cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Usko Kemppi
Näytelmäkirjoittaja
Usko Kemppi on kirjoittanut myös kokoillan satunäytelmiä. Saturuusun hengetär syntyi Kempin ollessa vain 17-vuotias. Näytelmä esitettiin Kansallisteatterissa vasta sodan aikoihin. Muita satunäytelmiä ovat Onnen-Matin mahtisanat ja Kultainen Lipas. Historiallisia laulunäytelmiä ovat Klassi ja merituult (Uudenkaupungin, Suomen ensimmäisen lasitehtaan ajoilta) sekä 1400-luvun Ulvilaan sijoittuva Lyylikki. Kempin tuotantoa ovat myös isovihan aikaan sijoittuva  Sissinä lainavaatteissa ja Pyhän Trifonin aarre, joka on poikaseikkailu Petsamosta. Usko Kemppi kirjoitti myös runoja, ja oli mukana Nuoren Voiman Liitossa sekä kirjoitti lehtiartikkeleita niin kotimaisiin- kuin ulkomaisiinkin lehtiin, lapsille seikkailukirjoja ja novelleja.
Monipuolista musiikkia
Usko Kemppiä kiinnosti myös puhallinmusiikki, ja hän sävelsi kymmeniä marsseja, muun muassa ”Mannerheim-Ristin ritarien marssin” Artturi Leinosen sanoihin, ”Merestä nouseva Helsingin”, ”Urheilun juhlaa” ja ”Kevät marssii kaupunkiin”. Valsseja, joista Usko Kemppi erityisesti piti, on hänen kynästään lähtenyt monta kymmentä. ”Minulla on ollut tässä työssä kaksi täysin muusta tuotannosta erottuvaa, voimakasta aikakautta, marssi- ja valssikausi. Olin tehnyt kymmeniä marsseja ja kun tämä aikakauteni oli juuri kovimmillaan, satuin panemaan merkille, että itsenäisyyspäivien juhlissa ei orkesteri soittanut yhtään suomalaista valssia. Ja se antoi sysäyksen uuteen aikakauteen. Alkoi valssikausi.”
Taiteilijan monipuolinen tuotanto
Usko Kempin tuotanto on hämmästyttävän laaja. Teoston listoilta löytyy noin 1 300 nimikettä, joissa Usko Kemppi on ollut mukana joko säveltäjänä tai sanoittajana. Lopullinen lukumäärä on paljon suurempi sillä Usko Kempillä oli myös useita nimimerkkejä, kuten U. Kalanti, Kalle Kauko, U. Talka, Lasse Laurila, F. Voitto ja Salapuro. 1930-luvulla käyttivät niin säveltäjät, sanoittajat kuin laulajatkin runsaasti salanimiä, oopperalaulajat kun eivät kehdanneet levyttää iskelmiä omilla nimillään. Laulujen tekijänä hän esiintyy listoilla tietenkin myös nuoruuden aikaisella nimellään U. Hurmerinta. ”Tulipunaruusut” (alun perin ”Laulu tulipunaisesta ruususta”) lienee tunnetuin suomalainen yhteislaulu ja siitä on tehty lukemattomia sovituksia. Usko Kempin kynästä on syntynyt uskomaton määrä ikivihreitä lauluja. Näitä ovat Tulipunaruusujen lisäksi muun muassa ”Vanhan merirosvon kapakassa”, ”Lennä mun lempeni laulu”, ”Vanha kulkuri”, ”Silmät tummat kuin yö”, ”Oli kevät oli kuu”, ”Lapsuuden pihapuu”, ”Erämaajärven mökki”, ”Kapakan pikkuinen Liisi” ja ”Ikävä”. Sanoituksista tunnetuimpia ovat ”Kodin kynttilät”, ”Elämää juoksuhaudoissa” ja ”Vesivehmaan jenkka”. Kemppi myös suomensi ulkomaisia iskelmiä, muun muassa ”Sateenkaaren tuolla puolen” ja ”Kadun aurinkoisella puolella”.
Kemppi ja Lappi
Lapin laulut olivat Usko Kempille hänen tuotantonsa rakkaimmat. Niistä ”Kauniin Ingan laulu” oli hänen omasta mielestään kaunein. ”Minä harrastan reppuilua Lapin erämaissa ja jotta Lapin lauluihin saa tunnetta, täytyy tuntea itse voimakkaasti.” Tyttärenpoika Jukka-Jussi Palojärvi oli Uskolle hyvin läheinen ja usein mukana Lapin matkoilla. Valtavan laajan ja monipuolisen tuotannon aikaansaanut Usko Kemppi suhtautui varsin vaatimattomasti omiin saavutuksiinsa. ”Jouduin leikkiin mukaan, uskalsin tarjota omiakin kappaleita ja joukkoon putkahti muutama ikivihreä.” Usko Kempissä positiivinen ja kaikkea elämää kohtaan utelias elämänasenne ja valtava työtarmo yhdistyivät herkkään taiteilijaan ja vaatimattomaan luonteeseen.
Luettelo Hurriganesin kappaleista
Tämä on luettelo Hurriganes -yhtyeen levyttämistä kappaleista aakkosjärjestyksessä. Mukana ovat myös yhteistyöt muiden artistien kanssa sekä yhtyeen hajoamisen jälkeen julkaistut kappaleet.
Parastaasi
Parastaasi on ortodoksisen jumalanpalvelusperinteen mukainen vainajien muistopalvelus, kestoltaan ja laajuudeltaan pitempi kuin panihida. Siksi sitä usein nimitetään suureksi panihidaksi.
Mitokondrio-Eeva
Mitokondrio-Eeva on nimitys, jolla viitataan kaikkien nykyään elävien ihmisten viimeiseen yhteiseen esiäitiin katkeamattomassa äitilinjassa.
Mitokondrio sisältää DNA:ta (mtDNA), joka on noin 16 600 emäksen mittainen rengasmainen DNA-molekyyli. Mitokondriossa DNA:ta on kuitenkin huomattavasti vähemmän kuin tumassa. Jälkeläinen saa hedelmöityksessä mtDNA:n vain äidiltä (uniparentaalinen periytyminen), kun taas tuman DNA:n jokainen saa molemmilta vanhemmiltaan.
Koska isän perimä ei ole vaikuttanut mitokondrion DNA:han eikä näin ollen sen mutaatioihin ja mutaatioiden on katsottu tapahtuneen suhteellisen säännöllisesti, tutkijat ovat yksilöiden mitokodrioiden DNA:n avulla voineet määrittää, miten kauan sitten tämä äitilinjan kantaäiti on elänyt. Pisimmän katkeamattoman äitilinjan esiäitinä pidetään noin 200 000 vuotta sitten Afrikassa elänyttä naista, jota on kutsuttu nimellä Mitokondrio-Eeva.
Mitokondrio-Eeva ei ollut oman aikansa ainoa nainen. Ihmisten populaatio on pienimmilläänkin ollut muutamia kymmeniä tuhansia yksilöitä. Muilta tuon ajan yksilöiltä on kyllä periytynyt nykyväestöihin muita (tuman) geenejä, mutta näiden polveutumisketjut ovat kulkeneet sekä miesten että naisten kautta.
Meduza
Meduza (ven. Медуза) on Latvian pääkaupungissa Riiassa pääkonttoriaan pitävä venäjänkielinen uutissivusto. Sen perustivat vuonna 2014 toimittajat, jotka olivat eronneet Lenta.ru-uutissivuston palveluksesta sen jouduttua Kremliä lähellä olevien tahojen hallintaan.
Meduzan toimitusjohtaja on Galina Timtšenko ja päätoimittaja Ivan Kolpakov. He ovat myös lehden perustajat.
Vaikka Meduzaa johdetaan Riiasta käsin, suurin osa sen sisällöstä kirjoitetaan Venäjää koskevista aiheista ja venäläiselle yleisölle.
