cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jordan
Historia
thumb|[[Jeesuksen kaste Michael Pacherin maalauksessa 1400-luvulta.]] thumb|[[Al-Maghtas Jordaniassa on liitetty tarinoissa Jeesuksen kastepaikkaan.]] Ensimmäinen viittaus Jordanjokeen historiallisissa lähteissä on peräisin 1200-luvulla ennen ajanlaskun alkua kirjoitetusta papyruksesta Anastasi I. Joki esiintyy useaan otteeseen Raamatussa etenkin Jerikon kaupunkiin liittyvissä yhteyksissä. Raamatussa mainitaan useampaan otteeseen myös Jordanin alanko, jota esimerkiksi Loot kuvailee ensimmäisessä Mooseksen kirjassa runsasvetistä aluetta sanoen sen olevan ”kuin Herran puutarhaa, kuin Egyptin maata”. Jeremian kirjassa mainitaan myös ”Jordanin rannan tiheikkö”, jolla sanotaan olevan leijonia. Raamatun henkilöiden mainitaan ylittävän joen kahluupaikoilla. Ehkä tunnetuimmassa viittauksessa tähän Joosuan kirjassa puhutaan joen virtauksen ihmeenomaisesta pysähtymisestä, joka mahdollisti israelilaisten ylittää joki. Joen virtauksen pysähtymisestä on muitakin historiallisia lähteitä. Virtauksen sanotaan pysähtyneen esimerkiksi joiksikin tunneiksi vuonna 1267 ja useiksi päiviksi vuonna 1546. Virtaus on saattanut pysähtyä esimerkiksi maanjäristyksen romahdutettua joen rantatörmän ja tukittua sen kulun. Joen ylitykseen viitattiin joka tapauksessa sittemmin yhtenä raamatun suurimmista ihmeistä ja jokea alettiin pitää pyhänä. Uskonnollisen merkityksen ohella joki oli hankalasti ylitettävänä huomattava sotilaallinen tekijä ja luonnollinen raja eri poliittisten yksikköjen välillä.
Hellenistisellä kaudella Jordanjoen alangon alueelle kaivettiin kanavia keinokastelua varten, mikä teki alueesta hyvin tuottavaa maatalousseutua. Rooman valtakunnan ja sittemmän Bysantin valtakunnan kausilla joki ei ollut enää poliittisten yksikköjen raja, vaan provinssit Palaestina Prima ja Palaestina Secunda käsittivät molemmat alueita joen kummallakin puolella. Roomalaiskaudella Jordanjoesta tuli pyhä kristityille. Kristinuskossa joki liitetään Johannes Kastajan kastetoimintaan. Myös Jeesus kastettiin tarinan mukaan Jordanjoella. Jeesuksen tarkasta kastepaikasta Jordanjoella ei ole täyttä varmuutta. Matteuksen ja Markuksen evankeliumien mukaan paikka oli lähellä Jerikoa, mutta Johanneksen evankeliumin mukaan kastepaikka oli Ainon, eli lähellä Bet-Seania.
Arabivalloituksen jälkeen Jordanista tuli jälleen eri hallinnollisten yksikköjen raja sen länsirannan muodostaessa Palestiinan (Filastin) ja itärannan Jordanian (al-Urdunn). Raja hävisi taas ristiretkeläisten hallitessa aluetta molemmilla puolilla. Sama jatkui Egyptin mamelukkien ja Osmanien valtakunnan kausilla, jolloin alue kuului Damaskoksen maakuntaan (mamlaka) ja sittemmin Nabluksen sancakiin. Selvä raja joella syntyi uudelleen vuonna 1921, jolloin kumpikin puoli oli osa brittien hallitsemaa Palestiinan mandaattialuetta. Joen itärannan puoleisista alueista muodostettiin kuitenkin alueeseen kuulunut Transjordanian emiraatti. Israelin itsenäisyyssodan aikana Jordanian arabilegioona hallitsi Nabluksen ja Hebronin kukkuloita, eli niin sanottua Länsirantaa Jordanin länsipuolella. Sitä vastoin joen yläjuoksusta tuli osa itsenäistynyttä Israelia. Joen veden hallinnasta tuli sittemmin tulenarka poliittinen kysymys. Israel halusi käyttää vettä Negevin alueen keinokasteluun, ja arabivaltiot yrittivät vuonna 1964 estää suunnitelman muuttamalla latvan virtauksia omalle alueelleen. Israel iski tähän tähtääviä rakennustyömaita vastaan vuonna 1965, minkä jälkeen suunnitelma Negevin keinokastelusta saatiin toteutettua. Kuuden päivän sodan jälkeen Jordanjoesta tuli Jordanian ja Israelin välinen tulitaukolinja.
Turms
Turms on etruskien jumala, psykopompos, sielujen alamaailmaan opastaja. Hän on myös jumalten sanansaattaja ja muistuttaa kreikkalaisten Hermestä. Turms kuvataan usein alastomana, olallaan viitta (chlamys), jaloissaan siivekkäät sandaalit sekä mukanaan kerykeion, airuen sauva.
Robinson Crusoe
Robinson Crusoe on Daniel Defoen ensimmäinen ja kuuluisin romaani. Teos julkaistiin vuonna 1719. Romaani oli myyntimenestys jo omana aikanaan, ja sitä on kutsuttu maailman ensimmäiseksi bestselleriksi. Teoksen mukaan on saanut nimensä kokonainen kirjallisuuden laji, robinsonadit.
Kirjan ensimmäinen suomenkielinen versio ilmestyi jo 1847 Otto Tandefeltin suomentamana mukaelmana, nimellä Robinpoika Kruuse. Vuonna 1961 julkaistun mukaelman maahantuonti ja levittäminen kiellettiin nk. Kynäbaari-jutussa. Kirjan uusin suomennos vuodelta 2000 on Juhani Lindholmin laatima.
Kirjan koko alkukielinen nimi kuuluu: ''The Life and Strange Surprising Adventures of Robinson Crusoe of York, Mariner: who lived Eight and Twenty Years, all alone in an uninhabited Island on the coast of America, near the Mouth of the Great River of Oroonoque; Having been cast on Shore by Shipwreck, wherein all the Men perished but himself. With An Account how he was at last as strangely deliver'd by Pirates. Written by Himself.''
Sisältö
Daniel Defoen romaani Robinson Crusoe kertoo yhden miehen selviytymistarinan autiosaarella. Tapahtumat sijoittuvat 1600-luvulle. Yhdeksäntoistavuotias Robinson karkaa kotoaan ja hyppää laivaan, joka suuntaa kohti Afrikkaa. Alus haaksirikkoutuu lähelle autiosaarta. Robinson selviää ainoana hengissä, koiraa ja kahta kissaa lukuun ottamatta. Saarella Robinson pitää tarkkaa päiväkirjaa seikkailustaan.
Kirja on melkein koko ajan ihmisen kamppailua luontoa vastaan. Laivamatkalle sattui kaksi myrskyä. Ensimmäisen myrskyn aikana Robinson tulee merisairaaksi. 1600-luvun tekniikalla yksikään myrsky ei ollut helppo, vaan mitä tahansa saattoi tapahtua, kuten kävi Robinsonin laivan osuttua toiseen myrskyyn – laiva haaksirikkoutui. Luonto voitti ihmisen.
