cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Otto Slätis
Slätis toimi Sjökullan tilan tilanhoitajana Lapinjärvellä 1885–1886, Mustasaaren maanviljelyskoulun opettajana 1888–1906, Vaasan läänin vt. lääninagronomina 1889–1891, Vaasan läänin siementarkastajana 1890–1893 sekä Tarvaalan koulutilan hoitajana ja Saarijärven maanviljelyskoulun vt. johtajana ja opettajana 1895–1896. Hän oli Vaasan-Mustasaaren palovakuutusyhtiön toimitusjohtaja 1898–1933 ja Pohjanmaan ruotsalaisen maanviljelysseuran (Österbottens Svenska Lantbrukssällskap) sihteeri ja maatalouskonsulentti Vaasassa 1904–1934. Slätis sai maanviljelysneuvoksen arvon 1929. Slätis oli ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajana ensimmäisessä eduskunnassa 1907–1908 edustaen Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli myös Vaasan kaupunginvaltuuston jäsenenä.
Otto Slätis oli naimisissa vuodesta 1896 Maria Adelina Bengsin kanssa.
Jonna Purojärvi
pienoiskuva|Jonna Purojärvi Helsingissä 11. helmikuuta 2017 Jonna Maarit Purojärvi (s. 1. elokuuta 1988) on jyväskyläläinen poliitikko. Hänet valittiin Piraattipuolueen puheenjohtajaksi puoluekokouksessa kesäkuussa 2016 ja sai toimelleen jatkoa maaliskuussa 2018, mutta luopui tehtävästään uupumuksen takia.
Elämä
Purojärvi toimi aiemmin puolueen nuorisojärjestön Piraattinuorten puheenjohtajana kesäkuusta 2015 heinäkuuhun 2016. Tätä ennen hän toimi Piraattipuolueen tiedottajana elokuusta 2014 lähtien ja sosiaalisesta mediasta vastaavana syyskuusta 2014. Purojärvi erosi näistä luottamustoimistaan 20.5.2015.
Purojärven johtamana Piraattipuolue sai ensimmäiset kuntavaltuutettunsa 2017 kuntavaaleissa. Purojärvi valittiin Jyväskylän varavaltuutetuksi 155 äänellä ja toimii Jyväskylän tarkastuslautakunnan varsinaisena jäsenenä valtuustokaudella 2017 - 2021.
Purojärvi kertoi Piraattipuolueen artikkelissa 13.4.2019 "Nyt puhuvat Piraattinaiset" olevansa kykenemätön identifioitumaan sukupuoleen. Tämä tekee hänestä mahdollisesti ensimmäisen julkisesti muunsukupuolisen puolueen puheenjohtajana toimineen henkilön Suomessa. Hän kuvasi asiaa tarkemmin sosiaalisessa mediassa artikkelin saatteessa.
Eduskuntavaaleissa 2019 Purojärvi sai 302 ääntä ollen Keski-Suomen vaalipiirin eniten ääniä saanut piraattipuolueen ehdokas. Kaksi päivää eduskuntavaalien jälkeen hän ilmoitti sosiaalisessa mediassa jättävänsä piraattipuolueen sen jäädessä ilman kansanedustajaa. Ilmoituksen mukaan hän kuitenkin jatkaa tarkastuslautakunnan varsinaisena jäsenenä ja varavaltuutettuna valtuustokauden 2017 - 2021 loppuun.
Aleksi Mainio
Aleksi Yrjänä Mainio (s. 1979) on suomalainen filosofian tohtori ja poliittisen historian tutkija. Hän asuu Helsingissä ja osaksi Brysselissä.
Mainio väitteli tohtoriksi vuonna 2015 Helsingin yliopistossa, väitöskirja käsitteli valkoisten venäläisten emigranttien aseellisten ryhmien toimintaa Suomesta käsin Neuvostoliittoa vastaan 1918–1939. Maino tutkii nykyisin Helsingin Sanomien kylmän sodan aikaista poliittista historiaa.
Aleksi Mainiolle myönnettiin Urho Kekkosen 70-vuotisjuhlasäätiön palkinto kirjasta Terroristien pesä : Suomi ja taistelu Venäjästä 1918–1939.
Cool Springin taistelu
Cool Springin taistelu (tunnetaan myös Island Fordin, Parkers Fordin, Snickers Ferryn ja Castleman's Ferryn taisteluina) oli Clarken piirikunnassa Virginiassa 17. heinäkuuta–18. heinäkuuta 1864 käyty Yhdysvaltain sisällissodan taistelu. Taistelussa olivat vastakkain Unionin kenraalimajuri Horatio G. Wright ja Konfederaation kenraaliluutnantti Jubal Early. Taistelu päättyi Konfederaation voittoon.
Tapahtumien kulku
Fort Stevensin taistelun jälkeen Jubal Earlyn joukot vetäytyivät Washington D.C.:n lähistöltä. Unionin Horatio G. Wright lähti ajamaan Earlyn joukkoja takaa osastolla, johon kuului yksiköitä 6. ja 19. armeijakunnista. Lisäksi takaa-ajoon liittyi mukaan osa George Crookin johtamista joukoista, jotka olivat yhdessä David Hunterin kanssa vetäytyneet aikaisemmin Länsi-Virginiaan.
17.–18. heinäkuuta Unionin joukot ylittivät Shenandoah-jokea. Iltapäivällä 18. heinäkuuta Konfederaation Robert E. Rodesin johtama divisioona hyökkäsi Unionin eversti Joseph Thoburnin johtamaa divisioonaa vastaan Cool Spring -nimisen plantaasin lähellä. Thoburnin joukot kestivät hyökkäyksen, mutta vetäytyivät pimeän tultua pois taistelusta.
Unionin joukot menettivät taistelussa yhteensä 422 miestä, Konfederaation joukot taas 397.
Seuraukset
Taistelun seurauksena Unionin joukot joutuivat luopumaan Earlyn joukkojen takaa-ajosta usean päivän ajaksi.
Ruotsin sotahistoria keskiajalla
thumb|300px|Kuva Olaus Magnuksen [[Carta marina|Carta Marinasta vuodelta 1539.]] Ruotsin sotahistoria keskiajalla käsittää ajanjakson Ruotsin yhtenäistymisestä viikinkiajalla aina Ruotsin lopulliseen irtautumiseen Kalmarin unionista. Keskiajalla Ruotsi soti etupäässä Tanskaa ja Novgorodia vastaan. Ruotsia vaivasivat myös sisäiset kiistat kuninkuutta havittelevien sukujen välillä.
Ruotsin keskiaikaiset sodat voidaan jakaa kolmeen eri ryhmään:
Myös Ruotsin ja Norjan väliset kiistat ja Ruotsin laajentumisyritykset Suomenlahden eteläpuolella aiheuttivat sotia. Keskiajalla jopa yli 25 prosenttia Ruotsin käymistä sodista oli sisällissotia.
Ruotsalaiset armeijat keskiajalla
Ruotsissa oli 1000-luvun puolivälissä kolmentyyppisiä sotilaita. Kuninkailla oli omat ammattisotilaansa, jotka saivat palkkaa suoraan kuninkaalta ja olivat aina valmiita taisteluun. Ledung-järjestelmässä maakunnat asettivat kuninkaan käyttöön laivoja ja miehiä. Joukot oli tarkoitettu hyökkäyssotaan. Yleensä hyökkäykset tehtiin Suomeen tai Baltiaan. Aluksi ledungiin liittyminen oli vapaaehtoista, mutta siitä muodostui velvollisuus. Lisäksi maakuntien asukkaat puolustivat omia kotialueitaan lantvärn-järjestelmässä. Periaatteessa kaikkien kykenevien miesten tuli avustaa kotimaakunnan puolustuksessa. Maakunta oli lantvärnin suurin yksikkö, ja sitä johti yleensä laamanni.
