cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lännenelokuva
Amerikan lännenelokuvat
thumb|[[Monument Valley on monen tunnetun lännenelokuvan kuvauspaikka.]] Lännenelokuvia tehtiin runsaasti jo mykkäelokuvien ajalla. Ensimmäisenä lännenelokuvana pidetään yleisesti Edwin S. Porterin vuonna 1903 ohjaamaa Suurta junaryöstöä. D. W. Griffith ohjasi sarjan suosittuja lännenelokuvia 1910-luvulla, ja näyttelijöistä suosioon nousivat Bronco Billy Anderson, William S. Hart ja Tom Mix. Suurin osa 1920-luvulta 1940-luvulle tehdyistä lännenelokuvista oli halpatuotantoja ja juoneltaan kaavamaisia.
Ensimmäinen eeppinen lännenelokuva äänielokuvan ajalta on Raoul Walshin Suuri lännen tie (1930), jota seurasivat esimerkiksi Cimarron (1931), Ei mikään enkeli (1939) sekä John Fordin Hyökkäys erämaassa (1939), jonka pääosassa on useiden lännenelokuvien päätähti John Wayne. 1930-luvulta 1950-luvulle suosittu lännenelokuvien hahmo oli "laulava cowboy", jota esittivät esimerkiksi Gene Autry, Tex Ritter ja Roy Rogers.
thumb|Näyttelijä [[John Wayne on yksi tunnetuimmista lännenelokuvien sankareista. Kuva elokuvasta Rio Bravo.]] Eeppisen lännenelokuvan kultakautta olivat 1940- ja 1950-luvut. Esimerkkeinä tuon ajan klassikoista voi mainita elokuvat Kuolemantuomiopaikka (1942), Sheriffi (1952), Etäisten laaksojen mies (1953), Johnny Guitar (1954), Etsijät (1956) ja Rio Bravo (1959).
Intiaanit nähtiin lännenelokuvissa aina 1950-luvulle asti lähes pelkästään uhkana, kasvottomana esteenä valkoisen miehen kulttuurin voittokululle. Heitä tyypillisesti väheksyttiin, ei niinkään halveksuttu. Intiaanit alettiin nähdä uudella tavalla 1960-luvulta alkaen. Heitä romantisoitiin edelleen, mutta heitä alettiin käsitellä tasapuolisesti valkoisiin nähden. Intiaaneihin myötätuntoisesti suhtautuva elokuva on esimerkiksi Arthur Pennin Pieni suuri mies (1970).
Lännenelokuvien suosio oli laskenut 1970-luvulle tultaessa, ja 1980-luvulla niitä ei Yhdysvalloissa enää tuotettu juuri lainkaan. 1980-luvun merkittävimpiä lännenelokuvia olivat Kalpea ratsastaja ja Silverado, jotka molemmat valmistuivat vuonna 1985. Muutoin lännenelokuvien tilalle olivat tulleet avaruuselokuvat, joissa onkin paljon lännenelokuvien elementtejä. Harvoja 1900-luvun lopun menestyneitä lännenelokuvia olivat Tanssii susien kanssa (1990), Armoton (1992) ja Tombstone (1993).
2000-luvulla lännenelokuvien suosio on jälleen kasvanut, ja on valmistunut monia suosittuja sekä kriitikoidenkin ylistämiä lännenelokuvia, kuten Armoton maa (2003), Klo 15:10 lähtö Yumaan (2007), Jesse Jamesin salamurha pelkuri Robert Fordin toimesta (2007), Coenin veljesten ohjaamat Kova kuin kivi (2010) ja The Ballad of Buster Scruggs (2018) sekä Quentin Tarantinon Django Unchained (2012). Pitkän linjan elokuvakriitikko Pertti Avola toteaa lännenelokuvan historiaa käsittelevässä teoksessaan, että "western näyttää elävän jonkinlaista pientä renessanssia 2010-luvun puolivälissä".
Itäwesternit
Lännenelokuvia tuotettiin myös sosialistisissa maissa. Näitä kuvailevia termejä ovat muun muassa osternit, derkkuwesternit, punaiset westernit ja unkarilaisten lännenelokuvien kohdalla gulassiwesternit. Tšekkoslovakiassa Oldřich Lipský parodioi vuonna 1964 lännenelokuvia musiikkikomediallaan Limonádový Joe. Itä-Saksassa DEFA tuotti toistakymmentä lännenelokuvaa, joiden ideologisena painotuksena oli kuvata intiaanit sorron ja kolonialismin kohteina. Etenkin Neuvostoliiton alueella tuotettiin lännenelokuviksi luettavia teoksia, joissa tapahtumat sijoitettiin maan Aasian puoleisiin osiin. Tunnetuimpia on Vladimir Motylin ohjaama Aavikon laki vuodelta 1970.
Kurosawan samuraielokuvat
Japanilaisen Akira Kurosawan samuraielokuvat Seitsemän samuraita (1954) ja Yojimbo – onnensoturi (1961) ottivat inspiraationsa lännenelokuvista.
Suomen lännenelokuvat
Suomessa lännenelokuvia ovat mukailleet esimerkiksi Aarne Tarkaksen Villi Pohjola, Villin Pohjolan kulta ja Villin Pohjolan salattu laakso -elokuvat sekä Spede Pasasen huumorilänkkärit Speedy Gonzales – noin 7 veljeksen poika ja Hirttämättömät.
Pukën piirikunta
Pukën piirikunta oli yksi Albanian 36:sta piirikunnasta vuoteen 2000 saakka, jolloin se lakkautettiin. Se kuului Shkodërin prefektuuriin, joka vastaa nykyistä Shkodërin maakuntaa. Piirikunnan pinta-ala oli 1 034 neliökilometriä ja vuoden 2001 väestönlaskennassa siellä oli 34 454 asukasta.
Piirikuntaan kuuluivat seuraavat kunnat: Blerim, Iballe, Fierzë, Fushë-Arrëz, Gjegjan, Pukë, Qafë-Mali, Qelëz, Qerret ja Rrapë. Pääkaupunkina toimi Pukë.
Lähteet
thumb|left|Komani-järvi Pukën alueella.
Christoffer Ehn
Christoffer Ehn (s. 5. huhtikuuta 1996 Skara, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija. Ehn on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös laidassa. Elite Prospects -sivuston Erik K. Pirin mukaan Ehn on monipuolinen sentteri, joka on hyvä puolustussuuntaan. Pirin mukaan hän on nopea luistelija, hyvä mailankäsittelijä ja työteliäs pelaaja. Ehnillä on kuitenkin kehitettävää hyökkäyspään pelaamisessa.
Seuraura
Ehn on Skara IK:n kasvatti. Hän siirtyi 15-vuotiaana Skövde IK:n junioreihin kaudeksi 2011–2012, jolloin Ehn kuului seuran U16-junioreiden kapteenistoon. Kaudeksi 2012–2013 hän siirtyi Frölunda HC:n J18-junioreihin. Kaudella 2013–2014 Ehn voitti joukkueessa J18 Allsvenskanin pronssia. Hän pelasi suurimman osan kaudestaan kuitenkin seuran J20-junioreissa, joiden paras maalintekijä Ehn oli pudotuspeleissä kolmella osumallaan. Hän edusti joukkuetta kauden aikana myös Junior Club World Cupissa. Ehn debytoi myös Frölundan SHL-joukkueessa, jossa hän pelasi kaksi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Ehn teki SHL-debyyttinsä 4. helmikuuta 2014 Luleå HF:ää vastaan. Ehn sai ottelussa jääaikaa 2.51 minuuttia.
