cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen sisällissota
Kunniamerkit
Svinhufvudin senaatin puolella taistelleille jaettiin vuoden 1918 vapaussodan muistomitaleita ja vapaudenristin mitaleita. Vapaudenristin ritarikunta perustettiin 4. maaliskuuta 1918. Sen suurmestari on puolustusvoimien ylipäällikkö.
Muita aikaan liittyneitä mitaleita ovat Asikkalan rintamamiesten risti, Etelä-Savon rykmentin rintamamerkki, Hattulalaisten muistomitali, Janakkalalaisten muistomitali, Heinolan kunnan muistomitali, Helsingin valloituksen muistomitali, Karjalan rintamamerkki, Lammin kunnan rintamamiesmerkki, Länkipohjan muistoristi, Padasjoen kunniaristi, Patterinmäkeläisten risti, Päämajan merkki, Rauman sojeluskunnan muistomitali, Raudun risti, Sipoon kunnan muistomitali, Svidjan mitali, Tampereen valloituksen muistomitali, Venäjänsaaren muistomitali, Vilppulan risti, Vimpelin sotakoulun merkki ja Vöyrin kaartin merkki.
Kirjallisuus
Ensimmäinen yleisesti arvostettu Suomen sisällissotaa käsittelevä kaunokirjallinen teos oli Frans Emil Sillanpään jo vuonna 1919 valmistunut romaani Hurskas kurjuus. 1920–1950-luvuilla vuoden 1918 tapahtumia kosketellut kaunokirjallisuus on kirjoitettu lähinnä sodan voittajan näkökulmasta. Tosin vuonna 1931 ilmestyi Jarl Hemmerin pohjoismaisella kirjallisuuspalkinnolla palkittu teos En man och hans samvete (Mies ja hänen omatuntonsa), joka käsitteli sotaa laajemmasta, humanistisesta näkökulmasta. Tunnetuimmat ja keskustelua herättäneimmät kirjat sodasta ja siihen johtaneista syistä olivat kuitenkin Väinö Linnan romaanitrilogian Täällä Pohjantähden alla osat 1 ja 2. Linnan tekstien katsotaan antaneen merkittäviä virikkeitä 1960-luvulta lähtien yleistyneeseen tapaan tarkastella konfliktia myös hävinneen osapuolen näkökulmasta. Runoudessa vuoden 1918 sotaa käsittelevä Viljo Kajavan kiitetty teos Tampereen runot ilmestyi sekin 1960-luvulla. Kuopion ja Lahden Hennalan vankileirillä olleen Uuno Pekka Kekäläisen kirjoittama kirja Poika maailman hartioilla (1973) sisältää yksityiskohtaisen päiväkirjan Hennalan vankileiriltä. Vuonna 2003 ilmestyi Leena Landerin vuoden 1918 sodasta kertova kirja Käsky. Se sai Finlandia-ehdokkuuden ja käsikirjoituksen pohjalta valmistui myös radiokuunnelma Susijahti (Yle, Radioteatteri 2004), joka valittiin Sokeiden kuunnelmaraadissa vuoden 2004 parhaaksi ensiesitykseksi. Kirjasta on muokattu myös teatteriesityksiä muun muassa Suomen Kansallisteatteriin vuonna 2006. 2000-luvulla ovat ilmestyneet myös kirjailija Antti Tuurin teokset Suuri asejuna Pietarista vuonna 2006, Tampereen taistelua vuonna 1918 kuvaava Kylmien kyytimies vuonna 2007 ja Pohjanmaalla vuonna 1918 vangituista venäläissotilaista kertova Surmanpelto vuonna 2008. Myös Kjell Westön vuonna 2006 ilmestyneessä, Finlandia-kirjallisuuspalkinnon voittaneessa teoksessa Missä kuljimme kerran käsitellään Suomen sisällissotaa, samoin kuin kirjailijan vuonna 2013 ilmestyneessä teoksessa Kangastus 38. Harri Raittiin romaani ”Huhtikuun neljäs 1918” ilmestyi 1987 ja on todellisuuteen perustuva kertomus välikohtauksesta Rymättylässä. Vuonna 2008 kirjailija Anneli Kanto julkaisi dokumentaarisen romaanin ”Veriruusut”, joka käsittelee Valkeakosken naiskaartin vaiheita. Seuraavana vuonna Pekka Saaristo dramatisoi kirjasta näytelmän, jota on esitetty muun muassa Porissa, Tampereella ja Valkeakoskella.
Elokuva
Suomalaisissa elokuvissa vuoden 1918 sota tuli aluksi esiin lähinnä sivujuonteina, esimerkiksi elokuvassa Silja – nuorena nukkunut (ohjaus Jack Witikka, 1956). Ensimmäisiä sisällissotaan keskittyneitä elokuvia oli vuonna 1957 valmistunut T. J. Särkän ohjaama ja Jarl Hemmerin romaaniin pohjautuva elokuva 1918 – mies ja hänen omatuntonsa.
Dokumentaarisuutta tavoittelevia tai elämäkerrallisia kuvauksia vuosien 1917–1918 tapahtumista ovat suomalais-neuvostoliittolainen Luottamus (1976), Alfred Kordelinin kohtalosta kertova Mommilan veriteot (1973) sekä Maiju Lassilan elämästä kertova Tulipää (1980).
1990-luvulla lähtien Suomen sisällissotaa on käsitelty useissa elokuvissa. Tero Jartti ohjasi vuonna 1994 elokuvan Aapo Runar Schildtin novellin pohjalta. Elokuva kertoi yksittäisen punakaartilaisen kohtalosta. Vuonna 1997 valmistui Olli Saarelan ohjaama Lunastus, joka kuvasi papin henkisiä ristiriitoja sisällissodan keskellä. Vuonna 2007 valmistui vuoden 1918 tapahtumia sivuava Lauri Törhösen ohjaama elokuva Raja 1918. Aku Louhimies ohjasi Leena Landerin kirjaan perustuvan elokuvan Käsky (2008).
Vuonna 2012 elokuvateattereihin tuli Claes Olssonin elokuva Taistelu Näsilinnasta 1918, joka kertoo Melinin komppanian taistelusta Tampereella. Heikki Kujanpään vuonna 2018 ohjaama Suomen hauskin mies on punavankileirille sijoittuva mustaa huumoria sisältävä draama.
Sarjakuva
Korkeajännitys-sarjassa julkaistiin vuonna 2000 kaksi eri osapuolten näkökulmista tehtyä sarjakuvalehteä Kansalaissodan valkoinen Korkeajännitys – Vapauden tulikaste ja Kansalaissodan punainen Korkeajännitys – Taistoon työkansan puolesta! Tekijöiden (Asko Alanen, Jouko Ruokosenmäki ja Samson) perehtyneisyys aiheeseen sai kiitosta asiantuntijoilta ja toi kunniamaininnan Vuoden Valopilkku -kilvassa.
Todellisten henkilöiden vaiheisiin perustuvia sisällissotasarjakuvia ovat omakustanteet Punainen ratsumies vuodelta 2007 sekä Rauha ja sota vuodelta 2008. Ilkka Markkulan, Jukka Koivusaaren ja Kimmo Lehtimäen Punainen ratsumies kertoo sodasta punapäällikkö Verner Lehtimäen tarinan kautta. Satu Lusan Rauha ja sota, vuoden 2009 Sarjakuva-Finlandiaehdokas, perustuu tositapahtumiin Humppilan Venäjän kylässä.
Latvian presidentti
Latvian presidentti on Latvian valtionpäämies, jonka tehtävä on ensisijaisesti seremoniallinen. Nykyinen presidentti on vuonna 2023 virkaan astunut Edgars Rinkēvičs. Presidentti on muun muassa valtion päämies ja asevoimien ylipäällikkö. Latviassa presidenttiä ei valita suoralla kansanvaalilla, vaan hänet valitsee parlamentti eli Saeima neljän vuoden virkakaudelle, joita voi olla korkeintaan kaksi peräkkäin. Ennen vuotta 1997 kauden pituus oli vain kolme vuotta. Presidentin tulee olla Latvian kansalainen ja vähintään 40-vuotias.