Palkkasoturit ilmaantuivat Ruotsiin 1200-luvulla. Esimerkiksi Filip Knuutinpoika värväsi sotilaita Tanskasta ja Saksasta kapinoidessaan kuningasta vastaan vuonna 1251. Palkkasotilaat näyttelivät suurta osaa koko keskiajan ajan. Esimerkiksi tanskalaiset käyttivät paljon saksalaisia palkkasotilaita. Leidung-organisaatio hävisi 1300-luvulla. Ratsuväki puolestaan sai tuolloin suuremman roolin sodankäynnissä. Viikinkiajalla sotilaat olivat saattaneet ratsastaa taistelukentälle, mutta he taistelivat yleensä jalkaisin. Vuonna 1280 kaikki jotka pystyivät varustamaan ritarin saivat vapautuksen verotuksesta. Näin muodostui rälssi eli aateli. Enimmillään Ruotsissa oli noin 500 ritaria.
Stenkilin suku
Lähdeaineistoa 1000-luvulta on niukasti, mutta joistakin tuon ajan sodista on jäänyt maininta. Sotia käytiin etupäässä kuninkuutta havittelevien ryhmien välillä. Ruotsista sekaannuttiin myös Norjan sisäiseen valtataisteluun. Snorre Sturlassonin Heimskringla mainitsee muun muassa että kuningas Stenkil auttoi jaarli Håkon Ivarssonia tämän kapinassa Harald Ankaraa vastaan. Stenkilin kuoleman jälkeen vuonna 1066 alkoi sekasortoinen kausi jonka aikana lähteissä mainitaan monta eri kuningasta. Sisällissotien aikana kuoli monia suurmiehiä. Stenkilin poika Inge vanhempi nousi kuninkaaksi noin vuonna 1080. Ingen aikana kristittyjen ja pakanoiden välinen konflikti kärjistyi ja pakanallinen Uhri-Sven syrjäytti hänet muutaman vuoden ajaksi. Inge murhasi kuitenkin Svenin ja antoi polttaa Uppsalan suuren pakanatemppelin. Ingen aikana sodittiin myös norjalaisia vastaan, jotka hyökkäsivät Länsi-Götanmaalle. Rauha norjalaisten kanssa solmittiin vuonna 1101.
Ingen pojan Inge nuoremman kuoltua noin vuonna 1120 alkoi taas pitkä sisällissota eri kuningasehdokkaiden välillä. Ruotsin naapurimaat käyttivät tilannetta hyväkseen hyökkäämällä Ruotsiin. Norjalaiset tekivät muun muassa sotaretken Smålandiin ja tanskalainen prinssi Maunu Nielsen mainitaan tuohon aikaan Ruotsin kuninkaana. Sekasorto päättyi noin vuonna 1130, kun itägötanmaalainen suurmies Sverker vanhempi sai maan valtansa alle. Sverker vanhemman aikana ruotsalaiset yrittivät vallata Bohuslänin, joka silloin kuului Norjan alaisuuteen, mutta yritys epäonnistui.
Sverkerin ja Eerikin suvut
right|thumb|[[Birger Brosa on kuvattu sinetissään ratsastavana soturina. Birger oli eräs Ruotsin mahtavimmista henkilöistä 1100-luvun lopulla. Hän oli Ruotsin jaarli vuosina 1174-1202.]] Sverkerin seuraajaksi tuli Eerik Pyhä ja seuraavan vuosisadan aikana Ruotsin kuninkuudesta tulivat taistelemaan Eerikistä polveutuva Eerikin suku ja Sverkeristä polveutuva Sverkerin suku. Eerikkiä seurasi Sverkerin poika Kaarle, joka murhattiin vuonna 1167. Kaarlen seuraajan Knuut Eerikinpojan aikana Sverkerin pojat Kol ja Burislev aloittivat kapinan, mutta Knuut kukisti heidät Bjälbon luona käydyssä taistelussa noin vuonna 1170. Knuutin hallituskausi oli tämän jälkeen ilmeisesti melko rauhallinen. Toisaalta Ruotsi menetti Jämtlandin Norjalle ehkä vuonna 1178 ja "idästä tulleet pakanat" polttivat Sigtunan vuonna 1187. Knuutin kuoleman jälkeen noin vuonna 1195 hänen seuraajakseen tuli Sverker Kaarlenpoika
Sverker kukisti norjalaisten birkebeinaredien tukemat Knuut Eerikinpojan neljä poikaa Älgaråsin taistelussa. Ainoastaan Eerik Knuutinpoika selvisi taistelusta hengissä ja hän pakeni Norjaan, josta hän haki tukea. Eerik palasi vuonna 1208 ja kukisti Sverkerin Lenan taistelussa. Sverker joutui pakenemaan Tanskaan, josta hän palasi, ehkä tanskalaisten joukkojen tukemana, vuonna 1210. Eerik kukisti Sverkerin lopullisesti Gestilrenin taistelussa. Eerikistä tuli myös ensimmäinen Ruotsin kuningas, joka on varmuudella kruunattu. Eerikin kuoleman jälkeen kuninkaaksi nousi Juhana Sverkerinpoika, joka kuoli vuonna 1222. Hänen tilalleen nousi alaikäinen Eerik Knuutinpojan poika Eerik. Hänen aikanaan aateliston valta kasvoi ja kuningasta opastamaan muodostettiin valtioneuvosto jonka johtajana toimi valtakunnan jaarli. Neuvoston johtaja Knuut Pitkä nousi kapinaan Eerikkiä vastaan vuonna 1229. Kapinalliset ja kuninkaan kannattaja kohtasivat Olustran taistelussa jonka Knuut voitti. Eerik pakeni Tanskaan, josta hän palasi kuninkaaksi vuonna 1234, luultavasti Knuutin kuoltua ja ehkä tanskalaisen armeijan kanssa.
Folkungien kapinat
Knuutin poika Holmger nousi kuitenkin kapinaan Eerikkiä vastaan vuonna 1247. Holmgeria tuki kuninkaan kasvavaa valtaa vastustavista suurmiehistä koostuva ryhmä, joka tunnettiin nimellä "folkungarna". Eerikin joukot kukistivat kapinalliset Sparrsätran taistelussa.
Eerikin kuoltua lapsettomana hänen siskonsa Ingeborgin ja Birger-jaarlin lapsesta Valdemarista tuli uusi kuningas. Todellinen valta oli kuitenkin Birger-jaarlilla. Folkungit nousivat kapinaan toisen kerran vuonna 1251. Kapinan johtohahmo oli Filip Knuutinpoika, jolla katsottiin olleen yhtä suuri oikeus Ruotsin kruunuun kun Valdemarilla. Värvättyään joukkoja Tanskasta ja Saksasta folkungit hyökkäsivät kuningasta vastaan. Birgerin johtamat joukot tuottivat kuitenkin kapinallisille tappion Värmlannissa Herrevadsbron taistelussa, jossa Filip jäi vangiksi ja hänet teloitettiin.
Birger-jaarlin kuoleman jälkeen Valdemarin veli, herttua Maunu, nousi kapinaan. Valdemaria pidettiin heikkona hallitsijana. Maunu värväsi armeijan Tanskan kuninkaan rahallisella avustuksella ja marssi veljeään vastaan. Valdemar kärsi tappion vuonna 1275 käydyssä Hovan taistelussa. Maunun ja Tanskan kuninkaan Eerik Klippingin veljeily johti kuitenkin pian sotaan kun Maunu ei suostunut maksamaan tanskalaisille velkojaan. Kärsittyään tappion tanskalaiset suostuivat kuitenkin rauhaan.
