cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Georg C. Ehrnrooth
Poliittiset linjaukset ja toiminta
Poliittiselta linjaltaan Ehrnrooth oli konservatiivis-oikeistolainen, mikä tarkoitti hänen kohdallaan erityisesti perustuslaillisuuden, isänmaallisuuden ja länsimaisen yhteiskuntajärjestelmän korostamista. Näiden arvojen vaaliminen teki hänestä sekä oikeistolaisen että vakaumuksellisen antikommunistin. Hänelle Neuvostoliitto ja kommunismi edustivat sitä, mikä Suomen kannalta oli vaarallista ja halveksittavaa. Sosiaalipoliittisissa kysymyksissä Ehrnrooth ei kuitenkaan ollut puhtaasti oikeistolainen ja tämän takia hänen sijoittamisensa tiettyyn kohtaan vasemmisto-oikeisto-akselilla ei ollut helppoa. Varsinkin vanhusten asioiden ajaminen kunnallisessa ja valtakunnallisessa politiikassa oli hänelle tärkeää. Jutta Zilliacus sanookin, että Ehrnroothilla oli ”sydän vasemmalla puolella” varsinkin vanhustenhuoltoon liittyvissä kysymyksissä.
Perustuslaillisuus muodosti tärkeän viitekehyksen Ehrnroothin poliittiselle toiminnalle. Tämän kautta voi myös ymmärtää Ehrnroothin vahvat kannanotot parlamentarismin ja kansanvaltaisuuden puolesta. Demokratian kannalta perustuslait ja niiden suojeleminen olivat Ehrnroothin mielestä ensisijaisen tärkeää, sillä vain laillisuus takaisi kansanvaltaisuuden. Ehrnroothin kohdalla perustuslaillisuuden korostamista ei voida pitää ihmeenä, olihan hänellä taustallaan sekä oikeustieteelliset opinnot että verenperintö. Hänen isoisänsä Carl Mannerheim oli autonomian ajan tunnetuimman perustuslaillisen Leo Mechelinin hengenheimolainen. Kotikieleltään ruotsinkielisen Ehrnroothin perustuslaillisuus sisälsikin samoja aineksia kuin Leo Mechelinin edustama suuntaus. Ehrnroothin ja Mechelinin perustuslaillisuudessa oli myös yhtäläisyyksiä, erityisesti idänpolitiikassa. Molemmat edustivat tiukkaa laillisuuslinjaa ja peräänantamattomuutta, mikä johti ristiriitoihin myöntyvyyslinjalaisten kanssa. Mechelinillä vastustajat olivat fennomaaneja, Ehrnroothilla äärivasemmisto ja K-linjalaiset.
Ongelmia RKP:n johdon kanssa
Ehrnroothin taipumattomuus poliittisessa linjassaan ja tunteenomainen suhtautuminen poliittisiin kiistakysymyksiin aiheuttivat ongelmia RKP:n johdon ja Ehrnroothin välille. Vedenjakajana puolueen ja Ehrnroothin suhteissa voidaan pitää vuoden 1968 presidentinvaaleja, jolloin Ehrnrooth asettui tukemaan Kansallisen Kokoomuksen Matti Virkkusta, kun taas RKP:ssä katsottiin tärkeämmäksi varmistaa hallituskelpoisuus ja siten asettua Kekkosen taakse. 1970-luvulle tultaessa Ehrnrooth joutuikin yhä suurempiin ristiriitoihin RKP:ssä. Tähän vaikutti etenkin RKP:n oikeistosiiven hajoaminen ja Helsingin piirin siirtyminen kekkoslaisten hallintaan.
Lopulta RKP:n ja Ehrnroothin suhde tuli katkeamispisteeseen poikkeuslakia säädettäessä vuonna 1973. Ehrnrooth ei voinut hyväksyä Urho Kekkosen uudelleenvalitsemista poikkeuslailla kansan mielipidettä kuulematta. RKP:sta erottuaan Ehrnrooth perusti Suomen Perustuslaillisen Kansanpuolueen eli SPK:n, jonka nimeksi vaihdettiin myöhemmin Perustuslaillinen Oikeistopuolue (POP). Toinen SPK:n ensimmäisistä kansanedustajista oli kokoomuksesta samoihin aikoihin eronnut Salme Katajavuori, joka kuitenkin myöhemmin − kansanedustajauransa jo päätyttyä − palasi kokoomukseen. Vuonna 1977 SPK:n kansanedustajaksi tuli Kullervo Rainio, joka ajautui välirikkoon kokoomuksen johdon kanssa puolueen asetuttua Urho Kekkosen taakse vuoden 1978 presidentinvaaleissa. SPK asetti ehdokkaakseen Kekkos-kriittisen Ahti M. Salosen, joka puolestaan erotettiin asian vuoksi SDP:stä.
Kommunisminvastaisuus
Kommunisminvastaisuutta voidaan pitää tärkeänä osana Ehrnroothin poliittista asennoitumista. Tästä samasta kumpusi myös hänen Kekkos-vastaisuutensa. Vaaran vuosien aikana heränneet epäilyt Kekkosen isänmaallisuudesta ja kommunistisympatioista olivatkin hänen Kekkos-vastaisuutensa taustalla. Myönteistä suhdetta Kekkoseen ei voinut syntyä myöhemminkään, siitä pitivät huolen Kekkosen myöhempi toiminta muun muassa yöpakkaskriisin ja noottikriisin aikana. Vuoden 1956 presidentinvaalit ja kommunistien julkinen tuki Kekkoselle todistivat Ehrnroothille sen, mitä arvoja Kekkonen edusti.
Poppa Joe (albumi)
Poppa Joe on The Sweet -yhtyeen vuonna 1972 vain Italiassa julkaistu albumi. Mukana on kappaleita yhtyeen debyyttialbumilta Funny How Sweet Co-Co Can Be sekä yksittäisiä singlejen a- ja b-puolia.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Miinaajakoimaiset
Miinaajakoimaiset (Gracillarioidea) on perhosten yläheimo. Sen kolmeen heimoon kuuluu maailmanlaajuisesti yli 2000 perhoslajia. Suomesta lajeja tunnetaan noin sata.
Miinaajakoimaiset ovat pieniä tai erittäin pieniä perhosia, joiden siipiväli vaihtelee 5–15 mm. Siivet ovat kapeat, pitkien ripsien reunustamat ja joillakin lajeilla metallinhohtoiset. Ne muistuttavat suuresti sekä kehrääjäkoimaisia että koimaisia perhosia. Ensmmäisestä ne kuitenkin erottuvat siinä että ennen aikuisen perhosen kuoriutumista kotelo työntyy osittain ulos kotelokopastaan selkäpuolen piikkien avulla eikä aikuisen koiraan takaruumiin kahdeksannessa jaokkeessa ole kehrääjäkoimaisille ominaisia pleuraaliliuskoja. Koimaisista ne eroavat pään rakenteiden ja siipisuoniston perusteella. Lisäksi toukat elävät nuoruusvaiheensa kasvin lehtien sisällä tai kovertajina, eivät vapaina kuten koimaisten perhosten toukat. Aikuisten perhosten tuntosarvet ovat tavallisesti vähintään etusiiven pituiset ja yleensä päälaen pistesilmät puuttuvat. Chaetosemat puuttuvat aina. Suurella osalla lajeista on tunnusomainen lepoasento, jossa perhonen nostaa ruumiinsa irti alustasta pää ylöspäin.
Naaraat munivat munat yksitellen ravintokasville, johon ne kiinnittyvät liimamaisella aineella. Kuoriutuva toukka on kokonaan raajaton tai sen raajat ovat surkastuneet ja kaivautuu heti kasvin sisään.
