cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Blonde on Blonde
New York
Dylan arveli, että vaikka Helm olikin lähtenyt, hänellä oli edelleen hyvä yhtye kasassa seuraavan albumin nauhoituksiin. Marraskuun 30. päivänä Dylan, The Hawks ja Bobby Gregg menivät studioon nauhoittaakseen Dylanin uusimman sävellyksen, nimeltään ”Freeze Out”. Kappaleen nimi muutettiin myöhemmin ja se tunnetaan nykyään nimellä ”Visions of Johanna”. Vaikka Dylanilla oli apunaan sellaisia muusikoita kuin kitaristi Bruce Langhorne, kosketinsoittaja Paul Griffin ja Al Kooper, hän ei onnistunut nauhoittamaan tyydyttävää versiota tästä lähes kymmenminuuttisesta kappaleesta.
Dylan palasi takaisin studioon seuraavan kerran vasta vuoden vaihduttua, 21. tammikuuta, 1966. The Hawks (jonka rumpalina toimi tällä kertaa Sandy Konikoff) ja Dylan eivät kuitenkaan onnistuneet nauhoittamaan "She's Your Lover Now" -kappaleesta ainuttakaan kokonaista versiota. Yksi otto tästä sessiosta julkaistaisiin myöhemmin Dylanin The Bootleg Series Volumes 1–3 (Rare & Unreleased) 1961–1991 -albumilla.
Koska kahden varteenotettavan kappaleen nauhoitukset olivat epäonnistuneet, Dylan alkoi epäillä The Hawks -yhtyeen sopivuutta uudelle albumille. Hän järjesti 25. tammikuuta uuden nauhoitussession; tällä kertaa häntä säestivät rumpali Bobby Gregg, basisti William E. Lee, pianisti Paul Griffin ja Al Kooper, joka soitti urkuja. Myös Robbie Robertson soitti näissä nauhoituksissa ja paikalla saattoi olla myös The Hawks -yhtyeen jäseniä, joskin se on epävarmaa. Sinä päivänä nauhoitettiin kaksi kappaletta: ”Leopard-Skin Pill-Box Hat” ja ”One of Us Must Know (Sooner or Later)”, joista jälkimmäinen onnistui hyvin ja se otettiin myöhemmin mukaan albumille.
Kaksi päivää myöhemmin pidetyissä nauhoituksissa läsnä olivat Dylanin lisäksi kitaristi Robbie Robertson, basisti Rick Danko, Al Kooper, ja rumpali Bobby Gregg. Nauhoitukset keskittyivät samoihin kappaleisiin kuin edelliselläkin kerralla. Dylan ei ollut tyytyväinen ”Leopard-Skin Pill-Box Hat” -kappaleen ottoihin ja ”One of Us Must Know” oli mennyt paremmin edellisissä nauhoituksissa. Samana päivänä nauhoitettiin myös ”I’ll Keep It With Mine” -kappale, mutta kyseinen otos julkaistiin vasta vuonna 1991 The Bootleg Series Volumes 1–3 (Rare & Unreleased) 1961–1991 -albumilla.
Nauhoitusten hidas edistyminen ja uusien kappaleiden niukkuus saivat turhautuneen Dylanin peruuttamaan kolme suunniteltua nauhoitussessiota.
Nashville
Näihin aikoihin Dylan päätti, että maisemanvaihdos voisi tehdä hyvää hänen tilanteessaan. Tuottaja Bob Johnstonilla oli jonkin verran kokemusta nauhoittamisesta Columbian studioilla Nashvillessa, Tennesseessa, missä hän oli työskennellyt Grady Martinin ja Floyd Cramerin kaltaisten veteraanien kanssa. ”He olivat erinomaisia muusikoita, mutta tottuneet työskentelemään tietyllä tavalla,” Johnston muistelee. ”Pyydän heitä soittamaan tämän tai tuon kappaleen, ja he sanovat ’Ei käy, en halua soittaa sitä.’ He eivät suostuneet soittamaan mitään, mitä eivät halunneet soittaa”. Johnston tunsi myös monia muita muusikoita, kuten Jerry Kennedyn, Wayne Mossin, ja Kenny Buttreyn, jotka olivat muuttaneet Nashvilleen Floridasta ja tai muualta etelästä. ”Aloin käyttää heitä demosessioissa [Nashvillessa] ja pidin heistä.” Johnston lennätti yhden näistä muusikoista, Charlie McCoyn, New Yorkiin ’’Highway 61 Revisited’’ -albumin nauhoituksiin. Hän myös sanoi Dylanille, että tämän kannattaisi joskus kokeilla nauhoittamista Nashvillessa. Dylan ei vastannut, mutta hänen managerinsa Albert Grossman, ja Columbia Recordsin johtaja Bill Gallagher, jotka kuulivat tämän keskustelun, tulivat Johnstonin luokse ja uhkasivat erottaa tämän, jos hän mainitsisi Dylanille vielä sanankin Nashvillesta. Syyksi he ilmoittivat sen, että heillä on jo nyt liikaa suosiota.
Dylan ei kuitenkaan unohtanut Johnsonin ehdotusta. Hän päättikin yrittää nauhoittamista Nashvillesa. ”En painostanut häntä millään tavalla,” Johnston muistelee. ”Vein hänet Nashvilleen, koska hän oli itse pyytänyt sitä.”
Ensimmäiset nauhoitukset Columbian studioilla Nashvilessa pidettiin 14. tammikuuta, 1966. Al Kooperin lisäksi Dylan ja Johnston palkkasivat kitaristi ja basisti Charlie McCoyn, kitaristi Wayne Mossin, kitaristi ja basisti Joe Southin ja rumpali Kenny Buttreyn. ”Kun hän [Dylan] tuli sisään ... hän kysyi, haittaisiko meitä pieni odottelu. He olivat pysähtyneet lentokentällä Richmondissa ja hänellä ei ollut mahdollisuutta viimeistellä materiaaliaan ... Niinpä me kaikki menimme ulos ja jätimme koko studion hänelle. Hän oli siellä lopulta [kirjoittamassa] kuusi tuntia.”
Ensimmäisessä Nashvillessa pidetyssä sessiossa nauhoitettiin kolme kappaletta, joista ”Fourth Time Around” ja ”Visions of Johanna” onnistuivat hyvin ja nämä otot päätyivät lopulta albumille. ”Leopard-Skin Pill-Box Hat” -kappaleesta ei sen sijaan onnistuttu nauhoittamaan tyydyttävää versiota.
Seuraavana päivänä Dylan piti pidemmän session, joka kesti aina helmikuun 16. päivän aamutunneille saakka. Tästä huolimatta ensimmäinen varsinainen laulu nauhoitettiin vasta kello neljältä aamulla. Tuolloin nauhoitettu kappale oli surrealistinen ”Sad-Eyed Lady of the Lowlands.”
Seuraavat nauhoitukset pidettiin 17. helmikuuta. ”Stuck Inside of Mobile with the Memphis Blues Again” -kappaleesta saatiin nauhalle onnistunut otos, joka päätyi myöhemmin levylle.
Nauhoituksiin tuli tauko, kun Dylan lähti Nashvillesta soittaakseen The Hawksin kanssa muutaman konsertin, mutta hän palasi takaisin maaliskuussa ja nauhoitukset jatkuivat. Tällä kertaa hänellä oli kahdeksan kappaletta, jotka olivat valmiita nauhoitettaviksi. Al Kooperin mukaan Dylan vietti suurimman osan vapaa-ajastaan hotellihuoneessaan hiomassa sävellyksiään. Hän opetti Kooperille kappaleitaan pianolla, jotta voisi itse keskittyä sanoitustensa kirjoittamiseen ja jotta hänen ei itse tarvitsisi soittaa pianoa. Sitten Kooper voisi opettaa kappaleen yhtyeelle, ennen kuin Dylan edes saapuisi studioon.
