cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
T. J. Dillashaw
Tyler Jeffrey Dillashaw (s. 7. helmikuuta 1986 Sonora, Kalifornia) on yhdysvaltalainen kääpiösarjan vapaaottelija. Hän on entinen UFC:n kaksinkertainen kääpiösarjan mestari. Dillashaw oli myös Ultimate Fighter: Team Bisping vs. Team Miller -turnauksen loppuottelussa.
Yliopisto
Menestyksekkään high school painiuran myötä hän sai apurahaa jatkaakseen painimista Kalifornian osavaltionyliopiston joukkueessa Cal State Fullerton Titansissa. Kaudella 2005–2006 Dillashaw:n ensimmäisen lukuvuoden painitilastoksi jäi 14–16. Hän matkusti kesällä 2006 ukrainaan harjoitellaakseen lisää painia. Toisena lukuvuotena Dillashaw oli menestyksekkäämpi tilastolla 17–14. Huhtikuussa 2007 hän sijoittui kuudenneksi yliopiston kreikkalais-roomalaisen painin mestaruuskilpailuissa Akron, Ohiossa alle 60-kiloisten sarjassa. Dillashaw sijoittui myös neljänneksi 2007 Pac-10 mestaruuskilpailuissa. Seuraavana vuonna 2008 Dillashaw sijoittui samaisessa Pac-10 mestaruuskilpailuissa neljänneksi tilastolla 22–10 neljällä selätyksellä. Hänet oli rankattu viimeisenä lukuvuotena yhdysvaltain kymmenenneksi parhaaksi painijaksi 60-kiloisten sarjassa. Hän oli uransa aikana myös kilpaillut kolmesti NCAA:n karsinnoissa.
Vapaaottelu
Valmistuttuaan Fullertonin yliopistosta Dillashaw siirtyi vapaaottelun pariin. Hänen yliopisto painivalmentaja Mark Muñoz kutsui Dillashaw:n Reign Training Centeriin harjoittelemaan vapaaottelua. Puolentoista vuoden jälkeen Muñoz ehdotti Dillashaw:ta liittymään Team Alpha Maleen. Hän otteli amatöörinä 2–0 tilastolla ennen ammattilaiseksi siirtymistä.
Solaris Trollino 12
pienoiskuva|Solaris Trollino 12 Tallinnan rautatieaseman edessä Solaris Trollino 12 on CAFin tytäryhtiön Solaris Bus & Coach Puolassa valmistama johdinautomalli, jota on valmistettu vuodesta 2001 alkaen.
Yleisyys ja ulkonäkö
Solaris Trollino 12 on kaksiakselinen ja matalalattiainen linja-autoihin pohjautuva johdinauto. Siinä on kolme ovea ja ikkunoissa pienet pitkulaiset ikkunaluukut. Kangaspäällysteiset istumapaikat ovat ajosuuntaa kohti. Etuosassa on modernit ajovalot.
Jatkomallit ja moottorit
Ensimmäisen mallin lisäksi valmistetaan vuodesta 2002 lähtien erilaisia malleja: kuudella renkaalla Solaris Trollino 15 ja nivelellä yhdistetty Solaris Trollino 18. Mallit on nimetty metripituuksien mukaan: 12 on 12 m pitkä, 15 on 15 m pitkä ja 18 on 18 m pitkä. Kahdella niveleellä yhdistetyn Solaris Trollino 24 -mallin projekti on vielä toteutusvaiheessa ja malli on 24 m pitkä. Myös jatkomallit pohjautuvat Solaris Urbino -linja-automalleihin. Jatkomallit siirtyivät myös GANZ:in konkurssin jälkeen Cegelec-elektroniikan varusteisiin. Tšekkiläiset Škoda 26Tr, 27Tr ja 28Tr Solaris -johdinautot ovat rungoltaan melkein identtisiä Solaris-johdinautojen kanssa, koska ne on varustettu Solaris-elektroniikalla, Solaris-koripohjalla ja pohjautuvat Solaris-johdinautomalleihin, mutta niissä on Škoda-moottori. Vuodesta 2011 lähtien Solaris-johdinautojen korit on osittain valmistettu pyöristetyillä keulilla, minkä vuoksi ne on nimetty Solaris Trollino 12AC, 15AC ja 18AC MetroStyle -johdinautoiksi. Niiden ohjaamossa on enemmän tilaa ja nekin on varustettu Cegelec-elektroniikalla. Samaa MetroStyle-ulkoasua käytetään nykyään myös Solaris Urbino -linja-autoilla sekä joissain Van Hool linja-auto- ja johdinautomalleissa. Budapestiin hankittujen Solaris-johdinautosarjojen moottorit on valmistettu eri maissa, esimerkiksi ensimmäisen sarjan moottorit vuonna 2004 oli valmistettu Aoberin tehtaalla Ukrainassa.
Vienti ja nykytilanne
Puolalainen yhtiö Solaris Bus & Coach on vuoteen 2009 mennessä noussut suurimmaksi nyky-Euroopan eniten johdinautoja valmistavaksi ja tuottavaksi yhtiöksi. Isoimpia asiakkaita ovat esimerkiksi Tallinna, Rooma, Riika, Vilna, Kaunas, Ostrava ja Landskrona.
No Me Ames
"No Me Ames" on yhdysvaltalaisen laulajan Jennifer Lopezin esikoisalbumilta On the 6 toisena julkaistu single. Singlen rajoitetusta julkaisusta johtuen monet pitävät kuitenkin "Waiting for Tonight" -kappaletta albumin toisena singlenä. "No Me Ames", Lopezin ja Marc Anthonyn espanjankielinen duetto, julkaistiin kesäkuussa 1999 ja se julkaistiin ainoastaan Latinalaisen Amerikan markkinoilla. Single oli Billboardin Latin Tracks -listan kärjessä seitsemän peräkkäistä viikkoa. "No Me Ames" -kappaleesta tehty salsa-versio julkaistiin Anthonyn vuonna 1999 julkaistulla kokoelma-albumilla Desde Un Principio: From the Beginning. Singlen alkuperäinen versio julkaistiin puolestaan Anthonyn vuoden 2006 kokoelma-albumilla, Sigo Siendo Yo (Grandes Exitos).
"No Me Ames" oli ehdokkaana vuoden 2000 Latin Grammy Awards -tapahtumassa "Best Pop Duo or Group with Vocal Performance" ja "Best Short Form Music Video" -kategorioissa. Saman vuoden Billboard Latin Music Awards -tapahtumassa kappale voitti palkinnon "Tropical/Salsa Track of the Year", "Hot Latin Track of the Year" ja "Hot Latin Track of the Year By Duo" -kategorioissa.
Kappaleen italiankielinen alkuperäisversio, "Non Amarmi", julkaistiin vuonna 1992 ja sen kirjoittivat Giancarlo Bigazzi, Marco Falagiani ja Aleandro Baldi.
Gorouol
Gorouol on maalaiskunta Tillabérin alueen Téran departementissa Nigerissa. Se sijaitsee Sahelin vyöhykkeellä 85 kilometriä Térasta pohjoiseen. Kunnassa on 64 300 asukasta (vuonna 2010, arvio).
Gorouolin kunnan pinta-ala on 4 650 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Malin Gaon alueen Ansongon piirin Tessitin kuntaan, idässä Tillabérin departementin Ayorouhun, etelässä Téran departementin Bankilaréen ja lännessä Burkina Fason Markoyeen. Pinnanmuodostukseltaan seutu on etupäässä kumpuilevaa aroa. Itärajalla virtaa Niger, johon laskee Gorouoljoki.
