cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Edith Cavell
Edith Cavellin tapaus sai suurta huomiota ensimmäisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen. Hän sai erityisesti Britanniassa sankarin maineen ja hänen tarinaansa hyödynnettiin runsaasti brittiläisessä sotapropagandassa. Propagandatarkoitusten vuoksi useat Cavellia ja hänen kohtaloaan kuvaavat varhaiset kuvaukset eivät ole historiallisesti tarkkoja.
Vuonna 1933 valmistui yhdysvaltalainen Nurse Edith Cavell -niminen elokuva, joka kertoo tosipohjaisen melodraaman sairaanhoitajasta Belgiassa ensimmäisen maailmansodan aikana.
Suippopyrstösorsa
Koko ja ulkonäkö
Suippopyrstösorsalla on ruskea pää ja kaula. Nokka on keltainen mustalla kärjellä, ja siinä on musta raita alhaalla keskellä. Pyrstö on ruskehtava ja terävä. Ylempi siipi on harmahtavan ruskea ja toissijaiset siivet mustahkon vihreitä. Suurin osa ruumiista on nahanvärisen ruskeaa vaihtelevankokoisine mustine täplineen. Laji voidaan joskus sekoittaa harmaataviin, mutta se voidaan erottaa nokan keltaisista raidoista, suuremmasta koosta ja taipumuksestaa olla muodostamatta suuria parvia.
Levinneisyys ja elinympäristö
Levinneisyys kattaa suuren osan Etelä-Amerikasta, Falklandinsaaret ja Etelä-Georgian. Pienintä alalajia, Anas georgica georgicaa, on arviolta 1000-1500 paria, ja sitä tavataan ainoastaan Etelä-Georgiassa. A. g. spinicauda on yleinen Etelä-Amerikan mantereella Kolumbian eteläkärjestä etelään ja Falklandinsaarilla, ja sitä on lukumäärältään selvästi yli 100 000. A. g. niceforoin, jota tavattiin ennen Keski-Kolumbiassa, uskotaan kuolleen sukupuuttoon, koska se on havaittu viimeksi vuonna 1952 (ja luonnehdittu 1946). Suippopyrstösorsien elinympäristö ulottuu ylänköjen järviltä ja soilta alankojen järville ja joille ja avoimen maan rannikoille.
RN Saffo
RN Saffo oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1906 valmistunut Sirio-luokan torpedovene.
Valmistus
Alus tilattiin Saksasta Elbingistä Schichau Werkeltä, missä köli laskettiin 1905. Alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 30. marraskuuta ja liitettiin laivastoon1. maaliskuuta 1906.
Palvelus
Alus tuhoutui 2. huhtikuuta 1920 karilleajossa Scalavanonlahdella.
Wadō-ryū
Wadō-ryū (和道流) on japanilaisen Hironori Ōtsukan 1930-luvulla perustama karaten tyylisuunta, joka yhdistää Shōtōkan-karatea ja Shindō yōshin-ryū-jūjutsua. Wadō-ryū on yksi neljästä suuresta karaten koulukunnasta maailmalla.
Wadō-ryūn nimi koostuu sanoista:
Historia
1897 Hironori Ōtsuka aloitti jūjutsun harjoittelemisen äitinsä sedän Chōjirō Ebashin oppilaana. Ebashi oli Tuchiura-klaanin taistelutaitojen pääopettaja.
1906 Ōtsuka aloitti opiskella jūjutsua Shindō Yōshin -koulukunnassa. Hänen opettajansa oli Tatsusaburō Nakayama (1870 – 1933), tyylisuunnan kolmas pääopettaja. Tässä koulukunnassa painotettiin enemmän atemilyöntien käyttöä kuin muissa sen aikaisissa jūjutsukouluissa. Siinä myös painotettiin liikkeiden sulavuutta ja taidokkuutta. Tyylisuunnan oli kehittänyt 1600-luvulla Shirōbei Yoshitoki Akiyama tarkkailtuaan pajupensasta, joka myötäili päällään olevaa raskasta lumitaakkaa säilyttäen silti joustavuutensa murtumatta. Tämän perusteella hän loi 303 eri tekniikkaa käsittävän tyylisuuntansa (yōshin-ryū tarkoittaa pajun sydämen koulua).
Tämä teki vaikutuksen nuoreen Ōtsukaan, joka tällöin oivalsi luonnollisen liikkeen tarkoituksellisuuden. Nämä opit ovat yhtenä, merkittävänä osana nykyistä Wadō-tyylisuuntaa. Niin puolustus- kuin hyökkäystekniikoissa on yhtä tärkeää vastustajan vartalon, massan ja liikkeen käyttö tämän voittamiseen kuin oma vartalon hallinta. Ōtsuka jatkoi jūjutsun opiskelua Shindō yōshin -koulukunnassa koko Wasedan yliopisto opiskelunsa ajan vuosina 1910 – 1917. Samalla hän kävi tutustumassa myös muihin jūjutsun tyylisuuntiin. Ōtsukan sanotaan tutustuneen tässä vaiheessa ainakin Tenjin Shin'yō- ja Kitō-koulukuntien jūjutsu-opetukseen. Hän myös oppi tiettyjä vartalon pisteitä, joita voitiin käyttää niin hyökkäys- kuin parannuspisteinä, ja perehtyi myös jäsenien korjaamiseen (seikotsu).
1912 Ōtsukan isä kuoli, ja Hironorin oli hankittava töitä elättääkseen perheensä. Hän pääsikin isosetänsä omistamaan Kawasaki-pankkiin. Uskotaan, että näihin aikoihin hän tutustui Morihei Ueshibaan, aikidōn kehittäjään. Heidän välilleen kehittyi lämmin ja pitkäikäinen ystävyys.
Työskenneltyään pankissa kaksi vuotta Ōtsuka halusi omistautua täysin kamppailulajeille, mutta hänen äitinsä vastusti ajatusta, joten kunnioituksesta äitiään kohtaan Ōtsuka päätti lykätä suunnitelmansa toteuttamista. Jūjutsun harjoittelua hän ei kuitenkaan jättänyt.
Kesäkuun 1. päivänä 1921 Hironori Ōtsukasta tuli Shindō yōshin -koulukunnan neljäs pääopettaja, kun hänelle luovutettiin perinteisten taistelutaitokoulukuntien kaikkein korkeimman pätevyyden takaava linsenssi eli menkyo kaiden, joka takasi hänen hallitsevan koulukunnan kaikki opetukset.
1922 Heinäkuussa Ōtsuka näki ensi kerran karatea Tokiossa järjestetyssä näytöksessä, jossa okinawalainen Gichin Funakoshi (1868 – 1957) esitteli lajiaan. Toisen tarinan mukaan Funakoshi näki näytöksessä Ōtsukan esiintyvän ja halusi päästä tämän kanssa juttelemaan. Funakoshi halusi tietää, missä Ōtsuka oli oppinut karatea.
Ōtsuka vieraili usein Funakoshin luona. He keskustelivat paljon tekniikoista ja karaten eri osa-alueista. Funakoshi päätti jäädä Ōtsukan luo pidemmäksi aikaa kuin alun perin oli tarkoitus. Hän oli hämmästynyt Ōtsukan innostuksesta karatea kohtaan. Funakoshi lupasi opettaa Ōtsukalle kaiken, minkä tiesi. Yhden vuoden aikana Ōtsuka oli oppinut kaikki katat, jotka Funakoshi oli tuonut Okinawalta. Tosin hän huomasi, että jotkut tekniikat oli vaikeita ymmärtää ja soveltaa.
