cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
OUBS
Toiminta
OUBSin pääasiallinen tarkoitus oli uutisoida opiskelijatapahtumista ja muista opiskelijoita kiinnostavista asioista ja täten tallentaa AYY:n (ennen TKY) historiaa. Digikanava OUBS näkyi noin 2500 taloudessa, joista suurin osa oli TKY:n, HOASin ja Otaniemen asuntosäätiön opiskelija-asuntoja. Tammikuun alusta 2008 alkaen OUBS lähetti myös ohjelma multicastina IPTV:ssä, missä kanavan kuva oli aika-ajoin teräväpiirtoista.
thumb|alt=Mainosjuliste OUBS:n järjestämästä avoimesta videokurssista.| Vanha mainosjuliste OUBS:n järjestämästä avoimesta videokurssista vuonna 2009. Käytännössä OUBSin toimituskunta sai hyvin vapaat kädet ohjelmansa tuottamiseen ja ohjelmat olivat useinkin hyvin kokeellisia. OUBS tuotti uutta ohjelmaa noin tunnin viikossa, josta osan oli voinut katsoa kanavan www-sivuilta. OUBS on kokeillut tosi-tv -ohjelmien ja tv-chattien kaltaisia konsepteja ennen kuin ne tulivat osaksi suurien kanavien ohjelmatarjontaa. Torstai-iltaisin lähetetyt ohjelmat olivat tyypillisesti monikameratekniikalla kuvattuja suoria lähetyksiä, joissa oli mukana aiemmin viikolla kuvattuja ja editoituja reportaaseja, sketsejä tai muita inserttejä. Muina aikoina kanavalla pyöri ilmoituksia tai aikaisempina vuosina tuotettuja ohjelmia.
Kanavan henkilökunta koostui seitsemästä osapäiväisesti palkatusta työntekijästä: vastaavasta toimittajasta, neljästä toimittajasta ja kahdesta teknikosta. Haku kanavalle oli keväällä. Kuka tahansa oli voinut hakea, mutta työntekijät olivat miltei poikkeuksetta olleet TKK:n tai muun pääkaupunkiseudun oppilaitoksen opiskelijoita. Työntekijät asuivat kanavan tilojen yhteydessä olevissa soluasunnoissa. Toimituskunta valittiin lukukauden kestävissä jaksoissa. Lähes aina joku toimitukseen kuuluneista jatkoi toisen vuoden päätoimittajana.
Historia
1950-luvun alussa valmistuneeseen Otaniemen opiskelijakylään rakennettiin keskusradio, joka nimettiin ensin OtaRadioksi ja myöhemmin OUBSiksi. Teekkarikylän toimiessa vuoden 1983 yleisurheilun MM-kisojen kisakylänä rakennettiin kaapeliverkko, jolla jaettiin tv-ohjelmia. Tämä mahdollisti TKY:n oman kanavan, OtaTV:n, perustamisen, jolloin entiseen puhelinkeskukseen rakennettiin tv-studio. OtaTV ja OtaRadio yhdistyivät pian. 2000-luvulle saakka OUBS vastasi myös Teekkarikylän kaapeliverkon toiminnasta ja kanavien välityksestä asuntoihin.
Kanavan lopettaminen
Aaltoyliopiston myötä OUBS koettiin liian teekkarihenkiseksi kanavaksi. AYY:n hallitus päätti lopettaa OUBS toiminnan 31.5.2011 ja aloittaa uuden Aate-nimisen av-median. Aate jatkoi toimintaansa edesmenneen OUBS:n tiloissa 1.6.2011 alkaen. Muutoksen myötä soluasunnot muutettiin työtiloiksi.
OUBS ry
AYY lakkautti OUBSin 31.5.2011 ja perusti tilalle Ylioppilasmedia Aatteen. Aate ehti toimia vain runsaan vuoden ennen kuin sekin lakkautettiin. Nykyisin OUBS ry jatkaa siitä mihin OUBS aikoinaan jäi. thumb|alt=Otaniemi Underground Broadcasting Systemsin hautakivi|OUBS:n hautakivi [[Teekkari|teekkariperinteiden hautuumaalla.]]
Bleakk
Bleakk (oikealta nimeltään Sami Laakkonen ) on suomalainen hip hop -tuottaja.
Ahlam
pienoiskuva|Ahlam Ahlam Ali Al Shāmsi (s. 13. helmikuuta 1969), taiteilijanimeltään Ahlam (احلام), on bahrainilainen laulaja. Hän on erityisen suosittu Lähi-idän arabimaissa.
Ahlam aloitti laulu-uransa jo lapsena. Hän lauloi usein häissä ja muissa juhlatilaisuuksista. Kuwaitilainen säveltäjä Anwar Abdullah huomasi hänen kykynsä ja pian Ahlam solmi sopimuksen Funoon Al Emarat -levy-yhtiön kanssa. Ahlam on eräs Arabian parhaiten ansaitsevista laulajista. Hän on naimisissa qatarilaisen ralliautoilijan Mubarak al-Hajirin kanssa ja heillä on yksi lapsi.
Elistan kaupunkipiiri
Elistan kaupunkipiiri on hallinnollinen alue Kalmukiassa Venäjällä. Se käsittää maan pääkaupungin Elistan ympäristöineen ja on rinnastettavissa tasavallan 13 piiriin. Elistan kaupunkipiiri rajoittuu Tselinnin piiriin muuten paitsi etelässä, jossa sen naapurina on Prijutnin piiri. Vuonna 2002 kaupunkipiirin alueella oli 108 511 asukasta, joista 104 254 asui Elistan kaupungissa, 3 638 Aršanin kylässä ja 619 näiden kahden ulkopuolisella alueella. Elistan kaupunkipiirin pinta-ala on 396,57 km², josta varsinaiseen kaupunkiin kuuluu 210,45 km² ja sitä ympäröivään alueeseen 186,12 km².
Probus
300px|thumb|Aurelianus (hallitsi 270–275) roomalaisessa kolikossa.
Marcus Aurelius Probus (19. elokuuta 232 – syyskuu tai lokakuu 282) oli Rooman keisari vuosina 276–282. Hän oli sotilaskeisari, ja useiden edeltäjiensä tavoin illyrialaista syntyperää. Itäinen armeija valitsi hänet keisariksi Tacituksen murhan jälkeen, jonka jälkeen Probus kukisti kilpailijansa Florianuksen. Suuren osan kaudestaan hän käytti taistelemalla valloittajia, etenkin germaaneja vastaan. Probus onnistui rauhoittamaan Reinin ja Tonavan rajaa ja hänen kautensa oli tärkeä 200-luvun kriisin päättymisen kannalta. Probuksen sotilaat murhasivat hänet vuonna 282, kun hän oli matkalla kukistamaan usurpaattori Carusta.
Ura ennen keisariutta
Probuksen varhaisista vuosista ei tiedetä paljoakaan. Hän syntyi 19. elokuuta 232 Sirmiumissa, Pannonia Inferiorissa. Hänen isänsä oli joko Maximus-niminen sotilastribuuni, tai Dalmatius-niminen puutarhuri. Probus toimi luultavasti tribuunina keisari Valerianuksen aikana, ja myöhemmin hän palveli ainakin Aurelianuksen armeijassa. Historia Augustan mukaan Aurelianus lähetti vuonna 272 Probuksen komentaman laivaston valtaamaan Aegyptuksen eli Egyptin provinssia palmyralaisilta. Probuksen joukot kukistivatkin palmyralaiset nopeasti ja pian provinssi oli Rooman hallinnassa. Vaikka Historia Augustan luotettavuus onkin kyseenalainen, ei ole mitään syytä, että Aurelianus ei olisi antanut näinkin tärkeää tehtävää kenraalilleen. Probus kuului todennäköisesti Aurelianuksen luotetuimpien ja parhaimpien kenraalien joukkoon. On mahdollista, että Aurelianus piti itse häntä todennäköisimpänä seuraajanaan, mutta tämä saattaa olla Probuksen omaa propagandaa. Tacituksen aikana Probus nimitettiin idässä sijaitsevien provinssien johtoon (dux orientis). Joskus hänet on sekoitettu erääseen Tenagino Probukseen, joka toimi Egyptin prefektinä Claudius Gothicuksen aikana.
