cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jouhisorsa
Koko ja ulkonäkö
Vanhin suomalainen rengastettu jouhisorsa on ollut 10 vuotta 2 kuukautta ja 1 päivää vanha. Euroopan vanhin oli hollantilainen, 27 vuotta ja 5 kuukautta vanha sorsa.
Levinneisyys
Jouhisorsia esiintyy aina Ahvenanmaan saaristosta pohjoisimpaan Lappiin. Etelä-Suomessa se on pesivänä harvinainen. Euroopassa pesii 23 000 – 33 000 paria, joista n. 20 000—30 000 Suomessa, Britanniassa 8–42 paria. Venäjällä pesii 150 000 – 300 000 ja Turkissa 500 – 1 000 paria. Euroopan unionin alueella pesivistä jouhisorsista noin 95 prosenttia pesii Suomessa. Vaarantuneisuudestaan huolimatta jouhisorsa on Suomessa riistalintu.
Elinympäristö
pienoiskuva|Anas acuta Jouhisorsa esiintyy yleisesti kesäisin avoimilla alueilla kuten preerioilla, maatiloilla, tundrilla ja lähellä vettä sekä muuttoaikoina ja talvisin rantahetteiköillä, marskimailla, järvillä ja tulvivilla pelloilla.
Suomessa jouhisorsat viihtyvät Lapin aapasoilla sekä Perämeren rannoilla ja saaristoissa. Maan eteläosissa jouhisorsia voi tavata myös harvalukuisena hyviltä lintujärviltä.
Lisääntyminen
Jouhisorsa rakentaa pesänsä avoimeen paikkaan pintakasvillisuuden suojaan suolle tai niitylle, ulkoluodoilla myös pensaan alle. Naaras munii huhti-elokuussa 7–10 vaaleanvihreää munaa ja hautoo niitä 22–23 vuorokautta. Jouhisorsan poikaset oppivat lentämään noin seitsemän viikon ikäisinä. Poikaset ovat pesäpakoisia, eli ne etsivät hyvin varhain itse oman ravintonsa, vaikka kulkevatkin poikueena naaraan seurassa.
Ravinto
Jouhisorsan pääasiallista ravintoa ovat vesikasvien osat, nilviäiset ja vesihyönteiset. Suomessa rehevillä vesillä tehdyn tutkimuksen mukaan jouhisorsat söivät puolet eläin- ja puolet kasvisravintoa. Eläimistä sille maistuivat kotilot, vesisiirat, korentojen toukat ja simpukat. Kasvisravintoa olivat viljat ja pikkulimaska.
Pihtipyrstökehrääjä
Pihtipyrstökehrääjä (Hydropsalis climacocerca) on kehrääjiin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan Amazonasin alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö
Pihtipyrstökehrääjä koiras voi kasvaa 26–28 cm pitkäksi ja naaras on pienikokoisempi saavuttaen 20–23 cm:n pituuden. Koiras on yleisväritykseltään harmaanruskea ja värityksen tummuus vaihtelee alalajeittain. Niskassa on kanelinruskea juova, vatsa ja rinta ovat valkoiset. Pihtipyrstökehrääjän pyrstö on pitkä ja pyrstön reunan höyhenet ovat pidentyneet. Pyrstön reunojen höyhenet ja alaosa ovat valkoiset ja keskiosa ruskea tummin poikkijuovin. Naaras muistuttaa koirasta ulkonäöltään, mutta on yleisväritykseltään punaruskeampi. Pihtipyrstökehrääjänaaraan pyrstö ei ole aivan yhtä pitkä kuin koiraalla ja väriltään täysin ruskea. Naaraalla on siivissä heikko punaruskea juova.
Levinneisyys ja elintavat
Pihtipyrstökehrääjällä on 5 alalajia. Nimialalajia H. c. climacocerca tavataan Kolumbian, Perun ja Ecuadorin itäosista, Venezuelan eteläosaan ja Brasilian länsiosiin. Alalajeja H. c. canescens, H. c. intercedens ja H. c. pallidior tavataan ainoastaan Brasiliasta. H. c. schomburgki -alalaji elää Guyanassa, Surinamessa ja Ranskan Guianassa. Linnun elinympäristöä ovat alankomaiden metsät erityisesti jokien varsilla. Laji on yöaktiivinen ja saalistaa ravinnokseen lentäviä hyönteisiä. Laji pesii maassa ja jokien törmillä. Naars munii 1 tai 2 oliivinvihreää tummapilkullista munaa.
Oikeustoimi
Oikeustoimet voivat olla valtuutetun tekemiä, jolloin oikeustoimi sitoo kuitenkin valtuuden antajaa (päämiestä) suoraan. Oikeustoimi voidaan tehdä myös kolmannen hyväksi. Henkivakuutus on esimerkki kolmannen hyväksi tehdystä oikeustoimesta.
Suomessa varallisuusoikeudellisista oikeustoimista annetussa laissa (ns. oikeustoimilaki, 228/1929) on säädetty oikeustoimista ja niiden oikeusvaikutuksista, joista esimerkkinä mainittakoon lain 1 §:n mukainen tarjous—vastaus-mekanismi ja siitä seuraava sopimuksen syntyminen.
Oikeustoimiin liittyy tahto ja tahdon ilmaiseminen. Tahdolla tarkoittaa halua tulla sidotuksi siten kuin tahdonilmaisussa on mainittu. Tahdonilmaisun on kohdistuttava toiseen henkilöön ja sen tarkoituksena on tulla tämän tietoon. Mikäli ehdot toteutuvat, pidetään tahdonilmaisua pätevänä oikeustoimena. Tahdonilmaisut ovat molempia osapuolia sitovia, mikäli ne on tehty ilman varaumia ja vilpittömässä mielessä.
Oikeustoimen pätemättömyys
Oikeustoimen pätemättömyydellä tarkoitetaan, että tehdyllä oikeustoimella ei ole sisältönsä mukaisia oikeusvaikutuksia syntymisessään, sisällyksessään tai muodossaan ilmenevän virheen vuoksi. Oikeustoimen osapuolille ei siten muodostu velvollisuutta menetellä oikeustoimen edellyttämällä tavalla. Suomessa on säännelty pätemättömyydelle perusteita oikeustoimilain 3 luvussa. Säännökset pohjautuvat tahdonmuodostuksen virheisiin. Perusteita oikeustoimen pätemättömyyteen ovat törkeä tai lievä pakko (OikTL 28 § ja 29 §), kiskominen (OikTL 31 §), petollinen viettely (OikTL 30 §), valeasiakirja (OikTL 34 §), ilmaisuerehdys (OikTl 32 § 1 mom.), välitysvirhe (OikTL 32 § 2 mom.) juoksevan sitoumuksen ja kuitin joutuminen pois oikealta omistajaltaan (OikTL 35 §), kunnianvastainen ja arvoton menettely (OikTL 33 §) sekä oikeustoimikelpoisuuden puute.
Pätemättömyyden oikeusvaikutukset tulevat tavallisesti voimaan vain, mikäli oikeustoimen osapuoli vetoaa pätemättömyysperusteeseen. Toisaalta esimerkiksi alaikäisen tai holhottavan oikeustoimikelpoisuuden puute otetaan huomioon viran puolesta, mikäli henkilö on tehnyt oikeustoimen, johon hänellä ei ollut kelpoisuutta. Mitättömyydeksi eli itsestään vaikuttavaksi pätemättömyydeksi kutsutaan tilannetta, jossa ei tarvita erityistä toimenpidettä pätemättömyyden voimaan saattamiseksi. Tällöin tuomioistuimen tulee ottaa pätemättömyys huomioon viran puolesta.