12. huhtikuuta 1924 Funakoshi myönsi historian ensimmäiset mustat vyöt karatessa, ja yksi saajista oli Hironori Ōtsuka. Erään lähteen mukaan ensimmäinen musta vyön saaja olisi ollut Makoto Gima. Vasta hieman myöhemmin olisivat Ōtsuka, Kasya, Akiba, Shimizu ja Hirose saaneet mustat vyöt. Okinawalla ei vyöjärjestelmää käytetty vielä tuolloin. Funakoshilla oli tosin 5. dan, jonka okinawalaiset oli hänelle antaneet, jotta Funakoshin olisi helpompi markkinoida lajiaan pääsaarilla.
Vuoteen 1924 mennessä Ōtsuka oli kehittänyt yakusoku kumite -pariharjoitteet, idori no kata, ichidori no kata sekä shiraratori no kata -harjoitukset. Toukokuussa 1924 Ōtsuka ja Funakoshi esittelivät yakusoku kumite -harjoitukset ensi kerran yleisölle. Ōtsuka esiintyy myös Funakoshin kirjassa esittelemässä näitä tekniikoita.
1925 Ōtsukan äiti kuoli, eikä Hironori tiennyt, mitä tehdä tästä eteenpäin. Kolme vuotta asiaa pohdittuaan hän lopetti työnsä pankista ja perusti jäsenten korjaamiseen erikoistuneen klinikan nimeltään Nagurado (Suehirochossa). Tässä vaiheessa hän oli Shindō yoshin-ryūn pääopettaja ja Funakoshin apuopettaja.
1926 Ōtsuka tutustui Chōki Motobuun (1870 – 1944)), okinawalaiseen karatemestariin, joka oli tunnettu naihanchi-katoistaan ja tehokkaista katutaistelutekniikoistaan. Motobu oli voittanut jūjutsu-ottelijoita haasteotteluissa, joten hän ei aluksi pitänyt Ōtsukaa minään. Miesten oteltua keskenään tilanne kuitenkin muuttui, sillä Ōtsuka sai heitettyä Motobun maahan. Ōtsuka myöhemmin totesi sen olleen vain hyvää onnea. Näin heistä tuli ystävät. Ōtsuka oppi Motobulta Naihanchi-katat, ja hänen vaikutuksensa näkyy myös Wadō-tyylin pariharjoituksissa.
1929 okinawalainen karate keskittyi kataan. Ōtsukan mielestä siitä kuitenkin puuttui todellinen budōn sielu, hyökkäys ja puolustus. Hänen mielestään tarvittiin liikkuvampaa karatea. Ōtsuka arveli onnistuvansa paremmin yhdistämällä jūjutsun ja karaten.
28. helmikuuta 1934 syntyi hänen poikansa Jirō, ja samana vuonna myös luotiin myös Wadō-ryū. Tällöin Hironori päätti omistautua täysin kamppailulajeille ja lopetti työt klinikallaan. Hän perusti seuran nimeltään Dai Nippon Karate Shinkō Club.
1935 Ōtsuka päätti lähteä omille teilleen ja erosi Funakoshin koulusta. Samana vuonna karate sai lisää julkisuutta, kun jūdōn perustaja Jigorō Kanō (1860 – 1938)) hyväksyi sen viralliseksi kamppailulajiksi, tosin aluksi vain jūdōn alaisuudessa.
1939 Dai Nippon Butokukai määräsi, että kaikkien karaten tyylisuuntien on rekisteröidyttävä haluamallaan nimellä. Ōtsuka antoi lajilleen nimen Shinshū Wadō-ryū Jūjutsu Kenpō Karate-dō (tai Shinshū Wadō-ryū Karate-Jūjutsu). Shinshū on hyvin isänmaallinen ja vanha nimi Japanille. Wa tarkoittaa rauhaa ja harmoniaa, mutta sama kirjainmerkki tarkoittaa myös Japania ja japanilaisia. Muita tuohon aikaan rekisteröityjä tyylisuuntia olivat Shōtōkan-ryū, Gōjū-ryū ja Shitō-ryū.
Seuraavina vuosina Wadō-tyylisuunta levisi ympäri Japania, uusia kouluja avattiin ja karatea opetettiin myös yliopistoilla. Ōtsukasta tuli kuuluisa.
1942 Ōtsuka sai "Kyoshi-go" -arvonimen.
1943 Jirō Ōtsuka aloitti kamppailulajien harjoittelemisen. Hän aloitti kendō-harjoittelun erittäin vaativan opettajan, Miyatan opastuksella.
1944 Hironori Ōtsuka valittiin Japanin karaten pääopettajaksi.
1945 Jirō Ōtsuka aloitti karaten harjoittelun isänsä johdolla. Toisen maailmansodan jälkeen myös karaten harjoittelu oli hankalaa, sillä amerikkalaiset miehitysjoukot eivät katsoneet hyvällä kamppailulajien harjoittelua. Monille lajeille annettiinkin uusi nimi miehitysviranomaisten hämäykseksi, esimerkiksi karatea alettiin kutsua japanilaiseksi nyrkkeilyksi.
Wadō-ryū sai ensimmäisen päämajansa heti sodan jälkeen. Se toimi Tokiossa Tsukiji-poliisilaitosta vastapäätä. Tilaa oli 24 tatamin verran. Ōtsuka opetti siellä vain kolme vuotta, minkä jälkeen hän siirtyi kaupungin pohjoisosaan Nakanon koululle.
1952 Wadō-ryū Honbu (päämaja) perustettiin Maji-yliopistolle Tokioon.
1951 Amerikkalaisten asettama kamppailulajien harjoittelukielto poistettiin.
1955 Ensimmäiset Japanin Wadō-ryū-karaten mestaruuskisat pidettiin. Samana vuonna julkaistiin kirja Karatejutsu no kenkyū jossa esitellään yhdeksän Wadō-tyylisuunnan kataa.
1960-luvulle asti kamppailulajit ja erityisesti Wadō-ryū olivat tunnettuja vain Japanissa. Tämä muuttui vuonna 1963, kun kolmimiehinen ryhmä lähti valloittamaan Yhdysvaltoja ja Eurooppaa. Tuohon ryhmään kuuluivat Tatsuo Suzuki (1928–), Tōru Arakawa ja Hajimu Takashima. Wadō-ryū otettiin erittäin hyvin vastaan eri puolilla maailmaa, ja se sai lukuisia kannattajia.
1964 Japaniin perustetaan katto-organisaatio kaikille karaten tyylisuunnille, Zen Nippon Karatedō Renmei (JKF). Wadō-tyyli on yksi liiton suurimmista tyylisuunnista.
1965 Tatsuo Suzuki palaa Englantiin opettamaan Wadō-ryūta, karate leviää Eurooppaan.
Keskustan rintama
Keskustan rintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka muodostettiin 26. heinäkuuta 1941 4. armeijasta ja lakkautettiin 25. elokuuta 1941. 15. helmikuuta 1943 se muodostettiin uudelleen Donin rintamasta ja uudelleennimettiin 1. Valkovenäjän rintamaksi 20. lokakuuta samana vuonna.
Wadō-ryū
Historia
1966 Keisari Hirohito myönsi Ōtsukalle arvonimen "Kun goto Suokuo Kyoku Jūjutsu Shō". Hän sai tämän arvonimen ansioistaan karaten parissa.
Kimbundu
Kimbundu on Angolassa Luandan maakunnassa puhuttu bantukieli. Sitä puhuu vuoden 2012 The World Factbookin mukaan äidinkielenään neljä miljoonaa ihmistä.
Keskustan rintama
Kurskin taistelussa heinäkuun alussa 1943 Konstantin Rokossovskin komentama uudelleen muodostettu Keskustan armeija vastasi Kurskin mutkan pohjoisosan puolustamisesta Walter Modelin joukkoja vastaan Vatutinin Voronežin rintaman puolustaessa eteläosaa Erich von Mansteinin hyökkäykseltä. Konevin Arorintama toimi reservinä saksalaisten mahdollisen läpimurron varalta.
