cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kalevala
Henkilöt
Lemminkäinen on naisiin menevä seikkailija. Hänet surmataan, ja hänen äitinsä joutuu hakemaan hänen ruumiinsa Tuonelan virralta ja palauttamaan hänet henkiin. Lemminkäinen tappaa Pohjolan isännän laulujen ja miekkojen taistelun päätteeksi. Myös Lemminkäinen on mukana ryöstämässä Sampoa.
Paikat
Kalevalan päätapahtumapaikka on Kalevalan maa eli Väinölä, jossa asuu Väinämöinen ja moni muu päähenkilöistä. Kalevala on kaunis, viljava ja vehreä maa. Kylmä Pohjolan maa on Kalevalan vihollinen. Sitä hallitsee Pohjolan emäntä Louhi, ja siellä asuu myös noitia ja hirviöitä. Metsolassa eli Tapiolassa asuvat eläimet sekä myyttinen metsän väki, jota hallitsevat Tapio ja Mielikki. Veden valtakuntaa Ahtolaa hallitsevat Ahti ja Vellamo. Tuonela eli Manala on kuolleiden valtakunta, joka sijaitsee Tuonelan joen takana. Hiisi tarkoittaa Kalevalassa useita asioita, myös paikkaa, jossa on maita, peltoja, nurmia, korpia, linnoja sekä hiili- tai hirsikankaita. Saari on 11. runossa Lemminkäisen pakopaikka, jossa on anteliaita naisia ja mustasukkaisia miehiä.
Lönnrotin vaikutus
thumb|Elias Lönnrot G. Budkowskin piirroksessa vuodelta 1845. Elias Lönnrotin vaikutus Kalevalan sisältöön on huomattava. Kun Lönnrot julkaisi Kalevalan viisi eri versiota yksi kerrallaan, hänen oma osuutensa kasvoi kerta kerralta. Hän ei lopulta enää tyytynyt vanhojen runojen palauttamiseen alkuperäisiksi, vaan hän näki itsensä runonlaulajana, jolla oli oikeus yhdistellä runoja ja niiden aiheita oman näkemyksensä mukaisesti.
Lönnrot halusi eepoksesta temaattisesti yhtenäisen, joten hän yhdisti päähenkilöiden nimiin suomalaisten kansanrunojen muunnimisten sankarien seikkailuja. Lisäksi hän laati päähenkilöille itse uusia yhteyksiä. Lönnrot järjesti runot kokonaisuudeksi, joka oli hänen oman kertomansa mukaan mahdollisesti niiden oikea ja alkuperäinen järjestys, mutta kuitenkin vain yksi mahdollisuus monien joukosta. Uudessa Kalevalassa Lönnrot muun muassa siirsi Väinämöisen ja Joukahaisen kilpalaulannan sekä Aino-runon ja Vellamon neidon onginnan runoelman lopusta sen alkuosaan. Hän vaihtoi luomisrunossa Väinämöisen tilalle ilman immen, joka synnyttää Väinämöisen. Hän täydensi Sampsa Pellervoisen runoa ja sijoitti sen Väinämöisen syntymän jatkoksi. Kullervo-jaksoon Lönnrot yhdisti jaksoja muista runoista, niin että jakso piteni nelinkertaiseksi alkuperäisestä. Hän sommitteli ensimmäiseen Lemminkäis-episodiin uuden alun Ahdin ja Kyllikin runosta ja täydensi runoa muista runoista. Hän pyrki myös lisäämään eepoksen symmetriaa sijoittamalla samoihin aiheisiin ja henkilöihin liittyviä jaksoja sekä alkuun että loppuun.
Lönnrotin työtä on kahden kansan, Kalevalan ja Pohjolan väen, erillisyys ja vastakkainasettelu, joka antaa eepokselle sen draamallisen jännitteen ja eettisen johtoaatteen. Lönnrot sijoitti eepoksen sankarit Kalevalaan ja heidän vastustajansa Pohjolaan, ja hän myös yhdisti kansanrunojen tapahtumia Kalevalan ja Pohjolan suhteisiin kuuluviksi. Tässä Lönnrot myötäili Gabriel Reinin näkemystä siitä, että Väinämöisestä kertovissa kansanrunoissa olisi ollut kysymys suomalaisten taistelusta lappalaisia vastaan, ja että Pohjola oli lappalaisten pakopaikka.
Lönnrot uskoi, että runot olivat säilyneet pakanuuden ajoilta sisällykseltään samanlaisina ja muuttuneet vain muodoltaan. Sen vuoksi hän karsi runoista kristillisiä ja muita myöhäisperäisiksi katsomiaan piirteitä, jotta runot saisivat alkuperäistä ”muinaissuomalaista” leimaa. Kalevalan viimeiseksi runoksi kristityn maailmankatsomuksen omannut Lönnrot sijoitti kuvauksen, jossa pakanallisuus väistyy kristinuskon tieltä.
Suomessa
pienoiskuva|Kalevalan 100-vuotisjuhla Helsingin Messuhallissa 28.2.1935. Kalevalaa on käytetty poliittisiin, ideologisiin ja kulttuurisin tarkoitusperiin jo sen ilmestymisestä lähtien, ja teos on valjastettu eri aikoina ja eri suhdanteista riippuen palvelemaan erilaisia aatteita. Kalevalasta on käyty hegemonista kamppailua siitä, kenelle se ja kalevalainen kulttuuriperintö kuuluvat, ja kuka tai mikä ryhmä sen oikeimmin tulkitsee. 1900-luvun alussa Kalevala pyrittiin sisällyttämään kiinteäksi osaksi työväestön kulttuuritoimintaa. 1930-luvulla eri poliittiset rintamat vahvistivat ideologisia tulkintojaan eepoksesta. Toisen maailmansodan jälkeen alkaneessa poliittisessa kamppailussa suomalaisen kansallisen kulttuurin perinnöstä oli Kalevalan tulkinnoilla keskeinen asema. Kalevalalla on ollut myös osansa Suomen ja Neuvostoliiton yhteistyössä elokuvan muodossa. Aluepoliittisesti kalevalaisen maailman perintö on toisinaan nivelletty alueisiin, niiden identiteetin rakennukseen ja elinkeinoelämään.
Kalevalalla on perusteltu niin sotaisuutta (esimerkiksi Jääkärimarssi: Ja me nousemme kostona Kullervon) kuin rauhanaatettakin (esimerkiksi Ihmisyyden tunnustajat).
Yhteiskunnalliseen toimintaan Kalevala on vaikuttanut myös aatteellisen järjestäytymisen kautta. Kalevalan pohjalta on Suomessa perustettu useita aatteellisia yhdistyksiä. Jo vuonna 1831 perustetun Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran yksi keskeisistä perustamissyistä oli Lönnrotin runonkeruumatkojen rahoittaminen. Myöhemmin on perustettu muun muassa Kalevalaseura ja Kalevalaisten naisten liitto sekä joitain tutkimusinstituutteja, kuten Kalevala-instituutti ja Lönnrot-instituutti. Kalevalan yhteiskunta- ja kulttuuripoliittista arvoa ylläpidetään myös erilaisissa kotiseutu- ja maakuntayhdistyksissä, karjalaisseuroissa sekä joissakin uskonnollisissa ja poliittisissa yhdistyksissä. Suomen itsenäistymisen jälkeen Kalevalaan kytkeytynyt yhdistys- ja järjestystoiminta liittyi uuteen suomalaisuusliikkeeseen, heimoaatteeseen ja kielitaisteluun.
