cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ngangura Mwézé
Ngangura Dieudonné Mwézé (s. 7. lokakuuta 1950 Bukavu, Kongon demokraattinen tasavalta) on Kongon demokraattisessa tasavallassa ja Belgiassa työskentelevä elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän opiskeli elokuvaa Brysselissä Institut des Arts et Diffusionissa (IAD). Opintojensa jälkeen hän palasi silloiseen Zaireen.
Mwézé perusti aikoinaan Kinshasaan Sol’Oeil Films -yhtiön ja Brysseliin Film Sud -yhtiön, joiden kautta hän on tuottanut omia elokuviaan.
Grand Theft Auto: Chinatown Wars
Grand Theft Auto: Chinatown Wars on Rockstar Northin kehittämä ja Rockstar Gamesin maaliskuussa 2009 julkaisema videopeli. Peli on kolmastoista Grand Theft Auto -pelisarjan peli. Peli on julkaistu Nintendo DS:lle, PlayStation Portablelle sekä Apple iPhonelle ja iPod Touchille. Pelissä nähdään nykypäivän Liberty City sekä uusia hahmoja ja uusi pelimoottori. Lisäksi peli hyödyntää Nintendo Wi-Fi Connection -verkkopalvelua ja kosketusnäyttöä. Peliin julkaistaan myös uusia minipelejä ja kokonaan uusi tehtävävalikko.
Pelaaminen
Grand Theft Auto: Chinatown Wars muistuttaa paljon sarjan ensimmäisiä pelejä kuvakulman vuoksi. GTA: Chinatown Wars käyttää myös cel-shading-grafiikkaa. Peli hyödyntää käsikonsolien kosketusnäyttöä todella paljon; sen avulla pelaaja voi esimerkiksi piirtää Triad-jäsenille tatuointeja ja varastaa parkissa olevan auton ja käynnistää sen. Myös muita kosketusnäyttöä hyödyntäviä ominaisuuksia löytyy. Nintendo DS:llä hyödynnetään laitteessa olevaa mikrofonia, sillä siihen vihellettäessä pelihahmo kutsuu taksia.
Juoni
Pelin päähenkilö on 25-vuotias Triad-järjestöön kuuluva Huang Lee. Triadien on luovutettava Huang Leen edesmenneen isän tärkeä miekka Wu Leelle, Huang Leen sedälle. Saapuessaan Liberty Cityyn Huang joutuu väijytykseen, jossa häntä ammutaan ja hänen isänsä miekka viedään. Ampujajoukko heittää Huangin veteen, koska he luulevat hänen kuolleen. Hän kuitenkin selviää ja kertoo sedälleen tapahtuneesta. Wu kertoo, että hän olisi antanut miekan ikääntyvälle Triad-johtajalle, Hsin Jaomingille. Myöhemmin Huang ottaa yhteyttä Zhou Mingiin, korkea-arvoiseen Triad-jäseneen ja Chan Jaomingiin, Hsinin poikaan. Kummatkin ovat ehdokkaina Hsinin perilliseksi.
Triad-järjestön jäsenet pettävät Huangin ja hän alkaa etsiä henkilöä, joka vuodattaa tietoja jengin rikoksista FIB:lle. Huang tappaa lähes jokaisen Triad-jengin johtohahmoista ennen kuin hänelle selviää, että tietojen vuodattaja onkin Wu. Viimeisessä tehtävässä on suuri takaa-ajo, joka päättyy, kun Wu saapuu Hsinin luokse ja syyttää häntä siitä, että Huang yrittää tappaa hänet. Huangin saavuttua paikalle Wu yrittää tappaa heidät molemmat, mutta Huang onnistuu tappamaan Wun. Huangin poliisina toimiva ystävä katsoo tilannetta sivusta, kunnes taloon saapuu poliisi ja FIB, jotka pidättävät Hsinin. Vaikka Huangia ei pidätetä, hän toteaa ”Liberty City sucks”.
Vastaanotto
Grand Theft Auto: Chinatown Wars sai laaja suosiota peliarvostelijoilta. GameRankings-sivustolla se on historian parhaiten arvosteltu Nintendo DS keskiarvosanalla 92.85. Peli on myös Metacriticin parhaiten arvosteltu DS peli 93 pisteellään, kuten myös GameSpotin parhaiten arvosteltu DS peli pisteillä 9.5/10. Official Nintendo Magazine antoi pelille pisteet 94%, kehuen pelin visuaalisuutta ja DS-konsolille tuodun GTA:n aitoutta. Brittien IGN antoi pelille 9.2 pistettä kutsuen sitä käsikonsolien mestariteokseksi. kun taas Amerikan IGN antoi pelille 9.5 pistettä 10:stä. Eurogamer antoi pelille täydet pisteet (10/10). 1UP antoi arvosanan A-, sanoen, että alusta asti peli on vakuuttava.
PSP ja iOS versiot saivat hieman heikompia arvosteluja kuin DS-versio.
Social Club
Pelissä on Social Club, joka esiintyy myös Grand Theft Auto IV:ssä. Sen avulla peliä voi pelata kaksinpelinä ja pelaajat voivat tallentaa saavutuksensa. Clubissa voi ansaita moninpeliasuja, rahaa, auton ja muutamia erikoistehtäviä Xin-nimiseltä hahmolta.
Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Toinen Kiinan-Japanin sota käytiin vuosina 1937–1945 Kiinan ja Japanin välillä ennen toista maailmansotaa ja sen aikana. Sota päättyi Japanin antautumiseen vuonna 1945. Japanin hyökkäys Kiinaan kuului keisarillisen Japanin armeijan suurempaan suunnitelmaan hallita Manner-Aasiaa muun muassa nukkehallituksien avulla – Japani oli provosoinut Kiinaa lähtien vuoden 1931 Mantšurian valtauksesta, jonka aloitti Mukdenin välikohtaus. Viimeinen pienemmistä yhteenotoista oli sodan lopullisesti käynnistänyt Marco Polon sillan välikohtaus vuonna 1937.
Sodan nimet
Kiinan kielessä sota tunnetaan yleisimmin nimellä Vastarintasota Japania vastaan (perint.: 抗日戰爭, yksink.: 抗日战争, pinyin: Kàng Rì Zhànzhēng), mutta myös pidemmin nimellä Kiinan kansan vastarintasota Japania vastaan (perint.: 中國人民抗日戰爭, yksink.: 中国人民抗日战争), tai Kahdeksan vuoden vastarintasota (八年抗戰) tai yksinkertaisesti Vastarintasota (抗戰).
Nykyään sota tunnetaan japaniksi yleensä nimellä Japanin-Kiinan sota (日中戦争 – Nitchū Sensō). Sodan aikana sitä kutsuttiin ensin Pohjois-Kiinan välikohtaukseksi (北支事變 – Hokushi Jihen), sitten nimillä HEI, ”C”-operaatio, Hyökkäys Kiinaan tai Kiinan välikohtaus (日華事變 – Nikka Jihen, 日支事變 – Nisshi Jihen tai 支那事變 – Shina Jihen). Viimeisiä pidetään usein taantumuksellisina ja niitä käytetään oikeistolaisessa Yūshūkan-sotamuseossa kiistellyssä Yasukuni-temppelissä.
Sodan taustaa
pienoiskuva|upright|Japanin lippulaiva Matsushima ensimmäisessä Kiinan-japanin sodassa.
