cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ratchet & Clank (videopeli)
Pelaaminen
Ratchet & Clankin pääasiallinen pelattava hahmo on Ratchet, jota pelaaja ohjaa kolmannen persoonan kuvakulmasta. Pelaaja kulkee erilaisten peliympäristöjen lävitse käyttäen monia epätavallisia aseita ja laitteita vihollisten tuhoamiseen ja esteiden ylittämiseen. Pelissä voi hankkia enintään 35 asetta ja laitetta. Pelin alussa käytettävissä on vain kaksi asetta; “OmniWrench 8000”-jakoavain, joka on monikäyttöinen lähitaisteluase, ja Bomb Glove, lyhyen välimatkan kranaatinheitin. Suorittaessaan tehtäviä pelin useilla planeetoilla pelaaja saa käyttöönsä lisää aseita ja laitteita, joita ovat muun muassa Blaster (automaattipistooli), Pyrocitor (liekinheitin) ja Suck Cannon (ase, joka imee pienet viholliset ja muuntaa ne ammuksiksi). Aseet joko löydetään tai ostetaan pulteilla, jotka ovat pelin valuuttaa. Peli sisältää myös härveleitä joihin lukeutuu mm. Swingshot (narupistooli) jolla Ratchet voi tarttua erilaisiin kohteisiin ja Hologuise joka muuttaa Ratchetin tietynlaisen robotin näköiseksi hologrammiksi. Pultteja kerätään voitetuilta vihollisilta ja ympäri pelimaailmaa sirotelluista laatikoista. Pelaajan tulee myös ostaa ammuksia useimpiin aseisiin, mutta jotkin aseet toimivat ilman ammuksia. Ammuksia löydetään laatikoista ja ostetaan asekauppiailta. Läpäistyään pelin pelaaja voi aloittaa pelin alusta “challenge mode”-tilassa, jolloin vaikeustaso nousee merkittävästi mutta ensimmäisellä pelikerralla hankitut pultit ja aseet säilyvät. Pelaaja voi myös ostaa kultaisia aseita, jotka ovat voimakkaampia versioita tavallisista aseista. Pelihahmon terveydentilasta kertoo nanotech, jota on alussa neljä kappaletta mutta jota voi pelin edetessä laajentaa kahdeksaan.
Tarina
Planeetta Quartulla sijaitsevassa tehtaassa valmistuu suuria tuhoojarobotteja liukuhihnalla, kun yhtäkkiä tapahtuu tuotantovirhe ja liukuhihnalta ilmestyy pieni, mutta erikoinen robotti. XJ-0461 kohtaa infobotin, katsoo tämän videonauhoitteen ja kauhistuu näkemästään. XJ-0461 pakenee planeetalta avaruusaluksella, mutta se ammutaan alas planeetta Veldinille.
Veldinillä lombax-rotuinen mekaanikko Ratchet rakentaa avaruusalusta kun XJ-0461:n alus tekee pakkolaskun lähelle hänen kotiaan. Ratchet hakee XJ-0461:n aluksen raunioista ja antaa tälle myöhemmin lempinimen Clank. Clank näyttää Ratchetille löytämänsä infobotin, jonka nauhoitteessa blarg-rotuinen puheenjohtaja Drek selittää kotiplaneettansa olevan asumiskelvoton saasteiden ja liikakansoituksen vuoksi. Drekin ratkaisu on koota rodulleen uusi planeetta muista planeetoista ottamillaan osilla, mikä johtaisi näiden planeettojen tuhoutumiseen. Clank pelkää Drekin suunnitelman tuhoavan koko galaksin ja pyytää Ratchetia auttamaan häntä kuuluisan "supersankari" Kapteeni Qwarkin löytämisessä, jotta Drek saataisiin pysäytetyksi. Ratchet on halukas lähtemään Veldiniltä omalla avaruusaluksellaan, mutta hänen aluksestaan puuttuu elintärkeä osa: robottisytytysjärjestelmä. Clank on varustettu robottisytytysjärjestelmällä ja hän käynnistää Ratchetin aluksen korvaukseksi hänen avustaan.
Myöhemmin kaksikko saapuu planeetta Rilgarille, josta he löytävät Qwarkin tämän asuntovaunussa. Qwark rohkaisee heitä todistamaan sankarillisuutensa läpäisemällä vaarallisen esteradan päämajassaan planeetta Umbriksella. Läpäistyään esteradan Clank kuitenkin johtaa itsensä ja Ratchetin Qwarkin virittämään ansaan ja kaksikko putoaa luolaan. Qwark paljastaa olevansa Drekin palveluksessa päästäkseen tämän uuden planeettansa edustajaksi. Qwark jättää kaksikon taistelemaan Blargilaista Rymypetoa vastaan.
Rymypedon tuhottuaan Ratchet on katkera ja vihainen Clankille, joka antoi Qwarkin huijata heitä. Clank yrittää suostutella Ratchetia jatkamaan tehtäväänsä Drekin pysäyttämiseksi, mutta Ratchet janoaa kostoa Qwarkille. Lopulta Ratchet saa kostonsa avaruustaistelussa. Pian tämän jälkeen Drek hyökkää läheiselle planeetalle. Nähdessään Drekin aiheuttaman tuhon Ratchet tajuaa että hänet pitää pysäyttää, jolloin hän sopii riitansa Clankin kanssa ja myöntää olleensa itsekäs jahdatessaan Qwarkia.
Yhdistäessään voimansa Ratchet ja Clank saavat selville Drekin kehittäneen Deplanetizer nimisen aseen, jolla hän aikoo tuhota planeetta Veldinin – Ratchetin kotiplaneetan – oman planeettansa tulevalta kiertoradalta. Tästä Ratchet raivostuu. Veldinillä Ratchet ja Clank kohtaavat Drekin, joka on juuri aikeissa tuhota planeetan. Drek paljastaa, että hän saastutti rotunsa kotiplaneetan Orxonin rikastuakseen ja että hän aikoo tehdä samoin myös uudelle planeetalleen myytyään sen pinnalta kaiken elintilan. Tätä seuraa taistelu, jossa Drek kuolee. Ratchet tuhoaa Drekin planeetan käyttämällä Deplanetizeria, jolloin Veldinille sinkoutuu meteorisade. Meteorin törmäys heittää Ratchetin ja Clankin Deplanetizerin reunan yli, mutta Clankin onnistuu saada ote reunasta ja Ratchetista. Clankin käsi kuitenkin vahingoittuu pahasti Ratchetin painosta. Ratchet tarjoutuu korjaamaan Clankin käden ja pelin päättyessä he kävelevät kohti Ratchetin kotia ystävyksinä.
Lopputekstien jälkeisessä kohtauksessa Qwark mainostaa televisiossa Personal Hygienator nimistä laitetta, josta Ratchet ja Clank ovat vastenmielisiä ja sulkevat television.
Kehitys ja julkaisu
Lopetettuaan työskentelyn Spyro the Dragon -sarjan parissa Insomniac aikoi lanseerata uuden pelin PlayStation 2 -konsolille koodinimellä I5 (Insomniac-peli 5). Kehittäjät eivät kuitenkaan koskaan innostuneet ajatuksesta ja idea hylättiin kuuden kuukauden jälkeen. Ratchet & Clank pohjautui Brian Hastingsin esittämään ideaan pelistä, jonka pääosassa olisi avaruudessa matkaileva matelija-avaruusolio joka keräisi erilaisia aseita pelin edetessä. Ratchetin lopulliseen muotoon päädyttiin Insomniacin harkittua useita maanpäällisiä olentoja, mukaan lukien kissoja ja rottia; kissamaiset ominaisuudet erottuivat kehittäjien mielestä edukseen muista, sillä niihin liittyi vaikutelma ketteryydestä. Toinen varhainen idea oli Ratchet, johon kiinnittyisi monta pientä robottia ja jotka voisivat suorittaa erilaisia toimintoja. Insomniac kuitenkin käsitti, että monen robotin käyttäminen oli hämmentävää ja loi Ratchetin ulkonäköön epäselvyyttä, minkä vuoksi päädyttiin vain yhteen robottiin, Clankiin. Lopullisesta pelistä leikattiin vain vähän, lukuun ottamatta joitain aseita ja laitteita jotka "eivät vain olleet hauskoja".
