cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
V1-ohjus
Käyttö sodassa
Eniten "ilmavoittoja" V1-ohjuksista oli RAF:n 501. Squadronin Joseph Barryllä, 60 kpl.
Tex Beneke
thumb|right|[[Shep Fields ja Tex Beneke (1947)]]
Gordon "Tex" Beneke (12. helmikuuta 1914 Fort Worth, Texas – 30. toukokuuta 2000 Costa Mesa, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen jazzsaksofonisti ja -laulaja. Hän vaikutti Glenn Millerin orkesterissa ja lauloi muun muassa sen hitin "Chattanooga Choo Choo". Muita hänen laulamiaan kappaleita olivat "I've Got a Gal in Kalamazoo", "Ida! Sweet as Apple Cider" and "Don't Sit Under the Apple Tree (With Anyone Else but Me)". Beneke myös johti kokoonpanoa Millerin lentokoneen kadottua toisessa maailmansodassa.
Beneke aloitti saksofoninsoiton 9-vuotiaana. 1940-luvun lopussa hän lakkautti Glenn Millerin alun perin perustaman kokoonpanon. 50 vuoden ajan hän johti itsensä mukaan nimettyä orkesteria, joka levytti muun muassa MCA:lle. Millerin kappaleiden lisäksi orkesteri esitti myös Count Basien, Duke Ellingtonin, Tommy Dorseyn ja muiden musiikkia. Beneke kuoli 86-vuotiaana kalifornialaisessa hoitokodissa hengityksen vajaatoiminnasta kärsittyään. Hänen orkesterinsa perintöä jatkoi Jim Snodgrass. Benekeä jäi kaipaamaan hänen puolisonsa Sandra Kalifornian Santa Anasta.
Ian McEwan
Ian McEwan (s. 21. kesäkuuta 1948, Aldershot) on englantilainen kirjailija. Hän syntyi Englannissa ja vietti suuren osan lapsuudestaan Itä-Aasiassa, Saksassa ja Pohjois-Afrikassa, minne hänen isänsä, skottilainen upseeri David McEwan, oli sijoitettu. Hän opiskeli Sussexin ja East Anglian yliopistoissa ja valmistui ensimmäisenä Malcolm Bradburyn uraauurtaneesta luovan kirjoittamisen koulutusohjelmasta.
Huomionosoituksia
McEwan sai Booker-palkinnon vuonna 1998 ilmestyneestä romaanistaan Amsterdam. Hän on kuninkaallisen kirjallisuusseuran ja taideseuran sekä Amerikan tiede- ja taideakatemian jäsen. Vuonna 1999 Töpfer-säätiö myönsi hänelle Shakespeare-palkinnon Hampurissa. McEwan on myös British Humanist Associationin tukijäsen. Hänelle myönnettiin brittiläisen imperiumin komentajan arvonimi vuonna 2000.
Yksityiselämä
McEwan on ollut naimisissa kahdesti. Vuonna 1999 hänen ensimmäinen vaimonsa Penny Allen pakeni heidän 13-vuotiaan poikansa kanssa sen jälkeen, kun ranskalainen tuomioistuin oli päättänyt, että poika piti palauttaa isälleen, jolle oli annettu pojan ja hänen 15-vuotiaan veljensä yksinhuoltajuus. McEwanin toinen vaimo Annalena McAfee oli aikaisemmin The Guardian -lehden kulttuuriosaston toimituspäällikkönä.
Vuonna 2002 McEwan sai tietää, että hänellä on veli, joka oli annettu adoptoitavaksi toisen maailmansodan aikana. Asia nousi julkisuuteen vuonna 2007. Veli, muurari David Sharp, syntyi kuusi vuotta Iania aikaisemmin, kun heidän äitinsä oli naimisissa toisen miehen kanssa. David Sharpilla ja Ian McEwanilla on samat vanhemmat, mutta Sharp syntyi avioliiton ulkopuolella, kun heidän äitinsä oli vielä naimisissa ensimmäisen miehensä kanssa. Ensimmäisen miehen kuoltua taistelussa Sharpin äiti meni naimisiin rakastajansa kanssa, ja Ian syntyi muutamaa vuotta myöhemmin.
Jürgen Stark
Jürgen Stark (s. 31. toukokuuta 1948 Gau-Odernheim, Saksa) on saksalainen taloustieteilijä. Hän oli Euroopan keskuspankin (EKP) johtokunnan jäsen ja Euroopan keskuspankin pääekonomisti vuosina 2006–2011. Hän oli syyskuusta 1998 toukokuuhun 2006 Saksan keskuspankin varapääjohtaja ja vuonna 2004 sen väliaikainen pääjohtaja.
Stark erosi EKP:n johtokunnasta syyskuussa 2011. EKP:stä eroamisen syyksi esitettiin henkilökohtaiset syyt, mutta julkisuudessa on todettu myös, että hän on vastustanut EKP:n laajaa velkakirjojen osto-ohjelmaa ongelmiin ajautuneilta mailta.
Roberto Lückert León
Roberto Lückert León (s. 9. joulukuuta 1939 Maracaibo) on venezuelalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 14. elokuuta 1966 ja nimitettiin Cabimasin hiippakunnan piispaksi 27. huhtikuuta 1985. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Domingo Roa Pérez, jota avustivat Mariano José Parra León ja Baltazar Enrique Porras Cardozo.
21. heinäkuuta 1993 Lückert León sai nimityksen Coron hiippakunnan piispaksi. 23. marraskuuta 2008 Coro korotettiin arkkihiippakunnaksi, joten Lückert Leónista tuli arkkipiispa.
Julija Tšepalova
Julija Anatoljevna Tšepalova (s. 23. joulukuuta 1976 Komsomolsk, Venäjä) on entinen venäläinen maastohiihtäjä ja kaksinkertainen henkilökohtainen olympiavoittaja. Hyvänä luistelijahiihtäjänä tunnettu Tšepalova nousi suuren yleisön tietoisuuteen Naganon olympialaisissa voittaessaan vapaan tyylin 30 kilometrin kilpailun.
Julija Tšepalova on naimisissa uransa jo myös lopettaneen hiihdon maailmanmestarin Vasili Rotsevin kanssa ja heillä on kaksi lasta. Kauden 2006–2007 Tšepalova jätti väliin raskauden vuoksi. Toisen lapsen syntymän jälkeen Tšepalova harjoitteli ampumahiihtoa ja ensimmäisen ampumahiihtokilpailunsa hän kävi marraskuussa 2007 Kontiolahdella. Loppukaudesta 2007–2008 hän osallistui hiihdon maailmancupiin parhaan sijoituksen ollessa 22:s Oslossa 30 kilometrin vapaan tyylin kilpailussa.
Elokuussa 2009 venäläinen All Sport -uutistoimisto kertoi Tšepalovan jääneen kiinni EPO-hormonin käytöstä maailmancupin kilpailussa saman vuoden tammikuussa. Venäjän hiihtoliiton puheenjohtaja Vladimir Loginov kertoi Tšepalovan ilmoittaneen lopettavansa uransa. Tšepalova asetettiin joulukuussa 2009 kahden vuoden kilpailukieltoon, joka lasketaan alkaneen elokuusta. Tšepalova valitti asiasta kuitenkin vielä urheilun kansainväliseen vetoomustuomioistuimeen, joka kuitenkin hylkäsi valituksen ja piti kahden vuoden kilpailukiellon voimassa.
Kloroformi
thumb|Kloroformia nestemäisessä muodossa. Kloroformi (trikloorimetaani, metaanitrikloridi, formyylikloridi) on kemiallinen yhdiste. Se on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön, makean tuoksuinen, voimakkaasti haihtuva neste, joka ei ole syttyvää kaasumaisenakaan. Kloroformi liukenee niukasti veteen mutta hyvin asetoniin, ja sekoittuu etanoliin ja eetteriin.