Jouko Öystilä
Öystilä aloitti jääkiekkoilun kotikaupungissaan Oulussa Kärppien nuorten joukkueissa. Vuonna 1969 Öystilä siirtyi Helsinkiin Jokereihin, missä voitti vuonna 1971 SM-hopeaa ja kaksi vuotta myöhemmin Suomen-mestaruuden. Kauden 1973–74 hän pelasi TPS:ssä. Tämän jälkeen hän siirtyi Saksan liigassa pelaavan Kölner EC:n riveihin, jossa pelasi kolme vuotta. Tuona aikana hän kuitenkin käväisi tilapäisesti pelaamassa TPS:n riveissä. Öystilä voitti Kölnerin riveissä Saksan-mestaruuden vuonna 1977. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Ruotsin pääsarjaan AIK Solnaan, missä oli ensimmäisellä kaudellaan voittamassa Ruotsin-mestaruushopeaa. Hän jatkoi AIK:ssa vielä toisen kauden, minkä jälkeen siirtyi lahtelaiseen KiekkoReippaaseen yhdeksi kaudeksi. Tämän jälkeen hän siirtyi Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneeseen espoolaiseen Jäähonkaan ennen aktiiviuransa lopettamista.
Uransa aikana Öystilä kieltäytyi useista tärkeistä otteluista ja turnauksista maajoukkueessa. Hän kuitenkin osallistui muun muassa maailmanmestaruuskisoihin vuosina 1971–1975.
Öystilän poika Samu Öystilä (s. 1993) pelaa Suomi-sarjan Haukoissa.
Bell UH-1 Iroquois
Bell UH-1 Iroquois on Bell Helicopter -yhtiön valmistama sotilaskuljetushelikopteri. Koneesta on myös kaksi siviiliversiota, Bell 204 ja 205. Kopteri, lempinimeltään "Huey", palveli Yhdysvaltojen asevoimia muun muassa Vietnamin sodassa erilaissa tehtävissä ja on historian käytetyin sotilashelikopteri. Malli otettiin käyttöön vuonna 1959 ja se oli ensimmäinen Yhdysvaltain asevoimain käyttöön ottama turbiinikäyttöinen helikopteri.
204-sarja
Vuonna 1952 Yhdysvaltain armeija totesi käytössään olleet helikopterit tarpeisiin nähden liian suuriksi, alitehoisiksi ja kalliksi huoltaa. Seuraavana vuonna armeija avasi suunnittelukilpailun uudesta kuljetuskopterimallista, jonka tuli soveltua erityisesti haavoittuneiden evakuoimiseen. Helmikuussa 1955 kahdestakymmenestä ehdokkaasta kilpailun voittanut Bell sai tilauksen kolmen arviointikappaleen rakentamisesta. Koekappaleiden tunniste oli XH-40.
XH-40 suoritti ensilentonsa vain 16 kuukautta suunnittelutyön alkamisesta, 26. lokakuuta 1956 Fort Worthissa Texasissa. Konetta lensi Bell-yhtiön koelentäjä Floyd Carlson. Sarjatuotanto alkoi vuonna 1959. Kopterille annettiin myös uusi tunnus, HU-1, ja nimi Iroquois, Pohjois-Amerikan itäosissa asuneen alkuperäiskansan mukaan. HU-1-tunnus kääntyi nopeasti arkikielessä muotoon Huey. Vaikka vuoden 1962 aselajien yhtenäisessä tunnusuudistuksessa koneen tunnukseksi vaihtui UH-1, koneeseen viitataan edelleen yleisimmin sen lempinimellä.
Hueytä kehitettiin edelleen 60-luvun aikana. 204-sarjaan kuului kolme päävarianttia. Alkuperäistä HU/UH-1A:ta seurasi tehokkaammalla moottorilla ja laajennetulla matkustamolla varustettu UH-1B vuonna 1960. UH-1C:n moottori vieläkin tehokkaampi ja tästä syystä malliin kuuluivat myös uusi roottori ja pidempi pyrstö.
Vuonna 1962 Yhdysvaltain merijalkaväki valitsi Hueyn uudeksi rynnäkkötukikopterikseen. Tarkoitusta varten kehitetty UH-1E-variantti perustui UH-1B:hen, mutta esimerkiksi koneen elektroniikka vaihdettiin merijalkaväen standardien mukaiseksi, eräät rakennusmateriaalit vaihdettiin paremmin suolavettä sietäviksi ja koneeseen lisättiin roottorijarru, jotta se olisi turvallisempi laivojen kansilla. Tästä mallista muokattiin edelleen variantit K (etsintä- ja pelastuskopteri) ja L (rahtikopteri).
205-sarja
Kopterin kuljetuskapasiteetin lisäämiseksi 204-sarjan koria päätettiin pidentää metrillä. Ensimmäinen tätä uutta 205-korimallia käyttänyt Huey-variantti oli UH-1D, joka tuli käyttöön jo ennen C-varianttia. Mallin moottori oli jälleen tehokkaampi ja roottori isompi, joskin käytännössä Vietnamin ylänkö-alueilla kone ei ohuen ilman vuoksi ollut enää edeltäjiään voimakkaampi. D-malliin voitiin myös asentaa huomattavasti enemmän ja raskaampia asejärjestelmiä kuin edeltäjiinsä.
Vuonna 1964 Yhdysvaltain ilmavoimat tilasi jälleen voimakkaammalla moottorilla varustetun UH-1F-mallin, jonka alkuperäinen tehtävä oli palvella strategisia ohjustukikohtia. Myöhemmin mallia käytettiin myös erikoisjoukkojen operaatioihin Kaakkois-Aasiassa, ja siitä kehitettiin edelleen psykologisiin operaatioihin erikoistunut P-malli.
Yöoperaatioita varten suunniteltiin 205-runkoinen UH-1H, jota oli mahdollista lentää vain instrumenttien varassa. Tästä edelleen kehitetty EH-1H erikoismalli oli tarkoitettu elektroniseen sodankäyntiin. Lisäksi Hueytä tuotettiin myös lisenssillä Yhdysvaltain liittolaismaissa, missä sille annettiin eri tunnuksia.
212-sarja
Vuonna 1970 käyttöön tullut UH-1N Twin Huey oli ensimmäinen kaksimoottorinen UH-1-malli. Turbiinien sovittamiseksi kone rakennettiin 205:stä edelleen laajennetun 212-rungon ympärille. Bell Helicopters suunnitteli koneen alun perin Kanadan ilmavoimien tilauksesta, mutta kone tuli myös laajasti Yhdysvaltain asevoimien käyttöön. Mallista valmistettiin myös 7 erikoiskuljetusversiota Yhdysvaltain presidentin käyttöön.
2000-luvun alussa Yhdysvaltain asevoimat ryhtyi uudistamaan UH-1N-laivastoaan. Verrattuna 1N:ään uusi UH-1Y Venom sisältää modernisoidut hallinta- ja havainnointilaitteet, uudistetun, nelilapaisen roottorin sekä rakenteellisia parannuksia. UH-1Y:tä alettiin tuottaa päivityspakkauksena olemassa oleviin 1N-malleihin vuonna 2004 ja ensimmäiset koneet otettiin käyttöön seuraavana vuonna. Vanhojen 1N-mallien päivittäminen lopetettiin 2008 ja 1Y-mallista ryhdyttiin valmistamaan kokonaan uusia yksilöitä.
