cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Taikatalvi
Juoni
Muumipeikko taas on tavannut Tuu-tikin ja tutustunut tähän. Tuu-tikki on tehnyt lumilyhdyn, ja hän istuu Muumipeikon kanssa sen äärellä lumisessa, kuun valaisemassa metsässä. Tuu-tikki ja Muumipeikko lähtevät ja ottavat kynttilän mukaan, koska Tuu-tikki pelkää Mörön saapuvan ja istuvan sen päälle. He menevät Muumien uimahuoneelle ja ovat siellä myöhään yöhön. Uimahuoneella asuu myös kahdeksan näkymätöntä päästäistä. Muumipeikko haluaa kuitenkin kotiinsa nukkumaan ja muistuttaa, että muumien kylpytakit ovat uimahuoneen komerossa. Pantuaan uimahuoneen oven kiinni on aivan pimeää ja hiljaista ja Muumipeikko näkee Mörön laahustavan pimeässä taivaanrannassa. Muumipeikko pääse kuitenkin lopulta kotiinsa.
Muumipeikko, Tuu-tikki, Pikku Myy ja näkymättömät päästäiset polttavat keskitalven kokkoa. Otukset soittavat ja tanssivat kokon ympärillä. Muumipeikko suututtaa Radamsan vahingossa. Tuon jälkeen paikalle saapuu Mörkö, joka istuu kokon päälle sammuttaen sen. Soitto ja Mörkö menevät vuorelle, jossa Muumipeikon öljylamppu palaa. Sekin sammuu, ja pettynyt Mörkö katoaa. Myöhemmin Tuu-tikki kalastaa kivillä jään alla.
Malmin ilmailukerho
Kerhon ilmailukalusto
Kerho omistaa kaksi lentokonetta: lasiohjaamolla varustetun nelipaikkaisen Diamond DA40NG -tyyppisen lentokoneen (OH-STL), jossa on Austro Enginen dieselmoottori sekä kaksipaikkaisen Diamond DV20 -tyyppisen ilma-aluksen (OH-IHQ).
Michèle Rivasi
Hän on ollut Drômen departementin yleisvaltuutettu 2008–2009 ja Valencen kaupunginvaltuutettu ja apulaiskaupunginjohtaja vuodesta 2008. Hän oli Greenpeacen Ranskan osaston johtaja 2003–2004.
Taikatalvi
Juoni
Seuraavaksi saapuvat talven vieraat, kuten Vilijonkka, reippailija-Hemuli, ötökkä Salome ja Surku-koira, joka haluaisi liittyä susilaumaan. Surku myös ulvoo kuuta kuin susi. Muumipeikko ja Tuu-tikki haluaisivat lähettää Hemulin pois, koska hänen torvensa ääni on rasittava. Hemuli pelastaa Surkun susien kynsistä, ja Surku lähtee reippailija-Hemulin ja Salomen mukaan.
Kirjan lopussa koittaa kevät. Jää ja lumi alkavat sulaa, ja muumit heräävät talviunilta ja rupeavat kevättoimiin. Muumimamman mielestä Tuu-tikki on uimahuoneen ainoa oikea asukas. Aivan lopuksi Muumipeikko istuutuu uimahuoneen portaille miettimään mennyttä talvea.
Animaatiot
Kirjan tapahtumiin perustuu kolme Muumilaakson tarinoita -sarjan jaksoa: peräkkäin esitetyt Muumipeikon ja Pikku Myyn talvinen seikkailu ja Talven vieraita sekä hieman myöhemmin tuleva Keskitalven kokko. Eroja sarjan ja kirjan välillä on jonkin verran: talvijaksoissa ei nähdä lainkaan Vilijonkkaa, kaunishäntäistä oravaa eikä ötökkä-Salomea, mutta kuitenkin esim. reippailija-Hemuli ja Surku.
Kuvaelmat
Taidegraafikko Tuulikki Pietilä on rakentanut kolmiulotteisia kuvaelmia useimmista Janssonin muumikirjoista, mutta Taikatalvi on innoittanut häntä eniten. Tähän kirjaan pohjautuvat seuraavat kuusi teosta:
Suurikokoisen Uimahuoneen Pietilä on tehnyt Klovharun saaressa yhdessä erikoislääkäri Pentti Eistolan kanssa. Kuvaelmat omistaa nykyään Tampereen kaupunki, ja ne sisältyvät Muumimuseon kokoelmaan.
Postimerkit
Lokakuussa 1992 on ilmestynyt kaksi erilaista Taikatalvi-aiheista merkkiä, jotka on suunnitellut Pirkko Vahtero. Toisessa merkissä esiintyy Muumipeikko yksin, toisessa ovat pääosissa Mörkö, Muumipeikko ja Pikku Myy. Kummankin merkin nimellisarvo on 2,10 markkaa, ja niitä on ollut mahdollista käyttää postimaksuna vuosina 1992–2011. Merkit ovat olleet osa muumiaiheista neljän postimerkin vihkoa, joka on julkaistu Helsingissä järjestetyn Nordia-postimerkkinäyttelyn kunniaksi. Vihkoa on painettu miljoona kappaletta.
1990-luvulla on ilmestynyt myös kaksi muuta Vahteron suunnittelemaa Taikatalvi-merkkiä. Molemmat ovat 1. luokan ikimerkkejä. Tammikuussa 1994 julkaistussa merkissä esiintyvät Muumipeikko ja Niiskuneiti. Sitä on painettu kuusi miljoonaa kappaletta. Tammikuussa 1998 on puolestaan otettu käyttöön merkki, johon on kuvattu Tuu-tikki ja Pikku Myy. Sen painosmäärä on ollut miljoona kappaletta.
Toukokuussa 2003 on lisäksi julkaistu Taikatalvi-postimerkkivihko, johon on sisältynyt kuusi erilaista 1. luokan tarramerkkiä. Vihkon ovat suunnitelleet Pirkko Vahtero ja Tuulikki Pietilä, ja sitä on painettu miljoona kappaletta. Merkkien kuva-aiheina ovat 1) muumien perhepotretti vuodelta 1878; 2) Tuu-tikki, Pikku Myy ja Muumipeikko; 3) Muumipeikko ja Pikku Myy; 4) Muumipeikko ja kaunishäntäinen orava; 5) Tuu-tikki, Muumimamma ja Pikku Myy sekä 6) Nuuskamuikkunen. Vihko voitti Paras aihe -sarjan Annual Best Foreign Stamp Poll -kilpailussa Kiinassa vuonna 2004.
Lähteet
ムーミン
Selma Burke
Burke muutti New Yorkiin 1920-luvulla ja sai töitä Otis-hissiyhtiön perijättäjären, Amelia Waringin, hoitajana. Waring auttoi Burkea tämän pyrkimyksissä päästä New Yorkin taidemaailmaan. Burke liikkui piireissä, joita kutsutaan Harlemin renessanssiksi. Heihin kuului kirjailijoita ja kuvataiteilijoita ja Burkella oli romanssi kirjailija Claude McKayn kanssa. Pariskunta ei avioutunut ja suhde oli lyhyt ja myrskyisä. Waringin kuoltua Burke omistautui pelkästään taiteelle.
Sinaloa
Sinaloa on osavaltio Meksikossa. Se sijaitsee Meksikon länsiosassa, Tyynenmeren rannalla. Osavaltion asukasluku on noin kolme miljoonaa (2020) ja pinta-ala 57 377 neliökilometriä. Osavaltion pääkaupunki on Culiacan. Muita suuria kaupunkeja ovat Mazatlán ja Los Mochis.
Sinaloan länsireuna on rannikkotasankoa, itäreuna vuoristoa. Näiden välissä on laaksojen ja kukkuloiden vyöhyke. Joet virtaavat osavaltion poikki Sierra Madren vuoristosta Kalifornianlahteen, suurimmat niistä ovat Fuerte ja Sinaloa.
