cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Margit Lilius
Yhdysvalloissa Lilius solmi toisen avioliittonsa Antti Mustapään kanssa, mutta mies kuoli jo 1952. Margit Lilius käytti kuitenkin loppuelämänsä nimeä Margit Mustapa tai Lilius-Mustapa. Hän esiintyi viimeisen kerran Seattlessa vuonna 1952 pohjoismaisen festivaalin 25 000 hengen yleisölle. Hän asui yksin jäätyään Kalifornian Santa Barbarassa ja kiinnostui teosofiasta Happy Valley -kouluyhteisössä Ojaissa, jossa hän myös opetti. Yhä toimivan yhteisön perustajiin kuuluivat Annie Besant, Aldous Huxley ja Krishnamurti. Margit Mustapa vietti aikaa myös tyttärensä hoitamalla Oitin maatilalla, jossa hän kuoli 1991.
Sympathy for the Devil
Sympathy for the Devil on The Rolling Stonesin esittämä avausraita vuonna 1968 ilmestyneeltä albumilta Beggars Banquet. Kappale julkaistiin singlenä vasta vuonna 2003, ja silloinkin remix-versiona. Monet yhtyeet ovat tehneet cover-version kappaleesta, joukossa muun muassa Ozzy Osbourne, Guns N' Roses, Jane's Addiction ja Motörhead.
Mick Jaggerin laulamassa alkuperäisversiossa sanoitus on kerrontaa yksikön ensimmäisessä persoonassa. Kappaleen sanoitus on rakennettu siten, että kuulijaa saattaisi puhutella Lucifer hienostunein ja lipevin sanankääntein. Erään tulkinnan mukaan laulun "devil" ei ole paholainen, vaan ihmiskunta itse. Sanoituksissa kerrataan lyhyesti ihmiskunnan historian eräitä verisimpiä tapahtumia, kuten satavuotinen sota ("I watched with glee while you Kings and Queens fought for ten decades for the Gods they made"), lokakuun vallankumous ("I stuck around St. Petersburg when I saw it was a time for a change, killed the Tzar and his ministers") ja toinen maailmansota ("I rode a tank, held a gen'ral's rank while the blitzkrieg raged, and the bodies stank"). Tästä näkökulmasta tarkasteltuna tekstin voidaan tulkita olevan sanoittajan kritiikkiä länsimaisen sivilisaation moraalittomuutta kohtaan.
Kappaleella on samankaltainen sointurakenne kuin Beatlesin kappaleen "Hey Jude" loppuhuipennuksessa.
”Sympathy for the Devil” alkaa rytmikkäästi lyömäsoittimien ja marakassien tahdittamana ja sen alkutahtien jälkeen alkaa soida eräs rockin historian tunnistettavimmista bassokuluista, yllättäen kitaristi Keith Richardsin bassokitaralla soittama rullaava teema, johon kappaleen edetessä Mick Jaggerin laulu ja muut instrumentit liittyvät.
Guns N’ Rosesin versio
Guns N' Roses julkaisi kappaleen Veren Vangit -elokuvan soundtrackille. Kappale sai jopa yhtyeen riitoihin, kun Axl Rose korvasi Slashin kitaraosuuden Paul Hugen kitaraosuudella. Kappale löytyy Greatest Hitsiltä. Single oli viimeinen ennen vanhojen jäsenten lähtöä.
Leonard Slatkin
Leonard Edward Slatkin (s. 1. syyskuuta 1944 Los Angeles) on yhdysvaltalainen kapellimestari. Hän on toiminut vuodesta 2008 Detroitin sinfoniaorkesterin ja vuodesta 2010 ranskalaisen Orchestre National de Lyonin musiikillisena johtajana.
Sekä isän että äidin puolelta ukrainalaista sukua oleva Slatkin varttui Los Angelesissa. Hänen isänsä oli viulisti ja kapellimestari Felix Slatkin ja äiti sellisti Eleanor Aller. Isä oli konserttimestarina 20th Century Fox -elokuvayhtiön orkesterissa, äiti soolosellistinä Warner Brothers -yhtiön orkesterissa. Vanhemmat soittivat myös kuuluisassa Hollywood String Quartetissa, ja perheen tuttavapiiriin kuului monia muusikoita ja elokuvatähtiä.
Slatkin johti 1970-luvun lopulla ja vuonna 1980 San Franciscon sinfoniaorkesterin kanssa sarjan Beethoven-festivaalikonsertteja. Hänet tunnetaan mm. Saint Louisin sinfoniaorkesterin pitkäaikaisena ylikapellimestarina 1979–1996, Yhdysvaltain kansallisorkesterin ylikapellimestarina 1996–2008 sekä BBC:n sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina 2000–2004.
Slatkin nimettiin 2006 Nashvillen sinfoniaorkesterin kapellimestariksi. Hän toimii myös Pittsburghin sinfoniaorkesterin vierailevana kapellimestarina alkaen 2008. Hänet otettiin St. Louis Walk of Fameen 1990, ja hän oli vuonna 2003 National Medal of Artsin saaneiden joukossa. — Slatkin on vieraillut Suomessa vuosina 1980 ja 2015.
Slatkin on vuodesta 2011 ollut naimisissa säveltäjä Cindy McTeen kanssa. Tämä on hänen neljäs avioliittonsa. Kolmannen vaimonsa, sopraano Linda Hohenfeldin kanssa hänellä on poika Daniel.
Paalupaikka
thumb|250 px|Paalupaikalta lähtevä kuljettaja aloittaa maaliviivaa lähinnä olevasta lähtöruudusta.
Paalupaikka on ratamoottoriurheilussa käytetty termi. Kuljettaja lähtee paalupaikalta, kun hän saa aloittaa kilpailun koko joukon edestä. Sana on alkujaan käytetty hevosurheilussa. Lähtöpaikka määräytyy tavallisesti joko erillisissä aika-ajoissa, jossa kuljettajat pyrkivät ajamaan nopeimman ajan, tai edellisen kilpailun sijoituksen mukaan. Eri moottoriurheilusarjoissa on käytössä erilaisia tapoja ratkaista, millä perusteella kuljettaja pääsee aloittamaan kilpailun paalupaikalta.
Alemmat Formula-luokat
GP2-, Formula 2- ja GP3-sarjassa paalupaikasta jaetaan 4 MM-pistettä. Lisäksi kyseisten sarjojen lyhyemmissä sprinttikilpailuissa 8.sijalle lauantain pitkässä kilpailussa ajanut lähtee paalupaikalta, mutta ei saa pisteitä paalupaikasta.
Formula 1
Kausina – kuljettajilla oli käytettävissään 12 kierrosta tunnin kestävissä aika-ajoissa, jotka ajettiin kisaviikonlopun lauantaina. Autossa olevaa polttoainemäärää ei rajoitettu.
Kausina – sekä loppukaudesta aika-ajoissa kuljettajat ajoivat yksitellen yhden aika-ajokierroksen. Autoissa oli jo aika-ajoissa oltava kilpailupolttoaine; autoon ei pääsääntöisesti saanut aika-ajon ja kisan välillä tehdä huoltotoimenpiteitä.
Alkukaudesta 2005 oli käytössä järjestelmä, jossa paalupaikka ratkesi kahdessa aika-ajosession yhteen lasketuista ajoista. Lauantaina kuljettajat ajoivat mahdollisimman vähäisellä polttoainemäärällä ja sunnuntaina ennen kisaa raskaalla, kisabensiinin sisältävällä autolla.
