cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norman Schwarzkopf
Maavoimissa
Kun Schwarzkopf oli palannut Vietnamista, hän siirtyi takaisin Yhdysvaltoihin kouluttamaan maavoimien sotilaita West Pointin akatemiassa. 1970-luvun alussa hänet kuitenkin nimitettiin Alaskan osavaltion maajoukkojen komentajan prikaatikenraali Willard Lathamin assistentiksi ja myöhemmin Fort Lewisin tukikohdan komentajaksi Washingtonin osavaltiossa. Kun Schwarzkopf oli ylennetty prikaatikenraaliksi, hänet lähetettiin yhdysvaltalaisten varuskuntaan Mainzin kaupungissa Länsi-Saksassa, mutta kenraalimajuriksi ylentämisen jälkeen hän palasi takaisin Yhdysvaltoihin Fort Stewartin tukikohdassa Georgiassa. Vuonna 1983 Schwarzkopf osallistui operaatio Urgent Furyn eli Grenadan miehityksen laatimiseen, ja vuonna 1984 hänet nimitettiin kenraaliluutnantti Carl E. Vuonon assistantiksi Yhdysvaltain puolustusministeriössä. Vuonna 1988 Schwarzkopf ylennettiin kenraaliksi.
Kun vuonna 1990 Irak miehitti Kuwaitin, puolustusministeriö määräsi Schwarzkopfin laatimaan suunnitelman irakilaisjoukkojen karkottamiseksi pois Kuwaitista. Muutamaa kuukautta myöhemmin Schwarzkopf esitteli suunnitelmansa massiivisesta ilmapommituksesta, ja 17. tammikuuta 1991 Yhdysvaltain johtama monikansallinen liittouma käynnisti hyökkäyksensä pommittamalla irakilaisjoukkoja risteilyohjuksilla ja täsmäpommeilla vihollisen taistelutahdon murskaamiseksi. Yhdysvaltain puolustusministeriö vaikuttui Schwarzkopfin suunnitelman tehokkuudesta ja nimitti hänet liittouman joukkojen ylipäälliköksi. 24. helmikuuta 1991 liittouman maahyökkäys hääti irakilaiset pois Kuwaitista, ja Persianlahden sota päättyi vain neljä vuorokautta myöhemmin 28. helmikuuta 1991. Schwarzkopf oli koko sodan ajan laajalti julkisuudessa, ja hänet tunnettiin Yhdysvaltain maavoimissa myös lempinimellä ”Stormin’ Norman”.
Schwarzkopfille on myönnetty sotilaallisilta ansioistaan muiden muassa Presidentin vapaudenmitali ja Kongressin kultamitali. Ranskan muukalaislegioona nimitti hänet ainoaksi yhdysvaltalaiseksi kunniajäsenekseen.
Eläkkeellä
Persianlahden sodan jälkeen Schwarzkopf vetäytyi aktiivisesta palveluksesta ja siirtyi eläkkeelle vuoden 1991 elokuussa. Hän julkaisi omaelämäkertansa It Doesn’t Take a Hero vuonna 1992. Vuonna 1993 hänellä havaittiin eturauhassyöpä, mutta hän pääsi hoitoon ja toipui syövästä. Schwarzkopf asui Floridan osavaltiossa.
Pinduinen
thumb|220px|Pinduisin kunta Karhumäen piirin kartalla. Pinduinen on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Äänisjärven rannalla sen pohjoiseen työntyvän Poventsanlahden perukassa seitsemän kilometriä Karhumäestä itään. Taajamassa on 5 000 ja kunnassa 5 700 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus
Pinduisin kunnan pinta-ala on 7 623,62 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Karhumäen piirin Poventsan, etelässä Karhumäen ja lännessä Tšopinan sekä pohjoisessa Segežan piirin Papinkosken kuntiin. Pinta-alasta valtaosa on metsää ja vesistöjä.
Historia
Pinduisin taajama on saanut alkunsa Vienanmeren–Itämeren kanavan rakentamisen yhteydessä vuonna 1933 perustetusta telakasta. Sitä ennen paikalla oli kaksi venäläisten asuttamaa kylää, Verhnije Pinduši ja Nižnije Pinduži. Taajaman ensimmäiset asukkaat olivat etupäässä muualta Neuvostoliitosta karkotettuja kulakkeja. Jatkosodan aikana alue oli suomalaisten miehittämä. Vuonna 1950 Pinduinen sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Telakan lisäksi siellä toimi merenkulkuoppilaitos. Vuonna 1972 perustettiin suuri hartsi- ja tärpättitehdas, jonka pohjalta avattiin vuonna 2000 lastulevytehdas.
Liikenne, talous ja palvelut
Pinduisin kautta kulkee Karhumäen ja Puudožin välinen maantie. Sinne johtaa myös Muurmannin radalta haarautuva sivurata.
Taajaman suurin työnantaja on nykyään Karelija DSP:n lastulevytehdas. Siellä toimii myös šungiittia jalostava yritys, Karhumäen meijerin karjatila sekä muita puunjalostus- ja maatalousyrityksiä. Palveluihin kuuluvat keskikoulu, musiikki- taidekoulut sekä kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus.
Nähtävyydet
Vitškan aseman luona sijaitsevat 1700-luvun alun rautasulaton rauniot. Muut historialliset kohteet liittyvät Venäjän kansalaissotaan ja toiseen maailmansotaan.
William Hazlitt
thumb|William Hazlittin maalaama omakuva noin vuodelta 1802. William Hazlitt (10. huhtikuuta 1778 Maidstone, Kent, Englanti – 18. syyskuuta 1830 Soho, Lontoo, Englanti) oli englantilainen romantiikan ajan kirjallisuuskriitikko ja esseisti.
Lorna Byrne
Lorna Byrne (s. 1953 Dublin) on irlantilainen kirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten kirjastaan Enkeleitä hiuksissani. Byrne väittää nähneensä enkeleitä ja henkiolentoja lapsesta asti sekä pystyvänsä tuntemaan ennalta tulevia tapahtumia.
Tappajahai (romaani)
Tappajahai on vuonna 1974 julkaistu, Peter Benchleyn kirjoittama jännityskirja. Kirjan kustansi suomeksi Weilin+Göös ja sen suomensi Irmeli Sallamo. Kirja sai innoituksensa osittain vuonna 1916 sattuneista tositapahtumista, joissa suuri hai hyökkäsi useiden uimareiden kimppuun Yhdysvaltain itärannikolla. Kirjan pohjalta on tehty myös Steven Spielbergin ohjaama elokuva Tappajahai, joka ilmestyi vuonna 1975.
