cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lidija Kalinina-Ivanova
Ura
Kalinina pääsi Neuvostoliiton maajoukkueen mukaan vuonna 1955, ja hän osallistui seuraavana vuonna Melbournen olympialaisiin. Hänen paras henkilökohtainen sijoitus kisoista oli jaettu yhdestoista tila permannolta, mutta hän voitti kultaa joukkuekilpailusta ja pronssia yhteisvoimistelusta. Kalinina menestyi vuoden 1958 Neuvostoliiton-mestaruuskilpailuissa ja oli niitä seuranneissa MM-kisoissa hypyn hopeamitalisti, jonka lisäksi hän sai jälleen joukkuekilpailusta kultaa. Vuonna 1959 Kalinina meni naimisiin vuoden 1956 olympiakisojen paluumatkalla tapaamansa jalkapalloilija Valentin Ivanovin kanssa.
Kalinina-Ivanova oli Rooman olympialaisissa 1960 seitsemäs moniottelussa, permannolla ja eritasonojapuilla, ja hän oli mukana maansa kultaa voittaneessa joukkueessa. Hän sai miehensä kanssa seuraavana vuonna lapsen, mutta päätti olla lopettamatta urheilu-uraansa. Kalinina-Ivanova sai joukkuekilpailun MM-kultaa jo seuraavana vuonna Prahassa pidetyissä kisoissa, seitsemän kuukautta synnytyksen jälkeen. Hänelle tuli vuonna 1964 harjoitusleirillä vakava polvivamma, jonka seurauksena hän joutui lopettamaan voimistelun. Samana vuonna hän myös sai tyttären.
Kalinina-Ivanova on tehnyt työtä voimistelun parissa myös urheilu-uransa jälkeen. Hän toimi valmentajana ja kykyjenetsijänä nuorille sekä kouluttautui tuomariksi. Kalinina-Ivanova oli tuomarina muun muassa kuusissa olympialaisissa vuosina 1972–1992 ja useissa muissa arvokisoissa. Hän sai erilaisia Neuvostoliiton kunniamainintoja, kuten kunnioitetun urheilumestarin arvonimen vuonna 1960.
Valtio vapauden vei
Valtio vapauden vei on Joonas Berghällin ja Mika Hotakaisen ohjaama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2004.
Elokuvan aiheena on asevelvollisuus Suomessa. Siinä seurataan kolmea nuorta miestä, jotka suorittavat asevelvollisuuttaan eri tavoin. Yksi heistä on valinnut varusmiespalveluksen, toinen on mennyt siviilipalvelukseen ja kolmas on totaalikieltäytyjä.
National Medal of Science
thumb|National Medal of Science National Medal of Science on Yhdysvalloissa jaettava tieteen ja tekniikan palkinto.
Palkinnon saajista päättää kansallisen tiedesäätiön NSF:n hallinnoima komitea. Palkinnon myöntää Yhdysvaltain presidentti. Palkinnon perusti vuonna 1959 Yhdysvaltain kongressi. Palkinto on myönnetty yli neljällesadalle henkilölle.
Elina Rantanen
Elina Rantanen (s. 30. maaliskuuta 1979) on suomalainen poliitikko ja filosofian tohtori. Hän on ollut Turun kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 2005 alkaen ja puheenjohtaja vuodesta 2017. Rantanen on ollut ehdokkaana eduskuntavaaleissa vuodesta 2007 lähtien, mutta ei ole tullut valituksi. Vuodesta 2011 lähtien hän on ollut vihreän eduskuntaryhmän varaedustaja.
Ura
Elina Rantanen on syntynyt 1979 Turussa ja kirjoittanut ylioppilaaksi 1998 Turun klassikon lukiosta. Rantanen valmistui Turun yliopiston yhteiskuntatieteellisestä tiedekunnasta valtiotieteiden maisteriksi vuonna 2005 aineenaan sosiologia. Hän on väitellyt filosofian tohtoriksi Turun yliopiston lääketieteellisen biokemian ja genetiikan oppiaineesta vuonna 2014. Työuransa Rantanen tehnyt erilaisissa tutkimus- ja kehitysprojekteissa Turun yliopistossa, Helsingin yliopistossa ja sosiaali- ja terveysministeriössä. Hänen nykyinen työpaikkansa on Rinnekoti-Säätiön harvinaisten ja perinnöllisten sairauksien Norio-keskuksen kehitysjohtajana.
Politiikka
Rantanen valittiin kunnallisvaaleissa 2004 Turun kaupunginvaltuustoon 402 äänellä. Kunnallisvaaleissa 2008 Rantanen sai 894 ääntä ja hänet nimettiin kulttuurilautakunnan puheenjohtajaksi. Valtuustokauden puolivälissä Vihreät vaihtoivat valtuustoryhmänsä puheenjohtajistoa ja Rantanen valittiin ryhmäpuheenjohtajaksi. Kunnallisvaaleissa 2012 Rantasen äänimäärä oli 1 129. Kuntavaaleissa 2017 Rantanen sai 1087 ääntä ja hänet valittiin ensimmäisenä naisena Turun kaupunginvaltuuston puheenjohtajaksi.
Rantanen on ollut ehdolla europarlamenttivaaleissa 2009 sekä eduskuntavaaleissa 2007, 2011 ja 2015.
Rantanen on kuntavaaleissa 2021 pormestariehdokkaana.
Yksityiselämä
Elina Rantasella on avopuoliso ja kaksi lasta.
AVEK-palkinto
AVEK-palkinto on Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskuksen (AVEK) vuosittain jakama tunnustus luovasta työstä. Palkinto myönnetään mediataiteen tai muun audiovisuaalisen kulttuurin piirissä toimivalle tekijälle tai ryhmälle. Palkinnon arvo on 15 000 euroa, ja se on siten suuruudeltaan merkittävin Suomessa jaettava mediataiteen tunnustus.
Palkinnon myöntämisen perusteena voi olla joko yksittäinen teos, useita teoksia tai muu media- tai audiovisuaaliseen kulttuuriin liittyvä hanke.
AVEK-palkinnon saaneet
Lähde
Gösta Björkenheim
Gustaf Adolf Alfons (Gösta) Björkenheim (26. heinäkuuta 1866 Tuusula – 28. huhtikuuta 1918 Koria) oli suomalainen aatelissukuun kuuluva kauppaneuvos (1907) ja teollisuusmies, joka toimi 1900-luvun alussa kahden metsäteollisuusyhtiön, Kaukas Oy:n ja Kymin Oy:n, johdossa.
Björkenheim pääsi ylioppilaaksi 16-vuotiaana ja oli pari vuotta viipurilaisen kauppahuone Hackman & Co:n palveluksessa. Hän oleskeli jonkin aikaa ulkomailla Saksassa, Ranskassa ja Englannissa ja palasi sitten Suomeen Vientiyhdistyksen palvelukseen Helsinkiin. Vuosina 1893–1911 Björkenheim toimi Kaukas Oy:n toimitusjohtajana. Yhtiön oli perustanut hänen isänsä Robert Björkenheim, mutta Björkenheimin suku oli myynyt omistuksensa yhtiöstä jo 1880-luvulla, ja Gösta Björkenheimin johtajakaudella yhtiön pääomistajana oli Hugo Standertskjöld.
Björkenheim osallistui myös monien teollisuus- ja työnantajajärjestöjen toimintaan ja oli mukana perustamassa työnantajien keskusjärjestöä Yleistä Työnantajaliittoa. Vuonna 1912 Kymin Oy:ssä oli lakko, jonka seurauksena yhtiössä muun muassa siirryttiin 1914 edelläkävijänä kahdeksantuntiseen työpäivään ja kehitettiin sosiaalista toimintaa, kuten ammattikoulutusta, sairaanhoitoa ja asuntojen rakentamista.
