cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaisaniemen kasvitieteellinen puutarha
Kasvitieteellisen puutarhan vaiheet
Helsingin yliopiston kasvitieteellisen puutarhan juuret ovat Turun akatemian kasvitieteellisessä puutarhassa, jonka professori Elias Tillandz perusti vuonna 1678. Puutarha oli tuolloin vasta pieni kaalitarha, jossa myös viljeltiin lääkeyrttejä. Tillandzin kuoleman jälkeen puutarha jäi hoitamatta kunnes professori Pietari Kalm otti sen kunnostuksen vastuulleen. Puutarha nousi kukoistukseen Kalmin tuotua Pohjois-Amerikasta satoja hyötykasveja. Akatemian siirtyessä Helsinkiin vuonna 1828 puutarhalle varattiin Kaisaniemestä alue, joka oli aiemmin palvellut helsinkiläisten yhteislaitumena. Eläin- ja kasvitieteen professori Carl Reinhold Sahlberg alkoi rakentaa uutta puutarhaa, tukeutuen Turun palolta säästyneeseen laajaan yksityiskokoelmaansa. Suunnittelijaksi tilattiin Pietarin kasvitieteellisen puutarhan ylipuutarhuri Franz Faldermann. Hänen suunnittelemansa puutarha jakautui kahteen osaan, säännöllisiin viljelypalstoihin ja puistomaiseen arboretum-alueeseen. Hän suunnitteli myös kasvihuonerakennukset, joista ensimmäinen valmistui vuonna 1832. Kasvitieteellisen puutarhan ensimmäisenä johtajana ja puuhamiehenä toimi Sahlberg, joka piti kunnianhimoisena tavoitteenaan kerätä sinne kaikki kotimaiset kasvit ja mahdollisimman paljon Suomen olosuhteissa viihtyviä ulkomaisia kasveja.
Engelin piirtämä puinen, yksikerroksinen päärakennus valmistui vuonna 1831 puutarhan keskelle. Sitä korotettiin 1850-luvulla Jean Wiikin suunnitelmaan mukaisesti. Puutalo siirrettiin uuden päärakennuksen tieltä puutarhurien asuintaloksi, jona se edelleen toimii. Wiik suunnitteli puutarhan empiretyylisen leivintuvan sekä aidan suojaamaan puutarhaa lähellä laiduntavilta lehmiltä. Engel taas suunnitteli goottilaistyylisen talli- ja navettarakennuksen, joka on jo purettu.
Kasvitieteellisen puutarhan nykyiset rakennukset ovat arkkitehti Gustaf Nyströmin käsialaa. Faldermannin suunnittelemat alkuperäiset kasvihuoneet korvattiin 1800-luvun lopulla Nyströmin piirtämillä uusilla kasvihuoneilla, jotka olivat puisista edeltäjistään poiketen takorautaiset: vuonna 1889 valmistui suuri trooppinen, lasikattoinen palmuhuone ja vuonna 1896 muut kasvihuoneet. Alkuperäisen puutarhurien talon tilalle valmistui vuonna 1903 niin ikään Nyströmin suunnittelema kasvitieteen instituuttirakennus, johon sijoitettiin kasvitieteen laitos ja kasvimuseo sekä professorin virka-asunto. Kasvimuseo toimii rakennuksessa edelleen. Puutarhurien talo rakennettiin uudelleen alueen länsilaidalle. Lisäksi 1990-luvulla puutarhan pohjoisreunaan Kaisaniemenranta-kadun varteen siirrettiin 1800-luvun puurakennuksia muualta Helsingistä: kaksi Uudenmaankadulta ja yksi Punavuorenkadulta.
Jatkosodassa puutarhaan osui kolme pommia ja kasvihuoneet rikkoutuivat. Seurauksena yhtä seetriä ja parananjättilumpeen siemeniä lukuun ottamatta kaikki kasvihuoneiden yli 1 500 kasvitaksonia kuolivat pakkaseen. Lumpeen siemenet säilyivät hengissä lummealtaan pohjalla, ja nykyinen jättilumme on niiden jälkeläinen.
Kasvihuoneet restauroitiin ja ajanmukaistettiin 1950-luvulla. Uusi peruskorjaus tehtiin vuosina 1996–1998. Kaisaniemen puutarha ja kasvihuoneet pysyvät jatkossakin näyttely- ja tutkimuskäytössä.
Janne Salli
Janne Mikael Salli (s. 14. joulukuuta 1977 Seinäjoki) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Jalkapalloura
Salli edusti viimeksi Kakkosessa pelannutta Ilvestä puolustajana sekä apuvalmentajana. Hän siirtyi Ilvekseen kaudeksi 2008 edustettuaan sitä ennen mm. Valkeakosken Hakaa, TP-Seinäjokea, Barnsleyta ja Tampereen Pallo-Veikkoja. Hän pelasi Veikkausliigassa 150 ottelua ja teki kymmenen maalia. Salli voitti Suomen mestaruuden neljästi ja Suomen Cupin kerran Hakan riveissä. Kaudella 1998 hän oli 22-vuotiaana nuorin mestarijoukkueen kapteenina toiminut pelaaja. Salli on toiminut myös Canal+ -kanavan jalkapalloasiantuntijana.
Jalkapallouran jälkeen
Salli valmistui Tampereen yliopistosta kauppatieteiden maisteriksi vuonna 2007. Kauteen 2005 ammattilaisjalkapalloilijan uransa lopettanut Salli työskenteli PricewaterhouseCoopersilla tilintarkastustehtävissä vuosina 2006–2014. Vuonna 2011 hänet hyväksyttiin KHT-tilintarkastajaksi. Vuodesta 2014 lähtien Salli on työskennellyt johtavissa taloushallinnon tehtävissä Stora Ensolla.
Śremin piirikunta
Śremin piirikunta on yksi Ison-Puolan voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 61 425. Piirikuntaan kuuluvat neljä kuntaa ovat Brodnica, Dolsk, Książ Wielkopolski ja Śrem. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Śremin piirikunnassa arvioitiin olevan 61 425 asukasta, joista 50,9 prosenttia naispuolisia ja 49,1 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 60 365 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 57 154 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioidaan vuoden 2019 lopussa muodostaneen 20,4 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 60,4 prosenttia ja eläkeikäisten 19,2 prosenttia väestön keski-iän ollessa 39,8 vuotta. Elävänä syntyneiden määräksi arvioitiin 662 lasta.
Särkänsalmen silta
Särkänsalmen silta on Naantalissa seututiellä 189 (Rymättyläntie) sijaitseva noin 240 metriä pitkä silta. Silta yhdistää toisiinsa Luonnonmaan ja Särkän saareen, josta kulkee pengertie Rymättylän ja Merimaskun pääsaaren Otavaan. Ennen vuoden 2009 kuntaliitoksia silta oli Naantalin ja Merimaskun rajalla.
Sillan alittavan vesiväylän syvyys on 5 metriä, ja sillan suurin sallittu alikulkukorkeus 16,5 metriä. Sillan alitse olisi kuitenkin mahdollista ajaa 17,0-metrisellä veneellä.
Miravan
thumb|Joseph Wrightin teos Miravan vuodelta 1772 [[Derbyn kaupunginmuseossa.]] Miravan on Joseph Wrightin maalaus vuodelta 1772. Sen koko nimi on Miravan murtaa esi-isiensä haudan auki. Wright ei jättänyt muistiinpanoja siitä, mihin taulun aihe perustuu, mutta se on liitetty samaan aikaan ilmestyneeseen persialaisten satujen kokoelmaan. Siinä kerrotaan nuoresta aatelismiehestä nimeltä Miravan, joka huomaa esi-isiensä hautakammion kyljessä laatan, jossa kerrotaan kammion sisältävän ”...suuremman aarteen kuin mitä Kroisoksella milloinkaan oli”. Mies murtautuu kammioon, mutta löytää vain luita ja tomua – ja uuden kaiverruksen, jossa varoitellaan tavoittelemasta maallisia voittoja kuten kultaa.