Pätemättömyyssäännöksiä sovellettaessa oikeustointa pidetään kokonaan pätemättömänä. Jos sen sijaan sovitellaan oikeustoimen kohtuuttomia ehtoja, oikeustoimi jää päteväksi niiltä osin kuin sisältöä pidetään kohtuullisena. Sovittelua puoltaa muun muassa se, että siten voidaan ottaa huomioon sopimuksen synnyn jälkeen muuttuneet olosuhteet.
Oikeustoimen pätemättömyyden vuoksi osapuolten on palautettava oikeustoimen nojalla saamansa suoritukset. Mikäli oikeustoimi todetaan mitättömäksi lain tai hyvän tavan vastaisena, sovelletaan puuttumattomuusperiaatetta, jolloin suorituksen tekemistä tai tehdyn suorituksen palauttamista ei voi vaatia. Jos palautettavan suorituksen palauttaminen ei ole mahdollista, on suorituksen arvo korvattava rahalla vastapuolelle.
Suomen Radioyhdistys
Suomen Radioyhdistys r.y. oli Helsingissä vuonna 1923 perustettu yksityinen yhdistys, joka perustettiin ajamaan radion kuulijoiden etuja. Yhdistys myös välitti kuuntelulupia jäsenilleen.
Suomen Radioyhdistys perusti yhdessä Maataloustuottajain Keskusliiton, Suojeluskuntain Yliesikunnan, Maatalousseurojen Keskusliiton, Finlands Svenska Andelsförbundin, Työväen Kustannusliikkeiden Liiton, Suomen Sanomalehdenkustantajain Liiton ja Suomen Sanomalehtimiesten Liiton kanssa O.Y. Suomen Yleisradion omistaen sen vuoteen 1934 asti, jolloin voimaan tulleen radiolain myötä Yleisradiosta tuli 90 prosenttisesti valtionyhtiö ja monopoli.
Juntta
Juntta voi tarkoittaa:
M/S Transeuropa
M/S Transeuropa oli Finnlinesin saksalaisen tytäryhtiön, Finnlines Deutschlandin omistama ro-ro/matkustaja-alus. Alus rakennettiin vuonna 1995 Stocznia Gdanskan telakalla Gdańskissa, Puolassa. Transeuropa oli rekisteröity Saksan lipun alle, ja sen kotisatama oli Lyypekki. Vuonna 2013 aluksen omistajaksi tuli Atlantica Navigazione, kotisatamaksi Napoli ja aluksen nimeksi Euroferry Olympia.
Tekniset tiedot
Pituutta Transeuropalla on 183 metriä, leveyttä 28,7 metriä, ja syväys on 6,8 metriä. Laivan koko tilavuus (bruttovetoisuus) on 32 534 ja matkustus- ja lastitilojen tilavuus (nettovetoisuus) 9 761. Aluksen kuollut paino eli kantavuus on 11 682 tonnia. Aluksen lastikapasiteetti on 3 200 kaistametriä. Laivan huippunopeus on 21,3 solmua ja jääluokitus 1A Super.
Laivan pääkoneina on neljä Zgoda-Sulzer 8ZAL40S -dieselmoottoria, jotka yhdessä kehittävät 23 070 kilowatin tehon.
Brian Jacques
Brian Jacques (15. kesäkuuta 1939 Liverpool, Englanti – 5. helmikuuta 2011 Liverpool, Englanti) oli brittiläinen fantasiakirjailija. Hänen perheensä sukujuuret ovat Irlannissa. Lapsena hän kävi St John’s School -nimistä koulua. Kouluaikanaan hänen lempiaineensa oli kirjoittaminen, jossa Jacques oli jopa niin taitava, ettei hänen aina uskottu kirjoittavan itse kouluaineitaan.
M/S Transeuropa
Käyttöhistoria
29. joulukuuta 1994 alus laskettiin vesille. 31. toukokuuta 1995 se luovutettiin Poseidon Schiffahrt OHG:n omistukseen, joka rekisteröi sen Saksan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Lyypekki. 4. kesäkuuta 1995 Transeuropa saapui ensimmäistä kertaa Lyypekkiin, ja saman kuukauden 12. päivänä Finnlines-Poseidon aloitti liikennöinnin aluksella välillä Helsinki–Lyypekki.
Vuonna 2000 alus rekisteröitiin Finnlines Deutschlandin omistukseen. 1. lokakuuta 2001 Transeuropa siirtyi Helsingin ja Travemünden väliseen liikenteeseen.
Brian Jacques
Jacquesilla oli vaimonsa Sandran kanssa kaksi aikuista poikaa Paul ja Sean.
M/S Transeuropa
Käyttöhistoria
13. helmikuuta 2009 Transeuropa siirtyi liikennöimään Lyypekin ja Pietarin välille.
Chris Carmack
Chris Carmack (s. 22. joulukuuta 1980 Washington) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja entinen miesmalli. Hän on tunnettu lähinnä roolistaan O.C:ssa, jossa hänen roolihahmonsa oli Luke Ward. Carmack esiintyi sarjassa ensimmäisellä tuotantokaudella ja näyttäytyi yhdessä toisen tuotantokauden jaksossa. Hän avioitui lokakuussa 2018 Erin Slaverin kanssa. Heillä on syksyllä 2016 syntynyt tytär.
Brian Jacques
Hänen tunnetuin kirjasarjansa on neljätoistaosainen fantasiakirjasarja Redwallin taru. Alun perin Jacques kirjoitti ensimmäisen osan Liverpoolin sokeiden koulun oppilaille. Hänen entinen opettajansa sai kirjoituksen käsiinsä ja näytti sitä Jacquesin tietämättä kustantajalle. Tuloksena syntyi viiden Redwallin taru -romaanin kustannussopimus. Erittäin suositusta sarjasta on tehty ooppera, radiokuunnelma sekä televisio-ohjelma.
Jacques kuoli helmikuussa 2011 sydänkohtaukseen.
M/S Transeuropa
Käyttöhistoria
Lokakuussa 2012 liikenne Lyypekin ja Pietarin välillä lopetettiin, ja Transeuropa siirtyi ajamaan väliä Helsinki–Gdynia. Siirros oli kuitenkin lyhyt, sillä jo joulukuussa 2012 liikenne Gdyniaan siirtyi M/S Finnsailorin vastuulle.
Vuonna 2013 alus siirtyi liikennöimään Kreikan ja Italian välille nimellä Euroferry Olympia, ja sen omistajaksi tuli Atlantica Navigazione. Alus paloi pahoin 18. helmikuuta 2022 Korfun edustalla. Palo sai alkunsa autokannelta ilmeisesti rekkakuskien omatoimisen ruoanvalmistamisen seurauksena.
Aiheesta muualla
Hansa class
Päärnäinen
Kuudes kaupunginosa perustettiin Porin länsilaitaan 1800-luvun lopulla työläisten asuinalueeksi. Aiemmin alueella sijaitsi laaja maakuoppiin rakennettu työläisasuinalue, ns. kuoppakaupunki. Alkuperäinen kaupunginosa käsitti vain nykyisen kaupunginosan itäpuolen. Vuosien varrella kaupunginosaa laajennettiin länteen päin lopulta nykyisen Käppärän kaupunginosan rajalle saakka. Nykyisin kaupunginosa on etenkin nuorten, hyvin toimeentulevien keskuudessa suosittu asuinalue johtuen historiastaan ja idyllisestä ympäristöstään.
Merkitykselliset kohteet
Kuudennessa kaupunginosassa on useita kulttuurihistoriallisesti merkittäviä kohteita, kuten Pumpputori, Kuoppatori, Ukkokoti ja Käpylä sekä sininen rakennus nimeltä Nummi, jossa on asunut tai asuu useita Porista lähtöisin olevia taiteilijoita. Kuukkarissa on ollut myös useita kymmeniä kauppoja ja pienyrityksiä, jotka näkyvät sittemmin asumuksiksi muutetuissa taloissa muun muassa yhä paikallaan olevina entisinä näyteikkunoina tai kyltteinä asuintalojen ulkoseinillä. Alueen pohjoispuolelta kulkevan Maantiekadun varrella on jäljellä myös joitain Venäjän vallan aikaisia ja sellaisenaan Suomessa harvinaisia kolmikielisiä (suomi, ruotsi ja venäjä) katukylttejä.