BRDC International Trophy 1950
BRDC International Trophy 1950 oli 26. elokuuta 1950 ajettu Formula 1:n MM-sarjan ulkopuolinen kilpailu. Kilpailu ajettiin Silverstonen radalla Isossa-Britanniassa, ja sen voitti italialainen Nino Farina ennen paalulta lähtenyttä argentiinan Juan Manuel Fangiota. Kilpailun nopeimman kierroksen ajoi Fangio, mutta koska Farina ajoi saman ajan, kilpailun nopein kierros jaettiin Fangiolle ja Farinalle.
Jättiläisplaneetta
pienoiskuva|Aurinkokunnan jättiläisplaneetat ylhäältä alaspäin: [[Neptunus, Uranus, Saturnus ja Jupiter ]]
BRDC International Trophy 1950
Koska kilpailu ei kuulunut MM-sarjaan, siitä ei jaettu MM-pisteitä.
Tulokset
Punataustaiset kuljettajat eivät selvinneet alkueristä finaaliin
Jättiläisplaneetta
Jättiläisplaneetta, kaasujättiläinen tai joviaaninen planeetta (Jupiteria muistuttava planeetta) on suuri planeetta, jossa on runsaasti kaasumaisia ainesosia. Jupiter on aurinkokunnan jättiläisplaneetoista suurin. Se on lähinnä jättimäinen vetypallo, joka oli kuitenkin aivan liian pienimassainen kehittyäkseen tähdeksi. Sen massa on noin 300 Maan massaa. Aurinkokunnan jättiläisplaneetat ovat Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus. Koska Uranuksen ja Neptunuksen arvellaan koostuvan enimmäkseen jäästä, niitä sanotaan joskus jääjättiläisiksi.
Rakenne
pienoiskuva|Aurinkokunnan jättiläisplaneettojen massat suhteessa toisiinsa. Maasta katsoen jättiläisplaneetat ovat huomattavan kaukana Auringosta. Niiden etäisyydet Auringosta ovat noin 5–30 AU (1 AU on Maan keskimääräinen etäisyys Auringosta). Jättiläisplaneetat ovat Maata paljon suurempia, niillä on usein suuri määrä niiden kokoon verrattuna pieniä kuita ja niillä on renkaita.
Huomattava osa jättiläisplaneetan materiasta koostuu niin sanotusta aurinkomateriasta, eli vedystä ja heliumista. Jättiläisplaneetan ulommat kerrokset ovat kaasumaisia. Sisempänä arvellaan olevan nestemäistä molekyylimuodossa olevaa vetyä, nestemäistä metallista vetyä, jäätä, kiveä sekä rautaa. On kiistelty siitä, kuinka suuri kiinteästä aineesta oleva ydin esimerkiksi Jupiterilla on. Ytimen massa lienee 10–50 Maan massaa.
Massiivisetkaan jättiläisplaneetat eivät ole tilavuudeltaan puoltatoista kertaa Jupiteria suurempia, koska kaasu puristuu helposti kokoon oman painonsa alla. Jättiläisplaneetan massan yläraja lienee 13 Jupiterin massaa, jota suuremmat kohteet ovat ruskeita kääpiöitä, joissa tapahtuu jonkin aikaa tähdille tyypillisiä ydinreaktioita.
Noin 3–13 Jupiterin massaiset planeetat ovat eräänlaisia ”megaplaneettoja”, joilla saattaa muissa aurinkokunnissa olla soikea rata. Jättiläisplaneetta voi syntyä tiivistymällä suoraan tiheästä kaasupilvestä tai siten, että riittävän suuri kivestä ja jäästä kostuva ydin kerää runsaasti kaasua ympärilleen.
Renkaat ja kuut
Kaikilla aurinkokunnan jättiläisplaneetoilla tiedetään olevan renkaat. Saturnuksen renkaat näkyvät Maahan asti hyvin. Uranukselta löydettiin renkaat vuonna 1977. Jupiterin rengas on hyvin himmeä. Renkaat ovat suunnilleen 2–3 planeetan säteen päässä sen keskustasta. Lähellä renkaita kiertää pieniä, muutaman kilometrin kokoisia kuita, kauempana satojen kilometrien läpimittaisia suuria kuita ekvaattoritasossa. Vain Neptunuksen kuujärjestelmä on tästä poikkeus, mutta silläkin on pieniä kuita ja renkaat. Renkaat ja kuut ovat planeetan päiväntasaajan tasossa. Tämä ja planeettojen kuujärjestelmien samankaltaisuus viittaa yhtenäiseen syntytapaan.
Kaasu- ja jääjättiläiset
Jupiter ja Saturnus koostuvat lähinnä vedystä ja heliumista, joten niitä kutsutaan kaasujättiläisiksi. Samaan tapaan Uranusta ja Neptunusta, joiden massasta huomattavan suuri osa koostuu astrofyysisistä jäistä, kuten vedestä, metaanista, rikkivedystä ja ammoniakista, voisi kutsua jääjättiläisiksi. Nämä ”jäät” eivät kuitenkaan ole kiinteässä muodossa vaan nesteenä. Voi myös olla että Uranus ja Neptunus koostuvat pääasiassa ”kiven” sekä vedyn ja heliumin seoksesta toisin kuin Jupiter ja Saturnus, joiden koostumuksesta pääosan täytyy niiden tiheyden vuoksi olla ainoastaan vetyä ja heliumia. Jupiteria ja Saturnusta vastaavien planeettojen massa on noin 30–300 Maan massaa. Uranusta ja Neptunusta vastaavien eksoplaneettojen massa on noin 10–30 Maan massaa.
Kaasukääpiöt
Kaasukääpiöt eli mini-Neptunukset ovat Neptunusta pienempiä, mutta Maata paljon suurempia planeettoja, joilla on ympärillään paksu vetykaasukehä. Kaasukääpiöiden rakenne on tavallisimmin kiviytimen ympärillä jäätä ja vettä, ja uloinpana vetykaasukehä. Kaasukääpiöt ovat noin 2–4 Maan säteisiä. Niinpä niiden massa saattaa olla 2–20 Maan massaa, riippuen sisäisestä rakenteesta. Kaasukääpiöiden todennäköinen olemassaolo on johdettu teoreettisesti Uranuksesta ja Neptunuksesta ajattelemalla, että näitä pienempiä paksun vetykaasukehän omaavia planeettoja on eksoplanettojen joukossa. Noin 2,3 Maan massainen Kepler-11f on luultavasti kaasukääpiö.
Super-Jupiterit
Muilta tähdiltä on löydetty jupiteria noin 3–13 kertaa massiivisempia super-Jupitereita, muun muassa Kappa Andromedae b, jonka massa on 12–13 Jupiterin massaa, juuri ruskeaa kääpiötä pienempi.
Synty
Yleensä jättiläisplaneettojen uskotaan syntyneen siten, että noin 10–15 Maan massainen ydin kasautui ensin aurinkoa kiertävässä kiekkomaisessa kaasu- ja pölypilvessä. Kun ydin oli näin massiivinen, se keräsi kaasua itseensä. Prosessi olisi vienyt miljoonia vuosia. Uranuksen ja Neptunuksen varsinkin uskotaan vaellelleen kaasu- ja pikkuplaneettakiekossa ainakin muutaman AU:n verran synnyinsijoiltaan.
