cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laivanrakennus
Höyrylaivojen aika
Toinen sotalaivojen rakenteeseen vaikuttanut ase oli 1866 esitelty torpedo. Italiassa rakennettiin 1876 tulevien sotalaivojen rakenteita viitoittaneet Benedetto Brinin suunnittelemat panssarilaivat Duilio ja sen sisaralus Dandalo, joissa oli pääaseina 15-tuumaiset 50 tonnia painavat tykit pyörivissä torneissa. Höyrykäyttöiset alukset olivat lisäksi nopeita. 1890-luvulla englantilainen William Henry White suunnitteli Royal Sovereign-luokan panssarilaivat, joissa oli korkeat reunat mahdollistaen nopean kulun kovassa merenkäynnissä. Näissä laivoissa oli 45 cm teräspanssari. Keisarillisen Japanin laivaston, joka tuhosi 1905 Tsushiman meritaistelussa Venäjän keisarikunnan laivaston, alukset olivat suurimmalta osin valmistettu Englannissa. Venäläiset alukset olivat pääosin venäläisvalmisteisia, mutta ainakin taistelulaiva Tsesarevits oli rakennettu Ranskassa. thumb|[[HMS Dreadnought (1906)|HMS Dreadnought vuonna 1906.]] Irlantilainen insinööri Charles A. Parsons kehitti laivakäyttöön sopivan höyryturbiinin. Ensimmäinen turbiinikäyttöinen jahti Turbinia oli koekäytössä 1893, mutta ongelmaksi osoittautui potkurien kavitointi hieman ennen täyttä nopeutta 19,5 solmua. Amiraliteetti ei kiinnostunut uudesta koneesta, minkä vuoksi Parsons järjesti mielenosoituksen vuoden 1897 laivastoparaatissa. Turbinia-aluksen potkurijärjestelyä oli parannettu ja nyt se kulki 34 solmua, mikä oli ennennäkemätön nopeus. Parson ajoi aluksellaan ankkurissa olleiden sotalaivojen välistä, jolloin yksi alus lähti seuraamaan joutuen naurunalaiseksi jäätyään huomattavasti jälkeen. Tämän seurauksena rakennettiin ensimmäinen turbiinikäyttöinen hävittäjä HMS Viper.
Höyrykonetta värinättömämpi höyryturbiini tuli käyttöön sota- ja matkustajalaivoissa. Dreadnought vuodelta 1906 oli ensimmäinen höyryturbiinilla varustettu taistelulaiva ja se kulki 23 000 hevosvoimalla 21 solmua. Aseistus oli pääasiassa raskasta tykistöä. Torpedovaara teki pitkän matkan tykistötaisteluista välttämättömyyden. Esimerkiksi Tsushiman meritaistelussa venäläiset olivat avanneet torpedovaaran vuoksi tulen 16 km:n päässä kohteesta.
Propulsiojärjestelmät
Tanskalainen telakka ja laivamoottorien valmistaja Burmeister & Wain oli saanut Rudolf Dieseliltä yksinoikeuden dieselmoottoreihin Tanskassa. Telakalla valmistui 1912 rahtilaiva M/S Selandia, joka oli ensimmäinen valtameren ylittänyt dieselkäyttöinen alus. Siinä oli nelitahtimoottori. Burmeister & Wain on nykyään osa MAN-yritystä nimellä MAN B&W. Nykyään rahtilaivojen tyypilliseksi pääkoneeksi on vakiintunut kaksitahtinen hidaskäyntinen dieselkone, joka toimii raskaalla polttoöljyllä, esimerkiksi suurimmaksi mainittu Wärtsilä-Sulzer RTA96-C.
Mäntähöyrykoneita käytettiin laivoissa toiseen maailmaansotaan saakka, jonka jälkeen dieselmoottorit ovat korvanneet ne. Höyryturbiinin dieselmoottorit korvasivat matkustajalaivoissa 1970-lukuun mennessä, kun öljyn polttaminen höyrykattilassa tuli liian kalliiksi. Sähkömoottori on säädettävyydeltään dieselmoottoria parempi, mikä on johtanut dieselsähköisen voimansiirron kehittämiseen, jolloin dieselmoottorien pyörittämillä generaattoreilla kehitetään sähköä varsinaisten sähköisten ajomoottoreiden tarpeisiin. Tällöin pienenevät värinäongelmat, kun voidaan käyttää useita pieniä dieselmoottoreita. Käytettäessä ruoripotkuria saavutetaan parempi ohjattavuus.
Ydinkäyttöisissä laivoissa höyryturbiini on yhä käytössä. Maailman ensimmäinen ydinkäyttöinen alus oli yhdysvaltalainen ydinsukellusvene USS Nautilus (SSN-571) 1955 ja ensimmäinen rahtilaiva oli vuonna 1962 vesille laskettu NS Savannah. Neuvostoliitto rakensi vuonna 1959 ensimmäisen ydinkäyttöisen jäänmurtajan nimellä Lenin. Se oli samalla ensimmäinen ydinkäyttöinen alus siviilikäytössä. Neuvostoliitto rakensi useita ydinjäämurtajia, kuten Arktika-luokka ja Taimyr-luokka. Ydinvoiman käyttö siviilialuksissa ei alun jälkeen kuitenkaan ole edennyt.
1906 Waterman-yhtiö Yhdysvalloissa alkoi valmistaa perämoottoreita käytettäväksi pienissä veneissä. Menestynein varhainen perämoottorityyppi oli Ole Evinruden kehittämä ja se tuli markkinoille vuonna 1912. thumb|Museolaivana oleva Victory-luokan alus. Suomen vesillä on haaksirikkoutunut [[S/S Park Victory -niminen samanlainen alus.]]
Runkorakenteet
1920-luvun lopulla Saksassa rakennettiin Versailles'n sopimuksen mukaan kooltaan rajoitettuja taistelulaivoja ja sen vuoksi englantilaiset kutsuivat niitä "liivintaskutaistelulaivoksi, joista tunnettu on Admiral Graf Spee. Nämä olivat ensimmäisiä aluksia, jotka rakennettiin lohkoista ja joiden kokoamisessa käytettiin suurelta osin hitsausta. Toisen maailmansodan aikana Saksan sukellusveneet pystyivät tuhoamaan liittoutuneiden kauppalaivoja suuressa määrin.
Vastauksena tähän hävikkiin Yhdysvalloissa Henry J. Kaiser ehdotti standardilaivoja, minkä johti liberty-aluksien rakentamiseen. Nämä olivat rakenteiltaan yksinkertaistettuja höyrylaivoja, joiden runko tehtiin lohkoista ja laivat koottiin hitsaamalla. Tämä tehosti rakennusta suuresti ja nopeimmillaan laiva koottiin kymmenessä päivässä. Näitä kantavuudeltaan 14 000 tonnin aluksia rakensi vuosina 1941–1945 18 telakkaa kaikkiaan 2 710 kappaletta. Rakennusmenetelmä oli uusi ja hitsausjännitykset aiheuttivat ongelmia. Kaikkiaan 12 alusta katkesi merellä. Syyksi todettiin haurasmurtuma, jonka aiheutti materiaalin säröherkkyys kylmissä vesissä, ja murtumaa edesauttoivat ylisuuret lastit. Sodan lopulla alettiin valmistaa Victory-aluksia, jotka olivat hieman suurempia ja tukevampia. Näitä rakennettiin 531 kpl. Sodan jälkeen hitsaus vakiintui laivarunkojen kokoonpanomenetelmäksi.
