cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
National Medal of Arts
thumb|300px|National Medal of Arts -mitali. thumb|230px|Vuoden 2006 National Medal of Artsin saaja [[Cyd Charisse ja Yhdysvaltain presidentti George W. Bush sekä ensimmäinen nainen Laura Bush]] National Medal of Arts (suomennettuna Kansallinen taidemitali) on Yhdysvaltain kongressin vuonna 1984 luoma palkinto, jolla kunnioitetaan taiteen alalla menestyneitä yhdysvaltalaisia. Palkinnon saajat valitsee liittovaltion kulttuuritukivirasto National Endowment for the Arts ja sen myöntää seremoniallisesti Yhdysvaltain presidentti.
Runoilija Adrienne Rich kieltäytyi vuonna 1997 National Medal of Artsista poliittisista syistä.
Mitalin on suunnitellut kuvanveistäjä Robert Graham.
Keltarintavireo
Keltarintavireo (Vireo flavifrons) on amerikkalainen varpuslintu. Lajin kuvaili ja nimesi Louis Jean Pierre Vieillot 1808.
Varhaiset jääkaudet Pohjois-Amerikassa
Jääkausien tilliittien ja päätemoreenien ajoittaminen perustuu tunnettujen tulivuorenpurkausten tuhkakerrostumiin ja paleomagnetismiin. Aikaisemmin puhuttiin muun muassa Nebraska-, Afton-, Kansas- ja Yarmouth-jää- tai lämpökausista, nykyään puhutaan vain Esi-Illinois-jäätiköitymisvaiheista, joita on ollut ainakin seitsemän.
Keltarintavireo
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 14 cm ja paino 15–21 g. Rinta ja kurkku ovat keltaiset, pää ja niska oliivinvihreät, vatsa valkoinen ja yläpuoli harmaan, mustan ja valkoisen kirjava. Tummalla siivellä on 2 valkoista siipijuováa. Silmän ympärillä on keltainen rengas. Nokka on tumma ja kerttumaisen voimakas. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Koiras laulaa myös talvehtimisalueella.
Esiintyminen
Kanadan eteläisemmistä osista läpi Yhdysvaltain itäisen puoliskon Meksikonlahdelle saakka. Lajin kanta on elinvoimainen ja maailman populaation koko on noin 1,4 miljoonaa yksilöä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan koillisosassa. Vähäinen osa talvehtii Floridassa. Laji on tavattu myös Euroopassa.
Elinympäristö
Pesimäaikana erityyppiset metsät, pääasiassa sekametsät. Talvehtimisseuduilla trooppiset sademetsät 1 800 metrin korkeuteen saakka.
Legioona
Legioonien todennäköisesti merkittävin osa oli niiden raskas jalkaväki eli legioonalaiset (legionarius, monikko legionarii). Legioonalaisia tukivat usein auxilia-joukot, jotka toimivat jousimiehinä, ratsujoukkoina, keihäsmiehinä ja jopa linkomiehinä. Legioonat olivat numeroituja, ja niistä tunnetaan nykyään noin 50. Keisariajalla Rooman armeijassa oli samanaikaisesti 25–30 legioonaa.
Varhaiset vaiheet
Rooman kuninkaiden aikana koko armeija koostui yhdestä ainoasta legioonasta, eli pääasiassa aristokraattien johtamasta jalkaväestä. Sana legioona tarkoitti kutsuntaa ja viittasi koko Rooman silloiseen armeijaan. Varhaisen Rooman sodankäynti oli pienimuotoista ja koostui yleensä ryöstöretkistä. 500- tai 400-luvuilla eaa. roomalaiset omaksuivat kreikkalaisen hopliittifalangin. Hopliitit olivat raskaasti aseistettuja keihäsmiehiä ja taistelivat tiiviissä muodostelmassa, jopa kahdeksan miehen syvyisissä rivistöissä, falangissa. Jossakin vaiheessa, ehkä tasavallan alussa, 6000 miehen vahvuinen armeija jaettiin kahteen legioonaan, joita kumpaakin komensi konsuli. Legioonien organisointi alkoi 300-luvun eaa. puolivälissä muuttua järjestelmällisemmiksi kun sodista tuli entistä laajempia. "Legioona" alkoi merkitä armeijan keskeisintä yksikköä ja entiset falangi-taktiikat vaihdettiin joustavampaan manipuli-järjestelmään. Roomalaiset sotivat vuosina 343–290 eaa. kolme suurta sotaa samnilaisia vastaan Keski-Italiassa, jossa maasto oli vuoristoista eikä sopinut jäykälle falangille.
Legioonat eivät olleet pysyviä vaan joka vuosi muodostettiin normaalisti neljä legioonaa. Kutakin legioonaa komensi kuusi sotilastribuunia, jotka vuoden 311 eaa. jälkeen valitsi Rooman kansa.
Tasavallan legioona
thumb|Legioonan taistelumuodostelma 200 – 100-luvuilla eaa.
Tasavallassa legioonat olivat yleensä lyhytikäisiä, paitsi legioonat I–IV, jotka olivat konsuliaariarmeijoita (molemmat konsulit komensivat kahta legioonaa). Muihin armeijoihin värvättiin aina kuhunkin sotaretkeen tarvittava määrä sotilaita. Ennen Gaius Mariuksen uudistuksia, legioonat koostuivat seuraavista yksiköistä: velites eli kevytaseiset keihäänheittäjät, kolme raskaasti aseistettua jalkaväkiriviä, hastati, principes ja triarii sekä vähälukuinen ratsuväki eli equites. Jokainen sotilas kustansi omat aseensa ja varusteensa.
Equites eli ratsuväki koostui rikkaimmista sotilaista. Ratsumiehiä oli aluksi vain 300, joten ratsuväki oli yleensä niin pieni, ettei se vaikuttanut taistelun kulkuun. Roomalaiset palkkasivat usein liittolaisiltaan ratsuväkeä, sillä roomalaiset eivät olleet yleensä hyviä ratsumiehiä. Ratsuväen merkitys kasvoi vasta myöhemmin.
Velites oli kevytaseinen apujoukko, joka koostui köyhimmistä kansalaisista, joilla ei ollut varaa ostaa riittävän hyviä varusteita. He olivat taistelussa keihäänheittäjiä, jotka eivät yleensä joutuneet lähitaisteluun. Velites oli aliarvioitu yksikkö, mutta heitä tarvittiin usein erilaisissa taktisissa tilanteissa: esimerkiksi Zaman taistelussa velites oli merkittävä tekijä sotanorsujen torjumisessa.
Hastati koostui nuorimmista sotilaista ja oli ensimmäinen raskaan jalkaväen linja legioonassa. Heidät oli varustettu lyhyellä miekalla (gladius), soikealla nahkapäällystetyllä kilvellä (scutum), pronssikypärällä ja heittokeihäällä (pilum).
Principes oli toinen raskaan jalkaväen linja legioonassa. He olivat vanhempia ja kokeneempia legioonalaisia kuin hastatit. He olivat varustautuneet samoin kuin hastatit, mutta heidän aseensa olivat yleensä parempilaatuisia. He olivat tyypillisesti rikkaampia kuin hastati-rivissä olevat nuorukaiset. Principes oli luultavasti legioonan vahvin rivi, sillä sen sotilaat eivät olleet liian nuoria, eikä heitä ollut niin vähän kuin kokeneempia triarii-rivin sotilaita.
