cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kike
Kike (tunnetaan myös nimillä Pappa, Noize-B ja Noizebringa, oikealta nimeltään Kimmo Ripatti) on suomalainen rap-artisti. Hänet tunnetaan lahtelaisesta 5th Element hiphop-kollektiivista, sekä Markat takas kokoonpanosta.
Nykyään hän vaikuttaa 5th Elementin lisäksi. Lahti Unitedissa, Markat Takas!, sekä gangsta rapin ja horrorcoren tyylisissä soundeissa liikkuvassa Fukhedz kollektiivissa.
Yltä ja alta
pienoiskuva
Yltä ja alta on Hämeenkyrössä, Nokian kaupungin omistamalla maaperällä sijaitseva Nancy Holtin maataideteos, joka valmistui vuonna 1998.
Suunnittelu
Pinsiöläiset lähtivät vuonna 1986 suunnittelemaan kansainvälisen maa- ja ympäristötaidekeskuksen perustamista kylään. Kuvataiteilija Osmo Rauhalan ansiosta suunnitelmat lähtivät toteutumaan ja vuonna 1989 niiden toteutumismahdollisuuksia saapui Hämeenkyröön arvioimaan muun muassa The Metropolitan Museum of Art -museon johtaja Karl Katz saman vuoden kesäkuussa. . Prosessin kautta ensimmäiseksi taideteoksen tekijäksi valittiin Nancy Holt. Yhdysvalloissa Holt nautti suosiota Utahiin luodun "Sun Tunnels"-maataideteoksen ansiosta. Holtia pidetään yleisesti myös eräänä maa- ja ympäristötaideliikkeen pioneereista yhdessä miehensä Robert Smithsonin kanssa.
Holt kutsuttiin ensimmäisen kerran vieraaksi Pinsiöön kesäkuussa 1990, jolloin hänelle esiteltiin mahdollisia kohteita. Nokian kaupungin edustajat ehdottivat ensisijaisena vaihtoehtona sitä, että taideteos rakennettaisiin Sarpatin soraharjulle, joka olisi sijainnut aivan Nokian kaupungin keskustan liepeillä. Useista eri vaihtoehdoista Holt päätyi kuitenkin valitsemaan noin yhdeksän hehtaarin kokoisen alueen Pinsiön koulun vierestä.
Holt sai teosehdotuksensa valmiiksi vuonna 1993 ja hän lähetti kuvat pienoismallista Nokian kaupungin teknisille piirtäjille sekä logistiikkasuunnittelijoille. Tässä vaiheessa havaittiin, että valittu kohdealue sijaitsi pohjavesialueella. Pohjavesialueisiin liittyvien lakien ja muiden turvallisuuskysymysten huomiointi veivät aikaa. Samaan aikaan Pinsiössä alkoi Strata-projektin toisen maataideteoksen, Agnes Denesin suunnitteleman Puuvuoren, rakentaminen. Puuvuori haluttiin saada valmiiksi vuoteen 1996 mennessä Ylöjärven asuntomessujen takia. Yltä ja alta -teoksen rakentaminen pääsi alkamaan viimein vuonna 1997.
Toteutus
Teoksen valmistuminen kesti kaksi kesää. Se avattiin yleisölle juhannuksen alla 1998. Teoksen avasi silloinen ympäristöministeri Pekka Haavisto. Taideteos sai heti valmistuttuaan merkittäviä tunnustuksia ja julkisuutta sekä kotimaassa että ulkomailla. Kesän 1998 aikana taideteoksen saapui kokemaan yli 10 000 vierasta. The Whitney Museumin kuraattori Eugenie Tsai arvioi Yltä ja alta -teoksen Nancy Holtin parhaaksi taideteokseksi ja yhdeksi maataiteen merkkiteoksiksi maailmassa.
Valmistumisen jälkeen
Kun teos oli saatu valmiiksi, sen hallinnointi siirrettiin Nokian kaupungin puistoyksikölle. Puistoyksikkö siirsi vastuun eteenpäin tukemalla paikallisia kyläyhdistyksiä taideteoksen ylläpidossa. Teoksen markkinointiin ei panostettu, ja tämän seurauksena teoksen olemassaolo alkoi unohtua lähes kokonaan. Samaan aikaan kansainväliset taidemaailman asiantuntijat ylistivät projektia ja dokumentaatiot teoksesta levisivät ympäri maailmaa. Kyläläisten itsensä kehittämä Strata-projekti nostettiin kansainvälisissä vertaisarvioissa edelläkävijä malliksi soraharjujen maisemoimisesta taiteen avulla. .
Teoksen kunto alkoi myös rapistua. Ilkivallantekijät löysivät teoksen ja muun muassa tuhosivat taideteoksen nurmialueita ylläpitäneen kastelujärjestelmän lähes kokonaan. Taideteos alkoi myös hiljalleen muuttua epäviralliseksi kaatopaikaksi, ja sen tunneleissa poltettiin muun muassa autoja.
Vuonna 2011 tilanteen vakavuus ymmärrettiin ja Nokian kaupungin aloitteesta Strata-projekti elvytettiin uudelleen henkiin. Projektin alkuperäiset taustahenkilöt pyydettiin mukaan miettimään ongelmille ratkaisua ja hankehakemus suunnitelmista toteutettiin Pirkanmaan liitolle. Kansainvälisen painoarvon takia hankkeen ymmärrettiin palvelevan koko Pirkanmaan etua ja imagoa.
Strata-hanke käynnistyi elokuussa 2012, ja sitä vetämään valittiin kuvataiteilija Pekka Ruuska. Vuoden kestäneen työn aikana luotiin toimintamalli alueen, sekä Yltä ja alta -teoksen pitkäkestoiselle kehittämiselle. Taiteen edistämiskeskus palkitsi vuosijuhlassaan vuonna 2013 Strata-hankkeen Pirkanmaan kulttuurityön kunniamaininnalla. Taideteos julistettiin uudestaan avatuksi yleisölle 24.8.2013 lähtien.
Melodifestivalen 1961
Melodifestivalen 1961 (tuolloin tunnettu nimellä Eurovisionsschlagern - Svensk final) oli Ruotsissa järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Ruotsin edustaja vuoden 1961 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailu pidettiin avoimena sävellyskilpailuna, johon lähetettiin noin 550 kappaletta. Niistä viisi valittiin finaaliin, joka pidettiin 6. helmikuuta Cirkuksessa Tukholmassa. Finaalissa jokainen kappale esitettiin kahdesti eri artistien esittämänä, ensin suuren ja sitten pienen orkesterin säestämänä. Voittajan valitsivat neljä ympäri Ruotsia kokoontunutta alueraatia, joista kussakin oli kolme jäsentä. Kukin raatien jäsen antoi jokaiselle kappaleelle arvosanan välillä 1-10. Kilpailun voitti kappale April, april, jonka karsinnassa esittivät Siw Malmkvist ja Gunnar Wiklund. Kansainväliseen Eurovision laulukilpailuun kappaleen esittäjäksi kuitenkin valittiin Lill-Babs.
Elvenking
Elvenking on italialainen folk/power metal -yhtye, joka on ollut toiminnassa vuodesta 1997. Elvenkingin tarina alkoi, kun kitaristit Aydan ja Jarpen perustivat yhtyeen vuonna 1997, ja vuonna 1998 yhtyeellä oli toimiva kokoonpano.
Historia
Elvenkingin perustivat kaksi kitaristia – Aydan ja Jarpen – lokakuussa 1997. Yhtye koki alkukuukausinaan useita ongelmia kokoonpanonsa kanssa, joka haittasi yhtyeen aktiivisuutta projektin parissa. Maaliskuussa 1998 yhtyeeseen liittyi laulaja Damnagoras, ja vasta kun saman vuoden syyskuussa yhtyeeseen liittyi myös rumpali Zender, oli yhtye saanut toimivan ja vakaan kokoonpanon.
