cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uunisurma
Äidin katoaminen
Isä oli myös seurannut poikien liikkeitä tarkasti ja käyttäytynyt hermostuneesti. Koulutoveri lähtikin sen vuoksi parin päivän kuluttua takaisin kotiinsa. Poika jätti asian kuitenkin sikseen. Äitiä ei kuulunut takaisin. Isä asusteli kaikessa rauhassa talossa.
Vuosien kuluessa poika kävi kotona silloin tällöin, viipyen pisimmillään muutaman päivän. Samalla poika tarkkaili tapahtuneita muutoksia talossa ja sen piirissä. Hän tarkasti maapohjaisen ja kiviseinäisen talon päädyssä olleen kellarin, sekä vähän matkan päässä olleen huussin lähimaastoineen. Navetan etupihalla aikaisemmin olleen hiekkakasan katoaminen jäi askarruttamaan. Vähitellen ajan kuluessa pojalle oli tullut vahva epäily siitä ettei äiti ollut enää elossa. Maaston tutkimisen jälkeen oli vuorossa itse päärakennuksen lankkulattioiden, sekä laajan vinttitilan ja kivijalan sisäosan eli talon lattian alusen tarkistaminen taskulampun avulla. Myöhemmin poika kokeili sormillaan muurin saumoja. Muurin päällä saumat tuntuivat sormissa täysiltä, hienoilta ja irrallisina pyöriviltä muruilta.
Vuonna 1966 poika lähetti poliisille seuraavanlaisen kirjeen: ”Epäilen, että isä tietää äidin katoamisesta enemmän kuin on kertonut. Hän on selvästi avannut leivinuunin ja muurannut sen taas kiinni. Silti koko uunilla ei ole ollut käyttöä seitsemään–kahdeksaan vuoteen tätä ennen. Isä siivoili pimeässä, vaikka toisessa huoneessa oli valo, kun tulin paikalle. Luulisin, että uuni olisi syytä purkaa. Isä voi tehdä mitä vaan.” Kirjettä ei noteerattu. Vuotta myöhemmin poika kirjoitti salanimillä toukokuun ELÄMÄ-lehteen 5/1967 jutun joka otsikoitiin Minne he katoavat / Epäilen isääni murhaajaksi, jossa hän epäili isäänsä äitinsä murhaajaksi; sijoittaen kuitenkin tapahtumat eri aikaan ja paikkaan. Myöhemmin isän ja pojan tavatessa isä sanoi: ”Eiköhän hoideta kumpikin vain omat asiamme”.
Tutkinta käynnistyy
Vasta vuonna 1972, uusien tutkijoiden saatua tehtäväkseen käydä lävitse vanhoja selviämättömiä tapauksia otettiin poikaan yhteys kirjeen johdosta. Samalla hän sai lukea tapaukseen liittyvän kuulusteluaineiston. Niissä oli paljon asiatonta paikkakunnalla liikkunutta huhua. Pienet ristiriitaisuudet kertomusten välillä antoivat vahvistuksen sille, että pojan epäilyissä voisi olla aihetta tarkemmille tutkimuksille.
Hilkan nimipäivänä 27. marraskuuta 1972, 12 vuotta Hilkka Saarisen katoamisen jälkeen, Turun lääninosaston komisario Gunnar Kivelä saapui avustajineen (muita poliisimiehiä ja muurari) Kokemäelle mukanaan asiakirja, joka valtuutti heidät purkamaan Saarisen perheen leivinuunin. Aviomies siirrettiin poliisiasemalle ennen kuin poliisit alkoivat purkaa uunia. Metrin syvyydestä paljastui muumioituneen naisen pää. Kun kaivettiin hieman lisää, tuli esiin jalkaterä ja lopulta koko ruumis. Ruumis kuljetettiin Poriin, maakunnan pääkaupunkiin. Seuraavana päivänä vanhin poika kävi tunnistamassa hänet Hilkka Saariseksi, äidikseen.
Aviomies totesi niin kuulusteluissa kuin lapsilleenkin ettei tiedä asiasta mitään.
Oikeudenkäynti
Tapausta käsiteltiin aluksi kihlakunnanoikeudessa. Oikeudessa mies ei halunnut puolustusasianajajaa, mutta hänelle määrättiin sellainen, sillä hän ei oikeuden mielestä pystynyt yksin valvomaan etuaan ja oikeuttaan. Koko oikeusprosessin ajan Saarinen kielsi syytteet. Eräässä vaiheessa hän kertoi, että romaneja oli tunkeutunut hänen taloonsa joulun alla 1960, mutta teoria hylättiin heti alkuunsa. Lukuisat todistajat kertoilivat miten Hilkka oli hengenhädässä valitellut saamiaan pahoinpitelyjä ja vammoja. Tämä oli käynyt lukuisia kertoja lääkärissä saamiensa vammojen takia. Nämä todisteet olivat aihetodisteiden lisäksi syyttäjän tärkeimmät esitykset. Eräs huomiotta jätetty todiste oli Pentti Saarisen kirjastolainahistoria huhti- ja joulukuun välissä vuonna 1960: hän oli lainannut 75 rikosromaania, joista monet liittyivät murhiin, myös aviovaimon murhaamiseen.
Kokemäen kihlakunnanoikeus katsoi, että Pentti Saarinen ei ollut aiheuttanut Hilkka Saarisen kuolemaa tahallaan ja tuomitsi hänet kahdeksaksi vuodeksi kuritushuoneeseen törkeästä pahoinpitelystä. Siitä Pentti Saarinen ehti suorittaa vain yhden vuoden, sillä Turun hovioikeus ja korkein oikeus vapauttivat hänet perustelemalla, ettei Hilkan kuolinsyytä tai surmatapaa saatu selville eikä kuolemantuottamuksesta voinut enää tuomita 12 vuoden jälkeen. Pentti Saarinen palasi tyhjillään olleeseen taloonsa, joka oli jo hyvää vauhtia rapistumassa, ja asui siellä yksin kunnes kuoli 1. elokuuta 1986. Kansan suussa Saarinen sai ajan myötä nimityksen "vapaa muurari". Saarisen tyhjilleen jäänyt talo purettiin lopulta maaliskuussa 2015.
Tapaus on merkitty poliisin tietoihin selvittämättömänä rikoksena.
Draamana
Kirjailija Jussi Kylätasku on kirjoittanut tapauksen pohjalta draaman Uuni, joka on esitetty kuunnelmana vuonna 1979 ja palkittuna Ylen tv-näytelmänä vuonna 1980. Vuonna 1986 Uunista tehtiin myös näyttämöversio. Kylätaskun draama ei varsinaisesti ole kuvaus mahdollisesti tapahtuneesta, mutta sen keskeiset elementit – isän ja pojan kohtaaminen, äidin outo katoaminen ja uuniin muurattu ruumis – ovat peräisin tositapauksesta.
Pauline van der Wildt
pienoiskuva|Pauline van der Wildt vuonna 1964.
Paulina ”Pauline” Jacoba van der Wildt (29. tammikuuta 1944 Schiedam) on alankomaalainen uimari, joka saavutti pronsimitalin 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä kesäolympialaisissa 1964. Hänen joukkuetoverinsa viestissä olivat Toos Beumer, Winnie van Weerdenburg ja Erica Terpstra, ja heidän aikansa oli 4.12,0.
Bhutanilainen musiikki
Bhutanilainen musiikki on Bhutanin ulkopuolella melko tuntematonta. Bhutanilaisen musiikin lajityyppejä ovat muun muassa rigsar, zhungdra ja boedra. Bhutanilaisista muusikoista mainittakoon ainakin Jigme Drukpa.
Carlos Berlocq
Carlos Alberto Berlocq (s. 3. helmikuuta 1983 Chascomus) on argentiinalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä ATP-listan sijalla 37 maaliskuussa 2012 ja nelinpelissä sijalla 50 kesäkuussa 2011. Hän on voittanut yhden ATP-turnauksen sekä kaksinpelissä että nelinpelissä.
