cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ladakh
Historia
700-luvulla Ladakh joutui idästä laajenevan Tiibetin ja Keski-Aasiasta solien kautta kulkeutuvien kiinalaisten vaikutteiden väliin, ja oli vuoroin Tiibetin, vuoroin Kiinan vasallina. Vuonna 842 Nyima-Gon, tiibetiläinen kuninkaallinen, otti Ladakhin hallintaansa sen jälkeen kun Tiibetin valtakunta oli hajonnut, ja perusti erillisen Ladakhin dynastian. Tällä kaudella Ladakh tiibetiläistyi, ja sen väestö muuttui pääosin tiibetiläiseksi. Dynastia johti "buddhalaisuuden toista leviämistä", tuoden uskonnollisia ideoita Luoteis-Intiasta, erityisesti Kashmirista.
1600-luvun lopulla Ladakh asettui Bhutanin puolelle sen ja Tiibetin välisessä konfliktissa, minkä vuoksi Tiibet hyökkäsi Ladakhiin. Kashmir auttoi Ladakhia valtansa palauttamisessa sillä ehdolla, että Lehiin rakennettaisiin moskeija ja että Ladakhin kuningas kääntyisi islamiin. Temisgamin sopimus vuonna 1684 lopetti kiistan Tiibetin ja Ladakhin välillä, mutta jälkimmäisen itsenäisyyttä rajoitettiin huomattavasti. Vuonna 1834 dograt valloittivat Ladakhin Zorawar Singhin, Ranjit Singhin kenraalin komennuksessa. Ladakhilaisten kapina vuonna 1842 murskattiin, ja Ladakh liitettiin Jammun ja Kashmirin dogra-valtioon. Namgyal-suvulle annettiin Stokin jagir-alue, jonka se on pitänyt nimellisesti hallussaan tähän päivään saakka. 1850-luvulta lähtien eurooppalaisten vaikutus Ladakhissa lisääntyi – geologit, urheilijat ja matkailijat alkoivat tutkia Ladakhia. Vuonna 1885 Lehistä tuli herrnhutilaisen lähetysaseman päämaja.
Intian jaon aikaan vuonna 1947 dogra-hallitsija maharadža Hari Singh ei ollut varma, tulisiko hänen liittyä Intian unioniin vai Pakistaniin. Vuonna 1948 pakistanilaiset valloittivat alueen, ja miehittivät Kargilin ja Zanskarin, edeten 30 kilometrin päähän Lehistä. Intian hallitus lähetti Ladakhiin joukkoja, kun sen hallitsija oli allekirjoittanut liittymissopimuksen, joka teki siitä Intian liittovaltion osan. Vuonna 1949 Kiina sulki rajan Nubran ja Xinjiangin välillä, estäen kulun vanhoilla kauppareiteillä. Kun Kiina hyökkäsi Tiibetiin vuonna 1950, Ladakhiin suuntautui suuri tiibetiläisten pakolaisten virta. Vuonna 1962 Kiina miehitti Aksai Chinin, ja rakensi nopeasti sen läpi Xinjiangin ja Tiibetin yhdistäviä teitä. Maa rakensi myös Karakorumin maantien yhdessä Pakistanin kanssa. Intia rakensi taas samoihin aikoihin Srinagarin ja Lehin välille maantien, joka vähensi kaupunkien välistä matka-aikaa 16 päivästä kahteen.
Kashmirin alue on yhä Intian, Pakistanin ja Kiinan välisen kiistan kohteena. Kargilissa taisteltiin vuosien 1947, 1965 ja 1971 sodissa ja se oli mahdollisen ydinasekonfliktin polttopiste Kargilin sodan aikana vuonna 1999. Alue jaettiin kahtia Kargilin ja Lehin piirikuntiin vuonna 1979. Vuonna 1989 buddhalaisten ja muslimien välillä oli väkivaltaisia mellakoita. Kun Ladakh oli vaatinut autonomiaa Kashmirin dominoimalta osavaltiohallitukselta, Ladakhin autonominen kehitysvaltuusto luotiin vuonna 1993.
Maantiede
thumb|240px|Ladakhin maisemaa. thumb|240px|Lehin kuukausittaiset keskilämpötilat. Ladakh on Intian korkein ylänkö, josta suuri osa on yli 3 000 metrin korkeudella. Se sijaitsee Himalajan ja Karakorumin vuorijonojen sekä Indusjoen yläjuoksun alueilla. Historiallisesti Ladakhiin kuuluvat suhteellisen runsasväkinen Induksen laaksoalue, syrjäisemmät Zanskarin (etelässä) ja Nubran laaksot (pohjoisessa Khardung lan toisella puolella), lähes asumaton Aksai Chin sekä Kargilin ja Surun laakson alueet lännessä (Kargil on Ladakhin toiseksi tärkein kaupunki). Ennen Intian jakoa Baltistan (nykyään Pakistanin hallinnassa) oli piirikunta Ladakhissa. Skardu oli Ladakhin talvipääkaupunki, Leh taas kesäpääkaupunki.
Alueen vuorijonot muodostuivat 45 miljoonan vuoden kuluessa Intian laatan työntyessä suurempaa Euraasian laattaa vasten. Prosessi on yhä käynnissä, ja aiheuttaa Himalajan alueella usein maanjäristyksiä. Ladakhin alueen huiput ovat keskimääräisellä korkeudella Zoji lan lähellä (5 000–5 500 metriä) ja kohoavat kaakkoon siirryttäessä, nousten korkeimmalle Nun Kunin kahdessa huipussa (7000 metriä merenpinnasta).
Surun ja Zanskarin laaksot muodostavat suuren Himalajan ja Zanskarin vuorijonon ympäröimän syvänteen. Korkein asuttu alue Surun laaksossa on Rangdum, jonka jälkeen laakso kohoaa 4 400 metrin korkeudelle Pensi lan solassa, joka on portti Zanskariin. Kargil, ainoa kaupunki Surun laaksossa, oli merkittävä kauppakaravaanien pysähdyspaikka ennen vuotta 1947, sillä se on suunnilleen samalla etäisyydellä 230 kilometrin päässä Srinagarista, Lehistä, Skardusta ja Padumista. Zanskarin laakso vuorostaan avautuu Stod- ja Lungnakjokien varsilla. Alueella sataa runsaasti lunta; Pensi la on avoinna vain kesäkuun ja lokakuun puolenvälin välillä. Indusjoki muodostaa Ladakhin selkärangan. Kaikki merkittävät historialliset ja nykyiset kaupungit – Shey, Leh, Basgo ja Tingmosgang – sijaitsevat joen lähellä.
Ladakhin vuorijonolla ei ole merkittäviä huippuja; sen keskimääräinen korkeus on hieman alle 6 000 metriä, ja harva sen solista on alle 5 000 metrin korkeudella. Pangongin vuorijono kulkee Ladakhin vuorijonon suuntaisesti noin 100 kilometriä luoteeseen Chushulista Pangongjärven etelärannalla. Sen korkein alue on 6 700 metriä merenpinnasta, ja sen pohjoisrinteet ovat jäätiköityneet. Karakorumin vuorijono ei ole Ladakhissa yhtä korkea kuin Baltistanissa. Sen pohjoispuolella kohoaa Kunlun. Niinpä Lehin ja itäisen Keski-Aasian välillä on kolminkertainen este: Ladakhin vuorijono, Karakorum ja Kunlun. Tästä huolimatta Lehin ja Yarkandin välillä oli merkittävä kauppareitti. thumb|240px|left|Phyangin gompa Ladakhissa. Ladakhin alue on autiomaata, sillä Himalaja muodostaa esteen sateen pääsylle alueelle. Veden tärkein lähde ovat talven lumisateet vuorilla. Indusjoen viimeaikaisen tulvimisen syyksi on annettu joko normaalista poikkeavat sateet tai jäätiköiden vetäytyminen, jotka voidaan molemmat liittää ilmaston lämpenemiseen.