Wadō-ryū
Historia
1970-luvulla karate oli saanut jo hyvin jalansijaa maailmalla. Ōtsuka itse opetti lähinnä vain Japanissa, mutta samaan aikaan hänen parhaimmat oppilaansa kiersivät eri puolilla maailmaa opettamassa Wadō-tyyliä. Hironori Ōtsuka oli antanut köyhyyslupauksen, mikä vaikeutti hänen matkusteluaan. Hänen mielestään karate kuului kaikille, eikä siitä saisi hyötyä rahallisesti. Nykyään hänen poikansa toteuttaa myös tätä samaa periaatetta.
Kimbundu
Kimbundusta käytetään myös nimiä ”pohjois-mbundu” tai ”luandan-mbundu” erotuksena Angolan itäosassa puhutusta mbundun eli umbundun kielestä.
Wadō-ryū
Historia
1970 Ōtsuka julkaisi kirjan Karatedō.
1972 Ōtsuka sai arvonimen "Meijin", 10. dan. Tätä nimitystä ei ollut koskaan annettu kenellekään karatemestarille. Se oli suurin mahdollinen kunnianosoitus tuohon aikaan.
1981 1. huhtikuuta Hironori Ōtsuka perusti Wadō-ryū Karatedō Renmein. 20. marraskuuta 1981 hän siirtyi syrjään ja antoi poikansa jatkaa työtään. Ōtsuka kuoli 29. tammikuuta 1982 vain kaksi kuukautta syrjään siirtymisensä jälkeen. Wadōn johdossa ei jatkanut Hironorin vanhin poika, vaikka se on maan tapa, vaan hänen toinen poikansa Jirō (s. 28. helmikuuta 1934). Jirō Ōtsuka käyttää nykyään nimeä Hironori Ōtsuka II.
Wadō-tyylisuunta on tämän jälkeen jakautunut useita kertoja ja useita uusia organisaatioita on perustettu.
Wadōkain virallinen nimi Japanissa on Zen Nippon Karatedō Renmei, Wadōkai.
Wadō Kokusain virallinen nimi on Wadō Kokusai Karatedō Renmei, tunnetaan myös nimellä Wado International Karatedo Federation, WIKF.
Wadō-ryū Suomeen
Wadō levisi 60-luvun puolivälissä Eurooppaan, kun opettajat Suzuki, Arakawa ja Takashima kävivät esittelemässä lajia Englannissa. Vuonna 1965 Japanista tuli joukko opettajia (Tatsuō Suzuki, Masafumi Shiomitsu, Teruo Terukazu Kōno, Yūtaka Toyama, ja Atsuo Yamashita) pysyvästi Eurooppaan opettamaan Wadon perusteita. Suomeen lajin toi Suzuki, jonka entinen oppilas Takashi Ogata saapui Suomeen 1971 ja opetti täällä elämänsä loppuu saakka Ogata -sensei kuoli 22.12.2006.
Suomessa toimii kolme eri linjan Wadō-koulukuntaa: TUL:n alaisuudessa seurataan Tatsuō Suzukin, Suomen Wado-ryu Karateliiton alaisuudessa seurataan Masafumi Shiomitsun ja Suomen Karateliiton alaisudessa seurataan Shingo Ōgamin edustamaa linjaa.
Piirteitä
Ōtsukan ajatuksena oli kehittää laji, joka olisi pehmeämpi ja luonnollisempi kuin muut siihen astisista kamppailu- ja itsepuolustuslajeista.
Wadō-ryū eroaa monista karaten tyylisuunnista siten, ettei Ōtsuka uskonut makiwara-harjoittelun vahvistavaan vaikutukseen. Wadōssa ei myöskään otella kovalla kontaktilla. Wadōssa oppilaat pyrkivät aina väistämään hyökkäyksen, samalla pyrkien mahdollisimman hyviin asemiin vastahyökkäystä ajatellen. Wadō-ryūn kihon kumite -paritekniikkaharjoituksissa tämä periaate tuodaan selkeästi esille: väistö ja vastatekniikka tapahtuvat samanaikaisesti ja luonnollisella tavalla vartalon väistöliikkeellä.
Shiomitsu Masafumin mukaan Wadō on puoliksi Shindō Yoshin-ryūta ja puoliksi okinawalaisia karatetyylejä, Toda-ryū kotachi kenjutsua ja Yagyū-ryū kenjutsua. Tatsuō Suzuki taas on sitä mieltä, että Wadō on yhdistelmä okinawalaisen karaten käsitekniikoita ja japanilaisen budōn kehonhallintaa (taisabaki). Yagyū-ryū kenjutsusta wadōhon tulee vartalon väistöliike, joka näkyy parhaiten nagashizuki-lyönnissä. Wadōn sivulle ohjaavat käsitekniikat paljastaa Toda-ryūn vaikutuksen.
Wadō-tyylissä käytetään muita tyylisuuntia hieman korkeampia asentoja, jotta liikkuvuus olisi mahdollisimman hyvä. Siinä on monipuolinen valikoima lyöntejä lyhyelle etäisyydelle, väistöjä hyökkäyksen alta, horjutuksia ja vastustajan hallintatekniikoita. Horjutukset olivat nimenomaan tyypillisiä eri jujutsukouluissa, ja tämän ominaisuuden Ōtsuka halusi ehdottomasti myös Wadō-tyyliin. Torjunnat näyttävät samalta kuin muissakin tyylisuunnissa, mutta wadōssa tärkeintä on päästä aina hyökkäyslinjalta pois, ja "torjunta" onkin itse asiassa vain varmistus.
Wadō-ryūssa olevat veitsitekniikat (tantōdōri), istualtaan tehtävät tekniikat (idōri) ja miekkatekniikat (tachidōri) tulevat tietysti jūjutsun puolelta. Tosin ne ovat muuttuneet vuosien saatossa, kun eri opettajat ovat lisänneet omia ajatuksiaan ja tekniikoita mukaan.
Katat
Ōtsuka rekisteröi Wadō-ryūn katat: Pinan 1-5, Naihanchi, Seisan, Chintō, Kūsankū, Bassai, Wanshū, Niseishi, Jitte, Jion, Rōhai ja Suparinpei. Suparinpeitä tosin ei ole juurikaan opetettu 1940-luvun jälkeen. Kirjansa Karatedō ensimmäisessä niteessä Ōtsuka luettelee vain yhdeksän ensimmäistä kataa ja sanoo, ettei tyylisuunnassa ole muita katoja ole.
Erityisesti Euroopassa jotkut ohjaajat opettivat myös muita katoja, vaikka ne eivät olleet virallisia Wadōkai-katoja. Kilpailuissa saattoi nähdä näitä epävirallisia katoja tehtävän monilla eri tavoilla. Nyttemmin Wadōkai on standardisoinut nämäkin katat.
Pinan-katat Ōtsuka oppi Gichin Funakoshilta, mutta myöhemmin hän muutti niitä opiskeltuaan Kenwa Mabunin kanssa samoja katoja. Lisäksi hän otti katoihin vaikutteita myös Shindō yōshin-ryūsta. Naihanchi tulee Chōki Motobulta, tosin Ōtsuka muutti sitäkin hieman. Motobu opetti Ōtsukalle kolme Naihanchia, mutta Ōtsukan mielestä vain ensimmäinen oli käyttökelpoinen, muut silkkaa kertausta. Seisan on suoraan kopioitu Funakoshilta (Shōtōkanissa tuo kata on nimeltään Hangetsu). Chintō tulee Funakoshilta ja Mabunilta, jotka oppivat sen Ankō Itosulta (1831 – 1915). Bassai opittu Funakoshilta, mutta tulee alun perin Itosulta. Jion ja Jitte tulivat Funakoshilta ja Mabunilta. Niseishi ja Rōhai Mabunilta, Wadōn Rōhai on Itosun Rōhai shodan, Shōtōkanin Meikyō on Rōhai nidan. Wanshū periytyy myös Funakoshilta.
Ōtsuka muistutti aina, että katan tulisi olla elävää, eikä tyhjää muodon kertaamista.