Maalauksen tyyliä on kuvattu tyyliltään uusgotiikaksi yhdessä luurankoa tutkivaa Demokritosta esittävän työn Filosofi lampun valossa kanssa. Dramaattista vaikutelmaa lisäävät pirstaleina oleva ovi ja sisään tulviva kuunvalo. Tämän öljyvärimaalauksen koko on 127×101,6 cm ja se sijaitsee nykyisin Derbyn kaupunginmuseossa.
Särkänsalmen silta
Historia
1800-luvulla ja 1900-luvun alussa kulkeminen Otavan ja Luonnonmaan välillä tapahtui Särkänsalmessa Järvensuun Rantalan kestikievarin kohdalta, nykyisestä sillasta kilometri lounaaseen. Kulkeminen tapahtui soutuveneillä ja pienillä lautoilla. Vuosina 1932–1934 rakennettiin uusi tie Naantalista Merimaskun kautta Rymättylään. Uuden tien myötä Särkänsalmeen saatiin moottorilossi vuonna 1935, jolloin lossilinja siirtyi pohjoisemmaksi, paikalle joka on 250 metriä nykyisestä sillasta etelään. Moottorilossin myötä linja-autoliikenne vilkastui. Lossiliikenteen loppuvaiheessa liikenteessä olivat alukset Särkänsalmi I ja Särkänsalmi II, isoin kantavuudeltaan 90 tonnia.
Karl August Weikkolin
Karl August Weikkolin (7. huhtikuuta 1842 Rautjärvi – 4. elokuuta 1894 Uukwambi, Saksan Lounais-Afrikka) oli suomalainen lähetyssaarnaaja, joka työskenteli kolmen työkauden ajan 1870–1891 Suomen Lähetysseuran työntekijänä Saksan Lounais-Afrikan Ambomaalla. Hän oli yksi ensimmäisistä suomalaisista lähetyssaarnaajista, jotka saapuivat Omandongolle Hereromaan Otjimbingwesta Omarurun kautta 9. heinäkuuta 1870. He tulivat Ambomaalle englantilaisen elefantinmetsästäjän Frederick Greenin opastamana. Omandongo kuului tuolloin Ondongan kuninkaan Shikongon valtakuntaan. Hänen kasvattityttärensä oli Rosa Lemberg.
Royal Australian Air Force Memorial
thumb|300px|Royal Australian Air Force Memorial
Särkänsalmen silta
Historia
Virallisesti silta avattiin 14. heinäkuuta 1970, jolloin sen vihki käyttöön tasavallan presidentti Urho Kekkonen. Silta maksoi 50 miljoonaa markkaa vuoden 2000 rahassa. Silta yhdisti entiset Merimaskun ja Rymättylän kunnat kiinteällä tieyhteydellä mantereeseen. Uuden sillan myötä sen lähettyville Merimaskuun rakennettiin Hellemäen, Muntterinmäen ja Tärkkisen asuntoalueet.
Royal Australian Air Force Memorial
Royal Australian Air Force Memorial on muistomerkki Australian kuninkaallisissa ilmavoimissa palvelleille. Muistomerkki sijaitsee ANZAC Paradessa Canberrassa Australiassa. Muistomerkki tilattiin RAAF:n 31. maaliskuuta 1921 tapahtuneen perustamisen 50-vuotisjuhlan kunniaksi. Muistomerkin tekivät Robert Boynes ja Inge King. Muistomerkin paljasti Prinssi Philip, Edinburghin herttua 15. maaliskuuta 1973. Kolme mustaa kirjoituksilla varustettua graniittipaatta lisättiin muistomerkkiin vuonna 2002.
Särkänsalmen silta
Historia
Vuonna 2020 sillan sivuun lisättiin levike kävely- ja pyöräily-yhteyttä varten.
Läppäsiltahanke
Särkänsalmeen tarkasteltiin 2000-luvun alussa kauko-ohjauksella avattavaa läppäsiltaa, jossa olisi 12-metrinen vapaa-aukko ja 15-metrinen poisvedettävä palasilta; aukon leveydeksi tulisi siis 27 metriä. Läppäsilta sijaitsisi muutama sata metriä sillasta länteen, nykyisellä pengertiellä. Pengertä jouduttaisiin kaivamaan noin 10 000 kuutiometriä, josta noin kolmannes käytettäisiin läppäsillan tukipenkereiden korotukseen. Uuden väylän pituudeksi tulisi noin 1,7 kilometriä ja kulkusyvyydeksi 3,2 metriä.
Läppäsillan myötä Naantalin vanhaankaupunkiin pääsisivät myös suuret, yli 16,5 metriä korkeat purjealukset ja Naantalin Kylpylään hotellilaivat.
Tiepiirin teettämän selvityksen mukaan työmatka-aika pitenisi läppäsillan avauksen takia enimmillään noin 10 minuuttia. Silta avattaisiin kuitenkin vain kolme kertaa päivässä ja välttäen tieliikenteen ruuhka-aikoja.
Vuonna 2018 Varsinais-Suomen liitto päivitti suunnitelmia osana maakuntakaavan selvityksiä. Tuolloin aiemmat selvitykset läppäsillasta todettiin osittain vanhentuneiksi. Poisvedettävään palasiltaan perustuvan ratkaisun sijaan tarkasteltiin läppäsiltaa, joka sijoittuisi Särkän saaren länsipuolelle. Aiemmin tarkasteltuun ratkaisuun verrattuna hotellilaivojen kulku ei niiden leveyden vuoksi olisi mahdollista suunnitellun läppäsillan kautta.
Daniel Brodin
Daniel Brodin (s. 9. helmikuuta 1990 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskan-joukkue Djurgårdens IF:ssä. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Jatkoaika.com -verkkolehti on luonnehtinut Brodinia on pelityyliltään voimahyökkääjäksi, joka viihtyy myös maalinedustatilanteissa. Hän laukoo oikealta.
XIII Voltum Lunae
XIII Voltum Lunae on puolalaisen death/black metal -yhtye Asgaardin neljäs studioalbumi, joka on julkaistu vuonna 2002.
Daniel Brodin
Seuraura
Brodin on Hanvikens SK:n kasvatti. Hän siirtyi jo juniorina Almtuna IS:ään, jossa Brodin pelasi J18-junioriksi asti kevääseen 2007. Hän siirtyi sen jälkeen Djurgårdeniin, jossa Brodin voitti J18 Allsvenskanin mestaruuden keväällä 2008.
Karl August Weikkolin
Ensimmäinen työkausi 1870–78
Jo neljä päivää Ambomaalle saapumisesta, 13.7., Weikkolin yhdessä Martti Rautasen, Pietari Kurvisen ja Antti Piiraisen kanssa matkusti Greenin opastuksella Uukwambin kuninkaan Nayuman luo. Tämä oli ”oikein ryyppyyn mieltyneen talonpojan näköinen, vieläpä lenkosäärinen, hajanaisilla housuilla, jotka tavallisesti ovat hyvin lonkille laskeutuneet”. Kuningas kestitsi vieraita ja luovutti heille paikan tulevaa lähetysasemaa varten. Tämän Elimin aseman rakensivat Kurvinen, Weikkolin ja Piirainen, sillä Rautanen siirtyi saman tien lännemmäksi, Ongadjeraan.
Särkänsalmen silta
Läppäsiltahanke
thumb|centre|500px|Särkänsalmen silta vuonna 2009 kuvattuna Särkän saaresta.