Juoni
Tarina alkaa, kun nuori nainen on kuutamouinnilla Amity-saarella. Hai hyökkää hänen kimppuunsa ja veriset palat löydetään aamulla rannalta. Poliisipäällikkö Martin Brody epäilee, että hai on surmannut hänet. Hän yrittää määrätä uimarannat suljettaviksi, kunnes hai on uinut pois rannikolta. Pormestari on sitä vastaan. Hän pitää uimarannat avoinna, vaikka todisteita haista riittää paljon. Seuraavana päivänä hai hyökkää kaksi kertaa. Ensimmäisenä se käy kuusivuotiaan pikkupojan kimppuun, joka on kellumassa uimapatjallaan. Pojan äiti raivostuu Brodylle, koska tämä piti uimarannat avoinna haista huolimatta. Toisen kerran hai hyökkää 65-vuotiaan miehen kimppuun, kun tämä on uimassa. Pormestari ei silti sulje rantoja, vaikka hai on tappanut jo kolme ihmistä. Myöhemmin Brody ja hänen kollegansa löytävät kalastaja Ben Gardnerin veneen tyhjänä. He löytävät veneen laidasta puremajälkiä ja hain hampaan. Ben Gardner on kadonnut, ja miehet arvelevat hain tappaneen hänet. Kun he tulevat maihin, Brody tapaa kala-asiantuntija Matt Hooperin, joka on tullut Amityyn kuultuaan haista. Yhdysvaltain itsenäisyyspäivänä hai hyökkää uimassa olevan pojan kimppuun, mutta poika selviää vammoitta. Hooper, joka partioi veneessä rannan lähellä, näkee hain ja ilmoittaa radiopuhelimella Brodylle, joka käskee pojan pois vedestä. Hai seuraa poikaa, mutta hän ehtii ajoissa rantaan. Brody määrää uimarannan suljettavaksi heti. Myöhemmin miehet päättävät soittaa kalastaja Quintille, jotta tämä voisi tappaa hain. Quint suostuu, mutta vaatii päiväpalkaksi 400 dollaria. Hän myös pyytää mukaansa jonkun, joka tietää veneistä ja kalastuksesta. Brody ja Hooper päättävät lähteä Quintin mukaan. Eräänä päivänä he löytävät hain. He eivät kuitenkaan onnistu saamaan sitä pintaan, jotta Quint voisi tappaa sen, ja tulevat takaisin seuraavana päivänä. Hooper ottaa mukaansa haihäkin, vaikka Quint ja Brody sitä kovasti vastustavatkin. Hooper aikoo sukeltaa ja ottaa kuvia haista, ja kertoo aikovansa yrittää tappaakin sen. Kun he löytävät hain, Hooper näyttää Brodylle ja Quintille vesi-pistoolinsa, jolla hän kertoo aikovansa tappaa hain. Hooper sukeltaa. Hai kuitenkin hyökkää häkkiin tuhoten sen seinän. Hooper ei ehdi häkistä ulos eikä ehdi käyttää asettaan, ja hai tappaa hänet. Quint, jolle asiasta on tullut jo lähes henkilökohtainen, päättää lähteä maihin ja tulla takaisin huomenna. Brody ja Quint lähtevät merelle aikaisin seuraavana aamuna. He löytävät hain, ja Quint onnistuu heittämään siihen kolme harppuunaa. Hai ei kuitenkaan kuole. Hai nousee vedestä puolittain veneen peräkannelle, painaen sitä pinnan alle. Vene alkaa upota. Quint iskee haihin harppuunanterän, ja hai liukuu takaisin veteen. Harppuunanterään kiinnitetty köysi kuitenkin tarttuu Quintin jalkaan, ja hai kiskoo hänet veteen, hukkuttaen tämän. Vene painuu kokonaan pinnan alle, eikä Brody voi kuin katsoa avuttomana pedon lähestymistä. Hai kuitenkin pysähtyy vähän matkan päähän Brodystä ja kuolee uupumukseen ja taistelussa saamiinsa vammoihin ennen kuin ehtii tappaa Brodyn. Brody katsoo kun kala uppoaa Quintin ruumis mukanaan veteen. Sitten hän lähtee yksin uimaan rantaan päin.
Alkibiades II
Alkibiades II eli Toinen Alkibiades ( tai ; ) on Platonin nimiin pantu dialogi. Sen toinen nimi Thrasylloksen jaottelussa on Rukouksesta (, Peri eukhēs). Dialogissa keskustelevat Sokrates ja Alkibiades. Dialogia pidetään yleisesti epäperäisenä.
Historia
Dialogin aitous on kyseenalaistettu samoin kuin Ensimmäisen Alkibiadeen. Toisen Alkibiadeen epäaitoudesta tutkijat ovat kuitenkin vielä yksimielisempiä. Tämäkin dialogi on kuitenkin todennäköisesti kirjoitettu sadan tai kahdensadan vuoden sisällä Platonin muiden teosten jälkeen.
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa dialogi kuuluu IV tetralogiaan yhdessä dialogien Alkibiades I, Hipparkhos ja Kilpailijat kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki dialogin Platonin kätilöivien (maieutikos) teosten joukkoon.
Sisältö
Dialogissa Alkibiades keskustelee Sokrateen kanssa samoin kuin dialogissa Alkibiades I. Keskustelussa Sokrates yrittää vakuuttaa Alkibiadeelle, että tämän on vaarallista rukoilla jumalia, ellei tiedä onko se mitä hän pyytää tosiasiassa hyvä vai huono asia hänelle itselleen.
Onni Okkonen
Onni Okkonen (20. elokuuta 1886 Korpiselkä – 18. toukokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen akateemikko, taidehistorioitsija, professori ja taidekriitikko. Okkonen oli Helsingin yliopiston taidehistorian professori 1927–1948. Suomen Akatemiaan hänet nimitettiin 1948.
Okkonen kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1905. Joensuun taidemuseossa on Okkosen taidekokoelma, jossa on Italian vanhempaa taidetta ja kiinalaista taidetta. Taidemuseo käyttää Onni-nimeä markkinoinnissaan.
Okkonen on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Vuoripeipot
Vuoripeipot (Leucosticte) on peippojen heimoon kuuluva varpuslintusuku. Vuoripeippojen sukuun kuuluu BirdLifen mukaan seitsemän lajia.
Alkibiades I
Historia
Dialogin aitous on kyseenalaistettu, samoin kuin Toisen Alkibiadeen. Dialogi on kuitenkin todennäköisesti kirjoitettu sadan tai kahdensadan vuoden sisällä Platonin muiden teosten jälkeen. Antiikin aikana ensimmäistä Alkibiadesta pidettiin parhaana johdantona platonilaiseen filosofiaan. Todennäköisesti tämän vuoksi se on jo antiikin ajoista lähtien luettu mukaan Platonin teosten korpukseen.
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa dialogi kuuluu IV tetralogiaan yhdessä dialogien Alkibiades II, Hipparkhos ja Kilpailijat kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki dialogin Platonin kätilöivien (maieutikos) teosten joukkoon.
William Empson
William Empson (27. syyskuuta 1906 – 15. huhtikuuta 1984) oli englantilainen kirjallisuuskriitikko ja runoilija. Hän on vaikuttanut paljon uuskritiikin hyödyntämään tapaan lähilukea tekstejä.
Tarhaukonhattu
Tarhaukonhattu (Aconitum × stoerkianum) on monivuotinen leinikkikasvi. Kasvi on myös vanha, perinteinen koristekasvi. Risteymälajin vanhemmat ovat mahdollisesti huppu-ukonhattu (Aconitum napellus) ja Aconitum variegatum.
Ulkonäkö ja koko
Tarhaukonhattu on vankkavartinen ja kasvaa 80–150 senttimetriä korkeaksi. Varren yläosa on kalju. Juurakko on mukulamainen. Aluslehdet ovat pitkäruotisia, varsilehdet lyhytruotisia tai aivan ylimmät ruodittomia. Tummanvihreän lehden lapa on kolmisorminen, lehdykät kapeahkoja, 2–3-jakoisia ja hampaisia. Kukinto on lähes aina haarova, melko harsu ja kalju terttu. Karvaiset kukkaperät ovat tavallisesti kukkia pitempiä. Isot, vastakohtaiset kukat ovat sinisiä tai sinisen ja valkoisen kirjavia. Kukan verhiö on teriömäinen ja viisilehtinen. Verholehti on kypärämäinen, leveytensä korkuinen tai hieman leveyttään korkeampi ja kooltaan 11–20 x 12–20 mm. Reunoja lukuun ottamatta verholehti on kalju. Terälehdet ovat muuntuneet mesilehdiksi, joista kaksi ylintä ovat suorina mesikannuksina verholehden sisällä. Muut mesilehdet puuttuvat tai ovat hyvin pieniä. Tarhaukonhattu kukkii Suomessa heinäkuusta syyskuuhun. Kukinnan jälkeen kukkiin muodostuu tavallisesti kolme, joskus neljä tai viisi heikosti kehittynyttä ja siemenetöntä tuppiloa. Muiden ukonhattujen tapaan koko kasvi on hyvin myrkyllinen.
