cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Identiteettiteoria
Tyyppi-identiteettiteoria
thumb|right|250px|[[tyyppi-identiteettiteoria|Tyyppi- ja esiintymäidentiteettiteoriat ja anomaalinen monismi vertailussa. Identiteettiteoriassa jokainen yhden henkisen tyypin esiintymä vastaa (nuolten osoittamalla tavalla) yhden fysikaalisen tyypin fysikaalista esiintymää. Anomaalisessa monismissa esiintymä-esiintymä -vastaavuudet voivat olla tyyppi–tyyppi -vastaavuuksien ulkopuolella. Tuloksena on esiintymäidentiteetti.]]
Huolimatta sen lähtökohtaisesta vakuuttavuudesta, identiteettiteoria kohtaa ongelmia monitoteutuvuuden muodossa. Siihen perustuvan argumentin muotoili ensimmäisenä Hilary Putnam. On selvää, että ihmisten lisäksi myös monet muut eläinlajit voivat esimerkiksi tuntea kipua. On kuitenkin epätodennäköistä, että kaikki nämä moninaiset organismit olisivat kipua tuntiessaan samassa aivotilassa. Tällöin vaikuttaa siltä, ettei kipu voi vastata jotain tiettyä aivotilaa. Näin identiteettiteorialla ei ole empiiristä pohjaa.
Ongelmista huolimatta tyyppi-identiteettiteoria on herättänyt edelleen kiinnostusta, ennen kaikkea Jaegwon Kimin vaikutuksen ansiosta.
Esiintymäidentiteettiteoria
Esiintymä- eli token-identiteettiteorioiden ansiosta kaikkia identiteettiteorioita ei välttämättä tarvitse hylätä. Esiintymäidentiteettiteorioiden mukaan sen tosiseikan, että tietty aivotila yhdistyy vain yhteen henkilön henkiseen tilaan, ei tarvitse merkitä sitä, että henkisten tilojen tyyppien ja aivotilojen tyyppien välillä pitäisi olla absoluuttinen vastaavuus. Tyyppi–token -erottelua voidaan havainnollistaa yksinkertaisella esimerkillä: sana ”kissa” sisältää neljää tyyppiä olevia kirjaimia (k, i, s, a) ja viisi kirjaintokenia eli -esiintymää, kun kirjaimella s on kaksi esiintymää. Esiintymäidentiteettiteoriassa ajatus on, että ainoastaan henkisten ilmiöiden partikulaariset esiintymät ovat identtisiä fysikaalisten tapahtumien partikulaaristen esiintymien kanssa.
Anomaalinen monismi ja useimmat muut ei-reduktiivisen fysikalismin muodot ovat esiintymäidentiteettiteorioita.
Tunnin juoksu
Tunnin juoksu on yleisurheilulaji, jossa tavoitteena on yhdessä tunnissa juosta mahdollisimman pitkä matka. Kansainvälinen yleisurheiluliitto WA noteeraa virallisen maailmanennätyksen tunnin ratajuoksussa.
Laji oli suosittu 1800-luvulla. Ensimmäisenä 18 kilometrin rajan ylitti John Levett vuonna 1854 juostuaan 18 023 metriä. Vuosina 1862–1863 senecoihin kuulunut Lewis Bennett (tunnettiin myös nimellä Deerfoot) paransi ennätystä neljästi parhaan tuloksen ollessa 18 589 metriä. Tämä tulos rikottiin vasta 1890-luvulla kun Fred Bacon juoksi 18 743 m vuonna 1897 ja Harry Watkins 18 878 m vuonna 1899. Ensimmäinen kansainvälisen yleisurheiluliiton vahvistama amatöörijuoksijan tekemä maailmanennätys oli Alfred Shrubbin vuonna 1904 juoksema 18 742 metriä. Ensimmäinen vahvistettu naisten maailmanennätys oli Silvana Cruciatan vuonna 1981 juoksema 18 084 metriä.
Nykyiset viralliset maailmanennätykset sekä miehissä että naisissa on juostu Brysselissä 4. syyskuuta 2020. Mo Farah juoksi tuolloin 21 330 metriä ja Sifan Hassan 18 930 metriä.
Riccardo Garrone
Riccardo Garrone ón ollut seuraavien henkilöiden nimi:
Martti Saksela
Martti Olavi Saksela 1930 Saxén (5. huhtikuuta 1898 Viipuri – 11. heinäkuuta 1977 Vaajakoski ) oli suomalainen geologi ja malmintutkija. Hän oli geologisen toimikunnan geologi 1930–1936, valtiongeologi ja malmintutkimusten päällikkö 1936–1941, vuosina 1941–1945 malminetsintä- ja tutkimusjohtaja Malmikaivos Oy:ssä, Helsingin yliopiston geologian ja mineralogian apulaisprofessori 1945–1954, professori 1954–1966. Saksela väitteli 1927 filosofian tohtoriksi. Hän harjoitti jatko-opintoja Ruotsissa Tukholmassa Kungliga tekniska högskolanissa 1930–1931
Eero Naapuri
Eero Johannes Naapuri (29. joulukuuta 1918 Lammi – 14. joulukuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen mestarihiihtäjä ja eversti.
Eero Naapuri oli armeijan palveluksessa asevelvollisuuden aikaan käynnistyneessä Talvisodassa ja Jatkosodassa ja edelleen sotien jälkeen rajavartiolaitoksen palveluksessa aina eläköitymiseensä eli vuoteen 1978 asti. Talvisodassa hän oli kaukopartiotehtävissä sekä jatkosodassa kaukopartioiden johtajana osasto Kuismasessa että Erillinen pataljoona 4:ssa. Vuonna 1944 hän siirtyi Rajavartiosto 6:n palvelukseen Lapissa ja Kainuussa. Hän oli mm. Suomussalmen rajakomppanian päällikkö 1954-1955 ja Rajakoulun johtaja 1965-1970. Sen jälkeen hän oli Pohjois-Karjalan rajavartioston komentajana ja rajavaltuutetuna 1970-1978.
Naapuri oli aktiivi talviurheilija, erityisesti niormaali kilpahiihtäjä ja sotilaspartiohiihtäjä. Hän toimi sotilaspartiohiihdossa johtajana hopealle sijoittuneen Suomen partiossa 1948 St. Moritzin olympialaisissa. Naapurin johtama partio sijoittui hopealle myös kaksi vuotta myöhemmin Lake Placidissa hiihdon MM-kisoissa.
Naapuri sijoittui Sverdlovskin hiihtokilpailuissa 10. tammikuuta 1954 30 kilometrillä 38:nneksi ja 15. tammikuuta 50 kilometrillä 19:nneksi. Vuonna 1953 hän voitti Ounasvaaran 50 km:n hiihdon. Lisäksi hänellä oli useita puolustusvoimain mestaruksia hiihdossa ja partiohiihdossa.
Naapuri toimi Suomen hiihtoliiton johtokunnassa vuosina 1958-1970. Lisäksi hän oli useita kertoja talvirheilujoukkueemme johtajana.