Yleisimmän teorian mukaan jättiläisplaneetat Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus ovat syntyneet niin, että alkuaurinkosumussa kivisiä ja jäisiä kappaleita sulautui törmäämällä toisiinsa pitkän ajan kuluessa noin 10–40 Maan massaiseksi ytimeksi, joka melko lyhyessä ajassa keräsi ympärilleen paksun vetyvaipan. Kilpaileva, mutta tutkijoiden piirissä melko epäsuosittu kiekkoepävakaisuusteoria väittää, että jättiläisplaneetat olisivat tiivistyneet suoraan alkuaurinkosumusta oman painovoimansa ansiosta. Aurinkokunnan jättiläisplaneetat ovat teorioiden mukaan vaeltaneet alkuperäisiltä syntymäpaikoiltaan joissain määrin ulospäin vuorovaikuttaessaan Aurinkoa ympäröivän kaasuista ja planetesimaaleista koostuvan sumukiekon kanssa, sekä häiritsemällä toistensa ratoja siihen asti, kun vakaa tila on saavutettu. Uranuksen ja Neptunuksen synty on nykyisten laskujen mukaan mahdotonta niillä etäisyyksillä, joilla ne nyt ovat. Näillä etäisyyksillähän on vain jäisiä pikkuplaneettamaisia Kuiperin vyöhykkeen kohteita. Jättiläisplaneettojen sisemmät kuut ovat syntyneet jättiläisplaneettoja kiertäneestä jäähitusia ja pölyä ja suurempia kappaleita sisältäneestä kiekosta.
Kasautumisteoria
Useimmat Aurinkokunnan syntyteoriat lähtevät nykyään liikkeelle siitä, että Aurinkoa ympäröi alussa kaasusta, pölystä ja jäähitusista koostunut esiplanetaarinen kiekko. Tässä alkuaurinkosumussa oli lumiraja, jonka sisäpuolella ei ollut jäähitusia korkean lämpötilan takia. Yleensä tutkijat ajattelevat jättiläisplaneettojen syntyneen kasautumalla pienemmistä osasista pitkän ajan kuluessa. Alussa oli pölyhituisia, jotka törmäilivät toisiinsa pienellä nopeudella tarttuen kiinni. Ajan kuluessa syntyi kiven kokoisia, pikkuplaneettojen kokoisia planetesimaaleja jne kappaleita, vaikka osa törmäyksistä saattoikin pilkkoa kappaleita alkkutekijöihinsä. Planetesimaalit kasautuivat keskinäisissä törmäyksissä lopulta planeettojen ytimiksi niin sanotussa karkaavassa kasvussa, jossa isot kappaleet keräsivät pienempiä kappaleita itseensä. Kun planeetan ytimen koko kasvoi kriittisen rajan yli, se alkoi kerätä ympäröivästä esiplanetaarisesta kiekosta kaasua, lähinnä vetyä ja heliumia. Kriittinen raja on 5–15 Maan massaa, mikä saavutettiin ennen karkaavan kasvun loppua. Noin viiden Maan massaisia ytimiä saattoi syntyä 3–8 AU:n etäisyydellä ja 10 Maan massaa 3–7,5 AU:n etäisyydellä. Alussa kaasun kertyminen oli hidasta, mutta tietyssä vaiheessa kertyminen alkoi ruokkia itseään ja kaasun kertyminen esimerkiksi jättiläisplaneettaan oli äärimmäisen nopeaa. Tämä alkoi noin 30 Maan massassa.
Jupiter ja Saturnus saattoivat syntyä siinä vaiheessa, missä esiplanetaarisessa kiekossa oli vielä runsaasti kaasua, tai sitä virtasi vielä kiekkoon sisään, toisin kuin pienemmät Uranus ja Neptunus. Tutkijoiden mukaan jättiläisplaneetat syntyivät vasta, kun esiplanetaarisen kiekon kaasu oli jo häviämässä ja sen alkuperäisestä määrästä oli jäljellä vain murto-osa. Alkujupiterin säde oli kaksi Jupiterin sädettä ja pintalämpötila 700 kelviniä. Teorian mukaan Jupiter loisti kasautuessa jopa 0,01 Auringon voimalla, mutta ainakin 1–6 Auringon voimalla. Jupiter avasi eräässä vaiheessa vetovoimallaan kaasusta ja planetesimaaleista koostuvaan esiplanetaariseen kiekkoon aukon, jossa ainakin alussa oli kaksi kaasun syöttövirtausta kohti Jupiteria. Tällöin Jupiterin kasvu hidastui.
Teoreetikot olettavat kasautumisteorian mukaisesti, että jättiläisplaneettojen muodostuminen olisi vaikeaa pienimaissaisille metalliköyhille tähdille. On väitetty, että jättiläisplaneettoja tuottaisi kaksi prosessia, joista toinen harvinaisempi ei riipu tähden metallipitoisuudesta. Nykyisen kasautumisteorian haastaa Gliese 876:n järjestelmä, jossa metallipitoisuus on alhainen. Tähden Fe/H −0,4–0,0 ja keskustähti on pienimassainen, 0,32 Auringon massaa. Tähdellä on kaksi Jupiterin massaista planeettaa.
Kiekkoepävakaisuusteoria
Jotkut tutkijat kannattavat ajatusta, jonka mukaan Aurinkokunan jättiläisplaneetat syntyivät kiekossa olevian häiriöiden luhistuttua oman painovoimansa ansiosta nopeasti, korkeintaan muutaman sadan-tuhannen vuoden sisään kasaan. Tämän kiekkoepävakaisuusteorian ongelmana on yleensä ollut se, että se vaatii suuria ainetiheyksiä.
Aikaskaalaongelma
Kasautumisteorioiden haasteena on ollut aika: monet teoriat vaativat Jupiterin synnyltä monia tai monia kymmeniä miljoonia vuosia, mutta muista tähdistä tehtyjen havaintojen mukaan jättiläisplaneettojen on täytynyt syntyä noin miljoonassa vuodessa.
Perinteisesti on ajateltu että jättiläisplaneettojen synty tapahtui jossain 5–10 AU:n etäisyydellä, missä oli tiheässä jäisiä, hiilivedystä koostuvia tervaisia ja kivisiä kappaleita noin 10–15 g/cm² pintatiheydellä. Kaasua saattoi olla 5×10-11 g/cm³. Erään laskelman mukaan pintatiheys ulkoplaneettojen kohdalla saattoi olla kaksi kertaa minimimassaisen aurinkosumun verran. Tällöin tietokonelaskelmat tuottavat miltei oikeanlaisia planeettoja lukuun ottamatta sitä, että Jupiterille tulee liian raskas ydin. Jupiterin kevyt ydin selitetään nykyään suurella oligarkkivaiheen törmäyksellä, joka tuhosi osan Jupiterin ytimestä. Nykyään Jupiterin väitetään niin sanotussa Grand Tack -mallissa syntyneen asteroidivyöhykkeellä, mutta Uranus ja Neptunus syntyivät 6–8 AU:n päässä Auringosta.
Lucy Davis (esteratsastaja)
Lucy Davis (s. 22. lokakuuta 1992 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen esteratsastaja. Vuoden 2016 kesäolympialaisissa Davis saavutti esteratsastuksen joukkuekilpailussa hopeaa ratsastaen Barron-hevosella. Hänen valmentajanaan toimii alankomaalainen Eric Van der Vleuten.
European Poker Tour
pienoiskuva European Poker Tour (EPT) on Euroopassa vuodesta 2004 järjestetty pokeriturnausten sarja, jonka esikuvana on World Poker Tour (WPT). EPT:n perustaja on englantilainen pokerinpelaaja ja televisiotuottaja John Duthie.
Lucy Davis (esteratsastaja)
Davis on 165 senttimetriä pitkä ja painaa 55 kilogrammaa.
European Poker Tour
EPT-turnausten sisäänostosummat (buy-in) ovat pienempiä kuin WPT:llä ja näin ollen myös ulos maksettavat palkintosummat. Tosin EPT:n suosion kasvun johdosta neljännelle kaudelle turnausmaksuja nostettiin. Erona on myös, että EPT:n finaalipöydässä pelaa kahdeksan pelaajaa WPT:n kuuden sijaan.
