cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Igor Smirnov
Smornov voitti Transnistriassa Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen järjestetyistä presidentinvaaleista neljät ensimmäiset (1991, 1996, 2001 ja 2006), mutta yksiäkään vaalien tuloksia ei mikään muu maa Transnistrian itsensä lisäksi tunnustanut. Neljät ensimmäiset vaalit Smirnov voitti suurella äänten enemmistöllä, mutta vaaleja on pidetty monin paikoin epädemokraattisina. Vuoden 2001 vaaleissa Smirnovin kerrotaan saaneen noin 81,9 prosenttia äänistä, kun kaksi oppositioehdokasta saivat kumpikin alle 5 prosenttia. 11. joulukuuta 2011 järjestetyissä vaaleissa Smirnov kuitenkin tuli yllättäen kolmanneksi eikä siten päässyt edes toiselle kierrokselle, jolla olivat vastakkain kaksi ensimmäisellä kierroksella eniten ääniä saanutta ehdokasta, Jevgeni Ševtšuk ja Anatoli Kaminski. Uudeksi presidentiksi valittiin 25. joulukuuta pidetyn toisen kierroksen ylivoimaisesti voittanut Ševtšuk.
Transnistrian poliittisesta tilanteesta ei alueen diplomaattisen eristyneisyyden seurauksena ole laajalti julkista tietoa. Vuonna 2003 Yhdysvaltain ulkoministeriön julkaisemassa raportissa alueen ihmisoikeustilanteessa kerrottiin ettei "kansalaisilla" ole suurtakaan mahdollisuutta vaikuttaa entiteetin hallintoon.
Smirnovin kerrotaan olevan varsin vaatimaton ja ajavan omalla Škodallaan ilman henkivartijoita.
Vuonna 2020 Igor Smirnov asui Odessassa Ukrainassa ja hänen kerrottiin harrastavan moottoriveneilyä Mustallamerellä. Smirnov oli edelleen EU:n pakotelistalla, jota ei oltu päivitetty sitten vuoden 2008.
Seesjärven piiri
Seesjärven piiri on entinen piiri Karjalan tasavallan alueella. Piiri perustettiin vuonna 1927, jolloin siihen yhdistettiin aiemmista volosteista eli kunnista koko Maaselän asema, lähes koko Seesjärvi, osa Rukajärvestä ja hyvin pieni osa Repolasta.
Piirin pinta-ala oli 8 002 km², ja siihen kuului 60 kylää ja 1 taajaväkinen yhdyskunta. Piirissä oli 6 kyläneuvostoa: Laasarin, Särkijärven, Sellin, Paatenen, Karjalan Maaselän ja Kauppalan kyläneuvostot. Piirin keskuksena toimi Paatenen kylä. Neuvostoliiton vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan piirissä oli 6 557 asukasta, joista 1 067 oli venäläisiä, 5 176 karjalaisia, 118 suomalaisia ja 107 muita kansallisuuksia. Vuoden 1939 väestönlaskennan mukaan piirissä asui 8 750 asukasta, joista karjalaisia oli 5 469 (62,5%), venäläisiä 2 451 (28,0%), valkovenäläisiä 231 (2,6%), suomalaisia 166 (1,9%) ja ukrainalaisia 118 (1,3%).
Vuoteen 1933 tultaessa Kauppalan kyläneuvoston alue oli liitetty Maaselän kyläneuvostona Karhumäen piiriin. Piiri lakkautettiin 1950-luvun puolivälissä, josta lähtien alue on kuulunut Karhumäen piiriin.
L. Onerva
L. Onerva (oik. Hilja Onerva Lehtinen, ) oli suomalainen runoilija. Onerva kirjoitti myös novelleja ja romaaneja sekä toimi suomentajana ja kriitikkona. Teoksissaan hän käsitteli usein naisen elämään kuuluvia vapauden ja sitoutumisen välisiä risti­riitoja. Onerva muistetaan myös vivahteikkaasta suhteestaan runoilija Eino Leinoon.
Lapsuus ja nuoruus
L. Onerva oli vanhempiensa Johan ja Serafina Lehtisen ainoa lapsi. Hänellä oli vain muutamia muisti­kuvia äidistään, sillä tämä joutui mieli­sairaalaan Onervan ollessa seitsemän­vuotias. Tämän jälkeen Onervaa hoiti hänen isän­äitinsä, josta tuli isän tapaan Onervalle hyvin läheinen. Isä muutti 1893 Karhulaan saha­laitoksen isännöitsijäksi, mutta Onerva jäi Helsinkiin koulun­käynnin vuoksi. Hän kävi pikku­lasten koulua ja aloitti yhdeksän­vuotiaana Helsingin suomalaisen tyttö­koulun valmistavalla luokalla. Vuonna 1893 Onerva aloitti viisi­vuotisen tyttö­koulun.