Kausina – kummankin 15-minuuttisen aika-ajo-osion jälkeen karsiutui kuusi hitainta kuljettajaa. Tämän jälkeen kymmenen nopeinta kuljettajaa ajoivat keskenään paalupaikasta. He aloittivat päätösosion sillä polttoainemäärällä, jolla he myös aloittivat kilpailun. Aika-ajon 12 hitainta saivat vapaasti valita polttoainemääränsä aika-ajon jälkeen.
Kaudesta lähtien aika-ajo on säilynyt kolmivaiheisena, mutta välitankkaukset on kielletty ja kuljettajien autot tankataan aika-ajon jälkeen kisapituuden mukaisella polttoainemäärällä. Kauden alussa oli käytössä järjestelmä, jossa aika-ajojen aikana suoritettiin sisäinen karsinta. Aika-ajojen 1.osion aikana sisäinen karsinta alkoi 7 minuuttia osion alusta ja kuljettajia karsiutui 90 sekunnin välein, 2.osiossa sisäinen karsinta alkoi 6 minuuttia osion alusta ja kuljettajia karsiutui jälleen 90 sekunnin välein, ja 3.osion aikana sisäinen karsinta alkoi 5 minuuttia osion alusta ja kuljettajia karsiutui jälleen 90 sekunnin välein, kunnes jäljellä oli kaksi paalupaikasta kilpailevaa kuljettajaa. Uudistuksesta luovuttiin kahden osakilpailun jälkeen, ja perinteinen malli palautettiin Kiinan GP:ssä.
Kausina – eniten paalupaikkoja ajanut kuljettaja sai FIA:n virallisen paalupaikkapokaalin kauden lopussa, mutta kaudesta lähtien palkinnon nimi muuttui Pirelli Pole Position Award -palkinnoksi (Pirellin tuulitunnelitestien rengas, jonka kuljettaja saa palkinnoksi samoilla vaatimuksilla kauden lopussa).
Amerikkalaiset autourheilusarjat
Indianapolis 500 -kisassa keskinopeus ratkaisee paalupaikan. Jokaisella kuljettajalla on käytettävissään neljä kierrosta.
Yhdyssana
Yhdyssana on kahden tai useamman sanan muodostama sana, jolla on oma merkityksensä. Tavanomainen yhdyssana, kuten kirjakauppa, koostuu perusosasta (kauppa) ja määriteosasta (kirja). Lisäksi on olemassa rinnasteisia yhdyssanoja, kuten suomalais-ruotsalainen, joissa osat ovat samanarvoisia.
Yhdyssanat kirjoitetaan yhteen suomessa ja monissa muissa kielissä, mutta esimerkiksi englannissa ja ranskassa monet yhdyssanat kirjoitetaan erilleen, minkä vuoksi niitä saatetaan nimittää esimerkiksi suomen kielessä virheellisesti sanaliitoiksi. Englannissa ja ranskassa on kuitenkin nimenomaan olemassa käsitteet open compound ja composé détaché sellaisia yhdyssanoja varten, joiden osat kirjoitetaan erilleen, esim. (lukio, tieteiskirjallisuus) ja (kirjoituskone, peruna).
Suomen yleiskielen oikeinkirjoitus on seurannut tässä ruotsin esimerkkiä, mutta arkikäytössä on aina esiintynyt tapa kirjoittaa yhdyssanojen osat joskus tai usein erilleen.
Viron kielessä yhdyssanojen määriteosa on usein genetiivissä (esimerkiksi päevakava ’päiväohjelma’, ei ”päevkava”).
Yhdyssanat suomen kielessä
Suomen kielessä voidaan muodostaa uusia yhdyssanoja loputtomasti. Yhdyssanat voivat koostua myös useammasta kuin kahdesta sanasta (vuorotyötuntilistakansio, kolmivaihekilowattituntimittari, käsipyyherullajärjestelmä). Tekstin luettavuuden helpottamiseksi kehotetaan korvaamaan kovin moniosaiset yhdyssanat keveämmillä rakenteilla (kansio vuorotyötuntilistoille, vuorotyötuntilistojen kansio tms.). Silloin, kun on epävarmuutta siitä, onko kyseessä yhdyssana vai sanaliitto, suositaan yleensä erilleen kirjoittamista, sillä kovin pitkäsanainen teksti voi vaikuttaa ikävältä ja raskaalta.
Yhdyssanan määriteosa on tavallisimmin nominatiivissa tai genetiivissä. Joistakin sanoista, erityisesti kaikista -nen-loppuisista sanoista sekä muutamista lukusanoista käytetään erityistä yhdyssanamuotoa silloin kun ne esiintyvät yhdys­sanan alkuosana, esimerkiksi ihminen > ihmiskunta, kolme > kolmiosainen.
Joissakin vanhoissa yhdyssanoissa taipuvat sekä perusosa että määriteosa: Uusikaupunki : Uudessakaupungissa, omatunto : omalletunnolleen, vanhapiika : vanhojapiikoja. Tältä osin sukunimien ja paikannimien taivutus eroaa: Isoaho : Isolla-aholla (paikannimi) mutta Isoaho : Isoaholla (sukunimi).
Suomen kielessä paikannimet kirjoitetaan pääsääntöisesti yhteen: Calais’nsalmi, Keltainenmeri, Tyynimeri (mutta Tyyni valtameri). Sama koskee kasvi- ja eläinlajeja: amerikankettukoira, valkopäämerikotka.
Se, kirjoitetaanko jotkin sanat yhteen vai erilleen, voi joskus vaikuttaa merkitykseen huomattavasti. Esimerkiksi äidinkieli on kieli, jonka ihminen on oppinut ensimmäisenä. Sen sijaan äidin kieli voi tarkoittaa mitä tahansa äidin puhumaa kieltä. Kävin juurihoidossa ei tarkoita samaa kuin kävin juuri hoidossa. Nuoren miehen asunto on ikävuosiltaan nuoren miehen asunto, mutta nuorenmiehen asunto on naimattoman miehen asunto, ja nuorenmiehenasunto on naimattomalle miehelle tyypillinen asunto.
Yhdyssanan tunnistaminen
Yhdyssanan voi erottaa sanaliitosta muutaman perussäännön avulla:
Suomen kielen yhdyssanavirheiden eli niiden erilleen kirjoittamisen usein väitetään johtuvan muun muassa englannin kielen vaikutuksesta, mutta yhdyssanojen kirjoittamisessa on aina ollut horjuntaa, joka vain näkyy nykyään enemmän internetin (m.l. sosiaalinen media) koko kansalle tuomien julkaisumahdollisuuksien takia.
Yhdyssanojen oikeinkirjoitus
Yhdyssanat kirjoitetaan pääsääntöisesti yhteen ilman välilyöntiä tai yhdysmerkkiä. Sääntöön on muutamia poikkeuksia:
Keisarillisen Japanin laivasto
Keisarillisen Japanin laivaston juuret juontavat kauas historiaan, muiden Aasian kansojen kanssa käytyihin kohtaamisiin ja aina varhaiselle keskiajalle. Japanin merivoimat kuitenkin taantui kahden vuosisadan aikana Edo-kaudella ja oli auttamattomasti jäljessä länsimaita kun Yhdysvallat vuonna 1854 pakottivat Japanin avaamaan ovensa kaupalle. Tämä johti lopulta Meiji-restauraatioon, raivokkaaseen modernisaatioon ja teollistumiseen yhdessä keisarin vallan nousun kanssa, jonka lopputuloksena Keisarillisen Japanin laivasto oli maailman kolmanneksi suurin laivasto vuonna 1920, ja ehkäpä modernein juuri toisen maailmansodan alussa. Laivaston menestyksekäs historia, joskus ylivoimaisia vihollisia vastaan (kuten Kiinan–Japanin sota ja Venäjän–Japanin sota), päättyi lähes täydelliseen tuhoon vuonna 1945 liittoutuneiden käsissä ja lopulta laivaston viralliseen lopettamiseen sodan loputtua.