1900-luvun lopulla laivanrakennuksesta telakoilla on kehittynyt loppukokoonpanoa, jossa yhdistetään paikalle tuotuja osia ja komponentteja, jopa hyvin suuria, kuten koko runkolohkot, kansirakenteet tai moottorit. Painavia osia voidaan vesitse tuoda hyvinkin kaukaa. thumb|Rakenteilla oleva laiva telakkahallissa Varsinkin rahtilaivojen kokoon vaikuttavat kaksi merkittävää kanavaa, 1914 avattu Panaman kanava ja Suezin kanava, jossa liikennöinti alkoi 1867. Erityisesti Panamax-kokoluokitus on tärkeä laivojen rakentajille. Suomessa liikennöivien alusten kokoa rajoittaa Tanskan salmista johtuva Baltimax-koko.
Rakennemateriaalit
Teräs on säilyttänyt asemansa pääasiallisena laivojen rakennusmateriaalina, mutta laivojen ja veneiden rakennusmateriaalit ovat monipuolistuneet. Veneissä lujitemuovi ja erityisesti lasikuitulujitteiset ovat saaneet suuren markkinan. Alumiinista tehdään paitsi veneitä, myös suurempia laivoja, erityisesti nopeakulkuisia sotalaivoja ja matkustajalaivoja. Sukellusveneiden rakentamisessa on käytetty myös titaania, kuten venäläisissä Projekti 945 -ydinkäyttöisissä sukellusveneissä. Puuveneiden valmistus on säilynyt käsityöperinteenä, mutta on määrällisesti vähäistä.
Alustyyppejä
Vanhanaikaisin rahtilaiva on purjelaivakauden tasakantinen alus. 1800-luvun keskivaiheilla muodostui komento- ja ohjaussilta keskilaivassa, jossa se mahdollisesti yhdisti siipirattaita. Ruori oli perinteisesti ollut laivan perässä ja ruorimiehen suojaksi rakennettiin puuppikansi ja ruori nostettiin korkeammalle. Keulaan tarvittiin käytännöllisistä syistä ankkurikansi. Silloin kun lentoliikenne ei vielä ollut kovin kehittynyttä, rahtilinjalaivoilla oli myös matkustajahyttejä.
Tyypillisellä rahtilinjalaivalla oli pituutta noin 150 metriä, leveys 18 metriä ja syväys 8 metriä. Moottoriteho oli dieselkoneissa 4 000 hevosvoimaa. Miehistöä oli noin 50–60 henkeä. "Three island vessel" oli nimitys tyypillisille keula-, keski- ja perärakenteella varustetuille rahtialuksille, esimerkiksi Victory-aluksille. Tämä alustyyppi on pääosin hävinnyt 1900-luvun lopulla ja rahtilaivojen ruumat ovat yhdessä sekä aluksissa on usein vain yksi korkea kansirakenne. Lastausajan minimoiminen on johtanut siihen, että konttialukset ja ro-ro-alukset ovat nykyään tyypillisimpiä rahtilaivoja.
Ensimmäiset tankkialukset rakennettiin 1860-luvulla Englannissa saksalaiselle tilaajalle. Vuonna 1921 rakennettiin Yhdysvalloissa 175 metriä pitkä, 23 metriä leveä tankkilaiva SS William Rockefeller. Supertankkereita alettiin rakentaa 1950-luvulla, ensimmäisen ollessa 236 metriä pitkä, 29 metriä leveä "Tina Onassis" vuonna 1953. Hinaaja on alus, jota käytetään esimerkiksi suurten, satamissa kömpelöiden rahtilaivojen saattamiseksi laituriin. Jäänmurtajaa tarvitaan pohjoisilla vesialueilla ympärivuotista merenkulkua varten. Ensimmäinen rakennettiin 1871 Hampurissa. 1900-luvun alussa näihin tuli potkurit myös keulaan.
Laivojen luokituslaitokset ja merenkulun turvallisuus
Merenkulkuun sisältyy paljon riskejä niin laivojen rakenteiden kuin merenkäynnin ja karikkojen suhteen. Tämän vuoksi on jo varhain kehittynyt järjestelmiä riskin jakamiseen. Yksi vanhimpia on kauppiaiden ja varustamojen takuusopimukset, joissa sovittiin, että lastin menetyksen yhteydessä kaikki maksavat siitä osan tai jos lasti saadaan perille, sopimusosapuolet eli takaajat saavat osuuden voitosta.
Tästä syntyivät 1760-luvulla vakuutuslaitokset ja laivojen puolueettomiksi kunnonmäärittäjiksi luokituslaitokset, joista tunnettuja ovat esimerkiksi Lloyd's Register ja Det Norske Veritas. Jos laiva ei saa luokituslaitoksen hyväksyntää, laivalle ei yleensä saa vakuutusta, ainakaan edullisesti. Nykyään tällaista katsastamatonta laivaa eivät viranomaiset päästä pois satamasta. Luokituslaitokset ovat keränneet tietoa laivojen turvallisuudesta ja laatineet vaatimukset turvallisuuden suhteen. Vähitellen tämä on johtanut siihen, että lähes kaikkien laivoissa käytettävien komponentien ja rakenteiden täytyy olla luokituslaitosten hyväksimiä. Tarkat määräykset vähentävät kokeilua laivojen rakenteissa tai komponenteissa.
Telakka
Myöhemmin yleistynyt menetelmä on rakentaa laiva pyörillä olevalle alustalle, joka voidaan laskea aluksen kanssa veteen kiskoja pitkin itse aluksen jäädessä kellumaan. Pienempiä aluksia voidaan nostaa vesille myös isolla nosturilla. Telakoita ei tarvita vain laivanrakennukseen, vaan myös laivojen korjaamiseen ja kunnossapitoon. Löytöretkien aikaan laivojen mukana oli puusepänverstas ja korjaukseen tarvittavat materiaalit. Isot puiset purjelaivat voitiin ajaa rannan tuntumaan ja kallistaa niin paljon, että pohjalautoja päästiin vaihtamaan. Tämä korjaamisen helppous oli yksi syy siihen, että isoissa purjelaivoissa luovuttiin limilaidoituksesta ja siirryttiin puskusaumoihin 1400-luvulla myös Pohjanmeren ja Itämeren piirissä.
Yiläinen kirjaimisto
Yiläinen kirjaimisto on tavukirjoitusjärjestelmä, jota käytetään Kiinassa puhutun yin kielen kirjoittamiseen. Kirjaimiston uskotaan olevan peräisin Tang-dynastian ajalta (618–907), mutta vanhimmat säilyneet kirjoitukset ovat 1400-luvun lopulta.
Kirjaimisto standardoitiin sichuanin-yin kirjoittamista varten vuonna 1974. Ennen standardointia erilaisten kirjainten määrä oli kahdeksan ja kymmenen tuhannen välissä. Standardoitu yiläinen kirjaimisto sisältää 1,165 kirjainmerkkiä, mikä tekee siitä laajimman standardoidun tavukirjoitusjärjestelmän.
Baltic Circle -festivaali
Baltic Circle on kansainvälinen nykyteatterifestivaali, joka järjestetään aina marraskuussa esityskohtaisissa tiloissa Helsingissä.
Toiminnan ydin
Yhteistyö: Baltic Circle toimii yhteistyössä eurooppalaisten ja kotimaisten teatterifestivaalien ja tuotantokeskusten kanssa.
Kehittämistyö: Festivaali järjestää koulutusta, seminaareja ja työpajoja sekä osallistuu julkiseen taidekeskusteluun. Keskeisintä kehittämistyötä on vuoropuhelu taiteilijoiden ja yleisön kanssa.
Uudet tuotantomallit: Festivaalilla nähdään Baltic Circlen omia tuotantoja sekä kansainvälisiä yhteistuotantoja, joissa Baltic Circle toimii osatuottajana. Baltic Circle pilotoi nykyteatteri- ja esitystaiteen residenssitoimintaa Suomessa.
Kulttuurivaihto: Baltic Circle tuo Suomeen kansainvälisiä vierailuesityksiä ja esittelee suomalaisen nykyteatterikentän uusia kykyjä.