The Astrud Gilberto Album
The Astrud Gilberto Album on brasilialaisen bossa nova -laulajan Astrud Gilberton esikoisalbumi, jonka Verve Records -levy-yhtiö julkaisi toukokuussa 1965. Albumi sijoittui Billboard 200 -musiikkilistan sijalle 41. Vuonna 2017 National Public Radio listasi albumin sijalle 73. 150 Greatest Albums Made by Women -listalleen.
Jammun ja Kashmirin konflikti
Konfliktin juuret ovat kiistassa alueen autonomiasta. Demokraattinen kehitys oli rajoitettua Kashmirissa 1970-luvulle asti. Vuonna 1988 separatistiliikkeet saivat paljon kannatusta Kashmirin asukkailta. Heinäkuussa 1988 Intian hallitukseen kohdistuneet mielenosoitukset, lakot ja hyökkäykset aloittivat konfliktin. Konfliktissa on kuollut tuhansia ihmisiä, mukaan lukien siviilejä.
Hanna Partanen (leipuri)
thumb|Hanna Partasen kalakukkoleipomon kyltti Kuopiossa. thumb|Hanna Partasen kalakukkoleipomo Kuopion Kasarmikadulla. thumb|Partasen kalakukkoleipomon portti. Anna Johanna (Hanna) Partanen (o.s. Kerman) (1. marraskuuta 1891 Kuopio – 30. kesäkuuta 1969 Kuopio ) oli suomalainen leipuri joka oli tunnettu kalakukoistaan. Häntä on sanottu kaikkien kalakukkojen äidiksi, jonka ansiosta kukko on levinnyt ympäri Suomen. Hän aloitti leipomotoiminnan vuonna 1931 ja on ollut täten uranuurtajana kalakukkojen kaupallisessa valmistuksessa. Vuosien kuluessa valikoima on laajentunut kalakukoissa ja muissa leipomotuotteissa, jotka edelleen tehdään perinteisen tavan mukaan käsityönä ja suomalaisista raaka-aineista (tärkein suomalainen ruis) Kuopion keskustassa Kasarmikadulla sijaitsevassa leipomossa.
Hanna Partasen nimeä kantava leipomo Kuopiossa työllistää vuodenajoista riippuen 10–20 työntekijää. Leipomon myynti on noin 1,2 miljoonaa euroa vuodessa.
Myös Hanna Partasen miniällä Irene Partasella (s. 15. joulukuuta 1923 Ilomantsi) on Kuopiossa oma kalakukkoleipomonsa, jonka omisti vuoteen 2014 saakka hänen tyttärensä Katariina Helin. Irene Partasen kalakukkoleipomo meni konkurssiin maaliskuussa 2014 ja liiketoiminnan jatkajaksi tuli kuopiolainen torimyyjä Jarmo Komulainen.
Syyskuussa 2019 paljastettiin muistolaatta, joka on kiinnitetty Hanna Partasen kalakukkoleipomon (Kasarmikatu 15) seinään.
Ihmenainen
Ihmenainen on DC Comicsin sarjakuvahahmo, joka on yksi tunnetuimmista naispuolisista supersankareista. Hän kuuluu sankariryhmä Oikeuden Puolustajiin.
Ihmenainen seikkailee kuukausittain ilmestyvän nimeään kantavan lehden sivuilla. Lynda Carter näytteli 1970-luvulla hahmoa sarjassa Wonder Woman. Ihmenaisesta on tehty myös Patty Jenkinsin ohjaama elokuva, joka tuli elokuvateattereihin kesällä 2017. Elokuvassa hahmoa näytteli Gal Gadot.
Ihmenaisen ensiesiintyminen oli lehdessä All-Star Comics numerossa 8 (talvella 1941). Hahmon loi William Moulton Marston, joka keksi myös ensimmäisen valheenpaljastimen.
YK nimitti Ihmenaisen naisten ja tyttöjen voimaannuttamisen kunnialähettilääksi lokakuussa 2016.
Taustaa
Ihmenainen syntyi tai kirjaimellisesti luotiin Themysciran saarella. Saaren kuningattarena toimii kuolematon Hippolyta (Kreikan muinaistarusto), joka hallitsee saarella asuvia amatsoni sotureita. Hippolyta tahtoi eroon sotaisasta menneisyydestään ja rukoili (oraakkelin neuvosta) palvomiaan Olympoksen muinaisia jumalia antamaan elämän hänen savesta muovaamalleen tyttölapselle. Olympoksen jumalatar Hera myöntyi pyyntöön, koska Hippolyta oli vuosituhansia uskollisesti rukoillut ja palvonut häntä. Olympoksen jumalattaret muuttivat savipatsaan eläväksi tyttölapseksi, jolle jokainen heistä antoi lahjan.
Erityiskyvyt
Kreikan jumalat antoivat Dianalle yliluonnollisia voimia
Ihmenainen on lähes yhtä voimakas kuin Teräsmies tai Kapteeni Marvel. Hänen haavoittumattomuutensa suojelee häntä lähes kaikelta muulta paitsi teräväkulmaisilta esineiltä (luodit, miekanterät yms.) sekä radioaktiiviselta säteilyltä. Amatsonikoulutuksensa ansiosta hän on erinomainen lähitaistelija, eikä epäröi riistää vastustajansa henkeä taistelutilanteessa. Tämä näkemys on tuottanut Ihmenaiselle paikoitellen vaikeuksia muiden sankarien (etenkin Teräsmiehen, Batmanin ja Kapteeni Marvelin) kanssa.
Ihmenainen on kuninkaallinen ja saattaa välillä käyttäytyä koppavasti tai omahyväisesti. Athenan ansiosta Diana on tavallista älykkäämpi ja taitava neuvottelija. Ihmenainen ei mielellään peräänny taistelusta, ja hän on joskus "kuumaverinen".
Ennen vuotta 1986 Ihmenainen menetti tilapäisesti voimansa aina kun hän joutui sidotuksi (Marston oli kiinnostunut sadomasokismista). Hopeakaudella myös savi oli yksi hänen heikkouksistaan (Ihmenainenhan on luotu savesta). The New 52 sarjakuvissa Ihmenaisen alkuperää muutettiin siten, että häntä ei oltu luotu savesta vaan hän oli Zeuksen ja Hippolytan biologinen tytär ja puolijumala. Lisäksi paljastui, että Cassandra Sandsmark, toinen Ihmetyttö oli sukua Dianalle Zeuksen kautta.
Aseet
Amatsonisoturina Ihmenainen ei myöskään vierasta aseita:
Uskonnosta
Ihmenainen kunnioittaa ja rukoilee muiden Themyscira-saaren amatsonien tavoin Olympoksen jumalia. Etenkin Athenaa ja Heraa. Tästä johtuu Ihmenaisen paljon käyttämä sanonta: Suuri Hera.