Björkenheim oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Suomen sisällissodan alkaessa Björkenheim jäi johtamaan yhtiön tehtaita Kuusankoskelle. Punaiset asettivat hänet arestiin tammikuussa 1918, ja huhtikuun lopulla 1918 punaiset ampuivat Björkenheimin ja muita Kymin Oy:n johtajia ja virkailijoita Korialla.
Työväen asialle ymmärtämystä osoittaneen johtajan surmaaminen herätti laajalti paheksuntaa myös punaisten keskuudessa. Eräät punaisten johtohenkilöistä tuomitsivat Björkenheimin 28.4. Korialla tapahtuneen teloituksen.
S-tähti
pienoiskuva|W Aquilae on S-tähti ja [[Mira-muuttuja. Tässä Hubblen kuvassa näkyy myös sen pienempi kumppani.]] S-tähti on viileä jättiläistähti, jonka kaasukehässä on suunnilleen yhtä paljon hiiltä ja happea. Yhdysvaltalainen tähtitieteilijä Paul W. Merrill määritteli S-tähdet vuonna 1922. Zirkoniummonoksidin spektriviivat ovat S-tähtien luonteenomainen piirre.
S-tyypin tähdet ovat hiilitähtien (enemmän hiiltä kuin happea) ja normaalien tähtien (enemmän happea kuin hiiltä) välimuoto. Ne jaetaan kahteen ryhmään: sisäsyntyisiin ja ulkoisiin  S-tähtiin. Sisäsyntyisissä S-tähdissä konvektio nostaa fuusion ja hitaan neutronisieppauksen tuottamia alkuaineita tähden pintakerroksiin, kun taas ulkoisissa S-tähdissä ne ovat seurausta aineen kulkeutumisesta kaksoistähden toisena osapuolena olevasta valkoisesta kääpiöstä, joka on asymptoottihaarassa olleen tähden jäänne.
Sisäsyntyiset S-tähdet kuuluvat asymptoottihaaran kirkkaimpaan osaan. Ne viettävät alle miljoona vuotta tässä vaiheessa. Monet niistä ovat muuttuvia tähtiä joilla on pitkä jakso. Ulkoiset S-tähdet ovat vähemmän valovoimaisia ja pitempi-ikäisiä, ja ne ovat usein pienemmän amplitudin puolisäännöllisiä tai epäsäännöllisiä muuttujia. S-tähdet ovat suhteellisen harvinaisia; sisäsyntyiset S-tähdet muodostavat alle 10 % yhtä valovoimaisista asymptoottihaaran tähdistä, ja ulkoiset S-tähdet ovat vielä harvinaisempia.
Nokkasärki
Nokkasärki (Chondrostoma nasus) on itä- ja keskieurooppalainen virtaavien vesien särkikalalaji.
Viljo Vesterinen – Vili
Vili on kokoelma-albumi, joka sisältää 32 äänitettä Viljo Vesterisen tuotantoa. Albumi on julkaistu 1989.
Punitive damages
Punitive damages (rangaistusluonteiset tai punitatiiviset vahigonkorvaukset) tarkoittaa common law -oikeusjärjestelmässä sellaista korvausta, jonka vahingonkärsijä saa tosiasiallisesti aiheutuneen vahingon määrän lisäksi. Vahingonaiheuttaja on siis korvausvastuullinen aiheuttamastaan todellisesta vahingosta, jonka lisäksi hän voi joutua maksamaan vahinkoa kärsineelle rangaistuksenluonteisen korvauksen, joka ei ole riippuvainen todellisen vahingon määrästä.
Nokkasärki
Ulkonäkö ja koko
Nokkasärjellä on vaalea selkäevä, vatsaevät punertavat hieman. Suu on leuassa eräänlaisen ”nokan” alapuolella. Silmät ovat värittömät. Lajilla on suhteellisen pienet suomut. Nokkasärki painaa yleensä noin 800 grammaa ja pituutta kalalla on tavallisesti 20–30 senttimetriä.
Punitive damages
Common law -oikeusjärjestelmässä vahingonkorvaukset jaetaan varsinaisiin/korvaaviin vahingonkorvauksiin (compensatory damages) ja rangaistusluonteisiin vahingonkorvauksiin (punitive damages). Rangaistusluonteisten vahingonkorvausten tarkoitus on rangaista vahingonaiheuttajaa tämän toiminnasta ja estää teon toistaminen.
Nokkasärki
Levinneisyys ja elinympäristö
Nokkasärkeä esiintyy Itä- ja Keski-Euroopan sisävesissä sekä Vähässä-Aasiassa. Aikuiset kalat elävät parvina matalassa, nopeasti virtaavassa vedessä.
Nokkasärki Suomessa
Suomessa nokkasärki on vieraslaji, jota on tavattu ensimmäisen kerran vuonna 2020 lammista Varsinais-Suomessa. Sen epäillään levinneen sinne ihmisen tahallisesti levittämänä.
Punitive damages
Suo­mes­sa ei ole sa­man­lais­ta ran­gais­tus­luon­teis­ta va­hin­gon­kor­vaus­jär­jes­tel­mää kuin Yh­dys­val­lois­sa. Suo­mes­sa va­hin­gon­kor­vauk­sen tar­koi­tuk­se­na on saat­taa va­hin­gon kär­si­nyt ta­lou­del­l­isesti sii­hen ase­maan kuin va­hin­koa ei olisi lain­kaan ta­pah­tu­nut eikä va­hin­gon­kor­vauk­sel­la ole tar­koi­tus pääs­tä hyö­ty­mään.
Nokkasärki
Ravinto
Nokkasärjet syövät elämänsä alkuvaiheessa pieniä selkärangattomia. Hieman vanhemmat ja aikuiset ja käyttävät ravinnokseen pohjaeläimiä. Nokkasärkien kutu tapahtuu maalis-toukokuussa vuolaassa ja sorapohjaisessa virrassa. Sekä naaraat että koiraat saavat päähän ja sen seutuville kutukyhmyjä.
Punitive damages
Oikeuskäytäntöä
Yhdysvaltain korkein oikeus käsitteli rangaistusluonteisten korvausten määrää BMW of North America, Inc. v. Gore -ratkaisussa vuonna 1996. Tapauksessa uutena myyty BMW oli maalattu uudelleen, eikä tästä kerrottu ostajalle. Alabamalainen valamiehistö tuomitsi BMW:n maksamaan 4000 dollaria varsinaisen vahingon osalta (auton hinnanalennus) ja neljä miljoonaa dollaria rangaistusluonteisia korvauksia. Myöhemmin Alabaman osavaltion korkein oikeus kohtuullisti korvaussumman kahteen miljoonaan. Tapaus eteni liittovaltion korkeimpaan oikeuteen, joka piti korvausta kohtuuttoman suurena ja palautti asian osavaltioon uudelleen käsiteltäväksi antamatta kuitenkaan konkreettisia ohjeita siitä, miten rangaistuskorvaukset oli laskettava jatkossa. Korvausten suuruudesta sanottiin, että niitä oli verrattava vastaajan käytöksen moitittavuuteen, kantajalle aiheutettuun haittaan ja muiden mahdollisten rangaistusten eroon.
Bror Åkerblom
Bror Kristian Åkerblom (23. huhtikuuta 1908 Koivulahti – 1. helmikuuta 1984 Jyväskylä) oli suomalainen kielentutkija ja paikallis­historioitsija.