Detroit Red Wings varasi Ehnin neljännellä kierroksella 106. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2014. Kaudella 2014–2015 hän toimi Frölundan J20-junioreiden kapteenina ja oli joukkueen kolmanneksi paras pistemies tehoilla 12+24=36. Ehn voitti kauden päätteeksi J20 SuperElitin hopeaa. Hänet valittiin sarjan parhaaksi hyökkääjäksi. Ehn ei kuitenkaan pelannut SuperElitin pudotuspeleissä, vaan hän onnistui murtautumaan Frölundan SHL-kokoonpanoon. Ehn pelasi joukkueessa kuusi runkosarja- ja kymmenen playoff-ottelua ilman tehopisteitä sekä kolme Mestarien liigan ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Hän pelasi kauden aikana miesten pelejä myös neljän ottelun verran lainalla HockeyAllsvenskan-joukkue IK Oskarshamnissa. Huhtikuussa 2015 Ehn teki Frölundan kanssa kaksivuotisen SHL-sopimuksen.
Huhtikuussa 2017 Ehn teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Detroit Red Wingsin kanssa. Hän siirtyi kaudeksi 2017–2018 kuitenkin vielä lainalle Frölundaan.
Maajoukkueura
Ehn pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2015 ja 2016. Jälkimmäisessä turnauksessa hänet valittiin Yhdysvaltoja vastaan pelatun pronssiottelun päätteeksi Ruotsin ottelun parhaaksi pelaajaksi. Ehn pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2014. Yhteensä hän on pelannut 35 nuorten ja seitsemän poikien maaottelua.
Timo Laine
Timo Aleksander Laine (s. 5. heinäkuuta 1934 Turku) on suomalainen moottoripyöräilijä. Hän voitti maaradan Euroopan-mestaruuden vuonna 1961 ja hänestä tuli näin ensimmäinen suomalainen moottoripyöräilyn Euroopan-mestari.
Laine nousi maarata-ajossa kansalliselle huipulle 1950-luvun puolivälissä ja voitti vuonna 1959 Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa joukkuemestaruuden sekä saavutti henkilökohtaisessa kilpailussa hopeaa. Henkilökohtaisen Pohjoismaiden-mestaruuden hän voitti vuosina 1964–1966. Henkilökohtaisen Suomen-mestaruuden hän voitti vuosina 1962–1965, 1967–1968 ja 1972.
Maaradan EM-kilpailuissa Oslossa 1961 Laine voitti mestaruuden niukasti ennen speedwayn maailmanmestaria, ruotsalaista Ove Fundinia. Vuonna 1962 Laine sijoittui EM-kisassa pronssille, vuonna 1963 neljänneksi, vuonna 1965 hopealle, vuonna 1967 viidenneksi sekä vuosina 1968 ja 1969 neljänneksi.
Speedwayssä Laine voitti henkilökohtaisen Suomen-mestaruuden vuosina 1961–1963.
Laine edusti seuratasolla Turun Moottoriseuraa ja Turun Moottorikerhoa, ja hän oli Kakskerran Erän perustajajäsen.
Algerin piirikunta
Algerin piirikunta on Yhdysvaltojen Michiganin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 8 842 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Munisingin kaupunki. Piirikunta on perustettu vuonna 1885.
Lamberto Maggiorani
thumb|Lamberto Maggiorani elokuvassa Polkupyörävaras.
Lamberto Maggiorani (28. elokuuta 1909 Rooma – 22. huhtikuuta 1983 Rooma), oli italialainen näyttelijä, joka joutui alalle sattumalta Vittorio De Sican tarjottua hänelle pääosaa menestyselokuvassaan Polkupyörävaras (1948). Maggiorani oli yksi monesta neorealistisen elokuvan suuruden aikana valkokankaalle «suoraan kadulta» nostetuista näyttelijöistä, joilla ei ollut alalta mitään aikaisempaa kokemusta. Hän oli töissä Bredan tehtaalla Roomassa kun näyttelijöitä elokuvaansa etsivä De Sica sattumalta kohtasi hänet. Kun elokuva oli valmis, Maggiorani palasi työpaikalleen, eikä hänellä ollut mitään aikomusta jatkaa näyttelemistä. Breda kuitenkin vähensi työvoimaa 1940-luvun lopussa ja Maggiorani oli yksi irtisanotuista. Elättääkseen itsensä hän yritti käyttää hyväkseen sitä mainetta jonka De Sican elokuva oli hänelle antanut, ja alkoi hakea uusia rooleja. Hän esiintyi vuosina 1950-63 yli kahdessakymmenessä elokuvassa, muun muassa useissa Isä Camillo-komedioissa. Hän ei kuitenkaan saanut koskaan toista pääosaa, ei edes De Sicalta, joka kuitenkin antoi hänelle pienen osan elokuvassa Umberto D. Maggiorani ei voinut elättää itseään ainoastaan näyttelemisellä, siihen tulot pienistä sivuosista eivät riittäneet. Hän jätti alan 1963 mutta yritti vielä kerran 1970, minkä jälkeen hän poistui lopullisesti valkokankaalta.
The Three Stooges
The Three Stooges oli yhdysvaltalainen slapstick-komiikkaan erikoistunut koomikkoryhmä, joka toimi 1922-1970. Kuuluisin kokoonpano tunnettiin nimillä Moe, Larry ja Curly. Ryhmä tunnetaan lukuisista elokuvistaan ja lyhyemmistä filmipätkistään.
Valko-Venäjän jalkapalloliiga
Valko-Venäjän jalkapalloliiga (, suomeksi yleensä vain Valko-Venäjän liiga) on Valko-Venäjän jalkapallon pääsarja, jonka voittaja on maan jalkapallon mestari. Liiga toimii Valko-Venäjän jalkapalloliiton alaisuudessa. Liigassa pelaa 16 joukkuetta. Kauden päätteeksi kaksi huonoimmin sijoittunutta joukkuetta putoaa ykkösliigaan, josta kaksi parasta nousee korkeimmalle sarjatasolle.
Brayden Point
Brayden Point (s. 13. maaliskuuta 1996) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Tampa Bay Lightningissa. Hän on kolmannen kierroksen varaus vuodelta 2014. KHL:ään hänet varattiin Traktor Tšeljabinskiin viidennellä kierroksella vuoden 2013 varaustilaisuudessa.
Point varattiin Moose Jaw Warriorsiin WHL:ään ensimmäisellä kierroksella 14. pelaajana vuoden 2011 varaustilaisuudessa. Hän on pelannut joukkueessa kaudesta 2011–2012 lähtien. Vuonna 2014 hän pelasi CHL:n lupaavien pelaajien ottelussa.
Pointia pidettiin mahdollisena ensimmäisen kierroksen varauksena vuoden 2014 NHL:n varaustilaisuuteen, mutta hänet varattiin kuitenkin vasta kolmannella kierroksella Tampa Bay Lightningiin. Syyskuussa 2019 Point teki kolmen vuoden jatkosopimuksen Lightningin kanssa.
Heinäkuussa 2021 Point teki Lightningin kanssa kahdeksan vuoden mittaisen ja yhteensä 76 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen, joka astuu voimaan kauden 2021-2022 jälkeen.
Selkäuinti
thumb|250px|[[Hanna-Maria Seppälä 50 metrin selkäuinnin lähdössä pitkän radan EM-kilpailuissa 2008.]]
Perustekniikka
Selkää uidaan selällään. Vauhti tuotetaan käsivedoilla ja jalkapotkuilla. Vedon alkuvaiheessa vartalo kiertyy niin, että vetävän käden puoleinen kylki on lähestulkoon pohjaa kohti. Alkuvedon jälkeen käsi viedään koukkuun vartalon vierelle ja tehdään lopputyöntö. Lopuksi käsi palautetaan pinnan yläpuolella taas suoraksi alkuvetoa varten.