Maaliskuun kahdeksantena päivänä nauhoitettiin lopulliset versiot kappaleista ”Absolutely Sweet Marie,” ”Just Like A Woman,” ja ”Pledging My Time”. Seuraavana pidettiin vielä yksi kymmenennen päivän aamuun asti kestänyt sessio, jossa nauhoitettiin ”Most Likely You Go Your Way (And I’ll Go Mine),” ”Temporary Like Achilles,” ”Rainy Day Women #12 & 35,” ”Obviously Five Believers,” ”I Want You,” ja ”Leopard-Skin Pill-Box Hat.” Näistä kaikista kappaleista saatiin onnistuneet otot, jotka päätyivät albumille.
Dylan oli erittäin tyytyväinen Nashvillessa tehtyihin nauhoituksiin ja kun hän oli huhtikuussa Los Angelesissa valvomassa Blonde on Blonde -albumin lopullista miksausta, hänellä oli tarpeeksi kappaleita tupla-albumiin.
”Blonde on Blonde -albumilla pääsin lähemmäs päässäni kuulemaani ääntä kuin koskaan,” Dylan sanoi vuosia myöhemmin, vuonna 1978.
Jälkivaikutus
Blonde on Blonde oli kaupallinen menestys ja monista albumin kappaleista tuli myös hittisinglejä. Albumi menestyi hyvin myös kriitikoiden arvosteluissa. Esimerkiksi kriitikko Dave Marsh julisti Rolling Stone Record Guide -kirjassa Blonde on Blonden olevan yksi Dylanin ”parhaista albumeista ja [yksi] merkittävimmistä rock & roll -musiikin historiassa”. Albumi sai myönteisiä arvosteluja myös monilta muilta tunnetuilta kriitikoilta, kuten Greil Marcusilta.
Vuonna 1995 – miltei kolmekymmentä vuotta albumin ilmestymisen jälkeen – Blonde on Blonde äänestettiin Mojo -lehden äänestyksessä kaikkien aikojen kahdeksanneksi suurimmaksi albumiksi. Vuonna 1997 albumi sijoittui sijalle 16 ’Music of the Millennium’ -äänestyksessä, jonka järjestivät HMV, Channel 4, The Guardian ja Classic FM. Q-lehdessä lukijat sijoittivat albumin sijalle 47. Vuonna 2003 Blonde on Blonde sijoittui Rolling Stone -lehden The 500 Greatest Albums of All Time -listalla sijalle 9 ja ylsi näin ollen toiseksi parhaalle sijalle listaan päässeistä Dylanin albumeista (Highway 61 Revisited oli sijalla 4).
Eri versiot Blonde on Blonde -albumista
Blonde on Blonde on julkaistu jopa yhdessätoista eri muodossa, jotka eroavat toisistaan miksauksiltaan ja kappaleiden pituuksilta. Yksikään versio ei ole vakiintunut standardiksi. Joissakin Euroopan maissa albumi julkaistiin alun perin kahdella erillisellä LP-levyllä. Jopa albumin julkaisupäivä on kyseenalainen, vaikka Columbia Recordsin ilmoittama virallinen päivämäärä onkin 16. toukokuuta 1966. Vuonna 1968 Columbia uudisti albumin sisäkannen, koska aiempi versio sisälsi ilman lupaa julkaistun kuvan näyttelijä Claudia Cardinalesta.
LP 1
A-puoli B-puoli
Neurotica
Neurotica on yhdysvaltalainen heavy metal -yhtye. Laulaja Kelly Shaefer ja kitaristi Shawn Bowen perustivat sen vuonna 1995. Yhtyeen ensimmäinen albumi oli vuonna 1998 julkaistu Seed. Neurotica esiintyi vuonna 2002 Ozzfestillä.
Yhdestä puusta
Yhdestä puusta on reggaelaulaja Jukka Pojan 14. maaliskuuta 2012 julkaistu sooloalbumi. Albumi nousi ensimmäisellä viikollaan (12/2012) Suomen virallisen albumilistan kärkeen. Albumista on saatavilla myös versio, joka sisältää DVD:n.
Taustaa
Albumin ensimmäinen single "Silkkii" julkaistiin 23. toukokuuta 2011 ja siitä julkaistiin myös musiikkivideo. Se sijoittui parhaimmillaan Suomen virallisen singlelistan ykköspaikalle (29/2011). "Silkkii" -kappale palkittiin myös Emma-gaalassa 2011 kategoriassa Vuoden biisi. Albumilta on saanut ensisoittonsa myös kappale "Älä tyri nyt" Yle X:llä 9. helmikuuta ja myös siitä on julkaistu musiikkivideo. Albumin kappaleesta "Siideripissis" julkaistiin musiikkivideo 21. toukokuuta 2012 ja kappaleesta "Potentiaali" 25. syyskuuta samana vuonna.
Vinyyliversion bonuskappaleet
<li> Fu kong dub <li> Skidi versio <li> Vastalääke dub </ol>
Luettelo Wehrmachtin divisioonista
Tämä on luettelo Wehrmachtin divisioonista toisen maailmansodan aikana.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 2023
Jääkiekon maailman­mestaruus­kilpailut 2023 järjestettiin Suomessa ja Latviassa 12.–28. toukokuuta 2023. Otteluareenoina olivat Tampereen Nokia Arena ja Riian Riika-areena.
Kilpailut oli tarkoitus järjestää alun perin Pietarissa, Venäjällä. Huhtikuussa 2022 Kansainvälinen jääkiekkoliitto IIHF ilmoitti, että se vetää kilpailut pois Venäjältä johtuen maan hyökkäyksestä Ukrainaan. Uusi isäntä päätettiin IIHF:n vuosikokouksessa Tampereella vuoden 2022 maailmanmestaruuskisojen yhteydessä. Kilpailut pelattiin vuoden 2022 tapaan ilman Venäjää ja Valko-Venäjää. Päätös asiasta tehtiin kokouksessa Tampereella.
Kilpailut tuottivat Suomen Jääkiekkoliitolle voittoa. Koska kilpailut jaettiin Latvian kanssa, voitto jäi kuitenkin edellisen vuoden turnausta pienemmäksi. Yritykset eivät tukeneet kilpailuja vuoden 2022 tapaan, jolloin kilpailut hyötyivät koronaviruspandemian hellittämisestä. Kilpailuissa myytiin noin 275 000 – 280 000 pääsylippua. Tampereella pelatuissa otteluissa kävi katsojia lähes yhtä paljon kuin vuonna 2022, vaikka Suomi jäi vuonna 2023 mitalipelien ulkopuolelle. Kun kilpailut tuottivat vuonna 2022 13,9 miljoonan euron tuloksen, tuottivat ne vuonna 2023 vähemmän mutta joitakin miljoonia. Tarkkaa summaa ei kerrottu julkisuuteen.
Latvian jääkiekkoliitolla oli hankaluuksia saada lippuja kaupaksi. Aivan ennen kisojen alkua Riiassa pelattuihin otteluihin oli myyty vain alle puolet myynnissä olleista lipuista. Silloin Latvian kisajärjestäjät kertoivat olevansa tappiolla jopa 1,5 miljoonan euron verran. Lopulta lippuja jaettiin ilmaiseksi ukrainalaisille pakolaisille ja vähävaraisille perheille.
