cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kardinaalinepos
Vuodesta 1566 vuoteen 1692
Vuonna 1563 loppuneen Trenton kirkolliskokouksen jälkeen paavi Pius V perusti paavilliselle kuurialle viraston, jonka tehtäväksi tuli pitää huolta joistakin Kirkkovaltion sisäisistä asioista sekä huolehtia Pyhän istuimen ulkopoliittisista suhteista. Tätä virastoa johtamaan Pius V valitsi sukulaisensa kardinaali Michele Bonellin.
Kardinaalinepokset pääsivät myös Paavali V:n jälkeen tärkeisiin tehtäviin paavillisessa kuuriassa, ja näin kardinaalinepoksen virasta tuli yksi kuurian johtavista tehtävistä. Kardinaalinepokset tunnettiinkin vaikutusvaltaisina hahmoina paavillisessa hovissa, ja historioitsijat ovat paikoin käyttäneet kardinaalinepoksista nimityksiä "pääministeri", "alter ego" ja "varapaavi". Kardinaalinepoksesta kehittyi kulloisenkin paavin ensimmäisinä virkaan vihittävä kardinaali, jonka "luomista" kardinaaliksi juhlistettiin perinteisesti Castel Sant'Angelon tykinlaukauksilla.
pienoiskuva|vasen|[[Ludovico Ludovisi, aikakautensa vaikutusvaltaisin kardinaalinepos.]]
Avignonin vankeuden aikana kardinaalinepos oli vastuussa Comtat Venaissin – minne Avignonin vankeuden aikaiset paavit olivat asettuneet – hengellisestä hallinnosta, sillä paavi Sixtus IV päätti 1475 nimittää Avignonille arkkipiispan, mihin tehtävään hän valitsi sukulaisensa Giuliano della Roveren.
Kardinaalinepos oli paikoin myös kirjeenvaihdon välityksellä yhteistoiminnassa kaikkien paavin diplomaattien eli nuntiusten kanssa, ja lisäksi hän oli myös kahden paavilliseen kuuriaan kuuluvan kongregaation prefekti. Kardinaalinepos oli myös korkea sotilaallinen johtaja paavin armeijassa ja "kanava, jonka kautta virtasi yhtä reittiä edut, toista kulta". Suuresta vaikutusvallastaan kardinaalinepos pääsi kuitenkin nauttimaan vain siinä tapauksessa, että paavinistuimella istui heikko johtaja. Useimmissa tapauksissa kardinaalinepokset olivat ainoastaan hallitsevan paavin de facto kumileimasimia. Paikoin kardinaalinepos ei edes ollut paavinistuimella olevan sukulaisensa nimittämä, vaikka kardinaalinepos olikin, sillä esimerkiksi kun paavi Leo XI kuoli ennen kuin ehti nimittää kardinaalinepoksen virkaansa, nimityksen hoiti hänen seuraajansa.
Kardinaalinepoksien erilaiset etuisuudet eivät aina jääneet pelkästään heidän itsensä käyttöön, sillä kardinaalinepoksilla oli oikeus tehdä facultas testandi -nimellä tunnettu asiakirja. Siten kardinaalinepos saattoi testamentata etuisuuksistaan koituvat tulot jollekin sukulaiselleen.
Kaikki kardinaalinepokset eivät olleet kardinaalinepoksia sanan varsinaisen määritelmän mukaan, vaikkakin heidän voidaan katsoa olevan kardinaalinepoksia siksi, että he saivat virkansa paaviin liittyvien sukulaissuhteidensa kautta. Tällaisia kardinaalinepoksia olisivat esimerkiksi ne kardinaalit, joilla oli läheisiä sukulaisia, jotka taas olivat esimerkiksi naimisissa hallitsevan paavin sukulaisien kanssa. Esimerkkinä voidaan pitää paavi Klemens X:tä, joka teki Paoluzzi-Altieri-nimisestä miehestä kardinaalin, koska tämän sukulainen oli aiemmin nainut Klemens X:n suvun ainoan perijän. Toinen esimerkki voisi olla Olimpia Maidalchini, jota monet historioitsijat pitävät Innocentius X:n tosiasiallisena kardinaalinepoksena. Maidalchini, joka oli paavin sukulainen tämän lähisukulaisen avioliiton kautta, ei itse voinut nousta kardinaaliksi, koska oli nainen. Käytännössä Maidalchini nautti selvää kardinaalinepoksen valtaa, sillä paavi teki ensin tämän pojasta, myöhemmin veljenpojasta ja tämän jälkeen vielä serkusta kardinaalin.
Kardinaalineposjärjestelmä perustui nepotismille. Niinpä paavi Innocentius XI:n nousu piispanistuimelle ei vaikuttanut järjestelmän kannalta hyvältä: uusi paavi oli hyväksynyt valintansa vain sillä ehdolla, että kardinaalikollegio sallisi hänen uudistusohjelmansa. Ohjelmaan kuului esimerkiksi nepotismin kieltäminen. Joka tapauksessa Innocentius XI ei onnistunut suunnitelmissaan menetettyään kardinaaliensa enemmistön tuen suunnitelmilleen. Hänen seuraajansa, vuosina 1689–1691 hallinnut paavi Aleksanteri VIII oli tiettävästi viimeinen paavi, joka nimitti kardinaalinepoksen itselleen. Kyseinen kardinaalinepos oli nimeltään Pietro Ottoboni.
Vuodesta 1692 eteenpäin
pienoiskuva|Paavi [[Innocentius XII lakkautti kardinaalinepoksille luodun kuurian viraston ja vastapainoksi vahvisti toisia virastoja.]] Aleksanteri VIII:n kuoleman jälkeen konklaavi valitsi hänen seuraajakseen Innocentius XII:n. Heti valintansa jälkeen Innocentius XII hyökkäsi nepotismia vastaan, sillä se oli ollut yksi paavien arvovaltaa eniten heikentäneitä tekijöitä. Innocentius julisti bullassaan, että paavit eivät enää koskaan saisi luovuttaa kiinteistöjä, työhuoneita tai tulonlähteitä sukulaistensa käyttöön, ja kardinaaliksi paavi saisi nimittää sukulaisensa vain, jos tämä olisi "muutoin sopiva". Bulla määräsi lisäksi, että paavin sukulaisista korkeintaan yksi saisi olla kardinaali ja että paavi saattoi myöntää sukulaisilleen korkeintaan 12 000 scudin avustuksia. Innocentius XII myös panosti hyväntekeväisyyteen todeten: "Köyhät ovat veljenpoikiani", ja asetti näin tulonsiirtonsa vähävaraisille vastakkain edeltäjiensä harjoittaman nepotismin kanssa. Innocentius XII:n säädökset otettiin myöhemmin kanoniseen lakiin.
Paavi Innocentius XII:n nepotisminvastaisesta taistelusta huolimatta ainoastaan kolme kahdeksasta 1700-luvun paavista ei saanut lähisukulaistaan kardinaaliksi. Näitä nepotistisesti nimitettyjä kardinaaleja ei kuitenkaan lasketa varsinaisiksi kardinaalinepoksiksi, koska Innocentius XII oli lakkauttanut kardinaalinepoksille luodun kuurian viraston. Siten käytännössä 1700-luvun paavien kardinaaleiksi nostetut sukulaiset olivat epävirallisia kardinaalinepoksia eli pikemminkin tavallisia kardinaaleja, mutta nepostismin kautta virkaansa nousseita.