1860-luvulla Japani alkoi modernisoitua vastineena länsimaiden aiheuttamalle uhalle ja estääkseen tuolloin vielä mahdolliselta vaikuttaneen siirtomaaksi joutumisen, mikä oli ollut muun muassa Intian ja osittain myös Kiinan kohtalo. Meiji-restauraatiossa vuonna 1868 Tokugawa-shogunaatti kaadettiin ja Japanista alettiin rakentaa teollisuusmaata, jonka armeija voisi vastustaa Euroopan suurvaltoja. Vaikutteita haettiin imperialismista ja samuraiden bushidō-etiikasta. Ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa 1894–1895 Japani onnistuikin valtaamaan Korean. Japanin kiinnostus luonnonvaroista rikkaaseen Mantšuriaan oli törmäyskurssilla Venäjän intressien kanssa. Venäjän–Japanin sodassa 1904–1905 Japanista tuli ensimmäinen Euroopan ulkopuolinen maa, joka oli voittanut eurooppalaisen suurvallan – Japani (tai Japanin armeija) näki nyt itsensä paitsi suurvaltana, myös aasialaisen nationalismin ja aasialaisten itsemääräämisoikeuden palauttamisen johtajana.
Yhdistynyt kuningaskunta yritti estää Japanin osallistumisen ensimmäiseen maailmansotaan, mutta turhaan. Maailmanlaajuinen lama vuonna 1929 iski Japaniin raskaasti, ja ratkaisuna talouskriisiin monet poliitikot ja armeija näkivät panostuksen siirtomaihin. Laajentumishalu kohdistui erityisesti Mantšuriaan – Korea ja Taiwan oli jo integroitu Japanin imperiumiin. Mukdenin välikohtauksessa Japanin Guandong-armeija räjäytti Etelä-Mantšurian rautatien Mukdenissa ja syytti siitä Kiinaa, mikä loi tekosyyn hyökkäykselle. Kiina oli sisällissodassa eikä pystynyt estämään valtausta. Japani loi alueelle Mantšukuon nukkevaltion. Tässä vaiheessa Japanin armeija, joka oli keisarin suorassa määräysvallassa, oli jo irrottautunut parlamentin ja hallituksen hallinnasta ja eteni Kiinaan oma-aloitteisesti. Menestymällä sodassa armeija pystyi myöhemmin oikeuttamaan toimintaansa ja sai yhä tärkeämmän aseman Japanin politiikassa.
thumb|250px|Kiinalaisia sotilaspoliiseja Shanghain taistelussa.
Kiina laittoi Japanin kauppasaartoon eikä suostunut purkamaan japanilaisten laivojen lastia, mikä johti Japanin viennin hupenemiseen ja kuumensi entisestään mielialaa Japanissa. Varsinkin Shanghaissa vuonna 1932 sattunutta viiden japanilaisen munkin pahoinpitelytapausta riepoteltiin Japanin mediassa laajasti. 29. tammikuuta 1932 Japani pommitti kaupunkia Shanghain ensimmäisessä taistelussa – arviot kertovat 18 000 kuolleesta sotilaasta, 10 000–20 000 siviilistä ja jopa 240 000 kodittomaksi jääneestä. Kiinan oli pakko lopettaa kauppaboikotti ja Shanghain ympärille perustettiin demilitarisoitu alue. Toukokuussa 1933 sovittiin aselevosta ja Kiina tunnusti Mantšukuon nukkevaltion: kun Kansainliitto protestoi Japanin toimia vastaan, maa vetäytyi siitä. Tämä oli ensimmäinen kerta kun Kansainliitolla ei näyttänyt olevan tarpeeksi valtaa ratkaista kansainvälisiä konflikteja.
Vuonna 1936 Japani ja Saksa solmivat Kominternia vastaan suunnatun symbolisen yhteistyösopimuksen. Japani jatkoi yhä kiinalaiseen siviiliväestöön kohdistuvia aggressioita, joihin kiinalaiset odottivat vastausta Tšiang Kai-šekilta. Hän oli kuitenkin keskittynyt taisteluun kommunisteja vastaan. Xi’anin välikohtauksessa joulukuussa 1936 Tšiang Kai-šekin alaiset komentajat Zhang Xueliang ja Yang Hucheng vangitsivat hänet kahdeksi viikoksi, ja aloittivat neuvottelut kommunistien kanssa. Osapuolet pääsivät sopimukseen yhteisen, japaninvastaisen rintaman muodostamisesta.
Hyökkäys Kiinaan
thumb|250px|Kiinan armeijan lentokone.
5. marraskuuta 1937 Japanin hallitus esitti Kiinalle yhteenottojen sopimista, jos Kiina suostuisi Japanin pääministerin Hirota Kōkin vuonna 1934 muotoilemiin ehtoihin: 1) kaiken Japanin-vastaisen toiminnan estäminen, 2) Mantšukuon tunnustaminen ja Kiinan, Japanin ja Mantšukuon ystävälliset suhteet sekä 3) taistelu yhdessä kommunismia vastaan. Kuomintang kieltäytyi aluksi ja muutti asennettaan vasta 2. joulukuuta. Tässä vaiheessa Japani oli kuitenkin jo valloittanut Shanghain. Japani ei ollut enää valmis sopimaan samoin ehdoin, vaan asetti tiukempia vaatimuksia, kuten Pohjois-Kiinan ja Sisä-Mongolian demilitarisoinnin. Kiinan hallitus ei suostunut uusiin vaatimuksiin. Vielä pitkään 1930-luvulle Kiina uskoi Kansainliiton auttavan maata Japania vastaan, ja Kuomintang-hallitus oli sisällissodassa kommunistien kanssa. Tšiang Kai-šek kuuluisasti sanoikin: japanilaiset ovat ihotauti, kommunistit taas sydäntauti. Vaikka kolme kuukautta kestäneet taistelut Shanghaissa päättyivätkin japanilaisten voittoon, ne osoittivat Kiinan kykenevän vastarintaan, mikä paransi Kiinan mahdollisuuksia myös muun maailman silmissä.
Japanin armeijan kalusto oli kiinalaiseen verrattuna uudenaikainen ja tehokas, ja kiinalaiset kärsivät valtavia tappioita. Lisäksi Kiinan armeijalla ei ollut selkeää johtoa tai suunnitelmaa vastarinnasta. Heinäkuun lopussa Japani oli jo miehittänyt Pekingin ja Tianjinin lähes taisteluitta. Japanilaiset onnistuivat nousemaan maihin Hangzhoussa Shanghain lounaispuolella, ja joulukuussa 1937 sotilaiden ja siviilien pako kaupungista kävi sekasortoiseksi. Samalla Japanin armeijan maavoimien ja laivaston välille syntyi erimielisyyksiä: laivasto ei pitänyt maavoimien etenemisestä syvälle Kiinaan, mikä voisi merkitä maan juuttumista sotaan kahta valtavaa maata, Kiinaa ja Neuvostoliittoa vastaan, vaan olisi halunnut edetä lähinnä etelään. Loppuvuonna 1938 (Changkufeng) ja kesällä 1939 (Nomonhan) japanilaiset joutuivatkin selkkauksiin puna-armeijan kanssa Mantšuriassa maavoimien yli-innokkuuden ja ylimielisyyden vuoksi – pelkästään Nomonhanissa kuoli noin 50 000 japanilaista. Laivasto aloitti etenemisensä valtaamalla Hainanin saaren Etelä-Kiinassa, mikä enteili Japanin myöhempää Indokiinan valloitusta.
thumb|250px|Kuuluisa Life-lehden julkaisema kuva Nanjingista.