Kalevala on myös inspiroinut uuspakanoita, erityisesti 1900-luvun alun kansallisromantiikan inspiroimia Ukon uskon tapaisia ryhmiä. Nykyajan uuspakanat suhtautuvat kuitenkin Kalevalaan kriittisemmin, ja tutkivat mieluummin sen taustalla olevia aitoja kansanrunoja.
thumb|upright|Vanhan Kalevalan 150-vuotisjuhlavuonna 1985 lyötiin Suomessa juhlaraha. Kalevalan päivä 28. helmikuuta on Suomessa virallinen liputuspäivä. Vanhan ja uuden Kalevalan 100-vuotisjuhlat vuosina 1935 ja 1949 olivat suurimuotoisia tapahtumia, joihin osallistuivat laajat kansalaispiirit sekä Suomen valtiojohto. Kalevalan 150-vuotisjuhlavuoteen 1985 kuului Suomessa noin 500 tapahtumaa ja ulkomailla 250. Myös Uuden Kalevalan 150-vuotisjuhlavuotta 1999 juhlistettiin laajasti.
Venäjällä
Petroskoissa syntyneen Helsingin yliopiston tutkijan Eila Stepanovan mukaan Kalevala on Venäjän Karjalassa osa identiteettiä ja kulttuuria ja tärkeä myös kirjallisuuden kannalta. Sen merkitys on kasvanut, kun venäjänkarjalaiset yrittävät tehdä kieltään ja kulttuuriaan näkyväksi.
Vanhan Kalevalan vastaanottoon Venäjällä vaikutti 1830-luvulta alkaen erityisesti venäjänruotsalaisen filologin ja professorin Jakov Grotin näkemys, jonka mukaan Kalevala on suomalaisten eepos, ja että Venäjän karjalaiset kuuluvat suomalaisiin. Venäjän hallinnon alaisessa, vuonna 1900 perustetussa sanomalehdessä Finljandskaja gazetassa korostettiin usein Kalevalaa Lönnrotin luomuksena sekä suomalaisten kansanrunojen säilymistä juuri Venäjän vallan alla olleilla alueilla eikä Ruotsin vallan alla olleilla. Lehti julkaisi toisaalta myös mielipidekirjoituksia, joissa Kalevalan runoja pidettiin Venäjän karjalaisten omaisuutena.
Neuvostoliiton aikana venäjänkielisissä keskusteluissa Kalevala alettiin nähdä "karjalais-suomalaisena", ja nykyisin Venäjällä Kalevalaa nimitetään karjalais-suomalaiseksi kansaneepokseksi. Vuonna 2017 julkaistun kirjansa ''Sampo. Pohjolan runot esipuheessa veljekset Dmitri ja Aleksei Bakulin esittävät syytöksen, että suomalaiset olisivat "omineet" Kalevalan''. He haluavat ennallistaa Kalevalan ja väittävät, että Lönnrotilla oli keräystyössään poliittisia ja ideologisia motiiveja. Folkloristiikan professori Lotte Tarkka toteaa, että mitään alkuperäistä Kalevalaa ei ole ollut olemassa, joten sellaista on mahdoton ennallistaa. Jo Otto Wille Kuusinen esitti aikoinaan, että Lönnrotin motiivit olivat porvarillisia, uskonnollisia ja ideologisia, ja näitä motiiveja Lönnrot olisi ilmentänyt Kalevalassa. Stepanova näkee Bakulinin veljesten väitteiden taustalla Kuusisen näkemyksiä, vaikka he eivät tätä mainitse.
Kulttuurivaikutus
Kalevalalla on ollut suuri vaikutus suomalaiseen taiteeseen erityisesti 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alussa. Se on innostanut niin kirjallisuutta, musiikkia kuin kuva- ja veistotaidettakin. Kalevalasta ovat saaneet vaikutteita muun muassa Aleksis Kivi, Eino Leino, Juhani Aho, Robert Kajanus, Jean Sibelius, Oskar Merikanto, Erkki Melartin, Leevi Madetoja, Uuno Klami ja ennen kaikkea Akseli Gallen-Kallela. Kalevala on innoittanut monia kirjailijoita myös Suomen ulkopuolella, muun muassa Henry Wadsworth Longfellowia ja J. R. R. Tolkienia.
Kuvataide
thumb|Suomessa työskennelleen ruotsalaisen [[Johan Zacharias Blackstadius|Johan Zacharias Blackstadiuksen maalaus Väinämöinen kiinnittää kielet kanteleeseen (1851), eräs varhaisimmista Kalevala-aiheisista maalauksista.]] Moni varhaisista Kalevala-aiheisista taidemaalareista ja kuvanveistäjistä oli ulkomaalainen, sillä suomalaisia kuvataiteilijoita oli vielä tuolloin vähän. Ruotsalainen C. E. Sjöstrand ja Ruotsissa opiskellut R. W. Ekman loivat 1850-luvulla perustan myöhemmälle Kalevala-taiteelle. Kalevala-taiteen ensimmäinen suosion kausi kesti 1860-luvun alkuun, ja uutta Kalevala-taidetta alettiin tehdä neljännesvuosisadan tauon jälkeen jälleen 1880-luvun lopulla.
Huomattavin Kalevala-aiheita maalannut taiteilija oli Akseli Gallen-Kallela, joka voitti Savokarjalaisen osakunnan vuonna 1891 järjestämän Kalevalan kuvituskilpailun. Gallen-Kallela maalasi 1920-luvulle saakka useita Kalevala-aiheisia töitä, jotka ovat suuresti vaikuttaneet suomalaisten mielikuvaan Kalevalan henkilöistä. Gallen-Kallelan kuvitushanke Suur-Kalevala jäi kesken taiteilijan kuollessa. Kalevalan merkitys maalaustaiteen innoittajana väheni 1900-luvun alkupuolella, mutta Kalevala-aiheista maalaustaidetta tehdään edelleen.
Musiikki
Kalevala on kiinnostanut säveltäjiä heti ilmestymisensä jälkeen, ja sen vaikutus on säilynyt tasaisena vuosikymmenten ajan. Vuonna 2008 Kalevala-aiheisia sävellyksiä oli jo noin 500.
Ensimmäinen merkittävä Kalevala-aiheinen sävellys oli Filip von Schantzin Kullervo-alkusoitto, jonka kantaesitys oli vuonna 1860 Helsingissä. Ensimmäinen suomenkielinen Kalevala-ooppera ja samalla ensimmäinen suomenkielinen ooppera oli Oskar Merikannon Pohjan neiti (1898), johon pyrittiin saamaan mukaan kaikki Kalevalan keskeisimmät tapahtumat.
Jean Sibelius hyödynsi Kalevalaa monipuolisesti. Hänen teoksiaan ovat Kullervo (1892), Lemminkäinen-sarja, Pohjolan tytär, Tapiola ja Luonnotar.
Uuno Klamin Kalevala-sarja sai kantaesityksensä joulukuussa 1933. Huomattavin 1940-luvulla tehty teemaan liittynyt teos oli Yrjö Kilpisen Kanteletar-laulusarja. Seuraavan vuosikymmenen tunnetuimpiin Kalevala-sävellyksiin lukeutuvat Ahti Sonnisen laulusarja Taivahan takoja ja Jouko Tolosen Notku nuori neitsykäinen. Einojuhani Rautavaara loi vuosina 1975–1985 kolme merkittävää Kalevala-teosta. Aulis Sallinen muun muassa sävelsi Aleksis Kiven Kullervo-näytelmän inspiroimana samannimisen oopperan, josta tuli jopa kansainvälinen menestys.
Kirjallisuus
Kalevalan aiheita alkoi ilmaantua suomalaiseen kirjallisuuteen 1860-luvulla. Aleksis Kiven Kullervo oli ensimmäinen Kalevalaan pohjautunut näytelmä. 1890-luvulla J. H. Erkko ja Juhani Aho alkoivat käsitellä Kalevalan aiheita teoksissaan, kuten Aho romaanissaan Panu (1897). Eino Leino nousi uuden kirjailijasukupolven johtavaksi kareliaaniksi. Hän otti paljon runoaiheita Kalevalasta ja käytti usein kalevalamittaa. Nykykirjailijoista Timo Parvela on käyttänyt kalevalaista mytologiaa fantasiasarjassaan Sammon vartijat.