Ilomantsinjärvi
Ilomantsinjärvi on Pohjois-Karjalassa Ilomantsissa Ilomantsin kirkonkylällä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 920 hehtaaria eli 9,2 neliökilometriä. Se on 4,6 kilometriä pitkä ja 3,4 kilometriä leveä. Järvenselkä on laaja ja avoin.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 14 miljoonaa kuutiometriä eli 0,014 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 1,6 metriä ja suurin syvyys on 2,3 metriä. Järvi on tasapohjainen.
Järven rantaviivan pituus on 25 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on kolme kilometriä. Rannat ovat pääosin soistunutta metsämaata. Puolet järven itärannasta on Ilomantsin kirkonkylän taajama-aluetta. Molemmat kirkot ja toinen hautausmaa sijaitsevat järvenrannan läheisyydessä. Muu asutus jää yhteen maatilaan ja muutamaan vapaa-ajan asuntoon. Joensuusta alkava Ilomantsin rata ohittaa järven sen eteläpuolelta.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Koitajoen valuma-alueen (04.9) Mekrijärven–Nuorajärven alueella (04.92), jonka Ilomantsinjärven valuma-alueeseen (04.926) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 144,5 metriä mpy.
Valuma-alue saa pääosan vedestään omalta valuma-alueeltaan. Ilomantsinjärvi valuma-alueella on yhdeksän yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat Tervonlampi (2 ha), Rentutlampi (1 ha) ja Sikrenlampi (2 ha), jotka laskevat Mustajokea myöten etelästä, sekä Havukkalampi (2 ha), Kätkytlampi (3 ha), Markunlampi (5 ha), Haukilampi (3 ha) ja Korpilampi (34 ha) Riihijokea myöten kaakosta. Pieni Akonlampi (2 ha) yhtyy lännestä Kimiinpohjaa pitkin Mustjokeen sen alajuoksulle.
Järven laskujoki Ilomantsinjoki lähtee järven pohjoisrannasta ja se laskee 4,7 kilometrin päässä Mekrijärveen, jonka vedenpinta on Palojärven patoamisen seurauksena kohonnut.
Teuvo Moilanen
Teuvo Johannes Moilanen (s. 12. joulukuuta 1973 Oulu) on suomalainen jalkapallomaalivahti, joka pelasi urallaan muun muassa 103 Veikkausliiga-ottelua Tampereen Ilveksen, FF Jaron ja FC KooTeePeen riveissä. Isossa-Britanniassa Moilanen edusti Preston North Endia, Scarborough'ta, Darlingtonia ja viimeksi Heartsia. Moilanen pelasi useissa Suomen nuorisomaajoukkueissa ja neljä ottelua A-maajoukkueessa.
Kihlakunnansyyttäjä
Kihlakunnansyyttäjä oli yleisen syyttäjän virkanimike Suomessa vuoteen 2019 saakka.
Aiemmin, ennen vuotta 1993, syyttäjinä toimivat kaupunginviskaalit raastuvanoikeuksissa ja nimismiehet ja apulaisnimismiehet kihlakunnanoikeuksissa. Vuoden 2019 lokakuusta alkaen syyttäjän virkanimike on aluesyyttäjä.
Valtakunnansyyttäjänvirastossa on valtionsyyttäjiä.
Yrjö Neuvo
Yrjö Aunus Olavi Neuvo (s. 21. heinäkuuta 1943 Turku ) on digitaaliseen signaalinkäsittelyyn ja sen sovelluksiin erikoistunut tekniikan tohtori, joka on toiminut sekä yliopistomaailmassa että myöhemmin Nokian radiopuhelinkehityksessä.
Hans-Georg Schwarzenbeck
Hans-Georg "Katsche" Schwarzenbeck (s. 3. huhtikuuta 1948 München) on saksalainen jalkapalloilija, jonka pelipaikka oli puolustaja. Hän pelasi Bundesliigassa vuodesta 1966 vuoteen 1981 416 ottelussa Bayern Münchenissä. Hän voitti kuusi Saksan mestaruutta, kolme Saksan cupia, yhden Cup-voittajien cupin ja kolme Euroopan cupia.
Yrjö Neuvo
Yrjö Neuvon erityisiä vahvuuksia ovat suuntautuminen sekä tekniikkaan että ihmisiin ja toiminta sekä tutkimuspuolella että yritysmaailmassa. Uransa aikana Neuvo on luonut yhteyksiä hyvin moniin tahoihin sekä yliopistomaailmassa, yritysmaailmassa, kansainvälisissä tutkimusyhteisöissä että yhdistyksissä.
Elämäkerta
Neuvo toimi Suomen Akatemian rahoittamana tutkijaprofessorina kauden 1984–1994, jonka jälkeen Neuvolle räätälöitiin pysyvä tutkimusprofessuuri, mutta hän ei ottanut sitä vastaan, kun Jorma Ollila pyysi häntä 1993 Nokian tutkimusjohtajaksi. Martti Häikiön ja Essi Ylitalon laatimassa Neuvon elämäkerrassa Bit bang rinnastuu tästä eteenpäin henkilöhistoriallinen ja yrityshistoriallinen menestystarina. Neuvo korostaa menestyksen syntyvän monitieteellisen tutkimuksen avulla.
Hans-Georg Schwarzenbeck
Saavutukset
Seura
Maajoukkue
Yrjö Neuvo
Elämäkerta
Yrjö Neuvo on julkaissut yli 400 tekniikan alan artikkelia. Hänellä on useita patentteja. Hän on ohjannut yli 30 tekniikan alan väitöskirjatyöntekijälle. Professori Neuvo on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1989 ja Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1993. Yrjö Väisälän vuonna 1938 löytämä pikkuplaneetta 1938 DN nimettiin vuonna 1991 Yrjö Neuvon mukaan 2898 Neuvoksi. Yrjö Neuvon keskimmäisen etunimen mukaan on nimetty pikkuplaneetta 1480 Aunus.
Neuvo on myös saanut IEEE:n fellow-arvon.
Heikki Kangas
Heikki Ilmari Kangas (s. 1. toukokuuta 1951 Alavieska) on suomalainen moukarinheittäjä.
Waiphot Phetsuphan
Waiphot Phetsuphan (, 27. maaliskuuta 1942 Thaimaa – 12. tammikuuta 2022 ) oli thaimaalainen laulaja. Hän on laulaja elokuvissa Taeng Tao Tai, Bang Som Bat, Dan Dai Ai Aod ja La Nong Pai Vietnam.
Konttorityö
Oy Konttorityö on vuodesta 1938 toiminut konttorikoneiden ja toimistotekniikan maahantuojayritys. Perheyrityksen perusti Viipurin Systema-yhtiössä Viipurissa työskennellyt Markus Hynninen. Hänen työtään jatkoi hänen poikansa, yrittäjäneuvos Tom Hynninen. Vuosikymmenten mittaan Konttorityö on toiminut muun muassa Olivettin maahantuojana 1955–1968. Yrityksen erikoisalaa ovat nykyisin terveydenhuollon sanelu- ja puheentunnistusjärjestelmät, joita yritys on tuonut maahan 1960-luvulta lähtien. Konttorityöllä on nelisenkymmentä jälleenmyyjää ympäri Suomen. Yrityksen toimitusjohtaja on Perttu Hynninen.
Historiaa
Markus Hynninen värväytyi vapaaehtoisena talvisotaan, vapautui palveluksesta 1942 ja kuoli vuonna 1944 sydäninfarktiin. Heti sotien jälkeen Konttorityöllä oli muiden suomalaisyritysten tavoin vaikeuksia saada myytävää tavaraa Saksasta ja Yhdysvalloista, ja päätuotteiksi muodostuivat ruotsalaiset Addo- ja Original-Odhner-laskukoneet. Sotien jälkeenkin Konttorityö säilytti kuitenkin asemansa muun muassa maan suurimpana konttorikoneiden korjaamona. 1950-luvun puolivälissä Konttorityö sai italialaisen Olivettin maahantuonnin itselleen Paul Pöyhösen perustamalta Vistemalta.