Folkungit nousivat kapinaa uudelleen vuonna 1278, tällä kertaa heidän tavoitteenaan oli asettaa Valdemar takaisin Ruotsin kuninkaaksi. Kapinalliset saatiin kuitenkin kukistettua vuoteen 1280 mennessä.
Sodat Suomessa
thumb|300px|[[Piispa Henrikin sarkofagin kuvituksessa Henrik ja Eerik Pyhä myyttisellä ensimmäisellä ristiretkellä Suomeen. ]] thumb|300px|Ruotsalaisten [[Ristiretkiaika|ristiretkiajalla mahdollisesti tekemät ristiretket Varsinais-Suomeen, Hämeeseen ja Karjalaan.]] 1200-luvulla myös Suomi joutui Ruotsin kruunun alle. Ensimmäinen niin sanotuista ristiretkistä Suomeen tehtiin legendan mukaan 1155 Eerik Pyhän johdolla. Ruotsin ja Novgorodin välit olivat tähän asti olleet hyvät, mutta nyt kummatkin maat olivat kiinnostuneita laajentumisesta Suomeen. Novgorodilaisessa kronikassa mainitaan jo novgorodilaisten ja ruotsalaisten välinen meritaistelu vuonna 1142 ja ruotsalaisten hyökkäys Laatokalle vuonna 1164. Näiden hyökkäyksien takana saattaa olla yksittäisten suurmiesten hankkeita.
Seuraavien vuosikymmenien ajan ruotsalaiset ja novgorodilaiset tekivät useita sotaretkiä toistensa alueilla. Useasta sotaretkestä on vain maininta vanhoissa kronikoissa. Esimerkiksi vuonna 1187 idästä tulleet pakanat polttivat Sigtunan ja vuonna 1188 Novgorodilaisen kronikan mukaan ruotsalaiset ja "saksalaiset Gotlannista" tekivät hyökkäyksen, joka epäonnistui. Vuonna 1191 novgorodilaiset taas hyökkäsivät länteen karjalaisten kanssa, ehkä ruotsalaiselle alueelle tai Hämeeseen. Ruotsalaiset aikoivat Sverker Kaarlenpojan johdolla tehdä ristiretken Kuurinmaahan saksalaisten ja gotlantilaisten kanssa vuonna 1197, mutta laivat ajautuivatkin Viroon jossa sotajoukko ryöväsi maaseutua kolmen päivän ajan. Vuosina 1206 ja 1217 idästä tulleet sotaretket ulottuivat jopa Mälarenille asti. Vuonna 1220 Juhana Sverkerinpoika johti ristiretkeä Viroon. Se kuitenkin loppui tappioon ruotsalaisille. Taistelussa virolaisia vastaa kaatui muun muassa jaarli Kaarle Kuuro ja Linköpingin piispa Kaarle. Ristiretken taustalla saattoivat olla tanskalaisten valloitukset Virossa.
Laajentuminen Hämeeseen
Toinen ristiretkeksi lähteissä mainittu sotaretki tehtiin noin vuonna 1238 tai 1249 Hämeeseen. Ruotsin kruunun alaisen alueen raja siirtyi joidenkin teorioiden mukaan Kymijoelle. Toisen käsityksen mukaan mitään tarkasti määriteltyä rajaa ei vielä ollut. Eerikinkronikassa mukaan ristiretki tapahtui vuosina 1249–1250 ja sen johtajaksi mainitaan Birger-jaarli, joka joutui palaamaan Ruotsiin retken aikana saatuaan kuulla että Eerik Eerikinpoika oli kuollut. Jarl Gallén on esittänyt että toinen ristiretki olisi ollut reaktio vuonna 1237 tapahtuneeseen Hämeen kapinaan. Ristiretken ajankohdaksi tulisi näin ollen 1238-39.
Novgorodilainen kronikka kertoo että vuonna 1256 ruotsalaiset, suomalaiset ja hämäläiset yrittivät rakentaa linnoituksen Narvanjoen suistolle, mutta pakenivat kun saivat kuulla novgorodilaisten tulosta. Novgorodilaiset tekivät epäonnistuneen hyökkäyksen Hämeeseen seuraavana talvena. Vuonna 1283–1284 ruotsalaiset tai saksalaiset tekivät sotaretken Nevajokea pitkin Laatokalle. Myös tämäkin retki päättyi hyökkääjien tappioon.
Laajentuminen Karjalaan
pienoiskuva|[[Pähkinäsaaren rauha|Pähkinäsaaren rauhan rajalla oli vallitsevan käsityksen mukaan kaksi haaraa. Punaisella kiistaton rajan kulku, katkoviivalla rajan molemmat haarat ja harmaalla 1500-luvulla käytössä ollut aluejako Jarl Gallénin ja John Lindin mukaan. ]] Vuonna 1292 novgorodilaiset tekivät taas sotaretken Hämeeseen. Niin sanottu Kolmas ristiretki vuonna 1293 oli osa Ruotsin tavoitetta laajentua itään päin. Ruotsalaiset tekivät suuren laivaston kanssa Karjalaan marski Torkkeli Knuutinpojan johdolla. Ruotsalaisten tavoitteena oli Suomenvedenpohjan tärkeä markkinapaikka ja satama, jonne rakennettiin Viipurin linna. Paikalla oli jo aikaisemmin saattanut olla linnoitus. Novgorodilaiset iskivät Viipuria vastaan seuraavan vuoden keväällä. Yritys vallata linna rynnäköllä epäonnistui. Huono sää ja ruotsalaiset vahvennukset saivat novgorodilaiset luopumaan piirityksestä. Ruotsalaiset lähtivät puolestaan hyökkäykseen Karjalankannaksen toisella puolella sijaitsevaa Käkisalmea vastaan. Ruotsalaiset valtasivat Käkisalmen linnoituksen rynnäkön jälkeen. Novgorodilaiset valtasivat kuitenkin takaisin Käkisalmen vuoden 1295 talvella.
Ruotsalaiset jatkoivat valtapiirinsä laajentamista 1300-luvulla. Vuonna 1300 Torkkelin Knuutinpojan johtamat joukot hyökkäsivät Nevajoen suistolle ja perustivat Landskronan linnan. Laatokan ympäristön kaupungit reagoivat nopeasti koska ruotsalaisten linna olisi estänyt heidän kauppayhteytensä Itämerelle. Novgorodista tullut armeija valtasi ja tuhosi linnoituksen vuonna 1301. Vuodesta 1304 eteenpäin Ruotsi oli hyvin passiivinen Novgorodia kohtaan. Kuningas Birger Maununpoika joutui kamppailemaan veljiään Valdemaria ja Eerikkiä vastaan maan hallinnasta. Novgorodilaiset käyttivät tilannetta hyväkseen vuonna 1311 hyökkäämällä Hämeeseen. Vuoteen 1312 mennessä Birger oli saanut veljensä taltutettua ja alkoi suunnitella sotaa Novgorodia vastaan. Ruotsalaiset joukot polttivat muun muassa Laatokankaupungin. Vuonna 1318 novgorodilaiset puolestaan hyökkäsivät Turkuun ja polttivat Kuusiston piispanlinna.
Maunu Eerikinpojan tultua kuninkaaksi vuonna 1319 Ruotsi oli taas hyökkäyskannalla Karjalassa. Ruotsalaiset hyökkäsivät Käkisalmeen vuonna 1322 ja novgorodilaiset tekivät omia hyökkäyksiä Viipuria vastaan. Kumpikaan osapuoli ei saanut kuitenkaan suurempaa tuhoa aikaiseksi. Osapuolet olivatkin ensimmäistä kertaa valmiita rauhantekoon. Vuonna 1323 ruotsalaiset solmivat Pähkinäsaaren rauhan venäläisten kanssa. Rauha määritteli ensimmäisen kerran Ruotsin itärajan. Rauhasta ei kuitenkaan tullut pysyvä ja vuonna 1348 Maunu aloitti sodan Novgorodia vastaan. Maunu julisti sodan ristiretkeksi ja pian sota sai myös paavin suostumuksen. Maunu Eerikinpojan ristiretki loppui kuitenkin ilman rajamuutoksia.