Paikoin kardinaalikollegio myös kehotti 1700-luvun paaveja nimittämään itselleen kardinaalinepoksia. Taustalla saattoi olla esimerkiksi hallitsevan kardinaalinepoksen huono maine tai kelpaamattomuus kollegiolle, ja tätä tilannetta tasoittaakseen kardinaalikollegio saattoi ehdottaa paaville tämän korvaamista jollain toisella veljenpojallaan. Esimerkkinä voidaan pitää kardinaalikollegion kehotusta vuosina 1724–1730 hallinneelle Innocentius XII:lle. Kollegio toivoi, että paavi Benedictus XIII asettaisi oman kardinaalinepoksen, joka sitten korvaisi hänen silloisen huonomaineisen nepoksensa Niccolò Coscian.
1700-luvun epävirallisten kardinaalinepoksien valta aleni suuresti suhteessa aikaisempiin kardinaalinepokseihin samalla kun kardinaalivaltiosihteerin valta vastaavasti kasvoi. Siitä huolimatta paavin lähisukulaisilla oli mahdollisuus saada viran kautta huomattavaa valta, mitä käyttikin hyväkseen Neri Corini, joka oli 1700-luvun epävirallisista kardinaalinepoksista vaikutusvaltaisin. Hänen vaikutusvaltaisuutensa johtui pääosin paavi Klemens XII:n korkeasti iästä ja sokeudesta. Kardinaalinepoksien hetkellinen vallanlisäys ei kuitenkaan kestänyt kauan, kuten selviää Hugh Walpolen Benedictus XIV:n kuvauksesta "paavina ilman veljenpoikia".
Vuoden 1800 konklaavi nosti paaviksi Pius VII:n. Hän vierasti kardinaalineposjärjestelmää ja nepotistisen ratkaisun sijasta tukeutui kardinaalivaltiosihteeriinsä Ercole Consalviin. 1800-luvulla ainoa kardinaali, joka oli läheistä sukua paaville, oli Gabriel della Genga Sermattei. Hänen lähisukulaisensa oli paavi Leo XII, vaikkakin kardinaaliksi hän nousi vasta tämän seuraajan seuraajan Gregorius XVI:n aikana. 1800- ja 1900-luvuilla paavillinen nepotismi eli viimeisiä aikojaan, vaikkakin vielä paavi Leo XIII teki kardinaalin veljestään Giuseppe Peccistä.
pienoiskuva|vasen|Paavi [[Leo X kahden serkkunsa kanssa. Heistä oikealla on tuleva paavi Klemens VII.]]
Paaviuden kokema maallisen vallan menetys, Kirkkovaltion tuho, Vatikaanin vankeus ja lateraanisopimukset johtivat lopullisesti siihen, että paavien politikointi omien sukulaistensa hyväksi katosi.
Kardinaalinepoksien rooli konklaaveissa
Vielä 1700-luvulla kardinaalinepoksien osuus paavinvaaleissa eli konklaaveissa oli huomattavaa. Kardinaalin lähisukulaisena olleen paavin kuoleman jälkeen nämä olivat oletettuja ehdokkaita jatkamaan sukulaistensa politiikkaa paavinistuimella. Historiasta tunnetaan esimerkiksi asiakirja nimeltä Ricordi dati da Gregorio XV al cardinale Lodovisio suo nipote eli Gregorius XV:n muistoadressi kardinaalinepokselleen Lodovisiolle. Asiakirjassa paavi tarjosi sukulaiselleen ohjeita siitä, miten toimia tulevassa konklaavissa.
Analysoimalla viittä paavillista konklaavia välillä 1605 ja 1644 huomataan, etteivät kardinaalinepokset huolimatta vaikutusvallastaan juurikaan saaneet valitsemiaan kandidaatteja nostettua paavinistuimelle. Huolimatta kardinaalinepoksien asteittaisesta epäonnesta konklaaveissa, kuitenkin osa heistä nousi itse piispanistuimelle sukulaisensa kuoleman jälkeen. Esimerkiksi kaksi veljenpoikaansa kardinaalinepoksiksi kohottanut paavi Paavali III oli itsekin aikanaan nimitetty kardinaaliksi nepotismin kautta, ja hänet kardinaaliksi nimittänyt paavi oli myös astunut kardinaaliksi sukulaisensa ansiosta.
Jälkivaikutukset
pienoiskuva|[[Gregorius XV:n ja hänen kardinaalinepoksensa hautamonumentti]]
Nepotismia tunnetaan useissa eri muodoissa, ja sitä esiintyy usein erilaisten vaikutusvaltaisten historiallisten instituutioiden yhteydessä. Paavallisen nepotismin liittyminen juuri veljen- tai sisarenpoikien käyttöön johtui pääosin katolisen kirkon selibaattisäännöistä, ja jatkaakseen politiikkaansa kuolemansa jälkeen monet paavit turvautuivat jälkeläistensä puutteessa muihin lähisukulaisiinsa. Kardinaalinepokset olivat siten yksi keino säilyttää "paavillinen dynastia" suvun hallussa ja kontrolloida kardinaalikollegiota vielä paavin kuoleman jälkeen. Samoin kardinaalinepos oli yksi keino huolehtia, että paavin suku pääsi nauttimaan viran tuomista etuoikeuksista vielä paavin kuolemankin jälkeen.
Kardinaalineposjärjestelmää kritisoitiin jo 1600-luvulla, esimerkkinä Gregorio Letin kirja Papal Nepotism, or the True Relation of the Reasons Which Impel the Popes to make their Nephews Powerful vuodelta 1667. Kritiikkiä ei kuitenkaan siedetty kirkossa, ja kaikki Letin kirjat joutuivat kiellettyjen kirjojen indeksiin Index Librorum Prohibitorumin. Vielä vuoden 1913 Catholic Encyclopedia puolusti kardinaalineposjärjestelmää.
Kardinaalinepoksien menettäessä valtansa ja kyseisen instituution kadotessa korvaavaksi viraksi kirkon sisällä nousi kardinaalivaltiosihteeri. Kardinaalivaltiosihteeri oli kuurian sihteeri sekä valtiosihteeristön johtaja. Nykypäivänä kardinaalivaltiosihteeri on korvannut kokonaan kardinaalinepoksen tehtävät, ja valtiosihteeristö onkin paavillisen kuurian tärkein virasto. Nykyisin se vastaa pääosin maallisten hallitusten ulkoministeriötä. Joidenkin paavien, esimerkiksi vuosina 1566–1572 hallinneen Pius V:n, aikana kardinaalinepos ja kardinaalivaltiosihteeri olivat yksi ja sama.
Kardinaalinepokset paaveina ja pyhimyksinä
pienoiskuva|vasen|Charles Borromeo, toinen ainoastaan kahdesta kanonisoidusta kardinaalinepoksesta. Kardinaalinepos hänestä tuli 1. tammikuuta 1560.
Monet kardinaalinepokset olivat pelkkiä kardinaaleja koko ikänsä eivätkä koskaan kohonneet korkeammalle. Paavit nimittivät mitä erilaisimpia sukulaisiaan kardinaaleiksi, niinpä kardinaalinepoksien kirjavaan joukkoon kuului historian saatossa esimerkiksi poikia – tunnustamattomia lapsia ja adoptoituja – veljiä, veljen- tai sisarenpoikia, serkkuja ja jopa setiä. Kuitenkin näistä veljen- ja sisarenpojat olivat yleisimpiä kardinaalinepoksia.