Nanjingin verilöyly
8. joulukuuta 1937 japanilaiset joukot saapuivat Kuomintang-hallituksen pääkaupunkiin Nanjingiin, jonne pääkaupunki oli siirretty jo vuonna 1928. Normaalisti noin 250 000 asukkaan kaupungin väkiluku oli paisunut muun muassa pakolaisista jopa miljoonaan. 9. joulukuuta japanilaiset aloittivat suurimittaisen hyökkäyksen kaupunkiin ja pommittivat sitä yötä päivää. Kello 5 iltapäivällä 12. joulukuuta kaupungin kiinalaisten joukkojen komentaja käski aloittaa vetäytymisen. Syntyneessä kaaoksessa sotilaat hankkiutuivat eroon aseistaan ja univormuistaan, ja osittain myös hyökkäsivät siviilejä kohtaan saadakseen siviilivaatteita. Paniikki tarttui koko kaupunkiin ja asukkaat yrittivät paeta Jangtse-jokea pitkin, samalla kun omatkin joukot tulittivat heitä. Joella ei kuitenkaan ollut juurikaan kulkuvälineitä, joten evakuointi osoittautui lähes mahdottomaksi. Useat hukkuivat jokeen yrittäessään päästä täysille veneille.
13. joulukuuta japanilaiset joukot miehittivät kaupungin. Japanilaiset eivät päässeet neuvottelemaan rauhanehdoista kiinalaisten upseerien kanssa, kuten he olivat odottaneet, koska nämä olivat kuolleet tai paenneet muualle. Joukot kohdistivat turhautumisensa siviiliväestöön. Japanilaisten komentaja määräsi kostotoimet siviiliväestölle kiristääkseen kiinalaiset joukot antautumaan, ja tilanne riistäytyi hallinnasta. Komentaja joutui Japanissa puhutteluun ja sai jonkinmoisen rangaistuksenkin. Seuranneessa kuusi viikkoa kestäneessä Nanjingin verilöylyssä japanilaiset tappoivat jopa yli 300 000 kiinalaista ja raiskasivat 20 000 naista. Jotkut suuremmat arviot puhuvat jopa 340 000 tapetusta ja 80 000 raiskatusta. Tšiang Kai-šek siirsi nyt pääkaupungin Chongqingiin. Chongqing ei kuitenkaan ollut Kuomintangin, vaan rosvojoukkioiden ja mafian hallussa. Japani pommitti Chongqingia yli viiden vuoden ajan 1938–1943. Jäljelle jääneet joukot siirrettiin Wuhaniin, jota puolustettiin muun muassa Josif Stalinin yllättäen lähettämien 800 lentokoneen ja lentäjän avulla.
Japanin ensimmäinen tappio
thumb|250px|Kiinalaisia sotilaita Tai’erzhuangissa.
Monet kiinalaiset komentajat pelkäsivät japanilaisten hyökkäystä ja jättivät alueensa tyhjiksi. Koska Kiinan teollisuus ja armeija olivat alikehittyneitä ja sisällissota esti yhtenäisen rintaman syntymisen, japanilaisten kohtaaminen suuressa kenttätaistelussa ei ollut mahdollista. Sen sijaan yritettiin käyttää pienempiä hyökkäyksiä ja taisteluja kaupungeissa pysäyttämään japanilaisten eteneminen. Vuodesta 1938 lähtien käytettiin magneettisodan taktiikkaa, jossa japanilaiset joukot houkuteltiin tiettyihin asemiin, joissa niitä vastaan olisi helpompi hyökätä tai hidastaa niiden etenemistä.
Tammikuussa 1938 Japanin hallitus julisti Kiinan kanssa käytyjen neuvottelujen epäonnistuneen lopullisesti. Japanilaiset päättivät hyökätä Wuhaniin, mitä varten ne halusivat valloittaa pohjoisen tärkeimmät rautatieristeykset. Valloittaakseen rautatiekaupunki Xuzhoun japanilaiset hyökkäsivät ensin läheiseen varuskuntakaupunkiin Tai’erzhuangiin. Kiinalaiset joukot saivat japanilaiset kuitenkin ansaan ja ympäröivät ne – kiinalaisten mukaan seuranneissa taisteluissa kuoli noin 30 000 japanilaista sotilasta. Tämä oli ensimmäinen suurempi japanilainen tappio sodan aikana. Toisella yrittämällä kaupunki saatiin vallattua 19. toukokuuta, kuten myöhemmin myös Xuzhou, mutta myytti Japanin voittamattomuudesta oli rikottu.
Itseaiheutettuja tappioita
thumb|250px|Japanilaista merijalkaväkeä Kantonissa.
9. kesäkuuta 1938 Tšiang Kai-šek antoi Keltaisenjoen patojen murtua, jotta joen tulviminen estäisi japanilaisten etenemisen. Siviiliväestöä ei kuitenkaan ollut varoitettu, ja seurauksena oli 500 000–900 000 kuolonuhria, 4 000 tuhoutunutta kylää, 11 tuhoutunutta kaupunkia ja 12 miljoonaa koditonta. Jopa koko joen kulku muuttui, kunnes rantatörmät korjattiin vasta 15. toukokuuta 1947. Tulva ei juurikaan vaikuttanut japanilaisten etenemiseen, vaan joukot marssivat koko kesän ja alkusyksyn jokea ylös. Wuhan kaatui lopulta 25. lokakuuta Japanin suurten tappioiden jälkeen. Japanin kenraalikunta toivoi nyt Kiinan antautuvan, mutta Kiina aikoikin kestää paljon kauemmin kuin Japanin sodan alussa ennustamat kolme kuukautta.
Toinen suuri virhearvio tapahtui 12. marraskuuta Changshan kaupungissa, kun Hunanin kuvernööri, joka oli yksi Tšiang Kai-šekin lähimmistä avustajista, joutui paniikkiin luullessaan japanilaisten joukkojen lähestyvän kaupunkia. Huhua tarkistamatta hän määräsi koko kaupungin sytytettäväksi tuleen. Kaupungissa oli 800 000 asukasta ja lisäksi runsaasti pakolaisia, joista osa kuoli suurpalossa. Lisäksi kaupungissa tuhoutui huomattavat määrät kulttuuriaarteita – todellisuudessa japanilaiset joukot olivat kaukana kaupungista.
Hiljainen vaihe
Tšiang Kai-šek ymmärsi taistelevansa japanilaisten lisäksi kommunisteja ja Mao Zedongia vastaan, ja yritti välttää suuria taisteluita japanilaisten kanssa. Kommunistit olivat paenneet Maon johdolla vuonna 1935 pitkällä marssilla Yan’aniin ja pitivät siellä tukikohtaansa. Japanilaisten pysähdyttyä kommunistit pitivät sotaa yllä vuonna 1940 sissisodalla ja ryhtymällä ns. ”sadan rykmentin offensiiviin”. Hyökkäykset japanilaisia vastaan kostettiin erityisesti alueiden siviiliväestöön, ja kommunistit menettivät suuresti kansansuosiotaan. Myös sisällissota Kuomintangin ja kommunistien välillä kiihtyi, jota varten molemmat osapuolet yrittivät säästää joukkojaan japanilaisilta. Japanilaiset puolestaan eivät yrityksistä huolimatta pystyneet katkaisemaan Kuomintangin huoltoreittiä Chongqingistä Burmaan, Burman tietä.