Grand Slam -turnauksissa Berlocq on päässyt parhaimmillaan toiselle kierrokselle Australian avoimissa, Ranskan avoimissa sekä Yhdysvaltain avoimissa.
Tennisura
Nelinpelissä Berlocq pääsi ensimmäisen kerran ATP-turnauksen loppuotteluun Umagin turnauksessa Fabio Fogninin parina. Hän saavutti ensimmäisen ATP-turnausvoittonsa vuonna 2010, kun hän voitti Eduardo Schwankin kanssa Stuttgartin turnauksen. Vuonna 2011 hän pääsi välieriin Rooman Mastersissa Jarkko Niemisen kanssa ja loppuotteluun Moskovan turnauksessa David Marreron kanssa.
Transitiivisuus (matematiikka)
Transitiivisuus on logiikassa ja matematiikassa eräiden relaatioiden ominaisuus. Relaatiota R joukossa A sanotaan transitiiviseksi, jos siitä, että tämä relaatio vallitsee joukon A alkioiden a ja b välillä sekä myös saman joukon alkioiden b ja c välillä, seuraa, että se vallitsee myös alkioiden a ja c välillä. Toisin sanoen:
.
Esimerkiksi järjestysrelaatiot, kuten kokonaislukujen ja reaalilukujen suuruusjärjestys, ovat transitiivisia. Jos nimittäin luku a on pienempi kuin b ja b pienempi kuin c, on myös a pienempi kuin c, eli
Kapo
thumb|Juutalaisen Oberkapon käsinauha thumb|Hans Wolf, joka oli Kapona Tröglitzin keskitysleirillä Kapo eli Konzentrationslager Abteilung der Polizei eli keskitysleirien poliisiosaston jäsen oli toisen maailmansodan aikana natsi-Saksassa ja sen miehittämillä alueilla keskitysleirivanki, joka oli vapaaehtoisesti ilmoittautunut eräänlaiseksi vartijavangiksi usein parantaakseen siten omia selviytymismahdollisuuksiaan.
Sanan alkuperästä ei ole täyttä selvyyttä, mutta eri teorioiden mukaan se olisi joko lyhenne saksankielisestä eufemismista Kameradschaftspolizei tai vaihtoehtoisesti juontuisi italian johtajaa tarkoittavasta sanasta il capo tai ranskan korpraalia merkitsevästä sanasta caporal. Suuremmilla leireillä oli tavallisten kapojen lisäksi myös näiden esimiehinä toimivia Oberkapoja. Vankien natsiterminologian mukaisessa "itsehallinnossa" näiden yläpuolella olivat parakkien, blokkien ja leirin vanhimmat, joiksi suosioon päässyt kapo saattoi tulla nimitetyksi.
Kapoilla oli tavallisesti tumma takki, käsivarsinauha sekä aseena puinen patukka. Heidän varsinainen tehtävänsä oli pitää järjestystä vankien keskuudessa ja panna toimeen leirijohdon määräyksiä ilman muille vangeille langennutta velvollisuutta pakkotyöhön. Kapot toimivat siis leirien hierarkiassa tarkoituksellisen vaikeassa asemassa vankien ja vartijoiden välissä henkilökohtaisessa vastuussa määräysten toteutumisesta. Mikäli kapo toimi liiaksi kanssavankiensa eduksi, saattoi hän koska tahansa menettää asemansa, toisaalta brutaalilla toiminnalla saattoi saada vartijoiden suosion ja sen tuomia erivapauksia esimerkiksi elintarvikkeiden ja muiden elinolosuhteiden muodossa. Nämä erivapaudet toisaalta pakottivat kapon pitämään kiinni asemastaan entistä tiukemmin, sillä sen menettäessään hän joutuisi kanssavankiensa armoille ja mahdollisen koston kohteeksi.
Yleisen käsityksen mukaan kapoina suosittiin rikollisvankeja, historiantutkimuksen keinoin tätä ei kuitenkaan ole kyetty osoittamaan ja esimerkiksi Buchenwaldissa toiminta oli olennaisilta osiltaan kokonaan poliittisten vankien käsissä. Yksipuoliseen käsitykseen lienee vaikuttanut se tosiasia että myös useimmat sodanjälkeiset vankikertomukset ovat poliittisten vankien käsialaa. Onkin ilmeistä että eri vankiryhmiä pyrittiin järjestelmällisesti ajamaan toisiaan vastaan mikä helpotti leireistä vastanneen SS:n työtä. Kokonaisuudessaan järjestelmä mahdollisti keskitysleirien toiminnan hyvin vähäisellä henkilöstötarpeella SS:n puolelta.
Gillo Pontecorvo on ohjannut elokuvan Kapo – keskitysleirin vartija.
Esko Sahlstedt
Esko Sahlstedt (21. lokakuuta 1945 Forssa – 21. marraskuuta 2022 ) oli suomalainen jääkiekkovalmentaja. Suomen pääsarjassa hän valmensi Rauman Lukkoa. Hän valmensi myös Lukon junioreissa poikansa ikäluokkaa (1973 syntyneitä) ja he saavuttivat C-nuorten Suomen mestaruuden vuonna 1989.
Hänen poikansa Kalle ja Reeti Sahlstedt ovat molemmat pelanneet jääkiekkoa Rauman Lukossa. Kalle Sahlstedt, joka on pelannut myös maajoukkueessa, toimii Lukon urheilutoimenjohtajana.
Rozalla
"Everybody's Free (to Feel Good)" menestyi myös kansainvälisesti ja laulajan debyyttialbumi nimettiin sen mukaan. Levyn muihin hitteihin lukeutuvat "Faith (in the Power of Love)" sekä "Are You Ready to Fly". Rozalla esiintyi samoihin aikoihin myös Michael Jacksonin keikoilla. Hän levytti Carlito's Way -elokuvan tunnusmusiikin "I Love Music".
Rozallan toinen albumi Look No Further ilmestyi 1995 ja kolmas Coming Hom vuonna 1998. Hän jatkaa uraansa yhä ja on muun muassa esittänyt vuonna 2006 cover-version ABBA-hitistä "Dancing Queen" elokuvaan Full Circle.
Australian Grand Prix 1994
Kilpailu muistetaan erityisesti Michael Schumacherin ja Damon Hillin kolarista, joka ratkaisi mestaruuden Schumacherin hyväksi. Schumacher ajoi ulos kierroksella 36, mutta palasi radalle ja kolaroi Hillin kanssa. Schumacher keskeytti heti, mutta Hill jatkoi matkaansa vaurioituneella autollaan, kunnes hän lopulta keskeytti jousitusvikaan. Schumacher voitti mestaruuden yhden pisteen erolla Hilliin.
Makemake (mytologia)
thumb|Makemake ja kaksi lintumiestä kalliopiirroksessa. Makemake oli Pääsiäissaaren eli Rapa Nuin ylijumala, ensimmäisten ihmisten luoja ja hedelmällisyyden jumala. Pääsiäissaaren jättiläismäiset patsaat saattavat liittyä hänen palvontamenoihinsa. Makemake oli myös meren jumala, ja hänen pyhä eläimensä oli sinimerietana
Makemake on suosittu aihe saarelta löytyneissä kalliopiirroksissa.
M/T Exxon Valdez
M/T Exxon Valdez oli San Diegossa rakennettu säiliöalus, jonka ensimmäinen omistaja oli Exxon. Se oli suuryhtiön suurin alus, kun se ajoi karille Alaskassa Prince William Soundissa. Aluksesta vuoti mereen yli 40 miljoonaa litraa raakaöljyä, mikä aiheutti merkittävän ympäristökatastrofin, jossa kuoli kymmeniätuhansia lintuja sekä satoja merisaukkoja ja kirjohylkeitä. Onnettomuus vaikutti huomattavan negatiivisesti alueen talouteen ja erityisesti ammattikalastukseen.