Sodat Tanskaa ja Norjaa vastaan
Ruotsalaiset avustivat Norjan kapinallisia ribbungeja jotka pakenivat Ruotsin Värmlantiin ja tekivät sieltä käsin retkiä Norjan puolelle. Tästä hyvästä norjalaiset hyökkäsivät Värmlantiin vuonna 1225 Eerik Eerikinpojan ollessa kuningas.
Tanskalaiset sekaantuivat useasti Ruotsin sisäisiin valtataisteluihin. Vuonna 1332 kuningas Maunu Eerikinpoika osti rahapulaa kärsivältä Tanskalta muun muassa Skånen ja Blekingen maakunnat. Tanskalaiset valtasivat Valdemar Atterdagin johdolla kuitenkin alueet takaisin vuonna 1360.
Kalmarin unioni
1300-luvun lopulla kuninkaan ja aateliston välinen valtataistelu johti keskusvallan heikkenemiseen. Vuonna 1389 Tanskan ja Norjan hallitsija Margareeta valittiin myös Ruotsin hallitsijaksi syrjäytetyn Albrekt Mecklenburgilaisen tilalle. Varsinainen unioni maiden välille katsotaan alkaneen vasta Eerik Pommerilaisen noustua valtaistuimelle vuonna 1397.
Sodat Tanskaa vastaan
Eerikin valtakausi ei kuitenkaan ollut suosittu Ruotsissa. Ruotsalaiset aateliset paheksuivat että tärkeät virat menivät tanskalaisille aatelisille. Rahvas taas vihasi tanskalaisten korkeaa verotusta. Vuonna 1434 Ruotsissa syttyi vakava kapina Engelbrekt Engelbrektinpojan johdolla Taalainmaalla. Kapinalliset valtasivat pian koko Ruotsin, Tukholmaa ja muutamaa linnaa lukuun ottamatta. Eerik sai kuitenkin solmittua rauhan kapinallisten kanssa vuonna 1435. Kapina syttyi kuitenkin jälleen, mutta tyrehtyi Engelbrektin kuoltua vuonna 1436. Kun Eerikin seuraaja Kristofer Baijerilainen kuoli yllättäen 1448 valitsivat ruotsalaiset uudeksi kuninkaakseen Kaarle Knuutinpoika Bonden. Tanskalaiset valitsivat vuorostaan uudeksi kuninkaakseen Kristian I:n, joka aloitti heti sodan Ruotsia vastaan. Tanskalaiset hyökkäsivät suurin voimin Gotlantia vastaan. Kaarle teki vuorostaan vastahyökkäyksen Skåneen vuonna 1452. Vuonna 1457 Ruotsin aateliset ja kirkko olivat saaneet tarpeekseen loputtomasta sotimisesta ja nousivat kapinaan Kaarlea vastaan. Kristian I:n kovan verotuksen johdosta Ruotsissa noustiin taas kapinaan vuonna 1463. Vuoteen 1464 mennessä Kristian oli periaatteessa menettänyt Ruotsin kruunun ja Kaarle Knuutinpoika Bonde pääsi palaamaan Ruotsiin. 1460-luvulla Ruotsia hallitsivat eri otteisiin Kaarle Knuutinpoika Bonde kuninkaana ja eri valtionhoitajat. Kristian yritti vielä vuosina 1468 ja 1469 asevoimin saada takaisin Ruotsin kruunun itselleen, mutta epäonnistui kummallakin kerralla. Kaarlen kuoleman jälkeen vuonna 1470 Ruotsin hallitsijaksi nousi valtionhoitaja Sten Sture vanhempi. Kristian hyökkäsi vuonna 1471 suoraa Tukholmaa vastaan, mutta hän kärsi raskaan tappion Brunkebergin taistelussa.
Sodat idässä
thumb|[[Olavinlinna rakennettiin turvaamaan Pähkinäsaaren rauhan rajaa 1400-luvulla.]] Viipurin linnanherra Eerik Akselinpoika Tott rakennutti vuonna 1475 Olavinlinnan, mikä johti sotaan Venäjää vastaan. Novgorod oli tuolloin joutunut Moskovan vallan alle ja Venäjä oli tästä lähtien suurempi uhka kuin aikaisemmin. Ruotsin ja Venäjän välillä käytiin sotia vuosina 1475 ja 1479–1482. Vuosina 1495–1497 käytiin keskiajan suurin sota Venäjän ja Ruotsin välillä. Venäläiset yrittivät vallata Viipurin, mutta epäonnistuivat. Ruotsalaiset tekivät vuorostaan sotaretken vuonna 1492 perustettua Ivangorodia vastaan.
1470-luvulla Ruotsi sekaantui myös saksalaisen ritarikunnan ja Riian väliseen konfliktiin. Ruotsi oli jo tuolloin kiinnostunut laajentamaan valtaansa Itämeren itäpuolella.
Kalmarin unionin loppu
Sten Sture syöstiin vallasta vuonna 1497, mutta palasi valtionhoitajaksi jo vuonna 1501. Sten Sturen kuoleman jälkeen valtionhoitajaksi nousi aluksi Svante Niilonpoika ja myöhemmin Sten Sture nuorempi. Sota Tanskaa vastaan jatkui aina vuoteen 1520 vaihtelevalla menestyksellä. Vuonna 1520 Kristian II kukisti ruotsalaiset ja hänet valittiin Ruotsin kuninkaaksi. Kristianin hallituskausi jää lyhyeksi muun muassa Tukholman verilöylyn takia. Kapina Kristiania vastaan puhkesi jo loppuvuodesta 1520. Kustaa Eerikinpoika Vaasa valittiin Taalainmaalla valtionhoitajaksi tammikuussa 1521. Kuninkaaksi Kustaa Vaasa valittiin vuonna 1523. Samana vuonna kukistuvat myös viimeiset tanskalaiset joukot Ruotsissa.
Viitteet
Military history of Sweden Sveriges militärhistoria
Darius
Darius on alkujaan Persian muinaisten kuninkaiden nimen Dareios latinalaistettu muoto, jota käytetään myös englannin kielessä. Tämän nimiset kuninkaat on lueteltu sivulla Dareios.
Darius -nimisiä henkilöitä ovat myös muun muassa:
L-4 Garibaldijets
L-4 Garibaldijets oli vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa tilattu Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus
Sukellusvene tilattiin vuoden 1926 laivasto-ohjelmassa Nikolajevista Nikolajevin eteläiseltä telakalta, missä köli laskettiin 15. maaliskuuta 1930 telakkanumerolla S-31. Vene laskettiin vesille 31. elokuuta 1931 ja otettiin palvelukseen 8. lokakuuta 1933.
Palvelus
Alus poistettiin 1958 alusluettelosta.
Luettelo Uuraisten julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Uuraisten julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Uuraisten kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Wellington (alue)
Wellington on hallinnollinen alue Uuden-Seelannin Pohjoissaaren eteläpäässä. Vuonna 2019 alueella eli 413 012 asukasta.
Finsteraargletscher
thumb|right|350px|Finsteraargletscher nähtynä [[Finsteraarhorn-vuorelta.]]
Finsteraargletscher on vuoristojäätikkö Sveitsissä, Bernin kantonissa, Guttannenin kunnassa. Jäätikkö saa alkunsa Finsteraarhornvuoren koillispuolelta. Alempana jäätikkö yhdistyy Lauteraargletscherin kanssa jatkuen Unteraargletscher-jäätikkönä. Se päättyy Grimselsee-tekojärveen.
