cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arvo Vaara
Karkotuksen yhteydessä Vaaralle myönnettiin suomalainen passi ja hänet saatettiin vartioituna Halifaxista ja edelleen Lontoosta Suomeen lähtevään laivaan. Vaara jättäytyi kuitenkin Tanskassa pois laivasta ja matkusti Neuvostoliittoon. Hän sai Neuvostoliiton kansalaisuuden vuonna 1933, mutta ei päässyt NKP(b):n jäseneksi. Vaara työskenteli suomenkielisen radion toimittajana Petroskoissa ja Uhtualla. Neuvosto-Karjalan suomalaisvainojen alettua hän oli vuodet 1936–1940 metsätyöläisenä. Kesällä 1940 hänet kutsuttiin jälleen radiokomitean palvelukseen Petroskoihin.
Jatkosodan aikana Petroskoita evakuoitaessa Vaaran proomu ajelehti Äänisellä Vehkaojan rantaan ja hän jäi suomalaisten vangiksi. Suomalaiset luovuttivat Vaaran kommunistina saksalaisille syyskuussa 1942, minkä jälkeen hänen jälkensä katosivat.
Kauhuelokuva
pienoiskuva|Vampyyri herättää kauhua elokuvassa Mark of the Vampire (1935).
Kauhuelokuva on elokuvan lajityyppi, jonka päätarkoituksena on herättää katsojassa pelon, kauhun ja inhon tunnetta. Kauhuelokuville tyypillisiä elementtejä ovat kuolemaan liittyvät teemat sekä erilaiset yliluonnolliset ilmiöt ja hirviöhahmot, kuten kummitukset, vampyyrit, zombit, kiroukset, demonit ja sarjamurhaajat.
Kauhuelokuva sai alkunsa jo 1800-luvun lopulla, ja se on saanut vaikutteita erityisesti goottilaisista romaaneista. Varhaisimpina klassikoina pidetään saksalaisia Tri Caligarin kabinettia ja Nosferatua 1920-luvun alusta, mutta termiä ”kauhuelokuva” alettiin käyttää vasta 1930-luvulla, kun Universal Pictures julkaisi useita lajityyppiä edustaneita elokuvia.
Kauhuelokuva on ollut erityisesti nuorten suosiossa, vaikka monet kauhuelokuvat ovat pienellä budjetilla tehtyjä niin sanottuja b-elokuvia. Kauhuelokuva on usein herättänyt myös pahennusta, ja monet kauhuelokuvat ovat joutuneet sensuurin kohteeksi. Lajityypin elokuvien kuvasto on usein väkivaltaista, minkä vuoksi niitä on pidetty raaistavina.
Määritelmä ja jaottelu
pienoiskuva|[[Boris Karloff Frankensteinin hirviönä elokuvassa Frankensteinin morsian (1935).]] Kauhuelokuva on elokuvan lajityyppi, jonka tarkoituksena on tuottaa katsojassa kauhun ja pelon tunteita. Kauhuelokuvassa käytetään hyväksi makaabereita asioita ja kerrontaa, jossa on jännitystä, yllätyksiä ja kauhutehosteita. Muutkin väkivaltaiset elokuvat, kuten sota-, katastrofi- ja rikoselokuvat voivat herättää ahdistusta ja pelkoa. Kauhuelokuvassa pelko on kuitenkin yleensä syvempää ja henkilökohtaisempaa. Yksi keskeisimmistä pelon aiheuttajista on kuolemanpelko, joka voi kohdistua sekä fyysiseen kuolemaan että yliluonnolliseen sielun joutumiseen ikuiseen kadotukseen. Kauhuelokuvissa on usein hirviöhahmo, jonka tavoitteena on ihmishahmon tuhoaminen.
Kauhuelokuvalle läheisiä lajityyppejä ovat fantasia- ja jännityselokuva. Kauhuelokuvassa saattaa olla samanlaisia mielikuvituksellisia teemoja kuin fantasiaelokuvassakin, mutta kauhu eroaa fantasiasta juuri makaaberien ainesten vuoksi. Fantasiaelokuvan tarina on yleensä humoristisempi. Jännityselokuvaan verrattuna kauhu on ahdistavampaa ja pelottavampaa. Jännityselokuvassa yleensä vain viitataan pelkoon eikä siinä käytetä ahdistavia elementtejä aivan yhtä paljon. Kauhuelokuva on myös verrattavissa komedia- ja pornoelokuviin, jotka myös määritellään sillä perusteella, miten ne vaikuttavat katsojaan. Esimerkiksi Linda Williams sijoittaa kauhun, pornon ja melodraaman samaan luokkaan, sillä niiden tarkoituksena on tuottaa voimakas fyysinen reaktio.
Tarkkojen genrerajojen vetäminen on melko vaikeata, ja kauhuelokuvakin on kehittynyt eri aikoina moneen eri suuntaan. Kauhuelokuvat voidaan jakaa useisiin alalajeihin juonikuvioidensa, asiasisältönsä tai niissä esiintyvien hirviöiden mukaan. Lisäksi kauhuelokuvat voivat muodostaa tietynlaisia sarjoja, jotka ovat suosittuja hetken ja joihin tehdään lyhyessä ajassa useita elokuvia. Niissä voidaan nähdä myös genresekoituksia, jotka lainaavat elementtejä muista lajityypeistä, ja tietyille elokuvastudioille sekä -ohjaajille ominaisia tyylejä. Kauhuelokuvat voidaan jakaa esimerkiksi seitsemään alalajiin :
Yksittäistä kauhuelokuvaa saattaa olla vaikeaa luokitella tiettyyn alagenreen. Monet voidaan sijoittaa useampaan alaluokkaan. Lisäksi monet elokuvat lainaavat aineksia myös muista genreistä. Tieteiskauhu ja kauhukomediat ovat yleisiä sekoituksia, mutta kauhuelokuvat voivat sisältää aineksia myös esimerkiksi lännenelokuvista.
Kirjallisuus
Ihmiskunnan taistelu pahuutta vastaan on yleinen teema kirjallisuushistoriassa, ja jo varhaisissa kirjallisissa teoksissa on mukana suuri taistelu hyvän ja pahan välillä. Esimerkiksi babylonialaisessa Gilgameš-eepoksessa ja Homeroksen Odysseiassa on taisteluja hirviöitä vastaan. Raamatussa esiintyy monia hirviöitä, ja siinä käydään lopullinen taistelu pahuuden ruumiillistumaa, Saatanaa, vastaan. Muita julmia kuvauksia on esimerkiksi Tuhannen ja yhden yön tarinoissa, Dante Alighierin Jumalaisessa näytelmässä ja Giovanni Boccaccion Decameronessa.
Pelko ja demonit nousivat kirjallisuuden keskusteemoiksi Englannissa 1700-luvulla. Ensimmäiseksi goottilaiseksi romaaniksi lasketaan Horace Walpolen Otranton linna vuodelta 1764. Walpole sai lukuisia seuraajia, ja 1700-luvun lopussa Ann Radcliffe vakiinnutti viidessä romaanissaan goottilaisen kauhuromantiikan erityispiirteet: rappeutuvat linnat, sumuiset maisemat, julmat rikokset ja yliluonnollisten tapahtumien järkiperäistäminen. Radcliffen ohella 1700-luvun lopulla vaikutti Matthew Lewis, jonka romaani Munkki (1796) oli merkittävä pahuuden tutkielma. Vuonna 1818 ilmestyi yksi lajityypin merkittävimmistä teoksista, Mary Shelleyn Frankenstein.