Turnauspaikan valinta
Alun perin kisaisännyyttä turnaukselle hakivat Ruotsi ja Tšekki. Alun perin tarkoitus oli äänestää näiden kahden maan välillä siitä, kummalle isännyys myönnetään. Myöhemmin Venäjä liittyi mukaan kolmanneksi hakijaksi, ja vastoin alkuodotuksia IIHF:n puolivuosikokouksessa Maltalla tehtiin suunnitelma, että Venäjä valittaisiin näiden kisojen isännäksi.
Lopullinen päätös kisaisännistä tehtiin IIHF:n vuosikokouksessa Slovakiassa vuoden 2019 maailmanmestaruuskilpailujen aikaan. Samalla päätettiin vuosien 2024 ja 2025 turnausten isäntämaista. Vuonna 2024 turnauksen isännöi Tšekki, ja vuonna 2025 Ruotsi yhdessä Tanskan kanssa.
Uusi isäntä päätettiin IIHF:n vuosikokouksessa Tampereella vuoden 2022 kisojen yhteydessä, koska Venäjältä evättiin kisojen järjestäminen. Kisaisännyyttä hakivat Suomi ja Latvia, jotka valittiin isänniksi ainoina hakijoina. Myös Unkari ja Slovenia olivat kiinnostuneita järjestämään kilpailut, mutta ne vetivät hakemuksensa pois viime hetkellä.
Otteluareenat
Kisojen aikana Nokia Arenan jään kunto herätti arvostelua kisojen alusta alkaen. On mahdollista, että ongelmien takana oli Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n toive saada kisojen sponsorien tunnukset paremmin näkymään jäällä. Näin ollen jäälle jäi vettä, kun se ei jäätynyt. Nokia Arenan tunnelmaa arvosteltiin myös kisojen aikana, sillä merkittävä osa katsomoista oli varattu yritysvieraille. Jääkiekkoliittoa arvosteltiin, koska se ei panostanut fani- tai seisomakatsomoon ja kannatuskulttuurin kasvattamiseen. Se näkyi ennen kaikkea Suomen otteluissa. Jääkiekkoliitto sai kisojen aikana arvostelua kalliista pääsylipuista. Jääkiekkoliitto harkitsi lippujen hintojen laskemista viimeisiin peleihin, jotta paikalle saataisiin mahdollisimman paljon katsojia, eritoten Latviasta.
Alkulohkosijoitukset
Joukkueet sijoitetaan alkulohkomenestyksensä perusteella välierien ottelupareiksi seuraavin perustein:
Turnauskaavio
Välieräparit määräytyivät joukkueiden alkulohkomenestyksen mukaan.
Puolivälierät
Suomi ja Latvia pääsivät turnauksen isäntämaina pelaamaan omat puolivälieräottelunsa myöhäisemmissä otteluissa omassa maassaan. Puolivälierissä lohkon ensimmäiseksi sijoittunut joukkue kohtasi toisen lohkon neljänneksi sijoittuneen ja lohkon toiseksi sijoittunut joukkue kohtasi toisen lohkon kolmanneksi sijoittuneen. Poikkeuksena oli, jos Suomi ja Latvia olisivat joutuneet pelaamaan toisiaan vastaan: tällöin puolivälierät olisi pelattu lohkojen sisäisesti.
Lopputulokset
1. divisioonasta seuraavaksi vuodeksi pääsarjaan nousun olivat varmistaneet Iso-Britannia ja Puola.
Televisiointi
Aiempien vuosien tapaan kisojen esitysoikeuksista vastasi Suomessa MTV. Kisojen kaikki ottelut näkyivät suorina lähetyksinä maksullisilla C Moren kanavilla ja striimauspalvelussa, ja ilmaisella MTV3-kanavalla näkyi kaikki Suomen pelit, sekä välierät ja mitalipelit.
Apollon Epikurioksen temppeli
Apollon Epikurioksen temppeli (myös Apollon Epikourioksen temppeli, Apollon Bassitaksen temppeli) on antiikin aikainen Apollon Epikuriokselle omistettu kreikkalainen temppeli Bassaissa (nykyinen Vásses) Kreikassa. Arkeologinen kohde sijaitsee syrjäisessä paikassa antiikin Arkadian aluetta olleilla vuorilla nykyisen Oichalían kunnan alueella.
Historia
pienoiskuva|vasen|Temppeli nykyisessä suojakatoksessaan. pienoiskuva|vasen|Temppelin pylväikköä suojakatoksen alla.
Temppeli rakennettiin klassisella kaudella noin vuonna 450–425 eaa. Sen suunnitteli arkkitehti Iktinos, joka oli myös yksi Parthenonin suunnittelijoista. Nykyisin paikalla oleva temppeli on todennäköisesti rakennettu varhaisemman arkaaisen, 600-luvulla eaa. rakennetun temppelin paikalle, joka oli ilmeisesti rakennettu uudestaan jo kahdesti aiemmin noin vuosina 600 ja 500 eaa. Louhokset, josta rakennuksen kiviaines saatiin, on paikallistettu alueen pohjois- ja luoteispuolelta.
Temppeli oli yksi Figaleian kaupungin hallintaan kuuluneen Bassain alueen lukuisista pyhäköistä ja se oli omistettu Apollonille tämän ominaisuudessa alun perin sodan jumalana ja myöhemmin parantajajumalana. Apollonin paikallinen epiteetti Epikurios, ”Auttava”, on peräisin kreikan sanasta epikurō, ”auttaa”. Nimitys oli peräisin siitä, että jumalan nähtiin auttaneen figaleialaisia sodassa Spartaa vastaan tai estäneen ruton leviämisen peloponnesolaissodan aikana. Paikallisena Apollonin epiteettinä oli myös Bassitas.
Temppeli oli käytössä roomalaiselle ajalle saakka. Pausanias, joka kävi paikalla 100-luvulla jaa., piti temppeliä yhtenä koko Peloponnesoksen kauneimmista ja harmonisimmista Athene Alean temppelin ohella. Ajan kuluessa temppeli raunioitui, mutta säilyi silti suhteellisen hyvin Bassain syrjäisen sijainnin ansiosta, minkä vuoksi se ei ole kärsinyt esimerkiksi sodista tai rakennuskivien uudelleenkäytöstä. Temppelin katon romahdus aiheutti kuitenkin suuria vaurioita, samoin kuin sen metallisten tukirakenteiden poistaminen jossakin vaiheessa. Temppeli on vaurioitunut myös maanjäristyksissä.
Vuonna 1986 temppeli liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon ensimmäisenä kreikkalaisena kohteena.<ref name="Unesco"/ Temppeli on yksi Kreikan parhaiten säilyneitä antiikin aikaisia temppeleitä Ateenan Hefaistoksen temppelin jälkeen. Syrjäisestä sijainnista huolimatta temppeli on yksi Kreikan tutkituimmista monien omalaatuisten arkkitehtoonisten piirteidensä vuoksi.
Rakennus
pienoiskuva|upright=1.12|Vasemmalla: Temppelin pohjapiirros. Oikealla: Rakennepiirros temppelin [[cella|naoksesta eli cellasta. Piirroksessa näkyvät joonialaiset sekä keskellä oleva korinttilainen pylväs (merkitty kirjaimella a).]]