Selkäuinti kilpailulajina
Selkäuintisuoritus aloitetaan muista uinnin kilpailulajeista poiketen vedestä. Veteen siirrytään lähettäjän komennolla, minkä jälkeen uimarit asettuvat lähtöasentoon. Lähtökorokkeen alareunassa on kahva, josta uimarit kannattelevat itseään. Selkäuinnin lähdössä käytetään yleensä lähtötelinettä, joka kiinnitetään lähtökorokkeeseen. Lähtötelineessä on veteen laitettava muovinen osa, joka helpottaa selkäuinnin lähtöä. Telineen veteen laitettava osassa on nystyröity pinta, joka estää muun muassa liukastumisen. Uimari saa kuitenkin itse päättää, haluaako hän käyttää lähtötelinettä vai ei. Uusimman sääntöuudistuksen mukaan jalkaterien ei tarvitse olla veden alla, kuten entiset säännöt määräsivät. Lähdön tapahtuessa uimarit ponnistavat veden pinnan yläpuolelta liukuun. Liu'ussa käytetään yleensä delfiinipotkua. Uimarit voivat hakea potkuun lisätehoa kääntymällä liu'ussa kyljelleen, mutta yli 90 asteen poikkeama uintiasennosta johtaa hylkäykseen.
Uimarin on pysyttävä suorituksen aikana selällään lukuun ottamatta käännöstä. Käännöstekniikkaa koskevia sääntöjä on viime vuosina uudistettu, mikä on ajoittain johtanut runsaisiin hylkäyksiin etenkin pienemmissä kilpailuissa. Nykyään käytännössä kaikki uimarit kääntyvät hieman ennen päätyä vatsalleen ja tekevät vapaauinnista tutun volttikäännöksen sillä poikkeuksella, että käännöksen jälkeen ei kierrytä vatsalleen.
Selkäuinnissa kilpaillaan 50, 100 ja 200 metrin matkoilla. Sekauintiviesteissä selkäuinti uidaan ensimmäisenä osuutena. Henkilökohtaisessa sekauinnissa selkäuinti uidaan toisena perhosuintiosuuden jälkeen. Selkäuinnissa käytetään lähes samaa tekniikkaa kuin krooliuinnissa.
Menestyneitä selkäuimareita
Unkarin Krisztina Egerszegi voitti yhteensä viisi olympiakultaa, joista neljä selkäuintimatkoilla. Hän voitti 200 metrin selkäuinnin kolmissa peräkkäisissa olympialaisissa. Yhdysvaltain Aaron Peirsol pitää hallussaan miesten 100 ja 200 metrin selkäuinnin maailmanennätyksiä. Hän voitti näillä matkoilla yhteensä kolme olympiakultaa ja seitsemän pitkien ratojen maailmanmestaruutta.
Suomalaisista uimareista paremmin sekauimarina tunnettu Jani Sievinen on kahdesti voittanut 50 metrin selkäuinnin Euroopan lyhyiden ratojen mestaruuden. Anu Koivisto on myös EM-mitalisti.
Ruxton
thumb|300px|1930 Ruxton Model C Woodlite-lyhdyillä Ruxton oli vuosina 1929–1931 valmistettu amerikkalainen automerkki. Ruxton oli toinen amerikkalainen etuvetoisia autoja valmistanut autotehdas, sillä samana vuonna 1929 hieman ennen Ruxtonia etuvetoisten valmistuksen aloitti Cord mallillaan J-29. Ruxtonit olivat matalarakenteisia ja pitkiä autoja, eikä niissä ollut astinlautaa. Merkkinimi juontuu sijoittaja William V.C. Ruxtonista, joka ei viimein tullutkaan projektin taakse, vaan päinvastoin haki oikeuden päätöksen ettei hän ollut missään tekemisissä autoprojektin tai sen taustamies, pörssikeinottelija Archie M. Andrewsin kanssa. Lähdekirjoitus New York Times-lehdestä vuodelta 2014 on sittemmin osoittautunut virheelliseksi ja pahansuovan harhaanjohtavaksi. Keskustelu-sivulla on linkit kaksiosaiseen, englanninkieliseen seikkaperäiseen esitykseen sijoittaja Andrewsin roolista Ruxton-tarinaan liittyvissä eri autoyhtiöissä, jonka tiedoin Ruxton-historiaan ja A.M. Andrews-henkilökuvaan tulee mittavia muutoksia.
Budd Companyn ja huippusuunnittelijoiden autoprojekti
thumb|300px|Ruxtonin logo maskissaRuxton-auton tarinaa on kutsuttu automaailman turbulenteimmaksi. Auton suunnittelija oli William J. Muller, joka oli Edward G. Budd Manufacturing Companyn palveluksessa. Korin suunnitteli eräs Budd-yhtiön perustajaosakkaistaa ja työntekijöistä, Joseph Ledwinka, kuuluisan Hans Ledwinkan kaukainen sukulainen. Tarkoitus oli luoda edistyksellinen automalli, jonka suunnitelmat myytäisiin ulkopuoliselle valmistajalle ehdolla, että tämä sitoutuisi ostamaan auton korit suunnittelutyön kustantaneelta Budd Company-yhtiöltä. Edistyksellistä autoa luovan William Mullerin apuna suunnittelutyössä oli nerokas, Henry Fordin luottopartnerina ja Ford-tuotemerkin luojana toiminut, Ford-kaudellaan miljonääriksi vaurastunut, monien Ford T-mallin ratkaisujen keksijä Childe Harold Wills, joka myös valmisti oman aikansa edistyksellistä Wills Sainte Claire-autoa. Ruxton oli etuvetoinen, mikä salli ajankohdan autoja huomattavasti matalamman rakenteen: uuden auton korkeus oli vain 1 300 mm, kun ajankohdan keskiverto-auton korkeus oli 1 800 millimetriä (intron kuva; vertailu Ruxton/katsojat). Tämän mataluuden vuoksi, ja sen korostamiseksi, auto ei tarvinnut tuolloin korkeissa autoissa välttäämättömiä astinlautoja. Moottorin siihen toimitti Continental Motors Inc., tunnettu yhä nykyäänkin muun muassa yleisilmailun potkurikoneiden moottoreista. Vaihteiston toimitti Hartfordissa Wisconsinissa toimiva Kissel-yhtiö, joka aikanaan valmistaisi lyhyen aikaa myös Ruxton-autoa sen jälkeen kun Moon Motors St. Louisissa oli ajautunut talousvaikeuksiin. Suunniteltu autoprojekti oli valmis esiteltäväksi vuonna 1928.
Pörssikeinottelija-johtaja Archie Andrews astuu kuvaan
Valitettavasti Budd Companyn hallituksen jäsenenä oli pörssikeinottelija Archibald Moulton Andrews - mies, joka tuhoaisi toimillaan käynnistyvän tapahtumaketjun aikana neljä autonvalmistusta harjoittavaa yhtiötä. Andrews, joka istui tuolloin myös Hupp Motor Company-yhtiön hallituksessa riittävästi sen osakkeita haalittuaan, viehättyi autoprojektin edistyksellisyydestä, ja järjesti siksi Budd-yhtiölle ja William Mullerille tilaisuuden esitellä uutta autoaan Hupp-yhtiön valmistettavaksi. Tutkimusten jälkeen Hupmobile ei kuitenkaan halunnut ottaa uutuusmallia tuotepalettiinsa, sillä se oli täysin erilainen Hupmobile-mallistoon verrattuna, ja sen valmistusvälineistöön olisi pitänyt sijoittaa merkittäviä summia. Osakastaan tyynnytelläkseen Hupmobile suostui kuitenkin valmistamaan yhden koekappaleen uutuusautoa.