Suurin osa sota-analyytikoista ennustivat Kuomintangin olevan kyvytön jatkamaan taisteluita, sillä monet asetehtaat Kiinan vauraammilla alueilla olivat japanilaisten hallussa. Kuomintang kärsi lisäksi korruptiosta. Aseiden ja ruoan kavallukset heikensivät jo valmiiksi surkeaa moraalia ja varustusta. Maailman muut suurvallat olivat vastahakoisia antamaan apua ilman taka-ajatuksia, koska niiden mielestä Kiina tulisi lopulta häviämään sodan, eikä japanilaisten mielenkiintoa haluttu kohdistaa alueen siirtomaihin. Saksa ja Neuvostoliitto tukivat Kuomintangia kuitenkin ennen sodan kiihtymistä: Neuvostoliitto yritti estää kahden rintaman sotaan joutumisen ja auttoi siksi kiinalaisia pitämään Japanin poissa Siperiasta. Johtuen Tšiang Kai-šekin taistelusta kommunisteja vastaan natsi-Saksan osuus Kuomintangin maahantuomista aseista oli suurin. Lisäksi saksalaiset neuvonantajat kouluttivat kiinalaisia joukkoja. Myöhemmin maailmansodan sytyttyä Saksa liittoutui kuitenkin Japanin kanssa.
Miehittämillään alueilla Japanin armeija oli katkeamispisteessä ja sen täytyi turvautua yhä enemmän perustamiensa yhteistoimintahallitusten kiinalaisjoukkojen apuun järjestyksenpidossa. Muun muassa Mantšukuossa käytettiin tehtaissa ja kaivoksissa pakkotyövoimaa, ja teollisuuden ja maatalouden tuotanto kasvoi nopeasti. 1940-luvun alussa Japani aloitti myös kiinalaisväestöllä tehdyt erilaiset biologiset kokeet, joissa selvitettiin erilaisten aseiden, bakteerien ja muun muassa äärilämpötilojen vaikutuksia ihmisiin. Nanjingiin levitettiin sekä 1941 että 1942 tappavia bakteereja, ja julmuuksista tuli osa japanilaisten joukkojen arkipäiväistä toimintaa. Myös ulkomaalaisten alueet otettiin japanilaisten haltuun ja länsimaalaiset siirrettiin leireille. Saksa olisi halunnut Japanin luovuttavan Shanghain juutalaiset saksalaisten tuhottaviksi, mutta japanilaiset eivät suostuneet ja juutalaiset eristettiin saksalaisten mieliksi ghettoon.
Julkinen mielipide Yhdysvalloissa alkoi kääntyä Kuomintangin puolelle. 1930-luvun alussa yhdysvaltalaiset olivat olleet suosiollisia Japanille, mutta uutiset japanilaisten julmuuksista ja muun muassa hyökkäys USS Panaylle käänsivät mielipiteen japaninvastaiseksi. Kesään 1941 mennessä Yhdysvallat oli alkanut sponsoroida kiinalaisten ilmapuolustuksen parantamiseen asetettua vapaaehtoisryhmää (Lentävät tiikerit), joka ei kuitenkaan joutunut taisteluihin ennen Yhdysvaltain joutumista sotaan Japanin kanssa. Lisäksi Yhdysvallat aloitti öljy- ja terästuotteita koskevan kauppasaarron, mikä teki Japanille mahdottomaksi jatkaa sotaa ilman uutta lähdettä öljylle Kaakkois-Aasiasta. Tämä vaikutti Japanin hyökkäykseen Pearl Harboriin 7. joulukuuta 1941.
Japanin vetäytyminen
thumb|250px|Japani hyökkää Pearl Harboriin.
Yhdysvallat mukaan sotaan, josta osa toista maailmansotaa
Japanin hyökkäys Pearl Harboriin aloitti Tyynenmeren sodan ja liitti Kiinan-Japanin sodan osaksi sitä ja laajemmin osaksi toista maailmansotaa. Vasta tämän jälkeen eli runsaat neljä vuotta taisteltuaan Kiina julisti virallisesti sodan Japanille, sillä Kiinan auttaminen olisi aikaisemmin haitannut muiden maiden puolueettomuutta. Tšiang Kai-šek vastaanotti runsaasti varusteita liittolaiseksi tulleelta Yhdysvalloilta. Tšiang Kai-šekista tehtiin liittoutuneiden komentaja vuonna 1942, ja yhdysvaltalainen kenraali Joseph Stilwell palveli pitkään Tšiang Kai-šekin apuna. Suhteet Stillwellin ja Tšiang Kai-šekin välillä kuitenkin katkesivat kiinalaishallituksen korruption ja tehottomuuden takia.
Japanin Nanjingiin asettama Wang Jingwein johtama nukkehallitus julisti sodan Yhdysvalloille ja Britannialle vuonna 1943.
Kolme vuotta kestänyt hiljainen vaihe kiinalaisten ja japanilaisten välillä päätyi keväällä 1944, kun japanilaiset ryhtyivät hyökkäykseen Etelä- ja Keski-Kiinassa. Samalla Stillwellin johtamat joukot taistelivat japanilaisia vastaan Burmassa kiinalaisten avulla. Amerikkalaisten Jiangxin maakunnasta käsin tehdyt pommi-iskut ylsivät jo Taiwaniin asti. Japanilaiset yrittivät katkaista Guomindangin hallussa olevat Keski-Kiinan rautatiet: Tšiang Kai-šek kuuli suunnitelmasta Ranskan tiedustelupalvelulta, mutta luuli tietoa huhuksi eikä aloittanut toimenpiteitä. Seurauksena olivat kiinalaisten suurimmat tappiot vuoden 1938 jälkeen. Japanilaisten saavutettua suuria voittoja Keski- ja Etelä-Kiinassa kiinalaiset saivat vihdoin pysäytettyä hyökkäyksen Guizhoun maakunnassa aiemmin kommunisteja vastaan taistelemassa olleiden joukkojen avulla. Guomindang menetti taisteluissa 500 000 sotilasta ja yhteyden Pohjois-Kiinaan.
Korruptoitunut Guomindang
Kritisointi Chongqingin hallitusta kohtaan kiihtyi. Yhdysvaltalaiset tarkkailijat, lehtimiehet ja Stillwellin esikunta valittivat kiinalaisten korruptiosta ja ahneudesta. Yhdysvaltojen toimittamat aseet ja raha katosivat Guomindangin hallintoon – Guomindangia syytettiin keinottelusta, mustan pörssin kaupasta ja maaseutuväestön epäinhimillisestä kohtelusta. Hallitus yritti välttää suuria yhteenottoja japanilaisten kanssa, jotta se voisi myöhemmin taistella kommunisteja vastaan. Stillwell kritisoi Guomindangia paitsi Yhdysvaltain mediassa myös suoraan presidentti Rooseveltille. Tšiang Kai-šek ei halunnut kasvattaa kiinalaisia joukkoja Kiinan kärsittyä jo kymmeniä miljoonia sotauhreja ja odotti Yhdysvaltain lopulta joka tapauksessa kukistavan Japanin valtavalla teollisuudellaan ja armeijallaan. Tämän vuoksi liittoutuneet menettivät luottamuksensa kiinalaisten kykyyn hyökätä japanilaisia vastaan ja keskittyivät taisteluihin Tyynellämerellä.
Tšiang Kai-šek ja hänen hallituksensa eivät myöskään luottaneet Stillwellin ja Yhdistyneen kuningaskunnan aikeisiin. Britit vaativat kiinalaisten toimittavan enemmän joukkoja Indokiinaan Burman kampanjaan, jota Tšiang Kai-šek piti yrityksenä varmistaa Intian pysyminen poissa japanilaisten käsistä. Tšiang Kai-šek puhui Intian itsenäisyyden puolesta tavatessaan Mahatma Gandhin vuonna 1942, mikä entisestään kiristi välejä Yhdistyneeseen kuningaskuntaan.
Sota loppuu
thumb|250px|Hiroshima atomipommin jälkeen.