Karl August Weikkolin
Ensimmäinen työkausi 1870–78
Naayuma oli aluksi suosiollinen lähetyssaarnaajille. Hän lopetti sodankäynnin Ondongan kanssa, luopui aiemmin harrastamastaan orjakaupasta, ja alkoi jopa opetella lukemisen alkeita hereronkielisestä aapisesta.
Hieman myöhemmin Naayuman asenne kuitenkin muuttui, eikä Elimissä voitu tehdä työtä ennen kuin vasta 1892, joka yritys sekin jäi hyvin lyhyeksi.
Daniel Brodin
Seuraura
Toukokuussa 2012 Brodin teki yksivuotisen sopimuksen SM-liigajoukkue Porin Ässien kanssa. Hän pelasi kautensa lähinnä joukkueen kolmosketjussa, mutta osoittautui varsinkin kevätkaudella hyväksi hankinnaksi. Brodin oli kevään 2013 pudotuspeleissä kuudella osumallaan Ässien paras maalintekijä Eero Elon kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden.
Karl August Weikkolin
Ensimmäinen työkausi 1870–78
Marraskuussa 1871 Weikkolin, Rautanen ja Karl Leonhard Tolonen tekivät matkan englantilaisen metsästäjä J. Gunningin kanssa Uukwaluudhiin, mutta siellä väestö vaikutti epäluuloiselta, joten sinne ei voitu rakentaa lähetysasemaa.
Force India VJM06
Force India VJM06 oli intialaisen Formula 1 -talli Force Indian käyttämä auto kaudella 2013. Autolla kilpailivat brittiläinen Paul di Resta ja saksalainen Adrian Sutil. Tallin testikuljettajana toimi James Calado, joka ajoi viidessä perjantain ensimmäisissä harjoituksissa.
Daniel Brodin
Seuraura
Brodin palasi kaudeksi 2013–2014 kotimaahansa ja siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Brynäs IF:n riveihin. Kaudeksi 2015–2016 hän palasi kolmivuotisella sopimuksella Djurgårdeniin. Brodin oli pudotuspeleissä kolmella osumallaan joukkueen paras maalintekijä kolmen muun pelaajan kanssa. Kaudella 2016–2017 hän oli Djurgårdenin toiseksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 11+10=21.
Karl August Weikkolin
Ensimmäinen työkausi 1870–78
Vuoden 1872 alkupuolella Weikkolin siirtyi Ongadjeraan, kun Rautanen lähti sieltä Hereromaalle Otjimbingween, jossa tämä vihittiin avioliittoon Frieda Kleinschmidtin kanssa.
Daniel Brodin
Seuraura
Kaudella 2017–2018 Brodin pelasi SHL:n runkosarjassa vain kahdeksan ottelua, sillä hän oli huhtikuussa 2017 Latviaa vastaan pelatussa maaottelussa saadun polvivamman vuoksi sivussa aina helmikuuhun 2018 asti. Huhtikuussa 2018 Brodin teki Djurgårdenin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2018–2019 hän teki SHL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 19+16=35, joilla Brodin jakoi Djurgårdenin sisäisen pistepörssin toisen sijan Emil Bemströmin kanssa edellään vain Jakob Lilja. Hän voitti kauden päätteeksi SHL-hopeaa.
Karl August Weikkolin
Ensimmäinen työkausi 1870–78
Kun suomalaisten oli pakko lähteä Ongadjerasta ja Uukwambista, jäi jäljelle vain työmaa Ondongassa. Weikkolin rakensi sinne Ondjumban aseman 4 km Olukondasta etelään. Paikka oli kylläkin liian lähellä Olukondaa, mutta kun kuningas Shikongo oli sen suomalaisille osoittanut, katsottiin parhaaksi rakentaa sinne kuitenkin.
Daniel Brodin
Seuraura
Brodin siirtyi kaudeksi 2019–2020 vuoden mittaisella sopimuksella Sveitsin National Leaguen Fribourg-Gottéroniin.
Karl August Weikkolin
Ensimmäinen työkausi 1870–78
Ambomaalla laaditun oshindongankielisen virsikirjan laatimiseen K. A. Weikkolin osallistui jossain määrin.
Vuosina 1878–80 Weikkolin palasi Suomeen. Tällöin SLS:n johtokunta linjasi, että mikäli Uukwambissa olisi mahdollista aloittaa työ uudelleen eikä se tulisi maksamaan liikaa, veljeinkokous voisi tehdä siitä päätöksen.
Daniel Brodin
Maajoukkueura
Ruotsin A-maajoukkueessa Brodin on pelannut yhteensä 37 ottelua tehopistein 2+4=6. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä 14. marraskuuta 2010 Karjala-turnauksen päätösottelussa Helsingin Hartwall Areenalla turnauksen isäntäjoukkue Suomea vastaan. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa Brodin teki 18. joulukuuta 2010 Channel One Cupissa Moskovan Megasport-urheilupalatsissa Suomea vastaan.
Karl August Weikkolin
Ensimmäinen työkausi 1870–78
Suomessa ollessaan Weikkolin avioitui Ida Sofia Ingmanin (s. 1840) kanssa. Heidän matkustaessaan Afrikkaan mukaan tuli myös Amalia Ingman o.s. Starck, joka oli kihlautunut aiemmin Ambomaalle tulleen Gustaf Mauritz Skoglundin kanssa, sekä Kurvisten kasvattityttö Eva Maria Nanguroshi.
Toinen työkausi 1880–87
Ida Weikkolin osoittautui innokkaaksi ja tarmokkaaksi työntekijäksi, mutta hän oli puheissaan kärkevä. Hän perusti Ambomaalle lastenkodin, ja kun sinne alkoi tulla kotimaasta lahjoituksia ja vaatelähetyksiä, muut lähetyssaarnaajat tulivat epäluuloisiksi rva Weikkolinia kohtaan. SLS:n johtokunta asettui Ida Weikkolinin puolelle ja antoi ankarat nuhteet muille. Kentällä oli siis jännitteitä, ja niitä syntyi lisää lähetyssaarnaajien ja johtokunnan välille.
Rva Weikkolinin kasvattitytöistä kastettiin kaksi Omarurussa n. 1881. Toisen kastoi K. A. Weikkolin, toisen taas B. B. Björklund. Tämä tapahtui vuotta ennen kuin Ambomaalla oli voitu kastaa ketään. Ambomaalla tämä tieto Hereromaalla tapahtuneista kasteista sai myös ondongalaiset pyytämään kasteita. Niinpä loppiaisena 1883 Omulongan asemalla kastettiin kuusi nuorta miestä, ja 26. maaliskuuta 1883, toisena pääsiäispäivänä, kastoi Weikkolin Omandongolla vielä kolme nuorta miestä lisää.
Vuonna 1888 suomalaisten oli pakko jättää Omandongon ja Omulongan asemat itäisessä Ondongassa. Nähtävästi Weikkolinit olivat tuohon saakka asuneet Omandongolla.
Syy näiden asemien hylkäämiseen oli Ondongan perintöruhtinaan Nehalen omavaltainen käytös. Tämän miehet murhasivat erään William Jordan –nimisen eteläafrikkalaisen kauppiaan miltei lähetysaseman pihapiirissä. Nehalen miehet yrittivät myös “ostaa” suomalaisilta ilman korvausta härkävaunun, ja suomalaiset pakenivat Olukondaan kuninkaan Kambonden suojiin.
Vuonna 1887 Weikkolinit lähtivät Suomeen Ida Weikkolinin heikon terveyden vuoksi. He aikoivat nyt jäädä pysyvästi kotimaahan.