Temppeli edustaa julkisivultaan doorilaista tyyliä. Sen rakentamiseen on käytetty paikallista harmaata kalkkikiveä. Temppeli on peripteraalitemppeli ja siinä on 6 × 15 pylvästä, yhteensä 38 pylvästä. Näin se on arkaaisille temppeleille tyypillisesti suhteellisen pitkä leveyteen nähden. Temppelin stylobaatin koko on 38,24 × 14,48 metriä. Temppelissä on naos eli cella sekä pronaos ja opisthodomos, joiden kummankin julkisivussa on kaksi pylvästä.
pienoiskuva|upright|Eräs mahdollinen ennallistus temppelin naoksesta. Idänpuoleisesta ovesta tuleva valo valaisee Apollonin kulttipatsaan ja korinttilaisen pylvään. Temppeli on rakennettu poikkeuksellisesti pohjois-eteläsuunnassa. Pronaos ja ovi ovat pohjoiseen päin. Temppelin adytonissa, joka sijaitsee naoksen eteläpäässä, on kuitenkin toinen, itään päin aukeava ovi. Naoksen kummallakin sivustalla oli kaksi viiden joonialaisen puolipylvään riviä. Puolipylväät oli yhdistetty seinään lyhyillä väliseinillä niin, että pylväiden väliin jäi syvennykset. Kaksi eteläisintä puolipylvästä oli yhdistetty seinään vinoilla väliseinillä. Näiden kahden pylvään keskellä eli naoksen eteläosan keskellä oli yksi korinttilaista tyyliä edustanut pylväs, joka on varhaisin tunnettu esimerkki kyseisestä tyylistä. Pylvään jäänteet ovat nykyisin Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa. Erään teorian mukaan myös sen kummallakin puolella olleet naoksen kaksi eteläisinä puolipylvästä olisivat olleet korinttilaisia, ei joonialaisia.
Sisällä naoksessa on todennäköisesti ollut Apollonin kulttipatsas. Temppelin veistoskoristelussa ja pylväiden päissä on käytetty marmoria. Temppelin ulkopuolinen friisi oli koristelematon. Sisäpuolella naoksen joonialaisten ja korinttilaisten pylväiden yläpuolella kulki joonialainen friisi, joka esitti Heraklesta, kentauromakhiaa ja amatsonomakhiaa. Sen pituus oli 31 metriä ja sen oli mahdollisesti tehnyt Paionios. Suurin osa siitä on nykyisin British Museumissa ja osa Kansallisessa arkeologisessa museossa. Pronaoksen friisi kuvasi Apollonin paluuta Olymposvuorelle ja opisthodomoksen friisi Dioskuureja ja Leukippoksen tyttäriä. Temppelissä oli marmorilaatoista tehty harjakatto.
Temppeli on selvästi suunniteltu ottamaan valo ja varjo huomioon osana sitä, miten rakennus näyttäytyy sitä lähestyvälle katsojalle. Erään teorian mukaan temppelin keskimmäinen korinttilainen pylväs oli suunniteltu heijastamaan kesäpäivänseisauksen päivän ensimmäisiä auringonsäteitä, jotka osuivat siihen idänpuoleisesta ovesta. Toisen teorian mukaan valo on valaissut Apollonin patsaan, joka on ollut adytonin länsiseinustalla. Tämän kaiken voidaan nähdä yhdistyvän Apollonin rooliin auringon ja valon jumalana.
Kaarina Perola
Kaarina Tellervo Perola (omaa sukuaan Hänninen; s. 24. helmikuuta 1944 Vaajakoski, Jyväskylän mlk) on suomalainen teatteriohjaaja ja näyttelijä. Hän on työskennellyt dramaturgi-ohjaajana useissa teattereissa eri puolilla Suomea. Hänen lukuisiin ohjaustöihinsä kuuluvat muun muassa Orvokki Aution romaanitrilogiaan perustuva näytelmä Pesärikko sekä Hella Wuolijoen Niskavuori-näytelmät.
Elämä ja ura
Kaarina Perolan ohjaustöihin lukeutuvat muun muassa näytelmät Niskavuoren nuori emäntä, Niskavuoren Heta, Miehen kylkiluu ja Tulitikkuja lainaamassa sekä Rigoletto, Amadeus ja Rouva Dulskan moraali. Uudemmasta tuotannosta hän on ohjannut muun muassa näytelmät Pesärikko ja Liian paksu perhoseksi.
Perolan näyttämötaiteellisia tulkintoja ovat muun muassa Siipirikko (kappaleessa Niskavuoren Heta), Katri (Työmiehen vaimo) ja Anja (Kirsikkapuisto). Vuonna 1974 Perolalla oli rooli Ilmari Kiannon vaimona Elsa Mariana Mikko Niskasen televisioelokuvassa Kianto – omat koirat purivat. Vuonna 1983 hänellä oli naissivuosa suotyömaan keittäjättärenä Veikko Kerttulan elokuvassa Iso vaalee.
Teatterityön ohella Perola työskenteli vuosina 1975–1997 tuntiopettajana Oulun, Jyväskylän ja Tampereen yliopistoissa. 1980-luvun alkupuolella hän toimi Keskisuomalaisen kirjallisuusarvostelijana. Perola on suomentanut kymmenkunta näytelmää, kuten West Side Story ja Punahilkka.
Perolalle myönnettiin taiteilijaeläke 2015.
Kaarina Perola on ollut naimisissa varatuomari Paavo Perolan kanssa. Hänellä on vuonna 1967 syntynyt poika, Tuomas.
Al-Dhahabi
thumb| Muhammad ibn Ahmad al-Dhahabi (Damaskos 1274–1348) oli suuri shafi'i -suuntauksen hadith-mestari (hafiz) ja islamin historioitsija. Hän oli syntyperältään turkmeeni, opiskeli Pyhää Tietoa ensin Damaskoksessa ja siten Kairossa ja monissa muissa kaupungeissa. Hän kirjoitti melkein sata kirjaa, jotkut niistä kooltaan huomattavia, kuten 23 osaa sisältävä Siyar a'lama al-nubala (Huomattavien henkilöiden elämäkertoja) tai 36-osainen Tarikh al-islam al-kabir (Suuri islamin historia). Hän oli myös Koraanin kanonisen tutkimuksen ja tekstianalyysin imaami. Al-Dhahabi sokeutui seitsemän vuotta ennen kuolemaansa Damaskoksessa.
Suuret synnit
Al-Dhahabin teoksista on suomennettu Kitab al-kaba'ir (Suuret synnit). Kirjan tiivistelmä löytyy teoksen Reliance of the Traveller luvusta "Enormities".
Al-Dhahabin teos luettelee kaikkiaan 76 suurta syntiä. Esimerkkejä niistä ovat seuraavat.
Lisäksi on joukko todennäköisiä suuria syntejä, joihin kuuluu muun muassa:
David Renwick
David Renwick (s. 4. syyskuuta 1951 Luton) on brittiläinen radio- ja televisiokäsikirjoittaja. Hänen tunnetaan parhaiten televisiosarjoista Toinen jalka haudassa ja Jonathan Creek – illuusioiden mestari.
Ennen käsikirjoittajan uraa Renwick työskenteli Luton Newsin toimittajana. Yhteistyössä Andrew Marshallin kanssa hän kirjoitti radiokomedian The Burkiss Way ja televisiosarjat Whoops Apocalypse sekä Alexei Sayle's Stuff. Renwick on myös tehnyt käsikirjoituksia Hercule Poirot -televisiosarjaan.
Lauri Niinioja
Lauri Aleksanteri Niinioja (aik. Gustafsson, 8. joulukuuta 1883 Vaasa – 22. lokakuuta 1962 Vaasa) oli suomalainen tukkukauppias, joka toimi 35 vuotta Lassila & Tikanoja Oy:n eri johtotehtävissä vuodesta 1919 alkaen ja toimitus&shy;johtajana 1952–1954. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1949.