1960-luvun lopulla Olivettin uudet yhteyshenkilöt asettivat Konttorityölle uusia ehtoja, joita yritys ei hyväksynyt. Konttorityö luopui Olivettin maahantuonnista mutta jatkoi sen laitteiden korjaamista. Onnekseen yritys oli juuri aloittanut sanelukoneyhteistyön Philipsin kanssa, mihin Konttorityön nykyinenkin liiketoiminta paljolti perustuu. 1970-luvun alussa Philips kehitti ja valmisti myös laskukoneita ja varhaisia tietokoneita. Suomen valtion kanssa tehdyn ison tietotekniikkakaupan toimitusvaikeudet aiheuttivat välien viilenemisen Philipsiin, ja päädyttiin Konttorityön tietokoneosaston myymiseen Philipsille. 1970-luvulla Konttorityö markkinoi myös japanilaisten valmistajien Casion, Seikon ja Citizenin toimistotekniikkaa, ja myöhemmin toi maahan Infotec-merkkisiä kopiokoneita ja fakseja, mutta päätuotteiksi muodostuivat sanelu- ja puheentunnistuslaitteet.
Matti Kanervala
Matti Rauno Olavi Kanervala (s. 26. helmikuuta 1947 Kangaslampi) on suomalainen Varkaudessa asuva toimittaja ja runoilija.
Kanervalan vanhemmat olivat kirvesmies Keijo Olavi Kanervala ja Jenny Kähkönen. Hän oli naimisissa 1971–1976 dramaturgi Marita Antsolan kanssa.
Ruskotäpläkoi
Ruskotäpläkoi eli nokitäpläkoi (Ethmia pyrausta) on harvinainen, tumma perhoslaji. Suomen lajien uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi (CR). Lisäksi Ahvenanmaalla se on rauhoitettu ja erityisesti suojeltu laji.
Koko ja ulkonäkö
Pienehkö, hyvin tumma perhonen. Etusiivet ovat tasaisen mustanharmaat ja niissä on kolme mustaa täplää. Takasiivet ovat mustanharmaat ja kuviottomat. Pää, keskiruumis ja takaruumiin tyviosa ovat mustat, mutta takaruumiin kärkiosa on kirkkaan keltainen. Siipiväli 17–23 mm.
Samannäköinen laji on siilikkäisiin kuuluva nokisiipi (Atolmis rubricollis). Sen tunnistaa kuitenkin punaisesta kauluksesta.
Levinneisyys ja lentoaika
Lajin levinneisyys kattaa osia Suomesta ja Ruotsista. Lisäksi sitä on tavattu Virosta ja Latviasta sekä euroopanpuoleiselta Venäjältä. Skotlannista on muutamia yksittäishavaintoja eikä tiedetä elääkö perhonen siellä vakituisesti. Suomessa ruskotäpläkoita tavataan ainoastaan Ahvenanmaalla, joskin Uudeltamaalta on vanha yksittäinen havainto. Perhosia on tavattu touko-kesäkuussa.
Elinympäristö ja elintavat
Kosteilla rantaniityillä ja rantalehdoissa elävä perhonen, joka on levinneisyydetään erittäin paikallinen. Koiraat lentävät aamupäivästä keskipäivään lyhyin pyrähdyksin. Oranssit, kyljistään mustapilkulliset toukat elävät harvaankudotun seitin suojissa. Ne ovat aktiivisia pääasiassa öisin ja pudottautuvat maahan pienestäkin häiriöstä.
Ravintokasvi
Toukka elää keltaängelmällä (Thalictrum flavum).
Lennon & McCartney Songbook Volume 2
Lennon & McCartney Songbook Volume 2 on vuonna 1991 julkaistu kokoelma-albumi, jolla on The Beatlesin tunnetuksi tekemiä kappaleita muitten esittäminä. Se on jatkoa edellisvuonna julkaistulle Lennon & McCartney Songbookille.
Kaikki kappaleet ovat Lennon & McCartneyn.
Lähteet
CD-levy VSOP CD 162 (Connoisseur Collection Ltd., 1991)
Kalkku
Kalkku on Tampereen läntisin kaupunginosa, joka rajoittuu pohjoisessa Myllypuron teollisuusalueeseen, idässä Tesomajärven ja Raholan kaupunginosiin, etelässä Pyhäjärveen ja lännessä Nokian kaupunkiin. Asuinalueena Kalkku on melko vanhaa, ja siellä on paljon rintamamiestaloja. Alue laajentuu Kalkunvuoren suuntaan, jonne on rakennettu uusia kerros- ja rivitaloja sekä omakotitaloja. Kalkku kuului vuoden 1936 loppuun saakka siihenastiseen Pohjois-Pirkkalaan.
Historiaa
Kalkku on nimetty alueella sijaitsevan Kalkunvuoren mukaan ja ensimmäinen asemakaava alueelle vahvistettiin vuonna 1945. Alueen vanha nimi on ollut Petsanmäki; erään tiedon mukaan tällä nimellä tarkoitettiin erityisesti alueella sijaitsevaa metsämaata. Kaupunginosan alue kuului Ala-Villilän ja Keski-Villilän talojen maihin. 1900-luvun alussa siellä sijaitsivat Maaveräjän ja Ratakiston torpat, jotka oli nimetty Pyhäjärven lahtien mukaan. Alueen halki virtaa Ylöjärven puolelta alkunsa saava Myllypuro, jossa oli kolme myllyä.
Palveluita ja toimijoita
Kaupunginosassa on kauppa, pub, parturi, koulu, päiväkoti sekä Mustavuoren laskettelukeskus. Kalkku tunnetaan myös teollisuusalueena ja siellä sijaitsi Puolustusvoimien Ajoneuvovarikko (entiseltä nimeltään Kuljetusvarikko), joka on nykyisin Millog Oy:n toimipiste. Taajamassa, Mustavuoren luolassa on myös Suomen Punaisen Ristin Kalkun logistiikkakeskus, joka varastoi mm. katastrofiavun tarvikkeita.
Kalkun Mustanvuoren asuinalueella sijaitsee tiheä juoksuhautojen verkosto, jonka venäläiset kaivoivat ensimmäisen maailmansodan aikana vastaanottamaan saksalaisten hyökkäystä.
Guy Carleton
thumb|200px|H. de Dirckinck Holmfeldtin muotokuva Guy Carletonista. Guy Carleton, paroni Dorchester, (3. syyskuuta 1724 Strabane, Irlannin kuningaskunta – 10. marraskuuta 1808 Maidenhead, Englanti) oli brittiläinen kenraali. Hän toimi Quebecin provinssin kenraalikuvernööri vuosina 1768–1778 ja 1785–1795 sekä varakuvernöörinä 1766–1768. Hän oli myös brittijoukkojen ylipäällikkönä Yhdysvaltain vapaussodan loppuvaiheessa 1782–1783. Hän oli taitava strategikko, mutta taktiikassa huomattavasti heikompi.
Kalkku
Liikenneyhteydet
Tampereen Kaupunkiliikenne: linjat 17 sekä 29b (05.10.2018)
Guy Carleton
Kenraali Carleton torjui amerikkalaisten hyökkäyksen Quebeciin vuonna 1775. Hän ajoi siirtomaiden joukot Trois-Rivièresin kaupungin taakse ja komensi brittilaivastoa Valcourin saaren taistelussa vuonna 1776, jossa amerikkalaisten laivat tuhottiin.
Kalkku
Liikenneyhteydet
Väinö Paunu Oy lähiliikenne: linja 71KJ
Guy Carleton
Yorktownin piirityksen päätyttyä brittikenraali Cornwallisin antautumiseen Carleton nimitettiin brittiarmeijan ylipäälliköksi Henry Clintonin tilalle vuonna 1782. Carletonin tehtäväksi jäi lähinnä brittijoukkojen evakuoiminen Britannian päätettyä tehdä rauhan ja tunnustaa Yhdysvallat. Sen jälkeen ylipäälliköksi tuli vuonna 1783 John Campbell.