Pian sen jälkeen kun projektin nimi oli vaihdettu I5:stä Ratchet & Clankiksi Naughty Dog kysyi Insomniacilta haluaisivatko he käyttää Naughty Dogin Jak and Daxter: The Precursor Legacyssa käytettyä peliteknologiaa ja pyysivät vastineeksi Insomniacia jakamaan heidän kanssaan kaikki teknologiaan tehdyt parannukset.
Esituotanto alkoi vuoden 2001 maaliskuun lopulla 35-henkisen ryhmän voimin. Varsinainen tuotanto alkoi marraskuussa 2001 ja projektin loppuun mennessä tuotantoryhmä oli kasvanut 45 henkeen. Peli julkaistiin ensimmäisenä Pohjois-Amerikassa 4. marraskuuta 2002 ja sen jälkeen Australiassa 6. marraskuuta 2002. PAL-alueilla julkaisu tapahtui 8. marraskuuta 2002 ja Japanissa 3. joulukuuta 2002. Marraskuussa 2003 Sony lisäsi pelin Greatest hits -sarjaansa ja vastaavaan PAL-alueiden Platinum-sarjaan 22. elokuuta 2003. Japanissa peli lisättiin The Best -sarjaan 3. heinäkuuta 2003 ja se oli myös Japanissa ainoa peli, jota myytiin yhdessä PlayStation 2:n kanssa.
Pelin kehityksen aikana tehtiin eräitä virheratkaisuja, muun muassa talon sisällä käytetyn työkalun nimeltä Karma jättäminen pois.
Vastaanotto
Peli sai hyvät arvostelut ja sitä ylistettiin hyvistä grafiikoista, pelisisällön vaihtelevuudesta ja scifi-tarinasta. Metacriticin yhteenvedossa peli sai 88 pistettä sadasta.
Kévin Benchabane
Kévin Benchabane (, s. 8. lokakuuta 1988) on ranskalais-algerialainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Hän edustaa Ranskan Ligue Magnusissa IC Epinalia.
Ura
Benchabane aloitti pääsarjauransa IC Epinalissa kaudella 2006-2007, jonka jälkeen hän siirtyi kahdeksi kaudeksi FFHG Division 2:ssa pelanneeseen Toulouseen. Sittemmin Benchabane palasi takaisin Epinaliin vuonna 2009.
Natriumselenaatti
Natriumselenaatti (Na2SeO4) on natrium- ja selenaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lannoitteissa, lasin valmistukseen, seleenin valmistukseen ja hyönteismyrkkynä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämpötilassa natriumselenaatti on valkoista kiteistä ainetta. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen dekahydraatti (Na2SeO4·10H2O). Molemmat liukenevat runsaasti veteen.
Natriumselenaattia voidaan valmistaa neutraloimalla seleenihappoa natriumhydroksidin tai natriumkarbonaatin avulla, kuumentamalla seleenidioksidia natriumkarbonaatin kanssa, hapettamalla natriumseleniitin vesiliuosta elektrolyyttisesti tai kuumentamalla seleenin ja natriumnitraatin seosta.
Kasvit pystyvät käyttämään natriumselenaattia seleenin lähteenä ja tämän vuoksi yhdistettä käytetään lannoitteissa. Yhdistettä käytetään myös lasin värin poistamiseen, apuaineena metallien kromauksessa, hyönteismyrkkynä kasvihuoneissa ja välituotteena seleenin erotuksessa ja tuotannossa.
Happy Joe
Happy Joe -siideristä on alusta alkaen ollut saatavilla kolmea eri makuvaihtoehtoa, jotka ovat Cloudy Apple, Dry Apple sekä Oakwood Apple. Siidereiden alkoholipitoisuus on 4,7 prosenttia. Makuvaihtoehdoista Cloudy Apple on pakattu lasipulloihin, mutta kaksi muuta on pakattu alumiinitölkkeihin.
Keväällä 2016 Happy Joe -tuotevalikoima lisääntyi kahdella tuotteella, jotka ovat premium-päärynäsiideri Crispy Pear (4,7 %) sekä täysin alkoholiton omenasiideri Happy Joe Dry Apple 0,0% Alcohol Free. Crispy Pear on pakattu sekä lasipulloon että tölkkiin, Alcohol Free vain lasipulloon.
Vuonna 2019 Happy Joe -tuotevalikoimaan lisättiin myös Rosé Apple (4,5 %).
Kesällä 2018 Hartwall on tuonut markkinoille erikoiserän Cloudy Apple -siideristään nimellä Gay Joe Helsinki Priden kunniaksi, toinen erä tuotettiin vuonna 2019.
Aleksandr Solženitsyn
Aleksandr Isajevitš Solženitsyn ; (11. joulukuuta 1918 Kislovodsk, Neuvosto-Venäjä – 3. elokuuta 2008 Moskova, Venäjä) oli venäläinen kirjailija ja historioitsija.
Hänet tunnetaan erityisesti Neuvostoliiton ojennustyöleirijärjestelmästä kertovista teoksistaan, joihin kuuluvat muiden muassa Ivan Denisovitšin päivä (1962), Syöpäosasto (1968), Ensimmäinen piiri ja Vankileirien saaristo (1973–1976). Hänen kuollessaan maailmassa oli myyty yli 30 miljoonaa hänen kirjoittamaansa kirjaa. Niitä oli käännetty noin 40 eri kielelle. Solženitsynille myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1970.
Elämä
Solženitsyn syntyi älymystöön kuuluvaan kasakkaperheeseen Kislovodskissa Stavropolin aluepiirissä Pohjois-Kaukasuksella. Hänen Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut isänsä kuoli tapaturmassa ennen poikansa syntymää. Äiti kasvatti hänet Rostov-na-Donussa (Donin Rostovissa). Hän opiskeli matematiikkaa Rostovin valtionyliopistossa ja samanaikaisesti filosofiaa, kirjallisuutta ja historiaa Moskovan filosofisen instituutin kirjekursseilla. Loppututkinnon hän suoritti matematiikassa.
Nuorena Solženitsyn oli neuvostojärjestelmän kannattaja. Opiskeluaikana hän toimitti Komsomolin lehteä ja sai ansioistaan Stalinin stipendin. Yliopistossa hän alkoi kirjoittaa novelleja ja suunnitteli valtavan tolstoilaisen romaanin kirjoittamista lokakuun vallankumouksesta.