Selma Burke
Ollessaan merivoimissa Burke sai tilauksen. Hänen piti tehdä muotokuva Franklin D. Rooseveltista. Burken valmistama pronssimuotokuva on esikuva nykyään kolikoissa olevalle muotokuvalle. Lisäksi hän veisti myös Duke Ellingtonin, Mary McLeod Bethunen ja Calvin Coolidgen muotokuvat.
Malmin ilmailukerho
Lentosimulaattori
Kerhossa on vuonna 2016 rakennettu vapaaehtoistyönä Diamond Star DA40 -lentosimulaattori. Simulaattoriohjelmistona käytetään Prepar 3D:tä. Simulaattori soveltuu VFR- ja IFR-lentämisen harjoitteluun.
Selma Burke
Avioliiton Burke solmi vuonna 1949 arkkitehti Herbert Kobben kanssa. He muuttivat New Hopeen, Pennsylvaniaan. Mies kuoli vuonna 1955. Burke jäi asumaan New Hopeen loppuiäkseen. Hän työskenteli nimeään kantaneessa taidekeskuksessa vuoteen 1981 saakka. Viimeisen teoksensa Martin Luther Kingiä esittävän patsaan hän sai valmiiksi vuonna 1980.
Luettelo sarjakuvantekijöistä
Tämä on luettelo sarjakuvien tekijöistä. Se on jaettu maantieteellisiin kokonaisuuksiin selattavuuden parantamiseksi.
Selma Burke
Presidentti Jimmy Carter antoi Burkelle tämän elämäntyöstä tunnustuspalkinnon vuonna 1979 ja hänelle myönnettiin Spelman Collegen ja Livingston kollegen kunniatohtorin arvonimet.
Culhuacan
thumb|Culhuacan-[[glyyfi]]
Culhuacan tai Colhuacan oli perimätiedon mukaan ensimmäinen nahuatlia puhuvien kansojen perustama kaupunkivaltio Meksikon laakson tienoilla. Tässä tolteekkikaupungissa käytettiin ensimmäistä kertaa nimitystä tlatoani, puhuja, hallitsijasta.
Sinaloa
Sinaloan talouden perusta on maatalous, joka perustuu keinokasteluun. Sen turvin osavaltio on Meksikon johtava riisin ja vihannesten tuottaja.
Osavaltiolla on pitkä historia huumeiden kauttakulkupaikkana: Mazatlán on Meksikon suurin Tyynenmeren puoleinen satama, ja sen kautta on kulkenut niin oopiumia Kiinasta kuin kokaiinia Kolumbiasta.
John Davidson
John Davidson on:
Culhuacan
Culhuacan selvisi tolteekkien pääkaupungin Tollánin romahduksesta ja säilyi voimakkaana 1300-luvun loppuolelle asti. 1299 Culhuacanin johtaja Cocoxtli auttoi Azcapotzalcon tepaneekkeja ajamaan asteekit eli mexicat pois Chapultepecistä. Sen jälkeen Cocoxtli antoi asteekkien asettua asumaan huonolle maa-alueelle Tizapaniin Chapultepecista lounaaseen, ja hyväksyi asteekit Culhuacanin vasalleiksi.
Jorma Kaukonen
thumb|Hot Tuna Merlefest-tapahtumassa vuonna 2006: Jack Casady, Kaukonen ja Barry Mitterhoff. thumb|250px|Jorma Kaukonen vuonna 1984. Jorma Kaukonen (Jorma Ludwik Kaukonen Jr., s. 23. joulukuuta 1940 Washington D.C.) on yhdysvaltalainen kitaristi, laulaja ja lauluntekijä. Hänen sukujuurensa ovat osittain Suomessa.
Culhuacan
Asteekit omaksuivat Culhuacanin kulttuurin ja toimivat heidän sotilainaan. Culhuacanin ja asteekkien välit katkesivat, kun asteekit uhrasivat ja nylkivät Culhuacanin kuninkaan Achitometlin tyttären, ja perimätiedon mukaan eräs asteekkipappi näyttäytyi nyljetyn prinsessan nahassa Culhuacanin ylimystölle. Asteekit pakenivat tämän jälkeen Tenochtitlánin saarelle ja alkoivat rakentaa sinne tulevaa pääkaupunkiaan.
Jorma Kaukonen
Ura
Kaukonen nousi 1960-luvun jälkipuoliskolla maineeseen psykedeelisen rockin tunnetuimpiin yhtyeisiin kuuluneen Jefferson Airplanen kitaristina ja perustajajäsenenä.
Erottuaan Airplanesta Kaukosella oli 1970- ja 1980-luvuilla Airplane-basisti Jack Casadyn kanssa yhtye nimeltä Hot Tuna. Kaukosen tunnetuin soololevy on Quah (1974). Hot Tunan levyistä on 1990-luvulla otettu uusintapainokset, vaikkeivät ne aikoinaan menestyneet kaupallisesti.
Kaukonen soittaa yleensä sormilla ilman plektraa. Hänen musiikissaan kuuluvat perinteisen rockin lisäksi blues ja country. Kaukonen valittiin Rolling Stone -lehden sadan parhaan kitaristin listalle 54. sijalle 2000-luvun alussa. Kaukosen nuorempi veli on niin ikään Jefferson Airplanen ja Hot Tunan sekä muun muassa Johnny Winterin kanssa yhteistyötä tehnyt kitaristi Peter Kaukonen (s. 1945).
Kaukonen kärsi pitkään pahasta päihderiippuvuudesta, joka oli ilmeistä mm. 1990-luvulla televisiossa esitetyssä dokumentista newyorkilaisesta Hotel Chelseasta, mutta hän raitistui, meni naimisiin Vanessa-nimisen naisen kanssa ja perusti tämän kanssa musiikkikoulun Appalakkien vuoristoon, old time -musiikin syntysijoille. Näihin aikoihin hän sai Grammy-ehdokkuuden levystään Blue Country Heart.
Esiintymiset Suomessa
Jefferson Airplane ei koskaan konsertoinut Suomessa, mutta vuonna 1968 yhtyeen ollessa vielä toiminnassa Jorma Kaukonen ja Jack Casady vierailivat PR-tarkoituksessa Tunnussävel-ohjelmassa. Myöhemmin Kaukonen on konsertoinut Suomessa sooloartistina ja Hot Tuna -yhtyeensä kanssa. Hän on esiintynyt muun muassa Helsingin Kulttuuritalolla vuonna 1976, Pori Jazzeilla vuonna 1992 ja Kaustisen kansanmusiikkifestivaaleilla vuonna 2003. Loppusyksystä 2011 hän teki mandolinisti Barry Mitterhoffin kanssa lyhyen Suomi-kiertueen esiintyen Helsingissä, Vaasassa ja Turussa. Vuonna 2013 hän esiintyi Hot Tunan kanssa Helsingissä ja Tampereella.
Sukujuuret
Kaukosen suomalaiset isovanhemmat muuttivat Amerikkaan 1800-luvun lopussa. Hänen isoisänsä oli kotoisin Ylistarosta ja isoäitinsä Hangosta. Hänen amerikansuomalainen isänsä syntyi vuonna 1910 Ironwoodissa Michiganissa. Hänen äitinsä on amerikanjuutalainen. Kaukonen ei itse puhu suomea kuin vain muutaman yksittäisen sanan verran, sen sijaan hänen Suomessa kesiään viettänyt poikansa puhuu kieltä sujuvasti. Kaukonen on todennut iloitsevansa suomalaisissa juurissaan siitä, että hänen suvussaan ei ole rikkaita ja kuninkaallisia, vaan kaikki ovat tavallisia maantallaajia, mikä on täydellistä bluesin soittamiselle.