Televisio ja elokuvat
Ensimmäinen vakava hanke Kalevala-aiheisesta elokuvasta syntyi vuonna 1919, mutta Suomen Filmitaiteen suunnitelmat jäivät kuitenkin toteutamatta. Ensimmäiset filmatisoinnit Häidenvietto Karjalan runomailla (1921) ja Kalevalan mailta (1935) olivat kansatieteellisiä dokumenttielokuvia, joiden aineisto on peräisin kalevalaisesta perinteestä. Häidenviettoa Karjalan runomailla pidetään yleensä ensimmäisenä suomalaisena läpisävellettynä elokuvana. Se herätti myös huomiota ja oli jopa kohtuullinen yleisömenestys. Vaikka se herättikin myönteistä julkisuutta, se ei saanut seuraajia ja se jäi Kalevalaseuran ainoaksi elokuvaksi. Häidenvietto Karjalan runomailla keskittyy yhteen aiheeseen, mutta Kalevan mailta on puolestaan läpileikkaus Karjalassa elävien kalevalaisten tavoista.
Ensimmäinen varsinainen Kalevala-filmatisointi oli suomalais-neuvostoliittolainen yhteistyöelokuva Sampo (1959). Tunnetuimpia animaatioversioita ovat Reino Niinirannan Kalevala (1975) ja Riitta Nelimarkan ja Jaakko Seeckin kuusiosainen Sammon tarina (1971–1974).
Paavo Haavikon TV-sarjanakin tunnettu teos Rauta-aika perustui löyhästi Kalevalaan, kuten teki myös Jari Halosen Kalevala – Väinämöisen uusi laulu vuodelta 2015.
Mukaelmia ja sovituksia
Kalevalasta on julkaistu kymmeniä erilaisia lyhennelmiä ja mukaelmia. Useat näistä lyhennelmistä on tarkoitettu nuorisolle ja kouluopetukseen. Ensimmäisen runomuotoisen lyhennelmän toimitti August Ahlqvist vuonna 1853, ja seuraavan toimitti Lönnrot itse vuonna 1862. Sen jälkeen seuraava kokonaan runomuotoinen lyhennelmä julkaistiin vuonna 1925. Koululaisille tarkoitettuja suorasanaisia lyhennelmiä ja mukaelmia julkaistiin paljon etenkin 1910-luvulla. Kalevalan sisältöä on koululaisille tarkoitetuissa lyhennelmissä tiivistetty jättämällä pois kertosäkeitä, toistoja, sivukertomuksia, loitsuja, häärunoja ja joskus kokonaisia runoja. Kirjoissa on joskus mukana sana- ja asiaselityksiä tai kuvitusta, ja joskus runoihin on lisätty väliotsikoita.
Ensimmäinen lapsille tarkoitettu Kalevalan lyhennelmä oli Eva Moltesenin Kalevalan tarinat vuodelta 1910. Sen jälkeen on julkaistu useita muitakin lapsille tarkoitettuja lyhennelmiä. Kirsti Mäkisen Suomen lasten Kalevala on enimmäkseen suorasanainen mukaelma mutta mukana on myös alkuperäistä runomuotoa.
Antti Jalavan toimittama mukaelma vuodelta 1867 oli ensimmäinen koko kansalle tarkoitettu Kalevalan tiivistelmä. Zachris Topeliuksen paljon luetussa Maamme kirjassa (1876) on laajahko selostus Kalevalan sisällöstä. Myös 1900-luvulla julkaistiin useita tiivistelmiä, joissa oli usein tietoa Kalevalan syntyhistoriasta ja merkityksestä.
Kai Nieminen kirjoitti teoksen Kalevala 1999 (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999) Uuden Kalevalan 150-vuotisjuhlan kunniaksi. Teos on kirjoittajan mukaan yritys avata vanhahtavan kielen ja murteellisen ilmaisun lukkoja niin, että nykylukija pääsee teokseen sisälle turvautumatta selityksiin.
Risto Pottosen Kalevala suomeksi on lyhentämätön nykykielinen käännös Kalevalasta, joka ilmestyi vuonna 2009 Kalevalan 160-vuotisjuhlavuonna. Teksti ei ole kalevalamittaista, vaan nykykielistä rytmistä tekstiä.
Kristian Huitulan sarjakuvasovitus Kalevala (2000) sisältää kaikki Kalevalan 50 runoa alkuperäisellä runomitalla. Sami Makkosen tekemä toinen sarjakuvasovitus ilmestyi vuonna 2019.
Käännökset
Kalevala oli käännetty vuoteen 2010 mennessä jo 61 kielelle. Ensimmäisten joukossa se käännettiin ruotsiksi (1841, Uusi Kalevala 1864–1868), ranskaksi (1845/1867), venäjäksi (1847/1889), saksaksi (1852), unkariksi (1871), englanniksi (1868, 1888, 1907, 1963, 1989) ja viroksi (1891–1898). Vaikka Kalevalan taustalla olevien alkuperäisrunojen kieli on pääasiassa karjalaa, varsinainen karjalankielinen käännös teoksesta saatiin vasta vuonna 2009, kun Karjalan Kielen Seura julkaisi Zinaida Dubininan tekemän käännöksen aunuksenkarjalaksi. Kalevalan runojen sanasto sisältää länsisuomalaista sanastoa, kuten hämäläiseen ja varsinaissuomalaiseen hiisi-kulttiin liittyviä nimipesueita, joten myös alkuperäisiä karjalankielisiä runoja voi osittain pitää länsimurteisesta aineksesta käännökseksi muovautuneita.
Mystikoiden keskuudessa
Kalevala sisältää arvokasta tietoa suomalaisten ja karjalaisten vanhoista uskomuksista ja myyteistä. Tätä tietoa voivat hyödyntää niin tutkijat kuin maallikotkin. Kalevalan pohjalta on myös kehitetty pitkälle vietyjä olettamuksia ja ajatusleikkejä (esimerkiksi Timo Heikkilän tutkimukset). Kalevalaa ainakin sivuaa myös Ior Bockin teos Bockin perheen saaga, jossa esiintyy Kalevalasta tuttuja nimiä, vaikka itse tarina ei Kalevalan kanssa yhtenevä olekaan.
Pekka Ervast julkaisi vuonna 1916 kirjan Kalevalan avain. Kirjassa Kalevalaa käsitellään pyhänä kirjana, joka sulkee itseensä suurien tietäjien ja viisasten tietoa ja kokemusta. Kalevalan avain tulkitsee Kalevalaa muun muassa mysteeriotiedon, sisäisen siveysopin ja magian näkökulmista. Ervastin tulkinnan mukaan Kalevalassa luovan jumaluuden pyhästä kolminaisuudesta käytetään nimiä Ilmarinen, Lemminkäinen ja Väinämöinen.
Pyynikki (yritys)
Pyynikki Oy oli vuosina 1897–1985 Tampereen Kaakinmaalla toiminut olutpanimo, joka valmisti myös virvoitusjuomia.
Historia
thumb|Pyynikin panimon vanha rakennus (1897) Tampereen [[Koulukatu (Tampere)|Koulukadulla. Talon suunnitteli arkkitehti Arthur af Hällström, joka kuului Oy Pyynikin perustajajäseniin. ]] Tampereen ensimmäisen olutpanimon perusti apteekkari A. W. Tennberg vuonna 1856 Mustaanlahteen Näsijärven rannalle. Tampereelle syntyi tämän jälkeen useita vanhanaikaisia ja kooltaan pieniä olutpanimoita, jotka vuosisadan vaihteeseen mennessä fuusioituivat kahdeksi suuremmaksi yhtiöksi, Näsijärven Osake-Oluttehtaaksi ja Osakeyhtiö Pyynikiksi. Pyynikki rakensi panimon Kaakinmaan alueelle Tampereen keskustaan. Paikan valintaan vaikutti ennen kaikkea panimon tontilla ollut puhdasvetinen kaivo.