Venäläisten pääsy Meduza-verkkolehteen on estetty, mutta Meduzan artikkeleita on mahdollista lukea mobiilisovelluksen, sähköpostin, sosiaalisen median palveluiden tai VPN-yhteyden kautta.
Ivan Kolpakovin mukaan Meduzalla on valtion asettamien estojen jälkeenkin noin kymmenen miljoonaa lukijaa ja se on Venäjän suosituin riippumaton media.
Keväällä 2021 Venäjän presidentti Vladimir Putin allekirjoitti lain, jonka mukaan medioiden tulee "ulkomaisten agenttien" tuottamaa tietoa siteeratessaan mainita asiasta. Meduza on yksi niistä tiedotusvälineistä, jotka Venäjän oikeusministeriö on luokitellut "ulkomaisiksi agenteiksi". Ulkomaisiksi agenteiksi nimettyjen tiedotusvälineiden täytyy syytteen uhalla liittää kaikkiin uutisiinsa varoitus, jonka mukaan lehti on ulkomaiden kätyri. "Agentiksi" nimeämisen jälkeen Meduzan tietolähteet lakkasivat puhumasta toimittajille ja tavalliset kansalaisetkin muuttuivat varovaisiksi. Yhtiöt yrittivät saada Meduzan pyyhkimään kaikki maininnat itsestään Meduzan arkistoista. Pahinta oli kuitenkin mainostajien katoaminen. Viikossa lehti menetti yli 95 % mainostajistaan. Lehti joutui sulkemaan toimistonsa Riiassa ja Moskovassa, leikkaamaan henkilöstönsä palkkoja 30–50 prosenttia ja luopumaan freelancereista. Lehti kuitenkin selvisi onnistuttuaan hankkimaan itselleen 90 000 lahjoittajaa, joista 30 000 oli vakituisia.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan säädettiin laki, joka teki totuudenmukaisesta raportoinnista mahdotonta. Sen jälkeen Meduza evakuoi toimittajansa Venäjältä. Länsimaiden Venäjälle asettamien pakotteiden vuoksi Meduza menetti venäläisten lahjoittajiensa tuomat tulot. Sen vuoksi Meduza hakee uusia tukijoita lännestä.
Meduzan toimittaja, aiemmin Novaja Gazetalle työskennellyt Jelena Kostjutšenko todennäköisesti myrkytettiin maaliskuussa 2022. Asiantuntijat uskovat, että Kostjutšenko altistui jollekin orgaaniselle klooriyhdisteelle, kuten dikloorietaanille. Hän säilyi elossa.
Nukari
Nukari on Nurmijärven kunnan koillisosassa kantatien 45 (Tuusulantien) varressa sijaitseva kylä. Sen itäisimmät talot sijaitsevat jo Tuusulan puolella. Kylän väkiluku on hieman yli 1 300 henkeä ja kotitalouksia kylässä on noin 490. Tiiviimmin asutun alueen, Tilastokeskuksen taajama-aluerajauksen mukaisen Nukarin taajaman väkiluku oli 362 vuoden 2018 lopussa. Nukarin läpi virtaa Vantaanjoki, jossa on kylän kohdalla Nukarin koski eli Pengerkoski. Koskessa on ollut muun muassa sahatoimintaa ja tukkien uittoa 1900-luvun alkupuolella. Nukarilla on ala-asteen koulu (Nukarin koulu) ja päiväkoti. Koulun lähistöllä sijaitsee vuonna 1873 perustetun Nurmijärven ensimmäisen kansakoulun oloja esittelevä Nukarin koulumuseo, joka on avoinna sovittaessa. Nukarilla ei enää ole yhtään kauppaa tai kioskia, vain yksi huoltoasema. Lähimmät kaupat löytyvät viereisestä Tuusulan Jokelan taajamasta. Vielä 1980-luvulla Nukarilla toimi 2 kyläkauppaa, pankki, posti ja parturi-kampaamo.
Vaisala
Vaisala Oyj on Vilho Väisälän perustama suomalainen pörssiyhtiö, joka valmistaa mittalaitteita ja -järjestelmiä. Vaisala kehittää, valmistaa ja markkinoi tuotteita ja palveluja ympäristönmittaukseen ja teollisuuden mittaustarpeisiin.
Tärkeimpiä asiakkaita ovat eri maiden ilmatieteelliset laitokset, meteorologiset tutkimuslaitokset, tie- ja ilmailuviranomaiset, puolustusvoimat, luonnonvaroja valvovat viranomaiset, vakuutusyhtiöt ja energiayhtiöt, sekä erilaiset teollisuusyritykset muun muassa lääketeollisuuden, merenkulun ja elektroniikkateollisuuden aloilta.
Vaisalan toimitusjohtaja on Kai Öistämö.
Vaisala maailmalla
thumb|300px|Vaisala Oy:n pääkonttori sijaitsee Vantaalla [[Vantaanlaaksossa.]] Vaisalan pääkonttori sijaitsee Vantaanlaaksossa Vantaalla. Pääkonttorissa on tutkimus-, tuotekehitys-, tuotanto- ja hallintotoimintoja.
Vaisala-konserni on kansainvälinen yritys, jolla on maailmanlaajuinen asiakaskunta: Vaisala toimittaa tuotteiden asiakkaille yli 150 maahan. Vaisalalla on yli 30 toimistoa, joita sijaitsee Suomen lisäksi Yhdysvalloissa, Australiassa, Brasiliassa, Etelä-Koreassa, Intiassa, Isossa-Britanniassa, Italiassa, Japanissa, Kanadassa, Keniassa, Kiinassa, Malesiassa, Meksikossa, Ranskassa, Ruotsissa, Saksassa ja Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa.
Vaisalan historia
Vaisala vakiinnutti asemansa merkittävänä suomalaisena vientiyrityksenä ja sai vuonna 1968 tasavallan presidentin vientipalkinnon. Vuoden 1954 lopussa Vaisala muutti uuteen tehdaskiinteistöön Vantaalle, Helsingin liepeille. Sen jälkeen pääkonttoria on laajennettu useaan otteeseen ja yrityksen tuotevalikoima on monipuolistunut. Nykyisin Vaisalassa on yli 1 800 työntekijää.
Yrityskauppahistoria
Elokuussa 1989 Vaisala-konserni osti englantilaisen Thermal Mapping International Ltd:n koko osakekannan. Thermal Mapping oli erikoistunut teiden ja kiitoteiden lämpöominaisuuksien mittaamiseen ja ennustemallien toimittamiseen.
Kesäkuussa 1995 Vaisala-konserni myi alun perin vuonna 1979, yrityksen sisäisenä toimintana alkaneen, piiantureita autoteollisuudelle valmistavan Vaisala Technologies Inc., Oy:n yhdysvaltalaiselle Breed Technologies Inc:lle.
Maaliskuussa 1999 Vaisala-konserni osti yhdysvaltalaisen AIR Inc:n koko osakekannan. Lokakuussa 1999 Vaisala-konserni osti yhdysvaltalaisen Handar Inc:n koko osakekannan.
Lokakuussa 2000 Vaisala-konserni osti saksalaisen Jenoptik Impulsphysik GmbH:n koko osakekannan. Helmikuussa 2000 Vaisala-konserni osti ranskalaisen Dimension SA:n koko osakekannan.
Kesäkuussa 2001 Vaisala-konserni osti yhdysvaltalaisen Radian International LCC:n meteorologisten järjestelmien yksikön.
Maaliskuussa 2002 Vaisala-konserni osti yhdysvaltalaisen Global Atmospherics Corporationin koko osakekannan.
Joulukuussa 2005 Vaisala-konserni osti yhdysvaltalaisen Sigmetin. Heinäkuussa 2005 Vaisala-konserni osti yhdysvaltalaisen CLH Inc:n.
