cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tarhakalmisto
Vanhempi esiroomalainen kausi
thumb|Varhaiset tarhakalmistot Virossa ja Pohjois-Latviassa. Virossa oli vanhemmalla esiroomalaisella rautakaudella käytössä pronssikautinen hautaustapa, jossa vainaja laskettiin polttamatta paasiarkkuun eli kivikirstuun. Aluksi kivikirstuhautaan haudattiin vain yksi vainaja, mutta sitten tapa vaihtui vanhemman rautakauden jälkeen tavaksi sijoittaa uudet vainajat paasiarkun ja ympäröivän kivetyksen väliin. Tänä aikana tuli käyttöön varhainen tarhakalmisto uutena hautaustapana. Vainajan alue merkittiin nelikulmikkaalla kivirivillä tai kivimuurilla, jonka rinnalle sijoitettiin toinen vainaja omaan tarhaan ja niin edelleen. Hauta-alue eli tarha olivat alussa epäsäännöllisen muotoisia, täytettyinä pienemmillä kivillä ja rakennettuina kiinni toisiinsa kennomaisiksi ryhmiksi. Hautakentän kennojen lukumäärä vaihteli muutamasta tarhasta pariin kymmeneen. Vanhimmat tarhat olivat kooltaan pieniä eli noin 3,5×2,5 metriä. Varhaiset hautaukset saattoivat olla sekatyyppisiä, kun ne tehtiin vahan paasiarkun päälle tai hautaan tehtiin vielä uusia kiviarkkuja. Vainajat asetettiin hautaan polttamatta ruumiina. Hauta-antimet olivat vähäiset, mutta haudoista on löydetty muun muassa aseita, koruja ja keramiikkaa. Tällaisia hautoja on löydetty muun muassa Kundan Hiienmäestä, Länsi-Viron Kőmsista, Tallinnan läheltä Ilmandusta sekä Rannamoisasta, Kureveresta, Vohmassa, Kurnassa, Jabarassa ja Tonijassa.
Nuorempi esiroomalainen kausi
Nuoremmalla esiroomalaisella kaudella hautoihin saatettiin lisätä hauta-antimiksi vainajan veitsiä ja kirveitä. Henkilökohtaisia esineitä olivat rautaiset- ja pronssiset korut. Näistä kuuluisimmat olivat paimensauvaneulat, rautaiset rannerenkaat ja ohimokorut. Aikakaudelle sijoittuvat myös erityiset nuora- ja kampaleimaiset kalkkisekoitteiset keraamiset astiat. Monet esinetyypit ovat muotia Itämeren etelärannikoilta. Tällaisia hautapaikkoja on tavattu muun muassa Tallinnan läheltä Väon Kangusta ja Rannamőisasta sekä vielä Koillis-Viron Arknasta.
Roomalainen kausi Virossa ja Pohjois-Latviassa
Vanhemmalla roomalaisajalla, noin 0−100 jaa., Viron ja Pohjois-Latviaan alkoi levitä uusi hautatyyppi, niin sanottu tyypillinen tarhakalmisto. Peltoaukean keskellä oleviin kukkuloiden huipulle alettiin haudata kylän väkeä. Tapa levisi Koillis-Virosta alueen keskiosiin ja Pohjois-Latvian uusi tapa saavutti 100-luvun lopulla. Luoteis-Viroon tapa levisi vasta 200-luvulla. Saarenmaalla on vain muutama tyypillinen tarhakalmisto. Ne poikkeavat varhaisista tarhoista siten, että kivitykset ovat säännöllisen muotoisia, haudat on asemoitu pohjois-eteläsuuntaan, tarhat sijoitettiin itä-länsi-suuntaan toisiinsa nähden ja yksittäisistä hautauksista luovuttiin yleisesti. Ulkomuuri kivettiin huolellisesti, mutta sisäpuoli huolimattomammin. Tarha yleensä täytettiin kivillä. Saman perhekunnan vainajien jäännökset sekoittuivat aiemmin haudattujen kanssa eli hauta oli yhteishauta.
Haudan materiaalit vaihtelivat saatavuuden mukaan. Pohjois-Virossa kivet olivat kalkkikivilaattoja ja täytteenä käytettiin maaston irtokiviä. Etelä-Virossa ja Pohjois-Latviassa kivetyksiin käytettiin vain pyöristyneitä suuria kiviä. Myös tarhan koko vaihteli. Pohjois-Virossa leveys oli 2−4 metriä ja pituus 5−8 metriä. Kaakkois-Virossa mitat olivat suurempia, jopa 12,5 metriä pitkiä ja 8 leveitä. Kun uutta tarhaa tehtiin edellisen rinnalle, käytettiin yhtä reunaa pohjana ja lisättiin vain kolme muuta sivua. Näin jatkaen kalmistorivistä saattoi tulla jopa kymmeniä metriä pitkä. Kundassa on 150 metriä pitkä tarhakalmistorivi. Tarhaan saatettiin jättää "oviaukkoja" ja onkin uumoiltu, että tasaisen kivipohjan päälle on voitu rakentaa "kuolleiden talo". Todisteita tällaisista ei ole.
Tyypillisissä tarhakalmistoissa on runsaat hauta-antimet, mikä kompensoi löydettyjen asuinpaikkojen puutetta. Yhteisöt, jotka hautauksia tekivät, olivat pieniä. Yhteen tarhaan hautasi keskimäärin 5−10 hengen perhekunnat. Arvoesineet löytyvät yleensä tarhan keskiosista, kun taas saviastiat ja luunjätteet sen reunoilta. Tämä saattaa viitata uhrisyöminkeihin. Vainajien kourut sijoitettiin tarhaan ja tämän vuoksi niistä tiedetään paljon. Myös henkilökohtaisia esineitä haudattiin, kuten partaveitsiä, luukampoja ja pinsettejä. Sekä korut että muut esineet taivutettiin tai hakattiin pilalle ennen hautaamista.
Tarhoihin hautaaminen väheni roomalaisen rautakauden loppupuolella. Siltä ajalta tunnetaan vain noin 150 tarhakalmistoa, kun muilla tiloilla alettiin käyttää muita hautaamistapoja. Noin 30 tilaa tiedetään jatkaneen hautaamista tämänkin jälkeen.
Geoffrey Chaucer
pienoiskuva|225px|Kuva Geoffrey Chaucerista Cassellsin History of England -teoksessa noin vuodelta 1902. 225px|thumb|Chaucer Ellesmeren käsikirjoituksessa pyhiinvaeltajaksi kuvattuna.
Tarhakalmisto
Kansainvaellusaika
Noin 30 maatilaa jatkoi hautaamista kansainvaellusajan alussa. Useimmat näistä 30 tilasta sijaitsivat Pohjois-Virossa. Tarhat Viimsi I ja II saivat vainajia tasaiseen tahtiin aina noin 500 jaa. saakka. Tõrman tarhaan haudattiin noin 100 − 500 jaa., Nurmsin tarhaan Järvamaalla haudattiin 200 jaa. alkaen aina esiviikinkiajalle asti ja sekä Iilan että Toila I tarhaan haudattiin viikinkiajalle asti. Näillä harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta tapa lopulta katkesi. Kului useita satoja vuosia ennen kuin joihinkin tarhoihin alettiin haudata uudestaan. Tarhojen uudelleenkäytöstä ei kuitenkaan muodostunut mitään tapojen valtavirtaa.