1900-luvun alulla Tampereella toimi kuusi panimoa, jotka omisti neljä yhtiötä: Näsijärven Osake-Oluttehdas, Iso Oluttehdas, Osakeyhtiö Pyynikki ja Tampereen Panimo-Osakeyhtiö. Vuoden 1901 uuden olutlain astuttua voimaan vuonna 1903, erilliset oluttehtaat yhdistyivät Näsijärven Osake-Oluttehtaaksi. Tehdas tuotti tuolloin noin 312 000 litraa olutta vuosittain. Valtakunnallisen kieltolain astuttua voimaan vuonna 1919 tehdas keskittyi mietojen oluiden (alle 2,25 % alkoholia), vaarinkaljan, limonadien, kivennäisvesien ja siman valmistukseen. Yhtiö muutti nimensä takaisin Pyynikiksi vuonna 1921. Vuotta myöhemmin yhtiön osake-enemmistö siirtyi tehtailija Sulo Salmelinin haltuun, jonka aikana panimon toimintaa alettiin kehittää ja uudistaa voimakkaasti. Salmelinin kuoltua 1930 yhtiön johtoon nousi hänen vaimonsa teollisuusneuvos Rosa Salmelin. Kun kieltolaki kumottiin 1932 huhtikuussa, laskettiin liikkeelle uusia olutlaatuja, joiden alkoholipitoisuus oli suurempi kuin ennen. Tehdasta laajennettiin vuosina 1934-35 rakentamalla uusia lisärakennuksia. Koneet ja laitteet uusittiin vuosina 1933-35. Vuonna 1953 Pyynikki aloitti suomalaisen oluen viennin laivaamalla 300 000 pulloa Tähti-olutta Senegaliin. Rosa Salmelinin jälkeen Pyynikkiä johti vielä Salmelinien poika Juhani, kunnes yhtiö myytiin Sinebrychoffille vuonna 1985. Pyynikin panimon toiminta päättyi 1992 Sinebrychoffin keskittäessä oluen valmistuksen Keravan panimolleen.
Tuotteet
Pyynikki valmisti vuodesta 1972 alkaen Amiraali-nimistä sataprosenttista täysmallasolutta. Oluen hiiva tuotiin Weihenstephanin panimoyliopistosta Münchenin Freisingenista. Amiraali-olutpullojen etiketeissä esiintyi tunnettuja amiraaleja kuten Horatio Nelson ja japanilainen Togo Heihachiro. Togo-etiketillinen pullo saavutti suosiota Japanissa. Amiraali-oluen valmistus päättyi 1992, mutta jatkui taas 2003 ensin tamperelaisen Koskipanimon tuottamana tynnyrioluena ja vuodesta 2004 pulloissa Sinebrychoffin valmistamana.
Alyssa Shafer
Alyssa Jordan Shafer (s. 10. heinäkuuta 1998 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on kalifornialainen lapsinäyttelijä. Hän esitti Serena Brown -nimistä hahmoa sarjassa  The Unit vuosina 2006–2007. Hänellä on ollut myös yhden jakson vierailuja muun muassa sarjoissa  House ja  Las Vegas. Hän on esiintynyt myös vuoden 2004 elokuvassa  Fat Albert. Hänellä on vuonna 2000 syntynyt pikkuveli Nick Shafer, joka on esiintynyt sarjassa Sons & Daughters vuosina 2006–2007.
Pyynikki (yritys)
Tuotteet
Muita Pyynikin tuotemerkkejä olivat limonadit Pyynikin Helmi ja Pommac, sekä Vaarinkaljaa kahden litran pulloissa. 1930-luvulta alkaen valmistettiin myös Tähti-olutta.
Varovaisuusperiaate
Varovaisuusperiaate eli (EU-oikeuden käsitteenä) ennalta varautumisen periaate tarkoittaa, että epäiltäessä toiminnon aiheuttavan vakavaa haittaa terveydelle tai ympäristölle, ympäristöä tai terveyttä suojeleviin toimenpiteisiin ryhtymistä ei saa estää se, ettei haitoista ole täyttä tieteellistä varmuutta. Varovaisuusperiaate kuuluu kansainvälisen ympäristöoikeuden periaatteisiin.
Periaate on ilmeisesti lähtöisin saksalaisesta oikeudesta. Varovaisuusperiaatteen tunnustaminen on osa hyväksyttyä kestävän kehityksen strategiaa.
Sopimuksissa ja lainsäädännössä
Kansainvälisessä Biologista monimuotoisuutta koskevassa yleissopimuksessa vuodelta 1992 (SopS 78/1994, Rion sopimus) varovaisuusperiaate muotoillaan seuraavasti: ”biologisen monimuotoisuuden merkittävän vähenemisen tai häviön uhatessa varmistettujen tieteellisten todisteiden puuttumista ei tulisi käyttää syynä uhan torjumiseen tai sen vaikutusten vähentämiseen tähtäävien toimien lykkäämiseen.” Varovaisuusperiaate mainitaan myös muun muassa Ilmastonmuutosta koskevan puitesopimuksen (1992, SopS 61/1994) 3 artiklan 3 kohdassa, ja vuoden 1992 Itämeren alueen merellisen ympäristön suojelua koskevan yleissopimuksen (SopS 2/2000) 3 artiklan 2 kohdan mukaan sopimusosapuolet alkavat noudattaa sitä.
Soveltaminen eläinsuojelussa
Varovaisuusperiaatetta voidaan soveltaa myös eläinsuojelussa: Kun on syytä epäillä vakavia kielteisiä vaikutuksia eläinten hyvinvointiin, täydellisen tieteellisen varmuuden puutetta ei tule käyttää syynä viivyttää toimenpiteitä kielteisten vaikutusten estämiseksi. EU:ssa käydään keskustelua esimerkiksi siitä, tulisiko joidekin selkärangattomien kykyyn tuntea kipua suhtautua varovaisuusperiaatteen mukaisesti ja sisällyttää ne eläinsuojelulainsäädännön piiriin.
Suomessa
Suomen ympäristölainsäädännössä on laajasti omaksuttu periaate, jonka mukaan jo kielletyn seurauksen vaara on merkityksellinen. Ennalta varautuminen toteutuu erilaisina ennakkoarviointeina, joiden tarkoituksena on riskien vähentäminen. Varovaisuusperiaatteeseen liittyviä kotimaisten tuomioistuimien ratkaisuja ovat esimerkiksi Vaasan HAO 05.12.2003 03/0261/3 ja KHO 08.10.2004/2504. Laajasti katsottuna voidaan myös lakisääteisiä lupajärjestelmiä pitää varovaisuusperiaatteen toteutumisen ilmentäjinä: esimerkiksi ympäristölupa voi edellyttää ympäristövaikutusten arviointia. Toisaalta varovaisuusperiaate voi näytön puutteen vuoksi olla luvan esteenä. Varovaisuusperiaatteen ohjausvaikutus ilmenee varsinkin tilanteissa, joissa päätös on tehtävä epävarman informaation varassa. Ympäristön kannalta merkittäviä tekijöitä ovat pilaantumisen vaaran todennäköisyys, onnettomuusriski sekä mahdollisuudet onnettomuuksien ehkäisemiseen ja niiden vaikutusten rajoittamiseen.
