cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Näytön kuvatarkkuus
Standardien kehittyminen
Vanhoja laitteistoja jäljittelemään suunnitellut ohjelmat, kuten Atari, Sega sekä Nintendon pelikonsoleiden emulaattorit käyttävät paljon pienempiä kuvatarkkuuksia, kuten 160 × 200 tai 320 × 400, kun ne liitetään kuvaputkiin, joissa on kuvan sovitus sekä suurentamalla että pienentämällä. Näin saadaan aikaan aidompi kuva, vaikka muut emulaattorit ovat ottaneet vaarin kuvapisteiden sijoittelusta ympyrään, kolmioon tai muihin kuvioihin pienemmällä kuvatarkkuudella skaalatumpaa vektoriesitystä varten.
Johann Fux
thumb|Johann Joseph Fux
Johann Joseph Fux (n. 1660 – 13. huhtikuuta 1741) oli itävaltalainen säveltäjä, musiikkipedagogi ja musiikkiteoreetikko. Hänen tunnetuin teoksensa on Gradus ad Parnassum, jossa hän muotoilee Giovanni Pierluigi da Palestrinan teosten pohjalta Palestrina-tyylin säännöt. Fuxin vaikutus kontrapunktin opetukseen on tämän kirjan kautta ollut korvaamaton.
Fux oli myös aikansa merkittävin syntyperäinen itävaltalainen Wienin hovin säveltäjä, kun useimmat hovisäveltäjistä olivat italialaisia. Vuodesta 1715 Fux toimi hovikapellimestarina. Fux oli ensisijaisesti kirkkomusiikin säveltäjä, mutta hän kirjoitti myös kevyttä teatterimusiikkia. Fux sävelsi parikymmentä oopperaa, joista neljä on kadonnut.
A. W. Yrjänä
A. W. Yrjänä (oikealta nimeltään Aki Ville Yrjänä, s. 30. heinäkuuta 1967 Kemi) on suomalainen rock-muusikko ja runoilija. Hän on tullut tunnetuksi CMX-yhtyeen laulajana, sanoittajana ja basistina. Hän on myös säveltänyt suurimman osan CMX-yhtyeen lauluista. Lisäksi hän on julkaissut kuusi runokokoelmaa.
Elämä ja ura
Yrjänä asui nuoruudessaan Torniossa. Yrjänän työläiskodissa luettiin runoutta ja hän harrasti tieteiskirjallisuutta. Hän oli myös kiinnostunut parapsykologiasta ja teosofiasta. Yrjänä innostui punkrockista ja osallistui erilaisiin yhtyehankkeisiin. 18-vuotiaana hän perusti CMX:n. Yrjänä toimi vuosina 1987–88 torniolaisen hardcore punk -yhtye Terveiden käsien kitaristina ja soitti yhtyeen EP-levyillä Oma koloni, Anno Domini sekä Pahan voima. Kyseisillä EP:illä Yrjänä vastasi myös kappaleiden sävellyksistä. Muutettuaan Helsinkiin hän opiskeli yliopistossa teologiaa, uskontotiedettä ja filosofiaa. Myöhemmin hän jätti opintonsa kesken ja siirtyi kokonaan muusikon uralle.
Yrjänän sanoitusten tunnusomainen piirre on symbolisuus ja kuvallisuus sekä vaikutteiden ottaminen uskonnoista, mytologioista ja kansanperinteestä. Sanoituksia on pidetty vaikeaselkoisina, mutta niiden takana on Yrjänän itsensä mukaan yhteiskunnallista kantaaottavuutta.
Julkaisevana runoilijana Yrjänä aloitti vuonna 1997 esikoiskokoelmallaan Arcana, josta otettiin yhdeksän painosta. Hän on julkaissut viisi runokokoelmaa, joista kaksi ensimmäistä kustansi Like ja uudemmat Johnny Kniga. Yrjänän runoudessa esiintyy sekä filosofisia teemoja että arkista kuvausta. Yrjänän esikoisromaani Joonaanmäen valaat julkaistiin huhtikuussa 2017.
Diskografia
thumb|250px|A. W. Yrjänä.
CMX
Katso CMX-diskografia yhtyeen artikkelista.
Runokirjat
Arcana ja Rota on julkaistu myös CD-äänikirjana Yrjänän lukemana.
Evere
Evere on yksi Belgian 359:stä kunnasta ja yksi Belgian pääkaupunkiseudun yhdeksästätoista. Kuten muutkin Belgian pääkaupungin Brysselin kunnista, Everen kunta on kaksikielinen (Everessä puhutaan flaamia sekä ranskaa).
Everen pinta-ala on viisi neliökilometriä. Vuoden 2014 alussa kunnassa asui noin 37 957 ihmistä ja väestöntiheys oli 7 591 asukasta neliökilometriä kohden. Kunta ei ole väkiluvultaan Brysselin kunnista suurimpia, vaan se on vasta kolmanneksitoista suurin. Everellä on yhteistä rajaa neljän muun kunnan kanssa, jotka ovat Bruxelles-Ville, Schaerbeek, Woluwe-Saint-Lambert ja Zaventem. Ennen vuotta 1954 kunta kuului flaaminkieliseen Brabantin provinssiin.
Väestö
Everen kunnan väestöstä maahanmuuttajia oli vuoden 2008 alussa noin 18,57 %. Samana vuonna 0–17-vuotiaita väestöstä oli 22,86 %, 18–64-vuotiaita 59,87 % ja yli 65-vuotiaita 17,27 %. Vuonna 2009 työttömyysaste oli Everessä 19,3 %. Everen pormestarina toimii Rudi Vervoort, joka on Belgian sosialistipuolueen jäsen.
Sidmouth
Sidmouth on noin asukkaan rannikkokaupunki ja kunta (civil parish) Devonin kreivikunnassa Lounais-Englannissa. Se kuuluu East Devonin hallintopiiriin ja sijaitsee Sidjoen suulla Englannin kanaalin pohjoisrannalla, 24 kilometriä itäkaakkoon Exeterin kaupungista.
Željka Cvijanović
Željka Cvijanović (o.s. Grabovac, kyril. Жељка Цвијановић; s. 1967) on bosnialainen serbipoliitikko. Hän on Serbitasavallan presidentti vuodesta 2018 ja oli sen pääministeri 2014-2018. Hän on toiminut aiemmin taloussuhteiden ja alueellisen yhteistyön ministerinä Džombićin hallituksessa.
Sidmouth
Tammikuun 2007 talvimyrskyssä Napoli-laiva haaksirikkoutui kanaalissa, sai pahan kallistuman ja hinattiin Sidmouthin edustalle. Lastina oli muun muassa akkuhappoa. Sadat linnut kärsivät onnettomuudesta. Rannan asukkaat saalistivat laivasta ajelehtimaan lähteneitä tavaroita kuten moottoripyöriä.
Željka Cvijanović
Cvijanović edustaa Itsenäisten sosiaalidemokraattien liittoa ja häntä pidetään presidentti Milorad Dodikin läheisenä yhteistyökumppanina. Hallitusta tukevat myös Sosialistinen puolue (SP) ja Demokraattinen kansanliitto (DNS).
Cvijanović on ammatiltaan englanninopettaja.
Gösta af Geijerstam
thumb|150px|Gösta af Geijerstam Gösta af Geijerstam (22. elokuuta 1888 Tukholma – 20. elokuuta 1954) oli Norjan kansalainen ja jääkäri suomalaisissa jääkärijoukoissa sekä taidemaalari ja kirjailija. Hänen vanhempansa olivat ruotsalainen kirjailija Gustaf af Geijerstam ja suomalaissyntyinen Eugenie Sophie Hortence Valenkamph. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1915 Astri Smithin kanssa. Hänet on haudattu Bergeniin Norjaan.
Useat hänen teoksistaan on julkaistu myös englannin, saksan ja hollannin kielillä.