Sota ja vangitseminen
Solženitsyn taisteli puna-armeijassa toisessa maailmansodassa. Hän yleni kapteeniksi, ennen kuin hänet pidätettiin helmikuussa 1945 syytettynä neuvostovastaisesta agitaatiosta ja neuvostovastaisen järjestön perustamisen yrityksestä Wormdittissa Itä-Preussissa (nykyisin Orneta Puolassa). Solženitsyniä vastaan esitetty todiste oli hänen koulutoverilleen lähettämä kirje, jossa hän käytti viranomaisten mukaan Stalinista epäkunnioittavaa nimitystä ”viiksimies”. Solženitsyn joutui kahdeksaksi vuodeksi työleirille. thumb|Kirjailija vankivaatteissa. Rangaistuksen aluksi Solženitsyn oli kahdessa vankilassa Moskovassa. Sitten hänet siirrettiin lähiseudulle ojennustyöleirille (Gulag), jossa hän kuljetti puutavaraa, ja seuraavaksi toiselle, jota kutsuttiin ”Uudeksi Jerusalemiksi”, jossa hän kaivoi savea. Sieltä hänet vietiin leirille, jota kutsuttiin ”Galogan portiksi”, jossa hän koki moraalisen ja henkisen murtumisen yrittäessään vältellä vartijan vaatimuksia raportoida vankitovereistaan. Hän ei antanut tietoja. Hän viittasi noihin yhdeksään kuukauteen Galogan portissa elämänsä alhaisimpina aikoina.
Solženitsynin oltua vankina useissa muissa laitoksissa hänet siirrettiin heinäkuussa 1947 Moskovan ulkopuolelle erikoisvankilaan ”Numero kuusitoista”. Tämä oli niin sanottu šaraška, laitos jonne joutuivat korkeasti koulutetut vangit, tiedemiehet, joiden pakkotyöhön kuului pitkälle viety tieteellinen tutkimus. Hänet sijoitettiin sinne matemaattisen lahjakkuutensa takia, jonka ansiosta hän arveli pelastuneensa. Päivisin Solženitsyn työskenteli elektronisen äänentunnistusprojektin parissa, jonka eräs sovellus oli viestien koodaus. Vapaa-aikanaan hän alkoi kirjoittaa itsekseen runoja, luonnostelmia ja kirjojen hahmotelmia. Kokemukset ”Numero kuudessatoista” olivat perusta romaanille Ensimmäinen piiri, joka julkaistiin Neuvostoliitossa vuonna 1968. Solženitsynillä oli taipumusta suorasanaisuuteen, ja se koitui hänen kohtalokseen. Hänen pilkattuaan laitoksen johtajaeverstin tieteellistä työtä hänet karkotettiin kolmeksi vuodeksi kauas Kazakstaniin ojennustyöleirille nimeltä "Ekibastuz". Sieltä tuli kimmoke romaanille Ivan Denisovitšin päivä, joka on kuvaus työleirin elämästä.
Aika vankileireissä päättyi helmikuussa 1953, mutta Solženitsyn jäi asumaan Kazakstaniin, jossa hän työskenteli muun muassa opettajana. Karkotuksessa hän sairastui syöpään, josta sai aineistoa teokseensa Syöpäosasto. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1955, ja hän pääsi 1956 takaisin Venäjälle Rjazaniin.
Moskovaan
Karkotuksen jälkeen Solženitsynin onnistui hiljakseen hankkiutua takaisin Moskovaan ja päästä lopulta Lev Kopelevin ansiosta kosketuksiin kirjallisten piirien, erityisesti Novyi mir -kirjallisuuslehteä päätoimittaneen rintamarunoilija Aleksandr Tvardovskin kanssa. Tvardovski oli kiltti maalaismies ja ihanteellinen kommunisti, joka kaikesta sydämestään tuki Nikita Hruštšovin uudistuslinjaa uskoessaan auttavansa uudistuksia julkaisemalla Solženitsynin ensimmäisen leiriaiheisen kertomuksen Ivan Denisovitšin päivä. Julkaisuluvan antoi itse Hruštšov. 1960-luvun alussa ja erityisesti 22. puoluekokouksen jälkeen jatkuva Stalin-kritiikki tulkittiin olojen vapautumiseksi, ja Ivan Denisovitšin päivän julkaisemista pidettiin lopullisena liberalismin voittona. Tavatessaan myöhemmin kirjailijoita Hruštšov kertoi maaliskuussa 1963 kustantajien saaneen Solženitsynin kirjan julkaisemisen jälkeen tuhansittain samantyyppisiä leirikuvauksia. Mutta tässä vaiheessa oli otetta taas kiristetty, eikä teoksia kustannettu.
Hruštšov joutui luopumaan vallasta vuonna 1964. Tämän jälkeen Solženitsyniin kohdistui yhä enenevää arvostelua siksi, että hän vastusti valtion sortopolitiikkaa. Leonid Brežnevin tultua Neuvostoliiton johtoon vuonna 1964 maan virallinen taho alkoi suhtautua Solženitsyniin aiempaa kielteisemmin. Viranomaiset pyrkivät ohjaamaan kirjailijaa ”toverillisessa hengessä oikealle tielle”, sillä he olivat ”syvästi huolestuneita Solženitsynin tulevaisuudesta kirjailijana”. Kun Solženitsyn kuitenkin pysyi vankkumatta omaksumallaan linjalla, hänet erotettiin marraskuussa 1969 Neuvostoliiton kirjailijaliitosta ”neuvostovastaisen toiminnan” vuoksi. Sen jälkeen Solženitsynin kirjoja ei saanut julkaista Neuvostoliitossa. Kaksi hänen 1960-luvun lopulla kirjoittamaansa romaania, Syöpäosasto (1968) ja Ensimmäinen piiri (1969) julkaistiin ulkomailla, ja ne saivat välittömästi suurta huomiota. Neuvostoliitossa ne kuitenkin kiellettiin, mutta ne saivat lukijoita samizdat-kirjallisuutena.
Kun Neuvostoliiton kirjailijaliitto piti vuonna 1967 kokouksen vallankumouksen 50-vuotispäivän yhteydessä, Solženitsyn ei saanut tilaisuutta esittää siellä ajatuksiaan. Sen sijaan hän lähetti kokoukselle kirjeen, jossa hän arvosteli sensuuria sekä turvallisuuspoliisin toimia häntä ja kollegoitaan kohtaan. Kongressille lähettämässään kirjeessä Solženitsyn luetteli ne teokset, jotka hänellä olivat valmiina, mutta joita hän ei saanut julkaista Neuvostoliitossa.
Myöhemmin kirjailijaliiton johto painosti Solženitsyniä katumaan julkisesti vuoden 1967 kirjailijakokoukselle lähettämäänsä kirjettä, jossa hän oli vaatinut sensuurin lopettamista ja joka tunnettiin hyvin lännessä. Julkinen anteeksipyyntö oli Syöpäosaston ja muiden teosten Neuvostoliitossa julkaisemisen ehto. Aleksandr Tvardovski oli sinnikkäästi yrittänyt julkaista Syöpäosaston Novyi Mir -lehdessä. Neuvostoliitosta karkotuksensa jälkeen Solženitsyn kertoi länsimaisille lehtimiehille antamassaan haastattelussa huolehditun siitä, että jos hänet olisi vangittu tai surmattu, hänen julkaisemattomat teoksensa olisivat kyllä päässeet julkisuuteen.
Taistelu Solženitsynistä
Solženitsynin maastakarkotuksen oli Juri Andropov ottanut esille NKP:n politbyroossa ensimmäisen kerran marraskuussa 1970, mutta neuvostobyrokratian kankeus ja päätöksenteon hitaus viivyttivät asian etenemistä. Jarl Hellemann arvelee, että ne seikat suojelivat Solženitsyniä tehokkaammin kuin ulkomainen painostus. Pääministeri Teuvo Aura suututti Neuvostoliiton Helsingin-suurlähettilään Aleksei Beljakovin ilmaisemalla tälle tuoreeltaan lokakuussa 1970 ilonsa suuren neuvostokirjailijan Nobel-palkinnosta. Historioitsija Jukka Tarkan mukaan Aura oli esittänyt onnittelunsa vilpittömässä mielessä tietämättä, millaisesta kirjailijasta oli Neuvostoliiton johdon kannalta kysymys. Auralle itselleen tästä ei koitunut erityisempiä seurauksia, koska Beljakov kutsuttiin kotiin alkuvuodesta 1971.