Bror Åkerblomin isä oli opettaja, kansanedustaja ja historioitsija Kristian Åkerblom. Åkerblom valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1930 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1940 Koivulahden paikallismurteesta. Hän työskenteli pitkään opettajana Tammisaaressa ja Helsingissä sekä vuosina 1950–1966 Ruotsissa. Åkerblom oli Jyväskylän yliopiston pohjoismaisten kielten professori 1966–1974. Hänen tutkimuskohteensa olivat Pohjanmaan ruotsinkielisten alueiden historia ja suomenruotsalaiset murteet ja paikannimet. Hän kirjoitti muun muassa Vöyrin (1937, 1963), Sipoon (1950), Koivulahden (1962), Maksamaan (1968), Oravaisten (1971), Munsalan (1972), Siipyyn (1975) ja Tiukan (1976) pitäjänhistoriat. Åkerblomin puoliso oli Anni Marjatta Lehtonen, heidän pojastaan Hans Åkerblomista (1934–2019) tuli lääketieteen ja kirurgian tohtori ja professori.
Kristian III
thumb|200px|Kristian III:n kuninkaallinen sinetti.
Kristian III (12. elokuuta 1503 – 1. tammikuuta 1559) oli Tanskan ja Norjan kuningas vuodesta 1534 aina kuolemaansa saakka. Hän oli kuningas Fredrik I:n ja tämän ensimmäisen puolison Anna Brandenburgilaisen poika.
Kristian oli uskonpuhdistuksen vankka kannattaja. Hän oli läsnä Wormsin valtiopäivillä vuonna 1521 ja vakuuttui Lutherin puheista niin, että aloitti uskonpuhdistuksen omassa herttuakunnassaan Schleswigissä jo ennen kuninkaaksi tuloaan. Kristian ei peitellyt luterilaisia ajatuksiaan. Fredrik I:n kuoleman ja Kristianin kruunajaisten jälkeen tämä johti kreivisotaan, jossa katolilaismielinen osapuoli vaati kruunua Tanskan entiselle kuninkaalle Kristian II:lle.
Kristian III:ta pidetään hyvänä hallitsijana. Hänen aloittaessaan kuninkaana Tanska oli valtakuntana heikko, mutta hänen jälkeensä se oli vahvempi ja vauraampi kuin milloinkaan aikaisemmin.
Lapset
Vuonna 1525 Kristian meni naimisiin Dorothea von Sachsen-Lauenburg-Ratzeburgin kanssa. Yhdessä he saivat viisi lasta:
Farida Osman
Osman voitti vuoden 2017 uinnin maailmanmestaruuskilpailuissa Egyptin kaikkien aikojen ensimmäisen uinnin maailmanmestaruusmitalin, kun hän sijoittui pronssille 50 metrin perhosuinnissa ajalla 25,39 s. Gwangjun MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti samassa lajissa jälleen pronssia ajalla 25,47.
Lontoon olympialaisissa 2012 Osman osallistui 50 metrin vapaauintiin, mutta ei päässyt jatkoon alkueristä jääden 41:nneksi. Rion olympialaisissa 2016 hän jäi 50 metrin vapaauinnissa alkueriin, mutta selviytyi 100 metrin perhosuinnissa välieriin ollen niissä 12:s.
Uinnin pitkän radan maailmanmestaruuskilpailuihin Osman osallistui ensimmäisen kerran vuonna 2009 Roomassa. Vuoden 2013 MM-uinneissa Barcelonassa Osman selviytyi ensimmäistä kertaa arvokisojen finaaliin, kun hän ui 50 metrin perhosuinnissa seitsemänneksi. Hän toisti finaalipaikkansa samalla matkalla seuraavissa vuoden 2015 MM-uinneissa Kazanissa uimalla viidenneksi.
Lyhyen radan MM-kilpailuissa Osman ui vuonna 2010 Dubaissa jääden kuitenkin kaikilla matkoilla alkueriin.
Osman voitti Välimeren kilpailuissa Mersinissä 2013 kultaa 50 metrin perhosuinnissa. Tarragonassa 2018 hän saavutti kultaa 50 metrin vapaauinnissa ajalla 24,83 ja 50 metrin perhosuinnissa ajalla 25,48 sekä hopeaa 100 metrin perhosuinnissa.
Osmanilla on Afrikan ennätykset 50 metrin ja 100 metrin perhosuinneissa.
Kari-Pekka Toivonen
Kari-Pekka Toivonen (s. 6. toukokuuta 1967 Turku) on suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hän toimi Hämeenlinnan kaupunginteatterin taiteellisena johtajana 2019–2021 ja Oulun kaupunginteatterin taiteellisena johtajana 2014–2019.
Teatteri
Toivonen kävi Teatterikorkeakoulun 1988–1992 ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1994. Ammattimaisen uransa hän aloitti 1991 vierailevana näyttelijänä Helsingin kaupunginteatterissa. Vuosina 1994–2004 Toivonen oli mukana improvisaatioteatteri Stella Polariksessa. Vuonna 2004 hän liittyi Mitä sais olla? -improvisaatioryhmään.
Vuosina 2003–2010 Toivonen toimi näyttelijäntyön lehtorina Teatterikorkeakoulussa. Vuosina 2012–2014 hän toimi turkulaisen Linnateatterin taiteellisena johtajana edeltäjänään Mikko Kouki, joka puolestaan siirtyi Oulun kaupunginteatterin taiteelliseksi johtajaksi. Joulukuussa 2013 Toivonen valittiin Koukin seuraajaksi Oulun kaupunginteatterin taiteellisen johtajan tehtävään. Hän aloitti tehtävässä huhtikuussa 2014. Toivonen irtisanoutui lokakuussa 2018 ja lopetti työn huhtikuussa 2019.
Toivonen debytoi ohjaajana Linnateatterissa vuonna 2010, jolloin hän ohjasi uustulkinnan Aleksis Kiven klassikosta Seitsemän veljestä. Hän on ohjannut Linnateatteriin myös muun muassa komediat Kekkonen (2012), Monsteri olohuoneessa (2013) ja Haluatko mökkiläiseksi? (2017). Oulun kaupunginteatterissa Toivosen ensimmäinen ohjaus oli ruotsalainen näytelmä Viimeinen valssi kevätkaudella 2015. Se kertoo komedian keinoin ihmissuhteista vanhusten hoitokodissa. Syyskaudella 2017 Toivonen sovitti ja ohjasi Molièren klassikkokomedian Saituri. Kevätkaudella 2018 hän sovitti ja ohjasi oululaisvoimin kirjoitetun draaman Rakkautta.
Jokiteatteri
Toivonen ja hänen puolisonsa Merja Larivaara perustivat Porvooseen ammattiteatterin vuonna 2012. Sen nimeksi pantiin Jokiteatteri. Toivonen on ohjannut useat Jokiteatterin produktioista, kuten Mika Waltarin komedian Gabriel, tule takaisin (2012) ja Tuomas Kyrön kynästä lähtöisin olevan teoksen Miniä kohtaa mielensäpahoittajan (2013). Kepeää kesäteatteria edustaa musiikkinäytelmä Kesäillan valssi I, jota esitettiin 2017 ja Kesäillan valssi II, jota esitettiin 2018. Kesällä 2019 annetaan esitys Kesäillan valssi III. Ohjaustyönsä ohella Toivonen on myös näytellyt useissa Jokiteatterin produktioissa.
Teatterielokuvat
Valkokankailla Toivonen on näytellyt usein sivuosia päähenkilöiden työkavereina, ystävinä, isinä, rikostovereina ja rakastettuina. Toivosen pääroolit ovat olleet usein komediallisia, tunnetuimpana kenties Varasto-elokuvien Rousku.