Goottilainen romaani vaikutti suuresti eurooppalaiseen ja yhdysvaltalaiseen kirjallisuuteen. Erityisesti demoniset kauhuainekset kehittyivät edelleen brittiläisten Charles Dickensin, Sheridan Le Fanun ja Oscar Wilden teoksissa. Yhdysvaltalaisen Edgar Allan Poen kertomukset vaikuttivat myöhemmin paljon useisiin elokuviin. Muita 1800-luvun merkittäviä romantiikan ajan kirjailijoita, joiden romaaneissa oli kauhuaineksia, olivat E. T. A. Hoffmann, Heinrich von Kleist, Victor Hugo ja Alexandre Dumas. 1800-luvun merkittävimpiä kauhuromaaneja olivat Wilden Dorian Grayn muotokuva, Robert Louis Stevensonin Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde ja Bram Stokerin Dracula. Stoker synnytti uuden kauhun alalajin, kun hän yhdisti romaanissaan kansanperinteen moninaiset vampyyriuskomukset kokonaisuudeksi.
1900-luvun alussa H. P. Lovecraft kehitti Cthulhu-taruston, mutta hänen vanhahtava kielensä ei ole kuitenkaan houkutellut elokuvantekijöitä. Lovecraft ei ollut kovinkaan suosittu elämänsä aikana, mutta hänen tyylinsä on vaikuttanut moniin myöhempiin kauhukirjailijoihin, kuten Ramsey Campbelliin, Clive Barkeriin ja Stephen Kingiin. Kauhusarjakuva syntyi 1950-luvulla, kun EC Comics julkaisi tarinoita, joiden keskiössä olivat kauhu ja oudot tapahtumat.
Teatteri ja näytelmät
Teatteritaiteessa on käytetty kauhuelokuvalle tyypillisiä julmia aineksia jo kreikkalaisessa tragediassa. Kauhutragedia oli suosittua erityisesti italialaisen renessanssin aikana. William Shakespearen näytelmissä on runsaasti yliluonnollisia aineksia: Macbethissä on noitia ja kummituksia, verisen Titus Andronicuksen tarinaan kuuluu raiskaus ja kannibalismia, ja Myrskyn pääosassa on taikuri, joka hallitsee henkiä.
Saksassa Friedrich Schillerin, Johann Wolfgang von Goethen ja August von Kotzebuen näytelmissä on monia kauhuun viittaavia aineksia, esimerkiksi Goethen Faustissa. Ranskassa syntyi 1800-luvulla Grand Guignol -teatteri, joka erikoistui julmuuksien esittämiseen.
Kuvataide
pienoiskuva|vasen|[[Antoine Wiertz, Elävänä haudattu, 1854.]] Kuvataiteesta kauhuelokuviin ovat vaikuttaneet Hieronymus Boschin ja Pieter Brueghel vanhemman helvettinäyt, Salvator Rosan ja Francisco de Goyan noitahahmot, Giovanni Battista Piranesin kidutusvankilat ja Henry Fuselin painajaiskuvat.
Saksalaiset ekspressionistiset mykkäajan kauhuelokuvat saivat ulkoasunsa erityisesti Arnold Böckliniltä ja Caspar David Friedrichin romanttis-mystisistä maisemista. Kauhuelokuville tyypillistä valaistusta, jonka hallitsevina osatekijöinä ovat vahvat varjot, pystysuoraan lankeava valo ja pimeys, käytettiin myös chiaroscuro-tyylissä (valohämy), esimerkiksi Caravaggion makaabereissa esityksissä.
Belgialaisen Antoine Wiertzin työt ovat selkeitä kauhuelokuvakuvaston edeltäjiä. Wiertzin maalauksissa kuvataan esimerkiksi, miten elävänä haudattu pyrkii ylös arkustaan ruton uhrien joukossa. Wiertz kuvasi kauheuksia pikkutarkalla realistisella tyylillä.
Ensimmäiset vuosikymmenet
pienoiskuva|upright|Näyttelijä [[Lon Chaney, Sr. oli maskeerausmestari 1920-luvulta. Tässä hän on itse tekemässään meikissä elokuvassa Suuren oopperan kummitus.]] Kauhuelokuvan historia on käytännössä yhtä pitkä kuin elokuvataiteen historiakin. Ensimmäisenä kauhuelokuvana voidaan pitää Georges Mélièsin Le Manoir du diablea, joka esitettiin jouluaattona 1896 Pariisissa. Kaksi minuuttia kestävässä elokuvassa näkyy muun muassa suuri lepakko, joka muuttuu Mefistofeleeksi, luurankoja, kummituksia ja noitia. Méliès teki muitakin varhaisia kauhuelokuvia, ja hän käytti myös elokuvahistorian ensimmäisiä erikoistehosteita. Keskeyttämällä kuvauksen ja aloittamalla sen uudestaan Méliès pystyi hävittämään ihmisiä kuvasta. Brittiläinen George Albert Smith puolestaan kehitti kaksoisvalotustekniikan, jonka ansiosta elokuvaan pystyi luomaan kummitusmaisia hahmoja.
Arlo Guthrie
thumb|Arlo Guthrie esiintymässä vuonna 2005. Arlo Davy Guthrie (s. 10. heinäkuuta 1947 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen folk-laulaja ja kitaristi. Hän oli suosionsa huipulla 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa. Hänen isänsä oli kuuluisa folk-muusikko Woody Guthrie.
Kauhuelokuva
Ensimmäiset vuosikymmenet
Saksassa kauhuelokuvasta tuli vakavasti otettava lajityyppi, kun Tri Caligarin kabinetti ilmestyi vuonna 1920. Sen jälkeen saksalainen ekspressionismi tuotti monia varhaisen kauhuelokuvan klassikoita. F. W. Murnau ohjasi esimerkiksi elokuvat Der Januskopf (1920) ja vampyyriklassikon Nosferatu (1922). Nosferatu oli ensimmäinen suuren tuotannon vampyyrielokuva. Sen päähenkilö oli kreivi Orlock, jonka rottamainen hahmo oli paljon uskollisempi monien kansantarinoiden vastenmielisille vampyyrihahmoille kuin myöhemmät Dracula-sovitukset.
Mykkäelokuvan kaudella Hollywoodissa ei syntynyt vielä kauhuklassikoita. Yhdysvalloissa kauhun hyväksyntään vaikutti kuitenkin ensimmäinen kauhuelokuvatähti Lon Chaney, Sr., joka tunnettiin nimellä ”tuhansien kasvojen mies”. Lisänimen hän oli saanut maskeeraus- ja näyttelijätaidoistaan. Chaneyn tunnetuin elokuva oli Suuren oopperan kummitus (1925), joka kertoi Pariisin oopperan kostonhaluisesta säveltäjästä ja kummituksesta.
Universalin menestys 1930-luvulla
Äänielokuva mullisti elokuvamaailman, ja samalla se vaikutti suuresti myös kauhuelokuvan kehitykseen. Kauhuelokuvat olivat 1920-luvulla visuaalisia ja usein tunnelmaltaan unenomaisia. Ääni toi kuitenkin uuden ulottuvuuden kauhuun, kun hirviöiden karjunnalla, musiikilla ja muilla äänillä pystyttiin luomaan tunnelmaa ja pelon odotusta.
Kauhuelokuva menestyi hyvin 1930-luvulla. Keskikokoisella budjetilla tehty Tod Browningin ohjaama Dracula (1931) oli Universal Picturesille suuri menestys. Termiä ”kauhuelokuva” käytettiin ensimmäisen kerran, kun tuotantoyhtiö ilmoitti Draculan suosion jälkeen tekevänsä lisää kauhuelokuvia. Draculan jälkeen Universal alkoi tuottaa valkokankaalle Mary Shelleyn Frankensteinia. Elokuvan ohjaajaksi valittiin James Whale ja nimirooliin Boris Karloff. Frankenstein sai vuoden 1931 ennakkonäytöksissä katsojat kirkumaan ja pyörtymään, minkä jälkeen Universal leikkasi elokuvasta kohtauksia. Whale ohjasi elokuvalle myös jatko-osan Frankensteinin morsian (1935). Universalin hirviöelokuvien sarjaan kuuluivat lisäksi Muumio (1932) ja Ihmissusi (1941). Ihmissuden kuvasto ja symboliikka vakiintuivat myöhemmin ihmissusia käsittelevien elokuvien osaksi.