Nousu valtaan
Keisari Tacitus kuoli kesäkuussa 276 Kappadokiassa. Pian tämän jälkeen hänen pretoriaaniprefektinsä Marcus Annius Florianus julistettiin keisariksi, mutta samaan aikaan Syyrian, Palestiinan ja Egyptin joukot julistivat Probuksen keisariksi. Florianus päätti marssia Probuksen joukkoja vastaan saadakseen rikkaan Egyptin provinssin haltuunsa nopeasti. Probus tiesi, että hänen joukkojensa lukumäärä oli paljon pienempi kuin vastustajan, joten hän päätti välttää taistelua. Florianus ei ollut saavuttanut joukkojensa täyttä luottamusta. Hänen sotilaansa eivät myöskään olleet tottuneet idän kuumaan ilmastoon, ja alkoivat pian kärsiä kovasta helteestä. Muutaman taisteluttoman viikon kuluttua Florianuksen joukot turhautuivat ja surmasivat komentajansa, tai pakottivat tämän tekemään itsemurhan. Taistelulta vältyttiin, ja Probus oli nyt valtakunnan kiistaton hallitsija. Tämä tapahtui luultavasti elokuussa 276.
Sotaretket Reinillä
Probuksen tullessa keisariksi, tilanne Galliassa ja Reinin rintamalla oli huonontunut edelleen. Vaikka Aurelianus oli saanut suuria voittoja germaaneista, rajalinja Reinillä ja Tonavalla vaati jatkuvaa tarkkailua. Reinin alajuoksulla frankit olivat hyökänneet joen yli Galliaan. Etelämpänä longionit ja alemannit olivat myös ylittäneet Reinin ja hyökänneet Neckarjokea pitkin provinssiin.
Probus oli konsulina vuonna 277. Hän marssitti armeijansa Vähästä-Aasiasta Propontiksen yli ja sitten Traakian, Moesian ja Pannonian provinssien läpi Reinille. Matkalla hän luultavasti soti gootteja vastaan, sillä hän otti jo tässä vaiheessa arvonimen Gothicus. Hän myös päätti teloituttaa loputkin Aurelianuksen murhaan osallistuneet upseerit ja sotilaat. Zosimoksen mukaan Probus teeskenteli sovintoa murhaan osallistuneiden henkilöiden kanssa ja houkutteli nämä illalliselle Perinthokseen Traakiaan (nykyinen Marmara Ereğli Turkin Euroopan puoleisessa osassa). Tarinan mukaan Probus vetäytyi kesken ruokailun toisaalle ja antoi sitten merkin sotilailleen, jotka surmasivat ruokaseurueen.
Tämän jälkeen Probus kävi nopeasti Roomassa hakemassa senaatilta vahvistuksen keisariudestaan ja eteni armeijansa kanssa Reinille. Probus jakoi joukkonsa kahteen osastoon ja lähetti kenraalinsa taistelemaan frankkeja vastaan. Itse hän otti toisen armeijan komennon ja lähti longionien ja alemannien kimppuun. Sotaretket olivat menestyksekkäitä ja sekä Probus että hänen kenraalinsa olivat voittoisia. Zosimoksen mukaan roomalaiset onnistuivat kaappaamaan longionien päällikön Semnonin ja hänen poikansa, mutta vapauttivat heidät kun longionit lupasivat palauttaa sotasaaliinsa ja vangit. Zosimos kertoo, että eräs toinen longionien päällikkö nimeltään Igillus ei luovuttanut miestensä kaappaamia saaliita ja vankeja, jolloin Probus antoi vangita ja teloittaa hänet.
Tämän jälkeen Probus soti burgundien ja vandaalien germaaniheimoja vastaan Raetian provinssissa. Roomalaisten armeija oli pienempi kuin germaanien, joten Probus päätti taistella mahdollisimman edullisissa asemissa. Hänen armeijansa onnistui ryhmittymään Liccajoen ja burgundien armeijan väliin. Probus käski tällöin sotilaitaan herjaamaan vihollista, ja yllyttämään heitä hyökkäämään. Burgundit lähtivätkin hyökkäykseen joen yli, mutta päästyään toiselle puolelle heidän rivinsä olivat hajonneet, ja Probus käski sotilaitaan hyökkäämään. Taistelu oli menestyksekäs ja päättyi roomalaisten voittoon. Tämän jälkeen burgundit lyötiin vielä toisessakin taistelussa. Kiinni jääneet värvättiin Rooman armeijaan ja lähetettiin Britanniaan. Kerrotaan, että yhdeksän germaaniheimojen kuningasta antautui Probukselle, mutta heitä ja heimojen nimiä on lähes mahdoton nimetä.
Sotaretkien lisäksi Probus jälleenrakennutti 60 ryöstelyissä vahingoittunutta Gallian kaupunkia ja linnoitusta. Hän myös rakennutti lisää linnoituksia ja yritti korjata Gallian kehnoa taloudellista tilannetta muun muassa kannustamalla ihmisiä perustamaan lisää viinitarhoja. Probuksen sotaretket Galliassa ja Reinillä käsittivät luultavasti vuodet 277–278 tai 279. Vuonna 278 Probus otti arvonimen Germanicus Maximus, ja Gothicus Maximus. Seuraavana vuonna hän oli kolmannen kerran konsulina.
Taistelut Illyricumissa, Vähässä-Aasiassa ja Egyptissä
thumb|left|250px|Rooman valtakunta vuonna 280.
Probus asutti suuria määriä germaaneja Rooman alueille. Muun muassa 100 000 bastarnia Traakiaan. Vuonna 279 Probus oli luultavasti Vähän-Aasian Kilikiassa, missä hän soti isaurialaisia vastaan. Zosimos kertoo, että isaurialainen rosvopäällikkö ja kapinallinen nimeltään Lydius oli joukkoineen ryöstellyt Kilikiaa ja Pamfyliaa sekä vallannut Lyykiassa sijaitsevan Kremnan kaupungin. Hänen omat miehensä lopulta surmasivat hänet. Historia Augusta mainitsee myös toisen päällikön nimeltään Palfurius tai Palfuerius, joka otettiin vangiksi ja teloitettiin. Lydius ja Palfurius/Palfuerius saattavat olla yksi ja sama henkilö, mutta asiasta ei ole varmuutta. Joka tapauksessa levottomuudet olivat ilmeisesti tarpeeksi vakavia, joten Probuksen armeija saapui paikalle ja kukisti rosvot. Ehkäistäkseen väkivaltaisuuksien alkamisen uudestaan, Probus rakennutti linnoituksia alueelle ja antoi maita sotaveteraaneille. Probus saattoi myös perustaa kolme uutta legioonaa, jotka sijoitettiin Isauriaan: Legio I Isaura Sagittarian, Legio II Isauran, ja Legio III Isauran.
Mani Matter
Mani Matter (4. elokuuta 1936 Herzogenbuchsee, Bernin kantoni – 24. marraskuuta 1972 Kilchberg, Zürichin kantoni, oikealta nimeltään Hans Peter Matter) oli sveitsiläinen chanson-laulaja ja juristi. Hän kuoli auto-onnettomuudessa konsertista palatessaan.