Romurauta
thumb|right|200px|Romurautaa Kuusakosken romuraudankierrätyslaitoksella [[Porin Mäntyluodossa.]] Romurauta on rautapitoista jätemetallia, jota syntyy esimerkiksi konepajoissa ja autohajottamoilla. Raudan valmistuksen vaatiman suuren energian vuoksi rauta on kierrätetty sen keksimisestä alkaen sikäli kuin se on ollut mahdollista. Kaatopaikoille joutuvan romuraudan määrä on pienehkö ja tämä materiaalivirta tulee pääosin kotitalouksien kautta. Merkittävin romuraudan käyttäjä on terästeollisuus, joka sulattaa romuraudan ja valmistaa siitä uudelleen teräslevyjä, tankoja, lankoja jne. Romuraudalle asetetaan teräksen raaka-aineena puhtausvaatimuksia, eli se ei saa sisältää merkittäviä määriä muita metalleja, kuten esimerkiksi lyijyä, kuparia, mangaania, sinkkiä, alumiinia tai muuta sellaista. Siksi romurauta on lajiteltava. Esimerkiksi romutettavista autoista täytyy ehdottomasti erottaa pois lyijyakut sekä kupari- ja alumiiniosat.
Romuraudaksi sanotaan myös metallia taloudellisessa mielessä, jolloin sillä on halvempi yksikköhinta. Loppuunkäytetty kone voidaan esimerkiksi myydä romurautana, jolloin siitä maksetaan kilojen perusteella, ei koneen toiminnallisuuden tai käyttökohteen mukaan.
M/S Berlin
M/S Berlin on Scandlinesin omistama autolautta. Berlin on valmistunut vuonna 2016 ja se liikennöi Saksan Rostockin ja Tanskan Gedserin välillä. Matka-aika on 1 h 45 min. M/S Berlin korvasi aiemmin samalla reitillä liikennöineen M/S Prins Joachhim- nimisen aluksen. Alus on nimetty Saksan pääkaupungin Berliinin mukaan.
Red Caps
Red Caps on 2010-luvun taitteessa julkaistu suomalaislähtöinen mediakonsepti, johon kuuluvat suomalais-belgialainen 3D-elokuva Maaginen kristalli (2011), sen tueksi tehty suomalais-italialainen tv-animaatiosarja Red Caps (2009) , internet-pelimaailma nimeltä Polar Heroes (2011) sekä brittikirjailija Andrew Bernhardtin kirjoittama ja Gummeruksen kustantama neliosainen Erikoispartio-kirjasarja ja muutama muu lastenkirja erilaisilla nimillä (2009–2011). Jouluaiheinen konsepti korostaa lasten oikeuksia, onnellisuutta ja hyvinvointia. Hanketta ovat tukeneet Unicef, opetusministeriö, ympäristöministeriö, Svenska kulturfonden, Rovaniemen kaupunki ja EU:n MEDIA-ohjelma.
3D-elokuva Maaginen kristalli
Red Caps -tuoteperheeseen tehtiin Antti Haikalan ohjaama ja Mikael Wahlforssin tuottama elokuva Maaginen kristalli, jossa joulupukin erikoispartio ja ilkeän Basilin joukkio metsästävät kristallia. . Elokuva tuli ensi-iltaan Suomessa 18. marraskuuta 2011 ja sai teatterikierroksellaan 16 865 katsojaa. Elokuvaa esitettiin elokuvateattereissa myös Belgiassa ja Libanonissa ja julkaistiin dvd:nä Japanissa.
Polar Heroes -pelimaailma
Konseptin osana julkaistiin myös 3D-pelimaailma nimeltään Polar Heroes, jonka kehitti oululainen Fantastec Oy.
Erikoispartio-sarja ja muut kirjat
Gummerus on julkaissut neljä Red Capsiin liittyvää Erikoispartio-lastenromaania, yhden Maaginen kristalli -kirjan ja kaksi kuvakirjaa nimeltä Seikkailu sademetsässä ja Maaginen kristalli. Kirjat on kirjoittanut brittikäsikirjoittaja Andrew Bernhardt. Hän on kirjoittanut muiden muassa BBC:lle lastenohjelmia.
Red Caps -televisiosarja
Televisiosarjan ovat tuottaneet suomalainen Epidem ZOT ja italialainen Cartoon One. Se sai ensinäytöksensä vuonna 2011. Sarjan hahmot ovat Mikael Wahlforssin suunnittelemia, ja sarjan on ohjannut italialainen Igor Bertolucci. .
Juoni
Sarjasta on tehty 26 jaksoa. Kunkin jakson pituus on 26 minuuttia.
Red Caps -hahmoja
Listassa on vain osa maailmassa esiintyvistä hahmoista.
Antti Pääkkönen
Antti Ilmari Pääkkönen (s. 5. helmikuuta 1964 Kuhmo) on suomalainen näyttelijä.
Elämä ja ura
Antti Pääkkönen syntyi 1964 Kuhmossa kauppiasperheeseen. Hänellä on neljä isoveljeä: Jukka, Markku, Seppo ja Matti. Perhe muutti 70-luvun alussa Riihimäelle. Pääkkönen kiinnostui näyttelemisestä kymmenvuotiaana kun Seppo houkutteli hänet mukaansa Riihimäen teatteriin.
Vuonna 1981 ollessaan lukion ensimmäisellä luokalla Pääkkönen pääsi opiskelemaan näyttelijäksi Tampereen yliopistoon. Hän valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1985 ja aloitti näyttelijänä Suomen Kansallisteatterissa.
Kansallisteatterissa Pääkkönen on tehnyt kuutisenkymmentä roolia Odysseuksesta Seitsemän veljeksen Aapoon ja Nalle Puhin Nasuun. Vuosina 2007–2009 hän esitti Lahtista Kristian Smedsin ohjauksessa Väinö Linnan Tuntemattomasta sotilaasta.
Pääkkönen on näytellyt nuorta presidentti Urho Kekkosta televisiosarjoissa Tuomitut (1995), Presidentit (2005–2006) ja Piru ja peijooni (2008) sekä elokuvassa Mieletön elokuu (2013).
Antti Pääkkönen on tehnyt kymmeniä dubbausrooleja. Hänet tunnetaan muun muassa Mikki Hiirenä, Varjoankkana, Väiski Vemmelsäärenä, Bobi Tomaattina, Puuha-Peten Kaivurina, Nossena ja Tatuna, Nalle Puhin Nasuna, Digimon Adventuren monina henkilöinä ja Toy Storyn Woodyna. Knalli ja sateenvarjo -kuunnelmasarjan 2000-luvulla tehdyissä jaksoissa hän näyttelee Sir Clivea.
Yksityiselämä
Pääkkösen veli Seppo Pääkkönen on myös näyttelijä, kuten myös Sepon poika Jasper.
Pääkkösellä on viisi lasta. Heistä tyttäret Marketta ja Petra ovat myös näyttelijöitä.
Valtatie 4
Tie on myös osa yleiseurooppalaiseen päätieverkkoon kuuluvaa eurooppatietä E75. Tie kuuluu kokonaisuudessaan yleiseurooppalaiseen TERN-tieverkkoon sekä Helsingin ja Inarin välinen osuus liikenne- ja viestintäministeriön määrittämiin maanteiden pääväyliin.
Oulujoen sillalla Oulun kaupungissa ajoneuvojen määrä on enimmillään 60 000 ajoneuvoa vuorokaudessa.
Reitti
Nelostie alkaa etelässä Helsingin keskustasta ja kulkee kanta­kaupungin alueella Esplanadia, Pohjoisrantaa, Sörnäisten rantatietä, Hermannin rantatietä ja Kustaa Vaasan tietä pitkin. Vanhankaupungin alueella alkaa moottoritieosuus, jonka nimenä Helsingin ja Vantaan alueella on Lahdenväylä. Alkuosa on yhteistä valtatien 7 (Porvoonväylä) kanssa, tiet eroavat noin seitsemän kilometrin päässä Jakomäessä.
Nelostie palvelee Helsingin seudun alueita pääradan varressa kulkien Itä-Vantaan läpi Keravalle, Järvenpäähän ja Tuusulan itäosaa sivuten. Järvenpäässä tie erkanee pääradasta ja suuntaa kohti Mäntsälää, Orimattilaa ja Lahtea kulkien Lahden oikoradan kanssa vierekkäin. Moottoritie jatkuu edelleen Nastolan ohi Heinolan pohjoispuolelle Lusiin, jonka jälkeen tie jatkuu pohjoiseen, koilliseen Mikkelin suuntaan lähtee valtatie 5.