Tapahtumia Crusoen elämässä ennen haaksirikkoa
thumb|left|Robinson Crusoe pelastaa Perjantain. Robinson Crusoe lähtee esikuvansa Selkirkin tapaan kotoaan ristiriitaisissa tunnelmissa – hän on varakkaan englantilaisen puritaaniperheen poika, joka vanhempiaan uhmaten lähtee merille. Robinson joutuu monenlaisiin seikkailuihin jo ennen saarelle joutumistaan: hän on vähällä menettää henkensä rajussa myrskyssä. Hän joutuu maurien vangiksi ja orjaksi – mutta vaarallisten ja värikkäitten alkuvaiheitten jälkeen hän päätyy Brasiliaan plantaasin omistajaksi. Crusoe elelee vaurastuen maatilallaan nelisen vuotta, kunnes eräitten uudisasukkaitten ja liikemiesten ehdotuksesta hän valmistautuu lähtemään Afrikkaan.
Matkan tarkoituksena on käydä Guinean rannikolla ostamassa ”kaikenlaisella rihkamalla, kuten tekohelmillä, leluilla, veitsillä, saksilla, lasinpalasilla ja kirveillä – kaikenlaista, kuten suurin määrin neekereitäkin, joita Brasiliassa tarvittiin”.
Tapahtumia Crusoen elämässä saarella
Saarella Robinson kerää laivan hylystä suuren saaliin, jonka avulla hän tulee toimeen jonkin aikaa ja pystyy asettumaan saarelle. Pian Robinsonille tulee kuitenkin ongelmia, kuten maanjäristyksiä ja niitä seuraava myrsky. Nuori Robinson ei ole tottunut sellaisiin kotimaassaan, mutta selviää kuitenkin nokkeluutensa ansiosta.
Luonto ei kuitenkaan pelkästään koettele Robinsonia, vaan tuottaa myös yhtä ja toista hyödyllistä. Saarelta löytyy erilaisia ravintokasveja, kaakaopuitakin. Paremman puutteessa Robinson kesyttää seurakseen Poll-nimisen papukaijan. Hän rakentaa saarelle erilaisia rakennuksia ja toteuttaa aikansa kolonialistista asennemaailmaa valjastamalla luonnon omaan käyttöönsä.
Noin tarinan puolessavälissä Robinson kohtaa ensimmäisen kerran lähisaarten alkuasukkaita. Löytäessään rannalta miehen jalanjäljen hän ensin järkyttyy ja pitää sitä paholaisen tekona. Hän uskaltautuu kuitenkin tutkimaan asiaa ja näkee alkuasukkaiden suorittavan saarella ihmisuhreja. Robinson pelastaa pakoon yrittävän uhrattavaksi tuodun nuoren miehen takaa-ajajien käsistä ja nimeää hänet Perjantaiksi. Ajan kuluessa Robinson opettaa nuorukaiselle englantia, käännyttää hänet kristinuskoon ja kouluttaa toimimaan palvelijanaan.
Crusoen pelastuminen saarelta
28 vuotta haaksirikon jälkeen saarelle saapuu laiva ja Robinson Crusoe lähtee saarelta. Palattuaan Englantiin hän menee naimisiin, ja vieläpä varsin rikkaana miehenä.
Mujahidin
thumb|[[Afganistanilaisia mujahidin-taistelijoita vuonna 1985.]] Mujahidin, myös mujahedin tai mujahideen tarkoittaa islamilaisia taistelijoita, jihadia käyviä muslimeita, uskonsotureita (yksikkö mujahid).
Afganistan
Tunnetuin asiayhteys sanalle löytyy Afganistanin sodasta 1979–1989, jossa mujahidin-sissit taistelivat Neuvostoliiton miehitysjoukkoja sekä sen valtaan nostamaa Afganistanin demokraattisen tasavallan kommunistihallitusta vastaan. Erilaisia islamilaisia ryhmittymiä edustaneita sissejä tukivat ennen kaikkea Pakistan, Saudi-Arabia ja Yhdysvallat. Presidentti Ronald Reagan kutsui mujahidineja 'Afganistanin vapaustaistelijoiksi'.
Olivier Roy arvioi sodan neljäntenä vuonna olleen vähintään 4000 leiriä, josta mujahidin-joukot toimivat. Suurin osa näistä toimi seitsemän maanpaossa Pakistanissa olleen puolueen alaisuudessa. Merkittävillä komentajilla oli komennossaan 300 tai suurempi joukko miehiä ja useita leirejä. Joukkoja yritettiin järjestää eri komentajien alle, jolloin komentaja Ahmad Shah Massoud sai komentoonsa kerrallaan 10 000 miestä sodan loppuvaiheessa Panjshirin laakson alueella Kabulin pohjoispuolella.
Joissain muissakin tilanteissa yhtenäisten joukkojen miesluku saattoi kasvaa kymmeneen tuhanteen satokauden jälkeen. Näin tapahtui muun muassa Neuvostoliiton laajojen hyökkäysten aikana itäisissä maakunnissa ja Khostin kaupungin piirityksen aikana.
Mujahideenit voittivat sodan vuonna 1989 neuvostojoukkojen perääntyessä, ja Mohammad Najibullahin hallituksen kaatuessa vuonna 1992. Yhtenäistä hallintoa ei kyetty kuitenkaan järjestämään ja konflikti jatkui sisällissotana, kunnes Taliban-liike valloitti maan vuonna 1996 Mohammed Omarin johdolla.
Huuliharppu
pienoiskuva|250px|Kymmenreikäinen blues-huuliharppu. Huuliharppu on Saksassa noin 1820-luvulla kehitelty, vapaalehdykkäsoittimiin lukeutuva puhallinsoitin. Sen sisällä on eri pituisia, toisesta päästä irrallisia kieliä, jotka värähtelevät ilmavirran vaikutuksesta ja synnyttävät äänen.
Diatonisessa blueshuuliharpussa on kymmenen reikää, joista saa puhaltamalla ja imemällä 20 ääntä kolmen oktaavin alueelta sekä edistyneemmillä tekniikoilla lisäksi useita lisäsäveliä. Kromaattisessa huuliharpussa on enemmän reikiä sekä nuppi, jota painamalla äänten määrän saa kaksinkertaistettua.
Huuliharppu on ollut erityisen suosittua yhdysvaltalaisessa populaarimusiikissa 1900-luvun alusta lähtien. Sitä käytetään paljon etenkin bluesissa, mutta myös moni folk-, rock- ja jazzmuusikko on soittanut huuliharppua.
Toiminta ja rakenne
pienoiskuva|Huuliharppu osiin purettuna. Kampamaisen rungon molemmalla puolella ovat kielilaatat. Niistä ylemmässä ovat puhallettaessa soivat kielet ja alemmassa imettäessä soivat kielet. Näiden kolmen osan ympärille kiinnitetään vielä kuoret.
Huuliharppu on vapaalehdykkäsoitin eli sen äänen tuottavat ilmavirran voimasta kapeassa kieliaukossa värähtelevät metallikielet. Kaikukoppana toimii soittajan suu. Huuliharpun äänen väri ja voimakkuus ovat alttiita pienillekin ilmavirran ja suun asennon muutoksille, ja soittaja voi suunsa kokoa ja muotoa muuntelemalla kontrolloida soinnin täyteläisyyttä sekä yläsäveliä.
Huuliharpussa on viisi päällekkäin aseteltua osaa, jotka ovat kiinni toisissaan ruuveilla tai nauloilla. Ylimpänä ja alimpana ovat kuoret. Ne suuntaavat ääntä, suojaavat sisärakenteita ja helpottavat huulten ja käsien asettumista soittimen ympärille. Kuorten sisäpuolella ovat kielilaatat. Rungon yläpuoliseen kielilaattaan on kiinnitetty puhaltamalla soitettavat kielet ja alapuoliseen laattaan sisäänhengitykseen reagoivat kielet. Kielet pääsevät värähtelemään tarkasti kieliä varten räätälöidyissä aukoissa. Kielilaatat ja kielet ovat yleensä messinkiä ja terästä, ja ne on kiinnitetty toisiinsa niittaamalla, hitsaamalla tai ruuveilla. Huuliharpun keskimmäinen osa on puusta, metallista, muovista tai jostain nykyaikaisesta komposiittimateriaalista valmistettu, harvahampaista kampaa muistuttava runko.