Jäätikköalue kuuluu Jungfraun–Aletschin alppialueeseen, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Esa Koivusilta
Esa Olavi Koivusilta (6. heinäkuuta 1912 Asikkala – 3. toukokuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä ja johtaja, joka toimi Maalaisliiton kansanedustajana Uudenmaan läänin vaalipiiristä vuosina 1954–1958.
Koivusilta suoritti kansankorkeakoulun vuonna 1932, kauppakoulun 1933 ja maatalousnormaalikoulun 1935. Hän työskenteli muun muassa maanviljelijänä, liikemiehenä sekä Lahden yrittäjäväen osuuskassan johtajana. Kunnallispolitiikassa Koivusilta oli mukana toimien kunnanvaltuuston puheenjohtajana Orimattilassa. Presidentin valitsijamiehenä hän toimi vuoden 1956 vaaleissa.
Viestin todennuskoodi
Viestin todennuskoodi (sanoman autentikointikoodi. MAC-koodi, ) on viestiin liitettävä koodi, jolla voidaan varmistua sen lähettäjästä sekä sisällöstä. Koodi takaa sekä viestin eheyden että aitouden, muttei kiistämättömyyttä. Viestin todennuskoodi luodaan viestistä (tai siitä saatavasta tiedosta) ja salausavaimesta.
Viestin todennuskoodi on samankaltainen kryptografisen tiivistefunktion kanssa, paitsi että se perustuu salaiseen avaimeen. Kun salaisen avaimen tieto on mukana kryptografisella tiivistefunktiolla käsiteltävässä tiedossa luotu tiiviste on HMAC.
Todennuskoodeja ovat muun muassa HMAC, CMAC, GMAC ja Poly1305.
Kaapo Kakko
Kaapo Kakko (s. 13. helmikuuta 2001 Turku) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura New York Rangersissa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä, mutta Kakko osaa pelata myös keskushyökkääjänä. Rangers varasi hänet NHL:n varaustilaisuuden toisena pelaajana kesällä 2019 yhdysvaltalaisen Jack Hughesin jälkeen. Kakon ohella yhtä pienellä numerolla suomalaisista on aiemmin varattu Kari Lehtonen (2002), Aleksander Barkov (2013) ja Patrik Laine (2016).
Kakko on nuorin pelaaja, joka on voittanut maailmanmestaruuden sekä alle 18-vuotiaiden, alle 20-vuotiaiden että aikuisten maailmanmestaruuskilpailuista.
Pelityyli
Elite Prospects -sivuston Matias Strozykin mukaan Kakko on nopeaälyinen laitahyökkääjä, jonka pelaaminen näyttää kiireettömältä. Hän lukee peliä erinomaisesti ja on usein pelin sisällä askeleen edempänä. Kakko pitää kiekkoa luotettavasti ja hallitsee sitä hyvin pienessäkin tilassa. Hän suojaa varsin hyvällä koollaan kiekkoa hyvin ja tekee korkealla peliälyllään hyökkäyspäässä fiksuja ratkaisuja. Kakko pelaa ikäisekseen kypsästi ja kykenee Strozykin mukaan hallitsemaan peliä miesten tasolla sekä kiekollisena että kiekottomana.
Huhtikuussa 2019 Last Word on Hockey  -sivuston vertasi Kakkoa Aleksander Barkoviin. Sivusto mainitsee artikkelissaan erityisesti hänen luistelunopeutensa, vahvat ensimmäiset potkunsa sekä suunnanmuutokset. Sivusto antaa maininnan myös Kakon kamppailuvoimalle, pehmeille käsille sekä tuliselle rannelaukaukselle. Lisäksi sivusto mainitsee hänen vahvuuksikseen pelinlukutaidon sekä kyvyn rakentaa maalipaikkoja ns. tyhjästä.
Kanadalaisen The Sports Network -kanavan asiantuntija Craig Buttonin mukaan Kakolla on kyky tehdä paljon maaleja ja toimia erinomaisesti hyökkäysalueella. Hänen mukaansa nämä ominaisuudet antavat Kakolle mahdollisuuden seurata Teemu Selänteen ja Patrik Laineen jalanjälkiä. Ilta-Sanomien ja Telian asiantuntija, valmentaja Ismo Lehkonen puolestaan vertasi Kakkoa Mikko Rantaseen lokakuussa 2018. Kakko on itse maininnut esikuvikseen Patrick Kanen ja Auston Matthewsin.
Kakolla on erikoisuutena myös suhteellisen lyhyt maila.
Seuraura
Kakko aloitti jääkiekkoilun Turun Palloseurassa 7-vuotiaana. Hän toimi kaudella 2015–2016 vuoden "alaikäisenä" seuran C-nuorten varakapteenina. Kauden 2016–2017 Kakko pelasi suurimmaksi osaksi TPS:n B-nuorissa, joiden paras maalintekijä hän oli runkosarjassa 24 osumallaan, joilla Kakko sijoittui koko B-nuorten SM-sarjan maalipörssissä kuudenneksi. Hän voitti myös koko pudotuspelien maalipörssin ja joukkueensa sisäisen pistepörssin seitsemällä osumallaan. Kakko palkittiin kauden päätteeksi B-nuorten SM-sarjan vuoden tulokkaana Heino Pulli -palkinnolla. Hän pelasi osan kaudestaan myös TPS:n A-nuorissa. Kakko vahvisti myös pudotuspeleissä seuran C-nuoria, joissa hän voitti kauden päätteeksi SM-pronssia.
Tammikuussa 2017 vain 15-vuotias Kakko teki TPS:n SM-liigajoukkueen kanssa kolme seuraavaa kautta kattavan juniorisopimuksen. Hän aloitti kauden 2017–2018 seuran A-nuorissa. 16-vuotias Kakko valittiin A-nuorten SM-liigan lokakuun kuukauden tulokaspelaajaksi. Hän voitti lopulta TPS:n sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 25+30=55. Kakko voitti myös joukkueensa sisäisen tehotilaston lukemalla +13. Hänet palkittiin kauden päätteeksi A-nuorten SM-liigan vuoden tulokkaana Yrjö Hakala -palkinnolla. Kakko vahvisti kauden aikana myös TPS:n B-nuoria, joiden sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin hän voitti pudotuspeleissä tehoilla 4+5=9.
Kakko debytoi kaudella 2017–2018 myös TPS:n SM-liigajoukkueessa, jossa hän pelasi kuusi runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen. Kakko teki liigadebyyttinsä 15. joulukuuta 2017 vieraissa Tampereen Ilvestä vastaan. Hänet merkittiin TPS:n kolmosketjun oikeaan laitaan Teemu Väyrysen ja Ilkka Pikkaraisen viereen. Kakko sai ottelussa jääaikaa 7.05 minuuttia. Hän keräsi ottelusta teholukeman –1.