Kuntaan kuuluu 28 hallintokylää, yksi perinteinen kylä, 34 pikkukylää ja yhdeksän leiripaikkaa. Keskuspaikka on virallisesti Kolmanen kylä, mutta toistaiseksi kuntahallinto toimii Tégueyessa. Kunnanvaltuuston ja -johtajan lisäksi hallintoon osallistuu ranskalaisten siirtomaaisäntien perustaman kantonin perinteinen päällikkö, Doufragfrag-tuaregiryhmän johtaja Bankilaréssa sekä kylien ja paimentolaisryhmien päälliköt.
Asukkaista 80 % on songhaita, 15 % tuaregeja ja loput fulbeja, hausoja ja arabeja. Heistä valtaosa on muslimeja. Seudulla on myös kristitty vähemmistö.
Gorouoliin johtaa huonokuntoinen paikallistie Térasta. Seudun pääelinkeino on osin keinokasteluun perustuva maanviljely. Tärkeimmät viljelyskasvit ovat hirssi, durra, lehmänpapu, okra ja maapähkinä. Toinen tärkeä elikeino on laiduntamiseen ja paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito. Kotieläimiä ovat naudat, vuohet, lampaat, aasit ja kamelit. Lisäksi harjoitetaan kaupankäyntiä, käsityöammatteja ja kalastusta. Osa miehistä käy kausitöissä Térassa, Niameyssa sekä naapurimaissa.
Kunnassa on 52 alkeiskoulua, 12 koraanikoulua, kaksi keskikoulua ja 14 lukutaitokeskusta. Alkeisopetus tavoittaa noin puolet kouluikäisistä. Terveyspalveluihin kuuluu kuusi terveyskeskusta ja kuusi terveysasemaa. Ne kattavat 68 % kunnasta. Vesihuolto käsittää 91 käsikäyttöistä porakaivoa, viisi pientä juomavesilaitosta ja 180 sementillä vahvistettua kaivoa. Kuntalaisista 47 % asuu puhtaan juomaveden ulottuvilla.
Gummerus (täsmennyssivu)
Gummerus voi tarkoittaa seuraavia:
Must Get Out
Must Get Out on yhdysvaltalaisen popyhtye Maroon 5:n kappale, joka julkaistiin viidentenä singlenä yhtyeen debyyttialbumilta Songs About Jane huhtikuussa 2005.
Kappale on yhtyeen jäsenten Adam Levinen ja Jesse Carmichaelin kirjoittama ja Matt Wallacen tuottama. ”Must Get Out” ylsi Britannian singlelistalla parhaimmillaan sijalle 39.
Ville Paumola
Ville Paumola (s. 16. maaliskuuta 1991 Kuusamo) on suomalainen uransa lopettanut lumilautailija. Paumola on voittanut lumilautailun nuorten MM-hopeaa slopestylessä ja MM-pronssia Big air -kisassa vuonna 2010. Aikuisten MM-kisoissa Paumola voitti pronssia slopestyle -kisassa vuonna 2011.
HMS Carlskrona (M04)
HMS Carlskrona (runkonumerot M04 ja P04) on Ruotsin laivaston vuonna 1982 valmistunut miinalaiva ja esikunta-alus.
Valmistus
Alus tilattiin 25. marraskuuta 1977 Karlskronavarvetilta, missä köli laskettiin 8. helmikuuta 1979. Se laskettiin vesille 28. toukokuuta 1980 ja liitettiin laivastoon 19. maaliskuuta 1982.
Aluksen runko on jaettu neljääntoista vesitiiviiseen osastoon. Sen takakannella on helikopterikenttä, mutta ei hangaaria. Aluksella on kaksi taistelunjohtokeskusta Hugin- ja Spica II -luokan ohjusveneiden johtamiseen. Alus on suunniteltu miinalaivana toimimisen lisäksi koululaivaksi, jolloin se kykenee majoittamaan 72 kadettia.
Palvelus
Alus teki ensimmäisen koulutuspurjehduksensa 1982-1983, minkä jälkeen se on tehnyt vuoteen 2002 mennessä kaikkiaan 20 purjehdusta. Alus modernisoitiin 2002, jolloin takakannen 57 millimetrin tykki poistettiin ja helikopterikenttää suurennettiin. Muutoksen jälkeen alukselle voidaan laskeutua myös raskailla helikoptereilla. Samalla sen taistelunjohtojärjestelmät uusittiin ja viestijärjestelmät saatettiin Nato-yhteensopiviksi.
Natalia Dyer
Natalia Danielle Dyer (s. 13. tammikuuta 1995 Nashville, Tennessee, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän teki läpimurtonsa näytellessään Nancy Wheeleriä jännitystieteissarjassa Stranger Things.
Ura
Dyerin ensimmäinen rooli oli Clarissa Granger elokuvassa Hannah Montana: The Movie vuonna 2009. Vuonna 2011 hän esiintyi elokuvassa The Greening of Whitney Brown. Tämän jälkeen Dyer näytteli indie-elokuvassa I Believe in Unicorns, joka sai ensi-iltansa vuonna 2014 SXSW:ssä.
Vuonna 2016 Dyer valittiin Nancy Wheelerin rooliin Netflixin Stranger Things -sarjassa. Vuonna 2019 Dyer näytteli Cocona Netflixin kauhuelokuvassa Velvet Buzzsaw.
Nuoruus ja koulutus
Dyer syntyi ja kasvoi Nashvillessa Tennesseen osavaltiossa. Hän valmistui esittävien taiteiden koulusta.
Dyer muutti New York Cityyn ja ilmoittautui New Yorkin yliopistoon vuonna 2013 opiskellen The Gallatin School of Individualized -koulussa.
Yksityiselämä
Vuodesta 2016 lähtien Dyer on seurustellut Stranger Things -sarjan vastanäyttelijänsä Charlie Heatonin kanssa.
Internetpäätelaite
thumb|[[Nokia 770 mobile internet device Maemon käyttöliittymällä, suomenkielinen Wikipedia avattuna nettiselaimeen]] thumb|[[Nokia N800 mobile internet device, Wikiuutisten RSS-syöte avattuna lukijaan.]] Internetpäätelaite on kuluttajille suunnattu laite, jonka pääasiallinen toiminto on helppo pääsy Internet-palveluihin kuten WWW-sivustoille tai sähköpostiin. Läpi 1980- ja 1990-lukujen termi internetpäätelaite tarkoitti laitetta, jonka toiminnot oli keskitetty internetin selaamiseen.
Nykyään internetpäätelaite on vähemmän tunnettu, sillä teknologian kehityksen vuoksi monet muut monitoimilaitteet pystyvät samoihin toimintoihin. Termi on nykyään laajentunut tarkoittamaan kaikkia laitteita, joista on pääsy internetiin, kuten Internet-yhteydessä oleva tietokone, verkkoon kytketty tietokoneen ja mahdollisesti myös thin client -tyyppinen asiakaspääte. Tästä huolimatta modernit älypuhelimet tai PDA- ja PocketPC-laitteet eivät ole internetpäätelaitteita vanhassa suppeassa merkityksessä.
Force India VJM11
Force India VJM11 on Formula 1 -talli Force Indian ja Racing Pointin käyttämä auto kaudella 2018. Autolla kilpailevat Sergio Pérez ja Esteban Ocon.
Olu Dara
Olu Dara (s. 12. tammikuuta 1941) on yhdysvaltalainen jazzmuusikko.
Dara on julkaissut muun muassa sooloalbumit In the World: From Natchez to New York ja Neighborhoods.
