cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holokausti
Itä-Eurooppa
Ukrainassa oli 2,45 miljoonaa juutalaista, ja myös siellä paikalliset antisemiitit ja ryöstelijät tekivät innokkaasti likaista työtä saksalaisten puolesta. Kiovan lähellä sijaitsevassa Babi Jarissa saksalaiset Einsatzgruppenit toimeenpanivat 29. ja 30. syyskuuta 1941 joukkomurhan, jossa kuoli saksalaisten raporttien mukaan 33 771 juutalaista. Valko-Venäjän juutalaisista surmattiin 80 prosenttia.
Saksan liittolaisvaltiot
pienois|Unkarinjuutalaisia vankeja Auschwitzissa 1944. Saksan liittolaisvaltioista Romania, Kroatia ja Slovakia toteuttivat juutalaisten tuhoamista omista lähtökohdistaan käsin. Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 Romania osallistui hyökkäykseen suurella armeijalla. Romanialaiset tappoivat vuoden aikana noin 300 000 juutalaista Neuvostoliitossa. Romanialaisten tappomenetelmät olivat niin raakoja että Saksan armeija ja SS valittivat niistä toistuvasti. Romaniassakin maan diktaattori Ion Antonescu pani toimeen julmia vainoja kuten Iasin pogromin. Hän kuitenkin lopetti juutalaisvainot äkisti lokakuussa 1942 havaittuaan Saksan sotaonnen kääntyneen. Kaikkiaan Romania oli vastuussa noin 400 000 juutalaisen tuhoamisesta, Saksan jälkeen useammasta kuin mikään toinen maa.
Unkarin juutalaiset olivat viimeinen suuri juutalaisyhteisö, johon saksalaiset pääsivät käsiksi. Maassa oli vielä 725 000 juutalaista vuoden 1944 alussa, sillä Miklos Horthyn hallitus oli suojellut heitä. Saksan miehitettyä Unkarin maan juutalaisista 440 000 kuljetettiin Auschwitziin, ja heistä selvisi hengissä 60 000. Bulgaria vastusti juutalaistensa luovutusvaatimuksia koko sodan ajan, ja maassa olikin sodan jälkeen jopa enemmän juutalaisia kuin ennen sotaa. Bulgaria lähetti kuitenkin miehittämiensä Makedonian ja Traakian juutalaiset tuhoamisleireihin, eivätkä suojelleet maahan paenneita juutalaisia. Kreikan Thessalonikin kaikki 46 000 juutalaista tuhottiin Auschwitzissa vuoden 1943 aikana, minkä seurauksena kaupunki muuttui aavekaupungiksi.
Italian juutalaisista holokaustissa surmattiin vain 6 000–8 000 eli 20 prosenttia kaikista maan juutalaisista. Italian armeija jopa suojeli toiminta-alueensa juutalaisia eri maissa. Saksalaiset saattoivat aloittaa juutalaisten surmaamisen Italiassa vasta vuonna 1943 kun Benito Mussolini oli syösty vallasta.
Länsi-Eurooppa
pienois|Vapautettuja vankeja [[Mauthausenin keskitysleiriltä 1945.]] Länsi-Euroopan juutalaisia ei tapettu omissa maissaan, vaan heitä alettiin kuljettaa Itä-Eurooppaan tapettavaksi tai orjatyöhön. Länsi-Euroopan maat eivät osallistuneet omien juutalaistensa murhaamiseen. Ranskassa Vichyn hallinto tosin kuljetti lähinnä maahan paenneet valtiottomat juutalaiset kokoamisleireille, joista heidät sen jälkeen kuljetettiin pois. Ranskan juutalaisista holokaustissa murhattiin noin 20 prosenttia.
Alankomaiden juutalaisista surmattiin 75 prosenttia, Norjan juutalaisista 40 prosenttia ja Belgian juutalaisista 60 prosenttia. Alankomaissa ei ollut yhtä hyviä piilopaikkoja kuin esimerkiksi Ranskan ja Norjan maaseudulla. Norjasta pakeni juutalaisia myös Ruotsiin, samoin kuin Tanskasta.
Suomi
Suomi oli ainoa Saksan vaikutuspiirissä ollut maa, joka ei osallistunut holokaustin toteuttamiseen. Suomi ei luovuttanut saksalaisille yhtään suomenjuutalaista, mutta luovutti kuitenkin yhteensä ainakin kymmenen juutalaispakolaista. Sen lisäksi Valpon jäsenet osallistuivat Lapissa juutalaisten ja kommunistien seulontaan tietoisina siitä, että saksalaiset surmaisivat erotellut juutalaiset.
Heinrich Himmler vieraili kesällä 1942 Suomessa yhtenä tarkoituksenaan vaatia Suomea luovuttamaan Saksaan juutalaisia. Kun Himmler tiedusteli pääministeri Jukka Rangellilta Suomen ”juutalaiskysymyksestä”, Rangell kuvaili Suomen juutalaisia kunnollisiksi ja kunnioitetuiksi sekä kielsi että Suomessa olisi mitään juutalaiskysymystä. Saksalaiset eivät sen jälkeen halunneet vaarantaa maiden välistä sotilasyhteistyötä ja luopuivat toistaiseksi vaatimuksistaan suomenjuutalaisten luovuttamisesta. Suomeen saapuneista noin 350 juutalaispakolaisesta Suomi sen sijaan luovutti marraskuussa 1942 saksalaisille kahdeksan, joista vain yksi selvisi hengissä. Luovutuksen syistä ei ole selvyyttä.
Romanit
Saksan maaperällä olleiden noin 30 000 romanin pakkokuljetukset Puolaan pakkotyöleireille aloitettiin toukokuussa 1940. Vuodesta 1943 alkaen saksalaiset ryhtyivät tuhoamaan romaneja Puolan tuhoamisleireillä sekä joukkoteloituksissa valloittamillaan alueilla. Murhiin osallistuivat saksalaisten lisäksi myös paikalliset miliisit ja muut saksalaisten apurijoukot.
Kansanmurhassa kuolleiden romanien määrää on vaikea arvioida, sillä Itä- ja Etelä-Euroopan romaneita ei ollut juurikaan tilastoitu. Myös murhien dokumentointi oli puutteellista. Arviot kuolonuhreista vaihtelevat 200 000:n ja 1 500 000:n välillä. Yhteensä romaneja arvioitiin tuolloin olleen Euroopassa 2 miljoonaa.
Slaavit
pienois|Saksalaisten Einsatzkommando tappamassa puolalaisia 1939. Natsit pitivät myös slaaveja, kuten venäläisiä ja puolalaisia, ”ali-ihmisinä”. Slaaveja ei kuitenkaan haluttu hävittää kansana, vaan heille oli varattu tulevaisuus saksalaisen imperiumin orjina.
Joitain tuhansia vaaleita puolalaislapsia siirrettiin saksalaisperheisiin kasvatettavaksi arjalaisiksi. Tummemmat lapset jäivät Puolaan, missä heille annettiin hyvin yksinkertainen, orjalle sopiva koulutus.
Vaikka Hitler oli aluksi jyrkästi neuvostoliittolaisten sotavankien Saksaan tuomista vastaan pitäen näitä biologisena ja poliittisena uhkana, alettiin vankeja siirtää työleireille Keski-Eurooppaan talvella 1942. Saksalaiset vartiosotilaat teloittivat arviolta 600 000 sotavankia joko rodun tai kommunistiepäilyjen vuoksi. Leireillä esiintyneiden epäinhimillisten olosuhteiden vuoksi 3,3 miljoonaa neuvostoliittolaista sotavankia kuoli vankileirillä. Lisäksi natsit rahtasivat neuvostoliittolaisia sotavankeja tuhoamisleireille ja keskitysleireille kuolemaan.
