cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuurojen Liitto
Kuurojen Liitto myöntää vuosittain Vuoden viittomakieliteko -tunnustuspalkinnon viittomakielisten kielellisten oikeuksien ajamisesta ja viittomakielen aseman edistämisestä. Tunnustuspalkinto jaetaan aina helmikuussa viittomakielen päivänä.
Järjestön toiminnan painopisteitä ovat muun muassa asiantuntijuus ja vaikuttamistyö, viittomakielisten tiedonsaannin parantaminen, viittomakielen sanakirjatyö ja kielineuvonta, vertaistuki (kulttuuritapahtumat, leirit ja kurssit) ja viittomakielinen palveluohjaus.
Mere (yritys)
Mere on venäläisomisteinen kauppaketju, joka on avannut elintarvikkeita myyviä halpamyymälöitä Saksaan. Sen kilpailijoita ovat Aldi ja Lidl. Sen perustaja Torgservis on perustettu Krasno­jarskissa vuonna 2009. Torgservisillä on arvioiden mukaan 700 myymälää Aasiassa ja Itä-Euroopassa. Ensimmäinen EU-alueen myymälä perustettiin Romaniaan.
Emilie Sannom
Emilie Sannom syntyi nørrebrolaisen merimiehen perheeseen. Kun Emilie oli 11-vuotias, perhe muutti Floridaan, mutta palasi takaisin seitsemän vuotta myöhemmin. Sannom työskenteli teatterinäyttelijänä ja aloitti elokuvauransa vuonna 1909. Seuraavana vuonna hän esiintyi Asta Nielsenin kilpakumppanina Urban Gadin ohjaamassa Kuilussa.
Näyteltyään ensin Nordisk Filmin melodraamoissa Sannom siirtyi vuonna 1912 Skandinavisk-Russisk Handelshus ja Filmfabriken Danmark -tuotantoyhtiölle. Hän tuli kuuluisaksi seikkailuelokuvien rohkeana sankarittarena, joka teki huimapäiset temppunsa ilman sijaisnäyttelijöitä. Sannom näytteli noin 85 mykkäelokuvassa, joista tunnetuimpia ovat vuonna 1915 alkanut Nattens Datter ja vuonna 1918 alkanut Panopta -sarja.
Sannom aloitti lentäjänuransa vuonna 1918, vaikka hän ei koskaan saanut lentolupakirjaa. Työskenneltyään kesällä 1919 helsinkiläisessä kabareessa hän siirtyi Saksaan ja Italiaan. Alfred Lindin ohjaama viimeinen elokuva Ilman valtijatar (La fanciulla dell’aria, 1922) sisälsi joukon erityisen rohkeita ilmailutemppuja. Sittemmin ilma-akrobaattina työskennellyt Sannom sai surmansa lentonäytöksessä tapahtuneessa laskuvarjo-onnettomuudessa.
Sannom ei koskaan mennyt naimisiin, mutta hänellä oli tytär näyttelijä Axel Schultzin kanssa. Hänen kolme sisartaan olivat myös näyttelijöitä.
Tuntematon maailma
Tuntematon maailma on yhdysvaltalainen tieteiselokuva vuodelta 1955. Se oli yksi ensimmäisistä Technicolor-tekniikkaa käyttäneistä värillisistä tieteiselokuvista. Elokuva on sarjakuvatyyliin kuvattu avaruusseikkailu, jonka visuaalinen ilme on vaikuttanut moniin myöhempiin sarjoihin kuten Star Trekiin.
John Gould
right|thumb|upright|John Gould John Gould (14. syyskuuta 1804 Lyme Regis, Dorset – 3. helmikuuta 1881 Lontoo) oli englantilainen lintutieteilijä.
John Gouldin isä oli puutarhuri, josta 1818 tuli Windsorin kuninkaallisten puutarhojen esimies (Royal Gardens of Windsor). Nuori Gould opetteli puutarhanhoitoa ja eläinten täyttämistä. Hän ei koskaan suorittanut oppiarvoa, vaan koulutti itsensä lintutieteilijäksi käytännön töissä ja harjoituksissa. Oppiarvon puuttumisesta huolimatta hänet äänestettiin Royal Societyn jäseneksi 1843. Vuonna 1824 hän muutti Lontooseen ammattimaiseksi eläinten täyttäjäksi ja hänen taitonsa veivät hänet Zoological Society of Londonin museon konservaattoriksi 1827.
Gouldin asema soi hänelle mahdollisuuden tutustua johtaviin englantilaisiin luonnontieteilijöihin ja hän myös usein ensimmäisenä pääsi tutkimaan museolle saatuja uusia lintukokoelmia. 1830 museo sai Himalajalta lintukokoelman, josta moni laji oli kuvailematta. Gould julkaisi kokoelman linnut kirjassa A Century of Birds from the Himalayas (1830–1832), jonka tekstin oli laatinut Nicholas Aylward Vigors ja kuvituksen litografiat Gouldin vaimo Elisabeth Coxen (1804–1841), jonka kanssa hän avioitui tammikuussa 1829. Gouldin perheeseen syntyi kaikkiaan kuusi lasta. Seuraavien seitsemän vuoden aikana julkaistiin vielä neljä kirjaa, joiden teksti oli Gouldin itsensä laatima ja toimitus hänen kirjurinsa Edwin Princen käsialaa. Eräät maalauksista olivat osa Edward Learin teoksen Illustrations of the Family of Psittacidae (1832) kuvitusta, jotka Lear rahapulassa myi Gouldille.
John Gould piirsi itse kaikki kuvataulut mutta antoi värityksen, viimeistelyn ja litografioiden teon muiden tehtäväksi.
Gould ja Darwin
Charles Darwin esitteli Galápagossaarilta tuomansa lintu- ja nisäkäskokoelman Geological Society of Londonin kokouksessa 4. tammikuuta 1837, ja linnut annettiin Gouldille määritettäviksi. Darwin arveli näytteiden olevan mustarastaita, käpylintuja ja peippoja. Gould esitteli tutkimustuloksensa jo seuraavassa kokouksessa 10. tammikuuta, ja esitti, että linnut olivat sarja maapeippoja, jotka olivat niin eriskummallisia, että ne muodostivat kokonaan uuden 12 lajin linturyhmän "a series of ground Finches which are so peculiar" ... "an entirely new group, containing 12 species" (lainaus). Tämä tarina oli sanomalehdissä. Maaliskuussa Darwin tapasi Gouldin uudelleen ja sai kuulla, että hänen Galápagoksen peukaloisensa olikin eräs peippolaji, ja että matkijat, jotka hän oli nimiöinyt saarella, olivatkin eri lajeja ennemmin kuin muunnelmia samasta lajista, ja niillä oli sukulaisia Etelä-Amerikan mantereella. Jälkeenpäin Gould havaitsi, että eräs pienempi eteläinen nandu, joka oli pelastunut jouluaterialta, olikin aivan eri lajia, jolle hän antoi nimen Rhea darwinii. Darwin ei ollut vaivautunut nimiöimään peippojaan, mutta onneksi retkikunnan muut jäsenet olivat olleet tunnollisempia. Darwin etsi kapteeni Robert FitzRoyn ja miehistön keräämät näytteet ja pystyi näyttämään toteen, että lajit olivat ainutkertaisia Galápagossaarilla, mikä oli tärkeä askel hänen evoluutioteoriansa kehittelyssä. Gouldin työ lintujen parissa julkaistiin Darwinin viisiosaisessa teoksessa The Zoology of the Voyage of H.M.S. Beagle Under the Command of Captain Fitzroy, R.N., during the Years 1832 to 1836 (1838–1842).