Toivonen näytteli pieniä ja suuria sivuosia useissa 1990-luvun teatterielokuvissa, kuten Romanovin kivet (1993) ja Rukajärven tie (1999). Vuonna 2004 hän teki miespääosan Anterona draamassa Lapsia ja aikuisia, samana vuonna hänellä oli keskeinen osa Stella Polariksen käsikirjoittamassa draamassa Kukkia ja sidontaa. Vuonna 2007 Toivosella oli miespääosa kapellimestari Joelina Lauri Nurksen esikoisohjauksessa Sooloilua ja seuraavana vuonna hän näytteli miespääosan draamassa Kolmistaan. Sooloilua oli kohtalainen kassamenestys: se sai lähes 190 000 katsojaa, Kolmistaan sen sijaan sai vain noin 22 000 katsojaa.
2010-luvulla Toivonen näytteli pääroolin suositussa duunarikomediassa Varasto (2011) ja sen jatko-osassa Varasto 2 (2018). Varasto keräsi lähes 200 000 katsojaa, Varasto 2 puolestaan 95 000. Vuonna 2010 Toivonen näytteli Paten roolin draamassa Vähän kunnioitusta ja vuonna 2012 hänellä oli sivuosa ylilääkäri Hentona jännityselokuvassa Vares – Kaidan tien kulkijat. Elokuvassa 95 (2017) Toivonen näytteli historiallista henkilöä, Hannu Aravirtaa.
Toivonen on ollut Jussi-palkintoehdokkaana parhaasta miessivuosaroolista elokuvista Nousukausi (2003) ja Rock'n Roll Never Dies (2007).
Toivonen on mukana huhtikuussa 2022 ensi-iltansa saavassa draamaelokuvassa Toinen mies.
Televisiosarjat
Toivosen ensimmäinen televisiorooli oli pieni sivuosa Latena sarjassa Häräntappoase (1989). Late replikoi muutaman vuorosanan aivan sarjan alussa Turun satamassa. Sittemmin Toivonen sai tehtäväkseen suurempia sivuosia, kuten Teron rooli sarjassa Hirveä juttu (1993), Arin rooli saippuakomediassa Samppanjaa ja vaahtokarkkeja (1995–1997) ja Markuksen rooli draamasarjassa Klubi (1998–1999).
2000-vuosikymmenellä Toivonen näytteli muun muassa Oton roolin televisiosarjassa Seitsemän, ylikonstaapeli Koivun roolin rikossarjassa Rikospoliisi Maria Kallio (2003) ja Ilarin roolin draamasarjassa Kaikki kunnossa (2007). 2010-luvulla Toivonen näytteli pääroolin Kari Urpolana draamasarjassa Maailma on valmis (2012) ja sivuroolin EePee Toivosena draamasarjassa Kiiltokuvia (2014).
Günter Perleberg
Günter Perleberg (17. maaliskuuta 1935 Brandenburg an der Havel – 1. elokuuta 2019 Garbsen) oli saksalainen, myös Itä-Saksaa edustanut, ratameloja, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Perleberg voitti kajakkiyksikköviestissä olympiakultaa Roomassa 1960 ja kajakkinelikoiden 1000 metrillä olympiahopeaa Tokiossa 1964. Vuoden 1963 MM-kilpailuissa Perleberg voitti Itä-Saksaa edustaen kajakkinelikoiden 1000 metrillä maailmanmestaruuden ja kajakkiyksikköviestissä pronssia. Vuonna 1963 hän loikkasi Länsi-Saksaan. Perleberg kuoli Garbsenissa 84-vuotiaana 1. elokuuta 2019.
Cabras
Cabras on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 9 174 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 102,26 neliökilometriä. Se sijaitsee 6 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Hector Guimard
Hector Guimard, koko nimeltään Hector-Germain Guimard, (10. maaliskuuta 1867 Lyon – 20. toukokuuta 1942 New York) oli ranskalainen arkkitehti, sisustussuunnittelija ja huonekalusuunnittelija. Guimard on luultavasti tunnetuin ranskalainen art nouveaun edustaja.
Guimard opiskeli Pariisin École des Beaux-Artsissa. Myöhemmin urallaan hän toimi myös koulun opettajana. Vaikka suurin osa hänen töistään on lähempänä insinöörin suunnittelua kuin arkkitehtuuria, Guimard piti itseään ennen kaikkea luovana arkkitehtina, ”architecte d’art”. Guimardin Pariisiin 1894–1898 suunnittelema asuintalo Castel Béranger oli ensimmäisiä art nouveau -tyylisiä rakennuksia Belgian ulkopuolella. Vuosina 1898–1901 Guimard suunnitteli lukuisille Pariisin metroasemille koristeellisia sisäänkäyntirakennelmia, jotka ovat hänen kuuluisimpia töitään. Place de la Bastillen metroaseman sisäänkäynnissä on art nouveaun lisäksi myös vaikutteita Kiinan pagoda-arkkitehtuurista. Guimard suunnitteli vuonna 1911 rue La Fontainelle useita asuintaloja, joissa on tyylikkäät metallikoristeet. Vuonna 1913 Guimard piirsi jugendtyylisen synagogan Pariisin rue Pavéelle.
Vuoden 1909 jälkeen Guimard alkoi saada aiempaa vähemmän tilauksia. Tärkein syy oli se, että art nouveau oli mennyt pois muodista. Monet Ranskassa pitivät art nouveauta Belgiasta ja Saksasta tulleena vieraana tyylisuuntauksena, siitä huolimatta, että vielä vuosisadan alussa art nouveauta oli ehdotettu Ranskan ”kansallisen arkkitehtuurin” pohjaksi.
Ensimmäisen maailmansodan aikana rakennustoiminta pysähtyi käytännössä kokonaan, ja Guimard lähti Pariisista ja asui maaseudulla. Uusi arkkitehtuurin ja taideteollisuuden tyylisuuntaus art deco nousi esiin vuonna 1925 Pariisin Exposition International des Arts Décoratifs et Industriels Modernes -näyttelyssä. Guimard sai suunniteltavakseen Ranskan osaston alueella sijainneen kirkon.
Guimardin vaimo Adeline oli juutalainen, ja 1930-luvulla Saksassa valtaan nousseet natsit ja heidän vihansa niin juutalaisia kuin modernia taidetta kohtaan saivat Guimardit pakenemaan Euroopasta New Yorkiin vuonna 1938. Hector Guimard kuoli siellä vuonna 1942.
Walter Winterbottom
Walter Winterbottom (s. 31. maaliskuuta 1913 Oldham, Englanti – 16. helmikuuta 2002) oli englantilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän oli Englannin jalkapallomaajoukkueen historian ensimmäinen valmentaja.
Winterbottom aloitti ammattilaisuransa Manchester Unitedissa vuonna 1936. Puolustajana pelannut Winterbottom kuului joukkueeseen kun joukkue nousi Englannin pääsarjaan vuonna 1938. Winterbottom ehti pelata vain 26 ottelua edustusjoukkueessa kun loukkaantuminen päätti hänen pelaajauransa.
33-vuotiaana Winterbottom laati Englannin maajoukkueelle ensimmäisen valmennusjärjestelmän ja vuonna 1947 hänestä tuli maajoukkueen ensimmäinen päävalmentaja. Vuoteen 1962 saakka Englantia valmentanut Winterbottom on edelleen maajoukkueen pitkäaikaisin valmentaja. Oldhamilaisen johdolla Englanti selviytyi neljiin MM-kisoihin.
Vuonna 2005 Winterbottom valittiin English Football Hall of Fameen.
Louise Kaplan
Louise Janet Kaplan, o.s. Miller, (18. marraskuuta 1929 New York, Yhdysvallat – 9. tammikuuta 2012 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja psykoanalyytikko.