Geoffrey Chaucer
Geoffrey Chaucer (n. 1343 – 25. lokakuuta 1400 Lontoo) oli englantilainen kirjailija, runoilija, filosofi ja diplomaatti. Hänen sanotaan usein ensimmäisenä kirjoittaneen kaunokirjallisuutta ja runoutta englannin kielellä aikana, jolloin sivistyneistö käytti kielenään lähes yksinomaan latinaa.
Tarhakalmisto
Kansainvaellusaika
Roomalaisajan lopussa esineiden pano hautaan Virossa loppui. Kansainvaellusajalta tiedetään vain muutama hauta-anti, mutta 600−700 jaa. aloitettiin hauta-antien laitto uudelleen. Tapaa käytettiin Luoteis-, Koillis- ja Keski-Virossa. Uudet hautaustavat syrjäyttivät tarhakalmistot Virosta viikinkiaikaan tultaessa.
Geoffrey Chaucer
Tullimestarin työnsä ohella Chaucer käänsi englanniksi aikansa merkittäviä teoksia. Hänen omista teoksistaan tunnetuimmat ovat Canterburyn tarinoita sekä Troilus ja Criseyde.
Tarhakalmisto
Ruotsissa
Ruotsista on löytynyt muutama tarhakalmisto Mälarenin ympäristöstä Itäisestä Uplannista ja Södermanlandista. Näistä vain joitakin on toistaiseksi tutkittu. Vaikka tarhakalmistoja on eniten juuri Virossa, on Ruotsista saatu yllättäen vanhimmat radiohiiliajoitukset. Niiden mukaan tarhoja alettiin tehdä Täbyssä 1 500 eaa. ja neljästä muuta haudasta olisi löydetty nuoremman pronssikauden esineistöäkin. Tämä haastaa erään käsityksen, että hautatyyppi olisi levinnyt Ruotsiin Virosta, sillä Virosta ei ole löytynyt yhtä vanhoja tarhoja.
Geoffrey Chaucer
thumb|300px|left|Chaucerin kuva Thomas Occleven teoksessa Regiment of Princes (1412). Occleve tunsi Chaucerin, joten kuva on luultavasti näköinen.
Tarhakalmisto
Nuorempi pronssikausi ja vanhempi rautakausi
Varhaiset tarhakalmistot Ruotsissa, joita on kuusi, ovat rakenteeltaan vielä epäsäännöllisiä. Monissa tarhoissa oli suorakaiteen muotoisia tarhoja, mutta joukossa oli myös ovaaleja, pyöreitä, kolmiomaisia ja epäsäännöllisiä tarhoja. Suorakulmaisia oli yli puolet tarhoista. Osa vainajista polttohaudattiin ja osa haudattiin ruumishautaan. Ruumis kaivettiin kuoppaan, mutta päälle rakennettiin tarha.
Geoffrey Chaucer
Elämänvaiheita
Chaucerin tarkkaa syntymävuotta ei tiedetä. Hänen isänsä John Chaucer oli tärkeä lontoolainen viinikauppias, joka oli tehnyt palveluksia kuningashoville. Isän hyvät suhteet kuninkaallisiin osoittautuivat tarpeellisiksi vuonna 1359, kun Chaucer joutui sotaretkellä Ranskassa vihollisten vangiksi. Kuningas Edvard III maksoi Chaucerista pyydetyt lunnaat omista varoistaan.
Tarhakalmisto
Nuorempi pronssikausi ja vanhempi rautakausi
Upplannissa tunnetaan myös Hammarbyssa (Raä126) ja Österåkerissa (Raä474) olevat kaksi tarhakalmistoa. Hammarbyssä on 11 tarhaa (16×3 metriä) ja Österåkerissa 4 tarhaa (7×4 metriä). Näissä ei havaittu polttohautauksia ja haudat olivat löydöttömiä.
Mahdollisia tarhakalmistoja
Osa löydetyistä kivilatomuksista voidaan tulkita muuksi hautatraditioksi, ellei tarhakalmiston piirteitä esiinny riittävästi. Siksi Hallundan kalmisto Botkyrkassa Södermanlandissa jää epävarmaksi. Siinä oli kolme nelikulmaista hautaa kiinni toisissaan, mutta ei tarhoista tuttua välirakennetta. Sen asemointi oli myös poikkeavasti itä-länsi-suuntainen. Hauta ajoittuu kuitenkin sopivasti tarhakalmistojen ajalle 270 jaa., mutta kalmistoon hautaamisen kokonaiskestosta ei kaivauksissa selvinnyt mitään.
Suomessa
Suomessa rautakausi jaetaan seuraaviin vaiheisiin. Esiroomalainen kausi ajoitetaan 500 eaa.− 0 jaa., vanhempi roomalainen kausi 0 − 200 jaa., nuorempi roomalainen kausi 200 − 400 jaa. ja kansainvaellusaika 400 − 550/600 jaa.. Roomalaisen kauden vuodet vaihtelevat eri teksteissä hieman.
Esiroomalaisella kaudella
Ensimmäiset tarhakalmistot saattoivat ilmestyä Suomeen jo esiroomalaisella kaudella, koska haudoista löydetyt esineet ajoitetaan Suomessa myöhempään aikaan kuin muualla. Asiasta ei kuitenkaan ole vielä akateemista yksimielisyyttä.
Roomalainen kausi
Muita kuuluisia tarhakalmistoja ovat muun muassa Koskenhaka Piikkiössä, Parkkali Porissa ja mahdollisesti Dåvits Espoossa  , Sonkkila Laitilassa , Riitasaari Laihialla Levola tai Karimaa Noormarkussa Porissa.
Tarhojen uudelleenkäyttö myöhemmällä ajalla Virossa
Monissa tarhoissa on tehty niin sanottuja jälkihautauksia tarhakalmistojen yleisen käyttövaiheen jälkeen. Maatilan väki oli tarhahautauksen lopettamisen jälkeen alkanut haudata vainajansa toisella tapaa jonnekin muualle. Joskus vainajat haudattiin tarhan lähelle, mutta uutta tapaa, vaikkapa kiviröykkiöhautausta käyttäen. Toisilla tiloilla perheen hautausta ei tunneta, koska se on esimerkiksi kuoppahautaus, josta jää vähän merkkejä maan pinnalle ja on sen takia havaitsematta.
Geoffrey Chaucer
Elämänvaiheita
1360-luvulla Chaucer oli hovin palveluksessa saavuttaen nopeasti arvostusta käytöksellään: hän oli oikeassa paikassa oikeaan aikaan mutta ei ylpeillyt tekemisillään. Samalla hän osoitti kuitenkin ymmärtävänsä sekä maailmaa että ihmisiä. Vuonna 1372 kuningas lähetti Chaucerin Genovaan neuvottelemaan kauppasuhteiden luomisesta Englannin ja Genovan välille. Kun asia oli hoidettu, Chaucer matkaili ympäri Pohjois-Italiaa ja toi kotiinsa tuliaisina Petrarcan, Danten ja Boccaccion teoksia.
Tarhakalmisto
Tarhojen uudelleenkäyttö myöhemmällä ajalla Virossa
Myöhemmin, ehkä jopa satoja vuosia myöhemmin, tilan väki tekeekin hautaamisensa vanhaan tarhaansa. Syyt uudelleenkäytön alkamiselle ovat epäselvät. Ehkä syntyi tarve uudistaa katkennut side myyttisiin esivanhempiinsa suorittamalla hautaukset heidän tunnettuun tarhaansa.