Pääkallokiitäjä
Pääkallokiitäjä (Acherontia atropos) on kiitäjien heimoon kuuluva perhoslaji. Se on Euroopan suurin kiitäjä ja kookkain Suomessa tavattu perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö
vasen|pienoiskuva|Toukka aikuisen kädellä. Pääkallokiitäjän tunnistaa helpoimmin suuresta koostaan ja selässä olevasta, jonkin verran ihmisen pääkalloa muistuttavasta kuviosta. Etusiivet ovat pohjaväriltään ruskeat. Niissä on jonkin verran suojavärityksenä toimivaa kuviointia, josta parhaiten erottuvat vaaleat poikkijuovat ja valkoinen diskoidaalitäplä. Takasiivet ovat kirkkaankeltaiset, ja niissä on tummia poikkijuovia. Siipien kärkiväli on koiraalla 94–118 mm ja naaraalla 107–131 mm, eli laji vastaa kooltaan pienimpiä lintuja. Sillä on huomattavan suuret verkkosilmät, lyhyet valkeakärkiset tuntosarvet ja lyhyt imutorvi. Paksun mustanruskean ja sinertävänsävyisen keskiruumiin selkäpuolella on keltainen pääkalloa muistuttava kuvio. Takaruumiissa on selviä ruskeita ja keltaisia poikkijuovia ja keskellä selkää sininen pitkittäisjuova.
Puuntuhooja (Cossus cossus) ja isohangokas (Cerura vinula) muistuttavat lajia jossain määrin, mutta pääkallokiitäjässä on kuitenkin aina keltaista väriä. Varsin usein myös syreenikiitäjää (Sphinx ligustri) luullaan pääkallokiitäjäksi.
Levinneisyys ja lentoaika
Pääkallokiitäjä elää Lähi-idän alueella ja Välimeren läheisyydessä. Levinneisyys jatkuu etelässä eteläiseen Afrikkaan saakka. Lisäksi sitä tavataan Kanariansaarilla ja Azoreilla. Vaeltajana sitä kuitenkin tavataan silloin tällöin myös pohjoisempana aina Islantia myöten, ja viime aikoina se on yleistynyt esimerkiksi Britannian alueella leudoista talvista johtuen. Lentoaika varsinaisella esiintymisalueella on useina sukupolvina maaliskuusta syyskuuhun, Afrikassa ympäri vuoden.
Koska laji liikkuu paljon, sitä tavataan silloin tällöin Suomessa asti. Vakituista elinympäristöä sillä ei täällä kuitenkaan ole, vaan kaikki Suomessa tavattavat yksilöt ovat vaeltajia. Perhosta tavataan yksitellen, ja joinakin vuosina havainnot puuttuvat kokonaan. Suomesta on löydetty myös pääkallokiitäjän toukkia ja koteloita, jotka ovat alkukesällä vaeltaneiden yksilöiden jälkeläisiä. Havainnot lajista painottuvat elokuun lopulle, mutta yksilöitä voi tavata toukokuun lopulta alkaen.
Elinympäristö ja elintavat
pienoiskuva|vasen|Pääkallokiitäjän toukan vihreä värimuoto. Pääkallokiitäjä on aktiivinen iltahämärästä aamuyölle, ja molemmat sukupuolet lentävät valolle, usein vasta myöhään illalla. Varsinaisella levinneisyysalueellaan pääkallokiitäjä elää viljelyalueilla ja puutarhoissa, lähinnä toukan ravintokasvina toimivien koisokasvien, kuten perunaviljelmien läheisyydessä. Pääkallokiitäjä vierailee vain harvoin kukilla. Sen sijaan aikuinen perhonen syö ravinnokseen esimerkiksi valuvaa mahlaa ja tunkeutuu usein mehiläispesiin imemään hunajaa. Mehiläispesässä se voi liikkua rauhassa erittämänsä tuoksun ansiosta. Mehiläispesistä tavataan silloin tällöin kuolleita perhosia. Perhoset imevät nestettä myös käyneistä hedelmistä. Häirittynä aikuinen perhonen nostaa siipensä, hyppelee ympäriinsä ja ääntelee voimakkaasti. Toukka voi ääntelyn lisäksi myös purra.
Parittelu alkaa yöllä ja kestää usein seuraavaan iltaan saakka. Naaras parittelee huomattavan monta kertaa. Naaras munii 150–200 munaa yksitellen tai korkeintaan parinkymmen munan ryhminä. Munat kuoriutuvat parinkymmenen asteen lämpötilassa runsaan viikon kuluttua. Toukka syö öisin ja piilottelee valoisan ajan kasvin vartta vasten tai lehden alla. Se on laiska liikkumaan ja liikkuu korkeintaan päästäkseen syömään uutta lehteä. Toukan kehitys kestää 20 °C:n lämpötilassa 45–60 vuorokautta, ja lopulta toukka vaeltaa muutaman päivän ajan etsien koteloitumispaikkaa. Toukka kaivautuu koteloitumista varten maaperään 15–40 cm:n syvyyteen. Kotelo talvehtii mutta ei yleensä kestä Euroopan talvia. Riittävän kuivassa paikassa se on kuitenkin kestänyt −4 °C:n lämpötilaa puolen vuoden ajan.
Esiintyessään runsaana toukka voi olla perunan tuholainen. Euroopassa se on harvinaistunut huomattavasti 1950-luvun jälkeen, luultavasti yleistyneen torjunta-aineiden käytön seurauksena.
Jacob Henrik Mörk
Jacob Henrik Mörk (joissakin lähteissä Johan (1714 Tukholma, Ruotsi – 1763) oli ruotsalainen pappi ja vanhin ruotsalainen romaaninkirjoittaja. Teoksellaan Adalriks och Götildas äfventyr (1742–1745), jonka esikuvana on François Fénelonin Télémaque, hän saavutti suurta suosiota. Sen jälkeen ilmestyi Thecla eller den bepröfvade trones dygd. Maallisella kirjailijatoimellaan hän herätti tuomiokapitulin paheksumista eikä saanut hakemaansa virkaylennystä. Hän kuoli köyhyydessä.
Pääkallokiitäjä
Ravintokasvi
Toukan ravintokasveja ovat pääasiassa peruna (Solanum tuberosum) ja muut koisokasvit, mutta se on varsin moniruokainen, ja laji elää hyvin monilla kasveilla.
Karl Granit (jääkäri)
Karl Alfons Granit (22. huhtikuuta 1894 Lemlanti – 23. helmikuuta 1969) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat merikapteeni Karl Alfred Karlsson ja Erika Sjölund. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1930 Toini Katarina Henrikssonin kanssa.
Opinnot
Granit kirjoitti ylioppilaaksi Maarianhaminan jatkoluokilta vuonna 1913 ja liittyi Turkulaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1913–1915.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania. Granit liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 26. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 14. toukokuuta 1916 ja edelleen 17. toukokuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Hän oli komennuksella joulukuussa 1915 Ruotsissa sekä rintamakomennuksensa jälkeen toukokuussa 1917 Ahvenanmaalla, jonne hän saapui sukellusvene UC 79:llä. Suomen sisällissodan puhjettua hän muodosti yhdessä jääkäri Karl Sundbergin kanssa Ahvenanmaan vapaajoukkueen, joka liittyi myöhemmin Saariston vapaajoukkoon. Hän palveli tässä joukossa 3. komppanian päällikkönä maaliskuun lopusta kesäkuun alkuun 1918. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Turussa, Loimaalla ja Forssassa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Hän astui sisällissodan jälkeen palvelukseen vääpelinä Suomen tykistökouluun 19. heinäkuuta 1918, josta hänet siirrettiin 25. elokuuta 1918 Kenttätykistörykmentti n:o 1:n 2. patteristoon ja sieltä 21. lokakuuta 1918 Kenttätykistörykmentti n:o 2:een. Armeijasta hän erosi joulukuussa 1918 ja siirtyi liikealalle ensin konttoriksi Trångsund stevedoring Co:een Uuraisiin vuonna 1924, missä hän palveli vuoteen 1926 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi Ah. Kandelins eftr:n palvelukseen Tornioon vuonna 1927 ja edelleen Paraisten kalkkivuori oy:öön vuonna 1928, kunnes ryhtyi isännöitsijäksi W. A. Mäkelä stevedore osakeyhtiöön Uuraisiin vuonna 1929 ja palveli yritystä vuoteen 1933 saakka, jonka jälkeen siirtyi Walter Nyberg & Co:n palvelukseen Kemiin vuonna 1934, josta hän siirtyi konttoripäälliköksi Oy. Laine & Nordlund ltd:lle Raumalle vuonna 1935. Yrityksen toimitusjohtajaksi hänet nimitettiin 1942. Hän toimi talvi- ja jatkosodan aikana siviilitoimensa ohella väestönsuojelu- ja ilmavalvontatehtävissä. Hän toimi Raumalla Ruotsin varakonsulina vuosina 1943–1963. Hänet on haudattu Raumalle.