Bluesharpussa on kymmenen reikää. Sen ääniala on kolme oktaavia: esimerkiksi C-viritteisessä soittimessa sävelet C1–C4. Sävelet on sijoitettu siten, että reikiin vuorotellen puhaltamalla ja imemällä kiivetään diatonista asteikkoa ylöspäin. Richter-systeemiksi kutsutussa virityksessä myös useamman reiän yhteissointi tuottaa miellyttäviä sointuja. Sen saavuttamiseksi kaikkia asteikon nuotteja ei kuitenkaan ole saatavilla.
Alla olevassa kuvassa ovat C-duurivireisen huuliharpun puhallussävelet (yllä) ja imusävelet (alla): vasen Koska kaikki puhallusnuotit ovat C-duurisoinnun säveliä C, E ja G, useampaan reikään puhaltaminen tuottaa aina miellyttävän soinnin. Imunuottien sävelkartta ei ole yhtä säännönmukainen. Alapään reiät 1–5 muodostavat G/G7-duurisoinnun, ja reiät 4–6 sekä 8–10 d-mollisoinnun.
Jokaisen kolmen oktaavin sävelkartta on erilainen. Alimmasta oktaavista puuttuvat duuriasteikon nuotit F ja A, ja G-nuotti esiintyy kahdesti. Ilmakanavissa 1–6 korkeampi nuotti soi aina imettäessä, mutta rei’issä 7–10 korkeampi nuotti saadaan puhaltamalla.
Huuliharpusta voi erityisillä puhallus- ja imutekniikoilla eli taivuttamalla saada aikaan myös sen skaalan ulkopuolisia nuotteja. Taivutusääni syntyy kahden samassa reiässä soivan kielen, korkeamman ja matalamman, yhteisvaikutuksesta, jolloin saadaan kuuluviin niiden väliin jäävä nuotti. Ylitaivutustekniikan avulla huuliharpusta voidaan löytää loputkin kromaattisen skaalan puuttuvat nuotit. Ylitaivutus on hyvin vaativa tekniikka, joka vaatii vuosien harjoittelua.
Muunnelmia
pienoiskuva|vasen|16-reikäinen kromaattinen huuliharppu ja 10-reikäinen diatoninen huuliharppu
Diatoninen huuliharppu on sidottu määrättyyn diatoniseen sävelasteikkoon. Jokainen harppu on viritetty tiettyyn sävellajiin, joka voi olla mikä tahansa kaikista 12 sävellajista matalasta G:stä korkeaan F:ään. Lisäksi on olemassa esimerkiksi molliviritteisiä, erikoismatalia ja -korkeita sekä soolo- ja countryviritteisiä harppuja.
Diatonisessa blueshuuliharpussa on tavallisesti kymmenen puhallusaukkoa, joissa kussakin on yksi puhallus- ja yksi imukieli. Parikielisessä huuliharpussa yhtä säveltä tuottaa samanaikaisesti kaksi soivaa kieltä. Parikielisiä huuliharppuja on tremolovireisiä ja oktaavivireisiä. Tremoloviritetyssä harpussa samanaikaisesti soivat kielet ovat hieman eri vireisiä, mikä tuottaa tremoloefektin. Oktaavivireisessä huuliharpussa alemman reiän kieli on viritetty oktaavia korkeammalle kuin ylemmän, mikä tuottaa yksirivisen haitarin oktaaviäänikertaa muistuttavan äänen.
Kromaattisella huuliharpulla saadaan enemmän säveliä kuin diatonisella. Siinä on yleensä kahdestatoista kuuteentoista ilmakanavaa, ja yhtä ilmakanavaa kohti on neljä kieltä. Harpun oikeassa päässä olevasta vaihtajamekanismin nupista vaihdetaan yhdestä reiästä saatavia säveliä ohjaamalla kieli joko ylä- tai alakielilaatalle.
Huuliharpun rakenne on pysynyt samanlaisena 1850-luvun puolivälistä 2000-luvulle joitain laatuun vaikuttavia parannuksia lukuun ottamatta. Uudenlaisia harppuja tuodaan kuitenkin silloin tällöin markkinoille: esimerkiksi 1980-luvulla julkaistiin puhallettava huuliharppusyntetisaattori Millioniser ja 2000-luvun alkuvuosikymmenellä Hohnerin XB-40, jonka jokaista nuottia voi taivuttaa alaspäin ja kaikki kromaattisen asteikon sävelet voidaan saavuttaa tavallisella taivutustekniikalla. Myös perinteinen Richter-viritys on saanut kilpailijoita.
Soittaminen
pienoiskuva|upright|Tyypillinen soittoasento Huuliharppua pidetään normaalisti niin, että matalin nuotti on vasemmassa reunassa ja korkein oikeassa. Klassisessa otteessa vasen käsi tarttuu huuliharpun takareunaan. Oikea käsi muodostaa harpun takaosaan ja vasempaan käteen nojaavan tiiviin kammion eli ”kupin”. Tämä ote tekee käsiefektit helpoiksi. Huuliharppua pidetään huulten välissä. Mitä syvemmällä huulten välissä harppu on, sitä syvempi ääni siitä lähtee. Huuliharppua soitetaan hengittämällä rauhallisesti ulos ja sisään. Täydellä voimalla soittaminen ei kuulosta hyvältä ja voi saada harpun epävireeseen. Äänen laatuun voi vaikuttaa vaihtelemalla suun muotoa ja kielen asentoa sekä availemalla ja sulkemalla oikean käden muodostamaa kuppia.
Huuliharpussa soi herkästi monta reikää yhdellä kertaa. Yhteen reikään voi osua eri tavoin: esimerkiksi muodostamalla kielestä U:n muotoinen kanjoni tai peittämällä kielellä 1–3 reikää, jolloin yksittäinen reikä jää avoimeksi suun oikeaan tai vasempaan reunaan. Jälkimmäisellä tavalla eli kieliblokkaksella äänestä on helppo saada täyteläinen ja intervalleja on helppo soittaa. Toisaalta ylitaivutustekniikkaa ei ole käytännössä mahdollista silloin käyttää.
Taivuttamisen avulla diatonisesta huuliharpusta saa nuotteja, joita tavallisella puhaltamisella ja imemisellä ei saa. Taivuttaminen tapahtuu muuttamalla suun muotoa tietyllä tavalla, jota soitonopettajat pitävät kuitenkin vaikeana kuvailla sanallisesti.
Tremolo tarkoittaa huuliharpun äänenvoimakkuuden nopeaa edestakaista vaihtelua. Vibrato on äänenkorkeuden nopeaa, pulssimaista vaihtelua. Kumpikin efekti on mahdollista tuottaa ainakin kolmella erilaisella tavalla. Trilli on sitä, että harppua heilutetaan rivakasti vasemmalta oikealle siten, että kahden vierekkäisen reiän nuotit ”livertävät” keskenään.
Ylitaivuttaminen on vaativa tekniikka, jolla soittimesta saadaan kuulumaan lisänuotteja. Siinä huuliharpun kieli saadaan soimaan vastakkaiseen suuntaan ilmavirran suuntaan nähden. Ylitaivutusnuotti saadaan aikaan suukammiolla synnytettävän ilmapatsaan avulla, joka sammuttaa puhalluskielen ja alkaa liikuttaa imukieltä.