Geoffrey Chaucer
Elämänvaiheita
Chaucerin ura virkamiehenä oli nousujohteinen. Vuonna 1374 hänet nimitettiin Lontoon tullitarkastajaksi, mutta hän sai hoidettavakseen myös diplomaatin tehtäviä. Vuonna 1385 hänestä tuli sekä parlamentin jäsen että Kentin rauhantuomari. Viimeisinä elinvuosinaan Chaucer joutui poliittisen juonittelun uhriksi ja joutui syrjään tehtävistään. Rahahuolet värittivät hänen viimeisiä vuosiaan.
Tarhakalmisto
Tarhojen uudelleenkäyttö myöhemmällä ajalla Virossa
Joitakin uudelleen käyttöön otettuja tarhoja voidaan mainita. Saarenmaalla Liiva-Putlan tarhaan haudattiin myös kansainvaellusajalla ja Etelä-Virumaan Sammastessa Kirikumäen tarhaan haudattiin esiviikinkiajalla, viikinkiajalla sekä rautakauden loppuun asti. Esiviikinkiajalla hautauksia tehtiin muun muassa Lagedi V:een ja Lagedi IX:een sekä Prestiin Rebalassa Harjumaalla. Samaan aikaan haudattiin myös Aseriin Länsi-Virumaalla sekä vielä Kurna IA:an ja Kurna IB:en Tallinnassa (yksittäistarhoja). Esimerkkejä tunnetaan vielä muitakin.
Geoffrey Chaucer
Elämänvaiheita
Teoksissaan Chaucer osoittaa arvostaneensa hyvää ruokaa ja juomaa, kauniita naisia ja hyvää taloudellista asemaa. Hän arvosti myös muita kirjailijoita, ja hänen onnistui koota aikansa oloissa merkittävä kirjasto. Erityisesti italialaiset runoilijat tekivät häneen suuren vaikutuksen. Omiin teoksiinsa hän suhtautui kriittisesti.
Leppävirta
Leppävirta on Suomen kunta, joka sijaitsee Pohjois-Savon maakunnan eteläosassa. Kunnassa asuu 0 ihmistä ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km². pienoiskuva|270px|Leppävirran kunnantalo. Leppävirta on teollistunut asuin- ja yrityskunta.
Geoffrey Chaucer
Elämänvaiheita
Chaucer kirjoitti allegorisia runoelmia italialaisten ja ranskalaisten esikuvien mukaisesti. Elämänsä viimeiset vuodet hän käytti Canterburyn tarinoiden kirjoittamiseen. Hän oli ensimmäinen runoilija, joka osoitti, että myös englantia voi käyttää taiteelliseen ilmaisuun.
Leppävirta
Maantiede
Leppävirta sijaitsee Pohjois-Savossa, entisen Kuopion läänin ja myöhemmän Itä-Suomen läänin alueella, 5-tien ja Saimaan syväväylän varrella.
Rantaosayleiskaava-alueet: Suvasvesi 240 km2, Unnukka 136 km2, Sorsavesi 66 km2
Leppävirran naapurikunnat ovat Heinävesi, Joroinen, Kuopio, Pieksämäki, Suonenjoki, Tuusniemi ja Varkaus. Entisiä naapurikuntia ovat Pieksämäkeen liitetty Jäppilä, Varkauteen liitetty Kangaslampi sekä Kuopioon liitetyt Kuopion maalaiskunta ja Vehmersalmi.
Francesco Moriero
Francesco Moriero (s. 31. maaliskuuta 1969 Lecce, Italia) on italialainen uransa lopettanut jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Peliuransa jälkeen hän on toiminut valmentajana.
Leppävirta
Kylät
Haapamäki, Halola, Hankamäki, Hartikansalo, Hiismäki, Huovila, Huovilansalmi, Häikiä, Häyry, Jokilahti, Keinälänmäki, Kohmansalo, Konnuslahti, Kotalahti, Kivijärvi, Kurjalanranta, Lappi, Leppämäki, Leppävirta, Lylymäki, Moninmäki, Mustinmäki, Niinimäki, Nikkilänmäki, Näätänmaa, Oravikoski, Osmajärvi, Paukarlahti, Petromäki, Puponmäki, Rauvastenlahti, Reinikkala, Riihiranta, Saahkarlahti, Saamainen, Saijanlahti, Sarkamäki, Sarkaniemi, Soinilansalmi, Sorsakoski, Särkilahti, Särkijärvi, Tahvanala, Tanskansaari, Takkula, Timola, Tuppurinmäki, Unnukansalo, Valkeamäki, Valkeisenranta, Vehmaansalo.
Francesco Moriero
Moriero pelasi urallaan yhteensä 287 ottelua Italian pääsarjassa Serie A:ssa edustaen Lecceä, Cagliaria, Romaa, Interiä ja Napolia. Parhaimmillaan hänen joukkueensa ylsi sarjassa toiseksi (Inter 1997–1998). Hän pelasi lisäksi 80 ottelua Italian toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Serie B:ssä edustaen Lecceä ja Napolia. Kaudella 1987–1988 hän oli nostamassa Lecceä pääsarjaan.
Leppävirta
Orinoron rotko
Mustinmäessä sijaitsee jäätikköjen uurtama pystyseinäinen Orinoron rotko, jonka pituus on noin sata metriä ja syvyys lähes 20 metriä. Rotkon pohjalla pulppuaa lähde, ja lumi ja jää säilyvät siellä kesäkuulle saakka. Alueella kasvaa muun muassa raidankeuhkojäkälä. Orinoron rotko kuuluu Savon seitsemään ihmeeseen.
Francesco Moriero
Italian maajoukkueessa Moriero pelasi seitsemän A-maaottelua vuonna 1998 ja kaksi seuraavana vuonna. Pelaamissaan maaotteluissa hän teki kaksi maalia. Moriero edusti Italiaa MM-kilpailuissa 1998, joissa hän pelasi neljä ottelua.
Leppävirta
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Leppävirralla oli 9 782 asukasta, joista 5 563 asui taajamissa, 4 085 haja-asutusalueilla ja 134:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Leppävirran taajama-aste on 57,7 %. Leppävirran taajamaväestö jakautuu neljän eri taajaman kesken:
pienoiskuva|Orinoron rotko Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain. Varkauden keskustaajama ulottuu pääosin Varkauden kaupungin alueelle.
Historia
Leppävirta erotettiin omaksi pitäjäkseen vuonna 1639, kun Kuopion pitäjä jaettiin kahtia.
Leppävirta kuului Joroisten, Juvan ja Rantasalmen ohella Savon kartanovyöhykkeeseen. Kartanoiden mailla sijaitsi runsaasti torppia ja mäkitupia. Kartanoiden omistajasuvut muodostivat ruotsinkielisen yläluokan.
Luonnonkaunis Leppävirran reitti houkutteli jo 1300-luvulla eräretkeläisiä seudulle. Nykyisinkin sama reitti palvelee sekä rahti- että henkilöliikennettä Saimaan kanavan kautta Suomenlahdelle.
Leppävirran sijainti ja pitkät teolliset perinteet ovat mahdollistaneet monipuolisen elinkeinorakenteen kehittymisen kuntaan maa- ja metsätalouden rinnalle.
Leppävirralle perustettiin kansakouluja aikaisemmin kuin muualle Suomeen. Siellä oli sahoja ja Hackman-yhtiöiden Sorsakosken metallitehdas. Vuonna 1918 Leppävirralla ja Varkaudessa oli punainen saareke valkoisen Suomen keskellä.