Julkaisu ja karkotus
thumb|Solženitsyn [[Kölnissä 14. helmikuuta 1974.]] Vankileirien saaristo julkaistiin Pariisissa venäjäksi heti joulun 1973 jälkeen. Sen jälkeen neuvostoviranomaiset aloittivat Solženitsynin ankaramman painostuksen. Hänet karkotettiin 13. helmikuuta 1974 Neuvostoliitosta Frankfurtiin Länsi-Saksaan, ja hän menetti kansalaisuutensa. Solženitsyn asui aluksi Kölnissä kirjailija Heinrich Böllin luona. Kirjan julkaisemisen vaikutusta on verrattu pommiin. Se ei ainoastaan paljastanut ojennustyöleirien Gulagia, Neuvostoliiton rangaistus- ja ihmisten säilytysjärjestelmän laajuutta ja laatua, vaan myös kyseenalaisti neuvostojärjestelmän perustan.
Vankileirien saaristo on kolmiosainen teos Neuvostoliiton ojennustyöleirijärjestelmästä. Se perustuu Solženitsynin omiin kokemuksiin, 227 vangin todistuksiin ja Solženitsynin omiin tutkimuksiin rankaisujärjestelmän historiasta. Siinä pohditaan järjestelmän alkuperää kommunistihallinnon perustamisesta asti, josta Lenin itse otti vastuun. Se kuvaa kuulusteluja, vankien kuljetuksia, vankilakulttuuria, vankien vastarintaa ja kapinointia sekä sisäisen karkotuksen harjoittamista. Kirjan julkaisu toi sanan "gulag" länsimaiden poliittiseen sanastoon ja takasi pikaisen rangaistuksen neuvostoviranomaisten taholta.
Solženitsyn vangittiin ja karkotettiin Neuvostoliitosta vuonna 1974. Hän asettui aluksi Zürichiin Sveitsiin ja sitten Vermontiin Yhdysvaltoihin. Vasta 1980-luvun lopulla Solženitsynin kirjat vapautettiin Neuvostoliitossa julkaisukiellosta. Vuonna 1989 Moskovan kirjamessuilla neuvostoliittolainen uudistusten myötä vapautunut tiedonvälitys otti uuden kannan Solženitsynin tuotantoon, ja seitsemän lehteä alkoi julkaista hänen teoksiaan. Vankileirien saaristo ilmestyi Neuvostoliitossa syksyllä 1989, ja seuraavana vuonna se sai Venäjän kirjallisuuden valtionpalkinnon. Vuonna 1990 Solženitsyn sai takaisin Neuvostoliiton kansalaisuuden, ja hän palasi vuonna 1994 Venäjälle.
Kirjassaan Puskipa vasikka tammeen (suom. 1976) Solženitsyn kertoo, että hänen kirjoittamisensa tärkein vaikutin oli tuoda esiin ojennustyöleirien asukkien kurja asema. Sensuurin välttääkseen hän puki sanottavansa romaaneiksi. Solženitsyn itse piti pääteoksenaan vuosina 1983–1991 julkaistua romaanisarjaa Krasnoje koleso, joka kuvaa Venäjän keisarikunnan ajautumista vuoden 1917 vallankumoukseen ja sen seurauksia. Sarjan osat (eli solmut, uzly) ovat Avgust 1914, Oktjabr 1916, Mart 1917 ja Aprel 1917. Näistä toisen kirjan ensimmäinen osa on suomennettu nimellä ''Punainen pyörä. Toinen solmu: Lokakuu 16'' (Tammi 1985).
Huolimatta vahvasta kommunisminvastaisuudestaan Solženitsyn arvosteli myös länsimaiden kulttuurin rappiota. Hän päätyi Yhdysvalloissa sanasotaan muiden toisinajattelijoiden kanssa, minkä jälkeen hän vetäytyi eristyksiin Vermontiin työstämään Punaista pyörää. Hänen uskonnollisella nationalismillaan on kuvattu olleen eniten yhteistä 1800-luvun slavofiilien kanssa.
Paluu Venäjälle
thumb|Solženitsyn katsoo ulos junasta Vladivostokissa kesällä 1994 palattuaan Venäjälle lähes 20 vuotta kestäneen karkotuksen jälkeen. thumb|Solženitsyn vuonna 1998. Solženitsyn kieltäytyi ottamasta vastaan Mihail Gorbatšovin ja Neuvostoliiton hallituksen hänelle vuonna 1990 ehdottamaa palkintoa Vankileirien saaristosta, koska ei halunnut palkintoa "miljoonien verellä kirjoitetusta kirjasta". Myöhemmin Solženitsyn kieltäytyi myös Boris Jeltsinin hänelle myöntämästä valtionpalkinnosta, koska ei halunnut palkintoa hallinnolta, joka oli johtanut Venäjän romahduksen tilaan. Sen sijaan hän kirjoitti kirjan Venäjän romahduksesta.
Solženitsyn palasi Venäjälle vuonna 1994. Hänellä oli televisiossa oma puheohjelma, joka usein päätyi kirjailijan pitkiin yksinpuheluihin. Ohjelma lopetettiin myöhemmin pienten katsojalukujen takia. Venäjän virallisen tietotoimiston Ria Novostin edustajan Anatoli Korolevin mukaan hänellä ei paluunsa jälkeen ollut merkittävää roolia Venäjän poliittisessa dialogissa. Solženitsyn valittiin vuonna 1997 Venäjän tiedeakatemian akateemikoksi. Hän perusti nimeään kantavan kirjallisuuspalkinnon. Vuonna 2007 Solženitsyn sai valtionpalkinnon humanitaarisesta työstään. Palkinnon luovutti presidentti Vladimir Putin Solženitsynin kotona Moskovassa.
Vuonna 2004 Solženitsyn julkaisi teoksen 200 vuotta yhdessä, joka käsitteli juutalaisten asemaa Venäjällä ja osallisuutta lokakuun vallankumouksen. Nimi viittaa vuoden 1772 Puolan jakoon, jossa Venäjään liitettiin suuri osa Itä-Puolaa ja se sai suuren juutalaisvähemmistön. Aihetta juutalaisten osallisuudesta vallankumoukseen pidetään tabuna, ja Solženitsyniä syytettiin antisemitismistä. Solženitsynin Ensimmäinen piiri sovitettiin seitsenosaiseksi televisiosarjaksi Venäjällä vuonna 2006 ohjelmasarjaan, johon tehtiin sovituksia lähinnä neuvostoaikoina kielletyistä teoksista.
Viimeiset vuotensa Solženitsyn vietti datšallaan Länsi-Moskovassa, jossa hän jatkoi työskentelyä heikosta terveydentilastaan huolimatta toimittaen 30-osaista koottuja teoksiaan. Hänet haudattiin vuonna 2008 Donskoin luostariin Moskovassa.
Elokuvan esityskielto
Jörn Donner yritti 1970-luvun alussa tuoda Suomeen esitettäväksi suomalaissyntyisen Casper Wreden ohjaamaa Solženitsyn-elokuvaa Ivan Denisovitsin päivä. Elokuvatarkastamo kielsi filmin vuonna 1972 kokonaan, ja Donnerin valitettua asiasta korkein hallinto-oikeus vahvisti kiellon. Kun Ruotsin televisio esitti elokuvan vuosina 1972 ja 1974, Suomen viranomaiset sulkivat Ahvenanmaan lähettimen, jotta esitystä ei voitaisi katsella Suomessa. Elokuvatarkastamon esityskielto loppui vuonna 1994, ja elokuva esitettiin Yle TV1:ssä lokakuussa 1996.