Homoseksuaalit
Natsit tuomitsivat homoseksuaalisen käyttäytymisen, koska homoseksuaalit heikensivät yhteiskuntaa eivätkä osallistuneet arjalaisen rodun kasvattamiseen. Saksan homokulttuuri lakkautettiin ja homot ajettiin piiloon. Vuosien 1933 ja 1945 välillä noin 100 000 homomiestä pidätettiin ja heistä puolet vangittiin. Keskitysleireille lähetettiin arviolta 5 000–10 000 homomiestä, joista tuntematon määrä kuoli. Homomiehet kantoivat leireillä vaatteissaan vaaleanpunaista kolmiota. Heitä kohdeltiin usein huonommin kuin muita vankeja, eikä heillä ollut samanlaisia verkostoja. Jotkut heistä kastroitiin.
Lesboja tai ei-saksalaisia homomiehiä ei juurikaan vainottu. Natsit uskoivat homoseksuaalisuuden olevan parannettavissa kurilla ja kovalla työllä, ja elämäntyylistään luopuneet homomiehet hyväksyttiin yleensä takaisin ”rotuyhteisöön”.
Sairaat ja vammaiset
Saksassa tuhottiin satojatuhansia psyykkisesti ja fyysisesti sairaita tai vammaisia ihmisiä. Natsit pitivät heitä taakkana yhteiskunnalle, koska heidän huoltamisensa vei valtion varoja. Lisäksi heidän olemassaolonsa oli epäkohta täydellisen arjalaisen rodun tavoittelussa. Noin 400 000 joutui pakkosterilisoinnin uhriksi vastoin tahtoaan. Vuonna 1939 aloitetun T4-eutanasiaohjelman tarkoitus oli järjestelmällisesti tuhota eri tavoin vammaisia lapsia ja aikuisia.
Muut uskonnolliset ryhmät
Etnisen alkuperän lisäksi natsit vainosivat ihmisiä uskonnollisin perustein. Noin 2 000–5 000 Jehovan todistajaa kuoli keskitysleireillä, joihin heidät vangittiin poliittisista ja ideologisista syistä. Jehovan todistajat kieltäytyivät asepalveluksesta, eivät halunneet osallistua politiikkaan ja kieltäytyivät natsitervehdyksistä sekä uskollisuuden vannomista kansallissosialistiselle hallitukselle. Natsien epäluulot kohdistuivat jo varhain myös moniin katolisiin ja muihin kristittyihin pappeihin, jotka kieltäytyivät Hitleriin kohdistetusta henkilönpalvonnasta. Suurin osa vangituista papeista joko teloitettiin tai näännytettiin leireillä nälkään.
Tuhoamisen menetelmät
pienois|400px|Natsien perustamat tuhoamisleirit (pääkallo mustalla pohjalla), keskitysleirit (pieni musta neliö) ja ghetot (keltapunainen tähti) Euroopan kartalla. Keltaisella pääkallokuviolla on merkitty tärkeimpien joukkomurhien paikat. Punaiset ympyrät ovat kokoamiskaupunkeja. Nuolet kuvaavat tärkeimpiä siirtoreittejä.
Keskitys- ja työleirit
Natsit perustivat poliittisten vankien ja ei-toivottujen kansalaisten säilömiseen keskitysleirejä eri puolille Eurooppaa vuodesta 1933 alkaen. Vuoteen 1939 mennessä oli perustettu kuusi suurta leiriä. Toisen maailmansodan puhjettua natsit käyttivät leirejä valloitusten myötä aina vain kasvavien sotavanki- ja juutalaisjoukkojen keskittämiseen ja tuhoamiseen. Vangit joko tapettiin välittömästi leirille saapumisen jälkeen tai pakotettiin työskentelemään tehtaissa aliravittuina ja vartijoiden mielivallan alaisina. Myös työnteon tarkoitus oli vankien surmaaminen, mutta sitä ennen heidän työpanoksensa haluttiin käyttää hyväksi sota- tai muussa teollisuudessa.
Sodan aikana leirejä syntyi etenkin ei-toivottujen kansanosien, lähinnä juutalaisten, puolalaisen älymystön, kommunistien tai romanien asutuskeskusten läheisyyteen. Ehtona leirin sijainnille olivat myös hyvät rautatieyhteydet. Näistä kansanosista eroon hankkiutuminen katsottiin niin tärkeäksi, että Saksan sotatoimien kipeästi kaipaama kuljetuskapasiteetti uhrattiin suuressa määrin vankikuljetuksiin. Kuljetukset tapahtuivat usein hirvittävissä olosuhteissa, ja monet vangeista kuolivat jo matkan aikana.
Ann E. Dunwoody
Ann Elizabeth Dunwoody (s. 14. tammikuuta 1953 Fort Belvoir, Virginia) on eläköitynyt yhdysvaltalainen kenraali. Hän on Yhdysvaltain historian ensimmäinen neljän tähden naiskenraali. Neljännen tähden hän sai 14. marraskuuta 2008.
Holokausti
Keskitys- ja työleirit
Saksalaiset siirsivät keskitysleirien vankeja sodan loppuvaiheessa lähestyvien rintamalinjojen tieltä sisemmälle Saksaan. Tuhannet heikkokuntoiset vangit pakotettiin tällaisille kuolemanmarsseille pääasiassa talvella 1944–1945.
Ann E. Dunwoody
Dunwoodystä tuli maavoimien korkea-arvoisin nainen vuonna 2005, jolloin hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi (kolme tähteä). Hänestä tuli maavoimien apulaiskansliapäälikkö. Presidentti George W. Bush nimitti Dunwoodyn johtamaan United States Army Materiel Commandia 23. kesäkuuta 2008. Senaatti hyväksyi nimityksen kuukautta myöhemmin. Hän jätti tehtävän ja eläköityi elokuussa 2012.
Holokausti
Ghetot
Ghetot olivat holokaustin välivaihe ennen varsinaista tuhoamista, mutta myös niissä kuoli tuhansittain ihmisiä. Ghetot olivat natsien valloitettujen alueiden kaupunkeihin syksystä 1939 alkaen perustamia aidattuja ja vartioituja kortteleita, joihin juutalaiset ja jotkut romanit kerättiin odottamaan kuljetusta keskitysleireille. Ghetoista suurimmat olivat Varsovan ghetto, jossa eli 380 000 ihmistä, ja Łódźin ghetto, jossa oli noin 160 000 asukasta. Ghettojen elinolosuhteet olivat usein epäinhimillisen kurjat, kun suuria ihmismääriä ahdettiin asumaan hyvin pienelle alueelle. Siksi kulkutaudit levisivät ghetoissa nopeasti, ja tuhansittain juutalaisia kuoli nälkään.
19. heinäkuuta 1942 Heinrich Himmler määräsi kuljetukset ghetoista kuolemanleireille aloitettaviksi. Joitakin epätoivoisia aseellisia vastarintayrityksiä (gheton kansannousuja) tapahtui, mutta natsit onnistuivat tukahduttamaan ne. Jäljelle jääneet juutalaiset tapettiin tai lähetettiin leireille tuhottaviksi.
Eutanasiaohjelma
Aktion T4 -ohjelma oli pakotettua eutanasiaa, osa natsien eugeniikkaohjelmaa. Sen avulla hankkiuduttiin eroon vammaisista ja henkisesti sairaista, joita pidettiin rodullisesti epäpuhtaina sekä taloudellisena rasitteena Saksalle. Ohjelmassa murhattiin vuosien 1939–1944 aikana Saksassa yli 70 000 aikuista ja noin 6 000 lasta. T4-ohjelmaa pidetään usein holokaustin valmisteluna, sillä T4:n yhteydessä ensi kertaa suoritetut toimenpiteet, kuten tappaminen kaasulla, otettiin käyttöön myös holokaustissa. Lisäksi suuri määrä T4-ohjelmassa vaikuttanutta henkilökuntaa siirtyi merkittäviin tehtäviin holokaustin toteuttamisen hallinnoinnissa.