Koulutus ja kulttuuri
Kirkollinen kansanopetus ei ajan mittaan kyennyt tyydyttämään kansanopetuksen kasvavia tarpeita. Keisari Aleksanteri II pani v. 1856 alulle kansanopetuksen uudistamisen. Sorsakosken sahan kansakoulu avasi ovensa 1.10.1862 insinöörikapteeni Ekströmin tuparakennuksessa. Leppävirran tyttökansakoulu perustettiin 21.1.1872 Pekka Kansasen huoneissa Nikkilänmäellä. Kuntakokouksessa 5.11.1882 päätettiin perustaa kouluja sivukylille. Ensimmäinen sivukylä koulu valmistui kesällä 1884 Kurjalaan. Seuraavaksi tuli kansakouluja vuonna 1896 Timolaan, 1897 Kotalahteen, 1898 Mustinmäkeen ja Näädänmaahan, 1899 Moninmäkeen ja Sarkamäkeen sekä vuonna 1900 Haapamäkeen ja Konnuslahteen.
Lukuseura oli säätyläisten harrastus, sen synnyn selittänee se, että paikkakunnalla asui tavanomaista lukuhaluisempaa väestöä.
Leppävirran vanhin torvisoittokunta perustettiin Sorsakoskelle, asialla oli opettaja Antti Tani. Torvisoittokunnat eivät jääneet ainoiksi musiikkinharrastukseksi. Leppävirralla syntyi laulukuoroja. Vilkkaina vuosina laulukuoroja oli peräti yhdeksän.
1980-luvulla jokaiselle Savon silloiselle kunnalle äänestettiin omat nimikkoruoat. Leppävirran perinneruoaksi valittiin kuivatusta kalasta ja sianlihasta tehty kapakalapaisti.
Elinkeinoelämä
Suurin osa Leppävirran yrityksistä on jäseniä Leppävirran Yrittäjissä, joka on Savon Yrittäjien paikallisyhdistys.
Hackman (nykyisin osa Iittala-konsernia) on Leppävirran Sorsakoskelta kotoisin oleva metallialan yritys. Leppävirralla toimii myös useita metalliteollisuuden alihankkijoita, kuten Supset Oy, Sorsakosken Konepaja Oy, Pivaset Oy, GeoTools Oy, Jarmatic Oy ym. Paikkakunnalla on LVI-alan yrityksiä, kuten HögforsGST, Gebwell Oy, PT Energiaporaus Oy, Mikenti Oy ym. Leppävirralla valmistetaan myös laivojen palo-ovia (Parmarine Oy) ja työmaatiloja ja tilaelementtirakennuksia (Parmaco Production). Leppävirralla on lisäksi paljon muita eri alojen yrityksiä, kuten Mikrotuki Jani Itkonen, Graafinen Suunnittelija Anssi Toivanen, Leppävirran Lääkäripalvelut Oy, JSE-Tek, ym. Leppävirta on elinkeinoelämältään varsin yrittäjävetoinen.
Oravikoskella on toiminut Outokumpu Oy:n Kotalahden kaivos vuosina 1959–1987. Kaivos oli nikkelikaivos, jonka malmi sisälsi myös kuparia. Enimmillään kaivos työllisti yli 300 henkeä.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Seurakunnat
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Leppävirralla toimii Leppävirran helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Leppävirran alueella toimii Saimaan ortodoksinen seurakunta.
Palo- ja pelastuspalvelut
Leppävirran Koulutiellä sijaitsevalla paloasemalla sijaitsevat yksiköt johto- ja tarkastusauto, PS421 sammutusauto, PS423 säiliöauto, PS427 miehistö- ja ensivasteauto ja 2 venettä. Venesatamassa on vielä 1 vene.
Leppävirralla oli myös Sorsakosken taajamassa Sorsakosken TPK/VPK eli Leppävirran toinen paloasema. Sorsakosken palokunta lakkautettiin vuonna 2012.
Leppävirralla sairaankuljetus- ja ensihoitopalvelut tuottaa Kuopion yliopistollinen sairaala, yksikön tunnus on EPS 421.
Tapahtumat
Leppävirralla on järjestetty useita suuria kristillisiä kesätapahtumia. Herättäjäjuhlat on järjestetty Leppävirralla kahdesti: ensimmäisen kerran vuonna 1900 Laitisessa ja toisen kerran vuonna 1999.
Matkailu
Leppävirran kuntakeskuksessa sijaitsee Sport & Spa Hotel Vesileppis, jonka yhteydessä toimii elämysmatkailukeskus sekä maastohiihtoon tarkoitettu maanalainen hiihtoareena, jäähalli ja monitoimiareena. Kalmalahden rannalla kirkonkylässä sijaitsee myös Mansikkaharjun leirintäalue. Niemilomat tarjoaa majoitus-, kokous- ja koulutustiloja.
Virkistyskalastusta voi harrastaa noin seitsemän kilometrin päässä kuntakeskuksesta sijaitsevalla Konnuksen kanava-alue (3 kanavaa 1800-luvun puolivälin tienoilta nykypäivään) ja Konnuskoskella. Kunnassa on myös Matkailukeskus Unnukka ja vuokrattavia lomamökkejä.
A Fever Dream
A Fever Dream on brittiläisen alternative-rock yhtye Everything Everythingin neljäs studioalbumi, jonka julkaisi RCA Records 18. elokuuta 2017. Albumin julkaisupäivästä julkaistiin tiedote 14. kesäkuuta 2017 ja single "Can't Do" debytoi ensimmäistä kertaa radiossa. Albumin sanoitukset ovat yhtyeen laulajan, Jonathan Higgsin mukaan henkilökohtaisempia kuin edellisissä albumeissa, ne kertovat rakkaussuhteista ja politiikasta. Yhtye kirjoitti albumin sanoitukset kiertueen aikana.
Arvostelut
Albumi sai myönteistä palautetta seuraavilla sivustoilla:
Gnostilaisuus
Gnostilaisuus oli varsinkin 100- ja 200-luvuilla vaikuttanut synkretistinen uskonnollinen liike, jota esiintyi monien ajan uskontojen, muun muassa kristinuskon, yhteydessä Välimeren alueelta Keski-Aasiaan saakka. Sana ”gnostilaisuus” tulee kreikan sanasta ”gnosis”, joka tarkoittaa tietoa. Gnostilaiset käsitykset perustuivat juutalaisuuteen, kreikkalaiseen filosofiaan, erityisesti platonismiin, sekä varhaiseen kristinuskoon.
Gnostilaisuudella viitataan yleensä sellaisiin uskonnollisiin oppijärjestelmiin ja myytteihin, joiden mukaan kaikkeus on pahan tai tietämättömän alemman luojajumalan luomus, ja pelastus viittaa pelastavaan tietoon ihmisen jumalallisesta alkuperästä ja sielun vapautumiseen ruumiin vankilasta.
Gnostilaisuuden todellisuuskäsitys oli jyrkän kaksijakoinen. Luominen kuvattiin gnostilaisissa myyteissä usein hyvän ja pahan voimien taistelun tai jumalallisen lankeamisen lopputuloksena. Käsitys maailman luomisesta sisältää useampia jumaluuksia. Aineellisen todellisuuden luoja oli alempi jumalolento, demiurgi, joka on syntyisin jumalallisessa maailmassa tapahtuneesta häiriöstä. Tämä luojajumala halusi luoda täydellisen maailman, mutta epäonnistui. Luojajumalan täydellinen maailma olisi ollut kuolematon ja katoamaton. Luomisen epäonnistumisen vuoksi gnostilaiset pitivät aineellista maailmaa toisarvoisena tai pahana, mutta koska ihmisen sielun alkuperä on kuitenkin jumalallisessa todellisuudessa, kaikkein korkeimman jumalan luona, on aineesta vapautuminen mahdollista oman sisäisen salaisen, pelastavan tiedon avulla. Usein tämä väärinymmärretään siten, että pelastava tieto opitaan kirjoista. Pelastavaan tietoon kuului tieto siitä, mistä ihminen on peräisin, missä tilassa hän on nyt, ja mihin hän voi päästä.