Muissa sarjakuvissa
Injustice: Gods among Us sarjakuvissa Ihmenainen liittyy Teräsmiehen Regimeen sen jälkeen, kun Jokeri huijaa hänet tappamaan vaimonsa Lois Lanen ja heidän syntymättömän lapsensa sekä tuhoamaan koko Metropolisin ydinpommilla. Tämä versio Dianasta oli kostonhimoinen, verenhimoinen, ylimielinen tekopyhä, joka jo ennen järjestelmän luomista ilmaisi ilonsa Teräsmiehen siirtymisestä sotaisampaan maailmankatsomukseen ja tuki sitä täysin, kieltäytyen koskaan antamasta hänen epäillä itseään. Lisäksi, tukemalla hänen maailmankuvaansa, hän päätyi korruptoimaan hänet paljon pahemmaksi kuin hän ennen oli. Sodan jumala Aresin tiedustelu paljastaa, että Ihmenainen on salaa rakastunut Teräsmieheen ja toivoo voivansa jonakin päivänä olla hänen kanssaan, vaikka kunnioituksestaan ​​Lois Lanea kohtaan hän pitää tunteensa piilossa. Ihmenainen kuvattiin tarinassa osasyylliseksi siihen, että Teräsmies ajautui pahuuteen rohkaisemalla tätä jatkamaan valitsemallaan tiellä maailman pelastamiseksi Loisin toiveen mukaisesti aina, kun Teräsmies alkoi nähdä tekonsa väärinä. Hän myös tappoi Metsästäjättären katkaisemalla tämän niskat lassollaan taistelun aikana. Year One -sarjan loppupuolella hän joutuu koomaan oltuaan lähellä Kapteeni Atomin kuoleman aiheuttamaa räjähdystä. Hän on poissa palveluksesta koko toisen vuoden, ja hänen äitinsä vei hänet Amazonien saarelle toivoen, että hän voisi herätä. Kolmannen vuoden vuosikertomus paljastaa, että jopa sen jälkeen, kun hän oli parantunut fyysisesti, hänet pantiin lumoutuneeseen uneen, jotta hän pysyisi poissa kapinoitsijoiden ja hallintojärjestelmän välisestä taistelusta. Kolmannen vuoden puolivälissä hän vihdoin herää, kun Hippolyta tekee tuntemattoman sopimuksen Heran kanssa. Kun kreikkalaiset jumalat vaativat Teräsmiestä luopumaan hallinnostaan ​​neljäntenä vuonna, ihmenainen huomaa uskollisuutensa hallintoa ja jumalia kohtaan koetelluksi. Year Five tarinan alussa Ihmenainen käsittelee syyllisyyttä epäsuorasta roolista, jolla hänellä oli amatsonien hylkäämisessä jumalien toimesta, vaikka hän palaakin ajoissa hallintoon auttamaan vangitsemaan takaisin roistoja. Hän ei kuitenkaan hyväksy, kun Teräsmies päättää värvätä pahamaineisia superpahiksia eikä anna heille sananvaltaa. Pelin tapahtumien perusteella hän on suhteessa Teräsmiehen kanssa, kuten hän on aina halunnut, mutta se antaa ymmärtää, että Teräsmies ei todellakaan vastaa hänen tunteisiinsa (koska hän edelleen rakastaa kuollutta vaimoaan). Kun hän kohtaa valtavirran vastineensa, tämä nuhtelee häntä siitä, että hän seuraa sokeasti miestä, joka ei tunne yhtä paljon omistautumista hänelle kuin hän. Kun Ihmenainen on voitettu, hänen amatsonitoverinsa vievät hänet vankilaan roolistaan ​​​​hallinnossa. Injustice 2 sarjakuvassa paljastuu, että Ihmenainen onnistui pakenemaan Terästytön avulla ja valehteli myöhemmin tälle kuinka Batman oli onnistunut vangitsemaan Teräsmiehen ja hänen roolistaan hallinnon vihollisena.
Crossover-sarjakuvassa Injustice vs. Masters of the Universe sen jälkeen, kun Teräsmies uudisti hallintonsa, Ihmenainen, joka on yksi hänen kenraaleistaan, johtaa omaa Suicide Squad -ryhmäänsä ja hänestä on tullut franchising-sarjan julmin ja anteeksiantamattomin konna. Kun Damian Wayne pettää Teräsmiehen ja vapauttaa Batmanin hänen hallinnastaan, Ihmenainen tappaa Damianin katkaisemalla tämän niskat lassollaan. Ihmenainen huomaa nyt leikkaavansa verisen tien He-Maniin, kun hän kukistaa Teräsmiehen. Hän ei kestä menettää johtajaansa, varsinkin kun hän on myöntänyt olevansa rakastunut häneen. Matkalla Teräsmiehen luo vapautettu Batman estää häntä, koska hän tietää, että tämä on valmistautunut hyökkäykseen Teräsmiestä vastaan. Kuitenkin, kun Diana yrittää tappaa entisen kumppaninsa, Teela saapuu paikalle ja puukottaa häntä selkään tappaen hänet. Viimeisinä sanoinaan Diana itse asiassa kehuu Teelaa siitä, että hän teki sen, mitä Bruce ei koskaan uskaltanut tehdä. Myöhemmin Batman kertoo Teräsmiehelle, että ainoa tapa pelastaa Diana, jotta tämä voi kohdata oikeuden, on lähettää hänet haamuvyöhykkeelle. Teräsmies on ensin eri mieltä, mutta He-Man vakuuttaa hänet tekemään sen. Myöhemmin Teräsmiehen kuoleman ja Darkseidin tappion jälkeen ylösnoussut Diana vangittiin uuteen hyperturvavankilaan, ja paljastetaan, että hän on vangittuna Evil-Lynin rinnalla.
Injustice-sarjakuvien esiosassa paljastetaan, että Diana muuttui pahaksi, kun hänen universuminsa Steve Trevor käytti omaa ystävällisyyttään aiheuttaakseen vahinkoa, koska kävi ilmi, että hän oli natsivakooja. Tästä petoksesta raivoissaan Ihmenainen tappoi Trevorin ja vannoi, ettei koskaan enää anna empatian olla heikkoutta.
Injustice-animaatioelokuvassa Ihmenainen sarjakuvien tavoin seuraa Teräsmiestä, mutta saatuaan tietää Teräsmiehen tappaneen joukon Jokeria kannattavia teinejä hän alkaa tajuta Teräsmiehen tekevän väärin ja lopulta hän kääntyy häntä vastaan, kun tämä päättää tekopyhästi pidättää Batmanin tiimin sen jälkeen, kun he auttoivat heitä voittamaan Amazon.
Superystävät
Ihmenainen on mukana kaikissa Superystävät-animaatiosarjoissa 1970- ja 1980-luvulla. Tuolloin hahmon äänenä toimi pitkään Shannon Farnon. Sittemmin kahteen viimeiseen sarjaan hahmon ääninäyttelijä vaihdettiin, kun Constance Cawlfield äänitti hahmoa Super Friends: The Legendary Super Powers Show -sarjassa ja vuotta myöhemmin BJ Ward The Super Powers Team: Galactic Guardiansissa.
DC Super Hero Girls
Teini-ikäinen versio Ihmenaisesta esiintyi vuoden 2015 DC Super Hero Girls nettisarjassa, jossa häntä ääninäytteli Grey DeLisle. Sarjassa Ihmenainen on yksi Supersankareiden koulun tunnetuimmista ja kunnioitetuimmista oppilaista. Ihmenainen esiintyy keskeisenä päähenkilönä vuoden 2019 DC Super Hero Girls -televisiosarjassa, jossa häntä ääninäyttelee Gray Griffin, tällä kertaa välimerellisellä aksentilla. Tässä versiossa hän on 317-vuotias (17-vuotias kuolevaisena) ja hiipi pois amatsonien saaren kotoa Themyscirasta toteuttamaan unelmaansa suojella kuolevaisten maailmaa. Saavuttuaan Metropolisin kaupunkiin hän oppii pitämään itsensä tyypillisenä lukiolaisena muiden päähenkilöiden avulla. Aina kun hän on Steve Trevorin, ensimmäisen pojan, jonka hän koskaan näki, lähellä, hänestä tulee erittäin ujo ja kömpelö. Hänellä on myös hankaluuksia oppia käyttämään ja ymmärtämään ihmisten maailman teknologiaa.