Joulukuussa 2009 Vaisala-konserni ilmoitti aikeestaan ostaa yhdysvaltalaisen Nasdaq-listatun Quixote Corporationin tytäryhtiön Quixote Transportation Technologies, Incin (QTT).
Maaliskuussa 2010 Vaisala-konserni osti kanadalaisen lääketeollisuuden olosuhdemittauksiin erikoistuneen Veriteq Instruments Inc -yrityksen.
Elokuussa 2013 Vaisala-konserni osti yhdysvaltalaisen tuulienergiasektorin johtavan etämittausteknologiaan ja datapalveluihin erikoistuneen Second Wind Systems Inc:in.
Joulukuussa 2013 Vaisala osti uusiutuvan 3TIER Inc.:n, joka on energiantuotannon arviointiin ja ennustamiseen erikoistunut yhdysvaltalaisyritys.
Lokakuussa 2017 Vaisala osti konenäköön ja tekoälyyn erikoistuneen suomalaisen Vionicen.
Lokakuussa 2018 Vaisala ilmoitti ostavansa ranskalaisen tuulimittarivalmistaja Leospheren.
Joulukuussa 2018 Vaisala laajeni nestemittausmarkkinalle ostamalla suomalaisen K-Patentsin.
Elokuussa 2019 Vaisala ilmoitti ostavansa Forecan ammattisääpalveluliiketoiminnan.
Liiketoiminta
Vaisalan kaksi liiketoiminta-aluetta, Sää- ja ympäristöliiketoiminta-alue ja Teollisten mittausten liiketoiminta-alue, keskittyvät ympäristön mittaamiseen, esimerkiksi sääilmiöiden mittaukseen sekä erilaisiin teollisuusmittauksiin. Weather-liiketoimintalue keskittyy sääilmiöiden mittaukseen tarkoitettuihin laitteisiin ja järjestelmiin. Controlled Environment -liiketoiminta-alueen mittalaitteita ja järjestelmiä taas käytetään erilaisissa teollisuuden sovelluksissa.
Latsuliitti
thumb|Latsuliittia Latsuliitti on mineraali, jota käytetään korukivenä. Sen nimi tulee arabian ja kreikan kielisistä kiveä tarkoittavista sanoista. Kiteet ovat harvoin läpinäkyviä. Tällöin värisävy vaihtelee värittömän ja sinisen välillä. Kemiallinen kaava on MgAl2(PO4)2(OH)2.
Rovaniemen apostoli Andreaksen kirkko
Rovaniemen apostoli Andreaksen kirkko on ortodoksinen Pohjois-Suomen ortodoksiseen seurakuntaan kuuluva kirkko Rovaniemellä. Sen vihki rukoushuoneeksi piispa Aleksanteri ja vuonna 1962 se vihittiin kirkoksi. Se on pyhitetty apostoli Andreakselle. Kirkon suunnitteli Toivo Paatela. Kirkko peruskorjattiin vuonna 2016, jolloin sen vihki uudelleen käyttöön metropoliitta Elia.
Naurulokki
Naurulokki (Larus ridibundus) on pienehkö, valkea ja tummanruskeapäinen lokkilaji.
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|vasen|Rengastettu naurulokki lennossa.
Naurulokilla on harmaa selkä ja siivet, valkea vatsapuoli, valkea pyrstö ja kesällä tummanruskea pää. Koivet ovat punaiset. Nuorella linnulla on mustapäisen pyrstön lisäksi ruskehtavia sävyjä. Talviasussa aikuisenkin pään väri vaalenee, ja laji onkin silloin hieman vaikeampi tunnistaa. Linnun pituus on 38–44 cm ja siipien kärkiväli 94–105 cm. Paino on keskimäärin 265 g.
Rengastettaessa linnun jalkaan laitetaan nykyään rengas, jonka koko Suomessa ilmaistaan kirjainkoodilla ST. Naurulokkeja on rengastettu myös muovisella ns. lukurenkaalla. Se on noin 30 millimetrin korkuinen putkirengas, johon on kaiverrettu lyhyt kirjain- ja numerokoodi. Lukurengas on luettavissa kiikarilla tai kaukoputkella jopa satojen metrien päästä. Vanhin suomalainen rengastettu naurulokki oli 30 vuoden ja 8 kuukauden ikäinen. Se oli samalla maailman vanhin naurulokki. Kyseinen lintu rengastettiin pesäpoikasena 17. kesäkuuta 1968 Sääksmäellä ja löydettiin kuolleena Hollannissa 17. helmikuuta 1999.
Levinneisyys
Naurulokin pesimäalue ulottuu Länsi-Euroopasta itään kauas Kiinaan ja Venäjän itäosiin asti. Lisäksi laji pesii Islannissa, Etelä-Grönlannissa ja Pohjois-Amerikan koillisosassa. Maailman populaation kooksi arvioidaan 4,8–8,9 miljoonaa yksilöä. Laji luokitellaan kansainvälisesti elinvoimaiseksi.
Suomessa ensimmäinen naurulokkiyhdyskunta havaittiin muutamia vuosia ennen vuotta 1811 Paraisten Kuitialla. Muutaman kymmenen yksilön suuruinen yhdyskunta viihtyi paikalla useita vuosia, ja siitä tehtiin kolme väitöskirjaa Turun akatemiaan. Havainto oli poikkeuksellinen, sillä tuolloin naurulokkia esiintyi vasta eteläisessä Ruotsissa eikä sitä ollut esimerkiksi Virossa, minne se levisi vasta 1800-luvun lopulla.
Suomessa laji pesii nykyisin Etelä-Suomesta Etelä-Lappiin asti. Keski-Lapissa se on hyvin harvinainen pesijä ja puuttuu kokonaan Tunturi-Lapista. Suomen pesimäkannan suuruudeksi on arvioitu 95 000–110 000 paria. Suomessa naurulokki on luokiteltu vaarantuneeksi lajiksi. Se on vähentynyt huomattavasti, ja suuret yhdyskunnat ovat lähes kadonneet. Laji on Suomessa rauhoitettu ja sen ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 101 euroa.
Naurulokki on muuttolintu, joka talvehtii Länsi-Euroopassa, etenkin Alankomaissa ja Britteinsaarilla. Joitakin yksilöitä talvehtii Suomen satamissa. Suomen etelärannikolla naurulokki on aikainen muuttolintu, joka palaa maalis–huhtikuussa pian harmaalokkien jälkeen.
Elinympäristö
pienoiskuva|250px|Nuori naurulokki.
Naurulokki ei viihdy avomerellä, mutta on levittänyt elinympäristöään rannikolta sisämaahan etenkin kyntöpelloille, kaatopaikoille sekä taajamien toreille ja nurmikoille. Se pesii reheväkasvuisilla järvillä, lammissa sekä meren sisä- ja välisaaristossa. Muuttomatkalla ja talvehtimispaikoillaan naurulokki viihtyy satamissa, joenvarsilla ja puistojen ankkalammikoilla.
Lisääntyminen
pienoiskuva|250px|oikea|Lentävä naurulokki. pienoiskuva|Naurulokin munia. Kerätty Storhållissa.|246x246px
Naurulokki pesii maassa, ruohikoissa tai osmankäämikasvustoissa yhdyskuntina. Suurimmat koloniat ovat olleet tuhansien parien suuruisia. Naaras munii yleensä kolme munaa, joita se hautoo 22–26 vuorokautta. Muninta alkaa Etelä-Suomessa vapun tienoilla, mutta uusintapesiä munitaan vielä kesäkuussa. Poikaset ovat lentokykyisiä noin kuukauden ikäisinä.
Monet vesilinnut, tiirat ja kahlaajat hakeutuvat pesimään naurulokkiyhdyskuntiin niiden tarjoaman suojan takia. Jos yhdyskunta muuttaa muualle tai se tuhotaan, katoavat paikalta myös useimmat muut lintulajit.
