cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Opera
Lataukset
Operassa käyttäjä voi keskeyttää, jatkaa tai aloittaa uudelleen tiedostojen lataamisen. Selain myös pitää kirjaa ladatuista tiedostoista ja voi avata ne suoraan selaimessa. Siinä on mukana torrent-tiedostojen käsittelyvalmius, jonka avulla BitTorrent-latauksia voidaan käsitellä kuin tavallisia HTTP/FTP-latauksia.
Välilehdet
Opera tukee välilehtiä, joiden avulla samassa ikkunassa voi olla useita sivuja auki samanaikaisesti. Välilehdet voi myös järjestää erillisiin ikkunoihin sen sisällä. Välilehtien ikkunoita voi suurentaa ja niiden paikkoja muuttaa vapaasti oman tahtonsa mukaan.
Lucio Silla
Diskografia
Oopperasta on kolme keskeistä äänitystä:
Opera
Speed Dial
Speed Dial on käyttäjän itsensä määrittelemä kokoelma visuaalisia kirjanmerkkejä, jotka näkyvät automaattisesti aina kun uusi välilehti avataan. Speed Dial antaa nopean pääsyn suosikkisivustoille, mutta siihen voi määrittää myös lisäosia, jotka tuovat päivittyvän sisällön suoraan Speed Dial -näkymään. Speed Dial näyttää sivuista pienoiskuvat, joita voi halutessaan päivittää. Käyttäjä voi päättää minkä kokoisina Speed Dialin pienoiskuvat näytetään, lisätä ja vähentää niiden lukumäärää, poistaa niitä ja luoda lisää oman halunsa mukaan.
Uutisvirrat
Operassa on sisäänrakennettu uutissyötteiden, RSS-virtojen lukuominaisuus. Esimerkiksi kaikki blogit ja miltei kaikki uutissivustot lähettävät uutisensa RSS-virtana uutistenlukijoihin, ja Operassa on ollut tuki tälle toiminnolle jo pitkään.
Ponnahdusikkunoiden esto
Operassa käyttäjä voi päättää, mitkä sivut voivat avata ponnahdusikkunoita. Selain estää kaikki ei-toivotut ponnahdusikkunat oletuksena. Estetyt ponnahdusikkunat voi tarvittaessa avata myöhemmin.
Salasanat
Operan Taikasauvaksi nimetty työkalu muistaa haluttaessa käyttäjän tunnukset ja salasanat. Kun käyttäjä ensimmäisen kerran kirjautuu palveluun, Taikasauva kysyy käyttäjältä haluaako tämä selaimen täyttävän kirjautumiskentät automaattisesti seuraavalla kerralla. Taikasauva osaa täyttää automaattisesti myös nimi- ja osoitekentät.
Istunnot
Operan Windows-versiossa on mahdollista tallentaa kokoelma avoimia sivuja istuntona. Istunnon voi myöhemmin avata uudestaan uudessa Operassa. Tässä selaimessa voi myös asettaa kotisivuiksi sivut, jotka olivat auki viimeksi kun selain suljettiin. Tallennettu istunto säilyttää kaikki sivukohtaiset asetukset, kuten missä kohtaa sivua käyttäjä oli. Istunnot voi myös lähettää toiselle tietokoneelle esimerkiksi sähköpostilla. Mac-versiossa avointen istuntojen tallentaminen ei ole mahdollista, mutta Operan asetuksissa voi yhtä lailla valita, avataanko edellisen istunnon välilehdet, kun ohjelma käynnistetään. Jos selain kaatuu, se kysyy seuraavan käynnistyksen yhteydessä, haluaako käyttäjä jatkaa internetin selaamista samasta tilanteesta, mihin hän jäi ennen selaimen kaatumista.
Historia
Operan kehitys alkoi norjalaisen teleyhtiön Telenorin tutkimusprojektina vuonna 1992, mutta jo 1995 sitä varten muodostettiin itsenäinen yritys Opera Software ASA. Aivan ensimmäinen versio oli nimeltään MultiTorg Opera, mutta nimen alkuosasta luovuttiin hyvin pian. Vuonna 2001 ohjelma siirtyi shareware-jakelumallista mainosrahoitteiseksi. 2005 Operasta tuli työpöytäkäytössä täysin ilmainen.
Versiohistoria
thumb|200px|Operan phishing-suodatin varoittaa huijaussivustosta.
(Tärkeimmät julkaisut Windowsille ilman pienempiä päivityksiä tai betaversioita.)
Opera 9
Operan yhdeksännessä versiossa oli paljon uudistuksia aiempaan versioon nähden. Pikavalinnat on muutettu vastaamaan Mozilla Firefoxin pikanäppäimiä ja sivujen taittotyyliä (muun muassa CTRL + N joka aikaisemmin avasi Operassa uuden välilehden/sivun, aukaisee nyt kokonaan uuden selainikkunan). Mukaan on tullut myös macOS:ssakin käytetyt pienoisohjelmat, joiden avulla voidaan toteuttaa avustavia toimintoja aina tyylitellyistä kelloista värikarttoihin asti. Lisäksi Operan mukana seuraa BitTorrent-sovellus, joten erillistä BitTorrent-ohjelmaa ei välttämättä tarvitse. Muita uudistuksia on muun muassa tuki suosikkihakukoneille, sivustokohtaiset asetukset, esikatselukuvat ja sisällönsuodatin.
Versiossa 9.1 selaimeen lisättiin phishing-suodatin, joka varoittaa käyttäjiä ns. phishing, eli huijaussivuista. Suodatin käyttää avoimia PhishTank ja GeoTrust tietokantoja huijaussivujen tunnistamiseen.
Windowsin selainohjelmista Opera 9 läpäisi ensimmäisenä Acid2-testin, jonka tarkoituksena on verrata selainten kykyä esittää standardinmukaista verkkosivuja. Acid2 on verkkosivu jolle on koottu sudenkuoppia joiden tarkoituksena on paljastaa ongelmat verkkosivun muodostuksessa käytettävien HTML- ja CSS-koodin tulkinnassa. Uudemman Acid3-testin Opera läpäisi ensimmäisenä selaimena 28. maaliskuuta 2008 julkaistulla erityisellä WinGogi Desktop beta-versiolla.
Opera 9.5:ssa oli uutena ominaisuutena muun muassa synkronisointi, jolla voi synkronisoida kirjanmerkit ja speed dial -valikon usean tietokoneen tai mobiililaitteen välillä. Se tarkoittaa käytännössä sitä, että käyttäjä voi käyttää samoja kirjanmerkkejä miltä tahansa tietokoneelta, jossa on Opera-selain.
Perjantai 13. (elokuva)
Elokuvaa on seurannut pitkä sarja jatko-osia.
Wilfried Van Moer
Wilfried Van Moer (1. maaliskuuta 1945 – 24. elokuuta 2021 ) oli belgialainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän oli yksi Belgian parhaista pelaajista 1960- ja 1970-luvuilla ja valittiin kolmesti Belgian liigan parhaaksi pelaajaksi.
Opera
Markkinaosuus
2013 Opera oli viidennellä sijalla selainmarkkinoilla 1,15 % osuudella StatCounterin tilastojen mukaan.
StatCounterin mukaan tammikuussa 2016 Operan markkinaosuus työpöytä-, tabletti- ja mobiililaitteissa oli 5,45 %. Seuraavan vuoden tammikuuhun mennessä sen osuus laski 3,94 prosenttiin.
