cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jääli
Jäälin järvi ja ympäristö
Jäälinjärven sijainti harjualueella ja runsas pohjaveden purkautuminen ovat luonnontilassa taanneet järven hyvän veden laadun. Jäälinjärven vedenlaatu ja käyttökelpoisuus virkistyskäyttöön ovat voimakkaasti heikentyneet ihmisen toiminnasta johtuvien muutosten vuoksi. Valuma-alueella tehtyjen toimenpiteiden seurauksena niin järven hydrologia kuin ravinnetasapaino on olennaisesti muuttunut, mikä on johtanut muun ohella limalevän ja sinilevän esiintymiseen. Jätevesiä tai maatalouden kuormitusta sen sijaan ei juurikaan alueelle tule. Järven kaakkoisosa on ruopattu vuosina 1993 ja 1994 vesisyvyyden lisäämiseksi ja vesikasvillisuuden poistamiseksi. Suunnitelma sisälsi myös kuivan kauden alavesipinnan noston 15–20 senttimetrillä, mutta tältä osin hanke kariutui Jäälinojan varren asukkaiden vastustukseen.
Virkistyskäyttötutkimuksen mukaan vesistöjen kunnostaminen nähdään tarpeelliseksi. Erityisesti haluttaisiin parantaa veden laatua ja lisätä kuivien kausien vedenkorkeutta Jäälinjärvessä. Myös Jäälinojan varressa kärsitään heikosta veden laadusta ja veden vähyydestä.
Muinaisjäännökset
Laivakankaan ja Sivukankaan välissä sijaitsee soiden ympäröimä Linnansaari, jonka korkeus on noin 55 metriä merenpinnasta. Saaren korkeimmalla kohdalla sijaitsee Jätinlinnaksi kutsuttu kiinteä muinaisjäännös. Se on kivikauden lopulta, siis noin vuodelta 2000 eaa., peräisin oleva kivinen kehävallirakennelma, jonka mitat ovat 24 × 34 metriä. Rakennelman korkeus on 60–90 senttimetriä. Tällaista muinaisjäännöstyyppiä, jota kansanomaisesti kutsutaan jätinkirkoksi, esiintyy ainoastaan Pohjanmaalla, ja esiintymiä tunnetaan vain muutamia. Jätinlinnan rakentamisaikana Linnasaari on ollut pieni, kivikkoinen meren saari. Rakennelman on aiemmin arveltu toimineen hylkeenpyytäjien tukikohtana, mutta nykyään ne käsitetään osaksi suurempaa elinkeinollista ja yhteisöllistäkin kokonaisuutta. Toinen jätinkirkkoa muistuttava kivikehä asuinpaikkajäänteineen sijaitsee Yli-Iihin vievän tien varressa Laivakankaalla. Tätä kohdetta ei ole tarkemmin tutkittu.
Jätinkirkon ohella Jäälistä on löydetty myös kivikautista esineistöä. Alueen skandinaavisista yhteyksistä kertoo hiomalla viimeistelty keihäänkärki. Löytö on ajoitettu kivikauden loppuvaiheeseen n. 4 000 vuotta sitten. Tuohon aikaan ilmaston muutokset aiheuttivat haasteita asutukselle joka jossakin määrin myös Jäälin seudulla väheni. Tätä kuvastanee esimerkiksi muinaisjäännösten vähäisempi lukumäärä kivikauden lopun – pronssikauden alun muinaisrantavyöhykkeellä.
1550–1867 Jäälin kylä ennen Kiimingin itsenäistymistä
Jäälin varsinaisen asutuksen vaiheista ei painettua tietoa juuri ole, vaan se sisältyy Kiimingin pitäjän kokonaisuuteen. Kiinteää asustusta Kiiminkiin on syntynyt 1550-luvulla ja verokirjojen mukaan Kiimingin kylässä oli vuonna 1570 13 taloa. Tuolloin Venäjän ja Ruotsin raja oli Pattijoella. ”Vanhan vihan” vuosina 1570–1595 karjalaiset polttivat Kiimingistä kahdeksan taloa. Täyssinän rauhassa 1595 Kiiminki liitettiin virallisesti Ruotsiin, minkä jälkeen asutus sai rauhassa kehittyä. 1600-luvun alussa Kiiminkiin tuli uusia sukuja, muiden muassa Tirit, ja Tirin koko manttaalin talo, joka mainitaan vuoden 1608 kymmenysluettelossa, lienee vanhin verotalo Jäälissä. 1700-luvun puolivälissä, ”Isovihan” ja ”Pikkuvihan” jälkeen uudisasutus jälleen käynnistyi ja myös talojen halkominen kasvatti talolukua. Vuoteen 1760 mennessä Jäälissä Tirin talo halkaistiin ja perustettiin Kalamäen uudistalo. 1800-luvun alussa perustettiin Isolan ja Piltolan tilat ja verollepanoa odotti Penttilä. Isojako pantiin Alakiimingissä eli nykyisessä Kiimingissä toimeksi vuosina 1791–1817 ja sillä oli suuri merkitys asutustoiminnan kehittymiselle. Vuoteen 1860 tultaessa Jäälissä pantiin verolle Jussilan, Seppälän, Pekkalan ja Ojalan tilat. Tähän vaiheeseen kuuluvat myös Heikkisen, Särkelän ja Jäälin talot.
Koska Jääli ei ollut eikä edelleenkään ole isojakoasetuksen mukainen kylä, ei väkiluvun kehityksestä tältä ajalta ole julkaistua tietoa.
1867–1960 Kiiminki itsenäistyy ja Jääli alkaa hiljalleen kehittyä
Vuoteen 1865 saakka paikallishallinto oli maaseudulla järjestetty kirkkopitäjiin, mikä tarkoitti sitä, että kirkolliset ja maalliset asiat päätettiin kirkkoherran johtamissa pitäjänkokouksissa, joissa kullakin veroa maksavalla isännällä oli äyrimääränsä mukainen äänivalta. Alun perin Kiiminki kuului Iin pitäjään, mutta saavutti osittaisen itsenäisyyden vuonna 1781, jolloin kuningas antoi suostumuksensa Alakiimingin kappeliseurakunnan perustamiseen. Alakiimingin eli nykyisen Kiimingin seurakunta itsenäistyi täysin vuonna 1858. Jäälistä Kiimingin seurakunta osti vuonna 1890 kahden tynnyrinalan palstan uudeksi hautausmaaksi ja rakensi seurakuntakodin Laivakankaalle vuonna 1977. Seurakunta ja kunta erotettiin toisistaan vuoden 1865 asetuksella ja kuntana Kiiminki perustettiin vuonna 1867. Kunnan nimen käyttö oli horjuvaa, puhuttiin milloin Alakiimingistä milloin Kiimingistä, mutta vuodesta 1880 alkaen Kiiminki vakiintui kunnan nimeksi.
Liikenteellisesti Jääli sijaitsi jo 1900-luvun alussa Kuusamontien varrella. Vanha Kuusamontie oli Pudasjärven ja Kiimingin kautta Ouluun kulkeva rahtitie. Kuusamontien varressa oli kestikievarijärjestelmään liittyviä pysähdyspaikkoja: Hannuksessa kestikievarina toimi Hannus-Ukon talo ja keskustassa Ukkolan talo nykyisen Rautasillan lähellä. Jäälinkylässä taukopaikkana oli Tirin talo ja myöhemmin Jäälin talo.