Nykyisin gnostilaisuus nähdään usein varhaisen kristinuskon kanssa kilpailleena uskontona, joka irtaantui kristinuskosta tai kehittyi sen rinnalla. Gnostilaisuuden synnystä ei kuitenkaan ole yhtä kaikkien hyväksymää käsitystä. Gnostilaisuuden ajatukset pohjautuvat pitkälti platonismiin, erityisesti keskiplatonismiin, sekä juutalaisuuteen. Esimerkiksi ajatus demiurgista pohjautuu Platonin dialogiin Timaios. Näiden lisäksi gnostilaisuuteen vaikuttivat kristinusko sekä babylonialais-iranilaiset uskonnot. Kristillisestä gnostilaisuudesta puhutaan silloin, kun edellä esitettyihin perignostilaisiin ajatuksiin yhdistyy kristillisiä aineksia, kuten Jeesuksen opetuksia ja hänen välittäjäroolinsa pelastavan tiedon tuojana.
Sanan 'gnostilaisuus' alkuperä ja merkitys
thumb|150px|Kaiverrus [[abraxas-kivestä.]]
Termi ”gnostilaisuus” on kehitetty vasta 1600-luvulla ja sitä on usein käytetty, osin virheellisesti, kaikista suuntauksista, joihin kuului salattua, vain sisäpiirille tarkoitettua tietoa. Tämän johdosta termin täsmällisyys ja käyttökelpoisuus on usein myös kyseenalaistettu. Yleensä termiä ”gnostilaisuus” käytetään kuitenkin melko tarkkaan rajatussa merkityksessä. Näin gnostilaisuus voidaan erottaa esimerkiksi erilaisista esoteerisistä suuntauksista, mystiikasta ja New Age -liikkeistä.
Nykyisin gnostilaisuus nähdään usein historialtaan kristinuskon kanssa kilpailleena uskontona. Usein on katsottu, että gnostilaisuus olisi syntynyt kristinuskosta erillisenä, esimerkiksi juutalais-hellenistisestä taustasta, ja myöhemmin ”tunkeutunut” osaksi kristinuskoa. Tämä näkemys ei kuitenkaan ole ongelmaton, koska antiikin lähteet eivät puhu gnostilaisuudesta erillisenä uskontona, eivätkä gnostilaiset kirjoitukset tue ajatusta ainakaan yhdestä yhtenäisestä uskonnosta. Toiset tutkijat katsovatkin, että gnostilaisuus olisi syntynyt kristinuskon myötä, saanut siitä vaikutteita ja erkaantunut myöhemmin. Tämän teorian ongelmana on se, ettei varhaisimmassa gnostilaisessa kirjallisuudessa ole juurikaan kristillisiä piirteitä.
Sana 'gnostilaisuus' perustuu antiikin ajalta peräisin olevaan käsitteistöön: se tulee kreikan kielen 'tietoa' merkitsevästä sanasta gnosis. Gnosis itsessään viittaa kuitenkin hyvin erikoistuneeseen tiedon lajiin, joka on sukua sekä kreikankielisen sanan alkuperäiselle merkitykselle että sen käytölle erityisesti platonistisessa filosofiassa.
Gnosis ei viittaa tietoon tavanomaisessa merkityksessä, vaan siihen että ihminen on tietyllä tavalla vastaanottavainen mystiselle tai esoteeriselle kokemukselle jumaluudesta. Suurimmassa osassa gnostilaisia järjestelmiä tämä 'tieto' jumaluudesta on itsessään pelastuksen aikaansaava tekijä. Tämä 'tieto' yhdistetään yleisesti sisäiseen 'tietämykseen' tai itsetutkiskeluun, jota muun muassa Plotinos korosti. Ennen uskonnollista merkitystä termiä 'gnostilainen' käytettiin kuitenkin filosofisessa merkityksessä useissa antiikin filosofisissa perinteissä, mikä täytyy pitää mielessä termin uskonnollista käyttöä tutkiessa.
Erimielisyydet 'gnostilaisuuden' määritelmästä
Vuonna 1966 Messinassa järjestettiin gnostilaisuutta käsitellyt konferenssi. Sen tärkeimpinä tavoitteina olivat Nag Hammadin löytöjen käännöstyön järjestäminen ja sopiminen gnostilaisuuden täsmällisestä määritelmästä.
Aikojen kuluessa termiä 'gnostilainen' oli alettu käyttää yhä useammissa eri merkityksissä ja sen alkuperäinen tarkoitus oli hämärtynyt. Esimerkiksi vuonna 1835 Uuden testamentin tutkija Ferdinand Baur määritteli gnostilaisuuden niin, että se huipentui G. W. F. Hegelin ajatteluun. Harold Bloom etsi gnostilaisia aineksia Yhdysvaltain nykyaikaisista uskonnoista ja Eric Voegelin tutki totalitarismia gnostilaisuuden näkökulmasta.
Konferenssi siis päätti, että termi 'gnostilaisuus' rajattaisiin historiallisesti merkitsemään ensimmäisten vuosisatojen gnostilaisia liikkeitä, kun taas termi 'gnosis' olisi yleinen nimitys kaikelle parhaimmistolle rajatulle etuoikeutetulle tiedolle. Tämä aiheutti kuitenkin uusia ongelmia, koska historialliseksi tarkoitettu 'gnostilaisuus' oli täysin nykyaikainen nimitys, kun taas yleiseksi tarkoitettu 'gnosis' oli aidosti historiallinen termi. Tutkijat siis kutsuivat 'gnostilaisuudeksi' jotain sellaista, jota antiikin teologit olivat kutsuneet nimellä 'gnosis'.
Markschies on kirjoittanut, että tutkijat päätyivät näin luomaan gnostilaisuuden käsitteen, joka oli lähes käyttökelvoton historiallisessa merkityksessä. Antiikin aikana kaikki myönsivät, että tieto oli keskeistä elämässä, mutta ei ollut yksimielisyyttä siitä, mistä tieto koostui. Messinan konferenssin tiedolle antamaa määritelmää ei ollut tuolloin olemassa. Tästä syystä gnostilaisuuden tarkkaan määritelmään liittyvät ongelmat ovat säilyneet. Messinan konferenssissa päätetyt käytännöt termien suhteet ovat silti yleisessä käytössä.
Termin 'gnostilaisuus' rajaaminen kuvaaman ensimmäisten vuosisatojen uskonnollisuutta on kuitenkin sekin kyseenalaistettu. Michael A. Williams vertasi teoksessaan Rethinking Gnosticism: An Argument for the Dismantling of a Dubious Category gnostilaisuudelle annettuja määritelmiä ja gnostilaisuuteen luettuja kirjoituksia, erityisesti Nag Hammadin tekstejä. Williams katsoi, että gnostilaisuuden luokka perustuu edelleen harhaoppien vastustajien luomaan pohjaan. Termin käytössä on laitettu liikaa painoa dualismille, ainetta ja ruumista kohtaan tunnetulle inholle ja antikosmismille, ilman että nämä oletukset olisi testattu itse tekstejä vasten. Nykyiset tutkijat ovat omaksuneet määritelmät harhaoppien vastustajilta, vaikka nykyään olisi mahdollista myös selvittää, kuinka pätevä määritelmä itse asiassa on. Williams ehdotti termin korvaamista kokonaan toisella nimityksellä, hänen oma ehdotuksensa oli ”raamatullinen demiurginen perinne” (”the Biblical demiurgical tradition”), joka ei ole kuitenkaan saanut laajaa kannatusta.