Kloroformia käytetään liuottimena, laboratoriokemikaalina ja synteesien lähtöaineena. 1800-luvulla kloroformia käytettiin myös nukutusaineena. Sillä oli kuitenkin vaarallisia toksikologisia ominaisuuksia ja taipumus aiheuttaa äkillisiä, kuolettavia sydämen rytmihäiriöitä.
Victorinus
Marcus Piav(v)onius Victorinus (k. kevät 271) oli lyhytikäisen Gallian keisarikunnan keisari vuosina 269–271.
Victorinuksen taustasta ei tiedetä paljoakaan. Hänen nimensä viittaa Rooman valtakunnan läntisiin provinsseihin, Hispaniaan, Galliaan ja Britanniaan, joista hän saattoi olla kotoisin. Hänen nomeninsa oikeinkirjoitustakaan ei tiedetä varmasti. Joissakin kolikoissa se on Piavonius tai Piavvonius. Augusta Treverorumista löydetystä mosaiikissa se taas on muodossa Piaonius.
Myös eräs Domitianus julisti itsensä keisariksi Galliassa vuoden 271 paikkeilla, mutta hänestä ei tiedetä paljon mitään.
Tämän jälkeen Victorinus palasi Colonia Agrippinaan viettämään voitonjuhlia. Huoltopäällikkö Attianus kuitenkin murhasi hänet keväällä 271. Syy saattoi olla henkilökohtainen, sillä Victorinus oli tunnetusti kova naistenmies, ja antiikin historioitsijoiden mukaan Attianus sai hänet kiinni itse teosta vaimonsa kanssa. Tätä teoriaa tukee myös se, että murhan jälkeen Victorinuksen äiti Victoria sai lahjottua sotilaat julistamaan Victorinuksen jumalaksi ja huutamaan Gallia Aquitanian maaherran Gaius Pius Esuvius Tetricuksen keisariksi.
Sanda Ladoși
Sanda Ladoși (s. 2. tammikuuta 1970) on romanialainen laulaja.
Ladoși aloitti musiikkiharrastuksen lapsena. Hän oppi laulamaan ja soittamaan pianoa ja kitaraa. Hän syntyi opettajaperheeseen ja opiskeli itsekin aluksi kasvatusalaa, mutta lähti sitten Bukarestiin ammattimuusikon uran toivossa. Hän opiskeli lisäksi lakia.
Ladoși on esiintynyt kansainvälisesti ja julkaissut useita studioalbumeita. Lisäksi hän on tehnyt yhteistyötä mm. Marcel Pavelin kanssa. Hän edusti vuonna 2004 Romaniaa Eurovision laulukilpailussa kappaleellaan "I Admit".
Patoputkimoottori
Patopainemoottori (myös patoputkimoottori, ) on reaktiomoottorityyppi, jossa ei ole liikkuvia osia. Patopainemoottorit eivät toimi paikallaan, vaan vaativat nopeutta, jotta ilma saataisiin puristumaan moottoriin, koska patopainemoottoreissa ei ole ahdinta. Patopainemoottorilla varustetut ilma-alukset nostetaankin tästä syystä usein ilmaan toisen lentokoneen tai apuraketin kyydissä, jolloin saavutetaan moottorin käynnistämiseen vaadittava ilmannopeus. Patopaineen paras hyötysuhde saavutetaan noin kolmen Machin nopeuksilla, mutta moottorityyppi toimii aina kuuden Machin nopeuksiin saakka.
Patopainemoottoreita voidaan käyttää esimerkiksi suurilla nopeuksilla lentävissä laitteissa, kuten ohjuksissa ja ammuksissa.
Eräs tässä suhteessa merkittävimpiä on brittiläinen Bristol Bloodhound jossa on kaksi kaksoispatopainemoottoria ja niiden välissä alkuvauhdin antava rakettimoottori.
Asesuunnittelijat ovatkin kehitelleet esimerkiksi patopainemoottorilla varustettua 120 mm kranaatinheittimen ammusta, joka pystyisi moottorin avulla saavuttamaan jopa 35 kilometrin kantaman. Moottoria on käytetty myös onnistuneesti työntövoiman tuottamiseen helikopterin lapojen päissä.
Jatkuvaan palamiseen perustuvat patopainemoottorit sekoitetaan usein katkonaiseen palamiseen perustuviin sysäysputkimoottoreihin, sekä samantapaisiin, mutta suuremmilla virtausnopeuksilla toimiviin SCRAMJETeihin.
Ramjet
thumb|300px|Ramjetin toimintaperiaate Ramjet on yksi tunnetuimmista patoputkimoottorin tyypeistä. Sen toimintaperiaate ilmenee oheisesta kuvasta. Ramjet on periaatteessa putki, jonka etuosasta (inlet) ilma virtaa sisään ja putken muotoilun ansiosta se puristuu kasaan (compression) samalla kun virtausnopeus laskee. Moottorin sisällä ilmaan sekoitetaan polttoainetta (fuel injection), joka poltetaan polttokammiossa (combustion chamber) ja kuumuudessa laajentunut pakokaasu suihkutetaan suuttimen (nozzle) kautta ulos (exhaust). Muiden suihkumoottorien tapaan työntövoima syntyy suurinopeuksisesta ilmavirrasta.
Ramjet on teknisesti hyvin lähellä rakettimoottoria. Merkittävä ero tulee kuitenkin siitä, että ramjetissä palamiseen vaadittava happi tulee konetta ympäröivästä ilmasta, eikä erillisestä happitankista. Ramjet-moottorin hankala piirre on, että se ei toimi, ellei liikuta nopeuksilla, jotka ovat yli puolet äänennopeudesta. Lisäksi ilmavirran hidastaminen moottorin kurkussa alle äänennopeuden aiheuttaa shokkiaallon, jonka vuoksi moottori tuottaa huomattavan suuren ilmanvastuksen. Jotta polttoaineen liekki ei sinkoutuisi ilmavirrassa moottorista ulos, polttokammioon on myös asetettava ilman virtausta haittaavia esteitä, liekinpitimiä, jotka kasvattavat ilmanvastusta lisää. thumb|Bloodhound-ohjuksen Thor ramjet-moottori Nestemäistä polttoainetta käyttävässä moottorissa (Liquid Fuel RamJet, LFRJ) polttoaine suihkutetaan ilmavirtaan kun taas kiinteää polttoainetta käyttävässä ratkaisussa (Solid Fuel Integrated Rocket Ramjet, SFIRR) polttoaine on kiinnitetty polttokammion seinään, josta se vähitellen palaa pois. Kylmän sodan aikana Yhdysvalloilla oli suunnitteilla Project Pluto, jossa ilma kuumennettaisiin ohjaamalla se ydinreaktorin läpi.
Ramjet-moottoreita käytetään lähinnä ohjuksissa ja joissakin koeluontoisissa lentokoneissa. Ohjuksista eräs tunnetuimpia lienee Bristol Bloodhound, jossa on kaksi kaksoisramjetiä ja niiden keskellä erillinen alkuvauhdin antava rakettimoottori.
Lasertulostin
thumb|200px|[[Apple Computer|Apple LaserWriter Pro 630 -lasertulostin]] Lasertulostin on laite, jolla voidaan piirtää esimerkiksi tietokoneen ruudulla nähtyä grafiikkaa tai tekstiä paperin pintaan. Laserkirjoittimet muistuttavat rakenteeltaan kopiokonetta.
Historia
Lasertulostimen keksi vuonna 1969 Xeroxilla työskennellyt tutkija Gary Starkweather yhdistäessään laservalon aiemmin käytössä olleeseen elektrofotografiaprosessiin. Starkweatherin keksintöön perustuva lasertulostinprototyyppi tulosti vuonna 1971 jo kahden sivun sekuntivauhdilla.