Onerva piti opiskelusta, opettajista ja koulu­tovereistaan ja menestyi tyttö­koulussa hyvin. Tyttö­koulun jälkeen hän siirtyi jatko-opistoon, jossa hän harrasti monen­laisia asioita. Onerva oli lahjakas: hän lauloi, kirjoitti, maalasi ja lausui hyvin. Jatko-opistossa hän luki myös ranskaa ja suoritti opettajan tutkinnon vuonna 1902. Kaksi vuotta jatko-opistossa opiskeltuaan Onerva alkoi valmistautua yli­oppilas­kirjoituksiin Suomalaisen yhteis­koulun yksityis­oppilaana, koska jatko-opistossa yli­oppilas­tutkintoa ei voinut suorittaa. Hän kirjoitti vuonna 1901 yli­oppilaaksi ja sai tutkinnon arvo­sanaksi muutamaa pistettä vajaan kiitettävän. Viimeisenä koulu­vuotenaan Onerva pohti elämän­uraansa ja tulevaisuuttaan. Valinta oli vaikea, sillä Onervaa kiinnostivat monet taiteen­alat. Jatko-opistossa Onerva oli innostunut teatterista, ja hän suunnitteli vakavasti näyttelijättären uraa. Onerva opiskeli Keisarillisessa Aleksanterin Yli­opistossa estetiikkaa, ranskan kieltä ja lääke­tiedettä vuosina 1902–1911, mutta ei suorittanut loppututkintoa.
Aikuisuus
Vuonna 1905 L. Onerva kihlautui Väinö Strengin kanssa, jonka oli tavannut yli­opiston osa­kunta­toiminnassa, ja he menivät naimisiin saman vuoden loka­kuussa. Nuori­pari muutti Räisälään, Karjalan­kannakselle Strengien suku­kartanoon. Onerva kaipasi kuitenkin uudessa kodissaan lapsuuden­kotiinsa ja ikävöi kovasti isäänsä, jonka luona hän vieraili useasti avio­liiton alku­aikoina. Myöhemmin aviopari muutti takaisin Helsinkiin. Onervaa ja Strengiä vaivasi jatkuva raha­pula. Onerva hankki tuloja toimimalla viran­sijaisena opettajana ja avaamalla miehensä kanssa Lahteen elokuvateatterin. Teatteri ei menestynyt, ja Onerva joutui pyytämään rahaa kuluihinsa isältään. Keväällä 1908 Streng ja Onerva muuttivat erilleen, mutta kirjoittivat kuitenkin yhä toisilleen. Myöhemmin pari erosi lopullisesti.
Onerva tapasi Eino Leinon ensimmäistä kertaa 1900-luvun alussa ollessaan vielä jatko-opistossa. Hän pyysi tuolloin Leinolta juhla­runoa jatko-opiston konventtiin. Onerva kysyi Leinolta, mikä soveltuisi hänen tulevaisuuden urakseen parhaiten. Leino vastasi hänelle leikillisesti: ”Menkää naimisiin.” Onerva ja Leino tapasivat myöhemmin uudelleen ja rakastuivat into­himoisesti. He eivät kuitenkaan koskaan menneet naimisiin ja asuivat yhdessä vain ulko­mailla. Onerva ja Leino elivät ulko­mailla yhdessä viisi kuukautta majaillen eri puolilla Eurooppaa. Matkalla Onervan ja Leinon elämistä rajoitti raha­pula, eikä matka ollut kovin onnistunut. Onerva merkitsi Leinolle paljon: hän oli tälle samalla rakastajatar, äiti ja kumppani. Leino vaikutti myös Onervan tuotantoon. Onervan ja Leinon suhde muuttui vähitellen ystävyydeksi, eikä heidän välejään katkaissut edes Onervan avio­liitto Leevi Madetojan kanssa tai Leinon solmimat avio­liitot. Onerva käsitteli rajua ja kipeää suhdettaan Leinoon muutamissa novelleissaan, romaanissaan Inari ja runo­kokoelmassaan Ilta­kellot. Onerva oli Leinon tukena tämän kuolemaan asti ja hoiti muun muassa Leinon raha-asioita. Kun Leino kuoli vuonna 1926, Onerva alkoi kirjoittaa hänestä elämäkertaa. Alun perin elämä­kerran oli tarkoitus valmistua jo seuraavana vuonna, mutta se ilmestyi lopulta vasta vuonna 1932. Onerva on jäänyt Eino Leinon varjoon, vaikka Leino itse ei koskaan vähätellyt Onervan merkitystä. Onervan tuotanto ja persoona ovat kuitenkin aina saaneet vähemmän huomiota kuin Eino Leinon. L. Onerva solmi toisen avio­liittonsa Leevi Madet­ojan kanssa. Onerva ja Madet­oja tutustuivat Leinon kautta, kun Madet­oja sävelsi musiikkia Leinon näytelmiin. Madet­oja oli häntä viisi vuotta nuorempi, lahjakas nuori säveltäjä. Tuttavuus syveni vähitellen rakkaudeksi. Pari kuulutettiin kolmasti avio­liittoon vuonna 1913, ja he ilmoittivat kaikille olevansa naimisissa. Todellisuudessa Onerva ja Madet­oja vihittiin vasta vuonna 1918. Avio­liitto jäi lapsettomaksi, vaikka he toivoivat lasta. He pysyivät yhdessä aina Madet­ojan kuolemaan asti, mutta avio­liittoa varjostivat riidat ja kummankin alkoholi­ongelmat.
