankeliumi”). Kaksilähdeteorian ydinajatus on se, että Matteus ja Luukas ovat käyttäneet lähteinään nimenomaan Markuksen evankeliumia ja Q-lähdettä. Ajatus Q-lähteestä perustuu siihen, että Matteuksen ja Luukkaan evankeliumeista löytyy paljon yhteistä materiaalia, jota ei kuitenkaan löydy Markuksen evankeliumista. Monet tutkijat olettavat, että tämä Matteusta ja Luukasta yhdistävä Markuksesta puuttuva kertomusaines periytyy olemassa olleesta lähteestä, jota on ryhdytty kutsumaan Q-lähteeksi.
Juha Molarin mukaan varhaisimman evankeliumin synty heijastaa lahkojen johtajien hyvin tunnettua menetelmää joukkojensa hallitsemiseksi. Q-evankeliumi velvoitti kuulijansa Jeesuksen kiusauskertomuksesta alkaen alistuvaan ryhmäorjuuteen. Lahkon johtajat tekivät kertomuksen avulla Jumalan Pojasta absoluuttisen ihanteen, jotta ihmiset valitsisivat nälissäänkin Jumalan sanan, so. ryhmään kuulumisen.
Jumalan valtakunnan odotus
Alkuseurakuntaa innoitti usko Jumalan valtakunnan pikaiseen toteutumiseen, jossa Jumalan tahtoma hyvä elämänjärjestys toteutuisi. Seurakunta ennakoi sitä omassa elämässään. Ilmestyskirja on yksi todiste varhaisten kristittyjen voimakkaasta apokalyptisesta suuntautumisesta ja heidän lujasta uskostaan lopunaikoihin ja niiden läheisyyteen.
Jumalanpalvelus
Kristittyjen ensimmäinen sukupolvi oli kasvanut yhteydessä synagogajumalanpalvelukseen ja he jatkoivat sen rakenteiden käyttämistä omassa jumalanpalvelusmuodossaan ainakin vuoteen 70 asti. Myöhemmät sukupolvet ovat unohtaneet nämä juuret.
Sakramentit
Roger Petterssonin mukaan alkukirkossa oltiin hyvin tarkkoja siitä, kenen kanssa oltiin sakraalisessa yhteydessä. Werner Elertin mukaan todellinen alkukirkko sulki hereetikot ulkopuolelleen ja piti kiinni suljetusta kommuuniosta (ehtoollisesta).
Kaste
Alkuseurakunnassa kaste oli sinetti, jolla ympärileikkauksen tavoin vahvistettiin seurakunnan jäsenyys. Kaste korvasi ympärileikkauksen ja synnytti uuden tasa-arvoisten opetuslasten yhteisön. Tämä todennäköisesti vetosi erityisesti syrjittyihin ihmisiin kuten naisiin ja orjiin lisäten kristinuskon suosiota heidän keskuudessaan.
Sunnuntain vietto
Alkukirkko jo vietti yleisesti sunnuntaita jumalanpalveluspäivänään ensimmäiseltä vuosisadalta lähtien - kristillisen vapauden hengessä (esim. Apt.20:7; 1 Kor.16:2). Hyvin varhaiset alkukirkon dokumentit todistavat, että alkukirkko vietti sunnuntaita Kristuksen ylösnousemuksen juhlapäivänä ja nautti sinä päivänä ehtoollista.
Opillinen hajanaisuus
Alkukirkon aikana oli useita eri suuntauksia. Mitään vallitsevaa katolista eli yleistä kirkkoa ei ollut. Kristinuskon historiassa on jo hyvin varhaisessa vaiheessa mahdollista erottaa kaksi kirkkoa. Toinen oli apostolien johtama ja perinteisempi, toinen Stefanuksen, Filippuksen ja muiden diakonien johtama hellenistinen kirkko. Myös evankeliumit ovat syntyneet neljän erilaisen tradition pohjalta. Varhaisessa kirkossa pyrki syntymään ryhmiä, jotka edustivat kukin omaa erityistä kristinuskon suuntausta. Näiden joukosta erottuivat selvimmin juutalaiskristityt ja hellenistit. Näiden ohella on vaikuttanut myös muita ryhmiä.
Alkukirkon harhaopit
Apostoliset isät näkivät tärkeäksi painottaa oikeaa oppia ja ottaa etäisyyttä harhaopettajiin. Tästä todistaa muun muassa Athanasioksen uskontunnustus, joka syntyi harhaopin vastustamisen seurauksena.
Strontium
Strontium on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Sr ja järjestysluku 38. Se on maa-alkalimetalleihin kuuluva metalli, jota esiintyy runsaasti maankuoressa. Se on kuitenkin harvinaisempi kuin esimerkiksi kalsium tai magnesium, jotka ovat maa-alkalimetalleista yleisimmät.
Strontium on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan kiinteä, hopeanvalkoinen, kevyt ja pehmeä. Täysin kuivassakin ilmassa säilytettynä metalli hapettuu täydellisesti. Strontiumin tiheys on 2,64 g/cm³, sulamispiste 777 °C, kiehumispiste 1 382 °C ja CAS-numero 7440-24-6.