Himalajan pohjoisrinteiden alueilla, Drasissa, Surun laaksossa ja Zanskarissa, sataa rankasti lunta, ja ne ovat lähes eristyksissä muusta maasta useita kuukausia vuodessa. Kesät ovat lyhyitä, vaikkakin tarpeeksi pitkiä kasvattamaan viljaa Surun laakson alimmilla alueilla. Kesän sää on kuiva ja miellyttävä, ja keskilämpötilat 10 ja 20 asteen välillä. Talvella lämpötila voi pudota −15 asteeseen. Hapen osuus ilmasta on pienempi kuin monilla muilla yhtä korkeilla alueilla kasvillisuuden puutteen vuoksi. Ilmassa on vähän kosteutta rajoittamaan harvan ilman vaikutusta. Ladakh sijaitsee erittäin korkean riskin syklonialueella.
Talous
thumb|220px|Kauppaa Lehissä. Vuosisatojen ajan Ladakhilla oli vakaa ja omavarainen maanviljelytalous, joka perustui ohran, vehnän ja herneiden viljelyyn sekä karjanhoitoon, erityisesti jakkien, dzosien (jakin ja lehmän risteytys), lehmien, lampaiden ja vuohien kasvattamiseen. 3 000–4 000 metrin korkeudella merenpinnasta kasvukausi kestää vain muutaman kuukauden vuodessa, samoin kuin pohjoisilla alueilla. Eläimiä on vähän ja vettä puutteellisesti. Ladakhilaiset kehittivät tähän ympäristöön sopivan, pienimuotoisen maanviljelyjärjestelmän. Maata kastellaan kanavaverkostolla, joka saa vetensä vuorten jäästä ja lumesta. Riisi oli aikaisemmin luksustuote ladakhilaisessa ruokavaliossa, mutta valtion tukemana siitä on nykyään tullut halpaa.
Alemmilla alueilla kasvatetaan hedelmiä, kun taas korkeammalla Rupshun alueella asuu paimentolaisia. Menneisyydessä yli jääneet tuotteet vaihdettiin teehen, sokeriin, suolaan ja muihin tavaroihin. Kaksi vientiin tuotettua hyödykettä ovat aprikoosit ja pashmina. Nykyään suurin kaupallisesti myyty maataloustuote on kasvikset, joita myydään suuria määriä Intian armeijalle sekä myös paikallisille markkinoille. Tuotanto on säilynyt pääosin pienmaaomistajien käsissä, jotka viljelevät omaa maataan usein nepalilaisten siirtotyöläisten avustuksella. Ohra (ladakhiksi nas, urduksi grim) oli perinteisesti pääruokavilja koko Ladakhissa. Kasvuajat vaihtelevat huomattavasti korkeuden mukaan. Viljelyn äärimmäinen raja on Kozorkissa Tsomoririjärvellä 4 600 metrin korkeudella. Alueen peltoja pidetään maailman korkeimpina.
Aiemmin Ladakhin maantieteellistä sijaintia joidenkin Aasian merkittävimpien kauppareittien yhtymäkohdassa hyödynnettiin täydellisesti. Ladakhilaiset keräsivät veroa kuningaskuntansa läpi Turkestanista, Tiibetistä, Punjabista, Kashmirista ja Baltistanista kulkevalta tavaralta. Ladakhilaisten vähemmistö myös työskenteli kauppiaina ja karavaanikauppiaina, helpottaen tekstiilien, mattojen, väriaineiden ja huumeiden kulkua Punjabin ja Xinjiangin välillä. Tämä kansainvälinen kauppa on kuitenkin kokonaan loppunut sen jälkeen, kun Kiina sulki Tiibetin ja Keski-Aasian välisen rajansa.
Vuodesta 1974 saakka Intian hallitus on kannustanut vaeltamisen ja muiden matkailumuotojen siirtymistä ongelmalliselta Kashmirin alueelta rauhallisempaan Ladakhiin. Vaikka turismi työllistääkin vain 4 prosenttia Ladakhin työvoimasta, se muodostaa nykyään 50 prosenttia alueen bruttokansantuotteesta. Laajamittainen työskentely valtiolle ja suuret infrastruktuuriprojektit, joihin kuuluvat ratkaisevasti tieyhteydet, ovat auttaneet talouden vahvistamisessa ja luoneet uuden, urbaanin vaihtoehdon maanviljelylle. Valtion tukemat elintarvikkeet, valtion työpaikat, matkailuteollisuus ja uusi infrastruktuuri ovat kiihdyttäneet muuttoliikettä maatiloilta Lehiin.
Seikkailumatkailu alkoi Ladakhissa 1800-luvulla. 1900-luvun vaihteeseen mennessä ei ollut harvinaista, että brittiläiset virkamiehet yhdistivät 14-päiväisen vaelluksen Srinagarista Lehiin vuosittaiseen lomaansa. Metsästykseen, kalastukseen ja vaeltamiseen erikoistuneita toimistoja pystytettiin Srinagariin ja Shimlaan. Tästä aikakaudesta kertoo Arthur Nevesin teos The Tourist's Guide to Kashmir, Ladakh and Skardo, joka julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1911. Nykyään Ladakhissa käy vuosittain noin 30 000 matkailijaa. Matkailijoiden keskuudessa suosittuja paikkoja ovat Leh, Drasin laakso, Surun laakso, Kargil, Zanskar, Zangla, Rangdum, Padum, Phugthal, Sani, Stongdey, Shyokin laakso, Sankoo, Suolalaakso ja useat vaellusreitit kuten reitti Manalista Ladakhiin, Nubran laakso, Induksen laakso ja niin edelleen.
Väestö
220px|thumb|Ladakhilainen nainen perinteisessä puvussa ja hatussa. Ladakhissa asuu noin 260 000 henkeä. Alueen väestö on sekoitus eri kansanryhmiä, pääasiassa tiibetiläisiä, moneja ja dardeja. Dardit ovat suurimpana ryhmänä Drasin ja Dah Hanun alueilla. Dah Hanun asukkaat tunnetaan brokpina, he noudattavat tiibetinbuddhalaisuutta ja ovat säilyttäneet suuren osan alkuperäisistä dardilaisista perinteistään ja tavoistaan. Drasin alueen dardit ovat taas kääntyneet islamiin, ja he ovat saaneet runsaasti vaikutteita Kashmirista. Monit ovat aikaisempien intialaisten uudisasukkaiden jälkeläisiä. He työskentelevät muusikkoina, seppinä ja puuseppinä.
Toisin kuin muu Jammu ja Kashmir, joka on islaminuskoista aluetta, suurin osa ladakhilaisista Lehin piirikunnassa sekä Kargilin piirikunnan Zanskarin laaksossa ovat tiibetinbuddhalaisia. Suurin osa Ladakhin buddhalaisista seuraa tantrista Vajrayāna-buddhalaisuutta. Muun Kargilin piirikunnan alueen väestö on pääosin šiiamuslimeita. Kargilin alueella on merkittävä buddhalainen vähemmistö ja Lehin alueella islamilainen vähemmistö. Lehin ja Kargilin kaupungeissa sekä Padumissa Zanskarin alueella asuu joitakin kashmirilaista alkuperää olevia sunnimuslimeita. Ladakhissa on myös joitakin 1800-luvulla uskontoon kääntyneitä kristittyjä perheitä. Alueelle muuttaneiden jälkeläisten keskuudessa on jonkin verran lisäksi hindulaisia, sikhejä ja bön-uskonnon seuraajia. Šiiamuslimit ovat pääosin balteja tai purigeja. Kuten muutkin ladakhilaiset, Kargilin, Nubran, Surun laakson ja Baltistanin baltit muistuttavat ulkonäöltään ja kieleltään tiibetiläisiä, ja he olivat viime aikoihin saakka buddhalaisia.