Ravinto
Naurulokin ravinto on monipuolista. Pääasiassa siihen kuluvat kalat, vesihyönteiset ja peltojen selkärangattomat, mutta kaupunkiluonnossa se käyttää tehokkaasti hyödykseen kaatopaikkoja ja ihmisen tarjoamaa ruokajättettä. Pesimäaikaan ravinnonhankintamatkat ulottuvat jopa 10–20 kilometrin päähän pesältä.
Lähteet
pienoiskuva|250px|oikea|Naurulokki nousemassa lentoon.
Tansanian pääministeri
Tansanian pääministeri on Tansanian hallituksen puheenjohtaja. Presidentti on hallituksen päämies, mutta pääministeri johtaa päivittäistä toimintaa. Presidentti nimittää pääministerin virkaansa.
Keltavuokko
Keltavuokko (Anemone ranunculoides, syn. Anemonoides ranunculoides) on Euroopassa kasvava monivuotinen leinikkikasvi. Se kuuluu Suomen alkuperäiseen kasvilajistoon. Keltavuokko kukkii valkovuokon tavoin aikaisin keväällä. Keltavuokko on myrkyllinen.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Kukka Keltavuokon pysty varsi kasvaa noin 7–30 senttimetriä korkeaksi. Pystyn ja haarattoman varren alaosa on kalju. Juurakko on pitkä, suikerteleva ja ruskea. Pitkäruotiset aluslehdet nousevat juurakosta yksittäin. Aluslehden lapa on jopa 10 cm leveä ja 3–5-sorminen. Lyhytruotiset varsilehdet ovat varressa tavallisesti kolmen lehden kiehkurana. Lehden lapa on kolmisorminen, lehdykät kapeahkoja ja halkoisia tai isohampaisia. Kukkia voi olla yksi tai kaksi, joskus harvoin enemmänkin. Kukkaperä on 2–4 cm pitkä. 1,5–3 cm leveässä keltaisessa kukassa on viisi alapuolelta karvaista kehälehteä. Keltavuokko kukkii Suomessa touko-kesäkuussa. Hedelmistö on pysty, pähkylät karvaisia ja lyhytotaisia.
200px|thumb|[[Ternivuokko eli keltavuokon ja valkovuokon risteymä.]] Keltavuokko ja valkovuokko (A. nemorosa) voivat risteytyä keskenään ternivuokoksi (A. nemorosa × ranunculoides) lajien yhteisillä kasvupaikoilla.
Elinympäristö
Keltavuokko suosii reheviä, savipohjaisia rantalehtoja, lehtoniittyjä ja puistoja. Se kasvaa usein laikkukasvustona muiden lehtokasvien, kuten valkovuokon, seassa. Keltavuokko on yksi tavallisista kevätaspektin lajeista.
Ekstrapyramidaalioire
Ekstrapyramidaalioireet ovat ei-tahdonlaisen keskushermoston ekstrapyramidaalijärjestelmään liittyviä lihasten toimintahäiriöitä. Ekstrapyramidaalioireet voivat ilmetä ilmenevät kaulan, niskan, silmien ja vartalon lihasten kivuliaina kouristuksina, akatisiana eli pakonomaisena motorisena levottomuutena, lepovapinana, köpöttävänä kävelynä, motoriikan hidastumisena, lihasjäykkyytenä tai kasvojen ilmeettömyytenä. Jos ekstrapyramidaalioireisiin kuuluu vapinaa, lihasjäykkyyttä ja liikkeiden hidastumista, puhutaan lääkeparkinsonismista.
Myös pakkoliikeoireyhtymä eli tardiivi dyskinesia sekä suun avaamista estävä niin sanottu leukalukko kuuluvat ekstrapyramidaalioireisiin.
Ensimmäisen polven psykoosilääkkeet aiheuttavat eniten ektsrapyramidaalioireita, mutta myös toisen polven psykoosilääkkeet aiheuttavat niitä. Myös muut lääkkeet saattavat aiheuttaa ekstrapyramidaalioireita. Esimerkiksi joka kymmenes epilepsian ja manian hoidossa käytettyä natriumvalproaattia käyttävä saa niistä ekstrapyramidaalioireita.
Hoito
Ekstrapyramidaalioireita voidaan hoitaa myös lyhytjaksoisesti annetuilla antikolinergisellä parkinsonlääkkeillä (esimerkiksi biperideeni). Levottomuustila eli akatisia lievittyy antikolinergisten lääkkeiden lisäksi myös beetasalpaajilla (esimerkiksi propranololi) tai bentsodiatsepiineilla.
Mongolian kansalliskirjasto
Mongolian kansalliskirjasto  on Mongolian pääkaupungissa Ulan Batorissa toimiva kansalliskirjasto. Se on Mongolian opetus-, kulttuuri-, tiede- ja urheiluministeriön alaisuudessa toimiva valtiollinen laitos. Alkuvuonna 2018 kansalliskirjaston johtajana toimi B. Ichinkhorloo. thumb|160px| Mongolialaisen kirjailijan ja kielitieteilijän [[Bjambyn Rintšenin (Бямбын Ринчен, 1905–1977) patsas kansalliskirjaston edessä.]] thumb|Mongolian valtionkirjasto vuonna 1971, jolloin rakennuksen edessä seisoi Stalinin patsas.
Historia
Kansalliskirjaston perustamisajankohtana pidetään 9. (kirjaston Facebook-sivun mukaan 19.) marraskuuta 1921, jolloin - neljä kuukautta Mongolian 1921 vallankumouksen ja maan itsenäistymisen jälkeen - annettiin asetus, jolla perustettiin kansallista kulttuuria vaaliva Sutrien ja käsikirjoitusten instituutti ja luotiin ensimmäinen kirjastonhoitajan tehtävä tähän laitokseen. Nykyisen Mongolian tiedeakatemian edeltäjän avustamana perustettiin ensimmäinen kirjasto, jonka kokoelmiin kuului 2 000 kirjaa. Kirjaston tehtävänä oli muun muassa kerätä ja kääntää maan historiaan ja kulttuuriin liittyvää aineistoa. Vuonna 1940 kirjasto määriteltiin valtionkirjastoksi ja säädettiin tätä koskeva laki. Samalla kirjaston budjettia ja henkilökuntaa lisättiin. Valtionkirjastolle valmistui rakennus vuonna 1951 ja kirjasto muutti siihen. Kommunismin ja Neuvostoliiton suurta vaikutusta edusti esimerkiksi rakennuksen edessä seisonut Stalinin patsas, joka poistettiin vuonna 1990. Vuonna 1991 kirjasto liittyi kansainväliseen kirjastojärjestöön (IFLA).
Kansallisen keskuskirjaston aseman laitos sai vuonna 1994 Mongolian hallituksen säädöksellä numero 23. Asema Mongolian kansalliskirjastona perustuu Mongolian hallituksen säädökseen numero 196 (2004). Kirjaston vastuulle tuli varastoida ja säilyttää kirjallista kansallisperintöä, antaa yleisille kirjastoille ammatillista metodologista tukea sekä luoda kirjastojen yhteisesti käytettävissä oleva Mongolissa julkaistujen ja merkittävine ulkomaisten kirjojen ja aikakausjulkaisujen kokoelma.
Mongolialaisten lukutaito
Mongolian vähintään 15-vuotiaista asukkaista oli YK:n kehitysohjelma UNEPin mukaan lukutaitoisia 98,3 prosenttia vuonna 2010.
Samsung Galaxy R
Samsung Galaxy R on Samsung Electronicsin elokuussa 2011 julkaisema älypuhelin, jossa on 4,2 tuuman näyttö. Tallennstilaa on kahdeksan gigatavua ja keskusmuistia yksi gigatavu. Tallennustila on laajennettavissa microSD-kortilla. Takameran tarkkuus on viisi megapikseliä ja etukameran 1,3 megapikseliä. Akun kapasiteetti on 1 650 milliampeerituntia. Käyttöjärjestelmänä on Android 2.3.3 Gingerbread, joka on päivitettävissä 4.0 Ice Cream Sandwich -versioon.