1920-luvulla Onerva oli tuottelias, mutta vuosi­kymmenen loppu­puolella hänen terveytensä alkoi horjua. Hän oli ajoittain sairaala­hoidossa sydämensä, reumatisminsa ja hermojensa vuoksi. Sairauksistaan huolimatta Onerva sai valmiiksi 1930-luvulla runo­kokoelmat Yö ja päivä sekä Rajalla ja novelli­kokoelman Häistä hautajaisiin. 1930-luvun lopussa Onerva siirrettiin Kivelän sairaalaan ja sieltä Veikkolan parantolaan vakavien alkoholi­ongelmien vuoksi. Vuonna 1942 Onerva joutui Nikkilän mielisairaalaan. Madet­ojan terveys alkoi samoihin aikoihin heikentyä, eikä hän jaksanut enää tukea mieli­sairaalassa olevaa vaimoaan kuten ennen. Sairaalassa yksinäinen Onerva keskittyi kirjoittamaan runoja ja alkoi myös piirtää uudelleen. Tänä aikana syntyi tuhansia runoja ja piirustuksia. Näitä runoja julkaistiin vuonna 1945 kokoelmassa Pursi ja neljä vuotta myöhemmin kokoelmassa Kuilu ja tähdet. Leevi Madet­oja kuoli vuonna 1947, ja seuraavana vuonna Onerva pääsi pois mieli­sairaalasta ystäviensä avulla. Runo­kokoelma Ilta­rusko vuodelta 1952 jäi hänen viimeiseksi julkaistuksi teoksekseen, mutta hän kirjoitti runoja ahkerasti aina kuolemaansa asti.
L. Onerva kuoli 1. maalis­kuuta 1972 lähes 90-vuotiaana.
Kirjailijana
L. Onerva oli varsin kiistelty, omana aikanaan radikaali kirjailija, joka uskalsi kirjoittaa sovinnaista moraalia vastaan. Tuotannossaan Onerva korosti yksilön oikeutta toimia vapaasti ja päättää itsenäisesti omista asioistaan. Hänen teoksensa jakoivat vahvasti aikalaisten mielipiteitä, mutta ne myös menestyivät: hän sai teoksistaan yhteensä seitsemän kirjallisuuden valtionpalkintoa vuosina 1908–1910, 1921, 1923, 1927 ja 1933. Vuonna 1944 hänelle myönnettiin Aleksis Kiven rahaston kunnia­palkinto ja Pro Finlandia -mitali 1967.
Onervan uran alun runoissa näkyy Eino Leinon runojen vaikutus, ja myöhemmin hänen tuotantonsa sai vaikutteita tulen­kantajilta, joihin Onerva myös itse kuului.
L. Onervan kirjailija­ura sai alkunsa, kun hän vuonna 1899 lähetti Maila Talviolle runojaan arvioitaviksi. Talvio ei kuitenkaan pitänyt itseään pätevänä tehtävään ja esitteli Onervan J. H. Erkolle, jotta tämä kommentoisi Onervan runoja. Erkko opasti nuorta runoilijaa, antoi hänelle kirjoittamista koskevia neuvoja ja yritti etsiä Onervalle kustantajaa. Hän myös antoi tulevalle kirjailijalle nimen L. Onerva. Onervalle ei löytynyt kustantajaa, mutta hän sai kuitenkin Erkon avustuksella runojaan julkaistuksi joulu­albumissa Nuori Suomi. L. Onervan esikois­kokoelma Seka­sointuja ilmestyi loka­kuussa 1904 Albert Gebhardin myötä­vaikutuksella. Kokoelman runot Onerva oli pää­asiassa kirjoittanut vuosina 1900–1903. Runo­kokoelma sai hyvän vastaan­oton niin arvostelijoilta kuin lukijoiltakin. Nuoriin lukijoihin vetosi erityisesti Seka­sointuja-kokoelman rohkeus ja epä­sovinnaisuus.
Onerva ammensi omasta elämästään aineksia myös vuonna 1913 ilmestyneeseen Inari-romaaniinsa. Inari on nainen, jonka rakkaus häilyy kahden miehen, taiteilija Porkan ja pianisti Alvian, välillä. Miesten esi­kuvina ovat Eino Leino ja Leevi Madet­oja. Onerva myös myönsi, että Inarin rakkaus­elämä ja tämän kohtalo heijastavat hänen omaa elämäänsä.