Neljätoista kardinaalinepokseksi päässeistä nousi myöhemmin vielä ylemmäs paavinistuimelle. Paaviksi valitut kardinaalinepokset olivat Johannes XIX, Benedictus IX, Anastasius IV, Gregorius IX, Aleksanteri IV, Hadrianus V, Gregorius XI, Bonifatius IX, Eugenius IV, Paavali II, Aleksanteri VI, Pius III, Julius II, and Klemens VII. Tämän lisäksi kahdesta kardinaalinepoksesta tuli pyhimys: Charles Borromeo ja Sant'Anselmo da Baggio.
Lista on kuitenkin jokseenkin epätäydellinen, sillä osa tulevista paaveista oli epävirallisia kardinaalinepoksia, joita ei ole sijoitettu samaan kastiin "oikeiden" kardinaalinepoksien kanssa. Esimerkiksi osa vastapaaveista nimitti itselleen kardinaalinepoksia. Toisen epävirallisen kardinaalinepostyypin muodostivat ne kardinaalit, jotka olivat sukua paaville, mutta jotka kohosivat kardinaaliksi jonkun muun paavin avustuksella. Tästä esimerkkinä voidaan pitää Leone-nimistä miestä, joka oli paavi Leo VI:n veli, mutta joka pääsi kardinaaliksi paavi Johannes XI:n nimittämänä. Myöhemmin Leonesta tuli paavi Leo VII. Samoin paavit Honorius IV, Celestinus IV ja Paavali I olivat Leonen tapaisia epävirallisia kardinaalinepoksia.
John Ernst Worrell Keely
oikea|pienoiskuva|John Ernst Worrell Keely esittelee ”värähtelytaajuuksia nostavaa konettaan”. John Ernst Worrell Keely (3. syyskuuta 1837 – 18. marraskuuta 1898) oli yhdysvaltalainen keksijänä esiintynyt huijari, jonka onnistui toistuvasti vakuuttaa sijoittajat investoimaan ennestään tuntematonta voimaa energianlähteenä käyttävän koneen kehittämiseen. Hänen kuuluisia uhrejaan olivat John Jacob Astor IV ja Clara Jessup Moore.
Eetterigeneraattori
1800-luvulla uskottiin yleisesti, että valon ja magnetismin olemassaolo vaatii selitykseksi maailmankaikkeudessa olevan näkymättömän väliaineen. Sitä kutsuttiin eetteriksi. Aiemmin orkesterimuusikkona, leipurina, puuseppänä, mekaanikkona ja maalarina toiminut Keely ilmoitti vuonna 1874 keksineensä eetterigeneraattorin. Näytöksessä hän tuotti vedestä höyryä, jonka laatua hän ei paljastanut. Generaattorin toimintaperiaate oli myös salainen, mutta sen piti tuottaa valtava määrä energiaa. Keely keräsi näytökseen osallistuneilta sijoittajilta 50 000 dollaria.
Clara Jessup Moore rahoittajaksi
Vuonna 1881 Keely ystävystyi varakkaan lesken Clara Jessup Mooren kanssa, joka tarjosi Keelylle miljoona dollaria ja kuukausipalkan, jotta tämä voisi keskittyä täysipäiväisesti moottorinsa kehittämiseen. Clara Jessup Moore tuki Keelyä tämän kuolemaan saakka.
Lupaukset sijoittajille
Joulukuussa 1881 sijoittajat vaativat Keelyltä tietoja moottorin toimintaperiaatteesta. He ilmoittivat luottavansa Keelyyn, mutta pitivät riskinä, että hän on ainoa, joka tietää asian. Huhtikuussa 1882 oikeus määräsi Keelyn ilmaisemaan valitulle henkilölle, miten laite toimii. Tähän nimettiin William Boekel. Keely kertoi Boekelille laitteen perustuvan siihen, että vesiatomit värähtelevät ja niiden molekyylirakenne on mahdollista rikkoa niin, että syntyy rajaton energianlähde. Boekel ei kuitenkaan kertonut, miten tämä tapahtuisi. Keely ei ollut kertonut sitä edes Boekelille vaan oli luvannut, että kun hän saa moottorin toimimaan, asia on helppo selittää parissa tunnissa. Elokuussa 1883 Keely lupasi järjestää näytöksen osakkaille. Edellisenä päivänä Keely kuitenkin ilmoitti, että laitteen valmistuminen vie vielä kuusi viikkoa. Lokakuussa 1893 Keely sai osakkaat vakuutetuksi, että valmistustyö etenee hyvin. Joulukuussa Keely arvioi, että hän voi järjestää näytöksen helmikuussa. Sen jälkeen hänen onnistui uusilla lupauksilla lykätä määräaikaa edelleen.
Kesäkuun 1885 näytös
Kesäkuussa 1885 Keely esitteli konetta, jolla hän kertoi tuottavansa painetta, ei kuitenkaan käyttämällä paineilmaa vaan eetterihöyryä. Koneen sisältöön ei kuitenkaan saanut tutustua eikä sitä avata. Kriitikoiden mukaan kyseessä oli todennäköisesti höyrykone, eikä tuotettu energiamäärä vastannut lupauksia. Maaliskuussa 1886 Keely järjesti vielä yhden näytöksen New Yorkissa. Mutta vuonna 1887 hän yllättäen ilmoitti luopuneensa eetteristä voimanlähteenä ja väitti kehittäneensä uuden, joka perustui ”sympaattiseen värähtelyyn”.
Wilsonin kanne
Keelyn kokeita rahoittanut Bennett C. Wilson nosti tammikuussa 1888 kanteen, jossa hän vetosi vanhaan sopimukseen, että Keelyn varhaisen keksinnön ja sitä koskevien patenttien piti tulla yhteisiksi. Wilson esitti, että Keelyn kone on sopimuksessa tarkoitettu keksintö. Hän vaati Keelyä paljastamaan koneen toimintaperiaatteen. Oikeuden päätöksestä huolimatta Keely viivytteli ja kieltäytyi ja oli myös kiinniotettuna vastustettuaan oikeuden määräystä. Maaliskuussa 1889 Keely ilmoitti, että hän oli kehittänyt koneen vaatiman puuttuvan osan ja oli valmis järjestämään yksityisen näytöksen viikon tai kahden sisällä. Myös Keely Motor Companyn sijoittajille vakuutettiin, että työ etenee eikä merkittäviä esteitä koneen valmistumiselle ollut. Joulukuussa Keely ilmoitti valmistumisen viivästyvän.
Kesäkuussa 1895 alan lehti Electricity julkaisi haasteen, jossa se väitti voivansa toistaa kahden kuukauden kuluessa jokaisen Keelyn aikaansaaman ilmiön. Keely ei vastannut.
Oltuaan useita vuosia Englannissa Keelyn sponsori Clara Bloomfield Moore palasi Yhdysvaltoihin. Hän vaati Keelyltä tietoja keksinnöstä. Sitä tutkimaan hän kutsui sekä Nikola Teslan että Thomas Edisonin, mutta molemmat kieltäytyivät. Keely lupasi sijoittajille, että hän osoittaa vuoden loppuun mennessä koneen olevan käytännössä toimiva ja että sillä on kaupallisia sovelluksia. Marraskuussa 1895 Keely järjesti useita näytöksiä, joissa sähköinsinööri E. Alexander Scott pääsi arvioimaan laitetta. Niiden joukossa oli levitaatiokoe, jossa vedestä tuotetulla energialla aikaansaadulla tuntemattomalla voimalla saatiin esineitä leijumaan. Ilmiön arvioitiin toteutetun paineilmalla, mutta Keely kiisti väitteen. Scottin mukaan Keely ei ollut keksinyt tuntematonta voimanlähdettä. Moore oli pettynyt mutta kutsui vielä Englannista professori Lascelles Scottin tutkimaan asiaa. Tämä puolestaan vakuuttui, että kyseessä on tuntematon voima.