1940-luku
Hollywood-elokuva jakautui 1940-luvulle tultaessa a- ja b-elokuviin. Jälkimmäisillä oli pienet budjetit, ja niiden mainostukseen käytettiin vain vähän rahaa. Kauhuelokuvat olivat yleensä b-elokuvia, sillä niiden katsojamäärät olivat ylitarjonnan takia selvästi pienentyneet 1930-luvun huippuvuosista. Monet kauhuohjaajista, kuten Browning ja Whale, jäivät suurien tuotantoyhtiöiden ulkopuolelle. Samalla kun yhdysvaltalainen kauhuelokuvatuotanto hiipui, Britanniassa kauhuelokuvat kiellettiin. Brittiläiset viranhaltijat vetosivat siihen, että ihmisten ei tarvinnut nähdä toisen maailmansodan kauhujen lisäksi kauhua enää elokuvissa.
Suuret tuotantoyhtiöt tekivät lähinnä vain pehmeitä kauhuelokuvia, joissa ei ollut voimakkaita pelottavia elementtejä, kuten Suuren oopperan kummitus (1943), jonka tähtenä oli Claude Rains, ja Dorian Grayn muotokuva (1945), josta Angela Lansbury oli Oscar-ehdokkaana. Monissa b-elokuvissa näyttelivät Bela Lugosi ja Boris Karloff. RKO:n tuottaja Val Lewton tuotti yksitoista merkittävää b-luokan kauhuelokuvaa, joista ensimmäinen oli Kissaihmiset (1942). Lewtoninkaan elokuvat eivät aiheuttaneet voimakasta kauhun tunnetta vaan lähinnä pientä ahdistusta varjojen ja vihjausten avulla.
1950-luku
pienoiskuva|upright|[[Godzilla (vuoden 1954 elokuva)|Godzillan (1954) juliste. 1950-luvun kauhuelokuvissa esiintyi usein säteilyn synnyttämiä hirviöitä. Japanissa, jonne pudotettiin toisessa maailmansodassa kaksi atomipommia, tällainen elokuvahirviö oli mutanttidinosaurus Godzilla. ]] Kauhuelokuvat vakiintuivat 1950-luvulla b-elokuviksi. Vuosikymmenen aikana syntyi monia pienempiä elokuvastudioita, jotka tuottivat halpoja eksploitaatioelokuvia, joita markkinoitiin voimakkaasti suuren voiton takaamiseksi. Suuret elokuvastudiot keskittyivät uusien tekniikoiden, kuten värielokuvan, hyödyntämiseen ja vastaamaan television haasteeseen. Suuret elokuvatähdet esiintyivät pääasiassa eeppisissä elokuvissa ja musikaaleissa, ja monet Universalin valtakauden kauhunäyttelijöistä olivat jo kuolleet tai eivät olleet enää pinnalla. Kauhuelokuvien pääyleisö oli teinit, joiden ansiosta kauhugenre oli edelleen tuottoisa. 1950-luvulla drive-in-teatterit yleistyivät ja monet teini-ikäiset sekä nuoret vanhemmat kävivät niissä. Pienet elokuvayhtiöt, joista menestynein oli American International Pictures, tuottivat monia suoraan teini-ikäisille suunnattuja kauhuelokuvia.
Kauhuelokuva kärsi myös tieteiselokuvan syntymisestä. Ihmiset alkoivat kiinnostua yhä enemmän avaruuslennoista, ja kylmä sota synnytti ydinsodan uhan. Lisäksi Roswellin tapaus ja muut ufo-havainnot puhuttivat ihmisiä. Tieteisfiktio oli suosittua jo 1930- ja 1940-luvuilla, mutta se keskittyi lähinnä kioskikirjallisuuteen ja sarjakuviin, kunnes elokuvatekniikan kehittyminen mahdollisti tieteisfiktion siirtymisen myös valkokankaalle. Ensimmäiset tieteiselokuvat olivat toiveikkaita, kuten Matka kuuhun vuodelta 1950. Pian lajityyppi yhdistyi kuitenkin kauhun kanssa, ja niin syntyivät ensimmäiset tieteiskauhuelokuvat, kuten Yön pedot (1954) ja Ruumiinryöstäjät (1955).
Elokuvateollisuudessa kehitettiin myös monia uusia ideoita ja temppuja, joilla yritettiin houkutella yleisöä. Ensimmäinen merkittävä kolmiulotteinen elokuva oli kauhuelokuva Vahakabinetti (1953). Tuottaja-ohjaaja William Castle käytti temppuja useissa elokuvissaan: esimerkiksi elokuvan The Tingler aikana teatterin istuinten alle asetetut laitteet antoivat pienen tärinän tunteen, kun hirviö oli vapaana.
Hammerin menestys
Brittiläinen elokuvayhtiö Hammer Film Productions julkaisi vuonna 1957 elokuvan Frankensteinin kirous, josta tuli maailmanlaajuinen menestys. Kriitikot eivät erityisemmin pitäneet elokuvasta, mutta Hammerin Dracula (1958) oli jopa Frankensteiniakin suurempi yleisömenestys. Pienestä brittiläisestä yrityksestä tuli maailman johtava historiallisen kauhun tuottaja, ja näyttelijät Peter Cushing ja Christopher Lee nousivat kauhuikoneiksi. Universal Pictures oli alkujaan uhannut haastaa Hammerin oikeuteen, jos Frankensteinin kirouksen maskeeraus muistuttaisi Universalin Frankensteinin maskeerausta. Hammerin menestyksen jälkeen yritykset tekivät kuitenkin yhteistyösopimuksen. Universal antoi Hammerille luvan käyttää yrityksen arkistoja, ja Hammer tekikin monia uusia versioita vanhoista elokuvahirviöistä.
Hammerin menestyksen myötä kauhuelokuva nousi uuteen kukoistukseen maailmanlaajuisesti. Yhdysvaltain ja Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolella tehtiin vain noin 30 kauhuelokuvaa 1950-luvun alkupuoliskolla, mutta jälkipuoliskolla määrä nelinkertaistui. Elokuvahistoriallisesti merkittäviä olivat esimerkiksi ranskalaiset Pirulliset (1955) ja Silmät ilman kasvoja (1959). Samalta aikakaudelta on myös ensimmäinen kauhuelokuviin keskittynyt elokuvalehti, Famous Monsters of Filmland, joka perustettiin 1958. Kahden seuraavan vuosikymmenen aikana lehti sai kymmenittäin seuraajia.