Opinnot
Geijerstam opiskeli aluksi Göteborgin taidekoulussa (Valands målarskola), sen jälkeen Académie Colarossissa Pariisissa sekä Münchenissä taidemaalari von Berlepsch-Walendasin ja Berliinissä Hermann Struckin johdolla.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoonan 2. komppania. Geijerstam liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 24. elokuuta 1915, mutta erosi pataljoonasta kevättalvella vuonna 1916 ja matkusti Sönsjordiin Norjaan suorittamaan asevelvollisuuttaan Norjan armeijassa.
Fragmente der griechischen Historiker
Fragmente der griechischen Historiker (FGrHist, FGrH, ) on kokoelma antiikin kreikkalaisten historioitsijoiden teoksista, jotka ovat säilyneet nykypäivään vain katkelmina, sitaatteina tai yhteenvetoina. Felix Jacoby aloitti teoksen kokoamisen vuonna 1923 ja jatkoi sitä aina kuolemaansa asti vuonna 1959.
Pinto Colvig
Ehkä parhaiten Colvig tunnetaan ääniroolistaan The Walt Disney Companyn piirroselokuvien Hessu Hopona. Hän esitti myös muita rooleja Disneyn elokuvissa: yhtenä porsaana Kolmessa pienessä porsaassa, Jörönä ja Uneliaana Lumikissa ja seitsemässä kääpiössä sekä haukkuvana Plutona. Hän oli myös alkuperäinen Bozo-klovni, jota hän esitti vuodesta 1946 lähtien kokonaisen vuosikymmenen. Colvig ei työskennellyt ainoastaan Disneylle vaan myös muille elokuvastudioille: Warner Bros. -animaatiostudiolle, Fleischerin studioille ja MGM:lle. Viimeksi mainitun elokuvista hänellä oli äänirooli Ihmemaa Ozissa (1939).
Colvig kuoli 75-vuotiaana keuhkosyöpään. Hän oli tupakoinut koko ikänsä ja oli Yhdysvalloissa ensimmäisiä, jotka yrittivät saada tupakka-askeihin syöpävaroitusta.
Sosialistinen Yhtenäisyyspuolue
Sosialistinen Yhtenäisyyspuolue (SYP) oli suomalainen vasemmistopuolue, joka toimi Suomen Kansan Demokraattisen liiton (SKDL) sisällä vuosina 1946–1955. Puolueen perustajista monet olivat aiemmin toimineet Suomen Sosialidemokraattisessa Puolueessa, ja puolueeseen kuului monia tunnettuja vaikuttajia, mutta se jäi jäsenmäärältään pieneksi. SYP:n puoluetoimikuntaan kuulunut Mauno Pekkala toimi pääministerinä 1946–1948. Vuonna 1955 SYP erosi SKDL:stä ja toiminta lakkasi pian sen jälkeen.
SYP:n perustajat olivat lähinnä entisiä sosiaalidemokraatteja kuten SDP:stä vuonna 1940 erotetut "kuutoset" tai sodan jälkeen irtaantunut Jaakko W. Kedon johtama ryhmä. Keto valittiin SYP:n ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Kaikki SKDL:ssä toimineet sosialistit eivät kuitenkaan liittyneet SYP:hen ja ulkopuolelle jäivät esimerkiksi K.H. Wiik, Eino Kilpi ja Johan Helo. Esimerkiksi Kilpi oli kuitenkin SYP:n asettamana ehdokkaana vaaleissa. SYP ajoi SKDL:n sisällä omaa sosialistista ohjelmaansa, mutta puolue ei erityisesti korostanut eroja SKDL:n politiikasta. Asema Suomen kommunistisen puolueen (SKP) dominoimassa SKDL:ssä oli hankala. Osa kommunisteista koki SYP:n kilpailijakseen. SKP alkoi kiristää otettaan SKDL:stä 1940-luvun lopussa.
SYP:n äänenkannattaja oli perustamisesta alkaen (jo aiemmin ilmestymisensä aloittanut) viikkolehti Vapaa Pohjola, jonka päätoimittaja oli Ensio Hiitonen. Vapaa Pohjola lopetettiin ja yhdistettiin SKDL:n Vapaaseen Sanaan joulukuussa 1949. Lehdet olivat tehneet läheistä yhteistyötä jo 1940-luvun alusta alkaen. Vuonna 1952 SYP julkaisi 9 numeroa aikakauslehti Yhteisrintamaa. Kesällä 1955 SYP julkaisi Viikkoposti/Veckoposten-lehteä.
SYP:n puoluetoimisto sijaitsi perustamisesta lähtien osoitteessa Kasarmikatu 13 A. Lokakuussa 1954 Helsingin raastuvanoikeus määräsi puolueen häädettäväksi välittömästi pitkältä ajalta kertyneistä maksamattomista vuokrista johtuen.
Perustaminen ja alkuvaiheet
SYP perustettiin 22. maaliskuuta 1946 Balderin salissa Helsingissä pidetyssä sosialidemokraattisen opposition edustajakokouksessa, johon otti osaa myös SDP:stä jo aiemmin irtautuneita (SKDL:ssä toimineita) sosialisteja. Puheenjohtajaksi valittiin sos.-dem. opposition keskustoimikuntaa aiemmin johtanut J. W. Keto. Kokouksen antamassa julkilausumassa SYP:n tärkeimmiksi tavoitteiksi määriteltiin kansanvallan ja sosialismin nopea demokraattinen toteuttaminen, opetuslaitoksen demokratisoiminen, työtätekevien yhteisrintaman kehittäminen, vähävaraisten elinehtojen kohottaminen, reaalipalkkojen korottaminen ja hintojen alentaminen, pienituloisten verohelpotukset, tuotannon laajentaminen suunnitelmallisesti työntekijöiden valtaa lisäten, lisämaiden hankinta pienviljelijöille, asutustoiminnan edistäminen, YK:n jäsenyyteen pyrkiminen sekä hyvien suhteiden muodostaminen toisen maailmansodan voittajavaltioihin ja erityisesti Neuvostoliittoon.
Sylvi-Kyllikki Kilpi ja Atos Wirtanen loikkasivat SDP:n eduskuntaryhmästä kansandemokraatteihin syksyllä 1946 ja liittyivät myöhemmin SYP:n johtoelimiin.
Perustavassa kokouksessa valitulle puoluetoimikunnalle annettiin valtuudet järjestellä puolueen johtoelimiä ja kutsua tarvittaessa kokoon jatkokokous vahvistamaan päätökset. Noin 50 osanottajaa kerännyt jatkokous pidettiin 19. lokakuuta 1947 SKDL:n ryhmähuoneessa Eduskuntatalolla. Kokous laajensi puoluetoimikuntaa kolmella (SYP:hen 1947 liittyneitä ruotsinkielisiä yhdistyksiä edustaneella) varsinaisella jäsenellä sekä valitsi henkilöt syyskuussa kuolleen Ampujan ja paikkansa jättäneen Sventon tilalle. Kokouksen päätöslauselmassa SYP asetti tavoitteekseen työväenliikkeen kaikkien eri ryhmien kokoamisen ”yhtenäisyyttä rakentavalle linjalle tarkoituksena kansanvaltaisen sosialistisen järjestelmän voimaansaattaminen”. SKDL:ään SYP kertoi liittyneensä, koska siten voitiin harjoittaa järjestelmällistä yhteistyötä toisen ”samaa päämäärää tavoittelevan” puolueen kanssa. Yhteistyö oli ”osoittautunut kitkattomaksi täysin vastaten sille asetettuja toiveita.” SYP:n jäsenrekrytoinnin ilmoitettiin kohdistuvan erityisesti SDP:n oppositioaineksiin ja järjestötoiminnan ulkopuolella olleisiin. Puheenjohtajaksi valittu Keto kuoli 21. lokakuuta. SYP:n ruotsinkielisten yhdistysten keskusjärjestöksi perustettiin 2. marraskuuta Ruotsalainen Sosialistinen Liitto, jonka puheenjohtajaksi valittiin Atos Wirtanen.