Kolmas työkausi 1890–91
Weikkolinit matkustivat Ambomaalle Kapkaupungin ja Walvis Bayn kautta. He olivat saaneet ohjeet matkustaa suoraan Uukwambiin, ei Ondongan kautta, jotteivät joutuisi siellä Ondongan kuninkaan ryöstettäviksi.
Weikkolin jätti vaimonsa Omaruruun Hereromaalle ja matkusti Uukwambiin valmistelemaan lähetysaseman rakennustöitä. Tilanne siellä vaikutti lupaavalta, kun kuningas Negumbo oli luopunut orjakaupasta ja lupasi jättää paloviinankin.
Tammikuussa 1891 Weikkolin matkusti Omaruruun hakemaan vaimoaan. Matkalla Ekuma-virralla alkoivat vaikeudet. Vettä oli virrassa enemmän kuin miesmuistiin, ja Weikkolin sairastui malariaan. Lääkelaatikonsakin hän oli jättänyt Uukwambiin. Se onnistuttiin sitten saamaan potilaan luo, mutta tämä kuoli 7.5., kun oli ehditty Uukwambin ensimmäisten talojen luo, noin kahdeksan kilometrin päähän suunnitellulta lähetysasemalta.
Nyt seurasi ongelmia, sillä Negumbo ei suostunut siihen, että Weikkolin olisi haudattu hänen kuningaskuntansa alueelle, ja saman kiellon asetti Ondongan kuningas Kambonde. Ruumis oli haudattava näiden valtakuntien väliselle alueelle metsään. Frans Hannula toimitti ruumiinsiunauksen. Ida Weikkolin siirtyi Ondongaan ja lähti sitten heinäkuussa paluumatkalle kohti Suomea.
Kuningas Negumbo oli tiedon kuolemasta saatuaan suorastaan itkenyt ja kysellyt: ”Ystäväni kuoli! Mikä hänet söi? Kuka hänet noitui?”
Huomionosoitus
Namibian postilaitos julkaisi 1995 suomalaisen lähetystyön 125-vuotismuistona neljän postimerkin sarjan Suomen Lähetysseuran lähetystyöntekijöistä, joista yksi esittää Karl August Weikkolinia. Muut postimerkin saaneet suomalaiset olivat Martti Rautanen, Albin Savola ja Selma Rainio.
Pienet sydämet (näytelmä)
Pienet sydämet on oululaisen  Paavo Sarkkaman laulunäytelmä, joka esitettiin ensimmäisen kerran Oulun kansakoululaitoksen 75-vuotisjuhlassa keväällä 1949.
Näytelmän laatiminen
Noin tunnin mittaisen kolmiosaisen Pienet sydämet -laulunäytelmän, tai pienoisoopperan, laati opettaja Paavo Sarkkama yhtenä Oulun kansakoulun 75-vuotisjuhliin 28. toukokuuta 1949 suunnitelluista esityksistä. Runomittainen käsikirjoitus, sävellystyö ja ohjaus olivat Sarkkaman käsialaa, opettaja Jukka Hapuoja sovitti sävellyksen orkesterille ja Helvi Lehto harjoitutti näytelmän tanssit. Puvut suunnitteli Elina Nikka ja lavasteet kantaesitykseen Kaarlo Nenonen. Näytelmän aiheena oli satu elämän puhkeamisesta ja prinsessan syntymän herättämä riemu. Näytelmässä esiintyviä koululaisia, pääosin alle kymmenvuotiaita, oli noin sata.
Alkuperäiset esitykset
Näytelmän julkinen kantaesitys pidettiin Oulun kaupungintalon juhlasalissa kansakoulujuhlan yhteydessä. Tätä seurasi 34 esitystä, joista viisi oli Kansallisteatterissa. Kahden vuoden mittaisen esitysjakson viimeisin oli juuri siellä, 29. toukokuuta vuonna 1951. Kansallisteatterin esityksissä lavastusta täydensi Rolf Stegars.
Pilkkaminivetti
Pilkkaminivetti (Pericrocotus flammeus) on Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa sekä Kiinassa tavattava käpinkäisiin kuuluva varpuslintu.
Pienet sydämet (näytelmä)
Alkuperäiset esitykset
Oulun kaupungin historian (osa 6) mukaan näytelmästä oli tarkoitus tehdä vuonna 1952 värielokuva, ja kun suunnitelma ei toteutunut, Paavo Sarkkama pahoitti mielensä ja lopetti näytelmän esittämisen.
Pilkkaminivetti
Koko ja ulkonäkö
thumb|left|250px|Naaras Kooltaan pilkkaminivetti on noin 21 cm. Aikuisen koiraan pää, kurkku, yläselkä ja pyrstö ovat mustat, lukuun ottamatta uloimpia pyrstösulkia, jotka ovat punaiset. Pitkähköt siivet ovat mustat ja niissä on kaksi punaista raitaa. Vatsan väri vaihtelee punaoranssista helakanpunaiseen. Naaras on vihertävän harmaa selästään. Otsa, vatsa ja kaksi siipijuovaa ovat väriltään keltaiset. Nuoret linnut muistuttavat väritykseltään naarasta.
Pienet sydämet (näytelmä)
Uusintaesitykset
Näytelmän uusintaesitys tapahtui täsmälleen viisikymmentä vuotta kantaesityksen jälkeen, 28. toukokuuta vuonna 1999 Oulun kaupunginteatterissa Paavo Sarkkama –säätiön järjestämänä. Esityksen taiteellinen johtaja oli Pirkko Stjerna, ohjaaja Tarja Ukkola, koregrafi Sari Lievonen ja kapellimestari Markku Jounela. Puvut oli suunnitellut Pirjo Valinen ja lavastuksen Sakari Murtola. Esityksessä oli yhteensä 118 ala-asteen oppilasta, suureksi osaksi musiikkiluokkalaisia, samoin kuin heidän ohjaajansa ja kahdeksantoista orkesterin jäsentä Madetojan musiikkilukiosta.
Pilkkaminivetti
Levinneisyys ja elinympäristö
Pilkkaminivettiä tavataan osassa Intian niemimaata, Malaijien saaristossa sekä Kiinan kaakkoisosissa. Pilkkaminivetit elävät avoimissa trooppisissa metsissä, mutta niitä voi tavata myös puistoissa ja puutarhoissa.
Pienet sydämet (näytelmä)
Uusintaesitykset
3.lokakuuta 1999 näytelmä esitettiin uudelleen myös Kansallisteatterissa Helsingissä.
Pilkkaminivetti
Lisääntyminen ja ravinto
Pilkkaminivetin pesintäkausi kestää huhtikuusta heinäkuuhun, tosin aika vaihtelee hieman alueittain. Pesän se rakentaa puuhun pienistä oksanpätkistä, jotka se kiinnittää toisiinsa hämähäkinseitin avulla. Naaraspilkkaminivetti munii kahdesta neljään vaaleanvihreää pilkullista munaa. Vain naaras hautoo munia, mutta poikasten ruokkimisesta vastaa myös koiras.
Pienet sydämet (näytelmä)
Ensimmäinen osa
Ensimmäinen osa kertoo kevään ihmeestä eli miten kukat, perhoset, hyttyset, linnut ja muurahaiset heräävät kevääseen. Lapset laulavat ja heittelevät ilmaan kukkia, mutta yksi ampuu vahingossa jousella pikkulintua, joka vahingoittuu. Luonnon valtaa suru, mustat joutsenet uivat lammella ja kaislat soittavat surua: "Soita, soita huiluni, tule joutsen luokseni, on noussut metsälammen jo kaisla. Nyt kuuntele ääntä sen, jos sydän on murheinen! Oi, kuinka kiehtoen soipi laulu keväinen."