Psyko mullistaa kauhuelokuvan
Tunnettu jännityselokuvien ohjaaja Alfred Hitchcock teki 1960-luvulla kaksi kauhuelokuvaa. Monet hänen aiemmistakin elokuvistaan olivat jännityksen ja kauhun välimaastossa. Kuitenkin vain Psykoa (1960) ja Lintuja (1963) voidaan pitää todellisina kauhuelokuvina. Psykosta tuli Hitchcockin tunnetuin elokuva, ja se pystyi harvinaisella tavalla muokkaamaan lajityyppinsä temaattisia ja tyylillisiä malleja. Perinteisesti kauhuelokuva oli yhdistetty vain goottilaisiin kartanoihin ja yliluonnollisiin tapahtumiin, mutta Psykossa ”hirviönä” oli seksuaalinen psykopaatti ja murhapaikkana motellin suihku. Samana vuonna, kun Psyko ilmestyi Yhdysvalloissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa valmistui Michael Powellin ohjaama Kurkistelija. Elokuvan päähenkilö on Mark Lewis, joka kuvaa tekemänsä murhat kaitafilmille. Kurkistelija sai kriitikkojen moitteet valmistumisvuonnaan mutta saavutti laajan arvostuksen 1980-luvulla. Hitchcockin Linnut mullisti kauhuelokuvan kuvastoa Psykon tavoin, sillä se oli ensimmäinen elokuva, jossa eläimet hyökkäsivät tietoisesti ihmisten kimppuun.
pienoiskuva|upright|vasen|Tyttözombi syö uhriaan elokuvassa [[Night of the Living Dead (vuoden 1968 elokuva)|Elävien kuolleiden yö (1968).]] Hollywoodissa ohjaaja Roger Corman teki American International Picturesille muutamia suosittuja kauhuelokuvia Hammerin tyylillä. Kun Edgar Allan Poen teokseen pohjautunut elokuva Vieraana kauhujen talossa (1960) menestyi, AIP kannusti Cormania tekemään samaan tyyliin lisää elokuvia, joten hän ohjasi lopulta seitsemän Poe-filmatisointia. Hammer-elokuvista otti vaikutteita myös italialainen Mario Bava, jonka vuoden 1960 elokuva Paholaisen naamio on kulttiklassikko. Bava oli ensimmäinen niistä italialaisista ohjaajista, joiden tekemät kauhuelokuvat olivat selvästi roisimpia kuin brittiläiset tai yhdysvaltalaiset. Häntä seurasivat Lucio Fulci ja Dario Argento.
Psykon ohella muita 1960-luvun kauhuelokuvia, jotka vaikuttivat lajityypin tulevaisuuteen, olivat splatter-elokuvien edeltäjä, Herschell Gordon Lewisin ohjaama Blood Feast (1963) ja George A. Romeron Elävien kuolleiden yö (1968), jossa esiintyi ensimmäistä kertaa lihaa syöviä zombeja. Roman Polański ohjasi 1960-luvulla kolme merkittävää kauhuelokuvaa: Inhon (1965), Hammer-tribuutin Vampyyrintappajat – anteeksi, hampaanne ovat niskassani (1967) ja Rosemaryn painajaisen (1968). Inho oli Psykon vanavedessä syntynyt psykologinen ja seksuaalinen kauhuelokuva, mutta Rosemaryn painajainen toi goottilaisen kauhuperinteen perheidylliin. Elokuvassa Mia Farrow’n esittämä Rosemary synnyttää Saatanalle antikristuksen.
Kauhu palaa valtavirtaan 1970-luvulla
Polańskin Rosemaryn painajaisen jälkeen suuret elokuvayhtiöt alkoivat jälleen tuottaa suuren budjetin kauhuelokuvia, joissa oli myös huippunäyttelijöitä. Uusi kauhuelokuvien nousukausi kuvasti myös vuosikymmenen ilmapiiriä: 1960-luku oli ollut optimistinen seksuaali- ja kulttuurivallankumouksineen, mutta 1970-luvun alun asenteisiin vaikuttivat muun muassa Vietnamin sota ja öljykriisi. Rosemaryn painajaisen innoittamana tehtiin muitakin uskonnollisia aiheita käsitteleviä kauhuelokuvia, kuten Manaaja (1973) ja Ennustus (1976). Manaaja aiheutti runsaasti kohua, sillä se rikkoi useita Hollywoodin tabuja. Siinä riivattu tyttölapsi muun muassa tyydyttää itseään krusifiksilla ja käyttää kieltä, jota ei amerikkalaisessa valtavirtaelokuvassa ollut aiemmin kuultu. Manaaja on kuitenkin myös arvostettu teos, joka vaikutti suuresti siihen, että kauhuelokuva hyväksyttiin valtavirtaan. Se nosti kauhuelokuvan arvostusta samaan tapaan kuin 2001: Avaruusseikkailu oli kasvattanut tieteiselokuvan arvostusta.
Muita 1970-luvulla syntyneitä tyylejä olivat italialaiset kannibaalielokuvat ja yhdysvaltalaiset blaxploitaatiot. Kannibaalielokuvat saivat innoituksensa erityisesti zombielokuvasta Elävien kuolleiden yö. Niissä kauhun aiheuttajana ei kuitenkaan ollut zombit, vaan tiettyjen alkuasukasheimojen ihmissyöntiperinteet. Tunnetuin lajin edustajista lienee Ruggero Deodaton Kannibaalien polttouhrit (1980).
Slashersarjojen suosio 1980-luvulla
Paramount Pictures ei halunnut vain katsoa vierestä, kun itsenäiset elokuvayritykset keräsivät merkittäviä taloudellisia voittoja slashereillään. Paramount toi Halloweenin ja The Amityville Horror -elokuvan jälkeen teattereihin elokuvan Perjantai 13., joka muunsi slasher-elokuvat entistä raaistavampaan suuntaan ja joka oli ilmestyessään suuri taloudellinen menestys. Vielä kolme vuotta aiemmin 20th Century Fox oli julkaissut Dario Argenton Suspirian tytäryhtiön kautta, mutta Paramountin elokuvan saatua suosiota muutkin elokuvayhtiöt seurasivat sen esimerkkiä ja tuottivat itse omat splatterinsa.
Slasherit, kuten edellä mainittu Perjantai 13. ja Wes Cravenin Painajainen Elm Streetillä (1984), saivat useita jatko-osia. Monissa elokuvissa oli avoin loppuratkaisu, ja jatko-osia tuotettiin samaan tahtiin kuin Universal 1930-luvulla. Psykon innoittamina monet slasherit olivat seksuaalisesti värittyneitä. Painajainen Elm Streetillä ennakoi goottilaisen perinteen paluuta, sillä siinä yhdistyivät yliluonnolliset ainekset ja sarjamurhaaja. Elokuvan päähenkilön Freddy Kruegerin seuraajiksi kauhuelokuviin ilmestyi monia karismaattisia hirviöitä, kuten Hellraiserin (1987) Pinhead, sadomasokistinen demoni, jonka pää oli lävistetty useilla nauloilla. Vuonna 1987 ilmestyi kaksi suosittua vampyyrielokuvaa: Joel Schumacherin The Lost Boys ja Kathryn Bigelow’n Pimeyden läheisyys. Samaan aikaan tuotantoyhtiöt alkoivat lopettaa slashersarjojaan VHS-nauhurin suosion ja niihin kohdistetun painostuksen takia.
VHS tuli markkinoille jo 1970-luvun lopussa, mutta suuret elokuvayhtiöt eivät hyödyntäneet uutta tekniikkaa piratismin pelossa. Pienemmät yritykset kuitenkin etsivät videolle monenlaista materiaalia. Monet videolla levitetyt kauhuelokuvat olivat kiisteltyjä ja synkkiä, eikä niiden teatterilevitys olisi onnistunut laajassa mittakaavassa sensuurin takia. Elokuvia mainostettiin jopa raaoilla kansikuvilla. Pian perustettiin myös ensimmäiset elokuvayhtiöt, jotka suuntasivat elokuvansa suoraan videolevitykseen.
1990- ja 2000-luku
Kauhun ja jännityselokuvan raja hämärtyi 1990-luvulla. Slasher-elokuvat olivat menettäneet tehonsa ylituotannon takia, ja Peter Jacksonin Aivokuollut (1992) oli enää kauhukomedia, jossa kauhu ei ollut pääosassa. Psykologiset jännityselokuvat tarjosivat kauhua aikuisemmalle väestölle. Vaarallisen suhteen (1987) menestyksen jälkeen ilmestyi teattereihin useita jännityselokuvan ja kauhun sekoituksia, joiden joukosta syntyi myös 1990-luvun tunnetuin antisankari, Hannibal Lecter. Lecteriä näytteli Jonathan Demmen ohjaamassa Uhrilampaissa (1991) Anthony Hopkins, joka voitti roolistaan myös Oscar-palkinnon. Kauhuelokuvat palasivat todelliseen maailmaan, kuten kävi myös Psykon jälkeen 30 vuotta aiemmin. Slasher-elokuvien murhaajissa oli usein yliluonnollisia piirteitä, mutta psykologisissa jännityselokuvissa murhaajat olivat inhimillisiä. Lajityypin toinen mestariteos 1990-luvulla oli David Fincherin ohjaama Seitsemän.