Kiimingin kunnan päätöksenteossa Jääli on osoittautunut ongelmalliseksi jo varhain. Erityisesti tämä on tullut esille kouluasioissa. Vuoden 1916 alussa kuntakokous sai käsiteltäväkseen jääliläisten kouluikäisten lasten vanhempien anomuksen ”saada syyskuulla 1916 avata ylhäisempi kansakoulu”. Pyyntö hylättiin äänin 687–112. Valituksen jälkeen kuvernööri Enehjelm määräsi 200 markan sakon uhalla Kiimingin kunnan avaamaan Jäälinkylän ylemmän kansakoulun viimeistään elokuun 1. päivänä 1917. Kunta valitti kuvernöörin päätöksestä Suomen Senaattiin ja hanke jäi suurempien mullistusten jalkoihin. Suomen itsenäistyttyä jääliläiset tekivät pitkin 1920-lukua kunnalle esityksiä koulun aloittamisesta, mutta turhaan. Oppivelvollisuuslaki tuli voimaan 1920-luvun alussa ja sen perusteella Jääli merkittiin omaksi koulupiirikseen 1923, mutta koulu käynnistyi Jäälissä vuokratiloissa vasta 17. elokuuta 1931. Oma koulurakennus valmistui jo seuraavana vuonna. Tämä riittikin parinkymmenen vuoden ajaksi. Vuonna 1952 oppilaita oli jo yli 80 ja luvun uskottiin nousevan vuoteen 1955 mennessä 107:ään. Johtokunta teki vuonna 1951 esityksen uuden koulurakennuksen rakentamisesta ja sai myönteisen päätöksen seuraavana vuonna. Kahden vuoden kuluttua uusi koulu oli valmis ja Jäälin uuden koulun vihkiäiset voitiin pitää 5. joulukuuta 1954. Jäälin uuden koulun yhteyteen avattiin samalla lainausasema.
1960–1990 Jäälin kylästä ryhdytään rakentamaan asemakaavoitettua Jäälin lähiötä
Vuonna 1965 ennen alueen laajamittaista kaavoittamista Kiimingin kunnanvaltuutettu Eino J. Ervasti ehdotti Oulun yliopiston kampusalueen sijoittamista Kiiminkiin. Alun nihkeyden jälkeen kunta tarjosi Oulun yliopistolle tonttia Jäälistä. Yliopiston virkamiehet kävivät tutustumassa alueeseen, mutta Linnanmaa voitti kuitenkin sijoituspaikasta käydyn kamppailun.
Jäälin vesienhuoltosuunnitelma valmistui jo vuonna 1968, vaikka vesipiiri vastusti suunnitelmaa rakennuskaavan keskeneräisyyden takia. Kiimingin kunnan Jäälinkylän rakennuskaavan laatiminen aloitettiin vuonna 1969. Kaava tuli tarpeeseen, sillä jo vuosia sitten oli todettu kaavan kiireellisyys ja tarpeellisuus. Suunniteltu rakennuskaava-alue käsitti 280 hehtaaria ja oli mitoitettu 2 700 asukkaalle. Kaavassa alueelle suunniteltiin lähinnä omakotitaloja, mutta myös rivi- ja kerrostaloille oli varattu tilaa. Alueen olemassa oleville asukkaille rakennuskaavan myötä tullut kunnallistekniikka oli tarpeeseen, sillä kylän ainoa vesipaikka oli ollut kansakoululla sijainnut paloposti.
1970-luvun alussa valmistuneen Jäälinkylän rakennuskaavan myötä asukasmäärä kohosi lähes räjähdysmäisesti, minkä seurauksena koulun oppilasmääräkin kasvoi vuosittain yli 20 %. Kouluhallitus ei tahtonut millään uskoa kasvulukuja ja kehitysennusteita oikeiksi eikä niin muodoin suhtautunut suopeasti uusien koulutilojen laajennussuunnitelmiin. Kaikki mahdolliset tilat Jäälissä jouduttiin ottamaan koulukäyttöön ja siitä huolimatta osa oppilaista jouduttiin kuljettamaan kunnan muihin kouluihin ja turvautumaan myös vuorolukuun. Vuosikymmenen puolivälissä lupa uuden koulun rakentamiseen saatiin, mutta jo valmistuessaan vuonna 1977 se oli aivan liian pieni. Koulu oli mitoitettu 240 oppilasta varten, mutta oppilaiden määrä koulun valmistuessa oli jo yli 300. Uuden koulun valmistuttua koulun yhteydessä toiminut lainausasema muutti nimensä Jäälin kirjastoksi ja tilat siirtyivät ostoskeskuksen yhteyteen, jossa kirjasto toimi aina vuoteen 2016 saakka.
Jäälin pienkiinteistöyhdistys ry:n syyskokouksessa vuonna 1975 puututtiin muun muassa Jäälin postiasioihin. Kokous velvoitti yhdistyksen kirjelmöimään Oulun postikonttoriin ja vaatimaan huomattavaa parannusta postinkantoon. Lisäksi laajenevalta asuinalueelta puuttuivat tienviitat ja kunnollinen katuvalaistus. Postiasiat askaruttivat jääliläisiä vielä vuonna 1986, jolloin pienkiinteistöyhdistyksen kokoukseen oli kutsuttu konttoripäällikkö Lauri Kylmäaho, postimiesten esimies Lauri Tuorila ja Jäälin postinhoitaja Aune Seppälä. Postipalvelut toimivat tuolloin vielä Huonesuolla ja jääliläiset vaativat niiden siirtämistä lähemmäksi alueen asukkaita.
Koulun ja postiasioiden ohella keskeinen jääliläisiä aktivoinut asia on ollut vuosikymmenten ajan oman järven kunnostamisyritykset ja toimenpiteet. Vuonna 1982 Jäälin ala-asteella pidettiin aiheesta ensimmäinen keskustelutilaisuus, jossa hahmoteltiin kunnostuksen päälinjoja. Kysymykseen tulisivat järven veden pinnan korottaminen ja järven ruoppaus.
Kemira suunnitteli 1980-luvulla Savukosken Soklin kaivoksen malmin käsittelylaitosta Jäälin läheisyyteen. Yhdistyksen 20-vuotisjuhlista tehdyn lehtijutun perusteella kaikkien aikojen väkirikkain kyläkokous oli vuonna 1987 järjestetty kolmituntiseksi venynyt tilaisuus, jossa 250 jääliläistä oli kuulemassa Kemiran Soklin jatkojalostuslaitoksen sijoittumissuunnitelmista. Toteutuessaan tehdas olisi tuonut 250 työpaikkaa sekä merkittävät fluori- ja rikkidioksidipäästöt ja suuret kipsijätevuoret. Jääliläiset asettuivat asiassa tiukkaan vastahankaan, mikä johti asian perusteelliseen käsittelyyn ja sijoittamispäätöksen perumiseen. Vuonna 1988 jääliläiset olivat aktiivisesti liikkeellä alueen päivähoitopaikkojen lisäämisen puolesta, sillä niitä ei riittänyt kaikille. Päivähoitotilanteen jyrkän huonontumisen syynä oli asunto-ohjelman ylittymisen aiheuttamat paineet lapsiryhmissä.
Vuonna 1991 Jäälin asukkaat taistelivat Isokankaalle suunniteltua murske- ja asfalttiasemaa vastaan ja ilmaisivat huolensa Oulun seudun kaatopaikan mahdollisesta sijoittumisesta Jäälin läheisyyteen.
Asuminen
Jääli on vireää lähiötyylistä aluetta, joka on viime vuosikymmeninä kasvanut suureksi asuinalueeksi. Rakennustyyliltään Jääli on kokonaan omakotitalo- ja rivitaloasutusta. Rakentaminen on edennyt vaiheittain Kuusamontien varresta aina Jäälinjärven päähän asti. Eri alueet kuvastavat kunkin ajan rakennustyyliä ja tapaa Vanhantien (vanha Kuusamontie) varren 1950–1960-luvulla rakennetuista taloista aina Jäälinjärven rannan uusiin taloihin. Kiivain kasvu ja rakentaminen ajoittui vuosien 1995 ja 2000 välille. 2000-luvulla kunta on rajoittanut Jäälin lisäkaavoitusta ja pyrkinyt ohjaamaan rakentamista Kiimingin keskustan läheisyydestä kaavoitetuille alueille. Rakentaminen Jäälissä on kuitenkin jatkunut voimakkaana yksityisille maille.