Diskurssi: Baltic Circle on yhteisö, jossa taiteen tekijät ja yleisö voivat käydä keskustelua ja kyseenalaistaa sekä tutkia uusia näkökulmia taiteeseen ja ympäröivään maailmaan.
Historia
Vuodesta 1996 Baltic Circle -hanke on edistänyt eurooppalaista kulttuurivaihtoa lähinnä Itämeren alueella. Taiteilijavaihto, draamakäännökset, kansainväliset yhteistuotannot sekä Euroopan tason kulttuurihankkeet ovat tärkeä osa Baltic Circlen toimintaa. Baltic Circle -festivaaleja on järjestetty Helsingissä vuodesta 2000 alkaen ja vuodesta 2007 vuosittain. Festivaali esittelee nykyteatterin uusimpia suuntauksia ja toimii kohtaamis- ja verkostoitumispaikkana teatterin ammattilaisille ja yleisölle. Baltic Circle -hanketta on ollut luomassa joukko suomalaisia teatterin ammattilaisia, joita yhdistää halu tehdä taiteellisesti kunnianhimoista nykyteatteria ja siten myös taiteellisesti kunnianhimoisia nykyteatterifestivaaleja. Baltic Circle tekee yhteistyötä Pohjois- ja Itä-Euroopan teatterifestivaalien, tuotantokeskusten ja monien kulttuuri-instituuttien kanssa. Vuonna 2007 Baltic Circle saavutti pohjoismaisella ministerineuvostotasolla Ars Baltica -statuksen. Vuodesta 2007 lähtien se on ollut myös jäsenenä kansainvälisessä esittävien taiteiden nykytaideverkosto IETM:ssa (+400 jäsentä) sekä FIT (Festivals In Transition) -verkostossa. Baltic Circle on toiminut pääjärjestäjänä ja osajärjestäjänä useissa EU-hankkeissa sekä saanut työstään Suomen Teatteriliiton tunnustuspalkinnon vuosina 2001 ja 2005. Tärkeimmät tukijat ovat Q-teatteri, Helsingin kulttuurikeskus, opetus- ja kulttuuriministeriö, EU:n Kulttuuriohjelma sekä Suomen Kulttuurirahasto.
FS Cosmao (1861)
Cosmao oli Ranskan laivaston vuonna 1861 vesillelaskettu puurunkoinen Cosmao-luokan korvetti, joka luokiteltiin myöhemmin risteilijäksi.
Vladimir Suhomlinov
thumb|Vladimir Suhomlinov vuonna 1912. Vladimir Aleksandrovitš Suhomlinov (16. elokuuta (J: 4. elokuuta) 1848 Telnig (nyk. Telšiai, Liettua) – 2. helmikuuta 1926 Berliini, Saksa) oli venäläinen kenraali, joka toimi Venäjän keisarikunnan sotaministerinä vuosina 1909–1915. Hän joutui väistymään ensimmäisen maailmansodan ensimmäisen sotavuoden jälkeen Venäjän armeijan kärsimien tappioiden ja materiaalipulan vuoksi.
Peter Krause
Peter Krause (s. 12. elokuuta 1965) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Nate Fisherin roolista televisiosarjassa Mullan alla.
Vladimir Suhomlinov
Ura
Maailmansodan edetessä Venäjän armeija alkoi kärsiä yhä pahemmin operaatioita haittaavasta ase-, ammus- ja tarvikepulasta. Suhomlinov vakuutti tarviketilanteen kuitenkin olevan hyvä, minkä seurauksena hän menetti maan muun johdon luottamuksen. Kun sotilaalliset tappiot lisääntyivät, keisari erotti lopulta Suhomlinovin kesäkuussa 1915. Hänen seuraajakseen nimitettiin kenraali Aleksei Polivanov. Suhomlinov joutui tämän jälkeen julkisuudessa voimakkaan arvostelun kohteeksi, ja häntä syytettiin väärinkäytöksistä, korruptiosta ja jopa maanpetoksellisuudesta. Suhomlinovin suojatin, eversti Sergei Mjasojedovin tapaus heitti epäilysten varjon myös Suhomlinovin ylle. Ylipäällikkö Nikolai Nikolajevitš järjesti todennäköisesti syyttömän Mjasojedovin vuonna 1915 tuomituksi vakoilusta kuolemaan vaikeuttaakseen Suhomlinovin asemaa, sillä miesten välillä vallitsi edelleen kilpailu. Suhomlinov määrättiin huhtikuussa 1916 kotiarestiin, mutta vapautettiin keisarin määräyksellä saman vuoden lokakuussa. Hän menetti myös paikkansa valtakunnanneuvostossa.
Peter Krause
Krause syntyi Alexandriassa Minnesotassa ja oli alun perin innokas urheilija. Hän kiinnostui myöhemmin teatterista ja valmistui Gustavus Adolphus Collegesta vuonna 1987. Päätettyään koettaa onneaan näyttelijänä hän jatkoi opintojaan New Yorkin yliopistossa.
Työskennellessään baarimestarina New Yorkissa Krause tutustui käsikirjoittaja Aaron Sorkiniin.
Vladimir Suhomlinov
Ura
Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 väliaikainen hallitus määräsi Suhomlinovin uudelleen vangittavaksi. Hänelle järjestettiin elo–syyskuussa 1917 poliittisesti värittynyt oikeudenkäynti, jossa hänet tuomittiin kyseenalaisten todisteiden perusteella valtiopetoksesta ja väärinkäytöksistä elinikäiseen vankeuteen ja pakkotyöhön. Bolševikkihallitus armahti Suhomlinovin hänen korkean ikänsä perusteella toukokuussa 1918 ja hänen sallittiin siirtyä maanpakoon Suomeen, jossa hän asui jonkin aikaa Hangossa. Suomen tiedotusvälineiden mukaan Suhomlinov tuli maahan 24. syyskuuta 1918 uimalla Siestarjoen yli yhdessä entisen pääministerin Aleksandr Trepovin kanssa. Hän siirtyi myöhemmin Saksaan, jossa julkaisi vuonna 1924 muistelmateoksen Erinnerungen. Hän kuoli vuonna 1926 Berliinissä.
Peter Krause
Krause on ollut roolistaan Mullan alla -sarjassa ehdolla Emmy-palkinnon ehdokkaana kolme kertaa (2002, 2003, 2006) ja kaksi kertaa Golden Globen saajaksi (2002, 2003).
Vladimir Suhomlinov
Muuta
Vladimir Suhomlinovin mukaan on nimetty Suhomlinovin ilmiöksi kutsuttu humoristinen lainalaisuus, jonka mukaan kahdesta samanvahvuisesta armeijasta koreampia univormuja käyttävä armeija tulee häviämään taistelun toista vastaan. Suhomlinovin on sanottu suosineen näyttävää pukeutumista.
Peter Krause
Krause esiintyi vuosina 1998–2000 Casey McCallin roolissa tilannekomediassa Sports Night ja siirtyi Mullan alla -sarjaan vuonna 2001. Vuosina 2007–2009 hän näytteli sarjassa Dirty Sexy Money. Lisäksi hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa Truman Show (1998) ja Beastly (2011). Krause näytteli Adam Bravermania Samaa sukua -sarjassa (2010–2015).
Vuodesta 2018 Krause on ollut pääosassa Foxin draamasarjassa 9-1-1.
Riitta El-Nemr
Riitta Kaarina El-Nemr, o.s. Korolainen (s. 26. maaliskuuta 1955 Iisalmi) oli Kristiinankaupungin kaupunginjohtaja vuosina 2005–2018.
Viime jääkausi Suomessa
thumb|Jääkauden aikaan Suomi muistutti [[Grönlantia. Kuvassa jäätikön ja tundran raja nykypäivän Grönlannissa.]]