Vuoden 1999 elokuva The Blair Witch Project käytti mainostamisessa uutta tekniikkaa, ja se oli historian tuottoisin kauhuelokuva. Elokuvaa mainostettiin kuukausia ennen ensi-iltaa tositapahtumana internetissä. Todella pienellä budjetilla tehty elokuva tuotti teattereissa yli 245 miljoonaa dollaria. Kymmenen vuotta myöhemmin ilmestyi teattereihin Paranormal Activity, joka oli kuvattu vuonna 2007 vain 15 000 dollarilla. Elokuva käytti myös verkkomarkkinointia, ja se on tuottanut kymmeniä miljoonia dollareita. Kauhuelokuvien uutena lähteenä ovat 1990- ja 2000-lukujen sarjakuvat ja videopelit. Sarjakuvafilmatisointeja edustavat Crow (1994) ja Blade (1998). Monet videopeleihin perustuvat elokuvat olivat olleet epäonnistumisia. Paul W. S. Andersonin ohjaama zombielokuva Resident Evil tuotti kuitenkin hyvin. Tämän jälkeen on kuvattu useita kauhuelokuvia, jotka perustuvat videopeleihin. Lisäksi monet suuren budjetin kauhuelokuvat, kuten Varjojen valtakunta (2003) ja Van Helsing (2004), ovat saaneet runsaasti vaikutteita videopeleistä.
2000-luvun puolivälissä elokuvateattereihin ilmestyi useita huomattavan raakoja valtavirran elokuvia, jotka käsittelevät kidutusta, kuten Saw (2004) ja Hostel (2006). Niiden sisältämä väkivalta on hyvin visuaalista. Aiemmin vastaavat elokuvat olivat yleensä pienten yhtiöiden tuottamia ja menivät suoraan videolevitykseen. Saw ja Hostel olivat kuitenkin suurten levittäjien markkinoimia, ja ne keräsivät lippuluukuilla maailmanlaajuisesti kymmeniä miljoonia dollareita. Vastaavista realistisesti kuvatuista kidutuselokuvista on käytetty nimitystä ”kidutusporno”.
Tyyli
Kauhuelokuvassa käytetään yhä tiettyjä tehokeinoja, vaikka tekniikka onkin kehittynyt. Voimakkaiden tunteiden luomiseen on käytetty näkökulmaotoksia, tummaa tai chiaroscuro-valaistusta, hyppyleikkauksia, visuaalisia ja usein väkivaltaisia kohtauksia, joissa hyödynnetään maskeerausta, proteeseja ja visuaalisia tehosteita sekä hermostuttavia äänitehosteita ja musiikkia. Kauhuelokuvalle tyypillistä on, että kauhua herättäviä asioita näytetään suoraan eikä niihin vain viitata. Tällaisia asioita ovat kauhua herättävät ulkomuodot ja kuolemaan sekä demonisuuteen liittyvät symbolit.
Saksalaisissa ekspressionistissa kauhuelokuvissa (esimerkiksi Tri Caligarin kabinetti ja Nosferatu) hyödynnettiin chiaroscuro-valaistusta sekä käytettiin valon ja varjon ääripäitä. Valaistuksen vaikutuksen Hollywood-elokuviin voi nähdä etenkin Universal Picturesin kauhuelokuvissa 1930-luvulla ja seuraavan vuosikymmenen film noireissa. Kauhuelokuvat käyttävät edelleen ekspressionistista valaistusta ja kuvakulmia. Kauhuelokuvat olivat vielä värielokuvankin läpimurron jälkeen pitkään mustavalkoisia. Niistä tuli värillisiä vasta 1960- ja 1970-luvuilla, mikä johtui erityisesti brittiläisen Hammerin menestyneistä värillisistä kauhuelokuvista.
Musiikista on tullut kauhulle tärkeä elementti. Katsojat jännittyvät tunnistaessaan tietyt musiikilliset vihjeet: pitkät ja syvät sävelet voivat lisätä jännitystä ja staccato-rytmi hermostuneisuutta. Musiikki on yleensä synkkää ja painostavaa. Äänitehosteet lisäävät pelottavaa ilmapiiriä, ja niihin kuuluu usein ihmisääniä, kuten sydämenlyöntiä, hengitystä tai kirkumista. Toisaalta hiljaisuudellakin pystytään luomaan samantapainen painostava tunnelma.
Kauhuelokuvissa leikkaukset ovat esimerkiksi vastakuvia, joissa esitetään uhrin reaktio hirviöön, tai kohteita, jotka ennakoivat pahuuden läsnäoloa. Sellainen saattaa esimerkiksi olla ihmissusielokuvassa täysikuu. Kauhuelokuvalle tyypillisiä ovat myös niin sanotut šokkileikkaukset, joiden tarkoituksena on säikyttää katsoja. Šokkileikkaus on nopea siirtyminen järkyttävään kuvamateriaaliin, ja sen vaikutusta tehostetaan muilla elokuvatekniikoilla, kuten kuvan rajauksella ja äänitehosteilla.
Sensuuri ja arvostelu
Kauhuelokuva on ollut pitkään suosittu lajityyppi. Se on kuitenkin hyvin harvoin saanut kulttuurista tunnustusta, ja monien kauhuelokuvien on epäilty vahingoittavan esimerkiksi lapsia tai naisia. Kauhuelokuva on yhdistetty moraaliarvojen rappeutumiseen ja sen kieltämistä tai säätelemistä on ajettu poliittisin kampanjoin. Kauhuelokuvien kohua herättäviä aineksia ovat olleet erityisen raaka väkivalta, avoin seksuaalisuus, tietyt uskonnolliset ja moraaliset aiheet ja yhteiskunnallisten laitosten kuten hallituksen, tieteen, kirkon tai perheen kyvyttömyys pahuutta vastaan. Monia kauhuelokuvia on sensuroitu ankarasti, ja esimerkiksi myöhemmin mestariteoksena arvostettu Kurkistelija leikattiin 1960-luvulla pilalle. Mykkäajan kauhuelokuvat eivät vielä aiheuttaneet suurta yhteiskunnallista huolta, mutta 1930-luvun ensimmäiset äänelliset kauhuelokuvat herättivät jo kohua. Kuitenkin jo 1920-luvulla Benjamin Christensenin ohjaama dokumentaristinen Noita (1922) kiellettiin kuvastonsa takia useassa maassa.