Endo-ekso-isomeria
Endo-ekso- ja tähän läheisesti liittyvä syn-anti-isomeria (molemmat kirjoitetaan aina kursiivilla) ovat diastereomerian lajeja, joita on bisyklisillä ja sillanpäärakenteen omaavilla orgaanisilla yhdisteillä. Näiden yleinen kaava on bisyklo[x.y.z]alkaani, jossa x on yhdisteen pisimmän renkaan hiilten lukumäärä lukuun ottamatta sillänpäärakenteen kahta hiiltä. Hiilten numerointi aloitetaan toisesta sillanpäärakenteen hiilestä. Mikäli yhdisteessä on kaksi yhtä pitkää rengasta, joista toinen tai molemmat on substituoitu, aloitetaan hiilten numerointi siitä sillanpäärakenteen hiilestä, joka on lähimpänä suurimman prioriteetin ryhmää. Tästä edetään hiili toisensa jälkeen seuraavaksi pidempään tai suuremman prioriteetin hiileen.
Isomeeri on
Onnea onkimassa
Onnea onkimassa (myös Solsidan – Onnea onkimassa ja Solsidan, ) on ruotsalainen draamakomediasarja, joka sai ensi-iltansa Ruotsissa 29. tammikuuta 2010 kanavalla TV4. Ohjelma on myyty myös ulkomaille ja sitä on näytetty Suomen lisäksi Norjassa, Tanskassa ja Belgiassa. Salem Al Fakir ja Josephine Bornebusch äänittivät sarjan tunnuslaulun "I'm So Happy" vuonna 2011.
Esityshistoria
Toista tuotantokautta alettiin näyttää Suomessa Yle Fem- ja TV4 Play Premium -kanavalla jo 14. tammikuuta 2011, kun taas Ruotsissa vasta sunnuntaina 16. tammikuuta 2011. Toisen tuotantokauden ensimmäisellä jaksolla oli Ruotsissa 2 530 000 katsojaa. Se on TV4:n suurin katsojaluku kymmeneen vuoteen, lukuun ottamatta kahta Let’s Dance -sarjan jaksoa, joilla oli saman verran katsojia.
Kolmannen tuotantokauden kuvaukset lopetettiin syyskuussa 2012 ja kauden ensi-ilta oli 7 lokakuuta 2013 Ruotsin TV4:llä. Niclas Carlsson kirjoitti käsikirjoituksen jaksoihin 5, 9 ja 10. Måns Herngren ohjasi osan jaksoista.
Neljäs tuotantokausi sai ensi-iltansa 20. lokakuuta 2013 Ruotsin TV4:llä.
Ruotsin TV4 tiedotti elokuussa 2013, että sarjan viides tuotantokausi kuvattaisiin keväällä 2014 ja näytettäisiin saman vuoden syksynä. Maaliskuussa 2014 tiedotettiin, että viidennen tuotantokauden kuvaamista piti lykätä kevääseen 2015. Syynä oli se, että näyttelijöiden aikatauluja ei oltu saatu sovitettua yhteen. Viides tuotantokausi sai ensi-iltansa 18. lokakuuta 2015 TV4:llä.
Viidennen tuotantokauden kuvaaminen dokumentoitiin, ja dokumentti Historien om Solsidan (Solsidanin tarina) näytettiin joulupäivänä 2015.
Suomalainen André Wickström on näytellyt sarjassa Luddea.
Elokuva
Televisiosarjan pohjalta tehty elokuva Solsidan sai ensi-iltansa vuoden 2017 joulukuussa.
Kausi 1
Alex muuttaa takaisin lapsuudenkotiinsa Saltsjöbadeniin avovaimonsa Annan kanssa. He odottavat ensimmäistä lastaan. Valitettavasti joku on ”unohtanut” kertoa Alexin äidille Margaretalle, että tämä joutuu muuttamaan talosta. Alexin kaveri Fredde kaataa puun naapurin veneen päälle, kaveriaan "auttaessaan".
Alexilla on epäilyksiä Annan uskollisuudesta. Freddellä on grillausongelma. Alex ja Anna ovat eri mieltä tulevan lapsen nimestä. Fredde tuntee olevansa riistetty lapsenhoidon suhteen. Alex ja Fredde kilpailevat illallisruoissa ja kaikki menee överiksi. Anna tuntee olevansa ulkopuolinen naisten jumpparyhmässä. Alex yrittää vältellä ikävää entistä koulukaveriaan Ovea, kunnes saa tietää että tämä on golfklubin hallituksessa.
Fredde ja Alex pohtivat ikääntyvää vetovoimaansa. Mickan tekee kaikkensa jotta 5-vuotiaan Victorin synttärit ylittävät Lussanin lastenkutsujen tason. Alex ja Anna kyllästyvät materiaa palvoviin tuttaviinsa. Fredde on mustasukkainen isyyslomalla olevalle Mariolle. Fredden ja Alexin perheitten juhannusjuhliin ilmestyvät myös Ove ja Mickanin boheemiveli Palle.
Alex ja Anna saavat ensimmäisen lapsensa Wilman. Fredde pelästyttää tiehensä Alexin remonttimiehet.
Kausi 2
Alex ja Anna ovat muuttaneet uuteen kotiin tyttärensä Wilman kanssa. Alex on päättänyt kosia Annaa, mutta ei tunnu löytävän oikeaa tilaisuutta. Fredrikin lapsuusajan kiusaaja Kristian muuttaa takaisin Solsidaniin. Kristian on jopa Fredrikiä rikkaampi ja seurustelee Mickanin ystävättären Lussanin kanssa, joten he joutuvat olemaan tekemisissä toistensa kanssa. Fredrik saa odottamatonta apua Ovelta yrittäessään päästä eroon Kristianista ja Lussanista.
Alexin äiti Margareta on tavannut uuden miehen, Tord Malmbergin, joka tunnetaan myös nimellä ”naapuri helvetistä”. Alexilla on vaikeuksia käsittää heidän suhdettaan. Mickanin shoppailunhimo menee liiallisuuksiin. Hän ostaa tavaroita avokaupalla ja palauttaa ne, mutta ei muista mitkä tavarat olivat omia ja mitkä pitää palauttaa. Mickan on huolissaan, että Fredrikistä on tulossa lihava ja pakottaa tämän treenaamaan.
Alex pohtii kuinka selviäisi maailmanhistorian tylsimmistä 40-vuotisjuhlista Saltsjöbadenin tylsimmän ja piheimmän henkilön eli Oven luona. Annan vanhemmat tulevat vierailulle ennen häitä. Hänen isänsä on varhaiseläkeläinen, jolla on huono itsetunto. Hänen äitinsä on itsekeskeinen entinen kauneuskuningatar. Annan ja Alexin häissä kaikki mikä voi mennä pieleen, menee pieleen, mutta päivä on lopulta onnistunut.
Kausi 3
Alex ja Anna muuttavat uuteen taloon, jonka he ostavat eroamassa olevilta Elsalta ja Jonakselta. Talon keittiö on edelleen kesken ja Jonas lupaa remontoida sen valmiiksi. Alex ja Anna yrittävät saada nostatettua vanhan talonsa hintaa, jotta heillä olisi varaa maksaa uusi talonsa.