Gnostilaisuuden suuntaukset ja pääkoulukunnat
Gnostilaisuus voidaan jakaa hyvin moneen erilaiseen suuntaukseen. Sen pääsuuntaukset ovat syyrialais-egyptiläinen gnostilaisuus sekä persialainen gnostilaisuus, johon lukeutuvat sellaiset uskonnot kuin manikealaisuus ja mandealaisuus. Manikealaisuus ja mandealaisuus ovat kuitenkin hyvin omanlaisiaan uskonnollisia perinteitä, ja niitä käsitellään yleensä omina uskontoina niiden omilla nimillä, kun taas gnostilaisuudella viitataan lähinnä syyrialais-egyptiläiseen gnostilaisuuteen. Sen pääsuuntauksia olivat setiläinen gnostilaisuus ja valentinolainen kristillisyys. Setiläinen gnostilaisuus saattoi olla muiden gnostilaisten suuntausten pohjana. Valentinolainen kristillisyys omaksui enemmän aineksia kristinuskosta.
Gnostilaiset koulukunnat voidaan jakaa pääosin kahteen luokkaan. Nämä ovat itäinen tai persialainen koulukunta ja syyrialais-egyptiläinen koulukunta. Ensin mainitussa on keskeisenä osana voimakas dualismi, ja sen myyteissä esiintyy selvä jako valon ja pimeyden maailmaan. Luominen nähdään näiden kahden voiman yhteistoiminnan tai taistelun tuloksena. Vaikka voimat ovatkin tasaväkisiä, luomisen lopullisena tarkoituksena on varmistaa valon voimien voitto.
Syyrialais-egyptiläinen gnostilaisuus
Syyrialais-egyptiläinen koulukunta on saanut enemmän platonistisia vaikutteita. Se esittää luomisen tyypillisesti sarjana emanaatioita eli virtauksia ensisijaisesta monadisesta täydellisen ykseyden lähteestä, mikä johtaa lopulta aineellisen maailman luomiseen. Tämän seurauksena koulukunta näkee aineen yleensä 'pahana', kaikkea jumalaista ja aineetonta huonompana. Koulukunnan käsitteistössä 'hyvä' ja 'paha' kuvaavat ensisijaisesti etäisyyttä jumalaisesta hyvän lähteestä ja periaatteesta, eivät asioiden sisäsyntyistä hyvyyttä tai pahuutta.
Setiläisyys eli klassinen gnostilaisuus kunnioitti Setiä, Aadamin ja Eevan kolmatta poikaa, erityisen tiedon omistajana ja välittäjänä.
Monet tutkijat ovat olettaneet juuri setiläisyyden olleen muiden gnostilaisten suuntausten lähtökohtana. Setiläisyys on saanut selviä vaikutteita juutalaisesta ajattelusta ja kirjallisuudesta, ja on ajateltu, että se on saattanut alun perin irtaantua juutalaisuudesta. Suuressa osassa setiläisistä kirjoituksista on myös kristillisiä vaikutteita, mutta osasta ne puuttuvat kokonaan. Tämän vuoksi on mahdollista, että setiläisyys on syntynyt juutalaisuuden pohjalta, ja setiläisiin kirjoituksiin on myöhemmin liitetty kristillisiä aineksia. Teorian ongelmana on se, että setiläisyys suhtautuu hyvin kielteisesti juutalaisuuden perusteisiin: luojajumalaan, joka tulkittiin Vanhan testamentin Jahveksi, ja tämän antamaan lakiin.
John D. Turner on esittänyt setiläisyydelle hypoteettisen historian, jonka mukaan se perustuu ennen kaikkea juutalaisuuteen. Hänen mukaansa klassinen gnostilaisuus sai alkunsa kahden juutalaistaustaisen ryhmän, Barbelo-gnostikoiden ja setiläisten, sulautuessa yhteen 100-luvulla. Barbelo-gnostikot pitivät Barbeloa jumalallisen kolminaisuuden yhtenä osana, ja tähän oppiinsa he olivat saaneet mahdollisesti keskiplatonilaisia vaikutteita. He harjoittivat upotuskastetta, joka liitti heidät jumalalliseen viisauteen. Setiläiset juutalaiset puolestaan katsoivat olevansa osa Setistä saakka periytyvää sukukuntaa, jolla oli salattua tietoa ihmiskunnan alkuperästä.
Turnerin mukaan ensimmäisessä vaiheessa Barbelo-gnostikot saivat vaikutteita samoin kastetta harjoittaneilta kristityiltä, ja tulkitsivat Kristuksen Barbelon itsesyntyiseksi pojaksi. Toisessa vaiheessa Barbelo-gnostilaisten ja setiläisten lahkojen yhteensulautuminen muodosti gnostilaisen setiläisyyden. Tällöin Kristus ja Set samastettiin. Seuraavassa vaiheessa, toisen vuosisadan loppua kohden, setiläisyys alkoi loitontua kristinuskosta, koska kristinuskon valtavirta hyökkäsi sen tulkintoja vastaan. 200-luvulle tultaessa apostolinen kristinusko oli hylännyt setiläisyyden kokonaisuudessaan, mutta samalla siitä tuli houkutteleva tuon ajan platonilaisille. Seurauksena gnostilaisuus sai lisää platonilaisia vaikutteita ja otti etäisyyttä juutalaiseen taustaansa. 200-luvun loppupuolella myös platonilaisuus alkoi torjua gnostilaisuutta, ja sitä kohtaan hyökkäsivät Plotinoksen ohella monet muut platonilaiset. Seurauksena gnostilaisuus hajaantui useiksi pieniksi lahkoiksi, joista osa säilyi keskiajalle saakka.
Valentinos perusti 100-luvulla oman gnostilaisen koulunsa sekä Aleksandriaan että Roomaan. Layton kutsuu Valentinosta ”suureksi gnostilaiseksi reformaattoriksi” ja gnostilaisen kehityksen ”polttopisteeksi”. Aleksandriassa Valentinos oli mitä todennäköisimmin tekemisissä gnostilaisen opettajan Basileideen kanssa ja saattoi saada vaikutteita tältä. Valentinoksen oppilaat kehittelivät Valentinokselta saamiaan opetuksia ja aineistoa edelleen, vaikkakaan ei tiedetä, kuinka paljon muutoksia he todellisuudessa tekivät.
Valentinolaisuutta voidaan pitää filosofisesti kaikkein kehittyneimpänä syyrialais-egyptiläisen gnostilaisuuden koulukunnista. Sen keskeisistä myyteistä tunnetaan useita eri muunnelmia, ja siihen viitataan useissa ulkopuolisissa kirjoituksissa. Se oli usein harhaoppeja vastustaneiden kirkkoisien hyökkäysten pääasiallinen kohde. Valentinolaisuus sai setiläisyyttä enemmän vaikutteita kristinuskosta ja valentinolaiset elivät pitkään osana yhteiskristillisiä seurakuntia. Koulukunnan tiedetään olleen hyvin suosittu. Näistä syistä se esiintyy kirkkoisien gnostilaisuutta vastustaneissa kirjoituksissa usein päävastustajana.