Changpa-paimentolaiset, jotka asuvat Rupshun ylängöllä, ovat ladakhilaisista lähintä sukua tiibetiläisille. 1960-luvun alusta lähtien paimentolaisten määrä on kasvanut, Chang Tang -paimentolaisten paetessa rajan takaa Kiinan hallitsemasta Tiibetistä. Lehin piirikunnassa asuu noin 3 500 tiibetiläistä pakolaista Tiibetin kaikista osista. Vuodesta 2000 lähtien jotkut paimentolaiset, erityisesti Kharnakin yhteisön jäsenet, ovat kuitenkin hylänneet nomadielämänsä ja asettuneet Lehiin. Islaminuskoiset arghonit, kashmirilaisten tai keskiaasialaisten kauppiaiden ja ladakhilaisten naisten jälkeläiset, asuvat pääasiassa Lehin ja Kargilin kaupungeissa.
Ladakhin merkittävin kieli on ladakhin kieli, tiibetin kielen murre, joka eroaa kuitenkin tiibetistä sen verran, että ladakhilaiset ja tiibetiläiset puhuvat toistensa kanssa usein hindiä tai englantia. Koulutetut ladakhilaiset osaavat yleensä hindiä/urdua ja usein englantia. Ladakhin sisällä on useita murteita, jotka ovat kuitenkin toistensa kesken ymmärrettäviä. Perinteisesti ladakhin kielellä ei ole ollut klassisesta tiibetistä erillistä kirjoitettua muotoa, mutta viime aikoina jotkut ladakhilaiset kirjoittajat ovat alkaneet käyttää tiibetin aakkostoa Ladakhin puhekielen kirjoittamiseen. Hallinnollinen työ ja koulutus hoidetaan englanniksi, vaikkakin urdua käytettiin laajalti aikaisemmin kunnes sen rooli alkoi heiketä 1980-luvulta lähtien.
Sukupuolten välinen lukumääräsuhde Lehin piirikunnassa on laskenut 1011:stä vuonna 1951 805:een vuonna 2001, kun taas Kargilin piirikunnassa se on laskenut 970:stä 901:een. Molemmissa piirikunnissa suhde on kaupungeissa noin 640 naista tuhatta miestä kohden. Suhde kertoo suuresta määrästä (pääasiassa miespuolisia) liikkuvia työläisiä ja kauppiaita. Noin 84 prosenttia ladakhilaisista asuu kylissä. Keskimääräinen vuosittainen väestönkasvu oli vuosina 1981–2001 2,75 prosenttia Lehin piirikunnassa ja 2,83 prosenttia Kargilin piirikunnassa.
Kulttuuri
thumb|200px|[[Stupa|Chorten Ladakhissa.]] Ladakhin kulttuuri on samankaltainen kuin tiibetiläinen kulttuuri. Ladakhin keittiöllä on paljon yhteyksiä tiibetiläiseen keittiöön; yleisimmät ruoat ovat thukpa, nuudelikeitto, ja tsampa, ladakhin kielessä ngampe, paahdettu ohrajauho. Yksinomaan ladakhilainen ruokalaji on skyu, raskas pasta juuresten kanssa. Ladakhin siirtyessä kestämättömämpään rahatalouteen Intian tasankojen ruokalajit ovat yleistymässä. Kuten muuallakin Keski-Aasiassa, tee valmistetaan Ladakhissa perinteisesti vahvasta vihreästä teestä, voista ja suolasta; se sekoitetaan suuressa kirnussa ja tunnetaan nimellä gurgur cha, sen sekoittamisesta syntyvän äänen mukaan. Makea tee (cha ngarmo) on nykyisin yleistä, ja se valmistetaan intialaiseen tapaan maidon ja sokerin kanssa. Suurin osa ylimääräisestä ohrasta fermentoidaan chang-juomaksi, joka on erityisesti juhlien yhteydessä nautittu alkoholijuoma.
Ladakhin arkkitehtuurissa on tiibetiläisiä ja intialaisia vaikutteita, ja luostariarkkitehtuuri on syvästi buddhalaista. Buddhalainen pyörä, yhdessä kahden lohikäärmeen kanssa, on yleinen teema jokaisessa gompassa (kuten Lamayurun, Likirin, Tiksen, Hemisin, Alchin ja Ridzongin gompissa). Monet talot ja luostarit on rakennettu korkeille, aurinkoisille ja etelään suuntautuville paikoille. Ne rakennettiin ennen kivistä, maasta ja puusta, mutta nykyään käytetään useimmin kivillä tai savitiilillä täytettyjä betonirunkoja.
Ladakhin buddhalaisten luostarifestivaalien musiikki, kuten tiibetiläinen musiikki, sisältää usein uskonnollista laulua tiibetiksi tai sanskritiksi, uskonnon keskeisenä osana. Laulut ovat monimutkaisia, usein pyhien kirjoitusten resitaatioita. Uskonnolliset naamiotanssit ovat merkittävä osa Ladakhin kulttuurielämää. Hemisin luostari, Drukpa-buddhalaisuuden keskus, on vuosittaisen naamiotanssijuhlan pitopaikka. Tanssijat kertovat tyypillisesti tarinan hyvän ja pahan välisestä taistelusta, joka päättyy jälkimmäisen voittoon. Kutominen on merkittävä osa perinteistä elämää itäisessä Ladakhissa. Sekä miehet että naiset kutovat, eri kangaspuilla. Tyypillisiin pukuihin kuuluvat samettiset gonchat, taidokkaasti kirjoillut liivit ja saappaat sekä hatut. "Ladakh-festivaali" pidetään joka vuosi syyskuussa. Kullalla ja hopealla koristellut esiintyjät ruuhkauttavat kadut turkooseine päähineineen. Munkit käyttävät värikkäitä naamioita ja tanssivat lautasien, huilujen ja trumpettien tahdissa. Jakki-, leijona- ja Tashispa-tanssit kuvaavat ladakhilaisia legendoja ja myyttejä. Festivaalin joitakin kohokohtia ovat rukouslipuilla koristellut buddhalaiset luostarit, thangka-näyttelyt, jousiammuntakilpailut ja hevospoolo.
Jousiammunta on Ladakhissa perinteisesti suosittu urheilulaji. Jousiammuntajuhlia pidetään kylissä kesäkuukausina. Ne ovat kilpailuja, joihin kaikki lähialueen kylät lähettävät joukkueensa. Lajin harjoittamiseen liittyy tarkka etiketti, ja sitä säestetään surna- ja daman-soittimilla (oboe ja rumpu). Poolo, toinen perinteinen laji, on kotoisin Baltistanista ja Gilgitistä. Sen toi Ladakhiin todennäköisesti kuningas Singge Namgyal, jonka äiti oli baltiprinsessa, 1600-luvun puolivälissä.
Ladakhin yhteiskunnan muusta osavaltiosta erottuva piirre on naisten korkea status ja suhteellinen vapautuminen Intian muihin maaseutualueisiin verrattuna. Veljien polyandria ja primogenituuri-perintö, esikoisen etuoikeus perintöön, olivat yleisiä 1940-luvun alkuun saakka, kunnes silloinen Jammun ja Kashmirin hallitus teki ne laittomiksi, vaikka niitä harjoitetaankin yhä joillain alueilla. Toisessa nimellä khang-bu tai "pieni talo" tunnetussa tavassa perheen vanhimmat, heti kun vanhin poika on tarpeeksi kypsä, siirtvät eläkkeelle, ottavat vain tarpeeksi omaisuutta elättääkseen itsensä ja luovuttavat perheen johdon pojalleen.