Dara on myös hip hop -muusikko Nasin isä. Hän on vieraillut poikansa Street's Disciple -tupla-albumilla olevissa kappaleissa "Street's Disciple" ja "Bridging the Gap" ja esikoisalbumilla Illmatic kappaleessa "Life's a Bitch".
Jungfruskär
Jungfruskär (1500-luvulle saakka Hundskär) on saariryhmä Paraisten kunnan Houtskarissa. Se sijaitsee Saaristomerellä keskellä Kihtiä noin 28 km Korppoon Galtbystä länteen. Suurimmat saaret ovat Storlandet, Nölstö ja Hamnö, joka on yksityisaluetta. Storlandetin 120 hehtaarin pinta-alasta 100 hehtaaria kuuluu metsähallituksen hallinnoimaan Saaristomeren kansallispuistoon.
Historiaa
Jungfruskärin saaret ovat toimineet vuosisatoja turvasatamana ja pysähdyspaikkana merenkulkijoille. Ruotsin valtakaudella Jungfruskärissä on tiettävästi toiminut merimieskrouvi. Myös saarelta löydetyt muinaismuistot vahvistavat Jungfruskärin keskeisestä asemasta meriliikenteessä.
Saarilla asui 1800-luvun alkupuolelta lähtien lähinnä torppareita, jotka viljelivät perunaa ja kasvattivat karjaa saarten niityillä ja lehdoissa yhdessä Hyppeisin kylän talonpoikien kanssa. Saarilla on yhä jäljellä muutama torppa muistona vanhoilta ajoilta. Jungfruskärin asukasluku oli korkeimmillaan 1900-luvun alussa, 43 asukasta. Vuonna 1933 sinne perustettiin yhdeksän oppilaan kansakoulu, joka toimi Hamnössä Brunströmin ja Hambergin perheiden kotona.
Jungfruskäriin perustettiin vartiolinnake heinäkuussa 1940, aluksi 90 miehen vahvuisena. Suurimmillaan linnakkeen vahvuus oli lähes 200 miestä. Linnakkeessa koulutettiin sodan aikana alokkaita sekä tykki-, suojaus- ja huoltoryhmiä. Sodassa linnakkeen tehtävä oli suojata merirajaa vihollisen mahdolliselta hyökkäykseltä demilitarisoidulta Ahvenanmaalta. Osa linnakkeen rakennuksista ja varusteista, muun muassa tykit, onkin peräisin Ahvenanmaalta puretuista linnoitteista. Jungfruskärillä oli talvisodan aikana kolme 152/45 C -rannikkotykkiä Turun Lohkoon kuuluvina.
Talvisodassa 17.2.1940 suomalainen hävittäjän tulittama neuvostoliittolainen DB-3-pommikone räjähti ja putosi maahan Jungfruskärin Hamnön edustalle. Kaksi koneen miehistön jäsentä kuoli heti, ja kolmas ammuttiin tämän paetessa jäälle. Hänet on haudattu Jungfruskärin eteläosaan.
Luonto ja matkailu
Saarilla on paljon lehdesniittyjä, ja saarten luonnon muualla harvinaisiin lajeihin kuuluvat muun muassa seljakämmekkä ja katkeralinnunruoho.
Jungfruskäriin pääsee vain omalla veneellä tai taksi veneellä. Hamnön ja Storlandetin välisessä salmessa sijaitsevan 15-metrisen laiturin ohella veneellä voi rantautua viereiselle kalliolle. Siitä alkaa kolmen kilometrin pituinen helppokulkuinen luontopolku, jonka varrella on vuonna 2003 rakennettu lintutorni.
Vuonna 1967 saarilla kuvattiin televisioelokuva Meren kasvojen edessä, joka perustuu Arvid Mörnen samannimiseen romaaniin vuodelta 1921.
Dominia
Dominia on venäläinen melodinen death metal -yhtye, joka on perustettu Pietarissa vuonna 1999. Laulaja Anton Rosalla ja hänen hyvällä ystävällään Danielilla ehti olla useita yhtyeitä ennen Dominiaa. Anton Rosa on ollut alusta asti yhtyeen pääasiallinen säveltäjä.
Kappaleiden teema keskittyy ihmisvihaan, filosofiaan sekä uskonnonvastaisuuteen.
Julkaisut
Studioalbumit
Singlet
Ceyloninmoringa
Ceyloninmoringa (Moringa oleifera) on pienikokoinen puu, jota viljellään laajasti tropiikissa. Se on erittäin monikäyttöinen hyötykasvi.
Ulkonäkö ja koko
thumb|120px|vasen|Moringatarha. Ceyloninmoringa kasvaa noin 8 metriä korkeaksi. Siihen tulee tuoksuvia valkoisia kukkia ympäri vuoden. Kukista kehittyy 9 cm pitkä 12 mm leveä palkohedelmä.
Levinneisyys
Ceyloninmoringa on alkujaan kotoisin Pohjois-Intiasta, mutta nykyisin sitä kasvatetaan ympäri maailman tropiikissa ja subtropiikissa.
Käyttö
thumb|120px|vasen|Hedelmiä. Ceyloninmoringan lehtiä syödään pinaatin tavoin, ja myös nuoret palot ovat syötäviä. Kypsistä paloista saatavaa öljyä käytetään kosmetiikassa. Puuainesta hyödynnetään polttopuuna ja kuoresta punotaan köysiä ja kudotaan mattoja. Ceyloninmoringaa kasvatetaan myös koristepuuna.
Ceyloninmoringan siemeniä käytetään myös juomaveden puhdistamiseen.
Barañain
Barañain on kunta Nafarroan maakunnassa Baskimaan Espanjan puoleisessa osassa. Pamplonaan on matkaa noin 5 kilometriä.
Yö on hellä (kirja)
Yö on hellä on yhdysvaltalaisen F. Scott Fitzgeraldin vuonna 1934 julkaistu romaani. Se sijoittui 28. sijalle Modern Libraryn 1900-luvun sadan tärkeimmän kirjan listalla. Teos on ilmestynyt suomeksi Pentti Saarikosken kääntämänä.
Vuonna 1932 Fitzgeraldin vaimo Zelda oli mielisairaalassa hoidossa skitsofreniasta ja kirjailija itse oli vuokrannut asunnon läheltä, jotta voisi kirjoittaa tarinansa nuoren ja menestyvän psykologin noususta ja tuhosta. Kirja tulisi olemaan Fitzgeraldin ensimmäinen yhdeksään vuoteen, hänen viimeksi kirjoittamansa Kultahatun jälkeen, ja viimeinen romaani, jonka hän sai valmiiksi. Työstäessään kirjaa Fitzgerald joutui muutamaan kertaan taloudellisiin ongelmiin ja hänen täytyi lainata rahaa kustannustoimittajaltaan ja agentiltaan, ja kirjoittaa kaupallisia novelleja lehtiin. 1930-luvun alku, jolloin hän kirjoitti Yö on hellää, oli kaikin puolin hänen elämänsä synkintä aikaa, ja tuo synkkyys on jättänyt jälkensä kirjaankin.
Henry King on ohjannut kirjasta samannimisen elokuvasovituksen, joka sai ensi-iltansa vuonna 1962. Elokuvan pääosia näyttelivät Jennifer Jones ja Jason Robards.
Synopsis
Dick ja Nicole Diver ovat hyvin lumoava nuori pariskunta, joka asuu huvilassa Ranskan Rivieralla. He järjestävät upeita illalliskutsuja ja viettävät täydelliseltä vaikuttavaa elämäänsä ystäväpiirinsä kanssa kuluttaen rahaa niin paljon kuin mieli tekee. Nuori näyttelijätär Rosemary Hoyt saapuu Rivieralle äitinsä kanssa. Hän lumoutuu heti sekä Nicolesta että Dickistä, jota kohtaan hän alkaa tuntea syvempiäkin tunteita kuin ihailua. Vähitellen Rosemarystä alkaa tuntua, että kaikki ei ole sitä miltä näyttää, ja Diverit salailevat jotain.