Onnettomuuden jälkeen Exxon Valdez ei enää pystynyt purjehtimaan Yhdysvalloissa, sillä maassa kirjoitettiin laki, joka kielsi yksirunkoiset säiliöalukset. Exxon Valdez vaihtoi tämän jälkeen nimeä useaan otteeseen, ja alus oli ensin käytössä Euroopassa, kunnes Euroopan unionikin kielsi vuonna 2002 yksirunkoiset alukset. Tämän jälkeen alus oli hetken käyttämättömänä, kunnes honkongilaisyritys teki siitä vuonna 2008 malminkuljetusaluksen. Lopulta alus myytiin vuonna 2012 intialaiselle romuttamolle.
Rakentaminen ja tekniset tiedot
Exxon Valdez luovutettiin Exxon Shipping Companylle 11. joulukuuta 1986. Sen rakennutti sandiegolainen National Steel and Shipbuilding Company, ja se oli suurin Yhdysvaltain länsirannikolla koskaan rakennettu alus. Se oli lisäksi ensimmäinen yrityksen Exxonille rakennuttamista kahdesta Alaska-luokan säiliölauksesta. Exxon Valdez rakennettiin Yhdysvaltain rannikkovartioston ja American Bureau of Shippingin hyväksymien ohjeiden perusteella. Exxon oli tuolloin Yhdysvaltain suurin öljy-yhtiö ja 125 miljoonaa dollaria maksanut Exxon Valdez sen laivaston suurin alus.
Exxon Valdez oli tyypillinen moderni säiliöalus, ja se oli rakennettu kokonaan hitsatusta teräksestä. Se oli noin 301 metriä pitkä ja 51 metriä leveä. Sen suurin syväys oli noin 20 metriä. Sen kuollut paino oli 214 861 tonnia ja uppouma 240 291 pitkää tonnia. Exxon Valdez luokiteltiin supertankkeriksi, sillä se pystyi kuljettmaan yli 100 000 tonnia nesteitä. Alukseen mahtui kaikkiaan 1 484 829 barrelia eli noin 235 miljoonaa litraa öljyä.
Exxon Valdezin 18 tankkia oli jaettu viiteen osastoon, jotka oli numeroitu yhdestä viiteen. Numerointi alkoi keulasta. Jokainen osasto koostui kolmesta osasta, paapuurin ja tyyrpuurin puolen tankeista ja keskitankista. Painolasti oli keulan yksittäisessä tankissa sekä kakkos- ja nelososaston reunatankeissa. Lisäksi vitososaston reunaosat oli jaettu kahteen osaan. Perällä olevat tankit olivat jätesäiliöitä.
Exxon Valdezin pääkoneena oli kahdeksansylinterinen Sulzerin 8-RTA-84-dieselmoottori. Koneen teho oli 31 650 hevosvoimaa, ja sen ansiosta aluksen nopeus oli 16,25 solmua.
Öljyonnettomuus
Exxon Valdez oli vain kolme vuotta vanha, kun se ajoi 24. maaliskuuta 1989 karille Prince William Sound -lahdessa Alaskassa. Terävä riutta repäisi auki kahdeksan aluksen 16 säiliöstä, ja raakaöljyä alkoi suihkuta voimalla mereen. Aluksesta vuosi arvokkaaseen meriekosysteemiin yli 40 miljoonaa litraa raakaöljyä. Tutkijoiden arvioiden mukaan onnettomuuden välittömänä seurauksena kuoli 350 000–390 000 merilintua, 2 650 merisaukkoa ja 300 kirjohyljettä.
Se osa öljystä, joka ei ollut valunut mereen, saatiin siirrettyä toiseen säiliöalukseen 5. huhtikuuta mennessä. Tämän jälkeen alus hinattiin läheiseen saareen, missä se korjattiin purjehduskuntoon. Aluksen saatto San Diegoon, National Steel and Shipbuilding Companyn kuivatelakalle alkoi 23. kesäkuuta. Alus tarkastettiin telakalla elo-syyskuun vaihteessa. Tarkistuksissa havaittiin, että neljä ensimmäistä keskitankkia oli lähes kokonaan repeytynyt auki. Lisäksi viidennessä tankissa ja oikean kyljen tankeissa oli pahoja vuotokohtia. Vasemman kyljen tankit olivat säilyneet lähes ehjinä.
Exxonia vastaan nostettiin vuonna 1994 ryhmäkanne, jonka ensimmäisen oikeudenkäynnin jälkeen yhtiö määrättiin maksamaan viisi miljardia dollaria kantajille. Lisäksi aluksen kapteeni Joseph Hazelwood, jonka alkoholin käyttöä tutkittiin oikeudenkäynnissä, todettiin osasyylliseksi onnettomuuteen. Juttu venyi kuitenkin pitkään, ja vasta korkeimman oikeuden päätöksen jälkeen Exxon maksoi 507,5 miljoonaan dollariin pudonneen korvaussumman.
Onnettomuuden jälkeen
Paha onnettomuus oli vienyt tietysti aluksen maineen, ja Exxon antoi sille uudeksi nimeksi Exxon Mediterranean. Samalla alus siirrettiin operoimaan Euroopan satamiin, kun Yhdysvalloissa laki oli kieltänyt yksirunkoiset säiliöalukset. Alus tunnettiin nimellä Exxon Mediterranean vuoteen 1993, jolloin se nimettiin S/R Mediterraneaniksi. Tuolla nimellä alus tunnettiin, kun se esiintyi Kevin Costnerin elokuvassa Waterworld.
Euroopan unionikin kielsi yksirunkoiset alukset vuonna 2002, ja nimellä Mediterranean tunnettu alus siirrettiin Aasiaan. Se otettiin pois palveluksesta syyskuussa 2002. Alus myytiin vuonna 2008 hongkongilaiselle yritykselle, joka teki siitä malminkuljetusaluksen. Aluksen uusi nimi oli Dong Fang Ocean, ja se purjehti Panaman lipun alla. Alus törmäsi vuonna 2010 rahtilaiva Aaliin Keltaisellamerellä. Dong Fang Ocean lävisti törmäyksessä yhden Aalin painolastitankin ja menetti itse ankkurinsa.
Tšudin Miikkula
Tšudin Miikkula oli 1000-luvun ensimmäisellä vuosisadalla elänyt suomensukuinen mies, joka osallistui kuuluisan lakitekstin Russkaja pravdan kokoamiseen vuoden 1072 tienoilla. Hänen tärkeää asemaansa Kiovan Rusissa on pidetty esimerkkitapauksena siitä, että suomensukuisia miehiä kohosi viimeistään 1000-luvulla korkeisiin asemiin kristillistyneellä Venäjällä. Tämän lisäksi esimerkiksi 1400-luvun lopulta peräisin olevassa Radzivillin kronikassa kuvataan, miten suomensukuinen tietäjä ennustaa transsitilassa maaten.
Tšudin Miikkulan veli Tuky mainitaan useita kertoja Venäjän arvohenkilöiden joukossa. Kiovassa oli Tsudinin palatsi, ja Novgorodissa mainitaan olleen 1100-luvulla Tsudintsevinkatu. Kaikki tärkeisiin arvoihin kohonneet henkilöt olivat ajan vaatimuksen mukaan kristittyjä.