Kun Ove kuulee heidän ostaneen Vitsippebacken 37 talon kertoo hän mielissään, että kaikki talon omistaneet parit ovat ottaneet eron tai kuolleet. Alexista tulee levoton, vaikka hän yrittääkin nauraa koko asialle. Alex ja Anna eivät onnistu saamaan vanhasta talostaan haluamaansa hintaa ja joutuvat taloudellisiin vaikeuksiin. Sopivan päiväkotipaikan etsintä 2-vuotiaalle Wilmalle osoittautuu hankalaksi.
Freddellä ja Mickanilla on syöpäläisongelma ja haasteita 8-vuotiaan Victorin harrastusten kanssa. Mickanilla on alemmuuskompleksi perhetaustastaan ja hän tilaa sukututkimuksen, mutta tulokset eivät ole toivotunlaisia. Anette saa työtä 7 AP-rahastosta ja alkaa kulkea Fredden kyydissä töihin. Ove on mustasukkainen Freddelle.
Mickan yrittää taivutella Freddeä hankkimaan vielä yhden lapsen. Ove ja Anette yrittävät saada toisen lapsen. Lussan tapaa uuden miehen, joka yllättäen ei ole rikas eikä komea. Keittiöremontin valmistuttua Alex ja Anna pitävät tupaantuliaiset. Kauden lopussa Anna synnyttää pojan.
Kausi 4
Alexin äiti Margareta on kuollut yllättäen ja Alex joutuu järjestämään hautajaiset. Vainajan viimeisen tahdon selvittäminen on pulmallista. Fredde kutsutaan yritysjohdon metsästysretkelle, mutta hänellä on vaikeuksia tappaa eläimiä. Mickanin rapukutsuja vaikeuttaa tuhoeläin. Fredde ja Mickan saavat uusia naapureita. Mickan on raskaana ja haluaisi Fredden jäävän isyyslomalle. Victorilla on tyttöystävä, josta äiti Mickan ei pidä lainkaan. Fredde yrittää saada poikansa Victorin ymmärtämään mitä tarkoittaa vuokra-asunto.
Saltsjöbadenissa tapahtuu murtoja. Ove perustaa murtoja estämään kansalaiskaartin, joka epäonnistuu tehtävässään. Fredde joutuu tuomioistuimen eteen. Anna miettii kauneuskirurgista operaatiota. Annan ja Alexin poika Love kastetaan, ja Ove on iloinen päästessään kummisedäksi. Fredde saa rangaistukseksi nilkkapannan, eikä pääse kastetilaisuuteen. Hän yrittää saada oikeudelta erivapauden sekä samalla salata tuomionsa muilta.
Kausi 5
Mickan ja Lussan avaavat kauneussalongin. Mickan pakottaa Fredden pariterapiaan rangaistuksena siitä, että Fredde on yrittänyt estää yrityksen perustamisen. Anna ja Alex saavat tietää, että merinäköalan esteenä oleva iso tammi laskee talon arvoa puolella miljoonalla kruunulla. Anna pääsee poliisisarjan koe-esiintymiseen ja saa roolin. Fredde ehdottaa Mickanille asumuseroa.
Kausi 6
Suzy Kenneby, joka kiusasi Mickania koko yläasteen ajan, on muuttanut Solsidaniin miehensä Ericin kanssa. Ove ehdottaa, että Mariellen ja Wilman luokka alkaisi myydä grillimausteita luokan leirikoulukassan kartuttamiseksi. Annan elokuvan kuvaukset ovat alkaneet. Fredde tajuaa, että elämä on liian lyhyt uhrattavaksi työntekoon. Alexin mielestä heidän pitäisi Annan kanssa palkata siivooja. Viktor on tavannut Lovisa-nimisen tytön, joka osoittautuu herkäksi sieluksi. Ove onnistuu melkein ujuttamaan itsensä avustajaksi Annan elokuvaan ja toteuttamaan haaveensa näyttelemisestä.
Fredde yrittää palata töihin, mutta huomaa, että hänen tilalleen on palkattu joku paljon häntä tehokkaampi ja terävämpi. Alexin mielestä Anna voisi ottaa hoitaakseen kotitöitä, kun hän nyt on kotona ennen elokuvan kuvausten alkamista. Alex ja Anna aikovat syödä illallista Fredden ja Mickanin kanssa, mutta juttu muuttuukin yhä suuremmaksi tilaisuudeksi. Mickan siivoaa vaatekaappinsa saadakseen tilaa uusille kevätvaatteille, Fredde vie kuitenkin väärän pussin hyväntekeväisyyteen.
Tuotanto
Felix Hernegren, Ulf Kvensler, Jacob Seth Fransson ja Pontus Edgren ovat yhteistyössä luoneet ja kirjoittaneet Solsidanin. Käsikirjoituksesta ja ohjauksesta vastaavat niin ikään Herngren, Kvensler ja Fransson. Tuottajina toimivat Jarowskij sekä Herngrenin ja Ylva Axélin omistama FLX. Kuvaukset alkoivat keväällä 2009 ja saatiin päätökseen saman vuoden kesäkuussa. Herngren kuvaili sarjaa ikään kuin jatkoksi elokuville Irralliset (Vuxna människor) ja Varannan vecka. Mia Skäringer vahvisti kesäkuussa 2009 näyttelevänsä sarjassa yhtä pääosaa. Samaan aikaan myös Herngren ja Johan Rheborg vahvistivat olevansa mukana sarjassa näyttelijöinä.
Herngrenin mukaan he olivat käsikirjoittajien kanssa jo pitkään puhuneet, että olisi hauskaa tehdä suuremman panostuksen draamakomedia, jossa käsikirjoitus ja roolihahmot saisivat hieman enemmän aikaa kehittyä.
Kvensler kertoi Aftonbladetille antamassaan haastattelussa siitä, kuinka hän tuli osalliseksi prosessia ja ohjelmaa: ”Felix otti minut mukaan käsikirjoittajaksi myytyään Solsidanin pilottijakson TV4:lle.” Tämän jälkeen Kvensler kirjoitti ja ohjasi puolet Solsidanin ensimmäisen kauden jaksoista.
Solsidan voitti vuoden ohjelman ja vuoden huumoriohjelman palkinnot Kristallen 2010 -palkintogaalassa. Solsidan valittiin vuoden huumoriohjelmaksi samaisessa gaalassa myös vuosina 2011 ja 2014.
Maaliskuussa 2010 oli selvää, että Solsidanista tehtäisiin toinen kausi. Rheborg oli mukana toisella kaudella myös käsikirjoittajana ja ohjaajana. 3. joulukuuta samana vuonna TV4 ilmoitti myyneensä käsikirjoitusidean amerikkalaiselle ABC:lle.
Solsidanin toisen kauden jaksot esitettiin TV4 Play Premiumilla ja suomenruotsalaisella FST5:llä (nykyisin YLE Fem) kaksi päivää ennen esittämistä TV4:llä. TV4 reagoi voimakkaasti FST5:n lähetyksiin ja kanavien välillä käytiinkin TV4:n ohjelmapäällikön Fredrik Arefalkin johdolla keskustelua siitä, onko FST5:llä oikeus esittää Solsidania ennen sen esittämistä Ruotsissa. Suomenruotsalainen Hufvudstadsbladet kuitenkin kertoi 21. tammikuuta 2011, että FST5 taipui TV4:n vaatimuksiin ja muutti lähetysaikaa yhdenmukaiseksi Ruotsin kanssa. Kolmannesta jaksosta lähtien ohjelma esitettiin samanaikaisesti molemmilla kanavilla.