Probus
Taistelut Illyricumissa, Vähässä-Aasiassa ja Egyptissä
Myös Egyptissä oli levotonta. Blemmyae-heimoon kuuluneet paimentolaiset olivat liittoutuneet Ptolemaislaisten kanssa ja hyökänneet provinssiin Niiliä pitkin ja vallanneet Koptoksen kaupungin. Probus lähetti kenraalinsa Egyptiin maahantunkeutujia vastaan. Roomalaiset kukistivat blemmyit ja palauttivat järjestyksen provinssiin. Tämän jälkeen Probus jälleenrakennutti Niilin alueen siltoja, kanaaleja ja rantavalleja. Vuonna 279 Probus otti arvonimet Persicus Maximus ja Medicus Maximus.
Kapinoita
thumb|250px|Noin vuonna 280 lyöty kolikko, jossa kuvataan Probusta ja [[Sol Invictus -jumalaa. Ympärillä kiertää teksti: "IMP·C·PROBUS·INVIC·P·F·AUG". (Imperator Caesar Probus Invictus Pius Felix Augustus, ).]] Vuonna 280 Probus suunnitteli sotaretkeä itään Persiaa vastaan. Hän ei kuitenkaan ehtinyt lähteä matkaan, kun tuli tieto lukuisista keisariksi julistautuneista usurpaattoreista ympäri valtakuntaa. Näistä vallananastajista ei tiedetä kovinkaan paljon, ja monet lähteet ovat ristiriitaisia toistensa kanssa. Myös kapinoiden kronologia on epävarma. Kapinat olivat kuitenkin tarpeeksi vakavia, joten Probuksen täytyi lykätä Persian sotaretkeä ja lähteä kukistamaan usurpaattoreita.
Carl Friedrich Bruch
Carl Friedrich Bruch (11. maaliskuuta 1789 – 21. joulukuuta 1857) oli saksalainen lintutieteilijä. thumb|250px|Namibianlokki 1828 Bruch ehdotti, että eläintieteessä otettaisiin käyttöön trinominen eli kolmisanainen nimikkeistö. Siihen asti oli vallalla binominen eli kaksisanainen nimikkeistö, jonka kehitti Carolus Linnaeus.
Probus
Kapinoita
Historia Augustan mukaan Gallian Lugdunumissa eräs Proculus kapinoi Probusta vastaan tuntemattomista syistä. Proculuksella oli ilmeisesti suhteita frankkeihin ja hän toivoi että he saapuisivat hänen avukseen. Frankit kuitenkin luovuttivat Proculuksen Probukselle. Ilmeisesti suunnilleen samoihin aikoihin eräs Bonosus kapinoi keisaria vastaan. Bonosus oli Reinin laivaston komentaja, joka oli jostakin syystä epäonnistunut laivojen suojelemisessa, jolloin germaanit olivat polttaneet ne. Peläten seurauksia, hän julistautui keisariksi. Bonosus oli erehdyksestään huolimatta taitava komentaja, ja Probuksen täytyi lähettää suuri armeija kapinaa kukistamaan. Lopulta Bonosus tajusi, että tilanne oli toivoton ja teki itsemurhan hirttäytymällä. Probus antoi säästää Bonosuksen lapset ja hänen vaimonsa.
Vuonna 281 Julius Saturninus, yksi Probuksen kenraaleista Syyriassa julistautui myös keisariksi joko Syriassa, tai Egyptissä. Antiikin lähteet ovat ristiriidassa toistensa kanssa, joten kapinan tarkkaa sijaintia ei tiedetä. Historia Augustan mukaan Aurelianus oli asettanut Saturninuksen idän armeijan johtoon, ja hän julistautui keisariksi Aleksandriassa ja lähti sitten Palestiinaan. Aurelius Victorin, Eutropiuksen ja Orosiuksen mukaan kapinan keskus oli Egyptissä. Zosimoksen mukaan taas hän oli Syrian maaherra. Saturninuksen omat sotilaat kuitenkin murhasivat hänet, ennen kuin Probus ehti paikalle kukistamaan kapinaa.
Carl Friedrich Bruch
Bruch kuvaili ja nimesi linnuista kiharapelikaanin (Pelecanus crispus), namibianlokin (Larus hartlaubii), nokilokin (Larus hemprichii) ja punajalkakajavan (Rissa brevirostris).
Probus
Kapinoita
Probus vietti triumfin voittojensa kunniaksi vuonna 281. Samana vuonna hän oli myös konsulina yhdessä Gaius Junius Tiberianuksen kanssa. Valtakunnassa oli nyt rauhallista moneen vuoteen, joten Probus pystyi keskittymään rauhanomaisiin asioihin. Hän rohkaisi Gallian, Pannonian, ja Moesian asukkaita perustamaan lisää viinitarhoja. Tilanne oli jopa niin rauhallinen, että Probus pystyi käyttämään armeijan sotilaita viiniköynnösten istuttamisessa.
Kuolema
Vuonna 282 Probus oli jälleen konsulina. Hän aikoi nyt lähteä itään sotimaan Persiaa vastaan. Probus pääsi Sirmiumiin asti, kun tuli tieto että Raetian ja Noricumin joukkojen komentaja ja pretoriaaniprefekti Marcus Aurelius Carus oli julistautunut keisariksi. Probus lähetti joukkoja Carusta vastaan, mutta nämä loikkasivat Caruksen puolelle. Pian tämän jälkeen Probuksen omat sotilaat päättivät myös siirtyä Caruksen puolelle, ja murhasivat Probuksen Sirmiumissa, luultavasti syys-joulukuussa. Probus haudattiin murhapaikan lähistölle.
Probusta pidettiin suuressa arvossa 300-luvulla. Hänet muistettiin erityisesti lukuisista julkisista töistään Egyptissä, Galliassa, ja Tonavalla. Hänen tavoitteensa oli entistää sodissa ja kapinoissa kärsineitä kaupunkeja ja parantaa provinssien taloudellista tilannetta. Epäluotettavan Historia Augustan mukaan Probus julisti ettei lähitulevaisuudessa tarvitsisi käydä enää sotia, eikä näin ollen sotilaitakaan tarvittaisi: tämä lienee liioittelua, mutta ilmeisesti hänen sotilaansa eivät kuitenkaan loppujen lopuksi yhtyneet Probuksen näkemyksiin ja joukkojen käyttäminen julkisissa töissä pahensi keisarin ja armeijan suhdetta, mikä lopulta johti Probuksen murhaan.
Spencer Gore
thumb|Spencer Gore Spencer William Gore (10. maaliskuuta 1850 – 19. huhtikuuta 1906) oli brittiläinen urheilija, joka muistetaan parhaiten varhaisesta tenniksestä. Hän menestyi aikanaan myös kriketinpelaajana.
Goresta tuli Wimbledonin kaikkien aikojen ensimmäinen mestari vuonna 1877, jolloin hän voitti miesten kaksinpelin.
Allobrogit
Allobrogit oli sotaisa kelttiläinen kansa Itä-Galliassa, Rhône-joen ja Genevenjärven välisellä alueella. Ensimmäinen kirjallinen maininta allobrogeista on kreikkalaisen historioitsijan Polybioksen Historiai-teoksessa, jonka mukaan allobrogit vastustivat Hannibalia kun tämä ylitti Alpit Toisen puunilaissodan aikana vuonna 218 eaa. .
Roomalaiset alistivat allobrogit Fabius Maximuksen johdolla vuonna 121 eaa. .
Allobrogit tunnettiin urheina sotureina. He valvoivat Rhone-joen laaksoa ja keräsivät tullia useilla tärkeillä Italiasta Keski-Eurooppaan johtavilla reiteillä.
Rovaniemen seutukunta
Rovaniemen seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Lapin maakunnassa. Siihen kuuluu kaksi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 191.