Yhteistyökumppanin etsintä
Hupmobilen peräännyttyä Archie M. Andrews ryhtyi yhtiökumppaniksi William J. Mullerin kanssa perustetussa New Era Motors-yhtiössä, jolla ei kuitenkaan ollut auton valmistukseen tarvittavia edellytyksiä. Andrews ajatteli ensin solmia yhteistyötä statusta omaavien merkkien kuten esimerkiksi Gardnerin, Marmonin tai Peerlessin kanssa. Nämä toivekumppanit eivät nekään olleet kiinnostuneita.
Woodlite-ajovalot
Ruxton varusti useimpia autojansa kapeilla "Woodlite"-etulyhdyillä (kuva; 1930 Ruxton Model C Woodlite-lyhdyillä), joiden valoteho ei kuitenkaan käytännössä täyttänyt keksijä William G. Woodin lupauksia. Heikosta valotehosta huolimatta valoa keskittävä rakenne loi valokeilan, joka saattoi häikäistä muita tielläliikkujia: Woodlite-lyhdyt kiellettiin siksi useassa Yhdysvaltain osavaltiossa. Nämä lyhdyt jäivät lyhytaikaiseksi villitykseksi vuodesta 1928 vain 1930-luvun alkuun asti, ja reproduktioiden löytäminen nykyaikana on vaikeaa. 1920-luvun samankaltaisia ajovalokokeiluja olivat muun muassa Edmunds & Jones -yhtion Model 20 Torpedo-valot, joissa oli soikiopallon muotoinen kuori, sekä menosuuntaan näyttävät ajovalojen meripihkan väriset linssit: eräs käyttäjistä oli lentäjä-ässä Eddie Rickenbackerin osittain omistama, teknisesti hienoja eli hintaluokaltaan kalliita automobiileja valmistanut, valitettavasti vain lyhyen ajan toiminut Rickenbacker-yhtiö.
Kissel Motor Car Company, Ruxton-hankkeen luhistuminen marraskuussa 1930
Kävi ilmi, etteivät Moon Motor Co.:n tilat olleet soveliaita Ruxton-autojen valmistamiseen. Andrewsilla oli kuitenkin omistuksia myös Kissel Motor Car Company -yhtiössä, joka toimi Hartfordissa Wisconsinissa ja oli Moon-yhtiön tarvitsemien auton osien toimittaja. Kissel-yhtiö ryhtyi vastentahtoisesti valmistamaan Ruxton-autoja, ja samoin niissä tarvitut vaihteistot sekä voimansiirrot olivat Kissel-yhtiön valmistamia. Järjestely ei kuitenkaan kestänyt kauaa, sillä Andrews ryhtyi määräysvallan saadakseen haalimaan tuonkin yhtiön osakkeita. Kissel-veljekset torjuivat vallankaappausyrityksen yhtiössään lopettamalla sen toiminnan ja hakemalla yhtiön selvitystilaan, jotta se ei joutuisi vihamielisen valtaajan käsiin. Ketjureaktiona tärkeimmän osatoimittajansa menettänyt Moon Motor Co. joutui mahdottomaan tilanteeseen vaihteisto- ja voimansiirtokomponenttien ehtyessä, ja se hakeutui vararikkoon marraskuussa 1930. New Era Motors -yhtiö seurasi perästä ja jätti konkurssihakemuksensa viisi päivää Moon Motor Companya myöhemmin. Hartfordissa sijaitsee nykyisin Wisconsin Automotive Museum, kuusi korttelia länsipuolella puretusta entisestä Kissel-tehtaasta, jonka paikka Highway 60:n vieressä on merkitty muistotaululla. Seikka on mainittu automuseon sivuston FAQ:ssa, sillä sen sijainti junaradan vieressä teollisuustilassa on kävijää erehdyttävän samankaltainen kuin vanhan Kissel-toimitilan.
Archie M. Andrewsin sijoitustappio New Era -yhtiössä oli vajaat 300 000 dollaria, mutta vastoinkäyminen ei estänyt häntä hakemasta määräysvaltaa jälleen uudessa yhtiössä, Hupp Motor Car Company:ssa. Loppuvuonna 1934 hän saavutti määräysvallan erottamalla johtoryhmän ja ottamalla pääjohtajan tehtävät itselleen. Hän kutsui William J. Mullerin haltuunsa ottaman Hupmobilen automallien pääsuunnittelijaksi. Yrityksen entinen johto haastoi Andrewsin kuitenkin oikeuteen, ja tämä paitsi joutui jo vuonna 1935 vaikeuksiin New_Yorkin_pörssin kanssa sen moittiessa Andrewsin järjestämää kyseenalaista osakeantia, myös sai tuomion eräässä toisessa sijoitusalan kiistassa lahjottuaan asiaa käsittelevää tuomaria. Vankilatuomion uhatessa Archie M. Andrews karkasi Kanadaan, ja insinööri Muller avusti viranomaisia sijoittajan kiinni ja edesvastuuseen saamisessa: tämä sai kuitenkin 17.6.1938 kuolemaan johtaneen infarktin verenhyytymästä tuolloin vasta 59-vuotiaana (New York Timesin tarina on myös kiistetty . Ahdinkoon ajautunut Hupmobile lyöttäytyi lopulta yhteen Graham-yhtiön kanssa siten, että Graham valmistaisi Hupmobilen Cord-jäämistöstä hankkimilla 810/812-mallin peltimuoteilla Hupmobile-mallin Skylark korin, ja saisi vastineena käyttää muotteja oman Graham Hollywood -autonsa valmistamiseen. Edeltävän R-mallin 6-sylinterisellä moottorilla varustettu Skylark tuli saataville liian pitkän odottelun jälkeen, ja suuri osa uuden automallin tilaajista oli ehtinyt perua hankintansa: arvio valmistuneiden Skylark-autojen määrästä on 319–380 kappaletta... liian vähän, liian myöhään. Uutuusmallia valmistettiin muutaman kuukauden ajan loppukesään 1939 asti: Hupmobilen vetäydyttyä myös Graham pysäytti oman versionsa valmistuksen noin 1 800 kappaleen jälkeen. Kummankin mallin jäännösvarastoja myytiin loppuun vuoteen 1941 asti.
Loppunäytös
Tiedot Ruxtonien tuotantomääristä vaihtelevat, ja jotkut lähteet väittävät, että autoja tehtiin merkin 20 kuukautta kestäneen elinkaaren aikana kaikkiaan vain 96 kappaletta. Vuonna 2014 Ruxton-autoja tiedettiin olevan jäljellä enää 19 kappaletta. . Yhdysvaltalaisen Classic Car Club of American "Approved Classics"-listan mukaan kaikki Ruxton-yksilöt ovat hyväksyttyjä klassikkoautoja. New York Times tietää, että muutamat keräilijät haalivat 1930-luvulla säilyneitä Ruxton-autoja haltuunsa - joista keräilijöistä Jim Fasnacht omistaa seitsemän kappaletta tunnetuista em. 19 säilyneestä Ruxton-autosta. Ainakin 70 kappaleen tiedetään päätyneen purkaamoihin tai romujen hävityskampanjoihin.
Kun myös Cord joutui sulkemaan ovensa vuonna 1937 ei vuosikymmeniin ollut tarjolla Yhdysvalloissa sarjana valmistettuja etuvetoisia henkilöautoja, ennen kuin Oldsmobile esitteli vuodelle 1966 dramaattisen uuden etuvetoisen Toronado-mallin.
Arvostettu klassikkoauto
Vuonna 2018 tuonpuoleiseen siirtyneen lahjakkaan arkkitehdin ja suuren autontuntija Fred Guytonin kokoaman, pääasiassa 1920- ja 1930-lukujen merkittäviin autoihin (keski-ikä 84 vuotta) keskittyneen Guyton Collection -kokoelman yli 60 ajoneuvon RM/Sotheby`s-huutokaupassa St. Louisissa Yhdysvalloissa 5.5.2019 eräs Baker-Raulang:in korittama Ruxton Model C vuodelta 1930 saavutti peräti 86,88% odotettua suuremman myyntihinnan 747 500 US-taalaa.