EPT:n pääsponsori on PokerStars-nettipokerihuone. PokerStars korvasi EPT:n maailmanlaajuisella PokerStars Championshipillä vuonna 2017, mutta EPT pelattiin jälleen 2018. EPT:n televisiolähetysten emäntinä toimivat Caroline Flack ja Natalie Pinkham sekä kommentaattorina Duthien ohella Colin Murray.
M-33 (1940)
M-33 oli Neuvostoliiton laivaston M-luokan sarjan XIIbis sukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin Nikolajevista Martin telakalta, missä köli laskettiin 31. elokuuta 1938. Se laskettiin vesille 23. kesäkuuta 1940 ja otettiin palvelukseen 18. joulukuuta.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Neuvostoliiton Mustanmeren laivastoon. Alus tuhoutui 24. elokuuta 1942 osuttuaan miinaan Odessan edustalla.
Chūshirō Hayashi
Chūshirō Hayashi (25. heinäkuuta 1920 Kioto, Japani – 28. helmikuuta 2010 Kioto, Japani) oli japanilainen astrofyysikko. Hänelle on myönnetty Eddington-mitali (1970), Kioton palkinto (1995) ja Bruce-mitali (2004). Hänen esittämänsä ja hänen mukaansa nimetty on Hayashi-käyrä.
Hayashi valmistui Tokion yliopistosta vuonna 1942 ja työskenteli toisen maailmansodan jälkeen Kioton ja Osakan prefektuurin yliopistoilla. Hän sai tohtorinarvonsa Kioton yliopistosta ja loi tutkijanuransa pääosin siellä.
Jäämateria
Jäämateria on tähtitieteessä käytetty termi, jolla on jaoteltu aurinkokunnan rakennetta aineiden sulamispisteiden perusteella. Jäämateria koostuu yhdisteistä, jotka haihtuvat helpohkosti, mutta kiinteytyvät vielä suhteellisen korkeissa lämpötiloissa. Näitä ovat hapen, typen ja hiilen vety-yhdisteet. Muita materiatyyppejä ovat maamateria ja aurinkomateria. Aurinkokunnan kappaleet koostuvat näistä eri suhteissa. Esimerkiksi Maa on 70-prosenttisesti maamateriaa ja 30-prosenttisesti jäämateriaa, kun ulommat planeetat koostuvat pääasiassa jäämateriasta. Esimerkiksi Uranus on 80-prosenttisesti jäämateriaa, 10-prosenttisesti aurinkomateriaa ja 10-prosenttisesti maamateriaa.
Luettelo Savukosken julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Savukosken julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Savukosken kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Rex Linn
thumb|right|200px|Rex Linn vuonna 2022 Rex Maynard Linn (s. 13. marraskuuta 1956) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näytteli televisiosarjassa C.S.I. Miami Frank Trippiä. Hän on näytellyt myös muun muassa televisiosarjoissa Kunnian miehet, The Lottery, Tappava ase, Better Call Saul ja Young Sheldon sekä elokuvissa Keikka Bahamalla, Villi tusina, Rankka pari, Cliffhanger – kuilun partaalla, Saalistaja, Kurkunleikkaajien saari ja Toivoton taistelupari.
Arvostelu
pienoiskuva|[[Pere Borrell del Cason maalaus Pakeneva arvostelu vuodelta 1874.]] Arvostelu, arviointi eli kritiikki (kreikan sanasta krinein, ’erottaa, ratkaista’) on arviointiaa, jossa tarkoituksena on arvosteltavan asian arvon tutkiminen, pohtiminen ja määrittely. Kritiikki on siis luonteeltaan arvottavaa. Kritiikki voi olla kielteistä, myönteistä tai rakentavaa, jolloin sen tarkoitus on kehittää arvoa. Kritiikillä voi myös vähätellä arvoa.
Kritiikkiä esiintyy kaikilla elämänaloilla. Kritisoitava aihe voi olla aineeton tai aineellinen. Arvostelu on pohjimmiltaan kantaa ottavaa sosiaalista toimintaa. Kritiikki on ihmisen viestintää toiselle ihmiselle, tai se voi olla yhteisön kollektiivista mielipidettä jotain muuta kohtaan. Kritiikkiä voidaan myös estää ja hallita. Joissakin yhteyksissä kriittisyyttä rajoitetaan tiedonjulkaisua estämällä tai luomalla pelkoa kriittisen tiedon julkaisijoihin. Arvostelijan, arvioijan eli kriitikon antama kritiikki on subjektiivinen analyysi arvosta. Kriitikko kritisoi, eli antaa oman arvionsa arvolle. Arvioija ottaa kantaa ja tulkitsee arvoa.
Taidekritiikki
Taidekritiikki eli taidearvostelu on julkisesti esitettävien taideteosten tai teoskokonaisuuksien, taiteeseen liittyvien ilmiöiden, käsitysten, teorioiden tai taide- ja kulttuuripolitiikan ja taidehistoriallisen arvon ja merkityksen pohtimista ja määrittelemistä. Kritiikkiä harjoitetaan kaikilla taiteenaloilla, mutta usein sana taidekritiikki viittaa nimenomaan kuvataiteen arvosteluun.
Kirjallisuuskritiikki
Kirjallisuuskritiikki eli kirjallisuusarvostelu tutkii, arvioi ja tulkitsee kirjallisia teoksia. Vaikka kirjallisuusarvostelu ja kirjallisuustiede ovat läheisiä, eivät kaikki kirjallisuusarvostelijat ole olleet kirjallisuustieteilijöitä.
Elokuvakritiikki
Elokuvakritiikki on elokuvan kuvailua, erittelyä ja arvottamista. Elokuvakritiikin arvostuksen painopiste on vaihdellut sen historian aikana kantaaottavuuden korostamisesta ranskalaiseen auteur-teoriaan ja viime vuosikymmenien populaarikulttuuriseen näkökulmaan ja genrekritiikkiin.
Musiikkiarvostelu
Musiikkiarvostelu tarkoittaa sävellysten ja musiikkiesitysten arvostelua. Nykyinen musiikkiarvostelutoiminta sai alkunsa 1700-luvulla, kun sanomalehdistö alkoi kehittyä. Musiikkiarvosteluja julkaistaan sekä musiikkilehdissä että päivälehdissä. Ensimmäisenä suomalaisena musiikkiarvostelijana voidaan pitää Axel Gabriel Ingeliusta (1822–1868). Useimmat musiikkiarvostelijat hoitavat tehtäväänsä sivutoimisesti, ja he ovat yleensä koulutukseltaan musiikkitieteilijöitä tai muusikoita.
Uuskritiikki
Uuskritiikki hallitsi angloamerikkalaista kirjallisuudentutkimusta 1900-luvun puolessavälissä, 1920-luvulta 1960-luvun alkuun. Sen kannattajat kiinnittivät huomiota lähilukemiseen ja itse teksteihin ja torjuivat tutkimuksen, joka perustuu tekstin ulkopuolisiin lähteisiin, varsinkin elämäkertaan.
St. Anger
St. Anger on yhdysvaltalaisen Metallica-metalliyhtyeen vuonna 2003 julkaisema kahdeksas pitkäsoitto. Albumia on myyty Suomessa yli 35 000 kappaletta ja se oli vuoden 2003 myydyin ulkomainen albumi Suomessa. St. Anger nousi Suomen virallisen listan ykkössijalle, jolla se vietti neljä viikkoa. Albumi pysyi listalla yhteensä 17 viikkoa. Albumi oli yhtyeen ensimmäinen, joka sai Parental Advisory -merkin.