Alueen koulut
Jäälin kansakoulu (hirsikoulu)
Jäälin vanha kansakoulu valmistui vuonna 1932 ja on todettu maakunnallisesti arvokkaaksi. Koulun suunnitteli vuonna 1930 rakennusmestari Jussi Karvonen, jonka maatalous- ja kunnallisrakennusten piirustustoimisto suunnitteli useita koulurakennuksia Ouluun ja muualle Pohjois-Pohjanmaalle. Rakennuksessa sijaitsivat opettajan asunto, oppilaseteinen (joka toimi samalla veistoluokkana) ja koulukeittola. Rakennus noudattelee ulkoasultaan 1920-luvun klassismia. Entisen Kiimingin kunnan alueella muita Jussi Karvosen suunnittelemia koulurakennuksia edustaa Hannuksen entinen koulu. Vanhan kansakoulun tilat remontoitiin nuorisotilaksi ja kirjastoksi Jäälin koulun valmistuessa vuonna 1977. Jäälin vanha kansakoulu on päätetty säästää alueelle laaditussa uudessa asemakaavassa.
Jäälin kansakoulun laajennusosa (1950-luvulla rakennettu erillinen koulurakennus)
Yksiopettajaisen kansakoulun rinnalle rakennettiin 50-luvulla lisärakennus. Alun perin suunnitteilla oli Maaseudun keskusrakennustoimiston kaksiopettajaisen koulun tyyppipiirustukset, mutta kivirakenteisena se ei kelvannut Kiimingin kunnanvaltuustolle. Sen sijaan päädyttiin rakentamaan puinen vastaavankokoinen koulu. Tämä lisärakennukseksi kutsuttu koulu valmistui vuonna 1954, jolloin myös hirsikouluun vedettiin vesijohto ja keskuslämmitys.
Jäälin kansakoulun ja vanhan hirsikoulun tilat kävivät pieneksi Jäälin kasvaessa voimakkaaksi ja oppilaita jouduttiin kuljettamaan muihin Kiimingin kouluihin. Jäälin kasvu oli 1970-luvulla niin voimakasta, että kouluhallitus ei meinannut uskoa kasvulukuja, eikä täten hyväksyä Jääliläisten esittämää tarvetta uudelle isommalle koululle.
Jäälin koulu (vanha Jäälin koulu)
Jäälin koulu oli vuonna 1977 valmistunut puurunkoinen, tiiliverhoiltu rakennus, jota on laajennettu vuosina 1993–1994. Koulun suunnittelusta järjestettiin arkkitehtikilpailu, jonka voitti arkkitehtuuritoimisto Olavi Ylipahkala, ja kouluhallitus vahvisti koulun tilaohjelman vuonna 1974. Rakennusliike E. Yrjänäisen rakentaman koulun peruskivi muurattiin 12.3.1976 ja 4,4 miljoonaa markkaa maksanut koulu otettiin käyttöön vuoden 1977 alussa. Tuolloin valmistuneet tilat olivat mitoitettu 240 oppilaalle, vaikka oppilaita oli koulun valmistumishetkellä 300. Opetusta olikin pakko järjestää vuosikymmenien ajan edelleen Jäälin vanhoissa koulutiloissa.
Suomen sisällissodan aikajana
Vuonna 1918 käytyyn Suomen sisällissotaan liittyviä tapahtumia luettelomuodossa. Tässä luettelossa myös Venäjän historian tapahtumiin viitataan gregoriaanisen kalenterin mukaisilla päivämäärillä.
Jääli
Jäälin koulu (vanha Jäälin koulu)
Jäälin koulussa oli loppuvuosina keskimäärin 351 oppilasta ja 46 henkilökunnan jäsentä (vuoden 2016 tilanne). Koulu järjesti opetusta luokille 1–4 ja siellä sijaitsivat koillisen alueen perusopetuksen mukautetun oppimäärän (POMO) luokat. Valmistuessaan 240 oppilaalle mitoitetut koulutilat jäivät jälkeen alueen kasvusta jo runsaan vuoden päästä valmistumisestaan. Jäälin koulun rinnalle otettiin käyttöön vanha puukoulu helpottamaan tilanahtautta, kunnes Jäälin koulua laajennettiin vuosina 1993–1994. Vuosituhannen vaihteessa lisätilaa vuokrattiin Jäälin ostoskeskuksesta ja niissä tiloissa toimii edelleen koulun iltapäiväkerhotoiminta.
Jäälin koulua vaivasivat viimeisen vuosikymmenen aikana erilaiset sisäilmaongelmat. Jo pian valmistumisen jälkeen todettiin vesikattovuotoja, joiden syyksi todettiin liian tuore vesikattoponttilaudoitus. Jäälin koulun saneerausta suunniteltiin miltei koko 2000-luku. Kuitenkin vuonna 2016 laaditun viimeisimmän hankesuunnitelman mukaan rakennuksessa oli kosteusteknisiä ongelmia vesikatossa, alapohjassa ja perustuksissa, minkä seurauksena koko kiinteistö tuli purkaa. Koulukiinteistö sijaitsi myös liikenteellisesti hankalalla paikalla, sillä huoltoliikenne käytti pyöräteitä ja henkilöautoliikenne kulki pientaloalueen asuntokatuja pitkin. Kiimingin alun perin laatimassa ja Oulun päivittämässä hankesuunnitelmassa päädyttiin esittämään uuden koulun rakentamista Laivakankaan koulun yhteyteen. Oulun kaupunginvaltuuston 6.6.2016 tekemän päätöksen mukaisesti koululle rakennettiin uudet tilat Laivakankaan koulun yhteyteen ja työt alkoivat keväällä 2018.
Jäälin koululla toimineet peruskoulun 1-4 luokat ja erityisopetuksen opetus siirtyivät Laivakankaan koulun yhteyteen rakennettuun 4000m2 laajennusosaan syksyllä 2019. Jäälin koulu jäi muuton yhteydessä tyhjilleen ja purettiin kesällä 2020. Alueella on vuoden 2018 lopulla hyväksytty uusi asemakaava, jonka perusteella Jäälin koulun tilalle rakennetaan asuntoja.
Jäälin koulu (entinen Laivakankaan koulu)
Jäälin koulu koulu on vuonna 2007 valmistunut ja vuosina 2018-2019 laajennettu yhtenäisperuskoulu vuosiluokille 1–9 Jäälin ja Välikylän kaupunginosien alueelta. Koulussa on 750 oppilasta ja 80 henkilökunnan jäsentä. Koululla toimii yleisopetuksen lisäksi alueelliset pienryhmät (1-5, 6-7 ja 8-9) ja joustavan perusopetuksen luokka (JOPO) sekä toiminta-alueittain etenevien oppilaiden luokat. alt=Jäälin koulu (entinen Laivakankaan koulu)|vasen|pienoiskuva|Jäälin koulu (vuoden 2019 syksyyn saakka Laivakankaan koulu) Koulurakennus on betonirunkoinen, tiiliverhoiltu rakennus, joka koostuu liikuntahallista ja itse koulurakennuksesta. Valmistuessaan vuonna 2007 se oli Kiimingin kunnan historian suurin julkinen investointi.