Wichita
Wichita on Yhdysvaltain Keskilännessä sijaitsevan Kansasin osavaltion suurin kaupunki ja Sedgwickin piirikunnan pääkaupunki. Kaupungin pinta-ala on 411 km² ja arvioitu asukasluku 386 552 (2013). Metropolialueella asuu 637 394 asukasta ja 100 mailin säteellä noin miljoona asukasta (2013). Wichita on Etelä-Kansasin tärkein kauppa- ja teollisuuskaupunki.
Historia
Wichitan kaupunki perustettiin 21. heinäkuuta 1870.
Varhaisimmat pysyvät asukkaat alueella olivat wichita-heimon intiaaneja, jotka olivat asuttaneet aluetta jo satoja vuosia ennen uudisasukkaita. Intiaaneille seutu oli ollut tärkeä kauppapaikka. Vuonna 1868 J.R. Mead perusti Little Arkansas- ja Arkansasjokien yhtymäkohtaan kauppa-aseman, ja Wichita alkoi kehittyä.
Jesse Chisholm, joka oli puoliverinen cherokee, saapui alueelle ensimmäisen kerran vuonna 1863. Hän raivasi Chisholmin reitin (Chisholm Trail), joka kulki Wichitan kautta. Chisholm Trail oli tärkein karjankuljetusreitti Texasista Keski-Kansasin Abileneen.
1870-luvun Wichita oli levoton paikka. Erityisesti joen länsipuolisen alueen elo oli villiä ja alkukantaista.
Rautatien rakentamiseen jälkeen 1872 Wichita kasvoi voimakkaasti karjakaupunkina ja myöhemmin kaupallisena keskuksena.
Vuonna 1915 lähistöltä löydettiin öljyä. Öljyn löytyminen lähes kaksinkertaisti kaupungin asukasluvun.
Väestö
Väestöstä 71,9 % on valkoihoisia, 11,5 % mustia, 4,8 % aasialaisia ja 1,2 % intiaaneja.
Koulutus
Wichitassa toimivia korkeakouluja ovat Friends University, Kansas Newman College ja Wichita State University.
Talous
1920-luvulla Wichitaan syntyi lentokoneteollisuutta. Toisen maailmansodan aikana lentokoneteollisuus kehittyi. Stearman, Cessna, Mooney ja Beechcraft on perustettu Wichitassa 1920- ja 1930-luvuilla.
Muita merkittäviä teollisuudenaloja ovat muun muassa maatalous, öljynjalostus, elektroniikka ja high-tech.
Maailmanlaajuinen pizzaravintolaketju Pizza Hut perustettiin Wichitassa vuonna 1958.
Kulttuuri ja nähtävyydet
Kaupungissa toimii sinfoniaorkesteri.
Wichita Art Museum, joka on perustettu vuonna 1935, esittelee laajasti amerikkalaista taidetta, muun muassa Roland P. Murdockin kokoelman töitä. Wichita-Sedgwick County Historical Museumin kokoelmissa on yli 70 000 Wichitan kaupungin ja Sedgwickin piirikunnan historiaan liittyvää ihmiskäden työtä vuodesta 1865 nykypäivään.
Cowtown on vuonna 1952 perustettu 23 eekkerin (noin 9 hehtaarin) suuruinen ulkoilmamuseo. Cowtownissa on 54 historiallista rakennusta. Vanhin rakennuksista on vuodelta 1869. Rakennusten sisällä on yli 10 000 alkuperäistä esinettä vuosilta 1865-1880.
Sedgwick County Zoo esittelee noin 400 eläinlajia.
Nuorisotutkimusseura
Nuorisotutkimusseura on suomalainen vuonna 1988 perustettu poikkitieteellinen yhdistys, jonka tavoitteena on edistää nuorisotutkimusta. Nuorisotutkimusseura järjestää seminaareja ja julkaisee alan tutkimusta sekä ylläpitää nuorisotutkijarekisteriä. Seura harjoittaa myös omaa tutkimustoimintaa vuonna 1999 perustetun Nuorisotutkimusverkoston kautta. Yhdistyksellä on noin 360 jäsentä.
Nuorisotutkimusseura on julkaissut Nuorisotutkimus-lehteä (ISSN 0780-0886) vuodesta 1993 alkaen. Itse lehti on ilmestynyt vuodesta 1983, ja sitä julkaisi aluksi Kansalaiskasvatuksen keskus. Välillä mukana oli myös Suomen Nuorisoyhteistyö – Allianssi.
Etelä-Haagan kirjasto
Etelä-Haagan kirjasto on Helsingin Haagan kaupunginosan Etelä-Haagan osa-alueella toimiva yleinen kirjasto. Kirjasto perustettiin vuonna 1946 ja vuonna 1964 se sai tilat keltaruskeansävyisellä tiilellä verhoillusta, arkkitehti Helvi Mether-Borgströmin suunnittelemasta kirjastorakennuksesta Etelä-Haagaan rakennetun Kylänevan kansakoulun pihapiiristä. Tiloja on kunnostettu useasti, esimerkiksi syystalvella 2020. Kirjaston naapurustossa toimii nykyisin Haagan peruskoulun alakoulu (luokka-asteet 1-6).
Etelä-Haagan kirjasto kuuluu Helsingin kaupunginkirjaston toimipisteisiin ja osa pääkaupunkiseudun Helmet-kirjastoverkkoa.
Syrjäntaan taistelu
Syrjäntaan taistelu on Tuuloksen pitäjän Syrjäntaan kylässä 28.–29. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu, jossa olivat vastakkain Saksan Itämeren-divisioonan joukot ja itää kohti pakenevat punakaartilaiset. Ainakin 4 000 – 5 000 pakolaisen joukossa oli punakaartin taistelijoiden lisäksi heidän perheenjäseniään ja myös muita punaisten kannattajia. Kolonna oli matkalla Hauholta kohti Lahtea, mutta Syrjäntaan kylässä noin 400 saksalaisen sotilasosasto tukki heidän tiensä. Kylä oli Tuuloksen silloinen kirkonkylä ja strategisesti tärkeä risteyspaikka, jossa Tampereelta ja Hämeenlinnasta Lahteen johtavat maantiet yhtyivät. Punaiset ryhtyivät epätoivoiseen läpimurtoyritykseen ja useiden tuntien taistelujen jälkeen onnistuivatkin murtautumaan saksalaisten linjojen läpi. Taistelu vaati noin 300 punaisen ja vajaan 50 saksalaisen hengen. Koko taistelu oli kuitenkin aivan turha, koska sillä ei ollut mitään merkitystä sodan lopputuloksen tai silloisen sotatilanteen kannalta. Myös itse taistelun syntyminen oli käytännössä sattumaa, kun pakenevat punakaartilaiset ja tienristeystä miehittämään saapuneet saksalaiset osuivat samaan paikkaan toisistaan tietämättä.
Taustaa
Punaisten menetettyä Tampereen 6. huhtikuuta, antoi punakaartin johto muutamaa päivää myöhemmin käskyn vetäytymisestä Kymijoen itäpuolelle, jonne oli tarkoitus muodostaa uusi rintama. Tämän jälkeen itää kohti johtavat maantiet täyttyivät Länsi-Suomesta pakenevista punakaartilaisista, joihin liittyi myös Hämeestä ja Helsingin seudulta pakenevia punaisia. Liikkeellä oli kymmeniä tuhansia ihmisiä, joiden joukossa punakaartin taistelijoiden lisäksi oli myös muita punaisten kannattajia sekä tuhansittain naisia ja lapsia. Hämeenlinnaan kerääntyneet punaiset jatkoivat aluksi itään suoraan Tuuloksen ja Lammin kautta. Saksalaisten lähestyessä kaupunkia ja lopulta vallatessa sen 26. huhtikuuta heidän piti kiertää Tuulokseen Hämeenlinnan pohjoispuolelta Hauhon kautta. Liikkeelle lähtenyt ainakin 4 000 hengen pakolaiskolonna ylitti valkoisten kanssa käydyn taistelun jälkeen Alvettulanjoen 27. huhtikuuta, jatkaen etelään Hauhonselän ja Iso-Roineen järvien välistä kannasta myöden Hauhon kirkonkylään, jonne he saapuivat vielä samana iltana. Punaisten kolonna koostui jalka- ja ratsuväestä, joilla oli mukanaan erilaista kuormastoa sekä tykkejä. Lisäksi mukana oli naisia, lapsia ja vanhuksia kärryineen sekä tavaroineen.