Elvenkingin tarkoituksena on heti alusta lähtien ollut luoda power metalin ja kansanmusiikin yhdistelmä. Vuonna 2000 yhtye julkaisi To Oak Woods Bestowed -nimisen promon nelihenkisenä Damnagorasin sekä laulaessa että soittaessa bassoa, koska basisti oli jättänyt yhtyeen. Saksalainen levy-yhtiö AFM kiinnostui yhtyeestä heti saatuaan promon, ja solmi Elvenkingin kanssa levytyssopimuksen. Yhtye sai myös uuden jäsenen, kun keikkabasisti Gorlan liittyi siihen.
Elvenkingin ensimmäinen albumi Heathenreel julkaistiin 23. heinäkuuta 2001 ja se sai hyvää palautetta kriitikoilta, minkä vuoksi yhtye alkoikin keikkailla Euroopassa. Elokuussa 2002 Damnagoras joutui jättämään yhtyeen terveydellisistä syistä ja hänen tilalleen tuli Kleid. Koska Elvenking halusi luoda musiikilleen kansanmusiikkimaisen piirteen, liittyi yhtyeeseen myös viulisti ja kosketinsoittaja Elyghen. Tällä kokoonpanolla Elvenking julkaisi 19. huhtikuuta 2004 toisen albuminsa nimeltä Wyrd.
Vuoden 2004 loppupuolella Damnagoras palasi Elvenkingiin ja yhtye alkoi työstää kolmatta albumiaan, joka on tarkoitus nauhoittaa vuonna 2005. Helmikuussa 2005 perustajajäsen kitaristi Jarpen jätti yhtyeen, koska hän oli kyllästynyt sen soittamaan musiikkityyliin.
Vuonna 2006 yhtye julkaisi The Winter Wake albumin, joka saavutti enemmän suosiota kuin 2 edeltävää albumia.
14. syyskuuta 2007 Elvenking julkaisi uuden The Scythe nimisen albumin. Se oli yhtyeen ensimmäinen konseptialbumi; kappaleet kertovat kuolemasta. Se sai ristiriitaista palautetta faneilta. Joidenkin mielestä Elvenking oli ajautunut pois juuriltaan.
14. huhtikuuta 2008 yhtye ilmoitti työstävänsä uutta, täysin akustista albumia. Jäsenet ilmoittivat sen olevan heille mahdollisuus tutkia folk-musiikin juuriaan. Myöhemmin albumin nimeksi paljastui Two Tragedy Poets (...and a Caravan of Weird Figures). Albumi sisältää myös akustisia versioita vanhoista kappaleista. Levy julkaistiin 14. marraskuuta 2008.
Elvenking kertoi jo vuoden 2009 puolella nauhoittaneensa joitakin demoversioita uusista kappaleista. Helmikuussa 2010 yhtye ilmoitti aloittavansa pikapuoliin varsinaisen levytyksen amerikkalaistuottaja Dennis Wardin johdolla. Maalis-huhtikuussa levytetty albumi miksattiin kesän aikana ja 22. heinäkuuta yhtye julkaisi levyn nimen, kansikuvan ja kappalelistan. Elvenkingin kuudes studioalbumi on nimeltään Red Silent Tides ja se julkaistaneen loppuvuodesta 2010 eri versioina.
Vaikutteet
Elvenking on itse ilmoittanut olevansa yhtye, johon on vaikuttanut kansanmusiikki ja -tanssit ympäri maailmaa, mutta erityisesti metalliyhteisöt ja "kaikki cool, oli se sitten punkia, poppia tai mitä hyvänsä". Yhtyeistä suurin vaikuttaja Elvenkingin tyyliin on Skyclad.
Kosti Pylkkänen
Kosti Edvard Pylkkänen (23. lokakuuta 1892 Moskova – 13. huhtikuuta 1974) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat kultaseppä Edvard Pylkkänen ja Susanna Joupinoja. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1941 historiantutkija Riitta Valpuri Kilven kanssa. Kuvanveistäjä Helena Pylkkänen on heidän tyttärensä.
Opinnot
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Sortavalan reaalilyseosta vuonna 1913 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina 1913–1915. Pylkkänen suoritti Ranskan armeijan pioneerikoulun vuosina 1923–1925 sekä viestikoulun vuonna 1926, joiden ohella hän palveli ranskalaisissa pioneerijoukoissa. Hän teki useita opintomatkoja useisiin maihin tutustuakseen vesistön ylitystekniikoihin, joita hyväksi käyttäen osallistui Ponttoni-, Kenttä- ja Viestiliikenneohjesääntöjen laatimiseen.
Jääkäriaika
thumb|Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 13. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin 4. toukokuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon, mutta komennettiin 28. toukokuuta 1917 laivaston Libaun rannikkoradioasemalle, salakirjoitusten selvittäjäksi. Hän toimi tehtävässä 5. helmikuuta 1918 saakka.
Suomen sisällissota
Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan lähettiupseeriksi 5. jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika
Pylkkänen toimi sisällissodan jälkeen hetken Terijoen poliisimestarin viransijaisena, kunnes hänet määrättiin 25. heinäkuuta 1918 alkaen toimistoupseeriksi Yleisesikuntaan, josta hänet komennettiin 3. lokakuuta 1923 alkaen pioneeriopin opettajaksi Kadettikouluun. Kadettikoulusta hän palasi Yleisesikuntaa 28. huhtikuuta 1927, missä hänet sijoitettiin toimistoupseeriksi teknillisen tarkastajan toimistoon. Hän toimi kesäkuusta 1928 alkaen teknillisen tarkastajan apulaisena. Yleisesikunnasta hänet siirrettiin 19. joulukuuta 1934 komentajaksi Pioneeripataljoonaan.
Talvi- ja jatkosota
Pylkkänen osallistui talvisotaan Päämajan pioneerikomentajan apulaisena. Välirauhan aikana hän työskenteli Puolustusvoimain pääesikunnassa erikoistehtävissä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin päälliköksi Pioneerikoulutuskeskukseen, josta hänet siirrettiin viimeisenä sotavuonna V Armeijakunnan pioneerikomentajaksi, jossa tehtävässä hän osallistui sotatoimiin Syvärillä ja Karjalankannaksella. Sotien jälkeen hän toimi vuoteen 1946 saakka Pioneeri teknillisen koulun johtajana, jonka jälkeen hän erosi armeijasta. Myöhemmin hän työskenteli sähkö- ja koneliikkeiden palveluksessa vuoteen 1956 saakka. Pylkkänen laati palvelusaikanaan Ponttoniohjesääntö 2:n. Hänet on haudattu Jääkärihautaan Suomen Kaartin hautausmaalle.
Opetustoimi
Pylkkänen toimi Viesti- ja linnoitusopin opettajana Sotakorkeakoulussa vuosina 1926–1927 ja viestipalveluksen tuntiopettajana Sotakorkeakoulussa vuosina 1928–1930 sekä Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1927–1929 ja Sotateknillisessä koulussa vuosina 1928–1932.
Morgaušin piiri
thumb|200px|Morgaušin piiri Tšuvassian kartalla. Morgaušin piiri (, tšuvassiksi Муркаш районӗ, Murkaš raionĕ) on paikallinen itsehallintoalue Tšuvassian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1944 perustetun piirin pinta-ala on 845 neliökilometriä ja asukkaita on 36 900 henkeä (vuonna 2008).