Juuret
pienoiskuva|[[Dan-no-uran laivastotaistelu vuonna 1185.]]
Japanilla on pitkä historia laivoilla purjehtimisesta Aasian mantereelle, esimerkiksi sotilaiden kuljetukset Korean ja Japanin välillä, alkaen ainakin Kofun-kaudella 300-luvulla.
Vuonna 1281 Kublai-kaani yritti epäonnistuneesti valloittaa Japania. Seurauksena japanilaiset wakō-merirosvot ryhtyivät aktiivisesti ryöväämään Kiinan valtakunnan rannikoita.
Japanissa tapahtui laaja laivanrakennusbuumi Sengoku-kaudella, kun keskenään taistelevat sotaherrat rakensivat jopa useiden satojen laivojen rannikkolaivastoja. Oda Nobunaga, japanilainen daimio, on saattanut valmistuttaa yhdet maailman varhaisimmista panssarilaivoista, kun hän vuonna 1576 rakennutti kuusi metallipanssarilla varustettua Atakebune-laivaa. Kuitenkin Japanin Korean-valloituksen (1592–1598) aikana Japanin laivastot, jotka tukivat 160 000 miehen valloitusjoukkoa, kärsivät sarjan tuhoisia tappioita. Korealaisten amiraali Yi Sun-sin käytti erittäin onnistuneita taktiikoita sekä Kilpikonnalaivoja, tai Geobuksoneita, lyödäkseen määrällisesti ylivoimaisen vihollisen.
pienoiskuva|Japanilainen kauppalaiva 1600-luvulta.
Japani rakensi ensimmäiset suuret, valtamerikelpoiset sotalaivansa 1600-luvulla Nanban-kaupankäyntikaudella länsimaista saatujen kokemuksien perusteella. Vuonna 1613 Sendain daimio rakennutti Tokugawa-shōgunaatin suostumuksella Date Marun, 500-tonnisen kaljuuna-tyyppisen laivan, joka kuljetti japanilaisten lähetystön Amerikkaan, josta se jatkoi matkaansa Eurooppaan.
Vuodesta 1640 Japani noudatti Sakoku-politiikkaa (”eristyneisyys”), joka kielsi yhteydet länsimaalaisiin, kristinuskon harjoittamisen ja valtamerilaivojen rakentamisen kuoleman uhalla.
Tokugawa-shōgunaatin loppupuolella 1840-luvulla länsimaalaisten laivanrakennustekniikoiden tutkiminen pääsi uudestaan vauhtiin. Vuosina 1853 ja 1854 Yhdysvaltain laivaston kommodori Matthew Perry osoitti japanilaisille yhdysvaltalaisten höyrysotalaivojen mahtia ja vuonna 1854 sai avattua Japanin ulkomaankaupalla Kanagawan sopimuksella. Vuonna 1858 sitä seurasi ”epätasa-arvoinen ystävyys” ja kaupankäyntisopimus, joka myönsi ulkomaalaisille kauppiaille toimiluvan Japanissa ja minimaaliset tuontiverot ulkomaalaisille tuotteille.
pienoiskuva|[[Kanrin Maru, Japanin ensimmäinen höyrysotalaiva, 1857.]]
Tokugawa-shōgunaatin päättyessä vuonna 1867 laivastolla oli jo kahdeksan modernia länsimaista höyrysotalaivaa. Laivoja käytettiin lippulaiva Kaiyōmarun ja amiraali Enomoton johdolla keisarillisia joukkoja vastaan Boshin-sodassa. Sota kulminoitui Hakodaten laivastotaisteluun vuonna 1869, jonka seurauksena Tokugawa-shōgunaatti romahti lopullisesti ja keisarin valta palautui.
Keisarillisen Japanin laivaston synty (1869)
pienoiskuva|[[Kōtetsu (ex-CSS Stonewall), Japanin ensimmäinen moderni panssarilaiva, 1869.]]
Keisari Meijin palattua valtaan vuonna 1868 hän jatkoi Tokugawa-shōgunaatin aloittamia muutoksia asevoimissa ja teollisuudessa, pyrkien estämään siten Yhdysvaltoja ja Euroopan valtioita valloittamasta Japania. Keisarillisen Japanin laivasto muodostettiin virallisesti vuonna 1869, jolloin uusi hallitus kehitti kunnianhimoisen suunnitelman yli 200 laivan – 10 laivaston – muodostamisesta. Suunnitelma kuitenkin hylättiin vuoden sisällä, pääasiassa resurssipulan takia. Kapinat Japanin sisällä, erityisesti Satsuman kapina (1877), pakottivat hallituksen keskittymään enemmän maasodankäyntiin. Laivaston politiikkaa kuvaa hyvin lause Shusei Kokubō (, sananmukaisesti ”staattinen puolustus”), jonka mukaan puolustus keskittyi rannikoille (värväysarmeija) ja rannikkolaivastolle Rikushu Kaijūn (, Armeija ensin, laivasto sitten) mukaisesti.
Britannian tuki
Kaksi suurta 3 650 tonnin sotalaivaa, Naniwa ja Takachiho, tilattiin brittiläisiltä telakoilta. Nämä risteilijät kykenivät jopa 18 solmun nopeuteen (33 km/h) ja olivat panssaroitu kahdesta kolmeen tuumaa paksulla panssarilla ja aseistuksena niissä oli kaksi 10,2 tuuman (260mm) Krupp-tykkiä. Ne oli suunnitellut laivaston arkkitehti Sasō Sachū, joka oli ottanut suunnitelmiinsa mallia Elswickin telakakan valmistamista panssarikansiristeilijöistä, mutta muokannut niiden ominaisuuksia paremmiksi. Japani oli kuitenkin varustelukilpailussa Kiinan kanssa, joka hankki Saksasta kaksi 7 335 tonnin taistelulaivaa (Dingyuan ja Zhenyuan). Koska Japanin voimat eivät riittäisi Kiinan laivaston kohtaamiseen ainoastaan kahden modernin sotalaivan voimin, kääntyi Japani Ranskan puoleen modernin ja suuren laivaston rakentamiseksi.
Ranskalaisen ”Jeune Écolen” vaikutus (1880-luku)
pienoiskuva|[[Matsushima (1890)|Matsushima, keisarillisen Japanin laivaston ranskalaisvalmisteinen lippulaiva Jalujoen taistelussa vuonna 1894.]]
1880-luvulla ranskalaisten ”Jeune École” -doktriini (”Nuori koulu”) nousi päävaikuttajaksi Japanissa. Jeune École suosi pieniä ja nopeita aluksia, erityisesti risteilijöitä ja torpedoveneitä isompia laivoja vastaan. Ranskan laivaston menestys Ranskan–Kiinan sodassa (1883–1885) vahvisti japanilaisille torpedoveneiden tehon, jotka olivat ihanteellisia vähäresurssiselle Japanille. Vuonna 1885 laivaston sloganiksi tuli Kaikoku Nippon (, kirjaimellisesti ”Merimaa Japani”).