NHL-ura
pienoiskuva|vasen|200px|Kakko [[NHL:n varaustilaisuus 2019|vuoden 2019 NHL:n varaustilaisuudessa.]] Kakon arvioitiin useimmissa listauksissa tulevan varatuksi NHL:n varaustilaisuuden 2019 toisena pelaajana yhdysvaltalaisen Jack Hughesin jälkeen, mutta mm. maaliskuussa 2019 kanadalainen Sportsnet -sivusto kuitenkin nosti hänet listallaan ykköseksi. Lopulta New York Rangers varasi hänet varsin odotetusti toisena pelaajana Hughesin jälkeen. Heinäkuussa Kakko teki seuran kanssa kolmivuotisen tulokassopimuksen. Hän otti syksyn harjoitusleirin päätteeksi varsin odotetusti paikan Rangersin NHL-kauden 2019–2020 avauskokoonpanosta. Kakko teki näin ollen NHL-debyyttinsä runkosarjan avauskierroksella 3. lokakuuta 2019 Winnipeg Jetsia vastaan. Hänet merkittiin Rangersin kakkosketjun oikeaan laitaan Ryan Stromen ja Chris Kreiderin viereen. Kakko sai ottelussa jääaikaa 15.31 minuuttia. Hän sai peliaikaa ylivoimalla 2.19 minuutin ajan, mikä oli eniten koko Rangersista. Kakko keräsi ottelusta teholukeman –1. Hänestä tuli vastapuolella pelanneen maanmiehensä Ville Heinolan kanssa NHL:n ensimmäisiä vuonna 2001 syntyneitä pelaajia. NHL-uransa avausmaalin Kakko teki kolmannessa ottelussaan 12. lokakuuta 2019 Edmonton Oilersia vastaan. Hänestä tuli Rangersin seurahistorian toinen 18-vuotiaana maalinteossa onnistunut pelaaja Filip Chytilin (kaudella 2017–2018) jälkeen. 12. marraskuuta 2019 Pittsburgh Penguinsia vastaan Kakko teki kaksi maalia, joista toinen ratkaisi Rangersille 3–2-voiton jatkoajalla. Hänestä tuli 18 vuoden ja 272 päivän ikäisenä joukkueen seurahistorian nuorin jatkoaikamaalin tehnyt pelaaja sekä nuorin kaksi maalia yhdessä ottelussa tehnyt pelaaja. Kakosta tuli myös koko NHL-historian 13:s 18-vuotiaana jatkoaikamaalin tehnyt pelaaja. Hänet valittiin ottelun ykköstähdeksi.
Heinäkuussa 2022 Kakko teki Rangersin kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Maajoukkueura
Kakko edusti Suomea maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2019, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden. Kakko teki A-maajoukkuedebyyttinsä maailmanmestaruuskilpailuja edeltäneessä Nordic Cupissa 11. huhtikuuta 2019 Aalborgissa Tanskaa vastaan. Hänet merkittiin Suomen ykkösketjun vasempaan laitaan Arttu Ruotsalaisen ja Eemeli Suomen viereen. Kakko keräsi ottelussa yhden kahden minuutin jäähyn kiinnipitämisestä vastustajan mailasta. Kakko avasi maalitilinsä A-maajoukkueessa heti kahdella osumalla maailmanmestaruuskilpailujen avausottelussa 10. toukokuuta 2019 Slovakian Košicessa Kanadaa vastaan, joista jälkimmäisellä maalillaan hän viimeisteli Suomelle 3–1-loppulukemat vastustajan tyhjään maaliin. Seuraavassa ottelussa 11. toukokuuta 2019 turnauksen isäntäjoukkue Slovakiaa vastaan Kakko onnistui tekemään kolme maalia eli kypärätempun. Hänen toinen osumansa jäi Suomen 2–4-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Kakon kolmas osuma syntyi vastustajan tyhjään maaliin. Turnauksen kymmenessä ottelussa hän teki kaikkiaan tehot 6+1=7. Kakko oli Suomen paras maalintekijä ja hän jakoi joukkueen sisäisen tehotilaston voiton Sakari Mannisen kanssa lukemalla +10. Valmennus valitsi Kakon Suomen turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta.
Kakko pelasi myös alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2018, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden. Kakko jakoi tehopisteillä 4+6=10 Suomen sisäisen pistepörssin voiton Niklas Nordgrenin kanssa. Valmennus valitsi hänet joukkueensa turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta. Kakko valittiin myös Ranskaa vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi. Yhteensä Kakko on pelannut 18 nuorten ja 24 poikien maaottelua.
Muuta
Kakon pikkuveli Konsta pelaa hyökkääjänä TPS:n A-nuorissa. Kaapo Kakko harrasti lapsena myös muutaman vuoden jalkapalloa Maarian Pallossa. Hän on pelannut myös salibandya.
Kakko kävi ala-astetta Liedossa Pahkamäen koulussa, jonka urheilukenttä nimettiin vuonna 2019 Kaapon kentäksi.
Hufvudstadsbladet
Hufvudstadsbladet (lyh. HBL ) on Suomen laajalevikkisin ruotsinkielinen sanomalehti. Lehteä julkaistaan Helsingissä, ja siinä käsitellään koko maan asioita. Lehden päätoimittaja on ollut Kalle Silfverberg vuodesta 2023. Lehti ilmestyy päivittäin, ja sen painettu levikki on noin 23 000. Vuodesta 2004 lähtien lehti on ollut tabloid-kokoinen.
Päätoimittaja Silfverberg on samalla KSF Median kaikkien lehtien vastaava kustantaja. Hänen edeltäjänsä Erja Yläjärvi siirtyy syyskuun 2023 alussa Helsingin Sanomien päätoimittajaksi.
Lehden nimessä oleva sana hufvud kirjoitetaan yhä aiemman ruotsin oikeinkirjoitussäännöstön mukaan; nykyruotsin mukainen muoto olisi huvud.
Historia
thumb|150px|left|Hufvudstadsbladetin talo [[Mannerheimintiellä.]] Hufvudstadsbladetin perusti August Schauman vuonna 1864, ja lehden ensimmäinen numero ilmestyi 5. joulukuuta samana vuonna. Aluksi lehti ilmestyi vain kuudesti viikossa, eikä sitä myyty irtonumerona. Hufvudstadsbladetista tuli jo 1800-luvun lopussa Suomen suurin päivälehti. Vuonna 1885 Hufvudstadsbladet myytiin Arthur R. Frenckellille, joka 1888 perusti oman kirjapainon. Vuonna 1896 se taas hankki haltuunsa Suomen ensimmäisen rotaatiopainon. Oma kirjapainoyhtiö Hufvudstadsbladets Förlags- och Tryckeri Ab perustettiin 1920.
Vuonna 1921 lehden osti Amos Anderson. Hän toimi lehden päätoimittajana vuosina 1922–36 ja hallituksen puheenjohtaja aina kuolemaansa asti vuoteen 1961. Amos Anderson määräsi omaisuutensa testamentissaan Konstsamfundet-säätiölle, joka on Andersonin kuoleman jälkeen ollut Hufvudstadsbladetin pääomistaja.
Kesäkuun alussa 2023 ruotsalaiseen mediakonserniin Bonnier Groupiin kuuluva Bonnier News osti 51 prosentin osuuden HBL Media -yhtiöstä. Hufvudstadsbladetia ja muita Suomen ruotsinkielisiä lehtiä julkaiseen, siihen saakka kokonaan Konstsamfundetin omistamalle KSF Media -yhtiölle jäi 49 prosentin vähemmistöosuus. Kauppaan sisältyi pitkäaikainen strateginen yhteistyö Hufvudstadsbladetin ja Ruotsin suurimman päivälehden Dagens Nyheterin välillä.
Eddy Hunter
Eddy Hunter (s. 1968) on yhdysvaltalainen taidemaalari. Hän toimii tällä hetkellä Florence Academy of Artin maalausopinto-ohjelman johtajana.
Hunter syntyi Rutlandissa, Vermontissa, ja päätti valita taiteen urakseen. Hän opiskeli Bostonin Taideinstituutissa ja voitti vuonna 1990 "Exellence in Illustration" -palkinnon. Tämän jälkeen hän työskenteli Aestethics Signage -yhtiöllä ja teki sekalaisia freelance-kuvittajan töitä. Firenzessä hän aloitti opintonsa John Lanzan ja George Gabinin johdolla, opiskellen Boston Visual School of Artin alaisena maisemamaalausta, ja Tom Ouleten ohjauksessa, jossa hän kiinnostui vanhojen mestarien tavasta piirtää ja maalata. 1996 hän aloitti opintonsa Florence Academy of Artinin Daniel Gravesin johdolla, ja 1998 hänestä tuli opinto-ohjelman ohjaaja.