Riitta El-Nemr
El-Nemr syntyi maanviljelijä Pekka Korolaisen ja emäntä Martta Juntusen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1978 on merikapteeni Tahsin El-Nemr. Riitta El-Nemr tuli ylioppilaaksi 1974, suoritti matkailun ammattitutkinnon 1977, yhteiskuntatieteiden kandidaatin tutkinnon 1997 ja kauppatieteiden maisterin tutkinnon 2004. Hän työskenteli Ruotsissa, Saksassa ja Kyproksella 1976–1984, Iisalmen kaupungin palveluksessa 1986 ja Metsäkartano-keskuksessa Rautavaaralla markkinointi- ja tiedotustehtävissä 1986–1990 ja toiminnanjohtajana 1990–2004. Opintovapaalla hän oli 1996–1998. Kristiinankaupungin kaupunginjohtajana El-Nemr on toiminut vuodesta 2005. Hän ilmoitti jäävänsä tästä tehtävästä eläkkeelle marraskuussa 2018.
Viime jääkausi Suomessa
Viime jääkausi Suomessa viittaa tässä viimeisen suuren jääkausisyklin eli Veiksel-jääkauden aikaisiin tapahtumiin Suomessa ja lähialueilla. Veiksel-jääkausi alkoi noin 116 000 vuotta sitten ja päättyi noin 11 500 kalenterivuotta sitten. Veiksel-jääkauden aikana mannerjäätikkö laajeni ja supistui useita kertoja, Suomi oli välillä kokonaan jään peitossa ja välillä ainakin suurimmaksi osaksi jäätön. Laajimmillaan mannerjäätikkö oli noin 25 000 vuotta sitten. Jääkauden lopussa ilmasto lämpeni nopeasti ja mannerjää vetäytyi; Suomen alue alkoi paljastua noin 13 000 vuotta sitten, ja jää hävisi lopullisesti Käsivarren Lapistakin noin 10 500 vuotta sitten. Jääkauden päättyessä Suomi oli suurelta osin veden peitossa. Kuivalle maalle levittäytyi ensin tundramainen kasvillisuus, sitten tunturikoivikko ja lopulta metsiä, joissa kasvoi aluksi enimmäkseen mäntyä. Ennen Veiksel-jääkautta pleistoseenin varhaisemmissa vaiheissa Pohjolassa oli useita aiempia jääkausivaiheita, mutta niistä on säilynyt suhteellisen vähän tietoa.
Viime jääkausi alkoi noin 115 000 vuotta sitten jopa nykyistä lämpimämmän Eem-lämpökauden jälkeen. Jääkaudella jäätikön koko vaihteli huomattavasti. Ilmasto kylmeni kohti jääkauden loppua ja jäätiköt levittäytyivät yhä laajemmalle. Joidenkin jäätiköitymisjaksojen aikana jäätikkö saattoi laajeta vain osaan Suomea. Jääkauden ajoitukset vaihtelevat. Uusimpien tutkimusten perusteella jääkauden päättymistä on aikaistettu ja alkamista siirretty myöhemmäksi. Jääkausi muokkasi Suomen maaperää. Levittäytyessään jää hioi alla olevaa kalliota mukaansa ottamien irtokivien avulla. Jäätikön liikkeet tuottivat noin 7 metrin paksuisen moreenikerroksen. Jää kuljetti mukanaan kiviä, jotka hankasivat alla olevia kallioita ja irrottivat moreenia. Jää vetäytyi hitaasti muovaten maastoa ja synnyttäen reunamuodostumia kuten Salpausselät. Vedestä nousi maankohoamisen seurauksena uutta maata.
Laajimmillaan noin 20 000 vuotta sitten jääkerros peitti Pohjois-Euroopassa koko Fennoskandian ja Baltian ja ulottui pohjoiseen Saksaan ja Pohjanmerelle asti. Tämän jälkeen jäätikkö supistui, ja vetäytyvän mannerjäätikön reuna saavutti Etelä-Suomen noin 13 000 vuotta sitten. Tuolloin vallitsi lämmin kausi, mutta ilmasto kylmeni taas 12 250–11 300 vuotta sitten kolmena aaltona, jolloin jään reuna vetäytyi hitaasti tai värähteli paikoillaan. Jään sulamisvesien kuljettamasta moreenista syntyivät tällöin Salpausselät. Jään sulaminen alkoi nopeutua taas noin 11 000 vuotta sitten 100 vuotta kestäneen toisen kylmän aallon jälkeen. Jää vetäytyi lopullisesti pois Suomesta Veiksel-jääkauden jo päätyttyä, noin 10 000 vuotta sitten; jäätikkö katkesi kahtia Ruotsin tuntureilla ja suli loppuun noin 9 500 vuotta sitten. Metsä seurasi vetäytyvää jäätä, korkeintaan nopeudella 100–450 m vuodessa (100–450 km/1 000 v).
Vanhemmat jääkaudet Suomessa
Jo ennen Veiksel-jääkautta jäätikkö levittäytyi Suomeen monia kertoja, ehkä jo noin 870 000 vuotta sitten, Lappiin mahdollisesti jo 2,5 miljoonaa vuotta sitten. Myöhemmät jäätiköitymiset ovat tuhonneet suuren osan edellisten jäljistä, mutta Suomessa on todisteita viidestä jääkaudesta. Varhaisten jäätiköitymisjaksojen aikana jäätikkö ei ilmeisesti ulottunut aivan eteläisimpään Suomeen. Veikseliä edelsivät viimeksi Elster- ja Saale-jääkaudet. Saale-jääkauden keskellä oli Suomessa luultavasti jäästä vapaa interstadiaali (happi-isotooppivaihe 7), jolloin ainakin Keski-Suomi oli jäätön. Saale-kauden jälkeen vallitsi lämmin ja jäätön Eem-interglasiaali noin 130 000–120 000 vuotta sitten. Itämeri oli silloin yhteydessä Vienanmereen ja merenpinta nykyistä korkeammalla – Suomea peitti osittain niin kutsuttu Eem-meri. Suomessa kasvoi jaloja lehtipuita Oulun korkeudella. Suorat todisteet tästä kaudesta Suomessa ovat kuitenkin vain satunnaisia peuranluita ynnä muuta.
Veiksel-jääkauden vaiheet Suomessa
Veiksel-jääkautta edeltänyt Eem-interglasiaali päättyi noin 118 000 vuotta sitten hitaaseen viilenemiseen. Eteläinen Suomi oli jäästä vapaa pitkään tämän jälkeenkin koko happi-isotooppivaihe 5:n ajan noin 130 000–74 000 vuotta sitten. Tämä vastaa Eem-lämpökautta ja Varhais-Veikseliä. Tällöin jäätikkö levisi vain Lappiin asti. Jää saapui Etelä- ja Länsi-Suomeen vasta noin 74 000–59 000 vuotta sitten happi-isotooppivaiheen 4 aikana, jolloin se levisi Viron pohjoisosiin asti. Suomi sattoi olla taas tiettyinä kausina suurelta osin jäätön luultavasti 50 000–40 000 vuotta sitten ja ehkä noin 36 000–25 000 vuotta sitten. Jää peitti koko Suomen noin 30 000–25 000 vuotta sitten ja alkoi vetäytyä Suomesta noin 13 000 vuotta sitten.
Varhais-Veikselin jäätiköityminen
Varhais-Veiksel-kaudella 115 000–74 000 vuotta sitten jää peitti Suomen vain ajoittain ja/tai osittain, ja kylminä kausina muussa Suomessa kasvoi tundraa.
Lapissa kasvoi metsää ja oli 3–4 °C nykyistä viileämpää. Etelä-Suomessa kasvoi mänty-ja koivumetsiä, lämpötila oli heinäkuussa yli +10 °C ja Pohjois-Saksan heinäkuun keskilämpötila oli +15 °C, ja Hollannissa kasvoi metsää.