Australia
1838 Gouldin pariskunta, mukanaan vanhin poikansa Henry, purjehti Australiaan tarkoituksenaan tutkia mantereen lintuja ja julkaista ensimmäisenä laaja aihetta käsittelevä teos. Heidän mukanaan seurasi keräilijä John Gilbert. He saapuivat Tasmaniaan syyskuussa, jossa keräsivät näytteitä. Helmikuussa 1839 Gould purjehti Sydneyyn jättäen raskaana olevan vaimonsa kuvernööri Franklinin luokse, ja tutustui Yarrundin ympäristöön. Hän palasi Tasmaniaan huhtikuussa poikansa syntymän aikoihin. Toukokuussa hän purjehti Adelaideen ja tutki Murrayjoen ja Mount Loftyn seutuja. Gouldit palasivat Englantiin 1840.
Australian matkan tuloksena syntyi The Birds of Australia (1840–1848). Se sisälsi seitsemässä osassa 600 piirrosta, joista 328 esitti tieteelle uusia lajeja ja jotka Gould nimesi. Hän julkaisi myös nisäkäskirjallisuutta A Monograph of the Macropodidae, or Family of Kangaroos (1841–1842) ja The Mammals of Australia (1849–1861).
Elisabeth Gould kuoli 1841, minkä jälkeen Gouldin teoksia kuvittivat useat taiteilijat, muun muassa Henry Constantine Richter ja Joseph Wolf.
Kolibrit
Koko ammattilaisikänsä Gould oli kiinnostunut kolibreista ja hän keräsi 320 lajin kokoelman, jonka hän toi näytteille 1851. Gould ei ollut vielä koskaan nähnyt elävää kolibria. Toukokuussa 1857 hän matkusti Yhdysvaltoihin, ja Philadelphiassa hän lopulta näki ensimmäisen kolibrinsa, rubiinikurkkukolibrin. Hän jatkoi matkaansa Washington D.C., missä hän havaitsi suuren määrän kolibreja Capitolin puutarhoissa. Gould yritti tuoda eläviä kolibreja Englantiin, mutta ne elivät korkeintaan 2 kuukautta. Hän julkaisi teoksen Monograph of Trochilidae 1861.
Maalaukset
Gouldin taideteokset olivat käsityötä, ja ne valmistettiin yksi kerrallaan. Tämän vuoksi taulut olivat huomattavan kalliita, ja vain kaikkein rikkaimmilla oli varaa ostaa niitä. Gould myi lintu- ja nisäkäskirjojaan kaikkiaan 12 valtionpäämiehelle, 11 kuninkaallisen perheen jäsenelle, 16 herttualle, 6 markiisille, 30 jaarlille, 5 kreiville, 31 kunnianarvoisalle henkilölle, 61 baronetille, yhdelle piispalle ja 107 kirjastolle, kerholle ja laitokselle. Gouldin töitä onkin tarjolla hyvin rajallinen määrä, ja ne ovat taiteen keräilijöiden keskuudessa erittäin arvostettuja ja arvokkaita. Gouldin töitä pidetään yleisesti hienoimpina, mitä linnuista on koskaan tehty. Kaikkiaan Gouldin tauluja on 41 painotuotteessa yhteensä 2 999 kappaletta, ja ne esittävät yli 2 200 eri lintulajia.
Vuonna 1908 perustettu australialainen Gould League of Bird Lovers, lintujen suojeluyhdistys, on nimetty hänen mukaansa.
Suomessa tavatuista linnuista gobintylli ja taigakuovi ovat John Gouldin nimeämiä. Muita ovat muun muassa punaperätukaani, oahunkiharapyrstö ja pikkuenkelikolibri.
John Gouldin poika Charles oli huomattava geologi.
Khouloum
Khouloum on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Kayesin piirissä Malissa. Se sijaitsee Kolimbinéjoen rannalla 10 kilometriä Kayesista itään. Kunnassa on 19 000 ja keskuskylässä 2 100 asukasta (vuonna 2009).
Khouloumin kunnan pinta-ala on 69,5 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Kayesin piirin Gory Gopélan ja Gouméran, idässä Colimbinén, etelässä Hawa Dembayan ja Liberté Dembayan sekä lännessä Kayesin ja Bangassin kuntiin. Alue on pinnanmuodostukseltaan lähinnä tasankoa. Vesistöjä ovat Senegal ja sen sivujoki Kolimbiné. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu 11 kylää, joista suurin on 9 100 asukkaan Soutoukoulé. Asukkaat ovat etupäässä khasonkoja. Lisäksi on fulbeja, bambaroita, soninkeja ja maureja.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maissi, maapähkinä ja okra. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.
Kunnassa toimii seitsemän alakoulua, koulutus- ja kehittämiskeskus ja kaksi koraanikoulua. Gabou Gopélassa on terveyskeskus. Vesihuolto käsittää kaivoja ja porakaivoja.
Jim Calhoun
thumb|Jim Calhoun vuonna 2003. James A. ”Jim” Calhoun (s. 10. toukokuuta 1942 Braintree, Massachusetts) on yhdysvaltalainen koripallovalmentaja. Hän on toiminut kahden yliopistokoripallojoukkueen päävalmentajana, vuosina 1972–1986 Northeastern Universityn ja vuosina 1986–2012 Connecticutin yliopiston. UConn Huskies voitti Calhounin valmennuksessa kolmesti NCAA-koripallon I-divisioonan mestaruuden, vuosina 1999, 2004 ja 2011. Hänet valittiin vuonna 2005 Basketball Hall of Fameen. Calhoun on ollut vuodesta 1967 naimisissa vaimonsa Patin kanssa; parilla on kaksi poikaa.
Jerry Manock
Jerry Manock on yhdysvaltalainen teollinen muotoilija, joka työskenteli Apple Computerilla vuosina 1977–1984. Manock oli mukana Apple II ja Macintosh-projekteissa. Hän muotoili Apple II, Macintosh 128K ja Apple III -tietokoneiden kotelot. Manoch valmistui Stanfordin yliopistosta muotoilukonsultiksi. Hän opettaa teollista muotoilua Vermontin yliopistossa.
Manockin ensimmäinen työ Applelle oli Apple II-koneen kotelon suunnitteleminen, jonka hän teki freelancerina. Työn jälkeen Manock otettiin Applen työntekijäksi. Steve Jobs asetti Manockin Macintosh-projektin muotoilutiimin johtoon. Jef Raskin, Macintosh-projektin aloittaja, oli kaavaillut laitteesta ajan hengen mukaista, vaakatasossa lepäävää mallia, jossa laitteisto ja monitori sijaitsevat vierekkäin. Jobs halusi Macintoshista ajattomampaa, pystysuuntaista mallia, joka vei mahdollisimman vähän tilaa työpöydältä ja joka oli kauniisti muotoiltu kaikista suunnista. Lukuisten Manockin ja Terry Oyaman suunnittelemien prototyyppien jälkeen Macintoshin kotelo valittiin tuotantoa varten helmikuussa 1982. Kotelo oli ensimmäinen lopulliseen tuotteeseen valmistunut osa.
Michael Scott (Apple Computer)
Michael "Scotty" Scott (s. 1942) on yhdysvaltalainen liikemies, joka toimi Apple Computerin ensimmäisenä toimitusjohtajana helmikuusta 1977 maaliskuuhun 1981. Scott toimi kalifornialaisen National Semiconductorin tuotantopäällikkönä, kunnes Mike Markkula suostutteli hänet ottamaan vastaan juuri perustetun Apple Computerin toimitusjohtajan paikan.