Valikoivuus
Varovaisuusperiaatetta on aina käytetty myrkkyopissa, vaikka sitä ei ole kutsuttu sillä nimellä. Selkeimmin tämä näkyy suhtautumisessa syöpää aiheuttaviin aineisiin. Varmuudella ihmiselle syöpää aiheuttavia aineita on vain muutamia kymmeniä. Kuitenkin käytännössä eläinkokeissa syöpää aiheuttavat aineet katsotaan vaarallisiksi myös ihmiselle. Tätä on kritisoinut mm. amerikkalainen Bruce Ames, jonka mukaan nykyisten koeperiaatteiden mukaan suurilla annoksilla tehdyissä eläinkokeissa noin puolet kaikista aineista osoittautuu syöpää aiheuttaviksi (sekä luonnonaineista että ihmisen tekemistä kemikaaleista). Eläinkoetulosten kirjaimellinen soveltaminen johtaisi käytännön mahdottomuuksiin ja ongelmaksi tulee sattumanvarainen soveltaminen, jossa periaatetta sovelletaan joihinkin aineisiin mutta ei kaikkiin.
Tuttujen riskien aliarviointi
Mitä epävarmempia ovat tutkimustulokset, sitä suurempaa varovaisuutta käytetään. Tämä johtaa siihen, että hyvin tutkittuihin ja hyvin tunnettuihin riskeihin suhtaudutaan lievemmin kuin huonosti tunnettuihin. Tällöin riskien laittaminen tärkeysjärjestykseen vääristyy ja suuria voimavaroja käytetään epävarmoihin riskeihin ja varmat riskit jäävät vähemmälle huomiolle.
Kemikaaleja joita on otettu käyttöön ja todettu myöhemmin vaarallisiksi, on useita. Esimerkiksi hyönteismyrkky diklooridifenyylitrikloorietaani (DDT), polttoaineeseen lisätty tetraetyylilyijy, PCB-yhdisteet, palonestoaineena käytetty PBDE-yhdisteet, freonit, ulkoiluvaatteissa käytetyt PFC-yhdisteet ja talidomidi-lääke ovat tällaisia. Toisaalta määrän voi suhteuttaa siihen, että Euroopassa otetaan joka vuosi käyttöön 190 uutta yhdistettä.
Käytännön toteutus
Kansalaisjärjestöistä muun muassa Greenpeace on kritisoinut sitä, ettei varovaisuusperiaatetta kuitenkaan aina noudateta käytännössä.
Kupla
thumb|Kaasukuplia virvoitusjuomassa Kupla on ilmarakkula nesteessä tai muussa aineessa. Eräs kuplan ilmentymä on saippuakupla. Vaahto on nesteeseen syntyneiden kaasukuplien kasauma.
Hálfdan Branankasvatin saaga
Hálfdan Branankasvatin saaga (isl. Hálfdanar saga Brönufóstra ) on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Saaga kertoo tanskanmaalaisesta kuninkaanpojasta Hálfdanista, joka joutuu lapsena pakenemaan isänsä surmanneita viikinkejä Bjarmien maahan (isl. Bjarmaland) ja päätyy viikinkiretkillään myös Hellulandiksi kutsutulle alueelle, missä tapaa itselleen suureksi avuksi olevan peikkonaisen, Branan. Hálfdan Branankasvatin saaga on todennäköisesti kirjoitettu vuoden 1300 tietämillä. Saagassa on runsaasti kansansatumaisia piirteitä, minkä vuoksi se on yleensä kategorisoitu seikkailusaagaksi (saks. Abenteuersaga), jotka tyylillisesti ja teemallisesti muistuttavat usein kotoperäisiä ritarisaagoja. Hálfdan Branankasvatin saaga ei sisällä lainkaan runoutta. Saagasta on säilynyt lukuisia keskiajan jälkeisiä käsikirjoituksia, mikä osoittaa saagan olleen hyvin suositun. Sen osalta on tuotu esille myös saagan yhteydet toiseen muinaissaagaan, Grímr Karvaposken saagaan sekä Sörli Vahvan saagaan, jonka kirjoittaja on todennäköisesti tuntenut Hálfdan Branankasvatin saagan . Hálfdan Branankasvatin saagaa ei ole suomennettu.
Helsingin Saalem-seurakunta
Helsingin Saalem-seurakunta on Helsingissä sijaitseva helluntaiseurakunta. Saalem-seurakunta on perustettu vuonna 1928. Nykyisin Saalem-seurakunta on n. 3 500 jäsenellään Suomen suurin helluntaiseurakunta. Seurakunta kokoontuu Näkinkujalla, Hakaniemessä, sijaitsevassa Saalem-temppelissä. Lokakuusta 2022 lähtien seurakunnanjohtajana on toiminut Stefan Sigfrids. Saalem-seurakunta kuuluu jäsenseurakuntana Suomen Helluntaikirkkoon.
Hálfdan Branankasvatin saaga
Hálfdan Branankasvatin saaga suurvalta-ajan Ruotsissa
Kansansatumaisista piirteistään huolimatta myös muinaisesta menneisyydestä kertovat seikkailusaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän näkemyksen seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman tarvittavaa lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. Hálfdan Branankasvatin saagan tapahtumat sijoittuvat pääosin Tanskaan ja Pohjois-Euroopan länsiosiin, kuten Englantiin. Osa saagan episodeista sijoittuu kuitenkin Bjarmalandiin, joka 1600–1700-lukujen Ruotsissa luettiin osaksi suurvallan vaikutuspiiriä ja joka siksi herätti kiinnostusta Ruotsissa. Hálfdan Branankasvatin saagaa ei voida pitää lähteenä ajasta ja henkilöistä, joita se kuvaa. Suurvalta-ajan Ruotsissa kyseistä saagaa käsiteltiin kuitenkin historiallisena lähteenä. Koska ruotsalaiset eivät tuolloin enää ymmärtäneet muinaissaagojen kieltä, ilmestyi Hálfdan Branankasvatin saaga ruotsiksi käännettynä Eric Julius Björnerin teoksessa Nordiska kämpa dater vuonna 1737 (Stockholm).
Helsingin Saalem-seurakunta
Saalem-seurakunnan toimintaan kuuluvat viikoittaiset jumalanpalvelukset ja muut hengelliset tilaisuudet. Seurakunnalla on myös runsaasti eri elämänvaiheisiin ja erityisiin elämäntapahtumiin ja -tilanteisiin suunnattua palvelua. Seurakunta tekee laajasti lähetystyötä yhteistyössä Fida Internationalin kanssa. Seurakunnalla on ollut runsaasti kansainvälisiä yhteyksiä ja seurakunnassa on vieraillut useita tunnettuja kansainvälisiä julistajia, kuten Reinhard Bonnke, Billy Graham, Oral Roberts ja David Wilkerson.
Saalem-seurakunnan perustaminen ja alkuajat
Suomeen helluntaiherätys tuli vuonna 1911, jolloin norjalainen metodistipastori Thomas Ball Barratt vieraili ensi kerran Suomessa. Kotimaa-lehden silloinen päätoimittaja Pekka Brofeldt antoi asialle palstatilaa. Helsingissä syntyi herätyksen johdosta vuonna 1920 kaksikielinen seurakunta Filadelfia, jonka paimeneksi valittiin vuonna 1925 Helsingissä yliopisto-opintonsa suorittanut metsänhoitaja Eino I. Manninen.