Carleton jäi eläkkeelle vuonna 1796 ja muutti tällöin Britanniaan.
Kalkku
Koulutus
Kalkun vuonna 1979 aloittaneessa koulussa toimivat peruskoulun vuosiluokat 1.–4. Lukuvuonna 2005–2006 koulun 106:tta oppilasta palvelivat rehtorin ja kahdeksan opettajan lisäksi kuraattori, terveydenhoitaja, hammashoitaja, vahtimestari, koulusihteeri sekä koulunkäyntiavustaja.
Kieliohjelman mukaan opiskellaan Kalkun koulussa ensimmäisenä vieraana kielenä englantia. Pienen oppilasmäärän vuoksi toisen vieraan kielen ryhmään tarvittavaa 16 oppilaan minimiä ole toistaiseksi saavutettu, mutta Kalkun kiihtyneen täydennysrakentamisen vuoksi alati kasvava väestöpohja on herättänyt toiveita riittävän ryhmäkoon löytymisestä lähitulevaisuudessa.
Luigi Illica
thumb|Luigi Illica Luigi Illica (9. toukokuuta 1857 Castell'Arquato, Piacenza, Italia – 16. joulukuuta 1919 Colombarone, Italia) oli italialainen libretisti. Hän kirjoitti librettoja muun muassa Giacomo Puccinille, Alfredo Catalanille ja Umberto Giordanolle. Osan libretoistaan Illica kirjoitti yhdessä Giuseppe Giacosan kanssa.
Kynä
thumb|250px|Erilaisia kyniä. Vasemmalta kaksi erilaista [[kuulakärkikynää, värikynä sekä lyijykynä.]] thumb|250px|[[Vincent van Gogh: Terassikahvila yöllä, 1888. Ruokokynällä ja musteella tehty piirustus, 65 x 47 cm.]] Kynä on väline, jolla voi piirtää tai kirjoittaa erilaisille pinnoille. Kyniä on monenlaisia, mutta tärkeimpiä kynätyyppejä ovat lyijykynä ja sen muunnos värikynä, teräskärkinen mustekynä ja siitä muuntunut täytekynä sekä kuulakärkikynä, jossa käytetään kuivamustetta.
Kynän etymologia
Sana kynä tarkoittaa varsinaisesti linnunsulan onttoa ruoto-osaa, ja vasta myöhemmin sanan merkitys laajeni tarkoittamaan myös kirjoitusvälinettä, aluksi luonnollisesti sulkakynää. Monissa muissakin kielissä sanalla on samantyyppinen alkuperä. Latinan penna tarkoittaa samoin sulan ruoto-osaa ja myös sulasta viistosti teräväksi leikattua ja kärjestään halkaistua kirjoitusvälinettä.
Sulkakynä
thumb|250px|Sulkakynä Tyvestään katkaistua ja viistoksi teroitettua linnunsulkaa on - samalla tavalla leikatun ruokokynän ohella - käytetty piirtämiseen ja kirjoittamiseen jo tuhansien vuosien ajan. Vanhimpia säilyneitä sulkakynällä kirjoitettuja tekstejä on Kuolleenmeren kääröissä vuosilta 200 eaa. – 400 jaa. Kirjallinen viittaus itse sulkakynään löytyy 700-luvulta Isidorus Sevillalaisen kokoamasta sanakirjasta.
Yleensä käytettiin hanhen sulkia. Joutsenesta otetut sulat olivat harvinaisempia ja kalliimpia. Kyninä käytettiin myös kalkkunan, kotkan, haukan ja pöllön sulkia. Ohuen viivan piirtoon parhaana pidettiin korpin sulkaa. Kestävimpinä pidettiin elävistä linnuista keväällä otettuja sulkia, siiven viisi ulommaista sulkaa (niin sanotut sormisulat) olivat vahvimmat. Vasemman siiven sulat olivat halutuimpia, sillä sulka kiertyi oikeakätisille sopivasti.
Sulka katkaistiin tyvestään ja teroitettiin, usein tarkoitukseen kehitetyllä kynäveitsellä. Yksi sulka kesti noin viikon. Erityisesti ennen paperin keksimistä pergamentille ja nahalle kirjoittaminen vaati sulan kärjen jatkuvaa puhdistamista ja teroittamista. Sulkakynää käytettiin 1800-luvun loppupuolelle asti, kunnes sen syrjäyttivät teollisesti valmistetut, puuvarteen kiinnitettävät ja mustepulloon kastettavat terästerät. Samoja terästeriä käytetään erilevyisinä edelleen kalligrafiatarkoituksiin.
Ruokokynä
Ruokokynä leikataan ohuesta ruo'osta tai bambuvarresta, ja sen kapeassa kärjessä on rako. Sitä käytetään samaan tapaan kuin sulkakynää. Ruokokynä on lähes kadonnut lukuun ottamatta sen käyttöä Pakistanissa, jossa nuoret koululaiset opettelevat kirjoittamista sillä. Suomessa ruokokynän valmistukseen voi käyttää rytiä eli järviruokoa (phragmites australis), joka on tähän tarkoitukseen kerättävä kuivuneena kevättalvella.
Muste- ja täytekynät
Musteeseen kastettavan sulkakynän seuraajaksi kehitettiin 1800-luvulla säiliöllinen mustetäytekynä, jolla kirjoitettiin kaikki viralliset tekstit. Metallisen kynän säiliössä on vesiliukoista juoksevaa, hyvin säilyvää mustetta. Nykyisin täyttömekanismina on useimmiten vaihdettava patruuna, mutta myös täytettäviä säiliöitä ja mäntäpumppumekanismeja on olemassa.
Mustekynissä on metallinen vaihdettava kärki, joka voi olla kultaa, ruostumatonta terästä tai muuta metallia. Parhaat terät ovat kullattua jousikarkaistua hiiliterästä, joka sekä on joustavaa että kestää hyvin kulutusta. Kultauksen varsinainen tarkoitus on estää teräksen syöpyminen ja siten parantaa sekä terän toimivuutta että sen käyttöikää. Terä tulisi aina käytön jälkeen pyyhkiä puhtaaksi pehmeällä flanellitilkulla. Koska muste on vesiliukoista, tilkku voidaan tarvittaessa pestä. Teriä on erilevyisiä ja -muotoisia erilaisia käsialoja ja kirjoitustyylejä varten.
Arkisena kirjoitusvälineenä täytekynän korvasi kuulakärkikynä 1960-luvulla. Täytekynä tuli 1980-luvun lopulla uudelleen muotiin ja keräilyn kohteeksi.
Kuulakärkikynä
thumb|right|250px|[[Kuulakärkikynässä musteen levittää kynän kärjessä pyörivä pieni kuula.]] Ensimmäinen patentti kuulakärkikynälle myönnettiin 30. lokakuuta 1888, ja sen sai John J. Loud (GB Patent No. 15630). Kuulakärkikynän keksijä on unkarilainen toimittaja Laszlo Biro (Bíró László József 1899–1985), joka sai idean kuulakärkikynästä 1930-luvulla. Bíró haki englantilaista patenttia 15. kesäkuuta 1938. Laszlo Biro ja hänen veljensä Georg viimeistelivät kynää ollessaan natsi-Saksasta maanpaossa Argentiinassa. He hakivat uutta patenttia ja perustivat yrityksen Bíró Pens of Argentina. Ensimmäiset kynät tulivat myyntiin vuonna 1943. Vuonna 1944 Biro myi osuutensa rahoittajalleen, jolta Yhdysvaltain ilmavoimat alkoi hankkia kyniä, koska ilmanpaine ei vaikuta niiden toimintaan.