Ensimmäinen lasertulostin, IBM 3800, tuli kaupallisesti saataville vuonna 1976. Toimistokäyttöön tarkoitetut lasertulostimet ilmestyivät markkinoille vasta vuonna 1981 yhdessä Xerox Star -tietokoneen kanssa. Henkilökohtaisten tietokoneiden yleistyttyä lasertulostimet kehittyivät kompaktimmiksi. Ensimmäinen kirjoituspöydällä käytettäväksi suunniteltu lasertulostin oli HP:n ja Canonin yhteishankkeena toteuttama HP LaserJet vuonna 1984. Pian HP:n jälkeen esimerkiksi Brother, IBM ja Apple toivat markkinoille omat pöytämalliset lasertulostimensa.
Lasertulostimet tarjosivat toimisto- ja sittemmin myös yksityiskäyttöön keinon tulostaa samalle paperille useita eri fontteja nopeasti ja tarkasti. Vastaavia ominaisuuksia ei tuolloin tarjonnut mikään yleisesti saatavilla ollut tulostintyyppi. 1980-luvulla ja sen jälkeen lasertulostinten koko ja hinta ovat pienentyneet olennaisesti.
Toiminta
Kirjoittimessa on valoherkkä sylinteri ja pyörivä rumpu. Nopeasti liikkuva lasersäde piirtää tulostettavan sivun rumpuun ja aiheuttaa rummussa positiivisen sähkövarauksen. Positiivinen sähkövaraus vetää puoleensa negatiivisesti latautuneita värijauhehiukkasia niihin kohtiin, joihin lasersäde on osunut. Tämän jälkeen paperiarkki kiinnittyy rumpuun lämmitettynä, ja värijauhehiukkaset tarttuvat paperille.
Värijauhe koostuu pigmentistä ja muovihiukkasista. Muovi sulaa kuumennettaessa, jolloin värijauhe imeytyy paperin kuituihin.
Toimintaperiaate
Lasertulostimen toimintaperiaate on seuraava:
Aiheesta muualla
Yazıcı (bilgisayar)
Palazzo Pitti
thumb|250px|Palazzo Pitti Palazzo Pitti on renessanssipalatsi Firenzessä, Italiassa. Se sijaitsee kaupungin jakavan Arno-joen eteläpuolella, lähellä Ponte Vecchiota.
Palazzo Pittiä alettiin rakentaa vuonna 1458. Pankkiiri Luca Pitti halusi itselleen näyttävän palatsin, joka osoittaisi hänen olevan mahtavampi kuin Firenzeä hallitseva Medici-suku. Palatsin suunnittelijaksi valittiin Bernardo Buontalenti, joka oli aiemmin työskennellyt Mediceille. Pittin suku köyhtyi kuitenkin palatsin valmistumisen jälkeen, ja lopulta he joutuivat myymään palatsin Medicin suvulle vuonna 1549.
Cosimo I de’ Medicin vaimo Elisabeth Toledolainen tilasi arkkitehti Ammannatilta palatsin laajennuksen ja näyttävän sisäpihan suunnitelmat. Palatsista tehtiin Toscanan suurherttuakunnan hallintokeskus. Seuraavina vuosisatoina palatsia laajennettiin huomattavasti. Medicien jälkeen se kuului Lothringenin suvulle, ja kun Firenze oli lyhyen aikaa Italian pääkaupunki, Savoijin kuningashuone hallitsi tästä palatsista käsin.
Nykyisin Palazzo Pittissä toimii kahdeksan eri museota, joista ehkä tärkein on Galleria Palatina, jossa on näytteillä lukuisia Medici-suvulle kuuluneita taideaarteita renessanssin ja barokin ajoilta.
Palatsi on Vasarin käytävällä yhteydessä Arno-joen pohjoispuolella olevaan Palazzo Vecchioon.
Palatsin takana on suuri puisto, Giardino di Bóboli.
Esillä olevia teoksia
<Gallery> Kuva:Tizian 034.jpg|Tizian: La Bella 1536 Kuva:Tizian 076.jpg|Tizian: Englantilaismiehen muotokuva 1545 Kuva:Raffael 026.jpg|Rafael: Tuolimadonna 1516 Kuva:Agnolo Doni's portrait paintings by Raffaello Sanzio.jpg|Rafael: Angelo Donin muotokuva 1506 </Gallery>
Viipurinlahti
thumb|Viipurinlahti thumb|Viipurinlahti yhdistää [[Saimaan kanavan Suomenlahteen.]] Viipurinlahti on Suomenlahden itäosassa Leningradin alueella sijaitseva pohjoiseen työntyvä merenlahti, jonka perällä sijaitsee Viipurin kaupunki.
Laivaväylä Suomenlahdelta Saimaan kanavaan kulkee Viipurinlahden kautta. Kanavan eteläpää on Viipurinlahden äärimmäisessä perukassa, Suomenvedenpohjassa. Se liittyy muuhun lahteen Viipurin kaupungissa olevien salmien välityksellä.
Viipurinlahdessa on paljon saaria, joista suurimmat ovat Uuraansaari, Ravansaari ja Essaari lahden keskiosassa, Revonsaari Viipurinlahdesta etelään työntyvässä Makslahdessa sekä Kuninkaansaari lahden suulla. Viipurinlahteen laskevia jokia ovat muun muassa lännestä Tervajoki ja Rakkolanjoki–Hounijoki, pohjoisesta Juustilanjoki ja Kilpeenjoki sekä idästä Rokkalanjoki.
Lahti sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Viipurinlahden etelärajana voidaan pitää Koivistonniemen kärjessä olevasta Pullinniemestä Kuninkaansaaren kautta Säkkijärvelle Vilaniemeen kulkevaa linjaa.
Suomelle kuuluessaan Viipurinlahden rannoilla oli monia puutavara- ja muita satamia. Suurimmat olivat Viipurin ulkosatama Uuras sekä Viipurin sataman kuuluneet Etelä- ja Pohjoissatama. Muita satamia olivat Johanneksen Kirkkoniemi, Koiviston Makslahti ja Vahvialan Tervajoki. Nykyisin merkittävin satama on Uuraassa.
Achílleio
Achílleio eli Achílleion (myös transl. Akhilleion, Achillion) on palatsi Gastoúrin kylässä Korfun saarella Kreikassa. Sen rakennutti Itävallan keisarinna Elisabet eli Sisi vuonna 1888, ja se omistettiin sankari Akhilleukselle. Nykyisin palatsi toimii museona.
Historia
pienoiskuva|vasen|Achílleion pihaa.
pienoiskuva|vasen|Palatsin sisätiloja sekä maalaus Akhilleuksen riemuvoitto, Franz von Matsch, 1892.
Korfu oli Elisabetin mieluisin lomailukohde. Hän vieraili saarella ensimmäisen kerran vuonna 1861. Toisella vierailullaan vuonna 1885 hän tutustui Gastoúrin kylässä olleeseen filosofi Pétros Vráilas Arméniksen vanhaan huvilaan Víl(l)a Vráilaan. Elisabet osti huvilan vuonna 1887, koska halusi rakennuttaa paikalle antiikkistyylisen palatsin huvilakseen sekä osoittaa samalla ihailuaan Kreikkaa ja sen kulttuuria ja kieltä kohtaan. Vanha huvila purettiin, ja uuden palatsin suunnitteli italialainen arkkitehti Raffaele Caritto.
Achílleio valmistui vuonna 1891. Elisabet nimesi sen Akhilleuksen mukaan, sillä hän ihaili tätä ja oli kiinnostunut Homeroksen Iliaasta ja Troijan sodasta. Elisabetin murhan vuonna 1898 jälkeen palatsi oli käyttämättä yhdeksän vuotta. Tuon ajan se oli Kreikan kuninkaallisten omistuksessa.