Tarhaukonhattu muistuttaa suuresti toista yleisesti viljeltyä ukonhattulajia, aitoukonhattua (A. napellus subsp. lusitanicum).
Levinneisyys
Alun perin tarhaukonhattu on peräisin Keski-Euroopasta, mutta on levinnyt monin paikoin alkuperäisen esiintymisalueensa ulkopuolelle viljelykarkulaisena. Suomessa tarhaukonhattua kasvatetaan koristekasvina, ja sitä voi tavata villiintyneenä viljelyjäänteenä tai -karkulaisena Keski-Lappia myöten.
Elinympäristö
Viljelykarkulaisena tarhaukonhattua tavataan pihoissa, puistoissa, pientareilla ja joutomailla.
Käyttö
Tarhaukonhattu on vanha koristekasvi, jota Suomessakin viljelty pitkään. Esimerkiksi Oulussa sitä on kasvatettu koristekasvina ainakin 1800-luvun puolivälistä saakka.
Hervor
Hervor on muinaisskandinaavinen naisen etunimi. Sen alkuosa Her- merkitsee ’sotajoukkoa’. Loppuosa -vor on useissa naisennimissä esiintyvä nimielementti, joka on liitetty merkityksiin ’olla varuillaan’ ja ’puolustaa’.
Suomessa Hervor on ollut erittäin harvinainen nimi. Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on vuoteen 2021 mennessä kirjattu noin 10–20 tämännimistä naista.
Nimipäivät
Hervor-nimi sisältyi suomenruotsalaiseen almanakkaan vuosina 1950–1994. Nimipäivä oli 18. syyskuuta.
Byrnesinpussihiiri
Byrnesinpussihiiri (Dasyuroides byrnei) on pieni pussieläin, jonka elinaluetta ovat Keski-Australian ruohotasangot ja autiomaat. Sen ruumiinpituus on 16,5 cm ja hännänpituus 13–14 cm.
Byrnesinpussihiiret elävät yksinään tai pienissä ryhmissä maanalaisissa luolissa. Ne saalistavat yöaikaan ruohotuppaitten keskellä hyönteisiä, liskoja ja lintuja. Byrnesinpussihiiret saavat poikasensa talvella ja pesueessa on yleensä viisi tai kuusi poikasta.
Reijo Jylhä
pienoiskuva|Reijo Jylhä [[Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2017|hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa Lahdessa vuonna 2017]] Reijo Jylhä (s. 18. syyskuuta 1960 Kannus) on suomalainen valmentaja. Hän oli Suomen hiihtomaajoukkueen päävalmentaja keväästä 2001 kevääseen 2006 ja uudestaan keväästä 2014 kevääseen 2018 saakka.
Vuosina 1987–1992 Jylhä toimi Sotkamon urheilulukion johtavana valmentajana, 1994–1998 Suomen Hiihtoliiton nuorten ryhmän valmentajana sekä 1998–2001 SkiCatsien eli B-maajoukkueen valmentajana.
Jylhä on toiminut muun muassa Aino-Kaisa Saarisen, Anne Kyllösen ja Ville Nousiaisen henkilökohtaisena valmentajana. Lisäksi Jylhä on työskennellyt Lapin urheiluakatemian hiihtovalmentajana Santasport Lapin Urheiluopistolla. Hän on toiminut myös urheiluohjelma Elixirin päävalmentajana.
Jylhä avioitui syyskuussa 2018 Lapin urheiluakatemian yleisurheilun lajivalmentaja Susanna Parkkisenniemen kanssa.
Hiitolanjoki
thumb|365px|[[Simpeleen rautatieasema|Simpeleen asemalta juuri lähtenyt InterCity-juna ylittämässä talvista Hiitolanjokea.]] Hiitolanjoki (paikallisesti myös Kokkolanjoki, ) on Venäjän ja Suomen alueella virtaava 62 kilometriä pitkä joki. Suomen puolella joki virtaa Etelä-Karjalassa Rautjärven kunnan Simpeleellä ja Venäjän puolella se virtaa Karjalan tasavallan Lahdenpohjan piirissä. Joki laskee Laatokkaan Lahdenpohjan piirin Hiitolassa.
Joen nimi on vanhoissa suomalaisissa Karjalan kartoissa vielä Kokkolanjoki ja samoin lukee vielä vuoden 1995 peruskartassa, mutta nykyään suomalaiset kutsuvat sitä myös Hiitolanjoeksi. Kuitenkin myös Hiitolanjoki nimitys on vanha, ja se esiintyy Kokkolanjoki nimen rinnalla jo ainakin 1800-luvun lopulta alkaen. Joen alajuoksun viimeiset kilometrit ovat olleet vanhoissa suomalaiskartoissa ja nykyisissä venäläisissä kartoissa Asilanjoki (Асиланйоки tai Аиланйоки, Ailanjoki ). Sen valuma-aluetta kutsutaan Hiitolanjoen vesistöalueeksi.
Jokimaisema ja joen käyttö
Hiitolanjoki on vanha vesireitti, kalastuspaikka, kuljetus- ja uittoväylä sekä myllyjen, sahojen ja vesivoimaloiden voimanlähde. Ennen 1940-luvun alueluovutuksia koko joen vesistöalue kuului Suomelle. Suomen puoleiset kosket eli Juvankoski, Ritakoski, Lahnasenkoski ja Kangaskoski oli valjastettu sähköntuotantoon, joista toiminnassa on enää Ritakosken voimalaitos. Kangaskosken ja Lahnasenkosken voimalaitokset ovat ennallistuksien myötä pysähtyneet vuosien 2021 ja 2022 kesien aikana. Hiitolanjoki on erittäin uhanlaisen Laatokan järvilohen tärkein nousujoki. Nykyisin (tilanne keväällä 2023) Laatokan lohi pääsee nousemaan Suomen puolella jo ennallistetun Lahnasenkosken ja Ritakosken välille. Ritakosken vapauttaminen pääsee alkamaan kesällä 2023: voimala pysähtyy heinäkuun lopussa ja elokuussa alkaa padon purkaminen. Matkailun ja virkistyskäytön mahdollisuuksia Hiitolanjoella kehitetään edelleen eri tavoin.
Voimalaitokset sekä teollistuminen
Hiitolanjoen luontopolun varrella kuutostieltä valtakunnan rajalle päin oleva Ritakosken voimalaitos valmistui vuonna 1920. Voimalan putouskorkeus on kuusi metriä ja vuosituotanto noin 2 200 MWh. Voimalaitoksen omisti aiemmin Hiitolanjoen Voima Oy. Seuraava voimalaitos jokea alaspäin eli Lahnasenkoski valmistui jo vuonna 1911. Se on tiettävästi vanhin puurakenteinen vesivoimala Suomessa. Voimalan putouskorkeus oli kahdeksan metriä ja vuosituotanto noin 4 500 MWh. Sen omisti Vantaan Energia Oy. Jokea hieman alavirtaan Lahnasenkoskesta sijaitsee Kangaskosken vuonna 1925 valmistunut voimalaitos, jonka omisti Hiitolanjoen Voima Oy. Siinä oli tiettävästi ensimmäinen Suomessa käytössä ollut Kaplan-turbiini. Ylävirran puolella Metsä Board Simpeleen tehdasalueella toimi Juvankosken vuonna 1948 valmistunut voimalaitos, joka pysäytettiin syyskuussa 2021. Koskessa ollutta yli kuuden metrin putousta Juvanpauhua tultiin aikoinaan ihailemaan kauempaakin. Juuri Juvankosken putouskorkeus ja kosken veden virtauksen voima on estänyt Laatokan lohen nousun Kivijärven ja edelleen Simpelejärven puolelle jo ennen kuin Juvankoski 1890-luvun lopulla tapahtuneen Simpeleen tehtaiden perustamisen myötä valjastettiin teolliseen käyttöön. Hiitolanjoen voimaloista 1918 rakennettua Sahakoskea, seuraavana vuonna valmistunutta Kalliokoskea ja 1924 rakennettua Syrjäkoskea ei ole olemassa joitakin raunioita lukuun ottamatta.
