cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Porsche 996
Vuonna 2001 996-mallisto koki kasvojenkohotuksen, ja muun muassa aiemmin kritisoidut etuvalot muuttuivat samalla kun tekniikkaa muutenkin päivitettiin ja tehot kasvoivat. Samana vuonna esiteltiin edellisen 993-sarjan mukaisesti GT2-malli, jossa on muun muassa leveämmät lokasuojat, aggressiivisemman muotoinen etuspoileri ja suurempi takaspoileri. Moottorin maksimiteho oli aluksi 462 hv ja myöhemmin se nostettiin 483 hevosvoimaan. Vuonna 2004 myös GT3:sta tehtiin uusi painos, Mk 2, jossa teho oli nostettu 380 hevosvoimaan, ja mallistoon tuli lisäksi GT3 RS, joka oli kevennetty ja vielä enemmän rata-ajoon suunnattu versio 996:sta.
Moottorivaihtoehdot
pienoiskuva|left|996 GT3 RS  (2003)
<br style="clear:left" />
Marit Sauramo
Bente-Marit Sauramo (s. 12. maaliskuuta 1954 Helsinki) on suomalainen oopperalaulaja ja laulupedagogi. Hän teki 1970-luvun lopulta alkaen monipuolisen uran dramaattisena sopraanona oopperarooleissa eri puolilla Eurooppaa, kunnes bussionnettomuus Genevessä halvaannutti hänet 1997. Hän palasi oopperalavoille alttorooleihin 2006, kunnes vetäytyi näyttämöiltä 2012 ja opetustehtävistä 2014.
Elämä ja ura
Marit Sauramo syntyi Helsingissä norjalais-suomalaisen isän ja ruotsalaissukuisen äidin tyttärenä. Hän opiskeli 1972–1975 Wienin musiikkiakatemiassa (Akademie für Musik und darstellende Kunst in Wien) Hilde Rössel-Majdanin johdolla, 1975–1976 Sibelius-Akatemiassa Jolanda di Maria Petrisin johdolla, sitten Hampurin musiikkikorkeakoulussa Naan Pöldin johdolla sekä Ingrid Bjonerin yksityisoppilaana.
Sauramo lauloi Bayreuthin Wagner-musiikkijuhlien kuorossa 1976–1979 ja debytoi Suomen Kansallisoopperassa 1979 Tannhäuserin Elisabethina. 25-vuotiaana hänet nähtiin Sentana Lentävässä hollantilaisessa Saksan NDR-televisiossa. Vuosina 1980–1983 Sauramolla oli kiinnitys Kölnin oopperan oopperastudioon ja 1983–1985 solistikiinnitys Deutsche Oper am Rheiniin Düsseldorfissa. Vuosina 1985–1987 Sauramo oli ensimmäisenä sopraanona kiinnitettynä Oper der Stadt Hagenissa.
Seuraavan kymmenen vuoden kuluessa, 1987–1997, Marit Sauramolla oli oopperasolistikiinnityksiä 16 maan kaupungeissa, kuten Kööpenhamina, Oslo, Tukholma, Dublin, Amsterdam, Antwerpen, Moskova, Lyon, Nantes, Madrid, Oviedo, Bern, Geneve, Sankt Gallen, Wien, Itä- ja Länsi-Berliini, Bonn, Dortmund, Düsseldorf, Hannover, Köln, München, Stuttgart, Savonlinnan oopperajuhlat, Eutin Festival, Bayreuth Festival ja Wexford Festival.
Marit Sauramo lauloi uransa aikana muun muassa seuraavien kapellimestarien johdolla: Yves Abel, Gerd Albrecht, Philippe Auguin, Srboljub Dinić, Alberto Erede, Georg Fischer, Hans Graf, Marco Guidarini, Michael Halasz, Marek Janowski, Armin Jordan, Rainer Koch, Siegfried Köhler, Janos Kulka, Jiri Kout, John Pritchard, Ari Rasilainen, Nello Santi, Peter Schneider, Leif Segerstam, Ulf Söderblom, Horst Stein, Otmar Suitner, Jeffrey Tate, Neil Varon, Osmo Vänskä, Hiroshi Wakasugi, Hans Wallat ja Klaus Weise.
Oopperaroolien ohella Marit Sauramo lauloi resitaaleja ja oratorioita eri maissa. Yleisradiolle Sauramo on tehnyt noin 35 nauhoitusta Pentti Koskimiehen ja Marita Viitasalon kanssa.
Vuonna 1997 tapahtuneen liikenneonnettomuuden seurauksena Marit Sauramo oli vuosia halvaantunut eikä pystynyt harjoittamaan laulajan ammattiaan. Hän työskenteli matkailutoimiston johtajana eteläisen Sveitsin Valais’n kantonissa. Marraskuussa 2006 hän palasi näyttämölle, laulaen Savonlinna Oopperajuhlien esityksissä Moskovan Bolšoi-teatterissa Ratsumies-oopperan Kauppiaan vaimon roolin. Tämän jälkeen hän vieraili kahdesti Savonlinnan Ooperajuhlien produktioissa 2008 ja 2012, Irlannin kansallisoopperassa 2009, sekä oli kiinnitettynä Bernin oopperaan 2010–2011. Vuonna 2012 hän jätti hyvästit oopperanäyttämölle ja kaksi vuotta myöhemmin muille esiintymisille ja opettamiselle.
Marit Sauramo oli EVTA:n ja Sveitsin laulupedagogien liiton (SMPV) jäsen.
Vuosina 2010–2012 hän johti Sveitsissä perustamaansa Goms Opera -kesäakatemiaa, jossa koulutettiin nuoria oopperalaulajia eri puolita maailmaa.
Töyhtökiuru
Töyhtökiuru (Galerida cristata) on kiurujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Töyhtökiurun pituus on 17–19 cm, siipien kärkiväli 30–38 cm ja paino 40–45 g. Harmaanruskea, töyhtöpäinen lintu muistuttaa kiurua, mutta on hieman suurempi ja pitkänokkaisempi. Pyrstön reunasulat ovat ruskeat toisin kuin kiurun, jolla on valkeat reunasulat. Siipien alapinta on ruosteenruskea. Töyhtökiuru on äänekäs, sen repertuaariin kuuluu paljon vihelteleviä ääniä. Laulu on kaunista ja vaihtelevaa, ja töyhtökiuru laulaa yleensä kiurun tavoin lennossa. Koiras ja naaras ovat samannäköisiä, koiras tosin on hitusen kookkaampi.
Maantieteellinen muuntelu on erittäin monimutkainen, ja alalajeja on tunnistettu noin 23.
Sekä vanhoilla että nuorilla töyhtökiuruilla on täydellinen sulkasato loppukesällä, minkä jälkeen ikäluokkia ei voi enää erottaa.
Lisääntyminen
pienoiskuva|Galerida cristata Naaras rakentaa pesän maahan. Munia on 4–6, joita naaras hautoo 11–13 päivää. Poikaset lähtevät pesästä ennen kuin ovat lentokykyisiä noin yhdeksän päivän ikäisinä, ja ne lentävät kunnolla noin 20 päivää vanhoina. Töyhtökiuru pesii yleisesti kaksi ja joskus kolmekin kertaa kesässä.
Ravinto
Töyhtökiuru syö pääasiassa siemeniä, mutta jonkin verran myös hyönteisiä ja muita selkärangattomia. Se kaivaa nokallaan ruokaa maasta.
Théophile Gautier
Théophile Gautier (30. elokuuta 1811 Tarbes – 23. lokakuuta 1872 Neuilly-sur-Seine) oli ranskalainen kirjailija, runoilija ja taidekriitikko.