Pilkkaminivetti
Lisääntyminen ja ravinto
Ravintonaan pilkkaminivetit käyttävät hyönteisiä ja hämähäkkejä. Laji pelottaa hyönteiset lehdiltä lentoon heiluttamalla voimakkaasti siipiään ja nappaa ne ilmasta. Laji voi myös etsiä ravintoa puiden lehvästön seasta.
Pienet sydämet (näytelmä)
Toinen osa
Luonnon herääminen jatkuu toisessa osassa. Aamuaurinko hellii perhosta ja valkovuokkoa, satulinnassa syntyy Nukkeprinsessa. Hän saa haltijattarelta onnenkruunun ja satuprinssi tervehtii häntä: "Pikku Nukkeprinsessain, kullannuppu omenain, minä sulle, kaivatulle, poimin ruusut tarhastain. Ja kerranpa onnen tiellä sä kuljet kanssani, kun ruusut kukkii siellä, sun noutaa ratsuni."
Kolmas osa
Kolmas osa kertoo ajasta, kun Satuprinsessa on viisivuotias. Siipirikoksi ammuttu lintu nukkuu häkissä linnan pihalla ja sen terve lajitoveri näkee unen: prinsessan rukous täyttyy ja siipirikko tervehtyy. Lintu ja kaikki muut sen kanssa iloitsevat, pikkuprinsessan syntymäpäivänä tapahtuu ihme: "Nyt on ruusujen runsahin aika, tarhat tuoksuja tulvillaan. Päivä paistaa, tuo taivahan taika, saa mun sydämeni laulamaan."
V-moottori
pienoiskuva|V-moottoriV-moottori on polttomoottori, jossa sylinterit ovat rinnakkain kahdessa rivissä muodostaen V-asetelman. Rakenteessa on kaksi sylinteririviä, yksi tai kaksi nokka-akselia riviä kohden sekä yksi kampiakseli. Autoissa, työkoneissa ja panssarivaunuissa käytettyjen V-moottoreiden sylinteriluku on yleisimmin neljästä kahdeksaan, joskus kymmenen tai kaksitoista. Laiva- ja voimalaitosmoottoreissa sylintereitä voi olla jopa 24.
Joissain moottoreissa käytetyssä kaksoiskiertokankirakenteessa V-moottorin vastakkaiset kiertokanget on laakeroitu kampiakseliin yhteisestä laakerista.
Historia
Ensimmäinen V8-moottori rakennettiin vuonna 1903, aiemminkin oli ollut jo V2-moottoreita. Yksi ensimmäisistä V6-moottoreita oli vuoden 1898 ranskalaisessa Mors -autossa, joka osallistui Grand Prix -kisaan. V4-moottoria käytettiin ensimmäisen kerran samana vuonna Morsin 60 hevosvoiman versiossa. V16-moottoria käytettiin ensimmäisen kerran Antoinette VII -lentokoneessa vuonna 1910. Ensimmäinen V16-moottoria käyttänyt auto oli Cadillac Series 452 vuodelta 1930.
Ensimmäinen sarjatuotettu V12-moottori oli Packard Twin Six vuonna 1915.
V10
V10-moottoria on käytetty mm. Audi R8:ssa ja Lamborghini Huracánissa. Maailman ensimmäinen ja ainoa koskaan valmistettu V10-perämoottori on Mercury Verado 350/400 V10.
Peitsipyrstökottarainen
Peitsipyrstökottarainen (Lamprotornis mevesii) on kottaraisten heimoon kuuluva afrikkalainen varpuslintu.
Levinneisyys
Peitsipyrstökottaraista tavataan laajalla alueella Angolassa, Botswanassa, Malawissa, Mosambikissa, Namibiassa, Etelä-Afrikassa, Sambiassa ja Zimbabwessa. Lajin on raportoitu olevan paikallisesti yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sokrates-kahvila
Sokrates-kahvila on kokoontuminen, jossa pohditaan ideoita sokraattisella metodilla. Kokoontuminen on saanut ideansa freelance-kirjailijan Christopher Phillipsin kirjasta, joka on suomennettu vuonna 2007. Arvion mukaan tällä hetkellä ympäri maailmaa on satoja vapaaehtoisten pitämiä Sokrates-kahviloita. Suomessa niitä on järjestetty ainakin Helsingissä ja Oulussa.
Filosofian professori Janet Sisson on kyseenalaistanut voiko metodia historiallisesti kutsua sokraattiseksi, sillä Sokrates pyrki metodilla totuuden etsimiseen eikä henkilökohtaiseen kasvuun.
Kalvolan vaakuna
thumb|150px|Kalvolan vaakuna (1952–2008) Kalvolan vaakuna oli Kalvolan kunnan tunnus. Aihe viittaa hirrenveistoon sekä vanhaan Orjanhirren kylään. Kirves on myös pitäjän keskiaikaisen suojeluspyhimyksen Pyhän Olavin tunnus.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä alainen hirsi ja sen yläpuolella kaksi piilukirvestä ristikkäin, kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Kalvolan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 29. syyskuuta 1952. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 12. joulukuuta samana vuonna.
Sinipääara
Sinipääara (Primolius couloni), myös Propyrrhura couloni, on eteläamerikkalainen papukaija. Sen elinympäristö käsittää Koillis-Bolivian, Itä-Perun ja Brasilian länsiosia. Lajin holotyypin kuvaili Philip Lutley Sclater Perusta 1876.
Raitapyrstökottarainen
Raitapyrstökottarainen (Lamprotornis australis) on kottaraisten heimoon kuuluva afrikkalainen varpuslintu.
Levinneisyys
Raitapyrstökottaraista tavataan hyvin laajalla alueella Angolassa, Botswanassa, Mosambikissa, Namibiassa, Etelä-Afrikassa, Swazimaassa ja Sambiassa. Lajin on kuvattu olevan paikallisesti yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
EyeMDX-tasy
EyeMDX-tasy on puolalaisen black/death metal -yhtye Asgaardin viides studioalbumi, joka on julkaistu vuonna 2004.
Leena Virtanen
Leena Virtanen on suomalainen taiteen lisensiaatti, käsikirjoittaja ja dramaturgi. Hän on käsikirjoittanut muun muassa Pekka Karjalaisen ohjaaman elokuvan Vähän kunnioitusta (2010) ja syksyllä 2016 ensi-iltansa saaneen elokuvan Tulen morsian yhdessä sen ohjaajan Saara Cantellin kanssa. Jälkimmäinen elokuva kertoo noitavainoista Ahvenanmaalla 1600-luvulla. Virtanen on kirjoittanut aiheesta myös tietokirjan Noitanaisen älä anna elää – tosikertomus noitavainosta Suomessa 1666–1671 (WSOY, 2013).
Charlie Simpson
Charles Robert Simpson (s. 7. kesäkuuta 1985 Woodbridge, Suffolk, Englanti, Iso-Britannia) on englantilainen muusikko. Hän soittaa kitaraa, pianoa, rumpuja, bassoa ja laulaa.
Simpson oli pop-musiikkia soittavan Busted-yhtyeen jäsen. Nykyisin Simpson laulaa ja soittaa kitaraa Fightstar-yhtyeessä.
Simpsonilla on kaksi vanhempaa veljeä, Will ja Edd, jotka ovat myös muusikoita. Heidän sukunsa on musikaalinen, ja siihen kuului muun muassa Sir William Sterndale Bennett.
Epitrakiili
Epitrakiili kuvaa pappeuden siunattua taakkaa ja Jumalan armoa, jota vihitylle vaatteen kantajalle on runsaasti vuodatettu pappisvihkimyksen yhteydessä. Epitrakiili on toimittavan papin tärkein apuväline: ilman sitä ei voi toimittaa mitään, vain ruokarukoukset tai eri tilaisuuksien alkurukoukset voi lausua ilmankin.