Valentinolaisuuden suosio ei kuitenkaan estänyt myös muita koulukuntia saamasta oppilaita. Myös Basileideen koulukunta oli suosittu ja säilyi Egyptissä ainakin 300-luvulle jaa. Valentinoksen seuraajia oli olemassa ainakin vielä vuonna 388, jolloin tehtiin luettelo lahkolaisista ja harhaoppisista, joita vastaan keisari Konstantinus suuntasi toimia. 300-luvulle tultaessa gnostilaiset kristityt olivat joutuneet katolisen kristinuskon ulkopuolelle ja edustivat sen näkökulmasta harhaoppia, jota vastaan alettiin taistella keisarin tuella. Seurauksena gnostilaisuuden asema heikkeni vähitellen samalla kun yleinen eli katolinen kristinusko saavutti yhä vankemman jalansijan Rooman valtakunnassa ja kohosi lopulta Rooman valtauskonnoksi.
Tuomaskristillisyys viittaa apostoli Tuomaan koulukuntaan.
Persialainen gnostilaisuus
Persialainen gnostilaisuus eroaa syyrialais-egyptiläisestä gnostilaisuudesta siinä, ettei sisällä näkyviä kristillisiä aineksia
Mandealaisuutta harjoitetaan edelleen vähäisessä määrin eteläisessä Irakissa ja Iranin Khūzestānissa. Mandealaisuus syntyi todennäköisesti ensimmäisellä vuosisadalla.
Manikealaisuus edustaa täysin itsenäistä uskonnollista perinnettä, mutta on nykyään hävinnyt. Manikealaisuuden perusti profeetta Mani 200-luvulla. Se alkoi hiipua Persiassa 400-luvulla, mutta levisi sitä ennen sekä itään että länteen. Lännessä manikealaisuuden opetukset siirtyivät Syyriaan, Arabiaan, Egyptiin sekä Pohjois-Afrikkaan, jossa muun muassa kirkkoisä Augustinus oli koulukunnan jäsen vuosina 373–382. Syyriasta se eteni edelleen Palestiinaan, Vähä-Aasiaan ja Armeniaan. Manikealaisia tiedetään Roomasta ja Dalmatiasta 300-luvulla sekä Galliasta ja Espanjasta. Manikealaisuutta vastaan hyökättiin keisarillisilla säädöksillä ja poleemisilla kirjoituksilla, mutta uskonto säilyi 500-luvulle saakka ja vaikutti vielä keskiajalla paulikiaaneihin, bogomiileihin ja kataareihin.
Idässä manikealaisuus kukoisti, koska islam oli murtanut zarathustralaisuuden ja kristinuskon monopoliaseman. Arabivalloituksen varhaisina vuosina manikealaisuus löysi uudelleen seuraajia Persiasta ennen kaikkea koulutetuimmista piireissä. Se menestyi kuitenkin parhaten Keski-Aasiassa, johon se oli levinnyt Iranin kautta. Vuonna 762 manikealaisuudesta tuli Uiguurien valtakunnan valtionuskonto. Tätä kautta manikealaisuuden vaikutus levisi yhä laajemmalle, ja sen vaikutusta voidaan havaita Tiibetissä ja Kiinassa asti. Manikealaisten perinteiden on esitetty säilyneen vainoista huolimatta 1600-luvulle saakka.
Kristillinen gnostilaisuus
Riippumatta siitä, missä järjestyksessä kristinusko ja gnostilaisuus ovat syntyneet ja kehittyneet, monien gnostilaisuuden muotojen opit ovat joka tapauksessa enemmän tai vähemmän yhteydessä kristinuskon opetuksiin. Kristillisessä gnostilaisuudessa Jeesus oli pelastavan tiedon tuoja. Hänellä oli tieto ihmisen jumalallisesta alkuperästä. Gnostilaisilla kristityillä oli käytössään kanonisten evankeliumien ohella kirjoituksia, joiden väitettiin sisältävän Jeesuksen salaisia sanoja. Gnostilaisuudessa ei uskottu Jeesuksen olleen ihminen vaan pelkästään jumalallinen olento joka ei myöskään ollut kuollut ristillä (doketismi).
Kristillisessä gnostilaisuudessa ajateltiin usein heidän uskonsa olevan korkeampaa ja hienompaa kuin tavallisten kristittyjen. Eräs varhainen gnostilainen kristitty määritteli pelastavan tiedon näin:
Yleinen eli katolinen kristinusko piti gnostilaisuutta harhaoppina, mutta monien varhaisten kristillisten vaikuttajien, kuten Origeneen ja Klemens Aleksandrialaisen ajattelussa on kuitenkin nähtävissä selviä gnostilaisia piirteitä. Origenes tosin tuomittiin itsekin jossain vaiheessa harhaoppiseksi.
Gnostilaisuuden pääpiirteet
Vaikka gnostilaisuudelle on vaikea antaa yhtä tarkkaa määritelmää, sitä voidaan lähestyä typologisella mallilla niistä antiikin filosofis-uskonnollisista koulukunnista, joita yleensä kutsutaan gnostilaisiksi. Seuraava malli on peräisin Christoph Markschiesin teoksesta Gnosis: An Introduction.
Keskeisiä ajatuksia
thumb|right|150px|Leijonanpäinen jumaluus gnostilaisesta jalokivestä [[Bernard de Montfauconin teoksessa L'antiquité expliquée et représentée en figures. Kuva esittää mahdollisesti demiurgia.]]
Tämä malli kuvaa lähinnä syyrialais-egyptiläistä gnostilaisuutta ja muun muassa Williams on kyseenalaistanut sen. Tästä huolimatta yllä esitetty malli on edelleen yleisessä käytössä ja on hyödyllinen, jotta gnostilaisuudesta voidaan keskustella jotakuinkin merkityksellisesti.
Georgia-Pacific
Georgia-Pacific Corp. on yhdysvaltalainen ja maailman suurimpia metsäteollisuusyhtiöitä. Yhtiöllä on yli 55 000 työntekijää 300 toimipisteessä Yhdysvalloissa, Kanadassa ja 11 muussa maassa. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Atlantassa. Yhtiö oli aiemmin pörssiyhtiö, mutta pörssilistaus päättyi, kun yhdysvaltalainen Kochin perheen omistama Koch Industries osti yhtiön osakekannan joulukuussa 2005.
Gnostilaisuus
Moraali ja rituaaliset käytännöt
Lähdetekstien antaman todistuksen mukaan gnostilainen moraali on ollut perusluonteeltaan hyvin askeettista ja nautintokielteistä, mikä näkyi ennen kaikkea seksuaalikäyttäytymisessä ja ruokavaliossa. Tämä tuotti ongelmia gnostilaisuudesta kirjoittaneille harhaoppien vastustajille, sillä se oli myös heidän suosimansa elämäntyyli. Näin he olisivat joutuneet myös tukemaan vastustajiensa jumaluusoppia. Harhaoppien vastustajat välttivät ongelman yleisesti jättämällä asian mainitsematta ja sen sijaan panettelivat gnostilaisia syyttäen heitä vapaamielisyydestä tai sanoen heidän askeesinsa perustuvan kirjoitusten väärään tulkintaan tai petollisuuteen.
Georgia-Pacific
Georgia-Pacific omisti vuoteen 2012 saakka Suomessa Georgia-Pacific Nordic Oy:n, jolla on pehmopapereita valmistava tehdas Nokialla. Vuonna 2012 GP myi Euroopan toiminnan ruotsalaiselle SCA:lle. Myös muualla Euroopassa GP omisti useita tehtaita, kuten esimerkiksi Britanniassa Spring Groven paperitehtaan (Oughtibridgen paperitehdas), joka kuului ennen Toppilan sellutehtaan omistaneeseen Dixonin perheyhtiöön.