Vallattuaan Hämeenlinnan 26. huhtikuuta saksalaisten komentajana toiminut kenraalimajuri Konrad Wolf lähetti noin pataljoonan suuruisen taisteluosaston Tuulokseen, jossa sen tehtävänä oli ainoastaan suojata strategisesti tärkeä maantieristeys. Majuri Godert von Redenin johtama osasto käsitti kaksi ratsuväkieskadroonaa, polkupyöräkomppanian, konekivääriosaston, ratsuväkipartion sekä 1½ patteria kenttätykistöä. Yhteensä siihen kuului noin 400 miestä. Reden ei kuitenkaan odottanut taistelua, minkä vuoksi hän päätti hajauttaa joukkojaan ja lähetti miehiään usean kilometrin päähän Syrjäntaan kaakkoispuolelle Sydänmaan, Lakkolan sekä Lammin Vaakojan kyliin. Lisäksi polkupyöräkomppania määrättiin Hauhon suunnassa sijaitsevaan Kokkilaan, joten Syrjäntaakse jäi ainoastaan vajaat parisataa miestä.
Edeltävä yhteenotto Hauholla
Seuraavana aamuna saksalaisten polkupyöräkomppania sekä Södermanin johtama pataljoona määrättiin hyökkäämään Hauholle. Punaiset kuitenkin onnistuivat torjumaan hyökkäyksen kiivaassa taistelussa, jossa kaatui 47 valkoista ja saksalaista sekä 14 punaista. Reden sai tiedon hyökkäyksen epäonnistumisesta ja punaisten etenemään lähteneestä kolonnasta noin kello 10 aikaan aamupäivällä. Tämän jälkeen saksalaiset alkoivat kaivautua asemiin, ja lähestyviä punaisia vastaan siirrettiin Kokkilan kylään eskadroonan verran miehiä hidastamaan heidän etenemistään. Tieto tapahtumista välitettiin myös Hämeenlinnaan, josta kenraali Wolf lähetti muutaman sadan miehen verran apuvoimia kohti Syrjäntakaa. Kello 15 saksalaiset joutuivat ylivoiman edessä perääntymään myös Kokkilasta.
Taistelu Syrjäntakana
Kokkilasta perääntynyt eskadroona saapui Syrjäntaakse noin kello 20.30 punaisten kolonna perässään. Majuri Lothar von Brandensteinin johtamat apuvoimat puolestaan olivat juuttuneet Pannujärven kohdalle noin kolme kilometriä ennen Syrjäntakaa, jouduttuaan taistelukosketukseen punaisten etujoukkojen kanssa. Hämeenlinnasta ja Hauholta tulevat maantiet kulkivat Pannujärven kohdalla vain noin kilometrin etäisyydellä toisistaan, ennen kuin ne yhtyivät hieman ennen Syrjäntakaa. Vaikka saksalaisten apuvoimat eivät päässeetkään perille Syrjäntaakse, ne kuitenkin vaikeuttivat punaisten etenemistä, koska nämä joutuivat nyt kohdistamaan hyökkäyksensä kahteen eri paikkaan.
Punaisilla oli kolme haupitsia, viisi kenttätykkiä ja kymmeniä konekiväärejä, joilla he aloittivat tulituksen saksalaisten asemiin noin kello 21. Saksalaiset olivat kaivautuneet puolustusasemiinsa kylää ympäröivälle peltoaukealle noin 1,5 kilometriä leveälle linjalle Korkeilan talon ja Pappilanmäen välille etelään johtavan maantien länsipuolelle. Heidän vähäisestä lukumäärästään johtuen ampuma-asemien välinen etäisyys oli suuri, noin 30–40 metriä. Punaiset yrittivät epätoivoiselta tuntuvaa läpimurtoa koko yön ajan iskemällä keskeytyksettä saksalaisten puolustusasemia vastaan. Taisteluun osallistui myös mukana olleita naisia ja lapsia. Läpi yön jatkuneiden taisteluiden jälkeen Reden totesi lopulta tappioiden käyneen niin suuriksi ja samalla miestensä taistelumoraalin heikentyneen, että hän päätti vetää joukkonsa läheisen Suolijärven rannalla sijaitsevaan Syrjänniemeen säästääkseen ne täydelliseltä tuholta. Myös saksalaisten ammukset alkoivat käydä vähiin. Redenin miehistä oli tuossa vaiheessa taistelukuntoisena enää 60. Osa saksalaisista pakeni myös uimalla Suolijärven yli. Heidän ruumiitaan kerrotaan löytyneen kevään aikana metsistä aina viiden kilometrin päässä sijaitsevasta Liedon kylästä saakka.
Ennen vetäytymistään saksalaiset sytyttivät länteen johtavan maantien varrella sijaitsevat talot palamaan hidastaakssen punaisten etenemistä. Tiheään rakennetun kylän talot paloivat tien molemmin puolin, jolloin niistä syntyi tehokas tiesulku usean tunnin ajaksi. Kylän kiertäminen liejuisten peltojen ja niiden keskellä kulkevien ojien läpi oli hevoskärryille mahdoton tehtävä. Taistelut parin kilometrin päässä Pannujärven alueella kuitenkin jatkuivat edelleen. Kello 10 aikaan taloista oli jäljellä enää savuavat rauniot ja punaiset pystyivät jatkamaan matkaansa kylän lävitse. Kuormaston marssi savuavien raunioiden läpi kesti kuusi tuntia, saksalaisten seuratessa tapahtumia kiikareilla läheiseltä Syrjänmäeltä. Selustansa turvatakseen punaiset sytyttivät myös risteyksen toisella puolella olevat talot palamaan ja näin koko keskiajalta periytyvä Syrjäntaan kylä tuhoutui lopullisesti.
Antilla 30
Antilla 30 on Sparkman & Stephensin suunnittelema ja Eino Antinojan 1970-luvulla rakentama lasikuiturunkoinen purjevene. Antilla 30:llä on purjehdittu maapallon ympäri. Aikanaan venetyyppi myös menestyi erinomaisesti avomerikilpailuissa Itämeren alueella.
Syrjäntaan taistelu
Taistelu Syrjäntakana
Syrjäntaan risteys pysyi avoinna noin 10 tunnin ajan. Punaisten jälkijoukkojen ohittessa kylää noin kello 18 aikaan saksalaiset hyökkäsivät heitä vastaan ja ilmeisesti onnistuivat katkaisemaan kuormaston sen häntäpäästä. Syntyneessä sekasorrossa noin 150 punaista jäi vangiksi. Tuntia myöhemmin saksalaiset aloittivat paluunsa Hämeenlinnaan ja luovuttivat vankinsa suomalaisille valkoisille. Samalla he jättivät Syrjäntaan risteyksen miehittämättä. Läpi päässeet punaiset puolestaan jatkoivat eteenpäin vielä parin päivän ajan, kunnes jäivät saartorenkaan sisälle Lahden ja Hollolan seudulla. Taistelussa kunnostautui erityisesti Valkeakosken naiskaarti, joka oli ollut avainasemassa myös Alvettulan taistelussa muutamaa päivää aikaisemmin. Valkeakosken naisista Syrjäntaan taistelussa kuoli ainakin kolme. Taistelun jälkeen vangeiksi jääneiden punaisten joukossa oli myös 30–40 naiskaartilaista, jotka valkoiset teloittivat parin päivän kuluttua Hauholla. thumb|Syrjäntaan taistelussa kaatuneiden punaisten hautamuistomerkki.