Tausta
Monet ovat kokeneet kirjan perustuvan kirjailijan ystäväpariskuntaan, Gerald ja Sara Murphyyn. Monet yksityiskohdat ulkonäköä myöten täsmäävät heihin. Useimmat Zelda ja Scott Fitzgeraldin ystävistä, Murphyt mukaan lukien, olivat kuitenkin sitä mieltä, että Dick ja Nicole Diverin välinen suhde ja heidän luonteensa ovat hyvin samanlaiset kuin kirjailijan ja tämän vaimon. Yö on hellä onkin Fitzgeraldin henkilökohtaisin romaani, jossa hän käsittelee Zeldan mielenterveysongelmia Diverien kautta.
SA8000 (yritysvastuujärjestelmä)
SA8000 on järjestöjen johtama yritysten tehtaita tarkastava vastuujärjestelmä. Sen perusti vuonna 1997 yhdysvaltalainen järjestö Social Accountability International. SA8000 kattaa 62 valtiossa sijaitsevat 3 598 yritystä, joilla työskentelee 1 951 800 työntekijää. Vastuujärjestelmän päätäntävalta on jaettu kaikkien siihen osallistuvien toimijoiden kesken.
SA8000 tarkastaa, tehdäänkö tehtaalla lapsityötä tai pakkotyötä, syrjitäänkö työntekijöitä, onko heillä vapaus yhdistyä oikeuksiensa puolustamiseksi ja käydä työehtoneuvotteluja, miten on huolehdittu terveydestä ja turvallisuudesta, sekä millaisia ovat kurinpidolliset menettelyt, työaika, palkka ja johtaminen. Palkan, joka ei sisällä ylitöitä, on vastattava valtion laissa määriteltyä tai teollisuudenalan minimipalkkaa tai työehtosopimuksessa määriteltyä, jos sellainen on. Palkan on riitettävä työntekijän perheen elämiseen (ruokaan, veteen, asumiseen, koulutukseen, terveydenhuoltoon, liikennevälineen käyttämiseen, vaatetukseen sekä muuhun välttämättömään ja sisällettävä varautuminen yllättäviin menoihin).
SA8000-järjestelmän tarkoitus on perustua Kansainvälisen työjärjestö ILO:n laatimiin sopimuksiin, YK:n yleismaailmalliseen ihmisoikeuksien julistukseen sekä YK:n lapsen oikeuksien sopimukseen.
Sertifiointia valvoo Social Accountability Accreditation Services (SAAS).
Teollisuudenalat ja valtiot, joissa eniten käytössä
SA8000-järjestelmää käytetään eniten tarkastamaan työntekijöiden oloja Intiassa (524 000 työntekijää), Kiinassa (366 000), Italiassa (260 000), Brasiliassa (108 000), Pakistanissa (105 000) ja Vietnamissa (77 000).
Suhde muihin vastuujärjestelmiin
SA8000-järjestelmän tarkastuksen taso vastaa yritysten johtaman BSCI-järjestelmän kahdesta tarkastustasosta tiukempaa "best practises"-tarkastusta. SA8000 JA BSCI käyttävät tarkastajinaan samoja tarkastusyrityksiä.
Where Did Our Love Go
Where Did Our Love Go on yhdysvaltalaisen tyttöbändin The Supremesin toinen studioalbumi, jonka Motown-levy-yhtiö julkaisi vuonna 1964. Albumi sisältää useita yhtyeen hittejä vuosilta 1963 ja 1964. Where Did Our Love Go sisältää yhtyeen ensimmäiset Billboard Hot 100 -singlelistan ykköset, ”Where Did Our Love Go”, ”Baby Love” ja ”Come See About Me” kuin myös heidän ensimmäisen top 40 -hitin ”When the Lovelight Starts Shining Through His Eyes” sekä singlet ”A Breathtaking Guy” ja ”Run, Run, Run”.
Where Did Our Love Go sijoittui Billboard 200 -albumilistan 2. sijalle ja Billboardin Top R&B Albums -albumilistan 1. sijalle.
Kappaleet
Kaikki kappaleet san. Holland–Dozier–Holland ellei toisin mainita.
Katherine Megan McArthur
Katherine Megan McArthur  (s. 30. elokuuta 1971 Honolulu, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen meritieteilijä ja NASAn astronautti. Hän osallistui 11.–24. toukokuuta 2009 tehtäväspesialistina avaruussukkulalennolle STS-125 Atlantis, Hubble-avaruusteleskoopin viimeiselle huoltolennolle. Hänet tunnetaan viimeisenä Hubblea koskettaneena henkilönä sukkulan Hubblea pitelevän robottikäsivarren ohjaajana.
Koulutus
McArthur valittiin NASAn astronauttikoulutukseen heinäkuussa 2000,minkä hän aloitti elokuussa 2000. Hän on sukkulalentonsa lisäksi työskennellyt muun muassa kansainvälisen ISS-avaruusaseman ja lennonjohdon sekä sukkulalennon STS-116 yhteyshenkilönä (CAPCOM). Hän on naimisissa astronauttikollega Robert Behnkenin kanssa.
Rikhard III
Rikhard III (2. lokakuuta 1452 – 22. elokuuta 1485) oli Englannin kuningas vuodesta 1483 kuolemaansa asti. Hän oli Yorkin suvun viimeinen kuningas, ja hänen kuolemaansa päättyivät ruusujen sota ja Henrik II:sta alkanut Plantagenetien hallitsijasuku Englannissa.
Rikhardin veljen, kuningas Edvard IV:n, kuoltua tuli Rikhardista sijaishallitsija eli lordiprotektori. Vallanperimysjärjestyksen mukaan varsinainen hallitsija oli Edvard IV:n alaikäinen poika Edvard V. Rikhard III kuitenkin vangitutti 12-vuotiaan Edvardin ja tämän 9-vuotiaan Rikhard-veljen Toweriin ja otti vallan itselleen. Vangitsemisen jälkeen veljeksiä ei enää koskaan nähty. Rikhard III:ta on epäilty murhasta, mutta väite on yhä todistamaton. Rikhard kruunattiin kuninkaaksi heinäkuussa 1483.
Rikhardia vastaan nousi kaksi laajaa kapinaliikettä. Ensimmäinen oli vuonna 1483, ja sitä johtivat vanhat Edvard IV:n vastustajat ja erityisesti Rikhardin oma "kuninkaantekijä", Buckinghamin herttua Henry Stafford. Kapina tukahdutettiin, ja Stafford mestattiin Salisburyssa lähellä Bull's Head Inniä.
Vuonna 1485 syttyi kapina, jonka päätteeksi Rikhard III kaatui Bosworthin taistelussa. Vastapuolella olivat Henrik Tudor, josta myöhemmin tuli Englannin kuningas Henrik VII, ja hänen setänsä Jasper. Rikhard III oli ensimmäinen taistelussa kuollut kuningas sitten Harald Godwininpojan vuonna 1066. Hän on myös viimeinen taistelussa kuollut kuningas. Rikhard III:n maine tunnetaan ehkä parhaiten Shakespearen näytelmästä Rikhard III, joka on mustannut hänen maineensa. 200px|thumb|right|Rikhard III. Tuntemattoman taiteilijan maalaus 1500-luvun lopulta. Aikalaismuotokuvia hänestä ei ole.