Pompeo
Pompeo voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Preussin–Itävallan sota
Itävallan ja Preussin sota eli seitsemän viikon sota käytiin seitsemässä viikossa vuonna 1866 Itävallan keisarikunnan ja Preussin kuningaskunnan ja niiden liittolaisten välillä. Sota päättyi Prahan rauhaan ja johti Preussin nousuun johtavaan asemaan Pohjois-Saksassa.
Muodollisesti syynä oli Napoleonin sotien seurauksena Itävallan keisarikunnan syntyminen kukistuneen Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan tilalle vuonna 1806. Sodan välitön syy oli Preussin halu liittää Holsteinin ruhtinaskunta itseensä. Itävalta ja Preussi olivat sotineet lyhyen sodan Tanskaa vastaan vuonna 1864 saadakseen enimmäkseen saksalaiset Schleswigin ja Holsteinin ruhtinaskunnat hallintaansa. Ennen lopullista päätöstä maiden kohtalosta Preussi otti Schleswigin hallintaansa ja Itävalta Holsteinin. Huhtikuussa 1866 Preussi kuitenkin juonitteli Italian kanssa kahden rintaman sodan Itävaltaa vastaan saadakseen Holsteinin ja Italia Venetsian. Itävalta yritti pitää Italian pois sodasta myöntymällä viime hetkellä luovuttamaan Venetsian sille, mutta Italia liittyi silti sotaan Preussin rinnalla. Itävalta voitti taisteluja Italiaa vastaan, mutta hävisi ratkaisevan Königgrätzin taistelun Preussia vastaan heinäkuussa 1866.
Hopewellin perinne
thumb|300px|Muinaisten intiaanien luomaan Hopewellin perinteeseen liittyviä kumpuja Mound Cityssä Ohiossa.
Hopewellin perinne (kutsuttu usein virheellisesti Hopewellin-kulttuuriksi) oli muinaisten Pohjois-Amerikan itäisten metsäintiaanien keskuudessa esiintynyt eri uskontoja ja kansoja yhdistänyt eräänlainen kulttiliike.
Alkuperä
Hopewellin perinteen alkuperää tutkitaan yhä ja se on jäljitetty yhtä lailla Illinois’hin kuin New Yorkin osavaltioonkin. Suurin Hopewellin keskittymä oli kuitenkin Ohiossa. Hopewellin perinne on nimetty suvun mukaan, joka omisti Ohion Paint Creekissä Rossin piirikunnassa sijaitsevat maakummut arkeologi Warren K. Mooreheadin löytäessä ne vuosina 1891–1892.
Hopewellin kauppaverkosto
thumb|250px|Hopewellin kauppaverkoston levinneisyys. Hopewellin perinne levitti aiemman Adena-kulttuurin omaksumia piirteitä ja kehitti niitä paremmin tarkoitustaan vastaaviksi. Hautakummuista tehtiin entistä suurempia ja näyttävämpiä. Laaja Hopewellin vaihtosysteemi (Hopewell Exchange System) levisi ja yhdisti toisiinsa kaupankäynnin keinoin yhä kaukaisempia ihmisiä. Erilaisia materiaaleja kulkeutui kauppaverkoston mukana eri puolilta mannerta. Kobolttia ja hopeaa saatiin Ontariosta, kvartsia Arkansasin luolista. Alligaattorin ja hain hampaat on jäljitetty Meksikonlahdelle, merisimpukat Floridaan. Kuparia louhittiin Suurilla järvillä. Kaukaa Suurilta tasankoilta Pohjois-Dakotan ja Montanan alueelta kulkeutui harmaakarhun hampaita, Knife-joen tulikiveä ja Yellowstonen laavalasia.
Suhteiden ylläpito
Olennaisin osa Hopewellin perinteen menestyksestä perustui kaupan mukana tulleen vuorovaikutuksen ohella yhteisiin rituaaleihin. Tarkoin harkitut ja monimuotoiset seremoniat helpottivat poliittisten ja sosiaalisten suhteiden ylläpitoa. Eri ryhmien kokoontuessa yhteisiin juhlatilaisuuksiin vahvistui yhteenkuuluvuuden tunne. Kaukaa tulleet saivat uusia virikkeitä ja aviottomille tarjoutui tilaisuus löytää itselleen puoliso.
Patentti- ja rekisterihallitus
alt=PRH:n logo|pienoiskuva|PRH:n logo Patentti- ja rekisterihallitus (PRH, ruots. Patent- och registerstyrelsen) on Suomen valtion virasto, joka ylläpitää kaupparekisteriä, yrityskiinnitysrekisteriä, yhdistysrekisteriä ja säätiörekisteriä sekä myöntää patentteja, hyödyllisyysmalleja, mallioikeuksia, tavaramerkkejä ja LEI-tunnuksia. PRH myös rekisteröi yritysten tilinpäätöksiä. PRH myös huolehtii tilintarkastajien hyväksymisestä ja valvonnasta sekä myös valvoo säätiöitä ja tekijäinoikeuden yhteishallinnointia. PRH ylläpitää myös yhdessä verohallinnon kanssa yritys- ja yhteisötietojärjestelmää, YTJ:tä. PRH:n yhteydessä toimii teollisoikeusasiamieslautakunta, joka vastaa teollisoikeudellisia toimeksiantoja hoitavien asiamiesten auktorisointimenettelystä. PRH:n yhteydessä toimii myös ratkaisutoiminnassaan itsenäinen tilintarkastuslautakunta. PRH on myös kansainvälisten PCT-patenttihakemusten uutuustutkimusviranomainen (ISA) ja patentoitavuuden esitutkimusviranomainen (IPEA). PRH:ssa työskentelee noin 400 työntekijää. PRH kuuluu työ- ja elinkeinoministeriön (TEM) hallinnonalaan.
Hopewellin perinne
Suhteiden ylläpito
Levinneisyydestään huolimatta Hopewellin perinteen ydinkeskuksena toimi Ohion Scioto-jokilaakso, jossa kumpuja tehtiin vuosina 100 eaa.—600 jaa. Historioitsijat eivät ole pystyneet selvittämään Ohion ylivertaisuutta metsämaan kauden arkkitehtuurissa, rituaaleissa ja taiteessa. Erään teorian mukaan Ohiossa on saattanut asua joku erityisen karismaattinen henkilö, joka Muhammedin ja Budhan tavoin vangitsi suurten ihmisjoukkojen mielenkiinnon. Ihmiset tulivat kaukaisilta alueilta ottamaan osaa seremonioihin ja toivat mukanaan uhrilahjoja. Suuret Hopewellin perinteen maakummut ovat saattaneet toimia Mekan kaltaisena pyhiinvaelluspaikkana niin yksityisille kulkijoille kuin suurille pyhiinvaeltajien ryhmille.
Patentti- ja rekisterihallitus
Edeltäjien aika
Suomen patenttijärjestelmä alkoi kehittyä vuonna 1835 perustetun manufaktuurijohtokunnan aikana. Se antoi patenttihakemuksista lausuntoja senaatille, hallinnoi patentteja ja valvoi niiden käyttöä sekä säilytti patenttiasiakirjoja. Koska patenttilainsäädäntöä ei alkuun ollut, sovellettiin patenttien myöntämisessä Ruotsin vuoden 1739 privilegiojulistusta. Asetus patenteista annettiin viimein 30.3.1876. Sen mukaan patentit olivat voimassa kolmesta kolmeentoista vuotta.