Kuudennen osan lähiympäristössä sijaitsevat myös Porin vanha hautausmaa, arkkitehtonisesti merkittävä vesitorni sekä vesitorninpuisto.
Kuudennen kaupunginosan pohjoispuolelta löytyvät lisäksi Porin kaupunginsairaala sekä Päärnäisten päiväkoti. Näiden ympäristö kuuluu nykyisin Porin kansalliseen kaupunkipuistoon, joka oli ensimmäinen laatuaan Suomessa.
Henkilöitä
Kuukkarista ovat kotoisin tai siellä ovat vaikuttaneet muun muassa kirjailijat Lauri Levola ja Kari Levola, taiteilija Henry Merimaa sekä Deep Turtle -yhtye. Myös YleX-radiokanavan juontaja Juuso Kallio on asunut Kuukkarissa.
Antônio Carlos Gomes
thumb|Antônio Carlos Gomes. Antônio Carlos Gomes (11. heinäkuuta 1836 – 16. syyskuuta 1896) oli brasilialainen säveltäjä. Hän opiskeli konservatoriossa Rio de Janeirossa. Valmistuttuaan hän sävelsi ensimmäisen oopperansa, A noite do castelon (1861). Vuonna 1864 Gomes matkusti Milanoon opiskelemaan. Siellä hän tapasi myös tulevan vaimonsa, pianisti Adelina Perin. Oopperoidensa lisäksi Gomes sävelsi kolme kirjaa lauluja, kuoromusiikkia ja pianokappaleita.
Sushil Kumar
Sushil Kumar (, s. 26. toukokuuta 1983 Delhi) on intialainen vapaapainija, olympia- ja Aasian kisojen mitalisti sekä maailman- ja Aasian mestari.
60 ja 66 kilogramman painoluokissa kilpaillut Kumar on voittanut painijanurallaan olympiapronssia Pekingistä 2008, hopeaa Lontoosta 2012 ja maailmanmestaruuden Moskovasta 2010. Lisäksi hän on voittanut Aasian kisojen pronssia, neljä mitalia Aasian-mestaruuskilpailuista ja mitaleja Kansainyhteisön kisoista sekä -mestaruuskilpailuista. Ateenan kesäolympialaisissa 2004 Kumar sijoittui sarjassa 60 kg 14:nneksi.
Fuusiojazz
thumb|[[Frank Zappa levytti jazz-rockia ensimmäisten joukossa 1960-luvun lopulla.]] thumb|[[John McLaughlin johti 1970-luvulla jazz-rockia soittanutta The Mahavishnu Orchestraa.]] thumb|[[Return to Foreverin jäsenet (vasemmalta) Lenny White, Stanley Clarke, Chick Corea ja Al Di Meola ovat kaikki eturivin fuusiomuusikoita.]] thumb|[[Joe Zawinul on jopa väittänyt keksineensä fuusion työskennellessään 1960-luvulla Miles Davisin kanssa. Hän luotsasi 1970-luvulla Weather Report -yhtyettä.]] thumb|[[Jaco Pastorius saavutti mainetta virtuoosibasistina.]] Fuusiojazz (tai lyhyemmin fuusio) on 1960-luvulla Yhdysvalloissa syntynyt ja 1970-luvulla suosionsa huipulla ollut musiikin suuntaus, joka yhdistää elementtejä jazzista, populaarimusiikin eri suuntauksista, kuten rockista, sekä usein myös eri maiden etnisestä musiikista. Fuusiojazz-yhtyeet käyttävät usein sekä rockmusiikin että jazzmusiikin tärkeimpiä soittimia, mutta kokoonpanot vaihtelevat hyvin suuresti. Yleisimpiä soittimia ovat sähkökitara, syntetisaattori, rummut, saksofoni, trumpetti, sähköinen kosketinsoitin sekä sähköbasso (joskus myös kontrabasso).
Fuusion monipuolinen traditio
Fuusio ei ole varsinaisesti musiikintyyli, koska se tarkoittaa periaatteessa mitä tahansa musiikkia, jossa jazz-muusikot yhdistävät jazzin ja jonkin populaarimusiikin tai etnisen musiikin tyylin piirteitä keskenään. Voidaan erikseen puhua esimerkiksi ”jazz-rockista”, ”jazz-funkista” tai ”world-fusionista”. Fuusio on siis ennemminkin musiikillinen traditio tai lähestymistapa kuin yksittäinen tyylisuuntaus. Tyypillistä fuusiolle ovat melkein aina jazzille ominaiset pitkät, improvisoidut soolot. Sanaa fuusiojazz voidaan käyttää, kun halutaan painottaa fuusion yhteyttä jazz-traditioon. Loppuliite jazz pudotetaan usein pois silloin, kun on kyse musiikista, joka ei kuulosta juuri lainkaan perinteiseltä jazzilta.
Muita fuusion edustajia
Muista fuusion parissa työskennelleistä muusikoista merkittävimpiä on kitaristi Pat Metheny, joka julkaisi debyyttilevynsä 1976. Hän on jatkanut työtä fuusion parissa yhtyeellään Pat Metheny Group. 1970-luvulla tulivat fuusion kautta tunnetuiksi myös basistit Stanley Clarke ja Jaco Pastorius, jotka olivat tuolloin sähköbasson vaikutusvaltaisimpia taitajia. Edellä mainittujen John McLaughlinin ja Pat Methenyn ohella Larry Coryell, Al Di Meola ja Allan Holdsworth olivat fuusiota levyttäneitä merkittäviä sähkökitaristeja, jotka nousivat pinnalle 1970-luvulla. Fuusiossa kuultiin toisinaan myös viulua. Merkittävimpiin jazz-viulisteihin kuuluva Jean-Luc Ponty on tehnyt 1970-luvulta alkaen monia fuusiolevyjä. Merkittävien fuusiorumpaleiden joukkoon lukeutuvat Tony Williamsin lisäksi The Mahavishnu Orchestrassa tunnetuksi tullut Billy Cobham, Return to Foreverin Lenny White, sekä monien artistien kanssa yhteistyötä tehnyt Alphonso Mouzon.
1980-luvulla tunnetuiksi tulleita fuusion perinteen jatkajia ovat esimerkiksi Chick Corean kanssa työskennelleet rumpali Dave Weckl sekä basisti John Patitucci. Arvostetuimpiin 1980-luvulla pinnalle nousseisiin fuusiokitaristeihin kuuluvat esimerkiksi John Scofield, Scott Henderson, Kazumi Watanabe ja Mike Stern. Oma lukunsa on ollut banjoa soittava Béla Fleck, jonka Fleckstones-nimisessä yhtyeessä soitti myös sähköbasistien kärkinimiin lukeutuva Victor Wooten.
Arvostetuimmat fuusiomusiikin tekijät ovat yleensä jazz-tradition edustajia. Poikkeuksena tästä on esimerkiksi monipuolinen säveltäjä ja kitaristi, Frank Zappa, joka on julkaissut muutamia merkittäviä jazz-rock-levyjä. Esimerkkinä voidaan mainita niin ikään jazz-rockin parissa työskennelleet kitaristit Jeff Beck ja Steve Morse, joista jälkimmäinen on Dixie Dregs -fuusioyhtyeen johtaja. Suomessa fuusion keskeinen vaikuttaja on ollut saksofonisti Eero Koivistoinen.