Huuliharpun soittoa voi vahvistaa vahvistimella. Soittajat käyttävät joskus muille soittimille suunniteltuja, muokattuja vahvistimia, mutta myös erityisiä huuliharppua varten suunniteltuja vahvistimia on olemassa.
Varhainen historia
Huuliharppu keksittiin ilmeisesti Saksassa 1820-luvulla. Erään teorian mukaan huuliharpun alkumuoto oli virityspilli, jota käytettiin pianon ja urkujen virityksessä. Soittimen keksijäksi on esitetty berliiniläistä Christian Buschmannia, joka väitetysti patentoi Aura-nimisen huuliharppunsa vuonna 1821, mutta tästä ei ole säilynyt kirjallisia todisteita. Joka tapauksessa jo 1820- ja 1830-luvuilla monet valmistivat Saksassa ja Itävallassa huuliharpun kaltaisia soittimia. Myös Yhdysvaltojen Massachusettsissa kehitettiin vapaalehdykkään perustunut virityspilli jo 1820-luvulla. Vuosisadan alkupuolella yleistyneet mundaeolinet ja aeolinat olivat eräänlaisia huuliharpun luurankoja, joiden pohjalta soitin kehittyi nykyiseen muotoonsa. Huuliharpun erityisluonteeseen vaikutti ainakin kansilevyjen keksiminen. Se esti sormia ja huulia sotkemasta kielten vapaata liikettä sekä mahdollisti huuliharpun sulkemisen käsien väliin ja erilaiset käsiefektit. Huuliharppujen massatuotanto alkoi 1830-luvun vaihteessa Itävallassa, Sveitsissä ja Saksassa. Vanhin edelleen toiminnassa oleva huuliharpputehdas on C. A. Seydelin vuonna 1847 Klingenthalissa aloittanut tehdas.
Huuliharpusta tuli nopeasti Keski-Euroopassa suosittu soitin. Sen metallinen ääni kantautui pitkälle ja kuulosti erikoiselta vanhoihin soittimiin verrattuna. Sen yksinkertaista mekanismia saattoi soveltaa monenlaisiin rakenteisiin ja malleihin. Huuliharppu pysyi myös pitkään vireessä, se ei vaatinut paljon huoltoa, se oli halpa, ja se kulki helposti mukana.
Saksalaisesta Matthias Hohnerista tuli hallitseva huuliharppujen valmistaja. Vuonna 1857 Hohner alkoi valmistaa niin kutsutun Richterin mallin mukaan valmistettuja diatonisia huuliharppuja. Nykyisin tätä soitinta kutsutaan bluesharpuksi. Richterin nimiin lasketusta virityksestä tuli nopeasti huuliharpun vakiojärjestelmä.
Huuliharpun tulo Yhdysvaltoihin
Hohner alkoi myydä huuliharppua Yhdysvalloissa vuonna 1862. Soittimesta tuli siellä hyvin suosittu, ja pian jo 80 prosenttia Hohnerin tuotannosta vietiin Yhdysvaltoihin. Suureksi myyntimenestykseksi ja pysyväksi klassikoksi nousi vuonna 1896 markkinoille tuotu Marine Band -malli. Hohner myi samoja mallejaan eri nimillä eri maissa. Villin lännen tarinoissa huuliharppu esiintyy monen tunnetun hahmon taskussa, mutta nämä legendat syntyivät todellisuudessa vasta jälkikäteen lännenelokuvien kultakaudella 1930-luvulta 1950-luvulle. Huuliharpun huipennus lännenfilmien maailmassa tapahtui monien mukaan 1960-luvun spagettiwesterneissä, kuten Huuliharppukostajassa (1968). Todellisuudessa soittimen suosio alkoi kasvaa Yhdysvalloissa vasta 1880-luvulla, minkä jälkeen siitä tulikin yhdysvaltalaisen musiikin lempilapsi.
Huuliharppu mustassa musiikissa
pienoiskuva|upright|[[Junior Wells esiintymässä huuliharpun kanssa vuonna 1983]] Varhaisin Yhdysvaltain mustien tapa soittaa huuliharppua oli mahdollisesti jäljittelymusiikki, jossa huuliharpulla jäljiteltiin esimerkiksi junan ääntä. Siinä on nähty myös monia länsiafrikkalaisessa musiikkiperinteessä tavattavia elementtejä. Afroamerikkalainen tapa soittaa huuliharppua erottuikin nopeasti omaksi tyylikseen.
Malmin VPK
thumb|160px thumb|Malmin VPK:n talo [[Ylä-Malmilla.]] Malmin VPK on Malmilla vuonna 1909 perustettu vapaaehtoinen palokunta. Sillä on sammutussopimus Helsingin kaupungin pelastuslaitoksen kanssa, ja se hälytetään tarvittaessa pelastuslaitoksen avuksi.
Huuliharppu
Huuliharppu mustassa musiikissa
1900-luvun alussa huuliharpusta tuli rytminen melodiasoitin. Mustat soittajat keksivät taivutusominaisuuden, jonka avulla soittimesta opittiin saamaan ulvovia ja itkeviä ääniä. Soitinta alettiin soittaa kvinttiä ylempää kuin normaalisti, ja perussäveleksi vakiintui 2-reiän imunuotti. Näin pystyttiin soittamaan vaivattomasti bluesille ja muulle afroamerikkalaiselle kansanmusiikille tunnusomaisia asteikoita ja bluessoinnut I-IV-V. Huuliharppu oli jo löytänyt vakiintuneen sointinsa, kun bluesmusiikkia alettiin äänittää kaupalliseen levitykseen 1920-luvulla.
Tunnettuja blues-huuliharpisteja ovat esimerkiksi Little Walter, Sonny Boy Williamson I, Sonny Boy Williamson II, Junior Wells, Charlie Musselwhite, James Cotton, Jimmy Reed, Sonny Terry ja Big Walter Horton. DeFord Bailey soitti huuliharpulla bluesin lisäksi countrya.
Malmin VPK
Alkuvuosinaan palokunta vastasi kaikesta palontorjunnasta ja sammutustyöstä Malmin alueella. Sen ensimmäinen kalustovaja sijaitsi samassa paikassa kuin VPK:n talo nykyään, Askartiellä Ylä-Malmilla.
Huuliharppu
Huuliharppu muussa musiikissa
Huuliharpusta tuli bluesin lisäksi myös jug bandien ja skiffle-musiikin vakiosoitin. Suuret huuliharppuorkesterit yleistyivät Yhdysvalloissa 1930-luvulla vaudevillen kultaisella vuosikymmenellä. Kromaattinen huuliharppu alkoi yleistyä samoihin aikoihin, ja sen historia populaarimusiikissa ja jazzissa erkani ennen pitkää diatonisen bluesharpun historiasta. Diatoninen blueshuuliharppu ei lopulta enää soveltunut kehittyneen jazzin melodiakulkujen soittamiseen, sillä siinä ei ollut riittävästi nuotteja. Blueshuuliharpusta tuli käyttökelpoinen jazzissa vasta, kun ylitaivutusnuotit löydettiin 1960–1970-luvuilla ja soittimella voitiin sen jälkeen soittaa kaikki kromaattiset nuotit. Ylitaivutusten tärkeimpänä kehittäjänä ja joskus jopa löytäjänä pidetään yhdysvaltalaista Howard Levyä. Häntä ennenkin jotkut huuliharpistit olivat tosin käyttäneet tekniikkaa ainakin satunnaisesti. Ylitaivutusten onnistuminen täydellisesti vaatii usein soittimen kustomointia, ja 2000-luvulla onkin syntynyt kokonainen huuliharppumekaanikoiden ammattiryhmä.