Hiitolanjoen varren varhaisia teollistajia oli Parikkalassa syntynyt Matti Roiha (1863-1917), joka osti Juvankosken 1896 300 markalla ja perusti sinne sahan vuonna 1899. Samana vuonna hän sai luvan paperitehtaalle, jonka toiminta päättyi kuitenkin vararikkoon kolmen vuoden päästä 1902. Roiha osti myös Ritakosken myllyn lankarullatehdasta varten, mutta ajautui henkilökohtaiseen konkurssiin. Rahoittajat hankittuaan hän oli vielä perustamassa Kangaskoskelle puuhiomoyhtiö Kangaskoski Aktiebolagia, joka sekin teki vararikon, vuonna 1903. Aktiebolag Simpele, joka perustettiin Juvankoskelle ruskeaa käärepaperia valmistamaan vuonna 1905, osoittautui sen sijaan menestyksekkääksi yhtiöksi.
Joen keskivirtaama on joensuussa 14,7 m³/s (MQ ). Valuma-alueen pinta-alasta on suoperäistä maata 10 % ja metsämaata 75 %.
Joen kalakanta
Hiitolanjoessa elää useita Suomessa erityissuojelua (EU:n direktiivin perusteella) tarvitsevaa kalalajia: järvilohi, toutain, kivisimppu, nahkiainen, pikkunahkiainen ja rantaneula eli -nuoliainen. Samalla joessa esiintyy Laatokan lohen myötä koko Suomen mittakaavassa ainoa edelleen luonnonvaraisesti lisääntyvä järvilohikanta.
Vedenlaatu
Joen vedenlaatua on tutkittu tarkemmin vasta 2010-luvulla. Luvut ilmoitetaan tässä ensin yläjuoksulta ja sitten alajuoksulta. Vedenväri on silloin 125 deg ja 46 deg, happamuustaso pH 7,00 ja pH 7,23, kokonaisfosforipitoisuus 52,8 μg/l ja 35,2 μg/l ja kokonaistyppipitoisuus 1030 μg/l ja 740 μg/l (μg/l eli mikrogrammaa litrassa vettä).
Lohikalojen kutu
Hiitolanjoessa on jo alajoella 7,5 hehtaaria lohikaloille soveliaita kutualueita neljässä koskessa. Vesistöalueella elää lohta 2–6 vuotta järvissä ja 3–4 vuotta joessa. Yli kaksivuotiaat lohet muodostavat noin 80 % populaatiosta, josta noin 40 % on uroksia. Lohen nousu käynnistyy toukokuun lopulla ja lokakuun loppupuoliskolle. Suurin vaellusmäärä muodostuu juuri ennen kutua. Lohipopulaatio oli suurimmillaan vuosina 1890–1910, jolloin oli laskettu yli 1 000 yksilöä. Määrät ovat vähentyneet niin, että 1900-luvun lopulla oli jokeen nousijoita enää 250–300 yksilöä, ja 2000-luvulla enää 150 yksilöä.
Liikenneyhteydet
Valtatie 6:lta on noin 250 metrin matka Hiitolanjoen Ritakoskelle ja noin kahden kilometrin matka Kangaskoskelle. Simpeleen rautatieasemalta on yli kilometrin matka Ritakoskelle ja lähes kolmen kilometrin matka Kangaskoskelle.
Yleistä
Hiitolanjoki kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Hiitolanjoen valuma-alueeseen, jonka pääuoma joki on. Hiitolanoki laskee Laatokkaan, jonka laskujoki Neva laskee Pietarissa Itämeren Suomenlahteen. Vesistöalueen koko laajuus on 1 340 neliökilometriä tai 1 370 kilometriä, ja se jaetaan seitsemään pienempään valuma-alueeseen.
Sivujoet
<section begin="hiitolanjoki" />Hiitolanjoen suurimpina sivu-uomina on kaksi sivujokea ja muutamat sivuojat, jotka on lueteltu alla sijaitsevassa taulukossa. Taulukon tietojen lähteet on esitelty taulukon alla ja eritelty riveittäin taulukon oikeassa sarakkeessa. Lähteet : 1 = sivujoen oma artikkeli, 2 = luettu Venäjän vesistörekisterin tietokannasta, 3 = katsottu Internetin karttapalveluista , 4 = katsottu joen venäjänkielisen wikipedian artikkelista, 5 = Karttapaikan verkkopalvelu, 6 = katsottu vanhoista suomalaiskartoista , 7 = katsottu Suomen ympäristökeskuksen VALUE-palvelusta
Toshihiro Arai
Toshihiro "Toshi" Arai (s. 25. joulukuuta 1966) on japanilainen rallikuljettaja. Hän on ajanut Subarun WRC-autolla ja Subarun autoa N-ryhmän MM-sarjassa. Hän on menestynein japanilainen rallikuski. Hän on ajanut kahdesti neljänneksi vuoden 2000 Akropolis-rallissa ja vuoden 2001 Kyproksen rallissa. Kotikisassaan Japanin rallissa 2006 Arai ajoi tehdas-Subarullaan kuudenneksi. Arai on ajanut pisteille myös Safari-rallissa 2000 ja Australian rallissa 2004. Vuonna 2010 Arai ilmoitti lopettavansa WRC-uransa. Kaikkiaan Arai saavutti 11 pistettä WRC-tasolla.
Ralliuransa jälkeen Arai kilpaili Chevrolet'lla Vakioautojen MM-sarjassa. Hänen poikansa on ralliautoilija Hiroki Arai, joka kilpaili vuonna 2018 WRC-2-luokassa.
Rallin MM-sarjan tulokset
(Tulosselitteet)
Vuolijoki (joki)
Vuolijoki on noin 15 kilometrin mittainen etelästä pohjoiseen virtaava mutkitteleva joki, joka saa alkunsa parista pikkujärvestä kaakosta purkavan Ryynäsjoen ja Eteläjoen yhtyessä Kajaanin eteläisellä metsä- ja suoalueella ja johon pian yhtyy lännestä Saaresjoki ennen kuin joki alittaa Kokkolasta Kajaaniin kulkevan Valtatien 28 hieman Otanmäen taajaman länsipuolella. Tämän jälkeen joki kulkee Vuolijoen kirkonkylän läpi Oulujärven Käkilahteen.
Vaikka joessa ei ole paljonkaan pudotuskorkeutta, on kirkonkylän liepeillä Tupalankoski, joka on sovelias kalastukseen samoin kuin Valtatie 28 kohdalla Kytökoski. Joen vesi on tummaa ja humuspitoista, mutta sitä on kunnostettu, ja siihen on tehty kalanpoikasten istutusta, lähinnä kirjolohta ja harjusta. Väittään, että Eteläjoessa eläisi yhä alkuperäinen purotaimenkin.
Iván Hurtado
Iván Jacinto Hurtado Angulo (s. 16. elokuuta 1974 Esmeraldas, Ecuador) on ecuadorilainen jalkapalloilija. 180 senttimetriä pitkän Hurtadon pelipaikka on keskuspuolustaja.
Seurajoukkueurallaan Hurtado on pelannut kotimaansa lisäksi muun muassa Espanjassa Real Murciassa ja Meksikossa, jossa hän on edustanut peräti neljää eri seuraa; Atlético Celayaa, Tigresiä, La Piedadia ja Pachucaa. Ecuadorin sarjoissa Hurtadon seuroina ovat olleet CS Emelec ja Barcelona. Sittemmin hän on edustanut muun muassa qatarilaista al-Arabia.