Historia
1. tammikuuta 2006 Rovaniemi ja Rovaniemen maalaiskunta yhdistyivät Rovaniemen kaupungiksi.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Max Friberg
Max Friberg (s. 20. marraskuuta 1992 Skövde, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SHL-joukkue Frölunda HC:ssä. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä ja laukoo oikealta. Friberg on pelannut urallaan myös kuusi NHL-ottelua Anaheim Ducksissa.
Seuraura
Friberg on Skövde IK:n kasvatti. Hän oli kaudella 2008–2009 seuran J18-junioreiden paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 14+18=32. Friberg oli kauden päätteeksi nostamassa Skövdeä J18 Division 1:stä J18 Elitiin. Hän oli samalla kaudella seuran J20-junioreiden paras maalintekijä Fredrik Ronnheimin kanssa 13 osumallaan. Friberg debytoi samalla kaudella myös Skövden miesten joukkueessa vain 16-vuotiaana Ruotsin I-divisioonassa. Kaudella 2010–2011 hän oli joukkueen toiseksi paras pistemies Rickard Palmbergin jälkeen tehoilla 13+27=40.
Anaheim Ducks varasi Fribergin viidennellä kierroksella 143. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2011. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi Skövdestä kaksisarjatasoa ylemmäs Elitserien-joukkue Timrå IK:hon kaksivuotisella sopimuksella. Hän teki Elitserien-debyyttinsä 15. syyskuuta 2011 AIK IF:ää vastaan. Friberg sai ottelussa jääaikaa 16.24 minuuttia. Ensimmäisen Elitserien-maalinsa hän teki 19. marraskuuta 2011 Linköping HC:ta vastaan Fredrik Norrenan taakse. Friberg keräsi ottelusta teholukeman +2. Yhteensä hän teki tulokaskautensa aikana 48 runkosarjaottelussa tehot 5+5=10 ja kymmenessä Kvalserien-ottelussa tehot 3+4=7. Friberg piipahti kauden aikana myös lainalla HockeyAllsvenskan-joukkue IF Sundsvall Hockeyssa lokakuussa 2011.
Metallurg Magnitogorsk varasi Fribergin 151. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2012. Saman vuoden kesäkuussa hän teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Anaheim Ducksin kanssa, mutta Friberg pelasi kuitenkin ensimmäisen sopimuskautensa 2012–2013 vielä lainalla Timråssa. Hän oli tehoilla 8+8=16 joukkueen toiseksi paras maalintekijä Niklas Nordgrenin ja Joachim Rohdinin kanssa sekä jakoi sisäisen pistepörssin neljännen sijan kolmen muun pelaajan kanssa. Kvalserienissä Friberg oli neljällä osumallaan Timrån paras maalintekijä Matt Murleyn ja Radek Smoleňákin kanssa. Joukkue lopulta putosi kauden päätteeksi Allsvenskaniin. Timrån kauden päätyttyä hän siirtyi loppukevääksi AHL-joukkue Norfolk Admiralsin vahvuuteen. Friberg pelasi siellä kuusi runkosarjaottelua tehden yhden maalin.
Kauden 2013–2014 Friberg pelasi kokonaan Norfolk Admiralsin AHL-joukkueessa, jossa varsinainen tulokaskausi toi 74 runkosarjaottelussa tehot 17+23=40 ja kymmenessä playoff-ottelussa tehot 3+2=5. Hän oli runkosarjassa joukkueen kolmanneksi paras pistemies. Pudotuspeleissä Friberg jakoi Admiralsin sisäisen maalipörssin voiton André Peterssonin ja Nic Kerdilesin kanssa. Kaudella 2014–2015 hän oli runkosarjassa tehoilla 15+25=40 joukkueen paras pistemies ja syöttäjä sekä jakoi sisäisen maalipörssin voiton Chris Wagnerin kanssa. Friberg debytoi kauden aikana myös Anaheim Ducksin NHL-joukkueessa, jossa hän pelasi ensimmäisen ja kauden ainoaksi jääneen ottelunsa 28. joulukuuta 2014 Vancouver Canucksia vastaan. Friberg sai ottelussa jääaikaa 8.47 minuuttia. Kesäkuussa 2015 hän teki Ducksin kanssa kaksivuotisen ja kaksisuuntaisen jatkosopimuksen.
Friberg pelasi alkukauden 2015–2016 pääasiassa Ducksin uudessa farmijoukkueessa, San Diego Gullsissa, jonka kapteenistoon hän nousi. Ducksin NHL-joukkueessa Friberg sai tililleen viisi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä, kunnes tammikuussa 2016 seura kauppasi hänet Montreal Canadiensiin vaihdossa maalivahti Dustin Tokarskiin. Friberg pelasi koko loppukauden AHL-joukkue St. John’s IceCapsissa. Kauden 2016–2017 hän pelasi siellä kokonaan ja nousi joukkueen kapteeniksi. Friberg oli IceCapsin neljänneksi paras pistemies maanmiehensä Jacob de la Rosen kanssa tehoilla 11+20=31. Pudotuspeleissä hän oli joukkueen paras syöttäjä Charles Hudonin kanssa kolmella syöttöpisteellään.
Kaudeksi 2017–2018 Friberg palasi kotimaahansa ja siirtyi kolmivuotisella sopimuksella SHL-joukkue Frölunda HC:hen. Kaudella 2018–2019 hän teki runkosarjassa 22 tehopistettä, mutta pudotuspeleissä Friberg teki piste per peli -tahdilla 16 ottelussa tehot 8+8=16, jolloin hän voitti koko SHL:n maalipörssin. Fribergin tehopisteistä kymmenen syntyi finaalisarjassa Djurgårdens IF:ää vastaan ja neljä vieraissa pelatussa, kuudennessa finaaliottelussa 2. toukokuuta 2019. Hän teki Frölundan 2–6-voittoon päättyneessä ottelussa tehot 2+2=4. Fribergin ensimmäinen, alivoimalla syntynyt maalin ratkaisi joukkueelle Ruotsin-mestaruuden. Hän voitti kauden aikana myös Mestarien liigan mestaruuden. Kesäkuussa 2019 Fribergin sopimusta Frölundan kanssa jatkettiin kolmella vuodella kevääseen 2023 saakka.
Friberg voitti kaudella 2019–2020 taas Mestarien liigan mestaruuden.
Maajoukkueura
Friberg pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2011 ja 2012, joista jälkimmäinen turnaus päättyi maailmanmestaruuteen. Hän oli tehoilla 9+2=11 koko turnauksen paras maalintekijä sekä jakoi pistepörssin toisen sijan Suomen Mikael Granlundin kanssa edellään vain Venäjän Jevgeni Kuznetsov. Friberg valittiin turnauksen tähdistökentälliseen ja valmennus valitsi hänet Ruotsin turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta. Friberg valittiin myös Sveitsiä vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi.
Friberg pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2010, jolloin hän voitti hopeaa. Yhteensä Friberg on pelannut 37 nuorten ja 15 poikien maaottelua.
Ruotsin A-maajoukkueessa Friberg on pelannut kuusi ottelua tehopistein 2+1=3. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Karjala-turnauksen 7. marraskuuta 2019 Leksandissa pelatussa avausottelussa Tšekkiä vastaan. Hänet merkittiin Ruotsin nelosketjun vasempaan laitaan Linus Johanssonin ja Daniel Brodinin viereen. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa Friberg teki seuraavan vuoden Karjala-turnauksen avausottelussa 5. marraskuuta 2020 Helsingin Hartwall Arenalla Tšekkiä vastaan.
Muuta
Fribergin kummisetä on Skövde IK:n Hockeyettan-joukkueen toimitusjohtaja Hans Ljunggren, joka on aiemmin tunnettu myös jääkiekkovalmentajana ja alempien sarjojen pelaajana.