Malmin VPK
Palokunnalla on käytössään kaksi yksikköä: pelastusyksikkö RHE 551 ja miehistönkuljetusyksikkö RHE 557.
Huuliharppu
Huuliharppu muussa musiikissa
Rock-musiikissa, varsinkin folk-vaikutteisessa rockissa, huuliharppua käytetään myös silloin tällöin. Bob Dylan ja Neil Young ovat soittaneet huuliharppua säännöllisesti, ja myös esimerkiksi Stevie Wonder, Tom Petty, Bruce Springsteen, Ozzy Osbourne, Steven Tyler ja John Lennon ovat soittaneet huuliharppua joillain tunnetuilla kappaleillaan. Suomalaisista artisteista huuliharppua ovat käyttäneet monissa kappaleissaan esimerkiksi Michael Monroe ja Anssi Kela. Jazzin piirissä tunnettu huuliharpisti oli belgialainen Toots Thielemans.
Muumien fiktiivisessä maailmassa huuliharppu nähdään Nuuskamuikkusen ja Vilijonkan soittamana.
Outi Kero
Outi Kero (s. 1988 tai 1989) on suomalainen näyttelijä, joka näytteli pääroolin elokuvassa Vähän kunnioitusta (2010).
Kero toimii myös Tunneteatteri-nimisen Helsingin työväenopiston ja Kehitysvammatuki 57 ry:n näytelmäkurssin vertaisryhmän vetäjänä. Kerolla itsellään on kehitysvamma.
Leivola
Leivola on kylä Savonlinnassa tien 474 varrella, noin 77 kilometriä pohjoiseen kuntakeskuksesta. Kylässä on ympärivuotista asutusta, mutta myös kesämökkejä. Läheisyydessä sijaitsee useita järviä kuten Leivonjärvi, Säimen ja Tukia. Kylässä on myös maatiloja, lomakylä ja puusepänliikkeitä. Alueen korkeimmat kohdat sijaitsevat n. 180 m merenpinnasta.
Historiaa
Kylän alue säilyi pitkän aikaa erämaana savolaisen ja karjalaisen asutuksen välissä. Keskiajalla alueella liikkui todennäköisesti saamelaisia. 1600-luvun lopulla seutu oli lähinnä rantasalmelaisten kaskeamis- ja kalastusalueena. Pysyvä asutus alkoi vakiintua 1700-luvulla (Koskenmäki, Palaneenmäki, Tukianmylly). Vuoteen 1852 asti kylä kuului Rantasalmeen, jonka jälkeen Heinäveteen (1852-1917), Savonrantaan (1917-2008) ja Savonlinnaan (2009-).
Kyläkoulu lakkautettiin 60-luvulla ja kauppa lakkautettiin 70-luvulla.
Välimatkoja
Lähimmät kaupat (Vihtari, Säimen) ja asiamiesposti 10 km Vihtarin rautatieasemalle 11 km Savonrannalle, peruskoulu 21 km Heinävedelle 30 km Joensuun lentoasemalle 56 km, reitti |reitti kartalla Joensuu, lähin kaupunki 64 km Savonlinnan kuntakeskukseen 77 km
Lähteet
Heinäveden historia I, Tapio Hämynen, 1986 Heinäveden historia II, Heimo Martikainen, 1989 Savonrannan Historia ISBN 951-98705-0-4
Aiheesta muualla
Googlen satelliittikuva Leivolan kylästä.
62.32222°N, 29.08722°W
Aleksei Morozov
Aleksei Aleksejevitš Morozov (, s. 16. helmikuuta 1977 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen uransa päättänyt jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Morozov on edustanut kaudesta 2013–2014 KHL-seura TsSKA Moskovaa. Aiemmin hän on pelannut Krylja Sovetovissa Venäjän superliigassa, Pittsburgh Penguinsissa NHL:ssä sekä Ak Bars Kazanissa Venäjän superliigassa ja KHL:ssä.
Morozov joukkueineen voitti Euroopan seurajoukkueiden mestaruusturnauksen vuonna 2007 ja hänet valittiin turnauksen parhaaksi pelaajaksi kolmessa ottelussa keräämillään tehopisteillä 2 + 8 = 10. Morozov on ollut voittamassa myös KHL-liigan ensimmäistä mestaruutta vuonna 2009 Kazanin joukkueessa ja oli pudotuspelien pistepörssin voittaja. Hän oli voittamassa KHL:n mestaruutta Kazanissa myös kaudella 2009–2010.
Morozov on voittanut kaksi jääkiekon maailmanmestaruutta Venäjän maajoukkueessa vuosina 2008 ja 2009. Hänellä on lisäksi olympiahopeaa vuoden 1998 talviolympialaisista, sekä pronssia vuoden 2007 maailmanmestaruuskilpailuista. Hän voitti vuoden 2007 maailmanmestaruuskilpailujen maalipörssin ja valittiin turnauksen parhaaksi hyökkääjäksi. Peliuransa jälkeen hän on toiminut KHL:n puheenjohtajana.
Franco Battiato
Franco Battiato (oik. Francesco Battiato; 23. maaliskuuta 1945 Ionia (nykyään Riposto), Sisilia – 18. toukokuuta 2021 Milo ) oli italialainen laulaja-lauluntekijä ja elokuvaohjaaja. Battiaton 1960-luvulla alkanut ura kattaa useita tyylilajeja, kuten progresiivista rockia, psykedeelistä rockia, synthpopia, maailmanmusiikkia, elektronista musiikkia ja tavanomaista popmusiikkia. Lisäksi hän sävelsi oopperoita. Battiaton lauluteksteissä on usein mystillis-filosofisia elementtejä.
Battiato oli myös taidemaalari. Hän signeerasi maalauksensa nimellä Süphan Barzani.
Musiikki
Uransa alkuvaiheessa 1960-luvulla Battiato julkaisi erinäisiä singlejä, joiden menestys jäi heikoksi. Kahdella ensimmäisellä single-julkaisullaan ("L'amore è partito" / "È la fine" ja "Prima o poi" / "E più ti amo") hän käytti nimeä Francesco Battiato. 1970-luvun alussa Battiato oli mukana lyhytikäiseksi jääneessä yhtyeessä Osage Tribe, jolta ilmestyi albumi Arrowhead.
Battiaton debyyttialbumi, progressiivista rockia edustava Fetus (1971), antoi suuntaviivoja tuleville albumeille. Vuonna 1978 ilmestynyt instrumentaalialbumi L'Egitto prima delle sabbie per pianoforte voitti Stockhausen-palkinnon. Seuraavana vuonna ilmestyi jälleen laulualbumi, L'era del cinghiale bianco.
Kokeellista 1970-lukua seurasi kaupallisempi vaihe ja yhteistyö Alicen kanssa. Battiaton menestynein albumi, pop-musiikkia edustava La voce del padrone, ilmestyi lokakuussa 1981 ja sitä myytiin yli miljoona kappaletta. Vuonna 1980 ilmestyi uutta aaltoa edustava Patriots, jolla on menestyssävellys "Prospettiva Nevski". Alice levytti "Prospettiva Nevskin" 1985. Battiaton menestyssävellyksistä San Remo -voittaja "Per Elisa" (1981) on niin ikään Alicen tulkitsema, "I treni di Tozeur" (1984), Italian ehdokas Eurovision laulukilpailussa, puolestaan tunnetaan Battiaton ja Alicen duettona.