Hopewellin perinne
Kummut ja haudat
Siinä missä Adena-kumpuja oli suppealla alueella Ohiossa ja Yhdysvaltain itärannikolla, Hopewell levittäytyi koko Kordillieerien itäpuoliseen Yhdysvaltoihin. Vaikka useimmat Hopewell-kummuista ovat Mississippi-joen varrella, rakennettiin niitä myös muualle. Maakumpuja on arveltu olleen yksistään Ohion alueella noin 10 000. Nykyään näistä maamerkeistä on jäljellä 1000, osa yksityisten maanomistajien hallussa.
Patentti- ja rekisterihallitus
Edeltäjien aika
Manufaktuurijohtokunnan tehtävät siirrettiin vuonna 1885 uudelle teollisuushallitukselle, joka korvattiin vuoden 1918 lopussa kauppa- ja teollisuushallituksella. Sen aikana annettiin 11.2.1889 asetus tavaramerkeistä ja tavaramerkkirekisteristä, 2.5.1895 kaupparekisteristä ja 21.1.1898 patenttirekisteristä, jotka kaikki määrättiin kyseisen viraston ylläpidettäviksi. Kauppa- ja teollisuushallitus lakkautettiin vuoden 1926 alussa, jolloin patentti-, tavaramerkki- ja kaupparekisteriasiat siirrettiin kauppa- ja teollisuusministeriöön. Siirto toteutettiin hallinnollisen päällekkäisyyden poistamiseksi. Pian kuitenkin havaittiin etteivät tehtävät sopineet hyvin ministeriölle, ja itsenäisen viraston uudelleenperustaminen tuli ajankohtaiseksi.
Hopewellin perinne
Kummut ja haudat
Tyypillisen Hopewell-kummun korkeus on 9 metriä ja läpimitta 30 metriä. Kumpujen muoto vaihtelee suorakaiteesta ympyrään. Suuret maarakennelmat on tehty satojen vuosien kuluessa, ja niiden rakentamisessa on käytetty alkeellisia kivi-työkaluja, puukeppejä sekä koreja, joissa maa-aines tuotiin paikalle muualta. Tasalakisia suorakaiteen muotoisia kumpuja on löydetty mm Pinsonista ja Ingomarista. Eteläisessä Ohiossa Clark's Worksissa (ns. "Hopewell Earthwork", "North Fork Works"), on eräänlainen maa- ja kivimuuri, joka sulkee sisäänsä 51 ha alalle ainakin 40 hautakumpua, joista yksi on 55x152 m alainen Kumpu 25, joka on suurin Pohjois-Amerikan hautakummuista.
Hopewell-kummut tehtiin uskonnollisiin tarkoituksiin ja hautaamisia varten. Hautakummut todistavat Hopewellin perinteen ihmisten harjoittaneen monimutkaista vainajanpalvontaa. Valtavia puisia taloja rakennettiin varta vasten tasoitetulle paikalle. Suurin osa vainajista poltettiin näissä katottomissa paaluvarustuksissa kun liha oli ensin poistettu luista. johtavissa asemissa olevat tärkeät henkilöt haudattiin koskemattomina. Heidät asetettiin hautaustalon lattialle ja ympäröitiin esineillä joita heidän uskottiin tarvitsevan seuraavassa elämässä.
Patentti- ja rekisterihallitus
Patentti- ja rekisterihallitus
Patentti- ja rekisterihallitus kuuluu nykyisin työ- ja elinkeinoministeriön konserniin ja on tulosohjattu ja tulosbudjetoitu virasto. Se kerää toimintansa kustannuksia vastaavat tulot pääosin asiakkaitten palvelumaksuina.
Hopewellin perinne
Kummut ja haudat
Arkeologiset tutkimukset ovat paljastaneet Hopewellin ihmisten harrastaneen kallonmuotoilua edeltävän kulttuurin tavoin. Ilmiön takana on arveltu olleen halu näyttää paremmalta vastakkaisen sukupuolen silmissä. Kallonmuotoilu on saattanut olla myös merkki korkeasta asemasta.
Patentti- ja rekisterihallitus
Sijainti
Patentti- ja rekisterihallitus toimii Helsingissä osoitteessa Sörnäisten rantatie 13.
Hopewellin perinne
Kylät
Hopewell-ihmiset asuivat aluksi pienissä eristetyissä yhteisöissään, joihin kuului korkeintaan kaksi laajentumaperhettä. Metsien riistan tuomaan ravintoon toivat vaihtelua kalat, kilpikonnat ja linnut. Ruokavaliota täydensivät marjat, juuret ja pähkinät. Suurten järvien alueilla villiriisin keruu oli merkittävä elinkeino. Maissin viljely oli harvinaista. Nykyisen ajanlaskun alkamisen tienoilla Meksikon kanssa alkanut kauppa toi maissin Hopewellin alueelle 200 jaa., mutta maissi ei sopeutunut lyhyisiin kesiin. Maissin sijaan viljeltiin perinteisiä kurpitsaa, auringonkukkaa ja monia rikkaruohoksi luokiteltavia ruohomaisia kasveja. Näitä olivat päivänkakkaran sukuinen iiva, savikka, tattari ja pikkuohra, joiden siemenet olivat pieniä. Varsinkin iivassa on paljon valkuaisaineita ja öljyä. Yhteiset ravinnonkeruu- ja metsästysmatkat naapurien kanssa lisäsivät myös muuta aktiviteettiä. Uskonnollisten näkemysten ja tärkeimpien perusarvojen jakaminen yhdisti kyliä toisiinsa ja muutti niitä suuremmiksi. Viljelystä muodostui metsästystä ja keräilyä tärkeämpää, sillä se mahdollisti väestön asettumisen paikoilleen.
Vuosien 325 - 350 välisenä ajanjaksona Hopewellin yhteisöjen keskinäiset suhteet Ohion alueella muuttuivat huonommiksi. Kumpujen rakentaminen tyrehtyi ja yhteiset seremoniat harvenivat. Syitä tähän on etsitty niin ilmastonmuutoksista, astronomiaan perustuvien ennustusten pettämisestä kuin uskonnollisista erimielisyyksistäkin. Eräänä syynä perinteen loppumiseen arvellaan myös kylien kasvamista liian isoiksi. Vaurauden mukana tulleen väestön kasvun myötä ravintolähteet ammennettiin tyhjiksi. Tämä lisäsi kaupan tarvetta. Jotkut alueelliset keskittymät saattoivat vallata tilaa toinen toiseltaan ja epäsuotuisa kilpailuasetelma otti vallan. Eri alueilla kulttuuri hiipui eri aikoina. Suurin osa tästä tapahtui ensimmäisen vuosituhannen puoliväliin mennessä. Vuoden 750 jaa. paikkeilla perinne katosi kokonaan. Laajamittainen maanviljely saattoi osaltaan olla vaikuttamassa tähän ilmiöön.
Hopewellin häviämisen myötä pohjoiset metsäintiaanit palasivat uskonnollisessa elämässään vanhan arkaaisen kauden tapoihin. Kylät muuttuivat pienemmiksi ja keskittyivät suurten jokien varsille. Mississippin eteläjuoksulla ihmiset kehittivät maanviljelystä ja jatkoivat Hopewellin perinnettä, joka johti Mississippin kulttuurin syntymiseen. Myös kummunrakentajien ammattikunta jatkoi työtään, mutta he eivät saaneet enää vaikutteita Hopewellin perinteestä.
Taide
thumb|Korpin kunniaksi muotoiltu Hopewellin aikainen piippu. Hopewellin taiteessa korostui oman aikakautensa todellisten sekä kuviteltujen eläinhahmojen suosio. Nämä esineet nousivat tärkeään asemaan hengellisissä rituaaleissa ja lisäsivät samalla omistajansa yhteiskunnallista merkitystä. Hopewellin taide oli tehty suurelta osin kivestä, keramiikasta, metallista, simpukoista ja helmistä sekä eläinten luista ja hampaista. Näiden materiaalien lisäksi Käsiteltiin puuta, kuituja, turkiksia ja nahkaa. Saviruukkuja tehtiin sekä seremonioihin, että tavalliseen käyttöön. Ne erosivat koristeluiltaan suuresti toisistaan. Kuparista tehdyt kirveet olivat voiman symboli, ja Hopewellin johtajien on uskottu kantaneen niitä vallan tunnuksena.