Silminnäkijöiden kertomuksia
Punaisten perääntymisen vielä ollessa käynnissä saapui paikalle Hämeenlinnasta lähteneitä saksalaisjoukkoja moottoripyörällä seurannut ruotsalainen sotapiirtäjä Paul Myrén. Hän kuvaili Syrjäntaan kylää pienen kaupungin kokoiseksi taajamaksi, josta nyt oli jäljellä vain savuavat rauniot. Myrén vertasi näkyä kuviin ensimmäisen maailmansodan länsirintaman tuhoutuneista kylistä ja kaupungeista. Hänen edessään aukeavalla pellolla makasi kaatuneiden saksalaisten ruumiita, joiden kypärät kimaltelivat ilta-auringossa. Kauempana näkyi kaatuneita punakaartilaisia, joiden joukosta maantiellä kulkevat punaiset nostelivat haavoittuneita kärryihinsä. Myrénin kertoman mukaan punaiset riemuitsivat saavuttamastaan voitosta ja juhlistivat sitä ampumalla ilmaan. Kun viimeiset punaiset olivat poistuneet, uskaltautui Myrén pidemmälle kylään, jossa hän löysi raunioista kotieläinten ja liekkeihin menehtyiden ihmisten hiiltyneitä ruumiita. Ehjänä säilyneessä pappilassa hän tapasi kirkkoherra Viktor Järvisen (1864–1938) ja hänen puolisonsa. Myrénin mukaan kirkkoherra vapisi kuin haavanlehti, mutta pystyi kuitenkin vapisevalla äänellään kertomaan tapahtumista.
Antilla 30
Antillassa on lyijystä valettu eväköli. Kansirakenteen variaatioita Antilla 30 on kahta erilaista: jouhevasti pyöreä kansi sekä hieman kulmikkaampi versio. Vanhemmalla kansiversiolla tuotettua venettä kutsuttiin nimellä S&S 6.6. Makuupaikat vene tarjoaa 4-6 hengelle riippuen keulan sisustusratkaisuista.
Syrjäntaan taistelu
Tappiot ja muistomerkit
Saksalaisten tappiot Syrjäntakana olivat Lahden taistelun jälkeen toiseksi suurimmat heidän koko Suomen retkensä aikana. He menettivät kaatuneina 48 miestä ja lisäksi 88 haavoittui. Heistä yksitoista on haudattu Syrjäntaakse. Saksalaisten kokeman tappion katsotaan olleen syynä myös von Redenin myöhempään kohtaloon, kun hän teki itsemurhan tammikuussa 1919. Punaisia kaatui heidän oman ilmoituksensa mukaan noin 300 ja haavoittui 315. Syrjäntaan joukkohautaan on haudattu 87 punaista, joista kaksi on naisia.
Antilla 30
Tasoitusluvut
LYS: 1,09 (varustus SGV)
Syrjäntaan taistelu
Tappiot ja muistomerkit
Hämeenlinnaan johtavan tien (nyk. valtatie 10) varteen on haudattu yksitoista Pannujärvellä kaatunutta saksalaista. Paikalla on myös muistomerkki. Syrjäntakana kaatuneet saksalaiset haudattiin toukokuun alussa Hämeenlinnan Tähtipuistoon, josta vainajat marraskuussa siirrettiin vanhalle hautausmaalle. Syrjäntakana lähellä nykyisten Ojatien ja Kokkilantien risteystä on 87 punaisen joukkohauta, jonka yhteydessä on myös muistomerkki. Kolmas muistomerkki on Syrjäntaan taistelun muistomerkki Vapauden leijona, joka paljastettiin Pappilanmäellä vuonna 1968. Veistoksen on tehnyt kuvanveistäjä Urho Heinänen ja sen yhteydessä on myös tykki.
Taistelu kaunokirjallisuudessa
Kirjailija Väinö Linna sijoitti Täällä Pohjantähden alla -trilogiansa toiseen osaan myös Syrjäntaan taistelun. Kirjan hahmoista Oskari Kivivuori kaatuu taistelussa. Ennen teoksen kirjoittamista Linna tutustui taistelupaikkoihin kulkemalla punapakolaisten reitin Alvettulasta Hauhon kautta Syrjäntaakse. Myös Edvin Laineen vuonna 1968 ohjaamassa elokuvassa Täällä Pohjantähden alla on kohtaus taistelusta. Lisäksi taistelua on kuvattu Veijo Meren teoksessa Ei vaivatta tule vapaus.
Tama (1920)
Tama oli Keisarillisen Japanin laivaston Kuma-luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Mitsubishin Nagasakin telakalta, missä köli laskettiin 10. elokuuta 1918. Alus laskettiin vesille 10. helmikuuta 1920 ja otettiin palvelukseen 29. tammikuuta 1921.
Palvelus
Alus upotettiin 25. lokakuuta 1944.
Jens-Peter Bonde
Jens-Peter Bonde (27. maaliskuuta 1948 – 4. huhtikuuta 2021 ) oli tanskalainen poliitikko. Hän kuului euroskeptiseen JuniBevægelsen-puolueeseen ja oli Euroopan parlamentin jäsen vuodesta 1979 vuoteen 2008.
Bonde kuului Euroopan parlamentissa Itsenäisyys/demokratia-ryhmään. Parlamentista lähdettyäänkin hän jatkoi muun muassa Lissabonin sopimuksen vastaista kampanjointia.
Bonde syntyi Åbenråssa. Hän suoritti ylioppilastutkintonsa vuonna 1966 ja opiskeli sen jälkeen valtiotiedettä vuoteen 1974. Hän työskenteli toimittajana ja oli JuniBevægelsen-liikkeen perustajajäseniä vuonna 1992. Hän julkaisi useita kirjoja paitsi tanskaksi, myös englannin kielellä.
Gaius Claudius Glaber
Elämä
Gaius Claudius Glaber syntyi 112 eaa. Roomassa. Hänellä todennäköisesti oli yhteyksiä Claudian sukuun, joka oli eräs valtakunnan tunnetuimista ja vaikutusvaltaisimmista suvuista. Hän palveli armeijassa ja nousi lopulta legaatiksi.
Taistelu Vesuviuksella 73 eaa.
Claudius kokosi kolmannen orjasodan alettua kolmetuhatta kouluttamatonta miestä, jotka hän johti taisteluun Spartacuksen joukkoja vastaan. Sotaretki näytti alkavan onnistuneesti, sillä Claudius piiritti Spartacuksen joukot Vesuviuksella sijaitsevalle kukkulalle. Spartacuksen joukot kuitenkin rakensivat köynnöksistä köysiä, joilla saattoivat laskeutua kukkulalta alas öisin roomalaisten selustaan. Yllätysmomentin turvin he ajoivat roomalaisjoukot paniikkiin ja pakottivat nämä vetäytymään, minkä jälkeen he ryöstivät näiden jälkeensä jättämät varusteet. Claudius luovutti komentajuuden Publius Variniukselle, joka myöskään ei menestynyt taistelussa Spartacusta vastaan.
Claudiuksen vaiheista taistelussa häviämisen jälkeen ei ole tietoa. Roomalaiset lähteet eivät mainitse enää häntä. Saman nimisen Rooman senaattorin on aiemmin uskottu olevan sama henkilö, mutta tätä ei pidetä enää uskottavana.