Musiikillisia kiistoja
Perinteisen jazzin ystävät eivät usein mieltyneet fuusiolevyihin, vaan pitivät näiden tekijöitä jazz-tradition pettureina. Nämä kiistat jatkuvat edelleen. Monet akustisen jazzin suosijat ovat sitä mieltä, että Miles Davis lähti aikanaan väärään suuntaan. 1970-luvun lopulla popmusiikki muuttui kaupallisemmaksi, kun esimerkiksi diskon suosio kasvoi ja progressiivisen rockin suosio haihtui. Fuusioon tämä kaupallinen käänne vaikutti vahvistamalla ”smooth jazziksi” kutsuttua tyyliä, jota voidaan luonnehtia lähinnä kevyeksi jazz-vaikutteiseksi instrumentaalimusiikiksi. Tätä suuntausta edustivat esimerkiksi Bob James ja David Sanborn. Smooth jazz on usein ristiriitaisia tunteita herättävä tyyli myös fuusion ystävien keskuudessa.
Fuusiosta ei tullut jazzin uutta valtavirtaa, vaan useat keskeisistä nuorista jazz-muusikoista ovat pitäytyneet bebop-vaikutteisessa akustisessa jazzissa. Fuusio on kuitenkin jatkanut olemassaoloaan, ja saanut lukuisia uusia merkittäviä edustajia 1970-luvun jälkeenkin. 1970-luvulla tyypilliset rohkeat vaikutteet avantgarde-jazzista ja psykedeelisestä rockista ovat poistuneet, ja nykyään tehtävä fuusio on enimmäkseen hillitympää jazz-rockia tai jazz-funkia.
Keskeisimpiä fuusiolevyjä
(Luokitukset ovat suuntaa antavia, mutta antavat jonkinlaista kuvaa fuusion kentästä. Huomaa, että samat artistit vaihtavat tyyliään usein, mikä näkyy listassa.) thumb|[[Allan Holdsworthia on pidetty fuusion taitavimpiin kuuluvina kitaristeina.]]
Étangs Noirs/Zwarte Vijversin metroasema
Étangs Noirs (Zwarte Vijvers) on Brysselin metron asema Molenbeek-Saint-Jeanin kunnassa. Sitä käyttävät linjojen 1 ja 5 junat. Se avattiin vuonna 1981.
John Phillips (astronautti)
thumb|200px|John Phillips työskenteli 5.5.2005 Elektron-happigeneraattorin parissa [[Kansainvälinen avaruusasema|Kansainvälisellä avaruusasemalla]] John L. Phillips (s. 15. huhtikuuta 1951 Fort Belvoir, Virginia) on yhdysvaltalainen astronautti. Hän on asunut lapsena pisimpään Scottsdalessa, Arizonassa ja tuli ylioppilaaksi Scottsdalen lukiosta 1966. Hän valmistui U.S. Naval Academystä 1972. Siellä hän hankki kandidaatin tutkinnon matematiikassa ja venäjän kielessä. Hän opiskeli diplomi-insinööriksi pääaineena lentotekniikka ja valmistui University of West Floridasta 1974. Hän hankki maisterin tutkinnon luonnontieteestä ja väitteli geofysiikasta University of Californiasta, Los Angeles (UCLA) 1984 ja 1987, vastaavasti.
Phillipsistä tuli laivaston lentäjä marraskuussa 1974. Hän lensi Vought A-7 Corsair -hävittäjää Naval Air Station Lemooressa ja palveli Attack Squadron 155:ssä USS Oriskany- ja USS Roosevelt -lentotukialuksilla. Hän on toiminut värvaysupseerina Albanyssä, New Yorkissa, ja lensi CT-39 Sabrelineria Naval Air Station North Islandissa, Kaliforniassa. Phillipsillä on yli 4 400 lentotuntia ja 250 tukialuslaskua. Hän oli Laivaston reservissä 1982–2002 A-7-lentäjänä ja muissa tehtävissä. Hänen sotilasuransa päättyi 2002 Captain, USNR, arvolla.
Tieteellinen ura
1982 Phillips lähti laivastosta ja aloitti jatko-opinnot UCLAssa. Siellä hän tutki NASAn Pioneer Venus -aluksen dataa. Kun hän väitteli, hän sai J. Robert Oppenheimer Postdoctoral Fellowshipin Los Alamos National Laboratoryyn ja otti pysyvän viran sieltä 1989. Hän tutki aurinkoa ja avaruussäätä. Vuosina 1993–96 hän oli Solar Wind Plasma Experiment -instrumentin päätutkija (ESA:n Ulysses-aluksen laite). Hän on tehnyt 156 tieteellistä artikkelia.
Palkintoja
Opinnoistaan Phillips sai National Merit Scholar -palkinnon, hän valmistui toiseksi parhaana (902 oppilaasta) U.S. Naval Academystä. Hän on saanut kaksi NASAn Group Achievement Awards -palkintoa ESAn Ulysses-missiosta ja työstään Los Alamos National Laboratoryssä hän sai Distinguished Performance Award -palkinnon 1996. Hän on saanut NASA Space Flight Medal -mitalin ja useita mitaleita sotilasuransa aikana.
Perhe
Hänen vaimonsa on Laura Jean Doell, jonka syntypaikka on Scotia, New York. Heillä on kaksi lasta.
Harrastuksia Phillipsillä on hiihto, kanootilla soutaminen, retkeily ja kuntoilu.
Astronautti
NASAan hänet valittiin astronautiksi huhtikuussa 1996. Hän aloitti koulutuksensa Johnson Space Centerissä elokuussa 1996.
Hän lensi STS-100-sukkulalennolla 19. huhtikuuta – 1. toukokuuta 2001 ja viipyi avaruudessa 12 päivää. Tämä miehistö asensi Canadarm-2-nosturin avaruusasemaan.
15. huhtikuuta 2005 klo 00:55 (UTC) hän lensi Sojuz-kantoraketilla ja -avaruusaluksella ISS-avaruusasemalle (ISS Expedition-11). Hän viipyi asemalla kuusi kuukautta. Phillipsin asema oli Flight Engineer tai NASA Science Officer eli lentotehtävä oli teknis-tieteellinen. Mukana lennolla olivat myös Venäjän Sergei Krikaljov ja ESA:n Roberto Vittorio.
Metsätalousinsinööri
Metsätalousinsinööri (AMK) (lyhenne MTI ) on metsätalouden ammattikorkeakoulututkinto, ohjeelliselta laajuudeltaan 240 opintopistettä (4 vuotta). Se on ainoa insinööritutkinto, joka ei kuulu tekniikan ja liikenteen osastojen koulutustarjontaan. Koulutusta järjestävät ammattikorkeakoulujen luonnonvara- ja ympäristöalan yksiköt eri puolella Suomea Hämeen, Kaakkois-Suomen, Pohjois-Karjalan, Lapin ja Tampereen ammattikorkeakouluissa sekä ruotsinkielisessä Yrkeshögskolan Noviassa.
Koulutus koostuu yleisaineista (kuten kielet, matemaattiset aineet, viestintä) sekä ammatillisista aineista (muun muassa ekologia, metsänhoito, puunhankinta, luonnonhoito, metsäsuunnittelu, liiketoimintaosaaminen). Koulutus sisältää myös työelämälähtöisiä projektiopintoja sekä työharjoittelua.
Metsätalousinsinöörit toimivat työelämässä erilaisissa asiantuntija-, työnjohto-, koulutus-, neuvonta- ja suunnittelutehtävissä sekä monenlaisissa projekteissa.
Jalkapallon alle 20-vuotiaiden naisten maailmanmestaruuskilpailut 2010
Jalkapallon alle 20-vuotiaiden naisten maailmanmestaruuskilpailut 2010 olivat järjestyksessään viidennet alle 20-vuotiaiden naisten MM-kilpailut. Ne pelattiin Saksassa 13. heinäkuuta – 1. elokuuta 2010. Kisapaikkakuntina olivat Augsburg, Bielefeld, Bochum ja Dresden.