Vaikka Gautier oli lähtöisin Etelä-Ranskasta, häntä voidaan silti pitää pariisilaisena, sillä hän muutti kaupunkiin perheensä mukana jo varhain. Kouluaikana Collège Charlemagnessa Gautier tutustui Gérard Labrunieen, josta tuli myöhemmin kuuluisa kirjailija taiteilijanimellä Gérard de Nerval. Gautier kiinnostui jo nuorena runoudesta. Vuonna 1829 hän tapasi ihailemansa kirjailijan Victor Hugon. Hän puhui noihin aikoihin aktiivisesti romanttisen tyylisuunnan puolesta ja osallistui esimerkiksi Hugon Hernani-näytelmän ensi-illasta syntyneeseen mellakkaan 25. helmikuuta 1830. Mellakka syntyi perinteisen teatterin kannattajien ja Gautier’n johtamien romantikkojen välille. Ensi-illan tapahtumia kirjailija kuvasi myöhemmin humoristisesti teoksessaan Les Jeunes-France (1833).
Gautier julkaisi vuosina 1831–1832 ensimmäiset runonsa, jotka tosin jäivät ilman huomiota. Hän kuitenkin erosi muista romantiikan ajan kirjailijoista siinä, että hän kiinnitti erityistä huomiota muotoon. Kirjeromaaninsa Mademoiselle de Maupin (1835) kuuluisassa esipuheessa hän moittii näkökantaa, jonka mukaan kirjallisuuden tulisi olla hyödyllistä ja opettavaista. Hän julkaisi tuolloin myös ensimmäiset novellinsa (esim. "La Cafetière", (1831, suom.”Kahvipannu”). Novellissa "La Cafetière" on yliluonnollisia elementtejä, joita esiintyy myös hänen myöhemmissä fantasiateoksissaan (esimerkiksi Le Roman de la momie, 1858).
Gautier julkaisi vuonna 1836 novelleja ja taidearvosteluja päätoimittaja, kirjailija Honoré de Balzacin pyynnöstä tämän lehdessä La Chronique de Paris. Myöhemmin hän julkaisi kirjoituksia muissakin lehdissä. Osa kirjoituksista ilmestyi sittemmin kokoelmina (esimerkiksi Les Grotesques ja Souvenirs littéraires). Gautier julkaisi myös runoja (La Comédie de la Mort, 1838) ja kokeili onneaan näytelmänkirjailijana (Une larme du diable, 1839). Toukokuussa 1845 Gautier teki pitkän matkan Pyreneiden yli Espanjaan ja kirjoitti kokemuksistaan matkapäiväkirjan (Voyage en Espagne) sekä runoja (España, 1845). Hän teki myöhemmin matkoja myös Algeriaan, Kreikkaan ja Egyptiin. Hän kirjoitti niistä matkapäiväkirjoja, mutta matkojen vaikutus näkyy myös hänen kaunokirjallisessa tuotannossaan.
Vuonna 1852 ilmestyi runokokoelma Émaux et Camées, jota Gautier täydensi vuoteen 1872 asti. Runokokoelman ansiosta Gautier’ta alettiin pitää koulukunnan johtajana. Muun muassa ranskalainen runoilija Charles Baudelaire omisti runokokoelmansa Pahan kukat (suom. Antti Nylén, 2011) Gautier’lle – ”virheettömälle runoilijalle”. Myös toinen ranskalainen runoilija, Théodore de Banville, ihaili Gautier’ta, jota pidetään parnassolaisen koulukunnan edelläkävijänä.
Gautier tuli tunnetuksi ”taidetta taiteen vuoksi” -ajatuksestaan. Hän koki taiteen kauneuden etsimisenä eikä niinkään romantiikan runoudelle tyypillisenä tunteiden ylikuohuntana. Gautier piti tärkeänä muodon hiomista, ja eräs säe hänen runossaan '"L’Art'" kuuluukin: ”Sculpte, lime, cisèle” eli ”veistä, hio ja kaiverra” (Émaux et Camées, 1872).
Artikkelien ja runojen lisäksi Gautier kirjoitti elämäkerran Honoré de Balzacista ja julkaisi kaunokirjallisia teoksia, esimerkiksi historiallisen seikkailukirjan Le Capitaine Fracasse (1863). Kirja on ilmestynyt suomeksi nimellä Kapteeni Kalske vuonna 1977 (suom. Anja Leppänen). Gautier nimettiin Mathilde Bonaparten kirjastonhoitajaksi, ja hän oli aktiivisesti mukana Ranskan toisen keisarikunnan kirjallisissa ja taiteellisissa seurapiireissä. Taiteellisissa piireissä Gautier kiinnostui muusikoista ja taidemaalareista, joista hän kirjoitti elämäkertoja. Hän on kirjoittanut Giselle-baletin libreton.
Gautier kuoli 1872. Hän jätti jäljen oman aikansa kirjalliseen ja taiteelliseen elämään. Hänen taiteelliset näkemyksensä elävät yhä, ja hänen monipuolista tuotantoaan arvostetaan edelleen.
Lapsuus ja nuoruus
Théophile Gautier syntyi 30. elokuuta 1811 Tarbesin kaupungissa Etelä-Ranskassa. Kaupungista avautuvat Pyreneiden vuoriston jylhät maisemat jäivät Gautier’n mieleen. Perhe päätti muuttaa Pariisiin pojan ollessa kolmivuotias, mutta uuteen ympäristöön sopeutuminen oli hänelle vaikeaa. Nuoresta iästään huolimatta Gautier jäi kaipaamaan lapsuudenmaisemiaan ja elämää Etelä-Ranskassa. Hän kirjoitti Tarbesin kuuluisasta ”sinisten vuorten siluetista” vielä vanhoilla päivilläänkin.
Théophile Gautier osoitti suurta lahjakkuutta nuorella iällä: hän oppi lukemaan varhain ja luki kokonaisia teoksia jo viisivuotiaana. Erityisesti Daniel Defoen Robinson Crusoe sekä Jacques-Henri Bernandin de Saint-Pierren Paul ja Virginia tekivät häneen lähtemättömän vaikutuksen. Gautier haaveili Crusoen tavoin merimiehen elämästä, kunnes kiinnostui teatteritaiteesta ja etenkin lavastemaalauksesta.
Vuonna 1820 tuolloin yhdeksänvuotias Gautier opiskeli vähän aikaa pariisilaisessa Louis-le-Grandin sisäoppilaitoksessa. Vanhemmat päättivät kuitenkin siirtää pojan jo muutaman kuukauden kuluttua toisaalle, sillä hän kuihtui silmissä. Gautier viihtyikin paremmin, kun sai asua kotona ja käydä koulua Collège Charlemagnessa toisella puolella Pariisia. Siellä hän tapasi nuoren Gérard Labrunien (sittemmin taiteilijanimen Gérard de Nerval ottanut maineikas kirjailija). Tuolloin Gautier’ta alkoi kiehtoa myöhemmän keisarikauden latinankielinen runous ja sen erikoinen kieli.
Ensimmäisenä vuonna hän alkoi myös viettää paljon aikaa kuvataiteilija Louis-Édouard Rioult’n (1790-1855) ateljeessa Marais’n sydämessä, ja hänelle selvisi, että hän on likinäköinen.
Romantiikan aikakausi
Gérard Labrunie ja Petrus Borel esittelivät Gautier’n Victor Hugolle kesäkuussa 1829. Tapaaminen vauhditti Gautier’n uraa kirjailijana, sillä Hugosta tuli sittemmin hänen ”oppi-isänsä”. Helmikuun 25. päivänä 1830 Gautier osallistui Hugon Hernani-näytelmän jälkeen syntyneeseen mellakkaan. Hänellä oli yllään huomiota herättänyt punainen liivi, joka painui pysyvästi ihmisten mieliin.