Battiaton tuotannolle tyypilliset mystiset aiheet – eritoten islamista ammentavat – voimistuivat 1980-luvun albumeissa. Vuonna 1988 ilmestyneessä albumissa Fisiognomica ne olivat lopulta hallitseva aihe. Battiaton ensimmäinen ooppera, Genesi, julkaistiin 1987. Seuraavan vuosikymmenen puolivälissä Battiato teki yhteistyötä filosofi Manlio Sgalambron kanssa, joka sanoitti useat Battiaton säveltämät ja esittämät teokset alkaen albumista L'ombrello e la macchina da cucire (1995). Battiaton viimeinen studioalbumi, Torneremo ancora, ilmestyi 2019. Se kuuluu klassisen musiikin tyylilajiin.
Teatteri ja elokuvat
Battiato näytteli 1973 William Shakespearen komediassa Molto rumore per nulla, ja se jäi hänen ainoaksi teatteriesiintymisekseen. Hänen esikoisohjauksensa on draamaelokuva Perdutoamor (2003); se voitti Nastro d’argento -palkinnon.
Split Your Lip
Split Your Lip on ruotsalaisen Hardcore Superstarin kahdeksas studioalbumi, joka julkaistiin 29. marraskuuta 2010.
Albumi debytoi Ruotsissa Sverigetopplistanin viidennellä sijalla, ja pysyi listalla yhteensä kolme viikkoa.
Suomen Punainen Risti
Suomen Punainen Risti – Finlands Röda Kors (lyhenne SPR / FRK, engl. Finnish Red Cross ) on Punaisen Ristin ja Punaisen Puolikuun kansainvälisen liikkeen Suomessa toimiva kansallinen yhdistys. Vuoden 2022 lopussa SPR:llä oli noin 71 000 jäsentä ja 30 000 vapaaehtoista ja kerääjää, jotka toimivat 12 piirissä ja 433 osastossa eri puolilla maata.
Yleiskokouskaudella 2023–2026 Punaisen Ristin hallituksen puheenjohtajana toimii Elli Aaltonen ja valtuuston puheenjohtajana Otto Kari. SPR:n pääsihteeri on Kristiina Kumpula.
Vuonna 2022 SPR:n henkilöstömäärä Veripalvelussa oli 434 htv, keskustoimistossa 204 htv, Konttiketjussa 95 htv ja turvataloissa 54 htv.
Oikeudellinen asema
thumb|[[Punainen risti (tunnusmerkki)|Punaisen Ristin tunnus, jonka käyttö Suomessa perustuu lakiin eräiden kansainvälisesti suojattujen tunnusten käytöstä. Suomen Punaisella Ristillä on lain mukaan oikeus käyttää merkkiä toiminnassaan.]] Suomen Punaisen Ristin nykyinen oikeudellinen asema perustuu 25. helmikuuta 2000 annettuun ja perustuslain voimaantulon yhteydessä 1. maaliskuuta 2000 voimaan tulleeseen lakiin Suomen Punaisesta Rististä (238/2000), joka perustuu hallituksen esitykseen (HE 156/1999) 26. marraskuuta 1999. Esitys sisälsi katsauksen järjestön oikeudellisen aseman kehitykseen.
Punainen Risti syntyy
Sveitsiläistä liikemiestä Henry Dunantia (1828–1910) pidetään kansainvälisen Punaisen Ristin perustajana, sillä hän ehdotti kirjoittamassaan kirjassa Solferinon muisto (ranskankielinen alkuteos Un souvenir de Solferino, 1862) vapaaehtoisuuteen perustuvien yhdistysten perustamista joka maahan avustamaan sodanaikaista lääkintähuoltoa. Dunant oli ollut seuraamassa ranskalais-sardinialaisten ja itävaltalaisten joukkojen välistä Solferinon taistelua Italian kolmannessa itsenäisyyssodassa, ja oli järkyttynyt taistelun raakuudesta ja haavoittuneiden huonosta kohtelusta ja hoidosta ja alkoi järjestää näille apua. Dunantin ajatukset saivat kannatusta Euroopan eri valtioissa; jo seuraavana vuonna (1863) perustettiin toimikunta, josta kehittyi Punaisen Ristin kansainvälinen komitea, ja 16 valtiota allekirjoitti ensimmäiset Geneven sopimukset, joissa avustusjärjestöjen rooli määriteltiin. Punaisen Ristin kansallisia yhdistyksiä alettiin perustaa eri maihin.
Suomen Punainen Risti perustetaan
Ajatus Punaisen Ristin perustamisesta levisi myös Suomeen Pietarin keisarillisen hovin kautta. Vuonna 1874 kreivitär Aline Armfelt, ministerivaltiosihteeri Alexander Armfeltin vaimo, teki aloitteen kansallisen yhdistyksen perustamisesta Suomeen. Venäjän Punainen Risti yritti myös perustaa Suomeen alaosastonsa, mutta se ei saavuttanut kannatusta: Suomen oma kansallinen yhdistys varmisti, että apua voitiin antaa riittävästi kotimaan katastrofeissa. Suuret nälkävuodet olivat tuoreessa muistissa. Hanke toteutui 7. toukokuuta 1877, kun perustettiin Suomen yhdistys haavoitettujen ja sairasten sotilaiden hoitoa varten. Samana vuonna lähetettiin jo ensimmäinen ”sotalasaretti” auttamaan Venäjän ja Turkin välisen sodan uhreja. Nimi muutettiin Suomen Punaiseksi Ristiksi vasta itsenäisyyden jälkeen (1919).
Yhdistyksen olemassaolon alkuaikoina toiminta oli jo kansainvälistä kotimaan avustustoiminnan lisäksi. Autettiin rauhanajan onnettomuuksien ja kulkutautien uhreja sekä perustettiin kulkutautisairaaloita ja koulutettiin sairaanhoitajia. Virallisesti osaksi Punaisen Ristin liikettä Suomen Punainen Risti tuli vuonna 1922, jolloin Suomi ratifioi Geneven sopimukset. Vuonna 1948 SPR sai vastuulleen partiolaisten vuonna 1935 aloittaman veripalvelutoiminnan Suomessa.
Organisaatio
thumb|Suomen Punaisen Ristin [[Oulun piiritoimisto sijaitsee Uudellakadulla (kuvassa oikealla).]] thumb|Suomen Punaisen Ristin katastrofivalmiusyksikön eli ERU-yksikön ajoneuvo.
Suomen Punaisen Ristin toiminta perustuu pitkälti vapaaehtoisuuteen. Järjestön organisaatio Suomessa voidaan nähdä kolmiportaisena: paikallistaso, piiritaso ja valtakunnallinen taso.
Suomen Punainen Risti on SOSTEn jäsenjärjestö.
Suomen Punaisen Ristin osastot
Paikallistasolla toimivat osastot, joita toimii lähes jokaisessa Suomen kunnassa. Suomen Punaisella Ristillä on 433 osastoa. Yhden kunnan alueella saattaa toimia useita osastoja: Helsingissä toimii tällä hetkellä yli kymmenen osastoa. Jokainen osasto kuuluu yhteen piiriin, joita on yhteensä 12.
Suomen Punaisen Ristin piirit
Piirien alueet noudattelevat usein maakunta- tai entistä läänijakoa. Jokaisella tasolla vapaaehtoiset ovat tärkeitä päättäjiä ja paikallistasolla eli osastoissa toiminta perustuu juuri heidän panokseensa.
Vuonna 1929 perustettiin ensimmäinen piiri Kuopioon. Vuonna 1933 perustettiin Viipurin, Mikkelin, Vaasan, Satakunnan ja Pohjanmaan piirit. Vuonna 1935 perustettiin Varsinais-Suomen ja Turunmaan piirit. Hämeen piiri perustettiin vuonna 1936, Lapin piiri 1938 ja Laatokan-Karjalan piiri sekä Ahvenanmaan osasto 1939. Seitsämän piirin piirihallituksen puheenjohtajana toimi silloisen piirin alueen läänin maaherra.