MM-lopputurnaukseen selviytyi järjestäjämaa Saksan lisäksi viisitoista maata. Euroopasta mukana olivat Englanti, Ranska, Ruotsi ja Sveitsi, Aasiasta Etelä-Korea, Japani ja Pohjois-Korea, Oseaniasta Uusi-Seelanti, Afrikasta Ghana ja Nigeria, Pohjois-Amerikasta Costa Rica, Meksiko ja Yhdysvallat sekä Etelä-Amerikasta Brasilia ja Kolumbia. Joukkueet pelasivat neljässä neljän joukkueen alkulohkossa, joista kustakin kaksi parasta pääsi puolivälieriin. Puolivälierien voittajat pelasivat välierissä, joiden voittajat pelasivat mestaruudesta loppuottelussa ja häviäjät kolmannesta sijasta pronssiottelussa.
Mestaruuden voitti Saksa, jolle mestaruus oli naisten tässä ikäluokassa toinen. Hopeaa saavutti loppuottelun maalein 2–0 hävinnyt Nigeria, ja pronssia sai Etelä-Korea, joka voitti pronssiottelussa Kolumbian 1–0. Muut puolivälieräjoukkueet olivat oman alkulohkonsa voittaneet Meksiko, Ruotsi ja Yhdysvallat sekä lohkokakkoseksi Ruotsin jälkeen sijoittunut Pohjois-Korea.
Turnauksen paras maalintekijä oli kymmenen maalia tehnyt Saksan Alexandra Popp, joka palkittiin myös turnauksen parhaana pelaajana. Parhaaksi maalivahdiksi valittiin Yhdysvaltain Bianca Henninger.
Osmoottinen paine
Liuos, jonka osmoottinen paine on sama kuin plasman, on iso-osmoottinen. Hypo-osmoottinen on liuos, jolla on matalampi osmoottinen paine ja hyperosmoottinen on liuos, jonka osmoottinen paine on korkeampi.
Kemiassa osmoottinen paine ilmaistaan matemaattisesti
,
jossa π on osmoottinen paine atmosfääreinä, i on van 't Hoffin kerroin, M on liuoksen molaarisuus, R on kaasuvakio ja T on lämpötila kelvineinä.
Valkoposkihanhi
Koko ja ulkonäkö
Linnun hopeanvalkoinen alapuoli on kupeiltaan harmaan poikkijuovainen. Musta- ja valkojuovainen yläpuoli on harmaa. Pään valkoista väriä on yllättävän vaikea nähdä linnun lentäessä kauempaa, jolloin valkoposkihanhen paras tuntomerkki erotuksena sepelhanhen B. b. bernicla -alalajiin on valkoisen vatsan ja mustan rinnan voimakas kontrasti. Vaaleanharmaata siiven yläpintaa voi myös joskus käyttää tuntomerkkinä. Valkoposkihanhen siipiväli on 120–142 cm, ja siivet ovat vähän pidemmät kuin sepelhanhella. Valkoposkihanhen siiveniskut ovat hieman hitaammat kuin sepelhanhella, mutta yhtä nopeat kuin tundrahanhella.
Kanadanhanhesta valkoposkihanhi eroaa muun muassa pienemmän kokonsa ja värityksen puolesta; kanadanhanhella ei ole mustaa rintaa ja valkoista otsaa. Valkoposkihanhen voi sekoittaa kauempaa myös pikkukanadanhanheen, jonka kanssa se on samaa kokoluokkaa ja omaa samoja piirteitä, kuten lyhyen nokan ja typäkän olemuksen. Läntiseen Eurooppaan harhautuneet pikkukanadanhanhet on lähes aina havaittu Grönlannista saapuneiden valkoposkihanhien seurassa.
Nuori lintu on hyvin samannäköinen kuin vanha, ja eroaa lähinnä kupeiden epäselvemmän poikkijuovituksen, mutta myös rinnan ja kaulan heikomman mustan värin perusteella. Nuoren linnun vaaleat höyhenet yläpuolella ovat vähemmän puhtaanvalkoiset kuin vanhalla, ja tummanharmaat sekä mustat kuviot ovat epäselvemmät. Myöskään pään valkea väritys ei ole niin kellansävyinen kuin vanhalla linnulla. Naaman tummatäpläisyys vaihtelee, eikä ole siksi luotettava ikätuntomerkki.
Äänet
Valkoposkihanhi on äänekäs lintu ja sen nenäsointinen, kimeä, yksitavuinen ”ka”-ääni kuuluu usein erikorkuisina ääntelevästä parvesta. Ääni voi muistuttaa pienen koiran haukahduksia. Valkoposkihanhen ääni on yleensä korkeampi kuin lumihanhen. Myös siivet muodostavat ääntä linnun lentäessä.
Levinneisyys
Valkoposkihanhet pesivät Pohjoisen jäämeren ympäristössä, ja niiden tärkeimmät pesimäalueet sijaitsevat rannikkotundralla Vienanmereltä itään Venäjällä, kuten Novaja Zemljan saarella, mutta myös Huippuvuorilla Norjassa ja Grönlannissa. Ne talvehtivat Pohjanmeren rannikoilla Alankomaissa, Belgiassa, Saksassa ja Tanskassa, mutta myös Norjan eteläosassa, Irlannissa ja Skotlannissa. Valkoposkihanhien määräksi maailmassa arvioitiin vuonna 2015 noin 880 000 aikuista lintua ja kannan on arveltu jatkavan kasvuaan.
Venäjällä pesivät valkoposkihanhet muuttavat huhtikuun lopulla pohjoiseen Viron kautta, josta ne jatkavat Suomenlahtea ja Itä- ja Kaakkois-Suomea pitkin Jäämerelle runsaslukuisena muutaman päämuuttopäivän ajan toukokuun loppupuolella. Syysmuutto tapahtuu pidemmällä aikavälillä syys-lokakuussa, eikä ole yhtä näyttävää kuin kevätmuutto. Valkoposkihanhi esiintyy pesimäalueillaan touko-kesäkuusta elo-syyskuuhun. Laji muuttaa syyskuussa jokavuotisten levähdysaluiden kautta etelään ja saapuu talvehtimisalueelle syyskuun lopussa. Takaisin pesimäalueille valkoposkihanhi muuttaa huhti-toukokuussa, mutta voi jäädä 20–30 päiväksi levähtämään matkan varrelle ennen jatkamista pohjoiseen.
Valkoposkihanhi pesii edellä mainittujen tundra-alueiden lisäksi myös Islannissa, Ruotsissa, Suomessa, Virossa, Belgiassa, Saksassa, Alankomaissa sekä manner-Tanskassa ja -Norjassa. Itämerellä ensimmäinen pesintä löydettiin 1970-luvun alussa Ruotsin Gotlannista, joka on lajin muuttoaikainen levähdysalue. Eri lähteiden mukaan kyse oli joko villeistä hanhista tai sitten nykytietämyksen mukaan kesyistä hanhista, jotka oli vapautettu paikallisesta hanhitarhasta. Sen jälkeen laji alkoi runsastua Itämerellä aluksi hitaasti, mutta 1980-luvulta lähtien nopeammin. Suomessa ensimmäinen pesintä löydettiin Inkoon saaristosta vuonna 1981 ja kantaa on sen jälkeen lisätty istutuksilla eläintarhoista, kuten Korkeasaaresta 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa. Suomen pesimäkanta kasvoi voimakkaasti 2000-luvulla ja vuonna 2010 pesimäkannan kooksi arvioitiin 3 800 paria. 1990-luvun lopulta lähtien valkoposkihanhia on pesinyt Suomessa Itämeren rannikoiden lisäksi myös yksittäisillä sisämaan järvillä.