Jaltan konferenssissa helmikuussa 1945 suurvallat yrittivät saada Neuvostoliiton mukaan Kaukoidän sotaan, mikä oli myöhemmin tuhoisaa Kiinan suvereeniudelle. Kiinalaisten vastahyökkäys alkoi vasta vuonna 1945. Guomindang ja kommunistit voittivat alueita maaseudulta Japanin yhä miehittäessä kaupunkeja ja tärkeitä kauppareittejä itärannikolla. Kesällä 1945 sodan odotettiin kestävän vielä ainakin vuoden, mutta Yhdysvallat katkaisi sen äkkiä pudottamalla atomipommit Hiroshimaan ja Nagasakiin. Samalla Neuvostoliitto liittyi Jaltan konferenssissa annettujen lupausten mukaan sotaan 8. elokuuta ja marssitti yli miljoona sotilasta Mantšuriaan. Kommunistit käyttivät tilannetta hyväkseen ja lähtivät Mantšuriaan, jossa he saivat apua neuvostojoukoilta. Japani antautui 2. syyskuuta ja amerikkalainen kenraali Douglas MacArthur määräsi Japanin joukot Kiinassa antautumaan Tšiang Kai-šekille, mikä muodollisesti tapahtui 9. syyskuuta 1945.
Kiina
thumb|Kiinalaiset palaavat [[Liuzhouhun heinäkuussa 1945.]]
Japanin antauduttua sen miehittämät alueet Ryūkyū-saaria lukuun ottamatta palautettiin Kiinalle, josta oli teoriassa tullut sotilaallinen suurvalta. Todellisuudessa maa oli kuitenkin taloudellisessa kurimuksessa sisällissodan partaalla. Nälänhätä tuli sodan vanavedessä, ja tulvat jättivät miljoonia kodittomiksi. Tšiang Kai-šek yritti siirtää Yhdysvaltojen avulla joukkojaan itärannikon tärkeisiin kaupunkeihin vastaanottamaan japanilaisten antautuminen. Kodeistaan ajetut lähtivät palaamaan vanhoille asuinpaikoilleen. Miljoonat ihmiset määriteltiin sodan jälkeen jollain tavalla syyllisiksi japanilaisten jo pitkään hallinneiden yhteistoimintahallitusten auttamiseen: Guomindang teloitutti useita johtajia, joista ainakin osa oli todellisuudessa ollut kaksoisagentteja ja uskollisia Guomindangille. Kiinan sivistyneistö oli pahasti jakautunut – Guomindangia tukeneet olivat nähneet puolueen politiikasta aiheutuneet kärsimykset ja väärinkäytökset. Kommunistinen älymystö omaksui marxilais-leniniläisen politiikan, joka toisaalta vaikutti monien silmissä varteenotettavammalta vaihtoehdolta Kiinan nostamiseksi jaloilleen.
Useat Tšiang Kai-šekn tekemät virheet vahvistivat kommunistien asemaa: kommunistien entisen tukikohdan Yan'anin vaikea ja aikaa vievä takaisinvaltaus, epäonnistunut talouspolitiikka, joka ei saanut inflaatiota kuriin ja maitaan takaisin valtaamaan palanneille sallittu julma ja väkivaltainen toiminta. Guomindangin joukot sortivat takaisin saadun Taiwanin asukkaita siinä määrin, että saarelaiset nousivat kapinaan helmikuussa 1947. Yhdysvallat halusi Kiinan ryhtyvän jälleenrakennukseen, toteuttavan maassa demokratiaa ja varovan sisällissotaan joutumista. George Marshall onnistui neuvotteluissaan luomaan lyhyen tulitauon kommunistien ja Guomindangin välille. Sisällissota puhkesi kuitenkin uudelleen käyntiin, eikä Guomindang pystynyt pitämään hallussaan tärkeitä asemiaan Pohjois-Kiinassa kommunisteja vastaan. Vuoden 1948 lopussa taistelumoraaliltaan huonot ja järjestäytymättömät kansallismieliset joukot alkoivat vetäytyä – kommunistit valtasivat Pekingin taisteluitta tammikuussa 1949, Nanjingin taisteluitta huhtikuussa ja Shanghain toukokuussa. Guomindang vetäytyi lopulta Taiwanille, jossa on nykyään Kiinan tasavalta. Kommunistinen puolue oli taitavalla propagandalla ja organisaatiokyvyillään laajentunut 100 000 jäsenen puolueesta vuonna 1937 1,2 miljoonan jäsenen liikkeeksi vuonna 1945, ja sen joukot otettiin monilla Kiinan alueilla vastaan vapauttajina.
Japani
thumb|Japanin antautumisdokumentti.
Neljän vuoden totaalisen sodan, kahden atomipommin ja lähes kaikkien tärkeimpien kaupunkien tuhoutumisen jälkeen (lukuun ottamatta Kiotoa, Kamakuraa ja Naraa) Japani allekirjoitti antautumisensa USS Missourilla Tokion satamassa 2. syyskuuta 1945. Talous oli täysin raunioina, ja teollisuustuotanto laskenut kolmannekseen vuoden 1930 luvuista. Sodassa Japani oli menettänyt kaikki edellisten viidenkymmenen vuoden aikana hankkimansa siirtomaat: Mantšukuo lakkautettiin, Taiwaniin kohdistuvista vaatimuksista luovuttiin, Korea tuli YK:n hallintaan, Neuvostoliitto miehitti Kuriilit ja Etelä-Sahalinin. Yhdysvallat otti Ryūkyū- ja Ogasawara-saaret haltuunsa. Kaukoidän sotarikostuomioistuin tuomitsi seitsemän Japanin sodanaikaista johtajaa kuolemaan, joukossa kenraali Hideki Tōjō, 21. marraskuuta 1948 teoistaan sodan aikana. Japani joutui tappiolle useista syistä, joista tärkein on todennäköisesti Yhdysvaltain sotilaallisen ja taloudellisen ylivoiman aliarviointi. Kansa hyväksyi miehityshallinnon ja sodan lopputuloksen nopeasti ja pystyikin toimimaan yhteistyössä amerikkalaisten kanssa maan jälleenrakentamiseksi.
Kiina
Guomindangilla oli noin 4 300 000 sotilasta 370 standardissa divisioonassa (正式師), 46 uudessa divisioonassa (新編師), 12 ratsudivisioonassa (騎兵師), 8 uudessa ratsudivisioonassa (新編騎兵師), 66 väliaikaisessa divisioonassa (暫編師) ja 13 reservidivisioonassa (預備師): armeijassa oli yhteensä 515 divisioonaa. Monet divisioonat muodostettiin kuitenkin kahdesta tai useammasta divisioonasta, eivätkä olleet aktiivisia samaan aikaan. Lisäksi uusia divisioonia luotiin korvaamaan sodassa menetetyt. Keskikokoisessa divisioonassa oli 5 000–6 000 sotilasta, armeijakunnassa taas 8 000–9 000 sotilasta, mikä vastasi yhtä japanilaista divisioonaa. Saksalaisten kouluttamissa divisioonissa oli samanlainen määrä joukkoja kuin japanilaisessa tai länsimaisessa divisioonassa, noin 10 000. Tšiang Kai-šekn armeija oli sekoitus uutta ja auttamatta vanhentunutta teknologiaa, ja monesti armeija oli riippuvainen omissa maakunnissaan pysyttelevistä sotaherroista.
Vaikka kiinalaiset kommunistit taistelivatkin sodan aikana nimellisesti yhteistyössä Kiinan vallankumousarmeijan osana, kommunististen joukkojen määrää on vaikea määrittää. Useimmiten sissisotaa käyneiden joukkojen yhteismääräksi on arvioitu noin 1 300 000. Kommunisteihin kuuluivat Kahdeksannen tien armeija (八路軍 – pinyin: bālù-jūn) ja Uusi neljäs armeija (新四軍 – pinyin: Xīn 4 Jūn). Edellinen oli aktiivinen luoteessa ja toimi Yan'anista käsin komentajanaan Zhu De, jälkimmäinen taas Jangtse-joen eteläpuolella.