Strontiumin elektronegatiivisuus on 0,95 ja ensimmäinen ionisoitumisenergia 548 kJ/mol. Strontiumin pinta on heti leikkaamisen jälkeen hopeankiiltävä, mutta hapettuu ilmassa pian kellertäväksi. Hienojakoinen strontiumjauhe syttyy ilmassa itsekseen. Strontium reagoi myös hitaasti ilman typen kanssa. Strontiumnitraattia (Sr(NO3)2) käytetään irislasin valmistukseen ja ilotulitteissa punaisen värin aikaansaamiseksi. Haihtuvat strontiumsuolat värjäävät kaasuliekin karmiininpunaiseksi. Strontiumhydroksidia (Sr(OH)2) ja -sulfidia (SrS) käytetään loistevärien valmistuksessa ja strontiumkromaatti (SrCrO4) on puolestaan käytössä keltaisena maalipigmenttinä, mutta on myrkyllistä. Strontiumsulfaattia (SrSO4) puolestaan käytetään valkoisena maalipigmenttinä.
Keinotekoinen ja verrattain pehmeä strontiumtitanaatti (SrTiO3) taittaa valoa voimakkaasti ja sillä on hyvä dispersiokyky sekä suuri dielektrinen vakio. Luonnossa oleva strontium ei ole radioaktiivista toisin kuin strontiumin isotooppi Sr-90, jolla on vaarallisuudestaan huolimatta teknistä käyttöä ydinparistoissa. Luonnon strontiummineraaleista tärkeimmät ovat strontianiitti (SrCO3) ja selestiini (SrSO4).
Tärkeimmät strontiumesiintymät sijaitsevat Saksassa Reinin alueella, Strontiassa Skotlannissa ja Kaliforniassa Yhdysvalloissa. Strontiumia ei kuitenkaan valmisteta taloudellisesti huomattavia määriä, vaikka sitä käytetään muun muassa lasiteollisuudessa, jalostuksessa, optisissa materiaaleissa, ilotulitteissa ja kestomagneeteissa. Radioaktiivisia isotooppeja, joista tunnetuin on strontium-90, käytetään ainakin luuydinsyövän hoitoon.
Metallista strontiumia valmisti ensimmäisenä englantilainen Sir Humphry Davy vuonna 1808. Strontiumia on ensimmäistä kertaa löydetty skotlantilaisen Strontian-kylän kaivoksesta, josta alkuaine on myös perinyt nimensä.
Songea
Historia
Songean kaupungin synty johtaa juurensa ngoni-heimon kansanvaellukseen 1830-luvulla, kun Shaka Zulun hallinnon entinen kenraali Zwangendaba johti Etelä-Afrikan Natalin alueelta levottomuuksia pakenevat ngonit pohjoiseen, asuttaen alueita nykyisessä Tansaniassa, Burundissa ja Kongossa. Yksi näistä vaeltavista ryhmistä asettui asumaan nykyisen Songean paikalle.
Kaupunki on saanut nimensä kuuluisan ngoni-johtajan, päällikkö Songean mukaan, joka saksalaisten vangiksi jäätyään valitsi, että hänet hirttäisivät saksalaiset Maji Maji-kapinan aikana 1905–1907. Hirttämistuomion vapaaehtoisella valinnalla Songea pyrki välttämään leimautumisen petturiksi, lukuisten paikallisten kuoltua levottomuuksissa. Maji Maji-kapinan verisimmät taistelut käytiinkin Songeassa, jossa lopullinen vastarinta saksalaisia vastaan murtui.
Maantiede ja ilmasto
Songea kuuluu Köppenin ilmastoluokituksessa lauhkeaan, subtrooppiseen kosteaan ilmastoon, jolle tyypillistä on kuuma kesä ja kuiva sekä leuto talvi. Sadekausi alkaa tavallisesti marraskuussa ja päättyy toukokuussa. Ilmankosteus on suhteellisen suuri Songeassa, erityisesti aamun tunteina.
Väestö
Suurin etninen ryhmä Songeassa on ngoni. Muita merkittävimpiä etnisiä ryhmiä ovat ndendeule, manda, yao, matengo ja nyasa.
Liikenne
Songean kautta kulkee kolme keskeistä tieyhteyttä: asfaltoitu Makambako – Songea-tie, maapäällysteinen Tunduru – Songea-tie ja maapäällyisteinen Songea – Mbamba-Bay-tie. Kaupungissa on pienkoneille soveltuva lentokenttä, joka sijaitsee noin 8 kilometriä keskustasta länteen. thumb|right|160px|Songean lentokenttä.
Terveydenhuolto
Songeassa sijaitsee alueellinen sairaala, joka käsittää 395 vuodepaikkaa. Lisäksi kaupungissa on kaksi terveyskeskusta ja 19 neuvolaa.
Koulutus
Kaupungissa on 35 esikoulua, 62 ala-astetta, 31 yläastetta, 4 lukiota, avoimen yliopiston palveluita, 2 ammattikoulua, opettajien ammatillinen koulutuskeskus sekä opettajien korkeamman koulutuksen oppilaitos.
Urheilu
Kaupungissa sijaitsee vuonna 1979 valmistunut urheiluareena, Majimaji Stadium. thumb|right|160px|Majimaji Stadium-areena.
Elinkeinoelämä
Vuonna 2010 Songean kaupungin työttömyysaste oli 53 %. Työvoimaan on laskettu kaikki vähintään viisivuotiaat henkilöt. Työttömistä 28,6 % oli täyspäiväisiä koululaisia tai opiskelijoita. Työssäkäyvistä 70 % työskenteli maatalouden alalla.
Ruvuman alueen talous on siis maatalousvaltaista. Alueen tärkeimmät elinkeinot ovat maanviljely, karjatalous, metsätalous, kalastus, hunajantuotanto, kaivostoiminta ja kaupankäynti.