Levinneisyys Suomessa
Suomen ensimmäiset pesivät valkoposkihanhet tavattiin Turussa ja Inkoossa 1980-luvun alkupuolella. Ruotsissa oli ensimmäinen pesintä tapahtunut Gotlannissa vuonna 1971. Helsingissä on Korkeasaaressa pidetty tarhattuja valkoposkihanhia. Niiden joukkoon asettui luonnonvarainen pari vuonna 1987. Niiden poikaset vapautettiin yhdessä Korkeasaarten omien poikasten kanssa syksyisin vuosina 1987–90. Niiden toivottiin asettuvan luonnonvaraisten, muuttomatkoillaan ohi kulkevien parvien joukkoon. Näin ei kuitenkaan tapahtunut. Vapautettuja lintuja oli 52 yksilöä, jotka oli rengastettu. Ne asettuivat seuraavina kesinä Kruunuvuorenselän luodoille, Suomenlinnaan ja Korkeasaareen. 1990-luvulla kanta oli voimakkaassa kasvussa. Näin oli syntynyt pääkaupunkiseudun valkoposkihanhikanta.
Syyskuun 2016 hanhilaskennassa havaittiin Suomessa noin 28 500 yksilöä. Määrä on lisääntynyt 14 prosenttia vuodesta 2015 ja se on 9 prosenttia enemmän kuin edellisenä huippuvuonna, joka oli vuosi 2014. Kanta taantui hieman vuonna 2015. Eniten valkoposkihanhia tuli aiempien vuosien tapaan pääkaupunkiseudulle – Siuntion ja Sipoon väliselle alueelle – missä laskettiin yhteensä 10 400 yksilöä. Muualla havaittiin valkoposkihanhia seuraavasti: Mynämäki: 5 600 hanhea; Turku: 2 800; Pori: 2 250; Kotkan–Haminan alue: 1 100; ja Vöyri: 800. Sisämaan valkoposkihanhet keskittyivät Hollolan ja Lahden alueelle, jossa havaittiin 820 lintua.
Elinympäristö
Valkoposkihanhi pesii arktisen alueen puoliaavikkoisilla tundra-alueilla Grönlannissa, kivikoissa, kallioilla, jyrkänteillä, kivikkoisilla mäillä ja Huippuvuorten saarilla lähellä kosteikkoja kuten järviä, jokia ja soita sekä vuonojen yläosissa, rannoilla, kosteilla niityillä ja liejumailla. Toisinaan pesimäalueilla voi olla vielä lunta valkoposkihanhen saapuessa sinne, jolloin se siirtyy ruokailemaan merilintujen ulosteiden ravitsemien reheväkasvuisten vuorenrinteiden eteläseinämille ennen siirtymistä alas pesimäpaikoille. Laji palaa myös sulkasadon jälkeen rinteille ruokailemaan ennen syysmuuttoa. Poikasten kuoriuduttua valkoposkihanhiperheet voivat lähteä kivikkoisilta alueilta kasvipeitteisimmille tundrajärvien ja jokien ympäröimille alueille.
Pesimäkauden ulkopuolella laji viihtyy vuoroveden vaikuttamilla liejumailla, marskimailla ja rantaniityillä etenkin karuilla laitumilla ja viljelymailla. Viljelymaat ovat muodostuneet lajin talvehtimisaluiden tärkeimmiksi ruokailupaikoiksi.
Lisääntyminen
Valkoposkihanhi pesii pienissä, mutta usein tiivissä koloniassa jossa on 5–50 paria, mutta joskus yksinäänkin tai jopa 150 parin kolonioissa. Se käyttää samaa pesimäpaikkaa vuosi toisensa jälkeen ja saatta joskus pesiä myös merilintujen seassa. Pesä on matala painauma maassa, johon on laitettu kasvillisuutta kivisen maaston päälle. Pesä voi sijaita kallion jyrkänteillä ja kielekkeillä, matalan mäen huipulla tai matalilla kasvillisuuden peittämillä kummuilla ja lumelta vapailla alueilla jokiuomien saarissa. Se voi tehdä pesänsä myös heinikkoon saarelle tai luodolle. Pesimäpaikalle kertyy pesimämateriaalia, koska laji pesii samassa paikassa vuosi toisensa perään.
Valkoposkihanhi pesii touko-heinäkuussa ja munii 4–6 valkoista munaa. Naaras hautoo munia noin 25 vuorokautta. Lentokyvyn poikaset saavuttavat 7 viikon ikäisinä.
Valkoposkihanhi voi poikkeustapauksessa lisääntyä kanadanhanhen kanssa. Tuloksena syntyvä risteymä on ulkonäöltään suurin piirtein kantalajiensa välimuoto, mutta väritykseltään niitä ruskeasävyisempi.
Käyttäytyminen
Valkoposkihanhi muuttaa korkealla säännöllisinä auroina tai suorina jonoina. Joskus muutto voi tapahtua myös rykelminä, joiden takaosat venyvät auroiksi ja jonoiksi. Talvisin valkoposkihanhet kerääntyvät suurparviksi pelloille ja rantaniityille.
Poikasten kuoriuduttua aikuiset linnut menettävät lentokykynsä 3–4 viikoksi heinä-elokuussa. Poikasten ollessa pienikokoisia saattaa valkoposkihanhiemo käyttäytyä aggressiivisesti, jos ihminen tulee liian lähelle. Tavallisesti hanhet pitävät turvaväliä ihmiseen ja lähtevät karkuun, jos ihminen tulee liian lähelle.
Valkoposkihanhet pesivät myös Grönlannin sisämaan korkeilla jyrkänteillä, jossa pesät ovat turvassa naaleilta. Poikasten kuoriuduttua vanhemmat lentävät alas jyrkänteen juurelle ja kutsuvat poikasiaan. Poikaset tulevat äänen perässä jyrkänteeltä alas holtittomasti liukuen ja pyörien, mutta kuin ihmeen kaupalla selviävät hengissä alas.
Vanhin Euroopasta löydetty valkoposkihanhi oli 28 vuoden ja 2 kuukauden ikäinen, kun se löydettiin kuolleena Britanniasta.
Ravinto
thumb|Valkoposkihanhi kuvattuna [[neuvostoliittolaisessa vuoden 1972 postimerkissä.]] Valkoposkihanhi on kasvinsyöjä. Sen ruokavalio koostuu lehdistä, ruohoista, saroista, vesikasveista, sammalista ja etenkin talvella erilaisista ruohokasveista kuten valkoapilasta, ja pensaista, varsinkin tundrapajusta. Se voi myös syödä viljaa ja vihanneksia talvella. Ravintonaan valkoposkihanhi käyttää myös ruohojen versoja, levää ja viljanoraita. Muuttoaikoina se käyttää ravintonaan pelloilla erityisesti apilaa. Valkoposkihanhet ulostavat runsaasti ja sen suosimilla nurmilla on siten paljon ulostepötkylöitä. Uloste hajoaa kuitenkin nopeasti ja koostuu pääosin hajonneesta ruohosta. Valkoposkihanhen uloste ei aiheuta terveyshaittaa ihmiselle nurmikoiden normaalissa virkistyskäytössä.
Eräällä valkoposkihanhien talvehtimisalueella Iso-Britanniassa tehtiin tutkimus, jossa selvitettiin, että valkoposkihanhi ruokailee mieluusti niityillä, joissa kasvaa reilusti englanninraiheinää ja valkoapilaa. Laji suosi 4–10 hehtaarin ja vältti alle 2–3 hehtaarin laajuisia ruokailualueita. Optimaaliset ruokailualueet sijaitsivat alle viiden kilometrin päässä yöpymispaikasta, ja pisimmillään lintu lensi ruoan perässä seitsemän kilometrin päähän. Hanhet ruokailivat mieluiten sellaisilla alueilla, jossa kasvillisuus oli alle 10 senttimetriä korkeaa, optimaalisen korkeuden ollessa kaksi senttimetriä. Alueet oli leikattu säiliörehun käyttöön ja sitten laidunnettu. Laji myös suosi huomattavasti enemmän typellä lannoitettuja alueita kuin lannoittamattomia.