Vuonna 1886 ranskalainen laivastoinsinööri Louis-Emile Bertin palkattiin neljäksi vuodeksi Japaniin. Hänen tehtävänään oli vahvistaa laivastoa sekä ohjata Kuren ja Sasebon laivastoarsenaalien valmistumista. Hän kehitti Sanseikan-luokan, joissa oli yksi voimakas päätykki, 12,6 tuuman (320mm) Canet-tykki. Kaiken kaikkiaan Bertin valvoi yli 20 aluksen valmistusta. Hänen ansiostaan Japani sai nyt ensimmäisen aidosti nykyaikaisen laivastonsa. Samalla japanilaiset oppivat suurten alusten rakennustaidon, osan laivoista ollessa muualla valmistettuja, ja lopun Yokosukan laivastontelakalla valmistettuja:
Tällä aikakaudella japanilaiset pääsivät osallisiksi myös torpedoiden, torpedoveneiden ja merimiinojen kehityksen kärkeen, sillä ranskalaisilla oli tuolloin maailman kehittynein teknologia. Japani hankki ensimmäiset torpedonsa 1884 ja perusti ”Torpedokoulutuskeskuksen” Yokosukaan 1886.
Nämä laivat olivat viimeiset isot tilaukset Japanilta Ranskalle. Vuonna 1887 Japani tilasi Britannialta vallankumouksellisen torpedoveneen Kotakan, jota pidetään ensimmäisenä toimivana hävittäjänä. Lisäksi vuonna 1892 ostettu Yoshino, joka oli aikanaan maailman nopein risteilijä, lisäsivät Japanin laivaston voimaa.
Kiinan–Japanin sota (1894–1895)
pienoiskuva|Japanilainen torpedolaiva Kotaka. Japanin jatkaessa laivastonsa modernisointia ryhtyi Kiina yhdessä Saksan keisarikunnan tuella modernisoimaan omaansa. Kilpavarustelun seurauksena paineet Korean niemimaan haltuunotosta kasvoivat. Kiinan–Japanin sota julistettiin virallisesti 1. elokuuta 1894, vaikka joitain meritaisteluita oli käyty jo sitä ennen.
Japanilaiset löivät Kiinan Beiyangin laivaston Jalujoen taistelussa 17. syyskuuta 1894. Taistelussa kiinalaisten kahdestatoista aluksesta kahdeksan upposi. Vaikka taistelu oli voitokas japanilaisille, kiinalaisten kaksi saksalaisvalmisteista taistelulaivaa pysyivät yhä ylivertaisina ja lyömättöminä japanilaisille. Tämä korosti entisestään japanilaisten tarvetta isommille taistelulaivoille (Dingyuan lopulta upotettiin torpedoilla ja Zhenyuan kaapattiin lähes vaurioitta). Seuraava askel japanilaisten laivaston kehittämisessä oli luonnollisesti suurien taistelulaivojen ja pienempien laivojen yhteiskäyttö, joka mahdollisti aggressiiviset taktiikat.
Sodan seurauksena Shimonosekin sopimus allekirjoitettiin 17. huhtikuuta 1895, jolloin Taiwan sekä Peskadorit liitettiin Japaniin. Japanin laivasto otti saaret haltuunsa ja tukahdutti vastarinnan maaliskuun ja lokakuun 1895 välillä. Saaret pysyivät japanilaisten siirtomaana aina vuoteen 1945 ja toisen maailmansodan loppuun asti. Japanilaiset myös valloittivat Liaotungin niemimaan, mutta Venäjä painosti Japania luovuttamaan alueen takaisin Kiinalle vain valloittaakseen sen itse jonkin aikaa myöhemmin. Japanin laivasto sekaantui Kiinan asioihin jälleen vuonna 1900, kun se osallistui yhdessä länsivaltojen kanssa boksarikapinan kukistamiseen. Tuolloin Japanin laivasto muodosti suurimman osan koko laivastosta (18 laivaa 50:stä) sekä suurimman osan maihinnousseista sotilaista (20 840 sotilasta 54 000:sta).
Venäjän–Japanin sota (1904–1905)
Kiinan-Japanin sodan jälkeisen nöyryyttävän Liaotungin niemimaan palautuksen jälkeen Japani alkoi varustautua uutta vastakkainasettelua varten. Japanin laivasto käynnisti kymmenvuotissuunnitelman nimeltään ”sinnikkyys ja päättäväisyys”, jonka aikana laivaston kokoon lisättiin 109 laivaa yhteensä 200 000 tonnin edestä ja laivaston sotilaiden määrä nousi 15 400:sta 40 800:een. Uusi laivasto muodostui seuraavasti:
Taistelulaivoista Mikasa, jonka sanottiin olevan aikansa tehokkain taistelulaiva, tilattiin Vickers, Sons & Maximilta Englannista vuonna 1898 ja se toimitettiin Japaniin 1902. Nippon Yusen Kaisha rakennutti Mitsubishin telakalla Nagasakissa ensimmäisen kaupallisen höyrylaivan Japanissa, Akimarun. Risteilijä Chitose valmistettiin Union Iron Worksin telakalla San Franciscossa Kaliforniassa.
Nämä asiat kulminoituivat Venäjän–Japanin sotaan. Tsushiman taistelussa amiraali Heihachirō Tōgō johti japanilaisten laivastoa Mikasan kannelta taisteluun, jota on kutsuttu ”kaikista ratkaisevammaksi meritaisteluksi koskaan”. Venäläisten Itämeren laivasto tuhoutui lähes kokonaan: 38:sta laivasta 21 upposi, seitsemän vallattiin ja kuusi rampautettiin ampumakyvyttömäksi. 4 545 venäläistä merimiestä kuoli ja 6 106 jäi vangiksi. Japanilaisten menetykset olivat vain 116 kuollutta ja kolme torpedovenettä. Tämä voitto nujersi venäläisten moraalin Itä-Aasiassa ja johti kapinoihin Sevastopolin, Vladivostokin ja Kronstadtin laivastotukikohdissa, joiden huippu tapahtui heinäkuussa 1905 Knjaz Potjomkin-Tavritšeskilla tapahtuneessa kapinassa. Nämä kaikki olivat osana Venäjän vuoden 1905 vallankumousta.
thumb|Japanin ensimmäiset sukellusveneet Numero 1 - 5.
Sodan aikana japanilaiset pyrkivät raivokkaasti saamaan itsellensä sukellusvenelaivaston. Vasta muutamia vuosia sitten sukellusveneistä oli tullut potentiaalisia ja tehokkaita sotilasvälineitä, ja niitä pidettiin tehokkaina erikoisaluksina. Keisarillinen laivasto hankki ensimmäiset sukellusveneensä vuonna 1905 Yhdysvalloista Electric Boat Companyltä. Japanilaisten hankinnat tapahtuivat vain neljä vuotta sen jälkeen, kun Yhdysvallat oli laskenut vesille ensimmäisen sukellusveneensä USS Hollandin. Sukellusveneet oli suunniteltu Alankomaissa ja ne kuljetettiin osissa Japaniin jossa ne kasattiin Yokosukan laivastoarsenaalissa. Sukellusveneet saivat nimet Numero 1 - 5 ja ne olivat toimintakykyisiä vuoden 1905 lopussa.
Kohti itsenäistä laivastoa
pienoiskuva|Taistelulaiva [[Satsuma (1906)|Satsuma.]]