Palatsin toinen käyttäjä oli Saksan keisari Vilhelm II. Vilhelm vieraili paikalla ensimmäisen kerran vuonna 1905 käydessään Kreikassa kuningas Yrjön luona. Vilhelm osti palatsin vuonna 1907 ja vietti paikassa viisi pääsiäistä vuosina 1908–1914. Hän teki paljon muutoksia sekä palatsiin että sen puutarhaan. Oleskellessaan Korfulla Vilhelm myös muun muassa tuki arkeologisia kaivauksia sekä rakennutti näköalapaikan Pélekakseen.
Sekä ensimmäisen että toisen maailmansodan aikaan Achílleio toimi sotasairaalana. Tämän jälkeen rakennuksen yläkerta toimi kasinona vuodesta 1962 vuoteen 1992, alakerran toimiessa museona. Kasinona rakennus esiintyy muun muassa James Bond -elokuvassa Erittäin salainen (1981). Nykyisin palatsi toimii pelkästään museona, vaikkakaan kaikki sen tilat eivät ole yleisön nähtävillä. Palatsi on Korfun suosituimpia nähtävyyksiä.
Palatsia on käytetty Euroopan unionin huippukokouksen pitopaikkana vuonna 1994. Vuonna 2003 siellä kokoontuivat unionin maatalousministerit.
Rakennus
pienoiskuva|Muusat. pienoiskuva|Kuoleva Akhilleus, Ernst Herter, 1884.
Palatsi on koristeltu sekä sisä- että ulkotiloiltaan Kreikan historiaan ja kreikkalaiseen mytologiaan liittyvällä taiteella. Maalauksista kuuluisin on Franz von Matschin maalaama koko seinän täyttävä Akhilleuksen riemuvoitto, joka esittää Akhilleusta raahaamassa Hektorin ruumista Troijan porteilla. Myös lukuisat kattomaalaukset ja veistokset esittävät mytologisia aiheita. Tunnetuin kattomaalaus, Neljä vuodenaikaa, esittää tanssivia horia. Suurta portaikkoa reunustavat Zeusta ja Heraa esittävät patsaat. Palatsissa on pieni kappeli, joka on koristeltu kirkkotaiteella. Palatsin sisätiloissa on myös Vilhelm II:n jäämistöä sekä Elisabet-aiheinen näyttely.
Puutarhassa on Ernst Herterin Elisabetille veistämä kuolevaa Akhilleusta esittävä veistos, sekä Vilhelm II:n tilaama, tälle mieluisampi voittoisaa Akhilleusta esittävä kymmenmetrinen pronssiveistos. Terassin peristyyli on reunustettu yhdeksää muusaa esittävillä veistoksilla sekä jumalia ja filosofeja esittävillä patsailla ja rintakuvilla.
Sixto Rodriguez
Sixto Diaz Rodriguez (10. heinäkuuta 1942 Detroit, Michigan, Yhdysvallat – 8. elokuuta 2023 ), taiteilijanimiltään Rodriguez tai Jesús Rodriguez, oli yhdysvaltalainen folkmuusikko. Rodriguezin kappaleet ovat poliittisesti sävyttyneitä ja käsittelevät muun muassa köyhyyttä. Rodriguez levytti 1970-luvun alussa kaksi albumia, joiden kaupallinen menestys jäi vähäiseksi. Albumit painuivat nopeasti unohduksiin artistin kotimaassa, mutta Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Etelä-Afrikassa ne saivat kohtalaista suosiota. Laajemmin Rodriguez tuli tunnetuksi vuonna 2012 ruotsalaisen Malik Bendjelloulin ohjaaman Oscar-palkitun Searching for Sugar Man -dokumentin ansiosta.
Varhainen elämä
Sixto Rodriguez syntyi 10. heinäkuuta Detroitissa Michiganissa ja sai nimen Sixto, koska oli perheensä kuudes lapsi. Rodriguezin vanhemmat Maria ja Ramon Rodriguez olivat meksikolaisia siirtolaisia. Maria Rodriguez kuoli Sixton ollessa kolmevuotias. Työväenluokkaisessa ympäristössä kasvanut Rodriguez on sanonut perineensä kiinnostuksensa musiikkiin yksinhuoltajaisältään, joka soitti pojalleen meksikolaisia kansanlauluja.
Musiikkiura
Rodriguez levytti ensimmäisen singlensä ”I’ll Slip Away” huhtikuussa 1967 Impact Recordsille. Levy-yhtiö lopetettiin, ja hän jatkoi esiintymistä pienillä klubeilla. Poliittisesti latautuneet sanoitukset tekivät kuulijoihin vaikutuksen, ja vuonna 1970 hän julkaisi esikoisalbuminsa Cold Fact Sussex Records -levy-yhtiön kautta. Albumi ei ollut kaupallinen menestys, mutta levy-yhtiö antoi toisen mahdollisuuden. Seuraava albumi, Coming from Reality, julkaistiin vuonna 1971. Albumia myytiin vielä esikoistakin vähemmän. Rodriguez sai potkut levy-yhtiöstä ja meni töihin rakennus- ja purkutyömaille. Levy-yhtiö meni myöhemmin konkurssiin.
Vaikka Rodriguez ei saavuttanut menestystä kotimaassaan, hänen albuminsa nousivat 1970-luvun puolivälissä suosituiksi Etelä-Afrikassa, Uudessa-Seelannissa ja Australiassa. Australialainen Blue Goose Music -levy-yhtiö julkaisi kokoelma-albumin, joka Rodriguezista tehdyn dokumentin mukaan hänen tietämättään myi platinaa Etelä-Afrikassa. Uusi innostus Rodriguezin musiikkia kohtaan sai Rodriguezin lähtemään kiertueille Australiaan Mark Gillespie Bandin kanssa vuonna 1979 ja Midnight Oilin kanssa vuonna 1981. Kiertueiden jälkeen hän palasi Detroitiin, missä hän jatkoi filosofian opintojaan ja töitä rakennustyömailla. Rodriguez suoritti BA-tutkinnon Wayne State Universityn Monteith Collegessa vuonna 1981.
Vuonna 1991 Rodriguezin molemmat albumit julkaistiin CD-muodossa Etelä-Afrikassa. Hän sai kuulla suosiostaan Etelä-Afrikassa kuitenkin vasta vuonna 1998, kun hänen vanhin tyttärensä sattui törmäämään isälleen omistettuun internetsivuun. Lopulta Rodriguezia vuosikausia jäljittänyt eteläafrikkalainen toimittaja sai häneen yhteyttä ja kysyi, pitivätkö huhut artistin lavalla tekemästä itsemurhasta paikkansa, ja ehdotti artistille kiertuetta. Apartheidin aikaan musiikillaan eteläafrikkalaisille toivoa antanut Rodriguez teki kiertueen vuonna 1998 ja esiintyi Etelä-Afrikassa loppuunmyydyille 5 000 hengen areenoille. Kyseisestä Dead Men Don’t Tour: Rodriguez in South Africa 1998 -kiertueesta tehtiin dokumentti vuonna 2001, ja hän palasi Etelä-Afrikkaan uusille kiertueille vuosina 2001 ja 2005.
Light in the Attic -levy-yhtiö julkaisi uudestaan Cold Fact- ja Coming from Reality -albumit vuonna 2009. Rodriguezin Etelä-Afrikan suosiota kuvaava Searching for Sugar Man -dokumentti sai ensi-iltansa tammikuussa 2012 Sundance-festivaaleilla. 14. elokuuta 2012 hän esiintyi artistivieraana Late Show with David Letterman -ohjelmassa. Rodriguez kertoi vuonna 2013 Rolling Stone -lehdelle kirjoittaneensa 30 uutta kappaletta ja suunnittelevansa uuden albumin levyttämistä.