Vuonna 1979 Scott teki periaatepäätöksen, jonka mukaan Applessa ei enää käytetä (sähkö)kirjoituskoneita. Samana vuonna Jef Raskinin Macintosh-projekti oli vielä neljän ihmisen muodostaman tiimin tutkimusprojekti, joka oli jatkuvan lakkauttamisuhan alaisena. Scott ja Markkula antoivat projektin kuitenkin jatkua. 25. helmikuuta 1981 Scott erotti 40 Apple II -tiimissä työskennellyttä päällikköä ja muuta henkilöstöön kuuluvaa kutsumalla heidät yksitellen toimistoonsa. Toimella Scott pyrki hidastamaan Applen liian nopeaa kasvua ja poistamalla turhia, tehottomia työntekijöitä. Myöhemmin samana vuonna Mike Markkula otti Scottin aseman toimitusjohtajana ja Scott siirrettiin hallituksen varajäseneksi. 10. heinäkuuta 1981 Scott jätti Applen.
Vuosina 1983–1988 Scott johti Starstruck-yritystä, joka työskenteli meritse laukaistavan satelliitin parissa. Hän aloitti myös eräiden voittoa tavoittelemattomien yhdistysten tukemisen, joita olivat Seattlen Ooppera ja California Institute of Technology.
Scott on jalokiviasiantuntija ja on kirjoittanut aiheesta kirjan. Hänen kokoelmansa on ollut näytteillä Santa Anan Bowers-museossa. Scott on tukenut Rruff-projektia, joka pyrkii tuottamaan täydellisen kokoelman spektrejä taittavia mineraaleja.
Discoveryn etelänaparetkikunta
thumb|250px|Discovery-laiva
Discoveryn etelänaparetkikunta oli englantilaisten ensimmäinen suuri naparetki Etelämantereelle 1901–1904. Retken tarkoituksena oli tehdä erilaisia tieteellisiä tutkimuksia. Tutkimusretkeä johti Britannian laivaston kapteeni Robert Falcon Scott. Retkellä oli mukana myös myöhemmin kuuluisaksi tullut Ernest Shackleton. Matkan aikana tehtiin ensimmäiset pitkät rekiretket eteläisellä napamantereella ja lauttajäällä. Scott, Wilson ja Shackleton kävivät 82. leveysasteen eteläpuolella ja kulkivat yli 1 500 kilometriä muun muassa jäässä olevien railojen, veto­koirien sairastumisen, lumi­sokeuden ja keri­pukin vaivatessa.
Naparetkeilijät hankkivat tietoja Etelämantereen eläimistä, maantieteestä, geologiasta, säästä ja magnetismista. Retkellä löydettiin McMurdon kuivat laaksot. Matkaa kutsutaan yleensä Discoveryn retkeksi retkikunnan laivan mukaan. Discoveryn retkeä pidettiin Englannissa laajalti onnistuneena, ja se nosti Scottin kansallissankariksi. Tästä huolimatta jotkut tutkijat arvostelivat retkillä saatuja tieteellisiä tuloksia epätarkoiksi.
Saapuminen talvehtimisasemaan
Retkikunta rantautui Etelämantereella saavuttuaan Carsten Borchgrevinkin jättämän mökin luokse. Sen jälkeen Discovery jatkoi matkaansa Rossinsaaren itäkärjen Cape Crozieriin, missä osa miehistä nousi maihin. Discovery seurasi itään päin purjehtiessaan Rossin lauttajään reunaa ja luotaajat huomasivat meren madaltuvan. Sitten näkyi juuri löydetty kuningas Edward VII:n maa 150 läntisen pituusasteen tienoilla.
Scott ja Shackleton nousivat 4. helmikuuta ilmapallolla 180 m:n korkeuteen ja näkivät sieltä vain loputtoman Rossin jäälautan lakeuden. Wilson ajatteli ilmapallolentoa sulaksi hulluudeksi. Ilmapallo alkoi vuotaa, eikä sitä käytetty enää. Wilson ja Charles Royds kiipesivät Rossin lauttajäälle. Seuraavaksi Discovery purjehti takaisin länteen ja saapui McMurdon salmeen. Alus rantautui Rossinsaaren etelärannalle Kap Armitageen muutaman kilometrin päähän Mount Erebuksesta. Rossinsaarelle rakennettiin talvehtimismökki Hut Point helmi-maaliskuussa.
Ensimmäiset retket
Shackleton, Wilson ja Ferrar tekivät ensimmäisen, kolmipäiväisen rekiretken läheiselle White Islandille. Lyhyt retki oli huomattavasti vaikeampi kuin retkikunta oletti. Menomatka vei suunnitellun puolentoista päivän sijasta kaksi päivää, kun silmä­määräinen etäisyys­arvio oli väärä. Miehet päättivät vetää itse rekensä, mutta he uupuivat jo menomatkalla. White Island lähelle nousi lumimyrsky, ja miesten kasvoille ja jalkoihin tuli paleltumia. Uupumuksen takia miehet eivät meinanneet jaksaa laittaa ruokaa ja pystyttää telttaa. Ensimmäisellä lyhyellä rekiretkellä kävi jo ilmi, miten vähän retkikunnalla oli tietoa Antarktiksen kylmistä oloista.
Seuraava rekiretki oli suurempi ja pidempi. Matkaan lähti neljä koirien vetämää rekeä, neljä upseeria ja kahdeksan laivan miehistön jäsentä. Scott joutui jäämään retken johdosta pois, kun oli hiihtäessään loukannut polvensa. Rekien koirat olivat hitaita, tappelivat keskenään, paleltuivat ja niiden jalat upposivat helposti pehmeään lumeen. Ryhmä etenikin hitaasti, ja toisena päivänä se matkasi vain noin yhdeksän kilometriä. Neljäntenä päivänä koirat olivat jo täysin uupuneita ja joukko jaettiin kahtia. Roydsin kolmimiehinen ryhmä jatkoi eteenpäin ja Barnen ryhmä palasi takaisin laivalle. Pian Roydsinkin ryhmä päätti palata laivalle. Se pääsi takaisin neljässä päivässä, mutta Barnen ryhmälle kävi huonommin. He joutuivat lumimyrskyyn hieman yli kuuden kilometrin päässä laivasta Castle Rock -kukkulan laella. Miehet pystyttivät teltan mutta eivät saaneet keitintä toimimaan ja alkoivat siksi saada paleltumia. Kokeneet naparetkeilijät olisivat epämukavuudesta huolimatta pysyneet paikoillaan myrskyn ajan. Kokemattomina naparetkeilijöinä miehet päättivät lähteä lumimyrskyssä liikkeelle kohti Hut Pointia. Näkyvyys oli olematon, ja yhtäkkiä Evans liukui jäistä rinnettä alas. Kaksi muuta liukui pelastamaan Evansia. Miehet pysähtyivät pehmeän lumen ansiosta juuri mereen vievän jyrkänteen päälle, mutta yksi koirista putosi mereen. Viiden muun miehen joukosta putosi yksi merimies, George Vince mereen, kun ei saanut otetta liukkaasta jäästä. Vincen ruumista ei koskaan löydetty, mutta maihin hänelle pystytettiin risti. Tämän jälkeen neljä jäljelle jäänyttä miestä löysi lopulta tien laivalle. Laivalta lähetettiin etsintäpartio pelastamaan kolme ensiksi jyrkänteen reunalla käynyttä miestä, jotka nyt vaeltelivat kukkulan huipulla.