Diana Karenne
thumb|200px|Diana Karenne vuonna 1917. Diana Karenne (oikealta nimeltään Leucadia Konstantia, 1888 – 14. lokakuuta 1940 Aachen) oli Italiassa, Ranskassa ja Saksassa työskennellyt elokuvanäyttelijä.
Karenne syntyi Kiovassa tai eräiden tietojen mukaan Danzigissa tai Stettinissä. Hänen veljensä oli elokuvatuottaja Gregor Rabinowitsch. Karenne aloitti elokuvauransa Italiassa vuonna 1914. Hänen ensimmäinen pääosansa oli Ernesto Maria Pasqualin elokuvassa Passione tzigana vuonna 1916. Karenne alkoi pian myös käsikirjoittaa ja ohjata ja perusti vuonna 1917 veljensä Davidin kanssa oman tuotantoyhtiön. Asta Nielsenin innoittama näyttelijä oli yksi mykkäelokuvan rohkeista diivoista, jonka tyyliä on verrattu Lyda Borelliin.
1920-luvun alussa Karenne siirtyi Pariisiin ja sittemmin Berliinin, jossa häntä ohjasivat muun muassa Rudolf Meinert, Aleksandr Volkov ja Richard Oswald. Näyttelijän ura päättyi äänielokuvan tultua, mutta vuonna 1940 hän esiintyi vielä Carmine Gallonen elokuvassa Manon Lescaut. Karenne kuoli Aachenin pommituksessa saamiinsa vammoihin.
Kaupunkikaasu
thumb|Vuonna 1912 valmistunut [[Turun kaasukello ja edessä kaasupallo vuodelta 1937.]] Kaupunkikaasu oli asutuskeskuksiin rakennetuissa kaasuverkostoissa kulkenut kaasumainen kivihiilestä tuotettu polttoaine. Sivilisaation kehitykselle kaupunkikaasu antoi tärkeän osansa niin valaistuksen, lämmityksen kuin ruoanlaiton osaltakin. Halkojen kantaminen vaihtui kaasuhanan avaamiseksi. Sitä käytettiin 1800-luvulla valaistukseen, minkä vuoksi sitä kutsuttiin myös valokaasuksi. Sähkölamput syrjäyttivät kuitenkin pian kaasuvalaistuksen, mutta kaupunkikaasua käytettiin 1900-luvun loppupuolelle saakka yleisesti varsinkin kaasuliesien polttoaineena.
Ensimmäiset kaupunkikaasuverkot rakennettiin Englantiin 1800-luvun alussa. Lontoon Pall Mall sai kaasuvalon 1807. Manner-Euroopassa kaasuverkkoja rakensi vuonna 1824 perustettu brittiläinen Imperial Continental Gas Association.
Verkostossa kulkevan kaasun ominaisuudet riippuivat siitä millaisilla laitteilla se oli tuotettu, joten kaasu oli erilaista eri kaupungeissa. Varhaisessa vaiheessa verkostossa kulki ilmakaasua, mutta hyvin nopeasti opittiin valmistamaan voimakaasua eli generaattorikaasua. Sittemmin katuvalaistuksen vaatimuksesta käytiin tuottamaan valokaasua, jota aluksi valmistettiin karburoimalla generaattorikaasua, myöhemmin kuivatislaamalla kivihiiltä.
Kivihiilen kuivatislauksessa saadulla kaasulla oli korkeampi lämpöarvo, ja sitä saatiin samalla kun terästeollisuutta varten tuotettiin koksia. Myöhemmällä aikakaudella kuivatislauspanoksen jäähdytykseen käytettiin tulistettua höyryä, jolloin mukaan sekoittui vesikaasua. Näin syntynyt kaasu oli pääasiassa hiilimonoksidin ja vedyn seosta, joka syntyi hiilestä ja vesihöyrystä seuraavalla kemiallisella reaktiolla:
Myöhemmin hehkusukan käyttöönotto poisti vaatimuksen kaasuliekin valaisevuudesta.
Kaupunkikaasua käytettiin ensimmäisissä sisäisissä, sylinterillä varustetuissa polttomoottoreissa.
Kaasulaitoksien valtakausi päättyi 1900-luvun lopulla, ja kaupunkikaasuverkostoihin alettiin johtaa maakaasua. Maakaasu eli metaani on myrkytöntä ja sitä voidaan käyttää metaaniajoneuvojen polttoaineena. Siten kaupunkikaasuverkoston varrelle on helppo pystyttää metaanin tankkauspisteitä.
Fire-Hearted
Fire-Hearted on Elias Viljasen vuonna 2009 julkaisema levy.
Eymet
Eymet on kunta Lounais-Ranskassa Dordognen departementissa Akvitanian alueella. Siellä on kaksi linnaa; 1200-luvulla rakennettu Eymetin linna (Château d'Eymet) ja 1600-luvulla rakennettu Pouthetin linna (Château de Pouthet).
Lubec (Maine)
thumb|right|West Quoddy Headin majakka, taustalla Kanada Lubec on puolentoista tuhannen asukkaan kunta Washingtonin piirikunnassa, Mainen osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Lubec on myös Yhdysvaltain manneralueen itäisin kunta.
Historia
Ensimmäinen siirtokunta alueelle perustettiin noin vuonna 1775. Aluksi se kuului osana Eastportiin, mutta erotettiin siitä 21. kesäkuuta 1811 ja nimettiin saksalaisen Lyypekin kaupungin mukaan. Vuoden 1812 sodan jälkeen Lubec oli huomattava kipsin salakuljetussatama, vaikkakin pääasialliset elinkeinot olivat maanviljelys ja kalastus. Vuoteen 1859 mennessä kaupunkiin oli perustettu nahkatehdas, kolme rouhemyllyä ja yhdeksän sahaa. Vuoteen 1886 mennessä kuntaan tuli kaksi laivatelakkaa, kolme veneveistämöä ja kolme purjetehdasta.
Lubecin asutuksen huippuajat ajoittuvat 1910- ja 1920-luvuille, jolloin sen asukasluku oli parhaimmillaan noin 3 300 asukkaassa. Tämän jälkeen asukasluku on hitaasti mutta varmasti laskenut ja vuoden 2010 väestönlaskennassa asukasmäärä oli 1 359 asukasta.
Maantiede
Lubec sijaitsee Mainen osavaltion koilliskolkassa. Kunnan kokonaispinta-ala on 203 neliökilometriä, josta vettä on 116,9 neliökilometriä. Lubec sijaitsee Passamaquoddy Bayn salmeen pistävällä niemellä, hieman etelään Eastportista. West Quoddy Headin majakka, Yhdysvaltain mantereen itäisin piste, on hieman kaupungista kaakkoon. Franklin Delano Rooseveltin silta liittää Lubecin ja Kanadan New Brunswickin puolella olevan Campobello Islandin toisiinsa.
Georg von Willebrand
Georg von Willebrand (6. helmikuuta 1873 Vladikavkaz – 9. lokakuuta 1921 Helsingin pitäjä) oli suomalainen tilanomistaja, insinööri ja valtiopäivämies.
2018
2018 (MMXVIII) oli gregoriaanisen kalenterin normaalivuosi (ei karkausvuosi), joka alkoi maanantaista.
Georg von Willebrand
Von Willebrandin vanhemmat olivat kenraalimajuri Reinhold Robert von Willebrand ja Dorothea Anna Alroë ja puolisot vuodesta 1898 Lydia Colliander (k. 1910) ja vuodesta 1912 Asta Charlotte Bothnera. Von Willebrand tuli ylioppilaaksi Helsingissä ja valmistui insinööriksi 1895. Hän oli liikemies Suomessa ja Tanskassa, samoin kuin tilanomistaja ja maanviljelijä Kylmäkoskella.