Searching for Sugar Man
Ruotsalais-brittiläistä tuotantoa olevan Searching for Sugar Man -dokumentin on ohjannut ruotsalainen Malik Bendjelloul, joka työskenteli aiemmin SVT-kanavan toimittajana. Dokumentti sai alkunsa, kun Bendjelloul törmäsi Rodriguezin tarinaan matkatessaan puolen vuoden ajan Afrikassa. Rodriguezin albumit olivat 1970-luvulla nousseet suursuosioon Etelä-Afrikassa, mutta Rodriguez ei dokumentin mukaan tiennyt lähes puolen miljoonan levymyynnistä. Etelä-Afrikassa luultiin, että artisti olisi tehnyt itsemurhan. 1990-luvun lopussa eteläafrikkalaiset faneille selvisi, että Rodriguez on yhä elossa, ja Rodriguez meni Etelä-Afrikkaan kiertueelle. Dokumentti sai ensi-iltansa tammikuussa 2012 Yhdysvalloissa Sundance-festivaaleilla, jossa se sai tuomariston erikoispalkinnon ja parhaan ulkomaisen dokumentin yleisöpalkinnon. Elokuva on saanut myös lukuisia muita palkintoja, muun muassa pitkien dokumenttien sarjan Oscar-palkinnon vuonna 2013.
Dokumenttia on toisaalta arvosteltu siksi, että sen on nähty olevan osittain fiktiota ja antavan eteläafrikkalaiseen näkökulmaan keskittymällä virheellisen käsityksen Rodriguezin tunnettavuudesta. Toisin kuin Searching for Sugar Man antaa ymmärtää, Rodriguez ei jäänyt 1970-luvun alun esikoisalbuminsa jälkeen täysin unohduksiin, vaan hän oli melko menestynyt Australiassa. Arttu Seppäsen mukaan dokumentti luo Rodriguesista länsimaisia markkinoita varten eksotisoidun tarinan.
Suomessa
Rodriguez kävi esiintymässä Suomessa kesäkuussa 2018. Esiintyminen sai Helsingin Sanomissa murska-arvion. Arttu Seppäsen mukaan yhtye soitti "vaivaannuttavan jähmeästi", Rodriguez lauloi hiljaa ja äänessä olivat enemmän bassorumpu ja akustinen kitara. Yhteenvetona Seppänen kirjoittaa:
Dagsbergin kirkko
pienoiskuva|vasen|Kirkon vieressä on vanhan tyylinen pieni kivirakennus. Sen rakenne, jossa on paksut seinät sekä epäsymmetrisesti sijaitseva tuuletusluukku etupuolella ja paksu kivijalka, antaa olettaa että se on keskiajalta. pienoiskuva|Asehuone 1400-luvun jälkipuolelta muutettiin 1770-luvulla sakaristoksi. Sen porraspääty on myöhäiskeskiajalta. Dagsbergin kirkko Ruotsissa Norrköpingin kunnassa sijaitseva kivikirkko. Sen vanhimmat osat ovat peräisin varhaiskeskiajalta, mutta sitä on laajennettu sen jälkeen useaan otteeseen, muun muassa 1700-luvun jälkipuoliskolla siihen rakennettiin torni.
Kirkon sijaintipaikka Dagsberg on oletettavasti ollut muinainen palvontapaikka. Ensimmäinen sauvakirkko lienee rakennettu 1000-luvulla, siltä ajalta on palasia eskilstunanarkuista. Vanhempia ovat kaksi riimukiven palasta, joista toisessa mainitaan isä Ärkel ja poika Ofrad, ja toisessa (Ög 145) dagsberglainen, joka kaatui Ingvar Vittfarnes sotajoukoissa idässä.
Kirkkorakennus
Lattian alla on perusmuuri 1200-luvun ensi vuosikymmeniltä. Rakennusta korjattiin 1300-luvulla ja 1400-luvun jälkipuolella. Nykyinen kirkko on peräisin vuosilta 1777–1779, jolloin keskiaikaisesta kirkosta purettiin suuria osia. Vanhasta asehuoneesta tehtiin sakaristo, jonka porraspäätyä voi tarkastella ulkoa. Sisällä näkyy holvi. Tornin piirsi rakennusmestari Abraham Pousette, ja se valmistui 1782. Uusi torni korvasi kivitornin, joka oli rakennettu kiinteästi keskiaikaiseen kirkkoon, ja hautausmaalla sijainneen erillisen puisen kellotornin. Tornit mainitaan pitäjänkokouksessa vuonna 1772. Nykyisessä tornissa on kaksi kirkonkelloa. Suurempi on 1500-luvun jälkipuolelta, ja se valettiin uudestaan 1790, mutta pienemmästä tiedetään vain, että se on valettu uudestaan 1839.
Douglas DC-8
thumb|Douglas DC-8 thumb|Ohjaamo pienoiskuva|Finnairin Douglas DC-8-liikennekoneen OH-LFR vastaanotto Kaliforniassa 27. tammikuuta 1969. Keskellä Finnairin liikennelentäjä Erkki (oik. Per-Erik) Ehanti, hänen oikealla puolellaan insinööri Kurt Hedström, oikealla diplomi-insinööri Carl-Eric Calàs. Kone on sama kuin alemmassa kuvassa, ja on 2020-luvulla edelleen käytössä. pienoiskuva|Kar-Airin Douglas DC-8-51 OH-KDM Helsingin lentoasemalla v. 1973. Douglas DC-8 eli DC-8 on nelimoottorinen, kapearunkoinen, pitkän ja keskipitkän toimintamatkan matkustajalentokone, jota valmisti yhdysvaltalainen Douglas Long Beachin tehtailla Kaliforniassa, Yhdysvalloissa, vuosina 1959–1972. Konetyyppi oli Boeing 707:n pahin kilpailija. DC-8:n eri versioita valmistettiin 556 kappaletta. Tammikuussa 2020 säännöllisessä kaupallisessa käytössä oli enää 4 DC-8-koneyksilöä, kaikki rahtikoneita. Tämän lisäksi 5 muuta koneyksilöä on valtiollisessa tai järjestökäytössä, joihin kuuluu mm. yksi Finnairin käytössä aiemmin ollut kone.
Historiaa
DC-8 Series 10 oli alkuperäinen versio, jota valmistettiin vain 28 kappaletta Deltalle ja United Airlinesille. DC-8 Series 20 oli samanlainen, mutta siinä oli tehokkaammat moottorit ja suurempi kantavuus. Näitä koneita valmistettiin 34 kappaletta.
Kansainvälisiä reittejä varten suunniteltiin DC-8 Series 30 ja DC-8 Series 40. Series 30:ssä oli kolmanneksen suurempi polttoainekapasiteetti sekä vahvistettu runko ja laskeutumisteline. Series 40:ssä oli samanlainen, mutta siinä oli tehokkaammat ja hiljaisemmat Rolls-Roycen moottorit. Malli ei kuitenkaan ollut kovin suosittu.
DC-8 Super 60 teki ensilentonsa 1966 ja tämä malli osoittautui suosituksi. Tämä versio oli huomattavasti pidempi kuin Series 50. Sen suurin matkustajakapasiteetti oli 259, ja se oli suurin kapearunkoinen matkustajakonetyyppi, kunnes Boeing 757-300 tuli markkinoille 1999. Super 60 oli myös suurin matkustajakone jumbojetin eli Boeing 747:n tuloon saakka. Tätä mallia valmistettiin 88 kappaletta.
DC-8 Super 70 on Super 60:stä kehitetty malli, jossa on uudenaikaisemmat moottorit.
DC-8:sta oli myös rahtiversioita (F) sekä CF-malleja, joita voitiin muuttaa matkustaja- ja rahtikäytön välillä. Muun muassa Finnairilla oli DC-8-62CF-koneita vuodesta 1969 alkaen.