1930-luvulla elokuvien sisältöön alettiin suhtautua tarkemmin ja kauhuelokuvat aiheuttivat huolta sisältönsä takia. Niissä yhdistyi usein seksi, väkivalta ja yliluonnollinen. Kokonaisuus rikkoi tabuja, kyseenalaisti kristillisiä arvoja ja horjutti yhteiskunnallista tasapainoa. Monet varhaiset kauhuelokuvat olivat suosittuja lasten keskuudessa, minkä takia Yhdistyneessä kuningaskunnassa kauhuelokuville annettiin H-merkintä. H-merkinnän syntymiseen vaikutti erityisesti vuoden 1931 Frankenstein-elokuva, jossa pieni tyttö kuolee hirviön käsiin. National Society for the Prevention of Cruelty to Children valitti British Board of Film Classificationin (BBFC) riittämättömästä valppaudesta, minkä seurauksena BBFC loi H-merkinnän elokuville, joissa on pelottavaa tai ahdistavaa sisältöä. Vaikka merkintä oli vain suuntaa antava, monet paikalliset viranomaiset kielsivät H-elokuvien katsomisen kokonaan alle 16-vuotiailta. Yhdysvalloissa kauhuelokuvat olivat suosittuja 1930-luvun laman aikana, vaikka muuten elokuvateollisuuden tuotto laski. Will H. Hays pyrki hidastamaan kauhuelokuvien (ja gangsterielokuvien sekä seksikomedioiden) tuotantoa, sillä elokuvien moraalittomuutta vastaan taistelemalla uskottiin voitavan lieventää myös kasvavaa yhteiskunnallista kriisiä. Kauhuelokuvat keräsivät erityisesti uskonnollisten kansalaisryhmien huomiota, ja monet paikalliset tarkastajat leikkasivat kauhuelokuvia mielensä mukaan. Vuonna 1934 Motion Picture Producers and Distributors of America alkoi valvoa tarkemmin elokuvien sisältöä, mikä näkyi myös Universalin kauhuelokuvien pehmentymisessä. Italiassa sensuuri oli iskenyt jo aiemmin, sillä maassa ei tehty ainuttakaan kauhuelokuvaa lähes 40 vuoteen 1920-luvun alun jälkeen.
Kauhuelokuviin on kohdistunut yhä enemmän arvostelua 1960-luvulta alkaen, kun niistä on tullut väkivaltaisempia. Aikaisemmin kauhuelokuvissa esitettiin vain viitteitä väkivaltaan, mutta moderni kuvasto on muuttunut raaemmaksi. Yhdistyneessä kuningaskunnassa syntyi 1980-luvulla kampanja raakojen videoelokuvien kieltämiseksi. Kauhu oli suosituin genre VHS-elokuvissa, ja lapsetkin pystyivät vuokraamaan raakoja tallenteita, sillä elokuvalaki ei koskenut VHS-elokuvia. Mary Whitehousen ja Daily Mailin aloittamassa kampanjassa oltiin sitä mieltä, että väkivaltaiset videoelokuvat aiheuttavat väkivaltaa. Konservatiivipuolue käytti kampanjaa hyväkseen, sillä samaan aikaan eri puolella maata oli köyhyyden ja työttömyyden aiheuttamia mellakoita. Vuonna 1984 säädettiin laki, joka sääteli videonauhoitteita. Suomessa vuoden 1987 videolaki kielsi kaikki yli 16-vuotiaille tarkoitetut elokuvat. Alun perin toimikunta oli esittänyt ylimmäksi ikärajaksi 18 vuotta, mutta eduskunta laski ikärajan 16 vuoteen. Seurauksena oli korkeatasoisten K-18 elokuvien esityskielto. Erityisesti Texasin moottorisahamurhista tuli järjettömän väkivallan tunnuskuva, vaikka ohjaaja Tobe Hooper esittääkin suurimman osan teurastuskohtauksista kuvan ulkopuolella. Suomessakin videolain puolestapuhujat käyttivät sitä esimerkkinä, vaikka kyseistä elokuvaa ei ollut edes vielä nähty Suomessa.
Kauhuelokuvien kielteisestä vaikutuksesta lapsiin ja nuoriin on näyttöä. Neurologi Antonio Damasion mukaan lasten ylialtistuminen väkivallalle voi olla kehittyvälle psyykelle haitallista. Michiganin yliopiston tutkimuksen mukaan kauhuelokuvien katsomisella voi olla lapsille jopa pitkäaikaisia vaikutuksia, jotka haittaavat vielä aikuisiässäkin. George Gerbnerin kehittämän kultivaatiomallin mukaan mediaväkivallan vaikutukset ovat pitkäaikaiset, ja ne voivat ilmetä empatiakyvyn puutteena, väkivaltaan turtumisena ja pelkotiloina. Myös Kirsti Lagerspetzin tutkimusryhmän tutkimuksissa on havaittu väkivallan katsomisen heikentävän empatiakykyä. Lisäksi Yhdysvaltain kansallisen mielenterveysinstituutin rahoittamassa tutkimuksessa osoitettiin, että kauhuelokuvien katsominen voi altistaa nuoret lapset ahdistuneisuudelle ja unihäiriöille sekä aiheuttaa aggressiivisuutta ja itsetuhoista käytöstä.
Yleistä
Akateemisessa tutkimuksessa kauhuelokuvaa alettiin käsitellä vakavasti vasta 1970-luvun puolivälissä. Ensimmäiset kauhuelokuvaa käsitelleet kirjoitukset olivat 1930- ja 1940-luvuilla raportteja kauhuelokuvien haitallisista yhteiskunnallisista vaikutuksista. Hammerin menestymisen jälkeen 1950-luvulla brittiläisissä elokuvalehdissä käsiteltiin lajityypin psykologiaa. Carlos Clarens ja Ivan Butler pitivät 1960-luvun lopussa kauhuelokuvaa taiteena ja yhdistivät sen kauhukirjallisuuden pitkään historiaan. Clarensia ja Butleria seurasivat useat tutkijat 1970-luvulla. Kirjallisuudessa keskityttiin kauhuelokuvien hirviöihin ja näyttelijöihin sekä lajityypin historiaan ja psykologiaan.
Arlo Guthrie
Elämä ja ura
Arlo Guthrie syntyi 1947 Brooklynissa New Yorkissa. Hänen isänsä Woody Guthrie oli tunnettu folk-muusikko ja äitinsä Marjorie Greenblatt tunnettu tanssija, joka oli kiertänyt Martha Graham Dance Companyn mukana. Vanhemmat erosivat kun Arlo oli nuori, mutta hän pysyi läheisenä isänsä kanssa ja kasvoi tunnettujen muusikoiden ympäröimänä.
Kauhuelokuva
Yleistä
Elokuvateoria on tutkinut erityisesti sitä ristiriitaiselta tuntuvaa seikkaa, että kauhuelokuva voidaan kokea miellyttäväksi. Kauhuelokuvien tutkimus käynnistyi erityisesti freudilaisella psykoanalyysillä. Tutkimus lisääntyi 1970-luvun aikana, jolloin myös feministiset kriitikot kiinnostuivat kauhusta erityisesti naisiin kohdistuneen väkivallan takia. Pian osa tutkijoista hylkäsi kuitenkin psykoanalyyttisen mallin. Kognitivismi haastoi psykoanalyysin 1990-luvulla. Kognitivismi perustui ihmisten omiin käsityksiin kauhusta eikä pelkästään tiedostamattomiin prosesseihin, kuten psykoanalyysi. Lisäksi sosiaalipsykologisen mallin kohteena oli myös faniuden tutkimus.
Arlo Guthrie
Elämä ja ura
Guthrie piti ensimmäisen konserttinsa 13-vuotiaana vuonna 1961. Hän nousi pian tunnetuksi folk-muusikoksi ja esiintyi yhdessä esimerkiksi Bob Dylanin ja Joan Baezin kanssa. Guthrie esitti 1967 Newport Folk Festivalilla suositun 18-minuuttisen omakohtaisen tarinansa "Alice's Restaurant Massacree", joka kertoo roskaamisesta ja kutsuinnoissa hylkäyksestä. Tarina tuli Guthrien esikoisalbumille Alice's Restaurant, joka julkaistiin myöhemmin samana vuonna, muutama viikko Woody Guthrien kuoleman jälkeen. Tarinasta tehtiin myös elokuva Alicen ravintola (1969), jossa Guthrie itsekin esiintyi. Albumi teki Guthriesta tähden ja 1960-luvun vastakulttuurin ikonin.
Guthrien toinen albumi Arlo (1968) ja kolmas Running Down the Road (1969) olivat myös menestyksiä. Guthrie esiintyi Woodstockissa 1969. Hän levytti hitin ”City of New Orleans” vuonna 1972. Juha Vainio käänsi kappaleen suomeksi ja Karma-yhtye levytti sen nimellä ”Hyvää huomenta, Suomi”.