Varapuheenjohtaja Hiitosen mukaan SYP:n jäsenet erosivat SDP:stä, koska oikeistosiiven johtama puolue lähentyi jatkuvasti porvareita eikä noudattanut ohjelmaansa. SYP sen sijaan halusi vaihtaa kapitalismin sosialismiin ja, että ”työväenliikkeessä jälleen vallitsisi reipas luokkataisteluhenki, joka pitää realisia saavutuksia työntekijöiden ja muiden pieneläjien hyväksi tärkeämpänä kuin hyviä suhteita porvaristoon”.
Puoluekokoukset 1948 ja 1951
SYP piti ylimääräisen puoluekokouksen 20. maaliskuuta 1948. Uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Atos Wirtanen, kun Kusti Kulo kieltäytyi tehtävästä tultuaan valituksi SKDL:n puheenjohtajaksi.
SYP:n toinen varsinainen puoluekokous pidettiin 28.–29. huhtikuuta 1951 Helsingissä. Kokouksen julkilausuman mukaan rauhan puolustamisesta oli tullut työtätekevien kansojen päätehtävä kylmän sodan kiristyttyä. ”Pysyvän rauhan tae” oli SYP:n mukaan sosialistinen yhteiskuntatalous. Puolue piti ”sosialismin rauhallista toteuttamista tärkeänä” ja ”mahdollisena niin pian kuin työtätekevän kansan enemmistö todellisten etujensa mukaisesti omaksuu sosialistiset aatteet.” Tällöin voitiin toteuttaa sosialismia ”poliittisten vapauksien rajoittamisen olematta edes väliaikaisesti tarpeen.”
Hiitosen ryhmän siirtyminen SDP:hen
SYP:n varapuheenjohtaja Hiitonen erosi puolueesta ja liittyi SDP:hen syksyllä 1953 yhdessä neljän muun (kuten Kössi Leino) kanssa. Ryhmä julkaisi eronsa perusteet Suomen Sosialidemokraatissa otsikolla Irti Suomen Kommunistisen Puolueen holhouksesta. Hiitonen tovereineen syytti kommunisteja muun muassa SKDL:ssä toimivien määräilystä, SYP:n soluttamisesta, voimien tuhlaamisesta työväenliikkeen sisäisiin taisteluihin ja epäluulojen kylvämisestä naapurikansojen välille. SYP:n jäsenet olivat eronneiden mukaan olleet "pelkkinä kyltteinä, joiden avulla kommunistit pyrkivät kaunistamaan toimintaansa". Ryhmä kehotti muitakin yhtenäisyyspuoluelaisia liittymään SDP:hen, jonka nähtiin tiukentaneen asennettaan kapitalismiin ja, jossa avoin mielipiteiden vaihto koettiin mahdolliseksi. SYP:n puoluetoimikunnan vastineessa todettiin, ettei ”Hiitosen hajoitusyritys ole herättänyt minkäänlaista vastakaikua puolueen keskuudessa”, joten eroilla ei nähty olevan vaikutusta toimintaan. Puoluetoimikuntaa ei täydennetty eron myötä. SYP:n puoluevaltuuston sihteeri Sulo Winterin mukaan kolme julistuksen allekirjoittajista oli ilmoittanut, etteivät he olleet oikeasti sitä allekirjoittaneet. Winter tulkitsi SYP:n hajoamista koskeneen lehdistökirjoittelun olleen ”selvästi läpinäkyvää vaalihämäystä”.
Ero SKDL:stä
Alkuvuonna 1955 SYP:n johto päätti Wirtasen aloitteesta kutsua kokoon puoluekokouksen, jolle esitettiin SKDL:stä eroamista. Hankkeesta ei puhuttu julkisuudessa eikä siitä kerrottu esimerkiksi SKP:lle. Suunnitelmaan sisältyi antikommunistiseen julkaisutoimintaan ryhtyminen. Neuvostoliittolaiset saivat aikeet tietoonsa puoluejohdossa olleen tiedottajan kautta ja yrittivät taivutella johtoa – sille tietämystään paljastamatta – suurlähetystössä 28. helmikuuta pidetyssä tapaamisessa, johon ottivat osaa suurlähettiläs Viktor Lebedev, KGB:n Mihail Kotov ja Juri Bakei sekä SYP:n Wirtanen, Kulo, Meltti ja Ruutu. Wirtanen ei kuitenkaan ollut ohjailtavissa. SYP:n neljäs puoluekokous kokoontui Helsingissä 13. maaliskuuta 1955 ja päätti erota SKDL:stä äänin 8–2. Puheenjohtajan ilmoituksessa erosta todettiin, etteivät ”yritykset työväenliikkeen laajan yhteistoiminnan aikaansaamiseksi SKDL:n puitteissa” olleet johtaneet toivottuihin tuloksiin ja, että ”rauhallinen ja kaikinpuolinen yhteiskunnallinen kehitys voidaan turvata vain kansan syvien rivien sellaisella yhteistyöllä, jonka periaatteet nojautuvat maamme itsenäisyyden, kansamme vapauden ja työväenliikkeen parhaille perinteille”.
Kokouksen koollekutsumisessa väitettiin olleen epäselvyyksiä. Wirtasen mukaan kokouksen pidosta oli ilmoitettu sääntöjen mukaisesti lehdessä ja ajankohdan muutoksesta kirjeitse yhdistyksille. Päätösvaltaisuus todettiin kokouksessa yksimielisesti. Eron merkitys jäi vähäiseksi, sillä suurin osa puolueen jäsenistä jäi SKDL:ään. Puoluetoimikunnan jäsenistä Kilpi, Kulo, Meltti, Peuranen ja Rautio ilmoittivat välittömästi eroavansa SYP:stä. SYP:n Lahden osasto, Keljon työväenyhdistys ja Helsingin eteläinen työväenyhdistys erosivat puolueesta ja liittyivät SKDL:n perusjärjestöiksi. Tunnetuista poliitikoista SYP:hen jäi Wirtasen lisäksi Yrjö Ruutu.
Kusti Kulon mukaan SYP:n toiminta osoitti 1950-luvun puolivälissä lamautumisen merkkejä ja puoluetoimikunnassa pohdittiin itsenäisen toiminnan lopettamista. Kulon mielestä syitä puolueena oloon ei ollut, koska SKDL:n ohjelmissa ja menettelytavoissa jo ilmeni ”niin kiistaton työläisten etujen huomioiminen, ettei SYP:n puoluetoimikunta, vakavista ponnistuksistaan huolimatta, voinut luoda mitään sellaista ohjelmaa, joka ei olisi ollut toisinto SKDL:n jo aikaisemmin hyväksymästä.” Kulo myönsi, ettei SYP:n ja SKDL:n yhteistyö aina ollut ”aivan kitkatonta”, mutta erimielisyydet eivät hänen mielestään olleet ”periaatteellisia eivätkä ohjelmallisia, vaan henkilökohtaisia”. Wirtanen kertoi Kulolle osoittamassaan vastineessa, että erimielisyydet olivat koskeneet myös SKDL:n ”käytännöllisiä menettelyjä” ja periaatelinjojen johdonmukaisuutta erityisesti kysymyksessä ”maan asemasta ja poliittisesta vapaudesta”. SYP jäi Wirtasen kannattajien käsiin ja kuihtui pian eron jälkeen.
Kannatus ja jäsenistö
SKDL:n 19-henkisessä liittotoimikunnassa oli kesällä 1947 kahdeksan SYP:n jäsentä. Ennen vuoden 1948 eduskuntavaaleja SYP:hen kuului yhdeksän SKDL:n eduskuntaryhmän kansanedustajaa. SYP:n erotessa SKDL:stä eduskunnassa oli SYP:n Sylvi-Kyllikki Kilpi.