Kaksikielisen työn käytännöllisten vaikeuksien vuoksi Manninen päätti yhdessä joidenkin muiden suomenkielisten uskovien kanssa perustaa uuden seurakunnan, joka otti nimekseen Saalem. Saalem-seurakunnan perustava kokous pidettiin 5. maaliskuuta 1928. Perustamiskokouksessa olivat mukana Juho Antikainen, Veikko Antikainen, Birger Gröhn, K.A. Hellman, Onni Kaisla, Otto Laitinen, Rafael Lalu, Paavo Louhi, Eino I. Manninen, Arvo Muhonen ja Väinö Tollman. Manninen toimi seurakunnan vastaavana paimenena lähes 40 vuotta aina kuolemaansa saakka. Alkuaikoinaan Saalem-seurakunta kokoontui useissa vuokratiloissa mm. Kalliossa Pengerkadulla sijainneessa Pylvässalissa. Viiden ensimmäisen toimintavuoden aikana jäsenmäärä kasvoi yli 800:aan. Vuonna 1934 Saalem yhdistyi toisen helluntaiseurakunnan, Siloamin kanssa.
Seurakunta järjesti 1930-luvulla suurkokouksia, mutta Helsingissä ei ollut tuolloin monia soveltuvia tiloja. Muun muassa Smith Wigglesworthin ja Donald Geen suurkokoukset järjestettiin Hippodromilla. Filadelfian käynnistämää raamattukoulutyötä järjestettiin Saalemissa aina vuoteen 1952, kunnes helluntaiherätyksen raamattuopisto perustettiin Paimioon. Raamattukouluja pidettiin mm. Heimolan salissa. Vuonna 1932 Saalem-seurakunta järjesti ensimmäisen helluntaikonferenssin Heimolassa.
Vanha Saalem Pengerkadulla
Vuonna 1938 Saalem-seurakunta muutti ensimmäiseen omaan rukoushuoneeseensa, kun uusi tila valmistui osoitteeseen Pengerkatu 9. Tilan vihkiäisjuhlaan osallistui myös pohjoismaisen helluntaiherätyksen liikkeellepanija Thomas Ball Barratt. Tilan urakoitsija oli Heikki Honkanen. Pengerkadun "Vanha Saalem" palveli seurakuntaa lähes 40 vuotta, aina vuoteen 1978 asti.
Toisen maailmansodan aika oli seurakunnalle vaikeaa. Talvi- ja jatkosota katkaisi normaalin seurakunnallisen kokoustoiminnan, kun monet miehet joutuivat rintamalle. Kokouksia kuitenkin pidettiin yllä myös hälytysten aikana. Sodan loputtua seurakunnan eri työmuodot käynnistyivät uudelleen ja toiminta laajeni voimakkaasti. Eino Mannisen ehdokkuus eduskuntavaaleissa johti Saalem-seurakunnan hajaantumiseen. Osa seurakuntalaisista perusti 1945 Lauri Hokkasen johdolla Siion-seurakunnan.
Kasvu 1950- ja 1960-luvulla oli tasaista, mutta hitaampaa kuin alkuaikojen kasvu. Vuonna 1950 William Branhamin vierailun yhteydessä järjestettiin suurkokous Messukeskuksessa. Suurkokoukset seurasivat toisiaan ja seurakunnassa vierailivat mm. Oral Roberts vuonna 1961 ja David Wilkerson vuonna 1967. Maailman helluntaiyhteisön Maailmankonferenssi järjestettiin Helsingissä vuonna 1964. Seurakunta rakensi rukoushuoneen Malmille vuonna 1954. Vuosikymmenten aikana Saalem-seurakunta on synnyttänyt lukuisia rukouspiirejä, seurakuntia ja uusia toimintapisteitä. Vuonna 1969 itäisten kaupunginosien toiminta vakiintui, kun Kontionmaja vihittiin käyttöön.
Uusi Saalem-temppeli Hakaniemeen
1970-luvulla, kun Pengerkadun tilat eivät enää vastanneet kasvaneen toiminnan vaatimuksia, alettiin suunnitella uutta rukoushuonetta, joka valmistui Hakaniemeen osoitteeseen Näkinkuja 3. Uuden Saalem-temppelin suunnitteli arkkitehti Veikko Gröhn ja rakentamisesta vastasi Rakennusliike Puolimatka. Uuden 1620 istumapaikkaa käsittävän Saalem-temppelin vihkiäisjuhlaa vietettiin 1. tammikuuta 1978. Vihkiäistilaisuuteen tervehdyksiä toivat Helsingin kaupunginjohtaja Teuvo Aura ja Helsingin piispa Aimo T. Nikolainen.
Saalem-temppelin sijainti Hakaniemen metroaseman ja liikekeskuksen välittömässä läheisyydessä lisäsi merkittävästi seurakunnan työn julkisuutta. Uuden tilan ensimmäisinä toimintavuosina kuulijoita kävi tilaisuuksissa viikottain n. 5 000 ja vuosittain lähes 300 000. 1980-loppuun mennessä jäsenmäärä kasvoi yli 3 000:een.
Seuraava voimakkaan kasvun kausi sijoittui 1970-luvun loppuun ja 1980-luvun alkuun, aikoihin jolloin Niilo Yli-Vainion toiminnan ansiosta helluntailaisuus oli voimakkaasti julkisuudessa. Yli-Vainion tilaisuuksien innoittamana, Helsingissä järjestettiin useita suurtapahtumia UKK-hallissa. Uusille uskovaisille seurakunta järjesti tutustumisiltoja Saalem-temppelissä. Euroopan helluntaiherätysten edustajat kokoontuivat kesällä 1981 Helsinkiin PEK-konferenssiin, jonka yksi odotetuimpia puhujia oli Niilo Yli-Vainio.
1970-luvulta lähtien lähtien Saalem-teki aktiivista media- ja evankelioimistyötä. Erityisesti nuorisoherätys ja huoli Helsingin huumeaallosta lisäsi tarvetta julistustyölle. Tähän tarpeeseen vastasi seurakunta Vastaus-lehdellä.
Yonggi Cho vieraili vuonna 1981 seurakunnan suurkokouksessa, Reinhard Bonnke vuosina 1983 ja 1985 sekä Bernhard Johnson vuonna 1984. Seurakunta antoi panoksensa myös yhteiskristillisiin tapahtumiin, kuten T. L. Osbornin vierailuun 1970, Luis Palaun kokoussarjaan vuonna 1982 sekä Billy Grahamin vierailuihin vuosina 1954 ja 1987. Jälkimmäinen, vuonna 1987 järjestetty Missio Helsinki, on suurin Suomessa järjestetty hengellinen kokoustapahtuma.
1980-luvun lopulla Saalem-seurakunta on myötävaikuttanut Myyrmäen rukoushuoneen hankintaan, Kontulan Metro-kappelin syntyyn sekä Malmin uuden rukoushuoneen rakentamiseen.
Toiminta
Saalem-seurakunnan toiminnan keskiössä on sunnuntain jumalanpalvelus, joka helluntailaiseen tapaan pidetään klo 11. Muita jumalanpalveluksia on erilaisille kohderyhmille, kuten Päiväseurat (ti) senioreille, Life-illat (pe) varhaisnuorille ja Fuel-illat (la) nuorille. Perheille ja lapsille suunnattu toiminta tapahtuu mm. Jippii-kuoron (ma), Perhepiirin (ke), Lastenillan (ke) ja Skidikirkon (su) kautta. Lisäksi laaja eri kielisten jumalanpalvelusten ja tilaisuuksien kirjo tavoittaa mm. arabian-, lingalan-, persian-, thain-, venäjän-, viron- ja englanninkielisiä kävijöitä.
Helsingin Saalem-seurakunta tekee evankelioimistyötä pääkaupunkiseudulla. Oma Raamattukoulu antaa mahdollisuuden Raamatun ja teologian syvempään tuntemiseen.
Kristittyjen yhteisiin toimintoihin Saalem on osallistunut Helsingin Yhteiskristillisen Evankelioimistoimikunnan (HYKE) kautta. Saalem on myös Maailman Evankelioimisen Suomen Keskuksen (MESK) jäsen.