Sarja on julkaistu Pohjoismaissa myös DVD:llä ja blu-raylla, ensimmäinen tuotantokausi myös Saksassa DVD:llä.
Suomalainen versio
Vuonna 2017 ilmoitettiin, että MTV on tilannut suomalaisen version Solsidanista. Kymmenosainen Onnela kuvataan kesällä 2017. Sarjan tapahtumat sijoittuvat Porvooseen ja sen kuvitteelliseen Poutaniemen kaupunginosaan.
Vendetta (albumi)
Vendetta on power metal -yhtye Celestyn neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 18. maaliskuuta 2009. Levyllä on mukana Tampereen kaupunginorkesteri sekä sekakuoro. Levyn orkesteri- ja kuoro-osuudet on sovittanut oopperalaulaja, säveltäjä ja kapellimestari Kalevi Olli.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 30.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Celesty ja sanoittanut Jere Luokkamäki
Écrinsin kansallispuisto
thumb Écrinsin kansallispuisto on luonnonsuojelualue Ranskan kaakkoisosassa Grenoblen eteläpuolella. Puiston pinta-ala on 918 neliökilometriä, ja sen korkeimmat huiput kohoavat yli neljään kilometriin.
Puistoa hallitsevat lehtikuusimetsät. Harvinaisiin kasvilajeihin kuuluu tikankonttikasveja, ruskolilja ja varjolilja. Puistoon on istutettu 1970-luvulla vuorikauriita.
Lamopinaatit
Lamopinaatit (Tetragonia) on päivikkikasvien eli jääruohokasvien (Aizoaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu noin 50 lajia, joiden lisäksi 25 sukuun kuvatun lajin taksonominen asema on toistaiseksi epäselvä.
Nimestään huolimatta lamopinaatit eivät ole kovin läheistä sukua pinaateille (Spinacia), sillä suvut kuuluvat eri kasviheimoihin.
Angelika Klas
Angelika Klas-Fagerlund (s. 1974 Tallinna, Viro) on virolaissyntyinen suomalainen oopperalaulaja, jonka ääniala on sopraano.
Ura
Klas asui lapsena pitkään Turussa aloittaen 17-vuotiaana opinnot Turun konservatoriossa. Hän opiskeli myöhemmin Sibelius-akatemiassa, josta valmistui vuonna 2002. Lisäksi Klas on opiskellut stipendiaattina Tanskan kuninkaallisessa konservatoriossa. Hän on laulanut oopperan lisäksi kamarimusiikkia ja musikaaleja sekä esiintynyt muun muassa Suomen kansallisoopperassa ja Savonlinnan oopperajuhlilla.
Klas on tulkinnut myös argentiinalaisen Astor Piazzollan tangoja. Vuonna 2012 hän julkaisi Tanguedia Quintet -yhtyeen kanssa albumin Kohtalona tango.
Perhe
Angelika Klasin isäpuoli oli kapellimestari Eri Klas. Hänen puolisonsa on säveltäjä Sebastian Fagerlund. Myös Klasin sisar Marion Melnik on oopperalaulaja.
Dermataanisulfaatti
Dermataanisulfaatti on glykosaminoglykaani, jota tavataan erityisesti ihossa mutta myös muissa kudoksissa käytännöllisesti katsoen lähes jokaisella nisäkkäällä.
Aineesta käytetään myös nimitystä kondroitiinisulfaatti B ja se eroaa kondroitiinisulfaatti A:sta ainoastaan siinä, että kondroitiinisulfaatti A:n glukuronihappo on vaihtunut glukuronihapon epimeeriksi iduronihapoksi. Nykyään ainetta ei kuitenkaan useimmiten luokitella kuuluviksi kondroitiinisulfaatteihin.
Toiminta
Dermataanisulfaatin arvellaan liittyvän karsinogeneesiin, fibroosiin, sydämen ja verisuonten tauteihin sekä tulehduksien ja haavojen parantumiseen.
Dermataanisulfaatti on mukana useissa mukopolysakkaaridooseissa, jotka ovat geenivirheistä aiheutuvia sairauksia. Dermataanisulfaattia kerääntyy elimistöön vaikeassa Hurlerin taudissa
Kiharapelikaani
Kiharapelikaani (Pelecanus crispus) on suurikokoinen valkoinen pelikaanilintu.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 160–180 cm, siipien kärkiväli 270–320 cm ja paino 10–13 kg. Hieman pelikaania suurempi, harmahtavan valkoinen suuri lintu. Lisääntymisaikana kurkkupussi on väriltään punertava ja rinnassa on vaaleankeltainen läikkä. Vanhan linnun niskassa on kiharoista höyhenistä muodostunut töyhtö. Lennossa näkyy harmaa siiven kärki. Nuoret linnut ovat yläpuolelta harmaanruskeita ja alapuolelta valkoisia.
Esiintyminen
Kiharapelikaani pesii itäisessä Euroopassa ja Keski-Aasiassa Montenegrosta Mongoliaan ylettyvällä vyöhykkeellä. Euroopan pesimäkanta talvehtii Välimeren itärannikolla, Venäjän ja Keski-Aasian Iranissa, Irakissa ja Intian niemimaalla sekä Mongolian Kiinan itärannikolla. Vuonna 2021 tehty tutkimus on osoittanut, että laji on mahdollista palauttaa Alankomaihin, missä se ei ole pesinyt yli 500 vuoteen.
Kiharapelikaanin kanta taantui huomattavasti 1800- ja 1900-luvuilla, mutta lajin kanta on vakiintunut sittemmin 10 000 – 20 000 yksilöön. Monien yhdyskuntien, muun muassa lajin suurimman yhdyskunnan Kreikan Mikrí Préspa -järvellä on kasvanut. Kosteikkojen kuivatus, kalastajien häirintä ja metsästys olivat suurimpia syitä kannan pienenemiseen. Lyhyen matkan muuttolintu. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö
Jokisuistot, joet ja matalat järvet. Pesii saarilla tai laajoissa järviruokokasvustoissa.
Lisääntyminen
Pesii yhdyskunnittain, joskus yksittäispareina, usein pelikaanien seurassa. Pesä on maassa, ja se on rakennettu oksista, ruo'oista ja ruohoista, ja on halkaisijaltaan 65 cm ja korkeudeltaan 1 m. Munia on keskimäärin 2, haudonta kestää noin kuukauden. Poikaset syntyvät kaljuina, ja saavat sittemmin valkoisen untuvapeitteen. Sukukypsä 3 tai 4 vuoden iässä.
Ravinto
Syö kaloja, joita saalistaa yleensä yksin tai parin-kolmen linnun ryhmissä. Kreikassa on havaittu lajin kalastavan yhdessä merimetsojen kanssa.
Luonteri Surf
Luonteri Surf on erityisesti 1990-luvulla suosiota saavuttanut juvalainen punkpop-yhtye. Yhtyeen musiikki on niin sanottua ramopunkkia eli Ramones-tyylistä popahtavaa punk-musiikkia. Nimensä 1984 perustettu yhtye on saanut Etelä-Savossa sijaitsevan Saimaan selän Luonterin mukaan. Nimessä yhdistyy savolainen maaseutuhenkisyys ja California Sun.
Luonteri Surf julkaisi tuotoksensa Ayshire Records -levymerkillä vuoteen 1997 asti, kunnes yhtyeen kitaristi Pekka Kerminen ja ex-rumpali Pekka Liimatainen perustivat 1997 levy-yhtiön nimeltä Ayshire Levyt, joka on julkaissut Luonteri Surfin lisäksi mm. Poikia, Ypö-Viittä, Natsipaskaa (nyk. Ruoska), Seireeniä (nyk. Iiwana Julma), Tumppi Varonen & Problemsia?, Tolpat-yhtyettä, Vanhan piianpoikia ja Pahoja Agentteja, sekä Retkibanaania yhteistyössä Woimasoinnun kanssa. Nykyään Liimatainen omistaa Ayshire Levyt yksinään.