Suojelu ja lainsäädäntö
Valkoposkihanhi on suojeltu koko sen esiintymisalueella, mutta ennen ihminen metsästi lajia ja keräsi sen munia ja untuvia. Valkoposkihanhi voi myös häiriintyä muiden lintulajien metsästyksestä, vaikka sitä itseä ei metsästettäisikään. Laji kärsii mahdollisesti myös maanviljelijöiden vainosta, koska laji käyttää talvehtimisalueillaan samoja laitumia kuin karja. Huippuvuorilla pesivää kantaa verottavat naalit, jotka käyvät rosvoamassa pesiä. Valkoposkihanhi kärsi 1900-luvun alkupuoliskolla metsästyksen lisäksi talvehtimisympäristöjen heikkenemisestä, mutta 1900-luvun jälkipuoliskolla kanta alkoi suojelutoimien johdosta kasvaa. Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan lajia potentiaalisesti uhkaavia tekijöitä ovat myös ilmastonmuutos, ankarat sääolot ja muuttuvat pesimäympäristöt. IUCN on luokitellut valkoposkihanhen elinvoimaiseksi lajiksi vuodesta 1988 lähtien.
Valkoposkihanhi kuuluu Euroopan unionin lintudirektiivin I liitteeseen eikä lajia ole mainittu lintudirektiivin II liitteessä. Tämän vuoksi valkoposkihanhi suojeluun on kiinnitettävä erityistä huomiota kaikissa EU:n jäsenmaissa ja sen metsästykseen vaaditaan maakohtainen poikkeama. Valkoposkihanhi on rauhoitettu Suomessa luonnonsuojelulailla, ja sen ohjeellinen korvausarvo on 336 euroa. Valkoposkihanhea on ajettu vapaasti metsästettäväksi riistalinnuksi muun muassa Suomen Metsästäjäliiton aloitteesta jo vuosikausia. Virossa valkoposkihanhia on metsästetty vuodesta 2004 pelloilta syksyisin ja Ruotsissa valkoposkihanhia metsästetään viljelmien suojelemiseksi. Suomessa ELY-keskus voi myöntää poikkeusluvan.
The Barnacle Goose Management Scheme -järjestö (BGMS) Skotlannissa suosittelee lannoitteita käyttävien viljelysmaiden rajanaapureita perustamaan suojelualueita valkoposkihanhen talvehtimisparville silloin kun hanhet ovat paikalla, esimerkiksi syksyllä ja talvella, ja silloin kun laitumilta on karja poissa. Järjestö myös maksaa korvauksia viljelijöille, jotka hallinnoivat laidunmaita suojelualueiden ulkopuolella vähentääkseen valkoposkihanhien aiheuttamaa häiriötä ja ajavat parvia pois.
Historiassa
Valkoposkihanhet pesivät aiemmin Jäämerellä, eikä poikasia nähty Euroopassa. Keskiajalla ja vielä renessanssin aikana valkoposkihanhien ajateltiin kuoriutuvan puunrunkoihin kertyvistä siimajalkaisista hanhenkauloista, jotka muistuttavat jossain määrin pientä hanhea. Niinpä hanhea saatettiin pitää kalana ja jopa kasvina, jota voitiin syödä paaston aikana. Kasviksi se on mainittu muun muassa Giraldus Cambrensiksen kirjoittamassa Irlannin kuvauksessa Topographia Hibernica vuodelta 1185. Hanhi mainitaan myös Kasvien historiassa vuodelta 1597
Roda JC
Sportvereniging Roda Juliana Combinatie Kerkrade eli Roda JC on alankomaalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1962. Seura on kotoisin Kerkraden kaupungista, ja se pelaa maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Eerste divisiessä, jonne se putosi keväällä 2018. Seura ja sen kannattajat ovat ylpeitä kaivostyöläisjuuristaan. Rodan paikallisvastustajia ovat MVV Maastricht, Fortuna Sittard ja VVV Venlo. Rodan kannattajilla on ystävyyssuhde rajanaapuri Alemannia Aachenin ja belgialaisen KV Mechelenin kannattajien kanssa.
Historia
Seuran monimutkaiseen historiaan liittyy useita seurojen välisiä fuusioita. Vuonna 1954 SV Kerkrade (perustettu 1926) ja SV Bleijerheide (1914) muodostivat yhdistyessään seuran nimeltä Roda Sport. Samana vuonna fuusioituvat myös seurat Rapid '54 (1954) ja amatöörijoukkue Juliana (1910), muodostaen seuran nimeltä Rapid JC. Kesäkuussa 1962 Roda Sport ja Rapid JC yhdistivät voimansa muodostaen nykyisin tunnetun Roda JC:n. Taloudellisista vaikeuksista kärsivä seura julisti keväällä 2009 suunnitelman yhdistymisestä naapurikaupungin Fortuna Sittardin kanssa kaudeksi 2009–2010 muodostaen seuran nimeltä Sporting Limburg. Fuusio kaatui lopulta Limburgin maakunnan taloudellisen tuen puutteeseen. Suunnitelma sai aikaan raivoisia vastalauseita joukkueen kannattajien keskuudessa huipentuen kannattajakatsomon penkkien tuhoamiseen kotiottelussa Ajaxia vastaan 5. huhtikuuta 2009.
Autobahn A8 (Sveitsi)
Autobahn A8 on moottoritie Keski-Sveitsissä.
Roda JC
Historia
Noustuaan vuonna 1973 Eredivisieen Roda JC pysyi pääsarjatasolla kautta 2014–2015 lukuun ottamatta kevääseen 2018 asti. Kaudella 2008–2009 Roda säilytti sarjapaikkansa vasta monivaiheisen karsintasarjan jälkeen voitettuaan ratkaisevan uusintaottelun Cambuur Leeuwardenia vastaan rangaistuspotkukilpailussa. Roda JC:n paras sijoitus kotimaan sarjasta on kaudelta 1994–1995, jolloin keltamustat nousivat sarjassa toiselle sijalle mestaruuden voittaneen AFC Ajaxin kintereillä ollen ainut joukkue, joka ei hävinnyt sarjassa Ajaxille. Seura on pelannut Hollannin Cupin finaalissa kuudesti, voittaen kilpailun kahdesti. Paras saavutus Euroopan kentiltä on UEFA Cupin neljännesvälieräpaikka 2001–2002, jolloin suurseura AC Milan oli parempi vasta rangastuspotkukilpailun jälkeen.
Autobahn A8 (Sveitsi)
Reitti
A8:n reitti on vain pieneltä osin moottoritietä. Valtaosa reitistä on 2-kaistaista moottoriliikennetietä ja iso osa 2-kaistaista maantietä. Tie kulkee Bernin, Obwaldenin ja Nidwaldenin kantonien alueella.
Rakennushankkeet
N8-tiellä on menossa useita rakennushankkeita, erityisesti Obwaldenin alueella.
KTM (yritys)
thumb|300px|Mika Kallion 125 cm³ KTM-moottoripyörä. Kronreif, Trunkenpolz, Mattighofen eli KTM on itävaltalainen moottoripyörävalmistaja. Yhtiön perusti Mattighofenissa vuonna 1934 insinööri Hans Trunkenpolz nimellä Kraftfahrzeuge Trunkenpolz Mattighofen, jolloin se oli vielä metallityöpaja.
Historia
Vuonna 1953 yhtiö ryhtyi valmistamaan moottoripyöriä. Tuolloin tehtaan 20 työntekijää valmisti kolme pyörää päivässä. Vuonna 1955 liikemies Ernst Kronreif tuli yhtiön osakkaaksi, jolloin sen nimi muutettiin nykyiseksi. Hans Trunkenpolz kuoli vuonna 1962. Alkuaikoina lähes kaikki moottoripyörien osat valmistettiin KTM:n omassa tehtaassa.