Heinolan jälkeen tie kulkee Sysmän itäosien kautta Hartolaan, Joutsaan, Toivakkaan ja edelleen Jyväskylään. Toivakan ja Kanavuoren välillä on 20 kilometriä pitkä moottoriliikennetieosuus.
Jyväskylän Vaajakoskella tiehen yhtyvät valtatiet 9, 13 ja 23. Nämä kulkevat yhtenä moottoritienä kuuden kilometrin matkan Jyväskylän keskustan tuntumaan, missä valtatiet 9, 18 ja 23 eroavat etelään ja 4 ja 13 jatkuvat pohjoiseen. Etu-Palokasta Jyväskylän lentoaseman ohitse Laukaan Vehniälle kulkee noin kahdenkymmenen kilometrin pituinen moottoritieosuus. Vehniän ohitettuaan tie saapuu Uuraisten rajaa myötäillen Äänekoskelle. Äänekosken Huutomäessä tiestä eroaa Valtatie 13 Kokkolaan, minkä jälkeen tie on viiden kilometrin matkalla moottoriliikenne- sekä moottoritietä. Seuraavina ovat Viitasaari ja Pihtipudas. Sitten saavutaan Pohjois-Pohjanmaalle, jossa ovat Pyhäjärvi, Kärsämäki, Siikalatvan kunnan Pulkkilan ja Rantsilan taajamat sekä Tyrnävän kunnan Temmeksen taajama. Limingan Haaransillalla eroaa valtatie 8 Kokkolan kautta kohti Turkua ja näiden liittymästä alkaa Pohjantie-niminen 38 kilometriä pitkä moottoritie, joka johtaa Kempeleen ja Oulun ohi Haukiputaalle asti.
Haukiputaalla Kiiminkijoen sillan kohdalla moottoritie muuttuu moottoriliikennetieksi ja Iissä tavalliseksi maantieksi, joka jatkuu Lapin puolella Simoon. Simon Maksniemessä alkaa moottoritie, joka jatkuu Kemiin kaupungin ohi. Keminmaassa nelostie muuttuu tavalliseksi maantieksi ja jatkuu sisämaahan Tervolan kautta Rovaniemelle, jossa on lyhyehkö nelikaistainen osuus. Rovaniemen pohjoispuolella paikkakuntia on enää harvassa; tie kulkee Sodankylän kunnassa kirkonkylän ja Vuotson sekä Inarin kuntaan kuuluvien Saariselän, Ivalon, Inarin kirkonkylän ja Kaamasen kautta. Tie loppuu Utsjoelle Norjan vastaiselle raja-asemalle. Välittömästi rajan takana on E6-tie.
Valtatie 4 kulkee seuraavien maakuntien kautta: Uusimaa – Päijät-Häme – Keski-Suomi – Pohjois-Pohjanmaa – Lappi.
Valtatie 4 kulkee seuraavien kaupunkien ja kuntien kautta: Helsinki – Vantaa – Sipoo – Vantaa (uudelleen) – Kerava – Tuusula – Järvenpää – Tuusula (uudelleen) – Järvenpää (uudelleen) – Tuusula (uudelleen) – Mäntsälä – Orimattila – Hollola – Lahti – Heinola – Sysmä – Hartola – Joutsa – Toivakka – Jyväskylä – Laukaa – Uurainen – Äänekoski – Viitasaari – Pihtipudas – Pyhäjärvi – Kärsämäki – Siikalatva – Liminka – Tyrnävä – Liminka (uudelleen) – Kempele – Oulu – Ii – Simo – Kemi – Keminmaa – Tervola – Rovaniemi – Sodankylä – Inari – Utsjoki.
Historiaa
Valtatie 4 syntyi vuonna 1938 Suomen ensimmäisen tienumerointijärjestelmän tultua käyttöön. Alun perin tie kulki Helsingistä Hyvinkään, Padasjoen, Jämsän, Jyväskylän, Oulun, Kemin, Rovaniemen ja Ivalon kautta Petsamoon. Sotien jälkeen Petsamon jäätyä luovutetulle alueelle tien pohjoisosa linjattiin uudelleen Ivalosta Kaamasen kautta Karigasniemelle. Vuonna 1963 tien eteläosa linjattiin uudelleen kulkemaan Helsingistä Lahteen ja edelleen Päijänteen länsipuolta Padasjoelle. Viimeisimmät merkittävät muutokset tien linjaukseen tehtiin 1990-luvulla, kun Lahden ja Jyväskylän välinen osuus siirrettiin kulkemaan Päijänteen itäpuolta Heinolan kautta ja tien pohjoisin osuus Kaamasesta Utsjoelle.
Pääkaupunkiseutu
Pääkaupunkiseudulla valtatietä 4 suunnitellaan parannettavaksi väleillä Koskela–Kehä III sekä Kehä III–Koivukylänväylä, mahdollisesti parannukset ulottuvat kauemmas pohjoiseen liikennemäärien vuoksi. Hankkeessa parannetaan Lahdenväylän ja Porvoonväylän liikenteellisiä ominaisuuksia lisäkaistoja rakentamalla ja liittymäjärjestelyjä parantamalla. Koskelan eritasoliittymässä pohjoissuunnan rampit siirretään lähemmäksi Lahdenväylää. Koskelan ja Viikin välille rakennetaan lisäkaistat nykyisten ajoratojen ulkoreunaan Pasilanväylän täydentämisen yhteydessä. Viikin ja Kivikon välille rakennetaan lisäkaista Helsingin suuntaan. Kehä I:n ja Porvoonväylän välille rakennetaan uusi eritasoliittymä sekä rinnakkaisrampit. Porvoonväylän ja Korson välille rakennetaan kolmannet kaistat. Hankkeiden kustannusarviot ovat yhteensä 78 miljoonaa euroa. Koskelan eritasoliittymän rakennustyöt ovat käynnissä. Muilta osin hankkeet on Pääkaupunkiseudun liikennejärjestelmäsuunnitelmassa suunniteltu toteutettaviksi vuoden 2008 jälkeen, mutta niiden toteuttamisesta tai rahoituksesta ei ole päätöstä. Liikennemäärien suuruuden huomioon ottaen saattaa olla, että lisäkaistoja jatketaan Keravaan ja jopa Järvenpäähän saakka.
Lahden seutu
Lahdessa eteläisen kehätien rakennustöiden myötä rakennettiin kolmannet kaistat yhteiselle osuudelle valtatien 12 kanssa.
Jyväskylän seutu
Kanavuoren ja Vaajakosken väli Jyväskylässä on neljän valtatien yhteinen kaksikaistainen tieosuus ja liikenteellinen pullonkaula. Tiehallinto suunnitteleekin moottoritien rakentamista Vaajakosken taajaman ohi Kanavuoresta Haapalahteen, josta jatkuu nykyinen Vaajakosken ja Jyväskylän välinen moottoritie. Uuden moottoritien pituus olisi noin kolme kilometriä, ja sillä olisi useita eritasoliittymiä ja siltoja. Hankkeen kustannusarvio on 60 miljoonaa euroa, josta ensimmäisen vaiheen osuus 33 miljoonaa euroa. Hankkeen toteuttamisajankohta on avoin.
Jyväskylän pohjoispuolella lyhyen moottoritieosuuden jälkeen valtatie 4 oli kaksikaistaista sekaliikennetietä, jonka liikennemäärät ovat suuret. Hallitus esitti Kirri–Tikkakoski-moottoritien rakentamiselle 139 miljoonan euron valtuutta talousarvioesityksen täydennyksessä marraskuussa 2017. Suunnitelmat tiestä valmistuivat vuoden 2018 aikana ja tie rakennettiin vuosina 2019–2021. Uutta moottoritietä valmistui 17 kilometriä ja eritasoliittymiä 6. Uusi moottoritie avautui liikenteelle 21. joulukuuta 2021, yli puoli vuotta etuajassa.