Perjantai 13. (elokuva)
Vastaanotto
Yhdysvalloissa elokuva sai paljon katsojia, mutta kriitikoilta se ei saanut myönteistä palautetta. Ohjaajaa ja käsikirjoittajaa arvosteltiin elokuvan raakuudesta ja verisestä väkivallasta. Avausviikonloppuna sitä esitettiin Yhdysvalloissa jopa tuhannessa teatterissa, ja se tuotti avausviikonloppuna noin 5,8 miljoonaa dollaria.
Papinsängyn kalliomaalaus
Kallio ja sen sijainti
Maalauskallio sijaitsee Juvan kirkosta 24 kilometriä lounaaseen Syysjärven Kokonlahden rannassa. Yksi veteen putoavista kallioseinämistä on kalliomaalauksen alustana. Kalliota kutsutaan Papinsängyksi ja maalaus sijaitsee vajaan metrin korkeudella vedenpinnan yläpuolella. Paikka on yksityisellä maalla. Maalausta voi katsella veneessä istuen tai talvella jäällä seisten.
Wilfried Van Moer
Ura
Van Moer aloitti pelaajauransa K.S.K. Beverenissä vuonna 1964, mutta siirtyi jo seuraavana vuonna pääsarjatasolla pelanneeseen Royal Antwerpeniin. Hän työskenteli pelaajauransa ohella myös sähköasentajana. Antwerpenissä Van Moerin ura lähti kuitenkin todelliseen nousuun ja hänet valittiin jo 1966 liigan parhaaksi pelaajaksi. Antwerpenin päävalmentaja Harry Game siirsi Van Moerin laitahyökkääjän roolista keskikentälle, mikä osoittautui lopulta hänen uransa kannalta keskeiseksi muutokseksi, sillä keskikentällä hänestä tuli Jef Jurionin korvaaja Belgian maajoukkueessa.
Perjantai 13. (elokuva)
Kohtelu Suomessa
Elokuva joutui Suomessa sensuurin hampaisiin. Valtion Elokuvatarkastamo asetti sille elokuussa 1980 ikärajaksi KK (Kokonaan Kielletty), eikä elokuvaa ollut siten laillista Suomessa esittää eikä levittää. Täyskielto kumoutui vasta 1. tammikuuta 2001 kuvaohjelmien tarkastusta koskevan lakimuutoksen yhteydessä. Elokuvaa on saanut sen jälkeen levittää ja näyttää 18 vuoden ikärajalla.
Wilfried Van Moer
Ura
Antwerpen putosi liigasta 1968 ja Van Moer jatkoi uraansa Standard de Liègessä. Van Moer juhli seuran kanssa kolmea perättäistä Belgian mestaruutta 1969–1971 ja tuli valituksi liigan parhaaksi pelaajaksi 1969 sekä 1970. Hän edusti seuraa kaikkiaan kahdeksan kautta ja pelasi 170 liigaottelua. Vuonna 1976 hän siirtyi FC Beringeniin ja moni uskoi Van Moerin uran olevan jo ehtoopuolella. Hän kuitenkin siirtyi 1980 kasvattajaseuraansa Bevereniin ja lopetettuaan maajoukkueuransa 1982 hän edusti vielä kaksi kautta Sint-Truidensea kunnes lopetti pitkän uransa 39-vuotiaana 1984.
Maajoukkuetasolla Van Moer edusti Punaisia paholaisia 57 maaottelussa vuosina 1966–1982. Hän debytoi lokakuussa 1966 maaottelussa Sveitsiä vastaan ja kuului tulevina vuosina vakiomiehistöön. Hän oli mukana MM-kisoissa 1970 ja teki kaksi maalia Belgian ainoassa voitokkaassa ottelussa El Salvadoria vastaan. Kaksi vuotta myöhemmin Van Moer oli avainroolissa Belgian edetessä aina välieriin EM-kisoissa. Kisat olivat kuitenkin myös tuhota 27-vuotiaan Van Moerin uran, sillä hänen jalkansa murtui ottelussa Italiaa vastaan. Hän taisteli vuosia vammoja vastaan hakien vauhtia FC Beringenistä. Guy Thys näki 34-vuotiaassa Van Moerissa edelleen mahdollisuuden ja hän palasi maajoukkueseen 1979. Van Moer oli omilla maaleillaan takaamassa Belgian paikan EM-kisoissa 1980. Hän kuului turnauksen ehdottomaan parhaimmistoon ja oli roolillaan nostamassa Belgian sensaatiomaisesti hopealle noissa kisoissa. Samana vuonna hän sijoittui neljänneksi Euroopan parhaan jalkapalloilijan äänestyksessä.
Van Moer jatkoi maajoukkueuraansa vielä MM-kisoihin 1982, joissa Belgian urakka päättyi toiselle kierrokselle. Hänen uransa viimeiseksi otteluksi jäi 0–3-tappioon päättynyt kamppailu Puolaa vastaan.
Papinsängyn kalliomaalaus
Maalaus
Kivipinta on tummaa ja siitä erottuu selvästi yksi kuvio, joka on maalattu nykyään rusehtavana näkyvällä punamaalilla. Kuvio esittää ihmistä, joka on 62 senttimetriä pitkä. Vartalo on maalattu sormenpaksuisella vedolla, jonka yläpäähän on tehty pää pyörittämällä siihen pieni ympyrä. Toinen käsi ojentuu sivulle kyynärpää hieman kättä alempana ja jalka on aavistuksen haara-asennossa. Vasemman puolen käsi ja jalka puuttuvat vartalosta alkaen. Voi olla, ettei niitä ole maalattu alun perinkään, sillä niistä ei näy mitään jälkiä. Toisaalta, ne on voineet huuhtoutua poiskin, mutta mitään varmaa ei voi sanoa siitäkään. Ihminen on siten voitu kuvata sivusuunnasta, mikä ei ole suomalaisessa kalliomaalauksissa ihan tavatontakaan.
Amerikankoskikara
Amerikankoskikara (Cinclus mexicanus) on Pohjois- ja Keski-Amerikassa tavattava koskikaroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan amerikakoskikara 14–20 cm, koiras on kooltaan hieman suurempi kuin naaras. Väritykseltään laji on kauttaaltaan ruskehtavan harmaa. Pää on suurikokoinen ja niska on lyhyt. Amerikankoskikaran pyrstö on lyhyehkö ja jalat ovat pitkät. Molemmat sukupuolet ovat ulkonäöltään samanlaiset. Nuoret linnut muistuttavat aikuisia, mutta voivat olla hieman niitä vaaleampia.
Levinneisyys ja elinympäristö
Lajia tavataan läpi Alaskan, Kalliovuorten ja Yhdysvaltain länsirannikon aina Meksikoon ja Panamaan saakka. Lajin elinympäristöä ovat kirkkaat, kylmät ja nopeasti virtaavat vuoristopurot. Vaikka laji viihtyykin parhaiten vuoristoalueilla, toisinaan sitä tavataan myös alankomailla jopa lähellä merenpinnan tasoa. Laji talvehtii myös esiintymisalueensa pohjoisosissa, jos purot pysyvät sulina. Osa linnuista kuitenkin siirtyy vuoristosta matalammalle ja etelämmäs. Talvehtimisaikana amerikankoskikaroille kelpaavat myös hitaammin virtaavat joet. Lintu on erittäin tarkka veden puhtaudesta eikä menesty vähänkään saastuneessa vedessä. Laji onkin vähentynyt tietyiltä alueilta sopivan elinympäristön puutteen vuoksi. Amerikankoskikara on täten erittäin hyvä veden puhtauden indikaattori.