Gautier kirjoitti ensimmäisen runokokoelmansa romantiikan protestiliikkeen hengessä. Hänen isänsä rahoitti runokokoelman julkaisemisen. Teos ilmestyi vuonna 1830, mutta jäi ilman huomiota. Siitä huolimatta ensimmäiset runot osoittivat Gautier’n olevan todella taitava nuori runoilija, joka seurasi maineikkaiden edeltäjiensä jalanjälkiä. Gautier’n runous osoittautui toisaalta myös hyvin omaperäiseksi, kuten runojen luonnollinen rytmi sekä puhdas ja tarkka ilmaisutapa todistavat.
Gautier kuului yhä Victor Hugon lähipiiriin. Romantiikan taiteilijoiden seurassa hän tapasi myös kuvataiteilija Céléstin Nanteuil’n, joka kuvitti Gautier’n runokokoelman hyvin omaperäisillä etsauksilla, kun se julkaistiin uudelleen Albertus-teoksessa vuonna 1833. Gautier tapasi niin ikään romantiikan teoksia toimittaneen kustantajan Eugène Renduelin, joka oli vastikään julkaissut Paul Lacroix’n teoksen Les Soirées de Walter Scott. Gautier kirjoitti Renduelin pyynnöstä vuonna 1833 Les Jeunes-France -novellikokoelman, joka kertoi värikkäin sanakääntein seurueeseen kuuluneiden nuorten romantiikan taiteilijoiden elämästä. Barokkityylisessä teoksessaan Gautier oli olevinaan näiden romantiikan ajan ”sievistelevien hupsujen” selväjärkinen ja sarkastinen silminnäkijä. Kaksi vuotta myöhemmin hän julkaisi Renduelin kustantamana myös teoksen Mademoiselle de Maupin (1835).
Kirjallisen tuotannon alku
Tunnettu kirjailija ja kriitikko Honoré de Balzac piti Gautier’ta ja hänen nuoria taiteilijaystäviään lahjakkaina. Vuonna 1836 hän lähetti sihteerinsä Jules Sandeaun tarjoamaan heille töitä La Chronique de Paris -sanomalehdessä. Gautier julkaisi lehdessä taidearvosteluja sekä novelleja (muun muassa La Morte amoureuse ja La Chaîne d’or). Gautier ihaili suuresti Honoré de Balzacia, ja kunnioittikin myöhemmin hänen muistoaan kirjoittamalla elämäkerrallisia teoksia oppi-isästään.
Gautier kirjoitti myös La France littéraire -aikakauslehteen sekä La Presse -päivälehteen. La Pressessä hän julkaisi aluksi etenkin taidearvosteluja. Hän kirjoitti lehteen arviolta yli kaksi tuhatta taidearvostelua, kirjallisuuskritiikkiä ja artikkelia. Niistä osa on koottu kokoelmiksi, jotka käsittelevät muun muassa kuvataidetta, nykytaidetta, venäläistä taidetta, romantiikkaa, sekä taidemaalarien historiaa.
Artikkelit on kirjoitettu kepeällä tyylillä, ja niiden kieli on selkeää, moitteetonta ja lennokasta. Gautier’n tapa kirjoittaa taidearvosteluja oli ainutlaatuinen. Hän ei pyrkinyt vain arvioimaan ja analysoimaan teoksia, vaan hylkäsi perinteiset menetelmät ja kirjoitti arvioita omalla tavallaan, kuvaillen ja tulkiten, luoden teoksen esteettisen olemuksen uudelleen proosansa kautta. Hän pyrki pukemaan sanoiksi vaikutelman, jonka alkuperäisen taideteoksen kuuleminen ja näkeminen sai aikaan. Gautier’n elämä pyöri pitkälti artikkeleiden ja arvostelujen ympärillä, sillä hän työskenteli omien sanojensa mukaan ”kaikkialla missä kirjoitetaan”. Niin La Presse, Figaro, La Caricature, Musée des Familles, Revue de Paris kuin Revue des Deux Mondes julkaisivat hänen kirjoituksiaan. Kiireisestä työstään huolimatta Gautier harrasti nyrkkeilyä ja soutamista sekä jatkoi runojen ja novellien kirjoittamista. Vuonna 1838 ilmestyikin runokokoelma La Comédie de la Mort, joka on tyyliltään varsin erilainen kuin Gautier’n aiemmat teokset. Siinä Shakespearelta, Goethelta ja Dantelta vaikutteita saanut Gautier käsittelee kuolemaa vivahteikkaasti ja rohkeasti. Vuotta myöhemmin teatteritaidetta jo pienestä pitäen ihaillut Gautier antoi viimein periksi kiusaukselle ja kirjoitti näytelmät Une larme du diable, Le Tricorne Enchanté ja Pierrot Posthume. Gautier’n näytelmissä lyyriset, mahdottomat ja kuvitteelliset elementit sekoittuvat. Gautier kirjoitti myös monia samanhenkisiä librettoja baletteihin, joista kaikkein kuuluisin on 28. heinäkuuta 1841 ensi-iltansa saanut, suunnattomaksi menestykseksi osoittautunut Giselle.
Matkat
Gautier matkusti Espanjaan 5. toukokuuta 1840. Maa oli hänelle jo tuttu Alfred de Musset’n esikoisteoksesta Contes d'Espagne et d'Italie ja Victor Hugon runokokoelmasta les Orientales. Gautier’n Voyage en Espagne -matkapäiväkirjaa leimaa katseen tuoreus, yllättävä tarkkanäköisyys ja äärimmäinen pyrkimys totuudenmukaisuuteen. Näistä vaikutelmista syntyi myös España, runo, joka on julkaistu runokokoelmassa Poésies complètes 1845. Ensimmäinen matka ei suinkaan jäänyt Gautier’n viimeiseksi: Vuonna 1845 hän matkusti Algeriaan, 1850 Italiaan, 1852 Kreikkaan ja Turkkiin, 1858 Venäjälle ja 1869 Egyptiin (Ranskan hallituksen tiedotuslehti le Journal Officiel lähetti hänet Suezin kanavan avajaisiin). Matkojen seurauksena syntyi matkapäiväkirjoja, kuten Italia ja Constantinople. Gautier sai matkoillaan inspiraatiota varsinkin moniin kaunokirjallisiin teoksiin, kuten romaaneihin, novelleihin ja runoihin.
Loppuelämä
Vuonna 1857 Gautier asettui Ernesta Grisin (balettitanssija Carlotta Grisin siskon), tytärtensä, Judithin ja Estellen, ja kahden vanhemman siskonsa kanssa pieneen taloon Neuilly-sur-Seinessä. Sinne hän kutsui mielellään ystäviään, joihin kuuluivat muun muassa Charles Baudelaire, Alexandre Dumas nuorempi, Ernest Feydeau, Gustave Flaubert, Puvis de Chavannes ja Gustave Doré.
Gautier’lla oli myös poika, Théophile Gautier nuorempi, aikaisemmasta suhteestaan Eugénie Fortin kanssa. Poika avusti isäänsä Moniteur universel -nimisessä sanomalehdessä.