Oulun seutu
Vuosien 2017–2021 tietä parannettiin Oulun seudun ja Kemin välillä. Oulussa valtateiden 20 ja 22 liittymien väli muutettiin 3+3-kaistaiseksi. Kempeleen Zatelliittiin rakennettiin uusi eritasoliittymä. Kellon ja Haukiputaan väli muutettiin moottoritieksi, Iin ja Simon Maksniemen välille rakennettiin kuusi paria ohituskaistoja.
Rovaniemen seutu
Rovaniemellä valtatietä 4 suunnitellaan parannettavaksi keskustan eteläpuolella noin 2,5 kilometrin matkalla. Hankkeeseen kuuluu kaksi uutta eritasoliittymää. Hankkeen tiesuunnitelma on hyväksytty vuonna 2013, ja rakennustyöt on määrä aloittaa vuosien 2014–2015 aikana. Hankkeen kustannusarvio on 25 miljoonaa euroa.
Muut hankkeet
Lisäksi nelostielle on rakenteilla tai suunnitteilla useita pienempiä hankkeita, kuten liittymien parantamis- ja ohituskaistojen rakentamistöitä.
Valtatie 4 populaarikulttuurissa
Vanhasta nelostiestä kertoo Pasi Kauniston laulu Nelostie vuodelta 1971, jonka myös Taneli Mäkelä on levyttänyt.
Radio Nelostie on ollut toimintansa lakkauttanut paikallisradio Äänekoskella.
Maailmankaikkeudesta (Aristoteles)
Maailmankaikkeudesta on Aristoteleen nimiin laitettu kosmologiaa käsittelevä teos. Teos on muodoltaan Aleksanteri Suurelle kirjoitettu kirje. Se käsittelee teosten Syntymisestä ja häviämisestä ja Meteorologia aiheita populaarimpaan tyyliin.
Teoksen tyyli on täysin vieras Aristoteleelle. Siksi sitä on pitkään pidetty epäperäisenä. Teos saattaa olla käännös samannimisestä Apuleiuksen teoksesta. Jotkut ovat kuitenkin panneet sen stoalaisen Khrysippoksen nimiin.
Have a Holly Jolly Christmas
Have a Holly Jolly Christmas on Burl Ivesin joululaulualbumi. Sitä äänitettiin helmikuusta 1964 toukokuuhun 1965, ja se julkaistiin lokakuussa 1965 Deccan / MCA Recordsin kautta. Ives teki merkittävän version albumin nimikappaleesta ja vakiinnutti sillä asemansa joululaulugenressä. Useimmat muut kappaleet levyllä ovat standardeja. Albumin kesto on 28:56.
Sipoonkorpi
pienoiskuva|452x452px|Pieni oja lähellä Hältingträsk-järveä Sipoonkorvessa Sipoonkorpi on metsäalue Sipoon, Vantaan ja Helsingin kuntien alueilla, Porvoonväylän pohjoispuolella. Metsän 5 400 hehtaarin alueesta 1 267 hehtaaria kuuluu Natura 2000 -suojelualueisiin ja 2 300 hehtaaria Sipoonkorven kansallispuistoon.
Maantiede ja sijainti
Sipoonkorpi sijaitsee Vantaan ja Sipoon välissä. Sipoonkorvella ei ole virallista ja yksiselitteistä rajausta, mutta käytännössä alueella tarkoitetaan metsiä, jotka alkavat lännessä Sotungin peltojen itäpuolelta ja päättyvät idässä Sipoonjoen laakson viljelyalueisiin. Luontoselvitysten sekä hoito- ja käyttösuunnitelmien mukaan Sipoonkorpi rajautuu pohjoisessa Jokivarrentien ja Kuninkaantien peltomaisemiin ja etelässä Porvoonväylään. Sipoonkorveksi katsottavan alueen koko on 5 400 hehtaaria. Siitä 1 267 hehtaaria kuuluu Natura 2000 -suojelualueisiin ja 2 300 hehtaaria Sipoonkorven kansallispuistoon. Näitä alueita täydentävät Sipoonkorvessa muut valtion omistamat maat, Uudenmaan virkistysalueyhdistyksen maat sekä pienet yksityiset luonnonsuojelualueet. Valtion maiden yhteispinta-ala on 420 hehtaaria, ja Uudenmaan virkistysalueyhdistyksen maiden pinta-ala 39 hehtaaria. Yksityiset luonnonsuojelualueet (YSA) sijaitsevat Palokalliolla, Mordmossarna-suoalueen eteläpuolella lähellä Martiksentietä ja Hacklisbackan kallioilla. Yksityisten luonnonsuojelualueiden yhteispinta-ala on 15 hehtaaria.
thumb|[[Högberget (Vantaa)|Högbergetin männikköistä avokalliota Sotungissa|vasen]] Sipoonkorven maa- ja kallioperä on jääkauden muokkaamaa ja käsittää monia erityislaatuisia geologisia muodostumia. Korkeusvaihtelut ja kalliomaaston muodot ovat dramaattisempia verrattuna ympäröiviin alueisiin. Jääkautisen mannerjään liikunnot ovat jättäneet jälkeensä vain kovimman kiviaineksen, sillä pehmeämmät kivilajit ja maa-aines huuhtoutuivat mannerjään mukana. Esimerkiksi Sipoonkorven pohjoisosassa sijaitsevan Gillerbergetin kalliopinnat ovat muinaisen jään sileäksi hiomia. Jääkauden loppupuolella mannerjään vetäytyessä syntyneitä hiidenkirnuja on Sipoonkorvessa useita, ja niitä löytyy Viirilän kylän itäpuolella olevasta metsästä. Jää on muinoin pyöritellyt yksittäisiä kallionpainanteisiin jumiin jääneitä kiviä, jolloin kiven alle kallioon hioutui yhä syvempiä kuoppia, hiidenkirnuja.
Zibane Ngozi
Zibane Ngozi (s. 31. lokakuuta 1992) on botswanalainen pikajuoksija, jonka päämatka on 400 metrin juoksu.
Sipoonkorpi
Maantiede ja sijainti
Eräs maantieteellisistä erikoisuuksista on Sipoonkorven Nuotiokallio, joka on ympäristöstään poikkeava viiden metrin korkuinen ja sadan metrin levyinen paljas kallionseinämä. Sen nimi juontuu jyrkänteen suojasta löytyneestä nuotiopaikasta, ja paikan arvellaan olleen tuttu jo tuhansia vuosia sitten alueella kulkeneille ihmisille. Nuotiokallion läheltä on löydetty kivikautinen asuinpaikka.
Zibane Ngozi
Ngozi juoksi Rabatin Afrikan kisoissa 2019 avausosuuden Botswanan joukkueessa, joka voitti kultaa 4 × 400 metrin viestissä. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän juoksi kolmannen osuuden Botswanan joukkueessa, joka saavutti pronssia uudella Afrikan ennätysajalla 2.57,27.
Sipoonkorpi
Luonto
thumb|Upottavaa korpimetsää [[Palokallio (Vantaa)|Palokalliolla]] Sipoonkorpi käsittää merkittäväksi katsottuja rakentamattomia metsäalueita, ja Nuuksion järviylängön ohella siellä sijaitsevat eräät pääkaupunkiseudun viimeisistä erämaista. Sipoonkorven katsotaan olevan merkittävä metsäluonnon monimuotoisuuden säilyttäjä, ja osa siitä kuuluu Natura 2000 -ohjelmaan sekä on lisäksi rajattu kansallispuistoksi.
Zibane Ngozi
Ngozi sijoittui 400 metrillä seitsemänneksi Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2022. Hän juoksi lisäksi alkuerissä 4 × 400 metrin viestissä, jonka loppukilpailussa Botswana voitti toisella kokoonpanolla kultaa, Hän kuului kuudenneksi sijoittuneeseen Botswanan pitkän viestin joukkueeseen Eugenen MM-kilpailuissa 2022. Saman vuoden Birminghamin Kansainyhteisön kisoissa hän karsiutui 400 metrin välierissä ja juoksi toisen osuuden Botswanan hopeajoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä.