DC-8 oli aikanaan toiseksi suosituin matkustajalentokonetyyppi Boeing 707:n jälkeen. DC-8 on osoittautunut myös tekniseltä kestävyydeltään erinomaiseksi, monilla koneilla on lennetty yli 100 000 tuntia, ja ne ovat edelleen liikenteessä.
Käyttö Suomessa
Suomessa eri DC-8 versioita ovat käyttäneet Finnair, Kar-Air ja Spear Air. Viimeiset DC-8 koneet poistuivat Suomen ilma-alusrekisteristä 1980-luvun puolivälissä. Suomen posti on julkaissut 1. marraskuuta 1963 DC-8-aiheisen postimerkin. thumb|Finnairin DC-8-62CF OH-LFT (nyk. N782SP) vuonna 1981. Kone on edelleen (2022) käytössä Samaritan's Purse-järjestön lääkintä- ja kuljetuskoneena yli puolen vuosisadan lentouran jälkeen.
1960-luvulle tultaessa suihkukoneteknologia oli kehittynyt niin nopeasti, että Finnairille oli kannattavaa aloittaa varsinainen oma Atlantin ylittävä suihkukoneliikenne. Kone-ehdokkaita tarkoitukseen oli kaksi, B707-300 ja DC-8, joista Finnair päätyi SAS:in esimerkkiä seuraten marraskuussa 1966 tilaamaan kaksi DC-8-62CF:ää. Myöhemmin tilattiin vielä kolmas yksilö. Koneiden hankinta mahdollisti ensi kertaa mm. välilaskuttomat Pohjois-Amerikan lennot. Ensimmäinen DC-8, OH-LFR, joka myöhemmin rekisteröitiin uudelleen OH-LFT:ksi sekaannusten välttämiseksi yhtiön Convair OH-LRF:n kanssa, saapui Suomeen 8. helmikuuta 1969, päällikkönä DC-8-ryhmäpäällikkö, projektivastuulentäjä Per-Erik "Erkki" Ehanti, perämiehinä Kyösti Karhila ja Jarl Arnkil sekä koulutettavina kapteenit Mauri Maunula ja Veikko Pekkola. Seuraavat koneet lennettiin Suomeen maaliskuussa 1969 (OH-LFS, kapteeni Ehanti, perämies Arnkil, rekisteritunnukseksi vaihtui OH-LFV sekaannusten välttämiseksi Caravelle OH-LSF:n kanssa) ja joulukuussa 1970 (OH-LFY). OH-LFR/LFT aloitti matkustajalennot maaliskuun lopulla 1969 charter-asussa 185 matkustajapaikalla Las Palmasin reitillä, jonne nyt voitiin operoida välilaskutta. Liikenne uudella lippulaivareitillä AY101 (myöh. AY005) New Yorkiin alkoi 15. toukokuuta 1969, aluksi välilaskullisena Kööpenhaminan ja Amsterdamin kautta, suorana 1975 alkaen. Niin kutsutun MNPS-navigointilaitemäärityksen (Minimum Navigation Performance Specifications, suunnistustarkkuuden vähimmäisvaatimukset) tultua voimaan samana vuonna, OH-LFT ylitti 21. lokakuuta 1969 ensimmäisenä liikennelentokoneena Atlantin ilman suunnistajaa inertiasuunnistuslaitteiden (Delco Carousel) ja lyhytaaltoradioiden avulla. Pakollisiksi inertiasuunnistuslaitteet tulivat Atlantilla 1977 (MNPS tuli pysyväksi ja laajennettiin koskemaan kaikkia Atlantin lentoja) alkaen, ja lisähuomautuksena mainittakoon, että suurimmassa osassa Atlantin ilmatilaa on edellytetty myös GPS- laitteita vuodesta 2016, jolloin vanhat MNPS-määräykset poistuivat käytöstä. DC-8 työllisti myös Finnairin koulutusorganisaatiota: tammi-toukokuun 1969 aikana tyyppiin koulutettiin 400 teknikkoa ja 33 lentäjää. Kar-Airin ainoa oma DC-8, OH-KDM, toimitettiin 20. kesäkuuta 1972. Merkittävin ero Finnairin laivastoon oli, ettei inertiasuunnistuslaitteita alkuvaiheessa ollut.
OH-LFT lensi viimeisen Finnair-lentonsa marraskuussa 1981 reitillä Helsinki-Las Palmas-Helsinki, josta se päätyi Ranskan ilmavoimien (1981-2004) ja Air Transport International-yhtiön (2005-2013) kautta vuonna 2015 Samaritan's Purse-järjestölle, jonka lääkintäkoneena lentää edelleen rekisteritunnuksella N782SP. 2020-luvulla koneella on lennetty muun muassa avustuslentoja Ukrainaan. OH-LFV puolestaan vaihdettiin DC-10:n tultua käyttöön 1975 Ranskasta ostettuun matkustaja-DC-8:aan OH-LFZ, ja Ranskaan päätyi myös OH-LFY kuusi vuotta myöhemmin. DC-8:lla operoitiin myös huhtikuussa 1976 Seura-lehden lukijamatka maailman ympäri, Erkki Ehannin toimiessa päällikkönä -- toinen vastaava toteutettiin 1996 DC-10:llä. DC-8:lla tehty matka oli yhtiön historian ensimmäinen suihkukoneella: vuosina 1964-1968 oli tehty seitsemän vastaavaa matkaa Kar-Airin DC-6:lla. Kokonaan DC-8 poistui Finnairilta 1984 ja sen kokonaan omistamalta Kar-Airilta 1987 (tosin koneella lennettiin vuodet 1985-87 vain tilauslentoja, muun muassa presidentti Koiviston valtiovierailu Intiaan). Suomen jätti viimeisenä OH-LFZ, joka siirrettiin ensin Kar-Airille ja myytiin Yhdysvaltoihin vuonna 1987. Yhtiöt tekivät jo 1960-luvulta yhteistyötä DC-8-operoinnissa, ja valtaosa Kar-Airin DC-8-lentäjistä päätyi Finnairille. Kar-Airin OH-KDM myytiin helmikuussa 1985 AirXport-yhtiölle, joka romutti sen Brysselin lentoasemalla toukokuussa 1986. Spear Airin DC-8-operointi tapahtui niin ikään Finnairin eläkeläisten turvin. Tilauslentojen osalta konetyypin suorin korvaaja oli Airbus A300, joka poistui Finnairilta lopullisesti vasta vuonna 2004.
Onnettomuudet
pienoiskuva|[[Alitalian lento 112 törmäsi Longa-vuoreen lähellä Palermoa 5. toukokuuta 1972. Kaikki 115 koneessa ollutta kuolivat.]] Valmistetuista 556 koneesta 83 eli noin 14,9 prosenttia on vuoden 2018 loppuun mennessä tuhoutunut onnettomuuksissa, terroriteoissa ja muissa tapahtumissa. Vertailun vuoksi saman aikakauden ja kokoluokan koneista vastaava osuus on Boeing 707:llä noin 20,0 prosenttia ja Convair 990 Coronadolla 29,7 prosenttia.
DC-8:n toistaiseksi pahin onnettomuus tapahtui Jeddassa 11. heinäkuuta 1991, kun kanadalaisen Nationairin operoiman Nigeria Airwaysin lennon 2120 rengas puhkesi lähtökiidon aikana ja syttyi tuleen hangatessaan kiitotiehen. Kun laskutelineet nostettiin, palo pääsi koneen sisään tuhoamaan muun muassa hydrauliletkuja. Palo poltti lopulta matkustamon lattian puhki. Kun kone lähestyi Jeddaa ja laskutelineet laskettiin, lattiassa olleesta reiästä alkoi putoilla penkkejä ja ruumiita, ja ilmavirta alkoi repiä aukon reunoilta kappaleita irti. Miehistö menetti lopulta koneen hallinnan noin kolmen kilometrin päässä lentokentältä. Se syöksyi maahan, ja kaikki 261 koneessa ollutta saivat surmansa.