Ennen talvea lähti vielä yksi retki kohti etelää perustamaan varastoja tulevaa kevään retkeä varten. Ryhmään kuuluivat Scott, Armitage, Wilson, Ferrar, kahdeksan muuta miestä, 9 koiraa ja kolme rekeä. Koirat kieltäytyivät tälläkin kertaa yhteistyöstä. Väsyneet miehet leiriytyivät, ja telttaan kertyi kosteutta, minkä vuoksi vaatteet jäätyivät. Kahden päivän päästä Scott keskeytti retken ja kääntyi takaisin. Aurinko laski 23. huhtikuuta eikä noussut neljään kuukauteen. Talvella oli tieteellistä tutkimusta ja muuta toimintaa. Shackleton esimerkiksi toimitti South Polar Times -lehteä ja jäällä pelattiin jalkapalloa.
Talven mentyä ohi 2. syyskuuta lähdettiin myös perustamaan varastoja etelään, mutta lumimyrskyt ja pakkanen pysäyttivät etenemisen. Lumimyrsky esti myös reen purkamisen. Kylmän metallin koskettaminen paljain käsin saattoi tartuttaa nahan siihen. Retkellä keskusteltiin siitä, pitäisikö miesten nukkua lämmön vuoksi samassa vai eri makuupussissa. Samassa pussissa miehet häiritsivät tosiaan liikkumalla, joka oli jalkakouristusten takia pakollista. Vaatteisin ja muihin varusteisin imeytyvä kosteus oli paha ongelma, mitä lumimyrskyn tuoma lumi pahensi. Scott, Barne ja Shackleton tekivät 17. syyskuuta etelään myös lumimyrskyn takia keskeytyneen tiedusteluretken, jonka takia palasivat pian Hut Pointiin paleltuneina. Näin Scottin miehet saivat jo varhaisilla rekiretkillään kylmiä, kovia opetuksia siitä, millainen ympäristö Etelämanner on.
Rossinsaaren itäkärjessä käytiin lokakuussa 1902 kaksi kertaa katsomassa pingviiniyhdyskuntaa. Tällä retkellä ilmeni keripukin oireita. Armitage syytti myöhemmin Scottia siitä, että eläinrakas Scott ei sallinut miesten ampua eläimiä, joista olisi saatu tuoretta vitamiinipitoista lihaa. Vitamiineja ei tähän aikaan vielä tunnettu, tuoreravinnon merkitys terveydelle kylläkin.
Kohti etelää
thumb|right|300px|Discoveryn retken tukikohta Hut Point kartalla.
Lähtö
Robert Falcon Scott, Ernest Shackleton ja retkikunnan nuorempi lääkäri ja eläintieteilijä Edward Wilson lähtivät 2. marraskuuta 1902 koirineen kohti etelää ja kulkivat Rossin jäätikön epätasaisella ja halkeamia täynnä olevalla pinnalla. Ryhmän tavoite oli edetä mahdollisimman kauas etelään, jopa etelänavalle. Alussa mukana oli apumiehiä, jotka auttoivat tavaroiden kuljetuksessa. Miehet eivät hallinneet koirien ajoa hyvin, ja kulku oli hidasta. Kun mukana olleet apumiehet jäivät matkasta pois 15. marraskuuta, Scott eteni siten että kuljetti reellä puolet mukana olevista tavaroista jonkun matkaa eteenpäin ja palasi hakemaan jäljelle jäänyttä puolikasta. Tämä hidasti kulkua entisestään.
Koirien sairastuminen
Monet varusterekiä vetävät koirat sairastuivat, heikkenivät, ja ne päästettiin kulkemaan vapaana miesten vetäessä itse rekiään. Koiria oli ammuttava ja syötettävä jäljelle jääneille vetokoirille. Sairastuneet koirat olivat rasitteena, ja miehet pitivät suksia huonona liikkumistapana. Lopulta miehet vetivät itse rekiä ja koirat juoksivat perässä. Perimmäinen syy koirien sairastumiseen oli niille syötetty matkalla pilaantunut kuivattu kala. Wilson joutui ampumaan heikoimmat koirat muiden koirien ravinnoksi. Yhdessä vaiheessa Wilson veti rekeä lumisokeana. Reitti kulki lauttajäällä melko lähellä vuoria.
Eteläisin piste
Miehillä oli nälkä, eikä matkalla ollut kyllin ruokatarpeita pitkää retkeä varten. Shackletonia vaivasi alkava keripukki, eikä mukana ollut vitamiinipitoista hylkeenlihaa. Lopulta ruokavarat loppuivat, ja retkikunta kääntyi takaisin. Eteläisin 30. joulukuuta 1902 saavutettu piste oli leveysasteella 82°17' Nimrodin jäätikön alla lähellä Mount Markhamia. Silloin oltiin 608 km:n päässä laivasta. Paluumatkalla sairastuneen Shackletonin tila huononi, ja hän kulki hitaasti ilman rekeäkin, hidasti toisia ja jossain vaiheessa häntä jouduttiin vetämään kelkassa. Loputkin koirat kuolivat. Shackleton sylki verta, ja Scott ja Shackleton riitelivät retkellä alinomaa. Wilson toimi sovinnon tekijänä, kun luonteeltaan ja ajatuksiltaan erilaiset kauppalaivaston ja sotalaivaston mies haukkuivat toisiaan. Hut Pointiin retkikunta palasi helmikuussa vuonna 1903. Morning-laivan saavuttua sairastunut Shackleton palasi Englantiin. Yhteensä 1 530 kilometrin pituinen matka oli kestänyt 93 päivää, ja keskivauhti sillä oli ollut noin 16 km päivässä.
Retki länteen
Scott lähti toisena etelän kesänä 26. lokakuuta 1903 vaaralliselle rekiretkelle kohti länttä miesten vetäessä rekiä. Matkassa olivat Scottin lisäksi William Lashly ja Edgar Evans. Tavoitteena oli tutkia Victoriamaata ja käydä magneettisella etelänavalla asti. Miehet kulkivat nimeämänsä Ferrarin jäätikön kautta nousten. Ferrarin jäätikkö on mantereella McMurdon salmen toisella puolella Rossinsaarta vastapäätä. Lumimyrsky pysäytti matkanteon kesken jäätiköllä nousua. Retkeläiset nousivat Etelämantereen napaylängölle 21. marraskuuta. Sen jälkeen kuljettiin pitkin piirteetöntä ylätasankoa, jossa käännyttiin takaisin 30. marraskuuta. Miehet eivät päässeet magneettiselle etelänavalle asti. Pituusaste 146°33' oli etäisin, missä käytiin. Suunnistustaulujen kadottua paluu oli vaikea, mutta tapahtui oikeaan suuntaan. Jäätikköä alas laskeuduttaessa miehet etenivät vain mailin verran päivää kohden. Ruokatavarat kävivät vähiin. Scott ja Evans putosivat railoon, mutta selvisivät turvaköysien ansiosta hengissä. Pian sen jälkeen Scottin ryhmä löysi McMurdon jäättömät, kuivat laaksot. Miehet kulkivat retkellä noin 22 km päivävauhtia, nopeammin kuin aiemmalla retkellä etelään koirien kanssa. Tämä vaikutti Scottin suhtautumiseen koirien käyttöön vetoeläiminä. Retki ulottui 460 km:n päähän laivasta. Paluu tapahtui joulukuussa 1903.
Muita retkiä
Samaan aikaan kun Scott ja Shackleton olivat matkalla kohti etelää, asemalta tehtiin pari muuta retkeä ympäristöön. Armitage ja Skelton nousivat Ferrarin jäätikköä pitkin 2 700 m korkealle napatasangolle. Toisena vuonna retkikunta teki pari tieteellistä retkeä lähiseuduille. Pingviinejä käytiin katsomassa Rossinsaaren itäkärjessä syys-lokakuussa 1903. Scottin retkikunta löysi Discoveryn retkellä fossiileja, jotka kielivät Etelämantereelle olleen muinoin lämpimämpi. Yhteensä Discoveryn retkellä tehtiin 17 rekimatkaa. Discoveryn retkellä huomattiin Rossin lauttajään liukuvan hitaasti mereen, Minna Bluff -nimisen maaselänteen lähellä sijainnut varastopaikka Depot A liikkui kuukaudessa 533 m. Discoveryn irtautuminen jäistä oli vaikeaa, jäätä yritettiin sahata ja räjäytellä auki. Osa tarvikkeista ehdittiin siirtää avustuslaiva Terra Novaan.