Sipoonkorpi
Luonto
Alueella on kallioiden lomassa lukuisia erilaisia suotyyppejä, kuten luonnontilaista isovarpurämettä, neva-, ruoho- ja saniaiskorpea, luhtaista sarakorpea, lyhytkorsinevaa sekä suojuottia (kapea, sammalta kasvava suo). Flatbergetin kalliometsä on rauhoitettu.
Zibane Ngozi
Ngozi juoksi 400 metrin ennätyksensä 45,13 Francistownissa 16. kesäkuuta 2021.
Sipoonkorpi
Suot
thumb|Viirilän lähellä Sipoonkorven länsiosassa on laajoja avosuoalueita Kallioiden välisissä painanteissa on hyvin vaihtelevaa suoluontoa. Soista suurin osa on puustoisia rämeitä ja korpia tai niiden yhdistelmätyyppejä. Rämeet ovat tyypillisesti pienehköjä isovarpurämeitä, korpirämeitä, sararämeitä ja nevarämeitä, ja monet niistä ovat luonnontilaisia tai sitä lähellä olevassa tilassa. Avosoitakin Sipoonkorvessa on, joskin vähemmän. Laajoja avosuoalueita löytyy Viirilän lähistöstä, Katronträskiltä, Hyppjaskärriltä ja Bakunkärrsträsket-lammen ympäriltä. Suuret suot ovat ojitettuja, mutta pienet pääosin ojittamattomia. Ojitetuistakin soista osa, kuten Sipoonkorven laajimmat suoalueet Viirilässä ja sen lähistöllä Sipoonkorven länsiosassa, on melko luonnontilaisen kaltaisia. Osa ojitetuista soista on puolestaan kuivuneita.
Vesistöt
thumb|Huhtikuun keväinen aurinko on sulattanut suuren osan [[Katronträsk-järven jääpeitteestä. Vain puiden varjoon jäävät etelä- ja länsireunat ovat yhä jäässä.]] Sipoonkorven vesistöt keskittyvät alueen keskiosaan itä-länsisuuntaiselle vyöhykkeelle, josta löytyvät myös suurimmat vesistöt eli Fiskträsk, Byträsk ja Helgträsk. Yhteensä Sipoonkorvessa on 17 lampea tai pikkujärveä. Alueen järvet ovat suosittuja kalastuspaikkoja.
Lampia on joskus ollut enemmän, ja niistä on nykyisin jäljellä lähinnä pieniä avosoita. Järvien umpeen kasvaminen on edelleen käynnissä oleva prosessi, ja esimerkiksi metsän eteläosassa sijaitsevaa Gumböle träsk -lampea on kuvattu soiseksi. Sipoonkorven pohjoisosassa sijaitseva Fallträsk on todennäköisesti seuraava kokonaan suoksi muuttuva lampi.
Sipoonkorvessa on useita metsäpuroja ja pieniä jokia, joista moni virtaa yhä ainakin joiltain osin luonnontilaisessa uomassaan. Byabäckenin Sipoonjokeen laskeva puro sekä sen sivu-uomat kuuluvat Sipoonjoen Natura 2000 -alueeseen. Byabäckenin lisäksi myös Ritobäcken ja Hälsängsbäcken ovat jokia, joissa kalastus on kokonaan kielletty.
Kasvillisuus
Sipoonkorven kallioilla tyypillisiä ovat kalliomänniköt, ja kallioiden väliset kosteammat ja rehevät painanteet ovat puolestaan kuusivaltaisia. Metsässä on lisäksi useita suoalueita suokasveineen sekä purolaaksoja, joita hallitsevat lehdot. Metsävyöhyke on pääosin ollut pitkään taloudellisessa käytössä, mutta siitä huolimatta siellä on jäljellä vanhoja ja varsin luontaisena säilyneitä metsiä. Tuoreet lehtomaiset kankaat ovat kuitenkin Sipoonkorven vallitsevia metsätyyppejä. Kallionaluslehdoille tyypillisiä lajeja ovat lehmukset, pähkinäpensaat ja kuuset.
Metsässä kasvaa monia harvinaisia ja vaateliaita kasvilajeja, joita ovat esimerkiksi lehtosinijuuri, keltavuokko ja pystykiurunkannus. Storträskin eteläpuolisessa purolaaksossa ja kallioalueilla esiintyy kaksi maailmanlaajuisestikin harvinaista lajia.
Osittain umpeenkasvaneita joenvarsiniittyjä on Byabäckenillä palautettu laidunnuskäyttöön, ja Metsähallitus on ilmoittanut tavoitteeksi palauttaa myös vanhoja nurmilaitumia takaisin luonnonniityiksi. Niittyjen kukkivia kasvilajeja ovat muun muassa uhanalainen hirvenkello, kissankello, kurjenkello, peurankello sekä harakankello. Lisäksi niityillä kukkivat esimerkiksi päivänkakkara, purtojuuri, ahdekaunokki ja nurmikaunokki.
Eläimistö
pienoiskuva|Kyykäärme lähellä Hältingträskia Sipoonkorvessa Sipoonkorven eläinlajisto on monipuolista, ja siellä esiintyvät lähes kaikki eteläsuomalaiset metsänisäkäs- ja lintulajit. Rauhallisesta elinympäristöstä pitävät petolinnut ja kanalinnut ovat Sipoonkorvessa erityisen hyvin edustettuina. Haukoista muutamia ovat nuolihaukka, tuulihaukka, varpushaukka ja hiirihaukka. Pöllöistä mainittavia ovat huuhkaja, lehtopöllö, helmipöllö ja viirupöllö.
Sipoonkorven kansallispuisto on ottanut petolintu huuhkajan tunnuseläimekseen. Euroopan suurin pöllölaji viihtyy alueen kallioisissa korpimetsissä. ”Hyypiäksikin” kutsutut huuhkajat metsästettiin 1900-luvun alkupuolella lähes sukupuuttoon, sillä vanhassa uskomuksessa ne liitettiin huonoon onneen ja kuolemaan. Huuhkajakanta on viime vuosikymmeninä taantunut erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Eräänä selityksenä ilmiölle on pidetty jätesäädöksien tiukentuessa tapahtunutta avokaatopaikkojen häviämistä. Ne sijaitsivat yleensä lähellä metsiä, ja huuhkaja menestyi niiden lähistöllä. Avokaatopaikkojen rotat olivat varsin helposti saatavilla olevaa ravintoa huuhkajille.
Useiden luontotyyppien linnut viihtyvät muutenkin alueen monipuolisissa elinympäristöissä. Sipoonkorven metsissä elää ympäristöltään vaateliaitakin metsälintulajeja, kuten rehevien metsien idänuunilintu sekä järeiden vanhojen kuusimetsien pikkusieppo ja pohjantikka. Kangaskiuru ja kehrääjä viettävät elämäänsä metsässä sijaitsevilla rauhallisilla kallioharjanteilla. Lehtokerttu, sirittäjä, satakieli, peltosirkku ja pähkinähakki pesivät lehtipuiden hallitsemilla alueilla Byabäckenlaaksossa. Öisin voi kuulla myös sirkkalintujen ja kerttusten laulua. Lintutiheys on erityisen korkeaa Byabäcken-joen varren lehtipuustoilla. Lisäksi laaksossa tavataan esimerkiksi harmaapäätikkaa. Sipoonkorpi on yksi harvoista viimeisistä erämaa-alueista pääkaupunkiseudulla, jossa tiedetään olevan myös metson soidinpaikkoja. 2‒3 soidinpaikoista osa on kansallispuistossa ja osa sen ulkopuolella. Metson selviytymisen kannalta kriittiseksi on katsottu Sipoonkorven sekä muiden ympäröivien metsäisten alueiden ekologisten metsäyhteyksien säilyttäminen. Niin sanottu ”Helsinki–Mäntsälä–Porvoo-alueen riistakolmio” kartoitettiin vuonna 2013, ja koko kartoitetulta alueelta löydettiin silloin vain 6‒8 metson soidinpaikkaa. thumb|Sipoonkorven metsikköäSipoonkorven pysyviä suurnisäkkäitä ovat etenkin hirvi ja valkohäntäpeura sekä kolmas alueen hirvieläin metsäkauris. Siellä havaittuja suurpetoja ovat karhu ja harvinainen ja tiukasti suojeltu ilves. Pienempiä nisäkkäitä Sipoonkorvessa asustelee useita, kuten kettu, metsäjänis, rusakko, orava ja supikoira. Sipoonkorvessa tiedetään olevan myös minkkejä. Puroissa viihtyvien saukkojen on havaittu suosivan erityisesti Byabäckenin puroalueita. Hirvet menestyvät Sipoonkorven metsissä, ja kannan kasvu onkin silloin tällöin johtanut kritiikkiin, sillä niiden kulkeminen voi aiheuttaa vaaratilanteita lähialueen tieliikenteessä. Vaikka metsästys on Sipoonkorvessa kielletty, hirvikannan kasvun takia sinne on välillä myönnetty tilapäisiä metsästyslupia.