Ohion Scioton piirikunnassa vuonna 1915 suoritetuissa hautakumpujen kaivauksissa löydettiin yli 500 piilotettua esinettä, jotka on yhdistetty Hopewelliin. Esineiden joukossa oli 136 erilaista piippua, jotka oli muotoiltu monien eri lintujen ja nisäkkäiden mukaan.
Hopewellin ala/rinnakkaistraditioita
thumb|150px|Hopewellin muinaista taidetta edustava [[kiille|kiilteestä tehty käsi.]] Hopewellin perinne on käytännössä sama kuin Keskimmäinen Metsämaan perinne. , joka vallitsi 200 eaa. – 400 jaa, huipentuen noin 0–200 jaa. .
Hopewellin perinteeseen laskettiin monesti myös seuraavat pienet paikalliskulttuurit:
Pekingin kansainvälinen lentoasema
thumb|[[Airport Expressway (Peking)|Airport Expresswayn tulliportti Xiaotianzhussa (kuva elokuulta 2004).]] Pekingin kansainvälinen lentoasema on ensisijainen kansainvälinen lentoasema Pekingissä, Kiinassa. Lentoasema on Air Chinan ja China Xinhua Airlinesin kotikenttä. Lentoaseman laajennus rahoitetaan pääasiallisesti Euroopan investointipankilta saadulla 500 miljoonan euron lainalla.
Pekingin metron Airport Express -linja liikennöi kakkos- ja kolmosterminaalin ja kaupungin keskustassa sijaitsevan Dongzhimenin metroaseman välillä.
Lentoyhtiöt ja terminaalit
Laskeutumisoikeudet Pekingin kansainväliselle lentoasemalle ovat hyvin haluttuja. Lentoasemalla on tällä hetkellä kaksi terminaalia. Terminaali 1 on pääosin China Southern Airlinesin ja muutaman muun lentoyhtiön käytössä, Terminaali 2 palvelee muita kiinalaisia sekä kansainvälisiä lentoyhtiöitä. Kolmas terminaali otettiin käyttöön alkuvuonna 2008.
Terminaali 1 avattiin 1. tammikuuta 1980. Terminaali 2:n avauduttua ensimmäinen terminaali suljettiin kunnostamista varten. Se avattiin uudelleen 20. syyskuuta 2004 korvaten alkuperäisen 1980-luvun terminaalin, joka oli ainoa terminaali vuoteen 1999 asti. Terminaali 2 avattiin 1. marraskuuta 1999, kuukausi Kiinan 50-vuotisjuhlan jälkeen. Terminaali 3 valmistui marraskuussa 2007, avattiin koekäyttöön 29. helmikuuta 2008 ja otettiin täyteen käyttöön 26. maaliskuuta 2008
Pence
Pence on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Free Press Unlimited
Free Press Unlimited (suom. 'rajoittamaton vapaa lehdistö') on hollantilainen vapaaseen tiedonvälitykseen keskittyvä kansalaisjärjestö. Free Press Unlimited pyrkii varmistamaan että luotettavat uutiset ja tieto on kaikkialla maailmassa yleisön saatavilla.
Järjestö esim. jakaa lehdistöpalkintoja sekä tukee tiedonvälitystä kehitysmaissa.
Nô Pintcha
thumb|upright|Lehden etusivu vuodelta 2017. Nô Pintcha (”Eteenpäin”) on Guinea-Bissaun pääkaupungissa Bissaussa ilmestyvä portugalinkielinen julkisen palvelun sanomalehti.
Valtion tiedotuslaitoksen julkaiseman Nô Pintchan ensimmäinen numero ilmestyi 27. maaliskuuta 1975. Se oli kolme kertaa viikossa ilmestyvä kahdeksansivuinen tabloidi. Lehden levikki oli aluksi 3 500 ja vuotta myöhemmin 5 000 kappaletta. Toimittajat olivat etupäässä nuoria opiskelijoita, joilla ei ollut aikaisempaa journalistikokemusta. He saivat koulutuksensa työn ohessa Portugalin hallituksen lähettämien tai siellä opiskelleiden toimittajien opastamina. Vanhasta ja kuluneesta painokalustosta huolimatta lehdellä oli riittävät toimintaedellytykset ja se levisi myös maaseudulle. Maata hallineen PAIGC:n puoluekokouksen aikana marraskuussa 1977 testattiin päivittäistä ilmestymistä. 1980-luvun alussa lehti kasvoi kymmensivuiseksi ja se julkaisi ajoittain kulttuuri- ja urheiluliitteitä.
Lehden sisältö keskittyi maan ainoan puolueen ja hallituksen toimiin, paikallisuutisiin, valtiovierailuihin ja ideologiseen aineistoon. Kansainväliset uutiset käsittelivät lähinnä Afrikan maiden tapahtumia. Lehdessä julkaistiin myös mielipidekirjoituksia ja se pyrki vähitellen vapautumaan puolueideologian ahtaista kehyksistä. Nô Pintchan lisäksi maassa ilmestyi PAIGC:n kansallisneuvoston, nuorisojärjestön, pioneerien ja armeijan lehtiä.
Lehden toimitukselliset ja tekniset edellytykset heikkenivät 1980-luvun kuluessa. Levikki laski 2 000 kappaleeseen vuonna 1986. Vuonna 1988 ilmestyi vain 21 ja seuraavana vuonna 15 numeroa. Samalla lakkasi säännöllinen uutisointi maaseudun tapahtumista.
Nykyään Nô Pintcha on maan muiden sanomalehtien tapaan pienikokoinen viikkolehti, jonka levikki on noin 500 kappaletta. Sen ongelmia ovat riittämätön rahoitus, johdon ja henkilökunnan vaihtuvuus sekä yksityisten lehtien kilpailu. Toimintakulut saadaan valtiolta ja ilmoituksista. Lehti painetaan kansallisessa painotalossa ja se leviää vain pääkaupunkiin.
Guinea-Bissaun muita sanomalehtiä ovat yksityiset Expresso Bissau, Gazeta de Notícias, Bantabá de Nobas, Última Hora ja O Democrata.
Leif Karlson
Leif Olof Karlson (4. maaliskuuta 1946 Helsinki – 15. helmikuuta 2022 Helsinki ) oli suomalainen luutisti.
Karlsonia opettivat Ivan Putilin ja Michael Schäffer. Hän pääsi alun perin opiskelemaan Sibelius-Akatemiaan kitaransoittoa, mutta sai vuonna 1975 diplomin Kölnin musiikkikorkeakoulusta , jossa pääaineena oli barokkiluuttu. Karlson keskittyi keskiajan musiikkiin ja arabimusiikkiin, joista jälkimmäiseen sai kosketuksen Munir Bashirin kautta. Karlson soitti myös maailmanmusiikissa käytettäviä kanunia ja udia. Hän luotsasi vuonna 1988 ensimmäisen kerran esiintynyttä arabimusiikin Al Teslim -kokoonpanoa ja perusti vuonna 1995 keskiajan musiikin Oliphant-yhtyeen.
Karlson opetti Sibelius-Akatemiassa. Hän teki luutulle myös sävellyksiä ja sovituksia.