Mathilde Bonaparten kirjallisuussalongissa Gautier tapasi monia kuuluisia kirjailijoita, taidemaalareita, kuvanveistäjiä ja tiedemiehiä. Tuttavuuksiin kuuluivat muun muassa Hippolyte Taine, Charles Augustin Sainte-Beuve, Prosper Mérimée, Jean-Léon Gérôme, Claude Bernard, Louis Pasteur ja Marcellin Berthelot. Gautier’ta pidettiin tuohon aikaan koulukunnan johtajana. Charles Baudelaire julistautui hänen oppipojakseen (ja myös omisti hänelle kuuluisan runokokoelmansa Pahan kukat) ja Théodore de Banville omisti hänelle runoja. Vuonna 1844 Gautier perusti tunnetun psykiatrin, Jacques-Joseph Moreaun, kanssa ryhmän "club des Hashischins", jossa taiteilijat kokeilivat erilaisia huumausaineita perehtyäkseen niiden vaikutuksiin. Ryhmään kuului monia kuuluisuuksia, kuten Charles Baudelaire.
Société nationale des Beaux-Artsin (Ranskan kansallisen kuvataideyhdistyksen) puheenjohtaja
Vuonna 1862 Gautier valittiin Ranskan kansalliset kuvataideyhdistyksen (Société nationale des Beaux-Arts) puheenjohtajaksi. Yhdistyksen muita jäseniä olivat sen ajan kuuluisimmat taidemaalarit: Eugène Delacroix, Pierre Puvis de Chavannes, Édouard Manet, Albert-Ernest Carrier-Belleuse ja Gustave Doré. Gautier’n valinta aiheutti kateutta joidenkin vähemmän tunnettujen kirjailijoiden keskuudessa.
Ranskan-Preussin sodasta syvästi liikuttuneena Gautier palasi vuonna 1870 Pariisiin, missä hän eli loppuelämänsä sairastaen, mutta jatkaen opetustyötä nuoremmille sukupolville. Gautier menehtyi sydänkohtaukseen 23. lokakuuta 1872. Stéphane Mallarmé kirjoitti hänen muistokseen runon Toast funèbre eli ”hautajaismalja”, joka on julkaistu runokokoelmassa ”La Tombeau de Théophile Gautier” (Théophile Gautier’n hauta). Théophile Gautier on haudattu Montmartren hautausmaalle Pariisiin.
Sauli Lehtonen
Sauli Tapani Lehtonen (10. huhtikuuta 1975 Pori – 9. syyskuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen iskelmä- ja tangolaulaja, joka kruunattiin kymmenenneksi tangokuninkaaksi Seinäjoen tangomarkkinoilla vuonna 1994. Lehtonen oli tunnettu siitä, että hän lauloi silmät suljettuina. Hän kuoli hirvikolarissa vuonna 1995.
Lehtosta pidettiin lahjakkaana ja luonnollisena laulajana, joka keskittyi ja eläytyi voimakkaasti esiintyessään. Hän ehti tehdä vain yhden albumin, jonka myynti on ylittänyt platinalevyyn oikeuttavan rajan. Lehtosen kuoleman jälkeen ilmestyi lisäksi keskeneräiseksi jäänyt albumi, jota täydennettiin konserttitaltioinneilla.
Lapsuus ja nuoruus
Sauli Tapani Lehtonen syntyi 10. huhtikuuta 1975 Porissa, josta muutti jo lapsena Jyväskylään. Hänen äitinsä Sinikka Lehtonen oli ammatiltaan ompelija, kunnes hänet työllistänyt yritys lopetettiin. Tämän jälkeen hän hoiti erästä pyörätuolia käyttävää henkilöä seitsemän vuoden ajan. Sauli Lehtosen isä Heikki Lehtonen oli ammatiltaan autoilija. Hän ajoi lähinnä kuorma-autoja ja rekkoja.
Varhaislapsuutensa Sauli Lehtonen vietti Padasjoen Arrakoskella Päijät-Hämeessä. Lapsuutensa Sauli asui perheineen Palokassa Jyväskylän maalaiskunnassa. Saulin isä on kertonut pojan olleen lapsena luonteeltaan vilkas ja puhelias. Koulukavereidensa kanssa hän pelasi muun muassa jääkiekkoa, mutta vähitellen hän kuitenkin innostui musiikista. Kiinnostuksen syntyyn vaikutti osaltaan myös äidin tapa lauleskella pienelle lapselleen ja isän kitaransoitto.
Sauli Lehtonen innostui soittamaan vanhaa kitaraa, kävi pian alkeiskurssin Palokassa ja pääsi lopulta opiskelemaan Jyväskylän musiikkiopistoon kitaransoittoa. Hänellä oli nuorempana myös oma rockmusiikkia soittanut yhtye, joka harjoitteli tavallisesti erään yhtyeeseen kuuluneen pojan autotallissa. Saulin vanhemmat kuitenkin kehottivat häntä laulamaan jotain muuta kuin rockia, jottei ääni menisi aivan pilalle. Isä sai Saulin innostumaan iskelmämusiikin laulamisesta, ja vähitellen myös vanha tanssimusiikki alkoi vedota häneen. Sauli oli nuorena myös innokas kirjoittamaan lauluja. Hän myös sävelsi kitaralla ja sähköuruilla ja nauhoitti sävellyksiään nauhurillaan.
Teini-ikäisenä Sauli oli kesätöissä ja ansaitsi itse omat taskurahansa. Parin kesän jälkeen hänelle oli kertynyt tarpeeksi rahaa omaan kevytmoottoripyörään, jolla hän ajoi keikoille.
Tangomarkkinat
Vuonna 1994 Lehtonen päätti osallistua Seinäjoen Tangomarkkinoille. Aluksi hänen suunnitelmissaan olivat vuoden 1995 kilpailut, mutta lopulta hän päätti osallistua jo edeltävänä vuonna. Vanhemmat eivät kertomansa mukaan yllyttäneet häntä osallistumaan kilpailuun, vaan hän osallistui omasta tahdostaan. Lehtonen osallistui ensin alkukarsintoihin Laukaan Peurungassa ja selvisi jatkoon. Raisiossa semifinalisteja säesti Finlanders-yhtye, jossa soittanut Henri Kulmala kertoo huomanneensa Lehtosen lahjakkuuden, mistä syystä he ryhtyivät soittamaan yhdessä ja harjoittelemaan finaalia varten. Kaiken kaikkiaan kilpailuun osallistui 940 laulajaa.
Lehtonen herätti heti huomiota sekä yleisössä että tuomaristossa laulamalla silmät kiinni. Tästä muodostui kohta hänen tunnusmerkkinsä. Hän itse kuitenkin kertoi, ettei hän halunnut tavoitella huomiota vaan lieventää jännitystään.
Tangomarkkinoiden finaali järjestettiin lauantaina 9. heinäkuuta. Tapahtuman avasi silloinen Suomen oikeusministeri Anneli Jäätteenmäki, juontajina toimivat laulaja Arja Koriseva ja kirjailija-toimittaja Heikki Hietamies. Finaalissa Lehtonen esitti kappaleet ”La Cumparsita” ja ”Kun yö on valoton”. Lehtosen lisäksi finaalissa tangokuninkaan titteliä tavoittelivat Henri Hurme, Jari Sillanpää, Hannu Kause ja Teemu Kokko. Ensimmäistä kertaa Tangomarkkinoilla kävi niin, että vastuu tangokuninkaan valitsemisesta lankesi tuomariston puheenjohtajalle, koska Lehtonen ja Henri Hurme saivat saman pistemäärän, 67 ääntä. Tuomarina toiminut Päiviö Pyysalo ratkaisi tilanteen Lehtosen hyväksi, joten hänestä kruunattiin kymmenes tangokuningas. Pyysalo perusteli myöhemmin valinneensa Lehtosen siksi, että hänen persoonassaan oli särmää ja hän uskoi laulamiseensa voimakkaasti. Vaikka Hurme hävisi Lehtoselle täpärästi, heistä tuli ystävät. Lehtosen rinnalle tangokuningattareksi valittiin 18-vuotias Tiina Räsänen. Päiviö Pyysalon lisäksi tuomaristoon kuuluivat muun muassa Lasse Lintala, Tamara Lund ja Erkki Liikanen.