Sipoonkorvessa elää myös alkuperäinen meritaimenkanta. Niitä on havaittu sekä Ritobäckenin että Byabäckenin yläjuoksuissa, jotka laskevat Sipoonjokeen. Puroissa olevien kutupaikkojen kunnostamisen ja ennallistamisen on edelleen katsottu olevan tarpeellista, jotta kalojen elinolot parantuisivat nykyisestä. Muutoin kalastosta on tietoa puutteellisesti, mutta ainakin Helgträskistä tunnetaan ahven, särki, lahna ja hauki. Sipoonkorven suurimmassa järvessä, Fiskträskissä, elää lähinnä ahvenia ja haukia.
Kaikki Manner-Suomessa esiintyvät luonnonvaraiset matelijalajit ovat löydettävissä Sipoonkorvesta. Siellä voi tavata rantakäärmeen, vaskitsan, sisiliskon ja kyyn. Metsässä tavattavia sammakkoeläimiä ovat sammakko, viitasammakko, rupikonna ja vesilisko.
Historia
pienoiskuva|vasen|Byabäckenin laakson perinnemaisemaa. Sipoonkorven kansallispuisto ympäröi molemmin puolin maiseman läpi kulkevaa Länsitietä.
Sipoonkorven Byabäckenin purolaakson eteläpäässä sijaitseva Hindsby oli 1300-luvulla Sipoon suurin kylä. Byabäckenin ja Sipoonjoen haarassa sijaitseva kylä on eräs Sipoon vanhimmista kylistä, ja sen varhaisimpien asukkaiden arvellaan tulleen Hämeestä. Hindsbyn ruotsalaiset asukkaat saapuivat luultavasti 1200-luvulla. Ruotsista tulleet suosivat tyypillisesti peltoviljelyä, kun taas hämäläiset tunnettiin kaskiviljelijöinä. Niinpä Sipoonjoen laakson puustottomuus sopi ruotsalaisten maanviljelystapoihin hämäläisiä paremmin. 1300-luvun Hindsbyn kolmetoista taloa oli rakennettu tiiviiksi riviksi mäenrinteeseen, jossa päärakennukset sijaitsivat vieretysten kylänraitin pohjoispuolella. Navetat sen sijaan olivat sijoitettu kylänraitin eteläpuolelle. Byabäckenin purolaaksossa oli muutoin vain muutamia taloja yhteisten metsien ja laidunmaiden joukossa, ja suurin osa alueen asukkaista eli juuri Hindsbyn kylässä.
Hofgård eli Hovgårdin kartano perustettiin Hindsbyyn kylään 1500-luvun puolivälissä. Sen mailla oli neljä torppaa 1700-luvun loppupuolella, ja vuosien mittaan kartano laajeni useilla Hindsbystä liitetyillä tiloilla. Kartanon maille kuului myös osa Byabäckenin purolaaksosta.
1800-luvulla tieverkosto kiersi hajanaisesti Sipoonkorven reuna-alueita, ja pohjois–eteläsuuntaiset tielinjaukset välttivät metsää kulkien Sipoonjoen laakson ja Sotunginlaakson peltomaisemien poikki. Ensimmäisen maailmansodan aikana etenkin Hindsbyn metsissä suoritettiin laajoja hakkuita, jotka liittyivät Helsingin seudun ja Suomenlinnan linnoitustöihin. Työvoimana oli runsaasti alueelta asuinpaikan saaneita kiinalaisia. Pitkävaiheisesta ja koskemattomasta lahopuuympäristöstä riippuvaiset, yhä elävät kääpälajit ovat kuitenkin todisteita siitä, ettei kaikkea metsää kuitenkaan hakattu. Sipoonkorven vaihteleva puusto on iältään vuoden ja 150 vuoden väliltä, joten monet lajit ovat saaneet kasvaa hyvinkin rauhassa.
Haja-asutusta ja Landbon omakotitaloaluetta lukuun ottamatta laajempaa asutusta ei Sipoonkorpeen ole syntynyt, mikä johtuu erityisesti vaikeista maasto-olosuhteista. Landbon ja Nikkilän välinen Knutersintie linjauksineen on perua vasta 1900-luvulta.
Vuoden 1975 Helsingin seutukaavaliiton periaatetarkastelussa Sipoonkorpi esiintyy osana Pääkaupunkiseutua kiertävää viherkehää, jonka funktioita ovat ihmisten virkistyskäyttö ja luonnon säilyttäminen. Viherkehän tarkoitus on suojella luontoalueita esimerkiksi kaavoituksen keinoin. Tarkastelun viherkehään kuuluivat Porkkalan niemi, Nuuksion järviylänkö, Metsäkylän–Ruotsinkylän metsäalue sekä Sipoonkorpi. Vuonna 1976 kansallispuistokomitean käsiteltävänä oli luettelo luonnonsuojelun kannalta merkittävimmiksi luonnonsäästiöiksi soveltuvista alueista. Maa- ja metsätalousministeriön luonnonvarainhoitotoimiston laatima luettelo sisälsi maininnan Hindsbyn metsästä. Vuonna 1995 Suomen Ympäristökeskus ja BirdLife Suomi aloittivat FINIBA-hankkeen, jossa selvitettiin kansallisesti arvokkaimpia lintualueita. Hanke johti 20,2 km² kokoisen FINIBA-alueen perustamiseen, johon Sipoonkorven ydinalueet kuuluvat.
Vuonna 1996 Hindsbyn metsä ja Byabäckenin purolaakso siirtyivät Metsähallitukselle. Alueen hallinta oli aiemmin jaettu Svenska småbruks- och egnahem -yhdistyksen, Helsingin kaupungin ja puolustusministeriön kesken. Byabäckenin purolaaksossa olevat pellot ovat olleet historiasta tähän päivään saakka maanviljelykäytössä. Peltoja vuokraa nykyisin Metsähallitus. Alueen niityistä, hakamaista sekä metsälaitumista osa on varattu perinteiseen laidunkäyttöön.
Valtioneuvoston vuonna 1998 tekemä päätös ehdotuksesta Suomen Natura 2000 -verkostoksi sisälsi Sipoonkorven ja Sipoonjoen Natura 2000 -alueet. Euroopan yhteisön komissio hyväksyi ehdotuksen vuonna 2005, ja Natura 2000 -alueet tulivat voimaan.
Vuoden 2008 kesällä lintutieteellinen yhdistys Tringa kartoitti koko FINIBA-alueen, jonka myötä Sipoonkorvessa havaittiin edelleen elävän huomattavan paljon metsälintulajeja.
Kansallispuisto
pienoiskuva|[[Sudentassu-silta Sipoonkorven kansallispuistossa]]
2 300 hehtaarin laajuinen Sipoonkorven kansallispuisto perustettiin 1. toukokuuta 2011. Kansallispuiston perustamista edesauttoi Vantaan ja Helsingin harjoittama aktiivinen maapolitiikka. Maa-alueet ovat valtion omistamia, ja niistä yli 60 % on vaihdettu valtiolle Helsingiltä. Valtiolle siirtyi myös Vantaalta 290 hehtaaria maata. Kansallispuiston perustaminen nähtiin myönteisenä askeleena metsäalueen jatkosuunnitelmille, joiden tarkoitus oli kehittää Sipoonkorvesta koko pääkaupunkiseutua palveleva luonto-, ulkoilu-, ja retkeilyalue. Ennen kansallispuiston perustamista metsäalueen maanomistus oli pirstoutunutta, eikä metsän käytöstä ja sen hoidosta ollut kattavaa suunnitelmaa, vaan sitä hoidettiin osittain talousmetsänä ja osittain luonnonhoidon ja virkistyskäytön näkökulmasta.