Näyttää ilmeiseltä, että Novgorodin pohjois- ja koillispuolen suomensukuisilla alueilla tehtiin lähetystyötä viimeistään 1000-luvulla. Tärkeimpiin asutuskeskuksiin rakennettiin kirkot, joihin varmaan tuli papistoa. Kansaa kastettiin, ja sille opetettiin kristinuskoa, mutta paikallinen väestö sai melko vapaasti säilyttää entisen kulttuuriperinteensä. Veronkantomatkoilla pappeja kulki myös syrjäseuduilla, joiden väestö oli suurimmaksi osaksi pakanoita. Kauppiaiksi, virkamiehiksi ja pajareiksi kohonnut kansa tai kansat, joita kutsuttiin tsuudeiksi lienevät olleet ainakin muodollisesti kristittyjä. Suomensukuisten heimojen yhteys Novgorodiin oli kuitenkin löyhä, ja uuden uskon vaikutus oli aluksi pinnallista. Vielä 1100-luvulla kristinusko ulottui vain heikosti Vatjaan ja Inkeriin.
Peter Angerer
Angerer saavutti ampumahiihdossa yhteensä 10 arvokisamitalia, joista neljä tuli henkilökohtaisilta matkoilta. Olympiakultaa hän voitti Sarajevon 1984 kisoissa 20 kilometrin kilpailussa lähes 1,5 minuutin erolla Itä-Saksan Frank-Peter Roetschiin. Hopeaa hän sai 10 kilometrillä hävittyään Norjan Eirik Kvalfossille 8,6 sekuntia. Pronssimitalin hän sai viestissä.
Ampumahiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun Angerer voitti kaudella 1982–1983.
Lähdejärvi (Jämsä)
Lähdejärvi on Koskenpäällä Jämsän pohjoisosassa sijaitseva noin 17 hehtaarin laajuinen järvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on 28 kilometriä luoteeseen ja Tampereelta 87 kilometriä koilliseen. Lähin kaupunkimainen keskus on Mänttä noin viisitoista kilometriä länsilounaaseen.
Maantiede
Lähdejärven rannat ovat metsäisiä. Lounaassa on järven kokoon suhteutettuna laaja koukkumainen lahti, pohjoiseen mentäessä järvi kapenee voimakkaasti. Lähdejärven keskellä sijaitsee noin 30 aarin laajuinen Kärmesaari, jonka pohjoispuolella on kolme pienempää saarta. Järven lounaiskolkkaan virtaa etelästä Koukkulamminpuro. Järven kaakkoiskolkasta lähtee Lähdeoja itään kohti Salmijärveä.
Lähdejärveä ympäröi mäkinen maasto, joka ei kuitenkaan kohoa ylängöksi. Pohjoispuolinen Lähdevuori on korkeimmillaan noin 180 metriä merenpinnan yläpuolella, eli runsaat 30 metriä Lähdejärven pinnan yläpuolella. Lähdevuoren pohjoispuolella on Vataanjoen valuma-alueeseen kuuluva Joutsenlammi, lounaassa on Koukkulammi, lännessä Kivilammi ja Matolammi. Idässä levittäytyy Piikkisuo.
Miesten viisiottelu Kalevan-ottelussa 1910
Viisiottelu oli yleisurheilun SM-kisoissa ohjelmassa ensimmäistä kertaa kesällä 1910. Pituushypyssä ja heittolajeissa sallittiin kilpailijoille vain yksi yritys kummaltakin puolelta. Tulos määräytyi yhteistuloksen perusteella. Kokonaiskilpailussa laskettiin kussakin kilpailussa saavutetut sijaluvut yhteen. Neljän lajin jälkeen viisi parasta urheilijaa kelpuutettiin painiin, mutta näistäkin Kukko ja Halme luopuivat sovinnolla. Mestariksi urheili Tampereen Pyrintöä edustanut Urho Aaltonen.
A. V. Koskimies
August Valdemar Koskimies (vuoteen 1906 Forsman; 7. tammikuuta 1856 Pihlajavesi – 5. kesäkuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen koulumies sekä suomen kielen ja kirjallisuuden tutkija. Hän kirjoitti myös runoja, joita on säveltänyt muun muassa Jean Sibelius.
Miesten viisiottelu Kalevan-ottelussa 1910
Lopputulokset
Lajit järjestyksessä: pituushyppy, keihäänheitto, kiekonheitto, 190 m juoksu ja paini.
A. V. Koskimies
Elämä ja ura
A. V. Koskimies aloitti opettajanuransa suomen kielen kollegana Porvoon ruotsalaisessa lyseossa vuosina 1888–1891 ja toimi sen jälkeen latinan kielen lehtorina Porin lyseossa vuosina 1891–1892. Merkittävän elämäntyön A. V. Koskimies teki Helsingin Suomalaisessa normaalilyseossa, jossa hän toimi suomen ja ruotsin kielten lehtorina vuosina 1892–1907 ja samojen aineiden yliopettajana vuosina 1907–1926. Opettajana ja tulevien opettajien kouluttajana hän kehitti kaunokirjallisuuden opetusta sekä suomen kielen opetusmenetelmiä. Hänen tutkimustensa aiheita olivat pakanuuden aikainen henkilönnimistö, Christfried Ganander ja D. E. D. Europaeus. Professorin arvon hän sai vuonna 1926.
Koskimies teki kesällä 1885 kieli- ja kansatieteellisen kenttätyömatkan Inariin keräten sieltä laajan ja poikkeuksellisen arvokkaan inarinsaamenkielisen kieli- ja perinneaineiston. Sen hän julkaisi vasta 33 vuotta myöhemmin T. I. Itkosen kanssa sen jälkeen, kun tämä oli muuntanut kirjoitukset foneettiseksi transkriptioksi, suomentanut ne ja täydentänyt kokoelmaa Uula Morottajan kielennäyttein. Koskimies toimitti myös veljensä Kaarlo Koskimiehen kanssa uudistetun laitoksen Frans Ferdinand Ahlmanin suomalais-ruotsalaisesta sanakirjasta sekä julkaisi kokoelmat sananlaskuja ja vanhan kirjasuomen näytteitä.
Pohjois-Pohjanmaan ja Lapin maakuntalaulu Kymmenen virran maa on alun perin Koskimiehen runo, johon sävelen teki Oskar Merikanto. Sen ensiesitys oli vuonna 1899.
Yksityiselämä
A. V. Koskimiehen puoliso vuodesta 1900 oli runoilija ja suomentaja Ilta Bergroth. Hänen veljensä oli Oulun hiippakunnan piispa Juho Koskimies.
Myymäläauto
thumb|Myymäläauto Länsi-Suomessa vuonna 2021. thumb|Myymäläauto sisältä. Myymäläauto tai kauppa-auto on linja-autoon tai pakettiautoon rakennettu liikkuva vähittäistavaramyymälä. Tuotevalikoima voi olla hyvinkin laaja, elintarvikkeista aikakauslehtiin. Myymäläauto kiertää usein lähiöissä ja haja-asutusalueilla.
Historia
Suomen ensimmäinen myymäläauto oli osuusliike Elannon vuonna 1932 käyttöönottama auto. Myymäläautojen määrä lähti voimakkaaseen kasvuun 1950-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Vuonna 1955 Suomessa oli noin 90 myymäläautoa, mutta vuonna 1960 jo noin 660. Enimmillään autoja liikennöi 1970-luvulla noin 1 200 kappaletta. Kotimaankauppakomitean arvion mukaan myymäläautoverkon piiriin kuului vuonna 1970 noin 500 000 asiakasta. Vuonna 2010 myymäläautoja oli Suomessa enää noin 30, joista pari kiersi pääkaupunkiseudulla. Vuonna 2014 määräksi laskettiin noin 20. Vuoteen 2018 mennessä määrä oli vähentynyt kuuteen: viisi Itä-Suomen maaseudulla ja yksi Kankaanpään seudulla Satakunnassa. Määrä pysyi kuudessa vuonna 2021.