Scott, koirareet ja sukset
Scott suunnitteli rekimatkoja ja tunsi rekien historian naparetkillä. Scott tiesi englantilaisten ottaneen aikoinaan naparetkillään reet käyttöön, mutta myös taidon jo kadonneen. Scottin miehet eivät oppineet Discoveryn retkellä käyttämään suksia, kun käyttivät vain yhtä sauvaa. Kesällä 1899 oli Berliinissä pidetty maantieteellinen kokous, jossa olivat mukana muun muassa Scott ja Grönlannin poikki hiihtänyt ja Jäämerellä koirien kanssa liikkunut aikansa kuuluisin naparetkeilijä Fridtjof Nansen. Scott mainitsi kokouksessa, että koiria oli palannut elävänä takaisin vain Pearyn vuoden 1895 retkeltä Pohjois-Grönlannin halki. Silloinkin paluu oli ollut kilpaa kuoleman kanssa ja palatessa oli jäljellä enää vain yksi koira, muut oli ammuttu muiden koirien ruoaksi. Eläinrakas Scott sääli koiria ja piti niiden hyväksikäyttöä naparetkillä julmana. Nansen oli sekä ihmisvoimin rekiä vetäneenä että koiria apuna käyttäneenä sitä mieltä, että koirien käyttö helpotti naparetkeilijän liikkumista. Nansenin mielestä koirien teurastaminen muille koirille ravinnoksi oli julmaa, mutta niin oli myös se, että miehet uupuivat vetäessään tarvikkeita ilman koirien apua. Scott ja Nansen ystävystyivät tavatessaan ja kumpikin arvosti toistaan. Niinpä Scott otti Nansenin neuvosta Arkangelista hankitut koirat mukaan retkelleen. Nansenin mukaan grönlantilaiset koirat olisivat olleet parempia. Scottin kokemukset Discoveryn retkellä todistivat, ettei koirat pärjäisi antarktisissa oloissa.
São Tomé ja Príncipen lippu
thumb|São Tomé ja Príncipen lippu.
São Tomé ja Príncipen lippu on São Tomé ja Príncipen kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön 5. marraskuuta 1975. Sen mittasuhteet ovat 1:2. Keskellä lippua on keltainen puolen lipun levyinen vaakakenttä. Tämän kentän ylä- ja alapuolella on vihreät kentät. Tangonpuoleisessa päässä on lipun kannan levyinen punainen tasakylkinen kolmio. Kaksi mustaa viisisakaraista tähteä keltaisessa kentässä symboloivat pääsaaria, São Toméa ja Príncipea. Lipun värit ovat panafrikkalaiset. Punainen väri kuvaa verta, joka vuodatettiin vapauden puolesta, keltainen kuvaa kaakaota, maan tärkeintä maataloustuotetta ja vihreä metsiä.
Evoluutiopuu
thumb|[[Ernst Haeckelin varhainen evoluutiopuuesitys]] Evoluutiopuu eli fylogeneettinen puu on jonkin eliöryhmän syntyä ja polveutumishistoriaa eli fylogeniaa kuvaava haarautuva puumainen kaavio. Evoluutiopuun haarat edustavat lajien kehityslinjoja. Evoluutiopuuta vastaavaa puumaista kaaviota kutsutaan kladistiikassa kladogrammiksi.
Fylogenetiikka on tieteenhaara, joka tutkii fylogeniaa ja sen rekonstruointiin käytettäviä menetelmiä. Fylogeneettinen systematiikka pyrkii luokittelemaan eliöt niiden kehityshistorian mukaan.
Evoluutiopuiden laatiminen on usein vaikeaa, koska nykyisten lajien esi-isistä on harvoin jäljellä suoraa tietoa fossiiliaineistona. Evoluutiopuiden laadintaan käytetään fossiilien ohella nykyeliöiden rakenteiden ja niiden genomien vertailuun perustuvia menetelmiä.
Evoluutiopuun ulkonäkö
Yksinkertaisimmillaan evoluutiopuussa on vain joukko yhdestä kantamuodosta polveutuvia taksoneita, jotka on yhdistetty toisiinsa evoluutiopuun haaroiksi. Evoluutio ei kuitenkaan ole tapahtunut aina yksinkertaisesti haarautuvan prosessin mukaan. Esimerkiksi retrovirukset ovat siirtäneet geenejä myös lajien välillä haaroilta toiselle, joten horisontaalisen geenien siirtymisen seurauksena evoluutiopuu saattaa joiltain osin muistuttaa myös verkkoa.
Tavallisessa evoluutiopuussa on esitettynä vain taksonien polveutumisjärjestys ja suhteet toisiinsa ilman tietoa siitä, kuinka kauan evoluutiopuun eri taksonien kehittymisessä on kestänyt. Ajallinen tieto eri taksonien kehittymiseen kuluneesta ajasta voidaan kuitenkin merkitä evoluutiopuuhun piirtämällä haarat jonkin tietyn suhdeluvun (mittakaavan) mukaan eripituisiksi ja merkitsemällä ajan asteikko tai mittakaava näkyviin evoluutiopuun viereen. Tavallisten, ajallista tietoa sisältämättömienkin evoluutiopuiden haarojen pituudet saattavat myös vaihdella, mutta tämä johtuu yleensä piirrosteknisistä ja tilankäytöllisistä syistä, eivätkä haarojen erilaiset pituudet tällöin kuvaa haarojen kehittymisen ajallisia suhteita. Evoluutiopuu piirretään yleensä joko pystyyn tai vaakatasoon.
Kimmo Sarje
Kimmo Sarje (s. 10. joulukuuta 1951) on suomalainen taiteilija, kuraattori ja filosofian tohtori. Hän on toiminut opettajana ja kriitikkona ja kirjoittanut kirjoja taiteen alalta sekä näyttelyluetteloita.
Sarje on pitänyt myös valokuvanäyttelyn, jossa oli esillä kuvia Petroskoista ja DDR:stä kertovan näyttelyn Porin taidemuseossa. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2018.
Joan Leslie
thumb|right|Joan Leslie Joan Leslie (26. tammikuuta 1925 Detroit, Michigan – 12. lokakuuta 2015 Los Angeles, Kalifornia ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen alkuperäinen nimensä oli Joan Agnes Theresa Sadie Brodel.
Leslie teki elokuvadebyyttinsä jo lapsena George Cukorin Kamelianaisessa (1936). Ensimmäinen suuri rooli hänellä oli Raoul Walshin elokuvassa High Sierra (1941). Hänen myöhempien elokuviensa joukossa ovat Yankee Doodle Dandy (1942), The Sky’s The Limit (1943), Onnen tähti (1943), Hollywood kanttiini (1944) ja Houkutuslintu (1956). Hän oli naimisissa tri William G. Caldwellin kanssa vuodesta 1950 vuoteen 2000, jolloin jäi leskeksi. Leslie synnytti kaksi tytärtä, identtiset kaksoset.
Lesliellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Serranía de Chiribiqueten kansallispuisto
Serranía de Chiribiqueten kansallispuisto on kansallispuisto Kolumbian Amazonin alueella. Se on Kolumbian suurin ja koko maailman suurin trooppisen sademetsän kansallispuisto. Se perustettiin vuonna 1989, ja se on pinta-alaltaan 42 680 neliökilometriä. Puisto sijaitsee Guayanan kilven länsiosassa, ja siellä on useita tepui-huippuja. Serranía de Chiribiquetessa on ollut ihmisasutusta ainakin 20 000 vuotta, ja siellä on Amazonin suurin kalliotaiteen keskittymä.
Maantiede ja geologia
Serranía de Chiribiqueten kansallispuisto sijaitsee Kolumbian Amazonin keskisessä osassa Guayanan kilven läntisellä raja-alueella. Se on Kolumbian suurin kansallispuisto ja koko maailman suurin trooppisen sademetsän kansallispuisto. Sen pinta-ala on 42 680 neliökilometriä, ja se ulottuu Caquetán ja Guaviaren departementtien alueelle.
Kansallispuisto kuuluu pääosin Amazonjoen valuma-alueeseen, ja osa sen joista on kirkkaita Andeilta virtaavia vuoristovirtoja ja osa tummia sedimenttipitoisia Amazonin tasangon jokia. Geologisesti kansallispuiston merkittävin piirre on sen lukuisat tepuit, joiden kotoperäisyysaste on korkea.
Elävä luonto
Serranía de Chiribiqueten kansallispuiston biodiversiteetti on huomattava, ja se on WWF:n kasvimonimuotoisuuden keskus, kansainvälisesti tärkeä lintualue, Endemic Bird Area ja Key Biodiversity Area.
Kansallispuiston putkilokasveihin kuuluu 1 801 lajia, noin 7,3 prosenttia kaikista Kolumbian kasvilajeista. Lajisto on ainutlaatuista, sillä siellä yhdistyy kasveja neljästä eliömaantieteelliseltä alueelta. Kansallispuiston nisäkäslajisto on myös runsasta, ja siellä 82 nisäkäslajia. Suojelualuetta pidetään tärkeänä muun muassa jaguaarin, amazonindelfiinin, amerikantapiirin, puna-aran ja isomuurahaiskarhun suojelussa. Puiston lajistoon kuuluvat lisäksi muun muassa puuma, jättiläissaukko, punamölyapina ja harmaavilla-apina.
Alkuperäisasukkaat
thumb|Serranía de Chiribiquetesta löytynyt kalliomaalaus. Serranía de Chiribiqueten kansallispuiston alueella on Etelä-Amerikan vanhimpia asutuksia ja Amazonin suurin kalliotaiteen keskittymä. Kalliotaidetta on tehty jo noin vuodesta 20 000 eaa., ja niiden tekeminen todennäköisesti jatkuu edelleen. Puiston laitamilla elää carijonia, jotka ovat levittäytyneet alueelle viimeisen tuhannen vuoden aikana Amazonin luoteisosasta.
Chiribiqueten kalliotaiteesta on eritelty kolme vaihetta. Ajáju-vaiheen aikana 20 000 – 10 000 eaa. Puistosta on löytynyt yhteensä 75 234 piktogrammia 60 eri kohteesta. Eniten niitä on alueen pohjoisosassa Ajajún ja sen sivujoen Negrojoen varrella. Suurin osa kohteista on 500–700 metrin korkeudessa kallioseinämien puolivälissä. Kalliomaalausten lisäksi alueella on jonkun verran myös kalliopiirroksia. Kiveen on ikuistettu geometrisiä hahmoja, eläimiä, ihmisiä, teriantropisia hahmoja, esineitä ja kasveja. Eläimet ovat usein selvästi yksityiskohtaisempia ja suurimpia kuin ihmishahmot. Kuvissa esitetään myös esimerkiksi kohtauksia metsästyksestä, taisteluista, tanssimisesta ja jaguaarikulttiin liittyneistä seremonioista.
Varhaiset tutkimusmatkat
Serranía de Chiribiqueten alueelle alkoi 1500-luvun puolivälissä suuntautua tutkimusmatkoja, kun eurooppalaiset yrittivät löytää myyttisen Eldoradon. Saksalainen Philipp von Hutten saapui sinne 1537, mutta carijonat karkottivat hänet alueelta. Fransiskaanilähetyssaarnaajia kohtasi 1700-luvun puolivälissä carijonia Apaporisjoen varrella. Insinööri ja sotilasvirkamies Francisco Requena puolestaan arvioi vuonna 1782 carijonia olevan lähes 15 000. Chiribiqueten eteläiseen osaan matkasi vuonna 1810 saksalainen luonnontieteilijä Carl Friedrich Philipp von Martius, joka kuvaili tarkasti carijonia.
Kumin valmistus toi Chiribiqueten lähistölle myös uudiasukkaita 1800-luvun lopulla. Carijonia siirrettiin alueelta 1900-luvun alussa. Carinojien taistelua kuvasi saksalainen kansatieteilijä Theodor Koch-Grünberg.
Suojelu
Serranía de Chiribiqueten vuoristo löydettiin vasta aivan 1900-luvun lopulla, kun Kolumbian kansallispuistojärjestelmän johtaja Carlos Castaño-Uribe havaitsi lentokoneesta kartoittamattoman vuoristoalueen. Kansallispuistoksi se julistettiin vuonna 1989. Vuosien 1991–2017 aikana sinne on tehty kahdeksan tutkimusmatkaa. Niiden aikana muun muassa kalliomaalaukset on löydetty ja kartoitettu.
Serranía de Chiribiqueten kansallispuistoa laajennettiin ensimmäisen kerran vuonna 2013, jolloin sen koko kasvoi noin 14 800 neliökilometrillä 27 800 nelikilometriin. Toistamiseen sitä laajennettiin vuonna 2018. Samana vuonna kansallispuisto valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon.
Roberto M. Levingston
Roberto Marcelo Levingston Laborda (10. tammikuuta 1920 – 17. kesäkuuta 2015 ) oli argentiinalainen kenraali ja poliitikko. Hän toimi maansa presidenttinä vuodesta 1970 vuoteen 1971. Kun sotilasjuntta syrjäytti Juan Carlos Onganían kesäkuussa 1970, se kutsui Washingtonissa komennuksella olleen Levingstonin presidentiksi. Hänkään ei saanut inflaatiota kuriin. Terroristiset iskut kiihtyivät, ja Levingston joutui vuorostaan kenraali Alejandro Agustín Lanussen syrjäyttämäksi.
MotoGP-kausi 2007
MotoGP-kausi 2007 oli historian 59. ratamoottoripyöräilyn maailmanmestaruuskausi. Mestareiksi ajoivat unkarilainen Gábor Talmácsi (125cc), espanjalainen Jorge Lorenzo (250cc) ja australialainen Casey Stoner (MotoGP). Suomen Mika Kallio oli 250-kuutoisten luokassa seitsemäs.
250cc-kuljettajat
* = Ei ole vahvistettu
125cc-kuljettajat
* = ei vahvistettu
Okobo
pienoiskuva|Okobot
Okobot ovat puusta valmistetut korkeat sandaalit, joita maikot (geishaharjoittelijat) käyttävät. Okobot ovat hyvin korkeat, juhlavissa tilaisuuksissa korkeammat. Ne valmistetaan yleensä pajupuusta. Okobojen pohjat ovat yleensä maalamattomat, mutta kesäisin maikot käyttävät mustaksi lakattuja okoboja. Okobot pysyvät jaloissa hanao-remmein, joiden väri vaihtelee maikon etenemisen ja aseman mukaan. Vasta opiskelunsa aloittaneet maikot käyttävät punaisia hanaoita ja geishaksi siirtymistä lähellä olevat maikot keltaisia.