Vuoden 1953 kunnallisvaaleissa valtuustoihin valittiin SDP:n Suomen Sosialidemokraatin mukaan 2–8 SYP:n edustajaa.
Atos Wirtanen arvioi muistelmissaan SYP:n jäsenmäärän olleen 1940-luvun lopulla noin 2 000. Maaliskuussa 1955 Vapaa Sana arvio jäsenluvuksi 400–500 ja Kusti Kulo ”satakunta”. Kulon mukaan määrä ei parhaimmillaankaan noussut yli viidensadan. Pienuus johtui muun muassa siitä, että monet SDP:stä kansandemokraatteihin siirtyneet liittyivät suoraan SKDL:n perusjärjestöihin ilman SYP:n välitystä. SKDL-eron myötä Kulo arvioi SYP:n menettäneen jäsenkunnastaan ”ehkä puolet”.
Johto
Järjestöä johti puoluetoimikunta. Puoluevaltuuskuntaan kuului puoluetoimikunta ja 15 puoluekokouksen valitsemaa muuta jäsentä.
Puoluetoimikunnan varajäseniä olivat muun muassa Yrjö Ruutu, Yrjö Räisänen ja Hugo Ahokanta.
Mannheimin koulukunta
Mannheimin koulukunta oli saksalaiseen Mannheimin vaaliruhtinaan hoviin keskittynyt sävellyskoulukunta, johon kuuluivat muun muassa säveltäjät Jan Stamic, Franz Xaver Richter, Karel Stamic ja Christian Cannabich. Koulukunta on kuuluisa uudesta itsenäisemmästä puupuhaltimien käytöstä orkestroinnissa ja sen koko orkesterin esittämä crescendo. Mannheimin koulukunnan säveltäjät vaikuttivat merkittävästi klassisminajan säveltäjiin kuten Joseph Haydniin ja Wolfgang Amadeus Mozartiin.
Gerhard Richter
Gerhard Richter (s. 9. helmikuuta 1932 Dresden) on saksalainen taiteilija, jota on pidetty eräänä kaikkein tärkeimpänä toisen maailmansodan jälkeen eläneenä saksalaisena taidemaalarina. Hän on uudistanut maalaustaidetta tutkimalla abstraktin maalauksen sekä valokuvauksen ja maalaustaiteen välisiä suhteita. Hän on vaikuttanut varsinkin nuoren polven taiteilijoiden maalaustekniikkaan. Richter on kartoittanut maalaustaiteen uusia mahdollisuuksia aikana, jolloin monet ennustivat sen kuolemaa.
Elämänvaiheet
Richter syntyi Dresdenissä ja kasvoi Reichenaussa (nykyinen Bogatynia Puolassa) ja Preussin Ala-Sleesian Waltersdorfissa (nykyinen Niegosławice Puolassa). Kasvatustaustakseen taiteilija on ilmoittanut: ”13 vuotta kansallissosialismia ja 16 vuotta itäsaksalaista kommunismia”. Hän lopetti koulun kymmenenneltä luokalta ja oli harjoittelijana mainos- ja lavastemaalarina ennen opiskeluaan Dresdenin taideakatemiassa.
Vuonna 1948 hän jätti Zittaun korkeamman ammattikoulun ja vuosina 1945–1951 hän sai koulutusta siellä kirjoittajana sekä lavaste- ja mainosmaalarina. Hänen hakemuksensa Dresdenin kuvataidekorkeakouluun hylättiin vuonna 1950, mutta hän aloitti opiskelun Dresdenin taideakatemiassa vuonna 1951. Hän teki taideakatemian ruokasaliin seinämaalauksen Abendmahl mit Picasso (Ateria Picasson kanssa, 1955) osana loppututkintoaan. Diplomityönsä hän maalasi Hygieniamuseoon otsikolla Lebensfreude (Elämänilo, 1956).
Vuosina 1957–1961 Richter toimi taideakatemian mestarikoulutettavana ja otti vastaan tilauksia Itä-Saksan valtiolta. Tänä aikana hän teki seinämaalauksia, kuten Arbeiterkampf (Työläisten taistelu), öljymaalauksia esimerkiksi muotokuvia tunnetusta itäsaksalaisesta näyttelijästä Angelica Domroesesta ja ensimmäisestä vaimostaan Emasta, useita omakuvia ja myöhemmin panoraaman Dresdenistä nimellä Stadtbild (Kaupunkikuva, 1956).
Kaksi kuukautta ennen Berliinin muurin rakentamista Richter pakeni vaimonsa kanssa Länsi-Saksaan. Paon jälkeen Richterin kaksi ensimmäistä seinämaalausta päällemaalattiin. Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen seinämaalaus Elämänilo paljastettiin väliaikaisesti uudelleen.
Richter opetti Hampurin kuvataidekorkeakoulun vierailevana professorina ja Nova Scotian taide-ja muotoilucollegessa. Hänelle myönnettiin vakituinen professuuri Düsseldorfin taideakatemiassa vuonna 1971. Vuonna 1983 Richter muutti Düsseldorfista Kölniin, jossa hän asuu.
Ensimmäinen Richterin yksityisnäyttely oli Düsseldorfissa vuonna 1964. Pian sen jälkeen hänellä oli näyttelyitä Münchenissä ja Berliinissä ja 1970-luvun alusta asti hänen näyttelyjään on ollut Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Hänen neljäs takautuva näyttelynsä avattiin Robert Storrin kuratoimana New Yorkin Museum of Modern Artissa vuonna 2002 ja se kiersi Chicagossa, San Franciscossa ja Washington DC:ssä.
Vuonna 2004 avattiin Dresdenin Albertinumissa Gerhard Richter -huoneet, joissa on esillä 41 teosta pysyvästi lainattuna. Gerhard Richter -arkisto perustettiin vuonna 2005 Dresdenissä yhteistyössä Saksan valtion taidekokoelmien kanssa.
Richter on saanut useita kunnianosoituksia ja palkintoja ja hänen teoksistaan on julkaistu runsaasti kirjallisuutta. Vaikka Richter saavutti suosiota ja kriitikkojen ylistystä koko uransa ajan, hänen maineensa lisääntyi hänen retrospektiivisen näyttelynsä aikana vuonna 2005.
Taide
Richter sai taidekoulutuksen aikana, jolloin taiteilijoilta vaadittiin sitoutumista puoluekantaiseen, ždanovilaiseen tapaan sosialistiseen realismiin. Vuonna 1958 hän sai mahdollisuuden vierailla documenta-näyttelyssä Kasselissa, Länsi-Saksassa, jossa esiteltiin länsimaista taidetta, muun muassa amerikkalaista abstraktia ekspressionismia ja sen eurooppalaista versiota informalismia. Taiteilija innostui näyttelystä ja on kertonut maalanneensa pari maalausta Jackson Pollockin tyyliin. Myöhemmin Richter sanoi, että suurin syy hänen loikkaamiselleen länteen oli juuri tuon näyttelyn näkeminen. Hän kiinnostui 1960-luvun alussa myös pop-taiteesta.
Kapitalistinen realismi
Vuonna 1963 Richter järjesti yhdessä Konrad Luegin kanssa happeningin düsseldorfilaisessa huonekaluliikkeessä, jonka otsikko oli ”Elämää popin kanssa – demonstraatio kapitalistisen realismin puolesta”. Käsite oli vastapuoli sosialistiselle realismille ja sen piti paljastaa ironisesti senaikaisen länsisaksalaisen ”reaalin” kapitalismin kulutusta ja vapaa-aikaa. Kapitalistisen realismin ryhmään liittyi muitakin DDR:stä loikanneita taiteilijoita, joiden ajatuksena oli ironisoida sekä senaikaista sosialististen maiden virallista taideoppia että reagoida kriittisesti länsimaiseen kulutusyhteiskuntaan.