Lehtityö
Onerva kirjoitti urallaan myös paljon lehtiin. Vuonna 1915 alkoi ilmestyä Sunnuntai-lehti, jonka pää­toimittajana Eino Leino toimi. Lehti pysyi hengissä kaksi vuotta, ja Onerva toimi sen toimitus­sihteerinä. Toimitus­sihteerin tehtävien lisäksi Onerva kirjoitti aktiivisesti Sunnuntaihin. Hän julkaisi lehdessä omia runojaan Liesi­lauluja-kokoelmasta ja esimerkiksi ensimmäisen luvun romaanistaan Yksinäisiä. Onerva laati Sunnuntaihin myös kirjallisuuskritiikkiä ja suomensi lehteen joitakin kauno­kirjallisia tekstejä. Sunnuntain lisäksi Onerva kirjoitti 1917 perustettuun oikeisto­sosiali­demokraattiseen lehteen Työn Valta, johon hän kirjoitti teatteri­arvosteluja. Ennen näihin lehtiin kirjoittamista Onerva oli ollut avustamassa myös kulttuuri­liberaalisen Päivä-lehden (1907–1911) teossa. Kirjallisuus­arvosteluja Onerva kirjoitti myös Helsingin Sanomiin kahteen otteeseen 1910–1911 ja 1925–1926.
Jousi (ase)
thumb|200px|Keskiaikainen [[jousiampuja.]] thumb|150px|Epäsymmetrinen [[hunnit|hunnijousi, joka on tarkoitettu käytettäväksi ratsailla]] Jousi on joustavasta kaaresta ja jänteestä sekä tähtäysvarresta koostuva ase, jolla ammutaan nuolia. Jousta voidaan käyttää sodankäynnissä, metsästyksessä ja urheilussa. Jousi on yksi vanhimpia ihmisen keksimiä laitteita.
Jousen toiminta perustuu jouseen sidotun mekaanisen energian nopeaan vapauttamiseen. Tällä energialla ammutaan nuoli. Jousi oli merkittävä sodankäynnissä aina ampuma-aseiden kehittymiseen saakka. Nykyisin niitä käytetään lähinnä urheiluun ja metsästykseen.
Eri puolilla maailmaa on aikojen saatossa käytetty erilaisia jousia. Perinteisissä jousissa kaari voi rakentua yhdestä puunkappaleesta (kuten englantilaisessa pitkäjousessa ja afrikkalaisissa ja eteläamerikkalaisissa jousissa), laminoidusta puusta (japanilaisessa ja saamelaisessa jousessa), puusta ja sen ulkopintaan liimatuista eläinten jänteistä (Pohjois-Amerikan intiaanit), tai puusta, sarvesta ja jänteistä (Aasia). Nykyaikana metsästyksessä ja urheilussa käytettävät jouset valmistetaan tavallisesti synteettisistä materiaaleista, koska ne ovat kevyitä ja ne voi optimoida joustosuhteeltaan paremmin kuin perinnejousen. Yleisin uudenaikainen jousityyppi on taljajousi.
Historia
Jousi on keksitty todennäköisesti 20 000–50 000 vuotta sitten, ja se on levinnyt jo varhain lähes kaikkialle maailmaan (Amerikan mantereella jousen käyttöönotto on vallitsevan näkemyksen mukaan tapahtunut suhteellisen myöhään, vasta noin tuhat vuotta sitten, ja Australian mantereella jousta ei tiettävästi ole koskaan tunnettu).
Afrikasta on löydetty kivisiä nuolenkärkiä, jotka ovat peräisin ajalta 40 000–25 000 eaa., ja sulitettujen nuolten arvioidaan ilmestyneen käyttöön viimeistään 18 000 eaa. Vanhin tunnettu jousi on 14 000 vuoden ikäinen ja löydetty Stellmoorista Saksasta. Se liittyy myöhäiseen Hampurin kulttuuriin, jossa metsästettiin peuroja. Holmegårdin tanskalainen jousi on myös suunnilleen yhtä vanha. Vanhimmat, suunnilleen saman ikäiset nuolet on löydetty Lila Loshultista ja Stellmoorista. Madeleinen ja epi-Gravetten kauden pienet piikivikärjet viittaavat jousen keksimiseen jo aikaisemmin.
Jousesta muodostui eri puolilla maailmaa tärkein metsästys- ja kaukotaisteluase, ja se säilytti tämän asemansa myös Euroopassa aina tuliaseiden läpimurtoon asti 1500-luvulla. Viimeisen kerran sotajoukko käytti Manner-Euroopassa pitkäjousta aseena 1630 (Kustaa II Aadolfin maihinnousuarmeijan skotlantilaiset palkkasoturit Rügenin saarella Stralsundin lähellä). Britteinsaarilla jousen sotilaallinen merkitys jatkui pitempään rinnan tuliaseiden kanssa. Joidenkin alkuperäiskansojen parissa jousi on vielä tänäkin päivänä käytössä päivittäisessä ravinnonhankinnassa muun muassa Amazonasin ja Papua-Uusi-Guinean viidakkoalueilla.