Mireya Luis
Luis julkaisi elämäkertakirjansa vuonna 2016.
John Ernst Worrell Keely
Kuolema
Keely kuoli keuhkokuumeeseen kotonaan marraskuussa 1898. Sijoittajat vaativat leskeä luovuttamaan tiedot keksinnöstä, mutta tämä ilmoitti, että jäämistössä ei ole sitä koskevia käsikirjoituksia mutta että Keely oli ehdottanut keksijä Thomas Burton Kinraidea jatkamaan työtään. Aluksi tämä innostuikin mutta ilmoitti keväällä 1899, ettei halua olla asian kanssa tekemisissä. Tammikuussa 1899 Philadelphia Press julkaisi laajan artikkelin, jossa se paljasti, että Keelyn pajan rakenteisiin oli kätketty laaja putkisto, joka johti kellarissa olevaan suureen paineilmasäiliöön. Kyseessä olisi siis ollut petos. Keely Motor Companyn hallituksen puheenjohtaja kiisti asian ja selitti, että putkia ei ollut käytetty sen jälkeen, kun Keely oli ilmoittanut luopuneensa eetteristä ja alkanut kehittää sympaattista värähtelyä.
Vuonna 2005 Jeff ja Rita Behary löysivät Keelyn moottoria esittävät Thomas Burton Kinraiden ottamat alkuperäiset lasinegatiivit.
Merkitys
Keely onnistui neljännesvuosisadan ajan vakuuttamaan sijoittajat keksintönsä arvosta ja investoimaan siihen jatkuvasti lisärahaa uusilla lupauksilla juuri viimeistelyä vailla olevasta läpimurrosta. Hän käytti salamyhkäisyyden perusteluna uhkaa, että joku saattaisi saada vihiä keksinnöstä, jolloin sijoituksen arvo laskisi. Jo sijoitetun pääoman menettämisen uhka on sijoitushuijauksien klassinen tekniikka. Scientific American muistutti lukijoitaan vuonna 1899, että vaikka huijareiden kuningas on kuollut, hänen kaltaistensa ihmishaiden laji ei katoa. Värähtelyillä ja eetterihöyryillä tullaan huijaamaan herkkäuskoisia jatkossakin.
Keelyn lupaus uudesta energiasta ja hänen käyttämänsä näennäistieteelliset käsitteet liittyivät siihen mystiikkaan, joka ympäröi heikosti ymmärrettyä sähköä. Eetterin ajateltiin myös voivan selittää paranormaaleja ilmiöitä, kuten levitaatiota, spritismiä ja muita ajankohtaisia ilmiöitä. Okkultistit, kuten antroposofi Rudolf Steiner, uskoivat Keelyn todella olevan salaisen voiman jäljillä ja voivan tuottaa energiaa ”värähtelytaajuuksia nostamalla”. Teosofi H. P. Blavatsky ilmoitti, että Keelyn keksintö on tuhansia vuosia aikaa edellä, eikä nykyisen rodun ”sallittu” saada sitä toimimaan.
Louna-kirjastot
Louna-kirjastot on viiden Kanta-Hämeen maakunnan länsiosan kunnan yhteinen kirjastoverkosto eli kirjastokimppa. Tähän lounaishämäläiseen kirjastokimppaan kuuluvat Forssan, Humppilan, Jokioisten, Tammelan ja Ypäjän kunnalliset kirjastot toimipisteineen. Kirjastoissa käy yhteinen kirjastokortti, jolla voi lainata ja varata aineistoa kaikista verkostoon kuuluvista kirjastoista.
Toimipisteluettelo
Toukokuussa 2021 Louna-kirjastoilla oli yhteensä viisi kiinteää ja kaksi liikkuvaa toimipistettä. Joukkoon kuuluvat:
Paul Etoga
Paul Etoga (1911 – 13. maaliskuuta 1998) oli kamerunilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 19. syyskuuta 1939 ja nimitettiin Yaoundén arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Cyparissian titulaaripiispaksi 3. heinäkuuta 1955. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi René Graffin, jota avustivat Michel-Jules-Joseph-Marie Bernard ja Pierre Bonneau.
24. kesäkuuta 1961 Etoga sai nimityksen Mbalmayon hiippakunnan piispaksi. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen 1960-luvulla ja jäi eläkkeelle 7. maaliskuuta 1987.
Paini kesäolympialaisissa 1924
Pariisin kesäolympialaisten 1924 painissa kilpailtiin kreikkalais-roomalaisessa painissa kuudessa sarjassa ja vapaapainissa seitsemässä sarjassa. Kaikki olivat miehille.
Protokaupunki
Protokaupunki on asutuskeskus, jossa on nähtävissä alkavaa kaupungistumiskehitystä. Protokaupunki on suuren kylän, kirkonkylän tai pikkukaupungin kokoinen. Kaupungin ja maaseutukylän piirteet yhdistyvät. Tunnettuja protokaupunkeja ovat kivikautinen Jeriko ja muinainen Çatal Hüyük nykyisessä Turkissa. Myös esihistoriallisessa Egyptissä ja Ubaid-kauden Sumerissa oli joidenkin tutkijoiden mielestä protokaupunkeja. Mutta noin vuodesta 4000 eaa alkaen Eridu oli ensimmäinen sumerilainen kaupunki. Euroopassa Tripoljen kulttuurin ihmiset rakensivat protokaupunkeja.
Protokaupunki eroaa kaupungista siinä, että kaupunkisuunnittelua ei ole. Esimerkiksi kadut voivat puuttua, vaikka suuri määrä ihmisiä asuu asutuskeskuksessa. Yhteiskuntaluokkia voi olla tai yhteiskunta voi olla melko tasa-arvoinen.
Alph
Alph on noin 15 km:n pituinen joki Etelämantereen Victorianmaalla. Se on mantereen toiseksi suurin virtaavan veden esiintymä. Joen leveys vaihtelee 3–15 metrin ja syvyys 0,3–1 metrin välillä ja sen virtaama on noin 1 m³/s. Joen löysi ja nimesi Griffiths Taylor vuonna 1913.
Alph saa alkunsa Rossinmeren rannikolta, Koettlitzin jäätikön sulamisvesien muodostamasta Troughjärvestä (-78.28333°N, 163.5°W). Joki virtaa Koettlitzin jäätikön reunassa laaksoa pitkin pohjoiseen, ensin jään peittämään Walcotjärveen ja sitten niin ikään jään peittämään Howchinjärveen. Tämän jälkeen Alph kääntyy syvään 3,2 km:n pituiseen kanjoniin. Kanjoni päättyy Alphjärveen, josta joki muutaman jyrkän mutkan jälkeen katoaa Koettlitzin jäätikön sisään. Alph laskee Rossinmereen. Jään peittämien järvien kohdalla Alphiin liittyy useita sivujokia, jotka ovat peräisin läheisiltä jäätiköiltä.
Joessa esiintyy oransseja levämattoja.
Joki on nimetty Samuel Taylor Coleridgen runossa mainitun pyhän joen mukaan.
Painajaiset
Painajaiset (Zmory) on Wojciech Marczewskin ohjaama puolalainen draamaelokuva vuodelta 1979. Itävallan miehittämällä Puolan rajaseudulla 1900-luvun alussa kasvavasta pojasta kertova varttumistarina perustuu Emil Zegadłowiczin romaaniin (1935), jonka pohjalta käsikirjoituksen on laatinut Pavel Hajny. Painajaiset oli Marczewskin ensimmäinen pitkän elokuvan ohjaustyö.