Vaikka Jääli oli 1990-luvulla asukasmäärältään suurempi kuin Kiimingin kirkonkylä, ei alueella ollut omaa yläkoulua ennen 2000-vuosikymmenen loppupuolta. Jääliläisiä nuoria kuljetettiin usean bussin voimin Kiimingin kirkonkylälle kouluun vuosikymmenten ajan, vaikka asukkaat olivat toivoneet yläkouluakin usean vuosikymmenen ajan. Koulutilojen niukkuuden ohella koko kunnasta puuttui liikuntahalli, jonka sijaintipaikasta käytiin kiivasta kädenvääntöä Jäälin ja Kiimingin välillä.
Kiimingin kunnanhallitus päätti helmikuussa 2004, että Jäälin uusi yläaste ja Kiimingin kunnan liikuntahalli rakennettaisiin asemakaavassa varatulle Laivakankaan tontille. Hanke oli Kiimingin kunnan historian kallein investointi ja siitä uutisoitiin "suurhanke"-otsikoilla. 11,5 miljoonaa euroa maksanut investointi suunniteltiin siten, että liikuntahalli olisi valmis vuonna 2006 ja itse koulu 450–500 oppilaalle mitoitettu vuonna 2007. Liikuntahallin laajuus suunnittelun alkaessa oli 500 m2, mutta lopulta se toteutui 848 m2:n kokoisena.
Oulun kaupunginvaltuuston 6.6.2016 tekemän päätöksen mukaisesti koulua laajennetaan vuosina 2018–2019 uudisrakennuksella, jonka suurin toimija tulee olemaan Laivakankaalle siirtyvät Jäälin koulun nykyiset toiminnot. Oulun kaupungin marraskuussa 2017 julkistaman palveluverkkoselvityksen perusteella Laivakankaan monitoimitalosta voidaan käyttää myös ilmaisua "Jäälin palvelukeskittymä".
Tulevassa Jäälin palvelukeskittymässä tulee toimimaan koulu luokille 1–9, iltapäivätoiminta, kirjasto, kuntalaisten olohuone, nuorisotila ja liikuntahalli. Vastapäätä monitoimitaloa sijaitsevat vuonna 2018 valmistuva Laivakankaan urheilualue ja vuonna 2019 valmistuvan Hönttämäki–Jääli-ulkoilureitin lähtöpiste opastauluineen ja pysäköintialueineen.
Laivakankaan päiväkoti
Päiväkodissa on kolme hoitoryhmää ja esiopetusryhmä: Kokopäivähoidon ohella Laivakankaalla järjestetään avointa varhaiskasvatustoimintaa kotihoidossa oleville lapsille. Ryhmässä työskentelee lastentarhanopettaja ja lastenhoitaja.
Satumetsän päiväkoti
Satumetsän päiväkoti on Jäälin suuralueen ainoa yksityinen päiväkoti, jonka toiminta jakaantuu kolmeen ryhmään: 1) Hattarat, 2) Metsätähdet ja 3) Poppelit. Touhula-ketjuun kuuluva päiväkoti mainostaa alueen asukkaille olevansa liikuntapainotteinen päiväkoti, jossa lapset liikkuvat vähintään kaksi tuntia päivän aikana. Satumetsä tarjoaa lapsille ohjattuja liikuntatuokioita ja omatoimista liikkumista päiväkodin tiloissa. Jokaiselle kolmelle ryhmälle on oma salivuoronsa ja lisäksi eskari-ikäiset käyvät liikkumassa koulun liikuntasalissa. Lisäksi päiväkoti hyödyntää ympärillä olevaa luontoa ja Tuokkosenmäen liikuntapuistoa retkeilyyn.
Vapaa-aika
vasen|pienoiskuva|Jäälihalli on yksityinen jäähalli Jäälin urheilualueella. Jäälin urheiluhalli sijaitsee Jäälin keskuksen välittömässä läheisyydessä.
Jäähallit
Jäälin vanhan urheilualueen ja Jäälin keskuksen välittömässä läheisyydessä sijaitsee Jäälihalli-jäähalli. Valmistuessaan vuonna 1987 Jäälihalli oli pohjoismaiden ensimmäinen yksityisrahoitteinen jäähalli. Nykyään Jäälihalli toimii Kiimingin Kiekko-Pojat ry:n toimistona ja kotiareenana.
Kirjasto- ja nuorisotilat
Vuoteen 2017 saakka Jäälin nuorisotila sijaitsi Laivakankaan koulun yhteydessä ja kirjasto Jäälin keskuksessa. Oulun kaupunki remontoi kirjastolle kesällä 2017 tilat Laivakankaan koululle nuorisotilan yhteyteen. Palveluaikojen ulkopuolella kirjasto on omatoimikirjasto, jonne pääsee kirjastokortilla ja tunnusluvulla. Yhdistetyn kirjasto-nuorisotilan ohella Kiimingin seurakunta tarjoaa nuorille tiloja Jäälin kappelin yhteydessä.
Laivakankaan liikuntahalli
pienoiskuva|Laivakankaan liikuntahalli näkyy rakennuksen oikeassa reunassa olevana suurena rakennusmassana. Liikuntahalli oli itsenäisen kunnan suurin liikuntatila.|vasen Laivakankaan liikuntahalli sijaitsee Laivakankaan koulun yhteydessä. Liikuntahallin sijaintipaikasta käytiin 2000-luvun alussa voimakasta kädenvääntöä silloisen Kiimingin kuntakeskuksen ja Jäälin välillä, mutta lopulta Laivakankaan koulun yhteyteen rakennettava vaihtoehto voitti.
Jäälin koulun sali
Jäälin koulun sali on Jäälin koulun yhteydessä sijaitseva pienempi liikuntasali jonka pinta-ala on 372 m². Sali soveltuu futsalin, kori-, lento- ja sulkapallon sekä salibandyn harrastamiseen ja peruskoulun liikunnan opetukseen. Laivakankaan koulua laajennetaan vuosina 2018–2019, jolloin rakennetaan myös nykyisen Jäälin koulun salin korvaavat tilat.
Jäälin ulkoilureitti
Jäälin ulkoilureitti sijoittuu kaavan mukaiselle puisto- ja lähivirkistysalueelle, joka tunnetaan myös keskuspuiston nimellä. Reitti on kivituhkapäällysteinen ja valaistu ulkoilureitti, joka toimii talvella valaistuna hiihtoreittinä. Uudistettu reitistö valmistui vuonna 2015 pääosin olemassa olleen reitin päälle. Toteutuksessa on otettu huomioon kytkeytyminen Jääli–Korvensuora-ulkoilureittiin.
Jääli–Hönttämäki-ulkoilureitti
Oulun kaupunki aloitti kesällä 2018 Hönttämäen ja Jäälin välisen ulkoilureitin (8,7km) rakennustyöt, jotka valmistuivat kokonaisuudessaan vuoden 2019 aikana. Reitti muodostaa yhteyden Hiukkavaaran ja Auran majan väliselle reitistölle Jäälin ja Välikylän alueilta. Reitti on yhdistetty olemassa olevaan Jäälin ulkoilureittiin ja korvaa entisen Laivakankaan ulkoilureitin.
Jääli-koiteli ulkoilureitti
Night in Tunisia
”Night in Tunisia” on Dizzy Gillespien ja Frank Paparellin säveltämä ja Jon Hendricksin sanoittama jazzkappale vuodelta 1942. Sen tallensi laulettuna Sarah Vaughan 31. joulukuuta 1944 yhtyeellä, jossa soittivat muun muassa Gillespie ja saksofonisti Charlie Parker; versio julkaistiin levyllä vuonna 1946. Gillespie levytti kappaleen useita kertoja uransa aikana, ja Parker levytti sen yhtyeensä kanssa ilman Gillespietä vuonna 1946. Kappaleen ovat levyttäneet myös muun muassa Bud Powell, Sonny Rollins, Art Blakey, Ella Fitzgerald ja Dexter Gordon.