Rederstall-jäätiköitymisen jäätikkö levisi taas Pohjois-Lappiin itään asti noin 90 000 vuotta sitten. Rederstall oli luultavasti Harningiä hieman laajempi ja jää eteni jonkin matkaa Pohjanlahden rannikon ohi. Rederstallia seurasi lämmin Odderade-välilämpökausi 80 000 vuotta sitten, jolloin Lapissa kulki tundran ja metsän raja. Odderede oli Brörupia viileämpi.
Keski-Veiksel
Keski-Veiksel merkitsi suurempaa kylmenemistä noin 74 000–59 000 vuotta sitten. Miltei koko Fennoskandia joutui jään alle, kun Schalkholz-jäätiköityminen eteni. Jää eteni Etelä-Suomeen noin 60 000 BP Suurinta osaa Euroopasta peitti arotundra ja tundra. Merenpinta laski ainakin 65 m. Alun kylmän kauden jälkeen tuli lämpimämpiä kausia, jolloin Suomi vapautui ainakin osittain jäästä ja Lapissakin oli tundraa. Kuitenkin Etelä-Pohjanmaalla ollut Kauhajoki näyttää olleen koko ajan jään alla. Tälle kaudelle oli tyypillistä jään aaltoilu Suomen yli. Jäätikkö eteni hyvin voimakkaasti noin 70 000 vuotta sitten alkaen peittäen koko Suomen. Jää oli laajimmillaan noin 65 000–60 000 vuotta sitten, jolloin merenpinta laski 65–70 metriä eli noin puoleen jääkauden maksimilaskusta. Jään reuna lienee kulkenut Suomen itärajan tuntumassa noin 60 000–50 000 vuotta sitten. Tällöin jää ulottui myös Pohjois-Viroon, Luoteis-Venäjälle ja aivan pohjoisimpaan Puolaan ja Saksaan. Etelä-Suomi lienee vapautunut jäästä noin 55 000 BP, viimeistään ehkä 50 000 vuotta sitten. Jää on saattanut poistua suurelta osalta Suomea noin 50 000 vuotta sitten, ja ainakin osa Suomea oli tästä eteenpäin pitkään jäätöntä. Muun muassa Etelä-lapista tehdyt turvekerrostumalöydöt sekä tehdyt mammutti- ja peuralöydöt liitetään varhais-Veikselin tai keski-Veikselin interastadiaaleihin Aikaan noin 49 000–42 000 vuotta sitten on ajoitettu Lapissa jäättömän kauden hiekka-, sora- ja savikerrostumia. Happi-isotooppivaihe 3:n jäätiköitymishistoria tunnetaan huonosti.
Jäätikkö vetäytyi noin 60 000–56 000 vuotta sitten lämpimässä Oppstadin interstadiaalissa, jolloin lämpötila oli ehkä 5 astetta nykyistä alempana. Merenpinta oli silloin vain noin 36 metriä nykyistä alempana mikä viittaa siihen, että jäätikkö oli melko pieni. Oppstadin, (Oerelin ja Glinden interstadiaali eivät olleet niin lämpimiä kuin Varhais-Veikselin Brörup ja Lapissa kasvoi vaivaiskoivua). Toinen jäätiköityminen noin 55 000 vuotta sitten ei ollut yhtä laaja, jäätikkö saattoi hyvin karkeasti arvioiden ulottua Kajaaniin tai korkeintaan Kuopioon asti. Merenpinta oli noin 60 metriä nykyistä alempana.
Kaulinrannan rautatieasema
Kaulinrannan rautatieasema (, ent. Kauliranta, ratakm 960+350) on liikennepaikka Suomen rataverkolla rataosalla. Se sijaitsee Kaulinrannan kylässä Ylitornion kunnassa, noin 71 kilometriä pohjoiseen Tornion rautatieasemalta. Nykyisin liikennepaikka toimii ainoastaan välisuojastuspaikkana, sillä alkuperäiselle Kaulinrannan liikennepaikalle pääraiteen vaihteet on purettu eikä ratapihalle ole enää raideyhteyttä. Uusi välisuojastuspaikka sijaitsee noin 2,5 kilometriä pohjoiseen Kaulinrannan vanhalta asemalta.
Kaulinrannan rautatieasema otettiin käyttöön vuonna 1928, kun rautatie Torniosta Kaulinrantaan valmistui. Kaulinranta oli rataosan pääteasema aina vuoteen 1964 saakka, jolloin rautatie Kaulinrannasta Pelloon valmistui.
Viime jääkausi Suomessa
Keski-Veiksel
Tundra ulottui ainakin Tanskan ja Alankomaiden leveysasteille asti. Noin 50 000–30 000 vuotta sitten jäätikkö vuoroin supistui ja laajeni Ruotsissa ja Suomessa oli kylmää. Ajoituksia näiltä ajoilta ovat Vuotson Su-153 42000+-2000, Soklin orgaanisten kerrostumien Hel-348 46100+9000-4000, Birm-279 32830+1460-1240, Taivalkoski GrN 4491 45400+-200, Etelä-Suomen Someron savi Hel-209 32600+1500-1240,
Kaulinrannan rautatieasema
Kaulinrannan alkuperäinen asemarakennus vuodelta 1927 oli todennäköisesti Thure Hellströmin suunnittelema, kuten muutkin Tornion ja Kaulinrannan välisen rataosuuden asemien rakennukset. Alkuperäinen asemarakennus on edelleen olemassa.
Viime jääkausi Suomessa
Keski-Veiksel
Keski-Veikselin jäätiköitymisistä on hieman ristiriitaista tietoa. Jäätiköt laajenivat Ruotsissa 42 500 vuotta sitten ja Keski-Suomen yli peittäen suurimman osan Suomea noin 40 000 vuotta sitten Hasselo-stadiaalina. Merenpinta laski jopa 70 metriä nykyistä alemmaksi.
Erään arvion mukaan Suomea olisi peittänyt osittain jäätikkö 39 000–36 000 vuotta sitten ns. Hengelo-interstadiaalina. Jäätikkö olisi ulottunut Kölivuoriston suuntaisella linjalla Hanko-Iisalmi-Vienanmeren länsikärki ja muualla Pohjoismaissa Götlannin eteläkärkeen ja Öölannin eteläkärkeen niin että Skoone olisi ollut jäätön, samoin kuin Tanska ja aivan pohjoisin Norja. Erään toisen arvion mukaan jäätikön reuna olisi ollut silloin maksimissaan suunnilleen Pohjanlahden rannan ja salpausselkien puolivälissä.
Suomen jäättömillä alueilla oli ehkä arotundraa (tai tundramaista arotundraa tai polaariaavikkoa). Arotundran ja havupuiden raja oli Pohjois-Ranskan leveyksillä. Italiassa kasvoi sekametsiä, samoin Etelä-Ranskassa ja Espanjassa sekä Romaniassa. Meren pinta oli 70 metriä nykyisen merenpinnan alapuolella. Jää laajeni ehkä Lappiin noin 35 000 vuotta sitten. Toisen arvion mukaan noin 37 000 vuotta sitten Pohjanmaa olisi ollut jäätön (mammutinluiden perusteella).
Eräiden tietojen mukaan Suomi olisi ollut kokonaan jään peitossa noin 30 000 vuotta sitten, ja tundran raja Pohjois-Ranskassa, Pohjois-Saksassa ja Valko-Venäjällä. sen eteläpuolella vallitsi gravertten kulttuuri, jonka asukkaiden joukossa saattoi olla suomalaisten esi-isiä. Ilmasto alkoi kylmetä noin 300 000 BP. 28 000–26 000 vuotta sitten päättyi Keski-Veiksel lyhyeen lämpökauteen. Jäätikkö oli jo alkanut kasvaa. Suomi oli ehkä ainakin eteläosaltaan jäätön vielä 27 000 vuotta sitten. Jää laajeni Etelä-Suomeen noin 25000 BP.