Triarii oli kolmas raskaan jalkaväen linja legioonassa. He olivat legioonassa vanhimpia, kokeneimpia ja yleensä rikkaimpia sotilaita. Heitä käytettiin taisteluissa vain hätätilanteissa eli silloin, kun vihollinen oli päässyt kahden edessä olevan rivin lävitse. Triarii oli varustettu suurella soikealla kilvellä, miekalla ja isolla hopliitti-keihäällä heittokeihään sijaan, toisin kuin kaksi edellistä riviä. Triarii oli armeijan eliittiä, mutta heitä oli yleensä taistelukentillä vähän. Triarii-riviin saatettiin sijoittaa myös perheellisiä miehiä.
Kaikki nämä linjat oli jaettu manipuleihin, jotka vuorostaan koostuivat kahdesta kenturiasta. Kenturia koostui 60–80 sotilaasta, vaikka alkujaan sotilaita lienee ollut nimenmukaisesti sata. Erityisesti Triarii-manipulit olivat yleensä vajaita. Kenturiaa johti kenturio, ja vanhin heistä johti manipulia. Kenturia koostui puolestaan kahdeksan miestä käsittäneistä ryhmistä, joilla kullakin oli yhteinen teltta, muuli ja ruoanlaittovälineet.
Ennen taistelun alkamista manipulit järjestäytyivät yleensä shakkilautaa muistuttavaan quincunx-muodostelmaan, jossa manipulien väliin jäi manipulin verran tilaa. Hastati-manipulien välille jääneen aukon takana seisoi Principes-manipuli, ja Principes-manipulien väliin jääneiden aukkojen takana taas seisoi Triarii-manipuli. Velites-joukot seisoivat näiden edessä suojaamassa legioonaa sen järjestyessä. Yleensä on oletettu, että nämä tyhjät tilat täyttyivät ennen taistelun alkamista. Adrian Goldsworthy on esittänyt, että legioonat myös taistelivat quincunx-muodostelmassa.
Gaius Mariuksen uudistuksien jälkeen
Gaius Mariuksen uudistusten myötä Rooman valtakunnan armeijasta tuli vakinainen palkka-armeija. Armeijaan ei enää määrätty tarvittavaa määrää kansalaisia väenotossa, vaan kansalaiset saivat vapaaehtoisesti liittyä armeijaan. Jos he liittyivät legioonaan, he palvelivat 25 vuotta kovan kurin ja koulutuksen alaisina. Legioonalaisille maksettiin palkkaa, eikä heidän tarvinnut enää omistaa maata, mikä teki armeijasta houkuttelevan maattomille köyhille. Koska legioonalaiset olivat armeijassa lähes koko sen kaksikymmentä vuotta, jonka he palvelivat, heistä tuli paljon aiempaa parempia sotilaita, varsinkin kun taito ja kokemus periytyivät yksikössä. Tämä uudistus oli paha takaisku tasavallalle, koska legioonan komentajat maksoivat palkat, ja legioonalaiset tulivat lojaaleiksi komentajalle eivätkä senaatille. Kun legioonalaiset olivat palvelleet 25 vuotta legioonassa, he saivat palkinnoksi tontin tai rahaa. Gaius Mariuksen uudistusten jälkeen kaikki legioonalaiset varustettiin samanlaisilla varusteilla ja manipulijärjestelmä vaihdettiin kohorteihin. Marius halusi myös saada lisää liikkuvuutta legioonaan. Marius mm. antoi jokaiselle miehelle oman paalun kannettavaksi. Paaluista rakennettiin marssin jälkeiseksi illaksi leirin varustuksia. Sotilaat kutsuivatkin itseään Mariuksen muuleiksi.
Legioonan pienin yksikkö oli kenturia tai centuria (noin 80 miestä). Kenturiat muodostivat kohortteja. Ensimmäinen kohortti koostui kymmenestä kenturiasta (800 miestä), ja loput yhdeksän kohorttia sisälsivät kuusi kenturiaa kukin. Kymmenen kohorttia muodostivat legioonan. Yksiköiden koko vaihteli ajan kuluessa.
Prinsipaatin legioonat
thumb|Roomalaisen sotilaan asuun pukeutuneella miehellä yllään Lorica segmentata -rautavyö-rintapanssarin jäljennös. Ensimmäinen vuosisata – 100-luvun loppu. Sisällissotien kaudella legioonia oli jopa 70, ja Augustuksen noustua valtaan sisällissotien jälkeen hänen suurimpia ongelmiaan oli valtavan armeijan ylläpito. Niinpä hän kotiutti suuren määrän legioonia, ja jakoi maata 300 000 veteraanille. Lopulta valtakunnassa oli 28 legioonaa eli noin 150 000 legioonalaista, joiden tukena oli saman verran auxilia-joukkoja. Jokainen legioona sai omat sotamerkkinsä, järjestysnumeron ja epiteetin. Armeija oli Augustuksen valta-aikana erittäin pieni, sillä luultavasti vain noin puoli prosenttia väkiluvusta palveli armeijassa. Varus johti vuonna 9 kolme legioonaa tuhoon Teutoburgin taistelussa, minkä jälkeen legioonia jäi jäljelle 25. Legioonat olivat prinsipaatin aikana melko samanlaisia kuin ne olivat olleet Gaius Mariuksen jälkeen tasavallan aikana. Tosin prinsipaatin legioonat oli varustettu lorica segmentata -rintapanssarilla, joka suojasi paljon paremmin tärkeitä kehon osia ja olkapäitä. Se oli myös paljon kevyempi kuin entinen lorica hamata -rengaspanssari tai lorica squamata -suomupanssari, mutta sen valmistaminen ja huoltaminen oli kallista. Rengaspanssarin pystyi valmistamaan kuka tahansa orja, kun taas segmentatan tekemiseen tarvittiin kokenut haarniskaseppä, ja haarniska myös ruostui helposti. Trajanuksen (98–117 jaa.) valtakausi oli kulta-aikaa legioonille, jotka olivatkin tuolloin parhaimmillaan.
Prinsipaatin aikana, toisin kuin tasavallan kaudella, legioonalaiset olivat lojaaleja keisarilleen, joka maksoi heidän palkkansa. Tämä vähensi sisällissodan vaaraa, sillä komentajien oli vaikeaa ja jopa mahdotonta saada legioonat tukemaan vallankaappausta. Myöhemmin, kun palkkojen maksamiskyky väheni, oli myös enemmän sisällissotia.
Legioonat 200- ja 300-luvuilla jaa.
Niin sanottu Pax Romana eli Rooman rauha loppui 200-luvulla toistuviin sisällissotiin, talouskriiseihin sekä jatkuvaan inflaatioon ja tehottomaan hallintoon. Tämän seurauksena alkoi myös paine pohjoisrajoilla kasvaa, ja germaaniheimot alkoivat tehdä yhä pahempia ryöstöretkiä valtakuntaa kohtaan. 200-luvun sisällissodassa hyvin koulutetut ja tehokkaat legioonat taistelivat toisiaan vastaan, joten legioonien laatu heikkeni tuolloin. Sisällissotien johdosta legioonat eivät myöskään enää keskittyneet pitämään rajojen takana germaaneja sekä muita barbaareja, joten ne pääsivät ryöstelemään vapaasti Rooman valtakunnan aluetta. Rooman valtakunta ilman puolustavaa armeijaa oli helppo kohde hyökkääjille. Valtakunnan sisällä oli ollut 200 vuotta vallinnut rauhan kausi, joten germaanit pääsivät nopeasti liikkumaan hyvillä teillä esteettömästi. Lisäksi talouden polarisoitumisen vuoksi jatkuvasti köyhtynyt maalaisväestö ja kaupunkien köyhälistö ei ollut enää kiinnostunut vapaaehtoisesta maanpuolustuksesta.
thumb|left|Rekonstruktio roomalaisen legioonalaisen varusteista 300-luvulla jaa.