Gillespien sekstetin levytys vuodelta 1946 palkittiin historiallisten äänitteiden Grammy Hall of Fame -palkinnolla vuonna 2004. Jon Hendricks voitti vuonna 1985 Grammy-palkinnon uudelleen sanoitetulla ja sovitetulla vocalese-versiollaan ”Another Night in Tunisia”.
Jääli
Jääli–Hönttämäki-ulkoilureitti
Jäälin asukasyhdistyksen, Jäälin Leijonien ja Kiimingin-Jäälin vesienhoitoyhdistyksen talkoilla rakentama Jääli-Koiteli ulkoilureitin osuus Jääli-Kokkokangas valmistui syksyllä 2018. Osuudella on useita siltoja ja pitkospuita sekä talvisin asukkaiden talkoilla hoitama erämaalatu. Reitin puolivälissä eli Kokkokankaalla on nuotiopaikka, laavu ja käymälä. Viimeinen osuus Kokkokangas-Koiteli on vielä toistaiseksi rakenteilla. Jääli-Koiteli retken varrella on metsätietopolku, jossa on tietoa alueen luonnosta niin kylteissä kuin QR-koodien takaa avautuvissa tietopaketeissakin.
Jäälin päässä on samassa yhteydessä rakennettu Kalamäen virkistysalue, joka sijaitsee historiallisen Kalamäen tilan kohdalla, Kiimingin-Jäälin vesienhoitoyhdistyksen järven kunnostamista varten rakentaman kosteikon rannalla. Alueella voi liikkua kävellen, pyörällä tai pyörätuolilla, mutta moottoriajoneuvoilla kulkeminen on estetty. Kalamäen alueella sijaitsevat laavu, kaksi nuotiopaikkaa, Kalamäen raunioihin rakennettu näköalatasanne ja lintutorni.
Night in Tunisia
Kappaleen nimi Vaughanin levytyksessä oli ”Interlude” (”välisoitto”); myöhemmin Gillespie vaihtoi nimen ”Night in Tunisiaksi”. Kappaleen nimi kirjoitetaan usein myös epämääräisellä artikkelilla ”A Night in Tunisia”.
Martti Innanen on esittänyt kappaletta suomeksi nimellä ”Yö Turengissa”.
Jääli
Jäälin urheilualue eli "vanha urheilukenttä"
Vanha urheilualue sijaitsi Jäälin keskuksen (ostoskeskus) vieressä. Laajimmillaan siellä sijaitsivat kivituhkapintainen yleisurheilu- ja pallokenttä, tennis- ja koripallokentät, jääkiekkokaukalo ja huoltorakennus sekä yksityinen Jäälihalli-jäähalli. Jäähallia sekä tennis- ja koripallokenttiä lukuun ottamatta toiminnot ovat siirtyneet uudelle urheilualueelle,sillä vanhan urheilukentän alueelle tullaan rakentamaan asuntoja uuden "Jäälin keskuksen" asemakaavan mukaisesti.
Yllä mainittujen urheilualueiden ohella Jäälissä on pienempiä korttelikenttiä Jäälin koulun yhteydessä, Myllykorventien risteyksessä ja Välikylässä. Myllykorventien korttelikenttä on korvautunut vuonna 2018 sen välittömässä läheisyydessä sijaitsevan Laivakankaan urheilualueen palveluilla. Jäälin koulun kivituhkapintainen kenttä on poistunut käytöstä syksyllä 2019 koulun muutettua Laivakankaan koulun laajennusosaan.
Puistot
Jäälin keskuspuisto on keskeinen osa Jäälin viheralueverkostoa ja toimii taajaman itäosien asukkaiden jokapäiväisenä ulkoilualueena. Puiston päästä päähän voi kulkea niin kevyen liikenteen väylää kuin valaistua hiihtolatua pitkin. Keskuspuiston itäpäässä sijaitsee Jäälin keidas – virkistyskäyttöön maisemoitu entinen maa-ainesten ottopaikka. Keskuspuistosta johtaa asutusryppäiden väliin viherkaistoja, joiden ansiosta puisto on eri suunnista helposti saavutettavissa.
Kehätien varressa sijaitseva Tuokkosenmäki koostuu täyttömaista rakennetusta pulkkamäestä, Jäälin keskusleikkipuistosta ja nuorison skeittiramppialueesta. Tuokkosenmäellä on järjestetty useita kertoja erilaisia tapahtumia, kuten "tasamaan Big Air -kilpailut" ja asukasyhdistyksen hiihtokilpailut. <mapframe latitude="65.0980" longitude="25.6895" zoom="13" width="200" height="200" align="left"> { "type": "FeatureCollection", "features": [ {  "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [ 25.690155029297,    65.096212177763    ]   }  },  {   "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [ 25.682945251464847,    65.10354818288938    ]   }  } ] } <mapframe latitude="65.0859" longitude="25.7096" zoom="14" width="200" height="200" align="left"> { "type": "FeatureCollection", "features": [ {  "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [ 25.7105827331543,    65.08381226003686    ]   }  } ] }
Jäälinmajan ranta
Jäälinmajan ranta sijaitsee Jäälinmajan vieressä Jäälinjärven rannalla. Jäälinmaja sijaitsee lähellä Jäälin urheilualuetta. Jäälinmaja on yksityisen henkilön ylläpitämä juhlatila sauna- ja piharakennuksineen. Jäälinmajan alueella järjestetään runsaasti erilaisia juhlia ja tapahtumia, esimerkiksi vuosittain Jäälin venetsialaiset, jonka järjestävät yhteistyössä alueen yhdistykset.
Jäälin monttu
Jäälin monttu on käytöstä poistunutta maa-aineisten ottoaluetta eli niin sanottu sorakuoppa. Uimaranta sijaitsee Jääliin nähden Kuusamontien vastakkaisella puolella ja sen varusteluun kuuluu aidalla erotettu uima-alue pienille lapsille, kelluva laituri kauempana rannasta, beach volley -kenttä, pukukopit ja siirrettävät käymälät.
Epäviralliset uimarannat
Jäälistä on otettu vuosikymmenten ajan erilaisia maa-aineksia Oulun seudun tarpeisiin. Tämän seurauksena alueella on huomattava määrä myös epävirallisia uimapaikkoja. Näistä suosituin on Jäälin keidas, joka on taitavasti maisemoitu entinen "sorakuoppa". Jäälin keitaalla on hiekkaranta, leikkivälineitä, beach volley -kenttä ja verkkokiipeily-teline. Jäälin keidas sijaitsee Laivakankaan päiväkodin ja koulun välittömässä läheisyydessä. Jäälin keitaan sivuitse kulkee myös yksi alueen kevyen liikenteen väylistä.
Liikenne
Jääli rajoittuu lännessä valtatiehen 20, joka on tärkein pääväylä. Alueen tärkeimmät kokoojakadut ovat Jäälintie, Kehätie ja Laivakankaantie. Alueen julkisesta liikenteestä vastaa Koskilinjat. Osa linja-autoista kulkee kehätietä pitkin ja osa Laivakankaantietä pitkin.
Kevyen liikenteen väylästö noudattelee pääosin kokoojateiden verkostoa pienin poikkeuksin. Alueen asukkaat ovat useita vuosia vaatineet kevyen liikenteen reitteihin parannusta, mutta Kiimingin kunnalla ei ole ollut varaa kehittää alueen verkostoa asutuksen laajenemisen edellyttämällä tavalla. Suurin ongelma ovat puuttuvat sisäiset kevyen liikenteen väylät, asutusryppäiden välissä on paljon puistovyöhykkeitä polkuineen, joita asukkaat käyttävät liikkumiseen alueen sisällä.