Lauri Niinioja syntyi junailijaisän pojaksi Vaasassa, jonne perhe oli muuttanut Hattulasta. Kansakoulun jälkeen hän pääsi 1897 myymäläapulaiseksi Carl Finnilän vähittäiskauppaan. Hänen kykynsä huomattiin, ja hän eteni Finnilän tukkukaupan puolelle; se oli alueen suurin tuontiliike, joka teki kauppaa monilla eri artikkeleilla Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla sekä Keski-Suomessa. Niinioja sai vastatakseen Finnilän sivuliikkeen Ähtärissä. Finnilän palveluksessa hän tutustui Frithiof Tikanojaan ja Josef Lassilaan, jotka lähtivät 1905 perustamaan omaa yritystään. Niinioja peri Tikanojan työn Finnilän kauppamatkustajana, kunnes lähti vuonna 1909 mukaan Berglund & Ylkänen -nimiseen tukkuliikkeeseen, jonka neljä perustajaa olivat myös lähtöisin Finnilältä. Kymmenen vuoden osto- ja myyntipäällikön tehtävien jälkeen Niinioja siirtyi 1919 Lassilan ja Tikanojan perustaman tukkukaupan toimitusjohtajan apulaiseksi. Hän sai Lassila & Tikanojassa vähitellen muitakin tehtäviä, kuten yhtiön suuren puku- ja paitatehtaan toimitus&shy;johtajuuden. Kauppaneuvos Tikanojan siirryttyä eläkkeelle Niinioja toimi koko yhtymän toimitusjohtajana 1952–1954. Yhtymän johtokunnan jäsenenä hän oli vuodesta 1919 kuolemaansa 1962 saakka.
Niinioja sai myös elinkeinoelämän monia luottamustehtäviä. Hän toimi Suomen Pankin Vaasan konttorin valvojana sekä johtokunnan jäsenenä Suomen Tukku­kauppiaiden Liitossa, Vaatetus­teollisuuden Yhdistyksessä ja Vaatetus­teollisuus­liitossa. Perheetön Niinioja tunnettiin myös lahjoittajana sekä harrastelijamaanviljelijänä Hattulan Nuuttilan tilalla 1918–1945, kunnes viranomaiset ottivat tilan siirtoväen käyttöön.
Haamut eivät kykene
thumb|Elokuvan juliste. Haamut eivät kykene (Ghosts Can't Do It) on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut komediaelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Bo Derek, Anthony Quinn, Leo Damian, Julie Newmar, Don Murray ja Donald Trump (cameo-rooli). Elokuvan on ohjannut John Derek. Elokuva voitti neljä Razzie-palkintoa huonoimmasta elokuvasta, huonoimmasta miessivuosasta, huonoimmasta naispääosasta ja huonoimmasta ohjauksesta.
Bello Romano kiteytti elokuvan Video-oppaassa vuonna 1994 näin: ”Itsensä ampuneen miljonäärin leski etsii hyvää miesbodia miehensä haamuhengelle. Totaalista kökköä kalkkunaelokuvien ystäville.” Hän antoi elokuvalle pommin, joka on asteikon 1–5 tähteä alapuolelle sijoittuva arvosana ja tarkoittaa teoksen mukaan sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Anthony Claggett
pienoiskuva|Anthony Claggett vuonna 2017 Anthony Paul Claggett (s. 15. heinäkuuta 1984) on yhdysvaltalainen baseballsyöttäjä. Hän aloitti Major League -uransa vuonna 2009 New York Yankees -seurassa. Detroit Tigers oli kuitenkin varannut hänet jo vuonna 2005. Hän on kotoisin Kaliforniasta.
Kelmukka
Kelmukka (Byssomerulius corium) on kääväkäs, joka kasvaa Euroopassa lehtipuilla, erityisesti niiden kuolleilla oksilla. On hieman erimielisyyttä, tulisiko laji laskea kääpiin, mutta se on kuitenkin Polyporales-kladia, ja sillä on matalia pillimäisiä rakenteita. Laji ei ole harvinainen Suomessa.
Kelmukka aiheuttaa valkolahoa. Sen kasvutapa on alustanmyötäinen, ohut ja reunastaan tyypillisesti valkea ja poimuinen. Keskiosan väri vaihtelee kermanväristä punertavan keskiruskeaan. Laji on varsin pehmeä, minkä vuoksi sitä voi erehtyä luulemaan leppävanukaksi (Plicatura nivea). Hieman samantapainen punakelmukka (Meruliopsis albostraminea) on havupuiden sieni.
Ruth Elfriede Hildner
Ruth Elfriede Hildner (1. marraskuuta 1919 – 2. toukokuuta 1947) oli SS-nainen ja keskitysleirivartija useilla keskitysleireillä toisen maailmansodan aikana.
Hildner meni leiripalvelukseen heinäkuussa 1944, jolloin hän tuli Ravensbruckiin koulutettavaksi. 26-vuotias Hildner meni Dachaun keskitysleiriin 1944 Aufseheriniksi. Tämän jälkeen hän meni Müncheniin Agfa Camera Werke -nimiseen alaleiriin. Hän palveli useilla alaleireillä mukaan lukien Hennigsdorf, Wittenberg ja Haselhorst. Joulukuussa 1944 hän saapui Helmbrechtsiin, pieneen Flossenburgin alaleiriin Hofin lähelle. Siellä hänestä kehkeytyi pelätty leirivartija.
Huhtikuussa 1945 leirivartijat evakuoivat sen asukit Yhdysvaltain armeijan edestä. Hildner oli yksi marssilla olleista vartijoista, ja tappoi piiskallaan useita vankeja ja pahoinpiteli toisia. Hän seurasi marssia Zwodauun, toiselle alaleirille Flossenburgiin, joka sijaitsi Tšekkoslovakiassa. Useita päiviä myöhemmin marssi lähti leiriltä läntiseen Tšekkoslovakiaan. Aikaisin toukokuussa 1945 SS-miehet ja naisvartijat pakenivat marssipaikalta. Hildner sekaantui pakolaisjoukkoihin. Maaliskuussa 1947 Tšekkoslovakian poliisi pidätti hänet, ja laittoi vankilaan. 2. toukokuuta 1947 hän joutui erikoiseen Kansanoikeuteen Písekissä Tšekkoslovakiassa. Samana päivänä hänet todettiin syylliseksi sotarikoksiin ja hirtettiin.
Ierápytnan ja Siteían hiippakunta
Ierápytnan ja Siteían hiippakunta on ortodoksinen hiippakunta Kreikassa. Se kuuluu Kreetan kirkkoon.
Hiippakunta käsittää Kreetan itäosan Lasíthin alueyksikön alueella, ja siihen kuuluu seitsemän rovastikuntaa (archieratikí periféreia) ja 86 seurakuntaa (enoría). Hiippakunnan katedraali eli piispanistuin on Ierápetrassa sijaitseva Pyhän Georgioksen katedraali.
Historia
Ierápytnan ja Siteían hiippakunta on muodostettu yhdistämällä Ierápytnan hiippakunta, joka on ollut olemassa jo viimeistään vuonna 343, sekä Siteían hiippakunta, joka on perustettu 600- tai 700-luvulla. Ne yhdistettiin 1800-luvulla alun perin nimellä Ierositeían hiippakunta. Vuodesta 1962 hiippakunnan nimi on ollut Ierápytnan ja Siteían hiippakunta. Nimen ”Ierápytna” on peräisin Ierápetran kaupungin antiikin aikaisesta nimestä Hierapytna.