Japani jatkoi pyrkimyksiä kasvattamaan maahan voimakkaan kotimaisen laivateollisuuden. Strategiaksi muodostui periaate ”kopioi, jalosta, uudista”, jonka mukaan japanilaiset tutkivat useita ulkomaalaisia laivoja ja paransivat niiden ominaisuuksia. Tämän jälkeen he ostivat laivoja pareina ja järjestivät vertailevia testejä laivoilla. Vuosien myötä kokonaisten laivaluokkien tuonti muuttui paikallisesti tapahtuneeseen kokoamiseen ja hiljalleen kokonaisten laivojen itsenäiseen valmistukseen. Kotimainen valmistus alkoi torpedoveneistä 1880-luvulla ja saavutti huippunsa kokonaisten taistelulaivojen valmistamisessa 1900-luvun alussa. Viimeinen merkittävä ulkomaanostos oli taistelulaiva Kongō, joka ostettiin Vickersin telakalta vuonna 1913. Vuoteen 1918 mennessä ei japanilaisessa laivanvalmistuksessa ollut enää vaihetta, jossa japanilainen valmistusstandardi olisi jäänyt jälkeen muun maailman normeista. Vuoteen 1920 mennessä Japanilla oli maailman 8. suurin laivasto ja se oli johtavassa asemassa monella laivanrakennuksen osa-alueella:
Laivaston ilmavoimat
Yli 2 000 Zero-hävittäjää, 890 Nakajima KI-43 Hauabysha -hävittäjää.
Sukellusveneet
U-407, salainen ilmavoimien kuljetussukellusvene
Itsepuolustusvoimat
Japanin antauduttua liittoutuneille toisen maailmansodan lopulla ja maan tultua miehitetyksi keisarilliset joukot ja organisaatiot hajotettiin. Vuoden 1947 perustuslaki määrittelee Japanin ainoastaan puolustavan maaperäänsä hyökkääjiä vastaan. Japanin nykyinen laivasto Japanin itsepuolustusvoimien merivoimat (JMSDF) on osa Japanin itsepuolustusvoimia (JSDF).
Ylihärmän kirkonkylä
Ylihärmän kirkonkylä on taajama, joka oli entisen Ylihärmän kunnan hallinnollinen keskus. Kuntaliitoksen jälkeen se on ollut osa Kauhavaa. Vuoden 2017 lopussa taajamassa oli 2 171 asukasta.
Piilevät
Piilevät eli diatomit (Bacillariophyta) on ruskeisiin leviin kuuluva leväryhmä, johon kuuluu yleisimmän käsityksen mukaan noin 20 000 – 100 000 lähinnä yksisoluista lajia. Ryhmä on lähteestä riippuen esitetty sekä kaari- että alakaaritason ja myös luokkatason taksonina. Piileviä esiintyy kaikissa maailman vesissä; etenkin viileissä merissä ne muodostavat merkittävän osan kasviplanktonista. Piilevät ovat saaneet nimensä piidioksidista koostuvasta soluseinästään, joka muodostaa levälle kaksiosaisen kuoren. Piilevät ovat tavallisesti väriltään ruskehtavia ja muodoltaan silmiinpistävän symmetrisiä.
Piilevät lisääntyvät lähinnä suvuttomasti jakautumalla kahtia, jolloin rasian tavoin limittäin sijaitsevat piikuoren puolikkaat, kansi ja pohja, erkanevat toisistaan ja näin syntyneet tytärsolut kasvattavat pienemmän kuoripuoliskon eli pohjan alkuperäisen sisään. Sukupolvien kuluessa uusien piilevien koko pienenee jopa 60 prosenttia muutamassa kuukaudessa, kunnes minimikoon saavutettuaan levät synnyttävät (yleensä suvullisesti) itiöitä, jotka kasvavat jälleen normaalikokoisiksi soluiksi, ja sykli alkaa uudelleen.
Vanhimmat tunnetut piilevien fossiilit ovat peräisin varhaiselta jurakaudelta; eniten fossiileja syntyi liitukaudella. Kuolleiden piilevien piikuoret ovat aikojen kuluessa valuneet valtamerten pohjiin ja muodostaneet sinne piimaata.
Piileviä esiintyy sekä planktisina että alustalla kasvavina. Piilevillä ei niiden sukusolumuotoja lukuun ottamatta ole uintisiimoja, joten planktonissa elävät solut pyrkivät vajoamaan valottomaan alusveteen, ellei jatkuva veden sekoittuminen palauta niitä takaisin päällysveteen. Joillain lajeilla piikuoresta esiin pistävät pitkät piikit aiheuttavat virtausvastusta ja hidastavat vajoamista. Alustalla kasvavat lajit kykenevät liikkumaan hitaasti alustaansa pitkin erittämällä kuoressaan olevista huokosista limaa, joka työntää solua eteenpäin.
Pokémon Ranger and the Temple of the Sea
Pokémon Ranger and the Temple of the Sea on yhdeksäs Pokémon-elokuva. Elokuva julkaistiin Japanissa vuonna 2006. Elokuvan mukana tuli Pikachun lyhytelokuviin kuuluva osa Pikachu's Island Adventure (”Pikachun saariseikkailu”). Lyhytelokuva on julkaistu vain Japanissa.
Juoni
Elokuva kertoo Ashin, Mayn, Maxin ja Brockin matkasta veden temppeliin. Elokuvan alussa Jackie-niminen pokémon-rangeri saa napattua pahalta Phantom-nimiseltä merirosvolta tämän vedestä anastamansa munan. Jackie suojelee sitä perheensä kanssa ja pitää sitä suuressa salassa. Ashin joukko lähtee matkaamaan Jackien perheen kanssa, heidän kierrellessään ympäri kaupunkeja esittämässä vesipokemon esityksiä. May näkee outoa unta, jossa hän näkee vesipokemon Manaphyn. Myöhemmin Phanton löytää heidät ja koittaa varastaa munan, mutta sen ollessa Mayn sylissä, muna kuoriutuu. Munasta kuoriutuu Manaphy. Se luulee Mayta emokseen, eikä viihdy kenenkään muun sylissä.
Jackien perhe jättää Ashin joukon, vieden Manaphyn mukanaan, mutta Manaphy käyttää ruumiinsiirtoa, jolloin Ash ja Jackie vaihtavat ruumiita. Manaphy korjaa tilanteen vasta kun pääsee takaisin Mayn syliin, joten Jackin perheen on otettava Ashin joukko mukaan. He antavat Manaphyn näyttää tietä kohti Samiyaa, Meritemppeliä, jonka vain Manaphy kykenee löytämään.
Lopulta he pääsevät perille, ja menevät sisään temppeliin, mutta heitä koko matkan ajan varjostanut Phantom tulee paikalle, ja varastaa temppelin sydämestä sinisiä hohtavia timantteja. Sen takia koko temppeli alkaa sortua ja kaikkien on päästävä äkkiä alta pois! Muut menevät turvaan sukellusveneeseen, mutta Manaphy karkaa ja Ash, Pikachu sekä May lähtevät tämän perään. He tulevat takaisin temppelin sydämeen, jossa timantit lojuvat lattialla. He pistävät ne takaisin paikoilleen, mutta yksi timantti puuttuu. Phantom oli varastanut timantin, mutta se putosi veden syvyyksiin. Phantom lähtee karkuun Jackien varastaessa tämän pokemonin Chatotin sekä sukellusveneen.