Suomen aateli
Suomen aateli tarkoittaa Suomen Ritarihuoneen jäseniä. Aatelisto oli Suomen sääty-yhteiskunnan ylin luokka. Se alkoi muodostua Suomessa 1200-luvulla, kun ristiretkien yhteydessä maata valloittaneet, pääasiassa ruotsalaiset ja saksalaiset suvut, saivat verovapauden varustamalla sotilaan kuninkaalle. Heistä tuli rälssimiehiä, 1500-luvulta alkaen aatelismiehiä. Rälssioikeudesta eli aateloinnista tuli periytyvää 1500-luvulla, ja myöhemmin se ei vaatinut enää vastasuoritusta.
Aateli oli Suomessa vuodesta 1435 alkaen yksi neljästä vallitsevasta sääty-yhteiskunnan säädystä. Aatelissäätyyn kuulumisesta tuli usein edellytys kaikkein korkeimpiin valtionvirkoihin kuulumiseen. Kaikkein ylimpänä oli ylhäisaateli, jonka alapuolella oli runsaslukuisempi mutta köyhempi alhaisaateli. Ritarihuone perustettiin vuonna 1818 Suomen ruotsalaisaatelille sekä suomalaisille, joita tsaari ylensi aatelismiehiksi aina vuoteen 1912 saakka. 1900-luvun alun jälkeen aatelilla ei ole Suomessa ollut enää poliittista merkitystä.
Octavarium
Octavarium on Dream Theaterin kahdeksas studiolevy, joka julkaistiin vuonna 2005. Levyyn on liitetty valtava määrä erilaisia "knoppeja" ja viittauksia. Octavariumilla Dream Theater palaa hieman enemmän alkuaikojensa tyyliseen syvästi progressiiviseen musiikkiin raskaan ja hieman thrash metal -vaikutteisen Train of Thoughtin jälkeen.
Suomen aateli
Ruotsin vallan aika (vuoteen 1809 asti)
Ruotsin valtakunnassa erityisin oikeuksin varustettu vapaamies- eli rälssisääty, maallinen rälssi, syntyi Maunu Ladonlukon annettua niin kutsutun Alsnön säännön vuonna 1279. Asetuksen mukaan kuninkaan armeijaan varustettu ratsumies vapautettiin korvaukseksi veroista ja hänestä tuli ”rälssimies”. Moni vauras maanomistajasuku kuului rälssiin pitkiä aikoja, koska sillä oli varaa varustaa ratsumiehiä sukupolvesta toiseen. Ajan mittaan rälssioikeuksia alettiin myöntää jopa ilman rälssipalveluksen suorittamista. Verovapaus ei ollut aluksi periytyvä, mutta Juhana III määräsi aatelisarvon perinnölliseksi 1569. Saksankielestä lainattu käsite ”aateli” tuli käyttöön 1500-luvun kuluessa. Vuonna 1723 vahvistettiin laki ritariston ja aateliston erioikeuksista. Eräiltä osin sen säännökset kuitenkin kumosi vuonna 1789 annettu yhdistys- ja vakuuskirja. Tällöin aatelisto menetti muun muassa yksin­oikeutensa korkeimpiin virkoihin. Lisäksi talonpojatkin saivat tällöin oikeuden hankkia omistukseensa verovapaita rälssi­tiloja, ei kuitenkaan säteritiloja.
Octavarium
Levyn pääteemana on toistuvuus, eli se kuinka kaikki niin musiikissa, historiassa kuin missä tahansa muussakin kiertää ympyrää.
Suomen aateli
Ruotsin vallan aika (vuoteen 1809 asti)
Aatelin kulttuuri-ihanteet ja tavat olivat suurelta osin peräisin Ranskan hovikulttuurista. Enemmistö Suomen aatelistosta oli kuitenkin melko vähävaraista virka-aatelia ja upseristoa, jolla ei ollut suurta maaomaisuutta. Alkuaan aateli vältti tasavertaista yhteydenpitoa alempisäätyisten kanssa, mutta avioliiton solmiminen vauraiden aatelittomien kanssa alkoi taloudellisista syistä yleistyä 1700-luvulla. Ulkopuoliset eivät pitäneet Suomen aatelia kovinkaan suuressa arvossa. Eräs 1830-luvun saksalainen tietokirja väittää, ettei Suomessa ole aatelia. 1900-luvun alussa Suomen kenraalikuvernöörinä toiminut Ivan Obolenski katsoi, että Suomen aateli oli vain kultivoitunutta proletariaattia.
Octavarium
Levyn kuvitus
Levyn kuvitus sisältää paljon erilaisia viittauksia lukuihin kahdeksan (viittaa tavallisimman, diatonisen asteikon sävelten lukumäärään musiikissa), viisi ja kaksitoista (kromaattisessa asteikossa on 8 + 5 = 12 säveltä). Tämä liittyy jatkuvuuteen siinä mielessä, että esimerkiksi pianolla sävelten lukumäärää rajoittaa kromaattinen asteikko, ja täten erilaisia sävelkulkuja ei olekaan loputtomasti, vaan loppujen lopuksi kaikki alkaa alusta.
Suomen aateli
Venäjän vallan aika (1809–1917)
thumb|Helsingin Ritarihuone. Vuonna 1809 ”Suomen alueen Ritaristo ja Aateli” kokoontui Porvooseen maapäiville, joilla se vannoi uskollisuutta uudelle venäläiselle hallitsijalle, teki suunnitelman suuriruhtinaskunnan omasta Ritarihuoneesta ja sai maapäivien päätteeksi täydennystä uusista aateloiduista ja korkeampaan aatelisarvoon korotetuista. Nämä uudet aatelisarvot eivät enää olleet ruotsalaisia eivätkä toisaalta venäläisiäkään, vaan keisari myönsi ne erikseen Suomen suuriruhtinaskuntaan. Näin erillinen Suomen aateli oli syntynyt.
Frank Hadow
thumb|right|Frank Hadow Patrick Francis "Frank" Hadow (24. tammikuuta 1855 – 29. kesäkuuta 1946) oli brittiläinen tennispelaaja.
Hadowista tuli Wimbledonin kaikkien aikojen toinen kaksinpelimestari vuonna 1878, jolloin hän löi finaalissa edellisvuoden voittajan Spencer Goren.
Octavarium
Musiikki
Levyn ensimmäinen kappale "The Root of All Evil" alkaa samalla sävelellä, mihin edellisen albumin viimeinen kappale "In the Name of God" loppuu. Levyn kappaleiden sävellajit nousevat kromaattisesti koko levyn ajan päätyen levyn viimeisellä takaisin perussäveleen. Kappaleissa on valtavasti viittauksia niin yhtyeen aiempiin kappaleisiin, kuin muidenkin pioneeriyhtyeiden kappaleisiin. Kaikki nämä kuvastavat jälleen kerran jatkuvuutta. Varsinainen viittauksien kultakimpale levyllä on sen nimiraita, "Octavarium". Kappale Sacrificed Sons kertoo syyskuun 11. päivän tapahtumista.
Suomen aateli
Venäjän vallan aika (1809–1917)
Aateliston vuonna 1723 vahvistetut erioikeudet, siltä osin kuin Yhdistys- ja vakuuskirja ei ollut niitä kumonnut, pysyivät voimassa myös Venäjän vallan aikana. Vuosien 1863–1864 valtiopäivillä päätettiin kuitenkin lakkauttaa säädyn yksinoikeus säteritilojen omistamiseen samoin kuin aateliston vapaus henkirahan maksamisesta, ja samalla keskusteltiin jo aateliston muidenkin eri­oikeuksien poistamisesta. Vuoden 1867 valtio­päivillä kumottiin myös säännös, jonka mukaan aatelisilla oli eräissä asioissa oikeus käyttää ensimmäisenä oikeus­asteenaan hovi­oikeutta. Vaikka aatelin yksinoikeus korkeimpiin virkoihin ei ollut enää voimassa, 1800-luvun lopulle saakka enemmistö senaattoreista oli aina aatelisia.