Kustannuskielto
Solženitsynin kirjoja julkaissut kustantamo Tammi torjui kohutun Vankileirien saariston julkaisemisen ulkopoliittisista syistä. Kirjan pelättiin vahingoittavan Suomen virallista neuvostoystävällistä ulkopolitiikkaa vuonna 1974. Silloin elettiin kaikkein voimakkainta suomettuneisuuden aikaa, ja lehdistö ja myös kirjakustantamot taipuivat itsesensuuriin aiheissa, joiden oletettiin olevan Neuvostoliitolle kiusallisia. Esimerkiksi Yleisradion Moskovan kirjeenvaihtaja puntaroi Solženitsynin asemaa hänen karkotuspäivänään seuraavasti:
Kirjailijan teoksia aikaisemmin julkaissut kustantaja Tammi joutui painostuksen alla luopumaan hankkeesta. Tapahtumien polttopisteeseen tahtomattaan joutunut ja sen vuoksi suomettajaksi leimattu Tammen silloinen toimitusjohtaja Jarl Hellemann kertoi myöhemmin, että toivomus kirjan julkaisematta jättämisestä tuli presidentti Urho Kekkoselta pääministeri Kalevi Sorsan välittämänä. Ei tiedetä, toimiko Kekkonen oma-aloitteisesti vai painostiko Neuvostoliitto häntä. Professori Juhani Suomen mukaan Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä lähetystösihteerinä työskennellyt Juri Derjabin oli ottanut asiassa yhteyttä Tammeen ja Suomen Sosialidemokraattiseen Puolueeseen, mutta ei Suomen ulkoministeriöön eikä tasavallan presidenttiin. Hellemanniin itseensä Neuvostoliiton lähetystöstä ei kuitenkaan oltu yhteydessä.
Suomen Kuvalehdessä julkaistussa artikkelissa sanottiin, että Suomen ulkopoliittinen johto ei pitänyt Vankileirien saariston julkaisemista suotavana, jolloin Kokoomuksen kansanedustaja Tuure Junnila teki asiasta eduskuntakyselyn. Ulkoministeri Ahti Karjalainen kiisti kaiken koti- ja ulkomaisen painostuksen ja vakuutti, että kirjan hylkäämisestä oli päättänyt kokonaan kustantaja. Tämä säilyikin pitkään virallisena totuutena, kunnes Kalevi Sorsa myönsi haastattelussa vuonna 1991 sekä hallituksen että Neuvostoliiton kehottaneen Tammea luopumaan Vankileirien saariston julkaisemisesta.
Juhani Suomen toimittamissa Urho Kekkosen päiväkirjoissa Solženitsynin tapaus esiintyy vain kerran. Kyseessä on Helsingin Sanomista leikattu uutinen, jonka aiheena on Tuure Junnilan Vankileirien saariston pohjalta tekemä eduskuntakysely. Presidentin omaa kommenttia asiasta ei ole.
Ensimmäinen nide Ruotsissa
Ensimmäisen niteen suomeksi julkaisi Esa Adrianin käännöksenä Tukholmassa Wahlström & Widstrand -kustantamo, joka oli kustantanut myös Hans Björkegrenin ruotsinnokset. Niteeseen sisältyi myös runsaasti Björkegrenin keräämää tausta- ja selitysmateriaalia, kuten henkilöhakemisto. Vaikka kirja oli myyntimenestys Suomessa, eivät ruotsalaiset jatkaneet kustannustoimintaa, vaan loput osat julkaisi myöhemmin Kustannuspiste-niminen pienkustantamo. Oikeistolaiseksi leimautunut kustantamo tunnettiin neuvostovastaisista ja kommunisminvastaisista teoksista. Se julkaisi erityisesti Viron ja Baltian miehitysaikaa käsitteleviä kirjoja, mikä vahvisti taistolaisten kylvämiä epäluuloja Solženitsynia kohtaan.
Kustantamon aiemmin julkaisema Solženitsynin Kirje Neuvostoliiton johtajille käännettiin välikielen kautta ja oli kieliasultaan kehno käännös. Vankileirien saariston suomennos on kuitenkin kauttaaltaan Esa Adrianin ilmeikästä ja onnistunutta kieltä.
Keskustelua Suomessa
Neuvostoliiton lehdistö oli jo vuonna 1970 arvostellut SKDL:n pää-äänenkannattajaa Kansan Uutisia, koska lehti oli kirjoittanut Nobelin palkinnon saaneesta Solženitsynista ja hänen tuotannostaan myönteiseen sävyyn. Vankileirien saaristo -kohun esinäytös oli Suomi–Neuvostoliitto-Seuran yritys estää Elokuu neljätoista -romaanin julkaiseminen Suomessa syksyllä 1972. Vähemmistökommunistien Tiedonantaja puolestaan ilmaisi ilonsa siitä, ettei Tammi "eksynyt valheiden saaristoon" vaan pidättäytyi julkaisemasta Vankileirien saaristoa. Useimmat porvarilliset ja sosiaalidemokraattiset sanomalehdet eivät halunneet kommentoida asiaa sen ulkopoliittisen arkaluonteisuuden vuoksi, vaan julkaisivat ainoastaan STT:n uutisen sellaisenaan. Poikkeuksellisen voimakkaasti reagoi Ilta-Sanomat, jonka mielestä Tammi oli siirtynyt "tiedonvälittäjästä tiedon kieltäjäksi". Kritiikkiä Vankileirien saariston tapauksen johdosta alkoi ilmaantua laajemminkin Carl-Gustav Liliuksen viitattua siihen alkuvuonna 1975 Kanava-lehteen kirjoittamassaan kirpeässä artikkelissa suomalaisesta itsesensuurista.
Ruotsin sanomalehdet, muun muassa Dagens Nyheter ja Expressen, tulkitsivat tapauksen, samoin kuin suomalaisten sanomalehtien yleisen haluttomuuden kommentoida sitä, vakavaksi oireeksi itsesensuurista ja suomettumisesta. Expressen totesi pääkirjoituksessaan 5. maaliskuuta 1974:
Silloinen Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtaja Max Jakobson katsoi vuonna 1992 julkaistuissa muistelmissaan tapauksen aiheuttaneen arvaamattoman paljon vahinkoa Suomen kansainväliselle maineelle. Hänen mukaansa Vankileirien saariston julkaiseminen myöhemmin myös Suomessa ei enää ylittänyt uutiskynnystä maailmalla.
August Karolus
300px|pienoiskuva|August Karolus vuonna 1930.
August Karolus (16. maaliskuuta 1893 – 1972 ) oli saksalainen fyysikko, joka teki merkittäviä keksintöjä, jotka liittyvät kuvasähkötykseen ja äänifilmiin. Hän keksi mm. sittemmin mukaansa nimetyn valoreleen karoluskennon. Vuonna 1925 Karolus, brittiläinen John Logie Baird ja yhdysvaltalainen C. F. Jenkins toisistaan riippumatta kokeilivat televisiolähetyksiä. Vuosina 1926–1945 hän oli professori Leipzigissa.
Väinö Heikkinen (karhunkaataja)
Väinö Heikkinen eli Karhu-Väinö (1922–2011) oli suomalainen Lieksan Nurmijärven kylässä Jongunjoen Kaksinkantajalla asunut maanviljelijä ja karhunkaataja.
Heikkinen kaatoi vuosien 1948–1988 välillä yhteensä 36 karhua. Hänellä oli kotitalossaan esillä kaatamiensa karhujen kallokokoelma, täytettyjä eläimiä ja muuta metsästysaiheista esineistöä. Heikkisen kotitalo ja kokoelma on nykyisin avoinna tilauksesta.
Rodriguesin sokeus
Rodriguesin sokeus on autosomin kautta peittyvästi periytyvä oireyhtymä.