Hurtado on pelannut Ecuadorin maajoukkueessa ennätykselliset 168 maaottelua, joissa hän on tehnyt viisi maalia. Debyyttinsä A-maajoukkueessa Hurtado teki vuonna 1992 Guatemalaa vastaan pelatussa ottelussa. Hän oli mukana MM-kilpailuissa sekä vuonna 2002 että 2006.
Seututie 194
Seututie 194 eli Y-tie on tie, joka kulkee Mynämäen Pyheeltä Uudenkaupungin Lokalahdelle. Tie on laadultaan seututieksi erittäin suoraa ja loivamutkaista tietä, ja sen pituus on 19 kilometriä.
Y-tietä reunustavat pellot ja lukuisat metsäsaarekkeet, ja Himoisten kohdalta on näkymä Vehmassalmi-nimiselle merenlahdelle. Nimitys Y-tie tulee siitä, että seututie 196 haarautuu Uudenkaupungin suunnasta tultaessa tähän tiehen ja Taivassaloon kulkevaan, samaa numerointia jatkavaan tieosuuteen.
Historia
Alkuperäisten 1950-luvun suunnitelmien mukaan tien oli tarkoitus kulkea Uudenkaupungin rataa sivuten, mutta tielinjauksesta ei aikoinaan päästy sopuun. Tien tarvetta perusteltiin paikallisella kivi- ja kemianteollisuudella ja maalaisten asioinnilla Uudessakaupungissa.
Lopulta Y-tie kuitenkin valmistui nykyisen linjauksensa mukaisesti vuonna 1972. Se korvasi Vehmaan pääväylänä aiemman, Mynämäen kirkonkylän kautta kiertäneen reitin, joka oli ollut osa Suurta Postitietä. Y-tie paransi uusikaupunkilaisten ja lokalahtelaisten liikenneyhteyksiä Turkuun huomattavasti, sillä enää ei tarvinnut kiertää mutkaisten sivuteiden kautta.
Tien kulku
Y-tie alkaa Pyheeltä Kustavintien risteyksestä, minkä jälkeen se jatkuu lähes viivasuorana noin viisi kilometriä. Näiden jälkeen tie sivuaa Vehmaan kuntakeskuksen asuinalueita. Kuntakeskuksen jälkeen Y-tie kohtaa yhdystien 1953 risteyksen, minkä jälkeen se ohittaa yhdystien 1954 ja Kirkkotien risteyksen. Tie ohittaa tämän jälkeen Kirkkojärven ja Himoisten alueet. Himoisissa tie ohittaa yhdystien 1955 risteyksen ja jatkuu noin neljä ja puoli kilometriä. Tämän osuuden päätyttyä Y-tie saapuu lopuksi seututien 196 risteykseen Lokalahden keskustan läheisyyteen.
Suomi kesäolympialaisissa 1920
Suomi osallistui vuoden 1920 kesäolympialaisiin Antwerpenissä 66 urheilijan joukkueella. Kyseessä olivat ensimmäiset kisat, joihin Suomi osallistui itsenäisenä valtiona siniristilipun alla.
Myrskyävä matka olympialaisiin tehtiin höyrylaiva Oihonnalla, joka pysähtyi kesken matkan Cuxhavenissa ostamaan hiiltä. Suomen joukkueen ylijohtajana toimi K. E. Levälahti.
Suomen joukkueen "maskottina" oli elävä karhunpentu, jonka uimahyppääjä Kalle Kainuvaara oli kielloista huolimatta järjestänyt laivaan. Kainuvaaran tarkoitus oli myydä karhu Euroopassa. Perillä Antwerpenissa karhun onnistui kertaalleen myös karata, mutta yhdeksän suomalaisen painijan voimin se onnistuttiin saamaan kiinni ja taltutettua. Lopulta karhu myytiin läheiseen eläintarhaan.
Suomi saavutti Antwerpenissä ensimmäisen olympiamitalinsa itsenäisenä valtiona, kun Ludowika ja Walter Jakobson voittivat kultaa pariluistelussa.
Vesipuhveli
Vesipuhveli (Bubalus bubalis) on suurikokoinen nautaeläinten alaheimoon kuuluva maanisäkäs. Sitä pidetään kotieläimenä laajoilla alueilla. Kesystä vesipuhvelista erotetaan villi vesipuhveli (Bubalus arnee), jota pidetään erittäin uhanalaisena.
Taksonomia
Vesipuhveli voidaan jakaa kahteen eri muotoon, kesyyn vesipuhveliin eli Bubalis bubalis ja villiin muotoon eli Bubalis arnee. Eri tieteellisestä nimestä niitä ei yleensä määritellä eri alalajeiksi. Vielä erikseen on olemassa villiintyneitä kesyjen vesipuhvelien kantoja, joita ei kuitenkaan pidetä ”varsinaisina” villeinä vesipuhveleina, koska ne polveutuvat kesystä muodosta.
Levinneisyys
Vesipuhveli on hyvin laajalle levinnyt kotieläin etenkin kuumilla ja kosteilla alueilla trooppisissa ja subtrooppisissa maissa. Suopuhvelit ovat tyypillisiä Kiinassa, Indokiinassa, muualla Kaakkois-Aasiassa ja Australiassa. Hieman yleisempi jokipuhveli on tyypillinen lännempänä Intian niemimaalla, Välimeren maissa, Egyptissä, sekä Etelä- ja Keski-Amerikassa.
Vesipuhvelin fossiileja on löydetty Euroopasta pleistoseeniajalta. Ilmaston muutoksen myötä laji katosi pitkäksi aikaa, kunnes se omaksuttiin kotieläimenä jälleen. Sen katsotaan levinneen muun muassa Mesopotamian kautta Kaakkois-Aasiasta. Leviämisreiteistä on vaihtelevia käsityksiä: On esimerkiksi esitetty, että hunnit olisivat tuoneet lajin Pannonian kautta. Tätä vastaan on tosiasia, että Euroopassa on jokityypin eläimiä eikä kiinalaisia suopuhveleita, joita on todettu hunneilta. Toisaalta esitetään, että laji olisi levinnyt arabien välityksellä Lähi-idän kautta. Puhveleja on kasvatettu perinteisesti eräissä Balkanin maissa, mutta merkittävimmin Italiassa.
Ruumiinrakenne ja tuntomerkit
Vesipuhvelilla on suuret sarvet, jotka kaartuvat tyvestä taakse- ja ulospäin sekä kärjestään vähitellen sisäänpäin. Vesipuhveli on isokokoinen ja voimakas eläin, jota ihmiset ovat pitäneet kotieläimenä tuhansia vuosia, ja siitä on haarautunut erillinen kesy vesipuhveli, joka on villinä luonnossa elävää pienikokoisempi. Kesystä vesipuhvelista on jalostettu päärodut jokipuhveli ja suopuhveli. Kesy ja villi vesipuhveli voivat lisääntyä keskenään. Aikuisen kotieläimenä pidetyn vesipuhvelin paino voi vaihdella 300–600 kg:n välillä. Villinä luonnossa elävän puhvelilehmän paino voi olla jopa 800 kg ja sonnin 1 200 kg. Villinä luonnossa elävän vesipuhvelisonnin keskimääräinen paino on 900 kg, pituus 2,4–3 metriä ja korkeus hartioiden kohdalta 1,7 metriä.
Elintavat ja -ympäristö
Vesipuhvelit syövät ravinnokseen ruohokasveja ja muita puuvarrettomia maa- ja vesikasveja. Vesipuhvelin luontaista elinaluetta on Aasia, jossa elää 95 % populaatiosta, mutta niitä voi tavata puolivilleinä myös Pohjois-Afrikasta, Lähi-idästä ja Euroopasta, jonne ihmiset ovat niitä aikojen saatossa siirtäneet. Australian Pohjoisterritoriossa elää luonnonvaraisina satoja tuhansia vesipuhveleita, joiden esi-isät jätettiin alueelle villiytymään paikallisten varuskuntien lähdettyä pois 1800-luvulla. Vesipuhvelit voivat elää luonnossa noin 25-vuotiaiksi ja vankeudessa 29-vuotiaiksi.