Mammutteja vaelteli Suomessa Veiksel-jääkauden aikana
Noin 40 000–30 000 vuotta sitten saattoi Suomessa olla jäätöntä, jolloin täällä eli mahdollisesti mammutteja ja peuroja. Jäätikkö värähteli Ruotsin tuntureilla 36 000–25 000 vuotta sitten. Mammutteja ja peuroja oli Suomessa ja eteläisessä Keski-Ruotsissa 31 000–22 500 vuotta sitten. Tämä liitetään Hengelo- ja Denekamp-interstadiaaleihin Keski-Veikselin suuren jäätiköitymisen jälkeen.
Myöhäis-Veiksel – Jäätikkö maksimissaan
Laajimmillaan jäätikkö oli 19 000–20 000 vuotta sitten jolloin reuna jossain Kirillovin kaupungin tienoilla Venäjällä. Jääkausi oli ankarimmillaan noin 22 000–18 000 radiohiilivuotta sitten. Jään reuna oli 1 000 km:n päässä Kölivuoristosta. Suomea lähimmät ihmiset asuivat Valko-Venäjällä. Jäätikön keskus oli tällöin Perämerellä. Jää alkoi pian vetäytyä ilmaston lämmettyä, mutta ilmaston kylmetessä jään reuna eteni taas Pohjois-Saksassa. Jään reunalla oli ilmasto jäähtynyt heinäkuussa 5–11 °C ja talvella 20 °C ja sademäärä vähentynyt jopa kolmasosaan nykyisestä.
HC West
HC West oli vuosina 2003–2016 toiminut käsipalloseura Kauniaisista. HC West voitti kaudella 2010–2011 historiansa ensimmäisen Suomen mestaruuden. Kaudella 2011–2012 West voitti tuplan vallattuaan sekä Suomen Cupin että Suomen mestaruuden. West hävisi kauden aikana pelaamistaan 34 virallisesta ottelustaan vain yhden. Kahden SM-kullan lisäksi HC Westillä on kaksi Suomen Cupin voittoa, neljä SM-hopeaa sekä kolme SM-pronssia.
Viime jääkausi Suomessa
Jääkauden päättyminen Suomessa
thumb|Jäätikön reunaa.
Jääkauden päättyminen oli varsinkin alussa hidasta, jää vetäytyi ja laajeni samoilla alueilla monia kertoja. Jää liikkui hitaasti taaksepäin jo 22 000 kalenterivuotta sitten.
HC West
Historia
HC West perustettiin keväällä 2003 perinteikkäiden Dickenin (SM-kultaa 1993) ja Grankulla IFK:n (SM-kultaa 1999) yhteiseksi edustusjoukkueeksi. HC Westin rungon ovat alusta asti muodostaneet Dickenin ja GrIFK:n kasvattamat pelaajat. Joukkue pelaa käsipallon miesten SM-liigassa ja sen tavoitteeksi asetettiin kamppailla lähivuosina maan käsipallomestaruudesta ja pyrkiä myös Euroopan kentille.
Viime jääkausi Suomessa
Jääkauden päättyminen Suomessa
Noin 19 000 vuotta sitten jäätikön reuna alkoi vetäytyä hieman aikaisempaa nopeammin. Mutta noin 16 500 vuotta sitten tuli hyvin kylmää ja jää eteni taas pitkälle Saksan sisämaahan.
Jään reuna vetäytyi Pohjois-Saksasta viimeisen kerran noin 15 200–14 700 vuotta sitten. Näihin aikoihin Tanskan ja Ruotsin välillä oli kuivaa maata. Jää oli siis vielä noin 14 000 radiohiilivuotta sitten hieman Saksan ja Puolan pohjoisrannikon eteläpuolella ja Etelä-Ruotsin länsirannikon tasalla Malmön lähellä. Jää oli Äänisen eteläreunalla noin 14 250 vuotta sitten, ja pohjoisreunalla 12 750 vuotta sitten.
Asutus oli noin 15 000 vuotta sitten siirtynyt Tanskaan. 14 700 vuotta alkoi valtava Bölling-lämpeneminen. Noin 14 000 vuotta sitten jään reuna oli Etelä-Skandinaviassa, ja Pohjois-Saksassa oli ohut Baltian jääjärven alku ja Skåne jäätön. Jään raja oli juuri Etelä-Ruotsin Skånessa Kristiansandissa, Bornholmin pohjoispuolella, Latviassa Talsin kaupungin lähellä ja Virossa Tarton seuduilla. Hieman pohjoisempana Etelä-Ruotsissa jää kulki juuri Vänernin eteläkärjessä Uddevallan ja Vänersborgin välillä. Norja oli jäässä rannikoita myöten.
HC West
Historia
HC West juhli keväällä 2013 kymmenvuotista taivaltaan.
Viime jääkausi Suomessa
Jääkauden päättyminen Suomessa
Baltian jääjärvi, joka oli jäätikön sulamisvesistä muodostunut Itämeren suolaton edeltäjä, kävi mannerjäätikön sulaessa ja maan kohotessa monia vaiheita. Välillä Itämeri oli järvi, välillä meri.
HC West
Historia
Kesällä 2014 HC Westin ja GrIFK:n kasvatti Richard Sundberg siirtyi käsipalloammattilaiseksi Saksaan, 2. Bundesliigan TV Bittenfeldiin.
Toukokuussa 2016 ilmoitettiin, että HC Westin toiminta palaa takaisin GrIFK:n nimen alle omana toimintayksikkönään.
Viime jääkausi Suomessa
Jääkauden päättyminen Suomessa
thumb|Jäätikön viuhkamaisia reunavirtauksia Islannin suurjäätikön Vatnäjökullin reunalla. Nämä tuovat mieleen Salpausselkien kaaret. thumb|Satelliittikuva 15. maaliskuuta 2002 näyttää lumirajan, jossa lumi peittää koko Suomen. Tämä voi vastata jäätikön rajaa eräässä jääkauden vaiheessa.
HC West
HC West SM-sarjassa 2003–2016
Tilanne 31.12.2014:
HC Westin ennätykset SM-sarjassa
Tilanne 1.6.2016
Viime jääkausi Suomessa
Jääkauden päättyminen Suomessa
Sulavan mannerjään reuna saapui Suomen etelärannikolle noin 13 000 vuotta sitten tai hieman tämän jälkeen, kun sulaminen eteni hyvin nopeasti lämpimällä Alleröd-kaudella. Jään reuna vetäytyi noin 50 km Salpausselkien pohjoispuolelle Heinolan seuduilla. Pian ilmasto viileni kylmään nuorempaan dryaskauteen noin 12 600 vuotta sitten. Pohjois-Eurooppa jäähtyi melko äkkiä noin 10 astetta kun jäätikön sulamisvedet patosivat Golfvirran. Noin 12 250–11 300 vuotta syntyi kaksi valtavaa pitkää soraharjua melkein paikallaan pysyttelevän jäätikön reunaan jään sulamisvesien kuljettamasta sorasta. Ensimmäiset Salpausselät syntyivät 200 vuodessa, toiset noin 500–600 vuotta myöhemmin. Salpausselkien edustalla oli vuoden keskilämpötila −6, eli 10–11 astetta nykyistä alempi.
Jäätikön edessä kasvoi Kaakkois-Suomessa muun muassa matalaa ruohomaista kasvillisuutta: marunaa (Artemisia), savikkaa (Chenopodium) ja ruusukasveja (Rosaceae), joiden jälkeen pian yleistyivät heinät ja sarat, suolaheinä ja myöhemmin kanerva. Suomea lähin eteläinen ihmisasutus oli tuolloin Puolassa ja Valko-Venäjällä Swidryn kulttuurin alueella. Norjan rannikolla olivat Fosnan ja Komsan kulttuurit.