Juoni
Mikolaj-poika asuu opettajaisänsä kanssa Galitsian rajaseudulla ränsistyvässä täysihoitolassa. Elokuvan alussa hän on noin kymmenvuotias, lopussa 18-vuotias. Psykologinen draamaelokuva keskittyy paljolti pojan ankaraan kasvatukseen sisäoppilaitoksessa.
Koivulammi (Keuruu, Yltiä)
Koivulammi on Keski-Suomessa Keuruulla Yltiän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Vehkajärven valuma-alueella (35.49), jonka Parannesjoen valuma-alueeseen (35.493) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 167,3 metriä mpy.
Matkaopas (täsmennyssivu)
Matkaopas tarkoittaa seuraavia:
Telemarksavisa
Telemarksavisa (lyh. TA) on norjalainen vuonna 1921 perustettu sanomalehti, jonka kotikunta on Skien. Se ilmestyy kuudesti viikossa ja kuuluu Amedia-konserniin.
Luettelo Yhdysvaltojen piirikunnista
thumb|right|300px|Yhdysvaltojen piirikunnat ja niitä vastaavat hallintoalueet.
Voitonpäivä toisen maailmansodan natsismista
Voitonpäivä toisen maailmansodan natsismista, tai lyhyesti Voitonpäivä oli kansallinen juhlapäivä Ukrainassa. Juhlapäivää vietettiin tällä nimellä ensimmäisen kerran 9. toukokuuta 2015. Se oli yleinen vapaapäivä (poikkeuksena vuosi 2023 ). Juhlapäivää vietettiin Ukrainassa 2023 saakka. Voitonpäivä toisen maailmansodan natsismista korvasi aiemmin Suuren isänmaallisen sodan voitonpäivänä juhlitun, Neuvostoliiton perintönä vietetyn juhlapäivän, jonka juhliminen lopetettiin dekommunistisen eli kommunismin edistämisen juhlistamisen kieltävän lainsäädännän vuoksi. Osana uutta lainsäädäntöä esimerkiksi kommunismiin kytkeytynyt nimitys ”Suuri isänmaallinen sota” poistettiin ukrainalaisesta lainsäädännöstä. Vuodesta 2015 lähtien on Voitonpäivän aattona, 8. toukokuuta, vietetty kansallista muisto- ja sovintopäivää. Ukrainassa toisen maailmansodan natsismista saavutetun voitonpäivän symbolina oli punainen unikonkukka.
9. toukokuuta 2022 Ukrainan presidentti Volodymyr Zelenskyi muistutti, kuinka maansa ja kotiensa puolesta taistelleet ukrainalaiset vapauttivat toisessa maailmansodassa Ukrainan natseista. Venäjän Ukrainaan kohdistamassa hyökkäyssodassa (2022–) maahantunkeutuja jäljittelee natsien hirvittäviä rikoksia ja natsifilosofiaa. Presidentin mukaan ei ole olemassa miehittäjää, joka voisi juurtua vapaaseen maahan eikä ole hyökkääjää, joka voi hallita Ukrainan vapaita ihmisiä.
Ukrainan parlamentin päätöksellä yhä jatkuvan sotatilan vuoksi toukokuun 2023 arkipäiviksi osuvat kansalliset juhlapäivät (1., 8. ja 9. toukokuuta) ovat Ukrainassa työpäiviä, eikä silloin ole kansallisia vapaapäiviä.
Muutokset vuodesta 2024 lähtien
Volodymyr Zelenskyi allekirjoitti 8. toukokuuta 2023 asetuksen, jonka mukaan 9. toukokuuta ei jatkossa olisi enää Ukrainassa Voitonpäivä toisen maailmansodan natsismista. Sen sijaan Ukraina juhlii vastedes Eurooppa-päivää 9. toukokuuta. Verh’ovna Radalle annettiin lakiesitys, jolla yhdistettiin kahden aiemmin 8. ja 9. toukokuuta juhlittujen muistopäivien viettäminen. Vastedes Ukrainassa vietetään 8. toukokuuta kansallista muisto- ja sovintopäivää sekä voitonpäivää toisen maailmansodan natsismista. Samana päivänä länsiliittoutuneissa maissa muistetaan voittoa toisessa maailmansodassa.
Shi Tao
Shi Tao (25. heinäkuuta 1968) on kiinalainen toimittaja, kirjailija ja runoilija, joka sai kymmenen vuoden vankeustuomion lähetettyään sähköpostitse Kiinan kommunistisen puolueen asiakirjan ulkokiinalaiselle demokratiasivustolle. Ennen pidätystään hän työskenteli changshalaisen Dangdai Shang Bao -lehden (Ajankohtaiset liikeuutiset) toimituksessa. Dokumentti sisälsi ohjeita kuinka Tiananmenin vuosipäivää tulisi käsitellä mediassa. Shi Taolle myönnettiin vuonna 2007 Vapauden kultainen kynä.
Shi julkaisi huhtikuussa 2004 mielipideartikkelin "The Most Disgusting Day" (Iljettävin päivä), jossa hän kritisoi 28. maaliskuuta 2004 tapahtunutta Ding Zilin pidättämistä. Ding Zili kuului Tiananmenin äidit -järjestöön, joka kritisoi Kiinan hallitusta 4. kesäkuuta 1989 tapahtuneesta opiskelijamielenosoitusten väkivaltaisesta tukahduttamisesta. Ding Zilin 17-vuotias poika kuoli tapahtumien yhteydessä.
20. huhtikuuta 2004 Shi osallistui työpaikallaan toimittajille järjestettyyn tiedotustilaisuuteen, jossa käsiteltiin Kiinan kommunistisen puolueen propagandatoimiston asiakirjaa turvallisuusnäkökohdista, jotka liittyvät valmistautumiseen opiskelijamielenosoitusten tukahduttamisen 15-vuotispäivään. Tiedotustilaisuuden jälkeen Shi Tao lähetti asiasta viestin omalta Yahoo!-osoitteeltaan newyorkilaiselle Democracy Forum -verkkosivulle.
Valtiosalaisuudet
Shi Taon äiti Gao Qinsheng esitti valituksensa oikeusprosessissa vallinneita vakavia puutteita vastaan, mutta ne jätettiin huomioon ottamatta 2. kesäkuuta 2005.
Yahoo
Shi Tao paljastui Yahoon avulla yhtiön annettua Kiinan poliisille riittävät tiedot Shi Taon tietokoneen jäljittämiseksi.
Toimittajat ilman rajoja -järjestö kritisoi Yahoota toimimisesta ilmiantajana sananvapautta koskevassa asiassa.
Palkinnot
Kansainvälinen Committee to Protect Journalists myönsi Shi Taolle kansainvälisen lehdistövapauspalkinnon 2005. Vuonna 2007 hän sai Vapauden kultainen kynä -palkinnon.
Jericho
Jericho on CBS Paramount Network Televisionin tuottama post-apokalyptinen toiminnallis-draamallinen televisiosarja, joka kertoo elämästä ydintuhon jälkeisessä maailmassa. Sen toimeenpanevat tuottajat ovat Jon Turteltaub, Stephen Chbosky ja Carol Barbee.
Tuotanto
Jerichoa on tehty kaksi tuotantokautta. Ensimmäisen tuotantokauden päättyessä toukokuussa 2007 sarja ehdittiin jo lopettaa, mutta 6. kesäkuuta 2007 CBS ilmoitti ostaneensa seitsemän lisäjaksoa vuodelle 2008 optiolla sarjan jatkamiselle lisäjaksojen jälkeenkin, mikäli ohjelma saa lisää katsojia. Sarjan viimeinen jakso (tuotantokausi 2, jakso 7) esitettiin Yhdysvalloissa 25. maaliskuuta 2008.