May, Pikachu ja Manaphy menevät suojaan kohoavalta vedeltä, mutta Ash lähtee palauttamaan timanttia oikealle paikalleen. Hän saa tehtyä sen ja kaikki tuntuu olevan taas hyvin. Temppeli korjaantuu ja nousee veden pintaan. Kaikki menevät laivaan ihailemaan näkyä, mutta Ash ei ole palannut. He pelkäävät tämän hukkuneen, ja samassa Phantom ilmaantuu valtavan sukelluslaivansa kanssa paikalle, ja varastaa Manaphyn. Samassa kuitenkin vedestä singahtaa keltainen valonsäde, joka on Ash! Jackie toteaa tämän olevan ennusteessa mainittu Meren kuningas. Ash sieppaa Manaphyn takaisin ja meressä asuva valtava Kyogre tuhoaa sukelluslaivan.
Kaikki on taas hyvin. May suree Manaphyn lähtöä, sillä sen piti jäädä temppeliin asumaan ja suojelemaan sitä. Uljas temppeli painuu takaisin meren syvyyksiin, ja koko porukka palaa takaisin maihin.
Luettelo Helsingin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Helsingin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Helsingin puistoissa, kaduilla ja aukioilla olevat pysyvät taideteokset ja muistomerkit. Ne kuuluvat joko Helsingin taidemuseon kokoelmiin, tai ovat julkisilla paikoilla olevia liikelaitosten, yritysten, valtion ja yksityisten tonteilla sijaitsevia ja näiden omistamia teoksia. Rakennusten sisällä olevia julkisia teoksia ei mainita. Luettelossa on myös hautausmailla olevia yleisiä muistomerkkejä ja patsaita, mutta ei yksittäisten hautojen veistoksia.
Helsinkiin on liitetty Haagan kauppala sekä Huopalahden, Kulosaaren ja Oulunkylän kunnat vuoden 1946 suuressa alueliitoksessa ja osa Sipoosta ja Västerkullan kiila Vantaasta vuoden 2009 liitoksessa.
Helsingin taideteosten historiaa ja muodostuneita käytäntöjä
Vanhin Helsingin muistomerkeistä on 1700-luvun lopulla alkunsa saanut August Ehrensvärdin hauta ja muistomerkki Suomenlinnassa. Helsingin vanhimmaksi mainitaan myös Kauppatorilla vuonna 1835 paljastettu Keisarinnankivi. Varsinainen statuomania, joka alkoi 1800-luvun lopulla, liittyi kansallisvaltioiden ja nationalismin syntyyn sekä kehitykseen. Tämän kauden merkittäviä teoksia ovat Johan Ludvig Runebergin muistomerkki (Walter Runeberg, 1885), Aleksanteri II (Walter Runeberg ja Johannes Takanen, 1894) tai Topelius ja lapset (Ville Vallgren, 1932).
Mannerheimin vuonna 1960 valmistunut ratsastajapatsas liittyi alun perin 1910-luvun lopulla suunniteltuihin pääkaupungin itsenäisyys- ja vapaudenpatsassuunnitelmiin. 1950-luvun alussa käynnistynyt Mannerheimin patsashanke poisti pidäkkeet suunnitelmilta pystyttää patsaat muillekin Suomen valtiomiehille. Läheisyyteen nousivat jalustoilleen K. J. Ståhlbergin (Wäinö Aaltonen, 1959), P. E. Svinhufvudin (Wäinö Aaltonen, 1961) ja Kyösti Kallion (Kalervo Kallio, 1962) patsaat ja ennen pitkää saivat muistomerkkinsä myös J. K. Paasikivi (Harry Kivijärvi), 1980, Risto Ryti (Veikko Myller, 1994), L. K. Relander (Matti Peltokangas, 1996) ja Urho Kekkonen (Pekka Jylhä, 2000).
Ulkomaisten tekemiä julkisia teoksia Helsingissä ovat unkarilaisen Tamás Ortutayn, Alkumuna (1971), amerikkalaisen Bernard Kirschenbaumin Helsinki Arch (1983), Eduardo Chillidan Helsinki 1992 (1992), Gediminas Urbonasin Sulamaton musta/Lumiukko (1995), Ernst Billgrenin Kohtauspaikat (1998), Jean-Francois Briantin Lehti (1998), Dennis Oppenheimin Kihlaus (2000), Kenichi Hiratsukan Rauhanpaasi (2001), Oskars Mikansin Ihminen nousee roskalaatikosta (2001), H. R. Gigerin Sabotage (2003), Eva Löfdahlin Yrittäjäveistos (2006), Robert Wilsonin Tapio Wirkkalan puisto (2012) ja Fredrik Raddumin Core of a Hollow Tree (2013). Kalasataman rantojen tuntumassa on Jacob Dahlgren in vaaleanpunainen metalliteos (2019), sekä kaksi Alice Kwade n työtä (2022). Didrichsenin veistospuistossa ovat muun muassa Henry Mooren Atom Piece (1964), Bernard Meadowsin Augustus, (1962–1964) ja Mario Negrin Uhripaalu (1960).
Erilaisiin tarkoituksiin
Aikaisemmin julkisella taiteella tarkoitettiin julkisen sektorin julkisin tiloihin tuottamaa taidetta. Nykyisin julkinen taide koskee laajemmin ylipäätään kaikissa julkisissa tiloissa sijaitsevaa, saavutettavissa olevaa taidetta. Helsingin taidemuseo vastaa Helsingin kaupungin julkisen taiteen hankkeista, prosenttiperiaatteella hankittavista taideteoksista ja julkisten teosten ylläpidosta. Julkisia teoksia hankitaan taidemuseon omilla määrärahoilla, prosenttirahaperiaatteella ja niitä saadaan myös lahjoituksina.
Helsingin taidemuseon julkisen taiteen kokoelmaan kuuluu noin 250 Helsingin puistoissa, kaduilla ja aukioilla sijaitsevaa julkista taideteosta. Myös yritysten, seurakuntien, valtion laitosten ja yksityisten tahojen omistamia teoksia on julkisilla paikoilla, kuten kiinteistöjen pihoissa.
Luettelossa ei mainita Helsingin ja Länsimetron metroasemilla tai niiden läheisyydessä olevaa taidetta, josta on oma luettelonsa. Helsingin Arabianrannassa olevista noin 80 teoksesta vain osa on mainittu tässä luettelossa. Didrichsenin taidemuseossa Kuusisaaressa avattiin veistospuisto vuonna 2014. Ruskeasuolla olleen Ortonin veistospuiston teokset saivat uuden kodin Kirurgisen sairaalan veistospuistosta vuonna 2022. Pajamäen aurinkokuntamallin artikkelissa on luettelo mallin kohteista.
Julkiset taideteokset ja muistomerkit
Luettelossa on 548 teosta ja muistomerkkiä.
Psykoanalyyttinen taiteentutkimus
pienoiskuva|Frederick S. Wight tulkitsi [[Henry Mooren ”ontoiksi syötyjen” naishahmojen ilmentävän taiteilijan infantiilia kannibalismia ja halua palata takaisin äidin kohtuun. Mooren teos Makaava figuuri; ulkoinen muoto, 1953–1954, Jerusalem.]] pienoiskuva|Freudin korppikotkaksi tulkitsema muoto [[Leonardo da Vincin maalauksessa Neitsyt Maria, Jeesuslapsi, lammas ja Pyhä Anna.]] pienoiskuva|Michelangelon Mooses, osa Julius II:n hautamuistomerkkiä, 1513–1515. Psykoanalyyttinen taiteentutkimus perustuu Sigmund Freudin ja Carl Gustav Jungin kirjoituksiin taiteesta ja taiteen luomisesta.