Kun pappi pukee epitrakiilia, hän lausuu rukouksen: "Kiitetty olkoon Jumalamme, joka vuodattaa armonsa pappeihin, niin kuin kalliin öljyn, joka vuotaa partaan, Aaronin partaan, joka vuotaa hänen viittansa liepeille."
Epitrakiili on ommeltu yhteen kahdesta kangaskaistaleesta, jotka yhdistetään toisiinsa keskeisiin mysteerioihin (sakramentteihin) viittaavilla seitsemällä napilla. Epitrakiilissa on kuvattu kuusi ristiä edessä ja yksi takana niskaosassa. Pappi pitää epitrakiilia ikään kuin esiliinaa edessään.
Epitrakiililla peitetään synninpäästön yhteydessä polvistuneen katujan pää päästösanoja lausuttaessa, samoin pappi yhdistää epitrakiilia käyttäen vihkitoimituksen aikana morsiamen ja sulhasen kädet ennen kuin taluttaa heidät kolmesti ristin ja evankeliumikirjan ympäri.
Ortodoksisen diakonin vastaava tunnus on orari ja piispan omofori.
Läntisissä kirkoissa epitrakiilia vastaa papin ja piispan tunnuksena stola.
Kämmekkäkasvit
Nykyisten orkideoiden esi-isät olivat olemassa maapallolla jo noin 80 miljoonaa vuotta sitten myöhäisellä liitukaudella.
Nimi
Nimitys "orkidea" tulee kreikan kielen kiveksiä merkitsevästä sanasta ορχις, orkhis. Nimi viittaa eräiden orkideoiden parillisiin juurimukuloihin, jotka muistuttavat kiveksiä. Ensimmäisen kerran nimeä käytti Aristoteleen oppilas Theofrastos kirjassaan De historia plantarum ("Kasvien historiasta") eräistä Kreikassa kasvavista juurimukulallisista kämmeköistä. Ruotsalainen luonnontutkija Carl von Linné käytti Orchis-sukunimestä johdettua heimonimeä Orchidaceae ensimmäisen kerran vuonna 1735 ilmestyneessä teoksessa Genera Plantarum ("Kasvien suvut").
Suomenkielinen nimi "kämmekkä" tulee kämmekkäkasvien, etenkin maariankämmekän liuskaisten juurimukuloiden kahta kämmentä muistuttavasta muodosta.
Erityispiirteet
Monet kämmekkäkasvit (orkideat) ovat CAM-kasveja, joten ne menestyvät myös kuivassa, kuumassa ympäristössä.
Ainoa ominaisuus, joka on yhteinen kaikille kämmekkäkasveille, muttei yhdellekään muulle kasviheimolle, on niin kutsutun protokormin esiintyminen. Protokormi on kasvin olotila siemenen itäessä, jolloin kasvi on vain hyvin heikosti erilaistuneista soluista muodostunut, yleensä pyöreä muodostelma.
Koska protokormin havaitseminen on monesti vaikeaa tai mahdotonta, myös seuraavat piirteet käyvät usein heimon tunnistukseen:
Pettävä varjo
Pettävä varjo, myös nimellä Nick ja pettävä varjo (The Thin Man) on W. S. Van Dyken ohjaama yhdysvaltalainen rikoskomedia vuodelta 1934. Sen pääosissa ovat William Powell ja Myrna Loy heidän toisessa yhteisessä elokuvassaan. Sivuosissa ovat muun muassa Maureen O'Sullivan ja Cesar Romero.
Kämmekkäkasvit
Levinneisyys ja elinympäristö
Suurin osa kämmekkäkasveista on epifyyttejä, jotka kasvavat tropiikin ja subtropiikin kosteilla seuduilla muiden kasvien, kuten puiden, kaktusten ja puusaniaisten varsilla. Ne eivät kuitenkaan ole loisia. Kaikki eurooppalaiset lajit ja suurin osa Australian, Pohjois-Amerikan, Etelä-Afrikan sekä joidenkin Aasian alueiden kämmeköistä ovat maakasveja, jotka saavat ravinteensa maaperästä. Muutamat ovat kivillä kasvavia litofyyttejä, jotkut taas "mykoheterotrofeja" (englanniksi mycoheterotroph), joilla ei ole riittävästi lehtivihreää tehokkaaseen yhteyttämiseen. Ne ovat täysin riippuvaisia sienijuuren antamasta ravinnosta. Termiä saprofyytti on usein käytetty näiden kasvien kuvaamiseen, mutta tämä termi viittaa kuollutta kasvi- ja eläinmateriaalia ravinnokseen käyttäviin eliöihin, esimerkiksi moniin sieniin.
Pettävä varjo
Pettävä varjo perustuu Dashiell Hammettin samannimiseen mysteeriromaaniin, joka ilmestyi 1934 vähän ennen itse elokuvaa. Tarina oletettavasti perustuu Hammettin pitkäaikaiseen suhteeseen näytelmäkirjailija Lillian Hellmaniin. Elokuvan käsikirjoituksen laativat Albert Hackett ja Frances Goodrich. Pettävä varjo sai ensi-iltansa kotimaassaan 23. toukokuuta vuonna 1934. Suomen teattereihin se tuli neljä vuotta myöhemmin 27. helmikuuta vuonna 1938. Metro-Goldwyn-Mayer tuotti elokuvan.
Kämmekkäkasvit
Kukka
thumb|vasen|180px|P: Ylemmät petalit S: Sepalit L: Labellum eli huuli Kämmekkäkasvien kukat ovat erityisen tunnettuja pölytyssuhteidensa ansiosta (katso kämmekkäkasvien pölytys). Parhaiten tunnettuja esimerkkejä ovat lajit, joiden kukan rakenne on kehittynyt suosimaan tiettyä pölyttäjäeläintä, joka useimmiten on hyönteinen, mutta myös linnut pölyttävät useita lajeja, ja jopa lepakoita on ehdotettu yhden lajin pölyttäjäksi. Yhtenä esimerkkinä ovat venuksenkengät (Paphiopedilum), jotka ovat vieneet pölyttämisen äärimmilleen: kukan huuli on kehittynyt pussimaiseksi, ja kukkaan saapuva hyönteinen putoaa siihen. Ainoan ansasta ulos johtavan käytävän läpi kulkemalla hyönteinen saa itseensä kukan siitepölyä siitepölymyhkyjen muodossa, joita se sitten kuljettaa seuraavaan kasviin. Orhojen (Ophrys) kukat puolestaan muistuttavat pölyttäjähyönteisen naaraita, jolloin koiraat parittelevat erehdyksessä kukan kanssa saaden siitepölymyhkyt ruumiiseensa.
Kämmekkäkasvien kukat ovat lähes aina vastakohtaisia, pystysuoran keskilinjan suhteen symmetrisiä. Kolmilukuisista kehäkiehkuroista sisemmän yksi lehti on kehittynyt huuleksi, joka on usein kannuksellinen. Emi ja heteet ovat kasvaneet ainakin osittain yhteen siitintukuksi, ja suurimmalla osalla lajeista vain yksi hede tuottaa siitepölyä.
Varsi ja lehdet
Kämmekkäkasvit jaetaan kasvunsa mukaan joko haarajatkoisiksi (sympodiaalinen) tai varsijatkoisiksi (monopodiaalinen). Haarajatkoisilla kasveilla uusi kasvu alkaa edellisen verson tyveltä, kun taas varsijatkoisilla kasvu jatkuu normaalioloissa saman varren latvasta, toisinaan haarautuen.