Suomen Punaisen Ristin piirien palkatut työntekijät tukevat alueensa osastoja. He järjestävät koulutusta ja tapahtumia piirin vapaaehtoisille sekä vastaavat alueellisesta varautumisesta ja viranomaisyhteistyöstä.
Suomen Punainen Risti toimii 12 piirissä, jotka ovat: Helsingin ja Uudenmaan piiri, Hämeen piiri, Kaakkois-Suomen piiri, Lapin piiri, Länsi-Suomen piiri, Oulun piiri, Satakunnan piiri, Savo-Karjalan piiri, Varsinais-Suomen piiri, Åbolands distrikt (Turunmaan piiri), Ålands distrikt (Ahvenanmaan piiri) ja Österbottens svenska distrikt (Pohjanmaan ruotsinkielinen piiri).
Suomen Punaisen Ristin keskustoimisto
Valtakunnallisesti toimintaa kehittää Helsingissä sijaitseva keskustoimisto. Se tekee viranomaisyhteistyötä, vastaa valtakunnallisista kampanjoista kuten Nälkäpäivästä sekä kansainvälisestä avustustyöstä. Keskustoimisto tekee myös kannanottoja ja edistää järjestön arvoja suomalaisessa yhteiskunnassa.
Yleiskokous
Järjestön ylin päättävä elin on joka kolmas vuosi kokoontuva yleiskokous, joka koostuu osastojen edustajista. Vuoden 2023 yleiskokous järjestettiin Joensuussa. Vuoden 2020 yleiskokous järjestettiin pandemiatilanteesta johtuen alueellisina etäkokouksina, ja sitä johdettiin Vaasasta. Kesällä 2017 yleiskokous järjestettiin Helsingissä. Sitä ennen yleiskokoukset järjestettiin vuonna 2014 Turussa, vuonna 2011 Lahdessa, vuonna 2008 Oulussa, vuonna 2005 Porissa, vuonna 2002 Jyväskylässä sekä vuonna 1999 Haminassa.
Äänivaltaiset edustajat yleiskokoukseen valitsee osaston hallitus. Piirien edustajat valitsee piirin hallitus. Yleiskokouksessa valitaan koko järjestön hallituksen puheenjohtaja, varapuheenjohtajat, jäsenet sekä valtuuston puheenjohtaja, varpuheenjohtaja ja jäsenet. Yleiskokouksessa hyväksytään myös koko järjestön toimintalinjaus seuraavalle kolmelle vuodelle.
Lehti
Järjestön oma jäsenlehti on 4 kertaa vuodessa ilmestyvä Avun maailma. Siinä on sisältöä sekä suomeksi että ruotsiksi ja lehden nimi on ruotsiksi Hjälpens Värld. Lehden päätoimittajana toimii SPR:n viestintäjohtaja Ilpo Kiiskinen. Avun maailman lisäksi järjestö julkaisee lehtimuotoista Tässä ja nyt -järjestötiedotetta aktiivisille toimijoille. Se koostuu sekä yhteisistä valtakunnallisista että piirikohtaisista sivuista.
Toiminta
pienoiskuva|Suomen Punaisen Ristin postimerkki vuodelta 1932. Suomen Punaisen Ristin toimintamuotoja ovat esimerkiksi ensiaputoiminta, kansainvälinen avustustoiminta, keräystoiminta, kotimaan valmiustoiminta, maahanmuuttajatyö, nuorisotoiminta, Nuorten turvatalot, ruoka-apu, terveyden edistäminen, vastaanottokeskustoiminta, veripalvelutoiminta, ystävätoiminta ja Kontti-kierrätystavaratalot.
Suomen Punainen Risti tunnetaan myös erityisesti joulukorteista ja aikaisemmin myös postimerkeistä, jotka ovat suosittuja keräilykohteita.
Ensiaputoiminta
thumb|Punainen Risti Ensiapu ja osa osastoista järjestävät Suomessa ensiapukoulutuksia ja osastot ensiapuryhmätoimintaa. Punainen Risti Ensiapu ylläpitää ns. EA1-, EA2- ja hätäensiapukorttien kouluttamisjärjestelmää. Yhtiön tuotto ohjataan SPR:n valmius- ja ystävätoimintaan. Ensiapukoulutusta vaaditaan useilla työpaikoilla, esimerkiksi toimiessa sähköasentajana.
Punaisen Ristin EA1- ja EA2-koulutuksia järjestää sertifioitu terveystiedon ja ensiavun opettaja. Ensiavun ja terveystiedon kouluttajien (ETK) täydennyskoulutuksen järjestää SPR, ja vaatimuksena koulutukseen pääsemiselle on laillistettu terveydenhuollon ammattihenkilö eli ensihoitaja (AMK), fysioterapeutti, sairaanhoitaja, terveydenhoitaja, kätilö, hammaslääkäri tai lääkäri. Lisäksi koulutukseen hyväksytään ammattinimikesuojattu perustason ensihoidon lähihoitaja tai sairaanhoidon ja huolenpidon osaamisalan suorittanut lähihoitaja. Lisäksi myös pelastajalla, palomies-sairaankuljettajalla sekä lääkintävahtimestari-sairaankuljettajalla on mahdollisuus hakeutua koulutukseen. Kolutuksesta saa oikeuden kouluttaa kaikkia SPR-ensiapukursseja kolmen vuoden aikana. Kouluttajapätevyyden uusii käytyään kertauskoulutuksen kolmen vuoden aikana.
Virallisen ensiapukoulutuksen lisäksi Punaisen Ristin paikallisosastot järjestävät apuryhmiä, jotka kokoontuvat säännöllisin väliajoin harjoittelemaan ensiaputaitoja. Ryhmäläisiltä ei vaadita aikaisempaa ensiapuosaamista ja ryhmäiltoihin osallistuminen on ilmaista. Koulutetut ensiapuryhmäläiset osallistuvat päivystystoimintaan tarjoten ensiapupalveluita erilaisissa tapahtumissa.
Kansainvälinen avustustoiminta
pienoiskuva|Punaisen Ristin avustusmateriaalin jakoa Haitin Port-au-Princessä, jonne iski 7.0 [[Momenttimagnitudi|momenttimagnitudin maanjäristys 12. helmikuuta 2010. Suomen Punainen Risti lähetti Haitiin liikkuvan klinikan, kirurgisen sairaalan sekä avunjakeluyksikön. ]] Kansainvälistä avutustoimintaa Suomen Punainen Risti rahoittaa keräyksissä saaduin lahjoitusvaroin, ulkoministeriöltä sekä EU:lta saaduilla varoilla. Vuonna 2022 kehitysyhteistyössä varauduttiin ilmastonmuutoksen aiheuttamiin riskeihin, seksuaali- ja lisääntymisterveyden ja -oikeuksien kehittämiseen, humanitaarisen avun ja kehitysyhteistyön välisen jatkumon vahvistamiseen sekä paikallisten Punaisen Ristin ja Punaisen Puolikuun kansallisten yhdistysten vahvistamiseen. Kehitysyhteistyöhön käytettiin vuonna 2022 13,6 miljoonaa euroa.