Freudin teoria taiteesta ja unien tulkinnasta
Psykoanalyyttisen käsityksen mukaan taideteos on sublimaatiota ja todellisen viettityydytyksen korviketta. Tyydyttämättömät toiveet ruokkivat mielikuvitusta. Taiteilijat pystyvät tavallista paremmin sublimoimaan eli muuntamaan vietti-impulssejaan henkiseksi työksi. Täten taide avaa tietä tiedostumattomiin mielihyvälähteisiin. Freud näki taiteella ja unella yhteisiä piirteitä: molemmat ovat visuaalisia ja kumpuavat tiedostumattomista toiveista.
Freud tulkitsi Leonardo da Vincin teoksia taiteilijan lapsuuden psykodynamiikan pohjalta. Leonardon maalauksessa Pyhä Anna kolmantena hän näki synteesin lapsuudesta, johon kuuluivat sekä oma äiti että äitipuoli. Äidin kiihkeä rakkaus herätti Leonardossa narsistisen rakkauden itseään kohtaan, mutta teoksiaan hän taas kohteli kuten isänsä hylkäämällä ja jättämällä ne keskeneräisiksi. Freud näki maalauksessa myös viitteitä da Vincin homoseksuaalisuudesta. Marian vaatteessa on hänen mukaansa nähtävissä korppikotkan hahmo, mikä viittaa passiiviseen homoseksuaalisuuteen.
Tunnettu on myös Freudin psykologis-ikonografinen analyysi Michelangelon Mooses-patsaasta.
Vaikutus
Vaikka Freudin tulkinnat esimerkiksi da Vincin taiteesta herättivät arvostelua, on käsitys lapsuuden tiedostumattomasta työstämisestä ollut taiteentutkimuksessa keskeistä myöhemminkin. Psykoanalyyttiset vaikutteet myös innostivat tulkitsemaan taiteilijan tuotantoa lapsuuden ja elämänvaiheiden kautta. Yleensäkin biografistinen tapa käsitellä taiteilijan teoksia on saanut voimaa psykoanalyyttisesta taiteentutkimuksesta. Myös ikonografiassa on nähty yhtäläisyyksiä Freudin tulkintoihin, ja tiedostumattoman käsite on vaikuttanut ekspressiivisen symboliikan tulkintaan. Ikonografiassa on samoja symboleja kuin psykoanalyytisessä taiteentutkimuksessa ja molemmat perustuvat tekstiin.
Myöhemmistä tutkijoista Jacques Lacan on soveltanut psykoanalyysia, ja Julia Kristeva on ottanut mukaan feminististä näkökulmaa ja sukupuoliteoreettista pohdintaa.
Kritiikkiä
Psykoanalyysiin perustuva taiteentutkimus on herättänyt kritiikkiä kulttuurihistoriallista viitekehystä edustavien taidehistorioitsijoiden parissa. Esimerkiksi Ernst Gombrich on korostanut taiteen historiallisuutta ja kulttuurisidonnaisuutta. Taiteessa on hänen mukaansa kyse opituista asioista, eikä taideteos voi välittää taiteilijan tiedostumattomia merkityksiä katsojan tiedostumattomaan.
Monet Freudin tulkinnat oletettujen lapsuuden kokemusten ja perhesuhteiden vaikutuksista on koettu mielivaltaisiksi. Esimerkiksi analyysi da Vincin orpoudesta ja sen vaikutuksista on kyseenalaistettu. Myös Freud myönsi tulkinnoissa olevan fiktiivisiä piirteitä. Monien taidehistorioitsijoiden mielestä myös psykoanalyysin käyttö postuumisti on kiistanalaista siksikin, että seksuaaliset käytännöt ovat olleet erilaisia Leonardon ja Freudin aikana. Vastaavaa menetelmää on myöhemmin soveltanut psykoanalyytikko Laurie Schneider Adams.
Analyyttisen psykologian perustaja Carl Gustav Jung toi esiin Freudin tulkintojen kaavamaisuuden. Ennemminkin on kyse arkkityyppisistä kollektiivisen piilotajunnan välittämistä symboleista, joita esiintyy sekä unissa että taiteessa. Unissa ne ovat Jungin mukaan enemmänkin neuvoa-antavia viestejä.
Jimi Jamison
Jimmy Wayne "Jimi" Jamison (23. elokuuta 1951 Durant, Mississippi, Yhdysvallat – 31. elokuuta 2014 Raleigh, Memphis, Tennessee, Yhdysvallat ), taiteilijanimeltään Jimi Jamison, oli yhdysvaltalainen muusikko ja lauluntekijä. Hänet muistetaan parhaiten urastaan rock-yhtye Survivorin laulajana ja keulakuvana. Hän liittyi yhtyeen laulajaksi vuonna 1984 korvaten yhtyeestä eronneen Dave Bicklerin. Survivor hajosi vuonna 1989, ja Jamison siirtyi sooloartistiksi. Survivor sen sijaan palasi yhteen neljän vuoden tauon jälkeen vuonna 1993, tällä kertaa kuitenkin Dave Bicklerin kanssa. Jamison palasi yhtyeen solistiksi uudelleen vuonna 2000, mutta erosi yhtyeestä vuonna 2006 ennen Survivorin kahdeksannen studioalbumin Reach julkaisua. Hänen kolmas ja viimeinen aikakautensa Survivorin laulajana ajoittui vuosiin 2011–2014.
Odetta
thumb|Odetta [[Kentin valtionyliopisto|Kent State Folk Festivalilla vuonna 2006]]
Sirppi ja kitara
Sirppi ja kitara on Marjaana Mykkäsen ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 1988.
Jimi Jamison
Sooloartistina Jamison levytti ensimmäisen kerran jo vuonna 1967 julkaistessaan singlen ”If I Cry”. Hän julkaisi myöhemmän soolouransa aikana kolme studioalbumia, kaksi studioalbumia Survivorin kosketinsoittaja ja kitaristi Jim Peterikin kanssa ja yhden studioalbumin Toto -yhtyeen laulaja Bobby Kimballin kanssa. Hän myös kirjoitti ja levytti televisiosarjan Baywatch tunnuskappaleen ”I’m Always Here”. Survivorin ja soolouransa ohella Jamison levytti myös yhtyeiden Target ja Cobra laulajana. Hän lauloi myös taustalaulajana useiden eri yhtyeiden ja artistien levytyksillä, ja kirjoitti kappaleita muun muassa Joe Walshille. Jamison julkaisi soolouransa viimeisen studioalbumin Never Too Late vuonna 2012. Jamison menehtyi 31. elokuuta 2014 sydänkohtaukseen kotonaan Raleighissa, Memphisissä. Hän oli kuollessaan 63–vuotias.
Odetta
Odetta syntyi Birminghamissa, Alabamassa, kasvoi Los Angelesissa ja opiskeli musiikkia Los Angeles City Collegessa. Hän opiskeli oopperalaulua 13-vuotiaasta ja debytoi musiikkiteatterissa 1944. Hän oli mukana suositun Finian's Rainbow -musikaalin (1949) esittäjistössä.
Sirppi ja kitara
Elokuva on musiikkidokumentti neuvostoliittolaisesta rockmusiikista. Se sisältää livetaltionteja Moskovassa vuonna 1987 järjestetyltä Rockpanorama-festivaaleilta. Elokuvassa esiintyviä yhtyeitä ovat muun muassa Nautilus Pompilius, Aquarium sekä Va-Bank.