2018
Joulukuu
thumb|Helsingin keskustakirjasto Oodi avattiin yleisölle.
Warren Spector
Warren Spector (s. 2. lokakuuta 1955) on yksi arvostetuimmista tietokonepelisuunnittelijoista.
Ennen liittymistään videopelialalle hän työskenteli Steve Jackson Gamesilla sekä TSR, Inc. -yritykselle tuottaen roolipelejä.
Vuonna 1989 hän liittyi Origin Systemsille, jossa hän tuotti Ultima Underworldin. Tämän jälkeen hän liittyi Looking Glass Studiosille, jossa hän työskenteli System Shock -pelin parissa. Vuonna 1997 hän siirtyi Ion Stormille, joka kehitti muun muassa Deus Ex ja Deus Ex: Invisible War -pelit. Vuonna 2004 hän lähti Ion Stormilta henkilökohtaisista syistä.
FS Dupetit-Thouars (1901)
Valmistus
Alus tilattiin Toulonin laivastontelakalta, missä köli laskettiin huhtikuussa 1899. Alus laskettiin vesille 5. heinäkuuta 1901 ja otettiin palvelukseen 1905.
Warren Spector
Vuonna 2005 hän perusti Junction Point Studiosin, jonka Disney Interactive hankki omistukseensa. Studion peli Epic Mickey oli menestys, mutta sen seuraaja Epic Mickey 2 ei ollut ja Disney sulki studion vuonna 2013.
FS Dupetit-Thouars (1901)
Palvelus
Ensimmäisen maailmansodan alus oli Kanaalin ja Atlantin alueilla. Alus suojasi 28 kauppalaivan saattuetta New Yorkista, kun Saksan keisarikunnan laivaston sukellusvene torpedoi 7. elokuuta 1918 risteilijän 400 merimailia Brestistä. Yhdysvaltain laivaston hävittäjät pelastivat pääosan miehistöstä.
Warren Spector
Vuonna 2016 Spector kertoi lähtevänsä akateemisista ympyröistä ja liittyneensä Otherside Entertainmentille studio-ohjaajaksi. Myöhemmin uutisoitiin, että System Shock 3:n kehitys on peruttu. System Shock 3:n kehityksestä kerrottiin vuonna 2015.
Silta salaiseen maahan
Silta salaiseen maahan on yhdysvaltalaisen Katherine Patersonin kirjoittama nuortenkirja. Englanninkielinen alkuteos julkaistiin 1977 ja suomennos kaksi vuotta myöhemmin WSOY:n kustantamana. Kirjan suomensi Leila Ojasen johtama Tampereen kieli-instituutin 2. kurssin työryhmä.
Kirjan tapahtumat sijoittuvat Yhdysvaltoihin Virginian syrjäseudulle. Päähenkilöt ovat nuoria, ja kirjassa kuvataan heidän suhteitaan perheeseensä ja koulutovereihinsa. Kirjan idea syntyi Patersonin David-pojan parhaan ystävän kuoltua kahdeksanvuotiaana.
Kirjan pohjalta on tehty kaksi elokuvaa. Ensimmäinen, vuonna 1985 ilmestynyt televisioelokuva, ei ollut erityisen uskollinen sovitus eikä Paterson ollut osallisena sen työstämisessä. Vuonna 2007 sen sijaan ilmestyi Walden Median tuottama teatterielokuva, sekin nimeltään Silta salaiseen maahan, jossa tuottajana ja toisena käsikirjoittaja toimi kirjailijan poika David L. Paterson – sama jonka lapsuusystävän kuolemasta kirja sai alkunsa.
Tarina
Jess Aarons on kymmenvuotias poika, joka elää pienellä maatilalla vanhempiensa ja neljän siskonsa kanssa. Perhe on melko köyhä, vaikka isä käykin töissä kaupungissa. Kesälomalla Jess harjoittelee kotipihassa juoksua ollakseen seuraavana lukuvuonna koulun nopein juoksija. Syksyllä Jessin naapuriin muuttaa Burken perhe. Heidän tyttärensä Leslie herättää heti huomiota erikoisella pukeutumisellaan ja harrastuksillaan. Jess ei pidä siitä, että uusi naapuri koettaa koulussa lyöttäytyä hänen seuraansa, kun pojat valmistautuvat juoksukilpailuun. Leslie pääsee kuitenkin kilpailuun mukaan ja voittaa sen. Tytölle häviäminen on niin noloa, että juoksukilpailut loppuvat siihen. Myös Jess on harmissaan häviöstään, mutta tutustuttuaan paremmin Leslieen heistä tulee parhaat ystävykset.
Leslien vanhemmat ovat kirjailijoita, ja heidän kotonaan luetaan paljon. Leslie tuntee monia mielikuvituksellisia tarinoita, ja hän keksii Jessin ja Leslien oman salaisen valtakunnan, Terabithian. Seikkaillessaan Leslien kanssa Terabithiassa Jess oppii paljon asioita, joista hänelle on hyötyä arkielämässä. Hän oppii kohtaamaan vaikeat asiat ja selviytymään niistä. Myöhemmin Leslie kuitenkin kuolee pudottuaan köyden katkettua jokeen.
Lähteet
Lisa Hill
Jean Sibelius
Johan Christian Julius ”Jean” Sibelius oli suomalainen myöhäisromantiikan taidemusiikin säveltäjä. Hänen kansallisromanttinen musiikkinsa oli tärkeässä osassa Suomen kansallisen identiteetin muodostumisessa. Sibelius on kansainvälisesti tunnetuin ja esitetyin suomalainen säveltäjä. Sinfonioiden ja sinfonisten runojen luojana Sibelius oli 1900-luvun merkittävimpiä.
Sibeliuksen keskeisimmät teokset ovat hänen seitsemän sinfoniaansa. Sinfonioiden lisäksi hänen tunnetuimmat teoksensa ovat viulukonsertto sekä orkesteriteokset Finlandia, Karelia-sarja, Tuonelan joutsen (osa Lemminkäis-sarjaa) ja Valse triste. Hänen muihin teoksiinsa kuuluu muun muassa vokaali-, kuoro- ja pianomusiikkia, näytelmämusiikkia ja kamarimusiikkia. Sibeliuksen viimeiset suurimuotoiset teokset olivat seitsemäs sinfonia (1924), näyttämöteos Myrsky (1926) ja sävelruno Tapiola (1926). Suomessa Sibeliuksen syntymäpäivä 8. joulukuuta on liputuspäivä, suomalaisen musiikin päivä.
Lapsuus ja nuoruus
pienoiskuva|vasen|Jean Sibeliuksen syntymäkoti Hämeen­linnassa osoitteessa Hallitus­katu 11 on nykyään museona. pienoiskuva|upright|11-vuotias Johan Christian Julius Sibelius vuonna 1876. Johan Julius Christian ”Janne” Sibelius syntyi 8. joulukuuta 1865 Hämeenlinnassa. Isä, Hämeenlinnan kaupunginlääkäri Christian Gustaf Sibelius, kuoli lavantautiin heinäkuussa 1868 Sibeliuksen ollessa kaksivuotias. Hänen äitinsä oli Pyhäjoen rovastin tytär Maria Charlotta (o.s. Borg). Sibeliuksella oli vanhempi sisar Linda Maria (1863–1932) ja nuorempi veli Christian Sibelius (1869–1922). Sibeliuksen koti oli ruotsinkielinen.
Sibelius aloitti pianotunnit 7-vuotiaana tätinsä opastuksella. Viululle ja sellolle noin vuonna 1881 sävelletty impressiotyyppinen ”Vesipisaroita” (Vattendroppar) on hänen ensimmäisiä sävellyksiään. Lyseoaikana hän alkoi harjoitella viulunsoittoa intohimoisesti ja kävi 16-vuotiaasta alkaen viulutunneilla paikallisen sotilaskapellimestarin luona. Sisarustensa kanssa Sibelius soitti yhdessä lapsuudesta saakka: Sibelius soitti viulua, Linda pianoa ja Christian selloa. Christianista tuli myöhemmin arvostettu psykiatri. Linda ryhtyi opettajaksi ja lähetyssaarnaajaksi. Lopulta Linda joutui mielenterveysongelmiensa vuoksi pysyvään hoitoon, mutta Sibelius piti häneen edelleen yhteyttä.