Ravinto
Amerikankoskikara syö pääasiassa vesihyönteisiä. Ravintoa ovat vesiperhoset, päivänkorennot, koppakuoriaiset sekä näiden ja hyttysten toukat. Laji saattaa syödä myös matoja, nilviäisiä sekä kalan kutua ja pieniä kaloja. Laji etsii syötävää veden pinnalta tai sukeltaa pohjaan ja etsii hyönteisten toukkia pohjassa kävellen. Sukeltaessaan amerikankoskikara käyttää siipiään ja ikään kuin lentää veden alla. Satunnaisesti laji poimii myös ravintoa kiviltä. Lintu pyydystää hyvin harvoin lentävää ravintoa ilmasta.
Lisääntyminen
Pesänsä amerikankoskikara rakentaa kivikkoon kielekkeen alle. Naaras rakentaa pesän sammalesta, tikuista ja ruohoista. Umpinaisessa pesässä on yksi suuaukko. Laji on oppinut rakentamaan pesänsä myös siltoihin sekä käyttämään hyödykseen ihmisten asettamia pesimislaatikoita. . Naaras munii yleensä neljästä viiteen, joskus kuusi valkoista munaa, joita vain se hautoo. Haudonta kestää noin akaksi viikkoa. Poikaset poistuvat pesästä noin 25 päivän kuluttua kuoriutumisestaan ja ovat jo silloin uimakykyisiä.
Karim El Ahmadi
Karim El Ahmadi Arrousi (s. 27. tammikuuta 1985 Enschede, Alankomaat) on alankomaalais-marokkolainen jalkapalloilija, joka on Euroopassa pelatessaan edustanut alankomaalaisia seuroja sekä Englannin valioliigassa pelannutta Aston Villaa. Hän on pelannut myös Marokon maajoukkueessa. 185 senttimetriä pitkän El Ahmadin pelipaikka on puolustava keskikenttäpelaaja.
Ura
El Ahmadi aloitti jalkapallon harrastamisen 9-vuotiaana UDI:ssa, josta Twenten kykyjenetsijät löysivät hänet ja kutsuivat seuran akatemiaan. El Ahmadi pelasi ensimmäisen virallisen miesten ottelunsa seurassa 21. maaliskuuta 2004 Utrechtia vastaan. Hänestä tuli nopeasti yksi ykkösjoukkueen runkopelaajista, ja hän oli merkittävässä roolissa Twenten yltäessä Mestarien liigaan kaudella 2007–08. 16. huhtikuuta 2008 julkistettiin El Ahmadin viisivuotinen sopimus Feyenoordin kanssa. Siirtokorvaus oli viisi miljoonaa euroa.
El Ahmadi pelasi vuonna 2011 puolen vuoden sopimuksella arabiemiirikuntalaisessa Al-Ahlissa. Hän siirtyi heinäkuussa 2012 Englannin Valioliigassa pelaavaan perinteikkääseen Aston Villaan 3 vuoden sopimuksella.
Maajoukkueura
El Ahmadi ehti edustaa juniorimaajoukkuetasolla myös Alankomaita, mutta vuonna 2005 Alankomaissa pelatussa nuorten MM-turnauksessa hän valitsi Marokon. Marokon A-maajoukkueessa hän on pelannut vuodesta 2008 lähtien.
El Ahmadi oli myös mukana vuoden 2012 Afrikan-mestaruuskisoissa, jossa hän pelasi yhden ottelun. Marokon matka katkesi alkulohkoon.
Skarpnäckin metroasema
Skarpnäckin metroasema on Tukholman metron asema Skarpnäcks Gårdin kaupunginosassa.
Asema on linjan 17 pääteasema. Se on 25 metriä maanpinnan alapuolella ja se avattiin metron sadantena asemana 15. elokuuta 1994. Asema on nykyään Tukholman metron uusin asema.
Tetjana Perebyinis
Vuonna 2000 Perebyinis voitti Wimbledonin tyttöjen nelinpelin ja eteni kaksinpelin loppuotteluun. Perebyinis pelasi Wimbledonin sekanelinpelin loppuottelussa vuonna 2005 Paul Hanleyn kanssa. He hävisivät siellä Mary Piercelle ja Mahesh Bhupathille.
Perebyinis on osallistunut kahdesti olympialaisiin: Ateenassa 2004 hän eteni kaksinpelissä toiselle kierrokselle ja nelinpelissä tuli tappio avauskierroksella. Pekingissä 2008 hän hävisi sekä kaksin- että nelinpelissä avauskierroksella.
Andrés Sapelak
thumb|right|Andrés Sapelakin vaakuna
Sapelak sai 9. helmikuuta 1968 nimityksen Argentiinan arkkiepiskopaalisen eksarkaatin ja 24. huhtikuuta 1978 tästä perustetun Santa María del Patrocinio en Buenos Airesin eparkian johtoon. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 12. joulukuuta 1997.
Sapelak muutti vuonna 1997 Ukrainaan ja työskenteli pappina Verh’nodniprovskin kaupungissa 1999–2014.
Rune Larsson
Rune Larsson (17. kesäkuuta 1924 – 17. syyskuuta 2016 ) oli ruotsalainen juoksija ja olympiamitalisti. Hänen päälajinsa oli 400 metrin aitajuoksu.
Larsson saavutti ensimmäisen neljästä arvokisamitalistaan Oslon EM-kilpailuissa 1946, jolloin hän sijoittui pronssille 400 metrin aitajuoksussa ajalla 52,5. Kaksi vuotta myöhemmin Lontoon olympialaisissa hän saavutti pronssia aitajuoksussa ajalla 52,2 ja 4 × 400 metrin viestijuoksussa ajalla 3.16,0. Hän juoksi viestissä viimeisen osuuden. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän juoksi kolmannen osuuden viestijoukkueessa, joka sai pronssia ajalla 3.11,6.
Vanessa Selbst
Vanessa Selbst (s. 9. heinäkuuta 1984 Brooklyn, New York ) on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen. Kaksi WSOP-ranneketta voittanut Selbst on opiskellut Yalen yliopistossa lakia ja toimii DeucesCracked-verkkosivuston pokerivalmentajana ja vastaavana tuottajana. Nettipokerihuone PokerStars sponsoroi Selbstiä. Selbst on yksi ainoista avoimesti homoseksuaaleista naispokeriammattilaisista.
World Series of Poker
Selbst on vuosina 2006–2012 sijoittunut WSOP:ssa rahasijoille kuusitoista kertaa ja näistä seitsemän kertaa kahdeksan parhaan joukkoon. Sekä vuonna 2007 että 2008 hän oli no limit hold'emin kaksinpelin mestaruusturnauksen semifinaalissa (World Championship Heads Up No-Limit Hold'em). Vuoden 2008 WSOP:ssa Selbst voitti ensimmäisen rannekkeensa 1 500 dollarin pot limit omahasta. Ykköspalkinto oli 227 965 dollaria. Hänestä tuli ensimmäinen pot limit omahassa rannekkeen voittanut nainen. Toisen rannekkeensa hän saavutti vuoden 2012 WSOP:n 2500 dollarin 10-Game Mix&/Short-Handed -turnauksessa.
Muut turnaukset
Helmikuussa 2008 Selbst voitti naisten World Poker Tourin osakilpailun 1000 dollarin sisäänoston no limit hold'em -turnauksen. Kaksinpelissä kukistui Erica Schoenberg. Huhtikuussa 2008 hän oli WPT:n naisten mestaruusturnauksessa toinen. Syyskuussa 2010 Selbst voitti Ranskan Cannesissa Partouche Poker Tourin pääturnauksen ja 1,3 miljoonaa euroa. North American Poker Tourilla (NAPT) hän on saavuttanut kaksi turnausvoittoa. Joulukuussa 2011 Selbst oli WPT-kiertueen Doyle Brunson Five Diamond World Poker Classic -turnauksessa kolmas voittaen yli 300 000 dollaria.