Vesipuhvelit elävät 10–20 yksilön laumoissa, jotka toisinaan liittyvät isommiksi laidunlaumoiksi. Ne yrittävät välttää kuumuutta ja ruokailevat mieluusti varhain aamusta ja illalla. Niillä on tapana vilvoitella keskipäivällä vedessä tai mudassa. Villit vesipuhvelit elävät korkearuohoisissa tiheiköissä ja viidakoissa soiden lähettyvillä. Etelämpänä ne asustavat jokseenkin kovaperäisemmällä maalla.
Lisääntyminen
Vesipuhvelit saavuttavat sukukypsyyden noin 3–3,5 vuoden iässä, ja kantoaika voi vaihdella 300–340 päivän välillä. Pariutuminen tapahtuu yleensä sadekauden lopulla, ja ne saavat yleensä yhden vasikan noin kahden vuoden välein maalis–toukokuussa.
Sankt Gallen
Sankt Gallen eli St. Gallen on Sankt Gallenin kantonin pääkaupunki Koillis-Sveitsissä, noin 65 kilometriä Zürichistä itään, lähellä Bodenjärveä ja Liechtensteinin ja Itävallan rajan tuntumassa.
Historia
Kaupungin katsotaan saaneen alkunsa vuonna 612 irlantilaisen munkki Galluksen asetuttua asumaan erakkomajaan Steinachin joen varrelle. Kaupunki on kehittynyt hänen muistokseen noin vuonna 720 perustetun St. Gallenin luostarin ympärille, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Kaupungista oli 1200-luvulle tultaessa kehittynyt tärkeä kauppapaikka, ja siellä tuotettiin vientiin maineikkaita pellavakankaita. Keskiajan lopulla St. Gallen oli ainoa sveitsiläinen kaupunki, jolla oli edustustoja ulkomailla. Joachim von Watt toi kaupunkiin uskonpuhdistuksen vuonna 1529, jolloin kaupungissa puhkesi levottomuuksia. Luostari säilyi kuitenkin katolisena saarekkeena muutoin protestanttisessa kaupungissa. 1700-luvun alkupuolella puuvilla alkoi syrjäyttää pellavan asemaa, ja St. Gallenissakin tuotantotekniikat muuttuivat. Vientiä harjoittava puuvillateollisuus työllisti vuonna 1790 noin 40 000 naista. Vuonna 1803 St. Gallen ympäröivine alueineen liittyi Sveitsin liittovaltioon uutena protestanttisena kantonina, minkä seurauksena luostari lakkautettiin vuonna 1805.
Saint-Maur-des-Fossés
Saint-Maur-des-Fossés [sɛ̃ moʁ dɛ fɔse] on Ranskan kunta Pariisin kaakkoisella esikaupunkivyöhykkeellä noin 12 kilometriä Pariisin keskustasta kaakkoon. Se sijaitsee Île-de-Francen hallintoalueella Val-de-Marnen departementissa ja Créteil’n arrondissementissa. Vuoden 2012 väestölaskennan mukaan Saint-Maur-des-Fossés’ssa oli noin 74 tuhatta asukasta.
Sankt Gallen
Historia
1820-luvulla St. Galleniin tulivat kehruukoneet, ja alkoi sen kulta-aika. Vuonna 1913 St. Gallenilla oli hallussaan maailman tekstiilituotannosta puolet, josta se laski 2000-luvun alkuun mennessä 0,5 prosenttiin. thumb|St. Gallenin luostari ja katedraali.
Talous
St. Gallen tunnetaan teollisuuskaupunkina, jonka päätuotantoaloja ovat puuvilla-, lasi- ja metalliteollisuus. Puuvillatuotanto keskittyy nykyisin erikoistuneisiin pienyrityksiin, jotka toimittavat korkeatasoisia designtuotteita maailman johtaville muotitaloille. Esimerkiksi Lacosten kuuluisa krokotiililogo on tuotettu St. Gallenissa. Suuri osa tarkkuustyöstä tapahtuu edelleen käsityönä työllistäen noin 2 000 ihmistä.
Saint-Maur-des-Fossés
Saint-Maurissa asui elokuvaohjaaja Jacques Tati, joka kuvasi monet elokuvan Enoni on toista maata (1958) kohtaukset kaupungissa ja käytti avustajina paikallisia asukkaita. Kaupungin Place de la Pelouse -aukiolle on pystytetty veistos, joka kuvaa elokuvan julisteesta tuttua kohtausta: Tatin esittämä monsieur Hulot on kumartunut juttelemaan sisarenpojalleen. Kaupungin muita tunnettuja asukkaita ovat olleet kirjailijat François Rabelais, La Rochefoucauld, Victor Hugo, Alexandre Dumas vanhempi, Madame de Sévigné sekä Henryk Sienkiewicz. Laulajista Saint-Maurissa ovat asuneet Charles Trenet, Françoise Hardy ja Vanessa Paradis.
Sankt Gallen
Koulutus
Kaupungissa toimii alun perin vuonna 1898 perustettu saksankielinen St. Gallenin kantonin ylläpitämä St. Gallenin yliopisto (, HSG). thumb|left|Sankt Gallenin konserttitalo.
Urheilu
FC St. Gallen on sanktgallenilainen jalkapalloseura. Sen kotistadion on Kybunpark.
Muuta
Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolf, Suomen viimeinen kuningas, kuoli Sankt Gallenissa vuonna 1837.
Koulukiusaaminen
Koulukiusaaminen on tarkoituksellisesti tai suunnitelmallisesti toista vahingoittavaa, henkistä tai fyysistä kouluväkivaltaa, yksilöiden välistä tai yhteisöllistä kiusaamista. Koulukiusaaminen täyttää usein rikoksen, kuten kunnianloukkauksen tai pahoinpitelyn, tunnusmerkit.
Kiusaaminen on pahan mielen aiheuttamista, joka on:
Kiusaajien arveltiin aiemmin kärsivän huonosta itsetunnosta. Tutkimuksissa on kuitenkin selvinnyt, että kyse on enemmän kiusaajien näyttämisen tarpeesta, joskus myös psyykkisistä ongelmista. On usein toistuva klisee, että kiusaajat ovat myös itse voineet aiemmin joutua kiusatuiksi. Professori Liisa Keltikangas-Järvisen mukaan se ei pidä paikkaansa. .
Monille sivustakatsojille ja osallistujille kiusaaminen voi olla ajanvietettä. Äärimmillään kyse on vallankäytöstä ja nokkimisjärjestyksen ratkomisesta väkivallan keinoin. Kiusaamisen kohteena on usein oppilas, joka eroaa jollain tavalla muusta joukosta. Perinteisesti tällaisia syitä ovat olleet liikalihavuus, anatominen poikkeavuus, etninen tausta, silmälasien tarve, kiusatun perheen olosuhteet, hiljaisuus, pikkuvanhuus tai hyvä koulumenestys.
Kiusaaminen perustuu Keltikangas-Järvisen mukaan ryhmädynamiikkaan. Kiusaaja tarvitsee ympärilleen yleisön myötäilemään ja niitä, jotka seuraavat hiljaa vierestä. Kiusaamisen vähentämisessä pitäisi kiinnittää huomiota koko ryhmään niin, että kiusaaja ei saa tukea ryhmästä: ei yleisöä, ympärillä naureskelijoita tai muita kiusaamiseen mukaan menijöitä jne. ja että yhä useampi asettuu kiusatun puolelle tai osoittaa, ettei hyväksy kiusaamista.
Kirjan Älkää säätäkö päätänne - häiriö on todellisuudessa mukaan juridiset keinot, kuten kiusaajien ja koulujen haastaminen oikeuteen ja korvausten vaatiminen on tehokkaampaa puuttumista kiusaamiseen kuin jatkuva kiusaajan tai kiusattujen psykologisointi tai kiusaajien ymmärtäminen.
Koulukiusaamisen muotoja
pienoiskuva|upright|Koulukiusaaminen voi ilmetä monin eri tavoin.
Tyttöjen ja poikien kiusaamisen erot
Poikien ja tyttöjen tapa kiusata koulussa poikkeavat toisistaan: pojilla on enemmän suoraa fyysistä ja verbaalista kiusaamista (potkimista, lyömistä, nimittelyä, sukupuolielimien näyttämiseen pakottamista, kiusatun tavaroiden tuhoamista jne.), tytöt kiusaavat useammin epäsuorasti (ei oteta mukaan peleihin, puhutaan pahaa, jätetään luokan ainoaksi, jota ei kutsuta syntymäpäiville jne.), niin että eivät joudu suoraan kiusatun kanssa kasvokkain. Tyttöjen tapa kiusata on opettajille useimmin vaikeampi huomata kuin poikien.
Syitä
Koulukiusaamisen taustalla on syitä, jotka liittyvät niin kiusattuun kuin kiusaajaankin. Erityisesti ruumiillinen kuritus kotona liittyy kiusaamiseen. Varsinkin tytöillä ylipaino ja koulutapaturmat liittyvät kiusatuksi joutumiseen. Siihen vaikuttavat myös koulun huono työilmapiiri ja omaisuuden vahingoittaminen sekä vaikeudet opiskelussa.
Koska kotona ei saada huomiota olemalla kilttejä ja auttamalla, yritetään huomiota saada aiheuttamalla häiriötä. Kiusaajien luultiin aiemmin kärsivän huonosta itsetunnosta. Tutkimuksissa on kuitenkin selvinnyt, että kyse on enemmän kiusaajien pätemisen tarpeesta.
Koulukiusaaminen kytkeytyy tavallista useammin kouluihin, joissa on runsaasti maahanmuuttajataustaisia oppilaita. Maahanmuuttajataustaiset oppilaat ovat muita useammin sekä kiusaajia että kiusattuja. Kiusaamista ei tapahdu vain valtaväestön ja etnisten vähemmistöjen välillä, vaan myös yli etnisten vähemmistörajojen ja vähemmistöjen sisällä. Ulkomaalaistausta on kuitenkin harvoin kiusatuksi joutumisen syynä.
Seuraukset
Masentuneisuus ja mielialan vaihtelut vaivaavat usein kiusattuja. Koulukiusatut kärsivät vielä nuorina aikuisina muita ikätovereitaan useammin masennuksesta. Kiusatun itsetunto voi kärsiä ja sosiaalisten tilanteiden pelko kasvaa, mikä voi myös nostaa kynnystä kertoa asiasta jollekulle tai puolustautua kiusaajia vastaan. Jotkut koulukiusatut turvautuvat väkivaltaan, jos kiusaaminen nousee hallitsemattomaksi ja alkaa häiritä liikaa normaalia elämää. Jotkut koulukiusatut alkavat itse kiusata muita purkaakseen pahaa oloaan. Koulukiusaaminen aiheuttaa joillekin henkilöille pakonomaista tarvetta purkaa aggressiivisuutta. Useimmissa kouluissa ei puututa koulukiusaamiseen tarpeeksi vakavasti, jolloin poliisi saattaa joutua puuttumaan asiaan. Myös koulusurmissa ja muissa silmittömissä väkivallanteoissa tekojen yhdeksi motiiviksi on ilmoitettu pitkittynyt koulukiusaaminen; esimerkiksi Jokelan koulusurmien tekijä Pekka-Eric Auvinen oli tiettävästi ollut koulukiusattu.
Koulukiusaamisen juridinen merkitys
Laki edellyttää kouluilta suunnitelmaa koulukiusaamisen ehkäisemiseksi ja siihen puuttumiseksi. Koulun huono työilmapiiri, koulun auktoriteettien, kuten opettajien ja rehtorin välinpitämättömyys ilmeneviä konflikteja kohtaan ja opiskelun haasteiden ratkaisun laiminlyönti voivat johtaa kiusaamisen lisääntymiseen ja oppilaiden välisen kilpailun ylikuumenemiseen ja lopulta kärjistymiseen. Koulukiusaaminen saattaa pahimmillaan kuulua rikosoikeuden piiriin. Vaikka kiusaamista itsessään ei ole lainsäädännössä määritelty, ovat monet kiusaamisen muodot myös lakia rikkovia. Esimerkiksi henkilön koskemattomuuden loukkaaminen (lyöminen, töniminen, potkiminen tai muu vastaava) voidaan juridisessa mielessä luokitella pahoinpitelyksi. Myös perättömien huhujen levittäminen saattaa täyttää pahimmillaan kunnianloukkauksen merkistön, josta voidaan tuomita vähintään sakkoihin.
Kokemäen käräjäoikeus tuomitsi marraskuussa 1999 Huittisten kaupungin maksamaan koulukiusaamisesta kärsineelle naiselle 72 500 markan korvaukset. Nainen oli joutunut suorittamaan peruskoulun yläasteen loppuun kotoa käsin ja hakeutumaan hoitoon kokemansa ahdistuksen vuoksi. Hän katsoi Huittisten kaupungin laiminlyöneen valvonta- ja toimivelvollisuutensa kiusaamisen lopettamiseksi. Turun hovioikeus piti maaliskuussa 2001 antamallaan päätöksellä voimassa käräjäoikeuden päätöksen eikä Korkein oikeus myöntänyt Huittisten kaupungille valituslupaa. Kaupunki oli vedonnut jutun ennakkotapausluonteeseen ja siihen, ettei kantajan kokemasta kiusaamisesta olisi ollut näyttöä.
Etelä-Karjalan maakunnassa on perustettu lainvastaisten tekojen työryhmä. Se on laatinut maakuntaan ohjeistuksen, jonka mukaan kouluissa puututaan lainvastaisiin tekoihin, joita kutsutaan yleisemmin kiusaamiseksi. Työryhmän mukaan kiusaaminen on vähättelevä ilmaus, joka ei kerro teon vakavuutta.
Tutkimustuloksia
Joka kymmenes peruskoululainen kärsii jatkuvasta kiusaamisesta. Stakes julkaisi syksyllä 2008 koulukiusaamista koskevan tutkimuksen, joka käsitteli kiusaamisen yleisyyttä, syitä ja siihen puuttumista peruskoulun 8. ja 9. luokilla. Sen mukaan suurin osa oppilaista ei joutunut kiusatuksi tai kiusannut muita. Kiusatuksi joutui kuitenkin pojista kymmenen ja tytöistä kuusi prosenttia. Toisten oppilaiden kiusaaminen oli pojilla yhtä yleistä kuin kiusatuksi tuleminen. Tytöt kiusasivat toisia oppilaita puolet vähemmän kuin tulivat itse kiusatuiksi. Kiusaaja-uhreja oli pojista kolme prosenttia ja tytöistä prosentti. Tutkimuksen mukaan koulukiusaamisen uhrien määrä lisääntyi 2000-luvulla.
Vuonna 2014 tehdyn kyselyn mukaan 10,3 % lapsista Suomessa kertoi tulleensa kiusatuksi vähintään kahdesti edellisen kuukauden aikana, mikä on 31 rikkaan maan vertailussa lähellä keskiarvoa (10,8 %). Vähiten kiusaamista ilmeni Ruotsissa (4,5 %), Islannissa (4,6 %), Italiassa (5,2 %) ja eniten Liettuassa (29,2 %), Latviassa (22,7 %) ja Virossa (16,6 %).
Koulukiusaamiseen puuttuminen
Joka neljäs toistuvan koulukiusaamisen osapuolista ilmoitti, että koulun aikuiset ovat puuttuneet kiusaamiseen. Kiusaamiseen puututtiin yleisemmin kahdeksannella luokalla. Kiusatut olivat huonoimmassa asemassa kiusaamisen selvittelyssä. Tutkimuksen mukaan opettajat tarvitsisivat lisää keinoja kiusaamisen havaitsemiseen. Koulukiusaamisen ehkäiseminen vaatii pitkäjänteistä työtä ja yhteistyötä koulun, kouluterveydenhuollon ja kodin välillä. Parhaiten kiusaamisen saavat kuitenkin loppumaan muut oppilaat. Kun pieni, mutta arvostettu ryhmä oppilaita siirtyy kiusatun puolelle, on myös todennäköistä, että muutkin avaavat silmänsä. Kouluterveydenhuollossa tulisi selvittää kiusaamisen mahdollisuus paljon oirehtivilla, masentuneilla ja ylipainoisilla oppilailla sekä koulutapaturmien yhteydessä. Kiusaamiseen puuttuminen varhaisessa vaiheessa ehkäisee parhaiten koulukiusaamista.
Merkittävin suomalainen koulukiusaamisen vastainen hanke on ollut vuonna 2007 käynnistynyt, Turun yliopiston psykologian professori Christina Salmivallin ja erikoistutkija Elisa Poskiparran yhdessä johtama KiVa Koulu -ohjelma, johon on ainakin periaatteessa liittynyt jo noin 90 prosenttia suomalaisista peruskouluista. Muita koulukiusaamiseen puuttumiseen rohkaisevia kampanjoita ovat 2010-luvun alkupuolella olleet Päijät-Hämeen poliisilaitoksen ja sisäasiainministeriön Nyt riittää! -kampanja ja Lukiolaisten liiton #kutsumua -nettikampanja.
Ruotsissa kunta voi joutua vahingonkorvausvastuuseen, jos kiusaamiseen ei puututa.
Rahankeruu koulukiusaamisen varjolla
Koulukiusaamisen vastaiseen työhön ja tukipuhelimeen on kerätty rahaa muun muassa lehtitilauksilla, mutta kerääjät ovat syyllistyneet törkeisiin petoksiin ja saaneet vankeustuomioita.
Kouluturvaa-lehden myynnistä on tehty monia rikosilmoituksia, ja Kilpailu- ja kuluttajavirasto (KKV) teki sen myynti- ja kustannusyhtiöstä (KT Kustannus) poliisille tutkintapyynnön. KT Kustannuksesta oli tuullut KKV:lle yli 1 600 ilmoitusta. Yhtiön vastuuhenkilö Antti Alastalo on syyttäjän mukaan tehnyt törkeän petoksen ja suuri osa miljoonista euroista oli siirretty hänen vallassaan oleville virolaisille ja suomalaisille yhtiöille. Alastalo oli jo aiemmin joutunut vankilaan talousrikoksista. Asennetta ry -rahainhankintayhdistyksenkin verkkosivu on Alastalon vallassa.
Koulurauhaa-lehteä kustantavan Kiva Kustannuksen omistaa Mirva-Leena Kärkkäinen. Hänen isänsä sai vankeustuomion samasta rikoskokonaisuudesta kuin Alastalokin. Isä on hallituksen varajäsen Sarita Idmanin puoliso ja konsultoi yhtiön myyntitoimintaa, Kärkkäinen kertoo. Kiva Kustannuksesta tehtiin 78 ilmoitusta KKV:lle vuonna 2020. Kärkkäinen sanoi, että yhtiöllä on kaksi kiusausaputyöntekijää, mikä Suomen Kuvalehden mukaan ei olisi paljonkaan myynnin arvoon nähden.
Tassu ja Nassu Oy on Idmanin kiusaamisen vastainen yhtiö, jota sitäkin Idmanin mies on hoitanut tai ainakin opastanut Idmanin mukaan. Sen myynti vuonna 2022 oli lähes 300 000 euroa. Se kerää yritysten ja yksityisten tukimaksuja.
Nuoren polku -lehden työntekijät tulivat Kouluturvaa-lehdestä, ja Helsingin Sanomien mukaan lehdet ovat melkein identtisiä. Nuoren polku -lehden entinen kustantaja SME Finance Holding liittyy Kiusattujen tuki -huijaukseen, joka paljastui 2000-luvulla. Vuonna 2019 kustantaja oli Kiva Kustannus Oy.
Koulurauhaa-lehteä tilasi enimmillään yli 100 000 ihmistä.
Koulurauha-ohjelma ei mitenkään liity Koulurauhaa!-lehteen vaan on Poliisihallituksen, Opetushallituksen, Folkhälsanin, Suomen Vanhempainliiton ja Mannerheimin Lastensuojeluliiton yhteinen ohjelma. Sen sivulla pyydetään ilmoittamaan kuluttajaviranomaisille, mikäli Koulurauhaa!-lehti viittaa ohjelmaan markkinoinnissaan.
A. E. W. Mason
thumb|A. E. W. Mason. Alfred Edward Woodley Mason, tunnettu nimellä A. E. W. Mason, (7. toukokuuta 1865 Dulwich, Lontoo – 22. marraskuuta 1948 Lontoo) oli brittiläinen kirjailija.
Mason opiskeli Dulwich Collegessa ja Oxfordin Trinity Collegessa, josta valmistui 1888. Hänen ensimmäinen romaaninsa A Romance of Wastdale julkaistiin 1895. Hän kirjoitti kirjailijanuransa aikana yli 20 romaania sekä muutaman näytelmän ja novellikokoelman. Vuonna 1906 Mason valittiin parlamenttiin Coventrysta, mutta hän oli parlamentin jäsen vain yhden kauden eroten seuraavien vaalien yhteydessä 1910. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli armeijassa toimien tiedustelu-upseerina sekä Meksikossa että Espanjassa, joihin hän loi vastavakoiluverkkoja ja yleni majurin arvoon sodan loppuun mennessä. Mason kirjoitti myös ei-fiktiivisen kirjan Francis Draken elämästä ja häneltä jäi kesken amiraali Robert Blakesta kertova teos. Hän kuoli vuonna 1948. Hänelle oli tarjottu ritarinarvoa, mutta hän kieltäytyi todeten aatelisarvon merkitsevän vähän lapsettomalle miehelle.
Hänet tunnetaan parhaiten teoksestaan The Four Feathers (1902), joka on kuvattu elokuvaksi seitsemän kertaa. Kirja kertoo Harry Faversham -nimisestä nuoresta upseerista, joka eroaa palveluksesta juuri kun hänen yksikkönsä lähetetään sotaretkelle kukistamaan Egyptissä noussutta kapinaa. Hänen kolme toveriaan ja morsiamensa Ethne antavat Harrylle kukin valkoisen sulan pelkuruuden merkiksi. Harry päättää pelastaa kunniansa tekemällä tekoja, joiden ansiosta hän voi palauttaa sulat niiden antajille ja hän matkustaa Pohjois-Afrikkaan. Tarina on kuvattu elokuvaksi nimellä The Four Feathers kuusi kertaa ja lisäksi vuonna 1955 ilmestyi Myrsky yli Niilin, joka pohjautuu romaanin tarinaan. Viimeisin versio Valkoinen sulka sai ensi-iltansa 2002 ja sen pääosassa oli Heath Ledger.
Masonin suomennettuja teoksia ovat salapoliisiromaanit Villa Rosen murhenäytelmä (1910) ja Myrkkynuoli (1924). Romaanit kertovat hänen luomansa hahmon ranskalaisen tarkastaja Hanaudin edesottamuksista.