Kilpa- eli olympiajousi
Kilpanuolet jaetaan pääosin kahteen ryhmään: sisä- ja ulkonuoliin. Ulkonuolet ovat nimensä mukaisesti ulkona käytettäviä ja rakenteeltaan usein alumiini-hiilikuituseosta ja erittäin ohuita. Sisänuolet ovat usein kokonaan alumiinia ja edellisiä paksumpia. Laadukkaat kilpa-ammuntavälineet maksavat yleensä 1500-2000 €. Kilpajouset eivät kuitenkaan ole nimensä veroisesti hyviä pitkänmatkan ammuntaan, sillä ne on optimoitu tarkkuusammuntaan
Vastakaarijousi
Vastakaarijousi tarkoittaa jousta, jonka päät kaartuvat ampujasta ulospäin eivätkä ampujaan päin, kuten perinteisenmallisessa jousessa. Metsästyksessä ja harrastusammunnassa yleisesti käytetty, lasi- tai hiilikuidusta ja puusta laminoitu vastakaarijousi poikkeaa kilpajousista yleensä pienemmän pituutensa, suuremman jäykkyytensä ja vähäisempien lisävarusteidensa vuoksi.
right|thumb|200px|Varsijousi
Varsijousi
right|80px
Taljajousi
Vuonna 1967 Holless Wilbur Allenin patentoiman taljajousen toiminta perustuu jousen molempiin päihin akseloitujen epäkeskopyörien liikkeeseen, jolloin jousen virittämiseksi vaadittava voima putoaa vedon kuluessa 50–80 % huippuarvostaan. Tällöin tähtäysaika pitenee huomattavasti verrattuna jäkkyydeltään vastaavaan tavalliseen jouseen. Taljajousen kilpanuolet tehdään alumiinista, hiilikuidusta tai alumiini-hiilikuituseoksesta. Taljajousessa saa kansainvälisten sääntöjen mukaan olla optiikkaa sisältävä tähtäin, toisin kuin olympiajousessa. Taljajousiammunta ei ole olympialaji. Taljajousia käytetään yleisesti metsästykseen eri puolilla maailmaa, erityisesti Yhdysvalloissa, josta käytännössä kaikki metsästystaljajouset myös tuodaan. Taljajousen metsästysnuolet valmistetaan tavallisesti duralumiinista tai hiilikuidusta, ja niissä on erittäin terävä leikkaava kärki.
Ballista
Ballista oli suuren varsijousen tapainen, lavettiasenteinen piiritysase, aikansa raskas tarkk'ampujakivääri, jonka teho kuitenkin perustui vääntöjousen sijasta kahteen torsiojouseen (tiukkaan kierrettyyn jänne- tai köysivyyhteen) ja jolla voitiin ampua lyijykuulia tai raskaita nuolia huomattavan kauas ja tarkasti.
Tähtäin
Tähtäin on jousen keskiosaan kiinnitetty mekaaninen laite, jonka avulla tähtäyspistettä voidaan siirtää sekä pysty- että vaakasuunnassa. Osumapistettä muutettaessa tähtäimen jyvää siirretään aina osuman suuntaan.
Kilpaa tähtäinjousella ammuttaessa on kansainvälisten sääntöjen mukaan sallittua käyttää vain yhtä tähtäyspistettä. Kun taas esimerkiksi kivääriaseella ammuttaessa tähtäys tapahtuu kahden tähtäyspisteen, jyvän ja hahlon avulla. Jousiampujalla on käytössään vain jyvä ja jännettä jännittävän käden vieminen leuan alle ankkurointipisteeseen toimii ikään kuin hahlona.
Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että mitä pidempi ammuntamatka, sitä alempana jyvä on pystyasteikolla ja päinvastoin. Sivusuunnassa jyvän sijainti määräytyy ampujan nuolien lento-ominaisuuksien, ammuntatekniikan, tuulen, valokulman ja monen muun seikan perusteella. Tähtäimen varren muuttaminen syvyyssuunnassa antaa lisää säätömahdollisuutta ammuntaetäisyyden kasvaessa. Moni jousiampuja joutuukin vetämään tähtäimen vartta sisään (jousta päin) pystyäkseen ampumaan pitkiä ammuntaetäisyyksiä.
Jousimetsästäjät käyttävät usein tähtäintä, jossa on kolme päällekkäistä eri väreillä koodattua jyvää. Jokaiselle jyvälle on testiammunnalla määritetty eri ampumaetäisyys. Saaliin ilmestyttyä näköpiiriin ja metsästäjän arvioitua etäisyyden saaliinsa, voi hän valita nopeasti sen jyvän, jonka uskoo antavan parhaimman osuman arvioituaan välimatkaa saaliiseensa.