Kuulakärkikynän toiminta perustuu äärimmäisen tarkasti hiottuun, teräksestä valmistettuun kuulaan, joka kuljettaa nopeasti kuivuvaa öljypohjaista mustetta paperille. Kuula pannaan kynän päässä sijaitsevaan hylsyyn, jossa se voi pyöriä vapaasti mutta josta se ei pääse putoamaan pois. Kynän muste syötetään säiliöstä, jonka on oltava avonainen, jotta säiliöön ei muodostuisi alipainetta. Yhdellä kynällä voi piirtää noin 2–4 kilometriä viivaa.
Huopakynät ja tussit
Päälleviivaus- eli korostuskynät ja kapeakärkiset tussit tulivat markkinoille 1970-luvulla, samoin kuin permanent marker -nimellä myydyt pysyvää jälkeä tekevät tussit. Kapeakärkiset tussit nousivat suosioon 1990-luvulla.
Sittemmin on tullut myyntiin erikoistusseja, kuten kalligrafiset tussit, joiden kärki on ruuvitaltan muotoinen kalligrafiaa ajatellen. Kalvokynillä taas voi piirtää esimerkiksi piirtoheittimen muovikalvolle. Kalvokynien muste irtoaa kalvolta helpommin, mutta toisaalta se myös tarttuu muovipinnalle paremmin eikä helmeile kuten tavallisten huopakynien muste.
Kajaanin lentoasema
Kajaanin lentoasema sijaitsee Kajaanin Paltaniemellä noin seitsemän kilometriä Kajaanin keskustasta pohjoiseen. Lentoasemaa alettiin rakentaa vuonna 1939, ja sen ensimmäinen asemarakennus valmistui vuonna 1957. Nykyinen asemarakennus on valmistunut vuonna 1993. Vuoden 1977 kuntaliitokseen saakka lentoasema sijaitsi Kajaanin maalaiskunnan alueella.
Kynä
Lyijykynä
thumb|250px|Lyijykynä. thumb|250px|[[Hans Holbein vanhempi: Ambrosius ja Hans Holbein, 1511. Piirretty hopeakynällä, joka oli lyijykynän edeltäjä.]] thumb|250px|Timpurinkynä. thumb|250px|Lyijytäytekynän kärki.
Kajaanin lentoasema
Kajaanin lentoasema on matkustajamäärältään Suomen kolmanneksitoista suurin lentoasema. Vuonna 2002 lentoaseman kautta kulki 106 000 matkustajaa, mutta matkustajamäärä on sen jälkeen laskenut, ja vuonna 2010 se oli enää noin 66 000. Matkustajamäärä on kuitenkin noussut vuoden 2010 pohjalukemista.
Kynä
Lyijykynä
Muinaisessa Egyptissä sekä antiikin Kreikassa ja Roomassa käytettiin piirtämiseen ja kirjoittamiseen pieniä lyijykiekkoja. Eurooppalaiset taiteilijat alkoivat 1300-luvulla käyttää lyijystä, sinkistä tai hopeasta valmistettuja puikkoja (kts. hopeakynä) himmeän harmaiden piirrosten tekemiseen.
Kajaanin lentoasema
Kajaanista on reittilentoja ainoastaan Helsinkiin. Finnair lentää reitillä 1–2 kertaa päivässä. Aiemmin Helsingin-reitillä on operoinut muun muassa Danish Air Transport vuosina 2021–2022. Virolainen lentoyhtiö Estonian Air liikennöi Kajaanin ja Tallinnan välillä vuonna 2012 noin puolen vuoden ajan, kunnes lopetti kannattamattomana.
Kynä
Lyijykynä
Lyijykynä ei nykyään nimestään huolimatta sisällä enää lyijyä. Lyijykynissä on jo pitkään käytetty grafiittia. Grafiitti on eräs hiilen allotrooppinen muoto, ja kun sitä painetaan paperia vasten, siitä irtoaa ohuita hiutaleita, jotka jättävät paperiin mustan jäljen. Paras lyijykynägrafiitti on saatu Englannin Cumbriasta vuonna 1564 löydetystä esiintymästä. Esiintymän löytyminen johti myös nykyaikaisen lyijykynän syntyyn, kun hauras grafiitti keksittiin suojata puulla.
Kajaanin lentoasema
Kenttää käyttävät satunnaisesti ympäri vuoden myös liikelentoyhtiöt sekä yleisilmailukoneet. Lentoaseman ainoa kiitotie 07/25 on 2 499 metriä pitkä. Aiemmin lentoasemalla oli myös toinen, poikittainen kiitotie, mutta se on poistettu käytöstä.
Kynä
Lyijykynä
Hyvälaatuinen, puhtaana käyttökelpoinen grafiitti on kuitenkin harvinaista, ja lähes kaikissa lyijykynissä käytetään nykyään keinotekoista lyijyä. 1600-luvulla yritettiin valmistaa lyijyjä grafiitista, rikistä ja antimonista, mutta tulokset olivat kehnoja. Ensimmäiset savipohjaiset keinotekoiset lyijyt valmisti saksalainen Kasper Faber 1700-luvun loppupuolella. Kehittyneempiä menetelmiä keksivät 1790-luvulla Ranskassa taiteilija-upseeri Nicolas-Jacques Conté, kun Napoleonin Ranskaan oli vaikeuksia saada grafiittia Englannista, sekä Itävallassa keraamikko Joseph Hardtmuth. Contén keinotekoinen lyijy osoittautui hyväksi käytössä, ja sen kovuutta voitiin säädellä. Contén menetelmä on pääpiirteissään nykyäänkin käytössä. Suuri osa lyijykynäteollisuudesta on edelleen vanhojen sukuyritysten kuten Contén, Faberin, Staedtlerin ja Hardtmuthin hallussa.
Kajaanin lentoasema
Kajaanin lentoasemalla tarjottiin lennonjohtopalvelua vuoteen 1990 asti, nykyään vain lennontiedotuspalvelua (Aerodrome Flight Information Service eli AFIS). Nykyään Kajaanissa ei myöskään ole ILSin lisäksi muita radiosuunnistuslaitteita, joten mittarilähestymisen suorittaminen edellyttää GPS-varustusta. Kaksi NDB-majakkaa oli tarjolla vuosina 1957–2003 sekä VOR/DME "KNI" 1995–2015. ILS tarjotaan vain kiitotielle 07 (kiitotien länsipää).
Kynä
Lyijykynä
Keinotekoinen lyijykynän lyijy tehdään hienontamalla grafiittia, johon lisätään posliinisavea ja vettä. Jauheesta muotoillaan sauvoja, jotka poltetaan uunissa 1 200 °C:ssa ja käsitellään lopuksi kirjoitusjälkeä tasoittavalla vahalla sekä aineella, joka estää lyijyn liukumisen pois puisen kynän sisältä. Posliinisaven ja grafiitin suhdetta muuttamalla säädellään lyijyn kovuutta.
Kajaanin lentoasema
Lentoasemalla toimii kahvila Air Cafe, jonka yhteydessä on myös lahjatavarapuoti. Finavia on valinnut Kajaanin lentoaseman vuoden lentoasemaksi kolme kertaa – 1994, 1999 ja 2007.
Kynä
Lyijykynä
Puiset lyijykynät valmistetaan levyittäin: kahteen puulevyyn työstetään yhdensuuntaisia kouruja grafiittisydäntä varten, sydämet asetetaan paikalleen ja levyt liimataan yhteen. Kynät leikataan irti toisistaan, viimeistellään muotoonsa ja yleensä maalataan. Lyijykynien valmistuksessa yleisimmin käytetty puu on Kalifornian tuoksusetri.