Piiri sijaitsee Tšuvassian luoteisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Mari Elin tasavaltaan, idässä Tšeboksaryn, etelässä Alikovon ja lännessä Jadrinin piireihin. Hallinnollinen keskus on Morgaušin kylä. Piiriin kuuluu 16 maalaiskuntaa.
Koillisosan kautta virtaa Volga. Muita jokia ovat Bolšoi Tsivilin sivujoet Sorma ja Bolšaja Šatma. Pinta-alasta 75 % on maatalousmaata ja 12 % metsää.
Piirin pohjoisosan läpi kulkee Moskovan ja Kazanin välinen M7-valtatie. Volgan rannalla on Iljinkan matkustajalaituri. Piirikeskuksesta Morgaušista on matkaa tasavallan pääkaupunkiin Tšeboksaryyn 47 kilometriä.
Asukkaista 98 % on tšuvasseja.
Pääelinkeino on maatalous, joka on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä perunan ja viljan viljelyyn. Teollisuus perustuu maataloustuotannon jalostukseen ja paikallisia raaka-aineita hyödyntävään rakennustarvikkeiden valmistukseen.
Piirissä toimii kolme museota ja kaksi kansanteatteria. Paikallislehtenä ilmestyy tšuvassin- ja venäjänkielinen Çĕnterü jalavĕ.
Roikanjärvi
Roikanjärvi on järvi Venäjällä Leningradin alueen Seuloskoin piirin Kuivaisin ja Lieskulan maalaiskuntien rajalla. Sen pinta-ala on 2,3 neliökilometriä ja suurin syvyys 8 metriä. Järven rannat ovat ruohikoituneet voimakkaasti.
Roikanjärveen virtaa etelästä Halosinjoki eli Rohmajoki (ven. Рохма, Rohma). Se laskee Lempaalaanjärveen Roikanjoen kautta. Järven rannalla sijaitsee Kieron kylä.
Halinen
Halinen on Turun Aurajoen yläjuoksulla sijaitseva kaupunginosa. Vuonna 2016 Halisten asukasluku oli 3 571. Alueen väestöstä 20,7 % on alle 15-vuotiaita ja 7,9 % yli 65 vuotiaita. Suomea puhuu äidinkielenään 66,3 % väestöstä ja ruotsia 4,4 %. Muun kielisiä on 29,3 %. Turussa Halinen on tunnettu yhtenä kaupungin suurimmista maahanmuuttajakeskittymistä, Halistenkoskesta ja padostaan. Halisten kerrostaloalueet sijoittuvat Halisten keskustaan, jota kiertää laaja pientaloalue. Halinen onkin suurimmaksi osaksi pientalovaltaista omakoti- ja rivitaloasutusta, jonka sivualuetta kutsutaan vanhaksi Haliseksi ja Halisten päätyä Halisten jatkoksi. Tunnusomaista Halisille ovat laajat metsäalueet ja laaja asumaton pinta-ala, jotka luovat ulkoilu- ja virkistysmahdollisuuksia asukkaille.
Tyynenmerensilli
pienoiskuva|Tyynenmerensillin vuosittainen saalismäärä maailmanlaajuisesti tonneina. FAO, 1950-2009 Tyynenmerensilli (Clupea pallasii) on Atlantin sillille lähisukuinen kala, jolla on tätä vastaava ekologinen rooli erityisesti Pohjoisella Tyynellämerellä. Se on myös suunnilleen samankokoinen kuin silli, yleensä noin 30 cm, mutta voi kasvaa vajaan puolen metrin ja runsaan puolen kilon mittoihin. Laji on kärsinyt ylikalastuksesta.
Halinen
Vanhinta asutusta Halisissa edustaa Aurajoen varressa historiallinen Halisten kylämäki, joka läheisen Kuralan kylämäen tapaan on ollut asuttuna yhtäjaksoisesti rautakaudelta asti. Kylän perinteinen rakenne on vieläkin säilynyt, ja rakennukset ovat pääosin 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta. Kylämäki muodostaa yhdessä viereisen Halistenkosken ja Turun vesilaitoksen kanssa yhden Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Tyynenmerensilli
Tieteellisen nimensä pallasii kala on saanut Peter Simon Pallasin mukaan.
Halinen
Aiheesta muualla
60.46889°N, 22.31778°W
Tyynenmerensilli
Levinneisyys
Tyynenmeresillin päälevinneisyys kattaa Pohjoisen Tyynenmeren rannikot Meksikon Baja Californiasta Alaskan ja Beringinmeren kautta Japaniin. Kanta on kärsinyt esimerkiksi vuonna 1989 tapahtuneesta Exxon Valdezin öljyonnettomuudesta.
Tyynenmeren lisäksi tyynenmerensilli esiintyy Euroopan pohjoisimmissa osissa, Vienan- ja Barentsinmeressä ja joissain Pohjois-Norjan vuonoissa. DNA-tutkimus on osoittanut, että tyynenmerensilli on levittäytynyt Eurooppaan Pohjoisen jäämeren halki viime jääkauden jälkeen, ja kohdannut siellä alkuperäisen atlantinsillin. Lajit ovat myös risteytyneet keskenään jo pidempään, mahdollisesti jo usean tuhannen vuoden ajan. Koillis-Euroopan tyynenmerensillien populaatioissa atlantinsillin perimän osuus vaihtelee muutamasta prosentista jopa viidennekseen.
Elintavat ja lisääntyminen
Tyynenmerensilli on pelaginen ulappaveden kala, joka liikkuu suurissa pallomaisissa parvissa. Populaatiokoot ovat valtavia: yksittäisessä parvessa voi elää jopa neljä miljardia yksilöä. Se ei kuitenkaan liiku pitkiä matkoja, joten kannat ovat suhteellisen paikallisia. Tyynenmerensilli tulee lisääntymään suojaisiin rannikkovesiin ja jokisuihin. Kala kutee matalaan veteen, jopa vuorovesivyöhykkeeseen, ja laskee mätinsä kasvillisuudelle, erityisesti meriajokkaalle. Tyynenmerensillistä tunnetaan myös sisävesikantoja Sahalinin ja Japanin laguuneissa. Sillä on keskeinen rooli pohjoisten merialueiden ravintoketjussa. Sen ravintoa ovat krillit ja muut planktonäyriäiset.
Kalastus ja käyttö
Sillin kalastus on tärkeä osa monien valtioiden taloutta. Tyynenmerensilliä käytetään ihmisravinnoksi varsinkin Venäjällä ja Japanissa. Pohjois-Amerikassa jokisuissa lisääntyvä tyynenmerensilli on ollut vanhastaan alkuperäiskansojen tärkeä saaliskala. 1900-luvun alkupuolella sitä pyydettiin kaupattavaksi kuivasuolattuna, savustettuna ja säilykkeinä ja myös kalajauhon ja -öljyn raaka-aineeksi. 1960-luvun jälkeen kannoissa on tapahtunut romahduksia, mutta niiden elpyminen on käynnissä.
Myös kalan käyttötarkoitus on muuttunut. Viime vuosikymmeninä valtaosa Pohjois-Amerikan pyynnistä on ollut mätipussikalastusta vientikauppaa varten; sillin mäti on arvostettua etenkin Japanissa. Toisaalta tyynenmerensilliä pyydetään paljon syöttikalaksi mm. tyynenmerenlohen, tyynenmerenpallaksen ja taskurapujen pyyntiin.
thumb|Sillisaalista|alt=Erikoinen kalastusmuoto on leväkutupyynti. Tässä kasvialustalle kutevat tyynenmerensillit houkutellaan laskemaan mätinsä niille varta vasten tarjotuille, muualta tuoduille Laminariales-ruskoleville (kelpeille), joihin tahmea mäti takertuu. Kudun jälkeen mädin peittämä levä korjataan, suolataan ja myydään herkkuna Itä-Aasian markkinoille.