Seurakunnat ja kirkot
pienoiskuva|[[Kavoúsin Pyhän Kolminaisuuden kirkko (Naós Agías Triádos).]] 1. rovastikunta (A΄ Archieratikí Periféreia), 17 seurakuntaa ja seurakuntakirkkoa:
pienoiskuva|[[Anatolí (Lasíthi)|Anatolín Kaikkien pyhien kirkko (Naós Agíon Pánton).]] 2. rovastikunta (V΄ Archieratikí Periféreia), 19 seurakuntaa ja seurakuntakirkkoa:
pienoiskuva|[[Piskokéfalon Pyhän Annan kirkko (Naós Agías Ánnis).]] 3. rovastikunta (G΄ Archieratikí Periféreia), 8 seurakuntaa ja seurakuntakirkkoa:
pienoiskuva|[[Palaíkastron Pyhän Kolminaisuuden kirkko (Naós Agías Triádos).]] 4. rovastikunta (D΄ Archieratikí Periféreia), 10 seurakuntaa ja seurakuntakirkkoa:
5. rovastikunta (E΄ Archieratikí Periféreia), 12 seurakuntaa ja seurakuntakirkkoa:
7. rovastikunta (Z΄ Archieratikí Periféreia), 8 seurakuntaa ja seurakuntakirkkoa:
Luostarit
pienoiskuva|[[Toploún luostari.]]
Hiippakunnan alueella on viisi toiminnassa olevaa luostaria:
Munkkiluostarit
Nunnaluostarit
Jan-Erik Romar
Jan-Erik Romar (s. 1. toukokuuta 1957 Jepua) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kymmenottelija. Hän edusti koko uransa ajan IF Nykarlebynejdeniä ja hänen valmentajinaan toimivat Bengt Hellstén sekä Risto Koskinen. SM-kilpailuista Romar saavutti kymmenottelussa kultaa vuonna 1979, kaksi hopeaa vuosina 1985 ja 1986 sekä kolme pronssia vuosina 1981, 1982 ja 1984. Sisäratojen SM-kilpailuista hän saavutti pronssia 60 metrin aitajuoksusta vuonna 1985 sekä seitsenottelusta kaksi kultaa vuosina 1980 ja 1981 ja hopeaa vuonna 1979. Virallisissa kilpailuissa Romar ei ole esiintynyt vuoden 1991 jälkeen.
Romar on alppihiihtäjien Andreas Romarin ja Tii-Maria Romarin isä.
Dahl-linjaliikenne
Dahl-linjaliikenne Oy on kokkolalainen linja-autoyritys. Se on perustettu vuonna 1962.
Amer Sports
Suomalaiset opiskelijajärjestöt olivat mukana perustamassa yritystä vuonna 1950. Yhtiö toimi aiemmin nimillä Amer-Tupakka Oy ja Amer-yhtymä Oy. Nykyisin Amer Sportsin omistajia ovat ANTA Sports, FountainVest Partners, Anamered Investments ja Tencent.
Dahl-linjaliikenne
Historia
Dahl-linjaliikenteen perusti John Dahl (1922–1999). Hän osti vuonna 1962 Mercedes-Benz -pikkubussin, jolla ajoi taksiliikennettä, jonka oli aloittanut muutamaa vuotta aikaisemmin Pobeda-taksilla. Vuonna 1985 John luopui yrityksen aktiivisesta vetämisestä, ja hänen poikansa Vidar ja Göran Dahl jatkoivat. Vuonna 1999 yritys jaettiin niin, että Göran keskittyi lähiliikenteeseen (Dahl Citybus Oy), ja Vidar tilausajoihin (Dahl-Linjaliikenne).
Amer Sports
Yhtiön tausta
Toisen maailmansodan jälkeen korkeakouluopiskelijoiden määrä kasvoi merkittävästi kaupallisilla ja teknisillä aloilla ja esimerkiksi asunnoista oli pula. Opiskelijat miettivät asiaa Helsingin kauppakorkeakoulussa ja miettivät yrityksen ostamista. Vuonna 1950 heille tarjottiin merkittävää omistusosuutta Helsingin Tupakkatehtaasta. Tupakkatehdas Tuva Oy:n olivat perustaneet vuonna 1944 Teknillisen korkeakoulun maatalous- ja vesirakentamisen professori Pentti Kaitera yhdessä Matti Reijosen ja Matti Wäreen kanssa. Kaitera halusi rahoittaa yhtiön tuotoilla tutkimuksia. Kun Suomi liittyi vuonna 1950 tulli- ja kauppasopimus Gattiin ja raakatupakan tuonti vapautui, tupakkatehtaaseen tarvittiin lisää omistajia. Helsingin tupakkatehtaan omistajiksi houkuteltiin yhdistyksiä, joita olivat Helsingin kauppakorkeakoulun ylioppilaskunta, Suomen Ekonomiliitto, Suomalaisten Teknikkojen Seura sekä Maa- ja vesitekniikan tuki. Yhtiön nimeksi tuli Amer.
Dahl-linjaliikenne
Historia
Vuonna 2012 Dahl-Linjaliikenteessä tehtiin sukupolvenvaihdos. Omistajaksi ja toimitusjohtajaksi tuli Jonas Dahl (Vidarin poika).
Amer Sports
Amer-Tupakka Oy (1950–1973)
Opiskelijajärjestöjen johdolla Amer-yhtiö alkoi valmistaa amerikkalaistyyppistä filtteritupakkaa. Yhtiön Boston-tupakkamerkki oli suosittu, ja Tuusulaan perustettiin tupakkatehdas vuonna 1955. Yhtiön menestyksen ansiosta esimerkiksi KY:n opiskelijat rakennuttivat 1960-luvulla opiskelija-asuntolan Ruusulankadulle.
Dahl-linjaliikenne
Historia
Tällä hetkellä Dahl-linjaliikenne hoitaa koululaiskuljetuksia Kokkolassa ja Kruunupyyssä, palveluliikennettä Kokkolassa sekä reittiliikennettä Kokkolan – Kälviän – Lohtajan alueella.
Amer Sports
Amer-Tupakka Oy (1950–1973)
Vuonna 1964 Amer-Tupakka sopi hollantilaisen Th. Niemeyer -yhtiön kanssa piipputupakan valmistamisesta. Myös Marlboron kanssa tehtiin lisenssisopimus. Yhtiön liiketoiminta laajeni myös laivanvarustamoihin ja kasvuturpeeseen.
Dahl-linjaliikenne
Kalusto
thumb|Dahl-linjaliikenteen Scania CL94 UB Omnilink
Amer Sports
Amer-Tupakka Oy (1950–1973)
Heikki O. Salonen aloitti yhtiön toimitusjohtajana vuonna 1972. HOS-tupakka sai nimensä hänen nimikirjaimistaan.
Amer-yhtymä Oy (1974–2005)
Vuonna 1974 yhtiö muutti nimekseen Amer-yhtymä Oy.
Amer listautui Helsingin pörssiin vuonna 1977.
Vuonna 1979 Amer-yhtymä Oy osti paperitukkuliike Hyppölän.
Vuonna 1984 Amer osti autokauppa Korpivaaran ja alkoi vastata Toyotan maahantuonnista. Amer listautui myös Lontoon pörssiin.
Samana vuonna Amer osti myös Neuvostoliiton-vientiin erikoistuneen sulkavalaisen Finnreklama-kirjapainon vahvistamaan graafista ryhmäänsä, mutta myi sen idänkaupan vähetessä 1989 Karistolle.