Japani
thumb|Keisarillisen armeijan lippu.
Keisarilliseen armeijaan kuului noin 2 000 000 vakituista sotilasta. Kiinassa oli toisen maailmansodan aikana enemmän japanilaisia joukkoja kuin missään muualla Tyynenmeren alueella. Vuonna 1941 armeijalla oli Kiinassa 27 divisioonaa. Keisarillinen armeija oli Aasian modernein, mutta se koostui kuitenkin pääasiassa jalkaväestä ja sillä oli vain vajavaisesti lentokoneita, panssarivaunuja ja muita panssaroituja ajoneuvoja verrattuna eurooppalaisiin armeijoihin. Aseteknologia oli länsimaisesta näkökulmasta vanhentunutta. Kiinalainen japanilaisten kanssa yhteistyössä toiminut armeija oli ainoa toisen maailmansodan yhteistyöarmeija, joka oli miehittäjää suurempi: siihen kuului noin 2 100 000 sotilasta. Kiinalaisia joukkoja käytettiin pääasiassa kuljetus- ja muihin vastaaviin tehtäviin eikä juurikaan taisteluihin huonon taistelutahdon ja japanilaisten epäluottamuksen vuoksi.
Sodan uhrit
thumb|Kiinalainen tyttö japanilaisten ”mukavuuspataljoonista” odottaa kuulustelua Burmassa.
Kahdeksan vuotta kestäneen sodan uhrit olivat valtaosin siviilejä. Guomindangin joukot taistelivat 22 suuressa yhteenotossa, joihin osallistui yleensä yli 100 000 sotilasta kummallakin puolella, 1 171 pienemmässä yhteenotossa (50 000 sotilasta molemmilla puolilla) ja lisäksi 38 931 kahnauksessa. Kommunistit taistelivat pääosin sisseinä Pohjois-Kiinassa. Kiina menetti arviolta 3,22 miljoonaa sotilasta. Yli yhdeksän miljoonaa siviiliä kuoli taisteluissa, ja 8,4 miljoonaa muihin syihin. Japanilaiset rekisteröivät noin 1,1 miljoonaa kuollutta, haavoittunutta tai kadonnutta sotilasta – sotaa ei käyty Japanin maaperällä. Sota synnytti lisäksi noin 95 miljoonaa pakolaista. Kiinan menettäneen omaisuuden arvon (vuoden 1937 vaihtokurssin mukaan 383 miljardia 301,3 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria) on arvioitu olleen noin 50 kertaa suurempi kuin Japanin koko silloinen bruttokansantuote (7,7 miljardia Yhdysvaltain dollaria).
Kuten Euroopassa, konfliktiin liittyi erityisen julmia siviileihin kohdistuneita sotarikoksia. Nanjingin verilöylyssä japanilaiset tappoivat yli 300 000 ihmistä, kiinalaisia naisia pakotettiin työskentelemään bordelleissa, ja japanilaiset käyttivät siviilejä vastaan muun muassa sinappikaasua ja arseeniyhdisteitä. Siviilejä käytettiin biologisia ja kemiallisia aseita koskevissa tutkimuksissa, ja niitä testattiin siviileillä ja sotavangeilla. Lisäksi kiinalaiset kohtelivat huonosti omaa väestöään erityisesti sisällissodassa. Aikalaisarvion mukaan jopa 1,4 miljoonaa kiinalaista sotilasta olisi kuollut pahoinpitelyyn ja tauteihin ennen edes ehtimistään rintamalle.
Sodan perintö
250px|thumb|Japanin-vastainen sotamuseo Marco Polon sillan välikohtauksen tapahtumapaikalla Kiinassa.
Sota aiheuttaa vielä nykyäänkin eripuraa ja kiistoja Kiinan ja Japanin välille – monet henkilöt erityisesti Kiinassa kantavat sodasta kaunaa. Pieni mutta äänekäs ryhmä japanilaisia nationalisteja kieltää suuren osan Japanin sotarikoksista. Japanin sodanaikaisia toimia kaunistellaan, ja erityisesti Nanjingin verilöyly, yksikkö 731 ja seksiorjuuteen pakotetut naiset ovat olleet monille äärioikeistolaisille vaikeita asioita myöntää todeksi. Japanin hallitusta on syytetty taantumuksellisuudesta sen salliessa joidenkin Japanin sotahistoriaa kaunistelevien tai aiheita välttelevien oppikirjojen käytön kouluissa.
Kiinan kansantasavallan hallitusta on syytetty kommunististen joukkojen osuuden suurentelusta taistelussa Japania vastaan. Yksi tärkeimmistä kriitikoista on Guomindangin kenraali Hau Pei-tsun, joka kieltäytyi osallistumasta sodan päättymisen 60-vuotispäivään vuonna 2005, koska hänen mielestään Kiinan kansantasavalta jatkaa historian vääristelemistä. Kiinassa kansalaisia muistutetaan jatkuvasti Vastarintasodan sankarien urotöistä ja Japanin sotarikoksista. Vastauksena japanilaisten oppikirjojen aiheuttamaan kohuun kansantasavallan hallitusta on syytetty sodan käytöstä jo valmiiksi kasvavien Japanin-vastaisten tunteiden lietsomiseksi yrityksenä kääntää kansan huomio pois sisäpoliittisista ongelmista.
Kiinan tasavallassa (Taiwan) sotaan suhtaudutaan monimutkaisemmin kuin Manner-Kiinassa. Perinteisesti hallitus on järjestänyt sodan päättymistä muistavia juhlallisuuksia voitonpäivänä 9. syyskuuta (nykyään puolustusvoimien päivä) ja Taiwanin takaisinvaltauksen päivänä 25. lokakuuta. Poliittisen vallan siirryttyä Guomindangilta itsenäisyyttä kannattavalle pan-vihreälle koalitiolle sotaa muistavat tapahtumat ovat harvinaistuneet. Monet Taiwanin itsenäisyyden puoltajat eivät näe Manner-Kiinassa käydyn sodan muiston säilyttämistä merkityksellisenä. Muistojuhlia pidetään silti yhä alueilla, jossa pan-sininen koalitio on vallassa. Monet sinisen koalition kannattajat, erityisesti sotaveteraanit, suhtautuvat vielä tunteellisesti sotaan. Esimerkiksi sodan päättymisen 60-vuotispäivänä sinisen koalition hallitseman Taipein kulttuuriosasto järjesti Sun Yat-senin muistohallilla sarjan keskusteluita sodasta ja sodanjälkeisestä politiikasta.
RN Albatros (1934)
Valmistus
Albatros tilattiin sukellusveneidentorjunta-aluksena Palermosta Cantieri navali Riunitilta, missä köli laskettiin vuonna 1931. Alus laskettiin vesille 27. toukokuuta 1934 ja liitettiin laivastoon vielä samana vuonna.
Palvelus
Alus luokiteltiin 1938 torpedoveneeksi. Aluksen aseistusta vahvennettiin 1930-luvun lopulla kahdella 37 mm/54 ilmatorjuntatykillä. Italian liityttyä toiseen maailmansotaan se upotti heinäkuussa 1940 Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusvene HMS Phoenixin, mutta sukellusvene HMS Upright upotti 27. syyskuuta 1941 Sisilian rannikolla aluksen torpedoimalla.