Bounce Tales
Bounce Tales on Rovio Mobilen kehittämä vektoripohjainen tasohyppelypeli kännyköille. Pelissä pelaaja palloa ohjaten ratkoo ongelmia sekä väistelee vaaroja. Pelissä on kaksitoista kenttää sekä kolme bonuskenttää. Peli on seuraaja Nokian alkuperäiselle KBounce-pelille. Pelissä on käytössä kolme palloa: punainen superpallo, harmaa kivipallo (kykenee tuhoamaan esteitä ja uppoamaan nopeasti) sekä rantapallo (pystyy kellumaan vedessä sekä hyppimään korkealle).
Uhka kampuksella
Uhka kampuksella (The Hunting Ground) on yhdysvaltalainen dokumenttielokuva vuodelta 2015. Elokuva käsittelee seksuaalista hyväksikäyttöä amerikkalaisilla yliopistokampuksilla.
Elokuvassa kuullaan Lady Gagan elokuvaa varten tekemä kappale ”Til It Happens to You”, joka oli ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi parhaana visuaaliseen mediaan tehtynä lauluna. Kappale kilpaili myös parhaan laulun Oscar-palkinnosta. Elokuva itse oli kilpailemassa parhaan dokumentin Oscar-palkinnosta, sillä se oli mukana 15:n elokuvan listalla, jolta julkistettiin lopulta viisi virallista Oscar-ehdokasta. Elokuva ei kuitenkaan päässyt viiden parhaan joukkoon.
Elokuva esitettiin ensimmäisen kerran Sundancen elokuvajuhlilla 23. helmikuuta 2015 ja televisiossa amerikkalaisella CNN:llä 22. marraskuuta 2015. Kilpaurheilija Jameis Winston yritti estää dokumentin televisioesittämisen, koska dokumentissa väitetään hänen syyllistyneen seksuaalirikokseen opiskeluaikanaan. Suomessa Yle TV1 esitti dokumentin 4. tammikuuta 2016.
Tarina
Dokumentti esittelee useita tapauksia yhdysvaltalaisilta yliopistokampuksilta, joissa uhrit ovat kertoneet kohtaamastaan seksuaalisesta häirinnästä ja jopa raiskauksista, mutta oppilaitoksen henkilökunta ei ole puuttunut asiaan tarvittavalla vakavuudella. Elokuvassa esitetään, että menettelyn taustalla on korkeakoulujen halu suojella julkisuuskuvaansa ja saada uusia opiskelijoita varmistaakseen rahoituksensa. Dokumentissa käsitellään useita yhdysvaltalaisia yliopistoja, kuten Harvardia, Stanfordia, UNC:ta ja Notre Damea.
Dokumentin pääosissa ovat kaksi UNC:n Pohjois-Carolinan entistä opiskelijaa, Andrea Pino ja Annie E. Clark. He nostavat kanteen entistä oppilaitostaan vastaan, koska katsovat sen rikkoneen sukupuolten tasa-arvoa koskevaa lakia seksuaalisen hyväksikäyttäjän saadessa jäädä kampukselle syyllisyyden toteamisen jälkeen.
Kritiikkiä
Elokuva on saanut hyviä arvosteluja Yhdysvalloissa. Rotten Tomatoes -elokuvasivuston mukaan 93 prosenttia kriitikoista pitää elokuvaa onnistuneena. Toisaalta elokuvaa on myös kritisoitu ja siinä kerrottu esiintyvän virheitä. Elokuvassa esimerkiksi väitetään, että 20 % amerikkalaisista korkeakouluopiskelijoista kokee seksuaalista väkivaltaa oppilaitoksessaan. Jo ennen dokumentin julkaisua laajasti yhdysvaltalaismediassa esillä ollut luku perustuu kuitenkin tutkimukseen vuodelta 2007, joka toteutettiin vain kahdessa oppilaitoksessa ja jonka tulokset eivät ole yleistettävissä. Yhdysvaltain oikeusministeriön mukaan oikea luku näyttäisi olevan noin kaksi prosenttia (yhden suhde 53:een).
Matemaattinen malli
Systeemin analysoimiseen matemaattisella mallintamisella edellyttää ainoastaan, että systeemin käyttäytymistä voidaan kuvata riittävän hyvin matemaattisilla ilmaisuilla, kuten yhtälöillä tai muilla loogisilla säännöillä. Tästä johtuen mallintamista hyödynnetään hyvin laajasti erilaisissa sovelluksissa. Nykyisin matemaattisia malleja käytetään laajalti mm. biologiassa, taloustieteessä ja teknisessä suunnittelussa.
Johannes Salmenius
Johannes Salmenius (k. 1683 Kuopio) oli suomalainen pappi ja muusikko. Hän oli Viipurin triviaalikoulun oppilas, tuli ylioppilaaksi Turussa 1662, valmistui maisteriksi 1668. Hän toimi Turun tuomiokirkon urkurina ja Turun katedraalikoulun laulunopettajana 1667–1676. Hän johti akateemisissa juhlissa musiikkiesitykset 1667–1677 ja oli samanaikaisesti Turun akatemian 2. filosofian apulainen 1671–1675. Ruokolahden kirkkoherraksi hän tuli 1673, mutta joutui pian virkaan astuttuaan 1674 luopumaan virasta edeltäjänsä vävyn hyväksi. Kuopion kirkkoherraksi hän meni 1677.
Hänen puolisonsa oli Kristina Pettersdotter Walstenius.
Faith Hill
Audrey Faith Perry McGraw (s. 21. syyskuuta 1967 Jackson, Mississippi, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen menestynyt countrylaulaja.
Ura
Vuonna 2004 Hill esiintyi ensimmäisessä elokuvaroolissaan Stepfordin naisissa. Jo sitä ennen hän oli tehnyt vierailurooleja televisiosarjoissa kuten Enkelin kosketus ja Luvattu maa. Seuraavan kerran Hill esiintyi valkokankaalla vuoden 2015 elokuvassa Dixieland.
Henkilökohtainen elämä
Hill on ollut naimisissa countrylaulaja Tim McGraw’n kanssa vuodesta 1996 ja parilla on vuosina 1997, 1998 ja 2001 syntyneet tyttäret. Aikaisemmin Hill oli naimisissa Daniel Hillin kanssa vuosina 1988–1994. Hill on adoptiolapsi.
Luettelo puhekoodekeista
Alla olevassa taulukossa on lueteltu yleiseisiä käytössä olevia puhekoodekkeja.
Painoväri
thumb|250px|Saksalaisia painovärejä. Painoväri on painotuotteiden painamiseen käytetty väri. Painoväri on yleensä tahnamainen neste ja se sisältää pigmenttejä ja/tai musteita. Painoväriä pinnalle levittämällä saadaan aikaiseksi tekstiä tai kuvia. Pinta on yleensä paperia tai kartonkia, mutta myös erilaisille kankaille voidaan painaa.
Käyttö kirjapainossa
Pigmentin hiukkaskoko vaikuttaa olennaisesti siihen, miten painoväri hajottaa valoa. Painojäljen värisävy, värikylläisyys ja kirkkaus seuraavat suoraan käytetystä pigmentistä.
Useimmat värikuvat painetaan neljällä värillä: musta (englanninkielinen painotekninen nimitys key), syaani (cyan, vaaleansininen), magenta (sinipunainen) ja keltainen (yellow). Tästä tulee nimitys CMYK-värit (vertaa RGB-väreihin).