Tekniset tiedot
DC-8:ssa tarvittiin kolmen hengen miehistö: kapteeni, perämies ja lentomekaanikko.
Huom:
1) Super 70 -sarjan suurin taloudellinen matkanopeus 850 km/h.
2) Series 50:tä valmistettiin 1950-luvun lopun ja 1960-luvun lopun välillä. Näitä koneita on vielä joitakin liikenteessä.
Tulostumaton merkki
Tulostumaton merkki tai tyhjätilamerkki eli tyhjämerkki (myös tyhje tai tyhjemerkki ) on tietotekniikassa merkki, jolla ei tulostettaessa tai normaalissa tekstinäkymässä ole erityistä symbolia mutta joka muiden merkkien keskellä silti erottuu, koska se vie tilaa vaaka- tai pystysuunnassa. Tyhjämerkkejä ovat välilyöntimerkit, sarkainmerkki sekä rivin- ja kappaleenvaihtomerkit.
Tyhjämerkkien lisäksi tietokonemerkistöihin sisältyy laitteiston ohjauskoodeja, jotka eivät yleensä näy edes epäsuorasti. Osa tyhjämerkeistäkin luokitellaan Unicode-merkistössä ohjauskoodeiksi, toiset taas eräänlaisiksi välimerkeiksi.
Välilyöntimerkit
Välilyönti muodostaa tekstissä pienen tyhjän tilan, joka erottaa sanoja (tai muita merkkijonoja) toisistaan. Tavallisesti sanavälin kohdalla teksti voi myös jakautua eri riveille, jos se ei yhdelle riville mahdu. Niin sanottu sitova välilyönti ei kuitenkaan salli rivinvaihtoa. Sekä tavallisesta että sitovasta välilyönnistä on olemassa typografisia muunnelmia, jotka voivat (fontista ja tilanteesta riippuen) muodostaa tavallista välilyöntimerkkiä kapeamman tai leveämmän välin.
Peräkkäisillä välilyönneillä pyritään joskus muotoilemaan tekstin ulkoasua, mutta tulos voi olla epäluotettava, ja usein tällaisiin tarkoituksiin suositellaankin muita menetelmiä. Esimerkiksi HTML-sivujen merkkaukseen sisällytetyt peräkkäiset välilyönnit näyttävät selaimissa vain yhdeltä välilyönniltä.
Tavallinen välilyönti kirjoitetaan painamalla tietokoneen välilyöntinäppäintä, joka on näppäimistön alarivissä sijaitseva leveä näppäin. Sitova välilyönti voidaan laajennettua suomalaista näppäinasettelua käytettäessä kirjoittaa pitämällä pohjassa -näppäintä, samalla kun painetaan välilyöntinäppäintä.
Sarkainmerkki
thumb | 170px | Sarkain­näppäin ylim­pänä vasem­malla.
Sarkain- eli tabulaattorimerkki ohjaa kohdistimen siirtymään seuraavaan sarkainkohtaan, jolloin tekstissä merkin perään muodostuu vaihtelevan levyinen tyhjä tila. Sarkainmääritysten avulla tekstiä voidaan muotoilla sarakkeiksi, jotka asemoituvat joka rivillä samaan kohtaan. Oletusarvoisesti tekstinkäsittelyohjelmat käyttävät omia sarkainmäärityksiään, mutta käyttäjä voi määrittää kunkin tekstikappaleen sarkainkohdat haluamallaan tavalla. Sarkainmerkkiä seuraava teksti voi sarkainkohdan tyypistä riippuen asemoitua sarkainkohdan oikealle tai vasemmalle puolelle tai sen keskelle.
Sarkainmerkki ( ’vaakasuuntainen sarkaus’) on ASCII-perusmerkistöön sisältyvä ohjausmerkki, ja sen Unicode-tunnus on U+0009. Se kirjoitetaan sarkainnäppäimellä, joka sijaitsee näppäimistön vasemmassa laidassa. Tyypillisesti sarkainnäppäimessä on kuva pystyviivaan törmäävästä nuolesta (⇥) ja mahdollisesti teksti Tab. Joissain tilanteissa sarkainnäppäin toimii navigointinäppäimenä, jota painamalla voi siirtyä esimerkiksi taulukon solusta toiseen.
Rivin- ja kappaleenvaihtomerkit
Tietokoneella kirjoitettaessa ei tavallisesti tarvitse kiinnittää huomiota siihen, miten teksti jakautuu riveiksi, sillä jos se ei mahdu yhdelle riville, useimmat ohjelmistot osaavat välilyönnin jälkeen siirtää viimeisen sanan automaattisesti seuraavalle riville. Tämä ei kuitenkaan ollut itsestään selvää automaattisen tietojenkäsittelyn alkuaikoina, vaan järjestelmää piti ehkä erikseen ohjeistaa toteuttamaan rivinvaihto (samaan tapaan kuin kirjoituskoneella piti aina rivin täyttyessä varta vasten siirtyä uuden rivin alkuun). Siksi tekstiin lisättiin ohjausmerkki tai itse asiassa kaksi merkkiä, joista toinen ohjasi kohdistimen siirtymään rivin alkuun ja toinen seuraavalle riville. Myöhemmin ruvettiin ajattelemaan, että kahta erillistä merkkiä ei välttämättä tarvita, vaan rivinvaihdon voi ohjelmoida tapahtumaan yhdelläkin merkillä, mutta eri järjestelmissä päädyttiin erilaisiin ratkaisuihin.
Kappaleenvaihto on tekstissä rivinvaihtoa merkittävämpi, rakenteellinen siirtymä, mitä tavallisesti osoitetaan jättämällä kappaleiden väliin tyhjä rivi tai hieman tyhjää tilaa seuraavan kappaleen ensimmäisen rivin alkuun. Tyhjä rivi voidaan yksinkertaisimmillaan tuottaa kahdella peräkkäisellä rivinvaihdolla (ja tämä onkin käytäntönä esimerkiksi sähköposteissa ja wiki-merkintäkielessä). Tekstinkäsittelyohjelmien kehittäjät keksivät kuitenkin, että koska tavalliset rivinvaihdot hoituvat tekstinkäsittelyssä automaattisesti, yksi varta vasten lisättävä rivinvaihto riittäisi tällaisissa yhteyksissä osoittamaan kappaleenvaihtoa. Myöhemmin tosin huomattiin, että joskus tekstin muotoilemiseksi tarvitaan myös erikseen kirjoitettavaa rivinvaihtoa, joka ei osoita kappaleen rajaa, ja koska alkuperäinen rivinvaihtomerkki oli jo omaksuttu kappaleenvaihdon merkiksi, tarvittiin vielä jokin muu merkki osoittamaan pelkkää rivinvaihtoa.
thumb | 180px | Palautus­näppäin (punai­nen ympyrä) ja syöttö­näppäin (vihreä soikio).
Tyypillisesti rivinvaihto tuotetaan painamalla tietokonenäppäimistön kirjainosan oikeassa laidassa sijaitsevaa palautusnäppäintä, jossa voi olla vasemmalle kääntyvän kulmanuolen kuva (↵) tai teksti Return tai Enter (joissain näppäimistömalleissa kirjainosan oikealla puolella on lisäksi erityinen numerosormio, jonka oikeassa alanurkassa oleva enter- eli syöttönäppäin toimii käytännössä samalla tavalla). Tilanteesta riippuen järjestelmä tulkitsee näppäilyn rivin- tai kappaleenvaihdoksi tai tiedonsyöttökomennoksi. Tekstinkäsittelyohjelmissa, joissa palautusnäppäin oletusarvoisesti tuottaa kappaleenvaihdon, pelkkä rivinvaihto voidaan kirjoittaa pitämällä samaan aikaan pohjassa vaihtonäppäintä.