Huhtikuussa 2014 Selbstin pokeriuran turnausansiot ylittivät 9,6 miljoonaa dollaria. Hän on pokeriturnauksista eniten rahaa ansainnut nainen.
Iirinkielinen nykykirjallisuus
Iirinkielinen nykykirjallisuus käsittää Conradh na Gaeilge -järjestön perustamisen (1893) jälkeen iiriksi kirjoitetut teokset.
Peadar Ua Laoghaire
Iirin nykykirjallisuuden perustajana pidetään isä Peadar Ua Laoghairea (Peter O'Leary). Ensimmäinen iirinkielinen romaani oli juuri Ua Laoghairen 1800-luvun lopussa eri iirinkielisissä lehdissä jatkosarjana julkaisetu romaani Séadna, joka sijoittui kirjailijan kotiseudulleen Corkin (iiriksi Corcaigh) kreivikunnan iirinkieliselle alueelle. Séadnan tarinaa ei alkujaan kirjoitettu romaaniksi, vaan näytteeksi Ua Laoghairen kotimurteen puhekielestä, niinpä kirja on liioitellun täynnä rehevää kansankuvausta ja irrallisia folklore-episodeja. Romaanin pääjuoni kertoo tarinan Séadnasta, paholaiselle sielunsa myyneestä suutarista, joka lopulta onnistuu vangitsemaan paholaisen ja rääkkäämään tätä niin pahasti, että saa sielunsa takaisin. Taivaaseen Séadna ei kuitenkaan enää pääse, vaan jää ikuisiksi ajoiksi vaeltamaan virvatulena.
Ua Laoghaire oli oikeastaan parempi vanhemman iirinkielisen kirjallisuuden nykyiirintäjänä: esimerkiksi menninkäinen Eisirtin seikkailut kuuluvat tähän genreen. Hän kirjoitti myös nationalistisen retoriikan rasittaman, mutta kansankuvauksena paikoitellen osuvan ja vitsikkäänkin muistelmateoksen Mo Scéal Féin sekä käänsi lyhentäen iiriksi Cervantesin Don Quijoten.
Pádraic Ó Conaire
thumb| Kirjan Deoraíocht kansi Pádraic Ó Conaire (Patrick Conroy) oli kaksikielinen kauppiaan poika Galwaysta (Gaillimh). Kaksikymmenvuotiaana nuorukaisena vuoden 1900 tienoilla hänestä tuli harjoittelija lontoolaiseen virastoon, missä hän sittemmin teki jonkinlaista uraa. Iirinkielisyyttä tukevan toiminnan ja kansallismielisen propagandan lisääntyessä Lontoon irlantilaisten keskuudessa Ó Conaire ryhtyi kirjoittamaan realistisia novelleja irlantilaisten siirtolaisten elämästä - myös niiden, jotka päätyivät rikollisuuteen, alkoholismiin ja seksityöhön. Toisin kuin isä Ua Laoghaire, Ó Conaire oli jo täysiverinen moderni kirjailija, jonka naturalistiset kurjuuskuvaukset herättivät melkoisesti paheksuntaa, etenkin Elefanttimies-elokuvaa muistuttava tarina hänen ainoassa romaanissaan Deoraíocht ("Maanpako"). Hän eli elämänsä loppupuolella kiertelevää elämää, jota hän itse kuvasi romantisoiden novellikokoelmassa M'Asal Beag Dubh ("Pieni musta aasini"). Hänen laajaan tuotantoonsa kuuluu myös isänmaallisia hengennostatusnovelleja (ennen kaikkea kokoelma Seacht mBua an Éirí Amach, "Kapinan seitsemän voittoa"), vakavamielistä journalismia muun muassa iirinkielisten seutujen elinoloista ja historiallinen nuorisoromaani Brian Óg.
Ó Conaire menehtyi köyhien sairaalassa 1920-luvulla. Hänestä tuli jonkinasteinen kansanperinteen sankari, jonka elämäntarinan kaikkia yksityiskohtia ei ole edes helppoa selvittää myyttien ja juttujen seasta. Eläessään kiistelty kirjailija nousi kuoltuaan kansakunnan kaapin päälle ja sai patsaankin Galwayn torille. Kaksi pohjoisirlantilaista sahasi patsaan pään poikki keväällä 1999.
Gaeltacht-omaelämäkerrat
Iirin kielen elvytystyö lähti kielensä englanniksi jo vaihtaneiden kaupunkilaisintellektuellien keskuudesta. Suurin osa saatavissa olleesta kirjallisuudesta oli klassista iiriä, joka eroaa varsin paljon iirin puhekielestä. Siksi tarvittiin lukemistoja, joista kielenharrastajat oppisivat ajanmukaista ja kansanomaista iiriä riittävän hyvin voidakseen parhaassa tapauksessa itse ryhtyä kirjailijoiksi tällä kielellä. Koska he olivat saaneet kotikasvatuksensa englanniksi, vaikeinta oli oppia puhumaan arkielämän asioista iiriksi. Niinpä yhdeksi iirinkielisen kirjallisuuden merkittävimmistä lajityypeistä nousi ns. Gaeltacht-omaelämäkerta. Sana Gaeltacht tarkoittaa niitä maaseutualueita, joissa iiriä yhä puhuttiin. Varsinkin alkuaikoina tällainen teos syntyi siten, että englantia äidinkielenään puhuva Gaeilgeoir eli iirinkielisyysaktivisti lähti jollekin tällaiselle alueelle etsimään iirikieltä osaavia, mielellään mahdollisimman yksikielisiä ja lukutaidottomia, kielimestareita. Kielimestari kertoi sitten tutkijalle elämäntarinansa mahdollisimman yksityiskohtaisesti ja kansanomaisin sanakääntein, ja pääkaupungin iirinkielisyysväki luki näin syntyneen kirjan sana sanalta ja jokaisen uuden sanan muistiin merkiten.
Gaeltacht-omaelämäkerroista tunnetuimpia ovat ns. Blasket-kirjat. Kerryn (Ciarraí) edustalla sijaitseva Great Blasket-saari (iiriksi An Blascaod Mór) on nykyisin autiona, mutta vuosisadan alussa siellä oli vielä elinvoimainen kalastajayhdyskunta, joka joutui myrskyisen meren eristämänä elelemään usein pitkiäkin aikoja omillaan. Siksi sekä viihde että puheenaiheetkin oli keksittävä itse. Eristyneisyytensä vuoksi saari edusti tietenkin monille iirinharrastajille alkuvoimaisen irlantilaisuuden tyyssijaa, joten sieltä haettiin ja merkittiin muistiin valtava määrä kansanperinnettä. Blasket-kirjallisuudella on vielä nykyisinkin merkittävä osa koulujen iirinopetuksessa. Siksi saaren nyttemmin sukupuuttoon kuollut murre, kuten myös iirin eteläinen Munsterin murre (Gaeilge na Mumhan tai Gaoluinn) yleensäkin, on vaikuttanut nykyiirin kirjakieleen varsin paljon. Muiden murteiden puhujista vaikutus on ollut suhteettomankin suuri: läntisellä Connachtin iirillä ja pohjoisella Ulsterin murteella (Gaeilge Uladh, Gaeilic) on sentään ainakin nykyään enemmän äidinkielisiä puhujia.