Bioinformatiikka
Bioinformatiikan tutkimuskohteita ovat muun muassa perimä, geenisekvenssit, proteiinien ja geenien rakenne, ja geenien ilmeneminen sekä niiden toiminta. Bioinformatiikkaa sovelletaan myös evoluutiotutkimuksessa. Esimerkkejä bioinformatiikan menetelmiä soveltavista biologisista tutkimusongelmista ovat tautigeenien paikannus ihmisen genomista, eliöiden perimän kartoitus, eliöiden sukulaisuussuhteiden selvittäminen ja geenien ilmenemisen tutkiminen erilaisissa ihmisen taudeissa. Varsinaista bioinformatiikan tutkimusta leimaa tietokoneohjelmien kehitykseen osallistuminen, algoritmien ja mallien kehitys sekä tiedonlouhintamenetelmien soveltaminen biologisten aineistojen analysointiin.
Erona laskennalliseen biologiaan on se, että laskennallisessa biologiassa hypoteesin testaus on korostunut, kun taas bioinformatiikka asettaa enemmän painoa tiedon hallinnalle ja teknologialähtöisille ratkaisuille.
Opiskelu Suomessa
Suomessa bioinformatiikkaa voi opiskella yliopistossa. Ainakin Helsingin, Turun ja Tampereen yliopistot ja Aalto-yliopisto tarjoavat mahdollisuuden bioinformatiikan maisteriopintoihin, ja suuntautumisvaihtoehtona bioinformatiikka on olemassa myös Itä-Suomen yliopistossa, biolääketieteen koulutusohjelmassa.
Suomen ensimmäinen bioinformatiikan professuuri perustettiin Tampereen yliopistoon, Lääketieteellisen teknologian instituuttiin (Institute of Medical Technology) vuonna 1998. Nykyisin bioinformatiikan professoreita on Suomessa ainakin neljä ja alan tutkimusryhmiä parisenkymmentä. Suomessa toimivia bioinformatiikan alan yrityksiä ja tutkimusryhmiä on koottu Bioverkko-listaan.
Annosekvivalentti
Annosekvivalentti H kuvaa eri säteilylajien absorboituneen annoksen D biologista vaikutusta tietyssä kohdepisteessä ja se määritellään absorboituneen annoksen D arvon ja säteilyn paikallisen laatutekijän Q tulona tässä pisteessä:
H=Q D
Annosekvivalentti ja ekvivalenttiannos ovat eri suureita. Annosekvivalentti on määritelty pistemäisessä massa-alkiossa, ekvivalenttiannos puolestaan lasketaan keskimääräisen absorboituneen annoksen avulla äärellisen kokoisessa elimessä tai kudoksessa.
Juhani Avellan
Juhani Kari Kalervo Avellan (31. joulukuuta 1945 Riihimäki – 28. heinäkuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen painonnostaja.
Avellan edusti Suomea kolmien olympiakisojen painonnostokilpailuissa. Münchenissä 1972 hän sijoittui alle 82,5 kilogramman sarjassa kahdeksanneksi kolmen työntömuodon yhteistuloksella 467,5 kg, Montréalissa 1976 viidenneksi kahden työntömuodon yhteistuloksella 330 kg sekä Moskovassa 1980 kahdeksanneksi tuloksella 332,5 kg. Hän saavutti yhteistuloksen MM- ja EM-pronssia Moskovassa vuonna 1975. Lisäksi hän sijoittui MM-kilpailujen yhteistuloksissa kahdeksanneksi vuonna 1971, kuudenneksi vuonna 1974 sekä viidenneksi vuonna 1977. Avellanin viides sija 1977 oli kisojen paras suomalaissijoitus. EM-kilpailujen yhteistuloksissa hän sijoittui neljänneksi vuonna 1974. Hän saavutti EM-mitaleja myös yksittäisissä nostomuodoissa.
Avellan voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuosina 1971, 1973 ja 1977. Hän nosti työnnön maailmanennätyksen 192,5 kg vuonna 1970 ja 193,5 kg vuonna 1971 sekä tempauksen maailmanennätyksen 153,5 kg vuonna 1971.
Avellanin edustamia seuroja olivat Kauhajoen Karhu, Porin Pyrintö, Oikaraisen Isku, Helsingin Atleettiklubi, Herakles ja Helsingin Tarmo. Hän voitti yhdeksän Suomen mestaruutta vuosina 1970–1982.
Avellan valittiin Työväen Urheiluseurojen Keskusliiton (TUK) parhaaksi urheilijaksi vuosina 1974, 1975 ja 1977.
Oreadit
Oreadit (, "vuori") olivat kreikkalaisessa mytologiassa nymfejä, jotka asuivat vuorilla, laaksoissa ja rotkoissa.
Erbil (maakunta)
Erbil tai Arbil on Irakin pohjoisosassa, Kurdistanin autonomisella alueella sijaitseva kuvernoraatti (maakunta). Se kattaa 15 074 neliökilometriä eli 3,5 prosenttia Irakin pinta-alasta. Kuvernoraatin hallintokeskus on Erbilin kaupunki, joka sijaitsee linnuntietä noin 320 kilometriä Irakin pääkaupunki Bagdadista pohjoiseen. Maakunta on nimetty pääkaupunkinsa mukaan. Erbilin kaupunki on maailman vanhimpia; sitä on asuttu yhtäjaksoisesti yli 6 000 vuotta. Erbilin linnoitettu keskusta on listattu osaksi maailmanperintöä.