Taustaa
Albumi on tunnettu erityisesti sen hankalasta tekoprosessista, jota myös dokumenttielokuva Metallica: Some Kind of Monster käsittelee. Sitä vaikeutti yhtyeen pitkäaikaisen basistin Jason Newstedin eroaminen keväällä 2001, ja kitaristi-solisti James Hetfieldin lähdettyä myöhemmin vieroitushoitoon. Albumin julkaisua edeltävinä aikoina yhtyeen jäsenet, eritoten Hetfield ja rumpali Lars Ulrich, olivat kehnoissa väleissä.
Albumilla bassoa soittaa Metallican pitkäaikainen tuottaja Bob Rock, ja erikoisjulkaisun DVD:llä Robert Trujillo, jolla yhtye myös soittaa albumin kokonaisuudessaan äänitysstudioillaan. Myöhemmin myös Trujillo liittyisi Metallican kokoonpanoon. St. Anger on ensimmäinen Metallican albumi, jolla kitaristi Kirk Hammett laulaa taustoja. 1990-luvulla syntyneen nu-metal -genren ollessa suosiossa, myös St. Anger:n kielisoittimet olivat tyylin mukaisesti viritetty matalammalle kuin aiemmin muilla Metallican albumeilla.
Ensiferum
Ensiferum on suomalainen metalliyhtye, jonka musiikissa ja sanoituksissa on vaikutteita viikinkimetallista, folk metalista, melodisesta death metalista, heavy metalista ja Kalevalasta.
Historia
Ensiferum sai alkunsa kitaristi Markus Toivosen ideasta vuonna 1995. Kypsyteltyään ideaa mielessään hän pyysi Kimmo Miettistä rumpaliksi ja Sauli Savolaista basistiksi.
Vuonna 1996 yhtye otti Ensiferum-nimen käyttöönsä. Latinankielinen nimi tarkoittaa ”miekankantajaa”. Samana vuonna yhtyeeseen liittyi kitaristi-laulaja Jari Mäenpää, joka toi mukanaan hienon soittotaidon ja uusia musiikillisia ideoita. He pitivät myös ensimmäisen konserttinsa vuonna 1996 Pasilan nuorisotalolla.
Muut jäsenet hioivat soittotaitojaan Jari Mäenpään suorittaessa asevelvollisuuttaan vuonna 1997. Hänen päästyään armeijasta yhtye alkoi työstää ensimmäistä demoaan. Demo äänitettiin Kivi-Studiolla lokakuussa ja se sisälsi kappaleet ”Frost”, ”Old Man (Väinämöinen)” ja ”Knighthood”.
Vuonna 1998 Ensiferumin oli pidettävä taukoa Kimmo Miettisen liityttyä Arthemesia-yhtyeeseen ja Sauli Savolaisen keskityttyä työhönsä ja koulunkäyntiin. Oliver Fokinista tuli Ensiferumin uusi rumpali. Kimmo Miettisen pikkuveli, Jukka-Pekka ”Jukkis” Miettinen, liittyi yhtyeen basistiksi ollessaan vain 14-vuotias.
Vuoden 1999 tammikuussa äänitettiin uusi demo MD-studiolla. Se sisälsi kappaleet ”The Dreamer’s Prelude”, ”Little Dreamer (Väinämöinen II)”, ”Warrior’s Quest” ja ”White Storm”. Kolmannen ja viimeisen demonsa he äänittivät Janne Joutsenniemen (Suburban Tribe) avulla saman vuoden lokakuussa, jälleen MD-studiolla. Joutsenniemi äänitti ja miksasi kappaleet. Demo sisälsi kappaleet ”Intro”, ”Hero In A Dream”, ”Eternal Wait”, ”Battle Song” ja ”Guardians Of Fate”. Kappaleessa ”Eternal Wait” kuultiin myös Johanna Vakkurin ääntä. Demo oli varustettu uudella Tuomas Tahvanaisen suunnittelemalla logolla.
Spinefarm Records sai demon käsiinsä vuonna 2000 ja teki yhtyeen kanssa levytyssopimuksen. Yhtyeen nimeä kantava debyyttialbumi Ensiferum äänitettiin lokakuussa Sundi Coop -studiossa Savonlinnassa. Kesäkuussa 2001 julkaistulla levyllä vierailivat muun muassa Finntrollissa ja Moonsorrowssa soittava Henri ”Trollhorn” Sorvali (kosketinsoittimet), Johanna Vakkuri (laulu) ja Marita Toivonen (kantele). Meiju Enho liittyi yhtyeen vakituiseksi kosketinsoittajaksi hieman ennen levyn julkaisua.
Kesällä 2003 Ensiferum matkasi Kööpenhaminan Sweet Silence -studiolle äänittääkseen toisen levynsä Iron. Äänitysten jälkeen Jari Mäenpää erotettiin yhtyeestä Ensiferumin ensimmäisen Euroopan kiertueen ja hänen sooloprojektinsa Wintersunin albumin äänitysten päällekkäisyyden aiheuttamien erimielisyyksien takia. Hän perusti sittemmin oman yhtyeensä nimeltä Wintersun. Ensiferumin uudeksi vokalistiksi liittyi Petri Lindroos Norther-yhtyeestä. Lindroosin ääni eroaa Mäenpään äänestä jonkin verran ja jakaa siksi välillä mielipiteitä yhtyeen fanien keskuudessa.
Yhtye aloitti marraskuussa 2006 kolmannen albuminsa äänittämisen. 23. maaliskuuta 2007 julkaistun levyn nimeksi tuli Victory Songs. Levyltä julkaistiin etukäteen single ”One More Magic Potion”. Lisäksi albumin kappaleesta ”Ahti” julkaistiin musiikkivideo.
Kosketinsoittaja Meiju Enho erosi yhtyeestä syyskuussa 2007. Meiju ehti soittaa yhtyeessä lähes kuusi vuotta. Keikoillakin Enhon korvannut Emmi Silvennoinen, tunnettu myös metalliyhtyeestä Exsecratus, liittyi yhtyeeseen myös vakituiseksi jäseneksi 2009.
Kesällä 2009 Ensiferum levytti uutta, neljättä pitkäsoittoaan, joka julkaistiin 16. syyskuuta 2009. Levyn nimi on From Afar. Sen nimikkokappaleesta ja myöhemmin myös ”Twilight Tavernista” julkaistiin musiikkivideot.
Elokuussa 2012 yhtye julkaisi viidennen pitkäsoittonsa, Unsung Heroesin, jonka kappaleesta "In My Sword I Trust" on julkaistu musiikkivideo.
Vuonna 2015 ilmestyi yhtyeen kuudes studioalbumi One Man Army. Seuraavana vuonna Emmi Silvennoinen erosi yhtyeestä ja hänen tilalleen tuli jo viimeisillä Ensiferumin levyillä vieraillut hanuristi Netta Skog. Joulukuussa 2017 yhtye ilmoitti että Netta Skog ei ole enää jatkossa mukana yhtyeen kokoonpanossa.
Helmikuussa 2020 yhtye ilmoitti Pekka Montinin olevan uusi kosketinsoittaja ja laulavan puhtaat vokaaliosuudet tulevalla levyllä.
Huhtikuussa 2020 ilmestyi Markus Laakson kirjoittama ja Liken kustantama Ensiferumista, Moonsorrow’sta, Finntrollista, Turisaksesta ja Korpiklaanista kertova kirja Folk Metal Big 5.
Diskografia
Studioalbumit
EP:t
Kokoelma-albumit
Singlet
Demot
DVD:t
Tauno Palva
Tauno Kalevi Palva (17. lokakuuta 1925 Hyvinkää – 27. huhtikuuta 2019 Kauniainen) oli Helsingin yliopiston korva-, nenä- ja kurkkutautien professori.