Kylmä Salpausselkien syntykausi päättyi noin 11 560 vuotta sitten eli 10 000 radiohiilivuotta sitten, ja alkoi lämmin holoseenikausi, joka oli kuitenkin alussa vielä viileä. Holoseenin alussa jäätä oli Suomessa huomattavia määriä, ja suuri osa jään alta paljastunutta maata veden alla. Viimeistään III Salpausselän synnyn aikoihin Baltian jääjärvi tyhjeni Atlanttiin Keski-Ruotsissa Vätternin itäpuolella olevan salmen kautta. Atlantilta virtasi suolaista merivettä, joka muutti aikaisemman järven Yoldiamereksi.
Kasvillisuustyyppinä oli alussa preboreaalinen tundra jolloin Suomessa kasvoi varpuja, pensaita ja koivua. Jäätikkö alkoi holoseenin alussa sulaa nopeasti pysähdellen vain muutamia kertoja paikoilleen. Tunnetuin pysähdys on Sisä-Suomen reunamuodostumat synnyttänyt preboreaalin kylmä heilahdus 11 200–11 100 vuotta sitten tai noin 9 700 radiohiilivuotta sitten. Jään reuna kulki suunnilleen kaukana Turun pohjoispuolella, Jyväskylästä Kuopion seudulle ja Kajaanin tienoille.
Viimeistään 11 900 asutusta oli Karjalan kannaksen eteläpuolella. Noin 10 800 Yoldiameren yhteys Atlanttiin katkesi maan kohoamisen takia. Syntyi Ancylusjärvi, jonka pinta nousi jäätikön sulamisvesien virratessa suureen järveen, joka peitti monia Länsi-Suomen ja Etelä-Suomen alueita. Viro oli asutettu 10 800–10 700 (tai 11 000) vuotta sitten, ja Suomeen saapui ihmisiä viimeistään 10 600 vuotta sitten. Asutus oli vakiintunut Etelä- ja Keski-Suomeen 10 200–9 900 vuotta sitten. Noin 10 500 vuotta sitten jään raja kulki Oulun tienoilla, ja Inarinjärvi sekä itäisin Lappi olivat jo jäättömiä. Lapissa oli asutusta 9 800–9 500 vuotta sitten. Tuolloin suuri osa Suomea oli Ancylusjärven peitossa. Käsivarren Lappiin syntyi hieman yli 10 000 vuotta sitten dyynikenttiä. Noin 10 000 vuotta sitten jäätä oli Suomessa enää pieni määrä Yllästunturin seuduille.
Jäätikkö vetäytyi Länsi-Lapista Ruotsiin 10 700–1 500 vuotta sitten. Kölivuoriston jäätikkö katkesi Etelä-Norjan ja Pohjois-Ruotsin peittäviin jäätiköihin noin 9 800 vuotta sitten. Tätä tapahtumaa on monesti pidetty jääkauden päättymisenä. Pohjois-Ruotsin Lapin jäätikkö hajosi moneen osaan viimeistään 9 600 kalenterivuotta sitten tai 8 500 radiohiilivuotta sitten. Lapin dyynikentät olivat aktiivisia suunnilleen 9 800–8 000 kalenterivuotta sitten. Ne asettuivat paikoilleen, kun ilmastonmuutos toi uuden kasvillisuuden. Keski-Lappiin tuli mänty 8 000 vuotta sitten, Käsivarren Lappiin vasta 7500 vuotta sitten.
Koko jäätikkö suli noin 9 500 –8 500 kalenterivuotta sitten. Pieni jäätikkö Ruotsin Lapissa oli vielä 9 000 kalenterivuotta sitten. On varmaa, että jäätä ei ollut Pohjois-Ruotsissa suuria määriä enää 8 400 kalenterivuotta sitten. Joidenkin lähteiden mukaan Pohjois-Ruotsissa olisi ollut pieni jäätikkö vielä 8 900 vuotta sitten.
Noin 10 000–8 900 vuotta sitten oli kylmää, Lounais-Suomen pääasiallinen puulaji koivu ja 8 900–8 000 vuotta sitten mänty. Kuusi tuli vasta paljon myöhemmin männyn jälkeen. Tämän jälkeen alkoi nykyistä lämpimämpi kausi, jolloin Lounais-Suomessa kasvoi pähkinäpensasta ja jalavaa. 8 000 vuotta sitten alkoi hyvin lämmin atlanttinen lämpökausi jolloin Itämeri oli Litorinamerenä Tanskan salmien avautumisen jälkeen. Noin 2 500 vuotta sitten kuusi ja mänty palasivat pääasiallisiksi puulajeiksi. Kuusi oli alkanut levittäytyä idästä jo noin 6 000 vuotta sitten. Jääkauden sulaessa erottuivat nykyiset järvet maankohoamisen seurauksena erilleen Itämeren edeltäjästä. Näiden järvien lasku-uomat kulkivat alussa eri tavalla kuin nykyään. Esimerkiksi Saimaan laskujoki oli alussa pohjoisessa Pielaveden suunnalla.
Pohjoisessa kehitys oli hitaampaa. Esimerkiksi Kilpisjärven seudulle tuli koivu 10 500–10 200 vs, mänty alkoi saapua 9 500 vs ja oli yleinen Lapissa 8 300 vs. Lämpimin ilmasto oli 6 800–5 700 vuotta sitten, jolloin Lappi oli kaksi astetta nykyistä lämpimämpi ja mänty oli jopa koivua ylempänä 6 100–4 000 vs. Näihin aikoihin lakuskasvillisuus suosi kuivia ja ravinneköyhiä oloja. Ilmasto alkoi viiletä, ja noin 3 000–2 500 vs Lapin metsänrajat olivat suunnilleen nykyisillä paikoilla.
Maankohoaminen
Viimeisimmän jääkauden jälkeen alkoi Suomessa ja Skandinaviassa maaperän kohoaminen, joka jatkuu yhä Itämerellä. Jääkaudella noin 20 000 vuotta sitten yhtenäisen jäätikön muodostanut, jopa kolmen kilometrin paksuinen mannerjää painoi Itämeren aluetta valtavalle lommolle. Samalla se ruhjoi Itämeren päämuodot esiin. Kun jäätikkö alkoi sulaa, maankuoreen tullut lommo alkoi oieta ja maa kohota. Alussa maa kohosi nopeasti, mutta se hidastui vähitellen. Maankohoaminen jatkuu vieläkin: nopeinta se on Perämerellä, josta jääpeite suli viimeisenä. Itämeren eteläosissa maa ei enää kohoa, vaan vajoaa Tanskan salmissa.
Maan kohoaminen jatkuu yhä Suomessa, ja sen arvioidaan johtavan Perämeren eristymiseen omaksi järvekseen, kun Merenkurkku kuroutuu umpeen. Maan kohoaminen muuttaa rantaviivaa, kun merenlahtia kuroutuu järviksi ja kuivuu niityiksi, salmet madaltuvat ja saaret kasvavat kiinni toisiinsa ja mantereeseen, luotoja ja kareja kohoaa merestä. Uusi rantaviiva muotoutuu kallioperän, maaperän ja paikallisen ympäristön ominaisuuksien mukaan.
Maankohoamisnopeus vuodessa:
Jääkauden jälkeinen ilmastokehitys
Jääkautta seurasi nykyistä lämpimämpi atlanttinen lämpökausi (9 220 – 5 660 vs.), jolloin Etelä- ja Keski-Suomessa olivat Keski-Euroopan ilmasto-olot ja monet jalopuulajit kuten saarni ja jalava kasvoivat nykyistä pohjoisempana. Huipussaan lämpökausi oli 5 000 vuotta sitten, jolloin Suomessa oli 2–3 astetta nykyistä lämpimämpää. Atlanttinen lämpökausi päättyi noin 3 800 vs., jolloin ilmasto alkoi viiletä. Ilmasto on viilentynyt jo muutama tuhat vuotta subsboreaaliseksi. Suomessa vallitseekin nykyään kylmätalvinen metsäilmasto. Ilmaston viileneminen lisäsi soistumista ja toinen merkittävä muutos oli kuusen leviäminen idästä Suomeen alkaen 5 500 vuotta sitten.