Erityisesti Tokion seudulla okoboista käytetään nimityksiä "koppori" tai "pokkuri", mitkä viittaavat niistä kävellessä lähtevään kopinaan.
Gustave Sandras
Gustave Sandras (s. 24. helmikuuta 1872 – 1954) oli ranskalainen voimistelija ja olympiavoittaja. Hän voitti kultaa Pariisin olympialaisissa 1900 yhdistettyjen telineiden kilpailussa.
Fausta
pienoiskuva|Faustan kuva vuonna 326 lyödyssä rahassa. Fausta oli Rooman keisari Maximianuksen tytär. Maximianus ja Konstantinus Suuri tekivät liiton ja Fausta meni naimisiin Konstantinuksen kanssa vuonna 307.
Konstantinuksella oli ollut avioliitossa tätä ennen Minervinan kanssa ja saanut yhden pojan, Crispuksen. Konstantinuksen kanssa Fausta sai viisi lasta:
Vuonna 326 Konstantinus antoi teloittaa Faustan ja Crispuksen. Eusebius Kesarealainen epäili jälkeenpäin että Faustalla ja Crispuksella olisi ollut suhde.
Alejandro A. Lanusse
Alejandro Agustín Lanusse (1918–1996) oli argentiinalainen kenraali ja poliitikko. Hän toimi maansa presidenttinä vuodesta 1971 vuoteen 1973. Kun kenraali Roberto M. Levingston ei saanut inflaatiota kuriin, ja terroristiset iskut kiihtyivät, Lanusse nousi presidentiksi ja lupasi järjestää demokraattiset vaalit vuonna 1973.
I.P. Sukkula
I.P. Sukkula (15. huhtikuuta 1988 – 15. elokuuta 2008) oli menestyksekäs suomenhevonen. Hevosen kasvatti kajaanilainen Heikki Parviainen ja se on myös kilpaillut Parviaisen tallista käsin koko sen pitkän uran aikana. I.P. Sukkula on osallistunut kuninkuusraveihin seitsemän kertaa, jotka olivat vuonna 1994 Oulussa, vuonna 1995 Tampereella, vuonna 1996 Mikkelissä, vuonna 1997 Ylivieskassa, vuonna 1998 Kuopiossa, vuonna 1999 Porissa, vuonna 2000 Joensuussa ja vuonna 2001 Turussa. Mikkelin, Porin ja Joensuun kuninkuusraveista I.P. Sukkula on saanut kuningattaren tittelin. I.P. Sukkula muistetaan erityisesti 3100 metrin matkan erikoihevosena. Kilpailu-uran jälkeen I.P. Sukkula sai 4 jälkeläistä. I.P. Sukkula menehtyi 15.8.2008 sairaskohtaukseen 20-vuotiaana.
Regla Torres
thumb|right|Regla Torres Regla Torres Herrera (s. 12. helmikuuta 1975 Havanna) on kuubalainen lentopalloilija ja kolminkertainen olympiavoittaja. Torres oli Kuuban joukkueessa voittamassa kultaa olympialaisissa vuosina 1992, 1996 ja 2000. Barcelonassa 1992 hänestä tuli 17½-vuotiaana kaikkien aikojen nuorin lentopallon olympiakultamitalisti. Torres on myös maailmanmestari vuosilta 1994 ja 1998.
FIVB valitsi 191-senttisen Torresin vuosisadan naispelaajaksi maailmassa vuonna 2000.
S113-luokka
S113-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisen maailmansodan lopulla valmistettu suurten torpedoveneiden tai hävittäjien muodostama alusluokka, johon piti kuulua kaksitoista alusta jaettuna neljään alaluokkaan.
Inkerin sota
Inkerin sota käytiin 1610–1617 Ruotsin kuningaskunnan ja Moskovan Venäjän välillä. Sota päättyi Stolbovan rauhaan, jossa Ruotsi sai haltuunsa Käkisalmen läänin ja Inkerinmaan.
Taustaa
Sodan taustana oli niin sanottu sekasorron aika, johon Venäjä oli joutunut Rurikin hallitsijasuvun sammuttua. Tämä mahdollisti Ruotsin ja Puolan sekaantumisen Venäjän sisäpolitiikkaan. Kumpikin valtio pyrki voimakeinoin tukemaan omaa ehdokastaan hallitsijaksi. Ruotsin ehdokkaana oli Vasili Šuiski, joka oli luvannut Viipurin sopimuksessa Ruotsille palkkioksi avusta Käkisalmen läänin. Šuiskin tukemiseksi Ruotsi käynnisti ns. De la Gardien sotaretken vuosina 1609–1610. Tämän retken aikana ruotsalaisjoukot miehittivät hetken aikaa Moskovaa, mutta kärsivät Klušinon taistelussa murskaavan tappion puolalaisia vastaan ja joutuivat vetäytymään takaisin Ruotsin alueelle. Kun Venäjän valtaistuimelle noussut Puolan ehdokas Vladislav Vaasa kieltäytyi luovuttamasta Käkisalmen lääniä, Ruotsi aloitti sodan Venäjää vastaan.
S113-luokka
Suunnittelu
Aseistuksena oli neljä 15 cm 45 pituuskaliiperin utof -tykkiä, joihin oli 360 kranaattia. Lisäksi aluksilla oli neljä 60 senttimetrin torpedoputkea, joihin kahdeksan torpedoa. Sähkötoimiset putket oli asennettu keskilaivaan kahteen V-kirjaimen muotoiseen ryhmään. Aseistuksen täydensi neljäkymmentä merimiinaa.
Inkerin sota
Sota
Jakob De la Gardie ryhtyi Viipurissa kokoamaan armeijaa uutta sotaa varten. Tukholmasta Turun kautta Viipuriin saapui 25. tammikuuta 1611 seitsemän ratsuväenlipustoa ja kaksi lippukuntaa jalkaväkeä. Ulkomailta oli lisäksi värvätty neljä lippukuntaa, jotka oli keskitetty Iivanalinnaan. Joukkoihin kuului marssin alkaessa 27. tammikuuta 1611 seitsemän lipustoa ratsuväkeä, joissa oli yhteensä noin 900 miestä. Jalkaväkeä oli neljän lippukunnan muodostama Samuel Cobronin rykmentti ja kolme erillistä lippukuntaa eli yhteensä 816 miestä. Kohti etelää marssiessaan armeija hyökkäsi Pähkinälinnaan ja Käkisalmeen.
Marssiva armeija sai maaliskuun alussa täydennyksenä suomalaisista koostuvan von Rechenbergerin rykmentin Laatokan eteläpuolella. Osa rykmentistä osallistui Laatokankaupungin valtaamiseen, minkä jälkeen marssi jatkui kohti Novgorodia. Armeija saavutti kaupungin heinäkuussa ja siihen liittyi Evert Hornin johtamat kaksi jalkaväen lippukuntaa ja kaksi ratsuväkilipustoa. Kaupunki vallattiin piirityksen päätteeksi 15. heinäkuuta alkaneella hyökkäyksellä.
Marssi jatkui Pihkovaan, jota piiritettiin mutta ei kyetty valtaamaan. Pihkovasta jatkettiin marssia Peipsijärven itäpuolitse Narvaan. Vuoden 1612 aikana taistelut hiipuivat, vaikka joitakin Inkerin kaupunkeja vallattiinkin. Sotatoimien päättyessä koko Inkerinmaa oli Ruotsin hallinnassa.
Edith Massey
Aiempi elämä
Edith Massey (o.s. Dornfield) syntyi San Franciscossa ja kasvoi denveriläisessä orpokodissa. Massey eli orpokodissa "kunnes oli tarpeeksi vanha lähteäkseen vaimoksi viisitoistavuotiaana. Edie karkasi, mutta poliisit saivat hänet kiinni ja veivät turvakotiin."