Palvan vanhemmat olivat maanviljelijä Akseli Emil Palva ja emäntä Olga Palander. Koulunsa Palva kävi Hyvinkäällä, ylioppilaaksi hän tuli Hyvinkään yhteiskoulusta 1944. Palva valmistui Helsingin yliopistosta lääketieteen kandidaatiksi 1947. Lääketieteen lisensiaatti hänestä tuli Turun yliopistosta 1950 ja tohtoriksi hän väitteli siellä 1952.
Palva työskenteli Turun yliopistollisen keskussairaalan korvaklinikalla vuoteen 1963, jolloin hänet nimitettiin Oulun yliopiston ensimmäiseksi vakinaiseksi lääketieteen professoriksi. Tiedekuntansa dekaanina Palva toimi 1964–1965 ja yliopiston vararehtorina 1965–1968. Vuonna 1974 hänet valittiin Helsingin yliopiston korva-, nenä- ja kurkkutautien professoriksi, missä tehtävässä hän toimi eläkkeelle jäämiseensä saakka, vuoteen 1990. Palva oli erikoistunut audiologiaan ja sisäkorvan sairauksiin, mutta tutki myös keskikorvan anatomiaa ja patologiaa. Sisäkorvaproteesien käyttö aloitettiin hänen johdollaan, samoin kuin sovellettiin mikrokirurgiaa korvaleikkauksiin. Palva on kansainvälisesti tunnettu ja tunnustettu tutkija, joka sai useita palkintoja, kuten Pohjolan ja Suomi-yhtiön lääketieteen palkinnon, joka myönnettiin hänelle 1989.
Palvan veli oli sähkötekniikan professori ja VTT:n tutkimusjohtaja Veikko Palva. Palvan puoliso vuodesta 1951 oli Vuokko Annikki Väisälä (s. 1928), professori Yrjö Väisälän tytär. Yrjö Väisälän vuonna 1939 löytämä pikkuplaneetta 2885 Palva on nimetty Tauno Palvan mukaan.
Common Lisp
Common Lisp on Lisp-ohjelmointikieli, jolle on ANSI-standardi X3.226-1994. Koska Common Lisp kehitettiin standardisoimaan sitä edeltävien Lisp-murteiden ominaisuudet, se on ennemminkin kielen määritelmä kuin toteutus. Standardinmukaisia Common Lisp -toteutuksia (kääntäjiä ja tulkkeja) on monia, niin yksityisiä kuin avoimen lähdekoodin toteutuksia.
Common Lisp on yleiskäyttöinen ohjelmointikieli, toisin kuin jotkin Lisp-murteet, kuten Emacs Lisp ja AutoLISP, jotka ovat vain tietylle ohjelmalle kehitettyjä laajennoskieliä. Toisin kuin monet aikaisemmat Lisp-murteet, Common Lisp (kuten myös Scheme) käyttää muuttujien staattista näkyvyyttä.
Common Lisp on monta ohjelmointiparadigmaa tukeva kieli, joka:
Datatyypit
Common Lispissä on runsaasti datatyyppejä, enemmän kuin monissa muissa ohjelmointikielissä.
Skalaarityypit
Numeeriset tyypit sisältävät kokonaisluvut, rationaaliluvut, liukuluvut ja kompleksiluvut. Common Lisp sisältää myös <tt>bignum</tt>-tyypin esittämään mielivaltaisen suuria ja tarkkoja lukuja. <tt>ratio</tt>-tyyppi esittää rationaaliluvut tarkkoina arvoina, mikä on mahdotonta suuressa osassa kieliä. Tarvittaessa Common Lisp suorittaa automaattisen tyyppimuunnoksen numeeristen tyyppien välillä.
Common Lispin merkki (<tt>character</tt>-tyyppi) ei ole rajoittunut vain ASCII-merkkeihin – onhan Lisp on kehitetty ennen ASCII:ta. Jotkut modernit toteutukset tuntevat Unicode-merkistön.
Symboli (<tt>symbol</tt>-tyyppi) on yleinen Lisp-murteissa, mutta suurelta osin tuntematon muissa kielissä. Symboli on uniikki, nimetty data-arvo. Symbolit Lispissä vastaavat muiden kielten nimiä, kuten funktioiden ja muuttujien nimiä. Lispissä ne ovat kuitenkin yleiskäyttöisempiä ja niitä voi käyttää myös sellaisenaan. Normaalisti, kun symboli evaluoidaan, sitä vastaavan muuttujan arvo palautetaan. Avainsanasymbolit, kuten <tt>:foo</tt> kuitenkin evaluoituvat takaisin itsekseen, ja totuusarvot esitetään Common Lispissä niille varatuilla symboleilla <tt>t</tt> ja <tt>nil</tt>.
Tietorakenteet
Common Lispin sekvenssi-tyyppeihin kuuluvat listat, vektorit, bittivektorit ja merkkijonot. Common Lispissä on monia funktioita, jotka toimivat mille tahansa sekvenssille.
Kuten muissakin Lisp-murteissa, Common Lispissä listat rakentuvat pareista (<tt>cons</tt>). Pari on tietorakenne, jossa on kaksi alkiota, ensimmäinen on car ja toinen on cdr. Lista on linkitetty ketju pareja siten, että jokaisen parin car osoittaa listan alkioon ja cdr osoittaa seuraavaan pariin – paitsi listan viimeisellä parilla, jonka cdr-alkio on <tt>nil</tt>-arvo. Pareja voi helposti käyttää myös esittämään esimerkiksi puita ja muita muita monimutkaisia tietorakenteita.
Common Lisp tukee moniulotteisia taulukoita, joiden kokoa voi tarvittaessa muuttaa dynaamisesti. Moniulotteisia taulukoita voi käyttää esimerkiksi matriisilaskennassa. Vektori on yksiulotteinen taulukko. Taulukot voivat sisältää minkä tahansa tyyppistä dataa (myös siten että taulukon eri alkiot ovat erityyppisiä), tai ne voi erikoistaa sisältämään vain yhden tyyppisiä alkioita. Monet Common Lisp -toteutukset pystyvät optimoimaan taulukko-operaatioita, kun taulukko on erikoistettu yhdelle tyypille. Kahdelle tietylle tyypille erikoistetulle taulukolle on oma nimi: Merkkijono on vektori, joka sisältää merkkejä, ja bittivektori on vektori joka sisältää bittejä.
Hajautustauluihin talletetaan data-arvojen välisiä assosiaatioita. Mitä tahansa objektia voi käyttää avaimena tai arvona. Hajautustaulujen koko muuttuu automaattisesti tarvittaessa.
Paketit ovat symbolikokoelmia. Niitä käytetään pääasiassa erottamaan ohjelman eri osat nimiavaruuksiksi. Paketti voi julkistaa (export) symboleita merkiten ne osaksi paketin julkista rajapintaa.
Tietueet esittävät mielivaltaisen monimutkaisia tietorakenteita, joissa on alkioita. Ne vastaavat C:n <tt>struct</tt>eja tai Pascalin <tt>record</tt>eja.
Luokkien instanssit ovat samanlaisia kuin tietueet, mutta liittyvät Common Lispin oliolaajennukseen, CLOS:iin.
Funktiot
Common Lispissä funktio on datatyyppi. On esimerkiksi mahdollista kirjoittaa funktioita, jotka ottavat parametreikseen toisia funktiota tai palauttavat funktioita. Tämä mahdollistaa erittäin yleiskäyttöisten operaatioiden toteuttamisen.
Common Lispin kirjastofunktiot tukeutuvat tällaisiin korkeamman asteen funktioihin. Esimerkiksi sekvenssin järjestävälle -funktiolle annetaan parametrina vertailufunktio. Tämä mahdollistaa minkä tahansa tyyppisen datan järjestämisen.
Jos F on funktion nimi, argumentit A1, A2, ..., An evaluoidaan vasemmalta oikealle, ja funktio suoritetaan näillä argumenteilla.