Kaplan valmistui Brooklyn Collegesta ja väitöskirja valmistui New Yorkin yliopistossa. Hän toimi yhteistyössä psykoanalyytikko Margaret Mahlerin kanssa.
Kaplan käsitteli teoksissaan seksuaalisia mieltymyksiä. Tunnetuin teos on Perversions: The Temptations of Emma Bovary (1991), jossa hän otti Gustave Flaubertin teoksen päähenkilön rouva Bovaryn esimerkiksi stereotypioiden sitomasta ihmisestä. Teos kuvaa rouva Bovarya hänen potilaanaan. Kaplanin muita teoksia on Cultures of Fetishism (2006).
Kaplanin puoliso oli Donald Kaplan (k. 1994). He julkaisivat yhdessä psykoanalyysiin keskittyvää aikakauskirjaa American Imago.
Tuglas-seura
Tuglas-seura ry (aik. Friedebert Tuglas -seura r.y., ) on suomalaisten ja virolaisten välinen ystävyysseura. Tuglas-seura perustettiin 3. toukokuuta 1982 vahvistamaan suomalaisten ja virolaisten keskinäisiä kulttuurisiteitä. Yhdistyksen nimi juontuu tunnetun virolaisen kirjailijan Friedebert Tuglasin nimestä.
Yhdistys järjestää erilaisia kulttuuriaiheisia luentoja, tekee ryhmämatkoja ja järjestää suomen ja viron kielen kursseja virolaisille ja suomalaisille.
Tuglas-seuran tapahtumista tunnetuin on vuosittain marraskuun lopulla järjestettävä Martin markkinat. Tämä Suomen suurin Viro-tapahtuma järjestetään Helsingin Kaapelitehtaalla.
Yhdistys julkaisee Elo-jäsenlehteä, joka ilmestyy viisi kertaa vuodessa. Lehteä on julkaistu vuodesta 2009. Sitä ennen lehden nimi oli Tuglas-seura. Tuota lehteä julkaistiin ainakin vuodesta 1991. Seuran toimipaikka on Helsingin Suvilahdessa, Eesti Maja -Viro-keskuksessa.
Toiminnanjohtaja on Jaana Vasama ja johtokunnan puheenjohtaja Kirsti Narinen.
Rahoitus
Opetus- ja kulttuuriministeriö myöntää valtakunnallisten ystävyysseurojen toimintaan yleisavustuksia eli vuotuiseen toimintaan tarkoitettuja toiminta-avustuksia. Ehtona on, että toiminta on vakiintunutta sekä yhteiskunnallisesti ja kulttuuripoliittisesti vaikuttavaa. Eduskunta päättää vuosittain, minkä enimmäissumman ministeriö käyttää avustuksiin. Vuosina 2012–2020 ministeriö on myöntänyt Tuglas-seuralle yleisavustuksia valtakunnalliseen ystävyysseuratoimintaan seuraavasti:
Telegrafbygningen
Telegrafbygningen on Oslossa Kongens gatella sijaitseva entinen Norjan puhelinlaitoksen pääkonttori. Se valmistui vuonna 1924. Nykyisin rakennuksessa on toimisto- ja liiketiloja.
Lorri
Lorri on yksi Armenian maakunnista (marz). Maakunta sijaitsee maan pohjoisosassa ja pohjoisessa naapurina on Georgia. Maakunnan pinta-ala on 3 789 neliökilometriä ja asukkaita alueella on 253 351 (2001). Asukkaista miehiä oli 116 064 ja naisia 137 287. Lorrin pääkaupunki on Vanadzor.
Lorrin naapurimaakunnat ovat Tavuš idässä, Kotajk' kaakossa, Aragatsotn lounaassa ja Širak lännessä.
Maakunnassa sijaitsevat myös Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluvat Haghpat ja Sanahin.
Kaupungit ja kunnat
Lorrin maakunta muodostuu 113 yhteisöstä (hamaynkner), joista kahdeksan on kaupunkeja ja ne on alla olevassa luettelossa lihavoituina. Loput 105 yhteisöä ovat maalaiskuntia.
Venäläistäminen
pienois|[[Edvard Iston maalaus Hyökkäys vuodelta 1899 tuli Suomessa jo aikalaisten silmissä venäläistämistoimien symboliksi.]] Venäläistäminen tarkoittaa pyrkimyksiä, joissa Venäjän vaikutusvallassa olevat kansat pyritään sulauttamaan venäläisväestöön muun muassa kielellisesti ja kulttuurisesti. Nykysuomen sanakirjan määritelmän mukaan venäläistäminen tarkoittaa venäläiseksi tai venäjänkieliseksi tekemistä.
Venäjän keisarikunta (1721–1917)
Venäjän keisarikunnan aikaan muun muassa Suomessa venäläistämistä yritettiin ensimmäisen ja toisen sortokauden aikoina.
Neuvostoliitto (1922–1991)
Neuvostoliiton aikaan muun muassa Viroa, Latviaa ja Liettuaa venäläistettiin, kun Neuvostoliitto miehitti niitä 1940-luvulta 1990-luvulle. Venäläistämistä tapahtui myös monissa muissa neuvostotasavalloissa: Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) keskuskomitea teki syksyllä 1978 salaisen päätöksen venäjän kielen opetuksen tehostamisesta neuvostotasavalloissa. NKP:n päätöksen pohjalta Viron kommunistinen puolue teki samansisältöisen päätöksen joulukuussa 1978.
Venäjän federaatio (1991–)
Neuvostoliiton hajottuakin venäläistämistä on esiintynyt monissa Itä-Euroopan maissa, kuten Valko-Venäjällä, Georgiassa, Ukrainassa ja Moldovassa. Toisaalta useissa maissa on suuria venäjänkielisiä vähemmistöjä, jotka aiheuttavat konflikteja maan pääväestön kanssa. Venäjä on usein puuttunut myös sotilaallisesti näihin kiistoihin. Tätä perusteltiin myös yhdeksi vuonna 2014 alkaneiden Krimin miehityksen ja Itä-Ukrainan sodan syistä.
Ukrainassa
pienois|”Tyttö, väistä! Sinä ahdistat minua!” Ukrainalaisen Vidsitš-kansalaisryhmittymän vuonna 2011 julkaisema ukrainan kielen asemaa kuvaava poliittinen pilapiirros. Venäjän miehitettyä Krimin vuonna 2014 esimerkiksi tienviittoja oli määrä uudistaa poistamalla niistä ukrainan ja englannin kieltä ja korvaamalla ne venäjän kielellä.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan helmikuussa 2022 Ukrainan kulttuuriministeri Oleksandr Tkatšenko arveli France24:n haastattelussa keväällä 2022, että kulttuuri on Venäjän presidentti Vladimir Putinin omistuksessa ja että Venäjä tyrkyttää Kremlin narratiivia:
Tkatšenko sanoi, että vuosikymmenten ajan venäläinen elokuva esitti ukrainalaisia ​​lähinnä typerinä ja ahneina. Hänen mukaansa Venäjä yrittää ”kieltää ukrainalaisten kulttuuri-identiteetin”. Hän sanoi tuomitsevansa vuosisatoja kestäneen herruuden, venäläistämisen ja kulttuurisen omimisen.
T. I. Wuorenrinne
Toivo Ilmari Wuorenrinne (vuoteen 1906 Berggrén; 24. huhtikuuta 1892 Loppi – 19. maaliskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen työväenopiston rehtori, professori ja kirjailija.