Ensimmäisen lyijytäytekynän patentoivat englantilaiset Sampson Mordan ja John Isaac Hawkins vuonna 1822. Lyijytäytekynästä teki menestystuotteen kuitenkin vasta 1900-luvulla japanilainen Tokuji Hayakawa, joka markkinoi kynää nimellä Ever-Sharp ("aina terävä"). Hayakawan yritys otti myöhemmin nimekseen Sharp. Lyijytäytekynässä käytetään ohuita, nykyisin yleensä 0,5 tai 0,7 millimetrin paksuisia pyöreitä kirjoituslyijytankoja. Kynän kärjen kuluessa käyttäjä työntää lyijyä lisää esiin painamalla nappia, kiertämällä kynää tai muulla vastaavalla tavalla.
Värikynät ja kopiokynät
Värikynien lyijyssä ei ole grafiittia vaan väriaineita. Värikyniä on ollut saatavilla 1800-luvun alusta alkaen. Aluksi värikyniä myytiin merkkauskyniksi ja käsikirjoitusten ja vastaavien tarkastamisen avuksi. Ensimmäisiä värikynien valmistajia olivat nykyisinkin keskeiset Caran d'Ache, Faber ja Stabilo.
Kosmoskynä eli kopiokynä on puuvärikynä, jossa väriaineena on aniliiniväri. Kosmoskynän kärkeä on kostutettava, jotta se jättää jäljen, ja sillä kirjoitetusta tekstistä voidaan tehdä jäljennös. Kosmoskynän jälki paperilla on myös lähtemätön, mistä syystä sitä on käytetty sellaisten merkintöjen tekemiseen, joita ei voi huomaamatta muuttaa.
Indiana Fever
Indiana Fever on yhdysvaltalainen koripalloseura, joka pelaa Women's National Basketball Association -liigassa. Liigan itäiseen konferenssiin kuuluva seura pelasi ensimmäisen kautensa vuonna 2000. Fever pelaa kotiottelunsa Conseco Fieldhouse -areenalla Indianapolisissa Indianassa, joka on myös NBA-seura Indiana Pacersin, jonka sisarseura Fever on, kotiareena.
Historia
Indiana Feverin, Seattle Stormin, Miami Solin ja Portland Firen liittymisestä WNBA:han sovittiin vuonna 1999 ja ne pelasivat ensimmäisen kautensa liigassa vuonna 2000. Näistä seuroista Fever ja Storm ovat ainoat edelleen toimintaansa jatkavat.
Runkosarja- ja pudotuspelimenestys
Vuosina 2003 ja 2004 Fever jäi jälleen pudotuspelien ulkopuolelle, mutta vuonna 2005 se pääsi pudotuspeleihin sijoituttuaan konferenssissaan toiseksi liigankin toiseksi parhaalla voittoprosentilla 61,8 (21 voittoa ja 13 tappiota). Fever voitti pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella New York Libertyn voitoin 2–0 (pistein 63–51 ja 58–50) ja kohtasi konferenssifinaaleissa Connecticut Sunin, joka vei sarjan suoraan kahdessa ottelussa. Kaudella 2006 Fever pääsi pudotuspeleihin konferenssinsa kolmantentena voittoprosentilla 61,8 ja kohtasi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella tulevan mestarin Detroit Shockin, joka voitti ottelusarjan suoraan kahdessa ottelussa.
Kaudella 2007 Feverin runkosarjan voittoprosentti oli kolmatta vuotta peräkkäin 61,8, jolla joukkue sijoittui konferenssinsa toiseksi. Se eteni toisen kerran historiansa aikana idän konferenssifinaaleihin voitettuaan pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Connecticut Sunin voitoin 2–1, mutta konferenssifinaaleissa Detroit Shock vei voiton voitoin 2–1. Fever pääsi WNBA:n pudotuspeleihin myös kausina 2008 ja 2009. Se sijoittui runkosarjakaudella 2008 konferenssinsa neljänneksi voittoprosentilla 50 (17 voittoa ja 17 tappiota) ja runkosarjakaudella 2009 ensimmäisen kerran historiassaan konferenssinsa ensimmäiseksi voittoprosentilla 64,7 (22 voittoa ja 12 tappiota). Pudotuspeleissä 2008 se putosi ensimmäisellä kierroksella Detroit Shockia vastaan, voitoin 1–2, mutta 2009 se pääsi WNBA:n loppuotteluihin. Fever voitti pudotuspeleissä 2009 Washington Mysticsin voitoin 2–0 (pistein 88–79 ja 81–74) ja Detroit Shockin voitoin 2–1 (pistein 56–72, 79–75 ja 72–67) ennen loppuottelutappiota Phoenix Mercurylle voitoin 2–3 (pistein 116–120, 93–84, 86–85, 77–90 ja 86–94).
Kaudella 2012 Indiana Fever saavutti seurahistoriansa ensimmäisen mestaruuden kukistettuaan finaalisarjassa Minnesota Lynxin voitoin 3-1.
Pelaajat
Levypalloissa Feverin ykköspelaaja (levypallokeskiarvon perusteella) oli kaudella 2000 Kara Wolters, kaudella 2001 Jurgita Štreimikytė, kausina 2002–2007 ja 2009 Tamika Catchings ja kaudella 2008 Ebony Hoffman. Catchings on ollut joukkueen ykköspelaaja (keskiarvojen perusteella) muita pelaajia useammin myös koriin johtaneissa syötöissä (kausina 2003–2009) ja pallonriistoissa (kausina 2002–2007 ja 2009).
Pudotuspeleissä 2009, joissa Fever eteni WNBA:n loppuotteluihin, joukkueen aloitusviisikon muodostivat Tully Bevilaqua, Tamika Catchings, Katie Douglas, Ebony Hoffman ja Tammy Sutton-Brown.
Valmentajat
Feverillä on ollut vuosien varrella neljä päävalmentajaa. Ensimmäisenä päävalmentajana toimi Anne Donovan, jonka päävalmentajakausi kesti yhden kauden. Myöhemmin Donovanista tuli Seattle Stormissa ensimmäinen naispäävalmentaja, joka on voittanut WNBA-mestaruuden. Toisena päävalmentajavastuussa oli Nell Fortner, joka valmensi Feverin vuonna 2002 ensimmäistä kertaa pudotuspeleihin. Hän erosi kauden 2003 jälkeen. Vuosina 2004–2007 päävalmentajan tehtävässä toimi entinen NBA-koripalloilija ja -valmentaja Brian Winters ja kaudesta 2008 alkaen tehtävässä on toiminut Lin Dunn, joka toimi aiemmin Seattle Stormin päävalmentajana vuosina 2000–2002.
Nykyiset pelaajat
Tilanne 22. syyskuuta 2011
Kari-Kalervo Korpela
Kari-Kalervo Korpela (1. kesäkuuta 1947 – 19. maaliskuuta 1989) oli suomalainen runoilija.
Sylvia Juutinen
Sylvia Juutinen (s. 1939) on suomalainen kirjailija.
Ruslan
Ruslan on vuonna 2009 suoraan DVD:lle julkaistu toimintaelokuva, joka on kuvattu Maple Ridgessä Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa. Elokuvan ohjasi Jeff F. King ja käsikirjoitti Mark James. Pääosassa esiintyivät Steven Seagal ja Dmitry Chepovetsky.
Juoni
Nykyään rikoskirjailijana toimiva entinen venäläinen gansteri Ruslan Drachev (Seagal) joutuu kohtaamaan menneisyytensä ollessaan matkalla tyttärensä häihin. Perillä hän saa huomata tyttärensä sulhasen olevan hänen entisen arkkivihollisen Mikhail Abramovin poika Stephan. Pian Ruslanin entinen vaimo ja tytär joutuvat väkivallan kohteeksi, jonka seurauksena hän alkaa tutkimaan tapausta saadakseen murhaajan kiinni.