Jäljelle jääneetkin sääty­eri­oikeudet menettivät enimmän merkityksensä vuoden 1906 valtiopäiväuudistuksessa kun säätyvaltiopäivät lakkautettiin ja tilalle tuli yleiseen äänioikeuteen perustuva eduskunta. Aateli oli käytännössä täysin ruotsinkielistä ja valtiopäiväuudistus oli ratkaiseva isku aatelin ja ruotsinkielisten yhteiselle valta-asemalle. Uudistuksen yhteydessä laadittiin myös ehdotus uudeksi ritarihuonejärjestykseksi, mutta sen vahvisti vasta Svinhufvudin senaatti vuonna 1918.
Viimeiset aateloinnit tapahtuivat vuonna 1904. Poikkeuksena oli heinolalainen apteekkarin poika, ministerivaltiosihteeri August Langhoff, jolle myönnettiin vapaaherran arvonimi vuonna 1912.
Suomen tasavallan aika (1917–)
Itsenäisessä Suomessa vuoden 1919 hallitusmuodossa mainittiin kansalaisten olevan yhdenvertaisia lain edessä. Hallitusmuoto kielsi myöntämästä uusia aatelisarvoja tai muita perinnöllisiä arvoja. Tätä erityistä kieltoa ei mainita enää vuonna 2000 voimaan astuneessa perustuslaissa. Muutamia vanhoja erioikeuksia aatelisilla kuitenkin oli vielä myöhemminkin, muun muassa muita laajempi vapaus määrätä testamentilla kaupungissa olevasta omaisuudestaan. Vanhat arvonimet jäivät osittain käyttöön. Säätyerioikeudet lakkautettiin kokonaan vuonna 1995 perusoikeusuudistuksen yhteydessä lain valmistelutöiden mukaan vanhentuneina ja tarpeettomina. Ritarihuonejärjestys (156/1918) on yhä voimassa oleva laki.
Suomen aatelisto yhteisönä omistaa Ritarihuoneen palatsirakennuksen. Suomen ritarihuoneeseen merkittyjen sukujen arvonimet perustuvat ritarihuonejärjestykseen vuodelta 1918. Ritarihuone julkaisee joka kolmas vuosi aateliskalenterin, viralliselta nimeltään Suomen ritariston ja aateliston kalenterin, johon merkitään kaikki elossa olevat ritarihuoneeseen merkittyjen sukujen jäsenet. Näitä aatelissukuja on hengissä runsaat 150. Suomen ritaristo ja aateli käsittää noin 6 000 henkilöä. Vuonna 2012 oli mieslinjaisia sukuja jäljellä 4 kreivillistä, 25 vapaaherrallista ja 119 arvonimetöntä aatelista sukua sekä lisäksi 16 naislinjaisina säilynyttä sukua.
Aatelin luokkajako
Ruotsissa vuoden 1626 ritarihuonejärjestys jakoi aatelin kolmeen luokkaan: ensimmäiseen eli herraluokkaan kuuluivat kreivit ja vapaaherrat, toiseen luokkaan eli ritaristoon (riddarklass) sitä alemmat valtaneuvossuvut ja kolmanteen eli asemiesluokkaan (svenneklass) loput tavalliset aatelissuvut. Aatelissäädyn kokouksissa jokainen luokka äänesti erikseen, ja aatelin luokkajako toimi vastaavalla tavalla myös valtiopäivien yhteisissä valiokunnissa. Koska suurin osa aatelissuvuista kuului kolmanteen luokkaan, tämä järjestely lisäsi määrällisesti pienemmän ylhäisaatelin painoarvoa päätöksenteossa. Kun suurin osa valtaneuvossuvuista korotettiin suurvalta-aikana kreiveiksi ja vapaaherroiksi, toinen luokka supistui niin pieneksi, että luokkajako päätettiin lakkauttaa vuonna 1719, eikä se ollut käytössä vapauden aikana. Kustaa III kuitenkin palautti sen vuonna 1778, nyt siten, että toiseen luokkaan korotettiin automaattisesti kolmannen luokan 300 vanhinta sukua sekä kuninkaallisten Miekkaritarikunnan ja Pohjantähden ritarikunnan komentajat jälkeläisineen eli nk. komentajasuvut (kommendörsätt). Tämä järjestelmä periytyi myös Suomen aateliin, jossa ritaristoon kuuluivat aateliset suvut numerot 1–73 eikä siihen enää voinut tulla uusia sukuja. Luokkajakoa käytettiin Suomessa valtiopäivätyöskentelyssä Porvoon valtiopäivillä 1809 sekä vuosien 1863–1864 ja 1867–1868 valtiopäivillä. Aatelin luokkajako lakkautettiin Suomessa vuoden 1869 ritarihuonejärjestyksellä. Ruotsissa se oli kumottu jo 1810.
Juho Kusti Paasikivi
Juho Kusti Paasikivi (vuoteen 1887 Johan Gustaf Hellstén, 27. marraskuuta 1870 Koski Hl – 14. joulukuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, pankinjohtaja ja diplomaatti, joka toimi Suomen tasavallan seitsemäntenä presidenttinä vuosina 1946–1956. Aikaisemmin hän toimi senaattorina, kansanedustajana (1907–1909, 1910–1914 ), lähettiläänä Tukholmassa (1936–1939) ja Moskovassa (1940–1941) sekä kolmen hallituksen pääministerinä (1918, 1944–1946). Edellä mainittujen lisäksi Paasikivi toimi useissa muissa viroissa ja luottamustehtävissä. Paasikivi edusti ensin Suomalaista puoluetta ja myöhemmin Kansallista Kokoomusta.
Paasikivi muistetaan erityisesti Suomen idän suhteissa poliittisen realismin painottajana ja Suomen sotien jälkeisen ulkopolitiikan eli niin sanotun Paasikiven linjan viitoittajana. Paasikiven ura Suomen politiikassa kesti yli 50 vuotta.
Perhe
Paasikiven ensimmäinen puoliso oli Anna Matilda Forsman (vuosina 1897–1931), toinen Allina ”Alli” Valve (vuosina 1934–1956). Anna ja J. K. Paasikiven lapset olivat arkkitehti Annikki Paasikivi (1898–1950), hammaslääkäri Wellamo Paasikivi-Ant-Wuorinen (1900–1966), everstiluutnantti Juhani Paasikivi (1901–1942) ja lääketieteen kandidaatti Varma Paasikivi (1903–1941). Wellamo Paasikiven puoliso vuodesta 1926 oli Patentti- ja rekisterihallituksen pääjohtaja, lakitieteen tohtori Paavo Ant-Wuorinen. Alli ja J. K. Paasikiven avioliitto oli lapseton. J. K. Paasikivellä oli kaksi lastenlasta, Juhani Paasikiven poika, lääketieteen tohtori Juhani Paasikivi (1930–2004) ja Varma Paasikiven tytär, rouva Sinikka Paasikivi (Couchman, s. 1932).
J. K. Paasikiven ja hänen lastensa keskinäiset suhteet olivat vaikeat, ja niitä leimasi molempien vanhempien tiukkuus ja ankaruus. Vaikka lapset valmistuivat hyviin ammatteihin, Paasikivi vaati lapsiltaan, että näiden olisi oltava yhtä ”viisaita” kuin hän itsekin. Oman uransa hartiavoimin käytännössä tyhjästä luoneen isän oli mahdotonta käsittää, etteivät yhteiskunnallisesti huomattavasti paremmat lähtökohdat saaneet lapset pystyneet samanlaisiin saavutuksiin kuin hän. Isän kovuuden vuoksi lapset alkoivat kartella pelottavana pitämäänsä hahmoa. Kun odotuksissaan pettynyt isä osoitti avoimesti halveksuntansa lapsiaan kohtaan, nämä hakeutuivat etsimään lievitystä alkoholista ja muista uuden sukupolven vapaammista nautinnoista. Oman lisänsä tilanteeseen toi perheen äidin Anna Paasikiven parantumaton ja 1920-luvun mittaan pahentunut sairaus ja kuolema vuonna 1931.