Guthrien ura oli huipussaan 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa, mutta hän on jatkanut levyttämistä ja konsertointia senkin jälkeen. Hän perusti oman levy-yhtiön nimeltä Rising Son Records. Guthrie on myös näytellyt televisiosarjoissa. Hän osti Massachusettsista kirkon, jossa toimii nyt Guthrie Center, joka tarjoaa paikallisia ja kansainvälisiä sosiaalipalveluja HIV-tuesta meditointikeskukseen.
Helmikuussa 2008 Guthrie ilmoitti kannattavansa presidenttiesivaaleissa republikaanista Ron Paulia, joka muun muassa kannatti veroviraston ja tuloverotuksen sekä julkisen sosiaaliturvan ja kehitysavun lakkauttamista. Hän perusteli sitä sanomalla: ”Hän vaikuttaisi olevan ainoa presidenttiehdokas, joka oikeasti uskoo maamme perustuslakiin”.
Guthriella on vaimonsa Jackien kanssa neljä lasta. Jackie kuoli 2012.
Kauhuelokuva
Psykoanalyysi
pienoiskuva|upright|[[Ydinperhe on yhteiskunnassa merkittävä yksikkö, ja siksi se on kauhuelokuvissa usein joko kauhun lähde tai sisääntulopaikka hirviölle. ]] Psykoanalyysin mukaan monet kauhuelokuvan piirteistä kuvastavat pelkoja, huolia ja haluja, jotka on jostain syystä torjuttu. Sigmund Freudin mukaan monet yksilöä eteenpäin ajavat tunteet on haudattu tiedostamattomaan mieleen. Voidaan ajatella, että kauhuelokuvien hirviöt tai traumaattiset tapahtumat edustavat katsojan tiedostamattomia tunteita tai haluja, jotka saavat näin turvallisen purkauskanavan.
Robin Woodin mukaan hirviö on torjutun ruumiillistuma, ja hirviön ensiesiintyminen elokuvassa symboloi torjutun paluuta. Tästä syystä kauhuelokuvien hirviö on usein menneisyyden hahmo, joka palaa kiusaamaan muita henkilöitä. Hahmo voidaan nähdä myös hirviömäisenä toisena: se edustaa jotakin, joka on erilainen kuin minä tai yhteiskunnan ulkopuolella. Woodin mukaan länsimainen yhteiskunta on yksiavioinen, heteroseksuaalinen, porvarillinen, patriarkaalinen ja kapitalistinen. Normaaliutta kauhuelokuvissa esittääkin heteroseksuaalinen pariskunta, perhe ja näitä tukevat yhteiskunnalliset instituutiot, kuten poliisi, kirkko ja armeija. Hirviö edustaa länsimaisessa kauhuelokuvassa usein yhteiskunnan torjuttua toiseutta, mihin kuuluvat toiset ihmiset, naiset, köyhälistö, muut kulttuurit ja etniset ryhmät, vaihtoehtoiset aatteet ja poliittiset järjestelmät, seksuaalisesti poikkeavat ja lapset. Kauhuelokuvien keskeisenä teemana voikin nähdä normaaliuden ja toiseuden ristiriidan. Torjutun paluu on Woodin mukaan yhteiskunnalle uhka, ja kauhuelokuvissa tämä uhka voidaan kohdata ja käsitellä.
Barbara Creed on käsitellyt kauhuelokuvia psykoanalyytikko Julia Kristevan töiden, erityisesti abjektion käsitteen, pohjalta. Kristeva yhdistää abjektion vastenmieliseen reaktioon, joka syntyy, kun jokin objekti uhkaa minuuden ja toiseuden rajoja. Creedin mukaan kauhuelokuvissa äidilliset hahmot esitetään usein abjekteina, jotka edustavat hirviömäistä naiseutta. Kauhuelokuvien keskeisenä teemana voidaankin nähdä abjektin puhdistaminen. Kauhuelokuvat esittävät abjektin kohtaamisen ja sen häätämisen ihmismaailmasta. Ne voidaan nähdä nykyaikaisena riittinä, jossa kaikki järjestystä uhkaava erotetaan ja asetetaan holhoavan lain alaiseksi.
Kognitivismi
Kaikki tutkijat eivät pidä psykoanalyysia aidosti tieteellisenä, ja he ovat etsineet myös kauhuelokuvien tulkitsemiseen muita filosofisia tai psykologisia tapoja. Noël Carroll on lähestynyt kauhuelokuvia kognitivismin näkökulmasta. Carrollin mukaan kauhusta pitäminen on ristiriitaista. Hän on kysynyt tutkimuksissaan, miksi katsoja pelkää sellaista, jonka hän tietää olevan epätodellista, ja pitää sellaisesta, joka ei ole miellyttävää. Carroll kutsuu elokuvan herättämää kauhua taidekauhuksi erotuksena todellisesta kauhusta.
Carrollin mukaan kauhuelokuvaa määrittävät kaksi tunnetta: pelko ja inho. Jälkimmäinen syntyy välimuodossa olevasta hirviöstä, jota ei esimerkiksi pystytä määrittelemään eläväksi tai kuolleeksi. Kauhuelokuvassa pitääkin olla jokin olio, joka aiheuttaa kauhun tunteet. Sen pitää olla vaarallinen aiheuttaakseen pelkoa, epäpuhdas aiheuttaakseen inhoa ja lisäksi vielä selittämätön. Katsoja pystyy kokemaan taidekauhua hirviötä kohtaan, koska hän luo mielikuvan siitä, että se on todellinen. Katsoja ei kuitenkaan samaistu elokuvan henkilöihin, vaan hän kokee samanlaisia tunteita kuin elokuvassa pelkäävä hahmo. Carrollin mukaan katsojat eivät varsinaisesti pidä kauhusta, vaan heitä kiehtoo tarinan rakenne. Mielenkiinto syntyy tarinasta, joka käsittelee hirviön tunnistamista, kohtaamista ja kukistamista. Hirviö itsessään ei ole kiinnostuksen kohde.
Kognitivistisessakin lähestymistavassa on omat ongelmansa. Se ei vastaa siihen, miksi eri katsojat voivat reagoida samaan elokuvaan eri tavalla. Toiset voivat rakastaa ja toiset vihata elokuvaa syistä, jotka liittyvät esimerkiksi sukupuoleen, etniseen taustaan tai historialliseen yhteyteen.
Yhteiskunnalliset teemat
Robin Wood esittää esseessään, että kauhuelokuvan teemoihin ja niiden muuttumiseen on vaikuttanut kulttuuripoliittinen tilanne. Monet kauhuelokuvien nopeista temaattisista muutoksista voidaan selittää yhteiskunnallisen ja kulttuurisen tilanteen muutoksella. Tällainen muutos näkyy erityisen hyvin monissa jatko-osissa tai uudelleenfilmatisoinneissa, joiden aihepiiri on vaihtunut.
Kauhuelokuvassa käsitellään usein suuria yhteiskunnallisia huolenaiheita, ja Paul Wells onkin kutsunut kauhuelokuvan historiaa 1900-luvun pelkojen historiaksi. Monet kauhuelokuvat ovatkin kuvastaneet juuri oman aikansa huolenaiheita. Esimerkiksi Godzilla syntyi atomipommista kärsineessä Japanissa. 1970-luvulla yleistyneet avioerot näkyvät elokuvassa The Brood (1979) ja perheväkivalta Hohdossa (1980). Yhteiskunnan ja vähemmistöjen välisiä ristiriitoja käsittelevät Texasin moottorisahamurhat (maaseudun työttömät 1970-luvulla), Candyman (1992, afroamerikkalaiset) ja Veren vangit (1994, homoseksuaalit). Hullun lehmän tauti ja suu- ja sorkkatauti Yhdistyneessä kuningaskunnassa vaikutti elokuvan 28 päivää myöhemmin (2002) syntymiseen.