Joukkoteloitukset
pienois|Juutalaisten murhaamista Ukrainan Ivangorodin lähellä 1942. Einsatzgruppen eli Saksan turvallisuuspoliisin muodostamat tuhoamisryhmät ryhtyivät surmaamaan natsihallinnon ”ei-toivotuksi” määrittelemää väestöä itärintaman valloitetuilta alueilta kesästä 1941 alkaen. Ryhmien arvioidaan teloittaneen 1,5 miljoonaa juutalaista, kommunistia, sotavankia ja romania. He myös avustivat Wehrmachtia ja paikallisia antisemiittejä surmatöissä. Yleinen toimintatapa ryhmillä oli antaa määräys kaikkien alueen juutalaisten ja muun ei-toivotun aineksen kokoontua tietylle paikalle tiettynä aikana. Tämän jälkeen paikalle saapuneet johdatettiin riittävän kauas asutuksesta, jonne joukkohaudat oli kaivettu valmiiksi. Surmattavat pakotettiin riisuutumaan, jonka jälkeen heidät asetettiin kuopan reunalle tai kuoppaan ja ammuttiin.
Tuhoamisleirit
pienois|Ilmakuva Auschwitz-Birkenaun tuhoamisleiristä. Kun juutalaisten surmaaminen ampumalla oli osoittautunut epäkäytännölliseksi, saksalaiset alkoivat etsiä vaihtoehtoisia tappomenetelmiä. Juutalaisten tuhoamisen painopiste päätettiin siirtää miehitetystä Neuvostoliitosta Puolaan, jonne rakennettiin tuhoamisleirejä.
Syksyn 1941 ja kevään 1942 välillä Puolaan rakennettiin kuusi tuhoamisleiriä: Chełmno, Bełżec, Sobibór, Treblinka, Majdanek ja Auschwitz-Birkenau. Tuhoamisleireillä oli vain yksi tehtävä: saapuvien vankien välitön murhaaminen. Leireistä Auschwitz-Birkenau ja Majdanek olivat myös keskitysleirejä, joissa vankeja tuhoamisen lisäksi hyödynnettiin työvoimana.
Chełmnossa murhattiin yhteensä vähintään 152 000 ihmistä. Bełżecissä surmattiin noin 600 000 juutalaista. Sobibórissa tapettiin 200 000–250 000 juutalaista. Treblinkassa kuoli 750 000–900 000 juutalaista. Majdanekissa surmattiin noin 180 000 ihmistä, joista 50 000–120 000 oli juutalaisia. Auschwitzissa surmattiin vähintään 1,1 miljoonaa, mahdollisesti jopa 1,5 miljoonaa ihmistä, joista juutalaisia oli 960 000.
Ulkomaailman suhtautuminen
Koska holokausti sai niin massiiviset mittasuhteet, saksalaiset eivät pystyneet pitämään sitä piilossa. Natsien sotaa edeltäneen ajan juutalaisvastainen politiikka oli myös ollut täysin avointa, joten muualla maailmassa juutalaisten kohtaloa osattiin odottaa. Brittilehti Times kertoi jo joulukuussa 1939 natsien tavoitteena olevan perustaa alue, jossa juutalaiset voitaisiin hiljalleen tuhota. Kesästä 1942 alkaen lehdet esimerkiksi Britanniassa ja Ruotsissa tiesivät kertoa Chełmnon kaasuvaunuista ja muista tuhoamisoperaatioista. Puolalaiset maanalaiset järjestöt tarjosivat valtavan määrän tietoa Lontoossa toimineelle Puolan pakolaishallitukselle, joka jakoi tiedot eteenpäin länsiliittoutuneille. Juutalaisten murhista saatiin tietoa myös saksalaisten koodisanomista, jotka onnistuttiin purkamaan. Monta muutakin tiedonlähdettä oli, ja maailmalla liikkuikin paljon tietoa siitä, mitä juutalaisille oli tapahtumassa.
Kaikesta tiedosta huolimatta länsiliittoutuneet eivät ryhtyneet juurikaan toimenpiteisiin juutalaisten auttamiseksi, vaikka niillä olisi ollut kuljetuskapasiteettia pakolaisten pelastamiseksi ja mahdollisuudet pommittaa tuhoamislaitoksia ja niille johtavia rautateitä. Länsiliittoutuneiden hallitusviranomaiset asettivat juutalaisten kohtalon Euroopassa poliittisen agendan pohjalle. Britanniassa ja Yhdysvalloissa uskottiin sodan yleisempään päämäärään, että juutalaiset pelastuisivat kun kansallissosialistinen Saksa tuhotaan. Toisaalta Yhdysvallat kyllä perusti vuonna 1944 Euroopan juutalaisten pelastamiseksi tarkoitetun organisaation The War Refugee Board, joka auttoi 200 000 juutalaisen pelastamisessa. Juutalaisilta pakolaisilta oli kuitenkin rajoitettu maahanmuuttoa sodan aikana ja sitä ennen, sillä heitä pelättiin Hitlerin vakoojiksi. Britit pelkäsivät lisäksi suuren määrän juutalaisia maassa vaikeuttavan Britannian Palestiinan-politiikkaa.
Tavallisten ihmisten huolet olivat sodan aikana keskittyneet oman lähiympäristön ongelmiin. Monet eivät edes uskoneet huhuja juutalaisten täydellisestä kansanmurhasta tai eivät kyenneet sisäistämään jotain niin kauheaa. Jotkin brittiläiset ja yhdysvaltalaiset lehdet pyrkivät jopa perustelemaan käsittämätöntä väkivaltaa järkeistämällä sen osittain juutalaisten omaksi syyksi.
Euroopan puolueettomat maat kuten Sveitsi ja Ruotsi pyrkivät eri tavoin suojelemaan ja pelastamaan juutalaisia. Ruotsi pelasti Tanskan 8 000 juutalaista, ja Ruotsin, Sveitsin ja Vatikaanin suurlähetystöt yrittivät pelastaa Unkarin juutalaiset myöntämällä heille viisumeita. Vatikaanin linja oli melko juutalaisvastainen ja välinpitämätön Euroopan ja Italian juutalaisten auttamisen suhteen. Palestiinan puolen miljoonan juutalaisyhteisö oli hajanainen ja pelkäsi omankin turvallisuutensa puolesta pystyäkseen auttamaan Euroopan juutalaisia kovinkaan paljon.
Vastarinta
pienois|Juutalaisia vastarintataistelijoita [[Vilnan ghetossa.]] Natsi-Saksan ylivoimaisen aseellisen mahdin ja huolellisen organisaation vuoksi vain harvat holokaustin uhrit kykenivät tekemään vastarintaa. Epätoivoisissa tilanteissa sitä kuitenkin yritettiin monta kertaa.
Puolan, Valko-Venäjän ja Ukrainan metsissä taistelevissa partisaanijoukoissa oli mukana noin 30 000 juutalaista. Useassa ghetossa yritettiin tuhoontuomittua aseellista vastarintaa. Juutalaiset aloittivat aseellisia ja aseettomia kapinoita myös keskitys- ja tuhoamisleireillä. Sobibórissa kapinoitiin elokuussa 1943, Treblinkassa lokakuussa 1943 ja Birkenaussa lokakuussa 1944. Birkenaussa kapinoinut Sonderkommando (vanki, joka oli pakotettu osallistumaan toisten vankien tappamiseen) sai räjäytettyä yhden krematorioista, ja Treblinkan ja Sobibórin leirit lakkautettiin pian kapinoiden jälkeen.