Lopen Sajaniemestä kotoisin olleen Toivo Wuorenrinteen vanhemmat olivat kunnallisneuvos, Yli-Melkon ratsutilan isäntä Aapo (Abraham) Berggrén, vuodesta 1905 Wuorenrinne ja Alma Agatha Åkerberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1912 Mikkelin yhteiskoulusta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1915. Opiskeluaikanaan Wuorenrinne kiinnostui näyttelemisestä ja oli mukana muun muassa maaseudulle suuntautuneilla teatterikiertueilla.
Wuorenrinne toimi suomen kielen lehtorina, SOK:n palveluksessa konsulenttina sekä 1918–1919 tasavaltalaisten ja myöhemmin kansallisen edistyspuolueen puoluesihteerinä. Vuosina 1920–1925 Wuorenrinne toimi Kotkan työväenopiston johtajana ja samaan aikaan hän oli sivutoimisena näyttelijänä Kotkan Näyttämöllä ja Kotkan työväenteatterissa. Wuorenrinne oli Työväen Akatemian rehtori 1925–1938 ja Helsingin työväenopiston rehtori 1936–1961. Hän oli myös Yhteiskunnallisen korkeakoulun kansansivistysopin ja puhetaidon opettajana sekä Suomen Puheopiston puhetaidon historian opettajana ja jonkin aikaa opiston rehtorina. Wuorenrinne oli perustamassa Työväenopistolehteä (myöhemmin Opistolehti) ja toimi sen päätoimittajana. Wuorenrinne sai kouluneuvoksen arvon vuonna 1942 ja professorin arvon vuonna 1953. Vuosina 1960–1967 Wuorenrinne oli Suomen kansallisteatterin johtokunnan puheenjohtajana.
Wuorenrinne oli perustamassa Loppi-seura ry:tä ja hän toimi 25 vuotta seuran puheenjohtajana. Hän myötävaikutti myös Lopen opiston ja Lopen kotiseutumuseon perustamiseen.
Toivo Wuorenrinne oli naimisissa vuodesta 1929 Eva Annikki Oravalan kanssa.
Christian Lindner
Christian Wolfgang Lindner (s. 7. tammikuuta 1979 Wuppertal, Saksa) on saksalainen poliitikko, joka on johtanut liberaalia vapaata demokraattista puoluetta (FDP) vuodesta 2013. Hän on toiminut Saksan liittopäivien kansanedustajana vuosina 2009–2012 ja uudestaan vuodesta 2017 lähtien. Lindner on Scholzin hallituksen Saksan valtiovarainministeri.
Tausta ja yksityiselämä
Lindner on syntynyt Wuppertalissa, Länsi-Saksassa vuonna 1979.
Lindner on palvellut Saksan ilmavoimissa ja on sotilasarvoltaan reservin majuri.
Vuosina 2011–2018 Lindner oli naimisissa toimittaja Dagmar Rosenfeldin kanssa, joka on työskennellyt mm. Die Weltin varapäätoimittajana. Heinäkuusta 2018 lähtien hän on seurustellut toimittaja Franca Lehfeldtin kanssa. Pari avioitui heinäkuussa 2022.
Poliittinen ura
Lindner liittyi vapaaseen demokraattiseen puolueeseen vuonna 1995. Viisi vuotta myöhemmin hänet valittiin Nordrhein-Westfalenin maapäivien edustajaksi ja tuolloin, 21-vuotiaana, nuorin koskaan valituksi tullut. Ensimmäisen kerran liittopäiville Lindner valittiin vuonna 2009.
Kun FDP menetti kaikki paikkansa liittopäivillä vuoden 2013 vaaleissa, koko puoluejohto erosi. Tämä avasi Lindnerille reitin puolueen huipulle ja hänet valittiin puheenjohtajaksi vuonna 2013. Hän on puolueensa historian nuorin puheenjohtaja. Vaikka puolueen vaalitappio onkin edistänyt Lindnerin poliittista uraa, hän on kuvaillut vuoden 2013 vaalitulosta traumaattiseksi. Tästä huolimatta hänen onnistui nostamaan puolueensa takaisin liittopäiville vuonna 2017.
8. joulukuuta 2021 Lindner nimitettiin Saksan valtiovarainministeriksi.
Sherry
thumb|250px|Sherryn kypsytys tapahtuu solera-menetelmällä. Tavallisesti tynnyrikerroksia on kolme tai neljä, mutta niitä voi olla myös pitkälti toistakymmentä.
Itse asiassa sherry on joukko toisistaan poikkeavia viinityyppejä, joita yhdistävät valmistusalue, käytettävät rypäleet ja kypsytys solera-menetelmällä. Sallitut rypäleet ovat palomino, Pedro Ximénez ja Moscatel. Muita lajikenimiä ja kirjoitustapoja esiintyy eri lähteissä, mutta ne eivät ole eri lajikkeita vaan edellä mainittujen synonyymejä.
Sherry-alue ja sen hallinto
thumb|250px|Tyypillinen näkymä Marco de Jerezistä, Manzanilla-alueelta. Vitivalkoinen Albariza-maaperä on parasta kasvualustaa sherrytuotannolle.
Kun Espanjan laatuviinijärjestelmä syntyi vuonna 1933, oli sherry-alue niiden ensimmäisten 29:n joukossa, jotka saivat joko DO- ('Denominación de Origen') tai DOCa- ('Denominación de Origen Calificáda') määrityksen. Alueen nimeksi tuli DO Jerez-Xérès-Sherry.
Myöhemmin vuonna 1964 Manzanilla-viinin tuotanto erotettiin omaksi alueekseen ja nimikkeekseen Sherry-alueen sisällä, nimellä DO Manzanilla-Sanlúcar de Barrameda. Niillä on kuitenkin yhteinen hallintoelin (Consejo Regulador), ja manzanilla-viini katsotaan erääksi sherrytyypiksi; itse asiassa manzanilla on "Sanlúcar de Barramedassa valmistettua finoa". Sama Consejo Regulador hallinnoi myös alueen viinietikkatuotantoa, DO Vinagre de Jerez.
Tärkein rypäle on palomino fino, joka kattaa 95 % viljelyalasta. Pedro Ximénezia ja moscatelia käytetään makeiden jälkiruokaviinien tekoon.
Valmistusmenetelmät
Valmistusprosessin mukaan on erotettavissa kolme erilaista päätyyppiä. Kaikki ovat väkevöityjä viinejä (vinos generosos), ja kaikkia kypsytetään solera-menetelmällä. Väkevöintiin käytetään viinitislettä, joka yleensä tulee La Manchasta.
Kahteen ensimmäiseen päätyyppiin käytetään lähes yksinomaan palomino-rypäleitä. Kolmannen tyypin viinit ovat joko Pedro Ximénezistä tai Moscatelista tehtyjä lajikeviinejä.
Leda (kuu)
Leda, joka tunnetaan myös nimellä Jupiter XIII, on Jupiterin epäsäännöllistä rataa kiertävä kuu, joka kuuluu Himalia-ryhmään. Charles T. Kowal löysi sen Mount Palomarin observatoriossa 14. syyskuuta 1974 sen jälkeen, kun oli otettu kolme yötä valokuvalevyjä (11.–13. syyskuuta; Leda näkyy niissä kaikissa). Se sai nimensä Ledan mukaan, jonka Zeus raiskasi, Jupiterin kreikkalainen vastine (joutsenen muodossa). Kowal ehdotti nimeä ja IAU hyväksyi sen vuonna 1975.
Sherry
Finot ja olorosot
Sadonkorjuu tapahtuu olosuhteista riippuen tyypillisesti syyskuun ensimmäisinä viikkoina. Vain ensimmäisestä puristuksesta saatava 'primera yema' (noin 65 % koko saatavan rypälemehun määrästä) käytetään sherryn valmistamiseen. Muista tehdään vähäarvoisempia viinejä tai viinitislettä.