Liikenneturvallisuus
Kuusamontien liikenne on usein jonoutunutta ja häiriöherkkää. Etenkin Jäälin kohdalla esiintyy Oulu–Korvensuora-välin nelikaistaisuudesta huolimatta usein liikennehäiriöitä. Pitkällä aikavälillä ongelmat on tarkoitus ratkaista linjaamalla Kuusamontie uudelleen, mutta useista lupauksista huolimatta rahoitusta hankkeelle ei ole saatu. Lyhyen aikavälin ratkaisuna Jäälin kokoojateiden ja Kuusamontien liittymiin on asennettu ensimmäisenä Pohjois-Suomessa kamerat, jotka valvovat punaisia päin ajamista. Kameroiden sijoituksen taustalla on se, että etenkin Jäälin etelänpuoleisessa risteyksessä ajetaan usein ja ronskisti päin punaisia.
Elinkeinot ja työpaikat
Entisen Kiimingin kunnan alueelta työmatkoista suuntautuu puolet Ouluun. Jääliläisten osalta luku on vielä huomattavasti suurempi. Jäälin kylän alueella nelisen kilometriä Ouluun päin sijaitsee Välikylän yrityspuisto, jossa on pientä ja keskisuurta yritystoimintaa. Yrityspuisto oli vuonna 2008 valtakunnallisen huomion kohteena, sillä Toivo Sukari suunnitteli rakentavansa alueelle Ideapark-ostoskeskuksen. Yrityspuiston alueella sijaitsee Pohjois-Suomen ainoa liukkaan kelin ajoharjoittelurata, Vaasan Oy:n leipomo ja muuta pientä ja keskisuurta yritystoimintaa.
Kunnalliset palvelut
Jäälissä on monipuoliset kunnalliset peruspalvelut. Jäälin neuvola- ja kirjastopalvelut sijaitsevat 1970-luvulla rakennetun ostoskeskuksen yhteydessä. Ostoskeskuksen lähellä ovat Jäälin koulu (vuosiluokat 0–4), Jäälin urheilualue sekä seurakuntakeskus. Jäälin urheilualueella on jääkiekkokaukalo, jalkapallo- ja tenniskentät ja yksityinen jäähalli. Jäähallin yhteydessä on myös pienimuotoista majoituspalvelua. Kehätien varressa sijaitseva Tuokkosenmäki koostuu täyttömaista rakennetusta pulkkamäestä, Jäälin keskusleikkipuistosta ja nuorison skeittiramppialueesta. Tuokkosenmäellä järjestetään vuosittain "tasamaan Big Air -kilpailut" ja asukasyhdistyksen hiihtokilpailut. Tuokkosenmäen vieressä on ollut 1970-luvulta saakka samanniminen päiväkoti. Muutaman sadan metrin päässä Tuokkosenmäestä Laivakankaantien ja Kehätien risteyksessä on yksityinen päiväkoti Satumetsä.
Laivakankaalla on 2000-luvulla valmistuneet Laivakankaan koulu (vuosiluokat 5–9) ja Laivakankaan päiväkoti. Koulun yhteydessä on kunnan suurin sisäliikuntatila, Laivakankaan liikuntahalli. Laivakankaalla on myös Jäälin vanhusten ja vammaisten tuki ry:n palveluasuntojen ja päivätoiminnan korttelialue.
Yhdistystoiminta
Jäälissä toimii useita yhdistyksiä, yhteisöjä ja urheiluseuroja. Useimpien toiminta on suhteellisen pientä. Urheiluseurojen toiminta sen sijaan on laajempaa ja harrastajamäärät suurempia.
Rude Awakening
Rude Awakening voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Haykel Achouri
Haykel Achouri (s. 29. elokuuta 1984) on tunisialainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, joka on nelinkertainen Afrikan-mestari ja voitti myös kultaa Arabian mestaruuskisoissa 2010. Hän voitti loppuottelussa algerialaisen Messaoud Zeghdanen. Achouri oli kilpailemassa myös 2008 kesäolympialaisissa, jossa hän sijoittui sijalle 20. Achouri on kilpaillut myös kahdesti painin maailmanmestaruuskisoissa, joista paras sijoitus on kuudestoista vuodelta 2011.
Neptunuksentakaiset planeetat
thumb|right|200px|[[Percival Lowell, Planeetta X:n tunnettu etsijä.]] Neptunuksentakaisilla planeetoilla tarkoitetaan planeettoja, joiden on oletettu kiertävän Aurinkoa Neptunuksen kiertoradan takana. Asialla spekuloitiin paljon sen jälkeen, kun Neptunus oli löydetty vuonna 1846. Planeetan etsintä alkoi 1800-luvun puolivälissä, mutta saavutti huippunsa vasta 1900-luvun alussa, kun Percival Lowell alkoi etsiä planeettaa, jonka hän nimesi Planeetta X:ksi. Lowellin mukaan Planeetta X voisi selittää epäjohdonmukaisuudet kaasujättiläisten, pääasiassa Uranuksen ja Neptunuksen kiertoradoissa. Hänen mukaansa tarpeeksi suuri yhdeksäs planeetta voisi aiheuttaa Uranuksen kiertoradan häiriöt.
Lowellin olettamuksia pidettiin oikeiksi todistettuina, kun Clyde Tombaugh löysi Pluton vuonna 1930, ja Plutoa pidettiinkin yhdeksäntenä planeettana vuoteen 2006 asti. Vuonna 1978 kuitenkin esitettiin, että Pluto olisi liian pieni aiheuttaakseen poikkeamia kaasujättiläisten kiertoratoihin, minkä tuloksena aloitettiin kymmenennen planeetan etsintä. Etsintä unohdettiin lähes kokonaan 1990-luvulla, kun Voyager 2:n tekemästä tutkimuksesta pääteltiin, että suurimman osan Uranuksen radan poikkeamista aiheuttaa Neptunus. Vuoden 1992 jälkeen löydettiin muutamia transneptunisia kohteita eli Pluton kaltaisia pikkuplaneettoja ja niille annettiin oma luokituksensa, joka erottaa ne aurinkokunnan sisempien osien pikkuplaneetoista eli asteroideista. Myöhemmin tämän joukon suurimmat kappaleet luokiteltiin kääpiöplaneetoiksi.
Nykyisin tähtitieteellisessä yhteisössä on yleisesti hyväksytty, että Planeetta X:ää ei ole olemassa. Kuitenkin jotkut tähtitieteilijät selittävät yhä poikkeamia Aurinkokunnan ulkoreunoilla Planeetta X -teorian avulla.
Varhaiset olettamukset
thumb|left|Jasques Babinet, transneptuninen planeetta -teorian varhainen kannattaja 1840-luvulla ranskalainen matemaatikko Urbain Le Verrier käytti Newtonin menetelmiä tutkiakseen Uranuksen kiertorataa ja esitti teorian, että siihen vaikuttaa tuntemattoman planeetan vetovoima. Le Verrier arvioi planeetan mahdollisen sijaintipaikan ja lähetti laskelmansa saksalaiselle tähtitieteilijälle Johann Gottfried Gallelle. 23. syyskuuta 1846, kirjeen saapumista seuraavana yönä, Galle ja hänen oppilaansa Heinrich d'Arrest löysivät Neptunuksen. Planeetta oli lähes tarkalleen paikassa, jonka Le Verrier oli arvioinut. Kaasujättiläisten kiertoratoihin jäi silti edelleen joitakin poikkeamia, minkä vuoksi syntyi olettamuksia siitä, että Neptunustakin kauempana olisi vielä tuntematon planeetta.