Taljajousiammunnassa on sallittu kaksi tähtäinpistettä toisin kuin tähtäinjousessa. Muitakin eroja tähtäinjouseen nähden on, sillä jyväsysteemissä saa käyttää suurentavaa optiikkaa ja jänteellä saa olla takatähtäin. Takatähtäin on pieni reikämekanismi (piipperi), jonka läpi taljajousiampuja katsoo tähtäimen etupään linssissä olevaa jyväpistettä.
Vaistojousiammunnassa ei ole sallittua käyttää tähtäintä. Siinä ampuja tähtää pelkästään nuolensa avulla.
Italian tasavalta (vasalli)
Italian tasavalta oli Pohjois-Italiassa sijainnut lyhytikäinen valtio. Se oli Napoleon I:n hallitseman Ranskan ensimmäisen tasavallan vasallivaltio.
Italian tasavalta perustettiin seuraamaan Cisalppista tasavaltaa samalla, kun perustuslakia muutettiin niin, että Ranskan konsulista Napoleonista pystyi tulemaan valtion presidentti. Perustuslaki muutti myös valtion nimen Italian tasavallaksi, joka koostui samoista alueista kuin edeltäjänsä, pääasiassa Lombardiasta ja Romagnasta.
Vuonna 1805, kun Napoleon oli kruunattu Ranskan keisariksi, Italian tasavalta muutettiin Italian kuningaskunnaksi (Regno d’Italia), jonka kuninkaana hallitsi Napoleon ja varakuninkaana Napoleonin poikapuoli Eugène de Beauharnais.
LV 661
LV 661 on Suomen puolustusvoimien 1960-luvun alkupuolella kehittämä HF-alueen sähkötysradio sissikäyttöön. Laitetta kutsuttiin Sipiksi. Sen edellinen, 1970-luvun nimikointia edeltänyt tyyppimerkintä Suomen puolustusvoimissa oli VR 17. Radiota kehitettiin sissiradioksi korvaamaan toisen maailmansodan aikaisia kaukopartioiden käyttämiä Kyynel-radioita. Ensimmäinen esitys sissiradioksi tehtiin 1953, mutta koska se oli Kyynel-radion tapaan toteutettu elektrodiputkitekniikalla, ei esitystä hyväksytty, vaan ryhdyttiin tutkimaan transistoritekniikan mahdollisuuksia. Transistoritekniikalla toteutetun sissiradion valmistus alkoi 1960 alkuvuodella. 1970-luvun puolivälissä LV 661 -radiot keskitettiin laskuvarjojääkärikoululle ja poistettiin käytöstä 1980-luvulla. Radion valmistusmääräksi jäi noin 130 kappaletta. Radioita valmisti Televa.
Museot, näyttelyt ja radioamatööritoiminta
LV 661:ä käytetään myös radioamatööritoiminnassa. Se on /S -tyyppinen radio perinneradiotapahtumissa. Pirkanmaalla toimiva Kangasalan Radiokerho on julkaissut LV 661:ä koskevat yleiset ohjeet.
Kari Palaste
thumb|[[Myllypuron terveysasema Helsingissä.]] Kari Palaste (s. 12. huhtikuuta 1950 Kajaani) on suomalainen arkkitehti. Kari Palaste on VPL-Arkkitehdit Oy:n (aiemmin nimellä Virta Palaste Leinonen Arkkitehdit Oy) osakas ja toimitusjohtaja. Kari Palasteen isä oli talvi- ja jatkosodan veteraani Onni Palaste.
Kari Palaste opiskeli arkkitehtuuria Oulun yliopiston teknillisen tiedekunnan arkkitehtuurin osastossa. Palaste valmistui arkkitehdiksi vuonna 1986. Hän on suunnitellut yhteistyössä nykyisen toimiston muun henkilökunnan kanssa viime vuosina muun muassa Työterveyslaitoksen laajennuksen ja Myllypuron terveysaseman Helsinkiin, Lintulaakson koulun, VTT/ Rakennus- ja yhdyskuntatekniikan laajennuksen Espooseen sekä monia muita julkisia uudisrakennuksia ja/tai niiden peruskorjauksia.
Indonesian hallintoalueet
Indonesian hallintoalueet ja kaupungit on lueteltu seuraavissa taulukoissa. Hallintoalue eli on maakuntaa askelta alempi Indonesian hallinnollinen yksikkö. Hallintoalue ja kaupunki ovat hallinnollisesti samaa tasoa, ja niillä on oma paikallinen hallitus ja lainsäädäntöelin. Kaupungin ja hallintoalueen ero on väkiluvussa, alueen koossa ja sen taloudessa. Hallintoalueen pinta-ala on yleensä suurempi kuin kaupungin. Kaupungin elinkeinoihin taas ei yleensä kuulu maatalous.