Matti Virén
Matti Virén (s. 29. lokakuuta 1948 Karuna) on suomalainen taloustieteilijä ja Turun yliopiston taloustieteen emeritusprofessori. Virén on erikoistunut muun muassa finanssipolitiikan tutkimukseen. Hän on aiemmin työskennellyt tutkijana Sitrassa ja Elinkeinoelämän tutkimuslaitoksessa sekä tutkimusjohtajana Suomen Pankissa ja Valtion taloudellisessa tutkimuskeskuksessa. Virén on myös ollut Helsingin yliopiston taloustieteen dosentti.
Elämä
Virén on koulutukseltaan valtiotieteiden tohtori. Hän opiskeli taloustiedettä Chicagon yliopistossa ja väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1982 väitösotsikolla Human Capital and Wage Differentials in a Dynamic Theory of the Firm.
Stanley Matthews
Stanley Matthews (1. helmikuuta 1915 Hanley, Stoke-on-Trent – 23. helmikuuta 2000 Stoke-on-Trent) oli englantilainen jalkapalloilija.
Stanley Matthews oli ensimmäinen englantilainen jalkapalloilija, joka aateloitiin. Hänestä tuli myös kaikkien aikojen ensimmäinen Euroopan vuoden jalkapalloilijaksi valittu pelaaja vuonna 1956.
Matti Virén
Elämä
Virén on ollut perussuomalaisten eurovaaliehdokkaana vuoden 2019 vaaleissa. Hänen vaaliteemojaan olivat EU:n liittovaltiokehityksen pysäyttäminen, "tolkun saaminen ilmastohysteriaan" ja yrittäjyyden edistäminen. Virén sai vaaleissa 9 873 ääntä, muttei tullut valituksi. Hän on myös arvostellut tulonsiirtojen varassa elävien määrää ja toivonut veronalennuksia sekä menoleikkauksia.
Stanley Matthews
Nuoruus
Matthewsin isä oli kuria ja urheiluhenkeä arvostanut parturi Jack Matthews, joka nyrkkeili iltaisin rahasta. Jack Matthews oli varsin hyvä nyrkkeiljä. Hänen sanotaan nyrkkeilleen noin 350 ottelua ja hävinneen niistä vain yhdeksän. Vaikka isä oli urheilija ja kasvatti poikansa kuntoilemaan, Stanley Matthewsin jalkapalloinnostuksesta hän ei aluksi pitänyt. Isä suostui hyväksymään jalkapalloharrastuksen, jos poika pelaisi koululaismaajoukkueessa ennen 14-vuotispäivää, ja näin tapahtui.
Bas Dost
Bas Dost (s. 31. toukokuuta 1989 Deventer) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka seuratasolla edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa Eintracht Frankfurtia. Oikeajalkainen Dost on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut myös Alankomaiden maajoukkueessa.
Stanley Matthews
Peliura
thumb|right|250px|Matthewsille teetätetty patsas Stanley Matthews edusti ammattilaisena Stoke Cityä 1932–1947 ja 1961–1965. Blackpool FC:n joukkueessa hän oli tällä välillä 1947–1961. Hän pelasi siis ammattilaisena 50-vuotiaaksi asti. Matthews pelasi ensimmäisen ottelunsa Englannin liigassa 19. maaliskuuta 1932 Bury FC:ta vastaan ja viimeisen ottelunsa 6. helmikuuta 1965 Fulhamia vastaan. Hänen pelipaikkansa oli käytännöllisesti katsoen aina keskikentän oikea laita. Ammattilaisuran parhaaksi saavutukseksi jäi Englannin Cupin voitto vuonna 1953. Vuosina 1948 ja 1951 Matthewsin edustama Blackpool FC oli ollut Cupin finaalissa häviävänä osapuolena. Vuoden 1951 tappion jälkeen jo 36 -vuotias Matthews oli ollut varma, että hän vielä kerran pelaa Cupin finaalissa. Isä oli kuolinvuoteellaan sanonut, että älä lopeta pelaamista ennen kuin voitat cup-finaalin Wembley Stadiumilla.
Matti Virén
Elämä
Viren on Suomen Perusta -ajatuspajan hallituksen puheenjohtaja vuodesta 2022 alkaen.
Stanley Matthews
Peliura
Stanley Matthews saavutti urallaan todella suuren suosion. Vuonna 1934 ottelussa Manchester City-Stoke rikottiin Wembleyn ulkopuolella pelattujen ottelujen yleisöennätys (84 569) ja vuoden 1946 Boltonin mustan lauantain yhtenä syynä pidetään Matthewsin suosiota. Silloin 33 ihmistä kuoli Englannin cupin ottelussa, kun tuhansia ihmisiä tunkeutui stadionille ilman pääsylippuja.
Marian evankeliumi
Marian evankeliumi on yksi apokryfisistä evankeliumeista. Se on gnostilainen kirjoitus, joka löydettiin Akhmimista, Egyptistä vuonna 1896 ja kuuluu Berliinin koodeksiin (BG 8502,1; sivut 7–19).
Historia
Kirjoituksen hankki Dr. Rheinhardt Kairossa vuonna 1896. Kirjoitus julkaistiin kuitenkin vasta vuonna 1955 sen jälkeen kun Nag Hammadin kirjasto oli löydetty. Muista Berliinin koodeksin kirjoituksista löydettiin kopiot myös Nag Hammadista, mutta ei Marian evankeliumista. Näin Akhmimista löydetty versio on kirjoituksen ainoa tunnettu kopio. Kirjoitusten samankaltaisuuden vuoksi Marian evankeliumi julkaistaan kuitenkin usein yhdessä Nag Hammadin tekstien kanssa.
Katkelmallinen kirjoitus on säilynyt kahtena 200-luvulta olevana kreikankielisenä katkelmana ja pidempänä 400-luvulta peräisin olevana koptinkielisenä käännöksenä kreikankielisestä alkutekstistä. Kirjoituksessa on 18 sivua, mutta kopiosta puuttuvat sivut 1–6 ja 11–14. Myöhemmässä, 400-luvun versiossa naisopetuslapsen asemaa on puolusteltu enemmän, mikä osoittaa, että kristinuskon suhtautuminen naisiin muuttui 200-luvulta 400-luvulle tultaessa.
Sisältö
Kirjoituksen alussa opetuslapset esittävät kysymyksiä ylösnousseelle Vapahtajalle ja saavat tältä vastauksia. Nimityksen 'Vapahtaja' perusteella kirjoitus voidaan ajoittaa toiselle vuosisadalle tai sitä myöhäisemmäksi.
Tämän jälkeen Vapahtaja lähtee ja oppilaat murehtivat, sanoen: ”Kuinka voimme mennä saarnaamaan valtakunnan evankeliumia tosi ihmisestä muille ihmisille? Kun he eivät säästäneet Vapahtajaa, kuinka he säästäisivät meitäkään?” (s. 9). Maria lohduttaa heitä ja alkaa miesoppilaiden pyynnöstä kertoa heille Vapahtajan sanoja, jotka hän tietää mutta muut eivät. Maria kertoo saamastaan näystä, mikä osoittaa gnostilaista vaikutusta.
Stanley Matthews
Peliura
Englannin maajoukkueessa hän pelasi 54 ottelua ajalla 1934–1957 ja teki niissä 12 maalia. Jos sodan aikana pelatut epäviralliset ottelut lasketaan, niin maaotteluita Matthewsille kertyi 74. Hän osallistui MM-kisoihin vuosina 1950 ja 1954 jolloin Englanti sijoittui kahdeksan parhaan joukkoon. Toimittajat valitsivat Matthewsin Englannin vuoden jalkapalloilijaksi vuosina 1948 ja 1963.