Voittajille annettiin Tangomarkkinoiden kymmenvuotisen historian kunniaksi kultaiset kruunut. Ne oli valmistanut lapualainen kultaseppä Jussi Ikola. Aurinkoisessa säässä käytyä kilpailua seurasi paikan päällä yhteensä 106 000 katsojaa, mikä oli runsaat 30 000 enemmän kuin edellisenä vuonna. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun Tangomarkkinoilla ylitettiin 100 000 kävijän raja.
Ensimmäiset Lehtosen levyttämät kappaleet, ”Kun yö on valoton” ja ”Lauantai-illan tango”, julkaistiin albumilla Tangomarkkinat VII. Levylle on koottu vuoden 1994 Tangomarkkinoiden finalistien levyttämiä kappaleita.
Tangomarkkinoiden jälkeen
Tangomarkkinoiden voiton jälkeen Jyväskylän maalaiskunta onnitteli Lehtosta antamalla hänelle viirin ja taulun. Jo seuraavalla viikolla hän pääsi MTV3:n järjestämään tilaisuuteen Helsinkiin, jossa hänen esiintymistään yritettiin hioa. Lehtonen kuitenkin kertoi siitä olleen enemmän haittaa kuin hyötyä, sillä hän ei halunnut, että hänen persoonallista esiintymistapaansa muutettaisiin. Lehtonen ei erityisesti halunnut julkisuuteen, mutta silti hän antoi lähes aina pyydettäessä haastatteluja. Voiton myötä Lehtonen sai suosiota, ja hänellä oli paljon esiintymisiä. Hän esiintyi muun muassa syyskuussa 1994 televisiosarjassa Tuttu Juttu.
Henri Hurmeen ja hänen vaimonsa kautta Lehtonen tutustui Pirkko-Liisa Myllyharjuun. Myllyharjusta tuli Lehtosen tyttöystävä, mutta heidän seurustelunsa ehti kestää vain noin puoli vuotta. Lehtonen keikkaili tiheästi taustayhtyeenään tanssiorkesteri "Hopeinen Q", jonka kanssa hän teki ensimmäisen albuminsa Sauli Lehtonen & Hopeinen Q. Edel Records Finland Oy julkaisi albumin Lehtosen kuninkuusvuotena 1994. Levyn paras listasijoitus oli 30. sija vuonna 1995 viikolla 39. Levy sisälsi 12 kappaletta, kuten ”Valtameressä on saari” ja ”Kun tanssit kanssani tangon”.
Vuoden 1995 tangomarkkinoiden aikoihin Lehtosesta ja Räsäsestä julkaistiin reliefit Seinäjoen Urheilutalolla, jonne oli koottu myös aiempien vuosien tangokuninkaallisten kuvat. Reliefit teki taiteilija Liisa Äärynen, kuten aiempinakin vuosina. Lehtonen luovutti tittelinsä uudelle tangokuninkaalle Jari Sillanpäälle heinäkuussa 1995. Sillanpää oli edellisenä vuonna valittu tangoprinssiksi, kun Lehtosesta tuli kuningas.
Lehtonen alkoi tehdä uutta albumia Mun aika mennä on vuonna 1995, mutta sitä ei ehditty saada valmiiksi hänen eläessään, vaan albumi julkaistiin vasta 1996.
Yhdeksi Lehtosen viimeisistä konserteista jäi Helsingin juhlaviikoilla Olavi Virralle omistettu konsertti 4. syyskuuta 1995. Hän kuoli vain viisi päivää konsertin jälkeen.
Kuolema
pienoiskuva|Valtatie 7:ää Sipoon kohdalla. Sauli Lehtonen oli 8. syyskuuta 1995 isänsä ajamassa autossa matkalla Helsingistä Elimäen Korialle pienessä vesisateessa. Porvoon moottoritiellä Sipoon Boxissa he törmäsivät hirveen noin kello 21.50. Onnettomuuspaikalle lähetettiin hätäpuhelun jälkeen Sipoon pelastuslaitoksen yksiköt ja Medi-Heli. Sauli Lehtonen kuoli saamiinsa vakaviin vammoihin aamuyöllä 9. syyskuuta Töölön sairaalassa. Kuollessaan hän oli vasta 20-vuotias. Hänen isänsä selvisi onnettomuudesta hengissä ja kertoi myöhemmin, ettei ole syyttänyt itseään, sillä tapahtuneelle ei voinut yhtään mitään.
Onnettomuusiltana Sauli Lehtonen oli palaamassa MTV3:n jääkiekko-ohjelman nauhoituksista. MTV3 näytti ohjelman televisiosta seuraavana päivänä, mutta Lehtosen esiintymiset oli leikattu pois. Kanava muisti Lehtosta hiljaisella hetkellä.
Kuolema uutisoitiin laajalti Suomessa, ja se oli monen lehden ykkösaihe. Muun muassa aihetta käsitellyttä Ilta-Sanomia myytiin ennätysmäärä.
Lehtosen hautajaiset pidettiin Palokan kirkossa silloisessa Jyväskylän maalaiskunnassa. Tiina Räsänen lauloi muistotilaisuudessa Petri Laaksosen kirjoittaman kappaleen ”Täällä Pohjantähden alla”. Lehtonen haudattiin Jyväskylän maaseurakunnan Seppälänkankaan (nyk. Lahjaharjun) hautausmaalle.
Mika Toivasen säveltämä ja Jorma Toiviaisen sanoittama ”Mun aika mennä on” jäi Lehtosen viimeiseksi levytykseksi, mikä voi kuulostaa enteelliseltä, vaikka laulu ei käsittelekään kuolemaa. Kappale oli tarkoitus nauhoittaa vielä uudestaan, mutta Lehtonen ehti kuolla ennen sitä. Kappale voitti Tangomarkkinoiden sävellys- ja sanoituskilpailun vuonna 1995 ja Sauli Lehtonen lauloi tuolloin tangon ensiesityksen.
Kuoleman jälkeen
pienoiskuva|250px|Taiteilija [[Pauli Ruotsalainen|Pauli Ruotsalaisen maalaama muistoteos Sauli Lehtosesta. Teos oli tarkoitus asettaa onnettomuuspaikalle, mutta poistettiin turvallisuussyistä.]]
Pauli Ruotsalainen maalasi Lehtosesta kuvan, joka oli tarkoitus laittaa onnettomuuspaikalle muistomerkiksi. Teos jouduttiin kuitenkin poistamaan turvallisuussyistä. Muistomerkistä syntyi paljon keskustelua, ja kansanedustaja Raimo Vistbacka teki jopa hallitukselle aiheesta kirjallisen kysymyksen. Uudenmaan tiepiirin olisi hänen mukaansa pitänyt vuokrata pieni alue, minne muistomerkin olisi voinut turvallisesti asettaa. Puolisentoista vuotta myöhemmin kiista päättyi, ja Ruotsalaisen teos lahjoitettiin Seinäjoelle Tango- ja Viihdemusiikin Edistämisyhdistys ry:n Olavi Virta -museoon.
Vuonna 1996 julkaistiin keskeneräiseksi jäänyt albumi Mun aika mennä on. Albumi sisältää kuusi studiossa nauhoitettua kappaletta sekä kaksitoista ennen julkaisematonta taltiointia Lehtosen konserteista Auran Nuortentalolla ja Uittamolla Turussa. Albumin paras listasijoitus on kymmenes sija vuoden 1996 viikolta 11. Lehtosen esikoisalbumi Sauli Lehtonen & Hopeinen Q myi platinaa, siis yli 50 000 kappaletta samana vuonna. Platinalevy annettiin Lehtosen vanhemmille Seinäjoella helmikuussa 1996. Albumia on myyty kaiken kaikkiaan 65 200 kappaletta.