Oreadit
Tunnetuin oreadeista oli Ekho.
Erbil (maakunta)
Kuvernoraatin väkiluku oli vuoden 1997 väestönlaskennassa 1 095 992. Vuonna 2013 asukkaita arvioitiin olevan 1 530 722 (4,8 % Irakin väestöstä). Väestöstä 83,2 prosenttia asui kaupungeissa ja 16,8 prosenttia maaseudulla. Etnisesti kurdit ovat keskeisessä asemassa; huomattaviin vähemmistöihin kuuluvat Irakin assyrialaiset, arabit ja turkmeenit.
thumb|180px|left|Kuvernoraatin piirikuntajako. Kuvassa lounaisimpana näkyvän Makhmurin piirikunnan asemasta kiistellään Erbilin ja [[Ninawan kuvernoraattien välillä, joten sen väestöä ole luettu mukaan maakunnan väkilukuun. ]] Kuvernoraatti jakautuu yhdeksään piirikuntaan (kun kiistanalaista Makhmurin (Makhmoor) piirikuntaa ei lasketa mukaan):
Erbil on muun Irakin Kurdistanin tavoin korkean tulotason seutua. Keskimääräinen bruttokansantulo henkeä kohden (PPP) oli 23 521 Yhdysvaltain dollaria vuonna 2012. Tämä vastasi tuolloista Portugalin tai Slovenian keskimääräistä tulotasoa. Väestön kehitystasoa vuonna 2012 kuvaava inhimillisen kehityksen indeksi oli 0,751 (korkea, tasoltaan Turkin HDI:n luokkaa). Kansallisen köyhyysrajan (2,5 USD/päivä) alapuolella oli vuonna 2011 noin kaksi prosenttia väestöstä. Tilanne heikkeni jonkin verran edelliseen, vuoden 2007 tarkasteluun verrattuna. Joissain piirikunnissa köyhyysarajaa niukemmin eli yli 5 % väestöstä ja toisissa vain noin 1 %. Kuvernoraatin köyhien osuus on kuitenkin Irakin pienimpiä (keskimäärin irakilaisita 11,5 % eli köyhyysrajaa vähemmällä vuonna 2011).
Iranin Kurdistanin kuuluisimmat vuoristot sijaitsevat Erbilin maakunnassa. Siellä on useita matkailijoita kiinnostavia historiallisia paikkoja ja monumentteja. Historiallinen Erbilin kaupunki kiinnostaa myös ostosmatkailun ja palvelutarjonnan merkeissä. Palvelualat työllistävät 79 prosenttia työllisistä, teollisuus 15 prosenttia ja maatalous 6 %. Erbil on kauppakeskus, jota kautta monet Irakiin tuotavat materiaalit saapuvat maahan. Maakunnan maatalous tuottaa vehnää, kauraa, hedelmiä (viinirypäleet, granaattiomenat, päärynät, omenat, pähkinät). Maaperän rikkauksiin kuuluvat maaöljy, erilaiset mineraatit ja malmit, kalkkikivi ja marmori. <gallery widths=210px heights=140px>
Keihin–Tōhoku-linja
pienoiskuva|E233-1000-sarjan junayksikkö Keihin–Tōhoku-linjalla lähellä [[Saitama-Shintoshinin rautatieasemaa.]] thumb|Ruuhka-aika [[Uenon rautatieasemalla Yamanote-linjan ja Keihin–Tōhoku-linjan yhteisellä laiturilla.]] Keihin–Tōhoku-linja on 59,1 kilometriä pitkä Saitaman, Kawaguchin, Tokion, Kawasakin ja Jokohaman kaupungit yhdistävä junalinja Japanissa. Linjaa liikennöi JR East. Linjan tunnusväri on taivaansininen ■.
Vaikka Keihin–Tōhoku-linja käsittääkin periaatteessa vain Saitaman ja Jokohaman välisen junalinjan, Jokohamasta eteenpäin Ōfunan asemalle Kamakuraan kulkevat junat käyttävät samoja tunnuksia. Tämän vuoksi myös Jokohaman ja Ōfunan välinen osuus, virallisesti Negishi-linja, lasketaan yleisesti osaksi Keihin–Tōhoku-linjaa. Koko linjaa voidaan myös kutsua yhdistelmänimellä Keihin–Tōhoku-linja – Negishi-linja.
Linjan nimen alkuosa on muodostettu Tokion (jälkimmäinen kanji voidaan lukea Kei) ja Jokohaman (jälkimmäinen kanji voidaan lukea hin) kaupunkien nimistä, loppuosa taas otettu Tōhoku-päälinjalta.
Geórgios Ánninos
Geórgios Ánninos oli kreikkalainen uimari, joka osallistui vuoden 1896 kesäolympialaisissa 100 metrin vapaauintiin. Ánninoksen aikaa tai sijaa kilpailussa ei tiedetä, mutta on varmaa, että hän ei sijoittunut kahden parhaan joukkoon.
Makropsia
Makropsia on neurologinen häiriötila, joka saa ihmisen näkemään kohteet suurempina kuin ne todellisuudessa ovat. Häiriö ei vaikuta silmän toimintaan, ainoastaan aivojen tapaan käsitellä näköinformaatiota. Makropsia saattaa johtua migreenistä, epilepsiasta tai psykoaktiivisista huumeista.