Blasket-kirjallisuuden muistiinmerkitsijöistä kaksi oli englantilaisia: Robin Flower, jota saarelaiset kutsuivat nimellä Bláithín ("Kukkanen") ja George Thompson, Muiris Ó Súilleabháinin hyvä ystävä, joka otti iirinkielisen nimen Seoirse Mac Thomáis. Hänestä tuli myöhemmin muinaiskreikan luennoitsija Galwayn yliopistoon. Ehkä heitä motivoi halu hyvittää Englannin irlantilaisille ja Irlannin omaperäiselle kulttuurille tekemä vahinko toimimalla aktiivisesti iirin kielen hyväksi.
Peig Sayers
Peigin maailmankuvaa on nykynäkökulmasta helppo paheksua: hän oli hurskas maalaisnainen, joka oli alun perin kotoisin Vicarstownista (Baile Bhiocáire) mantereen puolelta Dinglenniemeltä (Corca Dhuibhne), mutta naitettiin järjestettyyn avioliittoon blasketilaisen miehen kanssa. Peig oli täysin sisäistänyt naisen alemmuuden mieheen verrattuna, ja kun ventovieras saarelainen puhemiehineen saapui isän luokse häntä kosimaan Peigiltä itseltään ei kysytty mitään. Hän piti saarelaista puoliksi jumalolentona, olihan tämä sentään mies.
Peig menetti miehensä varsin varhain ja joutui pitämään itse huolen lapsilaumastaan, joista monet kuolivat varhaisella iällä. Elämä saarella oli vaarallista ankarien luonnonolojen takia. Isänsä tavoin hän oli kuitenkin hyvämuistinen seanchaí eli perinteensäilyttäjä, jolta merkittiin muistiin pienen kirjaston verran tarinoita ja folklorea. Häntä voidaankin kutsua Irlannin Larin Paraskeksi.
Omaelämäkerrassaan Peig kertoo niin koulunkäynnistä lapsuudessaan, Maaliigan (Land League) maattoman maalaisväestön keskuudessa lietsomista levottomuuksista, torpparien (tionóntaí tai Peigin omalla murteella triúntaithe) häädöistä ja nationalismin noususta sellaisena kuin se koettiin iirinkielisellä maaseudulla. Omaelämäkerrasta yli jäänyttä aineistoa, kuten henkilökuvia Peigin tapaamista erikoisista tyypeistä, on julkaistu kokoelmassa Machnamh Seanmhná ("Vanhan naisen ajatuksia", käännetty englanniksi nimellä An Old Woman's Reflections). Erityisen unohtumaton hahmo on "Maanantai-Martti" eli Máirtín Dé Luain, oikealta nimeltään Martin Dillon. Hän oli nuori Meksikossa asuva irlantilaisten vanhempien poika, joka Meksikossa oppi iirinpuhujaksi ja palasi aikuistuttuaan Irlantiin, missä hän tapasi Peigin. Teksteissä liikuttavaa on myös Peigin hämmentynyt riemu siitä, että hän iirinkielisyysliikkeen nousun myötä saa puhua äidinkieltään pääkaupungin silmäätekevien kanssa, sellaisten ihmisten, joiden ei iiriä luulisi osaavankaan. Suomalaisen on vaikea olla muistamatta, että meilläkin kutsuttiin 1800-luvulla kylänmiehet katsomaan, kun täällä on mies, jolla on hieno hattu päässä, ja silti se puhuu suomea!
Peigin omaelämäkertaa on luetettu jokseenkin kaikille irlantilaisille koululaissukupolville, ja sille on muodostunut jonkinlaisen "pakkopullan" maine. On syytä myös muistaa, että Peigin puhuma iiri on kovin murteellista ja eroaa selkeästi nykyaikaisen iirin päälinjasta. Oppilas, joka osaa Peigin iiriä, joutuu erikseen totuttelemaan Comharin, Foinsen tai Feastan kaltaisen nykykielisten aikakauslehtien uudenaikaisiin termeihin.
Tomás Ó Criomhthain - saarelainen
thumb|An tOileánach Léannta - Máiréad Nic Craithin tutkimus Tomás Ó Criomhthainin kirjasta An tOileánach Tomás Ó Criomhthain Blasket-saarelta oli jo iäkäs kalastaja, kun hän tapasi saarella iirinkielisyysaktivistin, joka avasi hänelle tien kirjallisen sivistyksen maailmaan. Hän oli aluksi varsin haluton merkitsemään muistiin saaren tapahtumia tai kertomaan elämästään, koska hänen mielestään kaikkihan sen tietävät, mitä saarella tapahtuu. Ó Criomhthain osasi jo lukea vierasta kieltä, englantia, mutta vasta saatuaan luettavakseen Pierre Lotin kirjan Islannin kalastajat sekä Maksim Gorkin nuoruuden muistelmat englanniksi käännettyinä hän oivalsi, että hänenkin elämällään voisi olla kirjallista arvoa ja että se saattaisi kiinnostaa muita ihmisiä. Hänen innostuksestaan syntyi kaksi kirjaa: omaelämäkerta An tOileánach ("Saarelainen") ja päiväkirja Allagar na hInise. An tOileánachin on saksaksi kääntänyt sen englanninkielisestä versiosta The Islandman itse Nobel-kirjailija Heinrich Böll. Päiväkirja on englanniksi käännetty nimellä' Island Smalltalk, vaikka allagar tarkoittaa pikemminkin nahistelua kuin "small talkia".
Ulsterista Amerikan kultalaan ja takaisin: Micí Mac Gabhann
thumb|left|Rotha Mór an tSaoilin kansi Blasket-kirjallisuutta on niin paljon, että hyvinkin iirinkielistä kulttuuria tuntevat henkilöt ovat taipuvaisia unohtamaan Blasket-saaren ulkopuolelta tulleet iirinkieliset omaelämäkerrat kokonaan. Näistä teoksista merkittävä on Micí Mac Gabhannin kirja Rotha Mór an tSaoil (englanniksi The Hard Road to Klondyke), jonka nimi tarkoittaa alun perin "elämän suurta pyörää". Tällä kielikuvalla iirissä viitataan elämän muuttuviin kohtaloihin: pyörän vanne käy välillä liejussa (epäonni), nousee sitten korkealle ilmaan (menestys) ja kääntyy lopulta takaisin maantien rapaan.
Micín elämä oli todella vaihtelevaa laatua: pikkupoikana hän joutui vahtimaan isänsä viinapannua poliisien ja rannikkovartijoiden varalta. Se oli vaarallista, sillä liipasinherkät englantilaiset sotilaat saattoivat virkainnossaan surmata pikkupoikiakin. Heti kynnelle kyetessään Micí hankkiutui Amerikkaan kultaa vuolemaan,sananmukaisesti, sillä juuri tuolloin oli käynnissä ruathar an óir, eli Klondiken kultaryntäys. Päästyään meren yli Micí joutui kuitenkin hankkimaan matkavaransa kovalla työllä, ja hän etenikin Klondykeen vain vähitellen, hakien aina työtä matkan varrelta. Uusi manner tarjosi Ulsterin pojalle monenlaisia ihmeitä ja elämyksiä, kuten Montanan intiaanit, joiden kulttuurissa ja kohtalossa Micí näki yhtäläisyyksiä iirinpuhujiin. Nykylukijan silmissä hämmentävintä on, että Micí onnistui ilmeisestikin matkustamaan Amerikkaan, työskentelemään siellä ja viettämään Yhdysvalloissa pitkiä aikoja oppimatta englantia hyödyksi asti. 1800-luvun lopussa Amerikka oli täynnä irlantilaisia siirtolaisia, joista varsin suuri osa yhä puhui iiriä. On todennäköistä, että maailman iirinpuhujien suuri enemmistö asui tuohon aikaan Yhdysvalloissa. Irlantilaisten salakapakoista ja omista porukoista Micí löysikin aina ystäviä ja jopa oman kylän miehiä, jotka auttoivat löytämään töitä ja yösijan.