Aluksi palomino-rypäleistä käytetään normaaliin tapaan valkoviiniä. Sen annetaan käydä loppuun asti, eikä käymistä siis keskeytetä alkoholilisäyksellä. Useimmiten käyttäminen tapahtuu nykyään suurissa (jopa 50 000 l) terästankeissa, harvemmin enää tynnyreissä.
Varsinainen sherrynvalmistus alkaa enologin arvioitua kunkin käymiserän kehityksen. Hienoaromisimmat valitaan kypsytettäväksi finoksi tai manzanillaksi, ja ne väkevöidään 15–15,5-prosenttisiksi. Tämä alkoholipitoisuus ei vielä tapa flor'ia.
Oloroso-tyyppisiksi valittuihin eriin flor'ia on kehittynyt vähän tai ei ollenkaan. Ne väkevöidään vähintään 17:ään prosenttiin.
Viini siirtyy nyt solera-kypsytykseen.
Makeat jälkiruokaviinit
Käytännössä lähes kaikki tehdään Pedro Ximénez- eli PX-rypäleestä. Kolmannen sallitun rypäleen, Moscatelin, viljely on vähäistä, ja sitä käytetään mm. makeiden oloroso-tyyppisten viinien makeuttamiseen.
Pedro Ximénez-viinien valmistukseen kuuluu oleellisena vaiheena "soleado" eli rypäleiden paahtaminen auringossa. Vesipitoisuus vähenee, ja sokeripitoisuus vastaavasti kasvaa. Näin ollen täysin loppuun asti käytetyssä viinissä on tavattoman paljon jäännössokeria, Jerezin viineissä jopa 500 g/l.
Kypsytys tapahtuu tässäkin tapauksessa lähes aina solera-menetelmällä. Silti on kaupan myös 20- ja 30-vuotisia PX-viinejä. Ikä on tuolloin keskiverto viinin solerassa viettämästä ajasta.
Hyvin harvoissa tapauksissa PX- ja Moscatel-viinejä kypsytetään myös vuosikerroittain.
Solera-menetelmä
Periaatteena on sekoittaa kypsytyksen yhteydessä peräkkäisiä vuosikertoja. Perinteellisesti tämä on sherryalueella tehty niin, että kypsytystynnyrit ovat päällekkäisissä riveissä, vanhin viini alimmaisessa. Alin kerros on nimeltään 'solera' (espanjan sanasta 'suelo' = lattia). Seuraavaksi alin on nimeltään '1. criadera' (criadera <= crianza = kypsytys), seuraava on '2. criadera' jne ... Sherryn kypsytyksessä kerroksia on tavallisimmin kolme tai neljä, mutta niitä voi olla toistakymmentäkin.
Tynnyrit ovat useimmiten 600 litran vetoisia eli suurimpia lain sallimia. Niistä jätetään noin kuudenneksen verran täyttämättä, eli 'kahden nyrkinmitan korkeudelta'. Näin saadaan laajahko pinta joko 'flor'-kerrokselle (biologinen kypsytys) tai viini–ilma-rajapinnalle (hapettava kypsytys).
Nykytekniikalla ei solera-kerrosten tarvitse fyysisesti sijaita edes samassa rakennuksessa.
Menetelmä on erittäin tyypillinen juuri andalusialaisten väkevien viinien valmistuksessa, mutta sitä käytetään muidenkin vastaavanlaisten viinityyppien (Madeira, Marsala, Mavrodafni) kypsyttämisessä. Sen lisäksi menetelmää käytetään ainakin viinietikan ja brandyn tuotannossa.
Lasi
Sherry kuuluu nauttia erityisestä sherrylasista, 'catavinos', joka on kapeahko jalallinen tulppaanimallinen kirkas lasi. Se on usein tilavuudeltaan pienehkö, mikä on järkevää senkin takia, että varsinkin finon tarjoilulämpötila on valkoviiniksikin varsin alhainen. Siis periaatteella 'usein, mutta pieniä' viini ei ehdi lämmetä lasissa liikaa.
Säilyvyys
Klassiset sherryt, siis fino- ja oloroso-tyyppiset, eivät ole pitkään säilytettäväksi tarkoitettuja. Makeat jälkiruokaviinit säilyvät jokseenkin rajattomasti.
Säilyvyys avatussa pullossa riippuu kypsytystavasta: biologisesti kypsytetyt, siis miedot ja flor-hiivakerroksen alla kehittyneet, eivät kestä avatussa pullossa juuri tavallista valkoviiniä pitempään. Oloroso-tyyppiset, oksidoituen kypsyneet, kestävät joitakin viikkoja.
Sherrytyyppejä
right|200px|thumb|Lasi Amontilladoa ja oliiveja.
Suluissa suositeltava tarjoilulämpötila sherryntuottajien mukaan.
Kiinanmuurahaiskäpy
Kiinanmuurahaiskäpy on äärimmäisen uhanalainen. Suoranainen uhka on (sala)metsästys, joka liityy lajin käyttöön sekä ravintona että perinteisessä lääketieteessä.
José Villalonga
José ”Pepe” Villalonga Llorente (4. joulukuuta 1919 Córdoba, Córdoban maakunta, Espanja – 8. elokuuta 1973) oli espanjalainen jalkapallovalmentaja. Hän valmensi 1950- ja 1960-luvuilla Real Madridia, Atlético Madridia ja Espanjan maajoukkuetta ja saavutti menestystä jokaisessa.
Real Madrid
Villalonga oli ammatiltaan sotilas ja saanut koulutuksensa maavoimien liikuntatieteellisessä oppilaitoksessa Toledossa. Mieltymys jalkapalloon vei hänet vuonna 1951 Real Madridin kuntovalmentajaksi. Hän aloitti työskentelyn seuran juniorijoukkueiden parissa, mutta jo seuraavana vuonna puheenjohtaja Santiago Bernabéu siirsi hänet edustusjoukkueen palvelukseen. Joulukuussa 1954, kesken kauden 1954–1955, hänet nimitettiin joukkueen päävalmentajaksi Enrique Fernándezin tilalle. Hän sai johdettavakseen joukkueen, johon kuuluivat muun muassa Alfredo Di Stéfano, Francisco Gento, Miguel Muñoz ja Héctor Rial sekä myöhemmin vielä Raymond Kopa.
Villalongan ensimmäinen kausi Real Madridissa päättyi pääsarjamestaruuteen, jonka joukkue voitti silloisella ennätyksellä 46 pisteellä. Myöhemmin kesällä 1955 Real Madrid voitti vielä Espanjan, Italian, Portugalin ja Ranskan mestarijoukkueiden välillä pelatun Copa Latinan. Vuonna 1956 Villalongasta tuli 36 vuoden ja 185 päivän iässä ensimmäinen ja yhä tähän päivään asti nuorin Euroopan cupin voittanut valmentaja. Vuonna 1957 joukkue voitti harvinaisen triplamestaruuden Espanjan pääsarjamestaruuden, Copa Latinan ja Euroopan cupin muodossa
Menestyksestä huolimatta Villalonga erotettiin vuonna 1957. Villalongan ja seuran teknisenä sihteerinä toimineen entisen pelaajan Juan Antonio Ipiñan keskinäinen suhde oli ajatunut pisteeseen, jossa kaksikko ei edes puhunut toisilleen, ja tilanne oli sietämätön sekä pelaajille että seuran puheenjohtajalle Santiago Bernabéulle. Ipiña sai pitää paikkansa, mutta Villalonga joutui lähtemään ja valmentajaksi pestattiin argentiinalainen Luis Carniglia. Carniglian ja häntä seuranneen Miguel Muñozin johdolla Real Madrid voitti vielä kolme peräkkäistä Euroopan cupia.