Saman tyyppistä häiriötilaa, jossa kohteet näkyvät todellisuutta pienempänä kutsutaan nimellä mikropsia.
Andreas Seyfarth
Andreas Seyfarth (syntynyt 6. marraskuuta 1962) on saksalainen lautapelisuunnittelija. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluu Puerto Rico, joka on vuodesta 2003 ollut BoardGameGeekin arvostetuimpia pelejä. Vuonna 2002 peli sai ensimmäisen palkinnon Deutscher Spiele Preisissa. Seyfarth on voittanut Spiel des Jahres-palkinnon kahdesti vuosina 1994 ja 2006 peleillään Manhattan ja Thurn und Taxis.
Valkokulmaorneero
Valkokulmaorneero (Cranioleuca antisiensis) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Valkokulmaorneeroa tavataan Ecuadorissa ja Perussa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kanta on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Afrikan kisat 2015
Afrikan kisat 2015, järjestyksessään 11. Afrikan kisat, järjestettiin Brazzavillessä Kongon tasavallassa 4. syyskuuta – 19. syyskuuta 2015. Kisat olivat samalla Afrikan kisojen 50-vuotisjuhlakisat. Myös ensimmäiset kisat järjestettiin Brazzavillessä 1965. Kisoihin osallistui 49 maata. Kisojen menestynein maa oli Egypti 217 mitalilla.
Frame Contemporary Art Finland ja Frame-säätiö
Frame Contemporary Art Finland ja Frame-säätiö (aikaisemmin Visuaalisen taiteen keskus Frame) on vuonna 2012 rekisteröity säätiö, jonka tarkoituksena on vahvistaa suomalaisen nykytaiteen asemaa, edistää kansainvälistä yhteistyötä ja lisätä vuorovaikutusta alan suomalaisten ja kansainvälisten ammattilaisten ja instituutioiden välillä.
Afrikan kisat 2015
Kisoissa oli mukana 20 varsinaista lajia ja kaksi näytöslajia:
Frame Contemporary Art Finland ja Frame-säätiö
Opetus- ja kulttuuriministeriö tukee säätiön toimintaa. Framen johtajana toimii Raija Koli. Säätiön toimisto sijaitsee Helsingissä Töölönkadulla. Frame-säätiö jatkaa vuonna 1992 perustetun Näyttelyvaihtokeskus Framen toimintaa, joka päättyi vuoden 2011 lopussa.
Suomalaisen taiteen kansainvälistäminen
Frame edistää suomalaisen taiteen kansainvälistymistä. Säätiö jakaa apurahoja taiteilijoille ja taidealan ammattilaisille kansainvälistä näyttelytoimintaa, asiantuntijavierailuja ja painotuotteiden valmistamista varten. Frame järjestää taidealan toimijoille kansainvälisiä vierailuja ja tapaamisia sekä seminaareja, keskustelutilaisuuksia ja ylläpitää HICP-kuraattoriresidenssiä. Säätiö kehittää hankkeita, jotka lisäävät suomalaisten taiteilijoiden näkyvyyttä maailmalla. Tällaisia hankkeita ovat suomalaisten taiteilijoiden ja taiteen ammattilaisten osallistuminen taiteen suurtapahtumiin, messuille ja museonäyttelyihin.
Venetsian taidebiennaali
Framen suurin kansainvälinen hanke on tilata ja tuottaa Suomen näyttely kahden vuoden välein järjestettävään Venetsian taidebiennaaliin. Suomella on käytössään kaksi paviljonkia, Alvar Aallon suunnittelema Suomen paviljonki ja Sverre Fehnin suunnittelema Pohjoismainen paviljonki, jonka se jakaa Norjan ja Ruotsin kanssa. Molemmat näyttelyt sijaitsevat päänäyttelyalueella Giardinissa. Venetsian taidebiennaalia pidetään maailman arvostetuimpana kansainvälisenä nykytaidetapahtumana.
59. Venetsian taidebiennaalissa vuonna 2022 Suomea edustaa Pilvi Takala. Näyttelyn kuratoi Christina Li.
Vuonna 2019 Suomen paviljongissa oli esillä Miracle Workers -kollektiivin näyttely A Greater Miracle of Perception.
Vuonna 2017 Suomen paviljongissa nähtiin Erkka Nissisen ja Nathaniel Mellorsin näyttely The Aalto Natives. Näyttelyn kuratoi hollantilainen De Haarlem Hallen -museon kuraattori Xander Karskens.
Vuonna 2015 Suomen näyttelyssä nähtiin taiteilijaduo IC-98:n (Patrik Söderlund, synt. 1974 ja Visa Suonpää, synt. 1968) installaatio Tunnit, ajat, iäisyydet (Hours, Years, Aeons). Teos oli esillä Alvar Aalto -paviljongissa. Teos yhdisteli piirrosanimaatiota, ääntä ja materiaalisia elementtejä, ja se oli itsenäinen osa taiteilijaduon Abendland-teossarjaa. Näyttelyn kuratoi Visuaalisen taiteen keskuksen Framen ohjelmapäällikkö, filosofian tohtori Taru Elfving.
Vuonna 2013 Suomella oli poikkeuksellisesti käytössään sekä Aalto-paviljonki että Pohjoismainen paviljonki. Näyttely jakaantui kahteen eri paviljonkiin: Antti Laitinen oli esillä Suomen Alvar Aalto -paviljongissa ja Terike Haapoja Pohjoismaisessa paviljongissa. Näyttelyn kuraattoreina toimivat Marko Karo, Mika Elo ja Harri Laakso.