Kuva-Atlas
Kuva-aiheiden käyttö viittaa myös siihen pop-taiteesta peräisin olevaan asenteeseen, jossa ei niinkään välitetä taiteesta, vaan painotetaan kuvia ja niiden viestinnällisiä ominaisuuksia.
Sekä Gerhard Richterin taiteesta, että hänen halustaan luetteloida ja järjestää teoksiaan saa hyvän esimerkin hänen kotisivuiltaan. Maalaukset (2454 kuvattua kesäkuuhun 2008 mennessä) on lueteltu aiheittain ja muita teostyyppejä ovat grafiikka, päällemaalatut valokuvat, akvarellit ja piirustukset. Mukana on Atlas-osasto, jossa on kuvattuna vuodesta 1962 taiteilijan käyttämää kuva-aineistoa ja ohessa kuvista syntyneitä maalauksia.
Punainen armeijakunta ja Irakin sota
Richter julkaisi vuonna 2004 kirjan, jossa on 216 lähikuvaa hänen maalauksestaan vuodelta 1987 sekä Frankfurter Allgemeinessa julkaistua artikkelia Irakin sodan alkamisesta.
Lasimaalaus
Elokuussa 2007 paljastettiin Richterin tekemä Kölnin tuomiokirkon suuri lasimaalaus. Sen pinta-ala on 113 neliömetriä ja se koostuu 11 500 erivärisestä lasinpalasesta, jotka on järjestetty tietokoneella sattumanvaraiseen järjestykseen.
Teoksia Suomessa
Nykytaiteen museon kokoelmat
Kaupallinen menestys
Eräässä haastattelussa Richter totesi, että kärsivä, ei-arvostettu van Gogh ei ole hänen ihanteensa.
Vähäjärvi (Sääksmäki)
Vähäjärvi on Pirkanmaalla Valkeakosken kaupungissa entisen Sääksmäen kunnan alueella Ritvalan kylässä sijaitseva pieni järvi. Järvi on ajan saatossa rehevöitynyt.
Maantietoa
Se sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Vanajanselän alueella. Alueella sijaitsee neljännen jakovaiheen Vanajanselän lähialue, johon järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 90,9 metriä meren pinnan yläpuolella ja sen laskuoja on Sillansuunoja, joka muuttuu Multiusojaksi ennen laskemistaan Vanajanselän Nuutalanlahteen. Järveen laskee vain kolme lyhyttä ojaa. Järven pinta-ala on 30 hehtaaria ja järvi on 1,0 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Sitä ympäröivät peltomaat lounaista suuntaa lukuun ottamatta. Länsipuolen rinteet kuuluvat taimitarhalle. Järven rantaviivan pituus on 2,4 kilometriä ja se on pääasiassa heinikkoista tai soistunutta rantaa. Järvi sisältyy kokonaan luonnonsuojelualueeseen, johon sisältyy myös soistuneita ranta-alueita. Sen itärannalla on lintutorni. Järveä kiertää sen eteläpuolelta ja Vanajaveden välistä kulkeva yhdystie 3071.
Historiaa
Järven laskuojan nimi oli vuoden 1956 peruskartassa Multiasoja ja vuoden 1976 kartassa Vähäjärvenoja ja Multiusoja.
Cadwal Chronicles
Cadwal Chronicles on Jack Vancen tieteisromaanien sarja, joka koostuu teoksista Araminta Station (1987), Ecce and Old Earth (1991) ja Throy (1992).
NSR
NSR voi tarkoittaa:
Telia Company
thumb|250px|TeliaSoneran logo vuosina 2011–2016. thumb|250px|TeliaSoneran logo vuosina 2003–2011. thumb|Vaaleansininen väri kuvaa Telian levinneisyyttä Euroopassa. Telia Company AB (aiemmin TeliaSonera AB) on monikansallinen teleoperaattori, joka muodostui alun perin ruotsalaisen Telian ja suomalaisen Soneran fuusion tuloksena vuonna 2002. Telia tarjoaa sekä kiinteän verkon että mobiilin tietoliikennepalveluja yritys- ja kuluttaja-asiakkaille. Yhtiön kotipaikka on Tukholma Ruotsin valtion ollessa suurin yksittäinen osakkeenomistaja. Telian osakkeet noteerataan Helsingin ja Tukholman pörsseissä.
Molemmilla yhtiöillä on historia kansallisina puhelintoimintaa harjoittaneina monopoleina ennen yksityistämistä ja yhdistämistä. Vaikkakin yhtiöt oli nyt yhdistetty, erilliset brändinimet Telia ja Sonera säilyivät vielä 15 vuotta kummankin maan kansallisilla markkinoilla. Virallisesti kansallisten tytäryhtiöiden nimet ovat Telia Finland ja Telia Sverige. Suomessa Telia käyttää Telia-brändiä. Aiemmin käytössä oli myös palvelubrändi Tele Finland vuoteen 2017 saakka.
Telialla oli vuoden 2018 lopussa palveluksessaan yhteensä noin 20 400 työntekijää. Maantieteellisesti yhtiö on keskittynyt toimimaan pääosin Pohjoismaiden alueella (lukuun ottamatta Islantia) sekä Baltiassa. Viimeaikaisina enemmistöosuushankinnoista mainittakoon Xfera Espanjassa, jonka 3G-operaattoritoiminta käynnistyi vuonna 2006 tuotemerkillä Yoigo. Telia myi omistuksensa Yoigosta 2016 Espanjalaiselle MásMóvil-yhtiölle. Lokakuussa 2017 Telia ilmoitti myyvänsä osuutensa MegaFonista Venäjän kolmanneksi suurimmalle pankille Gazprombankille. Joulukuussa 2018 Telia ilmoitti myyvänsä osuutensa kazakstanilaisesta Kcellistä Kazakhtelecomille.
Telia erotti toimitusjohtajansa Anders Igelin luottamuspulan vuoksi kesäkuussa 2007. Hän jätti yhtiön heinäkuun lopussa 2007, jolloin yhtiön johtoon nostettiin väliaikaisesti varatoimitusjohtaja Kim Ignatius. Uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin ruotsalainen Lars Nyberg, joka aloitti tehtävässään 3. syyskuuta 2007. Syyskuusta 2013 elokuuhun 2019 konsernin toimitusjohtaja oli Johan Dennelind, joka kuitenkin oli yhtiön käytössä jo heinäkuun 2013 alusta lukien. Vuoden 2019 syyskuussa yhtiön talousjohtaja Christian Luiga nimitettiin väliaikaiseksi toimitusjohtajaksi. Vuoden 2019 lokakuussa konsernin toimitusjohtajaksi nimitettiin Allison Kirkby, joka aloitti tehtävässään vuonna 2020. Konsernin hallituksen puheenjohtaja on Lars-Johan Jarnheimer.
Historiaa
Ruotsin telelaitos Televerket yksityistettiin 1990-luvun alussa. Uusi yhtiö nimettiin Teliaksi. Muinaisruotsiksi telia tarkoittaa kertomista.
Omistus
Ruotsin valtio on Telian suurin omistaja 39,5 % osuudellaan. Yhtiöllä oli vuoden 2020 joulukuussa 490 000 rekisteröityä omistajaa. Marraskuussa 2014 Suomen valtion sijoitusyhtiö Solidium myi 100 miljoonaa TeliaSoneran osaketta kansainvälisille ja pohjoismaisille instituutiosijoittajille. Myynnin jälkeen Solidiumin omistus TeliaSonerassa laski 10,1 prosentista 7,8 prosenttiin. Helmikuussa 2015 Solidiumin omistus laski edelleen ollen 3,2 prosenttia. Helmikuussa 2018 Solidium luopui omistuksestaan Teliassa.