City Ice Boat
City Ice Boat oli sarja varhaisia yhdysvaltalaisia jäänmurtajia. Erityisesti City Ice Boat No. 1 on ansainnut paikkansa jäänmurtajien historiassa, sillä se oli maailman ensimmäinen varta vasten jäänmurtajaksi rakennettu laiva, joka valmistui vuonna 1837. Tätä puista siipirataslaivaa seurasi samanniminen rautalaiva ja myöhemmin vielä numerot 2 ja 3 saaneet kaimat.
City Ice Boat No. 1 (1837)
pienoiskuva|City Ice Boat No. 1 (1837) Pennsylvanian osavaltiossa sijaitsevasta Philadelphian kaupungista muodostui 1830-luvulla tärkeä rautatieliikenteen solmukohta. Sieltä oli hyvä yhteys valtamereen kaupungin sivuitse virtaavaa Delaware-jokea pitkin. Joen jäätyminen ankarina talvina pysäytti kuitenkin kaupankäynnin ja tavaroiden kulun lähes kokonaan. Jää tarjosi kyllä ihmisille monenlaisia huvittelumahdollisuuksia, mutta laivat se sitoi paikoilleen. Höyrykoneen voimalla kulkeva siipirataslaiva pystyi pilkkomaan jäätä pidentäen näin liikennöintikautta ja sellaisen Philadelphian kaupunki päätti rakennuttaa.
Maaliskuussa 1837 muodostettiin johtokunta (Trustees of Ice Boats), johon valittiin kaksitoista kaupungin huomattavinta kauppiasta. Heidän tehtävänsä oli valvoa laivan rakentamista, sen liikennöintiä ja määrätä maksut sen käytöstä. Tämän puisen laivan rakensi Vandusen & Birely -veistämö ja se laskettiin vesille elokuussa 1837. Aluksen pituus oli 53,1 metriä ja leveys siipirattaiden suojien kohdalla 17,5 metriä. Muualla laivan suurin leveys oli 8 metriä ja sen syväys oli 3,05 metriä. Aluksen kaksi 250 hevosvoimaista, philadelphialaisen Mathias Baldwinin rakentamaa höyrykonetta pyörittivät aluksen laidoilla olleita rautavahvisteisia puisia siipirattaita. City Ice Boat No. 1 aloitti jäiden pilkkomisen joulukuussa 1837 varmistaen näin kulkuyhteyden Philadelphian satamasta joelle. Alus toimi tehtävässään vuoteen 1865, jolloin se korvattiin samannimisellä rautalaivalla.
City Ice Boat No. 2
Tämänkin aluksen rakensi raudasta William Cramp & Sons Ship and Engine Building Company telakkanumerolla 153. Alus, jonka bruttovetoisuus oli 458, luovutettiin vuonna 1867 Philadelphian kaupungille, joka hylkäsi sen vuonna 1955.
City Ice Boat No. 3
pienoiskuva|City Ice Boat No. 3 vuonna 1898. Aluksen rakensi raudasta John H. Dialoguen (1828–1898) ja Randolph Woodin (?–1874) yritys River Iron Works, joka toimi joen vastarannalla olevassa, mutta New Jerseyn puolella sijaitsevassa Camdenissa. Vesillelasku tapahtui 5. marraskuuta 1873 ja luovutus kaupungin käyttöön seuraavan vuoden puolella. Alus juuttui Delaware-joen ahtojäihin helmikuussa 1905, jäät veivät sen päin hylkyä ja murtaja upposi. On hyvin harvinaista, että jäänmurtaja uppoaa jäiden vuoksi.
Numero kahta ja numero kolmea käytettiin jään pilkkomisen ohella toisten alusten avustamiseen ja hinaamiseen. Ne toimivat Delaware-joen ja Delawarenlahden lisäksi myös läheisillä rannikkoalueilla. Alusten hallinnointi siirrettiin vuonna 1887 yleisten töiden osaston alaiselle jäälaivavirastolle. Vuonna 1907 virasto siirrettiin osaksi kaupungin Laituri-, satama- ja lauttaosastoa. Vanhuutensa alukset viettivät suureksi osaksi ruoppaustöissä, koska jäätä esiintyi Delaware-joessa yhä harvemmin.
Adhara
Epsilon Canis Majoris (ε Canis Majoris, ε CMa, EPS CMA, ) eli Adhara/Adara on Ison koiran tähtikuvion toiseksi kirkkain tähti ja yksi yötaivaan kirkkaimmista tähdistä. Adhara on arabian kielessä عذارى eli ‘aðāra’,"neitsyet".
Adara on 470 valovuoden päässä oleva kaksoistähti, jonka näennäinen kirkkaus on 1,50, väri-indeksi B-V -0,21 ja päätähden, joka on kirkas sininen jättiläistähti spektriluokka B2II ja pintalämpötila 20 000 kelviniä. Adhara on yksi kuumimmista kirkkaista tähdistä. Tähden kirkkaus näkyvällä alueella on 3 700 Aurinkoa ja kokonaissäteily kaikilla sähkömagneettisen säteilyn aaltoalueilla ainakin 15 000 Aurinkoa. Tähden absoluuttinen kirkkaus on -5,0. B-komponentin kirkkaus on +7,5 ja etäisyys A:sta ehkä noin 1 000 AU.
FS Francis Garnier (L9031)
Valmistus
Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 1973. Se laskettiin vesille saman vuoden lopulla 17. marraskuuta ja otettiin palvelukseen kesäkuussa 1974.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 22. helmikuuta 2011.
Yhdistetty talviolympialaisissa 1948
Yhdistetyn kilpailut olivat olleet Norjan hallintaa ennen toista maailmansotaa käydyissä olympialaisissa. Norjalaiset olivat voittaneet aiemmin kaikki jaossa olleet mitalit. Norjalaiset kokivat järkytyksen ennen 1948 talvikisoja, kun Ruotsin Sven Israelsson voitti Holmenkollenin kilpailun vuonna 1947. Paras norjalainen Olaf Dufseth oli kolmas, norjalaisen edelle sijoittui vielä Sveitsin Niklaus Stump.
Vuoden 1948 talviolympialaisissa yhdistetyn hiihto-osuus käytiin samalla kuin kisojen 18 km maastohiihtokilpailu, johon osallistuneista 84 hiihtäjästä 39 osallistui myös yhdistetyn kilpailuun. Jo ensimmäinen päivä toi järkytyksen norjalaisille, tällä kertaa suomalaisten taholta. Tuntematon 21-vuotias suomalainen Heikki Hasu oli 18 km hiihto-osuudella lähes kolme minuuttia nopeampi maanmiestään Martti Huhtalaa. Hasun aika oli lähes viisi minuuttia parempi kuin parhaan norjalaisen Olav Oddenin. Hyvinä hyppääjinä pidetyt Israelsson ja Stump olivat lähellä Oddenin aikaa.
Hyppyosuudella hypättiin kolme hyppyä, joista vain kahden parhaan hypyn tulos huomioitiin. Hasu hyppäsi lopulta olympiakultaan selvällä marginaalilla. Mäkiosuuden paras hyppääjä oli Ruotsin Sven Israelsson, mutta se varmisti hänelle vain kolmannen sijan, sillä hän ei saanut kurottua Huhtalan hiihto-osuuden piste-etumatkaa kiinni. Sveitsin Stump paransi asemiaan hyppyosuudella ja hän sijoittui kokonaiskilpailun neljänneksi. Norjalaisten osalta mäkiosuus sujui vielä hiihto-osuutta heikommin; Odden putosi mäkiosuudella 11 sijalle. Paras norjalaishyppääjä oli Eilert Dahl, joka sijoittui kokonaiskilpailssa parhaana norjalaisena kuudennelle sijalle. Mäkiosuudella tekivät vaikutuksen myös yhdysvaltalaiset Gordon Wren ja Corey Engen, jotka sijoittuivat mäkiosuudella toiselle ja kolmannelle sijalle, mutta heikon hiihto-osuuden vuoksi he sijoittuivat kokonaiskilpailussa sijoille 26 ja 29.