Juutalaisten aseellisella vastarinnalla ei ollut sodan lopputuloksen kannalta mitään merkitystä, ja yleensä se vain joudutti ghettojen asukkaiden kuolemaa. Aseeseen tartuttiinkin usein koston saamiseksi tai vastalauseeksi. Ulkopuolista tukea juutalaiset saivat vain harvoin. Paikallisväestöt tai partisaanit eivät yleensä halunneet auttaa juutalaisia, osin välinpitämättömyydestä ja osin siksi että heillä oli omiakin vaikeuksia. Juutalaisten avustamisesta seurasi myös varma kuolema. Maan alla toimineet juutalaisjärjestöt yrittivät pelastaa juutalaisia esimerkiksi väärentämällä heille henkilöllisyyspapereita, hankkimalla ruokaa ja lääkkeitä sekä piilottelemalla lapsia.
Aseellisen vastarinnan lisäksi ghetoissa vastustettiin saksalaisia jättämällä säädöksiä noudattamatta esimerkiksi salakuljettamalla ruokaa. Juutalaiset myös harrastivat ghetoissa kulttuuritoimintaa pitääkseen yllä elämänuskoaan ja yhteenkuuluvuuttaan.
Selviytyjien asuttaminen
Kun liittoutuneiden joukot vapauttivat keskitysleirit vuonna 1945, niillä oli yhä tuhansia nälkiintyneitä ja sairaita vankeja. Euroopassa oli edelleen juutalaisvastaisuutta, ja monet selviytyjistä pelkäsivät paluuta kotimaihinsa. Puolassa juutalaisvainot jatkuivatkin sodan jälkeen, ja niistä suurimmassa, Kielcen pogromissa 1946 tapettiin 42 juutalaista. Kymmenet tuhannet kodittomat siirtyivätkin läntiseen Eurooppaan perustettuihin pakolaisleireihin, joita hallinnoivat YK sekä Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan armeijat. Pakolaisilla oli aluksi vaikea saada lupaa muuttaa Yhdysvaltoihin tai Palestiinaan, ja Britannia käännytti Palestiinaan pyrkiviä laivoja ja pidätteli pakolaisia Kyprokseen perustamillaan leireillä. Kun Israelin valtio perustettiin toukokuussa 1948, maahan alkoi muuttaa juutalaispakolaisia, ja vuoteen 1953 mennessä maahan oli muuttanut ehkä jopa 170 000 sodassa kodittomaksi jäänyttä juutalaista. Myös Yhdysvaltoihin päästettiin vuosina 1945–1952 kymmeniä tuhansia juutalaisia, ja juutalaispakolaisia muutti myös muihin länsimaihin, Australiaan, Amerikkaan ja Etelä-Afrikkaan.
Syyllisten tuomitseminen
Vuonna 1946 pidettiin Nürnbergin oikeudenkäynnit. Niissä monet huomattavimmat natsi-Saksan poliitikot tuomittiin kuolemanrangaistukseen tai pitkäaikaiseen vankeuteen muun muassa rikoksista ihmisyyttä vastaan, millä viitattiin myöhemmin holokaustiksi nimettyyn joukkotuhontaan. Samalla päätettiin, että myös sen toimeenpanoon osallistuneita oli rangaistava. Monet heistä olivat kuitenkin paenneet maasta, niin että heidät voitiin jäljittää ja tuomita vasta paljon myöhemmin. Tunnetuimpia heistä ovat olleet Adolf Eichmann, Josef Mengele ja Klaus Barbie. Erityisesti Simon Wiesenthal on tullut tunnetuksi monien asiaan syyllistyneiden etsimisestä ja saattamisesta vastuuseen. Adolf Eichmannin oikeudenkäynti Israelissa vaikutti maailmanlaajuisesti holokaustin muistamiseen julkisessa keskustelussa.
Holokaustin muistaminen
Holokaustin muistoa ja tietoisuutta tapahtumista pidetään nykyisin aktiivisesti yllä. Aiheesta julkaistaan paljon kirjoja ja elokuvia, ja sille perustetaan muistomerkkejä ja ylläpidetään museoita. Holokaustimuseoita ovat keskitysleirien museoiden lisäksi esimerkiksi Yad Vashem Isralissa ja United States Holocaust Memorial Museum Washingtonissa. YK:n yleiskokous virallisti vuonna 2005 kunkin vuoden tammikuun 27. päivän, Auschwitzin vapauttamisen vuosipäivän, ”holokaustin kansainväliseksi muistopäiväksi”. Suomessa päivää vietetään nimellä ”vainojen uhrien muistopäivä”.
Osmo Hämeenniemi
Osmo Veli Hämeenniemi, kirjailijanimeltä Aarno Routa (29. syyskuuta 1919 Miehikkälä – 22. marraskuuta 1958 Valkeakoski) oli suomalainen opettaja ja kirjailija.
Henkilöhistoria
Hämeenniemen vanhemmat olivat Väinö Tanelinpoika Hämeenniemi ja Lyydia Tanelintytär Hämeenniemi ja puoliso Kirsti Anna Helena Aho. Hämeenniemi valmistui kansakoulunopettajaksi Kajaanin opettajaseminaarista vuonna 1949.
Teoksia
Nimellä Osmo Hämeenniemi: Nimellä Aarno Routa:
Nattari
Nattari on osa-alue Kangasalla ja se kuuluu Vatialan kaupunginosaan. Nattarin alueen rakennuskanta koostuu lähinnä kerrostaloista. Nattarissa asuu runsaasti lapsiperheitä. Nattaria sivuaa etelässä Tampereelta tuleva Kangasalantie, joka oli 1980-luvun lopulle saakka osa valtatie 12:a; nykyisessä tienumeroinnissa se on seututie 339.
Nattarin alue
Nattari on ympärysmitaltaan suurin piirtein 7 kilometriä. Nattaria rajaa ja ympäröi Tampereen raja, Vehmainen, Kiveliö, Holvasti ja Lemponen. Nattari on lähellä Kaukajärveä ja Liuttua.
Alueen palveluja ovat muun muassa kirjasto, terveysasema, päivittäistavarakauppa ja pankki.
Savanniraippaheinä
Savanniraippaheinä (Enteropogon macrostachyus) on raippaheinien (Enteropogon) sukuun kuuluva heinäkasvilaji. Se on monivuotinen ja mätästävä heinälaji, joka kasvaa korkeintaan metrin korkuiseksi. Sen tyvitupet ovat kaljuja ja useimmat hieman köliselkäisiä. Lajin kukintona on yleensä yksittäinen, 7–20 cm pitkä terttu. Hyvin harvoin terttuja voi olla kaksi tai kolme. Tähkylät ovat joko kaksi- tai kolmikukkaisia, mutta yleensä kolmikukkaisia. Kolmikukkaisten tähkylöiden ulkohelpeet ovat 0,7–1 cm pitkiä ja kaksikukkaisten tähkylöiden 0,4–0,5 cm pitkiä. Ulkohelpeet ovat vihneellisiä, ja vihneet ovat 1–1,8 cm pitkiä.
Savanniraippaheinää tavataan laajalti Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa. Sitä kasvaa alavilla mailla aina 1480 metrin korkeudelle asti. Laji kasvaa varjoisilla kasvupaikoilla erilaisilla kausivihannilla metsämailla sekä usein termiittikeoilla.
M Lamar
M Lamar on Orange Is the New Black -sarjassa näytelleen Laverne Coxin identtinen kaksoisveli. Lamar näytteli Coxin roolihahmoa Marcusta eli Sophia Bursetia sarjassa ennen Bursetin sukupuolenkorjausta. Lamar on syntynyt 29. toukokuuta 1984, Mobilessa, Alabaman osavaltiossa Yhdysvalloissa.