1992 yhtiö ajautuu konkurssiin. KTM jaettiin kolmeen yhtiöön:
Moottoripyöriä valmistava osa onnistui vakuuttamaan sijoittajat ja teki vakuuttavan paluun huipulle. Ruotsalaisen Husabergin osto vuonna 1995 ja uusi "hard enduro" -konsepti puri ostajiin ja KTM valmistaa nykyään noin 80 000 moottoripyörää vuosittain liikevaihdon ollessa lähes puoli miljardia euroa.
KTM on satsannut voimakkaasti katukäyttöisiin moottoripyöriin, erityisesti nk. matkaenduroihin. Tätä suunnitelmaa ovat toteuttaneet viime vuosien 950 Adventure, 990 Adventure ja 950 Super Enduro. Vuonna 2008 tuli KTM:ltä ensimmäinen kilpapyörä katukäyttöön - KTM RC8. Sen moottori on viritetty versio 990 Adventuren LC8:sista. KTM:n myydyin malli on EXC 125. Nykyään KTM on osa Husqvarna Motorcycles -yritystä.
Autovalmistus
pienoiskuva|KTM X-Bow. Yritys valmistaa myös KTM X-Bow -urheiluautoa. X-Bow esiteltiin Geneven autonäyttelyssä vuonna 2007. X-Bow:n moottori on kaksilitrainen turboahdettu 237 hevosvoiman moottori Volkswagen Golf GTI:stä, joka sijaitsee kuljettajan takana. Auton runko on hiilikuitua ja jousituksen osat ovat näkyvillä. Istuimen paikka on kiinteä ja ratin sekä polkimien asentoa voi säätää kuljettajan koon mukaan. X-Bow GT2 on kilpa-auto, joka käyttää Audin valmistamaa 2,5 litran moottoria. Moottori tuottaa 530 hevosvoimaa ja autossa Holingerin kuusivaihteinen manuaalinen vaihteisto. X-Bow GT-XR on katuversio GT2-luokan kilpa-autosta. GT-XR on katettu, painaa ja käyttää Audin 2,5 litran TFSI-moottoria.
Kilpaurheilu
KTM on laajentanut moottoriurheilun puolelle. Erityisesti se on saavuttanut suosiota Pariisi–Dakar-aavikkorallissa, jossa sen pyörillä on otettu nyt 9 voittoa peräkkäin (2001-2010, -08 kisa peruttiin). 2003 lähtien KTM on osallistunut myös MotoGP-sarjaan. Suomalainen Mika Kallio ajoi Red Bull KTM-tallissa vuoteen 2008. Suurimmat menestyksensä merkki on kuitenkin saavuttanut endurossa ja motocrossissa. 1990-luvun loppupuolella KTM nousi motocrossin MM-sarjassakin varteenotettavaksi japanilaismerkkien haastajaksi. 2000-luvulla merkillä on saavutettu lajeissa lukuisia maailman-, Euroopan-, Pohjoismaiden ja Suomenmestaruuksia.
Vuosikymmenen puolivälissä kilpailumenestys on nostanut KTM:n enduro- ja motocrosspyörät monessa Euroopan maassa myynnissä jo japanilaismerkkien ohi. KTM-tallissa ajoi kaudella 2008 11-kertainen maailmanmestari sekä 2-kertainen GNCC-sarjan mestari Juha Salminen sekä viisinkertainen maailmanmestari Samuli Aro. Salmisen ja Aron jälkeen menestynein endurokuljettaja on Marko Tarkkala. Menestynein ulkomaalainen on kaksinkertainen maailmanmestari Ivan Cervantes.
Roni Nuttunen
Roni Nuttunen (s. 1990 Raisio) on suomalainen pöytäjääkiekkoilija, joka edustaa Spjalerance-nimistä seuraa. Hän on voittanut maailmanmestaruuden vuosina 2007 ja 2009. Nuttunen oli heinäkuussa 2019 Kansainvälisen pöytäjääkiekkoliiton maailmanrankingissa sijalla 7. Nuttunen on yksi kaikkien aikojen menestyneimmistä pöytäjääkiekkoilijoista.
Nuttusen tuloksellisesti uran parhaimmat vuodet olivat 2007–2012. Hän voitti tuona aikana kaksi maailmanmestaruutta ja johti maailmanrankingia ylivoimaisesti.
Varhaiset vaiheet
Nuttunen aloitti pelaamisen vuoden 2000 marraskuussa. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti alle 13-vuotiaiden suomenmestaruuden. Finaaleissa hän voitti Otso Kuokan 2–0. Vuotta aikaisemmin Nuttunen oli hävinnyt Kuokalle samaisen sarjan finaaleissa. Ensimmäisessä virallisessa rankingturnauksessaan vuonna 2002 Nuttunen sijoittui avoimen sarjan SM-kilpailuissa sijalle 50. Turnaukseen osallistui 73 pelaajaa.
Nuttunen voitti vuonna 2003 alle 18-vuotiaiden suomenmestaruuden voitettuaan finaaleissa Jani Kososen. Nuttunen puolusti samana vuonna alle 13-vuotiaiden suomenmestaruutensa. Myös U13-sarjassa Nuttusen pahin uhkaaja oli hopealle sijoittunut Kosonen. Samana vuonna Nuttunen voitti myös Naantalin ja Nurmon ranking-kilpailujen juniorisarjat. Molempien kilpailujen finaalissa kaatui Toni Pirhonen. Nuttunen jatkoi voittoputkeaan nappaamalla kullan myös Helsinki Openin juniorisarjasta. Nuttunen voitti 2004 koko Helsinki Openin kaataen finaaleissa Kristian Iso-Tryykärin ja uudestaan vuonna 2005, jolloin vastustaja oli jälleen Iso-Tryykäri. Nuttunen voitti seuraavana vuonna Riga Cupin, johon osallistui yli 130 pelaajaa.
Nousu tähdeksi
Juniorivuosiensa aikana Nuttunen voitti 33 mitalia juniori- ja nappulasarjoista. Hän pelasi 2000-luvulla kolme kertaa junioreiden MM-kilpailuissa ja voitti kaksi maailmanmestaruutta. Vuonna 2005 Nuttunen voitti finaalissa venäläisen Ivan Zaharovin ja 2007 latvialaisen Edgars Caicsin. Nuttunen teki historiaa vuonna 2007 Moskovassa voittamalla ensimmäisenä suomalaisena avoimen sarjan maailmanmestaruuden. MM-finaaleissa Nuttuselle hävisi venäläinen Aleksei Zaharov.
Nuttunen voitti juniorivuosinaan yhteensä 26 kertaa kultaa junioreiden Suomen ranking-kilpailuista.
Vuodet huipulla
Uransa kolmannen suomenmestaruuden jälkeen Nuttunen voitti vuoden 2008 Moskova Cupin, johon osallistui peräti 194 pelaajaa. Finaalissa hän voitti latvialaisen Atis Siliksen Ahti Lammen jäädessä pronssille. Samana vuonna Nuttunen voitti myös Turun ja Naantalin Ranking-turnaukset. Turussa hän voitti finaalissa Ahti Lammen ja Naantalissa Mika Myllykankaan.
Nuttunen voitti vuonna 2010 ruotsinmestaruuskilpailujen finaalissa tšekkiläisen Petr Tmejin. Kuukautta myöhemmin hän sai hopeaa Moskova Cupista hävittyään finaalin Atis Silikselle. Vuotta aiemmin Nuttunen oli voittanut uransa toisen ja peräkkäisen maailmanmestaruuden. Vuonna 2011 Nuttunen voitti jälleen ruotsinmestaruuskilpailut. Ratkaisevissa finaaliotteluissa kaatui venäläinen Janis Galuzo turnauksen ennakkosuosikin Maksim Borisovin jäädessä pronssille.