Tuhoutuneita legioonia ei pystytty talouskriisin johdosta enää korvaamaan samantasoisilla joukoilla. Esimerkiksi Lorica segmentata -rintapanssarit olivat poistuneet käytöstä liian kalliina. Legioonalaisia alettiin värvätä yhä useammin Rooman kansalaisten sijaan barbaarien keskuudesta. Toisaalta auxilia-joukkoja alettiin myös värvätä Rooman kansalaisista.
Diocletianus aloitti valtaan noustuaan monien muiden uudistusten ohella myös armeijan uudistuksen. Rooman valtakunnalla ei ollut keskusreserviä, joten se luotti erillisiin legiooniin. Ne marssivat aina hyökättyyn rintamaan tieverkostoa hyödyntäen, jolloin toinen rintama jäi alttiiksi vastahyökkäykselle. Diocletianus alkoi muodostaa pysyviä rajavartioyksiköitä (Limitanei), joille maksettiin vähän palkkaa ja jotka varustettiin huonoilla aseilla. Lisäksi heidät edellytettiin viljelemään oma ruokansa leirillä. Comitatenses, joka koostui ratsuväestä ja legioonalaisista, ei vartioinut rajoja, vaan taisteli konkreetista hyökkäystä vastaan – tai keskenään. Armeija oli Diocletianuksen aikana teoriassa 600 000 miehen suuruinen, mutta käytännössä sen vahvuutena oli 400 000. Myöhäis-Rooman armeijan suurin ongelma oli luultavasti miehistön puute, vihollisten vain lisääntyessä.
Konstantinus Suuri hajotti epäluotettaviksi osoittautuneet pretoriaanit, keisarin henkivartiokaartin, ja perusti keisarin Palatini-joukot, jotka koostuivat pääasiassa germaanipalkkasotureista. Tämä lisäsi armeijan epäroomalaistumista ja valtakunnan riippuvaisuutta germaaneista.
Vaikka näillä uudistuksilla luotiinkin tukeva puolustusjoukko, oli niillä myös haittavaikutuksia esimerkiksi joukkojen laatuun. Limitanei-rajajoukot elivät leireissä joskus erittäin huonoissa oloissa, sen sijaan eliittijoukot elivät kaupungeissa rajajoukkoihin verrattuna erinomaisissa oloissa. Eräiden tutkimusten mukaan sotilaskurin ylläpito oli hankalaa heikkojen olojen ja huonon motivaation takia, mutta myös monista muista syistä. Esimerkiksi Adrianopolin taistelussa 378 jotkut legioonalaiset kieltäytyivät pitämästä panssaria ja ratsuväki juoksi pakoon lyhyen taistelun jälkeen goottien iskettyä heidän sivustaansa.
Armeijan taktiikat muodostuivat nyt raskasjalkaväkikeskeisten operaatioiden sijaan ratsuväkikeskeisiksi ja ratsuväki kasvoi sekä määrällisesti että laadullisesti. Roomalaiset alkoivat ensimmäistä kertaa muun muassa varustaa täyshaarniskoituja katafrakteja. Ratsuväen kalleuden takia jalkaväkeä oli kuitenkin määrällisesti paljon enemmän.
On vaikeaa arvioida kuinka tehokas myöhäis-Rooman armeija oli, mutta se oli ainakin paljon aiempaa kalliimpi. Verotus oli joskus Diocletianuksen ja Konstantinuksen aikana niin kovaa, että veronkerääjiä alettiin vihata enemmän kuin barbaareja. Silti armeija kykeni pitämään barbaarit loitolla vielä 150 vuoden ajan ja voittikin usein. Talouden ja elinkeinoelämän painopiste oli 400-luvulle tultaessa siirtynyt täysin Itä-Roomaan ja Länsi-Rooma oli kukistuessaan vuonna 476 käytännössä täysin konkurssitilassa.
Bysanttilaiselle ajalle tultaessa viimeiset legioonat väistyivät, ja 500-luvun bysanttilaiset armeijat olivat käytännössä täysin ratsuväkikeskeisiä armeijoita.
Legioonat 400-luvulla
thumb|Myöhäisantiikin ajan roomalainen sotilas.
”Pyrrhoksen voittoon” päättynyt Katalaunien kenttien taistelu vuonna 451 aiheutti lopulta Länsi-Rooman tuhon. Vaikka hunnien hyökkäys saatiinkin Aetiuksen johdolla torjutuksi, valtakunta oli käytännössä konkurssitilassa, rahan arvo noin kahdessadasosa Caracallan ajan arvosta ja Länsi-Roomassa oli jo käytännössä siirrytty omavaraistalouteen. Rahatalouden romahtaminen merkitsi, ettei valtakuntaa enää kyetty pitämään pystyssä, ja kaupungit deurbanisoituivat köyhälistön muuttaessa maalle alkutuotannon pariin, sillä kaupunkeihin ei enää kyetty rahatalouden romahdettua toimittamaan ruokaa.
Koska läntinen valtakunta oli konkurssitilassa ja koska tehokas ratsuväki oli hyvin kallis aselaji, länsivaltakunnalta loppuivat rahat niin armeijan, hallintoinfrastruktuurin kuin koko sivilisaationkin ylläpitämiseen.
Itä-Roomassa talous oli kunnossa, joten siellä myös armeija, mukaan lukien legioonat, ei ollut näin huonossa kunnossa, ja sen ansiosta valtakunta selviytyi kansainvaellusajan yli. Kuitenkin jalkaväen merkitys pieneni idässä jatkuvasti, ja 500-luvulle tultaessa Itä-Rooman (Bysantin) armeijat olivat käytännössä täysin ratsuväkiarmeijoita. Termit "legioona" ja "legioonalaiset" jäivät lopulta pois käytöstä, ja raskaasta jalkaväestä alettiin käyttää bysanttilaisella ajalla nimitystä skutatos (monikko skutatoi).
Falangi
Falangi oli sivuilta ja takaa erittäin heikko vihollisen ratsuväen rynnäkölle. Jos falangin sotilaat olivat hyvin koulutettuja, se oli edestä lähes voittamaton.
Manipuli
Roomalaiset huomasivat jo tasavallan aikana, että falangi oli liian kömpelö muodostelma Keski-Italian kukkuloiden ja laaksojen halkomaan rikkonaiseen maastoon. He kehittivät tilalle pienemmän ja taktisesti joustavamman taisteluyksikön, manipulin.
Manipuli muodostui 120 miehestä, jotka oli jaettu kahteen 60 miehen centuriaan. Manipulia komensi kokeneempi yksikön kahdesta kenturiosta. Taistelumuodostelmassa manipulissa oli 120 miestä 12 jonossa ja kymmenessä rivissä. Manipulit järjestäytyivät taisteluun kolmessa rintamalinjassa, jolloin kussakin linjassa oli 10 manipulia, ja koko legioona oli ryhmittynyt šakkilautakuvioon. Jokaisen yksikön välissä oli 18 metrin tyhjä tila, jotta ensimmäisen linjan manipulit saattoivat peräytyä täyttämään toisen linjan aukot, kun legioona ryhmittyi puolustukseen. Vastaavasti toinen linja saattoi nousta ensimmäisen rinnalle, jolloin muodostui yhtenäinen 10 rivin syvyinen ja 360 metriä leveä rintama. Kolmannessa linjassa oli 10 manipulia kevyttä jalkaväkeä, joita tukivat pienemmät reserviyksiköt.