Samana vuonna järjestettiin Lehtosen muistokonsertti, jonka liput myytiin hetkessä loppuun. Tilaisuuteen saapui lisäksi runsaasti ihmisiä, joilla ei ollut lippua. Mun aika mennä on -albumin myynti oli juuri ylittänyt 20 000 kappaleen rajan, mistä syystä kultalevy luovutettiin tilaisuuden yhteydessä Lehtosen vanhemmille.
Vuonna 2006 tangomarkkinoiden toimitusjohtaja Ari-Pekka Kuismin valitsi viisi merkittävintä tangolaulajaa. Hän sijoitti Sauli Lehtosen ensimmäiseksi ennen Jari Sillanpäätä, Eija Kantolaa, Marita Taavitsaista ja Tommi Soidinmäkeä.
Muistorahasto
Joulukuussa 1995 perustettiin nuorten laulajien opintoja ja koulutusta tukeva Sauli Lehtosen muistorahasto. Idean isä oli Auraviihde Oy:n toimitusjohtaja Seppo Kulmala, ja Lehtosen vanhemmat antoivat siihen luvan. Vuonna 1996 järjestetyn muistokonsertin tuotosta luovutettiin 45 000 Suomen markkaa Lehtosen muistorahastoon, minkä jälkeen rahaston kokonaisrahamäärä oli yli 90 000 markkaa.
Rahasto palkitsi ensimmäisenä vuoden 1993 tangoprinsessan Heidi Kyrön 18. helmikuuta 1997 Olavi Virran muistokonsertin yhteydessä. Kyrön stipendi oli 10 000 markan suuruinen. Muita palkittuja ovat muun muassa Anna Eriksson, joka palkittiin vuonna 1999 niin ikään 10 000 markan kannustusstipendillä, ja Etelä-Pohjanmaan musiikkiopiston rahasto ja Natalil Lintala, jotka saivat vuonna 2004 1 000 euron stipendin.
Muiden luonnehdintoja Lehtosesta
Sauli Lehtosen isä Heikki Lehtonen on kertonut, että Sauli oli pienenä varsin vilkas ja puhelias. Teini-iässä hän oli ahkera ja ansaitsi omat rahansa kesätöitä tekemällä. Kerrotaan myös, että hän oli tarpeen tullen melko utelias.
Lehtonen vaikutti ujolta, koska hän lauloi silmät kiinni, mutta tämä myös lisäsi hänen lavakarismaansa. Päiviö Pyysalo on kuvaillut Lehtosta vaatimattomaksi, hiljaiseksi, luonnolliseksi ja kunnianhimoiseksi. Vaatimattomuus näkyi muun muassa siinä, että Lehtosella ei ollut erityistä tarvetta päästä julkisuuteen.
Syväjärvi (Kangasala, Savo)
Syväjärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Savon kylässä sijaitseva järvi.
Sauli Lehtonen
Muiden luonnehdintoja Lehtosesta
Kun Ari-Pekka Kuismin nimesi Lehtosen merkittävimmäksi suomalaiseksi tangolaulajaksi, hän antoi perusteeksi Lehtosen äänen, nuoren iän ja dramaattisen kuoleman. Raision silloinen kaupunginjohtaja Kari Karjalainen kuvaili vuonna 2006 Lehtosta vaatimattomaksi laulajaksi, joka sai ihmisten päät kääntymään ja puheensorinan hiljentymään. Lehtosen tulkinnassa oli lisäksi mukana "sielu", joka on Karjalaisen mielestä tangon tärkein elementti.
Syväjärvi (Kangasala, Savo)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 20 hehtaaria ja se on 1,1 kilometriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järven keskellä työntyy pohjoiseen niemi, joka jakaa järven erikokoisiin osiin. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 3,2 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata, jota rikkoo kaksi peltopalstaa. Järven ympäristössä sijaitsee kaksi maatilaa ja rannoille on rakennettu 16 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 3110.
Sauli Lehtonen
Julkaisut
Lehtosen levyttämiä kappaleita on julkaistu kolmekymmentä. Osa on nimenomaan Lehtoselle sävellettyjä kappaleita, kuten ”Lauantai-illan tango” ja ”Mun aika mennä on”. Osa taas on muiden artistien aiemmin tunnetuksi tekemiä kappaleita, kuten ”Kun yö on valoton” ja ”Hopeinen kuu”. Lehtosen ohjelmistossa oli paljon Olavi Virran kappaleita. Seppo Kulmala on kertonut, että Lehtonen keräili tunnettujen laulajien – kuten Olavi Virran ja Henry Theelin – levyjä. Niistä hän etsiskeli omiin konsertteihinsa sopivia kappaleita.
Syväjärvi (Kangasala, Savo)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Mallasveden ja Pälkäneveden alueella (35.71), jonka Roineen alueeseen (35.713) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 94,1 metriä mpy. Järven ainoa karttaan merkitty tulo-oja on Nelijärven laskuoja, joka laskee järven itäpäähän. Sen kautta laskee kymmenisen metsäjärveä. Vedet jatkavat Syväjärvestä Lahnajärveen, josta ne päätyvät Roineeseen.
Sauli Lehtonen
Julkaisut
Lehtosen esittämiä kappaleita on julkaistu lisäksi useilla kokoelma-albumeilla, joilla on eri esittäjiä.
Syväjärvi (Kangasala, Savo)
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa Syväjärvi oli piirretty asumattomaksi järveksi, jonka rannoilta oli jo raivattu pari niittyä. Lempäälään menevä maantie kulki järven ohi sen eteläpuolelta. Vuoden 1953 peruskartassa järvellä toimi neljä maatilaa ja niiden peltoala ympäröi järveä kattavammin. Lopetettujen maatilojen peltoja on sittemmin metsitetty. Vuoden 1960 kartassa järvellä on neljä mökkiä ja vuoden 1975 kartassa yksitoista.
Lahnajärvi (Kangasala, Savo)
Lahnajärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Savon kylässä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 24 hehtaaria ja se on 700 metriä pitkä ja 600 metriä leveä. Se sijaitsee Roineen länsirannan lähellä peltojen ympäröimänä. Järvellä on kartan mukaan yksi autiosaari Pajusaari, joka on halkaisijaltaan lähes 50 metriä. Etelärannasta työntyy järvelle leveä niemi, joka on autio. Sen rantaviivan pituus on 3,2 kilometriä ja sen rannat ovat puoliksi metsämaata ja peltomaata. Järven lähiympäristössä on neljä maatilaa ja sen rannoille on rakennettu yli kymmenen vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet suoraan seututieltä 310 tai sen sivutieltä yhdystieltä 3110.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa Kurun kylän peltoaukea ulottui Roineelta Lahnajärvelle seuraten vieressä kulkevaa Lempäälään johtanutta tietä. Kummallakin puolella Lahnajärveä oli torppa ja järven kaakkoispuoli oli raivattu niityiksi. Järven laskuojan alajuoksulla Myllyojassa pyöri vesimylly. Vuoden 1953 peruskartassa järven ympäristössä oli peltoja joka suunnalla. Kun Järvenpään maatila luopui viljelystä, metsitettiin sen peltomaat. Etenkin järven kaakkoisrannoille ilmaantui vapaa-ajan asuntoja vuoden 1979 karttaan mennessä runsaasti.