Olof Cederström
Cederströmin vanhemmat olivat vapaaherra, maaherra Carl Cederström ja Fredrika Cronstedt. Cederström oli kadetti tykistössä 1762, tykkijunkkari 1763 ja aliluutnantti 1764. Jämtlandin rakuunarykmentissä hänestä tuli adjutantti 1770, alaluutnantti 1770, kapteeni 1774 ja majuri 1779. Savon rykmentissä Cederström oli everstiluutnantti 1791 ja eversti 1796, palveluksesta hän erosi 1804. Cederström oli edustaja aatelissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809.
Sysievämonninen
Sysievämonninen (Corydoras leucomelas) on monnisiin kuuluva kala, jota pidetään akvaariokalana.
Koko ja ulkonäkö
Sysievämonninen kasvaa noin 6 cm pitkäksi. Sen selkäevä on musta ja kalassa on mustia pilkkuja, se on muuten valkoinen.
Alkuperä
Sysievämonninen on kotoisin Etelä-Amerikasta: Perusta, Ecuadorista ja Kolumbiasta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Sysievämonninen on eloisa ja sävyisä parvikala, joka viihtyy akvaarion pohjalla muiden monnisten tapaan. Sen viljely on hyvin vaikeaa.
Vesiolot ja ravinto
Sysievämonninen tarvitsee vähintään 100 litran akvaarion. Sille sopiva pH on 6–7, veden kovuus alle kymmenen ja lämpötila 23-26 astetta.
Maalisjärvi (Kokemäki)
Maalisjärvi on Satakunnassa Kokemäellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Karhiniemen alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 18,8 hehtaaria ja sen pituus on 750 metriä ja leveys 400 metriä. Siihen laskee kolme tulo-ojaa lähisoilta. Järven luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta saa alkunsa 1,9 kilometriä pitkä Maalisoja. Se laskee Kokemäenjokeen yhdyttyään sitä ennen Pahanalhonojaan 1,3 kilometriä ennen ojansuuta.
Järven rantaviiva on 2,0 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Länsirannat ovat heinittyneet ja kasvaneet hieman umpeen. Metsä alkaa täällä avosuon takana. Järven ainoa saari on pieni luoto. Rannalle on rakennettu neljä loma-asuntoa, joille johtavat omat tiet Kokemäen taajaman ja Kauvatsan väliseltä yhdystieltä 2470.
Gabriel Gustafinpoika Oxenstierna
thumb|pysty=0.85|Gabriel Gustafinpoika Oxenstierna, Cornelius Arendtzin maalaama muotokuva. Gabriel Gustafinpoika Oxenstierna (myös Gustavinpoika ; 1587–1640) oli ruotsalainen vapaaherra ja Ruotsin valtakunnandrotsi. Oxenstiernasta tuli valtaneuvos 1617, Tukholman käskynhaltija 1618 ja drotsi 1634. Hän oli Axel Oxenstiernan veli ja toimi veljensä poissa ollessa tämän sijaisena holhoojahallituksen johtavana henkilönä.
Mohammed V:n kansainvälinen lentoasema
Lentoasema toimii solmukohtana kahdelle lentoyhtiölle, Royal Air Marocille ja Jet4youlle. Lisäksi lentoasemalta lentävät muun muassa Air France, Alitalia ja Lufthansa.
Lentoyhtiöt ja kohteet
thumb|right|250px|Lentoaseman sisäänkäynti.
Terminaali 1
Terminaali 1 on suljettu korjaustöiden vuoksi.
Arvostelu
Vuonna 2018 kansainvälinen lentokenttäjärjestö ACI luokitteli Mohammed V:n kansainvälisen lentoaseman kolmen parhaimman Afrikan mantereella toimivan joukkoon. Asiakaspalveluihin kuuluneiden ostosmahdollisuuksien, ravintoloiden ja lentokentän odotustilojen osalta lentoasema sai yli 50 000 matkustajalle tehdyn eDreams -kyselyn perusteella huonoimmat arvosanat (3,19–3,21 tähteä viidestä).
Hannah Arendt
Hannah Arendt (alk. Johanna Arendt; 14. lokakuuta 1906 Linden-Limmer, Saksa – 4. joulukuuta 1975 New York, New York, Yhdysvallat) oli 1900-luvun tärkeimpiin kuuluva saksalainen filosofi ja yhteiskuntateoreetikko. Hänet tunnetaan tutkimuksistaan totalitarismin ja poliittisen filosofian alalla. Teoksissaan hän tutki muun muassa pahaa, valtaa, auktoriteettia ja totalitarismia.
Elämä
Arendt syntyi maallistuneeseen juutalaisperheeseen Lindenin pikkukaupungissa, joka nykyään on osa Hannoveria. Hänen isänsä oli ammatiltaan insinööri. Lapsuutensa hän kuitenkin vietti myöhemmin suuresti ihailemansa Immanuel Kantin kotikaupungissa Königsbergissä ja Berliinissä. Vuonna 1924 Arendt muutti Marburgiin opiskelemaan filosofiaa. Hänen opettajinaan toimivat muun muassa Nicolai Hartmann ja Rudolf Bultmann sekä ennen kaikkea Martin Heidegger. Arendtilla ja Heideggerilla oli myös rakkaussuhde, mikä on aiheuttanut keskustelua Heideggerin myöhemmän natsimyönteisyyden takia. Jo vuonna 1926 Arendt kuitenkin siirtyi Heidelbergiin opiskelemaan Karl Jaspersin oppilaana. Heidelbergissä hän myös väitteli tohtoriksi Augustinuksen rakkauskäsitystä käsittelevällä tutkielmalla nimeltä ''Der Liebesbegriff bei Augustin. Versuch einer philosophischen Interpretation'' (1929).
Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan vuonna 1933 Arendt toimi natsihallintoa vastaan useissa eri järjestöissä Saksassa ja myöhemmin Ranskassa. Loppuvuodesta 1933 lähtien hän asui Pariisissa saaden toimeentulonsa juutalaisnuorten Palestiinaan muuttamista tukevalta järjestöltä. Sodan sytyttyä Arendt internoitiin juutalaisille tarkoitettuun leiriin. Vuonna 1941 hän onnistui täpärästi saamaan maahanmuuttoviisumin ja pakeni Yhdysvaltoihin, missä hän työskenteli pitkään journalistina ja kustannustoimittajana.
Toisen maailmansodan päätyttyä Arendt toimi Jewish Cultural Reconstructionin (JCR) johdossa. Vuonna 1947 perustettu järjestö oli yksi niistä, joiden tehtävänä oli palauttaa Saksan sodan aikana ryöstämää kulttuuriomaisuutta alkuperäisille omistajille. Näinä vuosina hän ystävystyi Saksan sionistiliikkeen kärkihahmon Kurt Blumenfeldin kanssa. He kuuluivat sionistiliikkeen radikaalisiipeen, mikä johti ristiriitaan sionistien valtavirran kanssa.
Arendt aloitti vielä 1970-luvulla laajamittaisen teoksen. Ennen kuolemaansa hän ehti saada valmiiksi kaksi osaa suunnittelemastaan trilogiasta The Life of the Mind. OsatThinking ja Willing julkaistiin postuumisti vuonna 1978, mutta teoriansa tärkeintä osaa Judging hän ei saanut valmiiksi. Sen pohjatöitä on kuitenkin julkaistu nimellä Lectures on Kant's political philosophy. Vaikka Arendt alkoi kirjoittaa englanniksi, hän julkaisi keskeiset teoksensa myös saksaksi omina käännöksinään.
Ajattelu
Arendtiin vaikuttaneita ajattelijoita ovat erityisesti Aristoteles, kirkkoisä Augustinus, Immanuel Kant, Friedrich Nietzsche, Karl Marx, Martin Heidegger, Karl Jaspers ja Franz Kafka.