Yhtiö omistaa Telian lisäksi mm. Netcom, Chess ja NextGenTel-operaattorit Norjassa, Telia Stofa, Telia Mobile, Telia Networks ja Debitel-operaattorit Tanskassa sekä Omnitel-mobiilioperaattorin Liettuassa. Yhtiöllä on enemmistöosuudet EMT- ja Elion-operaattoreista Virossa, Teo LT-operaattorista Liettuassa, sekä enemmistöosuudet operaattoreista Moldovassa, Georgiassa, Kazakstanissa sekä Azerbaidžanissa Fintur-yhtiön kautta. Heinäkuussa 2007 TeliaSonera osti Coscom-yhtiön, jonka puitteissa TeliaSonera laajentui käsittämään myös Uzbekistanin ja Tadžikistanin. Samalla TeliaSonera osti 12,25 % osuuden Roshan-yhtiöstä, joka on Afganistanin suurin teleoperaattori.
Yhtiön vähemmistöosuuksiin luetaan Turkcell Turkissa (38 %:n omistus vuonna 2016 ), MegaFon Venäjällä, ja Lattelekom Latviassa, joissa yritys on esittänyt kiinnostuksensa omistuksen kasvattamisesta.
Marraskuussa 2019 kauppa sai hyväksynnän Euroopan komissiolta, ja 2. joulukuuta 2019 Bonnier Broadcasting siirtyi Telian omistukseen. Kaupan jälkeen Bonnier Broadcastingin nimi vaihtui TV4 Mediaksi.
Yritysvastuu
Päästäkseen operaattoriksi Uzbekistanin markkinoille TeliaSonera maksoi 800 miljoonaa dollaria lahjuksia vuosina 2004−2012 Uzbekistanin presidentin tyttären, Gulnora Karimovan, omistamalle peiteyhtiölle. Vuodesta 2009 noin kolmannes TeliaSoneran käyttökatteesta tuli Euraasian toiminnoista ja yhtiö maksoi omistajilleen suuria osinkoja. Suomen valtio hyötyi osingoista miljardin verran omistamansa Solidium-yhtiön kautta. Yhdysvaltain ja Hollannin viranomaiset alkoivat tutkia asiaa vuonna 2014. Vuoden 2015 lopussa TeliaSonera päätti, että se vetäytyy Euraasiasta, jossa se on toiminut kuudessa valtiossa, ja myy omistuksensa vastuullisesti. Syyskuussa 2016 viranomaiset määräsivät Telialle noin 1,4 miljardin dollarin (1,25 miljardin euron) sakot lahjuksien antamisesta.
TeliaSoneran 38-prosenttisesti omistama turkkilainen Turkcell tekee läheistä yhteistyötä Turkin hallituksen kanssa, vaikka Erdoğanin hallitus loukkaa ihmisoikeuksia, kuten rajoittaa sananvapautta. Vuonna 2012 Turkcell yhdistettiin hallitusta arvostelevien tahojen laajaan salakuunteluun. Maaliskuussa 2016 Turkcell vaati istanbulilaista tuomioistuinta määräämään Twitteriä poistamaan tuhansia ongelmallisina pitämiään twiittejä. Tuomioistuin määräsi viestit poistettavaksi, mutta Twitter ei vastannut vaatimukseen. Turkin hallituksen suorittaman puhdistuksen aikana Turkcell on mainostanut Turkin demokratian voimistuvan. Soneran suomalaiset tai Telian ruotsalaiset edustajat kieltäytyivät kommentoimasta Turkcelliin liittyviä kysymyksiä, vaan ohjasivat ne yhtiölle itselleen.
Telia Finance
thumb|Telia Financen logo Telia Finance AB tarjoaa rahoitusratkaisuja Telia Companylle ja sen asiakkaille. Sen historia alkaa vuodesta 1982, jolloin Ruotsin silloinen valtionyhtiö Televerket sai valtiopäiviltä luvan erillisen rahoitusyhtiön muodostamiseen ja perusti Telefinansin yhteistyössä Merkantil Leasingin kanssa, joka kuitenkin pian vetäytyi toiminnasta. Televerket muuttui Teliaksi vuonna 1993, ja seuraavana vuonna Telefinans sai luvan rahoittaa muutakin kuin Telian tuottamia ratkaisuja. Vuonna 1996 Telefinansista tuli Telian tytäryhtiö nimeltä Telia Finans.
Vuonna 2003 yhtiö jaettiin Telia Creditiksi ja Telia Finansiksi, joka myytiin rahoitusyhtiö De Lage Landenille. Telia Credit muuttui vuonna 2005 TeliaSonera Finans AB:ksi. Nykyiseltä nimeltään yhtiö on Telia Finance AB. Se on noin sadan työntekijän itsenäinen yritys, joka tarjoaa Telia Companylle rahoitusratkaisuja maailmanlaajuisesti. Toimitusjohtaja on Kenneth Boström. Vuonna 2007 perustetun Suomen sivuliikkeen nimi on Telia Finance Finland ja sen päätoimiala on tietokoneiden, niiden oheislaitteiden ja ohjelmistojen vähittäiskauppa. Yritys toimii Finanssivalvonnan alaisena.
AAA-protokolla
AAA-protokolla on menetelmä, jolla voidaan tunnistaa toinen osapuoli tietoverkossa. Lyhenne tulee sanoista Authentication (todentaminen tai autentikointi), Authorization (valtuutus) ja Accounting (tilastointi).
Autentikointi
Autentikointipalvelun tarkoituksena on tunnistaa käyttäjä dataverkon käyttöoikeuden omaavaksi käyttäjäksi. Käyttäjän tunnistus voi nojautua käyttäjätunnus-salasana-yhdistelmään, kertakäyttöiseen avaimeen, digitaaliseen sertifikaattiin tai puhelinnumeroon, jossa tiettyyn numeroon soitettaessa tunnistus tehdään sen perusteella, mistä puhelinnumerosta soitto on tullut.
Valtuutus
Valtuutuspalvelun avulla käyttäjien saamia palveluja pystytään profiloimaan. Toisin sanoen käyttäjä valtuutetaan käyttämään (tai kielletään käyttämästä) verkon palveluita. Käyttäjän käyttöön saamat palvelut voivat perustua esimerkiksi tiettyyn kellonaikaan tai fyysiseen sijaintiin.
Tilastointi
Tilastointipalvelun avulla pystytään keräämään käyttäjistä tilastotietoja, kuten esimerkiksi yhteysaikoja. Tilastoidut yhteysajat voivat toimia esimerkiksi laskutuksen perusteena. Tyypillisiä tilastoitavia asioita voivat olla esimerkiksi käyttäjätunnus, IP-osoite, käytetyt palvelut ja yhteyden muodostus- ja päättymisaika.
Luettelo AAA-protokollista
Muita protokollia, joita käytetään yhdessä yllä mainittujen kanssa, ovat:
Ricardo Palma
thumb|upright|Ricardo Palma Ricardo Palma (1833 Lima, Peru –1919 Lima, Peru) oli perulainen kirjailija ja tutkija
Palma toimi muun muassa journalistina ja poliitikkona ennen kuin saavutti mainetta historioitsijana kirjoittamallaan teoksella Liman inkvisio (Anales de la Inquisición de Lima) 1863. Hän oli Perun kansalliskirjaston johtaja ja johti tuhoutuneen kirjastorakennuksen rakentamista Tyynenmeren sodan jälkeen.
Dakar
thumb|Place de l'Indépendance. thumb|vasen|Dakaria 1930-luvulla. Dakar on Senegalin pääkaupunki. Se sijaitsee Atlantin valtameren rannikolla ja on Afrikan läntisin kaupunki. Vuonna 2007 Dakarissa oli 2 243 000 asukasta. Dakar on Senegalin hallinnollinen keskus ja yksi Afrikan merkittävimpiä satamakaupunkeja.