Erityisesti monilla trooppisilla lajeilla turpoaa vuosiverso kasvukauden lopulla varsimukulaksi (kutsutaan myös nimellä "bulbi"). Mukula voi olla maanpäällinen tai maanalainen. Yleensä varsimukulan tarkoituksena on säilöä vettä ja ravinteita. Joillakin lajeilla on varsimukula joko ontto tai muutoin rakentunut niin, että muurahaisten on helppo kaivaa sen sisään pesänsä. Muurahaiset saavat näin asuinpaikan ja ne tarjoavat kasville suojaa tuhoeläimistä.
Kämmekkäkasvien lehdet ovat muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta ehyet. Niiden muoto ja rakenne vaihtelee kuitenkin muilta osin suunnattomasti, myös lehtien väritys on joillakin lajeilla erityisen huomiota herättävä. Monilla useita vuosia lehtensä pitävillä lajeilla on hyvin paksut lehdet, jotka ehkäisevät liikaa haihtumista. Näihin mehikasvimaisiin ominaisuuksiin liittyy myös yöaikaan tapahtuva hengitys paksulehtisillä lajeilla.
Juuret
Kämmekkäkasvien juuret ovat usein vain heikosti haaroittuvia, ja juurikarvat – mikäli niitä lainkaan esiintyy – ovat melko lyhyitä. Erityisesti epifyyttilajeilla juurikarvojen vedenottoa on yleensä korvaamassa kuolleesta solukosta muodostunut juuripurje. Juuripurje kykenee hyvin nopeaan veden ottoon. Käytännössä tämä on havaittavissa juurta kasteltaessa: kuiva juuri on yleensä valkoinen tai harmahtava, mutta veden päästyä juuren elävän keskiosan ja kuolleen pintaosan väliin tulee juuren vihreä, yhteyttävä solukko selvästi näkyviin. Tämä ominaisuus on tärkein suoraan puun kaarnalla kasvavilla lajeilla, sillä tällaisilla paikoilla sateiden välinen kuivuminen voi olla voimakasta.
Monilla maassa kasvavilla kämmekkäkasveilla osa juurista on muodostunut versojuurimukuloiksi. Tämä mahdollistaa kuivasta kesästä selviytymisen esimerkiksi Australian ja Välimeren kuivilla seuduilla. Suurimmassa osassa Eurooppaa ja Pohjois-Amerikkaa kämmekät kasvavat kesällä ja juurimukulat toimivat kasvien talvehtimiseliminä. Juurimukuloiden rakenne voi vaihdella pyöreästä pitkulaiseen tai jopa kämmenmäisesti haaroittuneeseen, kuten liuskakämmeköillä (Dactylorhiza).
Monet sienirihmastosta voimakkaasti riippuvat lajit ovat täysin juurettomia, ja esimerkiksi suovalkun ainoa juuri toimii pelkästään sienirihmaston siirtäjänä edellisen vuoden varsimukulasta uuteen kasvuun.
Siemenet
Kämmekkäkasvien siemenet ovat kasvikunnan pienimpien joukossa. Siemenalkion koko vaihtelee kahdeksasta solusta noin seitsemään sataan, ja minkäänlaisia alkion eri osia ei ole juuri koskaan havaittavissa (alle kymmenellä lajilla on havaittu osa, jota voitaisiin kutsua heikosti kehittyneeksi sirkkalehdeksi). Siemenessä on pieniä määriä itämiseen tarvittavia ravintoaineita, mutta niitä on joko riittävästi vain hyvin pienen kasvumäärän tuottamiseen, tai ei edes tarpeeksi itämisen lähtemiseksi käyntiin. Luonnon oloissa siemen kykenee itämään ainoastaan sienijuuren läsnä ollessa. Siemenen sanotaan kontrolloivan sienirihmaston kasvua, ja ainakin kehityksen alkuvaiheessa lienee kämmekkä sienen loinen. Joillakin kämmekkälajeilla suhde juurisienen kanssa säilyy läpi koko kasvin elämän, tosin juurisienen laji saattaa hyvinkin muuttua kehityksen eri vaiheissa.
Varsinkin monilla maaorkideoilla on siemenen alkion ympärillä vettä hylkivä kerros, jonka hajoaminen on vaatimuksena itämiselle. Tämän kerroksen tarkoitusta ei tarkoin tunneta. Saattaa olla, että se mahdollistaa siemenen joutumisen syvemmälle maaperään ennen itämistä, tarjoten siten siemenelle paremmat ja stabiilimmat olosuhteet kasvuun, tai ehkä sopiva juurisieni kykenee kalvon läpäisemiseen.
Uhat ja suojelu
thumb|200px|[[Cymbidium Clarisse Austin ‘Best Pink’.]] Kämmekkäkasveja pidetään usein hyvin uhanalaisina lajeina, ja vaikka käsitys onkin osin heikosti perusteltu, ovat monet lajit uhatussa asemassa. Suurin uhka useimmille lajeille on kasvupaikkojen tuhoutuminen, ja myös ilmastonmuutos ja keräily lääkkeeksi tai koristekasveiksi uhkaavat ainakin joitakin lajeja.
Onneksi valtaosa lajeista kasvaa luonnossa vaikeapääsyisissä vuoristometsissä, joissa maan- tai metsänhoito ei onnistu. Monet uhatuista kämmekkälajeista on suojeltu paikallisilla laeilla, ja kaikkien kämmekkälajien ja useimpien risteymien kansainvälistä kauppaa on rajoitettu CITES-sopimuksen avulla. Kämmekkäkasvit muodostavatkin suurimman osan sopimuksen alaisista eliölajeista. Vaikka mukana on monia yleisiäkin lajeja, jopa kansainvälisiä rikkaruohoja, on syynä kaikkien kämmekkälajien sisältämisessä sopimukseen se, että näin tullihenkilökunnan koulutus helpottuu.
Kämmekkäkasvien merkitys ihmiselle
thumb|left|upright|[[Orchis purpurea]] Kämmekkäkasveista ainoat yleisesti ravinnoksi käytetyt lajit kuuluvat sukuun Vanilla. Joidenkin suvun lajien siemenkodista saadaan vaniljaa. Monet alkuperäiskulttuurit ympäri maailman ovat käyttäneet kämmekkäkasveja joko lääkintään tai ravinnoksi, mutta ravintokasveina niillä on arvoa vain keräily-yhteiskunnille ja lääkekasveiksi mahdollisesti soveltuvia lajeja ei ole vielä riittävästi tutkittu. Merkittävää on myrkyllisten lajien lähes täydellinen puuttuminen heimosta, mikä viittaa heikkoon lääkintäainearvoon. Paria lajia kasvatetaan kuitenkin perinteisen kiinalaisen lääkinnän tarpeisiin, ja erityisesti juuri Kiinassa myös luonnonvaraisia kasveja kerätään lääkekäyttöön.
Euroopassakin on mukulallisia lajeja kerätty toisinaan potenssilääkkeiksi. Näiden arvo perustuu kuitenkin vain kasvien ulkonäköön: erityisesti suvulla Orchis-mukulat muistuttavat pieniä kiveksiä (tästä tulee kreikan kielen kautta sekä suvun että koko heimon latinankielinen nimi). Turkissa mukulallisia kämmeköitä kerätään yhä suuria määriä sekä juomien että jäätelön valmistukseen. Nämä tuotteet tunnetaan nimellä salep.
Suurin merkitys orkideoilla on kuitenkin koristekasveina. Valtaosa tarjolla olevista kasveista on risteymiä, joita onkin rekisteröity jo yli 100 000 (kämmekkäristeymien rekisteröinti poikkeaa muista kasveista niin, että risteymän vanhempina käytetyt lajit tulee olla selvillä kokonaisuudessaan ennen kuin se voidaan virallisesti nimetä). Tärkeimpinä leikkokukkina ja huonekasveina pidetään seuraavien sukujen lajeja: Cymbidium, Phalaenopsis, Paphiopedilum, Vanda, Cattleya, Dendrobium, Odontoglossum, Oncidium, Ludisia. Lukuisia muitakin sukuja on jopa säännöllisesti tarjolla pienkuluttajille, ja erikoisharrastajien kokoelmissa on huomattavasti suurempi valikoima kasveja. Suomessa on orkideoiden kasvatusta ja orkideatietämystä edistämään perustettu Suomen Orkideayhdistys.