Paasikiven kuva oli 1 000 markan (1955) ja 10 markan (1963 ja 1980) seteleissä. Vuonna 1955 Paasikivi oli ensimmäinen elävä henkilö, joka sai kuvansa suomalaiseen seteliin.
Varhaislapsuus
Juho Kusti Paasikiven isä oli tamperelaisen kauppias Karl Frestadiuksen renki Johan August Hellstén ja äiti Karoliina Wilhelmina Hellstén (o.s. Selin). Heidän poikansa Johan Gustaf Hellstén, myöhemmin nimellä Juho Kusti Paasikivi, syntyi 27. marraskuuta 1870 Huljalan kylän Kulma-Seppälän talon savusaunassa Koskella Hl. (nykyään Hämeenkoski). Paasikiven vanhemmat asuivat Tampereella, mutta poika syntyi heidän kauppareissullaan Lahden markkinoille. Kotiinpaluun jälkeen Juho Kusti Paasikivi merkittiin Tampereen kirkonkirjoihin.
Paasikiven äiti kuoli toukokuussa 1875, jolloin poika oli vasta nelivuotias. Äidiltä jäi Juho-pojan lisäksi viisi vuotta vanhempi avioton Karolina-tytär, jonka Johan August Hellstén oli ottanut nimiinsä avioliiton yhteydessä. Seuraavan vuoden syksyllä perhe muutti Hollolaan Lahden taajamaan, jonne Johan August perusti kangaskaupan. Mukana seurasi kahden lapsen lisäksi Karoliina-vainajan vanhempi sisar Katarina Hagman. Yritys menestyi hyvin, ja Johan August teki kauppaa myös ympäröivällä maaseudulla.
Kesäkuussa 1877 tulipalo tuhosi lähes kaikki Hollolan Lahden kylän talot. Seuraavan vuoden heinäkuussa Johan August osti tonttihuutokaupassa Lahden kauppalasta tontin, mihin hän vuonna 1879 rakennutti uuden kangaspuodin. Samaan aikaan Juho-poika opiskeli Hollolan kunnan Lahden kylän kansakoulussa kohtalaisella menestyksellä.
Kouluaika Hämeenlinnassa
Lahden kauppalaa koetteli 1880-luvulla pula-aika, mikä heijastui myös Johan August Hellsténin liiketoimintaan. Siitä huolimatta hän huomasi Juho-pojan älylliset taidot ja lähetti tämän syksyllä 1882 tuon ajan johtavaan suomenkieliseen oppikouluun Hämeenlinnan normaalilyseoon. Suomalaiskansallisen fennomania-aatteen vaikutuksesta suomenkieliset oppikoulut nostivat päätään 1870- ja 1880-luvuilla. Yksi suomenkielisyyden merkittävimmistä oppikouluista oli Helsingistä vuonna 1872 Hämeenlinnaan muuttanut normaalilyseo. Opettajat olivat korkeatasoisia, ja Juho Kusti Paasikivi oli luokkansa priimus.
Elokuussa 1884 Johan August Hellstén kuoli lyhyen aikaa sairastuttuaan ja jätti yli 4 000 kultamarkan velat. Pian kuoli myös Juho Kusti Paasikiven sisarpuoli Karolina Hagman. Hänen tätinsä Kaisa Hagman yritti jatkaa kangaspuodin pyörittämistä, mutta sen epäonnistuttua koko kiinteistö jouduttiin myymään. Myöhemmin Kaisa-täti jatkoi rihkamakauppiaana vuokraamassaan pienessä liiketilassa, missä myös Juho Kusti loma-aikoinaan autteli. Syksyllä 1887 Juho Kusti siirtyi opiskelemaan lukioon ja suomensi sukunimensä Paasikiveksi.
Venäjän kielen ja historian opiskelu
Juho Kusti Paasikivi kirjoitti vuonna 1890 ylioppilaaksi. Saman vuoden syksyllä hän ilmoittautui opiskelijaksi Keisarilliseen Aleksanterin yliopistoon Helsinkiin. Hämeenlinnan lyseon suomalaiskansallinen henki suuntasi Paasikiveä alun perin historiantutkijan uralle, niinpä hän valitsi pääaineikseen venäjän kielen ja kirjallisuuden. Yliopistossa vaikuttivat suomalaiskansalliset aatteet, mutta samalla haluttiin edetä varovasti ja vakuuttaa Venäjän keisari Suomen suuriruhtinaskunnan lojaalisuudesta. Venäjä oli aloittanut Suomen vähittäisen venäläistämisen (ensimmäinen sortokausi), ja syksyllä 1890 esiteltiin niin sanottu postimanifesti, jonka tarkoituksena oli yhdenmukaistaa suuriruhtinaskunnan tulli-, raha- ja postilaitokset Venäjän keisarikunnan laitosten kanssa. Paasikivi liittyi yliopiston Hämäläis-Osakunnan jäseneksi kaksi viikkoa manifestin julkistamisen jälkeen. Osakunnassa vallitsi konservatiivinen ja suomalaiskansallinen henki.
Yliopistossa opiskelun ohella Paasikivi toimi Uuden Suomettaren avustajana vuodesta 1890 alkaen. Seuraavan vuoden syksyllä Paasikivi kävi opiskelu- ja toimittajamatkalla Novgorodissa. Yli puoli vuotta kestänyt ensimmäinen ulkomaanmatka tutustutti hänet toiseen kulttuuriin, mutta suomalaiskansallinen nationalismi ei muuttunut. Kriittisistä näkökannoista huolimatta Paasikiven kiinnostus Venäjän yhteiskuntaan ja kulttuuriin säilyi koko elämän ajan.
Oikeustieteen opinnot
thumb|Nuori maisteri J. K. Paasikivi vuonna 1893. Paasikivi sai valmiiksi filosofian kandidaattitutkinnon venäjän kielestä ja kirjallisuudesta korkeimmalla arvosanalla laudatur toukokuussa 1892. Seuraavana talvena hän päätti vaihtaa tiedekuntaa ja ryhtyi opiskelemaan lakia. Päätökseen tukevammasta leipäpuusta vaikuttivat osaltaan myös alkuvuoden tapahtumat. Paasikivi kohtasi maaliskuussa 1893 ruotsinkielisessä perheessä syntyneen Anna Forsmanin, ja nuori pari kihlautui jo seuraavana kesänä. Paasikivi osoitti aktiivisuutta opintojen ohella toimimalla Hämäläis-Osakunnan lisäksi fennomaanisen ylioppilasjärjestön Suomalaisen Nuijan sihteerinä vuodesta 1894 lähtien. Seuraavan vuoden lokakuussa hänet valittiin järjestön puheenjohtajaksi, mutta hän luopui tehtävästä jo helmikuussa 1896.
Paasikivi oli muuttanut edellisvuonna Lahden kauppalaan ja toimi paikkakunnan kansanopistolla luennoitsijana. Työnsä ohella hän oli innokkaasti perustamassa vuonna 1896 toimintansa aloittanutta Lahden yhteiskoulua ja työskenteli yhden lukuvuoden ajan sen opettajanakin. Hän oli lisäksi merkittävästi vaikuttamassa kauppalan ensimmäisen Lahden (Vuorikadun) kansakoulun rakennuttamiseksi. Samaten hän oli järjestänyt nuorelle Anna-morsiamelleen opettajan töitä ensin Lahden kansanopistosta ja myöhemmin yksityisestä yhteiskoulusta. Paasikivi toimi osana opintojaan avustajana käräjäoikeudessa sekä nimismiehenä Asikkalassa. Hän valmistui toukokuussa 1897 kandidaatiksi yliopiston lainopillisesta tiedekunnasta. Pian Juho Kusti Paasikivi vihittiin Anna Forsmanin kanssa avioliittoon maatilalla Helsingin maalaiskunnan Tikkurilan Stenkullassa 1. kesäkuuta 1897.