Lapsuus
Rikhard syntyi Fotheringayn linnassa kahdeksantena ja nuorimpana täysikäiseksi varttuneista neljästä Yorkin herttuan Rikhard Plantagenetin ja Cecily Nevillen lapsista. Rikhardin sanottiin ontuvan, hänellä sanottiin olleen surkastunut käsivarsi ja kyttyräselkä, mutta tämä on lähtöisin lähinnä Thomas Moren kyseenalaisesta teoksesta History of King Richard III ('Kuningas Rikhard III:n historia'), joka teki suuren vaikutuksen William Shakespeareen.
Rikhard vietti suuren osan lapsuuttaan Middlehamin linnassa Wensleydalessa setänsä Warwickin jaarlin Richard Nevillen holhouksessa. Rikhard oli yhä pikkupoika isän ja isoveljen Edmundin kuoltua Wakefieldin taistelussa. Tällöin Warwickin jaarli otti hänet huostaansa. Richard Neville tunnetaan "kuninkaantekijänä", koska hänellä oli suuri vaikutus ruusujen sodan kulkuun. Neville oli tärkeä henkilö Henrik VI:n syrjäyttämisessä ja korvaamisessa Rikhardin vanhemmalla veljellä Edvardilla. Asuessaan Warwickin jaarlin luona Rikhard solmi läheisen ystävyyssuhteen Francis Lovellin kanssa, ja ystävyys jatkui läheisenä loppuelämän. Toinen lapsi, johon Rikhard tutustui Nevillen luona oli, tämän tytär Anne Neville, josta tuli myöhemmin hänen vaimonsa.
Avioliitto
thumb|250px|Rikhard III ja Anne Neville, 1400-luvun loppu. Anne Nevillen ensimmäinen aviomies, Henrik VI:n poika Edvard Westminsteriläinen, kuoli Tewkesburyn taistelussa vuonna 1471, jossa yorkilaiset löivät lancasterilaiset. Taistelun jälkeen Annesta ei kuultu vähään aikaan mitään. Uskotaan yleisesti, että hän joutui Clarencen herttuan George (Yrjö) Plantagenetin holhoukseen. Georgella oli intressi pitää Anne naimattomana, koska hän sai siten tilaisuuden kontrolloida Annen ja tämän sisaren, Georgen vaimon Isabella Nevillen yhteistä perintöä. Rikhardin sanotaan löytäneen Annen työskentelemässä lontoolaisessa ruokalassa keittiöapulaisena, mutta asian todellisesta laidasta ei ole varmuutta. Heidät vihittiin 12. heinäkuuta 1472. On epäselvää, oliko Rikhard rakastunut Anneen, mutta avioliiton myötä oli joka tapauksessa luvassa kiinteistöjä ja maita.
Rikhardilla ja Annella oli yksi poika, Edward Plantagenet eli Edward Middlehamilainen (1474/1476–1484), joka kuoli pian sen jälkeen, kun hänet oli nimetty kruununperijäksi ja Walesin prinssiksi. Rikhardilla oli myös aviottomia lapsia teinivuosiltaan. Näitä olivat John Gloucesterilainen, joka nimitettiin alle 21-vuotiaana vuonna 1485 Calais'n kapteeniksi ja tytär Katherine Plantagenet (k. ennen 1487), joka nai vuonna 1484 Pembroken jaarlin William Herbertin. On epäilty, että heidän äitinsä on voinut olla talonkirjoissa mainittu Katherine Haute, jolle vuonna 1477 maksettiin elatusta 100 shillinkiä vuodessa. Näillä lapsilla ei tiedetä olleen jälkeläisiä.
Edvard IV:n valtakausi
Veljensä Edvard IV:n valtakaudella Rikhard tuki veljeään täysin eikä osoittanut millään tavalla olleensa kiinnostunut kuninkaan asemasta. Rikhard todisti taitonsa sotapäällikkönä ja hänet palkittiin Gloucesterin herttuan arvonimellä ja monilla pohjoisen maa-alueilla. Tosiasiallisesti hän hallitsi pohjoista, kun taas kuningas Edvard hallitsi etelää. Toinen veli, Clarencen herttua George (Yrjö) Plantagenet surmattiin maanpetturina vuonna 1478.
Rikhard hallitsi pohjoista aina Edvardin kuolemaan asti. Vuonna 1482 Rikhard valtasi Berwick-upon-Tweedin takaisin skoteilta. Hänet tunnettiin oikeudenmukaisena, ja hän teki lahjoituksia yliopistoille ja kirkoille.
Nousu valtaistuimelle
Kuningas Edvard IV:n kuoltua 9. huhtikuuta 1483 kuninkaan pojat - Rikhardin veljenpojat - 12-vuotias tuleva kuningas Edvard V ja 9-vuotias Rikhard Shrewsburylainen olivat seuraavina perimysjärjestyksessä. Edvard IV halusi testamentissaan Rikhard III:n olevan valtakunnan sijaishallitsijana. Rikhard tiesi poikien äidinpuoleisen suvun Woodvillejen olevan hänelle vaarallisia, koska he voisivat käyttää vaikutusvaltaansa Edvard V:een Rikhardin aseman kustannuksella. thumb|350px|Rikhardin perhe. Vasemmalta: Anne Neville, Rikhard III ja poika Edvard. Aikalaiskuvaus Rous Roll, 1400-luku. Kun lapsikuninkaan seurue oli matkalla Walesista Lontooseen kruunajaisiin, Rikhard ja Buckinghamin herttua Henry Stafford liittyivät heidän seuraansa Northamptonissa. Rikhard pidätti kuninkaan suojelijan Riversin jaarlin Anthony Woodvillen - Edvard IV:n puolison Elisabet Woodvillen veli - ja muut neuvonantajat. Heidät vietiin Pontefractin linnaan ja heidän väitettiin yrittäneen Edvardin salamurhaa. Rikhard vei Edvardin Lontoon Toweriin, silloiseen kuninkaanlinnaan. Tämä teko hyväksyttiin, koska entisen kuningattaren Elisabet Woodvillen perheeseen ei luotettu. Rikhard kutsui itseään arvonimellä Lord Protector ja hänet valittiin myös johtamaan hallitusta. Edvard ja hänen veljensä Rikhard Shrewsburylainen siirrettiin äitinsä suostumuksella vangeiksi Toweriin 16. kesäkuuta, missä heidät todennäköisesti surmattiin.
22. kesäkuuta 1483 luettiin St Paulin katedraalin ulkopuolella julkilausuma, jonka mukaan Rikhard tulee ottamaan kruunun itselleen. Parlamentin istunnossa 25. kesäkuuta kuultiin Bathin piispan todistus siitä, että Edvard IV:n ja Elisabet Woodvillen avioliitto oli ollut mitätön, koska Edvard oli sen mukaan jo naimisissa Lady Eleanor Talbotin kanssa. Tällöin parlamentti Titulus Regiuksena tunnetulla säädöksellä julisti Rikhard III:n kuninkaaksi. Seuraavana päivänä, 26. kesäkuuta 1483, Rikhard otti kruunun vastaan, istui valtaistuimelle ja aloitti valtakautensa.
Huolimatta huhuista, todisteet olivat puutteellisia ja viime aikoihin asti on yleisesti hyväksytty, että Rikhardin tärkein motiivi kruunuun oli se, että hän tunsi asemansa ja vaurautensa olevan uhattuna Edvard V:n alaisuudessa – kuninkaan, joka luultavasti suosi woodvilleläisiä sukulaisiaan. Äskettäin on esitetty myös teoria, jonka mukaan itse asiassa Edvard IV oli itse laiton kuningas.