Ricardo Palma
Palma loi tradición-kirjallisuustyylin, joka yhdistää fiktioon kansan parissa kulkeneita legendoja ja anekdootteja. Hänen teoksensa kolonialismin ja tasavallan ajan Perusta ilmestyi 1872–1910 Tradiciones Peruanas -sarjana.
Dakar
Dakar oli vuosittain järjestettävän Dakar-aavikkorallin päätepiste vuoteen 2007 asti.
Ricardo Palma
Liman Ricardo Palma -yliopisto on nimetty hänen mukaansa.
Dakar
Maantiede
thumb|Dakar kuvattuna kansainväliseltä avaruusasemalta 2011. Dakar sijaitsee Kap Verden niemen länsikärjessä suurin piirtein Senegal- ja Gambiajokien puolivälissä, Sahelin alueella. Dakar on Afrikan mantereen läntisin kaupunki.
Ilmasto
Dakarissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan subtrooppinen aroilmasto. Vuoden ympäri on kuumaa, syksyllä on erittäin sateista ja muulloin erittäin kuivaa. Vuoden keskilämpötila on noin 25 °C ja keskimääräinen sademäärä 470 millimetriä. Lokakuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 28 °C. Viilein kuukausi on helmikuu, jolloin keskilämpötila on noin 22 °C. Sateisin kuukausi on elokuu, jolloin sataa keskimäärin noin 180 millimetriä. Maalis- ja huhtikuut puolestaan ovat kuivimmat kuukaudet. Silloin keskimääräinen sadanta on 0 millimetriä.
Historia
Kap Verden niemimaan alkuperäisasukkaita ovat lebout, jotka asuttivat ennen Dakarin perustamista Yoffin, Ouakamin, Ngorin ja Hannin kyliä. Niemimaa kuului Kayorin kuningaskuntaan. Alueen ensimmäiset eurooppalaiset olivat vuonna 1444 portugalilaiset, ja heidän jälkeensä tulivat muut eurooppalaiset, jotka toimivat pääasiassa parin kilometrin päässä Dakarin rannikolta itään sijaitsevalta Goréen saarelta käsin. Gorée palautettiin Ranskalle Wienin kongressin tuloksena vuonna 1815. 1820-luvun alkupuolella saarelta käsin toteutettiin useita epäonnistuneita yrityksiä perustaa siirtokunta mannermaalle. Vuonna 1857 Senegalin kuvernööri Louis Faidherbe määräsi merijalkaväen joukot rakentamaan linnoituksen Goréen saaren vastapäiselle niemekkeelle mantereen puolella. Heitä seurasi useita saaren asukkaita, jotka alkoivat viljellä maata ja rakentaa taloja. Ranskalainen kauppalaivayhtiö Messageries Maritimes valitsi Dakarin pysähdyspaikaksi merireitillä Bordeaux’sta Rio de Janeiroon ja osti maata hiilen varastointia varten. Ranskalaiset viranomaiset laajensivat Dakarin satamaa vuosina 1862–1866 yhtiön suurten laivojen tarpeita vastaavaksi. Satama oli kuitenkin sijainniltaan huono sisämaan tarpeita ajatellen, ja pääasiallinen kauppaliikenne siirtyi Rufisquen satamaan Dakarista itään. Dakarin kasvu pysähtyi vuoteen 1885 saakka, jolloin kaupunkiin valmistui rautatie Saint-Louisista. Saint-Louisin satama oli puolestaan vaikeakulkuinen tulvakausina, ja rautatien valmistuttua liikenne siirtyi Dakariin. Kaupungin asukasluku kaksinkertaistui vuosina 1885–1888 ja uudestaan vuoteen 1891 mennessä.
Vuonna 1902 Dakarista tehtiin Ranskan Länsi-Afrikan pääkaupunki, ja samalla vuosikymmenellä valmistuivat kenraalikuvernöörin palatsi ja muita hallinnollisia rakennuksia. Satamaa laajennettiin edelleen, ja sen pohjoisosaan rakennettiin laivastotukikohta. Vuonna 1914 Dakarissa oli noin 24 000 asukasta ja vuonna 1921 jo 32 000. Dakarin nopean kasvun ansiosta ranskalaiset kaupunkisuunnittelijat saattoivat kokeilla teorioitaan terveydenhuollosta trooppisissa olosuhteissa. Afrikkalaiselle väestölle perustettiin vuonna 1916 Medina-niminen kaupunginosa keltakuumeen hillitsemiseksi, ja vuonna 1918 ja 1919 perustettiin paikalliselle väestölle lääketieteellisiä oppilaitoksia. Ensimmäinen maailmansota oli keskeyttänyt sataman investoinnit, mutta sen päätyttyä niitä jatkettiin edelleen. Vuonna 1923 valmistui rautatie Nigerjoelle, mikä vauhditti kaupungin kasvua entisestään. Vuonna 1924 kaupungissa asui 40 000 asukasta ja vuonna 1936 92 000. Ranskan kärsittyä tappion toisessa maailmansodassa vuonna 1940 Dakarin kenraalikuvernööri Boisson oli uskollinen Vichyn Ranskalle, ja hänen joukkonsa voittivat Charles De Gaullen Vapaa Ranskan joukot saman vuoden syyskuussa. Liittoutuneet hallitsivat kuitenkin meriä, ja Dakarin sataman kauppaliikenne lakkasi. Vapaa Ranska sai alueen käsiinsä operaatio Soihdun jälkeen vuonna 1942.
Antti Törmänen
Antti Ilari Törmänen (s. 19. syyskuuta 1970 Espoo) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja uransa päättänyt jääkiekkoilija. Törmänen on jääkiekon maailmanmestari vuodelta 1995.
Ura
Törmäsen ura käynnistyi Kiekko-Espoossa, mutta Jääkiekon SM-liigassa hän debytoi Helsingin Jokereissa. Tulokaskaudellaan 1990–1991 Törmänen pelasi 44 runkosarjaottelua tehopistein 12+9=21, ja hän vakiinnutti pelipaikkansa seurassa. Seuraavalla kaudella Jokerit juhli Suomen mestaruutta nuoren huippulupauksen, Teemu Selänteen heiluttaessa tahtipuikkoa pudotuspeleissä Jokerien edetessä mestaruuteen kaikkien odotusten vastaisesti. Seuraava mestaruus heltisi kaudella 1993–1994, ja seuraavana vuonna Törmäsen ja Jokerien mukaan tarttui hopeamitali, kun seura hävisi finaaleissa Turun Palloseuralle. Samana keväänä Törmänen oli mukana voittamassa maailmanmestaruutta ensimmäisessä aikuisten arvoturnauksessaan, ja mukana olivat myös Turun Palloseurassa SM-kultaa juhlineet Saku Koivu, Jere Lehtinen, Marko Kiprusoff, Hannu Virta ja Raimo Summanen.
Dakar
Väestö
Vuoden 2017 arvion mukaan Dakarissa asui yhteensä 3 529 300 henkilöä, ja viimeisimmässä väestönlaskennassa vuonna 2013 heitä oli 3 137 196.
Antti Törmänen
Ura
Ottawa Senators oli varannut Törmäsen NHL:ään vuoden 1994 varaustilaisuudessa yhdennellätoista varauskierroksella numerolla 274, ja Törmänen suuntasi NHL:ään kaudeksi 1995–1996 tuoreena maailmanmestarina. Kausi jäi kuitenkin Törmäsen uran ainoaksi NHL:ssä, vaikka hän pelasikin kaudella yhteensä 50 ottelua tehoin 7+8=15. Pikaisen NHL-visiitin jälkeen Törmänen palasi Jokereihin voittamaan kolmannen SM-kultansa. Vuosituhannen vaihteen hän pelasi Ruotsin Elitserienissä HV71:n paidassa, mutta kahden Ruotsissa vietetyn vuoden jälkeen hän palasi jälleen Helsinkiin ja voitti neljännen ja uransa viimeisen Suomen mestaruuden kauden 2001–2002 päätteeksi toimien joukkueensa kapteenina. Uransa hän päätti kuitenkin Södertälje SK:ssa, Elitserienissä.