Wonder Woman
Ihmenainen sai ensimmäisen animaatioelokuvansa vuonna 2009, jonka nimiroolissa oli Keri Russell. Wonder Woman kertoi hahmon synnyintarinan, joka pohjautui löyhästi George Perezin tekemään sarjakuvaversioon. Elokuvassa hän oli aluksi amatsoniprinsessa, kunnes heidän saarelleen syöksylaskun tehnyt Steve Trevor muutti kaiken. Amatsonit saivat totuuslasson avulla selville, ettei Trevor tiennyt saaresta mitään eikä tullut vakoilemaan heitä. Heidän johtajansa kuningatar Hippolyta päätti järjestää turnajaiset, jonka perusteella selviäisi kuka veisi miehen takaisin omaan maailmaansa. Hippolyta kuitenkin kielsi tytärtään prinsessa Dianaa osallistumasta ja tämä joutui sitä vastoin vartijatehtäviin. Alexa kuitenkin lupautui korvaamaan Dianan vuoron, jotta Diana pääsisi salaa osallistumaan turnajaisiin. Sillä välin kun Diana osallistui turnajaisiin Persephone tappaa Alexan ja päästää useita vuosia vankilassa olleen Aresin vapaaksi. Sillä välin Diana voittaa turnauksen ja hänet asetetaan Trevorin saattajaksi miesten maailmaan, joksi amatsonit sitä kutsuvat.
Perillä ollessaan kaksikko huomaa Aresin päässeen vapaaksi ja aiheuttaneen suurta tuhoa ympäri maailmaa. Ihmenaiseksi kutsuttu Diana joutuu matkan varrella taistelemaan muun muassa Deimosta vastaan ja loppujen lopuksi Aresia kahdesti. Jälkimmäisellä kerralla Ares onnistuu kasvattamaan voimiaan ja kasvaa kaksinkertaiseksi hakaten Ihmenaisen kumoon. Kaikki kuitenkin muuttuu kun Aresin käskyttämä salama iskee toisen kerran jolloin Ihmenainen onnistuu lassonsa avulla heittämään juuri ennen lopullista iskua Aresin veteen, johon salama iskee. Tämä aiheuttaa Aresin palautumisen normaaliin kokoonsa, jonka jälkeen Ihmenainen näkee tilaisuutensa tappaa Ares katkaisemalla hänen päänsä irti miekalla. Samalla Aresin loihtima taika raukeaa ja sota päättyy.
Wonder Woman: Bloodlines
Vuonna 2019 ilmestynyt animaatioelokuva Wonder Woman: Bloodlines keskittyy Ihmenaiseen, joka kohtaa menneisyyden vihollisia, jotka kokoontuvat yhteen ja muodostavat Villainy Inc:n. Elokuvan tapahtumat pohjautuvat löyhästi sarjakuviin ja siinä esiintyy Ihmenaisen tunnettuja ystäviä ja liittolaisia, kuten Etta Candy, Julia Kapatelis ja tämän tytär Vanessa, josta tuli myöhemmin Ihmenaisen vihollinen Hopeajoutsen ja muita tunnettuja ihmenaisen vihollisia kuten Giganta, Gepardi, Veronica Cale, Tohtori Myrkky, Tohtori Kyber ja Meduusa. Elokuvassa Ihmenaista ääninäytteli Rosario Dawson.
Televisiossa
Ihmenaisen ensimmäinen esiintyminen televisiossa oli vieraana Brady Kids -sarjakuvasarjan jaksossa vuonna 1972, jonka otsikkona oli "It's All Greek to Me" (äänenä Jane Webb). Brady-lapset tapaavat Diana Princen/Wonder Womanin, ja yhdessä he joutuvat vahingossa siirtymään muinaisten olympialaisten aikaan. Lapset aikovat kilpailla maratonissa ja voittaa kreikkalaiset urheilijat päästäkseen kilpailuun. Ihmenainen vakuuttaa lapset hylkäämään itsensä ja selittää, että jos he voittavat kilpailun, he muuttavat historian kulun. (Ihmetyttö (Donna Troy) oli jo esiintynyt useissa Teen Titans -lyhytpiirrossarjan jaksoissa, joka oli osa The Superman/Aquaman Hour of Adventure -sarjakuvasarjaa vuonna 1967.) Filmaatio suunnitteli "Wonder Woman" -pilottia muiden DC:hen liittyvien projektien ohella.
Ihmenainen mainittiin Smallville televisiosarjan jaksoissa "Warrior" ja "Fortune" sekä The Flash -sarjan jaksossa "Welcome to Earth-2" ja Batwoman sarjan jaksossa "The Rabbit Hole" ja Titans -sarjassa useasti Donna Troyn toimesta. Ihmenainen esiintyi Peacemaker sarjan ensimmäisen kauden viimeisessä jaksossa "It's Cow or Never", jossa häntä esitti sijaisnäyttelijä Kimberley Von Ilberg.
Elokuvissa
Vuonna 2017 Ihmenainen esiintyi omassa nimikkoelokuvassaan Wonder Woman, jossa häntä esitti Gal Gadot. Gadot esitti Ihmenaista myös elokuvan jatko-osassa Wonder Woman 1984.
Videopelit
thumb|150px|Ihmenainen [[Justice League Heroes -pelissä.]]
Ihmenaista näytelleitä
Näyttelijät, jotka ovat esittäneet Ihmenaista elokuvissa, televisiosarjoissa ja animaatiossa. Heistä Shannon Farnon on tällä hetkellä pisimpään hahmon roolissa ollut näyttelijä.
Venäläinen rekisterikilpi
thumb|300px|Venäläinen rekisterikilpi. Koodi on Pietarin 78.
Suomen Metsäsäätiö
Suomen Metsäsäätiö on metsänomistajien, metsäteollisuuden ja muiden metsätaloudesta toimeentulonsa saavien ryhmien viestinnän rahoittaja. Säätiön tavoite on puun ja puupohjaisten tuotteiden käytön lisääminen, metsätalouden ja metsäteollisuuden toiminnan turvaaminen, sekä alan sosiaalisen ja taloudellisen tutkimuksen teettäminen.
Venäläinen rekisterikilpi
Kilvissä käytettävät kirjaimet on rajattu 12:een sellaiseen, joiden graafinen asu löytyy niin kyrillisestä kuin latinalaisesta aakkostosta (А, В, Е, К, М, Н, О, Р, С, Т, У ja Х, kirjainten merkitys ei siis välttämättä ole sama molemmissa aakkostoissa). Tästä ovat poikkeuksena diplomaattikilvet. Kirjaimet ovat numeroita pienemmät kaikissa kilpityypeissä.
Tavallinen autokilpi
thumb|[[Murmanskin alueen kilpi.]] thumb|[[Moskovan 177-sarjan kilpi.]] Henkilö-, paketti-, kuorma- ja linja-autoissa käytettävissä kilvissä on alussa yksi kirjain, sitten kolme numeroa ja kaksi kirjainta. Näin yhden aluenumeron alle mahtuu maksimissaan 1 726 272 yhdistelmää. Aluenumeron alla on RUS-tekstin yhteydessä Venäjän lippu.
Venäjällä ei virallisesti myydä kirjain- ja numeroyhdistelmiä, mutta epävirallisesti tällaista tapahtuu lahjuksia vastaan. Erityisessä suosiossa ovat kilvet, joissa kaikki kirjaimet ovat identtiset. Mikäli kilvessä on kaksi nollaa peräkkäin, se kuuluu todennäköisesti jollekin viranhaltijalle. Jeltsinin aikana oli tarkoitus tasa-arvoistaa rekisterinumerot siten, että tieliikennepoliisi valvoisi kaikkia tienkäyttäjiä tasapuolisesti, mutta vanha käytäntö palasi ja kaksoisnollilla varustettujen kilpien haltijoilla uskotaan olevan esimerkiksi lievempi nopeusvalvonta kuin muilla.
1990-luvulla venäläisten omistamissa autoissa oli paljon Valko-Venäjän ja myös Ukrainan rekisterikilpiä autojen maahantuontiin liittyvästä verotuksesta johtuen.