Tvashtar Paterae
thumb|left|300px|Purkaus Tvashtar Pateraen alueella vuonna 2007 Tvashtar Paterae on Jupiterin Io-kuun tuliperäinen alue kuun pohjoisnavan lähettyvillä. Alueen nimi tulee hindujen mytologian Tvashtar-jumalasta, joka takoi jumalten aseet, muun muassa Indran salaman. Galileo-luotain tutki Ion vulkaanista toimintaa. Tutkimusaikana kehittyi 25 kilometrin laavavirta, ja se ulottui noin kahden kilometrin korkeuteen. Ion muutokset ovat rajuja, ja Jupiterin vaikutusta niiden kehittymiseen tutkitaan. Suurimman purkauksen aikana havaittiin kaasupurkaus jopa 385 km:n korkeuteen.
Helmikuussa 2007 Plutoon matkalla ollut New Horizons -luotain havaitsi mennessään samoilla alueilla noin 290 km korkean purkauksen, jonka kuvasi.
Jupiterin massasta johtuva voimakas gravitaatio aiheuttanee kuiden koostumukseen epävakautta.
Lummepioni
Lummepioni (Paeonia emodi) on pionikasvien (Paeoniaceae) heimoon, pionien (Paeonia) sukuun kuuluva monivuotinen kasvilaji. Se voi kasvaa noin 1–1,5 metriä korkeaksi ja saavuttaa täyden korkeutensa 2–5 vuoden ikäisenä. Lummepioni on mättäänä kasvava ruohovartinen pionilaji, jolla on tummanvihreät ja liuskoittuneet lehdet. Kukat ovat 8–12 cm leveitä ja väriltään valkoisia. Kukkien keskellä on kullankeltaiset heteet.
Lummepioni on kotoisin Afganistanista sekä Intian ja Pakistanin pohjoisosista, mutta sitä kasvatetaan myös koristekasvina. Puutarhassa lummepioni sopii kasvatettavaksi suojaiseen paikkaan täyteen auringon valoon tai puolivarjoon. Lummepioni kasvaa parhaiten syvässä, ravinteikkaassa ja runsashumuksisessa maaperässä, joka on kostea, mutta hyvin vettä läpäisevä.
Timo Roppola
Timo Roppola (s. 8. marraskuuta 1956 Pietarsaari) on suomalainen ammattiyhdistyspoliitikko, joka edustaa nykyisin Suomen Sosialidemokraattista Puoluetta ja työskentelee Metalliliiton teollisuuspoliittisena sihteerinä.
Timo Roppola syntyi työläisperheeseen Pietarsaaressa. Perhe muutti Helsinkiin vuonna 1974. Timon isä Leo Roppola vaikutti Suomen kommunistisessa puolueessa ja sen enemmistösiivessä, joiden piirissä myös Timo Roppola aloitti poliittisen toimintansa. Timo Roppola valittiin vuonna 1977 Suomen Demokraattisen Nuorisoliiton ammattikoululaissihteeriksi ja hieman myöhemmin SAK:n nuorisotoimitsijaksi (1977–1986).
1980-luvulla Timo Roppola lukeutui kirveslinjana tunnettuun SKP:n enemmistön siipeen, joka halusi erottaa "taistolaisen" opposition puolueesta. Puolueen hajottua Roppola palkattiin vuonna 1986 sen ay-sihteeriksi. Hän jatkoi toimessa puolueen lakkauttamiseen asti ja liittyi tämän jälkeen perustettuun Vasemmistoliittoon. Roppola työskenteli 1990-luvun alun Vasemmistoliiton eri tehtävissä ja vuodesta 1997 SAK:n järjestösihteerinä. Vuonna 2000 Roppola siirtyi Metalliliiton yhteiskuntasihteeriksi. Kesällä 2008 hän siirtyi yhteiskuntasuhteiden sihteerin paikalta liiton hallinnon projektitehtäviin ja myöhemmin hän aloitti liiton teollisuuspoliittisena sihteerinä. Alkuvuodesta 2005 Roppola kirjoitti yhdessä Matti Viialaisen kanssa SDP:n ja Vasemmistoliiton yhdistymistä esittäneen muistion, jota levitettiin vasemmistoliittolaisille ay-vaikuttajille. Muistiossa ei ilmoitettu sen laatijoiden nimiä, mutta kirjoittajat paljastuivat pian. Vasemmistoliiton puoluehallitus käsitteli huomiota herättänyttä kannanottoa helmikuun puolivälissä ja totesi, ettei yhdistymiselle ollut asiallisia perusteita. Myös SAK:n hallituksen vasemmistoryhmä irtisanoutui muistion sisällöstä. Muistion takana olleet perustivat samoihin aikoihin Vasemmisto yhteen -yhdistyksen, jonka puheenjohtajana toimi Viialainen ja varapuheenjohtajana Roppola.
Vrouw Maria
thumb|220px|Vrouw Maria muistutti piirroksessa kuvattua [[snaulaivaa.]] Vrouw Maria (suom. Rouva Maria) on hollantilainen kauppa-alus, joka matkalla Amsterdamista Pietariin 3. lokakuuta 1771 törmäsi kahteen kariin Nauvon ulkosaaristossa ja upposi.
Aluksen haaksirikosta tuli eräs Suomen etelärannikon kuuluisimmista aarrelaivalegendoista.
Rauno Koivusaaren johtama Pro Vrouw Maria -yhdistyksen sukeltajaryhmä löysi aluksen hylyn 28. kesäkuuta 1999. Hylky lepää meren pohjassa noin 41 metrin syvyydessä.
Kuvaus
Hylyn rungon pituus on noin 26 metriä ja leveys 7 metriä.
Juha Flinkmanin mukaan itse laiva ei ole harvinaislaatuinen, mutta sen lasti on arvokas.
Lasti
Maalauksista kuuluisin oli Gerrit Doun kolmiosainen teos Lastenhuone, jota pidettiin yhtenä Hollannin kultakauden arvostetuimmista maalauksista. Sen arvo laskettaisiin nykyään kymmenissä miljoonissa euroissa.
Lisäksi lastina oli sokeria, väriaineita, sinkkiä ja kappaletavaraa. Miehistö ja paikallinen väestö ehti pelastaa osan lastista ennen aluksen uppoamista 8. lokakuuta 1771. Haaksirikosta pelastettua tavaraa myytiin myöhemmin Pietarissa.
Sijainti
<mapframe text="Vrouw Maria" zoom="6" width="400" height="350" latitude="59.774444" longitude="21.786111">{ "type": "Feature", "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [21.786111, 59.774444] }, "properties": { "title": "Vrouw Maria", "marker-color": "228b22", "marker-size": "medium", "marker-symbol": "museum" } } Museovirasto on tehnyt alueella kenttätutkimuksia. Hylyn uppoamispaikka on suojeltu ja ympärivuorokautisessa kameravalvonnassa. Suoja-alueelle ankkuroituminen on kiellettyä, ellei se liity vaarassa olevan aluksen meripelastukseen. Myös sukellustoiminta on luvanvaraista. Vrouw Maria sijaitsee itäkaakkoon Jurmon saaresta, Smedskären-nimisen saaren länsipuolella. Suoja-alue on n. 1,5 km halkaisijaltaan oleva ympyrä, jonka keskipisteenä on Namnlösan-niminen luoto. Sen koordinaatit ovat EUREF-FIN-järjestelmässä 59°46'28"N ja 21°47'10" E.