Nelonen aloitti sarjan esittämisen 22. elokuuta 2007. Sarjan esitysaika oli 22.00.
Tarina
Sarja keskittyy pieneen Jerichon kaupunkiin Kansasissa. Ensimmäisessä jaksossa kylän asukkaat näkevät läheisestä Denverin kaupungista kohoavan sienipilven. Myöhemmin selviää, että lukuisissa Yhdysvaltain kaupungeissa on räjäytetty ydinpommeja. Myöhemmin EMP tuhoaa kaikki elektroniset laitteet. Modernit tietoliikenneyhteydet katkeavat eikä tietoa ole saatavilla siitä, kuka on iskujen takana tai mitä on odotettavissa.
Marciac
Marciac on kunta Lounais-Ranskassa Gers'n departementissa Midi-Pyrénées'n alueella. Se on keskiajalla linnoitettu bastide-kaupunki.
Marciacissa on järjestetty vuodesta 1978 lähtien jazz-festivaali Jazz in Marciac. Siellä esiintyy jazzmaailman kirkkaimmat tähdet, joita käy vuosittain elokuussa katsomassa yli 200 000 katsojaa.
Metal Box
Metal Box on brittiläisen post-punk -yhtye Public Image Ltd:n toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1979. Albumia pidetään usein post-punkin merkkipaaluna, ja vuonna 2012 Rolling Stone-lehti listasi albumin sijalle 461 kaikkien aikojen 500 parhaan albumin listalla.
Albumin alkuperäinen versio muistetaan myös omintakeisesta pakkauksestaan; albumin alkuperäisjulkaisu oli paketoitu kahden metallisen kuoren sisälle, jossa oli yhtyeen logo.
Jericho
Tarina
Keskeisiä teemoja sarjassa ovat yhteisöllisyyden ja suoran oman edun tavoittelun rajankäynti, kun resurssit ovat hyvin rajallisia. Myös perhedynamiikkaa käsitellään paljon. Tarinan keskiössä on Jake Green, pormestari Johnston Greenin poika, joka palaa yllättäen oltuaan monta vuotta erossa perheestään. Sarjassa on toimintaa, mutta se on kokonaisuudeltaan draamapainotteinen.
Sarlat-la-Canéda
Sarlat-la-Canéda on kunta Lounais-Ranskassa Dordognen departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Se on entisen Périgord noir -provinssin pääkaupunki.
Sarlat-la-Canéda on historiallinen kaupunki, jonka vanha keskusta kapeine kujineen on yhtenäinen ja hyvin säilynyt. Rakennukset ja lukuisat muistomerkit ovat peräisin pääasiassa keskiajalta 1200-luvulta aina renessanssin alkuun 1500-luvulle saakka. Suuri kunnia kaupungin säilymiselle on kulttuuriministeri André Malraux’lla. Hän vieraili kaupungissa ja huomasi että useaa sen arvokasta rakennusta ja monumenttia uhkasi purkaminen. Hän laati vuonna 1964 lain jolla kaupunki suojeltiin.
Nähtävyyksiä
Kaupungissa sanotaan olevan tiheimmin historiallisia muistomerkkejä maailmassa. Tunnetuin rakennus on La Boétien talo, jossa kirjailija Étienne de La Boétie syntyi vuonna 1530. Talo on hänen isänsä rakentama vuonna 1525.
Lamborghini Miura
Lamborghini Miura on italialainen kaksipaikkainen urheiluauto, jota valmistettiin vuosina 1966–1973. Se oli ensimmäisiä keskimoottorisia katuautoja, ja ensimmäisiä autoja joihin liitettiin termi superauto. Auton nimi viittaa Don Eduardo Miuran härkäfarmiin, jonka kasvatit olivat tunnettuja erityisen hurjina ja sitkeinä härkätaisteluissa.
Historia
Tässä Dallaran ja Stanzanin suunnitelmassa perinteinen putkirunko oli korvattu hiljattain kilpa-autoissa yleistyneellä monokokkiratkaisulla. Kilpa-autoista otettiin mallia myös keskimoottoriratkaisussa, jossa moottori sijoitettiin matkustamon taakse mahdollisimman hyvän painonjakauman saavuttamiseksi. Ajatus moottorin asentamisesta poikittain ja vaihdelaatikon yhdistämisestä samaan, yhtenäiseen yksikköön tilan säästämiseksi, oli puolestaan peräisin Morris Ministä. Matkustamon taakse asennettiin Lamborghinin muista malleista tuttu Bizarrinin suunnittelema, neljällä nokka-akselilla varustettu V12, jonka iskutilavuutta kasvatettiin hieman alle neljään litraan.
Miuran ensiesiintyminen tapahtui vuonna 1965 Torinon autonäyttelyssä Italiassa. Näytteillä oli pelkkä runko ilman koria, mutta siitä huolimatta suunnittelussa käytetyt ratkaisut herättivät huomiota ja autosta tehtiin useita tilauksia. Harva tosin uskoi, että auto etenisi koskaan tuotantoon asti. Geneven autonäyttelyssä seuraavana vuonna esiteltiin tuotantovalmis auto, jota ympäröi Bertonen suunnittelutoimistossa työskennelleen Marcello Gandinin suunnittelema, aikanaan häkellyttävän näköinen kori. Lisää huomiota Miura sai Lamborghinin lähetettyä sellaisen vuoden 1966 Monacon Grand Prix’n toimitsija-autoksi. Se vietiin lauantai-iltana Monte Carlon kasinon eteen, jossa se keräsi ympärilleen kiinnostuneita.
Miuran tuotanto alkoi vuoden 1966 lopulla. Auto kävi hyvin kaupaksi huolimatta siitä, että se oli aikansa kalleimpia tuotannossa olevia autoja. Viimeisinä vuosina Miuran myyntiä laski sen seuraajan, Countachin, esittely 1971 ja lopulta se poistettiin tuotannosta 1973. Kuudessa vuodessa valmistettiin yhteensä noin 750 autoa.
Miura
Perusmallia, joka tunnetaan myös nimellä P400(numero viittaa moottorin tilavuuteen), valmistettiin vuosina 1966–1969 475 yksilöä. Moottori, jota käytettiin myöhemmissäkin malleissa pienin muutoksin, oli tilavuudeltaan 3929 kuutiosenttimetriä ja tuotti perusmuodossaan 350 hevosvoimaa käyntinopeudella 7000 rpm. Se riitti kiihdyttämään auton nollasta sataan kilometriin tunnissa 6.7 sekunnissa ja 280 km/h huippunopeuteen. Näyttävä kori valmistettiin pääosin teräksestä pois lukien suuret, yksittäisinä paloina aukeavat etu- ja takakatteet, jotka olivat painon säästämiseksi alumiinia. Miura painoi 1292 kiloa, josta 44% oli etuakselilla ja loput 56% takana. Jokainen rengas oli erillisjousitettu sekä varustettu levyjarruin.