Sirénin talomuseo
Talomuseo on talonpoikaistorppa, joka on rakennettu 1870-luvulla. Siinä on huone ja keittiö. 1900-luvun alussa torppaan rakennettiin toinen huone. Pihapiirissä oli aikanaan useita ulkorakennuksia, kuten sauna, liiteri, karjasuojia ja lato. Ne purettiin 1950-luvulla. Pihan toisella puolella olevat aitat ovat jäljellä. Pienemmän aitoista, liha-aitan, toi
Venäläinen rekisterikilpi
Perävaunun kilpi
300px Perävaunun kilpi on muuten samanlainen kuin vastaavantyyppinen autokilpi, mutta merkistö on kaksi kirjainta ja neljä numeroa.
Kaupallisen henkilöliikenteen kilpi
300px Kilvessä on keltaisella pohjalla mustat merkit. Merkistö koostuu kahdesta kirjaimesta ja kolmesta numerosta. Kilpeä käyttää osa linja-autoista, taksit ja linjaliikennettä harjoittavat minibussit ("maršrutkat").
Poliisin kilvet
300px Poliisin (ja ennen miliisin) käytössä olevan kilven pohjaväri on sininen ja merkistö valkoinen. Merkistössä on yksi kirjain ja neljä numeroa.
Siirtokilvet
300px Siirtokilpiä käytetään rekisteröimättömien tai rekisteristä poistettujen ajoneuvojen väliaikaiseen siirtoon. Merkistössä on kaksi kirjainta, kolme numeroa ja yksi kirjain. Aluekoodikentän pohjaväri on keltainen ja RUS-tekstin ohessa on Venäjän lippu. Kilpi on laminoitua paperia.
Aiemmin siirtokilvet olivat paperia, merkit olivat niissä kahdessa rivissä ja ne sijoitettiin ikkunan sisäpuolelle.
Vientikilvet
300px Vientikilpiä käytetään Venäjältä ulkomaille vietävissä autoissa. Vientikilpien vasemmassa reunassa on omassa kentässään suuri Т-kirjain ja pääkentässä kaksi kirjainta ja kolme numeroa.
Diplomaattien kilvet
300px 300px 300px Diplomaattien kilpien pohjaväri on punainen ja merkistö valkoinen. Merkistö koostuu kolmesta isosta maakoodin muodostavasta numerosta sekä kirjaimesta tai kirjaimista, jotka merkitsevät auton käyttäjää (diplomaattistatuksen omaava henkilö CD tai D, ilman diplomaattistatusta oleva henkilö T) ja yhden tai kolmen numeron yksilöivästä sarjasta.
Armeijan kilvet
300px|thumb|Armeijan kilpi.
Armeijan kilvissä on mustalla heijastamattomalla pohjalla valkoiset merkit. Merkistö koostuu neljästä numerosta ja kahdesta kirjaimesta. Armeijan kilpien aluekooditus on eri kuin muiden kilpityyppien.
Moottoripyörän ja traktorin kilpi
Moottoripyörissä sekä traktoreissa ja muissa hitaasti liikkuvissa koneissa käytetään kilpeä, jossa merkit ovat kahdessa rivissä.
Federaation kilpi
Korkeimmille viranhaltijoille ja virkamiehille voitiin aiemmin myöntää ns. federaation kilpi. Se oli mitoiltaan ja merkeiltään samanlainen kuin siviilikilpi, mutta siinä oikean reunan pienempi osio oli kokonaan Venäjän lippu ilman aluenumeroa. Kyseisillä autoilla oli liikenteessä poikkeusoikeuksia. Näitä kilpiä oli erittäin vähän. Federaation kilvissä kirjaimet viittasivat auton omistavaan organisaatioon kuten FSB:hen tai hallitukseen.
Federaation kilvet poistettiin käytöstä 1.2.2007 ja vaihdettiin tavallisen kilven näköisiin. Suurin osa autoista sai vaihdossa kilvet, joissa on kirjaimet А ja МР ja aluekoodina 97.
Historia
1920-luvulla Neuvostoliiton rekisterikilvet olivat tyyppiä "0-00-00". 1950-luvulla ne olivat tyyppiä "КУ 11-11" (kilpi oli keltapohjainen), ja kirjaimina käytettiin lähes kaikkia kyrillisen aakkoston kirjaimia. Myöhemmin kilvissä oli vuoteen 1981 saakka mustalla pohjalla valkoiset merkit kahdessa rivissä (neljä numeroa ja kaksi tai kolme kirjainta). Kirjaimista kaksi ensimmäistä osoittivat alueen, jossa ajoneuvo oli rekisteröity.
Vuodesta 1981 alkaen alettiin käyttää pitkiä yksirivisiä valkopohjaisia kilpiä, joissa kirjaimet ja numerot olivat mustia. Valtiolle kuuluvat autot pystyi erottamaan yksityiskäyttöön rekisteröidyistä, sillä yksityisten autoissa yksi kirjaimista oli numeroiden edellä. Esimerkiksi kilpi "ж 75 64 СА" kuului Saratovin alueella asuneelle yksityishenkilölle (Saratov on venäjäksi Саратов, kilven lopussa olevat kirjaimet vastaavat sanan kahta alkukirjainta). Kilpi "01 82 ВОА" kuului puolestaan jollekin Vologdan alueen viranomaistaholle tai valtionyritykselle (Vologda on venäjäksi Вологда, sanan kaksi alkukirjainta näkyvät kilvessä).
Federaatiosubjektien numerokoodit
thumb|right|400 px|Venäjän rekisterinumeroiden aluejako. Venäjän rekisterikilpien oikeassa reunassa käytettävät aluenumerot ovat alun perin vastanneet numeroiden 01-89 osalta sitä järjestystä, missä federaatiosubjektit (alueet) on mainittu Venäjän perustuslaissa. Federaatiosubjektit on lueteltu siinä tyypeittäin, ja jokaisen tyypin sisällä järjestys vastaa venäjänkielistä aakkosjärjestystä.
Alkuperäiseen järjestykseen ovat aiheuttaneet muutoksia 2000-luvulla tehdyt aluejakomuutokset ja se, että joidenkin federaatiosubjektien alkuperäisen koodin kaikki mahdolliset yhdistelmät on käytetty kokonaan, ja siksi on jouduttu turvautumaan ylimääräisiin sarjoihin. Kaikki 100:aa suuremmat koodit ovat ylimääräisiä sarjoja, jotka on annettu federaatiosubjekteille siten, että aluekoodin kaksi viimeistä numeroa vastaavat ko. federaatiosubjektilla aiemmin käytössä ollutta sarjaa (esim. Pietarissa ovat käytössä 78- ja 98-sarjojen lisäksi 178- ja 198-sarjat).
† — Ei vapaassa käytössä.
Ajokki
pienoiskuva|Ajokki-[[Volvo nivelbussi Tampereella vuonna 1987]] Ajokki Oy oli vuosina 1942–1989 Tampereella toiminut valtion autokoritehdas, jolla oli omia korimalleja.
Ajokin perustaminen tapahtui jatkosodan aikaan 1942, jolloin muun muassa liikennöitsijä Väinö Paunu ja Tampereen Liikenne Oy perustivat yhteisyrityksen huoltamaan autonkoreja. Muut perustajaosakkaat olivat Lauttakylän Auto, Satakunnan Liikenne ja Savonlinja. Vuonna 1943 osakkaaksi liittyi vielä Turun Matka-Autot. Edellisten lisäksi porilainen Väinö Keto-Seppälä oli halukas tulemaan mukaan yhtiöön, mutta käytettävissä olevista lähteistä ei ilmene, miksi häntä ei hyväksytty osakkaaksi. Alkuun toiminta oli puukaasutinten valmistamista ja sodan vaatimaa kuorma-autojen lavojen kunnostustyötä. Ensimmäisenä toimitusjohtajana yrityksellä oli puuseppä Niilo Lomma, joka oli toiminut autokorialalla jo 1920-luvulta lähtien. Yritys toimi aluksi vanhassa Kämmenniemen meijerissä Teiskossa. Sodan jälkeen aloitettiin omissa tiloissa Nekalassa linja-autojen korituotanto, vaikka maassa oli aluksi pulaa metallista, myöhemmin autonalustoista. Tehtaan tiloihin mahtui samalla kerralla työn alle 12 autonkoria. Vuonna 1950 valmistui 67 uutta linja-auton koria ja tällä tuotantomäärällä Ajokki oli Suomen suurin alan yritys. Elokuun lopussa 1951 tehdas paloi kokonaan, mutta tuotantokatkos ei muodostunut pitkäksi, sillä tilat saatiin nopeasti rakennetuiksi uudelleen ja jo helmikuussa 1952 oli rakenteilla kuusi uutta linja-autoa.