Valmistuminen oikeustieteen tohtoriksi
Kandidaattitutkinnon jälkeen Paasikivi jatkoi käräjäharjoitteluaan varatuomarin arvon saamiseksi ja hankki lisätuloja toimimalla Lahden ensimmäisenä yksityisenä asianajajana. Hän toimi myös Lahden kauppalanhallituksen jäsenenä vuosina 1897–1899, tosin tehtävä vaati kokoontumista ainoastaan kerran kuukaudessa hoitamaan alle 3 000 asukkaan asioita. Lisäksi Paasikivi vietti kesät 1898 ja 1900 Tukholmassa keräten materiaalia väitöskirjaansa varten Ruotsin valtionarkistosta. Useimpien tuon ajan oppineiden tapaan hän suoritti kesällä 1899 opintoja Saksan Leipzigin yliopistossa. Maaliskuussa 1899 hän alkoi hoitaa Helsingin yliopiston lainopillisen tiedekunnan suomen kielen lehtorin virkaa, mikä merkitsi myös luopumista varatuomarin arvon tavoittelusta. Paasikivi toimi myös Suomen liikemiesten kauppaopistossa kauppa- ja elinkeino-oikeuden opettajana vuosina 1899–1902.
Paasikivi muutti Lahdesta takaisin Helsinkiin syksyllä 1899. Hän valmistui molempain oikeuksien tohtoriksi toukokuussa 1901. Hänen väitöskirjansa aihe oli ”Lainkäytön kehittyminen veronkanto- ja finanssikontrolliasioissa”. Vuoden 1902 alusta lähtien Paasikivi toimi lehtorin viran lisäksi hallinto-oikeuden apulaisena. Yliopistoura jäi kuitenkin verraten lyhyeksi. Toisin olisi kuitenkin voinut käydä: Vuonna 1903 Helsingin yliopistoon perustettiin poliittisista syistä Venäjän oikeushistorian ja venäläisen valtio-oikeuden professuuri, jonka tarkoituksena yhdessä Venäjän historian professuurin kanssa oli Suomen lähentäminen Venäjään. Yliopiston rehtori Edvard Hjelt piti Paasikiveä oikeana miehenä virkaan ja suunnitteli hänelle vuoden apurahaa Venäjällä suoritettavaa tutkimustyötä varten. Hanke kuitenkin raukesi kun Paasikivi nimitettiin samana vuonna Valtiokonttorin johtoon. Professuurin sai vuonna 1907 venäläinen oikeusoppinut S. A. Korff.
Nuori ekonomisti
Politiikassa Paasikiven nauttimaa arvostusta vanhasuomalaisten keskuudessa osoittaa, että hänet nähtiin jo syksyllä 1902 varteenotettavana senaattoriehdokkaana. Keväällä 1903 vanhasuomalaiset ehdottivat Paasikiveä valtiokonttorin pääjohtajan, tuolloin nimikkeellä ylitirehtööri, virkaan. Kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov esitteli asian Venäjän ministerivaltiosihteeri Vjatšeslav von Plehwelle, joka hyväksyi nimityksen 5. kesäkuuta 1903.
Vuonna 1904 Paasikivi uhmasi yleistä mielipidettä julistamalla Nikolai Bobrikovin murhan ”inhoittavaksi ja törkeäksi rikokseksi” ja tuomitsemalla Eugen Schaumanin, jota useimmat suomalaiset pitivät sankarina.
Kansanedustaja
thumb|Kansanedustaja J. K. Paasikivi vuonna 1907. Ensimmäisen sortokauden alkaessa hellittää 1904–1905 vanhasuomalaiset nostivat esille sisäpoliittisia uudistamiskysymyksiä. Puolue vaati syksystä 1904 alkaen yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta. Seuraavan vuoden suurlakko lisäsi ajastaan jälkeenjääneen säätyvaltiopäivien arvostelua. Lopulta Venäjän keisari päätti ensimmäisen sortokauden marraskuun manifestilla vuonna 1905. Saman vuoden lopussa järjestettiin säätyvaltiopäivien vaalit, jotka päättyivät vanhasuomalaisten murskatappioon. Paasikivi oli toiminut talonpoikaissäädyn sihteerinä valtiopäivillä 1904–1905. Nyt hän oli ensimmäisen kerran ehdokkaana porvarisäädyn edustajaksi, mutta hän jäi ilman paikkaa. Samaan aikaa suunniteltiin valtiopäiväuudistusta, jolla tähdättiin yksikamarisen eduskunnan luomiseen. Tulevaa toimintaansa varten vanhasuomalaiset organisoituivat helmikuussa 1906 nykyaikaiseksi puolueeksi. Lokakuussa 1906 vanhasuomalaiset hyväksyivät uuden puolueohjelman, joka oli käytännössä viiden miehen käsialaa – Paasikiven, Ernst Nevanlinnan, Lauri Ingmanin, Kaarle Nestor Rantakarin ja Hannes Gebhardin. Paasikiven osuus oli keskeinen niin sanotussa maalaiskysymyksessä ja kunnallislainsäädännön uudistuksessa.
Venäjän keisari vahvisti uuden valtiopäiväjärjestyksen elokuussa 1906 ja ensimmäiset eduskuntavaalit määrättiin toimenpantavaksi 15. ja 16. maaliskuuta 1907. Vanhasuomalaiset menestyivät vaaleissa hyvin keräten yli 27 prosentin kannatuksen ja myös Paasikivi valittiin useamman listan ”yleisehdokkaana” eduskuntaan. Hänen mielenkiintoinaan kansanedustajakausilla 1904–1905 ja 1910–1913 olivat maalaiskysymys, kunnallinen äänioikeus, kieltolaki sekä myöhemmällä kaudellaan pankkiasiat. Paasikivi toimi täysistuntojen lisäksi suuressa valiokunnassa, maatalousvaliokunnassa ja pankkivaliokunnassa. Venäjän asioihin Paasikivi otti eduskunnassa kantaa suhteellisen harvoin.
Senaattori
Maaliskuussa 1908 Mechelinin senaatti sai eduskunnalta epäluottamuslauseen ja erosi. Seuraavassa kuussa keisari hajotti eduskunnan ja määräsi uudet vaalit pidettäväksi 1. ja 2. heinäkuuta. Juho Kusti Paasikivi valittiin Hjeltin senaattiin valtiovaraintoimituskunnan päälliköksi eli niin sanotuksi finanssisenaattoriksi 1. elokuuta. Hänen tärkeimmäksi talouspoliittiseksi kysymyksekseen nousi ulkomaisen lainan hankkiminen Suomen menojen kattamiseksi. Vajetta oli syntynyt erityisesti rautatieverkoston rakentamisesta 1860-luvulta lähtien. Paasikivi onnistui saamaan englantilaisilta lajissaan sittemmin viimeiseksi osoittautuneen Venäjän vallan aikaisen valtiolainan.
Paasikivi kuului vuonna 1917 K. J. Ståhlbergin johtamaan perustuslakikomiteaan, joka valmisteli Suomelle uutta hallitusmuotoa, ja toimi lokakuussa 1917 puheenjohtajana Helsingissä käydyissä suomalais-venäläisissä neuvotteluissa komitean laatiman esityksen sisällöstä.