Atlético Madrid
Pidettyään kahden vuoden tauon jalkapallosta palkattiin Villalonga Real Madridin paikallisvastustajan Atlético Madridin tekniseksi sihteeriksi vuonna 1959. Jo saman vuoden lokakuussa hänet siirrettiin seuran edustusjoukkueen valmentajaksi erotetun Ferdinand Daučíkin tilalle.
Villalongan valmennuksessa Atlético voitti historiansa ensimmäisen Espanjan cupin vuonna 1960 ja uusi mestaruuden vuonna 1961. Molemmilla kerroilla loppuottelussa oli vastassa Real Madrid ja näin ”kostonsa” sai sekä Villalonga että Atlético, jonka Real Madrid oli kauden 1958–1959 Euroopan cupin välierissä pudottanut. Vuonna 1961 Atlético myös sijoittui pääsarjassa toiseksi ja vuonna 1962 se ylsi Cup-voittajien cupin loppuotteluun. Fiorentinaa vastaan pelattu loppuottelu päättyi tasan 1–1, ja koska tuolloin ei ratkaistu tasatilannetta rangaistuspotkukilpailulla, jouduttiin pelaamaan uusintaottelu. Aikatauluongelmista johtuen ottelu järjestettiin kuitenkin vasta syyskuussa, johon mennessä Villalonga oli jo poistunut Atléticon palveluksesta. Atlético voitti ottelun puhtaasti 3–0 ja omisti mestaruuden entiselle valmentajalleen.
Espanjan maajoukkue
Villalongasta tuli Espanjan maajoukkueen valmentaja vuonna 1962, ja vuonna 1964 joukkue voitti Euroopan-mestaruuden, joka oli sen ensimmäinen ja vuoteen 2008 asti ainoa mestaruus. Karsinnoissa Espanja pudotti Romanian, Pohjois-Irlannin ja Irlannin, ja sai järjestääkseen välierästä, pronssiottelusta ja loppuottelusta koostuneen lopputurnauksen. Välierässä Espanja sai vastaansa karsintavaiheessa vakuuttavasti esiintyneen Unkarin ja voitti 2–1. Loppuottelussa joukkue kohtasi hallitsevan mestarin Neuvostoliiton. Madridin Santiago Bernabéulla pelatussa loppuottelussa Pereda vei isännät johtoon vain kuuden minuutin pelin jälkeen, mutta Husainovin tasoitettua vapaapotkusta tarvitsi Espanja vielä Marcelinon viime minuuteilla tekemän puskumaalin voittaakseen lopulta 2–1.
Villalonga johdatti Espanjan myös vuoden 1966 maailmanmestaruuskilpailuihin, joissa menestystä ei kuitenkaan tullut. Espanja voitti alkulohkossaan Sveitsin, mutta tappio Argentiinalle ja Saksalle tiesi ennenaikaista kotimatkaa. Saksa-ottelu jäi Villalongan viimeiseksi maajoukkueen valmentajana.
Valmentajauran jälkeen
Valmentajauransa jälkeen Villalonga toimi Espanjan kansallisen valmentajaoppilaitoksen johtotehtävissä ja Madridin teknillisen yliopiston urheilutieteellisen tiedekunnan INEF:n professorina. Hän palasi myös sotilastehtäviin ja yleni everstiluutnantiksi ennen kuolemaansa 53 vuoden iässä vuonna 1973.
Saavutukset
Real Madrid
Atlético Madrid
Espanjan maajoukkue
Ulriika Eleonoora
Ulriika Eleonoora (23. tammikuuta 1688 – 24. marraskuuta 1741) oli Ruotsin kuningatar 1718–1720, ja Kaarle XII:n sisar. Hänen lyhyellä valtakaudellaan Ruotsissa alkoi vapauden aika, kuninkaan yksinvallan sijasta vähitellen lähes kaikki valta keskitettiin valtiopäiville.
Ulriika eli suurimman osan elämästään muiden varjossa, mutta sisarensa kuoltua 1708 jälkeen hän alkoi saada huomiota, ja vuonna 1713 hänet valittiinkin sijaishallitsijaksi. Hän johti maata sillä aikaa kun kuningas oli ulkomailla. Heti ensimmäisessä istunnossaan hän teki tärkeän päätöksen ja kutsui valtiopäivät koolle. Hän osallistui kuitenkin harvoin valtaneuvoston kokoontumisiin.
Kaarle XII:n kuoltua 1718 hänelle ei ollut itseoikeutettua kruununperijää, mutta kaksi mahdollista ehdokasta kuitenkin löytyi. Toinen heistä oli Ulriikan aviomies Fredrik Hesseniläinen ja toinen Hedvig Sofian poika, Holstein-Gottorpin herttua Kaarle Fredrik, jota tuki holsteinilainen puolue. Tämän jälkeen Ulriika Eleonoora ilmoitti nousseensa valtaistuimelle. Valtiopäivät suostuivat tunnustamaan Ulriika Eleonooran sillä ehdolla, että hän hyväksyi hallitusmuodon, joka vähentäisi tuntuvasti kuninkaan valtaa.
Vuonna 1720, kun Ulriika Eleonoora luovutti kruununsa miehelleen Fredrik I:lle, tämä luovutti osan valtaa valtiopäiville. Tämä päätti ajanjakson, jota kutsutaan itsevaltiuden ajaksi.
Fredrikin matkustaessa ulkomaille vuonna 1731 ja sairastaessa vuonna 1738 Ulriika Eleonoora palasi jälleen sijaishallitsijaksi.
Ulriikan ja Fredrik I:n avioliitto oli lapseton.
Ulriika luopui kruunusta lähinnä miehensä takia, sillä tämä oli koko ajan neuvonut Ulriikaa hänen ollessaan hallitsijana. Ulriika rakasti miestään, mutta tämä lähinnä vain tahtoi Ulriikan siksi, että tällä oli valtaa, ja että Ulriika pystyisi saattamaan Fredrikinkin johtavaan asemaan. Ulriika oli uskova, ja kuningattarena olemisen jälkeen hän ryhtyi hyväntekeväisyystyöhön. Hän oli myös kiinnostunut koruista ja hopearahojen keräämisestä.
Ulriika Eleonooran mukaan on nimetty Ullanlinnan kaupunginosa Helsingissä. Hänelle nimetty kirkko oli Helsingin tuomiokirkon edessä olevalla aukiolla ennen tuomiokirkon rakentamista.
Eino Isohanni
Eino Viljami Isohanni (15. syyskuuta 1914 Kannus – 16. toukokuuta 1984 Kokkola) oli suomalainen toiminnanjohtaja ja kirjailija.
Valkohilppa
Ulkonäkö ja koko
Valkohilppa on pystyvartinen, yksivuotinen kasvi. Juuresta kasvaa yksi tai muutama varsi, joista tulee noin 20–30 cm pitkiä. Juuristo on kuitumainen eikä kasva syvälle. Kasvi on parilehtinen, lehdet liuskaisia. Kukat ovat säännöllisiä ja täydellisiä, terälehdet noin 1–1,5 cm pitkiä. Kasvin siemenet ovat noin 3 mm kooltaan.
Kasvu
Kukissa on sekä heteet että emit, mutta pölytys vaatii mehiläisiä, koska heteet kypsyvät ennen kuin emit ovat ehtineet kypsyä. Kasvi kukkii touko–kesäkuussa. Kasvi sietää niin hiekkaista, multaista kuin savistakin maata eikä ole tarkka happamuudesta. Kasvi suosii kosteaa maaperää ja kaihtaa varjoa. Kasvia tavataan merenpinnan tasolta aina 1 200 metrin korkeuteen asti.