Ensimmäisessä rintamalinjassa olivat hastatiukset, 25–30-vuotiaat miehet, toisessa 30–40-vuotiaat princepsit ja kolmannessa yli 40-vuotiaat triariukset. Taistelussa manipulien edessä oli usein kevytaseisia velites-joukkoja, ja ratsuväki oli sivustoilla.
Kohortti
Gaius Mariuksen uudistuksessa kohortista tuli taistelukentän tärkein taktinen yksikkö. Kohortit muodostuivat 6–8 kenturiasta, joissa jokaisessa oli 80 miestä. Poikkeuksen muodosti ensimmäinen kohortti, jossa oli ainoastaan viisi kenturiaa, mutta johon saattoi silti kuulua jopa 800 miestä. Legioona puolestaan koostui kymmenestä kohortista.
Lisäksi kohorteilla oli sisäinen arvojärjestys siten, että ensimmäinen kohortti oli koko legioonan arvostetuin, ja siihen valittiin parhaat sotilaat. Myös kenturioilla oli arvojärjestys sen mukaan, mitä kenturiaa he komensivat.
Taistelussa jokainen kenturia muodosti rivin, jolloin kohortin syvyys oli yleensä kuusi riviä. Kohortit oli jaettu kahteen tai kolmeen riviin, joiden takana olivat auxilia-joukot. Triarii-sotilaat olivat yleensä taimpana reservinä.
Ylemmät upseerit
thumb|Kenturio. thumb|Optio. thumb|Cornicen. thumb|Aquilifer.
Legatus legionis oli legioonan komentaja. Keisari nimitti legaatiksi yleensä miehen, joka oli ollut tribuunina. Legaatti oli virassaan tavallisesti 3–4 vuotta, mutta saattoi palvella myös pidempään. Mikäli provinssissa oli vain yksi legioona, oli sen legaatti samalla koko alueen maaherra. Jos legioonia oli useita, olivat legioonien legaatit maaherran alaisia.
Tribunus laticlavius oli saanut nimensä leveästä ja raidallisesta senaattorin toogasta. Hän oli joko keisarin tai senaatin nimittämä tribuuni. Tribunus laticlavius oli komentoketjussa legaatista seuraava.
Praefectus castrorum oli leirin prefekti ja kolmas komentoketjussa. Hän oli tavallisesti pitkään palvellut ammattisotilas.
Tribuni angusticlavii olivat sotilastribuuneja, joita oli joka legioonassa viisi. He kuuluivat ritarisäätyyn ja olivat yleensä ammattiupseereja, jotka hoitivat sekä hallinnollisia että sotilaallisia tehtäviä. Heidän tunikassaan oli kapea purppuran värinen raita (tunica angusticlavia).
Primus pilus eli ”ensimmäinen keihäs” oli ensimmäisen kohortin komentava kenturio ja koko legioonan vanhin kenturio. Hän oli kenturioista ainoa, joka luettiin myös ylempiin upseereihin. Kun hän pääsi eläkkeelle, hänet kohotettiin ritarisäätyyn. Primus piluksen palkka oli 60-kertainen tavallisen sotilaan palkkaan verrattuna.
Upseerit
Kenturiot. Kenturioita oli legioonassa 59 tai 60. Jokainen komensi yhtä kenturiaa (noin 80 miestä). Kenturiot olivat armeijan selkäranka. He vastasivat käytännön organisoinnista ja legioonalaisten komentamisesta taistelukentällä. Kenturioiden arvo laski primus piluksesta alaspäin sen mukaan, minkä kohortin mitä kenturiaa kenturio komensi. Siten 10. kohortin kuudennen kenturian kenturio oli arvoasteikossa alin.
Primi ordines olivat ensimmäisen kohortin viisi kenturiota (mukaan lukien primus pilus). Primus pilusta lukuun ottamatta he saivat 30-kertaisen palkan.
Pilus prior. Legioonan kymmenen kohortin ensimmäisten kenturioiden kenturiot (10 kenturiota). Pilus prior oli taistelussa kohortin komentaja, ja kohortin muut kenturiot olivat hänen alaisiaan. Primus pilus oli myös pilus prior, mutta koko legioonan vanhimpana kenturiona muita ylempänä. Pilus priorit olivat kokeneita veteraaneja, jotka olivat ylenneet asemaansa vuosien kuluessa.
Aliupseerit
Optio. Jokaista kenturiota kohden oli yksi optio. Kenturio valitsi option miehistöstä, ja optio oli kenturion jälkeen kenturian komentojärjestyksessä toinen. Optio sai kaksinkertaista palkkaa.
Tesserarius eli vartiopäällikkö. Jokaisessa kenturiassa oli yksi Tesserarius, ja hän oli komentoketjussa optiosta seuraava. Tesserarius sai puolitoistakertaista palkkaa.
Decurio oli telttaryhmän eli 8–10 miehen päällikkö. Jokaisessa kenturiassa oli 8 tai 10 decuriota. Keisarivallan aikana decurion sijaan käytettiin nimeä decanus.
Aquilifer oli koko legioonan tunnuksen tai kotkan kantaja. Aquilifer oli hyvin arvostettu, sillä hopeisen aquilan (kotkan) menetystä pidettiin suurena häpeänä. Aquilifer sai kaksinkertaista palkkaa. Kokenut aquilifer saatettiin ylentää kenturioiksi.
Signifer. Jokaisessa centuriassa oli oma signifer, joka vastasi sotilaiden palkoista. Hän kantoi centurian signumia eli tunnusta, joka oli koristeltu mitalein ja jonka huipulla oli avoin käsi symboloimassa sotilaiden vannomaa uskollisuusvalaa. Centurian sotilaat kerääntyivät aina tunnuksen ympärille. Signiferit saivat kaksinkertaista palkkaa.
Cornicen oli kenturian torvensoittaja. Cornicenit liikkuivat signiferin mukana ja kutsuivat miehet koolle ja käskynjakoon.
Imaginifer kantoi keisarin kuvaa muistuttaen legioonan uskollisuusvalasta keisarille.
Miehistö
Milites eli sotilaat. He saivat peruspalkkaa.
Legioonalaisten vaatetus ja varustus
Suojavarusteiden alla legioonalaisella oli villakankaasta kudottu punainen tunika, joka oli joko hihaton tai sitten siinä oli kyynärpäähän ulottuvat lyhyet hihat. Jalassa oli pohjasta nastoilla vahvistetut nahkajalkineet (calcei), jotka nyöritettiin jalan ja nilkan ympäri.
Legioonalaisen suojavarusteina olivat kypärä, kilpi ja haarniska. Kypärä (galea) oli joko nahkaa tai metallia, ja se oli sidottu hihnalla leuan alta. Kilpi (scutum) oli suorakulmainen ja kupera. Kilpi oli noin 120 cm korkea ja 75 cm leveä. Kilpi oli liimattu ohuista vanerinpaloista, jotka oli kiinnitetty toisiinsa ristikkäin. Ristikkäin asettelu teki kilvestä erittäin kestävän. Vartaloa suojasi joko levyhaarniska (lorica segmentata) tai rengaspanssari (lorica hamata). Ratsuväki käytti usein suomupanssaria (lorica squamata).