Katastrofitailanteessa kansallinen Punaisen Ristin tai Punaisen Puolikuun yhdistys lähettää avustusvetoumuksen kansainväliselle Punaiselle Ristille jos se ei selviä tilanteesta yksin. Kansainvälinen Punainen Risti välittää avunpyynnön muille kansallisille yhdistyksille, jotka vastaavat tarjoamalla apuaan. Katastrofiapua annetaan esimerkiksi konfliktien, tulvien ja kuivuuden uhreille. Vuonna 2022 Suomen Punainen Risti toimitti esimerkiksi Ukrainaan ja sen lähialuille apua noin 20 miljoonalla eurolla. Lisäksi välitettiin ulkoministeriön antamaa 4 miljoonan suuruinen avustuspaketti Punaisen Ristin kansainväliselle komitealle käytettäväksi Ukrainan operaatioon. Lisäksi annettiin apua Pakistanin tulva-alueille sekä Afrikan sarven nälänhädän uhreille sekä ruokaturva- ja hätäapuohjelmiin Lähi-itään ja Aasiaan. Kansainvälistä katastrofiapua annettin vuonna 2022 yhteensä 40,5 miljoonaa euroa. pienoiskuva|Kanadan, Suomen, Filippiinien ja Hongkongin Punaisten Ristien kokoama avustusryhmä lastaa avustusmateriaalia Katmandun lentokentällä Intian ilmavoimien helikopteriin käytettäväksi Dhunchessa Nepalissa 25. huhtikuuta 2015 tapahtuneen 7,8 momenttimagnitudin maanjäristyksen jälkeen. Suomen Punaisella Ristillä on kansainvälinen henkilöreservi, jossa on noin 700 aktiivista jäsentä. Reservin jäsenet koulutetaan, jonka jälkeen heidät liitetään henkilöreservin jäseniksi. Pääsyvaatimuksena on mm. korkeakoulututkinto ja kolme vuotta tutkinnon suorittamisen jälkeistä tehtäviin soveltuvaa työkokemusta, englannin kielen suullinen ja kirjallinen taito, B-ajokortti ja taito ajaa manuaalivaihteista autoa, tietotekniset perustiedot, valmius sietää epävarmuutta, kiirettä, painetta ja kykyä sopeutua muuttuviin olosuhteisiin. Henkilöreserviin kuuluu esimerkiksi terveydenhuollon, logistiikan, taloushallinnon, katastrofivalmius- ja varautumistyön, tekniikan, tietoliikenteen ja viestinnän ammattilaisia. pienoiskuva|Suomen Punaisen Ristin logistiikkakeskus Tampereen Kalkussa. Kuvasssa näkyviin alumiini- ja pahvilaatikoihin on pakattu kenttäsairaaloiden ja terveysasemien välineistöä. Suomen Punaisen Ristin Tampereen Kalkussa sijaitsevassa logistiikkakeskuksessa on varastoituna avustusmateriaalia katastrofiapuun ja kehitysyhteistyöhankkeisiin. Siellä on katastrofivalmiusyksiköitä, kuten kenttäsairaaloita valmiina lähetettäväksi kotimaahan tai ulkomaille äkisti syntyvän avuntarpeen varalle. Logitiikkakeskus tekee myös materiaalihankintoja.
Keräystoiminta
Punaisen Ristin lipaskerääjät keräävät varoja syksyllä järjestettävässä Nälkäpäivä -keräyksessä Suomen Punaisen Ristin kastastofirahastoon. Hätäapukeräyksiä taas järjestetään, jos kotimaassa tai maailmalla syntyy nopeasti suuri avuntarve. Tällainen tilanne voi olla esimerkiksi luonnononnettomuus, esimerkiksi maanjäristys tai hirmumyrsky.
Nenäpäivä on yhdeksän eri kansalaisjärjestön kampanja marraskuussa, jolla kerätään varoja kehitysyhteistöhön Afrikassa, Aasiassa ja Etelä-Amerikassa. SPR on yksi keräyksen järjestäjistä. Keräyksen kohteena ovat lapset ja näiden koulutus, turvallisuus, terveys ja ravinnonsaanti.
Mannerheimin Lastensuojeluliitto ja Suomen Punainen Risti järjestävät vuosittain yhteistössä YLE n kanssa marras-joulukuussa Hyvä Joulumieli -keräyksen lahjakorttien hankkimiseksi vähävaraisille ja vaikeassa elämäntilanteessa oleville lapsiperheille. Keräystä tukevat myös K-ruokakaupat, Lidl ja S-ryhmän ruokakaupat.
Kotimaan valmiustoiminta
pienoiskuva|Suomen Punainen Risti osallistui Jokelassa 21. huhtikuuta 1996 tapahtuneen junaonnettomuuden avustustöihin. Ensiapuryhmät päivystivät onnettomuuspaikalla raivaustöiden ajan. Punainen Risti toimitti alueelle telttoja, joissa järjestettiin pelastustöihin osallistuneiden ruokailu. VR-Yhtymä, SPR ja vapaaehtoisjärjestöt perustivat matkustajia varten Helsinkiin kriisikeskuksen. Se vastasi 300 puhelmitse tulleeseen tiedusteluun ja siellä kävi noin 70 henkeä. Psykologien valmiusryhmä antoi henkistä tukea onnettomuudessa mukana olleille. Suomen Punaisen Ristin tehtävänä on tukea viranomaisia äkillisissä onnettomuus- ja häiriötilanteissa. Se kouluttaa ihmisiä varautumaan äkillisiin tilanteisiin. Järjestön vapaaehtoiset tarjoavat äkillisissä onnettomuustilanteissa psykosiaalista tukea. Se ylläpitää valtakunnallista psykologien valmiusryhmää. Tarvittaessa avataan auttava puhelin. SPR osallistuu Sekaisin-chatin toimintaan ja ylläpitää Rikosuhripäivystystä. Käytännön apua on esimerkiksi ihmisten evakuoiti ja evakuoitujen rekisteröinti, hätämajoituksen ja kuljetusten järjestäminen sekä avustustarvikkeiden jakaminen. Järjestö koordinoi Vapaaehtoisen pelastuspalvelu n toimintaa.
Osa ensiapuryhmäläisistä osallistuu myös hälytystehtäviin osana Vapaaehtoista pelastuspalvelua järjestäen ensiapua ja osallistuen kadonneen henkilön etsintöihin. Materiaalista apua annetaan esimerkiksi tulipalotilanteiden jälkeen katastrofirahaston varoin. Tarvittaessa järjestö voi käyttää myös kenttäsairaaloita ja muita nopean toiminnan yksiköitä myös kotimaassa. Käytössä on myös kansainvälinen henkilöreservi.
Maahanmuuttajatyö
Järjestö tekee työtä haavoittuvassa asemassa olevien maahanmuuttajien parissa. Näitä ovat turvapaikan hakijat, tilapäisen suojelun piirissä olevat, kiintiöpakolaiset ja paperittomat. Järjestö tekee myös henkilötiedustelua, jossa yhdistetään konfliktien, luonnonkatastrofien ja kriisitilanteiden erottamia perheitä. Henkilötiedustelua johtaa Punaisen Ristin kansainvälinen komitea. Perheiden yhdistämisessä Suomen laki rajaa oikeutta perheiden yhdistämiseen. Lain mukaan oikeus koskee ydinperhettä, aviopuolisoa ja alaikäisiä lapsia.
Rasisminvastaisessa työssä vastustetaan rasismia. Se vahingoittaa rasismin kohteiksi joutuneita, mutta myös koko yhteiskuntaa. Punaisen Ristin toiminta on kaikille avointa, esteetöntä, syrjimätöntä ja rasismista vapaata. Valtakunnallinen rasisminvastainen viikko järjestetään maaliskuussa.
Nuorisotoiminta
Reddie Kids on varhaisnuorisokerho 7–12-vuotiaille. Sen tarkoitus on tuottaa säänneltyä kerhotoimintaa jossa varhaisnuoret pääsevät leikin ja kevyen ryhmätoiminnan avulla tutustumaan Punaiseen Ristiin sekä sen toimintamuotoihin, kuten ensiapuun. Ryhmiä ohjaavat yli 15-vuotiaat koulutetut ohjaajat.