Funktioiden määrittely
Makrolla  määritellään funktioita.
Luettelo Gene Hackmanin saamista palkinnoista ja ehdokkuuksista
Tämä on luettelo Gene Hackmanin saamista palkinnoista ja ehdokkuuksista.
Common Lisp
Funktioiden määrittely
Funktion määrittely voi sisältää julistuksia (declaration), jotka antavat kääntäjälle vihjeitä optimointiasetuksista tai argumenttien tyypeistä. Ne voivat myös sisältää dokumentaatiomerkkijonoja (docstring), joita voidaan käyttää interaktiiviseen dokumentaatioon.
Nimettömiä funktioita voi määritellä käyttämällä operaattoria. Lisp-ohjelmointityyli käyttää usein korkeamman asteen funktioita, joille on hyödyllistä antaa nimettömiä funktioita argumentteina.
Funktioiden määrittelyyn ja käsittelyyn on myös muita operaattoreita. Funktion voi esimerkiksi kääntää (tai uudelleenkääntää) käyttäen operaattoria. (Jotkin Lisp-toteutukset ajavat funktioita oletuksena tulkissa ja kääntävät vasta kehotuksesta; toiset kääntävät kaikki funktiot lennossa.)
Funktioiden nimiavaruus
Funktioiden nimiavaruus on erillinen muuttujien nimiavaruudesta. Tämä on suurin ero Common Lispin ja Schemen välillä. Joitain operaattoreita, jotka määrittelevät nimiä funktioiden nimiavaruuteen, ovat,  , ja.
Muut tyypit
Common Lispissä on muitakin datatyyppejä, kuten:
Common Lispissä on myös työkalut olio-ohjelmointiin, Common Lisp Object System eli CLOS, joka on yksi kaikkein voimakkaimmista oliomalleista.
Toteutukset
Common Lisp on määritelty paperilla (kuten Ada tai C) eikä yhdessä toteutuksessa (kuten Perl tai Python). Common Lispille on monia toteutuksia, ja standardi ilmaisee alueet, joissa ne voivat oikeaoppisesti erota toisistaan.
Lisäksi toteutusten mukana on tapana tulla myös funktiokirjastoja, jotka tarjoavat toiminnallisuuksia, joita ei ole kuvattu standardissa. Avoimen lähdekoodin kirjastoja on luotu tukemaan näitä ominaisuuksia siirrettävällä tavalla, mm. Common-Lisp.net.
Suurin osa Common Lisp -toteutuksista kääntää funktiot natiiviksi konekieleksi. Toiset kääntävät tavukoodiksi, mikä vähentää nopeutta mutta parantaa binäärikoodin siirrettävyyttä. Se harhaluulo, että Lisp on puhtaasti tulkattu kieli, johtuu luultavasti siitä, että Common Lisp -ympäristö tarjoaa interaktiivisen kehotteen, johon voi kirjoittaa koodia, ja siitä, että funktiot käännetään yksi kerrallaan.
Mia Halme
Mia Halme (s. 9. joulukuuta 1968) on suomalainen käsikirjoittaja ja dokumenttiohjaaja. Halmeen dokumentti huostaanotetuista lapsista, Ikuisesti sinun, sai Parhaan dokumentin Jussin vuoden 2012 Jussi-gaalassa.
Huhtikkuussa 2023 uutisoitiin, että Mia Halme ohjaa ensimmäisen suomalaisen dokumenttisarjan HBO Max -palveluun. Kolmiosainen dokumenttisarja kertoo pääministeri Sanna Marinin johtamasta hallitusviisikosta.
Halmeen aviomies on elokuvaohjaaja Aleksi Salmenperä.
Häävälä
Häävälä on keskiaikainen kylä Halikossa, joka sittemmin on jaettu Ali-Häävälän ja Yli-Häävälän kyliksi.
Häävälä sijaitsee Halikonjoen varrella Märynummen harjumuodostuman luoteisosassa. Rainoja erottaa kylät toisistaan. Vakituista asutusta ja maanviljelystä molemmissa Häävälöissä oli mahdollisesti ennen 1300-lukua. Ala-Häävälän alueella sijaitsevalta Häävälän linnavuorelta on löytynyt merkkejä rautakautisesta asutuksesta. Alueella on myös useita muita rautakaudella käytössä olleita linnavuoria. Alle seitsemän kilometrin päässä Häävälän linnavuoresta sijaitsevat Pailinnan linnamäki, Rikalan linna sekä Veitakkalan linnamäki.
Nykyään Häävälässä viljellään edelleen maata, vaikka maatilojen määrä onkin laskenut. Kylissä on omakotitaloasutusta. Ali-Häävälässä on Halikonjoen ylittävä pieni silta. Yli-Häävälän entinen päärakennus on nykyään autio ja huonossa kunnossa.
M-34 (1940)
M-34 oli Neuvostoliiton laivaston M-luokan sarjan XIIbis sukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin Nikolajevista Martin telakalta, missä köli laskettiin 22. helmikuuta 1939. Se laskettiin vesille 23. kesäkuuta 1940 ja otettiin palvelukseen 31. joulukuuta.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Neuvostoliiton Mustanmeren laivastoon. Se katosi joulukuussa 1941 Mustallamerellä tuntemattomasta syystä.
Stranger in This Town
Stranger in This Town on yhdysvaltalaisen kitaristi Richie Samboran ensimmäinen sooloalbumi.
Kun Samboran yhtye Bon Jovi jäi tauolle 1990-luvun alussa yhtyeen jäsenet saivat keskittyä panostamaan omiin projekteihinsa yhtyeen ulkopuolella. Sambora halusi levyttää ensimmäisen studioalbuminsa sooloartistina ja hän pyysi Bon Jovin rumpali Tico Torresia ja pianisti David Bryania mukaan levyttämään albumia. Sambora on albumilla sekä kitaristina että laulajana. Albumilla vierailee monia muusikoita ja muun muassa brittiläinen kitaristi Eric Clapton soittaa kitarasoolon kappaleessa "Mr. Bluesman".
Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200-listalla korkeimmillaan sijalle 36, ja Britannian albumilistalla albumin sijoitus oli 20. Albumilta julkaistiin kolme singleä; "Stranger in This Town", "Ballad of Youth" ja "One Light Burning". "Ballad of Youth" nousi Billboard Hot 100-listalla parhaimmillaan sijalle 63 ja Hot Mainstream Rock Tracks-listalla sijalle 13, ja "Stranger in This Town" Hot Mainstream Rock Tracks-listalla sijalle 38. Kappaleista kuvattiin myös musiikkivideot.
Uolevi Koski
Tyyko Uolevi Koski (29. marraskuuta 1910 Pori – 2. heinäkuuta 1970 Oulu) oli suomalainen runoilija ja aforismien kirjoittaja.
Accountor Tower
Accountor Tower (aikaisemmin Fortumin pääkonttori ja Nesteen torni, leikkisästi myös ”Raaden hammas”) on vuonna 1976 valmistunut toimistokäytössä oleva tornitalo Espoon Keilaniemessä Keilalahden rannalla. Se oli 83,6 metrin korkuisena Suomen korkein tornitalo vuoteen 2006, jolloin Helsingin Vuosaareen rakennettu Cirrus-asuintalo ohitti sen korkeuden, ja on edelleen Suomen korkein toimistotalo.
Talo rakennettiin alkujaan valtionyhtiö Neste Oy:n pääkonttoriksi ja se tunnettiin nimellä Nesteen torni. Myöhemmin se oli vuoteen 2018 Nesteen seuraajayhtiön Fortumin pääkonttorina. Nykyään rakennuksessa on Accountor-yhtiön pääkonttori, minkä mukaan se on saanut nykyisen englanninkielisen nimensä Accountor Tower.