Kenturioilla oli lisäksi nahka- tai metallihaarniska, jota koristivat kunniamerkit (phalerae). Kypärässä heillä oli poikittain aseteltu sulkatöyhtö, joka ilmaisi heidän sotilasarvonsa.
Legioonalaisten taistelutyyli
Gladius-miekkaa käytettiin ison scutum-kilven kanssa, joka tasavallan legioonissa oli soikea ja keisarikunnan legioonissa nelikulmainen, pitkä ja laaja. Tämä miekan ja kilven yhdistelmä oli hyvin tehokas. Vartalon oikealla puolella kannetulla gladiuksella voitiin viiltää tai pistää, mutta se ei ollut lyömämiekka.
Scutumia oli tarkoitus pitää koko ajan edessä, joten siitä tuli erinomainen suoja. Rynnäkössä juostiin vihollista päin kilpi edessä, sillä tönäistiin vihollista ja samaan aikaan gladiuksella pistettiin kilven sivusta tai alakautta. Näin kilpeä ei tarvinnut juurikaan liikuttaa, eli se antoi lähes koko ajan suojaa.
Useimmat roomalaisten viholliset käyttivät pitempiä lyömämiekkoja. Legioonalaiset pystyivät tekemään taisteluista hyvin ahtaita, esimerkiksi ympäröimällä viholliset taistelun aikana ja työntämällä heidät "kasaan" kilpien avulla, jolloin viholliset eivät enää pystyneet käyttämään pitkiä miekkojaan tehokkaasti. Jos vihollinen yritti lyödä pään korkeudelle, legioonalainen pystyi nostamaan kilven suojaksi ja pistämään vastustajaa vatsaan tai rintaan. Sen vuoksi legioonalaiset oli panssaroitu hyvin olkapäistä, ja he käyttivät sivuista panssaroitua kypärää.
Ennen rynnäkköä legioonalaiset yleensä heittivät yhtä aikaa pilum-keihäänsä. Näissä keihäissä oli pitkä ja ohut rautainen "kaula", jonka päässä oli luotimainen terävä pää. Kun keihäät heitettiin, viholliset luultavasti yrittivät suojautua kilpiensä taakse. Kilven lävistäneen pilumin kaula taipui hieman, joten sitä oli vaikea poistaa kilvestä, ja näin kilvistä tuli usein hyödyttömiä. Tämä myös esti vihollisia heittämästä keihäitä takaisin.
Luettelo legioonista
thumb|Nykyaikainen taistelunäytös muinaisen Rooman tyyliin. Noin 70 jaa.
Augustuksen aikana Rooman armeijaan kuuluivat seuraavat legioonat:
Legioonat XVII, XVIII ja XIX tuhoutuivat Teutoburgin taistelussa vuonna 9.
Legioonat vuonna 80 jaa.
right|thumb|350px|Kartassa näkyvät legioonien sijainnit vuonna 80 jaa.
Peter Pan
Peter Pan on skotlantilaisen J. M. Barrien luoma satuhahmo, poika, joka elää mielikuvitusmaailmassa eikä halua kasvaa aikuiseksi. Hahmo esiintyi ensimmäisen kerran Barrien kirjassa vuonna 1902, mutta hänet tunnetaan vuonna 1904 ilmestyneestä näytelmästä Peter Pan ja vuonna 1911 ilmestyneestä romaanista Peter and Wendy (suom. Peter Pan). Kertomuksen pohjalta on tehty useita näytelmä-, kirja- ja elokuvasovituksia.
Barrien Peter Pan -julkaisut
thumb|Peter Pan and Wendy. Kansikuva vuodelta 1915. J. M. Barrie laati Peter Pan -tarinansa vuosien 1897–1902 välillä huvittaakseen tuttavaperheensä poikia. Barriesta tuli myöhemmin poikien huoltaja näiden vanhempien kuoltua. Peter Panin hahmon on arveltu saaneen vaikutteita myös Barrien omasta isoveljestä, joka kuoli lapsena luisteluonnettomuudessa eikä siis koskaan ehtinyt kasvaa aikuiseksi.
Peter Panin hahmo esiintyi ensimmäisen kerran J. M. Barrien romaanissa The Little White Bird vuodelta 1902. Siinä Peter oli lentänyt päiväkodistaan Kensingtonin puistoon, jossa hän vietti aikaansa keijukaisten ja lintujen seurassa ja liikkui vuohen selässä. Barrie palasi hahmoon kaksi vuotta myöhemmin näytelmässään Peter Pan; or, The Boy Who Wouldn't Grow Up, jossa Peter oli jo pääosassa. Näytelmän varhaisessa luonnoksessa ei vielä esiintynyt Kapteeni Koukkua, sillä Barrielle Peter Pan oli tarinan "paholaispoika". Barrie lisäsi näytelmäänsä Kapteeni Koukku -kohtauksen käytännön syistä, jotta näyttämöavustajat ehtisivät vaihtaa taustalla lavasteet. Myöhemmissä versioissa Koukun rooli nousi tärkeäksi.
Barrie julkaisi The White Little Birdin Peter Pan -kohtauksista vuonna 1906 kirjan Peter Pan in Kensington Gardens (suom. Peter Pan Kensingtonin puistossa).
Barrie julkaisi vuonna 1911 Peter Pan -näytelmänsä pohjalta kirjan Peter and Wendy (nyk. suom. Peter Pan). Alkuperäinen näytelmä laajeni vuosien varrella kolminäytöksisestä viisinäytöksiseksi ja sai lopullisen muotonsa vuonna 1928.
Barrie varasi vuonna 1929 Peter Panin oikeudet Britain's Great Ormond Street Hospital -sairaalalle. Barrien kuoleman vuonna 1937 jälkeen kaikki Peter Pan -sovitusten tuotot menivät ennen tekijänoikeussuojan raukeamista tämän lastensairaalan hyväksi, ja Isossa-Britanniassa sairaala saa niistä yhä tekijänoikeuskorvauksia.
Suomennokset
Ensimmäisen suomennoksen Peter Panin mukaelmasta tai lyhennelmästä teki Tyyni Haapanen-Tallgren (Tyyni Tuulio) vuonna 1922. Kirja ilmestyi nimellä Pekka Poikanen. Pekka Poikasen kanssa seikkailivat muun muassa Helikello-keiju, Vendi, Jukka ja Mikael sekä Janne Koukkunen Mikä-Mikä-Mikä maassa. Tyyni Tuulion suomennoksen jälkeen kirjasta on käännetty useita eri muunnelmia ja lyhennelmiä, ja vuonna 2002 ilmestyi viimein suomennos koko alkuperäisestä J. M. Barrien tekstistä suomentajanaan Sari Karhulahti. Peter Pan Kensingtonin puistossa ilmestyi suomeksi vuonna 2008.
Sovituksia
Peter Pan -sovituksista tunnetuimpia on Walt Disneyn animaatio Peter Pan (1953). Vuonna 1991 julkaistiin Steven Spielbergin ohjaama Hook – Kapteeni Koukku, jonka pääosassa on aikuiseksi kasvanut Peter Pan. Alkuperäiskirjalle uskollinen elokuvaversio on vuonna 2003 valmistunut australialainen elokuva Peter Pan. Vuonna 2015 sai ensi-iltansa Joe Wrightin ohjaama elokuva Pan.