Jääkauden jälkiä Suomen maastossa
Jäätikön voima maan muovaajana oli mahtava. Jäätikkö uusiutui jatkuvasti siten, että keskustasta virtasi jäätä ulospäin kymmenien metrien vuosivauhtia. Tällöin aikaisemmat kerrostumat tuhoutuivat ja hävittivät todisteita muun muassa jääkautta edeltävistä kivikautisista ihmisistä. Jään virtaus uursi syviä laaksoja, kuruja, ja jäätikön alle muodostui moreenista pitkulaisia jäätikön liikkeen suuntaisia kumpareita, drumliineja. Jääkauden jättämät jäljet näkyvät maastossa tiettyihin ilmansuuntiin suuntautuneina muotoina. Esimerkiksi Etelä-Savossa monet syvänteet ovat jääkauden jäljiltä luoteesta kaakkoon. Samoin drumliinit ja jäätikköjokien paikalle syntyneet harjut osoittavat jään liikkeen suuntaa kaikkialla Suomessa. Syntyi myös jään reunaa vasten poikittaisia muotoja kuten päätemoreeneja, reunamuodostumia ja De Geer -moreeneja. Jäätikön muokkaus näkyy selvästi myös karttakuvassa luode-kaakko -suuntaisina rantoina, saarina jne.
Jään sulaessa muodostuu myös jäänalaisten sulamisvirtojen paikalle pitkittäissoraharjuja ja niiden suulle sulamissuistoja, deltoja, sandureita ja sandurdeltoja. Näistä deltat ovat kerrostuneet syvään veteen, sandurit kuivalle maalle ja sandurdelta on muodostunut syvään veteen kerrostuvan deltan pinnan noustua veden pinnan yläpuolelle.
Todisteita jääkausista ovat Suomessa silokalliot, hiidenkirnut, hiidenkiukaat, pirunpelto, siirtolohkareet, harjut, drumliinit, päätemoreenit, reunamuodostumat, De Geer -moreenit, kumpumoreenit jne. Jääkausi muovasi kymmeniä erityyppisiä muodostumia ja suuri osa koko Suomen korkokuvasta on jääkauden joko välittömästi tai välillisesti synnyttämää.
Ylpeä jättiläinen
Ylpeä jättiläinen tai Sankarin unelma on Martin Rittin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1970. Se perustuu Howard Sacklerin palkittuun näytelmään The Great White Hope, joka kertoo puolikuvitteellisen tarinan 1900-luvun alun nyrkkeilyn raskaansarjan maailmanmestarista Jack Johnsonista. Sackler sovitti roturistiriidoista kertovan näytelmänsä elokuvakäsikirjoitukseksi itse.
Elokuvan pääosia, mustaa Johnsonia ja hänen valkoihoista naisystäväänsä esittävät James Earl Jones ja Jane Alexander. Jones sai roolistaan Golden Globe -ehdokkuuden ja Alexander Oscar-ehdokkuuden.
Arvioita
VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa Ylpeälle jättiläiselle kaksi ja puoli tähteä neljästä.
Sm2
thumb|250px|Saneeraamaton Sm2-juna sisältä. Kuva vuodelta 2006.
Sähkömoottorijunayksikkö Sm2 on VR:n paikallisjunakaluston toiseksi vanhin junatyyppi, jota valmisti vuosien 1975 ja 1981 välillä 50 yksikköä Valmet Lentokonetehdas Tampereella. Sm1-junien poistuttua käytöstä Sm2 on VR:n paikallisjunakaluston vanhin käytössä oleva junatyyppi.
Tekniikka
Yhteen Sm2-junayksikköön kuuluu kaksi vaunua. Sm2 on varsinaisesti junayksikön moottorivaunun tyyppimerkintä. Junayksikön toista vaunua kutsutaan ohjausvaunuksi ja sen tyyppimerkintä on Eioc. Sekä moottori- että ohjausvaunussa on ohjaamo, joten junaa voidaan kääntämättä ajaa kumpaan suuntaan tahansa, mikä on paikallisliikenteessä suuri etu veturivetoisiin juniin verrattuna.
Liukkailla keleillä liikkeellelähtöä haittaa hiekoituslaitteiden puuttuminen. Tämän takia junien on ollut etenkin syksyisin toisinaan hankalaa pysyä lähiliikenteen tiukoissa aikatauluissa. Uudempia sähkömoottorijunia huomattavasti pienempi huippunopeus estää myös junien käytön esimerkiksi R-linjan liikennöinnissä, sillä kiihtyvyys ja nopeus eivät riitä aikataulussa pysymiseen.
Sarjan yleisin lempinimi on Sami, mutta joskus myös Sakari-Matti. Sarjan yksiköillä on omat yksilönumerot, joista nämä voidaan tunnistaa. Numerot ovat kohonumeroina junan molemmissa päissä ohjaamon sivuikkunoiden alapuolella ja lisäksi maalattuina junan helmaan. Numerot ovat 6051/6251–6100/6300 (Sm2-vaunun numero / Eioc-ohjausvaunun numero).
Saneeraus
thumb|right|Saneeratun Sm2-junan matkustamo.Sm2-sarja saneerattiin vuosina 2002–2011 VR:n Hyvinkään konepajalla. Saneerauksessa junat purettiin lähes kokonaan ja uudelleenrakennettiin. Vain tekniikka ja runko säilyivät. Kaikkien yksiköiden sisusta ja penkit uudistettiin kokonaan, ja lisäksi junat maalattiin VR:n silloisen yritysilmeen mukaisesti punavalkoisiksi. Nykyään kaikki Sm2-yksiköt on saneerattu, viimeisen eli rungon 6056/6256 valmistuttua vuoden 2010 lopussa.
Syksyllä 2013 VR solmi yhteistyösopimuksen ulkomainontayritys JCDecaux’n kanssa, jolloin muutamien Sm2-junien kyljet mainosteipattiin vuoden 2014 ajaksi. Teipatut junayksiköt olivat 6056/6256 (Oululainen), 6059/6259 (Danone), 6061/6261 (Isku) sekä 6097/6297 ja 6099/6299 (Viking Line). Ensimmäisenä teipattuun yksikköön 6061/6261 vaihdettiin teippauksen yhteydessä istuinten verhoilut sekä lattiamatot. Lisäksi yksikkö maalattiin teippausta varten muista poiketen kokovalkoiseksi, joten mainoskampanjan loputtua juna sai ensimmäisenä Sm2-yksikkönä VR:n uuden yritysilmeen mukaisen vihreävalkoisen värityksen.
Kaluston käyttö nykyään
Vuoden 2017 kesällä Sm2-junia käytettiin viidellä taajamajunareitillä: Lahden ja Riihimäen välillä, Lahden ja Kouvolan välillä, Kouvolan ja Kotkan sataman välillä, Riihimäen ja Helsingin välillä, ja Riihimäen ja Tampereen välillä. Väleillä Lahti-Riihimäki, Lahti-Kouvola, Kouvola-Kotkan satama, Riihimäki-Tampere käytettiin yhtä yksikköä (paitsi 4 kertaa vuorokaudessa kulkevissa Z-junissa Helsingistä Kouvolaan, joissa 2 tai 3 yksikköä). Riihimäen ja Helsingin välillä käytettiin neljää yksikköä. Loppuvuodesta 2019 alkaen Sm2-junia on käytetty lisäksi Tampereen seudun lähiliikenteen M-junissa Nokian ja Toijalan välillä.
thumb|Sm2-paikallisjuna Kotkan sataman asemalla.