Sukutilakunniakirja
Ensimmäiset 75 sukutilakunniakirjaa annettiin Raumalla Satakunnan maanviljelysseuran maatalousnäyttelyiden yhteydessä 31. heinäkuuta 1931. Sukutilakunniakirjoja annettiin vuosittain poikkeuksena vuodet 1940-1941 ja 1943-1946. Vuoden 1952 loppuun mennessä oli annettu 2545 sukutilakunniakirjaa siten, että Hämeen lääniin 369, Kymen lääniin ja sen edeltäjään Viipurin lääniin oli annettu 333, Kuopion lääniin 192, Lapin lääniin ei ainuttakaan, Mikkelin lääniin 145, Oulun lääniin 128, Turun ja Porin lääniin 759, Vaasan lääniin 352 ja Uudenmaan lääniin 267.
Sukutilarekisteristä löytyy tarkempaa tietoa sukutilakunniakirjan saaneista tiloista. Huomioitavaa on, ettei tietoja löydy tiloista, jotka eivät ole rekisteröineet itseään sukutilarekisteriin.
Juice ja Mikko
Albumin tunnetuimmat kappaleet ovat Alatalon säveltämä ja Leskisen sanoittama ”Klovni heittää veivin” sekä Leskisen kirjoittama ja tulkitsema ”3.30”. Jälkimmäinen kappale sisältää kuuluisan kitarasoolon, jonka Petteri Salminen soitti käyttäen plektrana 50:n pennin kolikkoa.
Seuraava Juice ja Mikko -albumi, Senaattori ja boheemi, ilmestyi vasta vuonna 2004.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Kokoonpano
Samainen kokoonpano säesti myös Leskisen ”Syksyn sävel / Vaimoni on Frankenstein” -singlellä kitaravahvistuksena Heikki Silvennoinen.
Suuri autopuhallus
Suuri autopuhallus on vuonna 1977 ilmestynyt yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka ohjasi Ron Howard. Se oli Howardin ensiohjaus. Elokuvan pääosissa olivat Howard itse Sam Freemanina sekä Nancy Morgan Paula Roversina.
Juoni
Kaksi nuorta rakastavaista, Sam Freeman ja Paula Powers, tahtovat mennä naimisiin Las Vegasissa. Kun Paula esittelee Samin vanhemmilleen, he kiistelevät tyttärensä päätöksestä: heidän mielestään tytölle parempi sulho olisi vauraan perheen poika Collins Hedgeworth (Paul Linke). Paulan vanhemmat ovat myös rikkaita, ja hänen isänsä, Bigby Powers (Barry Cahill), suunnittelee uraa kuvernöörinä. He luulevat, että Sam nai Paulan rahan takia ja kutsuvat häntä onnenonkijaksi, jonka Paula raivokkaasti kiistää.
Sam heitetään ulos ja Paula lähetetään huoneeseensa. Hän pakenee ikkunan läpi, varastaa vanhempiensa Rolls-Roycen, ottaa Samin kyytiin ja lähtee pois; tämä on karanneiden rakastavaisten tarinan alku räjähtävässä kulussa kohti Las Vegasia. Kun uutiset heidän lähdöstään leviävät, muutamat lähtevät heidän peräänsä ja yrittävät pysäyttää pariskunnan.
Paulan isä Bigby aloitta jahdin helikopterillaan. Collins Hedgeworth jättää tallinsa ja alkaa jahdata rakkauttaan kuin hulluna. Collins soittaa TenQ-radioaseman DJ Curly Q. Brownille (Don Steele) ja tarjoaa 25 000 dollaria sille, joka nappaa Paulan ja Samin. Jahdista tulee aina vain kaoottisempi, kun monet ihmiset yrittävät pysäyttää parin suuren palkkion toivossa. Suuri osa autoja kolaroi ja tulee varastetuksi, ja myöhemmin Collins Hedgeworthista tarjotaan 25 000 dollaria, koska hänet on etsintäkuulutettu hänen varastettuaan auton.
Hyvin monien autojen seuratessa heitä Paula ja Sam kääntyvät pienelle maantielle yrittäen eksyttää takaa-ajajansa. Sam tahtoo mennä muualla naimisiin, mutta Paula on yhä Vegas-häiden kannalla. Paulan isä lähestyy paria soittamalla, mutta Paula ei tahdo kuunnella isäänsä. Kun pari saapuu Las Vegasiin Sam alkaa kyseenalaistaa Paulan syitä karata hänen kanssaan ja sitä, onko naisen syy vilpitön ihastuminen häneen vai tahto ärsyttää isäänsä. Paula vakuuttelee haluavansa naimisiin Samin kanssa.
Jahti saa näkyvyyttä tiedotusvälineissä ja kamerat alkavat seurata takaa-ajajia. Takaa-ajavat autot alkavat hajottaa toisiaan, ja seuraa valtava ketjukolari. Rolls-Royce hajoaa täysin, mutta Paulan ja Samin onnistuu paeta. Lopulta he onnistuvat myös pääsemään naimisiin.
Tuotanto
Elokuvan budjetti oli 602 000 dollaria. Sitä kuvattiin Victorvillessä ja sen lähistöllä Kaliforniassa. Roger Corman oli johtava tuottaja Rance Howardin kanssa. Howard myös kirjoitti tarinaa Ron Howardin kanssa.
Vastaanotto
Elokuva oli taloudellinen menestys, ja se tuotti yli 15 miljoonaa dollaria lipputuloja. Elokuvasta tehtiin DVD-versio vuonna 1999 ja se tehtiin uudelleen vuonna 2006.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen sanoo Suurta autopuhallusta liian tavanomaiseksi autovarashurjasteluksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Sopajärvi
Sopajärvi on yksi Myrskylän järvistä. Se kuuluu valtakunnalliseen lintuvesien suojeluohjelmaan, LVO 010024. Se on yksityinen luonnonsuojelualue, YSA 201066. EUNIS EEA:n tunnus on 195486. 17. joulukuuta 2004 olevan YSA-päätöksen mukaan pesimälajiston säännöllisesti pesiviksi linnuiksi härkälintu, kaulushaikara, laulujoutsen, ruskosuohaukka, luhtahuitti, kurki, naurulokki, pikkulokki. Muita pesimälintuja päätöksen perustelujen mukaan ovat lapasorsa, heinätavi ja punasotka.
Rio Maior
Rio Maior on kunta Portugalissa. Sen pinta-ala on 272,8 neliökilometriä ja asukasluku noin 21 800. Rio Maiorin asukastiheys on 78/km². Kunta koostuu kymmenestä freguesiasta ja se sijaitsee Santarémin piirissä, Lezíria do Tejossa, Alentejon alueella. Kunnan pormestarina toimii Isaura Morais. Kunnan vapaapäivä on 6. marraskuuta.
Velásquez
Velásquez, Velasquez tai Velázquez on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Iranin energiapolitiikka
Iranin energiapolitiikassa keskeistä on öljyntuotanto ja suuret öljyvarat. Iranin ydinvoima on saanut huomiota epäillyn ydinasetuotannon vuoksi.
Saudi-Arabia, Iran, Irak, Kuwait ja Yhdistyneet Arabiemiraatit tuottivat ¼-osan maailman öljystä vuonna 2005, joka oli 20 miljoonaa tynnyriä (barellia) päivässä.