Tarina ja sen hahmot
Päähenkilö Peter Pan on kerran kotoaan karannut poika, joka osaa lentää onnellisten ajatusten ja keijupölyn voimalla ja joka kieltäytyy kasvamasta aikuiseksi. Peterin ystäviä ovat Kultasen perheen (Darling family) lapset Leena (Wendy) ja hänen kaksi nuorempaa veljeänsä Jukka (John) ja Mikko (Michael) sekä Helinä-keiju (tai Raikuli; Tinkerbell). Peterin ystäviin kuuluvat myös Kadonneet Pojat (The Lost Boys): Nibs, Tiddler, Tootles, Curly ja kaksoset. Poikien lukumäärä vaihtelee tarinan eri versioissa, mutta alun perin heitä on ilmeisesti ollut nuo mainitut kuusi. Peter on tämän poikajoukon johtajahahmo. Peterin arkkivihollinen on Kapteeni Koukku (Captain James Hook) sekä tämän lähin alainen Mr. Smee. Tarinassa esiintyy joskus myös rohkea intiaanityttö Tiikerililja (Tiger Lily), jonka Peter Pan pelasti Kapteeni Koukun kynsistä.
Kertomuksessa esiintyy mielikuvitusmaailma Mikä-Mikä-Maa (tai Kaukamaa; Neverland), joka sijaitsee osoitteessa "toisesta oikealle ja suoraan aamuun saakka" ja jossa lapset eivät kasva aikuisiksi, sillä kukaan ei vanhene päivääkään. Peter houkuttelee Leenan ja tämän veljet mukaansa Mikä-Mikä-Maahan, jossa he sitten Kadonneiden Poikien ja Helinä-keijun kanssa kokevat monia seikkailuja.
Tulkintoja
Peter Panin tarinaa on analysoitu paljon psykoanalyyttisten ja sukupuoliteorioiden kautta. Teosta on tulkittu ikuisen lapsuuden juhlistuksena mutta samalla varoituksena sellaiseen tilaan jäämisen vaaroista. Psykologit ovat nimenneet ”Peter Pan -syndrooman” kuvaamaan miehiä, joilla on vaikeuksia kasvaa vastuullisiksi aikuisiksi.
Neurotutkija Rosalind Ridleyn mukaan Peter Pan on kuvaus lapsen kehityksen avainvaiheista, ja tässä kirjailija Barrie oli aikaansa vuosikymmeniä edellä. Barrie havainnollistaa Peterin käyttäytymisen kautta omia havaintojaan ja ymmärrystään esimerkiksi ”mielen teoriasta” eli ihmisen kyvystä ymmärtää että toisen ihmisen mieli on eri kuin oma mieli. Myös muiden kohtausten avulla Barrien voidaan katsoa tietoisesti tutkiskelleen vauvojen ja lasten ajattelun luonnetta, ja Barrie pyrki osoittamaan, että lasten täytyi erityisesti opetella ajattelun taidot. Barrie kuvaili lisäksi unen merkitystä muistille rinnastaen eräässä kohtauksessa unennäkemisen ”laatikoiden sisällön järjestelyyn”.
Psykologi Shelly Rakoverin tulkinnan mukaan Peter Pan on myös kuvaus toisen päähahmonsa Leenan siirtymisestä lapsuudesta aikuisuuteen. Leenan vanhempien edustama ”vanha järjestys” murtuu kun Leena näkee heidän epäaitoutensa, joka perustuu tuon ajan sosiokulttuurisiin normeihin. Hänen äidillään ei ole mitään tarjottavaa tyttärensä aikuistumisessa, ja Leenan isäkin kuvataan etäisenä ja lapsellisena hahmona. Leenan kohtaamat hahmot Mikä-Mikä-Maassa voidaan tulkita Leenan alitajunnan erityyppisinä tuotoksina. Naishahmot edustavat Leenan oman naiseuden eri puolia, kuten ”modernin naisen” edustaja, provokatiivinen Helinä-keiju ja naisellinen prinsessa Tiikerililja. Tarinan mieshahmot kuvataan lapsellisina, naurettavina ja julmina, minkä voidaan nähdä kuvaavan Leenan ymmärryksen puutetta maskuliinisuudesta.
Peter Pan on myös tarina traagisesta rakkaudesta. Peter ja Leena ihastuvat toisiinsa, mutta Peter ei kykene luopumaan ikuisesta lapsuudesta siinä missä Leena haluaa kuitenkin kasvaa tuntevaksi aikuiseksi – tämä on tietysti vain yksi tarinan monista tulkintatavoista. Myös Helinä-keiju on ihastunut Peteriin ja on mustasukkainen Leenasta.
Miaolin piirikunta
Miaolin piirikunta (Pha̍k-fa-sṳ: Mèu-li̍t-yen) on Kiinan tasavaltaan, eli Taiwaniin, kuuluva piirikunta, joka sijoittuu maan länsirannikolle. Sitä ympäröivät Hsinchun piirikunta ja kaupunki sekä Taichung.
Maantieto ja ilmasto
Piirikunnan pinta-ala on 1 820 km2. Miaoli rajoittuu lännessä Taiwaninsalmeen ja idässä Xueshan-vuoristo. Piirikunnan alueella kasvatetaan riisiä, bataatteja, vehnää, sitrushedelmiä ja vesimeloneja. Lisäksi Miaolissa porataan öljyä ja maakaasua.
Miaolin ilmasto on lauhkea ja sateinen ympäri vuoden (Köppen-asteikolla Cfa). Piirikunnan pääkaupungissa mitattuna vuoden keskilämpötila on 22,1 °C ja vuoden keskimääräinen sademäärä 1930 mm. Sateet painottuvat loppukesään.
Historia
Piirikunnan nimi tulee Taiwanin aboriginaalien käyttämästä nimestä ”maoli”, jolla viitataan alueen tasankoihin. Han-kiinalaiset alkoivat saapua alueelle 1600-luvun puolessa välissä. Tämän jälkeen kiinalaiset ajoivat alueelle siirtokuntaa suunnittelevat hollantilaiset pois ja alkoivat rohkaisemaan enemmän kiinalaisia muuttamaan Miaolihin. Qing-dynastian hallinto perusti Miaolin piirikunnan ensimmäistä kertaa hallinnollisena yksikkönä vuonna 1889. Japanin impeuriumin hallitessa Taiwania (1895–1945) Miaolin piirikunta lakkautettiin. Se perustettiin uudelleen vuonna 1950 ja on toiminut nykymuodossaan siitä lähtien.
Väestö ja kulttuuri
Vuonna 2019 piirikunnan väkiluku oli 548 863, mikä vastasi 2,33:a prosenttia koko maan väestöstä. Väestö koostuu mm. hakka-kiinalaisista, fujianilaisista, saisiyateista. Viimeksi mainitut edustavat Taiwanin aboriginaaleja. Hakka-kiinalaisten ruokakulttuuri on vahvana Miaolinissa ja paikallisia erikoisuuksia ovat mm. kristallimykeröt, litteät riisinuudelit ja mochit.
Syksyllä 2021 Miaolissa aloitettiin kokeilu, jossa pyrittiin valmistamaan kissanruokaa alueella kasvatettujen silkkiperhosten toukkien koteloista. Tällä pyrittiin parantamaan kissojen terveyttä.