Kuriositeettina voi mainita, että jopa sienistä saatavia värejä on kokeiltu painoväreinä.
Espoon kartanon Sågbron silta
Espoon kartanon Sågbron silta (Espoon kartanon silta numero II, Sågbro) on Espoossa Espoonkartanon kaupunginosassa sijaitseva kivinen holvisilta. Sen arvellaan valmistuneen vuosien 1778 ja 1816 välillä. Silta on tyypillinen 1770-luvun kiviholvisilta, ja sitä pidetään vanhimpana Suomen museosilloista. Silta on tehty niin sanottuna kylmämuurina, eli sen kivet on sovitettu paikoilleen käyttäen kiilakiviä mutta ei laastia. Sillan kivet ovat muokkaamattomia. Kokonaispituudeltaan 17,2-metrisen sillan kokonaisleveys on 6,9 metriä, hyötyleveyttä sille jää 5,6 metriä. Holviaukko on 2,7 metriä leveä, ja sillan "alikulkukorkeus" on 1,3 metriä.
Sågbron silta on otettu museosillaksi vuonna 1982. Espoon kartanon ympäristö sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Siltaa on vaikea päästä katsomaan sivulta. Sågbron silta sekoitetaan usein viereiseen Espoon kartanon Qvarnbron siltaan. Mankinjoki ja siinä oleva Kartanonkoski jakaantuvat Espoon kartanon kohdalla kahdeksi uomaksi. Sågbron silta on läntisessä uomassa, jossa on ollut useita sahoja, joista viimeisin säilyi 1900-luvun alkupuolelle asti.
Espoon kartanon kivisillat ja Suuri Rantatie
Suuri Rantatie oli olemassa jo 1300-luvulla ja siirretty nykypaikalleen viimeistään vuonna 1556, jolloin Espoon kuninkaankartano perustettiin. Talonpoikaisasutusta on seudulla ollut jo paljon ennemmin, ja kartanon ympäristössä on runsaasti muinaisjäännöksiä. Kartanon sijoittamiseen vaikutti suuresti Mankinjoen Kartanonkoskesta saatava vesivoima. Asutuksen sijoituksen vaikutti myös Gumbölenjoki, joka yhtyy Mankinjokeen parisataa metriä alajuoksuun kartanosta. Mankinjoki laskee Espoonlahteen. Joki jakaantuu kartanon kohdalla kahteen haaraan, eli jokeen muodostuu pieni saari. Molemmissa jokihaaroissa oli aluksi puusillat. Jokihaarat ja niiden väliin jäävä saari ovat kiinteä muinaisjäännös.
Kivisiltojen rakentaminen aloitettiin vuonna 1775. Kustaa III ulotti eerikinretkensä Suomeen asti ja oli läsnä tilaisuudessa, jossa kartanon silloinen omistaja Anders Henrik Ramsay laski kivisillan peruskiven. Kyseessä oli todennäköisesti Qvarnbro, joka valmistui vuoden 1778 tammikuussa. 1700-luvulla teiden ja siltojen rakentamisvelvollisuus kuului pitäjäläisille, kullekin omistamansa maan määrän mukaan jaettuna. Vuoden 1778 talvikäräjillä Ramsay vaati oman maksuosuutensa pienentämistä, koska hän oli rakennuttanut omin varoin korjausta kaipaamattoman kivisillan. Kartano maksoi myöhemmin myös toisen kivisillan rakentamisen.
Nykyään kivisiltojen yli kulkee yhdystie 11310 eli Kuninkaankartanontie. Siltojen painorajoitus on 16 tonnia.
Subaru FF-1 Star
pienoiskuva|250x250px|Subaru FF-1 Star Subaru FF-1 on edeltäjästään, Subaru 1000:sta kehitetty automalli suuremmalla 1,1-litran moottorilla varustettuna. Autoa myytiin Yhdysvalloissa nimellä Subaru Star vuosina 1970–1971.
Tom Walkinshaw
Tom Walkinshaw (14. elokuuta 1946 Midlothian, Skotlanti Iso-Britannia – 12. joulukuuta 2010 Oxfordshire, Skotlanti Iso-Britannia ) oli skotlantilainen kilpa-autoilija, Formula 1 -tallipäällikkö ja Tom Walkinshaw Racing -yhtiön perustaja. Hän omisti myös Englannissa rugbyä pelaavan Gloucester Rugby -joukkueen.
Nuckelavee
Nuckelavee on taruhirviö Orkneysaarilla, Skotlannissa. Se on mies, jonka alaruumis on sulautunut yhteen hevosen kanssa. Sillä on ruumiiseen nähden suhteettoman suuri pää ja pitkät kädet, mutta kaikkein pellottavinta sen ulkonäössä on se, että sillä ei ole ihoa, vaan sen mädät, mutta vahvat lihakset näkyvät pelottavasti. Nuckelavee on pelätty olento, sillä sen hengitys saastuttaa vihannoivat vainiot kuraisiksi letoiksi ja se kuristaa usein ihmisiä pitkillä sormillaan tai hukuttaa heidät. Jos Nuckelavee hyökkää, kannattaa yrittää ehtiä juosta järveen tai jokeen, Nuckelavee kun ei voi sietää makeaa vettä.
Tom Walkinshaw
Walkinshaw kuoli syöpään 12. joulukuuta 2010 64-vuotiaana.
Ura moottoriurheilussa alkaa
thumb|250px|Tom Walkinshaw Roverin ratissa [[Nürburgringilla 1985.]] Walkinshaw perusti vuonna 1975 Tom Walkinshaw Racingin (TWR), joka suunnitteli sekä rakensi kilpa- ja ralliautoja muun muassa Rover- ja Porsche-merkeillä. Sen autoilla kilpailtiin eri autoilusarjoissa, välillä hyvälläkin menestyksellä, muun muassa voittamalla Le Mansin 24 tunnin ajon neljästi (vuosina 1988 ja 1990 Jaguar-yhteistyössä ja vuosina 1996–97 Porsche-yhteistyössä).
Formula 1 -ympyröihin Walkinshaw pääsi kun hänet palkattiin Benettonin F1-talliin vastaavaksi suunnittelijaksi vuonna 1992. Kaudella 1994 Michael Schumacher voitti tallin autolla ensimmäisen mestaruutensa, ja samana vuonna Walkinshaw joutui selvittelyn kohteeksi kun tallin autoista löytyi muun muassa kiellettyä elektroniikkaa. Rangaistuksia ei kuitenkaan tullut, koska FIA ei pystynyt todistamaan että autot olisivat olleet sääntöjenvastaisia itse kilpailutapahtumissa.
Maksumieheksi
TWR Group työllisti vuonna 1997 1500 henkeä Britanniassa, Ruotsissa, Australiassa ja Yhdysvalloissa. Se joutui kuitenkin selvitystilaan vuonna 2002 kun Walkinshaw'n F1-tallilla oli suuria talousvaikeuksia. Walkinshaw muun muassa maksoi itse omista rahoistaan noin viisi miljoonaa euroa, jotta sai tallin moottorivelat maksettua Cosworthille ja autot radalle Silverstonessa. Lopulta Saksan GP kolme viikkoa myöhemmin jäi tallin viimeiseksi, vaikka kaudesta oli vielä viisi osakilpailua ajamatta. Tallin kaatumisen jälkeen varoja perittiin Walkinshaw'lta henkilökohtaisesti ja lopulta myös TWR-yhtiö joutui lopettamaan toimintansa.