Hallintoaluetta johtaa hallintoaluejohtaja,, kaupunkia johtaa pormestari (walikota). Hallintoalueiden ja kaupunkien johtajat sekä edustuksellisten elimien jäsenet valitaan suorilla kansanvaaleilla viiden vuoden välein. Jakartan erityisalueen pormestarit ja hallintoaluejohtajat valitsee kuitenkin kuvernööri. Kukin hallintoalue ja kaupunki jakautuu edelleen osa-alueisiin.
Piranha-liuos
thumb|right|180px|[[Rikkihappo on toinen osa piranha-liuosta.]] thumb|right|180px|[[Vetyperoksidi on toinen osa piranha-liuosta.]] Piranha-liuos on väkevän rikkihapon (H2SO4) ja vetyperoksidin (H2O2) seos, jota käytetään orgaanisten jäämien puhdistamiseen epäorgaanisilta pinnoilta. Liuos on erittäin voimakas hapetin ja muodostaa useimmille pinnoille hydroksyyliryhmiä (-OH), jotka tekevät pinnasta hydrofiilisen eli vettä puoleensa vetävän.
Piranha-liuos on, kuten nimikin jo kertoo, erittäin vaarallista käsitellä. Se syövyttää orgaanista materiaalia kuten ihoa ja muovia. Piranha-liuos voi myös räjähtää, jos sen sekaan joutuu orgaanista liuotinta, esimerkiksi asetonia. Piranha-liuos valmistetaan aina siten, että vetyperoksidi lisätään rikkihappoon, koska rikkihapon lisääminen vetyperoksidiin on huomattavasti vaarallisempaa. Rikkihapon ja vetyperoksidin seos voi lämmetä jopa yli 100 °C:een. Räjähdysvaaran vuoksi piranha-liuosta ei saa koskaan säilyttää vaan se pitää tehdä juuri ennen käyttöä.
Piranha-liuos tunnetaan piikiekkojen puhdistuksessa myös SPM-pesuna.
TamU-K
TamU-K oli jalkapalloseura Tampere Unitedin kannattajat ry:n edustusjoukkue, joka toimi vuosina 2007–2015. Joukkue aloitti kaudella 2012 Palloliiton Tampereen piirin Kutosessa, ja pelasi viimeisellä kaudella 2015 Tampereen piirin Nelosessa. Seura ilmoitti tavoitteekseen nostaa edustusjoukkue Palloliiton sarjoihin, eli vähintään Kakkoseen. Helmikuussa 2015 ilmoitettiin Tampere Unitedin paluusta jalkapallokartalle kauden 2016 alusta ja TamU-K:n sulautuvan seuraan.
Historia
Tampere Unitedin kannattajat (TUK) ry perustettiin 11. syyskuuta 2009 tukemaan talousvaikeuksissa paininutta jalkapalloseura Tampere Unitedia. Toiminnan alkuvaiheessa yhdistys keräsi varoja hankkiakseen Tampere United Oy:n osakkeita. Kun Tampere United suljettiin Palloliiton alaisista kilpailuista huhtikuussa 2011, TUK ry ilmoitti kaudelle 2011 oman joukkueensa Palloliiton Tampereen Piirin harrastesarjaan nimellä TamU-K. Joukkue sijoittui sarjassa neljänneksi saldonaan kuusi voittoa, yksi tasapeli ja kolme tappiota.
Kausi 2012 oli TamU-K:n ensimmäinen kilpasarjoissa. Sen ensimmäinen virallinen kilpailullinen ottelu oli 21.4.2012 pelattu Suomen Regions' Cupin ottelu Kangasalan Voittoa vastaan. Lisäksi TamU-K pelasi kaudella 2012 Palloliiton Tampereen piirin Kutosessa. Se tuli lohkossaan toiseksi ja eteni nousukarsintojen kautta Tampereen piirin Vitoseen kaudeksi 2013. Pyynikin urheilukentällä pelatuissa nousukarsintaotteluissa kaatui ensin Parkanon Ponteva noin 200 katsojan edessä, ja viikkoa myöhemmin nousu ratkesi 4-2 -voitolla Tahmelan Vesasta ottelussa, jota oli tullut seuraamaan noin 440 henkeä. Kauden mittaan TamU-K:n peleissä oli muutenkin sarjatasoon nähden suuria yleisömääriä, sillä esimerkiksi 2-0 voittoon päättyneessä lohkon kärkiottelussa Pelikasseja vastaan katsojia oli Kaukajärven kentän laidalla yli sata.
Kaudella 2014 TamU-K sijoittui Tampereen piirin Nelosessa toiseksi, ja pelasi kauden päätteeksi nousukarsintaottelun vieraissa FC Raumaa vastaan. Ottelun varsinainen peliaika päättyi tasan 3-3 (2-1), mutta FC Rauma voitti seuranneen rangaistuspotkukilpailun maalein 3-1. Näin edustusjoukkue pelasi Nelosessa myös kaudella 2015.