Santa Cruzin piirikunta
Santa Cruzin piirikunta seuraavien paikkojen nimi:
Lamborghini Miura
Miura S
Miura S(Spinto) esiteltiin Torinon autonäyttelyssä 1968. Uudessa mallissa runkoa oli jäykistetty ja se varustettiin uusin Pirellin valmistamin renkain. Moottoria viriteltiin ja uusittu versio tuotti 20 hevosvoimaa perusversiota enemmän, yhteensä 370. Osaan malleista asennettiin jäähdytetyt levyjarrut. Autosta tehtiin käytännöllisempi korjaamalla joitakin asiakkaita ärsyttäneitä yksityiskohtia ohjaamossa ja lisävarusteina tarjottiin muun muassa radiota ja ilmastointia. Ulkomuoto pysyi lähes muuttumattomana ja huomattavin muutos on ikkunoiden sekä valojen kehysten muovilistojen korvaaminen kromisilla.
S-mallia valmistettiin 140 yksilöä vuoteen 1971 mennessä.
Miura SV
Viimeinen sarjavalmisteinen Miura, SV(Spinto Veloce), korvasi edeltäjänsä vuonna 1971. Sen kehitystyössä hyödynnettiin Jotan(kts. alla) kehittelyssä ja testauksessa hankittua tietoa. Takarenkaiden raideleveyden leventäminen ja uudet, leveämmät Pirellin renkaat paransivat auton ajettavuutta, kuten myös osaan SV-malleista lisävarusteena asennettu tasauspyörästön kitkalukko. Moottorin kaasuttimia ja ajoitusta paranneltiin ja näillä muutoksilla tehoa saatiin 15 hevosvoimaa lisää, yhteensä 385. Ulkoisesti auto eroaa edeltäjistään etuvalojen yläpuolella olleiden "silmäripsien" puutteesta sekä takalokasuojista, joita jouduttiin leventämään huomattavasti uusien renkaiden vuoksi.
SV oli tuotannossa vuoteen 1973 saakka. Se kuitenkin esiteltiin samaan aikaan Miuran seuraajan, Countachin, kanssa, joka söi sen kysyntää ja sitä rakennettiin yhteensä vain 150 yksilöä.
Miura Roadster
Miura Roadster on ainoa Lamborghinin tekemä avomalli Miurasta, josta valmistettiin vain yksi esittelykappale. Se ei ollut vain Miura, josta olisi poistettu katto, vaan Bertone suunnitteli auton perusteellisesti uudelleen sarjatuotantoa silmällä pitäen. Se esiteltiin Brysselin autonäyttelyssä 1968, mutta se ei herättänyt tarpeeksi mielenkiintoa, jotta sen ottaminen tuotantoon olisi katsottu kannattavaksi. Se kuitenkin herätti sen verran mielenkiintoa, että useat Miuran omistajat teettivät omista Miuroistaan avomalleja.
Björn Rudolf Wasastjerna
Björn Rudolf Wasastjerna (30. kesäkuuta 1860 Helsinki – 29. huhtikuuta 1928 Helsinki) oli suomalainen juristi ja virka- ja valtiopäivämies.
Lamborghini Miura
Miura Roadster
Näyttelykäytön jälkeen Lamborghini myi auton The International Lead Zinc Research Organizationille, joka rakensi auton uudelleen käyttäen muun muassa sinkkiä ja kromia esitelläkseen tuotteidensa käytettävyyttä autoteollisuudessa. Auto nimettiin uudelleen Zn-75:ksi jaksollisen järjestelmän mukaan ja sitä esiteltiin useissa autonäyttelyissä. Nykyään auto on Amerikassa ja sitä restauroidaan takaisin alkuperäismuotoonsa jossa se esiteltiin Brysselissä 1968.
Björn Rudolf Wasastjerna
Wasastjernan vanhemmat olivat apukamreeri Edvin Gideon Wasastjerna ja Rudolfina Charlotta Barck. Hän tuli ylioppilaaksi Helsingissä, suoritti oikeustutkinnon 1886 ja sai varatuomarin arvon 1889. Wasastjerna työskenteli virkamiehenä senaatissa, valtiovaraintoimituskunnan protokollasihteeri hän oli 1906–1911.
Wasastjerna oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1891, 1894, 1897 ja 1905–1906.
Lamborghini Miura
Miura Jota
Jota oli uniikki Miura S:n pohjalta viritelty testiauto, joka rakennettiin vuonna 1970. Nimi "Jota" tulee kirjaimen J italiankielisestä lausunnasta, joka puolestaan viittaa Kansainvälisen Autourheiluliiton sääntöjen artikkelia J, joka sisältää kilpa-autojen tekniset säännöt. Se oli testikuljettaja Bob Wallacen luomus, jota hän kehitteli ja rakensi työajan ulkopuolella tavoitteenaan suostutella Ferruchio Lamborghinin rakentamaan Miurasta kilpailuversion siinä kuitenkaan onnistumatta. Ainoa rakennettu auto oli tehtaalla testikäytössä, jonka jälkeen se myytiin yksityiselle keräilijälle. Myöhemmin auto tuhoutui täysin onnettomuudessa ja sitä seuranneessa tulipalossa Bresciassa. Lamborghini on valmistanut autosta näköiskappaleen esittelykäyttöön.
Jotan lähtökohta oli tavallinen Miura S. Sitä oli kevennetty ja se painoi vain 890 kiloa, lähes 400 kiloa vähemmän kuin alkuperäinen Miura S. Sen runkoa jäykennettiin, jousitusta paranneltiin, moottoria viriteltiin muun muassa vaihtamalla kaasuttimet ja parantamalla ajoitusta, ja lopputuloksena hevosvoimien määrä nousi lukemaan 440. Lamborghinin mukaan Jota kykeni suorittamaan 0-100km/h kiihdytyksen 3.6 sekunnissa. Myös korin aerodynamiikkaa parannettiin muun muassa lisäämällä auton keulaan suuri ilmanohjain aerodynaamisen nosteen pienentämiseksi.
Miura SV/J
Jota herätti mielenkiintoa Lamborghinin asiakkaissa, ja koska Jotaa ei koskaan otettu sarjatuotantoon, tehdas myi SV-malleja muokattuna joiltain osin Jotan mukaiseksi. Muutoksia olivat muun muassa korkeaviritteisempi moottori, paranneltu jousitus sekä Jotassa käytetyt kiinteät, pleksin takana olevat etuvalot normaaleiden pystyyn nousevien sijaan. SV/J malleja valmisti Lamborghini vain viisi kappaletta, joista osa rakennettiin olemassa olevien SV-autojen pohjalta. Lisäksi muut ovat rakentaneet joitakin SV-malleja Jotan mukaisiksi.
Miura konsepti (2006)
Vuonna 2006 Lamborghini juhlisti Miuran 40-vuotispäivää esittelemällä modernin konseptimallin. Walter de Silvan suunnittelema auto on ulkonäöllisesti uskollinen esikuvalleen mutta suunniteltu täysin uudelleen ja rakennettu Gallardon pohjalevylle. Lamborghinin toimitusjohtaja Stephan Winkelmannin mukaan konsepti tehtiin vain Miuran synnyn juhlistamiseksi, eikä siitä tulla koskaan tekemään tuotantomallia.
Takashi Tezuka
pienoiskuva|Takashi Tezuka vuonna 2015. Takashi Tezuka (s. 17. marraskuuta 1960) on Nintendolla työskentelevä videopelisuunnittelija. Tezuka työskentelee nykyään Shigeru Miyamoton apulaisohjaajana Super Mario Bros. -projektissa. Hän toimi myös apulaisohjaajana Super Mario Bros. (2): Lost Levelsissa, graafisena suunnittelijana The Legend of Zeldassa, ja neuvonantajana Zelda II: The Adventure of Linkissä sekä myöhemmin The Legend of Zelda: Ocarina of Timessä.