Etelä-Kiinan meri
thumb|270px|Etelä-Kiinan meri ja sitä ympäröivät saaret, mantereet ja valtameret. Etelä-Kiinan meri on Kiinan eteläpuolella sijaitseva Tyynenmeren reunameri. Se rajoittuu idässä Taiwanin saareen ja Filippiineihin, etelässä Borneon saareen ja lännessä Indokiinan ja Malakan niemimaihin. Sen pinta-ala on laskentatavasta riippuen 3 000 000 – 3 500 000 neliökilometriä, ja se on maailman kuudenneksi suurin merialue viiden valtameren jälkeen. Meren keskisyvyys on 1 212 metriä.
Etelä-Kiinan meri on yhteydessä Itä-Kiinan mereen Taiwaninsalmen eli Formosansalmen kautta. Muita salmia ovat muun muassa Luzoninsalmi, Sundasalmi ja merirosvoistaan tunnettu Malakansalmi.
Etelä-Kiinan meren keskisin osa on sen itäinen alue, jossa on sekä monia matalikkoja että laaja syvänmeren tasanne Etelä-Kiinan allas. Altaan keskisyvyys on 4 000–5 000 metriä ja syvin kohta 5 560 metriä. Se ulottuu Paracelsaarilta Luzoniin. Paracelsaarten lisäksi alueella on muitakin riuttoja ja särkkiä, jotka kohoavat jyrkästi merenpohjasta osittain merenpinnan päälle. Tällaisia matalikkoja ovat Spratlysaarten ympäristö sekä Reedin, Tizardin ja Macclesfieldin matalikot. Meren itäosassa, Luzonin länsipuolella on Manilan syvänne, joka yltää 5 400 metrin syvyyteen saakka.
Etelä-Kiinan meren luoteisosassa mannerjalusta ulottuu pitkälle, ja matalan meren alueeseen kuuluvat muun muassa Tonkininlahti, Taiwaninsalmi ja Hainanin saari. Vietnamin eteläpuolella jalusta kapenee ja yhdistyy lopulta laajaan Sundan mannerjalustaan, joka käsittää Etelä-Kiinan meren lounaisosan lisäksi Jaavanmeren. Sundan mannerjalusta on keskeisimmissä osissaankin vain noin sata metriä syvää, ja sen pohjassa on vanhoja jokilaaksoja.
Suurimmat Etelä-Kiinan mereen laskevat joet ovat Helmijoki, Punainenjoki, Mekong ja Chao Phraya.
Etelä-Kiinan merellä on vuosisatojen kuluessa liikkunut merirosvoja.
Nelijärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 7,7 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä ja sen rannat ovat soistuvaa metsämaata. Järvi on yhtä vapaa-ajan asuntoa lukuun ottamatta autio.
Etelä-Kiinan meri
Aluekiistat
Etelä-Kiinan meren rantavaltiot kiistelevät merialueidensa rajoista sekä alueen saarten omistusoikeudesta. Etelä-Kiinan meren poikki kulkee valtaosa esimerkiksi Japaniin menevästä öljystä. Aluekiistojen eskaloituminen tavalla, joka vaarantaisi merenkulun turvallisuuden, voisi olla haitaksi koko maailmantaloudelle.
Nelijärvi
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Mallasveden ja Pälkäneveden alueella (35.71), jonka Roineen alueeseen (35.713) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 107,8 metriä mpy. Nelijärveen laskee luoteesta Kivinenoja, joka on Lampisen laskuoja. Lampisen kautta laskevat myös Pikku-Salmus, Iso-Salmus ja Lammasjärvi. Nelijärven länsipäähän laskee Mustaoja, joka on Iso-Riutan laskuoja. Muita tämän ojan kautta laskevia järviä ovat Särkijärvi, Vähä-Riutta, Salmus ja Helvetinjärvi.
Etelä-Kiinan meri
Aluekiistat
Haagin kansainvälisen tuomioistuimen mukaan Kiinan aluevaatimukset rikkovat merirajat määrittelevää YK-sopimusta ja Kiina on rikkonut Filippiinien alueellista koskemattomuutta. Kiina vaatii 90 prosenttia Etelä-Kiinan merestä, mutta Filippiinit, Vietnam, Malesia, Brunei ja Taiwan ovat kiistäneet vaatimusten oikeutuksen. Yhdysvaltain Biden hallinnon mukaan Kiina on rikkonut Yhdistyneiden kansakuntien merioikeusyleissopimusta, siitäkin huolimatta että Yhdysvallat ei ole koskaan itse sitoutunut ko. sopimukseen.
Nelijärvi
Luontoarvoja
Järvi sisältyy Lempäälän ja Kangasalan rajalla sijaitsevaan Salmuksen alueeseen, joka on pienjärvien Natura 2000-suojelualue. Alue on suosittu retkeilyalue.
Pete lainahöyhenissä
Pete lainahöyhenissä on vuonna 2009 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen televisioelokuva, jonka ohjasi Stuart Gillard ja käsikirjoitti Paul W. Cooper. Pääosassa esiintyvät muun muassa Jason Dolley, Mitchel Musso, Tiffany Thornton ja Josie Loren.
Juoni
Pete Ivey 16-vuotias hiljainen poika, jota eivät koulussa edes opettajatkaan oikein huomaa. Hänen paras kaverinsa on Cleatus Poole, joka on koulun koripallojoukkueen maskotti. Poole on kuitenkin kyllästynyt pitämään asua yllään allergiansa vuoksi ja suostuttelee kaverinsa Pete tulemaan hänen tilalleen maskotiksi. Molempien yllätykseksi Pete osoittautuukin paremmaksi maskotiksi kuin Poole. Kukaan ei kuitenkaan tiedä vaihdosta ja Poole suostuttelee Pete jatkamaan maskottina olemista mutta paljastamatta todellista henkilöllisyyttä. Kun Poole saade kaiken huomion, Pete ei tunne oloaan sen paremmaksi, mutta paraatissa käyneen vahinkopaljastuksen myötä Poole jää vähemmälle huomiolle. Ihmiset alkavat kysellä toisiltaan, kuka heidän koripallojoukkueensa maskotti oikein onkaan. Jää Peten ratkaistavaksi, päättääkö hän paljastaa olevansa maskotti vai jäädä tuntemattomaksi.
Musiikki
Elokuvassakin näytelleet Mitchel Musso ja Tiffany Thornton äänittivät kappaleen "Let It Go", joka kuului paraatikohtauksessa. Kappale soitettiin Radio Disneyllä 20. maaliskuuta 2009.
Texas City
Texas City on Yhdysvalloissa Texasin osavaltiossa Galvestonin piirikunnassa Galvestoninlahden rannalla sijaitseva kaupunki. Kaupungissa asui 45 099 ihmistä vuonna 2010.
Historiaa
Paikalle sijoittui tiettävästi eurooppalaista asutusta 1830-luvulla, jolloin Texas oli itsenäinen Meksikosta erottautunut tasavalta. Ensimmäisen asutuksen paikalle tuli rautatieterminaali. Vielä 1800-luvulla paikalla asui lähinnä karjankasvattajia, hedelmätarhureita ja kalastajia.
Vuonna 1913 Yhdysvaltain presidentti William Howard Taft valmisteli interventiota Meksikon puolelle Veracruziin. Silloin kolmen tuhannen asukkaan Texas Cityyn sijoitettiin Yhdysvaltain toinen jalkaväkidivisioona, jossa oli 10 000 miestä. Samaan aikaan Yhdysvaltojen nuorten ilmavoimien tukikohta sijoitettiin kaupunkiin.