Jo ennen Neptunuksen löytymistä oli arveltu, että yksi planeetta ei riittäisi selittämään poikkeamia. 17. marraskuuta 1834 brittiläinen amatööriastronomi, pappi Thomas John Hussey kertoi tähtitieteilijä George Biddell Airylle keskustelusta, jonka hän oli käynyt ranskalaisen tähtitieteilijä Alexis Bouvardin kanssa. Hussey kertoi ehdottaneensa Bouvardille, että Uranuksen epätavalliset liikkeet johtuvat tuntemattomasta planeetasta. Bouvard oli pitänyt sitä mahdollisena ja keskustellut asiasta Seebergin observatorion johtajan, Peter Andreas Hansenin, kanssa. Hansenin mukaan yksi planeetta ei riittäisi selittämään poikkeamia, vaan niitä pitäisi olla kaksi.
Vuonna 1848 Jacques Babinet tutki Le Verrierin laskelmia ja ilmoitti, että Neptunuksen massa olisi pienempi ja sen kiertorata suurempi kuin Le Verrier oli arvioinut. Babinet oletti, että Neptunuksen takana voisi olla planeetta, jonka massa olisi noin 12 kertaa Maan massa. Hän nimesi planeetan "Hyperioniksi". Le Verrier ei kannattanut Babinetin teoriaa vaan ilmoitti, että "mikään ei viittaa toisen planeetan olemassaoloon, eikä todisteeksi hyväksytä teorioita, joissa mielikuvituksella on liian suuri osa."
Vuosina 1900 ja 1901 Harvardin tähtitornin johtaja William Henry Pickering johti kahta transneptunisen planeetan etsintää. Ensimmäinen etsintä alkoi, kun tanskalainen tähtitieteilijä Hans Emil Lau tutki Uranuksen kiertoradasta vuosina 1690-1895 kerättyjä tietoja ja teki niistä johtopäätöksen, että Uranuksen kiertoradan poikkeamat johtuivat kahdesta tuntemattomasta planeetasta. Toinen alkoi, kun Gabriel Dallet ehdotti, että poikkeamat aiheuttaisi yksi transneptuninen planeetta 47 AU:n päässä. Pickering suostui etsimään planeettoja, mutta kumpikaan etsintä ei tuottanut tulosta.
Vuonna 1909 tähtitieteilijä Thomas Jefferson Jackson See, joka tunnettiin itsekeskeisenä toisinajattelijana, esitti että "Neptunuksen takana oli varmasti yksi, mutta luultavasti jopa kaksi tai kolme planeettaa". Hän nimesi ensimmäisen planeetan alustavasti "Oceanukseksi" ja määritteli planeettojen todennäköiset radan säteet 42, 56 ja 72 AU:n pituisiksi. Hän ei kuitenkaan antanut mitään tietoa siitä, miten oli päätellyt planeettojen olemassaolon. Ei myöskään tiedetä, yrittikö hän koskaan etsiä planeettoja.
Vuonna 1911 intialainen tähtitieteilijä Venkatesh P. Ketakar ehdotti, että olisi olemassa kaksi transneptunista planeettaa, jotka hän nimesi Brahmaksi ja Vishnuksi. Hän sovelsi niihin tutkimuksia, jotka Pierre-Simon Laplace oli tehnyt Jupiterin kuista. Kolme sisintä kuuta, Io, Europa ja Ganymedes, ovat lukkiutuneet Laplacen resonanssiin, 1:2:4. Ketakar ehdotti, että Uranus, Neptunus ja transneptuniset planeetat olivat samankaltaisessa resonanssissa. Hänen laskujensa mukaan Brahman kiertoradan säde olisi 38,95 AU ja kiertoaika 242,28 Maan vuotta (3:4 -resonanssi Neptunuksen kanssa). Kun Pluto löydettiin 19 vuotta myöhemmin, ilmeni että sen kiertoradan säde (39,48 AU) ja kiertoaika (248 Maan vuotta) ovat melko lähellä Ketakarin arvioita, mutta Pluton resonanssi Neptunuksen kanssa on 2:3. Kuitenkaan ei ole varmaa, miten Ketakar päätyi laskelmiinsa, eikä toista planeettaa löydetty koskaan.
Planeetta X
Vuonna 1894 Percival Lowell, rikas bostonilainen, perusti Lowellin tähtitornin Flagstaffiin, Arizonaan William Pickeringin avustuksella. Vuonna 1906 Lowell ilmoitti, että hän aikoo selittää Uranuksen kiertoradan poikkeamat ja aloitti Planeetta X:ksi nimeämänsä planeetan laajat etsinnät. Lowell toivoi, että Planeetta X:n löytäminen olisi lisännyt hänen tieteellistä uskottavuuttaan ja antanut sitä myös hänen teorialleen, jonka mukaan Marsin kanavat ovat älykkään sivilisaation tuotoksia.
Aluksi Lowell etsi planeettaa suunnilleen ekliptikan tasosta. Hän kuvasi taivasta valokuvakameralla ja tutki yli 200 kolmen tunnin näytettä suurennuslasilla, mutta ei löytänyt planeettoja. Tuohon aikaan Pluto oli liian kaukana, jotta sen olisi voinut löytää kyseisellä menetelmällä. Tutkittuaan ensin ehdottamansa kohdat Lowell aloitti toisen etsinnän, joka kesti vuodesta 1914 vuoteen 1916. Vuonna 1915 hän julkaisi teoksensa Memoir of a Trans-Neptunian Planet, jossa hän arvioi, että Planeetta X:n massa olisi seitsemän kertaa Maan massa ja puolet Neptunuksen massasta, ja että kiertoradan säde olisi 43 AU. Hänen mukaansa Planeetta X olisi suuri kohde, jonka tiheys on pieni ja albedo korkea. Etsintä ei tuottanut tulosta.
Samaan aikaan vuonna 1908 Pickering teki omaa tutkimustaan ja ilmoitti, että hän oli löytänyt Uranuksen kiertoradan avulla todisteita yhdeksännestä planeetasta. Hän kutsui sitä "Planeetta O:ksi", koska O on aakkosjärjestyksessä seuraava kirjain Neptunuksen ensimmäisen kirjaimen N:n jälkeen, ja oletti kiertoradan säteeksi 51,9 AU ja kiertoajaksi 373,5 vuotta. Tämäkään yritys hänen tähtitornissaan Arequipassa, Perussa, ei tuottanut minkäänlaista tulosta. Lowell ilmoitti näihin aikoihin, että "planeetan nimi O tulee luultavasti termistä nothing at all". Pickering etsi myös muita transneptunisia planeettoja, jotka hän oli nimennyt kirjaimilla P, Q, R, S, T ja U, tuloksetta vuoteen 1932 asti.
Pluton löytäminen
thumb|200px|Taiteilijan näkemys Plutosta Lowellin yllättävä kuolema vuonna 1916 lopetti Planeetta X:n etsimisen joksikin aikaa. Erään hänen ystävänsä mukaan etsintöjen epäonnistuminen "itse asiassa tappoi hänet". Hänen leskensä Constance Lowell hylkäsi tähtitornin pitkän oikeusprosessin aikana, jonka hän kävi saadakseen Lowellin perinnön itselleen. Sen vuoksi Planeetta X:n etsintä ei olisi voinut jatkua muutamaan vuoteen. Vuonna 1925 tähtitorniin saatiin lasikiekot uutta teleskooppia varten ja etsintä saattoi alkaa uudelleen. Kiekot kustansi perintörahoillaan George Lowell, Percivalin serkku. Vuonna 1929 tähtitornin johtaja Vesto Melvin Slipher antoi planeetan etsimisen tehtäväksi Clyde Tombaughille, 22-vuotiaalle kansasilaiselle maanviljelijän pojalle, joka oli juuri aloittanut työt Lowellin tähtitornissa.