Vuonna 1985 Amer osti Marimekon, joka oli Saloselle tärkeä brändi.
Vuonna 1986 Salosesta tehtiin vastoin yhtiöjärjestystä sekä yhtiön pääjohtaja että hallituksen puheenjohtaja.
Vuonna 1988 Amer edusti Suomessa muun muassa amerikkalaista tupakkajättiä Philip Morrisia ja yhtiön osuus Suomen tupakkamarkkinoista oli 62 prosenttia. Yhtiökokouksessa esiintynyt Klubi 88 väitti Amerin olevan Suomen suurin yksittäinen syövän aiheuttaja. Sen mielestä "tupakkamannekiineina" toimineiden purjehtija Hjallis Harkimon ja F1-kuljettaja Keke Rosbergin sponsorointi piti lopettaa. Salonen uskoi, että yhtiön kannatti keskittyä urheilutuotteisiin. Yhtiön brändejä olivat muun muassa Marlboro, Marimekko, Toyota, Weilin+Göös ja yhdysvaltalainen MacGregor Golf Company.
Helmikuussa 1989 Amer osti amerikkalaisen urheiluvälineyhtiö Wilsonin, joka oli erikoistunut golf-, tennis- ja baseball-tuotteisiin. Suomessa brändi oli tuntematon. Wilson oli suurin urheilutuotteiden valmistaja Yhdysvalloissa, mutta pahasti velkaantunut. Kauppa oli siihen mennessä suurin ulkomaalainen yrityskauppa Suomessa. Roskalainoilla rahoitettu kauppa tuli yhtiölle kalliiksi.
Helmikuussa 1991 Heikki O. Salonen jätti toimitusjohtajan paikkansa terveydellisistä syistä ja jatkoi Amerissa erityistehtävissä. Salosen johdolla Amer oli ostanut 70 yritystä ja myynyt 20 yritystä. Hänen mielestään yrityksen johtaminen oli enemmän taidetta kuin tiedettä. Hänen toivestaan pääkonttoriin perustettiin myös taidegalleria. Salosen seuraajana aloittivat toimitusjohtaja Olli Laiho ja hallintoneuvoston puheenjohtaja Jukka Härmälä.
Amer myi omistuksensa aikana noin 50 miljoonaa euroa tappiota tehneen Marimekon Kirsti Paakkaselle vuonna 1991.
Vuonna 1994 Paperitukkuri Hyppölä myytiin ja Itävallasta ostettiin Atomic-ryhmä.
LG Display
LG Display (nyse: LPL, ) on korealaisen LG:n ja Philipsin (nykyään vähemmistöosakas) yhteistyöyritys, joka valmistaa nestekidenäyttöjä. LG Display on maailman toiseksi suurin nestekidenäyttöjen valmistaja. Se hallitsi vuonna 2009 Samsung Electronicsin kanssa jopa 50 prosenttia alan markkinoista.
Amer Sports
Amer-yhtymä Oy (1974–2005)
Tammikuussa 1995 kustannusliike Weilin+Göös myytiin Werner Söderström Osakeyhtiölle. WSOY osti myös Amerin osuudet Ajasto Osakeyhtiöstä ja Kiviranta Oy:stä, jotka se oli aiemmin omistanut Amerin kanssa puoliksi. Myös Toyota-autojen maahantuonnista ja edustuksesta luovuttiin ja Toyota Motor Corporation alkoi hoitaa sen itse.
LG Display
Keväällä 2008 yrityksen osakkeenomistajat päättivät vaihtaa yrityksen nimen LG.Philips LCD muotoon LG Display, koska Philips omistaa enää noin 13,2 % yrityksestä myytyään sen osakkeita. LG on 37,9 prosentin osuudella enemmistöomistaja.
Amer Sports
Amer-yhtymä Oy (1974–2005)
Vuonna 1997 myytiin kalentereita ja muita ajankäytön suunnittelujärjestelmiä valmistanut Time System International -yhtiö ja golfmerkki MacGregor. Toukokuussa Guinness-olutsukuun kuulunut lordi Moyne eli Jonathan Bryan Guinness halusi ostaa Amerin. Kesäkuuhun mennessä kaikki pääomistajat, KY, Ekonomiliitto, Tekniikan akateemiset ja Maa- ja vesitekniikan tuki olivat valmiita myymään osuutensa. Yhtiön hallitus alkoi kuitenkin epäillä Moynea ja pyysi juristeja selvittämään hänen taustansa, jolloin paljastui, että hän oli huijari, joka oli tyhjentänyt ruotsalaisen Truston-sijoitusyhtiön varat veroparatiiseihin. Aiesopimus purettiin. Opiskelijajärjestöt päättivät luopua äänivallastaan Amerissa.
Suunto Oy ostettiin vuonna 1999.
Vuonna 2002 Amer osti fitness-laitteita valmistavan Precorin, joka oli alansa markkinajohtaja.
Tupakkaliiketoiminta myytiin 2004 Philip Morrisille.
Amer Sports Oyj (2005–2019)
Vuonna 2005 Adidas myi Amer Sportsille Salomonin. Kaupan myötä Amer Sportsille päätyivät myös ranskalainen Mavic, joka valmisti vanteita, pyöräilyn lisävarusteita ja kypäriä sekä kiipeilyvarusteita ja -vaatteita valmistava Arc'teryx lumilautailuasusteita valmistanut Bonfire ja rullalautailuvälineisiin keskittynyt Cliché.
Heikki Takala aloitti yhtiön toimitusjohtajana vuonna 2010 Roger Talermon seuraajana. Takala kasvatti yhtiön tuotevalikoimaa urheiluvälineistä urheiluasusteisiin ja -kenkiin. Yhtiöllä oli muutamia kymmeniä liikkeitä, muttei verkkokauppaa. Syyskuussa Takala kertoi yhtiön kasvattavan tulevaisuudessa liikevaihdossa vaatteiden ja jalkineiden osuutta silloisesta viidenneksestä.
Rakastaa
Rakastaa on Jörn Donnerin ohjaama ruotsalainen draamaelokuva vuodelta 1964. Elokuva oli toinen Donnerin ohjaama pitkä elokuva ja myös toinen neljästä elokuvasta, jotka hän ohjasi 1960-luvulla ruotsissa. Elokuvassa Louise on auto-onnettomuudessa kuolleen miehensä hautajaisissa, jossa hän tapaa vanhan tuttavansa Fredrikin. Louisen ja Fredrikin välille kehittyy suhde, mutta Louise ei halua mennä enää uudestaan avioon.
Amer Sports
Amer Sports Oyj (2005–2019)
Syyskuussa 2012 Amer Sports kertoi muuttavansa Vallilan konepaja-alueella sijaitsevaan vanhaan halliin alkuvuonna 2014.
Rakastaa
Elokuva on omistettu elokuvaohjaaja Mauritz Stillerin muistolle.
Noitamonnit
Noitamonnit (Rineloricaria) on imumonnien (Loricariidae) heimoon kuuluva kalasuku. Kun suvun lajeja on määritetty Etelä-Amerikassa 1900-luvun alussa, kalojen pyydystyspaikka on kuvattu joskus melko epämääräisesti. Uusia lajeja löytyy jatkuvasti, ja vanhoja määritetään uudelleen. FishBasen mukaan siihen kuuluu yhteensä 63 lajia, joista suomenkielinen nimi on ainakin keltanoitamonnilla (Rineloricaria latirostris), pikkunoitamonnilla (Rineloricaria microlepidogaster) ja pisamanoitamonnilla (Rineloricaria pareiacantha).