Galvestoninlahdella Texas Cityn edustalla sattui 16. huhtikuuta 1947 katastrofi, jossa ammoniumnitraatilla lastattu laiva räjähti. Aineelliset vahingot olivat mittavia, ja virallisten tietojen mukaan 581 henkeä sai surmansa.
British Petroleumin (entinen Amoco) öljynjalostamo Texas Cityssä oli räjähdysonnettomuuden näyttämönä 23. maaliskuuta 2005. Kuolleita oli 15 ja loukkaantuneita yli sata.
Houstonin metropolialue
Vuodesta 2003 alkaen Texas City on luettu kuuluvaksi Houston–Sugar Land–Baytown-nimiseen metropolialueeseen. Sitä ennen metropolialueen nimitys oli Houston–Galveston–Brazoria.
Ribbeckhaus
thumb|Ribbeckhaus Berliinissä Ribbeckhaus on Berliinin vanhin asuinrakennus ja ainoa renessanssiaikaisen Berliinin säilynyt rakennus (Berliinin nykyisten rajojen sisäpuolella on kyllä muitakin renessanssirakennuksia, kuten Jagdschloss Grunewald, mutta ne eivät rakennusaikanaan kuuluneet Berliiniin). Ribbeckhaus sijaitsee Breite Straße -kadun varrella Mitten kaupunginosassa. Sen rakennutti ruhtinaallisen hovikamarin jäsen Hans Georg von Ribbeck (1577–1647) vuonna 1624. Vuonna 1628 sen osti Brandenburgin vaaliruhtinaan Juhana Sigismundin tytär, Braunschweig-Lüneburgin kreivitär Anna Sophia. Hänen kuoltuaan se oli hovitallin käytössä ja myöhemmin rakennuksessa toimi Preussin kuninkaallinen tilikamari. Talo oli alkujaan kaksikerroksinen, mutta sitä korotettiin kerroksella 1803–1804. Ribbeckhaus vaurioitui toisessa maailmansodassa ja se jälleenrakennettiin 1950-luvun alussa. Rakennuksen sisätilojen ilme on nykyisin moderni. Vuodesta 1995 lähtien rakennuksessa on sijainnut Berliinin pääkirjaston osasto Zentrum für Berlin-Studien.
Karel Piták
Karel Piták (s. 28. tammikuuta 1980) on tšekkiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Piták edustaa tšekkiläistä FK Baumit Jablonecia. Hän on pelannut kolme ottelua Tšekin maajoukkueessa.
Kaisa Alanko
Alanko aloitti lentopallon jo viisivuotiaana Vaasan Vasaman riveissä. Lukiolaisena hän siirtyi pelaamaan LP Kangasalaan Naisten mestaruusliigaan, ja ensimmäisellä kaudellaan 2011–2012 hänet valittiin liigan vuoden tulokkaaksi. Jo seuraavalla kaudella LP Kangasala voitti lentopallon Suomen Cupin sekä saavutti liigan hopean.
Alanko voitti vuonna 2018 Schwerinin joukkueessa Saksan mestaruuden. Vuonna 2019 hän saavutti Nantesin joukkueessa Ranskan liigassa hopeaa.
Alanko on pelannut Suomen maajoukkueessa 104 maaottelua huhtikuun 2021 loppuun mennessä.
Heinävesi
Heinävesi on Suomen kunta, joka sijaitsee Pohjois-Karjalan maakunnassa. Kunnassa asuu 0 ihmistä ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km².
pienoiskuva|Heinäveden kartta. Heinävedellä sijaitsevat muun muassa Pohjoismaiden ainoat ortodoksiset luostarit Valamon munkkiluostari ja Lintulan nunnaluostari, kalastuskohteet Karvionkoski ja Kermankoski, kaakeliuuneja valmistava Tulikivi sekä kansallismaisemaksi luettu Heinäveden vesireitti, johon sisältyy kuusi sulkukanavaa.
Heinäveden keskus on sen kirkonkylä, jossa sijaitsee Josef Stenbäckin suunnittelema kirkko. Suurimmat järvet ovat Kermajärvi ja Juojärvi, jotka ovat huomattavan puhdas- ja kirkasvetisiä. 1. tammikuuta 2021 Heinävesi siirtyi Etelä-Savon maakunnasta osaksi Pohjois-Karjalan maakuntaa.
Maantiede
Heinävesi sijaitsee Pohjois-Karjalan länsirajalla. Kunnan halkoo kahtia Heinäveden reitti, joka käsittää Kermajärven ja muita pienempiä järviä kuten Varisveden ja Ruokoveden. Kunnan läntiselle puoliskolle jäävät osat kuuluvat Soisalon saareen, joka on Suomen suurin saari. Runsas viidesosa kunnan pinta-alasta on veden peitossa. Kunnan sydämessä sijaitseva Kermajärvi kuuluu Natura-alueeseen. Sen rannat ovat hyvin kallioiset. Järven luoteispuoli on saaristoista ja eteläpuoli omaa laajan selkävesialueen Kermanselän.
Kun merialueita ei oteta huomioon, Heinävesi on pinta-alaltaan Suomen . suurin kunta.
Heinäveden maa-alasta on metsää 84 prosenttia. Heinäveden metsissä kuusen osuus on noin puolet, mikä on enemmän kuin Etelä-Savossa yleisesti. Mäntymetsää on kolmasosa ja loput lehtipuumetsää. Maaperältään kivisessä moreenimaassa viihtyvät mustikkatyypin ja käenkaali-mustikkatyypin tuoreet kangasmetsät, joiden osuus on yhdeksän kymmenestä. Puolukkatyypin metsiä on kymmenesosa ja kanervatyypin sadasosa. Soiden osuus on vain 10 prosenttia, sillä seutu on liian mäkistä isojen soiden kehittymisen kannalta. Suurin suo on Varissuo, pinta-alaltaan 4 km².
Heinäveden alueen kallioperustana on noin 1,8 miljardia vuotta sitten sen yli kulkenut valtava Karjalainen poimuvuoristo. Satoja miljoonia vuosia kestäneen kulutuksen johdosta vuoristo kuitenkin kului ja jätti jälkeensä vain juuriosansa. Kallioperä koostuu suurimmilta osin kiilleliuskeesta ja kiillegneissistä. Kermajärven ja Petrumajärven rannoilla sekä eteläisellä Heinävedellä kallioperä on graniittia. Kiilleliuskeet ja -gneissit ovat liuskesuunnaltaan koilliseen Kermajärven länsipuolella ja lähinnä luoteissuuntaisia järven itäpuolella. Näiden kahden lajin lisäksi esiintyy vähemmissä määrin asbesti- ja serpentiinikiveä.
Korkokuvaltaan Heinäveden luonto on varsin vaihteleva korkeuserojen ollessa suuria. Kermajärvi lainehtii 80 metriä merenpinnan yläpuolella. Sen rannat ovat jyrkät ja kalliot nousevat jyrkästi järven pinnasta monesti kymmeniä metrejä. Korkeita kallioita on yhtä lailla muillakin järvillä kuten Kolovedellä. Korkeita mäkiä on paljon, esimerkkinä Juojärven saaressa Luutsalossa kohoava Tornimäki (noin 70 metriä järven pinnasta) sekä Kermajärven rantojen Kirkonmäki, Tynnörimäki ja Pääskyvuori yli 90 metrin korkeuseroillaan. Korkein kohta Heinävedellä on Pekkolanmäki Ruokoveden koillispuolella (200 metriä mpy). Muut 190 metriä ylittävät mäet löytyvät kunnan kaakkoisosista. 180 metriä ylittäviä mäkiä on parisenkymmentä. Alin kohta on Kermajärven pohjassa, 56 metriä sen pinnan alla.