Ennen kansallispuiston perustamista vuosittaiset kävijämäärät nousivat hillityn tasaisesti, mutta sen perustaminen vauhditti kävijämäärän kasvua selvästi. Vuonna 2008 kävijöitä Sipoonkorvessa oli 34 770, vuonna 2009 heitä oli 41 660 ja vuonna 2010 puolestaan 50 711. Ennen kansallispuiston perustamista eräässä Kaupunkisuunnitteluviraston kaavaselostuksessa ilmoitettiinkin Sipoonkorven vuotuiseksi kävijämääräksi keskimäärin 40 000. Suuri muutos tapahtui kansallispuiston perustamisen jälkeen vuonna 2011, jolloin Sipoonkorvessa laskettiin käyneen jopa 75 478 kävijää. Vuonna 2012 kävijöitä oli jo 95 003. Koronapandemian aikana, vuoden 2020 alusta heinäkuun loppuun tehtyjen laskentojen mukaan Sipoonkorven kävijämäärässä tapahtui 147 % kasvu. Laskentojen mukaan kävijöitä oli silloin 128 510, kun taas vuonna 2019 niitä oli ”vain” 76 578. Käyntimäärän kasvua vauhditti Metsähallituksen mukaan myös uudet palvelurakenteet. Eräs uudistuksista oli Kuusijärveltä Sipoonkorpeen rakennettu Sudentassu-silta.
Julkiset kulkuyhteydet
Sipoon, Vantaan ja Helsingin kuntien alueella sijaitseva Sipoonkorpi on noin parinkymmenen kilometrin etäisyydellä Helsingin keskustasta, ja sen lähettyville kulkee useita linja-autoyhteyksiä. Pohjoisosassa sijaitsevalle Källängenin infotaululle pääsee kävelemällä Jokivarrentien pysäkiltä Länsitietä pitkin noin 1,5 kilometrin matkan. Byabäckenin luontopolun lähtöpaikalle on matkaa noin 2,5 kilometriä. Jokivarrentien pysäkille kulkevat HSL:n Nikinmäki–Nikkilä-linja-autot, joiden lähtöpaikka sijaitsee Helsingin Rautatientorilla. Hindsbyn kylään on arkisin linja-autoyhteys Sipoon Talmasta ja Nikkilästä. Byabäckenin luontopolulle on Hindsbystä Länsitietä pitkin kävellen matkaa 1,4 kilometriä.
Sipoonkorven länsiosassa sijaitsevalle Kuusijärven ulkoilukeskukselle on linja-autoyhteydet Rautatientorilta ja Kalasatamasta. Kansallispuiston Bisajärvelle johtava luontopolku alkaa Kuusijärveltä ja on merkitty oransseilla vinoneliöillä. Myös Sipoonkorven lounaisosassa sijaitsevaan Sotunkiin on linja-autoyhteydet Helsingistä sekä Vantaan Tikkurilasta.
Kulkuyhteydet yksityisautolla
Sipoonkorven pohjoisosan Byabäcken on Länsitien varrella, Hindsbyssä noin 30 kilometrin etäisyydellä Helsingistä. Sinne on mahdollista kulkea muun muassa Jokivarrentien 1521 kautta, jolle pääsee kääntymään Lahdentieltä 140 ja Keravantieltä 148. Jokivarrentieltä pääsee Hindsbyn tienviittoja seuraten Länsitielle, jonka varrella sijaitsee Källängenin pysäköintialue. Niin ikään Byabäckenin luontopolun pysäköintialue sijaitsee Länsitien varrella. Myös Hindsbyn kautta on mahdollista kulkea Byabäckeniin.
Sipoonkorven länsiosassa sijaitseva Kuusijärven ulkoilualue 250 auton parkkipaikkoineen on saavutettavissa Lahdenväylä 4:n ja Lahdentien kautta.
Sipoonkorven kaakkoisosassa on Knutersin 160 autopaikan pysäköintialue sekä Bakunkärrin pysäköintialue, jotka sijaitsevat Knutersintien varrella. Tielle pääsee kääntymällä Porvoonväylältä E18 kohti Landbota.
Sipoonkorven lounaisosaan on mahdollista kulkea Vantaan Sotungin kautta. Kehä III:lle päin kulkiessa vastaan tulee Hakunilan liittymä, josta pohjoista kohti vievä Hakunilantie kulkee Hakunilan urheilupuiston ohi Sotungintielle. Sotungintieltä yhtenä vaihtoehtoina on kääntyä Nybyggetintielle ja sitä pitkin Tasakalliontien pienelle pysäköintialueelle. Toisena vaihtoehtona on kääntyä Sotungintieltä Nurmimäentielle ja ajaa sitä kautta Kalkkiuunintien pysäköintialueelle. Tienvarsipysäköinti on alueella kielletty.
Gösta Ågren
Elämä ja ura
Kirjailijan- ja tutkijanuransa ohella Ågren on työskennellyt tehtaassa, Helsingin yliopiston kirjastossa, toimittajana Ny Tid -lehdessä, opettajana kansanopistossa Kalixissa Ruotsissa sekä elokuvaohjaajana 1965–1975, jolloin valmistui muun muassa TV-elokuva Amirika.
Ågrenin ensimmäinen runokokoelma Kraft och tanke ilmestyi 1955. Läpimurtokokoelmia 1970-luvulla olivat Var inte rädd ja Molnsommar. Runoilijanura huipentui Jär-trilogiaan: Jär (murteellisesti 'här', 1988),  Städren (= 'Städerna', 1990) ja Hid (= 'Hit', 1992). Trilogian ensimmäisestä osasta hän sai Finlandia-palkinnon 1988. Lisäksi hänen teoksensa Dikter utan land (2015) oli ehdolla Yleisradion Tanssiva karhu -runouspalkinnon saajaksi vuonna 2016.
Ågrenille ovat olleet tärkeitä aiheita historia ja suomenruotsalainen identiteetti. Perimmiltään hänen runoutensa koettaa ymmärtää inhimillisen olemassaolon epävarmuutta ja tilapäisyyttä.
Ågrenin veljiä olivat kirjailijat Erik Ågren ja Leo Ågren. Sisar Inga Ågren (1932–1965) julkaisi runokokoelman Livet som är och förblir (1963). Gösta Ågren toimitti vuonna 1981 Inga Ågrenin runoista teoksen Liv: Samlade dikter, johon sisältyy myös elämäkerta.
Ågren harrasti virsikanteleen soittoa. Hän oli aktiivinen ja näkyvä kulttuuripersoona ruotsinkielisellä Pohjanmaalla. Marraskuussa 2006 tasavallan presidentti myönsi Ågrenille Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin, ja vuonna 2019 hänelle myönnettiin Ruotsin akatemian Bellman-palkinto.
Ågrenin tuotantoa on käännetty muun muassa suomeksi, englanniksi, ranskaksi, espanjaksi, islanniksi, venäjäksi, hollanniksi ja unkariksi.
Rio Branco
Rio Branco on 364 000 asukkaan kaupunki Länsi-Brasiliassa Acren osavaltiossa. Se toimii osavaltion pääkaupunkina ja sijaitsee Acrejoen varrella, lähellä Perun ja Bolivian vastaista rajaa. Kaupunki sai alkunsa vuonna 1882 perustetusta Emprezan kumiplantaasista, josta kehittyi jokilaivojen pysähdyspaikkana toimiva kylä. Boliviaa vastaan käydyn Acren sodan (1899–1903) jälkeen Acresta tuli virallisesti Brasilian osavaltio, jota hallittiin Rio Brancosta käsin.