Siirtymäliike
thumb|[[Totnes, Devon: siirtymäkaupunki]] Siirtymäliike (myös nimellä siirtymäkaupunkiliike, tai Transition Movement) on aatteellinen liike, joka on perustettu permakulttuurin periaatteille. Liikkeen käynnisti vuonna 2005 irlantilaisen Kinsalen kaupungin korkeakoulun opettaja Rob Hopkins yhdessä oppilaidensa kanssa. Kinsalesta tuli maailman ensimmäinen siirtymäkaupunki ja liike levisi pian Totnesiin, Englantiin. Siirtymäliikkeen tavoitteena on tarjota yhteisöille välineitä vastata ilmastonmuutoksen sekä öljyhuipun asettamiin haasteisiin. Sen jäsenet suosivat kulutuksen vähentämistä, lähiruokaa ja yhteisöllisyyttä. Liike tarjoaa teollisen yhteiskunnan romahduksen vaihtoehdoksi pehmeää siirtymää fossiilisten polttoaineiden jälkeiseen maailmaan. Vuonna 2007 Britanniassa aloitti toimintansa hyväntekeväisyysverkosto Transition Network, jonka tavoitteena on levittää siirtymäliikkeen ideoita ja tukea eri puolilla maailmaa sijaitsevia yhteisöjä, jotka ovat omaksuneet sen mallin pyrkien lisäämään ympäristönsä resilienssiä ja vähentämään riippuvuuttaan fossiilisista polttoaineista. Siirtymäliikkeeseen on liittynyt satoja yhteisöjä eri puolilla maailmaa, erityisesti englanninkielisissä maissa.
Historia
Hopkins halusi jatkaa ideansa kehittelyä suuremmassa yhteisössä ja siirtyi pian Totnesiin, entiseen kotikaupunkiinsa Englannissa. Kaupungista tuli toinen siirtymäkaupunki maailmassa. Liike lähti leviämään nopeasti ja vuonna 2011 maailmassa oli 350 virallista siirtymäkaupunkia, joista 200 sijaitsi Britanniassa ja muut muun muassa Irlannissa, Kanadassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Yhdysvalloissa, Saksassa, Italiassa ja Chilessä.
Siirtymäliikkeen yhdysvaltalaisella haaralla on läheiset suhteet Post Carbon -instituuttiin, joka rahoitti vuonna 2009 siirtymäkaupunkien verkoston Transition US:n perustamista. Rob Hopkins on Post Carbon Instituten jäsen.
Siirtymäliikkeen piirteitä
Siirtymäprojektien tarkoituksena on yleisesti ottaen lisätä tietoisuutta kestävästä elämisestä ja kehittää paikallista ekologista resilienssiä. Yhteisöt etsivät tapoja pienentää ekologista jalanjälkeään ja vähentää energian kulutusta sekä riippuvutta fossiilisten polttoaineiden varaan rakennetuista ruokahuoltojärjestelmistä. Ruoka onkin liikkeen keskeisimpiä toiminta-alueita. Tähän astiset aloitteet ovat koskeneet muun muassa siirtolapuutarhojen perustamista, teollisuusjätteiden kierrättämistä sekä hajonneiden esineiden korjaamista niiden korvaamisen sijasta. Liike pitää kirjaa aloitteista sivuillaan.
Vaikka eri siirtymäkaupunkien tavoitteet ovat samat, niiden hyödyntämät keinot tavoitteiden saavuttamiseksi vaihtelevat. Totnes on ottanut käyttöön oman valuuttansa (Totnesin punta), jota voi käyttää paikallisissa kaupoissa ja jonka tarkoituksena vähentää kaukaa tulevaa tuontia ja tukea paikallisia yrityksiä. Samaa ideaa on suunniteltu hyödynnettyäväksi lisäksi kolmessa walesilaisessa kaupungissa sekä yhdessä australialaisessa kaupungissa. Siirtymäkaupungit pyrkivät noudattamaan ns. energian alenemisen toimintasuunnitelmaa (Energy Descent Action Plan, EDAC), joka on vastaus öljyhuipun aiheuttamiin haasteisiin.
Keskeinen osa siirtymäliikkeen ideologiaa on ajatus siitä, että elämä ilman öljyä saattaisi olla paljon nautittavampaa ja tyydyttävämpää kuin elämä teollisuusyhteiskunnissa: "muuttamalla ajatusmaailmaamme voimme itse asiassa nähdä tulevan halvan öljyn jälkeisen maailman mahdollisuutena eikä uhkana, ja suunnitella tulevan vähähiilisen kauden menestyväksi, resilientiksi ja runsaaksi – paikaksi, jossa on paljon parempi elää kuin nykyisessä vieraannuttavassa kulutuskulttuurissa, joka rakentuu ahneudelle, sodalle ja ikuisen kasvun myytille."
Rob Hopkins katsoo siirtymäliikkeen nopeasti kasvaneen suosion perustuneen sen myönteiseen sävyyn. Liikkeen ideologiassa painotetaan, että paikallisuus, yhteisöllisyys ja ekologinen elämäntapa ovat parannuksia ihmisten elämään, eivät huononnuksia. Hopkinsin mukaan siirtymäliike "tuntuu enemmän juhlalta kuin protestimarssilta".
Julkaisuja
Hyväntekeväisyysjärjestö Transition Network, jonka tarkoituksena on "inspiroida, rohkaista, yhdistää, tukea ja valmentaa yhteisöjä niiden omaksuessa/sopeutuessa siirtymämalliin vastauksena ilmastonmuutokseen, öljyhuippuun ja talouden supistumiseen", on toimittanut useita julkaisuja. Ne on suunniteltu auttamaan yhteisöt käynnistymisensä eri vaiheiden yli.
Järjestön oma sivusto listaa seuraavat julkaisut:
Hopkinsin Transition Handbook oli vuonna 2008 Iso-Britannian parlamentin jäsenten viidenneksi yleisin kesälukemisekseen valitsema kirja.
Stauntonin siirtymäkaupunki Virginiassa, Yhdysvalloissa julkaisee omaa verkkolehteään Transition Voice, jonka artikkeleita ilmestyy säännöllisesti myös EnergyBulletin-sivustolla.
Siirtymäliike Suomessa
Jupiter Cormier toi siirtymäliikkeen Suomeen vuonna 2009. Hämeenkyrö on listattuna Transition Network -sivustolla siirtymähankkeeksi maailmanlaajuisella järjestysnumerolla 180, mutta liike ei ole saanut kunnallista asemaa. Liikkeellä on ollut suomenkielinen sivusto.
Jaakko Rintanen
Rintanen sijoittui Berliinin olympialaisissa 1936 kuvioammunnassa 13:nneksi ja vapaapistooliammunnassa 15:nneksi. Lontoon olympialaisissa 1948 hän oli olympiapistoolikilpailussa 29:s. Vuoden 1937 MM-kilpailuissa hän voitti kultaa kaksintaisteluammunnan joukkuekilpailussa ja saavutti hopeaa vapaapistoolin joukkuekilpailussa. Vuoden 1947 MM-kilpailuissa hän voitti maailmanmestaruuden isopistoolin joukkuekilpailussa.
Rintanen toimi Suomen Ampujainliiton johtokunnan puheenjohtajana vuosina 1950–1971. Hän oli Vaasan Ampujien puheenjohtaja vuosina 1939–1970. Hän oli Vaasan Palloseuran perustajajäsen sekä vuosina 1945–1948 puheenjohtaja. Hänen poikansa Mauno Rintanen oli maajoukkuejalkapalloilija ja Suomen Squashliiton puheenjohtaja.
Rintanen sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1967. Hän toimi Oy Rahkola Ab:n toimitusjohtajana vuodesta 1929 ja sen johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1945 sekä V. A. Hietikko Oy:n toimitusjohtajana ja johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1945. Rintanen oli Vaasan kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1948–1960 ja kaupunginhallituksessa hän oli vuosina 1948–1957.