Opiskelu
Alakoulusta Sibelius jatkoi suomenkieliseen Hämeenlinnan normaalilyseoon, joka oli perustettu vähän aiemmin suomalaisuusliikkeen ansiosta. Sibeliuksesta tuli kaksikielinen, ja hän luki Elias Lönnrotin Kalevalaa sekä J. L. Runebergin, Zachris Topeliuksen ja Aleksis Kiven teoksia. Hän kirjoitti 1880–1885 viitisentoista sävellystä, joihin kuului pianomusiikkia ja kamarimusiikkiteoksia. Hänen esikuviaan olivat wieniläisklassikoiden lisäksi muun muassa Felix Mendelssohn, Edvard Grieg ja Pjotr Tšaikovski. Säveltämistä hän opiskeli Johann Christian Loben Lehrbuch der musikalischen Komposition -oppikirjasta. Vapaa-aikaansa ja kesiä Sibelius vietti Loviisassa ja von Konowien sukutilalla Sääksmäellä, missä hän oppi arvostamaan luontoa runollisesti mystisenä voimana. Jean-taiteilijanimensä Sibelius otti käyttöön 1886.
Kassim Majaliwa
Kassim Majaliwa on tansanialainen poliitikko. Hän toimii maansa pääministerinä vuodesta 2015. Sitä ennen hän oli aluehallinnon varaministeri. Tullessaan valituksi Majaliwa oli 54-vuotias.
Jean Sibelius
Opiskelu
Päästyään vuonna 1885 ylioppilaaksi Sibelius aloitti lakimiehen opinnot Keisarillisessa Aleksanterin yliopistossa Helsingissä, mutta musiikki vei huomion luvuilta, ja opinnot keskeytyivät heti ensimmäisen vuoden jälkeen.
Sibelius opiskeli Helsingissä musiikkia vuosina 1885–89 muun muassa musiikkiopistossa eli nykyisessä Sibelius-Akatemiassa Martin Wegeliuksen johdolla. Aluksi tärkeimmällä sijalla oli viulunsoitto, mutta Sibeliuksen huomattua etteivät hänen taitonsa riittäneet virtuoosiksi, nousi säveltäminen etusijalle. Helsingin-kaudellaan Sibelius teki lähes sata sävellystä, ja häntä alettiin jo luonnehtia musiikkineroksi.
Jatko-opintoja Sibelius suoritti vuosikymmenen vaihteessa Berliinissä (1889–90) Albert Beckerin johdolla ja Wienissä (1890–91) Karl Goldmarkin ja Robert Fuchsin johdolla.
Ystäväpiiri ja avioituminen
Suomessa Sibeliuksesta tuli osa vapaamuotoista, eri aloja edustavien taiteilijoiden nuorsuomalaishenkistä ryhmää, jonka muodostivat hänen lisäkseen Akseli Gallen-Kallela, Pekka Halonen, Eero Järnefelt ja Arvid Järnefelt, Eino Leino, Robert Kajanus, Juhani Aho sekä Eero Erkko. Useat ryhmän jäsenistä muodostivat sittemmin naapuriyhteisön Tuusulanjärven ympäristöön. Helsingissä Sibelius tutustui kuuluisaan italialais-saksalaiseen pianistiin ja säveltäjään Ferruccio Busoniin, josta tuli Sibeliuksen musiikin uskollisimpia puolestapuhujia.
Sibelius solmi erityisen tiiviit siteet Järnefeltin perheeseen. Hän avioitui Eero ja Arvid Järnefeltin sisaren Ainon kanssa Tottesundin kartanossa Maksamaalla 10. kesäkuuta 1892. He saivat kuusi tytärtä: Eva, Ruth, Kirsti-Maria (kuoli yksivuotiaana lavantautiin), Katarina, Margareta ja Heidi.
Läpimurto
pienoiskuva|vasen|[[Akseli Gallen-Kallela, Sibelius, 1894.]] Palattuaan Suomeen vuonna 1891 Sibelius jatkoi Wienissä aloittamansa Kullervo-sinfonian säveltämistä. Kullervon kantaesitys vuonna 1892 oli Sibeliuksen koko uran suurimpia voittoja. Teoksessa kuultiin ensimmäistä kertaa Sibeliuksen väärentämätön sävelkieli, joka oli samanaikaisesti sekä kansallista että universaalia. Kullervosta lähtien suomalainen musiikki alkoi vapautua saksalaisten esikuvien vähäverisestä jäljittelystä. Robert Kajanuksen myöhempien sanojen mukaan ”suomalaisten sävelten mahtava kevätvirta syöksyi valtavalla kohinalla esiin erämaasta”.
Kullervon kantaesityksen jälkeen Sibelius avioitui. Hän lähti Aino-vaimonsa kanssa karelianismin innoittamalle häämatkalle Kalevalan syntysijoille Karjalaan, Lieksaan ja Kolille. Hän matkusti yksin vielä Ilomantsiin ja Korpiselälle ja Suojärvelle kuulemaan ja keräämään runolaulua. Jo vuonna 1891 hän oli kuullut Porvoossa runonlaulaja Larin Paraskea.
Vuonna 1893 Viipurilainen osakunta tilasi Sibeliukselta musiikin Karjalan historiaa käsittelevään kuvaelmasarjaan. Sibelius koosti myöhemmin kuvaelmamusiikista Karelia-sarjan, johon kuuluivat osat Intermezzo, Balladi ja Alla marcia.
Matka Bayreuthin Wagner-juhlille vuonna 1894 sai Sibeliuksen pohdiskelemaan kalevalaisen oopperan säveltämistä. Tekeillä oli oopperahanke nimeltä Veneen luominen, mutta sittemmin Sibelius hylkäsi sen. Monia oopperaan tarkoitetuista aiheista päätyi neljä sävelrunoelmaa käsittävään orkesterisarjaan Lemminkäinen (1897). Kuuluisa Tuonelan joutsen perustui Veneen luomisen alkusoittoon.
Vuonna 1896 Sibelius haki Keisarillisen Aleksanterin yliopiston musiikin harjoitusmestarin virkaa, mutta hävisi paikan ystävälleen Robert Kajanukselle. Korvaukseksi – ja säveltämisen kannalta onnekseen – Sibelius sai vuotuisen apurahan, joka myöhemmin vaihtui elinikäiseksi taiteilijaeläkkeeksi.
Sortovuosien aikana Sibeliuksesta alkoi kasvavassa määrin tulla yksi kansallisen itsenäisyystaistelun tunnuksista. Isänmaallisuutta huokuvat teokset Finlandia ja Ateenalaisten laulu nostivat suomalaisten mielialoja vaikeiden aikojen keskellä. Ensimmäinen sinfonia (1899) päätti Sibeliuksen kansallisromanttisen kauden. Siirtyminen orkesterirunoelmasta sinfoniaan merkitsi myös kääntymistä kohti absoluuttisen musiikin ihanteita. Sibelius asui perheineen Italiassa vuoden 1901 helmikuusta toukokuuhun. Syventyminen Italian vanhan taiteen selkeään muotokieleen oli omiaan vahvistamaan Sibeliuksen tuotannossa nousevaa klassisen sopusuhtaista suuntausta. Toisen sinfonian ohella muutos näkyy selvästi muun muassa sinfonisessa runossa Satu (1902) ja vuosina 1903–1905 sävelletyssä viulukonsertossa.