Dakar
Väestö
Vuoden 1961 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukkaista yhdeksän kymmenesosaa kuului afrikkalaiseen väestönosaan. Noin puolet kaupungin asukkaista oli wolofeja ja pienempiä ryhmiä olivat tukulorit, lebout ja sererit. Vielä vuonna 1961 kaupungissa asui myös 9 900 ranskalaista, mutta heidän määränsä on sittemmin vähentynyt. Toinen merkittävä väestönosa ovat libanonilaiset ja syyrialaiset, jotka ovat vaikuttaneet etenkin kaupan alalla. Noin neljä viidesosaa Dakarin asukkaista harjoittaa islamia, ja vähemmistö kuuluu katolilaiseen kirkkoon ja eri protestanttisiin kirkkoihin. Muslimit kuuluvat Maliki-koulukuntaan, ja edelleen monet heistä kuuluvat uskonnollisiin veljeskuntiin, joita johtaa hengellinen päämies. Maalta Dakariin muuttaneet kuuluvat useisiin eri veljeskuntiin. Tuhannet dakarilaiset tekevät vuosittain pyhiinvaelluksen Dakarista muridismin pääkaupunki Toubaan.
Antti Törmänen
Valmennusura
Törmänen on pelaajauransa jälkeen valmentanut Espoossa Bluesin juniorijoukkueita. Kaudella 2006–2007 hän valmensi Bluesin B-juniorit pronssille. Kausilla 2007–2009 hän toimi A-nuorten päävalmentajana apulaisenaan toinen entinen espoolaispelaaja Timo Hirvonen. Saavutuksena mestaruus kaudella 2008–2009.
Törmänen toimi Jokerien apuvalmentajana syksyllä 2009. Hänet ja päävalmentaja Hannu Aravirta erotettiin 25.11.2009 Jokerien ollessa SM-liigassa viimeisellä sijalla.
Huhtikuussa 2010 Vaasan Sport julkisti tiedon Törmäsen valinnasta joukkueen päävalmentajaksi ja urheilutoimenjohtajaksi. Kaudella 2010–2011 Sport voitti Törmäsen valmennuksessa Mestiksen mestaruuden. Törmänen oli Sportin osakkeiden suuromistaja, mutta luopui osakkeistaan vuonna 2014, kun Sport oli jo nostettu Liigaan. Keskeisimpänä syynä omistajuudesta luopumiseen oli Törmäsen tuore pesti Liigassa pelaavan HIFK:n päävalmentajana.
Yhden Mestis-kauden jälkeen Törmänen siirtyi Sveitsin liigassa pelaavan SC Bernin apuvalmentajaksi. Lokakuussa 2011 hän nousi SC Bernin päävalmentajaksi. Törmäsen valmentama Bern voitti seurahistoriansa kolmannentoista Sveitsin-mestaruuden kauden 2012–2013 päätteeksi. Marraskuussa 2013 hän sai potkut SC Bernistä.
Huhtikuussa 2014 Törmänen nimitettiin HIFK:n päävalmentajaksi kolmivuotisella sopimuksella. Kaudella 2015–16 hän luotsasi joukkueen historialliseen SM-liigan runkosarjavoittoon sekä pudotuspeleissä hopealle Tapparan voitettua IFK:n loppuottelusarjassa 4–2.
Elokuussa 2016 Törmänen teki HIFK:n kanssa kauden 2017–18-loppuun ulottuvan jatkosopimuksen, joka tosin julkistettiin vasta saman vuoden joulukuussa. Kaudella 2016–17 HIFK oli runkosarjassa yhdeksäs, päätyen pudotuspelien jälkeen neljänneksi. Seuran urheilutoimenjohtaja Tom Nybondas kuvaili kautta pettymykseksi. Toukokuussa 2017 HIFK tiedotti ettei Törmänen jatka seurassa, vaan hänen paikalleen päävalmentajaksi tulee Ari-Pekka Selin.
Joulukuussa 2017 uutisoitiin Törmäsen saaneen valmennuspestin Sveitsin NLA-liigan EHC Bielin joukkueesta. Törmänen korvaa marraskuussa potkut saaneen kanadalaisen Mike McNamaran. Törmäsen pesti kattaa kauden 2017–2018 loppuun sekä myös seuraavan kauden.
Ura kaukalon ulkopuolella
Törmänen opiskeli Helsingin kauppakorkeakoulussa kauppatieteiden maisteriksi. Törmäsellä diagnosoitiin heinäkuussa 2020 sappirakkosyöpä.
Kim In-sub
Kim In-sub (s. 2. maaliskuuta 1973 Daegu) on eteläkorealainen entinen painija ja olympiamitalisti. Hän voitti hopeaa Sydneyn olympialaisissa 2000 alle 58-kiloisten sarjassa. Kim menestyi myös MM-kisoissa: hän voitti kultaa alle 58-kiloisten sarjassa vuosina 1998 ja 1999 sekä hopeaa alle 63-kiloisten sarjassa vuonna 2001.
Slashdot-vaikutus
Slashdot-vaikutus tarkoittaa ilmiötä, joka syntyy jonkin suositun www-sivuston linkittäessä pienemmälle sivustolle, jolloin palvelin ruuhkautuu kasvaneen tietoliikenteen seurauksena. Termi viittaa sivuston kävijämäärässä tapahtuvaan hetkelliseen muutokseen, jos sivusto mainitaan suositun teknologiauutisten tietopalvelun, Slashdotin uutisoinnissa. Tyypillisesti pienemmät www-sivustot eivät tällöin pysty vastaamaan kasvaneeseen liikenteen määrään, josta saattaa seurata koko palvelimen kaatuminen.
Syntytapa
Slashdotin, Diggin ja Farkin kaltaiset sivustot julkaisevat lyhyitä artikkeleita, joita käyttäjät voivat kommentoida. Tavallisesti artikkelissa mainitaan jokin kiinnostava sivusto tai uutisaihe sekä siihen viittaava hyperlinkki. Tällöin valtava lukijamäärä yrittää samanaikaisesti käydä katsomassa mainittuja sivuja. Lukijat saavat aikaan niin valtavan määrän hakupyyntöjä, että sivuston palvelimet joko ylikuormittuvat tai ne ylittävät sallitun tiedonsiirtomäärän, jolloin sivuja ei pääse lukemaan.
Eräs Slashdotin kommentti kuvasi vaikutusta osuvasti: "Slashdot on maailmankuulu. Se on satunnainen hajautettu palvelunestohyökkäys, jonka edessä verkko- ja järjestelmävastaavat vapisevat ja josta he näkevät painajaisia."
Hermawan Susanto
Hermawan Susanto (s. 27. syyskuuta 1967) on indonesialainen sulkapalloilija.
Susanton suurin saavutus on kaksinpelin olympiapronssi Barcelonasta 1992. Samasta lajista hän saavutti lisäksi hopeaa vuoden 1993 MM-kilpailuissa. Kätisyydeltään hän on oikea.
Suomen urheilu 1997
Suomen urheilu 1997 käsittelee vuoden 1997 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija
Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
Vuoden naisurheilijaksi valittiin voimanostaja Raija Koskinen ja vuoden valmentajaksi voimisteluvalmentaja Mika Holopainen.
Talousneuvosto
Talousneuvosto on Suomen pääministerin johtama hallituksen, tärkeimpien etujärjestöjen ja Suomen Pankin välinen yhteistyöelin.