Hunter on osallistunut lukuisiin ryhmänäyttelyihin ja hänen töitään on useissa yksityiskokoelmissa Italiassa ja Yhdysvalloissa.
Marmoriahvenet
Marmoriahvenet (Aplodactylidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan läheltä Oseanian ja Etelä-Amerikan rannikkoa lauhkeista ja lämpimistä vesistä.
Gigi Fernández
Beatriz "Gigi" Fernández (s. 22. helmikuuta 1964 San Juan, Puerto Rico, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen entinen tennispelaaja. Hänet valittiin International Tennis Hall of Fameen heinäkuussa 2010 ensimmäisenä puertoricolaisena historiassa.
Marmoriahvenet
Taksonomia ja anatomia
Marmoriahventen taksonominen luokitus on muuttunut 2000-luvulla. Nykyään heimoon katsotaan kuuluvaksi vain yksi suku Aplodactylus ja 5 lajia. Aikaisemmin heimon katsottiin kuuluvan kaksi muutakin sukua Crinodus ja Dactylosargus. Näihin luokitellut lajit eroavat muista Aplodactylus-suvun lajeista lähinnä suomujen koon ja eräiden hampaiden puutteen perusteella. DNA-tutkimuksen perusteella ne eivät kuitenkaan eroa riittävästi muodostaakseen oman sukunsa. Ruumiinrakenteeltaan marmoriahvenet ovat pitkulaisia, ja niiden pää on pyöreähkö ja tukeva ja silmät pienet. Selkäeviä on yksi, ja evän etuosa on piikikäs ja osien välillä on selkeä lovi. Lajien rinta- ja vatsaevät ovat kookkaat. Marmoriahvenlajit ovat väritykseltään tyypillisesti ruskeita, harmaita tai vihertäviä valkoisin kuvion, jotka antavat marmorimaisen värityksen.
Gigi Fernández
Olympialaiset
Fernández on saavuttanut kaksi olympiakultaa; kesäolympialaisista 1996 tenniksen naisten nelinpelistä serkkunsa Mary Joe Fernándezin parina sekä kesäolympialaisista 1996, jolloin voitto tuli jälleen naisten nelinpelistä Mary Joe Fernándezin parina.
Marmoriahvenet
Levinneisyys
Marmoriahvenet ovat mereisiä kaloja, joita tavataan Australian, Uuden-Seelannin, Perun ja Chilen rannikkojen läheisyydestä. Ne elävät koralliriutoilla matalissa vesissä. Marmoriahvenet syövät kasviravintoa ja ovat yleisiä erityisesti suurten makroleväkasvustojen läheisyydessä.
Gigi Fernández
Pan-Amerikan kisat
Pan-Amerikan kisoissa Fernández on saavuttanut kaksi kultaa vuoden 1983 kilpailusta sekä yhden pronssin vuoden 1979 kilpailusta.
Muuta
Peliuransa jälkeen Fernández on toiminut tennisvalmentajana. Hän on valmentanut muuan muassa Rennae Stubbsia, Lisa Raymondia ja Samantha Stosuria.
Antti Nikunen
Antti Nikunen (s. 1982) on suomalainen lastenkirjailija-kuvittaja. Hän työskentelee AD:na A-lehdillä sisältöstudiossa. Nikunen on opiskellut Laurea ammattikorkeakoulussa digitaalista viestintää ja valmistunut medianomiksi vuonna 2008. Hän on työskennellyt uransa aikana muun muassa Apu Juniorissa, Tuulilasissa, Kauppalehdessä, Kauppalehden Pressossa ja Optiossa sekä myös Otavamedian kustantamassa Tekniikan Maailmassa. Vuodesta 2015 asti hänen työnantajansa on ollut A-lehdet.
Kirsten Thorup
Kirsten Thorup (s. 1942 Gelsted, Tanska) on tanskalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut 1970-luvulta alkaen feminismin sävyttämiä realistisia romaaneja, joissa keskeistä on henkilö- ja miljöökuvaus.
Pandakunkku
Tausta
Köyhyyteen syntynyt Pandakunkku ihaili rikkaiden aatelisten jokaisen uuden vuoden ilotulitusvälineitä. Opiskellessaan vuosikymmenen hän yritti tarjota ilotulitteitaan aatelisille. Aateliset eivät kuitenkaan nähneet hänen nuhjuisten vaatteiden ja alhaisen aseman ohi, ja siksi ajoivat hänet pois. Raivostuneena ja nöyryytettynä Pandakunkku käytti taiteensa työkaluja rikoksiin tuhoamalla kyliä ja koteja eri puolilla maata. Häntä pelkäsivät juuri ne ihmiset, jotka heittivät hänet syrjään. Myöhemmin Fiendish Five rekrytoi hänet purkuasiantuntijakseen.
Pandakunkku sai jossain vaiheessa aikaisemmassa elämässään tyttären nimeltä Jing. Jingillä on täti, hänen nimeään ei koskaan mainita eikä koskaan selvitetä, onko hän Pandakunkun sisko vai käly.
Fyysinen ulkonäkö
Pandakunkku on iso, panda, joka käyttää liekkiraitaisia ​​punaisia ​​housuja ja sinistä vyötäröä. Munkkina eläessään hän käytti valkoista pukua ja kasvatti parran ja kulmakarvat. liityttyään Cooperin koplaan hän käytti tavallisia vaatteitaan. Palattuaan Kiinaan hän käyttää aasialaista kartiomaista hattua tavallisten vaatteitensa ohella.
Kyvyt
Pyroteknikona ja purkuasiantuntijana Pandakunkku oli taitava räjähteiden tehokkaaseen käsittelyyn ja käyttöön. Hän käytti asiantuntemustaan ​​kehittääkseen alkuperäisen taistelutyylin nimeltä Flame-Fu, jota hän käytti taistelussaan Slyta vastaan. Työskennellessään Cooperin koplan kanssa hän käytti aseena ilotulitteiden kantorakettia selässään, jolloin hän kykeni iskemään noin puoleen tusinaan kohteeseen samanaikaisesti. Hänen lähitaistelunsa oli pohjimmiltaan vaakasuora karate-chop.
Tarhaillakko
Tarhaillakko eli illakko (Hesperis matronalis) on ristikukkaiskasvien heimoon ja illakoiden sukuun kuuluva kasvilaji. Suomessa se kasvaa vakiintuneena uustulokkaana.
Illakon tieteellinen sukunimi Hesperis viittaa iltaan, matronalis puolestaan tulee latinan sanasta matrona, aviovaimo. Kukkien tuoksu vivahtaa hieman orvokkiin ja 1600-luvulla Elias Tillandz luokittelikin kasvin orvokkeihin nimellä Viola matronalis. Ruotsissa lajia on aiemmin kutsuttu nimellä trädgårdsnattviol tai nattviol ("yöorvokki"), joka kuitenkin nykyisin tarkoittaa valkolehdokkia (Platanthera bifolia).
Ulkonäkö ja koko
Illakko on useimmiten monivuotinen, toisinaan kaksivuotinen ruohokasvi, jonka haaraton, karheakarvainen varsi saavuttaa 40–80 senttimetrin korkeuden. Kasvin lyhytruotiset lehdet sijaitsevat varrella kierteisesti; tyvilehtien lapa on puikea ja yleensä sahalaitainen, varsilehtien puikea–suikea, suippokärkinen, harvaan hammaslaitainen.