Amer Sports
Amer Sports Oyj (2005–2019)
Vuonna 2013 yhtiön liikevaihto kasvoi kahdeksan prosenttia, samaan aikaan kun valtaosa muista pörssiyhtiöistä kertoi liikevaihtonsa pienentyneen.
Vuoteen 2014 mennessä Amer Sports oli kasvattanut liikeidensä määrän yli kahteensataan. Se vastasi itse noin puolesta liikkeistä, mutta haasteellisissa maissa käytettiin partnereita. Verkkokauppoja yhtiöllä oli viisikymmentä. Amer Sports omisti maailman suurimman suksitehtaan, joka sijaitsi Bulgariassa.
Vuonna 2015 Amer Sports osti baseball-mailoja valmistavan Louisville Sluggerin Kentuckystä. Jo aiemmin se oli hankkinut DeMarini-mailat. Yhtiö oli jakanut toimintansa kolmeen osaan: ulkoilu, pallopelit ja fitness-urheilu. Sen 2,6 miljardin euron liikevaihdosta 1,5 miljardia tuli ulkoilusta ja 650 miljoonaa palloilusta.
Vuonna 2016 konsernilla oli noin 300 myymälää.
Vuonna 2017 Amer Sportsin liikevaihdosta lähes puolet tuli sen omien liikkeiden kautta.
Huhtikuussa 2018 Amer Sports osti tanskalaiselta IC Groupilta ruotsalaisen urheiluvaatevalmistaja Peak Performancen. Yhtiön suurimmat omistajat olivat Keva, Maa- ja vesitekniikan tuki, Ilmarinen, Mandatum ja Ilkka Brotherus. Joulukuussa Mascot Bidco -niminen konsortio ilmoitti tehneensä ostotarjouksen Amer Sportsista. Ryhmittymään kuuluivat Anta Sports, FountainVest Partners, Anamered Investments ja Tencent. Anta Sports on Kiinan suurin urheiluvaatteiden valmistaja. Lululemon Athletican perustaja Chip Wilsonin osuus Amerista on noin viidennes. Amer Sports kuului Helsingin pörssin suuriin yrityksiin ja sen markkina-arvo oli noin neljä miljardia euroa.
Amer Sports Oy (2019–)
Alkuvuonna 2019 Amerin omistus siirtyi Anta Sportsin johtamalle konsortiolle. Yhtiön brändeihin kuului muun muassa Salomon, Wilson, Atomic, Suunto, Precor ja Peak Performance. Maaliskuussa Amer Sports ilmoitti myyvänsä Mavicin yhdysvaltalaiselle pääomasijoitusyhtiö Regentille ja keskittyvänsä asusteisiin, jalkineisiin ja omaan vähittäiskauppaansa. Amer Sports poistui Helsingin pörssistä syyskuussa ja marraskuussa se siirtyi Mascot Bidco Oy:n omistukseen. Heikki Takalan seuraajaksi Amer Sportsin toimitusjohtajana valittiin syyskuussa James Zheng.
Joulukuussa 2020 kerrottiin, että amerikkalainen Peloton Interactive Inc ostaa Amer Sportsilta Precorin.
Tammikuussa 2022 kerrottiin, että Amer Sports myy Suunnon kiinalaisyhtiö Lieshengille, joka oli erikoistunut puettavaan teknologiaan.
Organisaatio
Amer Sports on ANTA Sports Products Limitedin osakkuusyhtiö.
Amer Sportsin omistavat kiinalaiset ANTA Sports Products, FountainVest Partners ja Tencent sekä kanadalainen Anamered Investments. Amer Sportsilla on myyntiorganisaatioita 39 maassa.
Brändit
Amer Sports myy esimerkiksi urheiluvaatteita, -kenkiä ja -välineitä. Sen kenkävalikoimiin kuuluu muun muassa vaellus- ja maastojuoksukenkiä.
Konserniin kuuluu urheilubrändejä, muun muassa Arc’teryx, Atomic, Peak Performance, Salomon ja Wilson Sporting Goods.
Arc’teryx
Kanadalainen Arc’teryx on keskittynyt ulkoiluvaatteisiin ja -tuotteisiin, jotka on suunniteltu kiipeilyä, vaellusta, laskettelua, juoksua ja vapaa-aikaa varten.
Atomic
Itävaltalainen Atomic valmistaa välineitä alppi- ja murtomaahiihtoon.
Peak Performance
Ruotsalainen Peak Performance valmistaa vaatteita muun muassa hiihtoon, golfiin, harjoitteluun ja ulkoiluun.
Salomon
Ranskalainen Salomon valmistaa urheiluvälineitä- ja vaatteita.
Wilson
Yhdysvaltalainen Wilson on keskittynyt joukkuepallopeleihin, kuten baseballiin, koripalloon, lentopalloon ja myös eurooppalaiseen jalkapalloon. Se valmistaa tuotteita myös yksilölajeihin, kuten golfiin, tennikseen ja sulkapalloon. Brändi on markkinajohtaja amerikkalaisessa jalkapallossa ja sillä on pallosopimus amerikkalaisen jalkapallon ammattilaissarja NFL:n kanssa. Sarjan loppuottelu on nimeltään Super Bowl, joka on maailman suurin urheilutapahtuma. Esimerkiksi vuonna 2015 sitä seurasi yli 110 miljoonaa tv-katselijaa pelkästään Yhdysvalloissa.
Wilsonin tuotteita ovat käyttäneet muun muassa tennispelaajat Roger Federer, Venus Williams ja Serena Williams, golfaaja Nick Faldo ja koripalloilija Kareem Abdul-Jabbar. Wilson on markkinajohtaja myös baseball-räpylöissä.
F. A. Kaselius
Frans August Kaselius, sukunimi esiintyy myös muodossa Caselius (1838 Ruovesi – 1894) oli suomalainen 1800-luvun lopulla Tampereella asunut runoilija ja arkkiveisujen tekijä. Omana aikanaan laajalti Suomessa tunnettu Kaselius julkaisi ainakin 68 erilaista arkkiveisuvihkoa, arkkiveisut käsittelivät pääasiassa erilaisia ajankohtaisia uutistapahtumia, kuten onnettomuuksia, murhia, sotia ja Venäjän keisariperheen vaiheita. Kaseliuksen arkkiveisu Sotilas Otto Luodin nuoruus sekä lankeemus ja kauhia kuolema joutui poikkeuksellisesti painoylihallituksen kieltämäksi ja sen painos poltettiin.
Linotype GmbH
pienoiskuva|Linotypen logo Linotype on yritys, joka myy ja lisensoi kirjaintyyppejä. Linotype on nykyisin osa Monotype Imaging -konsernia.
Pax-Ting
thumb|Gödöllőn linna, jota ympäröivässä puistossa leiri järjestettiin. Pax-Ting oli heinä-elokuussa 1939 Unkarin Gödöllőssä pidetty tyttöpartiolaisten kansainvälinen leiri, jonka järjesti Partiotyttöjen Maailmanliitto. Leiriä varjosti uhka toisesta maailmansodasta, joka alkoikin vain muutamaa viikkoa leirin päättymisen jälkeen. Pax-Tingistä piti alkaa säännöllinen perinne, mutta maailmansodan vuoksi se jäi ainoaksi laatuaan.
Linotype GmbH
Alun perin Linotype valmisti latomakoneita. Linotype-latomakoneen keksijä Ottmar Mergenthaler perusti yrityksen vuonna 1890 New Yorkissa nimellä Mergenthaler Linotype Company. Yhtiö alkoi 1900-luvun alussa kehittää myös omia kirjaintyyppejä latomakoneitaan varten.