Gnostilaisuus
Nykyajan gnostilaisuus
Monet merkittävät liikkeet ja henkilöt ovat saaneet vaikutteita gnostilaisuudesta, muiden muassa Carl Jung, William Blake ja Eric Voegelin. Gnostilaisuuden vaikutus näyttää lisääntyneen Nag Hammadin teosten kääntämisen ja leviämisen myötä.
Suomessa toimii esimerkiksi Gnostilainen seura, joka on perustettu 2009. Sen toimintamuotoja ovat mm. yleisöluennot, keskustelupiirit, Gnostilainen messu, Gnostilainen Riitti ja Mysteerikoulu. Lisäksi Suomen Ordo Templi Orientisin liturgisena haarana toimii Ecclesia Gnostica Catholica.
Gnostilaisuuden kirjalliset lähteet
Varhaiskristillisen gnostilaisuuden luonteesta ja opetuksista ei voida olla täysin varmoja, koska gnostilaisuuden opetukset ovat monimutkaisia ja koska suuri osa gnostilaisuutta käsittelevästä aineistosta on tullut pitkään sitä arvostelleilta oikeaoppisen kristinuskon puolustajilta. Irenaeus kuvasi teoksessaan Harhaoppeja vastaan useita erilaisia toisen vuosisadan gnostilaisia koulukuntia halventavaan sävyyn ja usein sarkastisen yksityiskohtaisesti ja vertasi gnostilaisuutta kristinuskoon ensin mainitun tappioksi. Näistä ongelmista huolimatta gnostilaisuuden tutkimus on nojannut kauan ennen kaikkea Irenaeuksen ja muiden harhaoppien vastustajien kirjoituksiin, mikä on saanut aikaan sen, että harhaoppeja vastustava sävy on tunkeutunut kauan myös nykyaikaisempaan tutkimukseen. Alkuperäisistä gnostilaisista teoksista tunnettiin pitkään vain joitakin yksittäistapauksia, kuten Pistis Sofia.
Asioiden tila muuttui kuitenkin vuonna 1945, kun Egyptistä Nag Hammadin läheltä löydettiin sattumalta joukko 300-luvulta peräisin olevia koptinkielisiä käsikirjoituksia, joista monet perustuvat todennäköisesti varhaisempiin kreikankielisiin teksteihin. Nämä kirjoitukset tunnetaan nykyään Nag Hammadin kirjastona. Löydön tunnetuimpia tekstejä ovat muun muassa Tuomaan ja Filippuksen evankeliumit. Löytö on antanut tutkijoille ensimmäisestä kertaa mahdollisuuden päästä käsiksi autenttiseen tietoon gnostilaisuudesta. Kirjoituksia on käännetty nykykielille laajemmin 1970-luvulta alkaen.
Myöhemmin löydettyihin teksteihin lukeutuu esimerkiksi Juudaksen evankeliumi.
Kirjallisuutta
Suomeksi
Englanniksi
Meidän herrojen kesken
Meidän herrojen kesken (Design for Living) on Ernst Lubitschin tuottama ja ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1933. Noel Cowardin näytelmään perustuvan elokuvan on käsikirjoittanut Ben Hecht, ja sen pääosia näyttelevät Fredric March, Gary Cooper ja Miriam Hopkins.
Juoni
Näytelmäkirjailija (March) ja taiteilija (Cooper) rakastuvat Pariisissa samaan amerikkalaistyttöön Gildaan (Hopkins). Kolmikko muuttaa yhteen, mutta tyttö avioituukin tylsän esimiehensä (Edward Everett Horton) kanssa. Tätä ei kestä kauan, kun kolmikko juonittelee Gildalle avioeron ja muuttaa jälleen asumaan yhteen.
Vastaanotto ja myöhempi arvostus
Meidän herrojen kesken oli Yhdysvalloissa yksi elokuvavuoden 1933 kymmenestä tuottoisimmasta ensi-illasta.
Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa kriitikkoa valitsi elokuvan kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle.
Science Museum
Science Museum on Lontoon Kensingtonissa sijaitseva tiede- ja tekniikkamuseo. Museo on perustettu vuonna 1857. Sinne sijoitettiin osa vuoden 1851 Lontoon maailmannäyttelyn esineistöstä. Välillä museon nimi oli Suuri Patenttimuseo, mikä viittaa siihen, että museon kokoelmissa on lähinnä keksintöjä. Museon kokoelmissa on yli esinettä, joiden joukossa on maailman vanhin höyrykone, ensimmäinen suihkumoottori, jäljennös Francis Crickin ja James Watsonin DNA:n rakennemallista sekä Mika Häkkisen kolaroima Formula 1 -auto.
pienoiskuva|vasen|[[Stephensonin Rocket-veturi, varhainen höyryveturi tiedemuseossa]] Museossa on erityisiä osastoja eri-ikäisille lapsille. Science Museum on yksi kolmesta suuresta museosta Exhibition Roadin varrella Etelä-Kensingtonissa. Kaksi muuta ovat Victoria and Albert Museum ja Natural History Museum.
Norman Whiteside
Norman Whiteside (s. 7. toukokuuta 1965 Belfast) on pohjoisirlantilainen jalkapalloilija, joka edusti maataan kaksissa MM-kisoissa. Urallaan hän edusti Manchester Unitedia ja Evertonia ennen kuin joutui lopettamaan uransa loukkaantumisten takia 26-vuotiaana.
Manchester Unitedissa Whiteside debytoi kaudella 1981–1982, ollen nuorin debytoinut ManUssa sitten Duncan Edwardsin. Seuraavalla kaudella Whiteside pelasi liigacupin ja FA Cupin loppuottelussa. Belfastilainen teki nuorimpana pelaajana molemmissa finaaleissa maalin. Liigacupin finaalin ManU hävisi, mutta FA Cupissa se kukisti Brighton & Hove Albionin 4–0.
Vuoden 1982 MM-kisoissa Whiteside rikkoi Pelén ennätyksen nuorimpana pelaajana MM-kisoissa. Hän oli debytoidessaan 17-vuotias ja 41 vuorokauden ikäinen. Kisoissa Whiteside oli Pohjois-Irlannin aloituskokoonpanossa jokaisessa viidessä ottelussa, mukaan lukien historiallisessa 1–0-voitossa Espanjaa vastaan. Alkulohkonsa voittanut Pohjois-Irlanti putosi toisella kierroksella.
Vuoden 1986 MM-kisoissa Pohjois-Irlannin tie katkesi jo alkulohkoon. Alkulohkon ottelussa Algeriaa vastaan Whiteside onnistui maalinteossa, kun Pohjois-Irlanti jäi 1–1-tasapeliin. Yhteensä Whiteside pelasi 38 maaottelua, joissa hän teki 9 maalia.
Keskushyökkääjänä uransa aloittanutta Whitesidea ryhdyttiin myöhemmin peluuttamaan keskikentällä. Whiteside oli muun muassa monipuolisuutensa ansiosta pidetty pelaaja fanien keskuudessa.
Varjo (täsmennyssivu)
Varjo tai varjot voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Isaiah Washington
thumb|Isaiah Washington vuonna 2008. Isaiah Washington (s. 3. elokuuta 1963) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Houstonissa, Texasissa, ja valmistui vuonna 1981 Willowridge High Schoolista. Hän palveli ilmavoimissa ja opiskeli Howardin yliopistossa.
Washingtonin isä kuoli henkirikoksen uhrina vuonna 1976.
Afroamerikkalainen Washington polveutuu oletettavasti sierraleonelaisesta mendekansasta. Hän onkin perustanut Gondobay Manga Foundation -hyväntekeväisyysjärjestön, joka pyrkii parantamaan maan asukkaiden elämänlaatua.