Taudinkuvaan kuuluvat pienisilmäisyyden ja sarveiskalvon puutteellisuuden aiheuttama sokeus sekä normaalista poikkeavat hampaat. Sairastuneet jäävät lyhytkasvuisiksi ja ovat keskitasoisesti kehitysvammaisia.
Rodriguesin sokeus havaittiin ensimmäisen kerran vuonna 1992 veljellä ja siskolla, jotka olivat syntyneet Rodriguesin saarella.
Immissio
Sijoitus
Immissio on viranomaisen toimenpide, jolla henkilö asetetaan jonkun esineen tai omaisuuden, kuten kiinteistön, haltijaksi. Aiemmin nimitystä käytettiin erityisesti henkilön ottamisesta kruununtilan asukkaaksi tai asukkaan sijoittamista kruununtilalle. Kuvernööri antoi tällöin asukkaaksi otetulle imissionikirjan eli sijoituskirjan.
Haitta
Nykyisinkin voimassa oleva vuonna 1920 säädetty laki eräistä naapuruussuhteista (26/1920) määrää, ettei kiinteistöä, rakennusta tai huoneistoa saa käyttää niin, että naapuri tai muu kärsii siitä kohtuutonta rasitusta (17 §). Voidaan siis sanoa, että sietokynnyksen ylityttyä immissio on lopetettava tai saatava loppumaan. Tämä ei kuitenkaan koske tilannetta, jossa naapuri on hankkinut kohtuutonta rasitusta aiheuttavalle toiminnalleen ympäristöluvan. Kohtuuttomuuden arvioinnissa merkitystä on paikallisilla olosuhteilla, rasituksen tavanomaisuudella, voimakkuudella ja kestolla.
Immissiokiellon pitkä historia alkaa jo roomalaisesta oikeudesta. Vuoden 1734 lain rakennuskaaren 2 luvun 2 pykälä määräsi asiasta lyhyesti:
"'Joka rakentaa toiselle haitaksi, purkakoon sen pois, käskyn siitä saatuansa. Jos sitä ei tee, sakoitettakoon kolme talaria ja palkitkoon vahingon, jos siitä käräjissä valitetaan.'"
Immissio-käsite on siirtynyt yksityisoikeudesta myös ympäristönsuojeluoikeuteen, jossa se ei kuitenkaan liity kiinteistöihin, vaan haitat kohdistuvat ympäristöön yleensä. Immissio merkitsee päästön mitattavaa vaikutusta tietyllä etäisyydellä päästölähteestä. Nimitystä immissio käytetään myös tekniikassa, jossa se kuvaa kohteessa mitattua epäpuhtauksien pitoisuutta tai melutasoa. Tällöin immission vastinparina on emissio, joka tarkoittaa esimerkiksi massavirran voimakkuutta tai äänilähteestä säteilevää energiaa.
Ruokapolitiikka
Ruokapolitiikka tarkoittaa ruuan tuotantoon, valvontaan ja jakeluun liittyvien toimien tarkastelemista politiikan näkökulmasta. Ruokapolitiikkaan vaikuttavia tekijöitä ovat muun muassa maatalouteen ja jälleenmyyntiin liittyvät eettiset, kulttuuriset, lääketieteelliset ja ympäristölliset kiistat.
Politiikka
Politiikalla on merkittävä vaikutus liittyen ruuan tuotantoon, turvallisuuteen ja jakeluun. Politiikan avulla voidaan vaikuttaa ruuan oikeaan säilytykseen ja valmistustapaan. Ruokamyrkytysten myötä ruuan valvontaa on lisätty ja valtio on ottanut ruuan valvonnan hoidettavakseen.
Teknologia
Teknologisten keksintöjen kehittyminen ja niiden hyödyntäminen ruuan tuotannossa on muodostunut poliittinen kysymys. Tehdasmaisten tuotantolaitosten yleistyminen on johtanut kritiikkiin, ja vastustajat uskovat tuotantotavan lisäävän ruokaan liittyvien sairauksien riskiä ja johtavan ympäristöongelmiin.
Myös geenimuuntelun käytöstä on muodostunut kiistanalainen kysymys.
Karim Zaza
Karim Zaza (, s. 9. tammikuuta 1975 Brøndby, Tanska) on marokkolainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Maalivahtina pelannut Zaza pelasi lähes koko uransa Tanskassa, jossa hän edusti muun muassa Kööpenhaminaa, Odensea, Brøndbyta ja Aalborgia. Zaza pelasi myös Marokon maajoukkueessa yhdeksän maaottelua. Hänet on valittu kolmesti vuoden maalivahdiksi Tanskan pääsarjassa, vuosina 2001, 2002 ja 2003.
Maajoukkueura
Zaza pelasi ensimmäisen maaottelunsa Marokolle 4. toukokuuta 2000 Jamaikaa vastaan.
Valmennusura
Päätettyään jalkapallouransa kauden 2013–2014 jälkeen, hän siirtyi heinäkuussa 2014 qatarilaisen Lekhwiyan maalivahtivalmentajaksi.
Bjärme
Bjärme on pientaajama Pohjois-Ruotsissa Jämtlandin läänissä ja Östersundin kunnassa. Sieltä on noin kolme kilometriä matkaa lounaassa sijaitsevaan Fåkeriin. Vuoden 2010 lopussa pientaajamassa oli 66 asukasta ja sen pinta-ala oli 22 hehtaaria.
Kirjailija Bodil Malmsten on asunut lapsena isovanhempiensa luona Bjärmessa.
Kasper Wrede (jääkäri)
Casper (Kasper) Fabian Wrede af Elimä oli suomalainen jääkäriylikersantti,  joka muistetaan parhaiten toiminnastaan Suomen ilmailun uranuurtajana.
Nuoruus
Kasper Wrede kuului Wrede af Elimä -vapaaherrasukuun. Hänen vanhempansa olivat kihlakunnantuomari, vapaaherra Kasper Hjalmar Wrede ja Anna Sofia Ihre ruotsalaisesta aatelissuvusta numero 2043. Senaattori Otto Wrede ja "Parkanon paroni" Gustaf Wrede olivat Kasper Wreden setiä, "vankien ystävä" Mathilda Wrede oli hänen tätinsä. Hänen sisarensa oli Eva Wrede.
Wrede kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1913 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkosi Dresdenin teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina 1913–1914. Wrede liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Wrede sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, mutta hänet vapautettiin palveluksesta hänellä todetun sairauden johdosta jo 15. huhtikuuta 1915.
Lentäjän tie
Saksasta Wrede suuntasi kulkunsa Ruotsiin ja siellä hän opiskeli vuonna 1916 Thulinin lentokoulussa Ljungbyhedissä. Ruotsista hän matkusti Yhdysvaltoihin vielä vuonna 1916 ja pääsi töihin Curtissin lentokonetehtaille Buffaloon. Lento-opintojaan hän jatkoi Newport Newsin lentokoulussa vuodet 1917–1918 ja 21. helmikuuta 1917 Amerikan Ilmailuklubi myönsi hänelle ilmeisesti ensimmäisenä suomalaisena kansainvälisen lentokoneohjaajantodistuksen nro 661. Tämän todistuksen saannin edellytyksenä suoritettu koelento tehtiin Curtiss JN-4 -koneella. Suomeen Wrede palasi sisällissodan jälkeen syksyllä 1918. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen kersantiksi ylennettynä 12. lokakuuta 1918 ja hänet sijoitettiin Hermannin lento-osastoon. Hermannin lento-osastosta hän siirtyi mekaanikoksi Lentopataljoonaan ja edelleen Utin lentoasemalle, missä hän työskenteli lyhyen ajan. Armeijasta hän erosi 16. tammikuuta 1919 lentoupseeriksi koulutettavaksi yli-ikäisenä ylikersanttina (ikäraja oli 25) ja matkusti Australiaan. Wrede vuokrasi Fidžiltä pienen aution Yangasa-nimisen saaren, jolla hän kuoli 16. lokakuuta 1921 erakkona vaikeaan sairauteen. Hän oli saapunut Fidžille syksyllä 1920 Suomen Sydneyn konsulin Kaarlo Johannes Nauklérin (1889–1921) seurassa ja jäänyt sitten asumaan yksin vuokraamalleen saarelle.