Arendt ei pitänyt juutalaisuuttaan itse kovin tärkeänä, vaan hän koki juutalaisuuden olleen hänelle ulkoa päin annettu leima. Arendtin itsensä mukaan hänen kokemuksensa 1900-luvun kauheuksista aina ensimmäisestä maailmansodasta holokaustin kautta Vietnamin sotaan antoivat taustan koko hänen pyrkimykselleen muodostaa filosofisesti perusteltu käsitys ihmisten yhteisestä elämästä.
Ihmisen toiminta ja politiikka
Arendt on tullut tunnetuksi erityisesti politiikan ja toiminnan filosofina. Merkittävässä teoksessaan The Human Condition (1958; suom. Vita Activa. Ihmisenä olemisen ehdot, 2002) hän esittää, että filosofia on Platonista lähtien syyllistynyt inhimillisen toiminnan merkityksen vähättelemiseen. Yhteisessä maailmassa toimiminen, esineiden valmistaminen, työ ja politiikka ovat Arendtille filosofian lähtökohta. Työn merkitys on ihmiselämän välttämättömyyksien ylläpito. Arendtin mukaan työn ehto on elämä itse: koska olemme kytköksissä luontoon, joudumme ylläpitämään elämää tekemällä työtä. Tämä on lähellä marxilaista ajattelutapaa työstä. Valmistaminen luo puitteet ihmisten keskinäiselle kulttuuriselle kanssakäymiselle ja poliittiselle vaikuttamiselle. Kaikki olemisen ehdot edellyttävät toisiaan: valmistaminen kohoaa työn syklisen kiertokulun yläpuolelle pysyvyydellään, ja toiminta poistaa valmistamisen aiheuttaman välineellistämisen ja merkityksettömyyden ongelman.
Arendtin mukaan juuri poliittinen toiminta on ihmisen olemassaoloa puhtaimmillaan. Hän puolustaa politiikkaa vapaana toimintana, jossa järjenkäyttö ja omantunnon kuuleminen antavat mahdollisuuden toimia vapaana massakulttuurin ja ideologioiden kahleista. Politiikka on Arendtille itseisarvo ja siksi vapaata mutta ei abstraktia pohdintaa vaan toimintaa yhteisessä arkimaailmassa.
Analysoidessaan totalitarismin syntyä niin Neuvostoliitossa kuin natsi-Saksassakin Arendt syyttää nimenomaan poliittisen toiminnan muuttumista vaihtoehdottomuuksien, historiallisten ”välttämättömien totuuksien” ja etupiirien erityisintressien taistelukentäksi.
Adolf Eichmann ja pahuuden arkipäiväisyys
''Eichmann Jerusalemissa. Raportti pahuuden arkipäiväisyydestä'' herätti ilmestyessään 1963 suurta huomiota. Arendt kertoo kirjassa Adolf Eichmannin oikeudenkäynnistä Israelissa 1961. Kirjan keskeinen väite on, että Eichmannia ja hänen kaltaisiaan rikollisia ei luonnehdi jokin poikkeuksellinen tai erityislaatuinen, muulle elämälle vieras pahuus. Pahuuden ongelma onkin päinvastoin juuri siinä, että Eichmannin tapaiset rikolliset ovat tavallisia ihmisiä, jotka sortuvat hirmutöihin ajattelemattomuuttaan seuratessaan byrokraattisia ja ”oikeita” sääntöjä. Arendt kieltäytyi tunnustamasta Eichmannia "sisäisesti" pahaksi, ja se johti sekä juutalaisten että ei-juutalaisten intellektuellien ankaraan tuomioon. Kiista pahuuden arkipäiväisyydestä leimahti uudelleen noin neljä vuosikymmentä Arendtin kuoleman jälkeen, kun Bettina Stangnethin teos Eichmann vor Jerusalem – Das unbehelligte Leben eines Massenmörders julkaistiin vuonna 2011. Se perustui osittain lähteisiin, jotka eivät olleet Arendtin eläessä käytettävissä. Kirjassa kyseenalaistettiin luonnehdinta "pahan banaalisuus" ja väitettiin, että Eichmann oli jo pitkään ollut vakaumuksellinen antisemitisti.
Vaikutus
Arendt on selvästi vaikuttanut ainakin Jürgen Habermasin, Alasdair MacIntyren, Seyla Benhabibin, Giorgio Agambenin, Jean-Luc Nancyn, Adriana Cavareron, Richard J. Bernsteinin ja Grace M. Jantzenin ajatteluun. Politiikan tutkijoiden ja filosofien lisäksi hänestä ovat kiinnostuneet esimerkiksi sosiologit, antropologit, feministit ja teologit. Arendtin ajattelua koskevaa tutkimusta julkaistaan laajalti eri akateemisissa julkaisuissa, ja sille on omistettu myös kaksi vertaisarvioitua julkaisua, englanninkielinen Arendt Studies ja kaksikielinen HannahArendt.Net, joista jälkimmäinen sisältää myös elämäkerrallista tietoa sekä listauksen Arendtia käsittelevistä julkaisuista.
Suomessa Arendtin ajattelua ovat tutkineet ja kommentoineet muun muassa Tuija Parvikko, Mika Ojakangas, Tuija Pulkkinen, Jussi Backman, Ari-Elmeri Hyvönen, Markku Koivusalo, Julian Honkasalo, Kari Palonen ja Ville Suuronen.
== Teokset ==
Hedelmäsuola
pienoiskuva|Samarin on Suomessa suosittu hedelmäsuolavalmiste. Kuvassa pakkauksia ja liuosta.|alt= Hedelmäsuola on luontaistuote, joka auttaa muun muassa närästyksen poistossa. Sen teho perustuu antasidivaikutukseen, eli se vähentää mahan happamuutta yksinkertaisesti neutraloimalla ja sitomalla happoa. Suomessa tunnettuja hedelmäsuolavalmisteita ovat muun muassa Samarin ja Collett.
Samarinin vaikuttava aine on natriumkarbonaatti.
Koostumus
Tärkeimmät aineet ovat natriumbikarbonaatti, sitruunahappo ja natriumkarbonaatti.
Emma Rabbe
pienoiskuva|Emma Rabbe Emma Irmgard Marina Rabbe Ramírez (s. 18. huhtikuuta 1969 Ottawa, Ontario, Kanada ) on kanadalais-venezuelalainen näyttelijä. Hän on ollut naimisissa venezuelalaisen näyttelijän Daniel Alvaradon kanssa vuodesta 1998. Emmalla on kolme poikaa, Daniel Alejandro, Diego Jose ja Calvin Daniel. Emma Rabbe tuli neljänneksi Miss Maailma -kilpailussa vuonna 1988. Emma näyttelee todella hyväsydämistä Tza Tza Lanzia suositussa telenovelasarjassa Tuhkimotarina.
Aatamin luominen
Aatamin luominen on Michelangelon 1500-luvun alulla Vatikaanin palatsissa sijaitsevan Sikstuksen kappelin kattoholviin maalaama kuuluisa fresko, joka kuvaa Aatamin, ensimmäisen ihmisen, luomista.
Jumala antaa maalauksessa ihmiselle elämän koskettamalla tätä sormenpäällä. Aatami makaa maassa, ja Jumala lähestyy enkelien kannattamana, kääriytyneenä laajaan viittaan kuin purjehtien avaruudessa. Aatami näyttää heräävän syvästä unesta katsoen hartaana Jumalan isällisiä kasvoja. Hän jaksaa vaivoin nostaa kättään ja ojentaa etusormeaan. Käsien kosketus on kuvan sommittelun keskipiste ja siihen on keskitetty koko maalauksen jännitys ja energia. Tätä Michelangelon sommittelua pidetään yhtenä taidehistorian suurimmista saavutuksista ja se on eräs tunnetuimmista kuvataiteen teoksista.