Klondyken kultamaa, tír an óir, osoittautui kovien miesten valtakunnaksi. Micí oli kilttinä maalaismiehenä tavattoman järkyttynyt kultakenttien raa'asta olemassaolon taistelusta: kerran kumppani oli vähällä jättää hänet lumeen kuolemaan kesken vaelluksen, mikä järkytti häntä niin syvästi, että närkästys kuultaa vielä vuosikymmeniä myöhemmin kirjoitetun kirjan sivuilta. (Kirjan toimitti Ulsterin iirinkielistä perinnettä Irlannin radiolle kerännyt Proinsias Ó Conluain, joka meni sittemmin naimisiin Micín tyttären kanssa.) Aikanaan hän totesikin olevansa dubhdhóite den ór, pohjattoman kyllästynyt koko kullankaivuun, ja palasi kotiseudulleen Irlantiin, minne hän rakensi talon kullasta saamillaan rahoilla.
An Béal Bocht: kolmannen konstaapelin salainen elämä
Monilla enemmän englanninkielisistä töistään tunnetuilla irlantilaisilla kirjailijoilla on ollut oma pyrähdyksensä iirin puolella: esimerkkejä ovat Brendan Behan (Breandán Ó Beacháin), joka kirjoitti iiriksi näytelmän "Panttivanki" (The Hostage) alkuperäisversion An Giall, Edward McLysaght (Éamonn Mac Ghiolla Iasachta), joka laati aika tavanomaisen maaseuturomaanin Cúrsaí Thomáis ja syntyjään aransaarelainen Liam O'Flaherty (Liam Ó Flaithearta). Hän oli elinaikanaan arvostettu, mutta sittemmin irlantilaisen kirjallisuuden B-joukkueeseen jäänyt kirjailija: hänen teoksistaan se ainoa iirinkielinen, ranskalaisen Le Clézion intensiivisiä töitä muistuttava modernistinen novellikokoelma Dúil, lienee nyttemmin taiteellisesti merkittävin.
Suomessakin tunnetaan romaanistaan The Third Policeman (suom. "Kolmas konstaapeli") surrealistinen humoristi Flann O’Brien, oikealta nimeltään Brian Ó Nualláin, joka käytti myös Dion Boucicaultin näytelmästä haettua, kummallisen sekakielistä taiteilijanimeä Myles na gCopaleen. Hänen elämäntyönsä oli kuitenkin varsin paljon Kolmatta konstaapelia laajempi, ja siihen kuului myös iirinkielinen romaani An Béal Bocht (sananmukaisesti "Köyhä suu" tai "Suuparka", mutta itse asiassa sanonta tarkoittaa äänekästä itsesääliä - englanniksi kirja on käännetty nimellä The Poor Mouth, ruotsiksi Klagomunnen).
thumb|An Béal Bocht An Béal Bocht on hulvaton parodia iirinkielisestä maaseutukirjallisuudesta, jossa kaikki on aina hieman oikeaoppisempaa kuin pitäisikään. Kaikki ne asiat, joista esimerkiksi Blasket-kirjallisuudessa kerrotaan kyllästymiseen asti, on tässä romaanissa paisuteltu elämää suuremmiksi. Tarina sijoittuu Corca Dorcha ("Pimeälä" tai "Syrjälä") -nimiselle iirinkieliselle alueelle ja sen päähenkilö syntyy talossa, jonka eteläisestä ikkunasta näkyy Blasket-saari, läntisestä Aran-saaret ja pohjoisesta Tory-saari - kaikki iirinkielisiä saaria, mutta todellisuudessa satojen kilometrien päässä toisistaan! Tomás Ó Criomhthainin lempihokemaa ní bheidh ár leithéidí arís ann ("meidänlaisiamme ei tule enää meidän jälkeemme") toistellaan kyllästymiseen asti, varsinkin mahdollisimman sopimattomissa kohdin. Päähenkilöt esiintyvät yliampuvasti ikään kuin pyrkien esittämään Peigin kaltaisista kirjoista opittua roolia seudulla käyville kieliaktivisteille, ja kunnianhimoinen tutkija nauhoittaa epähuomiossa porsaiden röhkinää luullen sitä aiemmin tuntemattomaksi iirin murteeksi ja saa tietenkin aikanaan avokätisen palkinnon tieteellisestä saavutuksestaan. Opettaja opettaa kaikkia lapsia englanniksi, jota kukaan ei ymmärrä, eikä hän ole tyytyväinen lasten iirinkielisiin nimiin, vaan lyö heitä karttakepillä ja antaa kaikille (myös tytöille) englanninkieliseksi nimeksi James O'Donnell.
An Béal Bocht on kirjoitettu varsin hyvällä, rikkaalla ja omintakeisella iirillä, josta huomaa, että kirjoittaja on perehtynyt kieleen monipuolisesti. Hän käyttää murteita virtuoosimaisesti: kun maisemiin ilmaantuu ulsterilaisen Séamus Ó Griannan maaseutunovelleille irvivä kliseehahmo, sekä kirjan leipäteksti että repliikit värittyvät ulsterinmurteisiksi. Kirja onkin menestyneimpiä iirinkielisiä romaaneja, mutta kaikkien sisäpiirivitsien ymmärtäminen edellyttää parodian kohteiden tuntemista.
Griannan veljekset
Ranafastin (Rinn na Feirste) kylässä Donegalin kreivikunnan iirinkielisellä alueella kasvaneet Seosamh Mac Grianna (1900–1990) ja Séamus Ó Grianna (1889–1966), jotka iirinsivät kirkonkirjojen mukaisen sukunimensä Greene eri tavalla, kuuluivat perinteensäilyttäjinä ja tarinankertojina maineikkaan perheen suureen lapsikatraaseen. Perheessä oli kaksi näkövammaista ja albiinoa sisarusta, joita kutsuttiin "valkoisiksi" (bán) - Seán Bán ja Annie Bhán. Vammaisuutensa vuoksi he viettivät suurimman osan elämästään kotitalon seinien sisällä, mutta varmaankin juuri tämän takia heistä tuli huomattavia seanchaíta, perinteisten tarinoiden kertojia ja traditioiden säilyttäjiä, jotka sanelivat elämänsä varrella monen heitä haastattelemaan tulleen tutkijan nauhurin kelat täyteen.
Seosamh ja Séamus - kylillä heitä kutsuttiin nimillä Joe Fheilimí ja Jim Fheilimí eli Viljamin Jooseppi ja Viljamin Jaska, koska isä, Feilimí Dhónaill Phroinsiais Greene, oli kylän ainoa Feilimí ("Viljami")-niminen mies - olivat samanlaisia kuin veljekset ainakin, mutta heidän elämänkohtalonsa muodostuivat hyvin erilaisiksi. Molemmat osallistuivat Irlannin vapaussotaan, tosin lähinnä pitämällä kiertävää iirinkielistä propagandateatteria. Molemmat taistelivat Irlannin 1920-luvun sisällissodassa Michael Collinsin vapaavaltiolaisia vastaan Éamon de Valeran tasavaltalaisten puolella. Molemmat joutuivat vankilaan. Molemmat pettyivät nationalismiin, koska se käytti iirin kieltä ja iirinkielisiä maaseutualueita vain yksipuolisesti hyväkseen. Silti heidän uransa kehittyivät varsin eri tavalla.