Rakennuksen on suunnitellut arkkitehtitoimisto Castrén–Jauhiainen–Nuuttila.
Rakennustietoja
thumb|pysty|vasen|Pystysuuntaiset ikkunanauhat ja ulkonevat pilarit korostavat rakennuksen korkeutta. Eteläpääty. Tornissa on 20 maanpäällistä ja kaksi maanalaista kerrosta, ja sen korkeus on 83,6 metriä. Rakennuksen kerrospinta-ala on 25 444 neliömetriä.
Julkisivumateriaali on Sipoon valkoista kalkkikiveä ja ikkunalasit ovat sinisävyiset. Tornin poikkileikkaus on suorakaiteen muotoinen, minkä lisäksi molemmissa päissä on päämassasta ulkonevat osat. Toimistokerrokset ovat pääosin avokonttoritilaa, rakennuksessa on työtilaa yli 1 000 henkilölle. Tornin jalustaosassa on muun muassa henkilöstöruokala ja henkilöstön liikuntatiloja.
Tornin vieressä on kolmikerroksinen lisärakennus, Keilalampi. Se on teräsrunkoinen ja siinä on kartionmuotoinen lasikatto. Keilalammen suunnittelija on arkkitehtitoimisto CJN.
Rakentaminen
Talon rakentaminen alkoi vuonna 1974 ja harjakorkeuteen päästiin seuraavana vuonna. Rakennus valmistui vuonna 1976 ja otettiin käyttöön 7. lokakuuta.
Nesteen tornia kutsuttiin myös leikkisästi ”Raaden hampaaksi” Nesteen silloisen pääjohtajan, vuorineuvos Uolevi Raaden mukaan. Raade valvoi pääkonttorin suunnittelua tarkasti aina sisustuksen yksityiskohtia myöten. Hän myös halusi, että ylimmässä kerroksessa sijaitsevista yhtiön johdon tiloista olisi näköala sekä Naantalin öljynjalostamoon lännessä että Porvoon öljynjalostamoon idässä. Rakennuksesta ei kuitenkaan pysty näkemään Naantaliin.
Vuonna 1994 Neste laajensi pääkonttoriaan rakennuttamalla tornitalon viereen matalan laajennusosan, ”Keilalammen” toimistorakennuksen, jonka nimeksi annettiin Valovirta.
Myöhempi omistus ja käyttö
Fortum ja Fortumin Eläkesäätiö myivät rakennuksen lokakuussa 2017 Regenero Oy:lle, joka on YIT:n ja HGR Property Partnersin yhteisyritys. Fortumin pääkonttori siirtyi vuodenvaihteessa 2017–2018 lähellä sijaitsevaan entiseen Nokian toimitaloon, jossa sijaitsevat lisäksi Tiedon ja Microsoftin toimitilat.
Vuonna 2018 talon kehittämissuunnitelmasta luovuttiin. Talous- ja henkilöstöhallinnon ohjelmistoratkaisuja sekä ulkoistuspalveluja tarjoava Accountor muutti toimistotiloihin vuoden 2019 lopulla. Samalla tornin nimeksi tuli Accountor Tower.
Keväällä 2020 Hewlett Packard Enterprise siirsi Suomen pääkonttorinsa Accountor Toweriin.
Crailsheim
Crailsheim on kaupunki historiallisella Frankenin alueella Baden-Württembergin osavaltiossa Lounais-Saksassa. Crailsheimin keskiaikainen kaupunginmuuri on säilynyt osittain. Kesäkuun 2022 lopussa kaupungissa oli 35 426 asukasta.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Crailsheimin sijainti Schwäbisch Hallin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Baden-Württembergin osavaltiossa. Crailsheim sijaitsee ylänkömaalla Baden-Württembergin koillisosassa Münchenin ja Frankfurt am Mainin puolessa välissä. Ensin mainittu sijaitsee Crailsheimista noin 150 kilometriä linnuntietä luoteeseen, jälkimmäinen puolestaan noin 150 kilometriä linnuntietä kaakkoon. Crailsheimin etäisyys Stuttgartista on noin 75 kilometriä koilliseen. Crailsheimin kautta virtaa Neckarin 190-kilometrinen sivujoki Jagst.
Crailsheimin kaupunginosat ovat Beuerlbach, Crailsheim, Goldbach, Jagstheim, Onolzheim, Roßfeld, Tiefenbach, Triensbach ja Westgartshause. Jagstheim ja Tiefenbach sijaitsevat muusta kaupunkirakenteesta erillään ja ne olivat itsenäisiä kuntia 1970-luvun alkuun saakka.
Historia
pienoiskuva|vasen|Grabenstraße, taustalla keskiaikainen kaupunginportti. Crailsheimin alue kuului varhaiskeskiaikana Frankkien herttuakuntaan; kaupungin juuret ovat frankkien asuinpaikassa, joka perustettiin 600-luvulla Jagst-joen varteen. Ensimmäinen asiakirjamaininta Crailsheimista on vuodelta 1136 muodossa Cröwelsheim. Valtakunnankaupungit Schwäbisch Hall, Rothenburg ob der Tauber ja Dinkelsbühl piirittivät Crailsheimia syksystä 1379 helmikuuhun 1380, jolloin niiden oli vetäydyttävä. Piirityksen verettömään päättymiseen liittyy tarina Horaffe-nimisistä leivonnaisista, joita piiritetyt heittelivät kaupunginmuurin yli todisteena elintarvikkeiden riittävyydestä siten, että piirittäjät katsoivat parhaaksi häipyä. Olihan tarkoitus näännyttää kaupungin asukkaat nälkään. Horaffesta on tullut Crailsheimin tunnusomainen elintarvike.
Vuonna 1399 Crailsheim myytiin Hohenzollernin suvulle, minkä seurauksena kaupunki kuului Brandenburg-Ansbachin ruhtinaskuntaan 1790-luvun alkuun saakka, jolloin se siirtyi Preussille. Vuonna 1806 vallan otti Baijerin kuningaskunta ja 1810 Württembergin kuningaskunta. 1800-luvulla Crailsheimin keskiaikaisia kaupunginmuureja purettiin. Kaupungin talous kehittyi teollistumisen ja liikenneyhteyksien parantumisen myötä. Rautatieyhteyden Crailsheim sai 1875.
Crailsheimin juutalaisyhteisö tuhottiin kansallissosialistien kaudella 1933–1945. Toisen maailmansodan ilmapommituksissa vuonna 1945 Crailsheimin vanhakaupunki tuhottiin lähes täysin. Sodan jälkeen kaupunki kuului Yhdysvaltain miehitysvyöhykkeeseen ja 1952 alkaen uuteen Baden-Württembergin osavaltioon. Crailsheimin kehitys oli ripeää, ja väkiluku ylitti 20 000 asukkaan rajan 1970-luvun alussa.
Crailsheimin historiallisia rakennuksia ovat muun muassa kirkko Johanneskirche (vihitty 1440) ja kappeli Liebfrauenkapelle (vihitty 1393).
Talous ja liikenne
Crailsheimissa on muun muassa koneenrakennusta ja elintarviketeollisuutta.
Crailsheimin rautatieasema, Bahnhof Crailsheim, on risteysasema ja 90-kilometrisen Nürnberg–Crailsheim-radan pääteasema. Moottoritie BAB 6 kulkee kaupungin pohjoispuolitse ja risteää keskustan halki kulkevan Bundesstraße 290:n kanssa viitisen kilometriä keskustasta pohjoiseen. BAB 7 kulkee Crailsheimin itäpuolitse ja risteää BAB 6:n kanssa kaupungin koillispuolella Feuchtwangen/Crailsheimin risteyksessä.