Toimitilat
Useimmat seurakunnan tilaisuuksista pidetään Saalem-temppelissä Hakaniemessä. Saalem-temppelissä on erilaisia tiloja viidessä kerroksessa, ja pääsalissa on 1 620 istumapaikkaa. Seurakunta tarjoaa tilaisuuksien yhteydessä henkilökohtaista rukouspalvelua. Tilat ovat varustettuja modernilla tekniikalla ja esimerkiksi Jumalanpalvelukset on striimattu suorana jo vuodesta 2008 alkaen. Striimiä katsotaan keskimäärin 1000–1500 ip-osoitteesta suorana lähetyksenä.
Aluetyö
Saalem-seurakunnalla on aluetyötä Vuosaaressa Ankkuri-paikassa, sekä Hakunilassa, jossa toimii Hakunilan kotikirkko.
Diakoniatyö
Diakoniatyön kautta Saalem-seurakunta pyrkii tukemaan ihmisiä erityisesti tarpeissa, joihin yhteiskunnan tarjoamat yleiset palvelut eivät ulotu. Työmuotoja ovat vanhusten ystäväpalvelu, vammaistyö, näkövammaistyö ja katulähetystyö.
Kristillinen musiikkikoulu
Saalem-seurakunnan yhteydessä toimii oma kristillinen musiikkikoulu. Sen rehtorina toimii Teemu Hämäläinen.
Lähetystyö
Saalem-seurakunta lähetti ensimmäisen lähetystyöntekijänsä Kiinaan jo vuonna 1929. Nykyisin seurakunta tekee lähetystyötä eri puolilla maailmaa ja pyrkii avustamaan ajankohtaisissa sosiaalisissa projekteissa. Se toimii yhdessä Suomen helluntaiseurakuntien lähetysjärjestön Fida Internationalin kanssa ja Saalemilla on vajaa parikymmentä lähettiä Aasiassa, Afrikassa ja Euroopassa.
Lehdet
Saalem-seurakunta julkaisee Kristitty-nimistä kristillistä aikakauslehteä, joka ilmestyy neljä kertaa vuodessa. Jäsenlehden levikki on 2 365.
Jutta Rantala
Jutta Kaarina Rebekka Rantala (s. 11. marraskuuta 1999 Köyliö ) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Ruotsin pääsarjassa pelaavaa Kristianstadia.
Helsingin Saalem-seurakunta
Radio ja televisio
Saalem-seurakunnalla on omaa ohjelma-aikaa Radio Deissä ja Lähiradiossa.
Kilisin maakunta
Kilisin maakunta on yksi Turkin 81 maakunnasta. Se sijaitsee eteläisessä Turkissa lähellä Syyrian rajaa. Maakunnan pääkaupunki on Kilis. Sieltä on maantieyhteys Syyrian Aleppon maakuntaan; valtakunnanrajalle on kaupungista maanteitse kymmennen kilometriä. thumb|left|230px|Maakunnan piirikuntajako.
Helsingin Saalem-seurakunta
Seurakunnan johtajat
Saalemin johtajina ovat perustamisesta nykyhetkeen toimineet:
Kilisin maakunta
Maakunnan pointa-ala on 1 412 neliökilometriä. Vuonna 2014 maakunnan väkiluvuksi arvioitiin 128 781 asukasta. Maakunta on jaettu neljään piirikuntaan; Elbeyli, Kilis, Musabeyli ja Polateli.
Helsingin Saalem-seurakunta
Saalem-seurakuntia muualla
Myös monissa muissa Suomen kaupungeissa ja kunnissa paikallisia helluntaiseurakuntia kutsutaan Saalem-seurakunniksi. Mm. Hämeenlinnassa ja Helsingin Malmilla sijaitsevat Hämeenlinnan Saalem ja Malmin Saalem nimiset seurakunnat.
Jutta Rantala
Seurajoukkueet
Rantala on Euran Pallon kasvatti. Hän on edustanut Naisten Liigassa aiemmin porilaista NiceFutista, Turun Palloseuraa, FC Honkaa ja Helsingin Jalkapalloklubia. Hyökkääjänä pelaava Rantala teki TPS:ssä 14 liigamaalia kaudella 2017 ja Hongassa kaudella 2018 kuusi maalia. Kaudella 2019 Rantala voitti HJK:ssa mestaruuden ja hän oli sarjan paras maalintekijä 22 maalillaan. Kauden päätteeksi Rantala valittiin liigan parhaaksi pelaajaksi ja parhaaksi hyökkääjäksi. Joulukuussa 2019 Rantala siirtyi ruotsalaiseen Kristianstadiin.
Maajoukkueet
Rantala on pelannut Suomen alle 16-, 17-, 18- ja 19-vuotiaiden maajoukkueissa. Naisten A-maajoukkueessa hän debytoi maaliskuussa 2020 Kypros Cupin ottelussa Kroatiaa vastaan.
Muuta
Rantalan veljet Joonas (s. 1996) ja Juuso (s. 1997) ovat myös jalkapalloilijoita. He ovat pelanneet muun muassa Ykköstä Tampereen Pallo-Veikoissa ja Musan Salamassa.
Casey Affleck
Caleb Casey McGuire Affleck-Boldt (s. 12. elokuuta 1975 Falmouth, Massachusetts) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu elokuvanäyttelijä, -ohjaaja ja -tuottaja. Hän sai pääosastaan draamaelokuvassa Manchester by the Sea (2016) sekä Oscarin, Golden Globen että Bafta-palkinnon.
Casey Affleck nousi julkisuuteen esiintymällä Gus Van Santin elokuvissa Hinnalla millä hyvänsä (1995), Will Hunting (1997) ja Gerry (2002). Hän näytteli myös Ocean’s Elevenistä alkaneen elokuvatrilogian kaikissa kolmessa osassa vuosina 2001–2007.
Lapsuus ja nuoruus
Affleckin vanhemmat ovat Christopher Anne ”Chris” (o.s. Boldt) ja Timothy Byers Affleck. Isä oli kotoisin Rhode Islandilta ja äiti taas oli asunut New Yorkin Upper East Sidella äitinsä ja isäpuolensa kasvattamana. Chris työskenteli alakoulunopettajana ja Timothy oli ohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä Theater Company of Bostonissa. Affleckin ollessa pieni hänen vanhempansa erosivat hänen isänsä alkoholismin takia. Casey on kolme vuotta veljeään Ben Affleckia nuorempi. Veljekset ovat näyttelijä Matt Damonin lapsuudenystäviä. Casey omisti lapsena paljon lemmikkejä, joihin kuului kissoja, käärmeitä, marsuja ja kilpikonnia. Affleck asui nuorena jonkin aikaa Meksikossa, ja hän osaa espanjaa, jota on hyödyntänyt myöhemmin elokuvarooleissaan.
Affleck opiskeli George Washingtonin yliopistossa politiikkaa ja siirtyi myöhemmin Columbian yliopistoon, jossa hänen pääaineitaan olivat fysiikka, astronomia ja länsimainen filosofia, mutta hän ei koskaan valmistunut. Hän oli jo opiskeluaikoinaan työskennellyt silloin tällöin televisiossa.
Elokuvaura
Vuoden 1995 elokuva Hinnalla millä hyvänsä teki Affleckista tunnetun. Hänen vastanäyttelijänään oli Nicole Kidman. Matt Damonin ja Ben Affleckin käsikirjoitus-Oscarilla palkitussa Will Huntingissa (1997) hän esitti nerokkaan nimihenkilön hoopoa bailukaveria. Casey Affleck on näytellyt useissa elokuvissa veljensä kanssa ja myös hänen ohjauksessaan.
Kolme miespääosapalkintoa tuoneen Manchester by the Sean ohella Affleck on 2010-luvulla näytellyt muun muassa elokuvissa Tappaja sisälläni (2010) ja Interstellar (2014).