Rikhardin kaikki kolme vanhempaa veljeä olivat kuolleet. Hänen isoveljensä Clarencen herttua George (Yrjö) Plantagenet (1449–1478) oli tavoitettu suunnittelemasta maanpetosta, joka tarkoitti sitä että Georgen jälkeläiset Salisburyn kreivitär Margaret Pole ja Warwickin jaarli Edward oli poistettu perimysjärjestyksestä vaikkei heitä henkilökohtaisesti syytetty osallisuudesta maanpetokseen ja heille myönnettiin muita arvonimiä.
Kuolema ja sen jälkeen
Rikhard tunnettiin hurskaana kristittynä sekä tehokkaana hallintomiehenä. Hän oli kuitenkin yorkilainen, ilman perillisiä ja hän oli murskannut woodvilleläiset ja heidän liittolaisensa. Näin ollen hän oli haavoittuvainen poliittisen opposition kannalta. Rikhardin kannattaja Henry Stafford kääntyi häntä vastaan ja teloitettiin myöhemmin vuonna 1483. Henry oli yhdessä Henrik Tudorin kanssa yrittänyt vallankaappausta. thumb|left|Muistomerkki [[Bosworthissa Rikhardin oletetulla kuolinpaikalla]] Rikhardin viholliset yhdistivät voimansa kuningasta vastaan. Leicesteriläisen perimätiedon mukaan Rikhard meni ennustajalle ennen Bosworth Fieldin taistelua 22. elokuuta 1485. Hän kertoi kuninkaalle: where your spur should strike on the ride into battle, your head shall be broken on the return ("missä kannuksesi iskeytyy matkalla taisteluun, siinä pääsi tulee halkeamaan paluumatkalla"). Matkalla taisteluun Rikhardin kannus iski Bow Brigden siltakiveen. Kun paluumatkalla hänen alastonta ruumistaan kannettiin takaisin hevosella, hänen päänsä halkesi lyötyään samaan kiveen.
Taistelu päättyi Rikhardin tappioon ja kuolemaan. Jopa Tudor-lähteet kertovat Rikhardin taistelleen urhoollisesti Bosworthissa. Hyökätessään Henrikiä kohti hän tappoi Henrikin vakituisen aseenkantajan, surmasi Henrikin lipunkantajan ja lähes saavutti itsensä Henrikin ennen kuin hänet lopulta piiritettiin ja tapettiin. Rikhard on viimeinen taistelussa kuollut Englannin kuningas.
thumb|right|Rikhard III:n luuranko Rikhardin tiedettiin haudatun ilman suurempia juhlamenoja fransiskaaniluostarin kirkon kuoriin. Luostarin rakennukset ja kirkko purettiin uskonpuhdistuksen vuoksi vain 50 vuotta myöhemmin ja luostarialue tuli yksityisomistukseen. Eräs tarina väitti että kuninkaan jäännökset olisi kaivettu haudasta ja heitetty uskonpuhdistuksen aikana läheiseen Soar-jokeen. Tähän uskottiin erityisesti 1800-luvulla ja Bow Bridge -sillan poskeen laitettiin tapahtumasta jopa muistolaatta.
Haudan löytyminen
Tammikuussa 2011 Richard III Societyn jäsen Philippa Langley otti yhteyttä Leicesterin yliopiston arkeologisiin palveluihin (University of Leicester Archaeological Services, ULAS) ajatuksella että kuninkaan hautapaikkaa alettaisiin etsiä. Arkeologit innostuivat haasteellisesta tehtävästä, vaikka kaivausalueen sijainti oli osittain tuntematon eikä välttämättä edes vapaata kaivettavaksi. Alkukartoituksen, maatutkakuvauksen ja kaivauksen valmistelutyön tilasi ULASilta Philippa Langley, joka sai kaupunginvaltuuston vakuuttuneeksi että kaivaus piti järjestää, kaupungilta saatiin 3,5 % kustannuksista (£ 5 000). Loppurahoitus kaivaukselle eli 12 % saatiin kerättyä Richard III Societyn avulla. Suurimman osan £140 000 kaivauskustannuksista eli 80 % maksoi Leicesterin yliopisto.
Ennen kaivausta tehtiin vuonna 2011 perusteellinen kartoitustyö, jolla valittiin potentiaalinen kaivausalue. Arkeologinen kaivaus tehtiin Leicesterin katedraalin viereisessä sijaitsevalla parkkialueella 25. elokuuta - 14. syyskuuta 2012. Jo ensimmäisestä kaivausojasta löytyivät ihmisen sääriluut, joka vahvisti että paikalla oli ollut hautausmaa. Vasta monen viikon kuluessa tehdyt lisäkaivausojat vahvistivat vielä sen, että kyseessä todellakin oli keskiaikainen luostari, sen kirkko ja kirkon kuorin sijainti paikallistettiin. Ensimmäisen ojan haudan kaivausta päätettiin laajentaa ja 5. syyskuuta 2012 löytyi hoikkarakenteisen noin 30-vuotiaan miehen hyvinsäilynyt luuranko.
1800-luvulla haudan päälle oli rakennettu ulkohuone, jonka perustustyöt alle 10 cm ylempänä olivat kuin ihmeen kautta välttäneet luurangon tuhoutumisen. Hautaus oli tehty kiireellä kirkon kuorin länsiosaan: ruumista ei ollut asetettu arkkuun eikä käärinliinaan ja vainajan pää oli jäänyt liian lyhyeksi kaivetussa haudassa pystyyn. Luurangon vammat - kallosta puuttuvat palat ja selkärangan mutka - osoittivat, että kyseessä ovat todennäköisesti kuningas Rikhard III:n jäänteet. Koska kuningas kuoli elokuussa ja alastonta ruumista oli pidetty julkisesti näytteillä Lancasterissa useita päiviä, on todennäköistä että hautaamisella olikin jo kiire.
Kaivauksen tulokset julkistettiin medialle 12. syyskuuta 2012. Helmikuussa 2013 julkaistut DNA-tutkimustulokset varmistivat, että kyseessä olivat kuningas Rikhard III:n jäännökset 99,999 % todennäköisyydellä. DNA:n perusteella hän on ollut sinisilmäinen ja vaaleahiuksinen.
Haudan löytymisen jälkeen
Uudelleenhautaamista koskevan pitkällisen kiistan ratkaisi brittiläinen oikeusistuin, joka päätti, että Rikhard III haudataan Leicesterin tuomiokirkkoon. Plantagenet Allience-seuran edustajat olisivat halunneet hautapaikaksi Yorkin tuomiokirkon, mutta tuomioistuin perusteli päätöstä sillä, että kaivausluvan ehtona oli hautaus Leicesteriin.
Seuraajat
Kun Rikhard III kohtasi lancasterilaiset viimeistä kertaa, hän oli leski ja ilman laillisia miespuolisia perillisiä. Poikansa kuoleman jälkeen hän valitsi George (Yrjö) Plantagenetin pojan Edward Plantagenetin perillisekseen. Vaimonsa Anne Nevillen kuoleman jälkeen Rikhard III kuitenkin nimesi seuraajakseen Lincolnin jaarlin John de la Polen, joka oli hänen lähin York-sukuinen miessukulaisensa.
Julkisuuskuva
Kuolemastaan asti Rikhard III on ollut Englannin kiistellyimpiä kuninkaita. Nykyajan historioitsijoiden mukaan Rikhardin maineen vahingoittivat seuraavien hallitsijoiden aikaiset kronikoitsijat ja erityisesti William Shakespeare.