Historia
Iranissa löydettiin öljyä vuonna 1908. Britannia sai osake-enemmistön Anglo-Iranian Oil Company -yhtiössä. Siitä syntyi myöhemmin BP. Valtaapitävät kadžarit (1796-1925) olivat epäsuosittuja, mutta suhtautuivat suopeasti ulkomaihin. Venäjä ja Britannia vahvistivat hallitsijan. Huono talous lisäsi veroja ja korruptiota. Kadžarien aikana Iranin talouselämä oli ulkomaisen ja varsinkin brittien pääoman hallinnassa. Väestö nousi vastarintaan Iranin myymisestä. Vuonna 1906 perustettiin parlamentti, mutta muutoin ulkovaltojen valta jatkui. Upseeri Reza Khan Pahlavi syrjäytti kadžarit vuonna 1925 ja ryhtyi šaahiksi. Hän uudisti taloutta. Pahlavi neuvotteli paremmat ehdot öljy-yhtiössä vuonna 1932.
Neuvostoliitto ja Britannia syrjäyttivät šaahin II maailmansodassa vuonna 1941 ja vaativat uudeksi hallitsijaksi hänen poikansa Mohammad Reza Pahlavin (1941-1979). Pääministeri Mohammed Mossadeq kansallisti öljy-yhtiön vuonna 1951, mikä johti joidenkin maiden, kuten USA, Iranin öljyn boikotteihin. Myöhemmin ulkomaat syrjäyttivät Mossadeqin ja öljy-yhtiöiden sopimukset laadittiin uudestaan. Valta keskitettiin šaahille ja parlamentarismi murskattiin. Šaahi toteutti osittaisen maauudistuksen, mutta torjui demokratisoinnin.
Vuodesta 1971 vahvistui sotilaallisuus, salaisen poliisin SAVAK valta ja kidutukset. Lähi-idän sodan 1973 jälkeen öljytuloja käytettiin suuriin asehankintoihin ja teollistamiseen. Korruptiota ja sensuuria harjoitettiin. Yhteiskuntaerot olivat suuret. Tammikuussa 1978 alkoivat laajenevat mielenosoitukset. Syyskuussa 1978 satoja mielenosoittajia surmattiin Teheranissa Jaleh-aukiolla (musta perjantai). 16.1.1979 šaahi lähti maanpakoon ja kuoli Egyptissä 27.7.1980. Vastarintaliikkeen johtaja Pariisissa maanpaossa elänyt ajatollah Ruhollah Khomeini valittiin johtajaksi 1.2.1979. Iran lakkautti suhteita ulkovaltoihin, kuten Yhdysvallat ja lopetti aseostot. Irak halusi hyvitystä vuoden 1975 rajasopimuksiin ja hyökkäsi Iraniin syyskuun 1980 lopussa. Sota heikensi öljyteollisuutta.
Öljykartelli
Öljyn tuottajamaat perustivat öljykartellin OPEC 1960-luvulla. OPECin tavoite on lehdistötiedotteiden ja tarjonnan avulla hallita öljyn kysyntää ja hintaa. Kartelli päätti vuonna 1982, että öljymaiden tuotantokiintiöt määräytyvät öljyvarojen mukaan. Iranin vanhat tunnetut öljyvarat olivat 37 mrd. tynnyriä. Vuonna 1993 öljyvarat olivat 92 mrd. tynnyriä.
Ydinvoima
Kansainvälinen atomienergiajärjestö IAEA epäilee, että Iranissa on tiedettyä enemmän ydinlaitoksia. IAEA:n mukaan Iranin antamissa tiedoissa on puutteita. IAEA:n mukaan Iran voi rikastaa uraania vuonna 2011. Ydinlaitokset ovat Natanzissa Keski-Iranissa ja Qomissa 100 km Teheranista. Iranin mukaan ydinlaitokset ovat polttoainetta varten.
Iranilla on 10% osuus Eurodif uraanin rikastuslaitoksesta Tricastinissa Ranskassa.
Teheranista etelään sijaitsevassa Fordon tehtaassa aloitettiin jälleen uraanin rikastaminen marraskuussa 2019 kertoi Iranin presidentti Hasan Ruhani. Uraanin rikastamista kyseisessä tehtaassa rajoitettiin vuoden 2015 ydinsopimuksen takia. Sopimuksen aikana Iran on pitänyt yli 1 000 sentrifugia tehtaassa, mutta ne ovat sopimuksen syntymisen jälkeen olleet tyhjinä.
Länsimaat epäilivät, että Iran on tavoitellut ydinohjelmassaan ydinaseen rakentamista. Iran sanoi, että sen ohjelma tähtää yksinomaan rauhanomaiseen energiantuotantoon. Epäilyksiä herätti se, että Iran salasi pitkään ydinohjelmansa. Iran suostui lopettamaan uraanin rikastamisen laitoksessa vuonna 2015 osana kansainvälistä sopimusta maan ydinohjelmasta.Ydinsopimus on ollut vaikeuksissa sen jälkeen, kun Yhdysvaltain presidentti Donald Trump ilmoitti toukokuussa 2018, että Yhdysvallat vetäytyy sopimuksesta ja palauttaa pakotteet Irania vastaan. Britannia, Ranska, Saksa, Venäjä ja Kiina ovat yrittäneet pelastaa vaikeiden neuvottelujen päätteeksi vuonna vuonna 2015 solmitun sopimuksen,
Eero Tarasti
Eero Aarne Pekka Tarasti (s. 27. syyskuuta 1948 Helsinki) on suomalainen musiikintutkija, semiootikko, pianisti ja kirjailija, musiikkitieteen professori Helsingin yliopistossa vuosina 1984–2016; sitä ennen hän oli taidekasvatuksen professori 1979–1983 ja musiikkitieteen professori 1983 Jyväskylän yliopistossa.
Johdanto
Eero Tarasti on toiminut vierailevana professorina Pariisin yliopistossa Sorbonnessa 1995, Pariisin VIII yliopistossa 2002, Aix-Marseillen yliopistossa 2002, Tarton yliopistossa 1997–1998, Minnesotan yliopistossa 1999. Hän oli Japan Foundationin fellow 1991, Indianan yliopiston fellow ja research associate 1993–1994, CNRS/Sorbonnen tutkijana 2008, sen tohtorikoulun tieteellisen neuvoston jäsenenä 1998–2014, Umberto Econ johtaman Istituto Superiore Scienze Umanen johtokunnan jäsenenä 2005–2015.
Hän on pitänyt vierailuluentoja ja luentokonsertteja lähes kaikissa Euroopan maissa sekä Yhdysvalloissa, Kiinassa, Japanissa, Venäjällä, Kazakstanissa, Iranissa, Meksikossa, Brasiliassa, Argentiinassa, Chilessä ja Perussa. Hän on järjestänyt 80 kansainvälistä kongressia Suomessa ja ulkomailla.
Hän on ohjannut tai toiminut vastaväittäjänä tai esitarkastajana 105 väitöskirjassa kotimaassa ja ulkomailla.
Eero Tarasti on perustanut Imatran kansainvälisen semiotiikan instituutin ja toiminut sen puheenjohtajana 1988–2013; hän oli Kansainvälisen semiotiikan yhdistyksen varapuheenjohtaja 1994–2003 ja puheenjohtaja 2004–2014. Hän on aikakauslehti Synteesin perustaja ja päätoimittaja vuodesta 1982. Hän on kansainvälisen julkaisusarjan Acta semiotica fennica perustaja ja päätoimittaja vuodesta 1988. Hän on Helsingin yliopiston musiikkiseuran perustaja ja puheenjohtaja vuodesta 1989.
Hän opiskeli pianonsoittoa Helsingissä ensin Helsingin kansankonservatoriossa (Aino Salmela-Hälvä) ja sitten yksityisesti Kaisa Arjavalla ja edelleen Sibelius-Akatemiassa (1967–1975) sekä Wienissä N. Floresin ja Pariisissa Jules Gentilen ja Jacques Février’n johdolla sekä Rio de Janeirossa Heitor Alimondan johdolla.