Muut kansainväliset suurhankkeet
Frame koordinoi Suomen osallistumista espanjalaisille ARCOmadrid-taidemessuille helmikuussa 2014. Suomen messukokonaisuus koostui 13 galleriasta sekä #FocusFinland-paviljongista, jossa nähtiin taiteilija Heta Kuchkan kaksi videoinstallaatioita. Messukokonaisuuden kuratoi Leevi Haapala. Vuosina 2013–2018 Frame työskenteli avatakseen suomalaiselle nykytaiteelle yhteyksiä Japaniin, Etelä-Koreaan ja Kiinaan.
Nykytaiteen tiedotuskeskus
Frame toimii suomalaisen nykytaiteen tiedotuskeskuksena kokoamalla, tallentamalla ja jakamalla tietoa nykytaiteen alalta. Frame tiedottaa suomalaisten taideammattilaisten projekteista, tapahtumista ja julkaisuista.
Hallinto ja johto
Johtaja Esa Alanne, asianajaja Jaakko Lindgren, dekaani Hanna Johansson, taiteilija Tellervo Kalleinen, kuraattori ja taiteilija Ahmed Al-Nawas, toiminnanjohtaja Oskari Nokso-Koivisto ja vt. taidemuseonjohtaja Anni Venäläinen.
Säätiön perustaminen
Frame-säätiön perustivat joulukuussa 2011 Espoon, Helsingin, Lahden, Oulun, Tampereen, Turun ja Vantaan kaupungit, Suomen Taideakatemia, Suomen Taideyhdistys, Suomen Taiteilijaseura ja Stiftelsen pro Artibus. Perustajat nimesivät kaksitoistahenkisen säätiön valtuuskunnan. Säätiö rekisteröitiin toukokuussa 2012.
Näyttelyvaihtokeskus
Frame-säätiön edeltäjänä toimi Näyttelyvaihtokeskus Frame, joka oli suomalaisen kuvataiteen näkyvyyttä edistävä asiantuntijalaitos. Näyttelyvaihtokeskus jakoi apurahoja ja tuki suomalaisten taiteilijoiden osallistumista kansainvälisiin biennaaleihin. Lisäksi Frame tarjosi suomalaisille kuvataiteilijoille residenssimahdollisuuksia ulkomailla ja toi ulkomaisia kuraattoreita Suomeen. Keskuksen tehtävä oli myös tiedottaa suomalaisesta kuvataiteesta sekä luoda ja ylläpitää taiteenalan kansainvälisiä kontakteja. Lisäksi Framella oli kattava suomalaistaiteilijoiden portfoliokokoelma. Vuosina 2004–2009 osa toimintaa oli kaksi kertaa vuodessa ilmestyvä julkaisu Framework. Sittemmin tiedotuslehti FRAMER ilmestyi kaksi kertaa. Frame vastasi vuoden 2011 Venetsian biennaalin Aalto-paviljongin näyttelystä, jossa Suomea edusti taiteilija Vesa-Pekka Rannikko.
Näyttelyvaihtokeskus perustettiin vuonna 1992 opetusministeriön aloitteesta. Markku Valkonen nimitettiin organisaation ensimmäiseksi johtajaksi. Frame toteutti kulttuurivaihtotehtävää solmimalla yhteyksiä, rahoittamalla teoskuljetuksia ja verkostoitumalla. Vuonna 1998 aloittanut Marketta Seppälä toimi johtajana vuoteen 2010 asti. Hänen johtajankautensa loppuvaiheessa Frame ajautui sisäisiin ongelmiin. Frame oli vuosina 2009 ja 2010 julkisuudessa esillä näyttelyvaihtokeskuksen tulehtuneen työskentelyilmapiirin vuoksi. Organisaatiosta tehtiin valitus Uudenmaan työsuojelupiiriin toukokuussa 2009 johdon asiattomasta ja vähättelevästä toiminnasta. Lopulta Framen hallitus lopetti kaikki keskuksen vakituiset työsuhteet.
Opetusministeriö ilmoitti maaliskuussa 2010 vetäytyvänsä näyttelyvaihtokeskus Framen toiminnasta. Ministeriö katsoi, ettei Framella ollut enää edellytyksiä hoitaa valtionavustuksen edellyttämiä tehtäviä ja se alkoi etsiä uusia tapoja edistää kuvataiteen kulttuurivientiä. Kaikille asista kiinnostuneille tarjottiin mahdollisuus tehdä seuraavan kuun loppuun asti ehdotuksia kuvataiteen viennin kehittämiseksi ja organisoimiseksi. Ministeriö nimitti kesäkuussa 2010 virkamiehen ja kolme avustajaa selvittämään, mikä uusi organisaatio jatkaa näyttelyvaihtokeskuksen työtä. Laura Köönikkä toimi Framen väliaikaisena johtajana 2010–2011. Framen toiminta lopetettiin vuoden 2011 lopussa. Opetus- ja kulttuuriministeriö päätti suunnata taloudellisen tukensa uudelle perustettavalle säätiölle.
Aleksandr Sidelnikov
Aleksandr Nikolajevitš Sidelnikov (, 12. elokuuta 1950 Moskova, Neuvostoliitto – 23. kesäkuuta 2003) oli venäläinen jääkiekkomaalivahti. Sidelnikov oli yksi Neuvostoliiton parhaimmista maalivahdeista, mutta joutui taistelemaan paikastaan Vladislav Tretjakin kanssa ja jäi usein varamaalivahdin osaan vuosina 1972–1977.