Kunto
Aluksen hylky on säilynyt poikkeuksellisen ehjänä. Vrouw Marian, kuten muiden Itämeren hylkyjen, säilymistä on edesauttanut puisia hylkyjä tuhoavan laivamadon puuttuminen pohjoiselta Itämereltä. Säilymistä on edesauttanut myös se, että aluksen runko on tammea.
Maaliskuussa 2008 valmistuneiden ultraääni- ja röntgentutkimusten mukaan hylky on säilynyt yllättävän hyvin ja se voitaisiin periaatteessa nostaa ja museoida. Hylyn nostaminen ja entisöiminen on kallista, mutta eräät venäläiset sijoittajat ovat olleet valmiit rahoittamaan operaatiota. Hylyn nosto on jälleen helmikuussa 2017 tullut esille, ja sijoituspaikaksi on kaavailtu paikkaa johon sittemmin lopullisesti hylätyssä suunnitelmassa ajateltiin Guggenheim-museota.
Vrouw Mariasta ja sen löytämisestä kirjan kirjoittaneet Juha Flinkman ja Petri Puromies toteavat kuitenkin, että hylky säilyy hyvin siellä, missä se on, kun siihen ei kajota. Nostaminen ja konservointi ovat ongelmia, ja he ottavat vertauskohdaksi Vasa-laivan, jonka puuaines on alkanut hajota.
Kristuksen kirkko (brewsterilaiset)
James Colin Brewster (s. 1826) oli eräs myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuuluneen yhteisön, Kristuksen kirkon (engl. Church of Christ), perustaja yhdessä Hazen Aldrich -nimisen miehen kanssa. Brewsterin mukaan kirkon jäseniä kutsuttiin usein brewsterilaisiksi.
Brewster syntyi New Yorkissa. Hänen vanhempansa kääntyivät Joseph Smithin perustaman Kristuksen kirkon jäseniksi Brewsterin ollessa pieni lapsi. Perhe muutti myöhempien aikojen pyhien kokoamispaikkaan Kirtlandiin, Ohioon.
1836 tuolloin 10-vuotias Brewster selitti, että enkeli Moroni, joka oli johdattanut profeetta Joseph Smithin kultaisten levyjen luo, oli ilmestynyt myös hänelle. Koska Brewster piti kiinni siitä, että Jumala on kutsunut hänet profeetaksi, hänet erotettiin Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkosta.
Vuonna 1842 Brewster julkaisi kirjan The Words of Righteousness to All Men, Written from One of the Books of Esdras, Which Was Written by the Five Ready Writers, In Forty Days, Which Was Spoken of by Esdras, in His Second Book, Fourteenth Chapter of the Apocrypha, Being one of the Books Which Was Lost, and Has Now Come Forth, by the Gift of God, In the Last Days, jonka hän kertoi kääntäneensä jumalallisen innoituksen avulla. Profeetta Joseph Smithin saatua surmansa 1844 Brewster alkoi koota ympärilleen Smithin seuraajia, jotka etsivät itselleen profeetallista johtajaa. Hän alkoi koota seuraajiaan yhteisöksi Springfieldiin Illinoisiin.
1848 Brewster ja Hazen Aldrich perustivat virallisesti Kristuksen kirkko -nimisen yhteisön, joka heidän mukaansa oli Smithin vuonna 1830 perustaman kirkon laillinen seuraaja. Hazen Aldrichista tuli kirkon ensimmäinen presidentti, Brewster ja Jackson Goodale toimivat hänen neuvonantajinaan muodostaen yhdessä ensimmäisen presidenttikunnan. Kirkko alkoi julkaista Olive Branch ("Oliivinlehvä") -nimistä lehteä.
Brewster kertoi yhä uusista ilmoituksista, jotka Jumala oli antanut hänen kauttaan kirkolleen. 1850 hän kertoi Jumalan ilmoittaneen hänelle Rio Granden laaksossa sijaitsevan Bashan-nimisen maan, jonka tämä oli valinnut kirkon jäsenten kotimaaksi. 1851 Brewster ja Goodale johdattivat vankkurikaravaanin preerialle, tarkoituksenaan johtaa se tähän tarunhohtoiseen Bashanin maahan. Aldrich, joka ilmeisestikin oli alkanut epäillä Brewsterin profeetallisia kykyjä, sen sijaan pysytteli Kirtlandissa.
Vaelluksen aikana Brewsterin ja Goodalen välille syntyi kahnauksia, ja karavaani alkoi muutenkin riitautua. Suurin osa matkaseurueesta luopui Bashanin etsinnästä ja matkusti Kalliovuorten oli Kaliforniaan.
Brewster yritti vielä jonkin aikaa etsiä Bashanin maata, mutta tuloksetta. Tämän jälkeen hänkin siirtyi Kaliforniaan. Myöhemmin hän ryhtyi spiritualismin luennoitsijaksi. Hän kokosi ympärilleen pienen joukon mormoneja, mutta ei enää yrittänyt järjestää kirkkoaan uudelleen.
Somatostatinooma
Somatostatinooma on haimassa ja pohjukaissuolessa tavattava hyvin harvinainen neuroendokriininen kasvain, joka erittää somatostatiinia. Tyypillisin ensioire on vatsakipu. Tyypillisin sairastumisikä on 40 ja 60 ikävuoden välissä. Sairauden ilmaantuvuus on yksi tapaus 40 miljoonaa henkilöä kohden.
Somatostatinooma leviää useimmin maksaan. Diagnoosihetkellä etäpesäkkeitä esiintyy 80 %:lla potilaista, jos tauti on alkanut haimasta, ja lähes 50 %:lla niistä, joiden tauti on lähtöisin pohjukaissuolesta. Liiallinen hormonieritys ilmeisesti aiheuttaa somatostatinoomassa oireita vasta hormonitason ollessa hyvin korkea. "Somatostatiinioireyhtymän" ilmaantuvuus on enintään 10 %. Siihen liittyy sappikiviä, ripulia ja rasvaripulia, lievää diabetesta, mahanesteen vähyyttä ja painon putoamista. Liian matalia verensokeritasoja on kuvattu harvoissa tapauksissa. Etenkin haimassa esiintyvä kasvain erittää usein muitakin hormoneja kuin somatostatiinia.
Klinefelterin oireyhtymä
thumb|47,XXY-karyotyyppi. Klinefelterin oireyhtymä eli XXY-oireyhtymä tai XXY-trisomia tarkoittaa miehellä ylimääräistä X-kromosomia. Tällöin hänen kromosomistonsa on tavallisimmin 47,XXY, harvemmin 48,XXXY (XXXY-oireyhtymä) tai 49,XXXXY (XXXXY-oireyhtymä).
Somatostatinooma
Noin puolilla somatostatinoomaan sairastuneista on myös muu endokriininen häiriö. Tämä pätee varsinkin niihin potilaisiin, joiden kasvain on syntynyt pohjukaissuoleen. Neurofibromatoosi 1 voi liittyä sairauteen, ja joskus sairauden yhteydessä on esiintynyt myös multippelia endokriinistä neoplasiaoireyhtymää 1, Von Hippel-Lindaun tautia, tuberoosiskleroosia ja gastrointestinaalista stroomakasvainta.