Perustajaosakkaiden tarvitessa yhtiöön sitomaansa pääomaa oman toimintansa kehittämiseen päädyttiin 1950-luvun alkupuolella Ajokki Oy:n myyntiin valtiolle. Työntekijöitä Ajokilla oli enimmillään yli 200. Vuonna 1956 Ajokki oli Suomen suurin autokorivalmistaja 111 uuden korin ja kuuden täyskorjauksen tuotantomäärällä. Suurimmiksi tilaajiksi muodostuivat julkisyhteisöt kuten Posti- ja lennätinlaitos, Helsingin kaupungin liikennelaitos ja Tampereen kaupunki. Näiden haltuun yhtiö siirtyikin liikennöitsijöiden myytyä osakkeensa. Tehdaskiinteistöä laajennettiin vuonna 1965 valmistuneella Lempääläntien suuntaisella lisäsiivellä, joka peitti tehtaan vanhan julkisivun. Ajokki-korien vienti ulkomaille – aluksi Ruotsiin – käynnistyi vuonna 1972 ja vuonna 1983 Ajokki oli ensimmäisen kerran Suomen suurin linja-autokorien viejä.
Vuonna 1982 Ajokki osti Liedossa toimineen Delta Plan Oy:n ja iisalmelaisen Erikoiskori Oy:n. Syntynyt yhtymä oli Pohjoismaiden suurin linja-auton korien valmistaja, jossa työskenteli lähes 500 henkilöä. Vuonna 1984 vielä Kausalassa toiminut Kiitokori Oy siirtyi Ajokin omistukseen. Koritehdas muutti vuonna 1985 uusiin tiloihin Ruskon teollisuusalueelle. Suurista investoinneista ja yrityskaupoista seurasi kuitenkin Ajokin velkaantuminen. Vuonna 1987 Ajokki siirtyi vantaalaisen koritehdas Wiiman omistukseen. Ajokki-nimi siirtyi historiaan vuonna 1989.
Ajokin perinnettä jatkoi Ruskossa Carrus, joka siirtyi vuonna 1998 Volvon omistukseen. Volvo lopetti vuonna 2008 Ruskon koritehtaan ja siirsi korivalmistukseen Puolan Wroclawiin jolloin 200 työntekijää menetti työpaikkansa. Ruskon tehdas myytiin konepajateollisuuden alihankintaa ja kunnossapitoa harjoittavalle TP-yhtiöt Oy:lle.
Itä on punainen
"Itä on punainen" (yksinkertaistetulla merkeillä: 东方红, pinyin-romanisaatiolla Dōngfāng Hóng) oli Kulttuurivallankumouksen (1966–1976) aikana 1960-luvun kommunistisen Kiinan de facto -kansallislauluna. Sanojen kirjoittajaksi on virallisesti nimetty maanviljelijä Li Youyan, ja melodia on vanhasta kiinalaisesta kansanlaulusta. Lin sanotaan saaneen inspiraationsa auringonnoususta.
Laulua soitettiin joka kylässä ja kaupungissa kovaäänisistä aamusta iltaan. Erilaiset lähetykset alkoivat sillä, ja päättyivät Kansainväliseen. Opiskelijoiden tuli päivittäin laulaa aamulla ennen ensimmäistä tuntia laulua yhdessä. Tian Han, alkuperäisen kansallislaulun Vapaaehtoisten marssin kirjoittaja vangittiin, eikä kappaletta esitetty.
Myöhemmin teos päätyi osaksi Yin Chengzongin kuuluisaa Keltaisen joen pianokonserttoa.
Koska teos on vahvasti liitetty ihmisten mielissä Kulttuurivallankumoukseen, ei sitä ole juurikaan soitettu Deng Xiaopingin noustua valtaan. Nykyään kiinalaisetkin näkevät sen usein Maon henkilökultin symbolina, ja sen on korvannut Vapaaehtoisten marssi, jossa puolueesta tai Maosta ei ole mainintoja.
Itä on punainen on kommunismia ja etenkin maolaisuutta ylistävä musikaali, joka kertoo Maon johtaman Kiinan kommunistipuolueen historiasta. Musikaali on tehty 1960-luvulla, ja elokuvaversio näki päivänvalon 1965.
Kiinankielinen sanoitus
东方红，太阳升， 中国出了个毛泽东. 呼尔嗨哟，他是人民大救星！ :|
毛主席，爱人民， 他是我们的带路人， 呼尔嗨哟，领导我们向前进！ :|
共产党，像太阳， 照到哪里哪里亮. 呼尔嗨哟，哪里人民得解放！ :|
Kiinankielinen sanoitus pinyin-romanisoituna
Dōngfāng hóng, tàiyáng shēng, Zhōngguó chū liǎo ge Máo Zédōng, Hū ěr hei yo, tā shì rénmín dà jiù xīng! :|
Máo zhǔxí, ài rénmín, Tā shì wǒmén de dài lù rén Hū ěr hei yo, lǐngdǎo wǒmén xiàng qiánjìn! :|
Gòngchǎndǎng, xiàng tàiyáng, Zhào dào nǎlǐ nǎlǐ liàng, Hū ěr hei yo, nǎlǐ rénmín dé jiěfàng! :|
Suora suomenkielinen käännös
Itä on punainen, aurinko nousee, Kiinasta nousee Mao Zedong. hurraa, hän on kansan suuri vapauttaja! :|
Johtaja Mao rakastaa kansaa, hän on tiennäyttäjämme, hurraa, johtaa meitä eteenpäin! :|
Kommunistinen puolue on auringon kaltainen, kaikkialla se paistaa kirkkaasti, hurraa, siellä kansa elää vapaana! :|
KMPlayer
KMPlayer (myös K-Multimedia Player ja KMP) on multimediasoitin Microsoft Windowsille. KMPlayer on saatavilla yli 30 kielellä, myös suomeksi, ja sillä on laaja maailmanlaajuinen käyttäjäkunta.
Ominaisuudet
KMP hallitsee laajan valikoiman audio-, video-, ja tekstitys-formaatteja, sekä tukee äänen, videon ja pysäytyskuvien kaappaamista usealla menetelmällä. Ohjelma tarjoaa sekä sisäiset että ulkoiset suodattimet ympäristössä, jossa lähdesuodattimien ja lähdejakajien, dekooderien ja muunnossuodattimien sekä renderöijien väliset yhteydet voidaan vapaasti säätää koskematta DirectShow-arvojärjestelmään.
KMPlayer voi myös asettaa moninaisia audio ja video tehosteita, hidastaa tai nopeuttaa toistonopeutta muuttamatta äänenkorkeutta, valita videosta kohtia suosikkeihin, suorittaa poikkeuksellisen tehokkaan A-B kertauksen, uudelleenkartoittaa kaukosäätimen näppäimet kotiteatterikäyttöön, muuttaa teemaa dynaamisesti median tyypistä riippuen, ja vaikka mitä muuta. Laajan teemavalikoiman ja värisäätimien ansiosta se on täysin muokattavissa ja säätömahdollisuudet ovat erittäin laajat.
KMP pystyy myös toistamaan Side-by-Side (SbS) & Top-and-Bottom (TaB) muotoista 3D-sisältöä Anaglyph- ja Lomitus-muodoissa.