Lagrangen mekaniikka
Lagrangen mekaniikka on ranskalaisen matemaatikon Joseph-Louis Lagrangen vuonna 1788 esittelemä vaihtoehtoinen lähestymistapa klassiseen mekaniikkaan. Lagrangen mekaniikka perustuu niin kutsuttuun pienimmän vaikutuksen periaatteeseen. Lagrangen lähestymistapa on koulufysiikasta tutusta newtonilaisesta lähestymistavasta riippumaton, ja Newtonin mekaniikan liikelait voidaankin johtaa Lagrangen formalismista.
Eulerin–Lagrangen liikeyhtälö
Pienimmän vaikutuksen periaatteen mukaan systeemin aikakehitys tapahtuu niin, että vaikutusfunktioksi kutsuttu suure
on stationäärinen, mikä yleensä tarkoittaa lausekkeen minimoitumista. Vaikutusfunktion määritelmässä integraalin sisällä oleva funktio L on systeemiä kuvaava Lagrangen funktio. Se voidaan lausua kappaleen liike-energian T ja kappaleen potentiaalienergian V avulla siten, että
Lagrangen funktio on siis kappaleen yleistettyjen paikkakoordinaattien q_i\, (esimerkiksi x, y ja z) sekä vastaavien nopeusvektorin komponenttien \dot{q}_i ja mahdollisesti myös ajan t\, funktio. Variaatiolaskennan avulla on melko helppoa osoittaa, että vaikutusfunktio minimoituu vain ja ainoastaan silloin kun
missä alaindeksi
Yllä saatu yhtälö on Eulerin–Lagrangen yhtälö ja se toimii kappaleen liikeyhtälönä. Käytännössä kappaleen liikkeen kuvaamista varten on siis ratkaistava toisen kertaluvun differentiaaliyhtälöistä muodostuva yhtälöryhmä, jossa on yksi yhtälö kutakin koordinaattia varten (siis esimerkiksi normaalin kolmiulotteisen liikkeen tapauksessa kolme yhtälöä). Yhtälöryhmän ratkaisuna saadaan kappaleen avaruudessa kulkema rata ajan funktiona.
Lagrangen formalismin eräs suuri etu on, että systeemissä esiintyviä rajoitusvoimia ei tarvitse ottaa huomioon liikeyhtälöitä muodostettaessa. Lisäksi ei tarvita myöskään vektoreita, ja vapaasti valittavia koordinaatteja on vain systeemin todellisten vapausasteiden lukumäärä. Esimerkiksi perinteisen matemaattisen heilurin tilan kuvaamiseen tarvitaan todellisuudessa vain yksi koordinaatti (heilahduskulma), mutta Newtonin mekaniikan mukaan edettäessä joudutaan muodostamaan kaksi liikeyhtälöä. Lagrangen liikeyhtälöitä muodostettaessa ei tarvitse myöskään laskea kiihtyvyyksiä, vaan ainoastaan liike-energia. Monimutkaisemmissa systeemeissä Lagrangen formalismin edut ovat vielä huomattavasti selkeämmät. Lagrangen lähestymistapaa käytetäänkin usein lähtökohtana jatkuvan aineen mekaniikan tarkasteluissa.
Esimerkki: yksiulotteinen oskillaattori
Tarkastellaan kappaletta, jonka kineettinen energia on ja jonka potentiaalienergia on missä m on kappaleen massa ja c vakio. Systeemiä kuvaava Lagrangen funktio on siis Suorittamalla tarvittavat derivoinnit ja sijoittamalla Eulerin–Lagrangen yhtälöön saadaan liikeyhtälöksi Tämä on normaali toisen kertaluvun differentiaaliyhtälö, jonka ratkaisuna on
Kirjallisuutta
מכניקה אנליטית
Caterina Murino
Caterina Murino (s. 15. syyskuuta 1977) on italialainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa James Bond -elokuvassa Casino Royale (2006).
Guy Bono
thumb|Guy Bono Guy Bono (s. 30. huhtikuuta 1953) on ranskalainen Sosialistisen puolueen poliitikko ja vuosina 2004–2009 sosiaalidemokraattisen ryhmän jäsen Euroopan parlamentissa. Hän syntyi Béjassa, Tunisiassa.
Suomi kesäolympialaisissa 1960
Suomi saavutti kesäolympialaisissa 1960 yhteensä viisi mitalia, joista yksi oli kultaa, yksi hopeaa ja kolme pronssia. Kisojen mitalitilastossa Suomi sijoittui 17:nneksi. Kisat olivat ensimmäiset, joissa Suomi jäi ilman painimitalia.
Mitalistit
pienoiskuva|Kultamitalisti [[Eugen Ekman Roomassa 1960]]
Ammunta
Suomen ampujista Pentti Linnosvuo saavutti hopeaa olympiapistoolilla.
Melonta
Suomella oli edustus viidessä lajissa ja parhaiten sijoittui Simo Kuismanen kahdeksanneksi kajakkiyksiköissä.
Nykyaikainen viisiottelu
Yksilökilpailu
Nyrkkeily
Jorma Limmonen voitti kolme ottelua ja saavutti pronssia. Matti Aho ja Viljo Aho voittivat ensimmäisen vastustajansa.
Vapaapaini
Suomi jäi ensimmäisen kerran ilman olympiamitalia painissa. Parhaat saavutukset olivat Kyösti Lehtosen, Antero Vanhasen ja Tauno Jaskarin viidennet sijat.
Soutu
Veli Lehtelä ja Toimi Pitkänen saavuttivat perämiehettömässä kaksikossa pronssia. Perämiehettömässä nelosessa soutivat veljekset Eero, Heikki ja Pertti Laine.
Voimistelu
Eugen Ekman voitti kisojen lopulla hevosella kultaa ja se oli Suomelle kisojen ainoa kultamitali. Ekmanin kanssa kultamitalin jakoi Neuvostoliiton Boris Šahlin.
Yleisurheilu
Suomen ainoan yleisurheilumitalin saavutti pronssille seiväshypyssä sijoittunut Eeles Landström. Väinö Kuisma sijoittui keihäänheitossa neljänneksi, Jussi Rintamäki 400 metrin aitajuoksussa ja Jorma Valkama pituushypyssä viidenneksi sekä Matti Sutinen seiväshypyssä kuudenneksi.
Bob Bogle
Robert Lenard ”Bob” Bogle (16. tammikuuta 1934 Wagoner, Oklahoma – 14. kesäkuuta 2009) oli yhdysvaltalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten Rock and Roll Hall of Fameen valitun The Ventures -yhtyeen perustajajäsenenä. Hän ja Don Wilson perustivat The Venturesin vuonna 1958 ja hän toimi alun perin yhtyeen soolokitaristina, mutta siirtyi muutama vuosi myöhemmin basistiksi. Ennen musiikkiuraansa he molemmat työskentelivät rakennustyöläisinä. Bogle siirtyi eläkkeelle vuonna 2005, jolloin hänet korvasi Bob Spalding. Hän sairasti viimeiset elinvuotensa non-Hodgkinin lymfoomaa ja kuoli kesäkuussa 2009, 75-vuotiaana.
Dostana (vuoden 2008 elokuva)
Dostana (suomeksi ”Ystävyys”) on Tarun Mansukhanin ohjaama intialainen romanttinen komedia vuodelta 2008. Päärooleja näyttelevät Abhishek Bachchan, John Abraham ja Priyanka Chopra. Elokuva kuvattiin kokonaan Miamissa. Dostana oli keskinkertainen menestys.
Juoni
Kaksi heteromiestä esittää homoparia saadakseen vuokrattua asunnon Miamista. Molemmat ihastuvat kämppäkaveriinsa Nehaan ja yrittävät samaan aikaan vakuuttaa muut homoudestaan.