Piirikunnan nimikkolintu on harakka ja nimikkopuu kamferipuu.
Miaolin alueella toimivia yliopistoja ovat mm. Kansallinen yhdistynyt yliopisto sekä Yu Dan luonnontieteellinen ja tekninen yliopisto.
Hallinto
Piirikunnan hallinnollinen johtaja, eli maistraatti, on Kuomintangia edustava Hsu Yao-chang. Hänet valittiin tehtävään ensimmäistä kertaa vuoden 2014 vaaleissa. Piirikunnan hallinnollinen keskus on Miaolin kaupunki.
Miaoli jakautuu hallinnollisesti 18 kuntaan ja kaupunkiin.
Lanvin
pienoiskuva|Lanvinin logo. pienoiskuva|Lanvinin myymälä Monte Carlossa.
Lanvin on ranskalainen muotitalo, jonka perusti muotisuunnittelija Jeanne Lanvin 1900-luvun alussa. Muotitalon nykyinen pääsuunnittelija on Alber Elbaz.
Historia
1920-luvulla perustettiin myös kodinsisustus-, miestenvaate-, turkis- ja alusasumyymälöitä. Hajuvesistä Arpège-tuoksu lanseerattiin 1927.
Vuonna 2009 Lanvinin vaatteet saapuivat Suomeen myyntiin, kun Via MonteNapoleone avautui Helsingin keskustassa.
Reijo Jokela
Reijo Jokela on suomalainen korkeushyppyvalmentaja. Hän on valmentanut muun muassa Oskari Fröséniä, Mikael Rajalaa, Niko Kyyhkystä, Mika Hietaniemeä, Reetta Kalliota ja Eleriin Haasia.
Megatech
Megatech on indonesialainen yritys, joka tuli tunnetuksi hankkimistaan erilaisista ns. superautojen valmistajista. 1990-luvulla Megatechin omistajiin kuului Indonesian silloisen johtajan, Suharton poika, Tommy Suharto, oikealta nimeltään Hutomo Mandala Putra.
Vuonna 1994 Megatech hankki omistukseensa Lamborghini-automerkin ja sen tehtaan 40 miljoonalla dollarilla, mutta myöhemmin taloudellisten vaikeuksien saattamana vuonna 1998 myi sen Volkswagen-konsernille.
Megatech osti myös yhdysvaltalaisen Vector-superautovalmistajan ja myi sen myöhemmin yrityksen toimivalle johdolle.
Civil War
Civil War on Guns N’ Rosesin säveltämä kappale. Kappale julkaistiin alun perin vuoden 1990 albumilla Nobody's Child: Romanian Angel Appeal ja sittemmin yhtyeen Use Your Illusion II -levyllä ja se menestyi hyvin singlemyynnissä päästen Mainstream Rock -listalla neljänneksi. Sanoituksiltaan kappale on sodanvastainen ja on vanhan kokoonpanon voimakkain kappale sanomaltaan. Kappale sisältää Lannistumaton Luke -elokuvasta lainatun sitaatin:
Luoteinen federaatiopiiri
Venäjän federaation luoteinen federaatiopiiri on yksi Venäjän kahdeksasta federaatiopiiristä. Siihen kuuluvat Arkangelin alue, Kaliningradin alue, Karjalan tasavalta, Komin tasavalta, Pietaria ympäröivä Leningradin alue, Murmanskin alue, Pietarin kaupunki, Novgorodin alue, Pihkovan alue ja Vologdan alue.
Tarve federaatiopiirien määrittelyyn syntyi 1990-luvulla muodostuneesta hallinnon hajanaisuudesta. Vuonna 2000 muodostetut federaatiopiirit ovat Venäjän presidentinhallinnon alaisuudessa toimivia valtionjohdon instrumentteja liittovaltiosubjekteja laajempien alueiden hallitsemiseen. Luoteinen federaatiopiiri vastaa aiempaa Neuvostoliiton luoteista talousaluetta ilman Viroa, Latviaa ja Liettuaa.
thumb|300px|Luoteisen federaatiopiiriin kuuluvat subjektit
Energia ja luonnonvarat
Luoteisessa federaatiopiirissä toimivat energiantuotantoyhtiöt TGK-1, TGK-2 ja TGK-9. Piirissä on metsävaroja sen verran, että taloudellisesti saavutettavien alueiden vuotuiset hakkuut voivat olla 59 miljoonaa kuutiometriä; tästä hakataan noin 44 miljoonaa kuutiota. Puun jatkojalostuskapasiteettia, mekaanista ja kemiallista metsäteollisuutta on noin 38 %:lle muodostuvasta puumäärästä.
Monacon Grand Prix 2002
Monacon Grand Prix 2002 oli Formula 1 -kauden 7. osakilpailu, joka ajettiin 26. toukokuuta 2002 Monacon katuradalla. Kilpailun voittoon ajoi David Coulthard.
Robert Murray Keith
thumb|right|Robert Murray Keith Robert Murray Keith (kuoli 1774) oli brittiläinen ministeri Wienissä 1748. Hän hoiti useita diplomaattisia tehtäviä.
Nils Matsson Kiöping
Nils Matsson Kiöping, (myös Matson, Mattson; noin 1630–1667), oli ruotsalainen matkakirjailija. Kiöping oli papin poika Köpingistä. Hän meni meripalvelukseen hollantilaiselle laivalle ja lähti Hollannista 1647 matruusina pitkälle merimatkalle Itä-Intiaan, Jaavalle ja Persiaan ja sai sen jälkeen eri tehtävissä tyydyttää seikkailunhalua, mutta käytyään Kiinassa 1655 hän palasi seuraavana vuonna Ruotsiin, jossa hänet palkattiin luutnanttina sotalaivastoon, ja hän osallistui seuraavien vuosien merisotaan.
Kiöping kirjoitti kuvauksen Een reesa, som genom Asia, Africa och många andra hedniska konungarijken sampt öijar medh flijt är förrättat aff Nils Matson Kjöping (1667), joka ilmestyi useana painoksena (1674, 1743, 1759 ja 1790). Kiöpingin omaelämäkerrallisia muistiinpanoja on Loenbomin teoksessa, "Anecdoter om namnkunnige och märkvärdige svenske män", II, s. 36 (1770–1775).
Kiöping kirjoitti 1660 ensimmäisen suuren ruotsinkielisen Aasia käsittelevän matkakuvauksen. Sen julkaisi 1667 kreivi Pietari Brahen kirjapainossa Visingsössä Vätternissä, Brahen suvun keskuspaikassa. Nils Mattsson Kiöpingin kuvausta ei ole julkaistu kokonaisuudessaan vuoden 1790 jälkeen. Vuonna 1667 julkaistu teksti on Projekt Runebergissa.
Toisten tietojen mukaan Kiöping syntyi noin 1621, vietti lapsuutena Köpingissä Västmanlandissa ja kuoli 1680 Tukholmassa. Hänen isänsä Matthias Nicolai Thunæmontanus oli pappi. Äiti Malin Carlsdotter oli luultavasti vapaaherra Carl Gustafsson Stenbockin avioton tytär. Se tarkoitti, että Nils Matsson Kiöping oli sekä kreivi Pietari Brahen että (koska aateliset avioituivat sukulaisen kanssa) tämän ensimmäisen vaimon pikkuserkku. Tämä epävirallinen sukulaisuusside ylempään aateliin näyttää olleen hyvin merkittävä siinä, miten Kiöpingin elämä muotoutui.