1933
Vuosi 1933 oli normaalivuosi, joka alkoi sunnuntaista.
Christianshavnin metroasema
Christianshavn on Kööpenhaminan metron linjojen M1 ja M2 asema Christianshavnin kaupunginosassa Tanskan pääkaupungissa Kööpenhaminassa. Asema on maanalainen ja sijaitsee joukkoliikenteen maksualueella 1.
Christianshavnin asema on avattu vuonna 2002. Asemalta on lyhyt matka Christianian vapaakaupunkiin. Metrojunia liikennöi Kööpenhaminan keskustan kautta Vanløseen sekä vastakkaiseen suuntaan Kööpenhaminan lentoasemalle ja Vestamageriin.
Puntala
Puntala tarkoittaa ainakin seuraavia:
Dennis Kimetto
thumb|250px|Kimetto (oik.) Berliinin maratonilla vuonna 2012. Dennis Kipruto Kimetto (s. 22. huhtikuuta 1984) on kenialainen kestävyysjuoksija.
Kimetto alkoi harjoitella tosissaan vuonna 2008, ja vuonna 2010 Geoffrey Mutai kutsui hänet harjoitusryhmäänsä. Kimetto kilpaili ensimmäisen kerran Kenian ulkopuolella vuonna 2012. Helmikuussa 2012 hän voitti puolimaratonin Ra’s al-Khaimassa ajalla 1.00.40 ja huhtikuussa puolimaratonin Berliinissä ajalla 59.14. 6. toukokuuta hän juoksi Berliinissä 25 kilometrin kilpailussa maailmanennätyksen 1.11.18. Hän paransi Samuel Kosgein nimissä ollutta ennätystä 32 sekunnilla. Berliinin maratonilla hän sijoittui toiseksi ajalla 2.04.16 häviten Geoffrey Mutaille yhden sekunnin. Vuonna 2013 Kimetto voitti Tokion maratonin reittiennätyksellä 2.06.50 ja Chicagon maratonin reittiennätyksellä 2.03.45.
Vuonna 2014 Kimetto voitti Berliinin maratonin maailmanennätysajalla 2.02.57. Hän alitti Wilson Kipsangin nimissä olleen virallisen maailmanennätyksen 26 sekunnilla. Eliud Kipchoge rikkoi Kimetton maailmanennätyksen syyskuussa 2018.
Denis Parsons Burkitt
pienoiskuva|Denis Parsons Burkitt Denis Parsons Burkitt (28. helmikuuta 1911 Enniskillen, Fermanaghin kreivikunta, Irlanti – 23. maaliskuuta 1993 Gloucester, Britannia) oli brittiläinen lääkäri.
Burkitt opiskeli Dublinin Trinity Collegessa alkuun teknisiä tieteitä, mutta siirtyi pian lääketieteen pariin ja valmistui 1938. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Britannian armeijan lääkintäjoukoissa, ensin Englannissa, sitten Keniassa ja Somalimaassa. Sodan päätyttyä hän muutti Ugandaan ja asettui lopulta Kampalaan, jossa hän oli vuoteen 1964.
Afrikan-kokemustensa perusteella Burkitt saattoi antaa kaksi panosta lääketieteen hyväksi. Ensinnäkin hän kuvasi Burkittin lymfooman. Toinen merkittävä havainto liittyi ravitsemukseen. Hän totesi, että Afrikassa monet länsimaiset sairaudet olivat harvinaisia, ja piti syynä ravintoa ja sen sisältämää kuitua sekä länsimaista elämäntapaa. Ajatuksistaan hän julkaisi menestysteoksen Don’t Forget Fibre in your Diet (1979; suom. Syö kuituja ja pysy terveenä, 1982)
Burkittin isä oli tunnettu ornitologi James Parsons Burkitt.
Khadijah Hashim
Khadijah Hashim (s. 20. huhtikuuta 1942 Batu Pahat, Johor) on malesialainen kirjailija. Hän on työskennellyt opettajana Johorissa ja toimittajana paikallisissa sanomalehdissä Utusan Melayu (1974-1976) ja Berita Harian (1976-1985). Tunnetumpi hän on kirjailijana ja on tuottanut 19 romaania. Romaanien kirjoittamisen lisäksi hänen luovuutensa kattaa lyhyitä tarinoita, radiokuunnelmien käsikirjoituksia, lastenkirjoja, loruja ja runoja. Hashimin kiinnostus lasten runojen kirjoittamiseen jäi pysyväksi ja johti hänen uusimpaan julkaistuun teokseensa Putera-puteri Malaysia.
Hänen vuonna 1968 julkaistu esikoisteoksensa ja kuuluisin romaaninsa Badai Semalam, on valittu kouluoppikirjaksi Singaporessa ja Malesiassa. Se on käännetty englanniksi nimellä Storms of Yesterday (1991, Mahani Abdul Hamid) ja espanjaksi ("Tormentos del ayer", 2010, Alberto Balanza ja Yahia). Badai Semalam on julkaistu useita kertoja ja viimeksi vuonna 2006 Alaf21:n nostalgiasarjassa ja sen englanninkielinen versio vuonna 2009 Malesian kirjallisuussarjassa Institut Terjemahan Negara Malaysian julkaisemana.
Saavutukset
Aikaisemmista kirjallisia saavutuksia:
Katariina Leino
Katariina Leino (s. 1966) on suomalainen kirjailija, näytelmäkirjailija ja dramaturgi. Hän on opiskellut pääaineenaan kotimaista kirjallisuutta ja sivuaineina taidehistoriaa ja tiedotusoppia, ja valmistunut filosofian maisteriksi Turun yliopistosta. Hän on myös opiskellut kirjoittamista Oriveden opistossa. Leino on kirjoittanut neljä romaania WSOY:lle, yhden romaanin Aviadorille sekä Aapisen ja Aapisen lukukirjan Otavalle. Sen lisäksi hän on tehnyt kolmisenkymmentä näytelmää ja musikaalia eri teattereihin ja kulttuurikeskuksiin Suomessa. Hän on ollut päätoimisena kirjailijana 90-luvulta lähtien ja tehnyt yhteensä 40 teosta. Hän on toiminut Musiikkiteatteri Palatsissa vuosina 2008 - 2016 ja Suomen Musiikkiteatterissa vuodesta 2017 alkaen. Hän on vastannut molemmissa teattereissa mm. taiteellisesta suunnittelusta ja käsikirjoituksista. Leino asuu perheineen Tampereella.
Walmart
thumb|Tyypillinen Wal-Martin julkisivu. Wal-Mart [[Lexington (Virginia)|Lexingtonissa, Virginiassa (2005)]] pienoiskuva|Walmart-liikkeiden sijoittuminen Yhdysvalloissa. Walmart, virallisesti Wal-Mart Stores, Inc., on yhdysvaltalainen vähittäiskauppaketju. Wal-Mart on maailman suurin vähittäismyyjä ja liikevaihdoltaan maailman suurin yritys. Se on myös Yhdysvaltain suurin yksityinen työnantaja. Tammikuun lopussa 2014 päättyneellä tilikaudella liikevaihto oli 485,62 mrd. dollaria.