Tezukan ensimmäinen ohjaustyö oli Super Mario Bros. 3, projektia valvoi Miyamoto ohjaajan ja tuottajan roolissa. Myöhemmin Tezuka ohjasi Super Mario World -, The Legend of Zelda: A Link to the Past -, The Legend of Zelda: Link's Awakening - ja Super Mario World 2: Yoshi's Island -pelit ja toimi Miyamoton apulaisohjaajana Super Mario 64:ssa.
Vuodesta 2005 Tezuka on toiminut Nintendo Entertainment Analysis and Development -osaston apulaisjohtajana.
Anthony Kwami Adanuty
Anthony Kwami Adanuty (s. 11. toukokuuta 1940) on ghanalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 31. heinäkuuta 1966 ja nimitettiin Keta-Akatsin hiippakunnan piispaksi 19. joulukuuta 1994. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. toukokuuta 1995. Pääkonsekraattorina toimi Jozef Tomko, jota avustivat Francis Anani Kofi Lodonu ja Gregory E. Kpiebaya.
Polkin piirikunta
Polkin piirikunta (Polk County) on kahdentoista piirikunnan nimi Yhdysvalloissa:
Pavel Ignatjev
thumb|Pavel Ignatjev. Pavel Nikolajevitš Ignatjev (, 12. heinäkuuta 1870 Konstantinopoli – 12. elokuuta 1945 Upper Melbourne), kreivi, oli Nikolai II:n opetusministeri ja neuvonantaja vuosina 1915–1917. Ignatjevin isä Nikolai Ignatjev oli Aleksanteri III:n aikainen sisäministeri.
Pavel Ignatjev nai ruhtinatar Natalja Meštšerskajan Nizzassa vuonna 1903. Heillä oli viisi poikaa. Venäjän vallankumouksen aikana Ignatjev ja hänen perheensä pakenivat länteen. Vuonna 1925 perhe muutti Kanadaan Québecin Upper Melbourneen.
Yhdestä Ignatjevin pojista, George Ignatieffistä, tuli diplomaatti, ja hän työskenteli muun muassa Kanadan YK-suurlähettiläänä. Georgen poika Michael Ignatieff on merkittävä kanadalainen kirjailija ja toimii professorina Harvardissa. Lisäksi hän on ollut vuoden 2006 helmikuusta lähtien Kanadan parlamentin jäsen.
Erik S. Nyholm
Erik S. Nyholm (s. 1929) on suomalainen suurpetotutkija ja eräkirjailija.
Nyholm väitteli tohtoriksi 1965. Hän työskenteli ennen eläkkeelle jäämistään Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen petotutkijana.
Hirvensalon kirkko
Hirvensalon kirkko on Turun Hirvensalon saaren Moikoisissa sijaitsevaan seurakuntakeskukseen kuuluva kirkkotila. Rakennus valmistui vuonna 1962, ja sen on suunnitellut arkkitehti Pekka Pitkänen.
Hirvensalon kirkon urut ovat vuodelta 1978 ja ne ovat Veikko Virtasen rakentamat.
May Swenson
May Swenson (1913 Logan, Utah, Yhdysvallat – 1989) oli yhdysvaltalainen runoilija.
Hirvensalon kirkko
Hirvensalon seurakuntakeskus puretaan kosteusongelmien vuoksi. Uusi rakennus kirkkosaleineen on tarkoitus saada käyttöön tammikuussa 2023.
May Swenson
Swensonin vanhemmat olivat ruotsalaisia siirtolaisia. Perheen kotikieli oli ruotsi, joten englanti oli Swensonin toinen kieli. Hän opiskeli Utahin osavaltionyliopistossa Loganissa, jossa hän suoritti 1934 bachelor-tutkinnon. 1935 hän muutti New Yorkiin, missä hän asui lähes koko aikuisikänsä. Hän sai elantonsa toimittajana ja sekalaisista kustannusalan töistä.
Swenson julkaisi esikoiskokoelmansa Another Animal 1954. Häntä on verrattu runoilijana E. E. Cummingsiin ja Gertrude Steiniin sekä myös Elizabeth Bishopiin, jonka kanssa hän oli kirjeenvaihdossa tämän kuolemaan saakka. Hän käänsi ruotsalaista runoutta englanniksi, muun muassa Tomas Tranströmerin runoja kokoelman Windows and Stones: Selected Poems of Tomas Tranströmer (1972), josta hän sai International Poetry Forumin palkinnon. Vuodesta 1966 hän omistautui pelkästään kirjoittamiselle ja oli muutamien yliopistojen poet-in-residence. Hän sai runsaasti palkintoja ja kunnianosoituksia.
Harold Bloom kirjoittaa artikkelissaan Boston Review’ssa vuonna 1998, että Swenson on aliarvostettu runoilija.
Antologiassa Vieras (WSOY 2009) on Pirkko Biströmin suomentama Swensonin runo "Kysymys".
Hevonen (kiinalainen horoskooppi)
Hevosen vuosia
Vuodet on seuraavassa listassa sovitettu kansanomaisesti kuukalenteriin. Ammattiastrologit käyttävät aurinkokalenteria, johon eläimiksi nimetyt vuodet ja kuukaudet alun perin perustuvat.
Höyrylaiva
Historia
Höyrylaivojen aikakausi alkoi 1800-luvun alussa, kun tekninen kehitys saavutti höyrykoneissa tason, jossa niiden soveltaminen laivan voimanlähteenä tuli mielekkääksi. Aluksi höyrykonetta hyödynnettiin joissa, kanavissa ja vastaavilla suojaisilla vesillä kulkevissa aluksissa, joissa tuulet olivat heikkoja. Valtamerilaivoissa höyrykone oli purjeiden apuna, antamassa lisävauhtia tai takaamassa liikkumiskyvyn tyynellä säällä ja vastatuuleen. Yksinään höyrykone ei ollut usein riittävän luotettava teknisesti tai sen mahdollistama toimintasäde oli liian pieni.
Höyrykoneen käyttöönotto merenkulussa sattui samaan aikaan kun puurungosta siirryttiin asteittain metallirunkoon. Höyrylaivojen kehitys mahdollisti nykyaikaisen merenkulun, niin että meriliikenne ei ole riippuvainen luonnonvoimista. Höyrykoneen vaihtuminen dieselmoottoriin on teknisesti pienempi askel, kun laivat olivat jo rakenteellisesti kehittyneet konekäyttöisiksi.
Höyrylaivoja käytettiin paljon aina toiseen maailmansotaan asti ja jonkin verran sen jälkeenkin. Höyryturbiini syrjäytti lopulta mäntähöyrykoneen, vaikka se on hankintahinnaltaan kalliimpi, sillä höyryturbiinin hyötysuhde on moninkertainen mäntähöyrykoneeseen verrattuna. Sen avulla myös nopeus saadaan suuremmaksi kuin mäntähöyrykoneilla. Pian kuitenkin dieselpolttoainetta käyttävät polttomoottorit syrjäyttivät lopullisesti mäntähöyrykoneet käytettävyytensä, pienemmän kokonsa ja suuremman hyötysuhteensa takia. Höyryturbiinilaivoissa käytettiin polttoaineena myös öljyä, sillä sen käyttö on koksiin verrattuna käytännöllisempää ja se vaatii vähemmän tilaa.
Nykyään lähes kaikki höyrylaivat ovat turbiinikäyttöisiä lukuun ottamatta perinnealuksia. Höyryturbiinia käytetään myös ydinvoimalla kulkevissa laivoissa sekä joissakin kaasutankkereissa. Höyryturbiini on erityisen suosittu aluksissa, joissa nopeus on tärkeällä sijalla, kuten sota-aluksissa.