Illakon pölyttäjien suosimat hyväntuoksuiset, tertuissa kasvavat kukat ovat epätyypillisiä ristikukkaiselle: keltaisen tai valkoisen sijaan ne ovat useimmiten sini- tai punavioletteja. Kukkien tuoksu on voimakkaimmillaan illalla ja yöllä; pääasiallinen kukinta-aika on kesä-elokuussa. Säteittäisessä, 1,5 senttimetrin levyisessä teriössä on neljä noin 15 millimetrin mittaista terälehteä. Verholehtiä on neljä. Heteitä on kuusi; näistä kaksi on lyhyitä ja neljä pitkiä. Emiö on yhdislehtinen, yksivartaloinen ja yksiluottinen. Hedelmä on monisiemeninen, käyrähkö, lähes liereä, noin 7–10 senttimetrin mittainen litu. Siementuotanto on runsasta ja illakko valloittaakin varsin nopeasti puutarhan aukkopaikat.
Levinneisyys
pienoiskuva|vasen|Illakkokasvusto Illakko on alkujaan kotoisin Etelä- ja Kaakkois-Euroopasta, Kaukasukselta ja Länsi-Siperiasta, mutta se on yleisesti villiytynyt. Suomessa se on vakiintunut uustulokas ja leviää nykyisin luonnonvaraisena; pohjoisimmat havainnot ovat Peräpohjolasta. Yleisin laji on etelässä Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla ja Etelä-Hämeessä. Ruotsissa ensimmäiset havainnot luonnosta ovat vuodelta 1798.
Elinympäristö
Illakon tyypillisiä kasvupaikkoja ovat pihat, puistot, puutarhat, pensaiden alustat, kaupunkimetsiköt, lehdot, joutomaat ja kaatopaikat. Puutarhakarkulaisia löytyy eniten pientaloalueiden, siirtolapuutarhojen ja viljelypalstojen ympäristöstä.
Käyttö
Illakkoa on viljelty 1600-luvulta lähtien. 1700-luvun lopulla kasvi alkoi yleistyä, kun sen lehtiä ja siemeniä käytettiin rohtona ja siemenistä valmistettiin öljyä. Nykyisin illakkoa käytetään kuitenkin vain koristekasvina. Kasvista on saatavilla myös puna- ja valkokukkaisia lajikkeita. 1800-luvulla yleisimpiä olivat kerrannaiskukkaiset lajikkeet, joista jäljellä ovat vain keskieurooppalaiset 'Alba', 'Alba Plena', 'Flore Pleno', 'Luteo' ja 'Purpurea'. Kerrannaiskukkaisia illakoita voidaan lisätä vain kasvullisesti pistokkaista.
Koristekasvina illakko viihtyy parhaiten aurinkoisilla tai puolivarjoisilla kasvupaikoilla kuivassa tai tuoreessa maaperässä. Pitkinä poutakausina kasvia kannattaa kastella säännöllisesti. Siemenistä kasvatettaessa kylvö tehdään syys-lokakuussa tai esikasvatus toukokuussa; esikasvatetut taimet istutetaan ulos syksyllä tai seuraavana keväänä.
Rajko Mitić
Rajko Mitić (6. marraskuuta 1922 Dolac, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 27. maaliskuuta 2008 Belgrad, Serbia) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja ja olympiamitalisti.
Belgradin Punaisen tähden seuralegenda Mitić saavutti pelaajana Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Lontoossa 1948 ja Helsingissä 1952. Hän valmensi muun muassa Jugoslavian EM-hopealle Italiassa 1968.
Kevin MacLeod
Kevin MacLeod (ääntämys: /məklaʊd/; s. 28. syyskuuta 1972) on yhdysvaltalainen säveltäjä ja muusikko. MacLeod on tehnyt yli 2 000 musiikkikappaletta, ja ne ovat saatavilla Creative Commons lisensillä. Lisenssivaihtoehtojen ansiosta kuka tahansa voi käyttää hänen musiikkiaan ilmaiseksi niin kauan kuin videossa mainitaan hänen nimensä. Siksi hänen musiikkiaan käytetään tuhansissa elokuvissa ja videoissa.
Musiikin jakelu
MacLeod päätti julkaista musiikkinsa Creative Commons -lisenssillä, jotta hänen musiikkiaan voisivat kuunnella ja käyttää mahdollisimman monet. Hänen mielestään nykyinen tekijänoikeusjärjestelmä on "rikki", ja siksi hän haluaa, että ihmiset voivat käyttää hänen musiikkiaan ilmaiseksi.
MacLeodin käyttämistä lisensseistä suosituin on CC-BY; niin kauan kuin hänen nimensä mainitaan tekijänä, hänen musiikkinsa on ilmaiseksi käytettävissä. Maksullinen käyttöoikeus puolestaan on saatavana tahoille, jotka eivät halua tai eivät pysty julkaisemaan MacLeodin nimeä julkaisun yhteydessä.
MacLeod on myös käynnistänyt freepd.com Public Domain Music (CC0) -sivuston.
Dokumenttielokuva
MacLeod on aiheena dokumenttielokuvassa Royalty Free: The Music of Kevin MacLeod. Se oli tarkoitus julkaista vuonna 2018. Ryan Camarda toimisi elokuvan ohjaajana.
Palkinnot
Vuonna 2015 MacLeod sai kansainvälisen kunniamainon web-videopalkinnon Euroopan Web Video Academy -palkintogaalassa.
Rohtosormustinkukka
Rohtosormustinkukka (Digitalis purpurea), joskus vain sormustinkukka, on ratamokasveihin (Plantaginaceae) kuuluva ruoho, joka on perinteinen koriste- ja lääkekasvi. Siitä saatiin sydänlääkkeisiin käytettyä digitalista. Kasvi on alkuperäinen Länsi-Norjassa, Britanniassa ja siitä etelään Marokkoon ja Sardiniaan asti. Sitä on vanhana viljelyjäänteenä lähes koko Euroopassa.
Ahvenanmaalla kasvaa harvinaisena rohtosormustinkukan sukulaislaji keltasormustinkukka (Digitalis grandiflora).
Ulkonäkö ja koko
Rohtosormustinkukka on kaksivuotinen. Ensimmäisenä vuonna se kasvattaa lehtiruusukkeen, joka talvehtii maata vasten. Toisena vuonna nousee komea kukkavana, joka voi olla jopa 150 cm korkea. Kukat ovat sormustimen muotoisia kelloja, yleensä purppuranpunaisia, mutta myös kellertäviä ja valkoisia. Rohtosormustinkukka leviää voimakkaasti siemenistä.
Myrkyllisyys
Kaikki kasvin osat ovat ihmiselle ja eläimille myrkyllisiä, joten kasvia ei pitäisi käsitellä paljain käsin. Kasvi sisältää digitoksiinia (C41H64O13) ja digoksiinia (C41H64O14).
Agrippa (filosofi)
Agrippa (ensimmäinen vuosisata) oli skeptiseen koulukuntaan kuulunut filosofi, joka eli todennäköisesti ensimmäisen vuosisadan loppupuolella. Hänet tunnetaan viiden varman tiedon mahdottomuutta painottavan troopin muotoilijana.
Viisi trooppia
Agrippan viisi skeptistä trooppia perustuvat ajatukselle, jonka mukaan mikä tahansa tietoväite voidaan kyseenalaistaa. Agrippan johtopäätös oli, että mitään käsityksiämme ei voida perustella hyväksyttävällä tavalla, eli todellista tietoa ei ole.
Sekstos Empeirikos on esittänyt Agrippan troopit seuraavasti teoksessaan Pyrrhonismin pääpiirteet. Sekstoksen mukaan ne olivat peräisin "viimeaikaisemmilta skeptikoilta", ja niiden laittaminen Agrippan nimiin on peräisin Diogenes Laertiokselta.
Troopit ovat: