cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paavali Juusten
Elämä
pienoiskuva|vasen|Juustenin sinetti Juusten kävi Viipurin latinakoulun. Vanhemmat, porvari Pietari Juusten ja hänen vaimonsa Anna, omistivat talon Viipurissa dominikaaniluostarin lähellä, kadulla, joka kaupungin Neuvostoliitolle luovuttamiseen saakka kantoi nimeä Juusteninkatu. Juustenin isä kuoli 1530 ja äiti muutama vuosi myöhemmin. Orvoksi jäätyään Juusten siirtyi 1536 jatkamaan koulunkäyntiä Turkuun, missä opettajana oli Wittenbergissä opiskellut Thomas Keijoi. Parin vuoden opiskelun jälkeen Juusten pääsi piispa Martti Skytten esilukijaksi ja Turun koulun apuopettajaksi. Piispa Skytte vihki Juustenin papiksi vuonna 1540, jo ennen säädettyä 24 vuoden ikää, jotta tätä ei otettaisi valtion palvelukseen. Juusten lähetettiin vuonna 1541 hoitamaan Viipurin koulun rehtorin tointa. Vuonna 1543 hänet lähetettiin Saksaan Wittenbergin yliopistoon, missä hän kuunteli muun muassa Martti Lutherin, Philipp Melanchthonin ja Johannes Bugenhagenin luentoja. Kolmen vuoden kuluttua opiskelun keskeytti Schmalkaldenin sota. Juusten vietti talven muun muassa Magdeburgissa, mahdollisesti Melanchthonin seurassa, ja matkusti keväällä 1547 Rostockin kautta Königsbergiin ja kuunteli siellä kesän yliopiston professoreiden luentoja. Syksyllä Juusten palasi Suomeen.
Paavali Juusten nimitettiin Mikael Agricolan jälkeen Turun katedraalikoulun rehtoriksi vuonna 1548. Hän toimi tuomiokapitulin jäsenenä vuosina 1553 ja 1554. Vuonna 1554 hänet nimitettiin Viipurin ensimmäiseksi piispaksi ja vuonna 1563 Turun piispaksi.
Juhana III nimitti Juustenin vuonna 1569 rauhanlähettilääksi Venäjälle, tehtävänään neuvotella rauhanehdoista Ruotsin ja Venäjän välillä. Neuvottelujen sijaan, Juustenin johtama valtuuskunta häpäistiin, se joutui olemaan yli kahden vuoden ajan vankina, parikymmentä valtuuskunnan jäsentä menehtyi ruttoon ja maat joutuivat 25-vuotiseen sotaan. Juustenin vapauduttua kuningas Juhana III aateloi hänet vuonna 1572, mutta sukua ei ole kirjattu Ruotsin ritarihuoneelle. Vaakunakilpeensä hän maalautti puolialastoman itseään ruoskivan miehen. Juusten on haudattu Turun tuomiokirkkoon.
Perhe
Juustenin puoliso oli Anna Sigfridintytär, jonka isä oli Viipurin linnan alivouti Sigfrid Matsinpoika. Heillä oli yksi tytär ja kolme poikaa, joista yksi oli ratsumestari ja linnanvouti Pietari Paavalinpoika Juusten.
Kirjallinen tuotanto
Piispainkronikan tiedot levisivät yleisesti historiankirjoitukseen. Sitä käytti lähteenään muiden muassa historioitsija Johannes Messenius 1600-luvulla. Historioitsija H. G. Porthan otti 1700-luvun lopulla tehtäväkseen korjata kronikassa havaitsemiaan virheitä. Tästä sukeutui 56-osainen väitöskirja Paavali Juustenin Suomen piispain kronikka huomautuksin ja asiakirjoin valaistuna (ilmestyi vuosina 1784–1788).
Ollessaan Turun katedraalikoulun opettaja, Juusten avusti Agricolaa ainakin Psalttarien kääntämisessä.
Myöhemmin tutkijat Jarl Gallén, Herman Schück ja Erkki Lehtinen ovat osoittaneet, että Juustenin piispainkronikkaa ei, toisin kuin niin sanottua Palmsköldin katkelmaa, voi käyttää luotettavana varhaishistorian lähteenä.
Huomionosoitukset
Juustenin syntymän 500:s muistopäivä motivoi säveltäjä Timo-Juhani Kyllösen säveltämään oratorio-oopperan Unohdetut sankarit (Glömda hjältar, 2019), jonka kantaesitys oli Turun tuomikirkossa 5. helmikuuta 2020. Se kertoo diplomaattisen lähetystön dramaattisesta matkasta Venäjällä vuosina 1569–1571, jonka aikana puolet lähetystöstä menehtyi.
Laplace-muunnos
Laplace-muunnos (Laplacen muunnos) on eräs yleisimmin käytetyistä integraalimuunnoksista. Muunnoksella on käytännön sovelluksia monilla fysiikan osa-alueilla, erityisesti elektroniikassa sekä matematiikassa todennäköisyyslaskennassa. Laplace-muunnosta voidaan käyttää myös differentiaaliyhtälöiden alkuarvotehtävien ratkaisemiseen.
missä. Joskus käytetään myös kaksipuolista muotoa:
Yleisessä tapauksessa muunnoksen argumentti s on kompleksiluku:, missä i on imaginääriyksikkö ja. Laplace-muunnoksen käänteismuunnos tunnetaan Bromwichin integraalina. Se on kompleksinen integraali:
Laplace-muunnoksen ominaisuuksia
Tämän ominaisuuden avulla differentiaaliyhtälö voidaan muuttaa algebralliseksi yhtälöksi, jonka ratkaiseminen on tyypillisesti paljon differentiaaliyhtälöä yksinkertaisempaa.
Yleensä on Laplace-muunnosta käytettäessä kätevää käyttää valmiita muunnoskaavoja, joita on taulukoitu erilaisille funktioille. Seuraavassa on keskeisimpiä: ,
Niilo Jääskinen
Arvo Niilo Ilmari Jääskinen (s. 16. syyskuuta 1958 Mikkeli) on suomalainen oikeustieteen tohtori ja Euroopan unionin tuomioistuimen tuomari vuodesta 2019. Vuosina 2009–2015 Jääskinen toimi Euroopan unionin tuomioistuimen julkisasiamiehenä. Hän oli ensimmäinen julkisasiamiehenä toiminut suomalainen. Jääskinen oli korkeimman hallinto-oikeuden jäsen vuosina 2003–2009 ja 2015–2019.
Koulutus ja ura
Jääskinen valmistui vuonna 1980 oikeustieteen kandidaatiksi ja vuonna 1982 oikeustieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta. Vuonna 1984 hänestä tuli varatuomari. Oikeustieteen tohtoriksi hän väitteli 4. syyskuuta 2008 Helsingin yliopistossa tarkastetulla väitöskirjalla "Eurooppalaistuvan oikeuden oikeusteoreettisia ongelmia". Vuodesta 2013 Jääskinen on ollut Helsingin yliopiston eurooppaoikeuden ja yleisen oikeustieteen dosentti.
Vuodet 1979–1980 Jääskinen toimi Helsingin yliopistossa tutkimusavustajana. Vuosina 1981–1983 hän hoiti yliopistossa assistentin ja amanuenssin tehtäviä. Vuosina 1983–1984 hän työskenteli Rovaniemen tuomiokunnan notaarina ja käräjätuomarina, kunnes palasi jälleen Helsingin yliopistoon yleisen oikeustieteen assistentiksi vuosiksi 1984–1986. Vuonna 1986 hän toimi myös viransijaisena yleisen oikeustieteen professorina.
Ministeriöissä
Yliopistosta Jääskinen siirtyi vuosiksi 1987–1989 oikeusministeriöön lainsäädäntöneuvokseksi. Hän toimi samassa tehtävässä myös ulkoministeriössä vuosina 1989–1990. Vuodesta 1990 vuoteen 1995 Jääskinen oli jälleen oikeusministeriön lainsäädäntöneuvos toimien samalla ETA-yksikön päällikkönä. Vuosina 1990–1992 Jääskinen oli Suomen EU-jäsenyysneuvottelujen neuvotteluryhmän jäsen. Hän toimi oikeudellisia ja institutionaalisia kysymyksiä käsitelleiden työryhmien puheenjohtajana. Käytännössä Jääskinen oli vastuussa EU-lainsäädännön siirtämisestä suomalaiseen lainsäädäntöön.
Vuonna 1995 suuresta valiokunnasta tuli eduskunnan EU:ta koskevien asioiden valmisteleva toimielin ja Jääskinen siirtyi eduskunnan kanslian valiokuntaneuvokseksi. Hän toimi suuren valiokunnan sihteerinä sekä EU-sihteeristön päällikkönä vuoteen 2000.
Jääskinen toimi vuonna 2003 valtioneuvoston kanslian selvitysmiehenä EU:n toimivaltaa ja Ahvenanmaan asemaa koskevassa asiassa sekä oikeusministeriön selvitysmiehenä Ahvenanmaan maakuntalakien valvontaan liittyvissä erityiskysymyksissä vuonna 2005. Vuonna 2006 Jääskinen toimi yhdessä Jorma Rantasen kanssa opetusministeriön selvitysmiehenä yliopistojen taloudellisen ja hallinnollisen aseman uudistamista koskevassa selvityksessä.
Korkeimmassa hallinto-oikeudessa ja EU:n tuomioistuimessa
Jääskinen jäi hallintoneuvoksen tehtävästä virkavapaalle vuosiksi 2009–2015 kun hänet nimitettiin 25. helmikuuta 2009 Euroopan unionin tuomioistuimen julkisasiamieheksi 7. lokakuuta 2009 alkaneelle kuusivuotiskaudelle. Lokakuussa 2012 hänet valittiin ensimmäiseksi julkisasiamieheksi yhden vuoden toimikaudeksi. Jääskinen toimi julkisasiamiehenä lokakuuhun 2015 saakka, jonka jälkeen hän palasi korkeimpaan hallinto-oikeuteen toimien oikeusneuvoksena 2015–2019 sekä korkeimman hallinto-oikeuden presidentin sijaisena 2018–2019.
Jääskinen nimitettiin Euroopan unionin tuomioistuimen tuomariksi Allan Rosasin seuraajaksi. Jääskisen toimikausi alkoi 7. lokakuuta 2019 ja päättyy 6. lokakuuta 2021.
Luottamustoimia
Jääskinen on ollut Suomen Kulttuurirahaston säätiön hallituksen jäsen, vuosina 2003–2006 varapuheenjohtaja ja vuosina 2006–2009 puheenjohtaja. Sittemmin hän on kuulunut rahaston hallintoneuvostoon. Hän on myös Europäische Rechtsakademien (ERA) Board of Trusteesin jäsen vuodesta 2003.
Kajaanin kihlakunta
Kihlakunnan maapinta-ala oli 21 458,10 km² (1.1.1938), ja sen väkiluku oli 67 350 henkeä (31.12.1939).
Seppo Räty
Seppo Henrik Räty (s. 27. huhtikuuta 1962 Helsinki) on suomalainen keihäänheittäjä. Hän on yksi menestyneimpiä lajissaan: maailmanmestari, kolminkertainen olympiamitalisti, EM-mitalisti sekä entinen maailmanennätyksen haltija.
Ura ja saavutukset
Räty voitti kultaa Rooman MM-kisoissa 1987, vaikka kaatui ensimmäisessä heitossaan. Tokiossa 1991 Räty heitti MM-hopeaa Kimmo Kinnusen jälkeen. Räty epäonnistui Stuttgartin MM-kisoissa 1993 ja hän jäi karsintaan. Sen jälkeen hän sanoi haastattelussa: "Saksa on paska maa". Viimeksi Räty oli jäänyt arvokisoissa karsintaan 1986 EM-kilpailuissa, jotka oli myös käyty Stuttgartissa samalla stadionilla. Räty onkin tullut tunnetuksi suorapuheisuudestaan.
Räty on kolmas suomalainen yleisurheilija, joka on saavuttanut mitalin kolmissa olympiakisoissa. Muut ovat Paavo Nurmi ja Vilho Tuulos.
Vuonna 1991 Räty paransi maailmanennätystä kahdesti. Ensin toukokuussa Japanin Shizuokassa 91,98 metriin ja myöhemmin 2. kesäkuuta Punkalaitumella 96,96 metriin. Molemmat tulokset Räty heitti Sandviken Champion -keihäällä. Keihään perässä oli tarranauha, joka sai aikaan golfpallo-tyyppisen ilmavirtailmiön, jonka avulla keihäs liiti perä alhaalla normaalia kauemmin. Välinekehittelyn aloitti Miklós Németh kehittelemällä rypyläpintaisen keihään, jonka IAAF kuitenkin kielsi Tokion MM-kisojen jälkeen. Kaikki kyseisellä keihäsmallilla heitetyt tulokset, myös Rädyn maailmanennätys, mitätöitiin ja pyyhittiin tilastoista.
Rädylle myönnettiin kesäkuussa 2016 valtion urheilijaeläke.
Kuuluisia kertomuksia voimista
Seppo Rädyn voimista on lukuisia tarinoita, joiden todenperäisyyttä on arvailtu vuosikymmeniä. Hänen voimatasonsa oli ratkaisevassa roolissa keihäänheiton saralla, eikä hänen vertaistaan mitä ilmeisimmin ole ollut olemassa. Todennettuja tuloksia ja tarinoita on kuitenkin olemassa, hänen henkilöitymisensä voimaheittäjänä on tunnettu varsin kauan. Myös muitakin vartalotyyppejä ja ominaispiirteitä on keihäänheittäjillä. Yksi Seppo Rädyn ominaisuuksista on saanut vähiten julkisuutta, hänellä on massaa keihäänheitossa vetohetken taakse. Tämä on yksi hänen ominaisuuksistaan yhdistettynä voimantuottoon tekee hänestä juurikin erityisesti voimaheittäjän. Kuortaneen urheiluopiston rehtori Tapio Korjus on tuonut tämän korostuen esille.
Rooman MM-kilpailuista vuodelta 1987 löytyy nostettu tilastotulos 100-kiloisissa, 307,5 kg (142,5 kg + 165 kg) tempaus ja työntö.
Kimmo Kinnunen muistelee Tuhansien heittojen tarina -dokumentissa mm. "Seppo nosti tempauksella ensin 90 kg ilmaan, laskien niskan kautta selänpuolelle itsensä yli kantapäille asti ja nosti takaisin. Koko sali hiljeni puoleksi minuutiksi ja Seppo lähti kassinsa kanssa". Seppo kertoo samaisessa ohjelmassa kyykkytuloksen olleen 295 kg ja niskan takaa ylös suorille käsille 190 kg. Rädyn kerrotaan myös nostaneen noin 200 kg penkkipunnerruksesta aktiiviaikoina, joskin ennätys omien puheiden mukaan 215 kg ja ns. persevipillä 227,5 kg. Vuonna 2014 on noussut 200 kg.
Urheiluliiton lajivalmentajana toiminut Kari Ihalainen muisteli Stuttgartin vuoden 1993 MM-kisoja. Seppo nosti puolikyykystä 400 kiloa.
Eino Maksimaisen arkistosta löytyi treenituloksista paperi, jonka mukaan takakyykky 270 kiloa, rinnalleveto 172,5 kiloa, työntö 170, tempaus 140 ja neljän kilon kuulan heitto eteenpäin pään yli lähes 23 metriä. Paperissa kirjatut luvut eivät kerro absoluuttisista ennätyksistä. Parhaat nykyiset keihäänheittäjät yltävät Kari Ihalaisen arvion mukaan 30% Sepon tuloksista. Maksimaisen mielestä nykyiset keihäsmiehet eivät selvästikään edusta riittäviä voimatasoja menestyäkseen.
Lukuisista suorituksista, teknisistä harjoituksistaan sekä saavutuksistaan huolimatta Räty ei juniorivuosiensa jälkeen ole venytellyt koskaan.
Sepon kuuluisat selkävaivat huolettavat hänen suojattiaan Oona Sormusta, joka kertoi Sepon vielä kesällä 2017 vetävän maasta 300 kg näytösluontoisesti. Kesäkuussa 2017 Seppo on yhä sanonut nostavansa yli 200 kiloa penkkipunnerruksessa.
Muuta mainittavaa
Seppo Rädyn kolmen käytössä olleiden keihäsmallien ennätysten yhteismitta on 273,28 metriä (96,96 – 90,60 – 85,72). Rätyä paremmin ovat heittäneet vain Jan Železný (277,90 metriä) ja Tom Petranoff (276,28 metriä)
Macas
Macas on Morona Santiagon maakunnan pääkaupunki kaakkoisessa Ecuadorissa. Kaupungissa on 23 687 asukasta. Korkein kohta kohoaa 1 270 metrin korkeuteen.
Historia
Kaupunki on luultavasti nimetty Macas-intiaanien mukaan. Vuonna 1929 siitä tuli Morona-Santiagon pääkaupunki.
Corentin Jean
Seurajoukkueura
Jean debytoi ESTAC Troyesin edustusjoukkueessa Ligue 1:ssä joulukuussa 2012 Stade Rennaisia vastaan. Avausmaalinsa hän teki maaliskuussa 2013 Stade Reimsin verkkoon osuen tuossa pelissä kahdesti. Kaudet 2013–2014 ja 2014-2015 Troyes pelasi Ligue 2:ssa ja Jean teki noilla kausilla yhteensä 14 maalia 49 pelissä. Kaudella 2014–2015, jonka päätteeksi Troyes palasi Ligue 1:een voitettuaan Ligue 2:n, Jean osui kymmenen kertaa.
Maajoukkueura
Jean on edustanut Ranskaa monissa eri nuorten maajoukkueissa. Vuonna 2013 hän oli mukana saavuttamassa hopeaa alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuista. Nykyisin Jean kuuluu alle 20- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueisiin.
Seuratasolla
ESTAC Troyes
Maajoukkuetasolla
Ranska
Urepel
thumb|250px|Urepelin kirkko Urepel on kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 365 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Urepelin pinta-ala on 26 neliökilometriä.
Katrina Gorry
pienoiskuva|Katrina Gorry Katrina Gorry (s. 13. elokuuta 1992) on australialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Australian naisten maajoukkueessa ennen vuoden 2023 MM-kilpailujen alkua 94 maaottelua ja tehnyt niissä 17 maalia. MM-kilpailuissa 2019 hän pelasi kahdessa ottelussa. Vuonna 2014 hänet valittiin Aasian parhaaksi naispelaajaksi.
Gorry on seuratasolla pelannut kotimaansa lisäksi muun muassa Yhdysvalloissa ja Norjassa. Hän on maaliskuusta 2022 alkaen edustanut ruotsalaista Vittsjötä.
Gorry sai tyttären vuonna 2021 ja on homoseksuaali. Hän on kihloissa joukkuetoverinsa Glara Markstedtin kanssa.
Eugen Sänger
Eugen Sänger (22. syyskuuta 1905 Prisecnice – 10. helmikuuta 1964 Berliini) oli itävaltalaista sukua oleva lentokoneinsinööri, joka on tunnetuin panoksestaan sukkulatekniikan ja patopainemoottorin kehittämisessä.
Elämäkerta
Eugen Sänger syntyi Itävalta-Unkariin kuuluneessa Prisecnicen kaupungissa, joka on nykyisen Tšekin tasavallan alueella. Hän alkoi opiskella Grazin ja Wienin teknillisissä yliopistoissa rakennusinsinööriksi, mutta luettuaan Hermann Oberthin kirjan Die Rakete zu den Planetenräumen (Raketilla planeettojen väliseen avaruuteen) siirtyi opiskelemaan lentotekniikkaa. Hän liittyi Saksan amatöörirakettiharrastajiin (Verein für Raumschiffahrt eli VfR).
Sängerin diplomityöaiheeksi raketti ei kelvannut. Hän valmistui tehden diplomityönsä siiven tukipalkeista. Sänger julkaisi hylätyn diplomityönsä vuonna 1933 nimellä Raketenflugtechnik. 1935–1936 hän kirjoitti artikkeleita raketeista itävaltalaiseen Flug-lehteen, joka sai Saksan ilmailuministeriön (RML) kiinnostumaan hänestä, koska rakettilentokoneella voisi olla sotilaallista käyttöä.
thumb|Mallin käsite Sänger II - Technik Museum Speyer Sänger alkoi johtaa rakettien kehitysryhmää Lüneburger Heide-alueella vuonna 1936, natsi-Saksan ilmavoimien Luftwaffen tutkimuskeskuksessa. Saksan armeijalla oli oma rakettitutkimuslaitoksensa Peenemündessä. Sänger suunnitteli tuolloin avaruussukkulan tai avaruuslentokoneen kaltaisen Silbervogel-aluksen. Sen aerodynaaminen nostovoima syntyisi osittain aluksen rungon eikä pelkästään siipien avulla. Sängeriä avusti matemaatikko Irene Bredt, josta tuli hänen vaimonsa. Sänger suunnitteli myös rakettimoottoreita, joiden työntövoima oli yli 1 MN.
Vuonna 1942 RLM siirsi Sängerin Deutschen Versuchsanstalt für Segelflug -organisaatioon tutkimaan patopainemoottoria. Silbervogel-suunnitelma julkaistiin pienenä salaisena painoksena, jota jaettiin korkeille upseereille ja virkamiehille. Toteutusvaiheeseen projektia ei saatu.
Sodan jälkeen Sänger kutsuttiin työskentelemään Ranskaan, jossa hän perusti vuonna 1949 Fédération Astronautique-järjestön. Neuvostoliitto pyrki tänä aikana rekrytoimaan hänet.
Hänen Silbervogel-suunnitelmallaan oli ainakin esikuvan vaikutus X-15, Boeing X-20 Dyna-Soar ja STS-ohjelmiin.
Oulun kihlakunta
Oulun kihlakunta on entinen Suomen kihlakunta, joka sijaitsi Oulun läänissä. Vuonna 1940 kihlakuntaan kuuluivat seuraavat kunnat: Kihlakunnan ulkopuolella oli Oulun kaupunki.
Kihlakunnan maapinta-ala oli 23 314,32 km² (1.1.1938), ja sen väkiluku oli 93 653 henkeä (31.12.1939).
Mary Fowler
pienoiskuva|Mary Fowler Mary Boio Fowler (s. 14. helmikuuta 2003 Cairns) on australialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi Australian naisten maajoukkueessa ensimmäisen kerran 15-vuotiaana ja on ennen vuoden 2023 MM-kilpailujen alkua pelannut 37 maaottelua, joissa hän on tehnyt kymmenen maalia. Hän kuului Australian joukkueeseen MM-kilpailuissa 2019 mutta ei päässyt turnauksessa kentälle.
Fowlerin vanhempien sukujuuret ovat Irlannissa ja Papua-Uusi-Guineassa.
Ustaritz
thumb|250px|Château Lota Ustaritz on kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 4 984 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Ustaritzin pinta-ala on 33 neliökilometriä.
Waringin probleema
Waringin probleema on seuraava englantilaisen matemaatikko Edward Waringin vuonna 1770 esittämä ongelma.
"Onko jokaista luonnollista lukua k kohti olemassa sellainen vakio g(k), että jokainen luonnollinen luku voidaan esittää enintään g(k):n luonnollisen luvun k:nnen potenssin summana?"
Ongelma on selkeä yleistys Lagrangen neljän neliön lauseesta. Tämän lauseen mukaan jokainen luonnollinen luku voidaan esittää enintään neljän neliön summana, esimerkiksi 310 = 172 + 42 + 22 + 12. Siis vakio g(2) on 4.
Otaksuman todisti oikeaksi saksalainen David Hilbert vuonna 1909. Todistus osoittaa, että tällainen vakio on olemassa, mutta ei kerro miten se lasketaan annetulle luvulle k. Myöhemmin on todistettu esimerkiksi että g(3)=9 ja g(4)=19.
Valintalajittelu
thumb|100px|Animaatio valintalajittelun etenemisestä. Valintalajittelu on tietojenkäsittelytieteessä tehoton mutta yksinkertainen ja intuitiivinen lajittelualgoritmi. Sen keskimääräinen asymptoottinen suoritusaika on O(n2).
Algoritmi
Algoritmi voidaan ilmaista seuraavasti:
T: taulukko first: T:n ensimmäinen lajiteltava indeksi last: T:n viimeinen lajiteltava indeksi for i := first to last – 1 do min := pienin alkio väliltä T[i]...T[last] vaihda T[i] <–> min end for
Tällöin silmukkainvariantti on:
Toteutus
thumb|300px|Esimerkki viiden luvun valintalajittelusta. Listan pienin luku vaihtaa listan ensimmäisen luvun kanssa paikkaa. Loppulistan pienin (eli listan toiseksi pienin) luku vaihtaa listan toisen luvun kanssa paikkaa. Näin jatkaen lista lajittuu. C++-kielellä koko algoritmi, mukaan lukien minimiarvon etsiminen, voidaan kirjoittaa seuraavasti: void selectionSort(int T[], int pituus) {  int i, j, min; for (i = 0; i < pituus - 1; i++) {    min = i;     for (j = i+1; j < pituus; j++) if (T[j] < T[min]) min = j;    swap(T[i], T[min]); } }
NRP Corvo (M418)
NRP Corvo (runkonumero M418) oli Portugalin laivaston Corvo-luokan miinanraivaaja.
Valmistus
Alus tilattiin Burger Boatsilta, missä köli laskettiin 18. elokuuta 1953 tunnuksella AM-487. Alus laskettiin vesille 1. huhtikuuta 1954. Yhdysvaltain laivasto luokitteli aluksen uudestaan avomeriraivaajaksi tunnuksella MSO-487 7. helmikuuta 1955. Alus valmistui 3. lokakuuta 1955 ja se luovutettiin Portugalille 23. marraskuuta.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 2. huhtikuuta 1973 ja se romutettiin Santanderissa Espanjassa.
Opel Calibra
Opel Calibra on Opelin vuosina 1989–1997 valmistama coupé-korinen henkilöauto, joka perustuu tekniikaltaan Opel Vectraan. Se korvasi vuotta aikaisemmin mallistosta poistuneen Mantan. Isossa-Britanniassa autoa myytiin Vauxhallina, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa Holdenina ja Etelä-Amerikassa Chevroletina. Calibran suunnittelivat yhdessä saksalainen Erhard Schnell ja yhdysvaltalainen Wayne Cherry. Mallia valmistettiin Saksan Rüsselsheimissa ja kapasiteettiongelmien vuoksi myös Uudenkaupungin tehtaalla Suomessa. Viimeisten vuosimallien autot tulivat pelkästään Suomesta. Calibraa valmistettiin yhteensä 239 000 kappaletta. Parhaimmillaan, vuonna 1991, autoa myytiin 67 000 kappaletta, jonka jälkeen myyntiluvut kuitenkin kääntyivät laskuun heikentyneen taloustilanteen vuoksi. Opel Calibrasta valmistettiin lukuisia erikoismalleja, kuten esimerkiksi Calibra DTM, Keke Rosberg Edition ja harvinaisempi Cliff Edition. left|thumb|250x250px|Opel Calibra Keke Rosberg Edition Calibran seuraajana voidaan pitää hieman pienempää, vuonna 1999 esiteltyä Opel Astra Coupéa.
Calibran kokonaisilmanvastuskerroin (0,26) oli pienin sarjavalmisteisessa autossa oleva ilmanvastus aina vuoteen 2000 asti. Suomalaisista kilpakuljettajista Keke Rosberg ajoi DTM-sarjaa Calibralla vuosina 1993–1995 ja JJ Lehto vuosina 1995–1996. Calibran hyvä myynti ja suosio perustuikin osaltaan auton menestykseen ja näkyvyyteen DTM-sarjassa. Tärkeimpänä vahvuutena voidaan pitää urheilullista ulkonäköä yhdistettynä käytännöllisyyteen, josta näkyvänä esimerkkinä oli coupé-mallille hyvät sisätilat sekä kohtalaisen suuri tavaratila. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Vauxhall Calibra. Calibrasta valmistettiin sekä etu- että nelivetoisia malleja. Nelivetojärjestelmä perustui viskokytkimeen. Moottorivaihtoehtoina oli aluksi kaksi 2,0-litraista bensiinimoottoria: kahdeksanventtiilinen 115-hevosvoimainen sekä 16-venttiilinen 150-hevosvoimainen. Keväällä 1992 valikoimaa täydennettiin turboahdetulla 2,0 litran moottorilla, jossa oli tehoa 204 hevosvoimaa. Sen voimin Calibra saavutti 245 km/h:n huippunopeuden ja kiihtyi nollasta sataan 6,8 sekunnissa. Vaihteistona oli kuusiportainen Getragin manuaalivaihteisto, jonka välitykset oli säädetty lyhyiksi.
Syksyllä 1993 esiteltiin myös Calibra V6, jonka voimanlähteenä oli aikaisemmin Vectrassa ja Omegassa käytetty 2,5-litrainen 170 hevosvoimaa tuottava moottori. Alkuvuonna 1994 perusmoottorit (115/150 hv) korvattiin uudella 136-hevosvoimaisella Ecotecilla.
Calibra koki kasvojenkohotuksen syksyllä 1994. Ulkona näkyvin uudistus oli konepellistä etusäleikköön siirtynyt Opelin logo ja sisällä valkopohjainen mittaristo. Muut muutokset kohdistuivat varusteluun ja uusiin kevytmetallivanteisiin.
Valmistus Suomessa
General Motorsin ostettua Saab-Scanian loppuvuodesta 1989 kuului kauppaan myös Saab-Valmetin (nyk. Valmet Automotive) tehdas. 15 tammikuuta 1990 Saab-Valmetin toimitusjohtaja Juhani Linnoinen keskusteli General Motorsin talousjohtajan Richard G. Wagone Jr:n kanssa Opel Calibran valmistamisesta Suomessa. Lopullinen kokoonpanosopimus Calibran valmistamisesta Suomessa allekirjoitettiin 8. kesäkuuta 1990 Zürichissa. Investoinnit Calibran rakentamiselle Suomessa olivat 200 miljoonaa markkaa. Kaikki työkalut Calibran valmistukseen tehtiin Suomessa lukuun ottamatta hitsausrobotteja, jotka hankittiin japanilaiselta Fanuc-yritykseltä. Ensimmäinen Suomessa rakennettu yksilö, malliltaan Opel Calibra 2.0 8V, valmistui 25. maaliskuuta 1991. Vuoden 1992 puolella tuli ongelmia, kun Calibran kysyntä hiipui ja General Motors vaati Saab-Valmetin tehdasta alentamaan kokoonpanohintoja reilusti, mihin Saab-Valmet ei suostunut. General Motors oli päättänyt jo vuoden 1992 lopulla, että Calibran valmistus loppuisi Suomessa. Tämä olisi ollut General Motorsille halvin ratkaisu lakkauttaa Suomen tehdas ja siirtää tuotanto Saksaan. Tosin Saab-Valmetista oli nyt tullut itsenäinen, kun se oli lunastanut osakkeet pois Saab Automobilesta (Saab-Scania) keväällä 1992. Täten Saab-Valmetista tuli täysin suomalainen autotehdas. Loppuvuodesta 1992 David Herman lähetti uhkauskirjeen, jossa Saab-Valmet saisi korkeintaan kolmasosan kokoonpanohinnasta ja että tuotanto päättyisi, elleivät suomalaiset hyväksyisivät uutta hintaa. Tämän johdosta Saab-Valmet haastoi General Motorsin ja Opel AG:n oikeuteen sopimuksen rikkomisesta. Saab-Valmetille ei toimitettu ainuttakaan Calibran osaa vuoden 1993 puolella, tämän johdosta lomautettiin yli tuhat ihmistä. Oikeus totesi, että General Motors ja Opel AG olivat rikkoneet sopimusta, ja että Uudenkaupungin tehdas on otettava huomioon samalla tavalla kuin mikä tahansa General Motorsin tehdas. Lääninoikeuden päätöksen mukaan Opel määrättiin välittömästi jatkamaan tuotantoa Suomessa, ja kesäkuussa 1993 Calibran tuotanto alkoikin uudelleen. Lopullisessa oikeudenkäynnissä, joka käytiin 11.–14. tammikuuta 1994 välisenä aikana oikeus päätti, että Calibran tuotannon on jatkuttava Suomessa. Tämän lisäksi oikeus katsoi, että Calibran kokoonpanohinta on se, mitä on sovittu eikä hinnanalennuksia sallita. Uusi sopimus tehtiin 14. tammikuuta 1994, jossa sovittiin, että Suomessa rakennetaan 45 prosenttia kaikista tulevista Calibroista. Lisäksi General Motorsin piti maksaa mittaavat korvaukset Saab-Valmetille menetetystä tuotannosta, oikeudenkäyntikulut korkoineen sekä kertakorvaus osapuolten välisten riitojen lopettamisesta. Pelkät oikeudenkäyntikulut olivat Saab-Valmetille 40 miljoonaa markkaa. Elokuun 1994 jälkeen tehtiin uusi sopimus, jossa kaikki Calibrat tehtäisiin Suomessa. Viimeinen Calibra valmistettiin heinäkuussa 1997. Valmistuksen lopettamisen jälkeen General Motors joutui korvaamaan Valmet Automotivelle työkaluhankinnat, jotka oli hankittu Calibraa varten. Korvaukset niistä olivat yli 100 miljoonaa markkaa.
Anders Lexell
thumb|Anders Johan Lexell Anders Johan Lexell (24. joulukuuta 1740 Turku – 11. joulukuuta 1784 Pietari, Venäjä) oli suomalainen matemaatikko ja tähtitieteilijä. Venäjällä hänet tunnetaan nimellä Andrei Ivanovitš Leksel. Hänen nimestään on käytetty myös kirjoitusasuja Anders Johann Lexell ja Johann Anders Lexell. Häntä on pidetty suurimpana suomalaisena tieteilijänä, sillä hänen kansainvälinen uransa oli huikea.
Lipposen I hallitus
Vuoden 1995 eduskuntavaalien tuloksen perusteella muodostettu hallitus toimi 13. huhtikuuta 1995 – 15. huhtikuuta 1999. Hallitus toimi 1 464 päivää, pidempään kuin mikään hallitus siihen mennessä. Myös Lipposen II hallitus pysyi vallassa saman ajan. Myöhemmin ne menettivät asemansa pitkäikäisimpinä hallituksiena Sipilän hallitukselle.
Anders Lexell
Lexell syntyi kultaseppä Jonas Lexellin perheen esikoisena. Hän opiskeli Turun akatemiassa ja valmistui sieltä 1760. Lexell kutsuttiin 1768 Pietarin tiedeakatemiaan. Hän toimi Pietarin akatemian tähtitieteen professorina vuodesta 1771 ja akateemikkona vuodesta 1783, ja hänet nimitettiin myös Turun akatemian matematiikan professoriksi vuonna 1775, mutta hän ei astunut virkaan vaan erosi siitä vuonna 1780. Akateemikkona Lexell seurasi aikansa kuuluisinta luonnontieteilijää, sveitsiläissyntyistä Leonhard Euleria. Lexell toimi sokean Eulerin viimeisinä elinvuosina tämän assistenttina ja puhtaaksikirjoittajana.
Lipposen I hallitus
Lipposen I hallitus teki päätöksen Suomen liittymisestä Euroopan talous- ja rahaliittoon (EMU).
Anders Lexell
Lexell saavutti kansainvälistä mainetta erityisesti pallogeometrian ja komeettojen liikkeen tutkijana. Hän laski Charles Messierin löytämän komeetan D/1770 L1 (Lexell) kiertoradan. Tämä komeetta ohitti Maan vuonna 1770 lähempää kuin mikään muu tunnettu komeetta historiassa. Tarkkaa etäisyyttä ei tunneta, mutta sen on arvioitu olleen kolme miljoonaa kilometriä. Lexell laski komeetalla olleen paljon suuremman perihelin ennen kohtaamista Jupiterin kanssa vuonna 1767 ja ennusti komeetan sinkoutumisen kokonaan ulos aurinkokunnan sisäosista sen kulkiessa kaksi kierrosta myöhemmin vuonna 1779 vielä lähempää Jupiteria.
Lipposen I hallitus
Hallituksen muodostaminen
Eduskuntavaalien tulos pudotti pohjan yhdeltä enemmistöhallitusvaihtoehdolta, koska Ahon hallituksessa edustettuina olleet Keskusta, Kokoomus ja RKP menettivät enemmistönsä eduskunnassa; tosin hallituksesta kesällä 1994 oppositioon siirtyneen SKL:n kanssa niillä olisi ollut eduskunnassa niukka enemmistö. Porvaripuolueet eivät halunneet vaalien jälkeen lähteä kokoamaan uutta hallitusta, joten aloite jäi presidentti Martti Ahtisaaren ja eduskunnan puhemieheksi valitun SDP:n puheenjohtajan Paavo Lipposen käsiin. SDP torjui edellisen pääministeripuolueen Keskustan ehdotuksen kolmen suurimman puolueen yhteishallituksesta. Näin vaihtoehdoiksi muodostuivat joko SDP:n ja Keskustan johtama punamultahallitus tai SDP:n ja Kokoomuksen sinipunahallitus, joilla molemmilla oli eduskunnassa enemmistö, edellisellä hieman vahvempi. Pienemmät puolueet Vasemmistoliitto, Vihreä liitto ja RKP olivat valmiita kumpaankin vaihtoehtoon. Hallitustunnusteluja suorittaessaan Lipponen tiedusteli muiden puolueiden kantaa erityisesti hallituskumppaneihin, Euroopan rahaliittoon ja talouden säästötoimiin. Punamultavaihtoehto kariutui siihen, että Keskusta ei hyväksynyt SDP:n toivomia säästöjä maa- ja metsätaloussektorille.
Anders Lexell
Lexell oli myös ensimmäinen, joka laski Uranuksen kiertoradan pian sen löytämisen jälkeen ja havaitsi kiertoradasta sen olevan planeetta eikä komeetta. Hän myös huomasi, että Uranuksen kiertoradassa on häiriöitä, ja päätteli niiden aiheuttajaksi toisen planeetan (Neptunus), vaikka Neptunuksen sijainnin laskikin vasta paljon myöhemmin Urbain Le Verrier.
Lexellin mukaan on nimetty Kuun kraatteri (Lexell), komeetta (D/1770 L1, Lexell) ja asteroidi (2004 Lexell).
Lipposen I hallitus
Hallituksen muodostaminen
Ministerivalinnoista kiistanalaisimmaksi osoittautui keskeinen valtiovarainministerin paikka. Vasemmistopuolueille oli hyvin vaikeaa hyväksyä Ahon hallituksen valtiovarainministerin Iiro Viinasen jatkamista virassaan. SDP ja Vasemmistoliitto olivat eduskuntavaalien kampanjoinnissaan hyökänneet rajusti kovaotteista Viinasta vastaan. Kokoomus piti kuitenkin lujasti kiinni valtiovarainministerin salkusta ja katsoi Viinasen olevan paras henkilö tälle paikalle, koska sen mielestä oli tärkeää vakuuttaa rahamarkkinat tiukan säästölinjan jatkuvuudesta. Toinen vaikea henkilökysymys liittyi jakojäännökseksi muodostuneeseen maa- ja metsätalousministerin paikkaan, jolle kutsuttiin yllättäen hallitusneuvotteluissa asiantuntijana kuultu, maa- ja metsätalouskysymysten asiantuntijana Suomen EU-edustustossa Brysselissä toiminut, puolueisiin sitoutumaton Kalevi Hemilä. Kaikki hallitusosapuolet hyväksyivät Hemilän valinnan ja myös Maa- ja metsätaloustuottajain Keskusliitto (MTK) ilmoitti "sietävänsä" hänen nimitystään. Naiset valtasivat Lipposen hallituksessa uusia ministerinpaikkoja. Ulkoministeri Tarja Halonen, työministeri Liisa Jaakonsaari ja liikenneministeri Tuula Linnainmaa saivat ministerinsalkut, jotka eivät olleet aiemmin olleet naisten hallussa. Vuonna 1983 perustettu Vihreä liitto sai ensimmäisen ministerinsä puolueen puheenjohtajan Pekka Haaviston noustessa ympäristöministeriksi – huolimatta putoamisestaan eduskunnasta. Myös SKP:n ja SKDL:n työn jatkajaksi vuonna 1990 perustettu Vasemmistoliitto nousi ensimmäistä kertaa hallitukseen. Historiallista oli myös se, että sen edeltäjät eivät koskaan olleet istuneet samassa hallituksessa Kokoomuksen kanssa.
Lipposen hallitus oli ensimmäinen EU-Suomessa nimitetty hallitus, mikä näkyi osaltaan siinä, että hallitusohjelman ulkopoliittisessa osuudessa ei enää esiintynyt Suomen ulkopolitiikan vanhaa avainsanaa puolueettomuus. Neuvostoliiton hajoaminen ja uusien idänsuhteiden solmiminen taas ilmeni siitä, että hallitusohjelmassa ei enää mainittu YYA-sopimusta.
Hallitusohjelma
Lipposen hallitus julistautui "työllisyyden ja yhteisvastuun hallitukseksi". Kaikki hallituspuolueet sitoutuivat 20 miljardin markan budjettisäästöihin vaalikauden 1995–1999 aikana. Lisäksi hallitusohjelmassa korostettiin voimakkaasti tietotekniikkaa ja uusia työpaikkoja luovaa yrittäjyyttä. Hallituspuolueiden puheenjohtajat vakuuttivat halunsa säilyttää hyvinvointiyhteiskunta ja sen peruspalvelut huolimatta tulonsiirtoihin – kuten opintotukiin, lapsilisiin ja eläkkeisiin – tulossa olleista leikkauksista. Ylivoimaisesti vaikeinta hallitukseen osallistuminen oli Vasemmistoliitolle, jonka eduskuntaryhmä hajosi jo hallitusohjelmaa käsiteltäessä. Puheenjohtaja Claes Anderssonilla olikin täysi työ saada puolueensa hyväksymään ohjelma. Myös SDP:ssä ja Vihreässä liitossa oli pieni hallitukseen osallistumista vastustava vähemmistö.
Vasemmistoliiton osalta hallitusyhteistyö joutui koetukselle jo kesäkuussa 1995, kun puolueen kansanedustajat Mikko Kuoppa, Veijo Puhjo ja Esko-Juhani Tennilä äänestivät hallituksen esittämiä opintotukien ja lapsilisien leikkauksia sekä työttömyysturvan indeksikorotuksen perumista vastaan. Tämän vuoksi heidät erotettiin puolueen eduskuntaryhmästä.
Empower
Empower Oyj on suomalainen energia- ja tietoliikenneyhtiöiden sekä teollisuuden alan palvelukonserni, joka toimii Pohjoismaissa ja Baltiassa. Empower-konserni koostuu emoyhtiöstä Empower Oyj:stä sekä sen tytäryhtiöistä, jotka ovat Suomessa Empower IN Oy, Empower PN Oy sekä Empower TN Oy. Lisäksi Empower-konsernilla on tytäryhtiöt Virossa, Liettuassa ja Latviassa. Empower on osa kotimaista Enersense International Oyj:tä.
Historia
Empowerin juuret ovat Pohjolan Voima -konsernissa, jonka palveluyhtiö PVO-Palvelut Oy nimettiin vuonna 1999 Empower Oy:ksi.
Empower uudisti vuonna 2015 konsernin juridisen rakenteen. Liiketoiminnot ryhmiteltiin tytäryhtiöihin, ja Empower Oyj -niminen yhtiö perustettiin uudeksi emoyhtiöksi kaikille konsernin yhtiöille.
Heinäkuussa 2020 konsernin omistus muuttui, kun Enersense International Oyj osti Empower-konsernin koko osakekannan. Yrityskaupan johdosta Empowerista tuli Enersensen 100-prosenttinen tytäryhtiö.
Liiketoiminta
Konsernin liiketoiminta jakautuu kolmeen osa-alueeseen: tietoverkkopalvelut, teollisuuspalvelut ja sähköverkkopalvelut.
Christopher Lasch
Christopher Lasch (1. kesäkuuta 1932 Omaha – 14. helmikuuta 1994 Pittsford) oli yhdysvaltalainen historioitsija, moraalifilosofi ja yhteiskuntakriitikko, joka toimi historian professorina Rochesterin yliopistossa. Lasch pyrki käyttämään historiaa välineenä tuodakseen esiin sen, kuinka laajalti amerikkalaisyhteiskunnassa merkittävät julkiset ja yksityiset instituutiot heikensivät perheiden ja yhteisöjen toimivaltaa ja riippumattomuutta. Hän pyrki luomaan historiatietoisen yhteiskuntakritiikin, joka voisi auttaa amerikkalaisia käsittelemään hillitöntä konsumerismia, köyhtymistä ja sitä, mitä hän kutsui tunnetuksi tulleella termillään "narsismin kulttuuri".
Hänen kirjansa synnyttivät laajaa keskustelua. Näitä kirjoja olivat muun muassa The New Radicalism in America (1965), Haven in a Heartless World (1977), The Culture of Narcissism (1979), The True and Only Heaven (1991) ja The Revolt of the Elites and the Betrayal of Democracy (julkaistiin postuumisti vuonna 1996). The Culture of Narcissism -kirjasta tuli yllätysmenestys ja se voitti National Book Award -palkinnon pehmeäkantisten Current Interest -kategoriassa.
Lasch oli aina modernin liberalismin kriitikko ja liberalismin historiallisten heikkouksien havainnoitsija, mutta ajan myötä hänen poliittinen näkökulmansa muuttui dramaattisesti. 1960-luvulla hän oli uusmarxilainen ja kitkerä kylmän sodan aikaisen liberalismin kriitikko. 1970-luvulla hän tuki tiettyjä arvokonservatiivisia piirteitä höystettynä vasemmalle kallellaan olevalla kapitalismikritiikillä. Hän diagnosoi amerikkalaisessa kulttuurissa ja politiikassa havaitsemaansa jatkuvaa heikkenemistä Freud-vaikutteisen kriittisen teorian avulla. Ajoittain feministit tuomitsevat hänen kirjoituksiaan kun taas konservatiivit kiittelevät hänen selvää tukeaan perinteiselle perheelle.
Hän päätyi lopulta siihen, että usein julkilausumaton mutta laajasti levinnyt usko edistykseen sai amerikkalaiset hylkimään monia hänen väitteitään. Viimeisissä merkittävissä teoksissaan hän käsitteli perusteellisesti tätä teemaa katsoen, että amerikkalaisilla olisi paljon opittavaa 1800-luvun ja 1900-luvun alun vaietuilta ja väärin ymmärretyiltä populisti- ja käsityöläisliikkeiltä.
Elämäkerta
1. kesäkuuta 1932 Omahassa Nebraskassa syntyneen Christopher Laschin perhe oli poliittisesti hyvin vahvasti vasemmistolainen. Hänen isänsä Robert Lasch oli Oxfordin yliopistossa opiskellut Rhodes-stipendiaatti sekä toimittaja, joka St. Louisissa voitti Pulitzer-palkinnon Vietnamin sotaa arvostelevilla pääkirjoituksillaan. Hänen äitinsä Zora Lasch (omaa sukua Schaupp) oli filosofian tohtori, joka toimi sosiaalityöntekijänä ja opettajana.
Ura
Lasch opiskeli Harvardin yliopistossa huonetoverinaan John Updike. Hän opiskeli myös Columbian yliopistossa, jossa hän työskenteli William Leuchtenburgin kanssa. [10] Richard Hofstadterilla oli myös merkittävä vaikutus häneen. Hän kirjoitti esipuheen Hofstadterin The American Political Tradition -kirjan myöhempiin painoksiin ja kirjoitti artikkelin Hofstadterista the The New York Review of Books -aikakauslehteen vuonna 1973. Hän opetti Iowan yliopistossa, josta vuonna 1970 siirtyi historian professoriksi Rochesterin yliopistoon, jossa toimi aina kuolemaansa asti vuonna 1994. Lasch otti myös näkyvän julkisen roolin. Russell Jacoby totesi tämän kirjoittaen: "en usko, että kukaan hänen sukupolvensa historioitsija siirtyi julkisuuten näin voimakkaasti". Vuonna 1986 hän esiintyi Channel 4 -televisiossa keskustellessaan Michael Ignatieffin ja Cornelius Castoriadisin kanssa.
1960-luvulla Lasch tunnustautui sosialistiksi, mutta häneen ei vaikuttanut pelkästään aikakautensa kirjailijat, kuten C. Wright Millsiin, vaan myös aikaisemmat itsenäiset ajattelijat, kuten Dwight Macdonald. Myöhemmin Laschiin vaikutti Frankfurtin koulukunta ja alkuaikojen New Left Reviewin kirjailijat ja hän koki, että "marxilaisuus tuntui minulle välttämättömältä". 1970-luvulla hän kuitenkin paheksui vasemmiston uskoa ”edistykseen”- teema, jota hänen oppilaansa David Noble myöhemmin käsitteli. Hänelle vahvistui käsitys, että tämä usko oli selittävä tekijä vasemmiston menestymisen epäonnistumiselle laajasta tyytymättömyyden ja ristiriitojen aikakaudesta huolimatta.
Tässä vaiheessa Laschille alkoi muotoutua hänelle tunnusomainen yhteiskuntakritiikin tyyli: synteesi freudilaisesta ja sosiaalikonservatiivisesta ajattelusta, joka pysyi erittäin epäluuloisena kapitalismia ja sen vaikutukseen perinteisiä instituutioita kohtaan.
Leuchtenburgin, Hofstadterin ja Freudin lisäksi Laschiin vaikuttivat erityisesti Orestes Brownson, Henry George, Lewis Mumford, Jacques Ellul, Reinhold Niebuhr ja Philip Rieff. Merkittävä joukko jatko-opiskelijoita työskenteli Rochesterin yliopistossa Laschin, Eugene Genovesen ja Herbert Gutmanin kanssa, joista mainittakoon Leon Fink, Russell Jacoby, Bruce Levine, David Noble, Maurice Isserman, William Leach, Rochelle Gurstein, Kevin Mattson ja Catherine Tumber.
Kuolema
Onnistuneelta vaikuttaneen vuoden 1992 syöpäleikkauksen jälkeen Laschilla diagnosoitiin jälleen etäpesäkkeinen syöpä vuonna 1993. Hän kieltäytyi kemoterapiasta ymmärrettyään sen antavan vain vähän lisää elinaikaa sekä arvioituaan sen vievän energiaa, jota hän tarvitsi kirjoittamisen ja opettamisen jatkamiseen. Eräälle asiantuntijalle hän kirjoitti: "Minä halveksin pelkän elämisen vuoksi elämään takertumista, mikä tuntuu amerikkalaisessa mielenlaadussa niin syvälle juurtuneelta." Lasch kuoli 61-vuotiaana syöpään kotonaan Pittsfordissa New Yorkissa 14. helmikuuta 1994.
The New Radicalism in America
Hofstadterin huoli Yhdysvaltain radikaaliliikkeiden hajoamisjaksoista osittain enteili Laschin varhaisinta väitettä, jonka mukaan amerikkalainen radikalismi oli jossain kohtaa menneisyydessään muuttunut yhteiskunnallisesti kestämättömäksi. "Vasemmistolaiset" olivat vaihtaneet taloudellisen oikeudenmukaisuuden tavoittelun ja vallankäyttäjien epäilyn ammatillisiin rooleihin ja yhteisöjen moraalia nakertavien tuotteistettujen elämäntapojen kannattamiseen. Hänen ensimmäinen merkittävä kirjansa The New Radicalism in America: The Intellectual as a Social Type (1965) ilmaisi nämä ajatukset virkistävästi kritisoiden 1900-luvun liberalismin pyrkimyksiä kerätä valtaa ja uudistaa yhteiskuntaa, samalla kuitenkin liveten New Dealin tavoitteista. Jopa puhtaasti historiallisissakin kirjoissaan hän kritisoi terävästi niin sanottujen "radikaalien" tavoitteita, jotka edustivat pelkästään ahneen kapitalistisen eetoksen äärimmäisiä muotoja.
Hänen ensimmäisen kerran vuonna 1965 esittämänsä ja koko uransa tutkimansa peruskäsite perheestä oli: "Kun teollistumisen vapauttamista voimista selviytymisen vuoksi hallinto keskittyi ja politiikka muuttui kansalliseksi, ja kun julkinen elämän muuttui kasvottomaksi ja anonyymiksi sekä yhteiskunta muuttui muodottomaksi demokraattiseksi massaksi, vanha paternalistinen järjestelmä (kotona ja sen ulkopuolella) romahti, vaikka sen ulkokuori säilyi ennallaan., Vaikka patriarkka saattoi nauttia hallituksen puheenjohtajan loistosta, hän alkoi muistuttamaan hiljaisesti kaadetun hallituksen lähettilästä. Perheensä pelkkä teoreettinen tunnustus auktoriteetilleen ei voinut muuttaa sitä tosiasiaa, että hänen suurlähettiläisvaltuuksiensa lähteenä ollut hallinto oli lakannut olemasta"
The Culture of Narcissism
Laschin kuuluisin teos, The Culture of Narcissism: American Life in an Age of Diminishing Expectations (1979), pyrki liittämään nykyajan kapitalistisen hegemonian ja "terapeuttisen" ajattelun tunkeutumisen yhteiskunta- ja perhe-elämään, jonka kaltaista Philip Rieff oli jo aikaisemmin käsitellyt. Lasch esitti, että yhteiskunnallinen kehitys 1900-luvulla (esim. toinen maailmansota ja sitä seurannut kulutuskulttuurin nousu) sai aikaan narsistisen persoonallisuusrakenteen, jossa yksilöiden hauraat minäkäsitykset olivat johtaneet muun muassa sitoutumispelkoon ja pysyvien suhteiden välttelyyn (sisältäen uskonnon), ikääntymisen pelkoon (eli 1960- ja 1970-lukujen nuorisokulttuuri) sekä maineen ja julkisuuden rajatomaan ihailuun (jota elokuvateollisuuden seuraajana ruokki lähinnä televisio). Hän väitti lisäksi, että tämä persoonallisuustyyppi mukautui työelämän rakenteellisiin muutoksiin (esim. Yhdysvaltain maatalouden ja teollisuuden supistumiseen ja "informaatioajan" syntymiseen). Hän syytti tämän kehityksen väistämättä synnyttäneen tietyn terapeuttisen herkkyyden (ja siten riippuvuuden), joka tahattomasti tai tahallisesti murensi aikaisempia käsityksiä omaehtoisuudesta ja aloitteellisuudesta. 1970-luvulla jopa vetoomukset "individualismista" olivat epätoivoisia ja pohjimmiltaan hyödyttömiä julistuksia, jotka ilmaisivat merkityksellisen yksilöllisyyden syvempää puuttumista.
The True and Only Heaven
Erityisesti The True and Only Heaven -kirjassaan Lasch kehitti Yhdysvaltain keskiluokan yhteiskunnallista muutosta käsittelevän kritiikin, jossa selitti ja pyrki torjumaan "populismin" rakenteiden romahtamista. Hän pyrki palauttamaan vaihtoehtoisen populistisen tai tuotantotyöntekijää suosivan perinteen: "Perinne, josta puhun ... on taipumus olla epäileväinen yhteiskunnan tukkumyyntiohjelmille ... Se on hyvin radikaalin demokraattinen ja siinä mielessä se kuuluu selvästi vasemmalle, mutta toisaalta siinä kunnioitetaan perinteitä ja uskontoakin enemmän kuin vasemmistossa on tapana." Sanoen, että:" ... jokainen todellista tulevaisuudentoivoa tarjoava liike löytää moraalisen inspiraationsa enemmän menneisyyden plebeijien radikalismista ja yleisemmin kyseenalaistamisesta, joka kohdistuu tuottavuusnäkökulman omaavien moralistien laatimaan edistykseen, massatuotantoon ja byrokratiaan."
Edistyksen ja liberalismin kritiikki
Liberaali journalisti Susan Faludi nimesi Laschin antifeministiksi, koska tämä oli kritisoinut aborttioikeusliikettä ja vastustanut avioeroa. Lasch kuitenkin katsoi Ronald Reaganin konservatismin perinteiden ja moraalisen vastuun antiteesiksi. Lasch ei yleensä ollut myötämielinen uusoikeistona tunnetulle aatteelle, etenkään liikkeen libertaristisiin osiin. Hän inhosi kapitalistisen markkinatalouden tunkeutumista amerikkalaiselämän kaikille osa-alueille.
Lasch hylkäsi New Dealin jälkeen syntyneen hallitsevan poliittisen asetelman, jossa taloudellinen keskittäminen ja sosiaalinen suvaitsevaisuus muodostivat perustan amerikkalaisille liberaaleille ihanteille. Samalla hän kumosi William F. Buckley, Jr.:n ja Russell Kirkin luoman täysin vastakkaisen keinotekoisen konservatismin. Lasch oli myös yllättävän kriittinen ja toisinaan vähättelevä yhteiskuntafilosofiaansa lähellä olevaa, Amitai Etzionin edustamaa, kommunitarismia kohtaan. Vain populismi täytti Laschin kriteerit taloudellisesta oikeudenmukaisuudesta (ei välttämättä tasa-arvoa, mutta minimoiden yhteiskuntaluokkiin perustuvaa eroa), osallistavasta demokratiasta, vahvasta sosiaalisesta yhteenkuuluvuudesta ja moraalisesta vakaudesta. Populismi oli kuitenkin tehnyt suuria virheitä New Dealin aikana ja sen viholliset omaksuivat sen entistä enemmän, ja sen ystävät luopuivat siitä. Hän esimerkiksi kehui Martin Luther Kingin aikaisempaa työtä ja ajattelua esimerkkinä amerikkalaisesta populismista. Mutta Laschin mielestä King ei kuitenkaan saavuttanut tätä radikaalia visiota, koska omaksui elämänsä viimeisinä vuosina pohjimmiltaan byrokraattisen ratkaisun käynnissä olevaan rodulliseen kerrostumiseen.
Kirjassaan Minimal Self hän selitti "on itsestään selvää, että sukupuolten tasa-arvo itsessään on edelleen erittäin toivottava tavoite ...". Kirjassaan Women and the Common Life Lasch selitti, että naisten kehottaminen luopumaan kotiäitiydestä ja heidän pakottaminen taloudelliseen riippuvuuteen työpaikasta, jossa korostetaan ammatillisen uran merkitystä, ei merkitse vapautumista niin kauan kuin näitä uria hallitsevat yritystalouden vaatimukset.
The Revolt of the Elites: And the Betrayal of Democracy
Viimeisinä kuukausinaan hän työskenteli tiiviisti tyttärensä Elisabethin kanssa saadakseen valmiiksi kirjansa The Revolt of the Elites: And the Betrayal of Democracy (1994), jossa hän "arvosteli ankarasti uutta meritokraattista luokkaa, joka oli ryhmänä edennyt koulutuksen ja uran avulla, ja jota entistä enemmän määritti juurettomuus, kosmopoliittisuus, heikko velvollisuudentunto ja hiipuva isänmaallisuus,” ja väitti, että "tällä uudella luokalla 'oli monet aristokratian paheet, mutta ei sen hyveitä', siltä puuttui kyky 'vastavuoroiseen velvollisuuteen', joka oli ollut osa entisaikojen järjestystä."
Christopher Lasch analysoi Yhdysvaltojen sosiaalirakenteen ylä- ja alaosan välistä kasvavaa kuilua. Hänen mukaansa aikakauttamme määrittää sosiaalinen ilmiö: eliitin kapina, jolla viitataan espanjalaisen filosofin José Ortega y Gassetin Massojen kapina (1929) -kirjan nimeen. Laschin mukaan uusi eliitti, eli ne jotka tulojensa puolesta kuuluvat rikkaimpaan 20 prosenttiin globalisaation mahdollistaman rahaliikenteen avulla, eivät enää elä samassa maailmassa kuin muut kansalaiset. Näin he erottuvat 1800- ja 1900-luvun vanhasta porvaristosta, jolle alueellinen pysyvyys pakotti vähimmäismäärän juurtumista ja kansalaisvelvoitteita.