Massey muutti Los Angelesiin Kaliforniaan aikomuksinaan aloittaa ura showbisneksessä. Hän teki näyttelydebyyttinsä vuoden 1940 elokuvassa Lentävä reportterimme.
Vuonna 1946 hän meni naimisiin sotilaan kanssa Renossa, Nevadassa. John Watersin kirjassa Shock Value Edie kertoi, että häät olivat hänen elämänsä onnellisin päivä. Massey erosi miehestään vuonna 1951 Masseyn "tultua levottomaksi".
Massey työskenteli joissakin oudoissa töissä vuosien mittaan ja lopulta asettui Baltimoreen Marylandiin, jossa hän oli baarityöntekijä Pete's Hotelissa. John Waters tapasi Masseyn kun hän työskenteli Pete's Hotelissa ja tarjosi naiselle roolia omana itsenään elokuvassa Multiple Maniacs. 1970-luvun alussa hän lopetti työnsä Pete's Hotelissa ja avasi oman säästökauppansa, Edith's Shopping Bagin. Muuttaessaan Kaliforniaan elämänsä ollessa jo lopuillaan Massey muutti myös kauppansa mukanaan.
Myöhempi ura ja kuolema
1970-luvun lopussa ja 1980-luvun alussa hyödynsi pahaa mainettaan Watersin elokuvissa alkaen punkbändi Edie and the Eggsin laulajaksi. Hän oli myös joissakin tervehdyskorteissa. Myöhemmin, kun Baltimoren talvet alkoivat olla Masseylle liikaa, hän muutti Veniceen, Kaliforniaan, jossa avasi toisen säästökaupan sillä rahalla, minkä oli ansainnut Watersin elokuvissa esiintymisestä. Kuolinvuonnaan ennen kuolemaansa Edith esiintyi elokuvassa Mutants in Paradise. Hän oli ollut Paul Bartelin lännenparodia Saluunojen sulottaren näyttelijäkaartissa, mutta kuoli ennen kuvaamista; hänet paikattiin Nedra Volzilla. Massey kuoli vuonna 1984 syöpänsä aiheuttamiin sairauksiin ja diabeteksen aiheuttamiin komplikaatioihin. Hänet haudattiin Los Angelesiin.
Sairaalaklovni
Sairaalaklovni on sairaalassa tai muussa hoitolaitoksessa työskentelevä klovnihahmoksi pukeutunut henkilö, jonka tehtävänä on viihdyttää erityisesti lapsipotilaita kiertämällä heidän luonaan. Sairaalaklovnin hahmo on useimmiten tunaroiva lääkäri tai hoitaja, joka on tekevinään lapselle tutkimus- tai hoitotoimia. Sairaalaklovnit myös laulavat ja soittavat lapsille ja laulattavat heitä. Klovnien vierailua on usein seuraamassa myös potilaan muuta perhettä. Joskus klovni voi olla mukana lapselle tehtävän toimenpiteen aikana, mutta hygieniasyistä klovnit eivät kosketa lapsipotilaita. Sairaalaklovnit pyrkivät mukauttamaan esityksensä kunkin potilaan kulloiseenkin tilaan ja tarpeeseen.
Historiaa
Sairaalaklovnitoiminnan perustajana pidetään newyorkilaista sirkustaiteilija Michael Christenseniä. Vuonna 1986 toiminta organisoitui ensimmäiseksi alan yhdistykseksi nimeltä Clown Care Unit (CCU), joka toimii nykyisin New Yorkin Big Apple Circusin alaisuudessa.
Sairaalaklovnitoiminnan toi Suomeen vuonna 2002 Lilli Sukula-Lindblom opiskeltuaan alaa New Yorkissa. Hän perusti Sairaalaklovnit ry:n, joka on saanut rahoitusta Raha-automaattiyhdistykseltä, nykyisin Veikkaukselta.
Matti Ylönen
Matti Ylönen (s. 27. maaliskuuta 1980) on suomalainen maailmanpolitiikan ja poliittisen talouden tutkija. Hän sijoittui syksyllä 2015 jaetulle ensimmäiselle sijalle Yalen yliopiston Amartya Sen -artikkelikilpailussa yhdessä professori Teivo Teivaisen kanssa kirjoitetulla yhteisartikkelilla. Ylösen vuonna 2018 julkaistu Maailmanpolitiikan alan väitöskirja käsitteli yritysten verosuunnittelun politiikkaa. Se palkittiin vuonna 2019 Helsingin yliopiston väitöskirjapalkinnolla.
Yhtiöiden verosuunnittelua käsittelevät tutkimukset ovat herättäneet paljon keskustelua Suomessa ja kansainvälisesti. Yhdessä Lauri Finérin kanssa vuonna 2016 julkaistu Kaivosverotuksen kehitysmaa -raportti on noussut merkittävään rooliin suomalaisessa debatissa  Suomen kaivosverotuksen uudistustarpeista. Raportin tulokset on julkaistu myös kansainvälisesti vertaisarvioidussa artikkelissa. Stora Enson verosuunnittelua käsitellyt Talouselämä-lehden artikkeli ja sitä seurannut englanninkielinen vertaisarvioitu artikkeli herätti laajaa keskustelua  yhtiöiden siirtohinnoitteluun liittyvästä verosuunnittelusta ja siihen liittyvistä vastuukysymyksistä.
Vuonna 2013 yhdessä Hanna Kuuselan kanssa julkaistu kirja Konsulttidemokratia käynnisti edelleen jatkuvan debatin   ulkoa ostetun asiantuntijatiedon käytöstä ja sen poliittisista seurauksista Suomessa. Aiheen käsittelyä jatkui muun muassa vuonna 2018 Governance-lehdessä julkaistussa vertaisarvioidussa artikkelissa. Ylösen julkaisut maailmantalouden hallinnasta, hoivayhtiöiden verosuunnittelusta ja velan politiikasta ovat myös vaikuttaneet julkiseen keskusteluun.
Hells Bells
Hells Bells on australialaisen hard rock -yhtye AC/DC:n tunnetuimpia kappaleita. Se aloittaa vuonna 1980 julkaistun legendaarisen Back in Black -albumin ja se on ollut näihin päiviin saakka yhtyeen tärkeimpiä kappaleita myös live-esiintymisissä. Kappaleen ovat tehneet yhtyeen kitaristit Angus Young, Malcolm Young ja laulaja Brian Johnson.
Kappale on julkaistu myös yhtyeen kokoelma-albumilla Who Made Who vuonna 1986 ja livenä vuonna 1992 albumeilla Live ja Live: 2 CD Collector's Edition.
Kappale alkaa 13 kirkonkellon kumahduksella. Live-esiintymisiä varten yhtyeelle on valmistettu jättimäinen pronssinen kello, jossa lukee yhtyeen nimi. Se onkin tärkeä osa yhtyeen lavashow'ta. Mukaan tulee Angus ja Malcolm Youngin kitara, Cliff Williamsin basso ja Phil Ruddin rummutus. Kappaleessa on myös Angus Youngin yksi tunnetuimpia kitarasooloja. Kappaleen on sanoittanut Brian Johnson.
”Hells Bells” on ensimmäinen kappale, joka julkaistiin AC/DC:n entisen laulajan Bon Scottin kuoltua vuonna 1980. Kappaleesta on tehty myös musiikkivideo. Vuosina 1980–1983 jokainen yhtyeen konsertti alkoi tällä kappaleella, jonka alussa laulaja Brian Johnson soitti isoa kelloa. (1981–1983 välisenä aikana kappale ”For Those About to Rock (We Salute You)” lopetti jokaisen konsertin).