Ensio Salmenkallio
Kaarlo Ensio Salmenkallio vuoteen 1906 Sallmén (6. huhtikuuta 1900 Iisalmi – 7. maaliskuuta 1985 ) oli Suomen Kumitehtaan toimitusjohtaja.
Salmenkallio oli koulutukseltaan diplomi-insinööri. Hän meni Suomen kumitehtaan palvelukseen Nokialle 1925, ja hän yleni tehtaan tekniseksi johtajaksi ja Nokian tehtaan isännöitsijäksi 1953. toimitusjohtaja hänestä tuli 1958.
Riccardo Garrone (näyttelijä)
Riccardo Garrone (1. marraskuuta 1926 Rooma – 14. maaliskuuta 2016 Milano ) oli italialainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja ääninäyttelijä. Hän syntyi Roomassa ja kävi siellä Dramaattisen taiteen kansallista Silvio D’Amico -akatemiaa. Hän esiintyi elokuvissa vuodesta 1949 lähtien. Lisäksi hän ohjasi esimerkiksi elokuvat La mafia mi fa un baffo (1974) ja La commessa (1975).
Garrone oli näyttelijänä muun muassa elokuvissa Ihana elämä (1960), Tyttö ja laukku (1961) ja Illallinen (1998).
Viipurin raitioliikenne
Viipurin raitioliikenne oli toiminnassa vuosina 1912–1944 sekä 1946–1957. Sen liikennöinnistä vastasi aluksi saksalaisen AEG:n omistama yhtiö, vuodesta 1937 lähtien Viipurin kaupungin sähkölaitos ja toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton valtio.
Historia
thumb|250px|Raitiovaunu taustallaan Viipurin linna. Päätös Viipurin raitioliikenteen aloittamisesta syntyi marraskuussa 1910, jolloin kaupunginhallitus teki sopimuksen saksalaisen A.E.G.:n kanssa sähkölaitoksen ja raitioteiden rakentamisesta. Yhtiölle myönnettiin yksinoikeus raitioteiden rakentamiseen sekä sähkön tuottamiseen Viipurin kaupungin ja siihen mahdollisesti myöhemmin liitettävillä alueilla seuraavan 50 vuoden ajaksi, kuitenkin niin, että kaupungilla oli oikeus lunastaan toiminta itselleen aikaisintaan 24 vuoden kuluttua. Raitiotiehankkeen taustalla oli Helsingin ja Turun omista raitioteistään saamat myönteiset kokemukset. Viipuri oli tuolloin Suomen suuriruhtinaskunnan neljänneksi suurin kaupunki, jossa oli noin 27 500 asukasta. Lisäksi ympäröivässä Viipurin maalaiskunnassa oli lähes 40 000 asukasta, joten yhdessä ne muodostivat maan toiseksi suurimman asutuskeskittymän.
Raitiotieliikenne alkoi Viipurissa syyskuussa 1912. Liikennettä harjoitti A.E.G.:n tytäryhtiö nimeltään Elektricitätswerk und Strassenbahn Wiborg AG (Viipurin Sähkölaitos ja Raitiotiet). Koeliikenne aloitettiin 22.9. ja varsinainen liikenne 28.9.1912. Linjoja oli kolme ja ne kulkivat keskustasta esikaupunkialueille.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua 1914 saksalaisomaisuus oli takavarikoitava kenraalikuvernöörin määräyksestä. Myös raitiotieyhtiö takavarikoitiin. Kesällä 1917 yhtiölle aiheutti ongelmia venäläinen sotaväki, joka täytti raitiovaunut eikä suostunut maksamaan matkoistaan. Vuoden 1918 tapahtumien vuoksi oli liikenteessä alkuvuonna häiriöitä. Kun valkoiset olivat vallanneet Viipurin huhtikuussa 1918, raitioteiden lähes koko henkilökunta vaihdettiin. Yhtiön takavarikko päättyi kesäkuussa 1918. Täyteen laajuuteensa liikenne palasi heinäkuussa 1918.
Raitioliikenne siirrettiin jossain vaiheessa 1910-lukua, viimeistään helmikuussa 1920 viipurilaiselle Kaasu- ja Sähkö-Osakeyhtiölle (vuodesta 1919 Viipurin Kaasu ja Sähkö Oy). A.E.G. omisti enemmistön myös tästä yhtiöstä. Toisin kuin Helsingissä ja Turussa, raitiotieliikenne jatkui yksityisen yhtiön omistuksessa myös maailmansodan jälkeen. Yhtiön ja kaupungin välillä oli kuitenkin jatkuvaa erimielisyyttä sähkölaitoksen ja raitioteiden hoidosta, mm. matkalippujen hinnoista. Vuonna 1936 yhtiö menetti toimilupansa välimiesoikeuden päätöksellä ja joutui myymään sähkölaitoksen ja raitiotiet Viipurin kaupungille. Kauppahinta oli 22 miljoonaa markkaa.
Viipurin kaupunki aloitti liikennöitsijänä vuoden 1937 alusta. Talvisodan sytyttyä raitioliikenne loppui 23. joulukuuta 1939, jolloin kaupungin sähkönsyöttö katkesi. Sodan päättäneen Moskovan rauhan myötä 1940 Viipurista tuli osa Neuvostoliittoa, jossa liikennöintikin kuului valtion tehtäviin. Jatkosodan alussa Suomi valtasi kaupungin elokuussa 1941, mutta raitioliikenne päästiin käynnistämään vasta toukokuussa 1943. Se jouduttiin lopettamaan 15. kesäkuuta 1944 lähestyneen Viipurin taistelun takia, jossa Neuvostoliitto otti kaupungin takaisin haltuunsa. Raitioliikenne alkoi uudelleen 1946, mutta lopetettiin 1957 ja vaunut siirrettiin Kaliningradiin ja Pjatigorskiin.
Syyskuussa 1920 Viipurissa tapahtui Suomen kaikkien aikojen vakavin raitiovaunuonnettomuus, kun kaksi vaunua suistui kiskoilta Katariinankadun ja Torikadun kulmassa. Onnettomuus vaati viisi kuolonuhria ja toistakymmentä loukkaantunutta.
Matkaliput
Kertalipun hinta oli aluksi vuonna 1912 aikuiselta 15 penniä ja 4–12-vuotiailta lapsilta 10 penniä. Alle 4-vuotiaat matkustivat aikuisen kanssa ilmaiseksi. Aikuisten hinta nousi 20 penniin kesällä 1917, vuonna 1918 jo 25 penniin, ja vuoden 1920 syyskuussa 35 penniin.
Kalusto
thumb|250px|Viipurilainen raitiovaununkuljettaja ja kaksi rahastajaa. Ensimmäiset vuonna 1912 hankitut moottorivaunut olivat ruotsalaisen ASEA:n valmistamia ja myöhemmin 1920-luvulla hankittiin saksalaisen MAN:n kalustoa. Viimeiset moottorivaunut olivat saksalaisen Hannoversche Waggonfabrik AG:n tuotantoa ja ne otettiin käyttöön 1930. Moottorivaunujen vetäminä vaunuina käytettiin yhtiön oman konepajan valmistamaa kalustoa sekä muun muassa useiden eri saksalaisvalmistajien vaunuja. Neuvostoliittolaiset ehtivät vielä vuosina 1955–1956 ottamaan käyttöön itäsaksalaisessa Gothan kaupungissa valmistettuja raitiovaunuja.
Raitiotielinjoja eri vuosina
thumb|250px|Viipurin raitioliikenteen reitit 1920- ja 1930-luvuilla. Linja 1: punainen, linja 2: vihreä, linja 3: sininen.
1912
Linjat avattiin 25. syyskuuta 1912.
1922
Linjoille 1 ja 2 avattiin uusia yhteyksiä marraskuussa 1922.