Yksityiselämä
Affleck oli vuosina 2006−2016 naimisissa näyttelijä Summer Phoenixin kanssa, johon hän tutustui vuonna 1995 näytellessään tämän veljen Joaquin Phoenixin kanssa elokuvassa Hinnalla millä hyvänsä. Pari alkoi seurustella vuonna 2000. Heillä on kaksi lasta, vuosina 2004 ja 2007 syntyneet pojat.
Affleck on vegaani ja tukee aktiivisesti eläinjärjestö PETAa.
Bleak
Bleak oli suomalainen grungerock-yhtye.
Historiaa
Bleakin perustivat 1997 Rovaniemelle serkukset kitaristi Madu ja laulaja Caleb yhdessä paikallisten muusikoiden kanssa. Alkuaikoinaan bändi soitti pääasiassa grungerockia mutta musiikissa kuului myös niin poppia kuin funkiakin. Bändi sai nimensä kun Madu ja Caleb löysivät sanan summittain selaamastaan sanakirjasta. Bleak nautti ensiaskeleistaan alkaen paikallissuosiota, ja kiersi muutamissa bändikilpailuissakin eri puolilla Suomea. Bändi ehti julkaista kaksi demoa ennen vuosituhannen vaihdetta, "Demo" (1998) ja "Luna Umbra" (1999). Bleak kuitenkin hajosi jo 2000 jäsenten hajaannuttua muiden intressien perässä ympäri Suomea. Caleb lopulta seurasi Madun ja soolokitaristi Crabin jalanjälkiä Helsinkiin, ja 2002 Bleakin rivit kasattiin uudestaan. Yhtye alkoi soittaa pääasiassa Calebin biisejä jolloin bändin soundi muuttui melodisemmaksi ja suoraviivaisemmaksi. Bleakin demo "Smoke" (2003) kieli jo tästä muutoksesta ja valittiinkin YleX:llä Viikon Demoksi. Bleak toimi aktiivisesti ruohonjuuritasolla ja seuraava omakustanne-single "Crossword" (2004) sai soittoaikaa rockradiokanavilla. Radiosoitto ja keikkailu kasvattivat kuulijakuntaa tasaisesti, ja "Crossword" herätti myös niin levy-yhtiöiden kuin ohjelmatoimistojenkin huomion. Kiinnostuneiden joukossa olivat myös Asko Kallonen ja Niko Nordström Helsinki Music Companysta ja 2005 levytyssopimus oli allekirjoitettuna. Bleakin ensimmäiset singlejulkaisut "Play" (2005) ja "What You Are" (2006) kumpikin debytoivat Suomen virallisella singlelistalla sijalla kaksi ja soivat tiuhaan muun muassa YleX:llä ja Radio Cityssä. Yhtyeen rumpali ehti vaihtua pari kertaa ennen kuin Bleak julkaisi ensimmäisen albuminsa Burns Inside toukokuussa 2006. Levy valittiin ilmestyttyään YleX:n Viikon Albumiksi.
Yhdessä ruotsalaislaulaja Ana Johnssonin kanssa esitetty Jadesoturi-elokuvan tunnuskappale "Fate" muodostui yhtyeen ensimmäiseksi isoksi hitiksi ja vuonna 2007 "Fate" olikin yksi radioiden soitetuimmista kappaleista. Kappale voitti NRJ Radio Awardseissa "Best Nordic Song" -palkinnon.
Perjantaina 13. helmikuuta 2009 yhtye ilmoitti nettisivuillaan bändin hajonneen, jonka jälkeen laulaja/biisintekijä Caleb otti uudet jäsenet vanhojen tilalle ja vaihtoi bändin nimeksi Fireal, mutta säilytti vanhan suunnittelemansa liekkilogon. Caleb otti yhtyeen käyttöön aiemmin säveltämänsä kappaleet Burns Inside-albumilta.
Helga Sailo
Helga Eleonora Sailo (o.s. Lindström, 22. syyskuuta 1885 Turku – 6. joulukuuta 1954 Espoo ) oli suomalainen laulaja.
Sailon vanhemmat olivat Karl Gustaf Lindstöm ja Olga Johanna Halleen. Hänen puolisonsa oli kuvanveistäjä Alpo Sailo vuodesta 1906. He erosivat ja Alpo Sailo avioitui uudelleen 1938. Sailojen neljästä lapsesta Jyrki Sailo oli kuvanveistäjä. Helga Sailo kävi Heurlinin tyttökoulun ja opiskeli musiikkiopistossa 1903–1905.
Sailot asuivat Kauniaisissa ja ostivat sieltä vuonna 1918 naapuristaan Villa Koskullin ja antoivat sille nimen Villa Siesta. Helga Sailo piti sen alakerrassa kahvilaa.
Rautapatriootti
Rautapatriootti on fiktiivinen Marvel Comicsin sarjakuvissa esiintyvä taisteluasu, jota ovat käyttäneet useat sarjakuvahahmot. Haarniska perustuu Rautamiehen käyttämään teknologiaan ja sen värit edustavat Kapteeni Amerikan puvun värien isänmaallisuutta Yhdysvaltoja kohtaan. Alkuperäistä Rautapatriootti-haarniskaa kantoi Norman Osborn, toimiessaan H.A.M.M.E.R.:n ja Pimeyden Kostajien johtajana. Osbornin pidätyksen sekä H.A.M.M.E.R.:n lakkauttamisen jälkeen AIM:lle työskentelevä Andrew Forson yritti käyttää Rautapatriootti-haarniskoihin pukeutuneita androideja lavastaakseen Yhdysvallat syyllisiksi lukuisiin sotarikoksiin, James Rhodes otti yhden haarniskoista hallintaan ja sai androidit kääntymään hyviksi, minkä jälkeen androidit luovuttivat Rhodesille käyttöön oman Rautapatriootti-haarniskan.
Lähdekritiikki
Lähdekritiikillä tarkoitetaan myös sen arvioimista, voiko tiedon tuottajaan, esimerkiksi kirjan, www-sivun tekstin tai artikkelin kirjoittajaan luottaa.
Tausta
Alun perin lähdekritiikin kehittivät tutkimuksen välineeksi renessanssioppineet. Sitä ovat kehittäneet oikeusoppineet sekä pyhimyselämäkertojen tutkijat 1600-luvulla. Saksalaiset historiantutkijat, kuten Leopold von Ranke ja Barthold Georg Niebuhr, nostivat 1800-luvulla lähdekritiikin keskeiseksi tieteelliseksi toimintatavaksi.
Nykyaika
Internetissä voi olla epäluotettavaa ja vääristelevää informaatiota. On myös vaikea koota yhteen eri suunnilta koottua tetoa. Lähdekritiikki on tällaisessa työssä käytettävä työväline.
Tietolähteen arviointi
Lähdettä arvioitaessa voi kiinnittää huomiota siihen:
Tiedon alkuperäisyyden suhteen lähdekritiikissä huomioidaan seuraavia:
Tietolähteen ajantasaisuudessa otetaan huomioon:
Tiedon tuottajan luotettavuuden arviointi
Tiedon tuottajan luotettavuutta voi arvioida ottamalla huomioon esimerkiksi seuraavia asioita:
Ulkoinen ja sisäinen lähdekritiikki
Perinteisesti lähdekritiikki jaetaan ulkoiseen ja sisäiseen lähdekritiikkiin.
Ulkoinen lähdekritiikki pyrkii rekonstruoimaan tilanteen, jossa lähde on laadittu: esimerkiksi onko lähde se mitä se esittää olevansa, vai väärennös.
Sisäinen lähdekritiikki pyrkii selvittämään lähteen laatijan tavoitteet.
Sisäinen ja ulkoinen lähdekritiikki on aina yhdistettävä tekstin luotettavuuden arvioimiseksi.