Opiskeltuaan Uppsalassa vuodesta 1641 Nils Matsson Kiöping sai 1647 kuningatar Kristiinan suosituksen ulkomaanmatkoihin. Siitä sai alkunsa lähes kymmenen vuoden merimatkailu pitkin Afrikan ja Aasian rannikoita vuosina 1647–1656 Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian palveluksessa. Seuraavat neljä vuotta Kiöping palveli luutnanttina Ruotsin laivastossa, kunnes hän 1660 sai eron ja kirjoitti matkakuvauksen, jonka kreivi Brahen väki painoi. Hän perusti perheen ja asui köyyhyydessä lähellä Danvikstullia Södermalmilla Tukholmassa ja sai taloudellista tukea mahtavalta serkultaan. Ironista on, että tämä maailmanmatkaaja, joka selvisi sekä meritaisteluista että haaksirikoista, kuoli juopotteluun Tukholmassa noin 59-vuotiaana.
Kiöpingin matkakuvaus käsittää 136 sivua, siis puolet ensimmäisestä painoksesta. Loput kirjasta sisältää voimakkaasti lyhennettynä (47 s.) käännöksen belgialaisen François Caronin Japanista kertovasta kirjasta (1636), toisen Japani-kirjan (62 s.) jonka on kirjoittanut Olof Eriksson Willman (noin 1620–1673), sekä kymmensivuisen tuntemattoman kirjoittajan kuvauksen venäläisen diplomaatin matkasta maanteitse Moskovasta Kiinaan. Willman oli vuonna 1658 Ruotsin laivaston lippulaivan Kronanin kapteeni.
Ralf Långbacka
Ralf Runar Långbacka (20. marraskuuta 1932 Närpiö – 27. heinäkuuta 2022 Helsinki) oli suomenruotsalainen teatteri- ja elokuvaohjaaja sekä käsikirjoittaja. Hänen isänsä oli opettaja ja kirjailija Runar Långbacka, ja hänen poikansa on näyttelijä Mats Långbacka.
Långbacka teki pääosan urastaan ohjaajana ja teatterinjohtajana Helsingin ja Turun suomen- ja ruotsinkielisissä teattereissa. Hän ohjasi elokuvan Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti, ja joitakin sarjoja televisiossa.
Vuonna 2004 Långbacka nimitettiin taiteen akateemikoksi. Långbacka kuoli 89-vuotiaana pitkäaikaisen sairauden uuvuttamana Helsingissä heinäkuussa 2022.
Elämäkerta
Långbacka opiskeli kirjallisuutta Åbo Akademissa ja teki pro gradu -työnsä Eino Kaliman Tšehov-tulkinnoista. Hän tutustui moderniin teatteriin opiskeluaikanaan Berliinissä ja Münchenissä, sekä toimiessaan Helsingin Lilla Teaternissa. 1950-luvun teatterimaailmassa keskusteltiin illuusioteatterin ja teatraalisen teatterin hyvistä ja huonoista puolista, ja omassa ohjaustyössään Långbacka loi jonkinlaista synteesiä niiden välille.
Långbacka nimitettiin Turun ruotsalaisen teatterin johtajaksi vuonna 1960. Hän siirtyi Kansallisteatteriin ohjaajaksi 1963, ja opetti samaan aikaan teatterikorkeakoulussa. Vuonna 1965 hän tuli Svenska Teaternin taiteelliseksi johtajaksi. 1980-luvulla hän toi Helsingin kaupunginteatteriin joukon klassikoita, kuten Peer Gynt ja Tšehovin Lokki. Hän panosti myös musiikkiteatteriin ja antoi tilaa Jorma Uotisen tanssiryhmälle.
Teokset
thumb|Ralf Långbacka ohjaamassa Wozzeck-oopperan harjoituksia ennen ensi-iltaa 1967. thumb|Långbacka (vas.) ja [[Kalle Holmberg Turussa vuonna 1972.]]
Pyhä Olavi
Elämäkerta
Olavi teki ryöstöretken myös Suomeen todennäköisesti vuonna 1008. Retki johti Herdalerin taisteluun, jossa Olavi miehineen koki tappion.
Olavi palasi vuonna 1015 Norjaan ja otti vallan Eerik jaarlilta. Olavi vakiinnutti kristinuskon aseman Norjassa ankarilla pakkokäännytyksillä. Niiden ansiosta hänet julistettiin myöhemmin pyhimykseksi, ja hänet on opittu tuntemaan nimellä Olavi Pyhä. Aikalaisten keskuudessa käännytykset aiheuttivat kuitenkin vihaa ja katkeruutta ja tekivät Olavista hyvin epäsuositun hallitsijan. Sen vuoksi Tanskan kuningas Knuut Suuri onnistuikin vuonna 1028 valloittamaan Norjan melko helposti, ja Olavi joutui pakenemaan. Vuonna 1030 Olavi palasi Norjaan ja yritti saada kruunun takaisin itselleen. Hän kuitenkin kaatui Stiklestadin taistelussa 29. heinäkuuta 1030.
Skandinavia
Olavia alettiin pian pitää pyhimyksenä, ja hänen haudastaan Trondheimin tuomiokirkossa tuli pohjoismaiden keskeisin pyhiinvaelluskohde. Pyhän Olavin päivä, 29. heinäkuuta, on nykyäänkin Norjassa liputuspäivä. Färsaarilla sitä vietetään kansallispäivänä, joka on siellä myös pyhäpäivä.
Pyhä Olavi ja Suomi
Suomessakin on monia Pyhän Olavin mukaan nimettyjä keskiaikaisia kirkkoja. Tunnetuin lienee Sastamalan Vammalassa sijaitseva Tyrvään Pyhän Olavin kirkko, eli Tyrvään vanha kirkko, joka joutui tuhopolton kohteeksi vuonna 1997, mutta jälleenrakennettiin uudestaan 2000-luvulla. Eerik Akselinpoika Tott nimesi Olavinlinnan Pyhän Olavin mukaan. Vielä nykyäänkin Savonlinnassa vietetään joka vuosi 29. heinäkuuta Pyhän Olavin päivää kaupungin syntymäpäivänä. Martti Haavio arveli suomalaisissa loitsuissa esiintyvää Vuolankoinen-nimistä raudan ja teräaseiden synnyttäjää kansanomaistuneeksi käsitykseksi Pyhästä Olavista. Pyhä Olavi on kuva-aiheena Jomalan ja Ulvilan kunnanvaakunoissa. Kalvolan, Tyrvään ja Sysmän vaakunoissa on kuvattuna piilukirves Pyhän Olavin attribuuttina.
Muualla Euroopassa
Lontoon Tooley Street ja St Olaf House sen varrella on nimetty aiemmin paikalla sijainneen Pyhän Olavin kirkon mukaan. Olavin kerrotaan auttaneen kuningas Ethelrediä taistelussa tanskalaisia vastaan London Bridgen luona vuonna 1014.
Lea Piltti
Lea Maire Piltti (vuosina 1932–1943 oik. Piltti-Welcke, vuodesta 1944 Piltti-Killinen; 2. tammikuuta tai 1. helmikuuta 1904 Rautjärvi – 5. helmikuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja ja laulupedagogi. Hän oli aikansa maineikkaimpia koloratuurisopraanoita. Hän loi uran Keski-Euroopassa 1930- ja 1940-luvulla ja esiintyi myös Yhdysvalloissa.