Helmikuussa 2014 nimettiin Venäjän jääkiekon hall of fameen.
Petteri Pennilä
Suuremman yleisön tietoisuuteen Pennilä tuli Yle TV1:llä alkuvuodesta 2019 esitetyn M/S Romantic -sarjan myötä, jossa hän esitti laivalla konferenssimatkalla ollutta Matiasta, joka saatuaan pakit speed dating -tapahtumassa tapaamaltaan naiselta päätyi toikkaroimaan laivalla umpihumalassa.
Näyttelijänuransa alkuaikoina hän näytteli Ilves-Teatterissa, sittemmin hän on näytellyt useissa Valtimonteatterin näytelmissä.
Pennilä on kotoisin Helsingistä. Hänellä on tytär aiemmasta liitostaan.
Vanoccio Biringuccio
thumb|300px|Pirotechnia Vannoccio Biringuccio, joskus kirjoitettu myös muodossa Vannocio Biringuccio, (1480–noin 1539) oli italialainen metallurgi ja merkittävä iatrokemisti. . Hänet tunnetaan parhaiten hänen metallien valmistusta ja käyttöä käsittelevästä vuonna 1540 julkaistusta kirjasta, De la pirotechnia. Biringucciota pidetään yhtenä valimotekniikan isänä, koska De la pirotechnia on ensimmäinen painettu kirja todellisesta valimokäytännöstä. Se sisältää myös yksityiskohtia kaivostoiminnasta, malmien erottelusta ja useiden eri metallien erottamisesta, metalliseoksista kuten messinki ja yhdisteistä, joita käytettiin valimoissa sekä räjähteistä. Kirja julkaistiin 14 vuotta aikaisemmin kuin Georgius Agricolan De re metallica. Urallaan hän oli vastuussa rautakaivoksista lähellä Sienaa ja myös sen kolikoista ja rahavarastoista. Hän vastasi Venetsian tykkivalimoista ja myöhemmin Firenzessä.
De la pirotechnia
thumb|upright|Valettu kello vuodelta 1642 thumb|left|300px|Erilaisia 1500-luvun tykkejä, muun muassa [[kulevriini, falconet ja mörssäri.]] Kirja on vanhimpia säilyneitä renessanssiaikaisia teknisiä käsikirjoituksia ja on siten arvokas kirjallinen tietolähde tuon ajan teknisistä käytännöistä. Kirja julkaistiin vuonna 1540 Venetsiassa ja siitä on sen jälkeen tehty lukuisia uusinta painoksia. Kirja jakautuu kymmeneen opukseen, ja ne käsittelevät mineraaleja, puolimetalleja ja epämetallejasia aineita kuten (rikki) ja näiden mineraaleja, analysointia, sulatusta, kullan erottamista hopeasta, valamista (erityisesti tykkien ja kellojen) ja alkemiaa. Kirjassa kuvataan tarkasti, kuinka valut tehdään ja samalla vältetään valuviat sekä kuinka muotit tehdään lopputuotteen mukaisiksi.
Elämäkerta
Biringuccio syntyi Sienassa. Hänen isänsä Paolo Biringuccio oli todennäköisesti arkkitehti ja hänen äitinsä oli Lucrezia di Bartolommeo Biringuccio. Vannoccio kastettiin 20. lokakuuta 1480.
Vannoccio Biringuccio oli voimakkaan Petrucci-suvun päämiehen Pandolfo Petruccin seuralainen. Pandolfo palkkasi hänet metallurgiksi. Pandolfon kuoltua Biringuccio säilytti siteet sukuun, pondolfon poika Borghese Petrucci piti hänet palkoillaan. Kuitenkin vuoden 1515 kansannousu pakotti Borghesen pakenemaan Sienasta ottaen Biringuccion mukaansa. Biringuccio matkusteli Italiassa ja vieraili Sisiliassa vuonna 1517.
Vuonna 1523 Paavi Klemens VII aiheutti Petrucci-suvun virkaan palautuksen ja heidän mukanaan Biringuccio pystyi palaamaan karkotuksestaan. Vuonna 1524 Biringucciolle myönnettiin yksinoikeus salpietarin valmistukseen kaikkialla Siennassa. Tämä oli kuitenkin lyhytaikaista, sillä vuonna 1526 Sienalaiset kapinoivat jälleen ja karkottivat Petruccin suvun uudelleen. Suku yritti palata valtaan, mitä myös Biringuccio tuki, mutta se epäonnistui.
Vuonna 1530 Sienaan syntyi rauhallisempi vaihe ja Biringuccio palasi. Hän oli kaupungin senaattori tammikuusta helmikuuhun 1531 ja osallistui useisiin projekteihin. Vuonna 1536 Rooman kirkko tarjosi hänelle työtä ja hänestä tuli Paavi valimon johtaja ja sotarvikkeiden hoitaja.
Biringuccio kuoleman tarkkaa aikaa ja paikkaa ei tunneta, tiedetään vain vuonna 1539 päivätyn dokumentin mainitsevan hänen kuolemansa.