On pohdittu sitä, missä määrin Rikhard III:sta annettu kuva hirmuhallitsijana on Tudor-suvun lietsomaa propagandaa tätä kilpailevan York-suvun viimeistä hallitsijaa kohtaan. Rikhardin vastaisen propagandan pääasiallisena lähteenä pidetään usein Elyn piispaa, myöhempää Canterburyn arkkipiispa John Mortonia, jonka kertomuksiin monien Thomas Moren teoksen The History of King Richard III väitteiden uskotaan perustuvan.
1900-luvulla perustettiin The Richard III Society korjaamaan Rikhard III:n huonoa mainetta, joka ei yhdistyksen mukaan vastannut historiallista totuutta. Yhdistyksen suojelijana on vuodesta 1980 toiminut Gloucesterin herttua Richard. Myös Rikhard III oli Gloucesterin herttua ennen kruunaustaan. Myös kirjailija Josephine Tey on kirjassaan Ajan tytär yrittänyt puolustaa Rikhardin mainetta.
Ei ole varmoja todisteita siitä, että juuri Rikhard murhautti pienet prinssit Towerissa, ja jotkut ovatkin kehitelleet vaihtoehtoista teoriaa, jonka mukaan murhaaja olisikin ollut esimerkiksi Henrik Tudor. Jossain määrin voidaan sanoa, että Henrik Tudorilla oli jopa suurempi syy murhauttaa pienet Towerin prinssit. Henrikillä ei ollut laillista oikeutta Englannin kruunuun, maassa oli vallinnut Ruusujen sota ja sekasorto monta vuotta. Lisäksi Henrik oli walesilainen. Hänellä oli täysi työ vakuuttaa englantilaisille oikeutensa kruunuun. Parhaiten se onnistui mustamaalaamalla kilpailijoita. Myöhemmillä Tudor-hallitsijoilla oli suurta hyötyä Shakespearen suosiosta ja dramatiikan tajusta.
Rikhard III mahtui vuonna 2002 yleisön BBC:n ohjelmassa äänestämälle "sata merkittävintä brittiä" -listalle. Suosion selittäjäksi on arveltu Rikhardin "kulttistatusta".
Norjanesikko
Norjanesikko (Primula scandinavica) on esikkojen (Primula) sukuun kuuluva monivuotinen kasvilaji. Norjanesikko on yleisesti ottaen hento sekä matalakasvuinen ruohovartinen kasvilaji, joka näyttää paljolti hennolta ja vähäkukkaiselta jauhoesikolta (Primula farinosa). Jauhoesikon lisäksi norjanesikko muistuttaa myös lapinesikkoa (Primula stricta), mutta lajit on erotettavissa toisistaan kukkien perusteella, ja lapinesikon lehtien alapinta ei yleensä ole jauhoinen, kuten norjanesikolla ja jauhoesikolla.
Norjanesikon lehdet ovat varren tyvellä yhtenä lehtiruusukkeena ja ne ovat kapeita, suikeita sekä tylppäkärkisiä. Lehtien alapinnat ovat vaalean jauheen peitossa, kuten jauhoesikollakin. Lehtiruusukkeen keskeltä kohoaa varsi, jonka päässä sijaitsevat kukat tiiviinä sarjana. Kukinnossa on tavallisesti kahdesta kahdeksaan pientä, violettia kukkaa. Kukkien verhiöt ovat vaaleajauheisia ja teriöt violetteja, keltanieluisia sekä liuskoittuneita kärkiään kohti leveneviksi liuskoiksi. Monista muista esikkolajeista poiketen norjanesikko on homostylinen eli sen kaikkien kukkien emien vartalot ovat yhtä pitkiä. Norjanesikko kukkii kesä–heinäkuussa.
vasen|pienoiskuva|Norjanesikon kukkia.
Levinneisyys
Yleisesti ottaen norjanesikkoa tavataan lähinnä vain Skandien vuoriston alueilla. Lajia ei ole tavattu Suomessa ja Ruotsissa se on harvinainen sekä rauhoitettu kasvilaji.
Norjanesikko löydettiin 1840-luvun alussa. Nykyisin se on luokiteltu kansainvälisesti silmälläpidettäväksi (NT) lajiksi.
Elinympäristö
Norjanesikko kasvaa tunturiseuduilla erilaisilla kosteilla ja kalkkipitoisilla kasvupaikoilla, kuten lapinvuokkonummilla, kalliohyllyillä sekä tulvaniityillä.
Anna Liisa (vuoden 1945 elokuva)
Anna Liisa on Orvo Saarikiven ja Toivo Särkän ohjaama elokuva vuodelta 1945. Elokuva perustuu Minna Canthin näytelmään Anna Liisa (1895), josta Särkkä muokkasi käsikirjoituksen.
Siiri Angerkoski palkittiin roolisuorituksestaan vuoden 1945 parhaan naissivuosan Jussi-palkinnolla.
Canthin syntymän satavuotisjuhlan kunniaksi suunniteltua elokuvaa on moitittu teatterimaisuudesta.
Giorgi Makharadze
Giorgi Makharadze (s. 1962) on entinen georgialainen diplomaatti. Hän työskenteli 1990-luvulla diplomaattina Georgian Yhdysvaltain suurlähetystössä, jossa hän toimi lähetystön toiseksi korkea-arvoisimpana diplomaattina.
Yhdysvalloissa ollessaan Makharadze tuli tunnetuksi ongelmistaan paikallisten viranomaisten kanssa. Elokuussa 1996 Makharadzea epäiltiin Washington D.C.:ssa rattiojuopumuksesta, mutta diplomaattisen koskemattomuuden vuoksi hänet vapautettiin. 3. tammikuuta 1997 Makharadze ajoi 1,5 promillen humalassa huomattavaa ylinopeutta ja joutui tämän seurauksena onnettomuuteen, jossa yksi ihminen kuoli ja neljä muuta loukkaantui. Onnettomuuden jälkeen Georgian silloinen presidentti Eduard Shevardnadze päätti Yhdysvaltain ulkoministeriön pyynnöstä luopua Makharadzen diplomaattisesta koskemattomuudesta, minkä seurauksena Makharadze voitiin viedä oikeuteen yhdysvaltalaisessa tuomioistuimessa. Oikeudenkäynnissä Makharadze myönsi syyllisyytensä kuolemantuottamukseen ja hänet tuomittiin 7-21 vuoden vankeusrangaistukseen.
Pussihukka
Pussihukka eli tasmaniantiikeri, tasmaniansusi tai pussisusi (Thylacinus cynocephalus) oli australialainen pussieläin. Se oli pussihukkien heimon (Thylacinidae) viimeinen laji ja suurin historiallisena aikana elänyt pussipeto. Viimeisten kolmen vuosituhannen ajan se eli vain Tasmanian saarella. Pussihukan kanta romahti eurooppalaisten siirtolaisten tultua saarelle, ja todennäköisesti laji on kuollut sukupuuttoon. Viimeinen tunnettu yksilö kuoli eläintarhassa vuonna 1936. Lajin lähin nykyään elävä sukulainen on pussiahma.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Pussihukkapari Hobartin eläintarhassa vuonna 1921. Pienempi yksilö on naaras. Pussihukka muistutti muodoltaan sutta ja väritykseltään tiikeriä, mistä johtuvat sen monet susi- ja tiikeri -päätteiset nimitykset. Sen lyhytkarvaisessa, harmaanruskeassa tai ruskeankeltaisessa turkissa oli 12–16 tummanruskeaa tai mustaa pystyjuovaa. Jotkut havainnoijat ovat kertoneet, että eläin saattoi hyppiä kengurun lailla kahdella jalalla, mikä ei kuitenkaan luultavasti pidä paikkaansa. Eläin ei pystynyt heiluttamaan taipumatonta ja paksutyvistä häntäänsä koiran tavoin. Pussihukalla oli 46 hammasta, ja se kykeni avaamaan lihaksikkaan leukansa vähintään 120 asteen kulmaan. Pussihukkaurokset olivat yleensä hieman naaraita kookkaampia. Urosten arvioidaan painaneen keskimäärin 25 ja naaraiden 15 kilogrammaa. Täysikasvuisen uroksen pituus kuonosta hännänpäähän oli keskimäärin 1,6 metriä ja naaraan 1,5 metriä. Häntä oli 50–60 senttimetriä pitkä.