Wal-Martin osake noteerataan New Yorkin pörssissä, ja osake kuuluu Dow Jones Industrial Average -indeksiin. Walmartin suurimpia kilpailijoita ovat Yhdysvalloissa Kroger ja Target.
Wal-Martin perusti Sam Walton vuonna 1962. Walton kuoli vuonna 1992. Hänen vaimonsa Helen Robson Walton kuoli 19. huhtikuuta 2007. Forbes listasi Robson Waltonin maailman 29. rikkaimmaksi ihmiseksi noin 16,4 miljardin omaisuudellaan.
Tammikuussa 2016 Walmart ilmoitti sulkevansa 269 myymälää. Yhdysvalloissa olevista myymälöistä suljetaan 154 eli noin kolme prosenttia; kokonaisuudessaan sulkeminen vaikuttaa alle prosenttiin ketjun myymäläpinta-alasta ja liikevaihdosta. Vuonna 2016 ja 2017 Walmart aikoo avata maailmanlaajuisesti 300 uutta myymälää, joista jopa 60 Walmart Supercenteriä Yhdysvalloissa.
Fortune-lehden mukaan vuonna 2017 työllistämällä 2,3 miljoonaa henkilöä Walmart oli maailman suurin yksityinen työnantaja.
Myynti
1980-luvun alussa Wal-Martin myynti oli alle kaksi miljardia Yhdysvaltain dollaria. 2000-luvulle tultaessa ketjun myynti oli jo lähes 200-kertaistunut, esimerkiksi yhtiön liikevaihto kasvoi vuosina 2007–2009 60,6 miljardilla dollarilla.
Liiketoimintamalli
Wal-Martin myymälät ovat pääsääntöisesti isojen asutuskeskittymien kaupunkikeskustojen ulkopuolella hyvien tieyhteyksien varsilla sijaitsevia hypermarketteja. Myymälät ovat keskittyneitä suuryksiköitä, joilla on suuri saavutettavuusalue yksityisautoiluun perustuvan mallin vuoksi. Myymälät ovat yksikerroksisia, tasakattoisia ja varastohallimaisia rakennuksia. Myymälöiden ulkoasut ja pohjapiirustukset noudattavat samaa kaavaa. Myymälöiden yhteydessä on laajat pysäköintialueet. Suurimpia Wal-Martin myymälöitä kutsutaan Supercentereiksi ja niiden yhteydessä on tavallisesti muita pieniä liikkeitä.
Paul Parker
Paul Andrew Parker (s. 4. huhtikuuta 1964 West Ham, Lontoo) on englantilainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Walmart
Liiketoimintamalli
Wal-Marteissa myydään erilaisia kulutustavaroita: elintarvikkeita, asusteita, elektroniikkaa ja vapaa-ajan tuotteita. Wal-Mart ostaa tuotteet suurten myyntimäärien vuoksi suurissa erissä ja saa ne tällä tavalla edullisesti. Myymälöissä on suhteellisen pienet varastot, mutta niitä täydennetään usein; varastointikustannukset saadaan näin pidettyä pieninä. Wal-Mart maahantuo itse suuren osan tuotteistaan esimerkiksi Kiinasta ja välttää tukkukauppojen käyttämistä välttääkseen välikäsiä. Wal-Mart myy elintarvikkeita isoissa pakkauksissa, esimerkiksi maitoa gallonan (3,8 litran) pakkauksissa. Suurten myyntivolyymien vuoksi myyntihinnoissa riittävät pienet katteet. Wal-Martilla on oma etu-/luottokortti.
Paul Parker
Keskuspuolustaja Parker aloitti uransa Fulhamissa, josta siirtyi Queens Park Rangersiin. Intensiivisenä puolustajana tunnettu Parker vakuutti Englannin maajoukkueen valmentajan Bobby Robsonin taidoistaan ja debytoi Englannin paidassa vuonna 1989 ottelussa Albaniaa vastaan.
Parker valittiin Englannin joukkueeseen vuoden 1990 MM-kisoihin. Englanti sijoittui lopulta neljänneksi.
Walmart
Liiketoimintamalli
Toukokuussa 2019 Walmart julkisti lemmikkieläinten apteekin ja suunnitelmissa oli lisätä myymälöihin pieneläinklinikoita.
Paul Parker
Elokuussa 1991 Manchester United osti Parkerin kahdella miljoonalla punnalla. Debyyttinsä hän teki jo samassa kuussa ottelussa Notts Countya vastaan. Yli sata ottelua ManUssa pelannut Parker edusti seuraa viisi kautta, jonka aikana hän oli mukana voittamassa muun muassa kolmea liigamestaruutta ja kahta liigacupia. Parin viimeisen United-kauden aikana Gary Neville korvasi Parkerin sekä seurajoukkueessa että maajoukkueessa.
Walmart
Ulkomailla
Wal-Mart on Yhdysvaltain, Meksikon ja Kanadan suurin yksityinen työllistäjä. Yhdysvalloissa Wal-Martin markkinaosuus on 8,9 prosenttia vähittäiskaupasta. Ketjulla on myymälöitä Yhdysvaltojen ulkopuolella eniten Meksikossa 1023, Japanissa 394 ja Brasiliassa 313. Wal-Mart lopetti Etelä-Koreassa ja Saksassa vuonna 2006.
Paul Parker
Parker oli sivussa maajoukkue tehtävistä 18 kuukautta, kunnes lokakuussa 1993 hänet kutsuttiin vuoden 1994 MM-kisojen karsintaotteluihin. Englanti hävisi karsintaottelun Alankomaille 2-0 ja Parker sai hyvästellä toivonsa toisesta edustuspaikasta MM-kisoissa, Englannin jäätyä kisojen ulkopuolelle.
Walmart
Robotisaatio myymälöissä
Walmart on ryhtynyt ottamaan käyttöön myymälöissään lattian pesemiseen kykeneviä siivousrobotteja. Myös hyllyjen tuotepuutteiden ja väärin hyllytettyjen tavaroiden tunnistamiseen käytetään robottia.
Leirintä pysäköintialueilla
Walmart-myymälöiden suurilla pysäköintialueilla on pitkään sallittu matkailuautoissa ja myös henkilöautoissa yöpyminen ilmaiseksi. Alun perin karavaanareille tarkoitetusta palvelusta on tullut merkittävä apu Yhdysvaltojen asunnottomille. Tarjonta on kuitenkin vähenemässä: vuonna 2020 enää 58 prosenttia Walmart-myymälöistä sallii yöpymisen.
Limingan vaakuna
thumb|150px|Limingan vaakuna pienoiskuva|150x150px|[[Väinö Voionmaa|Väinö Wallinin piirros Limingan pitäjän sinetistä vuodelta 1896.]] Limingan vaakuna on Limingan kunnan tunnus. Vaakunan aiheen kärpät ovat sijoitteluaan myöten peräisin pitäjänsinetistä 1600-luvulta. Aaltokoroinen pieli kuvaa kunnan asemaa Pohjanlahden rannikolla.
Ingrid Fliter
Ingrid Fliter (s. 1973 Buenos Aires) on argentiinalainen pianisti. Hän voitti vuonna 2006 Gilmore-palkinnon.
Molar Music
Molar Music on suomalainen indie-levy-yhtiö ja -merkki. Sen omistaja ja perustaja on myös Disco Ensemble -yhtyeestä tunnettu Jussi Ylikoski. Molar Music on perustettu vuonna 2019.
Viittaukset Molar Music -levy-yhtiöön ovat poistuneet asianomaisten sosiaalisen median tileitä ja levy-yhtiön kotisivut ja Facebook-sivut ovat ajettu alas.