Analyysi
Vuonna 1990 yhdysvaltalainen lääkäri Frank Meshberger esitti lääketieteen aikakauslehti Journal of the American Medical Associationissa näkemyksen, jonka mukaan Jumalan sekä hänen taustallaan oleva enkelien ja kankaan muodostama alue kuvastaa ihmisaivojen läpileikkausta. Meshbergerin mukaan maalauksesta voidaan erottaa tarkemmin tarkasteltuna isoaivojen uurteita, aivorunko, otsalohko, aivolisäke, kallonpohjavaltimo, optinen kiasma, aivosilta ja selkäydin. Artikkelissa Meshberger toteaa uskovansa maalauksen kuvastavan, kuinka Jumala antaa Aatamille älykkyyden.
Italialainen tutkimusryhmä esitti lääketieteellisessä aikakauslehti Mayo Clinic Proceedingsissa vuonna 2015, että maalauksessa on nähtävissä synnytyksen jälkeinen kohtu. Näin ollen tutkimusryhmä uskoo Michelangelon viittaavan maalauksellaan ihmiskunnan syntyyn. Maalauksen yhtäläisyydet ihmisanatomiaan on huomattu verrattain myöhään, vaikka maalaus on todella tunnettu. Tutkimusryhmän mukaan tämä saattaa johtua taideasiantuntijoiden ja historioitsijoiden vähäisestä lääketieteellisestä ja anatomisesta ymmärryksestä.
Lähteet
创世纪 (壁画)
Príncipe
Príncipe on pienempi ja pohjoisempi São Tomé ja Príncipen kahdesta pääsaaresta. Tuliperäinen saari sijaitsee Guineanlahdessa Atlantin valtameressä. Príncipe sijaitsee noin 150 kilometrin päässä suuremmasta São Tomén saaresta koilliseen ja noin 220 kilometrin päässä Manner-Afrikan Päiväntasaajan Guinean rannikolta länteen. Príncipellä on trooppinen ilmasto ja etenkin etelä- ja keskiosaltaan vuoristoista saarta peittää suurelta osin sademetsä. Saaren merkittävin asutuskeskus on koillisrannikolla sijaitseva Santo António. Príncipen pinta-ala on 142 neliökilometriä ja väkiluku oli vuonna 2020 São Tomé ja Príncipen tilastokeskuksen ennusteen mukaan melkein 8 800. Väestö on pääasiassa Kap Verdeltä kaakao- ja kahviplantaaseille tuotujen työläisten jälkeläisiä. Príncipellä on vielä joitain satoja portugaliin pohjautuvan lung’íye-kreolikielen puhujia.
Portugalilaiset löytöretkeilijät löysivät Príncipen tammikuussa 1471. Portugalilaiset asuttivat saaren 1500-luvun alussa, jolloin saari sai myös prinssiä tarkoittavan nimensä kunnianosoituksena Portugalin kruununprinssille Juhanalle. Saarella viljeltiin 1400-luvun lopulta lähtien sokeriruokoa, jota pippurin ja puun ohessa vietiin saarelta 1500-luvun ajan. Príncipen kautta kuljetettiin myös orjia Afrikasta Atlantin yli. Läheisen São Tomén ongelmista johtuen koko São Tomé ja Príncipen siirtomaan pääkaupunki muutettiin vuosiksi 1753–1852 Santo Antónioon. Kahvi ja kaakao tuotiin saarelle viljeltäväksi 1700- ja 1800-luvun taitteen tienoilla. Viljely vaati suuret määrät työvoimaa, jota hankittiin muun muassa Kap Verdeltä. Vielä nykyisinkin kahvi ja kaakao ovat Príncipen tärkeimpiä maataloustuotteita. Príncipestä tuli osa São Tomé ja Príncipen valtiota sen itsenäistyttyä Portugalista vuonna 1975. Saari sai itsehallinnon vuonna 1995, mistä lähtien siellä on ollut vaaleilla valittu alueellinen parlamentti ja paikallishallitus.
Fyysinen maantiede
pienoiskuva|250px|Hiekkaranta Príncipellä 250px|thumb|São Tomé ja Príncipe satelliittikuvassa. Príncipen (ylh. oik.) ympärillä on havaittavissa mannerjalustaa.
Príncipen saari sijaitsee päiväntasaajan pohjoispuolella Atlantin valtamereen kuuluvassa Guineanlahdessa ja on toinen São Tomé ja Príncipen kahdesta pääsaaresta. Saari sijaitsee noin 150 kilometrin päässä suuremmasta São Tomén saaresta koilliseen, noin 210 kilometrin päässä Päiväntasaajan Guineaan kuuluvasta Biokon saaresta lounaaseen ja noin 220–225 kilometriä Afrikan mantereella sijaitsevan Päiväntasaajan Guinean rannikolta länteen. Pinta-alaa Príncipellä on 142 neliökilometriä. Saaren korkein kohta on eteläosassa sijaitseva 948 metrin korkeuteen merenpinnasta kohoava Pico de Príncipe. Muita korkeita huippuja ovat niin ikään etelässä sijaitsevat 921-metrinen Pico Mencorne, 839-metrinen Carriote, 680-metrinen Pico Papagaio sekä 537-metrinen Mesa. Vuoristoinen eteläosa on täynnä syviä laaksoja ja epätasaista maastoa terävine kallioineen ja kivineen. Príncipen lounaisosassa on kuitenkin myös yksi suhteellisen tasainen alue. Pohjoisosa on etelää tasaisempaa. Príncipesta noin 22 kilometrin päässä lounaaseen sijaitsevat pienet 20 hehtaarin Tinhosa Granden ja kolmen hehtaarin Tinhosa Pequenan karut kalliosaaret. Pieni Ilhéu Caroçon (myös nimellä Ilhéu Boné de Jocquei) saari sijaitsee Príncipen kaakkoisrannikon edustalla. Saaren pohjoisrannikon edustalla on pieni Ilhéu Bombom -saari.
Kallioperä
Príncipe kuuluu yhdessä tuliperäisten São Tomén, Annobónin ja Biokon saarten kanssa tuliperäiseen ”Kamerunin-linjaan”, joka jatkuu Afrikan mantereella Kamerunin ja Nigerian alueilla Tšadjärvelle saakka. Príncipe on kilpitulivuori, joka alkaa noin 3 000 metrin syvyydestä merellisestä kuoresta, ja jonka korkein kohta on 948-metrinen Pico de Príncipe. Príncipen ympärillä on kuitenkin myös paljon esimerkiksi São Tométa enemmän mantereista kuorta. Tulivuori ei ole ollut aktiivinen noin 15,7 miljoonaa vuoteen, mikä on pidempään kuin São Tomélla ja muilla Guineanlahden tuliperäisillä saarilla. Príncipe on vulkaanisen aktiivisuuden päättymisen jälkeen kulunut esimerkiksi São Tométa enemmän. Saaren etelärannikolla on tuliperäisen fonoliitin ja tefriitin hallitsemia alueita. Pohjoisosa sen sijaan on enimmäkseen basalttikiveä. Tuliperäisyyden ansiosta saaren maaperä on hedelmällinen.
Luonto
Ennen ihmisen saapumista saarelle lähes koko saari oli todennäköisesti metsän peitossa. Nykyisin noin neljännes Príncipestä on vielä aarniometsää, jonka suojelua varten on perustettu osin São Tomén saarella sijaitseva Ôbon kansallispuisto. Príncipellä sijaitseva kansallispuiston osa kattaa 65 neliökilometrin alueen eli miltei puolet Príncipestä. Noin 30 % Príncipen metsäalasta on ”uudistunutta metsää”. Sen ala on kasvamassa, kun metsät valtaavat hylättyjä plantaaseja. Príncipe kuuluu São Tomén ja Annobónin kanssa 1 036 neliökilometrin laajuisen ekoalueeseen, jolla on runsaasti kotoperäisiä eliölajeja. Aluetta on kotoperäisten lajien suuren määrän vuoksi verrattu esimerkiksi Galápagossaariin.