Ensimmäiset kauppa-autot oli rakennettu usein vanhoista linja-autoista, mutta käytössä oli monenlaisia itse tehtyjä autoja. Myymäläautojen sarjatuotannon aloitti Kiitokori Oy Iitin Kausalassa vuonna 1954, ja muita valmistajia ovat olleet Erikoiskori Oy Iisalmessa, Lahden Autokori Oy Nastolassa, Lavian Autokori Oy Laviassa ja Nummela Oy Kaarinassa. Varsin moni myymäläauto oli rakennettu 1960- ja 1970-luvuilla Bedfordin alustalle.
Vielä 1980-luvun lopulla kauppa-autoon sai yrittäjä tukea valtiolta sekä keskusliikkeiltä, mikä edesauttoi kaluston uusimista sekä lisäämistä. Maaseudun väestökato ja tuen loppuminen on vaikuttanut suuresti autojen vähenemiseen. Aikataulut ja reitit vahvisti lääninhallitus, nykyisin vahvistusta ei enää tarvita.
Hausjärvellä sijaitsee Martti, Suomen ainoa myymäläautomuseo.
Valiant
Valiant (englantia; 'urhoollinen') voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Kivimäen rautatieseisake
Kivimäen rautatieseisake on rautatieseisake Viron rataverkkoon kuuluvalla Tallinna–Paldiski-radalla. Se sijaitsee noin kymmenen kilometrin päässä Tallinnan Baltian rautatieasemalta ja noin 38 kiilometrin päässä Paldiskin rautatieasemalta. Kivimäen kohdalla rataosuus on kaksiraiteinen.
59.37672°N, 24.65592°W
Kivimäen pysäkki
Kivimäen pysäkki tai Kivimäen seisake on lakkautettu rautatieliikennepaikka Kajaanin kaupungissa rataosalla. Se sijaitsi suunnilleen Murtomäen ja Kajaanin asemien puolivälissä Syvänkankaalla lähellä Kivimäen kylää.
Kivimäki avattiin liikenteelle 16. lokakuuta 1904. Paikalle rakennettiin samana vuonna Bruno Granholmin suunnittelema Platformskjul IV -tyyppinen pysäkkirakennus. Liikennepaikka muutettiin miehittämättömäksi ja tavaraliikenne lakkautettiin 25. toukokuuta 1968. Henkilöliikenne lakkautettiin 23. toukokuuta 1971 ja liikennepaikka lakkautettiin kokonaan 28. toukokuuta 1972. Liikennepaikan viimeiset sivuraiteet purettiin 1988.
Kivimäen pysäkkirakennus siirtyi yksityisomistukseen ja se kunnostettiin 1999. Rakennus purettiin vuoden 2015 lopulla.
Sasami
Sasami Masaki Jurai on fiktiivinen hahmo animessa Tenchi Muyō!.
Sasami on Ayekan pikkusisko eli Jurain prinsessa ja perimysjärjestyksessä Ayekasta seuraava. Hän on pieni kodin hengetär, joka kokkaa ja siivoaa Tenchin kotona. Hänen seuranaan on yleensä Ryo-oh-ki: kanin ja oravan risteytys, joka maukuu kuin kissa ja voi halutessaan muuttua avaruusalukseksi.
Sasami on oikeasti Tsunami (OVA:ssa). Todellinen Sasami kuoli ollessaan pieni, mutta Tsunami yhdistyi kuolleeseen ruumiiseen ja hän heräsi eloon. Kun Sasamin kuva heijastuu vedestä, pinnassa näkyy Tsunami.
Slaves and Masters
Slaves and Masters on vuonna 1990 julkaistu Deep Purple -yhtyeen 13. studioalbumi. Albumi on ainoa, jossa laulusolistina toimii entinen Rainbow-jäsen Joe Lynn Turner, joka korvasi Ian Gillanin edellisenä vuonna. Tästä syystä yhtye sai lehdistöltä levyn julkaisun aikaan lempinimen "Deep Rainbow". Kokoonpanosta käytetään yhtyeen historiassa nimitystä Mark V, ja siihen kuuluivat laulaja Turnerin lisäksi Ritchie Blackmore (kitara), Roger Glover (basso), Jon Lord (kosketinsoittimet) ja Ian Paice (rummut).
Slaves and Masters oli yhtyeen kaupallisesti heikoiten menestynyt albumi sitten yhtyeen ensimmäisen kokoonpanon 1960-luvun lopulla julkaistujen levyjen. Britanniassa albumi ylsi sijalle 45 ja Yhdysvalloissa sijalle 87. Myös yhtyeen perinteisesti vahvoilla alueilla Saksassa, Ruotsissa ja Suomessa menestys oli aiempaa heikompaa. Lisäksi levy on saanut kriitikoilta pääasiassa negatiivisia arvioita.
Taustaa
Deep Purplen solisti Ian Gillan erotettiin yhtyeestä toisen kerran vuonna 1989. Kitaristi Ritchie Blackmoren ja Gillanin välit tulehtuivat uudestaan The House of Blue Light- albumin kiertueella, ja kosketinsoittaja Jon Lord totesi, että Gillanin ja Blackmoren oli mahdotonta ”olla samassa kaupungissa, puhumattakaan samasta yhtyeestä”. Yhtyeen mielestä Gillan ei myöskään ottanut solistin tehtäviään tarpeeksi vakavasti, vaan käytti aikaansa juhlimiseen ja omiin projekteihinsa. Gillanin ja muiden yhtyeen jäsenten välillä oli myös musiikillisia erimielisyyksiä. Gillan halusi yhtyeen hyödyntävään musiikissaan uusinta teknologiaa ja olevan kokeilevampi. Lord ja Blackmore vastustivat trendien seuraamista ja halusivat yhtyeen jatkavan omalla musiikillisella linjallaan.
Deep Purple oli allekirjoittanut sopimuksen levy-yhtiö BMG:n kanssa uudesta albumista ja kiertueesta vuonna 1990. Blackmore, Lord, rumpali Ian Paice ja basisti Roger Glover päättivät jatkaa yhtyeenä, ja aloittivat uuden solistin etsinnän. Blackmore, joka asui Connecticutissa, etsi kuukausien ajan uutta laulajaa paikallisista yhtyeistä. Yhtyeen sisällä keskusteltiin ja musiikkilehdistössä spekuloitiin myös tunnetuista nimistä. Deep Purplen entinen laulaja David Coverdale oli yhä hyvissä väleissä Lordin kanssa, mutta Coverdalen Whitesnake-yhtye oli juuri saavuttanut suurta menestystä Slip of the Tongue -albumillaan, eikä Deep Purple siksi yrittänyt houkutella Coverdalea palaamaan yhtyeeseen. Yhtye ei myöskään ehdottanut vokalistin paikkaa Blackmoren Rainbow-yhtyeen entiselle laulajalla Ronnie James Diolle, vaikka tämän Dio-yhtyeen suosio oli 1980-luvun lopulla alamaissa. Blackmore ja Dio eivät olleet puhuneet keskenään sitten vuoden 1983.
Yhtyeen koe-esiintymisissä kävi useita kokeneita rocklaulajia: Deep Purplen laulajan paikkaa hakivat muun muassa Kings X -yhtyeen Doug Pinnick, Lion-yhtyeen Kal Swann, australialaisen Cold Chisel -yhtyeen Jimmy Barnes, skottilaisen Strangeways-yhtyeen Terry Brock, Bad Companyn Brian Howe ja australialaisen Little River Bandin John Farnham. Lopulta yhtye päätti valita Yhdysvalloissa erittäin suositun Survivor-yhtyeen Jimi Jamisonin. Tähän ilmeisesti vaikutti Blackmoren riitaantuminen koe-esiintymisissä loppukarsintaan päässeen Terry Brockin kanssa, sekä Blackmoren vaatimus saada mahdollisimman tunnettu laulaja Gillanin korvaajaksi. Valinta ei kuitenkaan onnistunut. Vaikka Jamison oli kiinnostunut Deep Purpleen liittymisestä, hänen levy-yhtiönsä ja managerinsa vastustivat ajatusta ja pitivät sitä Jamisonin uran kannalta huonona vaihtoehtona. Jon Lord väitti myöhemmin, että Jamison pelkäsi manageriaan tämän mafiayhteyksien vuoksi.