Vuosaaren urheilutalo
Vuosaaren urheilutalo on vuonna 1979 avattu liikuntakeskus Vuosaaren keskustassa Itä-Helsingissä. Se sijaitsee osoiteessa Vuosaarentie 5, Vuotaloa vastapäätä, kauppakeskus Columbuksen ja Vuosaaren metroaseman välittömässä läheisyydessä. Talossa on uimahalli, useita kuntosaleja, palloiluhalli, judotatami ja painimolski. Lisäksi palveluihin kuuluu mm. kahvila, kokoustiloja ja tilaussauna. Vuonna 2009 urheilutalon vuosittainen kävijämäärä oli noin 430 000.
Talon omistaa Vuosaaren Urheilutalo Oy, joka työllisti vuonna 2019 41 henkeä ja jonka liikevaihto vuonna 2019 oli 2,3 miljoonaa euroa. Helsingin kaupunki omistaa 89 prosenttia yhtiön osakkeista. Vuoden 2009 alusta urheilutalon toiminnassa yhteistyökumppanina on ollut Helsingin kaupungin 51,3-prosenttisesti omistama Urheiluhallit Oy. Käyttäjille tämä on näkynyt siinä, että samat älykortit käyvät Vuosaaressa ja Urheiluhallien muissa toimipisteissä.
Vuosaaren uimahalli
pienoiskuva|Vuosaaren uimahalli Vuosaaren uimahalli sijaitsee Vuosaaren urheilutalossa.
Jan-Mikael Järvinen
Jan-Mikael Johannes Järvinen (s. 26. helmikuuta 1988 Pirkkala) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Porin Ässissä. Hän toimii joukkueen varakapteenina. Järvinen on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta osaa pelata myös laidassa.
Seuraura
Järvinen on Tampereen Ilveksen kasvatti. Hän voitti vuonna 2006 B-nuorten mestaruuden. Järvinen nostettiin seuran liigarinkiin kaudeksi 2006–2007, jolloin hän pelasi kolme SM-liigaottelua. Järvinen pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa 5. lokakuuta 2006 Rauman Lukkoa vastaan. Hän pelasi kuitenkin suurimman osan kaudestaan vielä Ilveksen A-nuorissa, joiden paras pistemies hän oli tehoilla 15+27=42. Järvinen jakoi A-nuorten SM-liigan pistepörssin kahdeksannen sijan Ässien Mika Niemen kanssa.
Huhtikuussa 2007 Järvinen teki kolmivuotisen sopimuksen Hämeenlinnan Pallokerhon kanssa, jonne hän siirtyi pitkän tähtäimen hankintana. Järvinen pelasi ensimmäisellä sopimuskaudellaan kolme SM-liigaottelua. Kauden 2008–2009 hän pelasi muutamia A-nuorissa vietettyjä otteluita lukuun ottamatta kokonaan lainalla Mestiksessä. Järvinen pelasi yhden ottelun Lempäälän Kisassa ja loput 32 ottelua Savonlinnan Pallokerhossa. Myös kausi 2009–2010 kului lähes kokonaan Savonlinnassa. Lainasopimus pidennettiin loppukautiseksi lokakuussa 2009. Järvinen pelasi myös yhden SM-liigaottelun HPK:ssa.
Kesäkuussa 2010 Järvinen teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen SaPKon kanssa. Joukkueen varakapteenina toiminut Järvinen teki kaudella 2010–2011 48 runkosarjaottelussa tehot 20+34=54, joilla hän voitti koko Mestiksen piste- ja syöttöpörssin ja palkittiin Jouni Rinne -palkinnolla. Maalipörssissä Järvinen sijoittui kolmanneksi. Hänet palkittiin myös kauden parhaana pelaajana Kultaisella kiekolla, parhaana hyökkääjänä Mika Helkearo -palkinnolla, herrasmiespelaajana Waltteri Immonen -palkinnolla sekä valittiin Mestiksen ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Järvinen onnistui tekemään kauden aikana myös ilmaveivimaalin 15. tammikuuta 2011 pelatussa vierasottelussa D Teamia vastaan.
Maaliskuussa 2011 Järvinen teki 1+1-vuotisen sopimuksen Tapparan kanssa. Hänen varsinainen SM-liigan tulokaskautensa 2011–2012 toi Järviselle 39 runkosarjaottelussa tehot 4+6=10. Hän teki liigauransa avausmaalin 9. joulukuuta 2011 Porin Ässiä vastaan. Hän teki ylivoimalla Tapparan 3–1-voittoon päättyneen ottelun voittomaalin. Järvinen palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kahden tähden tähtipelaajana. Hän pelasi kauden aikana myös yhteensä yhdeksän Mestis-ottelun verran lainalla LeKissä ja KooKoossa. Helmikuussa 2012 Järvinen teki 1+1-vuotisen jatkosopimuksen Tapparan kanssa.
Elokuussa 2012 Järvinen loukkasi kätensä European Trophy-ottelussa SC Berniä vastaan. Hän joutui veneluun murtuman vuoksi useaksi kuukaudeksi sivuun. Järvisen sovittiin siirtyvän jo kauden 2012–2013 kynnyksellä lainalle LeKiin, jossa hän kuntouduttuaan teki 12 ottelussa hienot tehot 4+12=16. Järvinen palasi SM-liigaan tammikuussa 2013. Hän pelasi runkosarjan aikana Tapparassa vain kahdeksan ottelua, mutta nousi pudotuspeleissä loukkaantumisten myötä aina ykkösketjuun saakka ja sai vastuuta myös ylivoimalla. Järvinen voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Huhtikuussa 2013 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Tapparan kanssa. Saman vuoden lokakuussa sitä jatkettiin kolmella vuodella.