Príncipe ei ole koskaan ollut osa Afrikan mannerta. Kaikkiaan saarella kasvaa 37 kotoperäistä kasvilajia. Príncipen tiheässä sademetsässä kasvavista putkilokasvilajeista 11 prosenttia on kotoperäisiä eli niitä tavataan vain siellä. Kämmekkäkasvilajeja saaren sademetsissä on 64. Kolme neljäsosaa kämmekkälajeista on päällyskasveja, ja miltei kaikki loput kasvavat maassa. Pieni osa on litofyyttejä eli niiden kasvualustana on kivenpinta. Saniaisiin kuuluvaa Grammitis nigrocincta -kasvia tavataan Príncipen lisäksi vain Madagaskarilla. Saaren rannoilla kasvaa kookospalmuja. Öljypalmuja kasvatetaan ruoanlaitossa tarvittavan palmuöljyn vuoksi. Muita saaren puita ovat esimerkiksi leipäpuu ja mantelipuu. Plantaaseilla kasvaa banaaneja ja sokeriruokoa. Plantaaseille on tuotu myös alkuperäiseen lajistoon kuulumaton nopeakasvuinen liekkipuu. Liekkipuu suojaa plantaaseilla kasvatettavia kaakao- ja kahvipensaita. 250px|left|thumb|Príncipen sijainti Guineanlahdella.
Ilmasto
Saari sijaitsee trooppisella vyöhykkeellä, jonka ansiosta ilmasto on lämmin ja kostea. Príncipen rannikkoalueilla vuoden keskimääräiset lämpötilat vaihtelevat 22 °C ja 33 °C:n välillä. Korkeammalle mentäessä lämpötilat laskevat. Príncipen keskiosassa oleva vuoristoinen alue toimii esteenä alueella vallitseville lounaistuulille. Saaren etelä- ja lounaisosissa saadaan vuoriston vuoksi rankkoja sateita. Pohjoisosassa sataa paljon eteläisiä osia vähemmän. Príncipe saa São Tométa enemmän vesisateita, joiden määrä vaihtelee suuresti. Suurin osa sateista saadaan maalis- ja huhtikuussa. Saarella on kaksi kuivaa kautta, joista pidempi kestää kesäkuusta syyskuuhun. Tämä kuivakausi tuntuu selvimmin Príncipen pohjois- ja itäosassa. Joinain vuosina lounaisosissa kuivakausi saattaa olla huomaamaton. Toinen kuivakausi alkaa joulukuussa ja kestää helmikuuhun.
Siirtomaa-aika
Portugalilainen retkikunta João de Santarémin ja Pêro Escobarin johdolla löysi saaren 17. tammikuuta 1471. He kutsuivat saarta löytöpäivänä vietettävän pyhimyksen, Antonios Suuren, juhlapäivän kunniaksi nimellä Santo Antão. Viime aikoina on käyty keskustelua siitä, oliko Príncipellä ja São Tomélla asutusta jo ennen portugalilaisten saapumista. Afrikan länsirannikon läheisyyden takia saarille olisi voinut saapua mantereelta veneillä. Varhaisista asukkaista ei ole kuitenkaan arkeologisia todisteita, joten nykykäsityksen mukaan portugalilaiset asuttivat Príncipen. Ensimmäiset asukkaat olivat portugalilaisia rangaistusvankeja ja portugalilaisten tuomia orjia. He asettuivat saarelle vuonna 1500. Saaresta tuli Portugalin kruununsiirtomaa vuonna 1502. Samalla António Carneirosta tuli Príncipen maaherra ja saari sai prinssiä tarkoittavan nimen Príncipe kunnianosoituksena Portugalin kruununprinssille Juhanalle, josta myöhemmin tuli kuningas. Sokeriruo’on viljely alkoi 1400-luvun lopulla; 1500-luvun ajan saarelta vietiin sokeriruo’on lisäksi pippuria ja puuta. Príncipestä ja São Tomésta kehittyi tärkeä kaupankäyntikeskus, ja saarten kautta kuljetettiin orjia Afrikasta Atlantin yli. 250px|thumb|Piirros laivojen saapumisesta Príncipen saarelle vuonna 1727.
Príncipen ja São Tomén siirtokunnat alkoivat heikentyä 1500- ja 1600-luvun taitteessa, koska merirosvot tekivät hyökkäyksiä saarille. Hollantilaiset miehittivät Príncipen saaren 9. elokuuta ja 26. marraskuuta 1598 väliseksi ajaksi, jonka jälkeen portugalilaiset palasivat valtaan. Hollantilaiset tuhosivat São Tomén kaupungin vuonna 1599. Tästä tuhosta katsotaan alkaneen kaksi vuosisataa kestänyt rappiokausi, jonka aikana ihmiset elättivät itsensä kasvattamalla sitrushedelmiä, vihanneksia, jamssia, maniokkia ja maissia. Lisäksi sokeriruo’osta valmistettiin viinaa. Hollanti hyökkäsi uudelleen São Tomén saarelle ja aiheutti jälleen tuhoa. Ranska hyökkäsi São Tomélle 1700-luvun alussa. Príncipelle Ranska hyökkäsi vuonna 1702. Vuonna 1502 valtaan tullut Carneiron perhe hallitsi saarta vuoteen 1753 saakka, jolloin Portugalin kruunu takavarikoi saaren haltuunsa ja muodosti siitä ja São Tomén saaresta São Tomé ja Príncipen siirtomaan. Samana vuonna São Tomén jatkuvasta epävakaudesta ja ongelmista johtuen São Tomé ja Príncipen siirtomaan pääkaupunki muutettiin São Tomén kaupungista Príncipen Santo Antónioon. Takaisin São Toméhen pääkaupunki muutettiin vuonna 1852.
Brasilialainen kapteeni João Baptista da Silva toi Brasiliasta kahvipensaan saarelle vuonna 1787. Sama kapteeni toi myös kaakaon vuonna 1820 Amazonjoen alajuoksulta Príncipen Simalón plantaasille. Näin Príncipestä tuli ensimmäinen alue Afrikassa, jossa oli kaakaonviljelyä. Myöhemmin sekä kahvin- että kaakaonviljely levisivät myös suuremmalle São Tomélle. Näiden rahakasvien tuonti saarille aiheutti uuden portugalilaisten kolonisaatioaallon alueelle. Portugalin kuninkaalla oli kuitenkin vaikeuksia löytää halukkaita muuttajia kaukana sijaitseville saarille. Kahvi- ja kaakaoplantaasit tarvitsivat suuret määrät työntekijöitä, joten työväestöä hankittiin Afrikan mantereelta. Orjuus Príncipellä ja São Tomélla loppui vuonna 1875, jonka jälkeen saarille hankittiin kymmeniätuhansia sopimustyöntekijöitä aluksi Angolasta ja myöhemmin myös Mosambikista ja Kap Verdeltä. Työtä tehtiin monesti orjuutta muistuttavissa oloissa. Lukutaidottomille sopimustyöläisille oli sopimuksessa luvattu paluumatka muutaman vuoden kovan työn jälkeen, mutta ne eivät toteutuneet. Plantaasien työvoimaongelma johti protesteihin, jotka johtivat São Tomélla 3. helmikuuta 1953 tapahtuneeseen Batepán verilöylyyn. Verilöylyn seurauksena useita tunnettuja sãotomélaisia ja heitä tukevia valkoisia plantaasinomistajia karkotettiin Príncipelle. Myöhemminkin siirtomaahallinto käytti saarta ongelmia aiheuttaneiden ihmisten karkotuspaikkana.