Tulostumaton merkki ohjelmoinnissa
Python-kieli käyttää tulostumattomia merkkejä rivin alussa sisennykseen, jota käytetään lauseiden ryhmittelyyn.
Tulostumattomilla merkeillä voidaan myös ohjelmoida Whitespace-ohjelmointikielessä: kieli käyttää vain tabulointi- ja välilyöntimerkkejä. Esimerkiksi yhteenlasku suoritetaan kahdella välilyönnillä, vähennyslasku välilyönnillä ja tabuloinnilla.
Konsultti
Konsultti on yleisnimike organisaation ulkopuoliselle neuvovalle asiantuntijalle. Erityisesti nimitystä käytetään henkilöstä, joka on erikoistunut liikeyritysten tekniseen tai taloudelliseen kehittämiseen ja neuvontaan. Konsultointityön määrite on laaja ja kattaa aiheet räjähdys- ja louhintakonsultoinnista liikkeenjohdon neuvontaan tai sisustamiseen.
Konsulttien rooli ja tehtävänkuva sekä konsulttityön arvo asiakkaalle on hyvin vaihtelevaa, ja konsultin tehtävissä voi toimia hyvin monella eri koulutustaustalla.
Liikkeenjohdon konsultointi
Konsulttien rooli yritysten päätösten vahvistajina tai jopa päätösten ehdottajina asettaa konsultin toiminnalle merkittävän vastuun. Asiansa osaava konsultti voi luoda yritykselle lisäarvoa asiantuntemuksensa avulla. Epäpätevä konsultti voi aiheuttaa vahinkoa sekä yrityksille että sen työntekijöille ja sidosryhmille.
Liikkeenjohdon konsultointi Suomessa
Liikkeenjohdon konsultoinnin tarjoajat ovat nykyisin lähinnä joko suuria kansainvälisiä toimijoita kuten Accenture ja Capgemini tai sitten pieniä, paikallisia erityisosaajia. Suuret konsulttiyritykset, joista monet ovat syntyneet tilintarkastustoiminnan ja konsultoinnin yhdistymisistä, tarjoavat usein sekä strategista konsultointia kuin tietoteknistä ja taloushallinnon osaamista. Jotkut isot konsulttiyritykset, kuten Pöyry, yhdistävät tuotantoteknisen insinöörikonsultoinnin liikkeenjohdon konsultointiin.
Pienemmistä ja erikoistuneemmista konsulttiyrityksistä esimerkkejä ovat rekrytointiin ja muihin henkilöstöhallinnon kysymyksiin erikoistuneet toimistot kuten MPS sekä myynnin kehittämiseen ja myyjien valmentamiseen erikoistuneet konsultit kuten Mercuri International.
Liikkeenjohdon konsultoinnin katsotaan periytyvän 1800- ja 1900- lukujen vaihteen taylorismista eli “tieteellisen liikkeenjohdon” ja työntutkimuksen tekniikoista. Toisaalta konsultointi tai muu neuvonta ja suostuttelu on ikivanha taito; neuvonantajia käyttivät jo muinaisen Rooman senaattorit. Yritysten konsultointi alkoi kehittyä omaksi toimialakseen 1930-luvun Yhdysvalloissa, kun uusi kilpailulainsäädäntö muutti yritysten toimintaympäristöä kieltämällä ja rajoittamalla muun muassa kartellien ja trustien toimintaa. Pankeilta kiellettiin asiakasyritystensä ylimmän johdon neuvominen strategisissa kysymyksissä, ja markkina-aukko täyttyi nopeasti itsenäisistä asiantuntijoista.
Toisen maailmansodan jälkeen amerikkalaiset liikkeenjohdon konsultit kuten McKinsey & Co levittäytyivät Eurooppaan. Suomessa liikkeenjohdon konsultointi ja jatkokoulutus olivat pitkään kytköksissä korkeakoulujen kanssa. Sotakorvauksista selviytymiseksi oli aluksi keskityttävä teollisen tuotannon tekniikkaan ja johtamiseen. Vuonna 1942 Suomen teollisuusliitto ja Puolustusvoimien päämaja olivat perustaneet sotateollisuuden järkeistämiseksi Teollisuuden Työteholiiton, josta sotien jälkeen syntyi konsulttiyritys Oy Rastor Ab.
Liikkeenjohdon konsultoinnin yleistymistä Suomessa estivät eri yritysten huippujohtajien tiiviit keskusteluyhteydet ja tiukat reviirirajat. Tieto kunkin alan “parhaista käytännöistä” käytännöistä levisi näin nopeasti. Myös suomalaisten johtajien käytännön asiantuntijuus tuotantotekniikastaan ja liikesalaisuuksien varjelu usein estivät ulkopuolisten päästämisen asioissa neuvomaan.
T. K. Ritvala oli 1950-luvun puolivälistä lähtien yksi merkittävimpiä liikkeenjohdon konsultoinnin erityisosaajia. Hän arvioi Talouselämä-lehdessä vuonna 1966, että Suomessa toimi silloin runsaat sata konsulttia, joista ulkomaalaisia noin neljännes. 1960-luvun alussa oli perustettu Liikkeenjohdon konsultit LJK ry.
Suomalainen Rastor ja H.B. Maynard & Co perustivat vuonna 1968 tasaosuuksin Mec-Rastor-konsulttiyrityksen, jolla oli 1970-luvulla noin kahden kolmasosan markkinaosuus. Muita toimijoita olivat muun muassa ruotsalainen SIAR, henkilöstökonsultit Psyko ja MPS sekä Yritysvalmennus ja strategiakonsultti S.A.M.I.
Laman jälkeen erityisesti tehokkuus- ja rationalisointikonsultointi lähti taas nousuun, usein suurten kansainvälisten toimistojen toteuttamana. Fuusioiden aalto teki kansainvälisistä jäteistä entistäkin suurempia. Aiempi markkinajohtaja Mec-Rastor ostettiin osaksi suurta Coopers & Lybrandia, josta sittemmin tuli PricewaterhouseCoopers. Ruotsalainen SIAR fuusioitui ranskalaisen Bossardin kanssa 1990, mistä tuli nykyisen Capgeminin yksi alkujuonne. Strategiakonsultointiin erikoistunut S.A.M.I. myytiin Ernst & Youngille 1997.
Konsultoinnin vaikutukset
Stanfordin yliopiston ja Maailmanpankin tutkimuksessa satunnaiselle joukolle intialaisia tekstiiliyrityksiä annettiin Accenturen liikkeenjohdon konsultaatiota. Kannustimia parannettiin, tehtävät ja vastuut määritettiin tarkemmin, kehitettiin protokollia tuotannon ja varaston hallintaan, epäkohtia korjattiin. Toimet olivat ikivanhoja konsultoinnin rutiinikäytäntöjä. Tutkimuksen mukaan hyödyt vertailuyrityksiin nähden olivat 300 000 dollaria vuodessa, vaikka konsultaatio olisi maksanut vain 250 000 dollaria.
Virheitä syntyi puolet vähemmän, varastoja saatiin pienennettyä 20 % ja silti tuotanto kasvoi 5 %.
Myös julkisella sektorilla kuten terveydenhoidossa ja koulutuksessa tarvittaisiin parempaa hallintoa. Tutkimuksen mukaan koulutuksen ja terveydenhoidon tehokkuus olivat nekin yhteydessä johtamiskäytäntöjen laatuun.
Tutkimuksessa parhaat johtamiskäytännöt löytyivät Yhdysvalloista ja Japanista, huonoimmat kehitysmaista, joskin niistäkin löytyi poikkeusyrityksiä.