Klinefelterin oireyhtymä
Klinefelterin oireyhtymä syntyy sattumalta yleensä ennen hedelmöittymistä, eikä se ole perinnöllinen. Sitä esiintyy yhdellä pojalla 500–1000:sta, mahdollisesti paljon useamminkin. Arviolta yli puolet XXY-miehistä jää diagnosoimatta oireiden lievyyden johdosta.
Oireyhtymän oirekirjo vaihtelee yksilöittäin. XXY-pojat ja -miehet ovat usein pitkiä. Heidän kehityksensä saattaa viivästyä ja sukupuolinen kehityksensä häiriintyä murrosiästä alkaen. Ennen murrosikää oireet ovat usein huomaamattomia. Joskus puheen ja kävelyn oppiminen voi viivästyä. Koulussa hänellä voi olla kirjoittamisen ja lukemisen oppimisen vaikeuksia. Luonteeltaan hän on usein hiljainen, herkkä ja ujo, ja hänellä voi olla autistisia piirteitä, ADHD tai tunne-elämän ja sosiaalisten taitojen ongelmia. Laskeutumattomat kivekset ja virtsaputken aukon sijainnin pienet poikkeamat ovat heillä hiukan yleisempiä kuin muilla pojilla.
Murrosiässä XXY-pojalla havaitaan joskus tavallista pienemmät kivekset, suurentuneet rintarauhaset sekä kasvojen ja kehon karvoituksen vähäisyys. Hänellä on tavallisesti alentunut testosteroni sekä puutteellinen siittiöiden tuotanto, mikä aiheuttaa lapsettomuutta. Aikuisena oireyhtymästä seuraa suurentunut riski sairastua joihinkin sairauksiin.
Aiheesta muualla
Cromozomul X
Satu Vihavainen
Satu Vihavainen (o.s. Parviainen, s. 21. tammikuuta 1957 Nilsiä) on suomalainen oopperalaulaja, sopraano.
Vihavainen valmistui laulunopettajaksi Sibelius – Akatemiasta vuonna 1981. Lauludiplomin hän suoritti 1982 ja antoi ensikonserttinsa vuotta myöhemmin Helsingissä. Ulkomaisia opintoja Vera Rozsa Lontoo, Rudolf Bautz Aachen, Herbert Brauer Berliin ja Irina Gavrilovic Wien. Kilpailumenestyksiä hänellä on muun muassa Lappeenrannan laulukilpailujen naisten sarjan II –palkinto 1981 ja Timo Mustakallio laulukilpailun II-palkinto 1980.
Suomen Kansallisoopperassa Satu Vihavainen oli vierailija 1980–1982 ja kiinnitettynä solistina 1982–2009. Vuosina 1988–1998 hän työskenteli laulunopettajana Sibelius-Akatemiassa. Vihavainen on toiminut opettajana myös useilla laulun kesäkursseilla, kuten Porvoossa, Nivalassa, Sysmän Suvisoitossa, Sielua Liikuttava Musiikinhenki nimisellä laulukurssilla Valamon luostarissa ja Siuntion Lauluakatemiassa. Hän on esiintynyt kotimaassa ja ulkomailla, muun muassa Bayreuthin musiikkijuhlilla, Tukholman Kuninkaallisessa oopperassa, Savonlinnan Oopperajuhlilla, Helsingin juhlaviikoilla, Etelä-Saksan Zwingenberg-linnafestivaaleilla, Nilsiän Satua vai totta -festivaaleilla, ja Opera Cava –festivaaleilla.
Satu Vihavaisen laajasta yli 40 sopraanoroolia käsittävästä ohjelmistosta mainittakoon muun muassa Bizet´n Carmenin Micaëla, Gounod´n Faustin Marguerite, Puccinin La Bohèmen Mimì ja Madama Butterflyn Cio-Cio-San, Verdin Otellon Desdemona, Mozartin Taikahuilun Pamina ja Wagnerin Nibelungin sormuksen Freia, Gerhilde ja Gutrune. Suomalaisissa oopperoissa hän on esiintynyt muun muassa seuraavissa rooleissa: Kokkosen Viimeisten kiusausten Riitta, Sallisen Kullervon Sisar ja Kuningas Lear –oopperan Regan, Rautavaaran Auringon talon Noora, sekä Merikannon Juhan Anja.
Satu Vihavaisen ohjelmistoon kuuluvat myös keskeiset oratoriot, passiot ja orkesteriteokset. Hän on pitänyt omia konsertteja, laulanut useissa levytyksissä ja esiintynyt orkesterien solistina eri puolilla Eurooppaa, Venäjällä, Japanissa ja Yhdysvalloissa. Hän on tehnyt yhteistyötä monien merkittävien kapellimestareiden kanssa, kuten Neeme Järvi, Eri Klas, Leif Segerstam, Ulf Söderblom, Ari Rasilainen, Ralf Weikert ja Christian Thielemann.
Vihavaiselle on myönnetty musiikin Minna Canth -palkinto ja hänet on valittu Savon naiseksi vuonna 2001.
Hänen puolisonsa on oopperalaulaja Ilkka Vihavainen.
Gunnar Taucher
thumb|Suomenkielinen työväenopisto, Helsinki, 1927. Jarl Gunnar Taucher (2. toukokuuta 1886 Vaasa – 15. maaliskuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Taucher toimi Helsingin kaupunginarkkitehtina vuodesta 1923 kuolemaansa saakka. Hän toteutti kaupungin rakennuksissa funktionalistista arkkitehtuurityyliä. Hän suunnitteli muun muassa Kalliossa sijaitsevan vuonna 1934 valmistuneen Aleksis Kiven koulun ja Kampissa sijaitsevan vuonna 1939 valmistuneen Lapinlahden kansakoulun. Pieni Roobertinkatu 1–3:ssa sijaitseva entinen keskustan poliisipiirin rakennus (1929) on hänen suunnittelemansa, samoin alun perin myös Kampin sähköasema (1939), joka tosin on sittemmin kokenut suuria muodonmuutoksia. Myös Kivelän sairaalan vuonna 1935 valmistunut päärakennus on Taucherin suunnittelema. Taucher suunnitteli myös vuonna 1938 valmistuneen Alppilan pyöreän vesitornin. Käpylän kirjasto (1939) syntyi myös Taucherin kynästä. Hän suunnitteli myös yhdessä arkkitehti Hilding Ekelundin kanssa myöhäisfunktionalistisen isolippaisen makeis- ja virvoitusjuomakioskin, niin sanotun keltaisen lippakioskin Etu-Töölöön, Runeberginkadun ja Arkadiankadun kulmaan 1940- ja 1950-luvulla.
Vuonna 2007 Taucherin työstä ja sen tuloksista aloitettiin tutkimushanke, jonka on tarkoitus ilmestyä Helsingin kaupunginmuseon Museon tutkimuksia ja raportteja -sarjassa.
Gunnar Taucherin poika oli mainostoimisto Oy Mainos Taucher Reklam Ab:n perustaja, kauppaneuvos Per Henrik Taucher (1915–2006).
Henri Désiré Landru
thumb|Henri Désiré Landru Henri Désiré Landru (12. huhtikuuta 1869 Pariisi, Ranska – 25. helmikuuta 1922 Versailles, Ranska) oli ranskalainen sarjamurhaaja, "Ranskan ritari Siniparta", joka muistetaan varakkaiden leskirouvien viettelemisestä ja murhaamisesta.
Landru syntyi 1869 pariisilaiseen työläisperheeseen. Hän palveli neljä vuotta Ranskan armeijassa aliupseerina ja ryhtyi sen jälkeen pikkuliikemieheksi. Hän kokeili onneaan rikollisena ja toimeenpani pieniä huijauksia, joiden kohteina olivat tavallisesti varakkaat leskirouvat. Landru tuomittiin oikeudessa useita kertoja ja istui vankilassa useaan otteeseen. Hän meni myös naimisiin ja sai neljä lasta, mutta liitto päättyi asumiseroon.