Jamisonin kieltäydyttyä solistin paikasta Blackmore ehdotti, että yhtye järjestäisi koe-esiintymisen Rainbow-yhtyeen järjestyksessään kolmannelle laulusolistille Joe Lynn Turnerille. Aluksi yhtyeen muut jäsenet vastustivat Blackmoren ehdotusta. Rainbow’n lopetettua viisi vuotta aikaisemmin Turner oli levyttänyt sooloalbumin vuonna 1985 ja toisen levyn ruotsalaisen kitaristin Yngwie Malmsteenin kanssa vuonna 1989. Turner ja Malmsteen olivat kuitenkin pian riitaantuneet eivätkä enää jatkaneet yhteistyötä.
Joe Lynn Turner matkusti joulukuussa 1989 koe-esiintymiseen laskettelukeskukseen Vermontiin, jossa ensimmäistä kertaa tapasi Jon Lordin ja Ian Paicen, ja vakuutti molemmat Deep Purpleen sopivuudestaan. Lord kuvaili myöhemmin yllätyksekseen Turnerin laulavan kuin enkeli. Paice taas kertoi yllättyneensä, kuinka monipuolinen ja spontaani laulaja Turner oli verrattuna yhtyeen aikaisempiin laulajiin.
Turner valittiin uudeksi laulusolistiksi. Tästä yhtyeen vuosina 1990–1992 toimineesta kokoonpanosta Blackmore–Glover–Lord–Paice–Turner käytetään yhtyeen historiassa nimitystä Mark V.
Työstö
Levyn kappaleet syntyivät pääasiassa Blackmoren aloitteista ja kitarariffeistä, joihin Ian Paice ja Jon Lord lisäsivät omat osansa. Lordin mukaan noin 40 prosenttia albumin materiaalista, muun muassa kappaleet ”Fortuneteller” ja ”Love Conquers All”, oli sävelletty ennen Turnerin liittymistä yhtyeeseen. Turner sen sijaan on kertonut, että kappaleet ovat pääasiassa Blackmoren, Gloverin ja hänen käsialaansa, vaikka myös Lordia ja Paicea yritettiin saada säveltämään. Turnerin mukaan Lord oli kuitenkin kiinnostunut vain klassisesta musiikista, ja Paice sanoi olevansa rumpali eikä säveltäjä.
Yhtyeen välit alkoivat säröillä jo studiossa. Turnerin mukaan Lord, Paice ja Roger Glover pelkäsivät Turnerin ja Ritchie Blackmoren kaappaavan yhtyeen ja muuttavan sen tyyliä liikaa heidän edellisen Rainbow-yhtyeensä mukaiseksi. Lord kertoi vihanneensa Turnerin laulusuoritusta erityisesti Blackmoren ja Lordin säveltämässä ”Love Conquers All” -balladissa, jonka Turner Lordin mukaan muutti Deep Purplen ”When a Blind Man Cries”- ja ”Wasted Sunsets” -kappaleiden kaltaisesta melankolisesta blues-tunnelmoinnista kabareeksi. Turnerin mukaan Lord ei osallistunut albumin sävellykseen, vaan vietti studiossa aikaa juoden punaviiniä, lukien kirjoja ja kuunnellen klassista musiikkia. Lord kiitteli myöhemmin levyn tuottajana toiminutta Gloveria siitä, että albumi ylipäätään saatiin valmiiksi. Albumin tuotantoa ja soundimaailmaa on kuitenkin myöhemmin kritisoitu tasapaksuksi.
Albumin nimi Slaves and Masters oli Roger Gloverin keksimä, ja se viittaa äänityksessä käytettyihin ”master”- ja ”slave”-nauhoihin sekä siihen, kuinka ”kaikki ihmiset ovat eri asioiden ja ideologioiden herroja tai orjia”.
Musiikki
Jon Lordin soiton on kuvailtu olevan albumilla taka-alalla antamassa tukea Blackmoren kitaramelodioille. Albumilla käytettiin myös jousiorkesteria, jota johti Jesse Levy. Sovituksista vastasi Jon Lord.
Myynti ja julkaisut
Slaves and Masters julkaistiin lokakuussa 1990. Albumin vinyyli- ja CD-painokset sisältävät samat kappaleet, mutta kappalejärjestyksessä on pieniä eroja. Levy ilmestyi myös C-kasettina.
Slaves and Masters oli kaupallisesti heikoiten menestynyt Deep Purple -albumi sitten yhtyeen ensimmäisen kokoonpanon albumien, jotka oli julkaistu 1960-luvun lopulla. Yhtyeen kotimaassa Isossa-Britanniassa albumi ylsi myyntilistalla 45:nnelle sijalle ja tippui välittömästi listalta, kun yhtyeen edellinen studioalbumi The House of Blue Light oli noussut 10:nnelle sijalle. Myös yhtyeen perinteisesti vahvoilla Saksan, Ruotsin ja Suomen levymarkkinoilla albumin listasijoitukset jäivät kauas kärkisijoista. Yhdysvalloissa albumin aloittava, singlenä julkaistu ”King of Dreams” -kappale nousi Hot Mainstream Rock Tracks -listalla kuudennelle sijalle marraskuussa 1990. Itse albumin listasijoitus Billboard 200 -listalla oli 87, kun edellinen studioalbumi The House of Blue Light oli yltänyt 34:nnelle sijalle.
Arvioita
Albumi on saanut lähinnä negatiivisia arvioita. Allmusic-sivuston arvostelija Alex Hendersonin mukaan albumin kappaleet ovat ”heikkoja ja yksitoikkoisia” ja kuulostavat Foreigner-yhtyeen materiaalin jäljitelmiltä. Toimittaja Martin Popoff luonnehti albumin kuulostavan Rainbow’n myöhemmiltä albumeilta, ja Record Collector -lehden toimittaja Joel McIver kuvasi levyä ”liioitelluksi aikuisrockiksi” ja ”uskomattoman pinnalliseksi”.
Jon Lord sanoi vuonna 1994, ettei levyä olisi pitänyt julkaista Deep Purple -nimellä. Ian Gillan kommentoi aikalaishaastattelussa levyn olevan ”paskaa, täyttä paskaa”. Toisaalta Joe Lynn Turnerin mukaan albumi oli ”viimeinen erinomainen Purple-albumi” ja Ritchie Blackmore pitää sitä yhtenä suosikkialbuminaan Deep Purple tuotannosta In Rock-, Machine Head- ja Burn-albumien ohella.
Albumi sai ilmestyessään kielteisen vastaanoton erityisesti Deep Purplen brittiläisiltä faneilta. Turnerin mukaan taustalla vaikuttivat kulttuurierot: brittifanit eivät hyväksyneet yhdysvaltalaista laulajaa perinteisessä englantilaisyhtyeessä eivätkä yhtyeen amerikkalaistyylistä kaupallista musiikillista suuntausta.
Kiertue
Yhtye lähti albumia tukevalle kiertueelle helmikuussa 1991. Kiertue alkoi Manner-Euroopasta ja jatkoi sieltä Skandinaviaan ja Isoon-Britanniaan. Euroopan-kiertueen jälkeen yhtye piti muutaman kuukauden tauon ja jatkoi lyhyellä Yhdysvaltain itärannikon kiertueella, josta yhtye suuntasi Aasiaan, Brasiliaan sekä Israeliin, jossa kiertue päättyi syyskuun lopussa 1991. Erityisesti Yhdysvalloissa lipunmyynti oli heikkoa osittain yleisön mielenkiinnon puutteesta, osittain 1990-luvun alun lamasta johtuen, eikä yhtye saanut loppuumyytyä muutaman tuhannen hengen konserttisaleja.