Jimi Jamison
Lapsuus ja nuoruus
Jamison syntyi 23. elokuuta 1951 maaseudulla Mississippin Durantissa, mutta hän muutti äitinsä Dorothyn kanssa Tennesseen osavaltioon ja Memphisin kaupunkiin vain päivän vanhana. Hän opetteli itse soittamaan kitaraa ja pianoa, ja alkoi myöhemmin harjoitella yhä ahkerammin myös laulamista.
Ajeeb
Ajeeb oli shakkia pelaava näennäinen "automaatti". Sen loi Charles Hooper. Ajeeb esiteltiin ensi kertaa vuonna 1868. Hooper sanoi Ajeebin olevan edistynyttä teknologiaa, mutta todellisuudessa shakkia pelasi sen sisällä oleva taitava ihmispelaaja.
Odetta
Odetta keskittyi vuodesta 1950 saakka kansanmusiikkiin. Hän muodosti Larry Mohrin kanssa Odetta & Larry -duon, joka levytti vuonna 1954 Odetta and Larry -albumin Fantasy Recordsille. Soolouransa alussa hän sai menestystä muiden muassa albumeilla Odetta Sings Ballads and Blues (1956), Odetta at the Gate of Horn (1957) ja Odetta Sings Folk Songs (1963). Martin Luther King, Jr. kutsui häntä vuonna 1961 "amerikkalaisen kansanmusiikin kuningattareksi", ja myös runoilija Maya Angelou esitti hänestä ylistäviä kommentteja.
Ajeeb
Ajeebin nukke näytti tummaihoiselta intialaiselta, jolla oli liikkuva pää ja oikea käsi. Nukke istui tyynyillä ison laatikon ääressä.
Hooper teki Ajeebin kanssa onnistuneen kiertueen Lontoossa, minkä jälkeen hän vei tämän Saksaan, Belgiaan, Ranskaan ja New Yorkiin. Tämäkin kiertue oli menestys. Ajeeb pelasi monia kuuluisia pelaajia vastaan. Näitä olivat muun muassa Charles Moehle, Albert Beauregard Hodges, Constant Ferdinand Burille ja Harry Nelson Pillsbury. Hooper lopetti Ajeebin kanssa esiintymisen vuonna 1895, mutta Ajeeb jatkoi muiden omistajien kanssa. Ajeeb katosi lopullisesti toisen maailmansodan aikana.
Turkkilainen toimi innoituksena Ajeebille.
Jimi Jamison
Survivor (1984–1989)
thumb|left|200px|Jamison vuonna 1985 kappaleen ”Burning Heart” musiikkivideolla. Vuonna 1984 Jamisonia pyydettiin liittymään Survivor -yhtyeen laulajaksi, koska yhtyeen alkuperäinen laulaja Dave Bickler ei voinut terveyssyistä enää jatkaa yhtyeessä. Jamison oli alun perin epäilevä yhtyeen suhteen, koska hän ei pitänyt yhtyeen pop rock -voittoisesta musiikista. Hän päätti kuitenkin liittyä yhtyeeseen, sillä Survivorin ura oli kääntynyt vuotta aiemmin kovaan nosteeseen yhtyeen levytettyä hitiksi nousseen kappaleen ”Eye of the Tiger” elokuvan Rocky III – tiikerinsilmä soundtrack-albumille. Jamison levytti Survivorin kanssa ensimmäisen kerran vuonna 1984, kun yhtye kirjoitti ja levytti kappaleen ”Moment of Truth” elokuvan Karate Kid soundtrack-albumille. ”Moment of Truth” nousi Yhdysvalloissa listasijalle 63.
Odetta
Odetta kuoli 77-vuotiaana New Yorkissa.
Jimi Jamison
Survivor (1984–1989)
Jamisonin ja Survivorin ensimmäinen yhteinen studioalbumi Vital Signs julkaistiin vuoden 1984 syyskuussa. Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -albumilistan 16. listasijalle, ja se sisälsi muun muassa hiteiksi nousseet singlejulkaisut ”The Search Is Over”, ”High on You” ja ”I Can’t Hold Back”. Siitä tuli yhtyeen uran toiseksi parhaiten kaupallisesti menestynyt studioalbumi, sillä se myi platinaa ja auttoi yhtyettä tekemään onnistuneen paluun laulajanvaihdoksen jälkeen.
Vuoden 1986 marraskuussa julkaistu When Seconds Count sisälsi ensimmäistä kertaa myös Jamisonin kirjoittamia kappaleita, sillä hän osallistui albumilla neljän eri kappaleen kirjoittamiseen. Kultaa myynyt When the Seconds Count sisälsi muun muassa hitiksi nousseen singlen ”Is This Love” ja Jamisonin osaksi kirjoittaman balladin ”Man Against the World”. Myös yhtyeen Rocky IV -elokuvaa varten levyttämästä kappaleesta ”Burning Heart” tuli hitti, ja se nousi Yhdysvalloissa Billboard Hot 100 -singlelistan toiseksi vuonna 1986.
Lokakuussa 1988 Survivor julkaisi seuraavan studioalbuminsa Too Hot to Sleep. Jamison nimesi albumin omaksi suosikikseen yhtyeen tuotannosta, mutta levy-yhtiön vähäisen markkinoinnin vuoksi albumin menestyminen oli heikkoa ja se ylsi vaivoin listoille Yhdysvalloissa. Albumin julkaisemisen jälkeen Survivor jäi tauolle, mutta Jamison sen sijaan jatkoi esiintymistä Survivorin nimellä. Tätä seurasivat pitkät oikeustaistot yhtyeen nimen käyttöoikeutta koskien 1990-luvulla Survivorin tehtyä paluun Dave Bicklerin kanssa vuonna 1993. Oikeuskiista päättyi vasta vuoden 1999 syyskuussa, kun kitaristi Frankie Sullivanin katsottiin oikeuden päätöksen nojalla omistavan oikeudet Survivor -nimen käyttöön.
Sooloura (1989–2000)
Vuonna 1989, hieman ennen Survivorin hajoamista, Jamison oli vahva ehdokas brittiläisen Deep Purplen uudeksi laulajaksi, sillä yhtye oli juuri erottanut laulajansa Ian Gillanin toimestaan. Yhtyeen pianisti Jon Lordin mukaan Jamison oli suuri Deep Purplen fani ja olisi ottanut paikan vastaan ilomielin, mutta Survivorin managerit eivät halunneet hänen lähtevän Deep Purplen laulajaksi eikä Jamison halunnut ajautua riitoihin yhtyeensä kanssa. Lopulta Deep Purplen laulajaksi tuli Joe Lynn Turner.
Survivorin hajoamisen jälkeen Jamison levytti ensi kerran vielä vuoden 1989 aikana äänitettyään entisten yhtyetovereidensa Frankie Sullivanin ja Jim Peterikin kirjoittaman kappaleen ”Ever Since The World Began” elokuvan Kahleissa soundtrack-albumille. Kappale julkaistiin myös singlenä, b-puolenaan Jamisonin ja Kenny Mimsin kirjoittama kappale ”Cry Alone”. Soolouransa ensimmäisen studioalbumin When Love Comes Down Jamison julkaisi vuonna 1991.
Vuonna 1994 Jamison kirjoitti ja levytti kappaleen ”I’m Always Here” televisiosarjan Baywatch tunnusmelodiaksi.