Vuonna 1914 Landru alkoi julkaista pariisilaisissa sanomalehdissä kontakti-ilmoituksia. Hän esiintyi tavallisesti vakavaraisena keski-ikäisenä leskimiehenä joka halusi tavata leskirouvia "vakavin aikomuksin". Koska ensimmäinen maailmansota oli syttynyt ja rintamalla kaatui paljon ranskalaisia miehiä, kotirintamalla oli runsaasti leskiä Landrun huijattavaksi. Tavattuaan lupaavan, rikkaan leskirouvan Landru pyrki viettelemään tämän ja pääsemään käsiksi tämän varallisuuteen. Onnistuttuaan tässä hän tappoi naisen (todennäköisimmin kuristamalla) ja poltti tämän pilkotun ruumiin uunissaan.
Vuosien 1914 ja 1918 välillä Landrun uhriksi joutui kymmenen leskeä sekä yhden naisen teini-ikäinen poika. Hän vaihtoi henkilöllisyyttään niin usein, että virkavalta ei kyennyt pääsemään hänen jäljilleen, ja hänen uhrinsa merkittiin kadonneiksi poliisin kirjoihin. Vuonna 1919 Landru viimein vangittiin, kun erään hänen uhrinsa sisar onnistui johdattamaan poliisit hänen jäljilleen.
Aluksi Landrua syytettiin ainoastaan kavalluksesta. Hän ei suostunut puhumaan poliiseille, eikä hänen uhriensa ruumiita pitkällisistä etsinnöistä huolimatta löydetty. Poliisi sai kuitenkin haltuunsa Landrun muistiinpanoja, joihin tämä oli listannut uhriensa nimiä, ja niiden perusteella Landrua vastaan voitiin nostaa syyte yhdestätoista murhasta. Oikeus totesi hänet syylliseksi ja tuomitsi kuolemaan. Henri Désiré Landru teloitettiin giljotiinilla Versailles'n vankilassa 25. helmikuuta 1922.
Landru oli myös esikuvana Charles Chaplinin elokuvan Ritari Siniparta päähenkilölle monsieur Verdoux'lle.
Aimo Aho
Aimo Antero Aho (31. toukokuuta 1951 Reisjärvi – 10. heinäkuuta 2014 Haapajärvi) oli suomalainen keihäänheittäjä, joka kilpaili kolmissa arvokisoissa. Seuratasolla Aho edusti Haapajärven Kiiloja ja Reisjärven Pilkettä.
Aho voitti Suomen mestaruuden vuonna 1975 ja lisäksi kahdeksan muuta SM-mitalia. Hänen ennätyksensä ennen vuotta 1986 käytössä olleella keihäsmallilla oli vuonna 1977 heitetty 89,42 m. Uudella mallilla hän heitti tuloksen 77,64 m vuonna 1986. Ahoa valmensi Lauri Immonen.
Myöhemmin Aho kouluttautui hierojaksi, ja ravipiireissä hänet tunnettiin niin valmentajana kuin ohjastajanakin.
Colin Farrell
Colin James Farrell (s. 31. toukokuuta 1976) on irlantilainen näyttelijä. Hänet on palkittu muun muassa kahdella Golden Globella, jonka lisäksi hän on ehdolla Oscar-palkintoon. Vuonna 2020 The Irish Times nimesi Farrellin kaikkien aikojen viidenneksi parhaaksi irlantilaiseksi näyttelijäksi.
Ura
Colin Farrell syntyi Dublinissa 1976. Hänen vanhempansa ovat Eamon ja Rita Farrell, ja hän oli nuorin perheen neljästä lapsesta. Colin aikoi nuorena seurata isänsä ja setänsä jalanjälkiä. Kumpikin heistä pelasi ammattilaisjalkapalloa Shamrock Roversissa. Colin on kertonut myöhemmin, että häntä ei lopulta kiinnostanut harjoitella jalkapalloa tarpeeksi vakavasti eikä hän edes ollut tarpeeksi lahjakas.
Farrell opiskeli nuorena näyttelemistä Dublinin Gaiety School of Acting, mutta hän jätti koulun kesken saatuaan 1996 paikan irlantilaisesta televisiosarjasta Elämää Ballykissangelissa. Farrell sai sarjasta huomiota, minkä ansiosta hän sai myös mahdollisuuden brittidraamassa The War Zone – elämän reunalla (1999).
Farrellin ensimmäinen suuren luokan elokuva oli Joel Schumacherin ohjaama, amerikkalaisten sotilaiden elämästä kertova Tigerland vuonna 2000. Farrell sai elokuvan ansiosta mainetta tulevana Hollywood-tähtenä. Hän saikin vuoden 2000 loppuun mennessä roolit lännenelokuvasta American Outlaws – viimeiset lainsuojattomat ja trilleristä Phone Booth, joka oli myös Joel Schumacherin ohjaama. Vuonna 2002 ilmestyneessä Hart’s War -elokuvassa hänen vastanäyttelijänään oli Bruce Willis.
Farrellin vuoden 2003 elokuvia olivat The Recruit ja Daredevil, jossa hän näytteli superrikollinen Napakymppiä. Koti maailman laidalla ja Aleksanteri ilmestyivät puolestaan vuonna 2004. Jälkimmäinen floppasi pahoin. Farrell näytteli Oliver Stonen ohjaaman elokuvan nimiroolissa Aleksanteri Suurta. Malickin seuraavia elokuvia olivat Terrence Malickin ohjaama The New World, Ask the Dust ja Miami Vice, joka oli sovitettu 1980-luvun samannimisestä hittisarjasta.
Farrell palkittiin 2009 Golden Globella parhaasta musikaalin- tai komediaelokuvan miespääosasta. elokuvasta Kukkoilijat, ja seuraavana vuonna hän sai Irlannin elokuva- ja televisioalan palkinnon elokuvasta Ondine. Farrell näytteli vuonna 2012 elokuvassa Total Recall, joka oli vuoden 1990 elokuvan Total Recall – Unohda tai kuole uudelleenfilmatisointi. Alkuperäisessä elokuvassa Farrellin roolin näyttelee Arnold Scwarzenegger.
Farrell oli mukana Harry Potterin spin-offissa Ihmeotukset ja niiden olinpaikat (2016) sekä elokuvissa Lumotut (2017), The Killing of a Sacred Deer (2017) ja Roman J. Israel, Esq. Hänen vuoden 2020 elokuviaan olivat Guy Ritchien rikoselokuva The Gentlemen, Disneyn Artemis Fowl ja Ava.
Farrell sai vuonna 2022 huomiota, sillä elokuvissa oli samana vuonna neljä elokuvaa, joista kaikista hän sai tunnustusta roolisuorituksistaan. After Yang on tieteisdraama ja Thirteen Lives kertoo puolestaan Tham Luangin luolan pelastusoperaatiosta. ''The Batmanissa Farrell näyttelee Cobblepotia eli Pingviiniä huomattavan maskeerattuna. Martin McDonaghin ohjaamassa The Banshees of Inisherininssä Farrellin roolihahmo on hieman yksinkertainen mutta lämmin mies, joka asuu siskonsa kanssa Irlannissa 1923. Farrell voitti roolista toisen Golden Globensa sekä sai ensimmäisen Bafta- ja Oscar-ehdokkuutensa.
Yksityiselämä
Farrell syntyi Dublinissa. Hänen äitinsä Rita (o.s. Monaghan) oli kotiäiti. Isä Eamon Farrell pelasi jalkapalloa Shamrock Roversissa.