Kokoonpano
Muusikot
Apokalypsi
pienoiskuva|220px|Johanneksen ilmestyksen synnystä kertova ikoni. Apokalypsi (kirjaimellisesti "verhon nostaminen tai poistaminen") tarkoittaa varhaisen juutalaisen ja kristillisen kirjallisuuden terminologiassa salattujen asioiden ilmestystä, jonka Jumala on antanut valitsemalleen profeetalle; tavallisesti termiä käytetään kuvaamaan tällaisen ilmestyksen kirjoitettua muotoa. Apokalyptisellä kirjallisuudella eli ilmestyskirjallisuudella on suuri merkitys juutalaisessa, kristillisessä ja islamilaisessa perinteessä, koska tietyt uskon konseptit, kuten kuolleiden ylösnousemus, tuomiopäivä, taivas ja helvetti kuvataan parhaiten niissä. Apokálypsis-sana näyttää syntyneen kreikkaa puhuvien juutalaisten keskuudessa, joilta se on siirtynyt kristityille.
Apokalyptinen kirjallisuus
Apokalyptinen kirjallisuus eli ilmestyskirjallisuus on lähinnä uskonnollisen kirjallisuuden laji, jossa profeetallisten näkyjen muodossa kuvataan mullistavia, kriisien ja katastrofien täyttämiä aikoja tai maailmanloppua.
Runsaasta alkukristillisestä ilmestyskirjallisuudesta, johon kuuluvat esimerkiksi Pietarin ilmestys ja Paavalin apokalypsi, on Raamattuun hyväksytty vain Danielin kirja sekä Johanneksen ilmestys (n. 95), jossa kristittyjä uhkaavaa Rooman valtakuntaa kuvataan pedoksi ja suureksi portoksi. Taistelua ennakoidaan pitkäksi ja ahdistavaksi. Jumalan karitsa on kuitenkin voittava, minkä jälkeen koittavassa tuhatvuotisessa valtakunnassa kristityt marttyyrit tulevat hallitsemaan. Samankaltainen usko elähdytti muitakin alkukristillisia apokalypsejä.
Ilmestyskirjallisuudessa käytetään paljon kuvia ja symboliikkaa. Luvuilla ja laskelmilla on usein merkittävä maaginen tehtävä. Ilmestyskirjallisuudesta tunnetaan esimerkiksi apokalyptinen pedon luku 666. "Apokalyptisiksi ratsastajiksi" kutsutaan Johanneksen ilmestyksen kuudennessa luvussa esitettyjä vertauskuvia, joiden on tulkittu tarkoittavan ruttoa, sotaa, nälänhätää ja kuolemaa. Dante Alighieri sai Paavalin apokalypsistä aineksia näynomaiseen eepokseensa Divina Commedia (1321, Jumalainen näytelmä). Uudempaa apokalyptistä kirjallisuutta edustavat monet William Blaken tekstit, kuten runokirja The Visions of the Daughters of Albian (1793), ja James Thomsonin runo "The City of Dreadful Night" (1874). Apokalypsisymboliikka on keskeinen myös Umberto Econ postmodernissa romaanissa Ruusun nimi (1983).
Suomen kirjallisuudessa ovat lajin piiriin luettavissa esimerkiksi V. A. Koskenniemen runo "Yli vaikenevain kattoin" (teoksessa Runoja, 1906) ja Mika Waltarin runo "Kuollut maa" (teoksessa Valtatiet, 1928).
Tyypilliset piirteet
pienoiskuva|220px|Johanneksen ilmestyksen seitsemän pasuunaa. Uskonnollinen apokalyptinen kirjallisuus on kirjallisuusgenre, johon kuuluvilla teksteillä on tunnusomaiset piirteet. Teksti paljastaa mysteerejä, asioita, jotka ovat tavallisen ihmistietämyksen ulkopuolella. Jumala antaa valituille profeetoille tai pyhimyksille ohjeita koskien salattuja asioita, jotka usein ovat joko täysin vieraita ihmiskokemukselle tai koskevat ihmisten historiaa joka on vielä toteutumatta.
Jotkin taivaan salaisuuksista paljastetaan hyvinkin yksityiskohtaisesti tai suurpiirteisesti: Jumalan suunnitelmat, enkeleiden ja pahojen henkien teot ja ominaisuudet, luonnonilmiöiden selitykset, tarinat luomisesta ja ihmiskunnan varhaisesta historiasta, tulevat tapahtumat, erityisesti Israelin historiaan liittyvät, ja monet muut. Tyypillisesti apokalypsin vastaanottaminen kuvataan samassa muodossa kuin muidenkin profetioiden vastaanottaminen, eli profeetta saa ilmestyksen joko unessa tai näkynä.
Ilmestyskirjallisuutta
Raamatussa
Uuden testamentin apokryfisessä kirjallisuudessa
Velho (Arda)
Velhot ovat pieni, kuvitteellinen ryhmä J. R. R. Tolkienin kirjallisessa tuotannossa. Velhot tulivat auttamaan Ardan kansoja Sauronia vastaan. He ottivat Keski-Maan ihmisten fyysisen muodon, mutta olivat mieleltään voimakkaampia. Haltiat kutsuvat heitä nimellä istari (Viisaat) tai sindariksi nimellä ithryn (yksikkö ithron).
He olivat kaikki maiar, valarin kaltaisia, mutta heikompia voimiltaan. Sauron oli voimakkain maia. Viisi heistä lähetettiin auttamaan Keski-Maan kansoja taistelussa Sauronia vastaan. He olivat quenyankielisiltä nimiltään Curumo tarkoittaen ”taitava”; Olórin tarkoittaen ”muistaja”, ”uneksija” tai ”ajattelija”; Aiwendil tarkoittaen ”lintujen ystävä”; sekä Alatar ja Pallando.
He saapuivat Keski-Maahan suunnilleen vuonna 1000 Kolmatta aikaa. Kaksi heistä, siniset velhot, menivät itään eivätkä kuulu Keski-Maan tarinoihin. Heidän nimensä olivat quenyaksi Morinehtar, ”Pimeydenlyöjä” ja Romestamo, ”Idänauttaja”. Keskeneräisten tarujen kirjassa heidän nimensä ovat Alatar ja Pallando. Muut kolme olivat Saruman (Curumo), Gandalf (Olórin) ja Radagast (Aiwendil). Jokaisella oli oma värinsä vaatetuksessa, jossa valkoinen tarkoitti johtajaa; Saruman oli valkoinen, Gandalf harmaa, Radagast ruskea ja kaksi heistä, Alatar ja Pallando, olivat sinisiä. Ei ole varmaa, kuvastiko väri myös luonnetta tai kykyjä. Teoksessa esitetään että kukin velho edustaa yhtä Valaria. Näin esimerkiksi Saruman edustaa Aulë - seppää. Tämä sopii yhteen siinä, että hänen tehtävänsä oli etsiä tietoa sormuksista, joiden valmistamisen taito ja tieto ulkonäöstä oli jo kadonnut velhojen saapuessa Keski-Maahan.
Velhot ilmaantuivat Keski-Maahan jo vanhoina. He olivat ottaneet muodoikseen vanhojen miesten kehot kuten valar olivat pyytäneet. He auttoivat Keski-Maassa eläviä rohkaisemalla ja suostuttelemalla, eivät pakolla ja pelolla. Kuitenkin he ikääntyivät, joskin hyvin hitaasti ja olivat itse asiassa kuolemattomia. He olivat silti fyysisesti ”todellisia” ihmisiä ja tunsivat tunteita, nautintoa ja pelkoa. Kehossaan he olivat iältään kuolemattomia, mutta heidän fyysisen muotonsa kykeni tuhoamaan kuten tapahtui Gandalfille, joka kuoli taistelussa balrogia vastaan, mutta syntyi uudelleen, sillä hänen työnsä ei ollut lopussa.