Pussihukan jalanjälki erottui selvästi Tasmanian muiden eläinten jäljistä. Pussihukan etujalan jälki oli kookkaampi kuin takajalan. Jotkut metsästäjät kertoivat, että pussihukalla olisi ollut selvästi erottuva ominaishaju. On mahdollista, että se tuotti tätä hajua häirityksi tullessaan pussiahman tapaan. Eläimen ääntelyn kerrotaan muistuttaneen yskivää haukuntaa.
Elintavat, lisääntyminen ja ravinto
pienoiskuva|vasen|Emo ja kolme poikasta eläintarhassa vuonna 1910. Suurin osa pussihukan elintapoja ja käyttäytymistä koskevista havainnoista on tehty vankeudessa eläneistä yksilöistä, joten eläimen elintavoista luonnossa tiedetään hyvin vähän. Pussihukka eli yleensä melko avoimessa metsä- ja nurmimaastossa, vaikka Lounais-Tasmanian viimeiset yksilöt tavattiinkin tiheällä sademetsäalueella. Sen reviiri oli yleensä 40–80 neliökilometrin laajuinen. Joissakin tapauksissa pussihukkien tiedetään kerääntyneen laumoiksi, mutta suurin osa niistä liikkui yksin, pareittain tai pienissä perheryhmissä.
Pussihukat lisääntyivät kerran vuodessa, todennäköisesti yleisimmin tammikuussa, mutta jonkin verran poikasia syntyi ympäri vuoden. Poikasia syntyi yleensä kolme, ja emo kantoi niitä pussissaan ensimmäiset kolme kuukautta.
pienoiskuva|Pussihukka pyydystämänsä [[kanan kanssa vuonna 1921.]] Pussihukan pääravintona olivat kengurut ja muut pussieläimet, pienet jyrsijät ja linnut. Eurooppalaisten tultua Tasmaniaan 1800-luvulla pussiahmat ryhtyivät syömään myös lampaita ja siipikarjaa. Laji saalisti yöaikaan. Päivät se vietti pesässään luolassa tai muussa suojassa. Tasmaniassa pussihukan pääasiallinen saalislaji oli saattanut olla tasmanianemu, joka sekin hävisi eurooppalaisten tultua 1850-luvulla. Ne söivät myös raatoja. Pussihukkia metsästäneiden mukaan laji saalisti väijymällä. Lajin luustosta tehtyjen analyysien perusteella on kuitenkin päätelty, että se saattoi juosta pitkiä matkoja ja ajaa saaliinsa läkähdyksiin. Kestävyydestään huolimatta pussihukka oli suhteellisen kömpelö ja hidas juoksija. Takaa-ajon päätteeksi se kaatoi uupuneen saaliseläimen nopealla, kömpelöhköllä syöksyllä. Tohtori Eric Guilerin mukaan pussihukka piti erityisesti nenäkudoksista, maksasta ja munuaisista sekä verestä, jota sen väitetään imeneen saaliin kaulavaltimosta. Toisten tutkijoiden mukaan se ei kuitenkaan olisi ollut niin valikoiva, vaan kelpuutti ruoakseen myös saaliseläimen lihan. Joka tapauksessa pussihukilta jäi usein osa saaliista syömättä, ja pussiahmat seurailivatkin niitä aterian toivossa hieman samaan tapaan kuin Afrikassa hyeenat kulkevat leijonien kintereillä.
Häviäminen
Luulöydöistä ja kalliomaalauksista päätellen pussihukka eli vielä 3 000–2 000 vuotta sitten Australian mantereella ja mahdollisesti myös Uudessa-Guineassa. Se alkoi kuitenkin menettää elintilaansa dingolle, joka ilmestyi mantereelle noin 3 500 vuotta sitten. Laumaeläimenä dingo oli lähinnä yksin elänyttä pussihukkaa vahvempi saalistaja etenkin silloin, kun ravinto oli vähissä. Dingot saattoivat myös ryövätä pussihukalta sen kaatamia saaliita. Australiassa ei vielä tuolloin elänyt kaneja, joita heikompi kilpailija olisi voinut syödä niukkoina aikoina. Aboriginaalien harjoittamalla metsästykselläkin saattoi olla vaikutusta kannan pienentymiseen. On myös mahdollista, että dingojen mukana levisi jokin tauti tai loinen, joka tappoi Australiasta sekä pussihukat että pussiahmat. Pussihukka säilyi kuitenkin Tasmaniassa, minne dingo ei koskaan levinnyt. Vaikka pussihukan elinalue on ollut laaja, laji ei ilmeisesti ollut koskaan kovin runsaslukuinen, mikä johtui osaksi sen asemasta ravintoketjun huipulla.
pienoiskuva|Tapettu pussihukka vuonna 1869. Eurooppalaiset joutuivat tekemisiin pussihukan kanssa, kun ensimmäiset sotilaat ja uudisasukkaat asettuivat Tasmaniaan 1803 ja toivat mukanaan lampaita. Koska pussihukkaa pidettiin uhkana lampaille, sekä viranomaiset että yksityiset maksoivat siitä tapporahaa. Eläimiä metsästettiin, pyydystettiin ansoilla ja myrkytettiin. Metsästyksen lisäksi elinympäristön muuttuminen, koirien yleistyminen ja sairaudet ovat voineet vaikuttaa lajin häviämiseen. Vuosina 1888–1909 viranomaiset maksoivat palkkion yhteensä 2 184 tapetusta yksilöstä. Vuonna 1910 pussihukkiin levisi eurooppalaisten myötä penikkatautia muistuttanut epidemia, joka harvensi voimakkaasti ennestäänkin uhanalaista lajia.
Viimeinen tunnettu pussihukka pyydystettiin elävänä vuonna 1933, ja se kuoli 1936 Hobartin eläintarhassa. Samana vuonna pussihukka rauhoitettiin Tasmaniassa. Vuonna 1966 Lounais-Tasmaniaan perustettiin 647 000 hehtaarin laajuinen luonnonsuojelualue, mihin oli osasyynä se, että alueella saattoi elää pussihukkia. Eläimestä ei ole kuitenkaan saatu varmoja havaintoja lukuisista tutkimuksista huolimatta. Australialainen eläintieteilijä David Fleay kertoi uskovansa, että hänen pyydyksessään oli yksi pussihukkayksilö vielä vuonna 1945, ja sen jälkeenkin on löydetty pussihukan jättämiksi epäiltyjä jalanjälkiä. Monet uskovat pussihukkia olevan yhä elossa, ja havaintoja väitetään tehdyn varsinkin Länsi- ja Lounais-Tasmanian vuoristoerämaissa.
Australiassa on vuodesta 1996 lähtien vietetty vuosittain 7. syyskuuta kansallista uhanalaisten lajien päivää viimeisen tunnetun pussihukan kuoleman muistoksi.
Osa tutkijoista on päättellyt, että pussihukka olisi kuollut sukupuuttoon 1930- ja 1970 -lukujen välillä. Osa tutkijoista taas pitää mahdollisena, ettei pussihukka olisi vielä kuollut sukupuuttoon.