Séamus Ó Grianna
Séamus Ó Griannasta tuli eräänlainen "virallinen kirjailija", joka loi valtavan, mutta jossain määrin itseään toistavan elämäntyön: lähes kolmekymmentä romaania ja novellikokoelmaa, joissa hän kuvaa kotikyläänsä sellaisena enemmän tai vähemmän ihanteellistettuna, staattisena ja muuttumattomana miljöönä kuin hän sen muisti Dublinissa viettäminään vuosikymmeninä. Hän kieltäytyi hyväksymästä 1940-luvun lopulta alkaen käyttöön tullutta uutta oikeinkirjoitusta, vaan laati kirjansa vanhalla kirjoitustavalla ja "gaelilaisella" kirjaimistolla, joiden hän katsoi sopivan paremmin omaan murteeseensa. Suuri osa hänen novelleistaan on vain kansanomaisia anekdootteja tai faabeleita, joihin hän on ammattikirjailijan otteella lisännyt miljöötä ja henkilökuvausta, lihaa luiden päälle.
Séamus Ó Grianna kirjoitti parisataa novellia, joiden parhaimmisto on nyttemmin kerätty kaksiosaiseen kokoomateokseen Cora Cinniúna ("Kohtalon käänteitä"). Valikoimaan ei kuitenkaan sisälly hänen parhaana pidetty novellikokoelmansa Cith is Dealán ("Sadetta ja poutaa"). Hänen romaaneistaan tunnetaan parhaiten Caisleán Óir ("Kultalinna" - tai oikeastaan "Pilvilinna") ja Mo Dhá Róisín ("Molemmat Róisínini"). Muita romaaneja ovat muun muassa Tairngreacht Mhiseoige ("Miseogin ennustus"), Bean Ruadh de Dhálach ("Punatukkainen nainen Ó Dónaillin sukua"), Le Clap-Sholas ("Iltahämärän tullen") ja An Sean-Teach ("Vanha talo"). Hän kirjoitti myös kaksi muistelmakirjaa, lapsuutta käsittelevän teoksen Nuair a Bhí Mé Óg ("Kun olin nuori") ja muun muassa nuoruuden sotaseikkailuista kertovan jatko-osan An Saol Corrach ("Levoton elämä").
Séamus Ó Grianna, joka kylänsä rakastetun tarinankertojan Máire Connachtilaisen muistoa kunnioittaen kirjoitti kaunokirjalliset teoksensa kirjailijanimellä Máire, ei ollut täysin vailla ansioita kirjailijana. Hänellä oli mehevä, aika kitkeräkin huumorintaju, mutta hän käytti sitä hieman vastuuttomasti ja suututti monet ihmiset, mikä sitten pilasi hänen välinsä iirinkielisyysliikkeeseen ja katkeroitti häntä itseään entistä enemmän. Vanhoilla päivillään hän jopa liittyi iirinkielisyystoimintaa vastustavan Language Freedom Movement -järjestön jäseneksi. Tämän takia hänen tuotantoaan on alettu uudelleen arvostaa vasta 1990-luvulla, ennen muuta Ulsterin iirinkielistä kirjallisuutta laajalti tutkineen Nollaig Mac Conghailin työn ansiosta.
Seosamh Mac Grianna
thumb|An Druma Mór Seosamh Mac Grianna oli erakkoluonne, joka ei koskaan tuntenut olevansa kotonaan missään, ja häntä vaivasi tasapainottomuus. Kuten veljensä, hän kouluttautui opettajaksi, ja ammatti sopi hänelle yhtä huonosti kuin veljellekin. Hän innostui iirinkieliseksi kirjailijaksi tutustuttuaan Pádraic Ó Conairen tuotantoon, ja esikuvansa tavoin hänkin pyrki luomaan iiristään modernin kirjailijantyön työkalun. Hän oli innostunut aikansa suurista aatteista: jonkin aikaa hän kutsui itseään kommunistiksi ja katsoi iirinkielisten irlantilaisten maaseutuihmisten eetoksen ja ajattelutavan olevan kommunistinen, ei katolinen - tällä hän kyllä lienee tarkoittanut kylänmiesten talkoo- ja yhteistyöhenkeä, ei mitään poliittista ideologiaa. Merkillistä kyllä hän pystyi samanaikaisesti ihailemaan Mussolinia, jonka pramea propaganda vetosi hänen Fiannaíocht-taruston sankarimyyteillä ruokittuun sieluunsa.
Hänen merkittävin teoksensa on romaani An Druma Mór ("Iso rumpu" tai vapaammin "Ison rummun kyläorkesteri"). Romaani kertoo karua maalaiselämää elävästä irlantilaiskylästä, jonka vuoden ainoa kohokohta on Pyhän Patrickin päivän paraati. Paraatin ja koko päivän symboli on An Druma Mór, suuri rumpu, joka otetaan aina esiin vähän ennen paraatia. Koko kylä kerääntyy rumpua säilyttävän miehen luo maanittelemaan, kunnes hän jännityksen kasvaessa lopulta suostuu: Táimid ag cur an tráthnóna amú, tá sé chomh maith againn an Druma Mór a thabhairt amach ("Johan tässä ilta menee hukkaan, eiköhän oteta Iso Rumpu esiin"). Mutta nykyaika saapuu kylään. Syntyy kaksi poliittista puoluetta, jotka alkavat kiistellä siitä, kelle rumpu kuuluu. Siinä missä tavanomainen lukija saattaa tuntea yhteisyyttä jonkun romaanihenkilön kanssa ja toivoa, ettei tämä menetä henkeään tarinan aikana, tämän romaanin lukija jännittää rummun puolesta: '"eivät kai nuo aio rikkoa sitä rumpua?". Valitettavasti tapahtuu jotain vielä pahempaa: se kylän yhteishenki, jonka symboli rumpu on, menettää merkityksensä uuden ajan poliittisissa kiistoissa.
Seosamh Mac Griannan oma elämä oli traaginen, kuten rummun tarina. Hän joutui alle nelikymppisenä Letterkennyn mielisairaalaan parantumattoman depression takia, eikä ehtinyt saada valmiiksi toista romaaniaan, joka olisi kertonut syntyperäisen iirinkielisen vieraantuneisuudesta pääkaupungin englanninkielisissä taidepiireissä. Romaanin nimeksi tuli Dá mBíodh Ruball ar an Éan - veljensä tavoin Seosamh kirjoitti hyvin ulsterilaista iiriä, ja standardikielellä hänen kirjansa nimi olisi Dá mBeadh Eireaball ar an Éan ("Jos linnulla olisi pyrstö"). Jo kirjan nimestä käy ilmi, että se on katkelma - se ei ehtinyt ensimmäisiä sataa sivua pitemmälle, kun kirjailijalta loppui veto: thráigh an tobar orm, "minulta kuivui kaivo", kuten hän itse sanoi. Vahinko, sillä kirja on yllättävän selväjärkinen, ja sen satiirinen kuva 1920–30-luvun Irlannin poliittisesta elämästä anarkistisen hauska.
Romaanikatkelmaa selvästi enemmän kirjailijan tasapainottomuudesta todistaa sitä ennen ilmestynyt matkakirja Mo Bhealach Féin ("Minun oma tieni"), jossa Seosamh kertoo Pádraic Ó Conairen esikuvan vaikutuksesta tekemistään patikkamatkoista pitkin Britteinsaaria. Erääseen yömajaan hän kirjoittautuu muinaisen tarusankarin nimellä; hän tapaa matkoillaan huumemafiaa pakoilevan lainsuojattoman (kyllä vain, jo 30-luvulla) sekä afrikkalaisten yhteistyöjärjestön delegaatteja, joiden kokoukseen hän tunkeutuu yrittäen saada itsensä nimitettyä järjestön puheenjohtajaksi, koska hän irlantilaisena on mielestään brittien sortama valkoinen neekeri.