Muutto Ainolaan
pienoiskuva|Ainola talvisessa asussa 1940-luvulla. (Valokuva [[Santeri Levas.)]] Jean ja Aino Sibeliuksen koti Ainola valmistui Tuusulanjärven rantatielle vuonna 1904. Elämä Helsingissä oli käynyt sävellystyön ja perhe-elämän kannalta liian rasittavaksi vilkkaan ravintolaelämän takia. ”Helsingissä kaikki laulu kuoli minussa”, totesi Sibelius myöhemmin. Muutto Ainolaan takasi Sibeliukselle ihanteellisen työskentely-ympäristön koko loppuelämäksi. Sibeliuksen elämä oli näinä aikoina muutenkin nousuvoittoista: esimerkiksi hänen musiikkinsa alkoi löytää pysyvän jalansijansa Englannissa. Sibelius sai lukuisia vaikutusvaltaisia ulkomaisia tukijoita. Ainolan valmistumisen aikoihin sävelletyistä teoksista huomattavimpia ovat kolmas sinfonia ja Pohjolan tytär. Sibelius johti Pohjolan tyttären menestyksekkään kantaesityksen Pietarissa vuonna 1906.
Keväällä 1908 Sibeliuksella havaittiin kurkkukasvain. Leikkaus onnistui hyvin, mutta säveltäjän oli luovuttava sikareista ja alkoholista moneksi vuodeksi. Sibelius oli taipuvainen syviin masennuskausiin. Ei ole sattumaa, että nimenomaan näihin aikoihin Sibelius loi sisäistyneimmät, ekspressionistisimmat ja vaikeatajuisimmat sävellyksensä. Masennusvuosien mestariteoksia ovat muun muassa Öinen ratsastus ja auringonnousu (1908), jousikvartetto Voces intimae (1909), modernistinen neljäs sinfonia (1911), Bardi (1913) ja Luonnotar (1913).
Kansainvälinen maine kasvaa
1910-luvun alussa Sibelius teki useita konserttimatkoja ulkomaille. Kohteina olivat muun muassa Göteborg, Riika, Kööpenhamina, Berliini ja Pariisi. Sibeliuksen tähti alkoi vakiintua musiikinhistorian taivaalla. Vuonna 1912 Sibeliukselle tarjottiin Wienin musiikkiakatemian sävellyksen professuuria, josta säveltäjä kuitenkin kieltäytyi. Sibelius ymmärsi, ettei opettaminen ollut hänen ominta alaansa. Vuonna 1914 Sibelius matkusti Yhdysvaltoihin Norfolkin musiikkijuhlille johtamaan orkesteriteoksensa Aallottaret kantaesityksen. Aallottarissa puhaltaa Sibeliuksen tuotannossa ennen tuntemattomia, pehmeitä impressionistisia tuulia. Amerikan-matkan yhteydessä Sibelius vihittiin Yalen yliopiston kunniatohtoriksi. Lisäksi säveltäjä kävi ihailemassa Niagaran putouksia. Sibeliuksen teosten Yhdysvalloissa saama vastaanotto oli voimakkaan myönteinen, ja kaikki hänen johtamansa konsertit olivat loppuunmyytyjä.
Sibeliuksen lupaavasti alkanut kiertueputki katkesi ensimmäiseen maailmansotaan. Sotavuosina hänen tulonsa romahtivat, ja hän joutui henkensä pitimiksi säveltämään monia melko vähäpätöisiä tilausteoksia ja pienimuotoisia kappaleita. Tosin maailmansodan aikana Sibelius sävelsi myös hienoimpiin saavutuksiinsa kuuluvan viidennen sinfonian, jonka ensimmäinen versio kantaesitettiin säveltäjän 50-vuotisjuhlinnan yhteydessä. Sibelius pyrki kohti uutta muotoa, yhdistämään sinfonian ja sinfonisen runon sinfoniseksi fantasiaksi.
Samoihin aikoihin Sibelius joutui Suomessa valinneiden kieliriitojen välikappaleeksi. Hänen 50-vuotispäivänsä yhteydessä vuonna 1915 kansatieteilijä Otto Andersson julkaisi Tidning för Musik -lehdessä sukutaulukon, joka korosti Sibeliuksen ruotsinkielisiä maalaisjuuria. Vuotta myöhemmin sukututkija Eeli Granit-Ilmoniemi teki Sibeliuksesta oman sukuselvityksensä, joka ilmestyi Uudessa Suomettaressa. Sen mukaan Sibeliuksen esi-isät olivat lähinnä suomenkielisiä talonpoikia. Molemmat tutkimukset saivat hänet raivoihinsa, koska Sibelius oli pitänyt itseään aatelissukuisena.
Sota-ajan ankeus alkoi haihtua vuonna 1919, jolloin Sibelius osallistui pitkästä aikaa kansainvälisille musiikkijuhlille, Pohjoismaiden musiikkipäiville. Matkan yhteydessä hän tapasi toisen suuren pohjoismaisen sinfonikon, Tanskan Carl Nielsenin.
1920-luvun mestariteokset ja Järvenpään hiljaisuus
pienoiskuva|Marsalkka [[Gustaf Mannerheim|Mannerheim, Aino Sibelius ja säveltäjä 70-vuotisjuhlissaan 1935.]] Vuodet 1920–22 olivat luovan tauon aikaa Sibeliuksen elämässä. Hiljaisuuden päätyttyä hän alkoi esiintyä uudelleen ulkomailla ja viimeisteli kypsän kauden mestariteoksensa, kuudennen (1923) ja seitsemännen (1924) sinfoniansa. Viimeiselle kolmelle sinfonialle on leimallista seestyneisyys ja tasapainoisuus. Samalla hän huomasi kokevansa vanhenevan säveltäjän kohtalon: työ ei sujunut enää samaa vauhtia kuin ennen, ja itsekritiikki alkoi kasvaa suhteettomaksi. Sibeliuksen viimeiset laajamittaiset työt olivat sinfoninen runo Tapiola (1926) ja Shakespearen Myrsky-näytelmään tehty musiikki (1926). Vuonna 1929 syntyivät viimeiset julkaistut teokset viululle ja pianolle (opukset 114–116).
Tiettävästi Sibeliuksen viimeinen julkinen sävellys on Akseli Gallen-Kallelan hautajaisiin syntynyt Surusoitto uruille op. 111b (1931), joka Aino Sibeliuksen mukaan perustuu kahdeksannen sinfonian materiaaliin. Säveltäjä kamppaili vuosikausia kapellimestari Serge Koussevitzkyn Bostonin sinfoniaorkesterin tilaaman kahdeksannen sinfonian kanssa. Sibeliuksen on oletettu polttaneen kaiken kahdeksanteen sinfoniaan liittyvän aineiston 1940-luvulla. Kuitenkin vielä 1950-luvulla Jean Sibelius totesi, että kahdeksas sinfonia on valmis luonnoksena.
Kun Jean Sibelius täytti 70 vuotta 8. joulukuuta 1935, hänen kunniakseen pidettiin juhlakonsertti juuri valmistuneessa Helsingin messuhallissa. Helsingin kaupunginorkesterin ja Radio-orkesterin soittajista yhdistettyä orkesteria johti Sibeliuksen lanko Armas Järnefelt ja yleisön joukossa nähtiin muiden muassa kaikkien Pohjoismaiden pääministerit, marsalkka Gustaf Mannerheim, entiset presidentit K. J. Ståhlberg ja Lauri Kr. Relander sekä tuleva presidentti, eduskunnan puhemies Kyösti Kallio. Istuva presidentti P. E. Svinhufvud ei voinut sairastumisensa vuoksi osallistua tilaisuuteen. Valtiovalta halusi läsnäolollaan korostaa Sibeliuksen asemaa kansallisena symbolina. Juhlasta tuli Sibeliuksen hyvästijättö suurelle yleisölle, koska tämän jälkeen hän ei enää osallistunut julkisiin tilaisuuksiin.