Der Spiegel
thumb|Der Spiegelin toimistustalot Hampurissa. Der Spiegel on Euroopan suurin ja Saksan vaikutusvaltainen viikoittain ilmestyvä aikakauslehti, jota julkaistaan Hampurissa. Sen viikoittainen levikki on lähes miljoona kappaletta.
Der Spiegel on perustettu 4. tammikuuta 1947 Hannoverissa. Hampurissa se on sijainnut vuodesta 1952 lähtien. Lehden perustaja Rudolf Augstein kustansi sitä 50 vuotta.
Carlos Reutemann
Carlos Alberto ”Lole” Reutemann (12. huhtikuuta 1942 Santa Fe, Argentiina – 7. heinäkuuta 2021 ) oli argentiinalainen Formula 1 -kuljettaja ja poliitikko. Hän ajoi F1-sarjassa vuosina 1972–1982. Uransa jälkeen hän istui Argentiinan senaatissa. Hän oli Juan Manuel Fangion jälkeen toiseksi menestynein argentiinalainen F1-kuljettaja. Reutemann osallistui kymmeneen MM-sarjan ulkopuoliseen kilpailuun, joista voitti kaksi.
Ura
Reutemann lähti vuonna 1970 kotimaastaan Eurooppaan ajamaan Formula 2 -sarjaa. Näytettyään kykynsä pääsi hän ajamaan Brabhamilla F1-debyyttinsä Argentiinan GP:ssä 1972 ajamalla heti paalupaikalle. Siinä vaiheessa hänestä odotettiin uutta argentiinalaista tähtikuljettajaa ja Juan Manuel Fangion manttelinperijää, mutta toisin kävi. Vaikka Reutemann pääsi myöhemmin ajamaan sekä Ferrarin, Lotuksen että myös Williamsin F1-talleissa, ei hän koskaan onnistunut voittamaan mestaruutta vaikka se oli monta kertaa lähellä. Lähimpänä maailmanmestaruutta Reutemann kävi kaudella jolloin hän starttasi Williams-Fordilla kauden viimeiseen, Las Vegasin osakilpailuun pistejohdossa. Reutemann toi autonsa maaliin kuitenkin vasta kahdeksantena ja hävisi mestaruuden Nelson Piquetille yhdellä pisteellä. Kisan jälkeen Reutemann sanoi katkerana lopettavansa uransa, mutta kun Frank Williams ei ennen kauden 1982 avausta saanut tallikaveria Keke Rosbergille, tuli Reutemann vielä kerran takaisin ja ajoi kaksi ensimmäistä kilpailua ja lopetti uransa niiden jälkeen. Päätökseen vaikutti myös Reutemannin kotimaan Argentiinan ja Williamsin kotipaikan Iso-Britannian välille samaan aikaan syttynyt Falklandin sota.
Reutemann osallistui myös kahdesti Argentiinan MM-ralliin. Vuonna 1980 hän ajoi Fiat Abarthilla kolmanneksi 46 minuuttia kärjestä jääneenä. Vuonna 1985 hän ajoi niin ikään kolmanneksi B-ryhmän Peugeot 205:lla. Reutemannin lisäksi vain Kimi Räikkönen ja Robert Kubica ovat onnistuneet sijoittumaan pisteille sekä Formula 1 -sarjassa että rallin MM-sarjassa. Räikkönen sijoittui kahdeksanneksi vuoden 2010 Jordanian rallissa. Kubica liittyi joukkoon Sardinian rallissa 2013.
thumb|Reutemann vuonna 1974 [[Brands Hatchissa ajetussa F1:n MM-sarjan ulkopuolisessa Race of Championsissa.]]
Toukokuussa 2021 uutisoitiin Reutemanin joutuneen hoidettavaksi teho-osastolle sisäisen verenvuodon vuoksi.
Jatkuvien funktioiden väliarvolause
thumb|327px|Jatkuvien funktioiden väliarvolause. Huomaa, että kuvassa c ei ole sup S, vaan kuvaa yleistä tapausta (jollakin c pätee f(c) = u).
Jatkuvien funktioiden väliarvolause on tärkeä lause analyysissa. Bolzanon lause on sen erikoistapaus.
Lause kuuluu seuraavasti: olkoon jatkuva funktio suljetulta väliltä [a, b] reaalilukujen joukolle \R. Olkoon u reaaliluku, joka toteuttaa ehdon tai. Tällöin jollekin välin [a, b] pisteelle c pätee f(c) = u.
Jatkuvien funktioiden väliarvolause on intuitiivisesti itsestäänselvyys: jos esimerkiksi f on jatkuva funktio välillä [1, 2] ja sen arvot välin päätepisteissä ovat f(1) = 3 ja f(2) = 5, on f:n arvo 4 jossakin pisteiden 1 ja 2 välissä. Lauseen idea on yksinkertaisesti se, että jatkuva funktio voidaan piirtää nostamatta kynää paperista: jotta funktio voisi olla jatkuva, sen tulee yhdistää katkeamatta suorat y = 3 ja y = 5, jolloin sen on leikattava ainakin kerran suora y = 4.
Lause esitetään usein myös seuraavasti: jos jatkuvan funktion arvot suljetun välin päätepisteissä ovat erimerkkiset, on funktiolla tällä välillä ainakin yksi nollakohta. Tämä vastaa tapausta u = 0, ja sitä kutsutaan usein Bolzanon lauseeksi. Lause on nimetty matemaatikko Bernard Bolzanon mukaan. Toisaalta Bolzanon lauseella voidaan todistaa jatkuvien funktioiden väliarvolause tutkimalla funktiota , jolloin ja. Tällöin Bolzanon lauseen nojalla on olemassa, jolla.
Todistus
Todistetaan ensimmäinen tapaus f (a) < u < f (b). Tapauksen f (b) < u < f (a) todistus on samankaltainen tai voidaan palauttaa edelliseen tarkastelemalla funktiota g (x) = -f(x).
Olkoon S niiden välin [a, b] pisteiden joukko, joissa funktion arvo f(x) on pienempi tai yhtä suuri kuin u eli S = {x \in [a, b] : f(x) ≤ u}. Tällöin S on epätyhjä (koska a kuuluu siihen, f(a) < u) ja ylhäältä rajoitettu ylärajan ollessa b. Reaalilukujen täydellisyysaksiooman nojalla joukolla S on olemassa supremum eli pienin yläraja c = sup S. Väite: f (c) = u.
Oletetaan ensin, että f(c) > u. Silloin f(c) - u > 0. Koska funktio f on jatkuva eli, on funktion raja-arvon määritelmän perusteella olemassa δ > 0 siten että
Oletetaan seuraavaksi, että f(c) < u. Nyt u - f(c) > 0 ja jatkuvuuden nojalla on olemassa δ > 0 siten, että
Koska ei voi olla f(c) < u eikä f(c) > u, tulee olla f(c) = u. □
Ampumahiihto talviolympialaisissa 1964
20 km
<br style="clear:both;"/>
Boris Verho
Boris Verho on salanimellä esiintynyt suomalainen runoilija joka sai vuonna 1985 J. H. Erkon palkinnon runokokoelmastaan Varastossa aina palaa valo.
Boris Verhon todellinen henkilöllisyys ei ole selvinnyt. Kirjailija Anja Kaurasen romaanissa Arabian Lauri esiintyvän viittauksen perusteella on esitetty otaksuma että kyseessä voisi ehkä olla kirjailija Harri Sirola. Romaanin fiktiivinen päähenkilö Lauri oli julkaissut Doris Verhon salanimellä runokokoelman Virastossa palaa aina valo.
Leda
thumb|Kopio [[Michelangelon maalauksesta Leda vuodelta 1530. ]] thumb|[[Auguste Clésingerin veistos Leda ja joutsen vuodelta 1864. Musée de Picardie à Amiens.]] Leda (, myös ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Aitolian kuninkaan Thestioksen tytär ja Spartan kuninkaan Tyndareuksen puoliso.