Máirtín Ó Cadhain
Máirtín Ó Cadhain oli kansakoulun opettaja ammatiltaan, kuten Griannan veljekset. Kyseessä oli se akateeminen ammatti, johon iirinkieliseltä maaseudulta käsin oli helpointa kouluttautua. Hän oli kotoisin Connemaran rannikolta, ns. Cois Fharraigen alueelta, Galwayn (Gaillimh) kaupungin länsipuolelta. Nuorella iällä hän kiinnostui IRA:n toiminnasta ja muista nationalistisista pyrinnöistä: hän osallistui muun muassa suureen polkupyörämarssiin, jolla haettiin kannatusta iirinkielisten siirtokuntien perustamiselle Itä-Irlannin vehmaille kesantomaille. Tämä mielenosoitus johtikin Ráth Cairnin iirinkielisen kylän perustamiseen Meathin (An Mhí) kreivikuntaan lähelle Kellsin (Ceanannas Mór) ja Trimin (Baile Átha Troim) kaupunkeja.
Toiseen maailmansotaan Irlanti ei osallistunut, mutta Máirtín Ó Cadhain joutui pidätetyksi monien muiden IRA-miesten ja -sympatisöörien kanssa ja vietti sotavuodet - irlantilaisittain "hätätilan vuodet" (the Emergency years, blianta na hÉigeandála) - Kildaren Curraghin (Curach Chill Dara) internointileirissä. Hänen ainoa elinaikana julkaistu romaaninsa, Cré na Cille ("Kirkkomaan multa"), onkin muun muassa allegoria noista vankilavuosista. Romaanissa kuvataan Gaeltacht-alueen yhteiskunnallisia ristiriitoja kirkkomaassa maatuvien vainajien loppumattomina, inttävinä keskusteluina, joille Ó Cadhain sai mallin vankilavuosien keskusteluista IRA:n miesten välillä: vainajien perspektiivi maailmaan on ahdas ja heidän arvomaailmansa hyvin maallinen, he jaksavat muun muassa riidellä siitä, kenen hautapaikka on maksanut eniten. Kirja herättikin närkästystä sen vuoksi, että se kuvaa nationalistien ihannoiman iirinkielisen maaseudun siihen asti jaloiksi villeiksi mielletyt asukkaat äreinä ja ikävinä juntteina - koska Ó Cadhain oli itse yksi noista junteista, hänellä oli toki tähän oikeus.
Kirjailijan tuotannosta muistetaan yleensä vain tämä romaani, mutta itse asiassa hänen elämäntyönsä on laaja ja vaihteleva. Osallistuessaan yhteiskunnalliseen toimintaan hän laati pamfletteja ja kiistakirjoituksia, joilla on yhä myös kaunokirjallista arvoa. Novellikokoelmia hänen kynästään lähti runsaat puoli tusinaa, romaaneista kaksi - joycelaisittain kokeileva Barbed Wire ja Cré na Cillen maalaismaisemaan palaava Athnuachan - julkaistiin vasta 1990-luvulla, yli kaksi vuosikymmentä hänen kuoltuaan. Hänen poliittiset näkemyksensä, jotka ilmenevät parhaiten postuumista niteestä Tone Inné agus Inniu ("Tone eilen ja tänään"), ovat IRA:n piirissä toimineelle henkilölle melko tavanomainen populistisen sosialismin ja kansallismielisyyden yhdistelmä, mutta kirjailijana hän on omalaatuinen ja kiinnostava. Hän ei myöskään pitäydy maaseutumiljöössä, vaan kuvaa erityisesti tuotantonsa loppupuolella myös kaupunkiympäristöä, joka näyttäytyy joskus futuristisen epäinhimillisenä.
Breandán Ó hEithir - iirin Hannu Salama?
Breandán Ó hEithir oli kotoisin Aran-saarilta ja verraten läheistä sukua elämäntyylinsä suurimmaksi osaksi englannin kielellä tehneelle, mutta iiriä äidinkielenään puhuneelle Liam O'Flahertylle. Hän koetti 1940-luvulla nuorena miehenä opiskella Galwayn (Gaillimh) yliopistossa, mutta jätti opiskelun kesken malttamattoman temperamenttinsa vuoksi. Sen jälkeen hän toimi iirinkielisyysliikkeen kiertävän kirjakaupan ja propagandapakettiauton kuljettajana, mutta ajautui lehtimieheksi, jossa ammatissa hän toimi suurimman osan elämästään. Hän kirjoitti lehtijuttuja, myös nokkelia pakinoita ja urheilujournalismia, sekä äidinkielellään että englanniksi.
Televisiossa Ó hEithir toimi 1960–70-lukujen vaihteessa. Hänen toimittamansa ajankohtaisohjelma Féach! ("Katso!") seurasi ajan henkeä sikälikin, että se oli vasemmistolaisella, reporadiomaisella tavalla provokatorinen, erehtyipä joskus myös ymmärtämään Itä-Saksan kaltaisia maita liiaksikin. Vanhoillisen, katolisen Irlannin oloissa tämä oli toki varsin tehokas tapa närkästyttää ihmisiä.
Kirjailijana Ó hEithir, joka menehtyi syöpään 1990-luvun alussa, tunnetaan ennen muuta romaaneistaan Lig Sinn i gCathú ("Johdata meidät kiusaukseen") ja Sionnach ar mo Dhuan ("Kettu koukussani"). Jälkimmäisen kirjan nimi viittaa irlantilaisten kalastajien uskomukseen, jonka mukaan kettu tuottaa pahaa onnea, eikä sen nimeä saa mainita jottei kalaonni mene pilalle: "kettu koukkuusi käyköön!" (sionnach ar do dhuan) on siksi yksi pahimpia kirouksia ja tölväisyjä, mitä iiriksi voi sanoa.
Lig Sinn i gCathú on kuvaus opiskelijapojan pääsiäisviikosta 1940-luvun Galwayssa, jonka nimi kirjassa tosin on Baile an Chaisil - Ballycastle. Viina, seksi, solmuun menneet perhesuhteet, isän kuolema, eri tyttöystävien välillä poukkoilu ja muu levottomuus kuuluu nuorukaisen elämään. Vaikeasti alkoholisoituneiden tai vanhuudenhöperöjen professorien oikut keventävät hullunkurisuudessaan kirjan tunnelmaa. Ajankuvaan kuuluu poliittinen levottomuus, joka johtaa aika ajoin väkivaltaisiin yhteenottoihin de Valeran kannattajien ja hänen vastustajiensa välillä.
Ó hEithirin toinenkin romaani, absurdin koominen Sionnach ar mo Dhuan on naturalistinen kuvaus Irlannin yhteiskunnan pikkumaisesta ja ilkeämielisestä puolesta. Tällä kertaa se nähdään mielisairaalasta ja sen asukkaiden elämäntarinoista käsin. Molemmat romaanit sisältävät runsaasti anekdotaalista materiaalia, jota kirjailija ei aina onnistu mukauttamaan kovin luontevaksi osaksi juonta. Ilmapiirin luomisessa hän sitten onnistuu sitäkin paremmin: varsinkin ensimmäisessä romaanissa galwaylainen miljöö on kouriintuntuvan tunnistettava.
Vuonna 2000 Liam Mac Con Iomaire julkaisi Breandán Ó hEithiristä laajan, 700-sivuisen elämäkerran Iomramh Aonair ("Yksinsoutu").