Istarit kantoivat myös sauvoja, joihin oli sidottu heidän kykynsä käyttää taikuutta. Kun Gandalf oli lyönyt Morgothin balrogin Moriassa, hänen vanha, harmaa sauvansa tuhoutui, mutta hän sai uuden sauvan, valkoisen, muuttuessaan Gandalf Valkoiseksi. Kun Saruman lyötiin Rautapihassa, Gandalf katkaisi hänen sauvansa ja erotti hänet Valkoisesta Neuvostosta.
Vain muutama Keski-Maassa tiesi, keitä velhot todella olivat; nämä kun eivät jakaneet sitä tietoa. Moni luuli heitä haltioiksi tai viisaiksi ihmisiksi (Gandalf tarkoittaa ihmisten kielellä sauvahaltia, koska ne ihmiset, jotka antoivat hänelle sen nimen, luulivat häntä haltiaksi). Huolimatta heidän erikoisesta ja kunnianhimottomasta päämäärästään velhot olivat kykeneviä ihmisten tunteisiin. Esimerkiksi Gandalf tunsi kiintymystä hobitteihin. He tunsivat myös kielteisiä tunteita kuten ahneutta, kateutta ja vallanhimoa.
Sarumanilla oli suurin valta ja hän oli Valkoisen neuvoston puheenjohtaja. Vuonna 2759 Kolmatta aikaa Gondorin käskynhaltija kutsui hänet Rautapihaan, Orthancin torniin, asumaan. Saruman oli tutkinut Mahtisormuksia ja joutunut itsekin niiden pauloihin ja Sauron taivutti hänet puolelleen Orthancin näkykiven, palantírin, kautta. Saruman auttoi Mordorin joukkoja Sormuksen sodassa, mutta entit ja huornit vangitsivat hänet Helmen syvänteen taistelun aikaan. Gandalf katkaisi hänen sauvansa. Saruman kuoli palvelijansa Kärmekielen veitseen Konnussa Valtasormuksen tuhon jälkeen.
Sormuksen sodan jälkeen Gandalf palasi Kuolemattomille maille meren yli Frodon, Bilbon ja monien haltioiden kanssa.
Majar
Alppihiihdon maailmancup 2009–2010
Alppihiihdon maailmancup 2009–2010 oli historian 44. alppihiihdon maailmancup -kausi. Kausi alkoi Itävallan Söldenissä 24. lokakuuta 2009 ja päättyi Saksan Garmisch-Partenkirchenissä 14. maaliskuuta 2010. Helmikuussa maailmancupissa oli tauko Vancouverin talviolympialaisten aikana.
Theodore Medad Pomeroy
thumb|Theodore M. Pomeroy Theodore Medad Pomeroy (31. joulukuuta 1824 Cayuga, New York – 23. maaliskuuta 1905 Auburn, New York) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja lakimies. Hän istui New Yorkin osavaltion republikaaniedustajana Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1861–1869. Pomeroy valittiin edustajainhuoneen puheenjohtajaksi yhden päivän ajaksi 40. kongressin viimeisenä kokoontumispäivänä 3. maaliskuuta 1869, joka oli samalla Pomeroyn viimeinen päivä edustajainhuoneen jäsenenä.
Edustajainhuoneesta lähtemisen jälkeen Pomeroy siirtyi liike-elämään, jossa hän toimi muun muassa American Expressin ensimmäisenä varapuheenjohtajana. Pomeroy osallistui vielä 1870-luvun loppupuolella paikallispolitiikkaan, kun hän toimi ensin vuosina 1875–1876 Auburnin pormestarina ja 1878–1879 New Yorkin osavaltionsenaatin senaattorina.
Taisto Reimaluoto
Taisto Ilmari Reimaluoto (s. 28. syyskuuta 1961 Helsinki) on suomalainen näyttelijä.
Myöhempi ura
Sittemmin Reimaluoto on elokuvaroolien lisäksi näytellyt muun muassa Esa Kirkkopellon ja Kristian Smedsin, Pirkko Saision, Hanna Kirjavaisen, Mika Myllyahon, Saana Lavasteen, Juha Hurmeen, Kaisa Korhosen, Jussi Helmisen, Jussi Lehtosen, Kaisa-Liisa Logrenin ja Anne Rautiaisen teatteriproduktioissa ja tehnyt itse monologinäytelmiä.
Kontiolahden Jakokoskella järjesti Rospuutto-ryhmä Taisto Reimaluodon nimeä kantavan teatterifestivaalin. Pienoisfestivaali pidettiin Kontiovaaran vanhalla kyläkoululla.
Reimaluoto on valmistanut Kajaanin Runoviikolle sooloja mm. Aleksis Kiven, Paavo Rintalan, Ilpo Tiihosen, Mirkka Rekolan, Pekka Kejosen, Aulikki Oksasen, Pentti Saaritsan, Helena Sinervon, Henriikka Tavin sekä Harri Nordellin runoihin. Reimaluoto toimi Kajaanin Runoviikon taiteellisena johtajana vuosina 2010–2018.
Super Colossal
Super Colossal on Joe Satrianin 11. studioalbumi, joka julkaistiin 14. maaliskuuta 2006 levymerkillä Relativity Records.
Hotelli Sointu (Järvenpää)
Hotelli Sointu on Järvenpään keskustaan vuoden 2022 alussa avautuva hotelli, joka avautuu entisen Hotelli Scandic Järvenpään tiloihin. Kyseinen hotelli on digihotelli, joka tarkoittaa sitä, että tavallisen hotellin sijaan hotellissa ei ole vastaanottotiskiä, vaan asiakas menee huoneeseen ovikoodilla.
Super Colossal
Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 86.
Uranuksen kuut
thumb|260px|Uranuksen kuita oikeassa kokosuhteessa: Puck, Miranda, Ariel, Umbriel, Titania ja Oberon.
Super Colossal
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Joe Satriani.
Uranuksen kuut
Uranuksen kuut ovat planeetta Uranuksen kiertolaisia. Kuita lasketaan olevan 27 kappaletta, joista 21 on varmistettu ja nimetty.
Hotelli Sointu (Järvenpää)
Hotelli sijaitsee Järvenpään keskustan rautatie- ja linja-autoaseman aivan vieressä, ydinkeskustassa. Lähettyvillä on muun muuassa parhaillaan valmistuva Perhelän bulevardikortteli, useita ravintoloita, kaksi kauppakeskusta ja Järvenpään kuuluisa nähtävyys, Rantapuisto. Hotelli sijaitsee 25 kilometriä Helsingin pohjoispuolella, Helsingin keskustaan on 35 kilometriä matkaa.
Great Glen
Great Glen, tunnetaan myös nimillä Glen More ja Glen Albyn, on suuri lohkovajoama Skotlannissa. Se muodostaa sadan kilometrin pituudelta laaksoja Invernessistä Loch Linnheen. Great Glen jakaa Ylämaat ja Grampianvuoret toisistaan.
Great Glen on luonnollinen kulkureitti, jota on käytetty vuosituhansia. Nykyään sitä pitkin kulkevat Kaledonian kanava ja A82-maantie. Laaksoa seurailee myös suosittu vaellusreitti.
Vajoamaan on muodostunut useita järviä ja jokia, jotka ovat:
Uranuksen kuut
Löytyminen
Kaksi suurinta kuuta, Titanian ja Oberonin, löysi William Herschel 13. maaliskuuta 1787 päivälleen seitsemän vuotta sen jälkeen, kun hän oli tehnyt ensihavaintonsa Uranuksesta. William Lassell löysi Arielin ja Umbrielin vuonna 1851. William Herschelin poika John nimesi vuotta myöhemmin silloin tunnetut neljä kuuta. Seuraavan kuun, Mirandan, löysi Gerard Kuiper vuonna 1948.