CGS Bradbury
CGS Bradbury on kanadalainen vuonna 1915 vesille laskettu rannikkovartioston alus (CGS on ). Alus rakennettiin Sorelissa, Québecissä ja kuljetettiin valmiiksi mitoitettuina osina Selkirkiin, Manitobaan, jossa se koottiin ja laskettiin vesille. Alus toimi uransa aikana Redjoella ja Winnipegjärvellä hallituksen edunvalvontatehtävissä, suorittaen kalastuksenvalvontaa, merimerkkien, loistojen ja majakoiden huoltotehtäviä sekä toimi jäänmurtajana vuosina 1915–1935 sekä 1952–1973.
Bradbury nousi laajempaan tietoisuuteen vuonna 1917, kun se mursi tiensä puolen jalan vahvuisen jään lävitse halki Winnipegjärven viedäkseen lääkäreitä ja lääkkeitä flunssaepidemian kourissa olevaan kylään. Bradbury suoritti aktiiviuransa aikana myös useita muita pelastustehtäviä.
Alus lojui käyttämättömänä vuodesta 1935 aina vuoteen 1952, jolloin siihen asennettiin uusi dieselkoneisto ja se otettiin takaisin rannikkovartioston käyttöön. Aiempien velvollisuuksiensa lisäksi Bradbury osallistui myös ruoppaustehtäviin ruoppaajan saattoaluksena.
Nykyisin alus on näytteillä kuivalla maalla Marine Museum of Manitobassa Selkirkissä.
China Direct Broadcast Satellite
China Direct Broadcast Satellite (lyhenne CHINA DBSAT) on kiinalainen satelliittitietoliikenneyhtiö. Se on China Satellite Communications Company Limited ja Sino Satellite Communications Company Limited yhtiöiden yhteisyritys, joka perustettiin joulukuussa 2006. Se operoi neljää tietoliikennesatelliittia palvellen Kiinan kansantasavallan aluetta.
Satelliitit
ChinaStar-1 eli Zhongwei-1 ChinaStar–6 eli Zhong Xing-6B alias ZX-6B
ChinaStar–9 eli Zhong Xing-9 alias ZX-9
Sinosat-1 eli Xinnuo-1
Sinosat–3 eli Xinnuo-3 alias XN-3
Skeet
pienoiskuva|Kaaviokuva skeet-ammunnasta. Skeet on ampumaurheilua, jossa pyritään ampumaan lentäviä savikiekkoja haulikolla. Pääasiallinen ero trap- ja skeet-ammunnan välillä on kiekkojen lentosuunta. Trap-lajeissa ammutaan viideltä paikalta ampujasta poispäin lentäviä kiekkoja, skeetissä ampumapaikkaa, samoin kuin kiekkojen määrää ja lentosuuntaa ampujasta nähden vaihdellaan. Kilpailuissa käytetään yleensä päällekkäispiippuista haulikkoa, mutta joskus myös pumpputoimista, rinnakkaispiippuista tai itselataavaa haulikkoa. Haulikkoammunnassa pyritään simuloimaan linnunmetsästystä.
Skeetissä ampumarata on puoliympyrän muotoinen. Puoliympyrän kaaren molemmissa päissä on heitintornit; oikeassa päässä matala ja vasemmassa päässä korkea. Tornien etäisyys toisistaan on noin 36 metriä. Ampumapaikkoja on kahdeksan. Paikka numero 8 sijaitsee tornien välisellä linjalla keskellä rataa. Paikka 1 on korkean ja paikka 7 matalan tornin edessä. Paikat 2–6 sijaitsevat puoliympyrän kaarella noin kahdeksan metrin päässä toisistaan.
Korkeasta tornista kiekot heitetään kolmen metrin korkeudelta vinosti matalaa tornia kohti, ja matalasta tornista metrin korkeudelta kohti korkeaa. Kiekot lentävät noin 90 kilometrin tuntinopeudella, ja lentopituus on noin 65–67 metriä.
Haulipanos on enintään 24 g ja pyöreiden haulien halkaisija on max. 2,5 mm (yleensä noin 2 mm). Patruunassa on 300–400 haulia. Haulien lentomatka noin 200 metriä (2 mm) tai noin 250 metriä (2,5 mm).
Skeet-kilpailussa ammutaan viisi kierrosta, jonka jälkeen kuudelle parhaalle vielä ratkaiseva 60 kiekon finaali. Ampujat on jaettuina kuuden ryhmiin, ja ampumapaikat käydään läpi numerojärjestyksessä. Kierroksen 25 kiekosta yhdeksän on yksittäiskiekkoja, ja kahdeksan kaksoiskiekkoa, jotka lentävät ilmassa samanaikaisesti.
Kultakin paikalta ammutaan yksittäis- ja/tai kaksoiskiekot kullakin kierroksella tietyn kaavan mukaisesti, eri torneista eri järjestyksessä heitettynä seuraavan taulukon esittämän kaavan mukaisesti:
Ampujan alkuasennossa aseen perä on lantioluun harjan korkeudella ja katse on suunnattuna kiekon lähtösuuntaan. Ampujan rintamasuunta on radan keskisuuntaan, aseen piippu on noin silmien korkeudella. Kiekko lähtee liikkeelle ampujan äänimerkistä 0–3 sekunnin kuluessa. Kiekon lähdettyä liikkeelle asetta nostetaan olkaan ja sitä viedään kiekon lentoradan mukaisesti, kunnes laukaus tapahtuu. Kutakin kiekkoa saa ampua vain kerran, ja kaksoiskiekoissa ammutaan ensiksi ampujaa lähempänä olevan tornin kiekko.
Miekkailu kesäolympialaisissa 1952
Helsingin kesäolympialaisissa 1952 miekkailussa kilpailtiin seitsemässä lajissa. Miehet kilpailivat sekä henkilökohtaisessa kilpailussa että joukkuekilpailussa kalvalla, säilällä ja floretilla. Naiset kilpailivat ainoastaan henkilökohtaisessa kilpailussa floretilla.
Skeet
Skeet on ollut olympialaji vuodesta 1968, ja miehet ja naiset kilpailivat samassa sarjassa 1992 Barcelonan olympialaisiin saakka, jossa kultaa voitti kiinalainen nainen Shan Zhang. Tämän jälkeen siirryttiin sukupuolijaon mukaiseen sarjajakoon ja 1996 ohjelmassa oli vain miesten skeet. Naisten skeet-ammunta on ollut olympiaohjelmassa 2000 Sydneyn kisoista lähtien.
Miekkailu kesäolympialaisissa 1952
Miekkailumitaleista kilpailtiin 12 päivän ajan Espoon Westendin tennishallissa. Kilpailuihin osallistui 250 miestä ja 37 naista 32 maasta. Unkari, Ranska ja Italia olivat hallitsivet maat, sillä kaikki kultamitalit menivät näihin valtioihin.
Miehet
Floretin joukkuekilpailussa Ranska ja Italia olivat ylivoimaisia. Ranskalle meni lajin mestaruus. Kaikki finalistit olivat mukana myös henkilökohtaisessa kilpailussa, jonka voitti Ranskan Christian d’Oriola.
Kalvassa ranskalaiset epäonnistuivat yllättäen todella pahasti. Lontoon mestaruuttaan puolustaneet ranskalaiset tippuivat joukkuekilpailussa jo toisella kierroksella, eikä henkilökohtaisessa kilpailussa yksikään ranskalainen yltänyt finaalikierroksille. Italia voitti joukkuekilpailun ja henkilökohtaisen kilpailun ykkönen oli Edoardo Mangiarotti, joka oli ollut floretissakin toisena. Edoardon veli Dario sijoittui kalvassa hopealle.