Tombaughin tehtävänä oli ottaa kuvapareja yötaivaasta kahden viikon välein. Sitten hän asetti molemmat kuvat laitteeseen, joka vertasi kuvia ja etsi niistä mahdollisia liikkuvia kohteita. Etsintää tehtiin järjestelmällisesti ja tarkoituksena oli kartoittaa jokainen yötaivaan alue. Tombaugh otti myös kolmannet kuvat sulkeakseen pois viallisten kiekkojen aiheuttamat virheelliset tulokset.
Vuoden 1930 alussa Tombaughin etsintä oli edennyt Kaksosten tähdistöön. 18. helmikuuta 1930, lähes vuoden kestäneen etsinnän ja 2 miljoonan tähden tarkistamisen jälkeen, Tombaugh huomasi 23. tammikuuta ja 29. tammikuuta otetuissa kuvissa liikkuvan kohteen. Vähemmän tarkka kuva, joka oli otettu 21. tammikuuta, varmisti asian. Varmistamisen jälkeen Tombaugh käveli Slipherin toimistoon ja sanoi: "Tohtori Slipher, olen löytänyt Planeetta X:n." Kohteen sijainti oli vain kuuden asteen päässä paikasta, missä Lowell oli laskenut Planeetta X:n olevan. Ennen kuin tähtitornissa tehtiin lisätarkistuksia kuvista, uutinen löydöstä lähetettiin telegrafilla Harvardin yliopiston tähtitorniin 13. maaliskuuta 1930. Kohde nimettiin Plutoksi, millä annettiin osa kunniasta Percival Lowellille, sillä P ja L ovat hänen nimikirjaimensa. Pluton löytämisen jälkeen Tombaugh jatkoi kaukaisten kohteiden etsintää. Hän löysi satoja tähtiä ja asteroideja sekä kaksi komeettaa, mutta ei kaukaisempia planeettoja.
Pluto menettää Planeetta X:n aseman
thumb|left|250px|Kuvat, joista [[Kharon (kuu)|Kharon löydettiin]] Tähtitieteilijöiden yllätykseksi Plutolla ei ollut näkyvää kiekkoa vaan se näkyi pisteenä, joka ei poikennut lainkaan tavallisesta tähdestä. Se oli myös 15 kertaa himmeämpi kuin Lowell oli arvioinut, joten sen täytyi olla joko todella pieni tai todella tumma. Tutkijat olettivat Pluton niin suureksi, että se voisi aiheuttaa häiriöitä planeettojen kiertoratoihin, minkä perusteella he laskivat sen albedoksi 0,07. Pluto olisi siis suunnilleen yhtä tumma kuin Merkurius. Pluton säteeksi laskettiin noin 8 000 kilometriä eli 60 % Maan säteestä. Pluton radan havaittiin olevan todella elliptinen, paljon enemmän kuin yhdenkään toisen planeetan. Tähtitieteilijä Armin O. Leuschner kiistikin Pluton aseman planeettana, koska sen himmeys ja suuri eksentrisyys olivat samanlaisia kuin asteroideilla ja komeetoilla.
1900-luvun keskivaiheilla arviot Pluton massasta laskivat. Vuonna 1931 Nicholson ja Mayall päättelivät Pluton vaikutuksesta kaasujättiläisiin, että sen massa olisi suunnilleen sama kuin Maalla. Vuonna 1949 arvioitiin, että Pluton läpimitta olisi Merkuriusta suurempi mutta Marsia pienempi ja sen massa olisi noin 0,1 Maan massaa. Dale Cruikshank, Carl Pilcher ja David Morrison Havaijin yliopistosta arvioivat vuonna 1976, että Pluton täytyy sisältää metaanijäätä, mikä on hyvin heijastavaa. Tämä tarkoitti sitä, että Pluto olikin erittäin kirkas ja sen massa olisi korkeintaan 0,01 Maan massaa.
Pluton koko selvitettiin tarkasti lopulta vuonna 1978, kun amerikkalainen tähtitieteilijä James W. Christy löysi sen kuun Kharonin. Hän määritti Pluton ja Kharonin massat Robert Sutton Harringtonin kanssa kuun kiertorataliikkeen perusteella. He arvioivat Pluton massaksi 1,31×1022 kg, mikä on viidessadasosa Maan massasta tai kuudesosa Kuun massasta eikä riitä alkuunkaan aiheuttamaan kaasujättiläisten ratamuutoksia. Pluton löytäminen Lowellin olettamasta paikasta oli ollut sattuma, ja vaikka Planeetta X olisikin olemassa, se ei ollut Pluto.
Myöhemmät etsinnät
thumb|200px|Voyager 2 Vuoden 1978 jälkeen jotkut tähtitieteilijät jatkoivat edelleen Lowellin Planeetta X:n etsintää. Koska Pluto oli osoittautunut liian pieneksi, heidän mielestään oli oltava olemassa kymmeneskin planeetta.
1980- ja 1990-luvuilla Robert Harrington johti kiertoratapoikkeamien tutkimuksia. Hän laski, että Planeetta X olisi noin kolme kertaa niin kaukana Auringosta kuin Neptunus ja sen kiertorata olisi hyvin eksentrinen ja vahvasti inklinoitunut. Planeetta X -teorian huomattavan vastustajan Brian Marsdenin mielestä oikeat poikkeamat ovat sata kertaa pienempiä kuin Le Verrier oli havainnoinut, joten ne voisivat johtua vain virheellisestä havainnosta.
Vuonna 1972 Joseph Brady Lawrence Livermoren kansallisesta laboratoriosta tutki Halleyn komeetan liikkeen poikkeamia ja arveli, että ne voisivat johtua Neptunuksen takana olevasta, Jupiterin kokoisesta planeetasta. Kuitenkin sekä Marsden ja Planeetta X -teorian kannattaja P. Kenneth Seidelmann hylkäsivät Lawrencen teorian ja esittivät, että Halleyn komeetan poikkeamat johtuisivat vaihtelevista materiaalisuihkuista. Jos planeetta X olisi niin suuri kuin Lawrence väitti, sen vaikutus muihin planeettoihin olisi huomattavampi.
Vaikka tehtävänä ei ollutkaan Planeetta X:n etsintä, IRAS -tähtitornissa löydettiin "tuntematon kohde", joka arvioitiin ensiksi "mahdollisesti Jupiterin kokoiseksi jättiläisplaneetaksi, joka lienee niin lähellä Maata, että voisi olla aurinkokunnan osa." Kuitenkin tarkemmissa tutkimuksissa selvisi, että kyseessä oli monta kohdetta, joista suurin osa oli kaukaisia galakseja eikä yksikään kuulunut aurinkokuntaan.
Planeetta X -teorian kumoaminen
Harrington kuoli tammikuussa 1993 löytämättä Planeetta X:ää. Kuusi kuukautta aiemmin Myles Standish oli tutkinut tietoja, joita Voyager 2 lähetti ohitettuaan Neptunuksen, ja niiden perusteella planeetan massa oli noin 0,5 % – eli suurin piirtein Marsin massan verran – pienempi kuin aiemmin oli arvioitu. Neptunuksen vaikutus Uranuksen kiertorataan laskettiin uudelleen näillä tiedoilla. Tuloksena oli, että Neptunuksen massa riitti poikkeamien selittämiseen, joten Planeetta X -teoria kumoutui. Lisäksi Pioneer 10, Pioneer 11, Voyager 1 tai Voyager 2 eivät olleet löytäneet mitään aiemmin havaitsemattomia kohteita aurinkokunnan ulkopuolella. Nykyään suurin osa tähtitieteilijöistä uskoo, ettei Planeetta X:ää ole.