Pettävä varjo
Pettävä varjo oli MGM:n kolmanneksi tuottoisin elokuva ilmestymisvuonnaan 1,5 miljoonan dollarin lipputuloillaan. Elokuva sai vuonna 1935 neljä Oscar-ehdokkuutta, muun muassa parhaan elokuvan kategoriassa.
Juoni
Eläkkeelle jäänyt ja alkoholisoitunut etsivä Nick pyydetään takaisin palvelukseen ystävänsä katoamisen takia. Ystävä Clyde Wynant on kadonnut mystisesti juuri kun hänen entinen tyttöystävänsä Julia Wolf on löydetty kuolleena. Wynantista tulee nopeasti pääepäilty, mutta hänen tyttärensä Dorothy ei usko isänsä syyllisyyteen. Nick löytää johtolankoja ja tapaus alkaa selvitä.
Tuotanto
Pettävän varjon kuvauksille annettiin aikaa 2-3 viikkoa; ohjaaja W. S. Van Dyke onnistui kuvaamaan elokuvan 12 päivässä (uudelleenotot toukokuussa). Kuvaukset alkoivat 9. huhtikuuta ja budjetti oli 231 000 dollaria. Elokuvan kohtauksia kuvattiin muun muassa Bidwell Mansionissa Kalifornian Chicossa,. Alun perin B-luokan elokuvana pidetty Pettävä varjo yllätti kaikki elokuvantekijät suurella menestyksellään: maailmanlaajuinen tuotto oli 1,5 miljoonaa dollaria ilmestymisvuonna.
Pettävä varjo sai ensi-iltansa toukokuussa 1934 vain viisi kuukautta itse kirjan julkaistamisen jälkeen, joka oli tammikuussa 1934.
Vastaanotto
Elokuva sai viisi jatko-osaa:
Vuonna 1997 Pettävä varjo valittiin "kulttuurisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittävänä" elokuvana säilytettäväksi Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Film Registryssä.
Vuonna 2000 Yhdysvaltain elokuvainstituutti valitsi elokuvan kaikkien aikojen 32. hauskimmaksi elokuvaksi 100 hauskimman komedian joukkoon.
Vuonna 2002 kriitikko Roger Ebert lisäsi Pettävän varjon hänen Loistavat elokuvat -listaansa. Ebert kehuu erityisesti William Powellin suoritusta sanoen, että Powell "sopii dialogiin kuin Fred Astaire tanssiin. Hänen suorituksensa on hyvin lystikäs ja vihjaileva, hyvin tietäväinen ja viaton samaan aikaan, että ei ole tuskin väliä mitä hän sanoo."
Sovitus
Pettävä varjo sovitettiin radiokuunnelmaksi 8. kesäkuuta vuonna 1936 Lux Radio Theatern lähetykseen. William Powell ja Myrna Loy uusi roolinsa Nickinä ja Norana.
Uudelleenfilmatisointi
Toukokuussa 2011 ilmoitettiin, että Johnny Depp tulee olemaan pääosassa Pettävän varjon uusintaversiossa, jonka tulee ohjaamaan Rob Marshall.
Vaikuttajana
Vuoden 1976 komediaelokuvassa Murha, murha, päästäkää etsivät irti! roolihahmot Nick ja Nora Charles muutettiin muotoon Dick ja Dora Charleston, joita näytteli David Niven ja Maggie Smith.
Vuosina 1979–1984 ABC-kanavan viikoittainen romanttinen etsiväsarja Hart to Hart jäljitteli elokuvan keskeistä juonta. Sarjaa tähditti Robert Wagner, Stefanie Powers ja Lionel Stander.
Animaatioelokuvan Tapaus Punahilkka (2005) sammakkoetsivä-hahmo Nicky Flippers perustuu Nick Charlesiin. Nicky Flippersin äänenä toimi David Ogden Stiers.
Brasilianara
Brasilianara (Primolius maracana) on eteläamerikkalainen papukaija. Sen elinympäristö käsittää pääosan Brasiliaa, Paraguayn ja Koillis-Argentiinan. Lajin holotyypin kuvaili Louis Jean Pierre Vieillot Paraguaysta 1816. Brasilianaralla ei ole alalajeja. Sen laskettiin aiemmin kuuluvan Ara-sukuun. alt=Täytetty brasilianara, jolla näkyvät siniset siivenkärjet sekä puna-sini-vihreä pyrstön yläpinta.|vasen|pienoiskuva|Brasilianaran selkäpuolen väritystä näyteyksilöllä. Se on kooltaan ja muodoltaan samantyyppinen kuin muutkin Primolius-arat: suurimmaksi osaksi vihreä ja pituudeltaan nokasta pitkän pyrstön kärkeen noin 43 senttimetriä pitkä ja painoltaan noin 265 grammaa. Väritykseltään vihreän ohella brasilianaralla on oranssinpunaisia merkintöjä otsalla ja alavatsassa. Siipisulkien yläpinnat ovat englanninkielisen nimen (blue-winged macaw) mukaan siniset. Päässä on myös sinertävää tai turkoosia väritystä. Pyrstön ja siipien sisäpinnat ovat likaisen kellertävän väriset. Pyrstön yläpinta on puna-sininen. Muiden arojen tapaan brasilianaran silmiä ympäröi paljas ihoalue, joka on brasilianaralla vaalean kellertävä. Nokka on kokonaan musta. Koivet ovat vaaleanpunaiset ja niissä on mustat kynnet. Nuorella linnulla on aikuisiin verrattuna tummemmat silmät, ja otsan punertava alue on pienempi/hailakampi.
Lemmikkinä
Brasilianara ei ole kovin yleinen lemmikkinä verrattuna isompiin aroihin, mutta sitä tavataan myös Suomessa.
Lähteet
Maracanã-do-buriti
Chad Johnson
Chad Johnson (s. 10. kesäkuuta 1986 Calgary, Alberta, Kanada) on kanadalainen uransa päättänyt jääkiekkomaalivahti.
Ura
Johnson lähti kaudeksi 2005–2006 Albertan paikallisesta juniorisarjasta University of Alaska Fairbanksin joukkueeseen. Kesällä 2006 Pittsburgh Penguins varasi hänet viidennellä kierroksella 125. pelaajana Johnson pelasi yliopistosarjassa kevääseen 2009 saakka. Hänet valittiin viimeisellä kaudellaan 2008–2009 CCHA:n vuoden pelaajaksi ja tähdistökentälliseen.
Kesäkuussa 2009 Johnson kaupattiin New York Rangersiin vaihdossa viidennen kierroksen varausvuoroon. Hän siirtyi kaudeksi 2009–2010 Rangersin organisaatioon. Johnson pelasi kauden lähinnä farmissa, AHL-joukkue Hartford Wolf Packin riveissä. Hän sai kutsun ylös joulukuussa 2009, kun Rangers asetti luukkuvahtinsa Stephen Valiquetten siirtolistalle. Johnson debytoi NHL:ssä 30. joulukuuta 2009 Philadelphia Flyersiä vastaan. Hänet siirrettiin maalille, kun ykkösvahti Henrik Lundqvist vaihdettiin ensimmäisen erän jälkeen. Yhteensä Johnson pelasi kauden aikana viisi NHL-ottelua.