Junioritoiminta
TamU-K aloitti junioritoiminnan talvella 2013-14, kun F9-poikien joukkue pelasi piirinsarjaa. Kesällä 2014 TamU-K:lla on neljä juniorijoukkuetta jalkapallon piirinsarjoissa ja kaksi joukkuetta kaupunginosasarjoissa.
Hallinto
Seura on kannattajien perustama ja omistama, ja päätösvalta seurassa kuuluu sen jäsenille. Käytännössä seuran toiminta perustuu vapaaehtoistyöhön sekä yhteisöllisyyteen. Seuran jäsenyys on avoinna kaikille Tampere Unitedin kannattajille. Seuran päivittäisiä asioita hoitaa hallitus, jonka puheenjohtaja on tällä hetkellä Heikki Wilen.
Seuran tunnus
TamU-K:n seuratunnus on samankaltainen emoseuran vastaavan kanssa. Ylimääräinen tähti lisättiin kuvaamaan kannattajia, aiemman 11 tähden sijaan. Lisäksi emoseuran tunnuksessa ollut pallo korvattiin perinteisemmällä versiolla, ja tunnuksen muoto muutettiin samaksi kuin Tampereen vanhan vaakunan muoto.
Kannattajat
TamU-K:n kannattajat ovat pääasiassa Palloliiton sarjoista suljetun Tampere Unitedin kannattajia. Vuonna 2003 perustettu Sinikaarti kannattaa aktiivisesti TamU-K:ta. Lisäksi TamU-K:lla on kannattajia Seattlessa Yhdysvalloissa, jonne seura on myynyt merkittävän määrän fanituotteita. Numero 12 on ilmoitettu kuuluvaksi kannattajille, jolloin pelaajisto ei sitä käytä.
Sikotauti
Sikotauti eli parotiitti on paramyksoviruksen aiheuttama, yleensä lasten tulehdustauti, joka tarttuu pisara- ja hengitystietartuntana. Oireet alkavat 14–21 vuorokauden kuluttua tartunnasta.
Oireita ovat kuume sekä sylkirauhastulehdus, joka aiheuttaa turvotusta ensin toisella puolen ja sitten toisella puolen kaulaa. Noin 40 prosenttia sairastaa sikotaudin täysin oireettomasti. Muutamalla prosentilla ainoana oireena on aivokalvontulehdus. Muita taudin komplikaatioita ovat aivokudoksentulehdukset ja kivestulehdukset. Kivestulehdus taas saattaa johtaa miehen hedelmättömyyteen (vaarallisempi murrosiän ohittaneilla miehillä).
Tautia hoidetaan levolla sekä oireiden mukaisesti muun muassa kuumetta alentavien lääkkeiden avulla. Vuodesta 1982 lähtien tautia vastaan on Suomessa ollut maksuttomana tarjolla MPR-rokote, joka aiheuttaa immunisaation sikotaudin lisäksi myös tuhkarokkoon ja vihurirokkoon.
Sikotauti leviää osaksi laumasuojan heikkenemisen takia.
Paulino Rivero
Paulino Rivero (s. 11. helmikuuta 1952) on espanjalainen Coalición Canarian poliitikko. Hän oli Kanariansaarten aluehallituksen puheenjohtaja vuosina 2007–2015. Rivero oli El Sauzalin pormestari vuosina 1979–2007.
Valérie Guiyoule
Valérie Sarant (o.s. Guiyoule, s. 3. elokuuta 1972 Pariisi, Ranska) on entinen ranskalainen kolmiloikkaaja.
Valérie Guiyoule edusti Ranskaa viisissä arvokilpailuissa mutta ei selviytynyt kertaakaan loppukilpailuun. Ulkoradoilla hän karsiutui Helsingin EM-kilpailuissa 1994 tuloksella 13,55 m, Göteborgin MM-kilpailuissa 1995 tuloksella 13,92 m sekä Ateenan MM-kilpailuissa 1997 tuloksella 11,37 m. Sisäradoilla hän karsiutui Pariisin EM-hallikilpailuissa 1994 tuloksella 13,04 m ja Barcelonan MM-hallikilpailuissa 1995 tuloksella 13,21 m.
Guiyoule voitti Ranskan mestaruuden sisäradoilla vuosina 1994 ja 1995 sekä ulkoradoilla vuonna 1995. Vuonna 1994 hän paransi Ranskan sisärataennätykseksi 13,38 m ja ulkorataennätykseksi 13,85 m. Heinäkuussa 1995 hän paransi vielä ulkorataennätyksen tulokseen 13,94 m, joka säilyi ennätyksenä yhden vuoden ja kuusi päivää. Uransa pisimmän hypyn 13,98 m hän teki vuonna 1997. Hän edusti seuratasolla EA Franconville LP:tä. Hän oli pituudeltaan 175-senttinen ja painoi kilpavuosinaan 60 kiloa.
Kaljaasi Ihana
Kaljaasi Ihana on Luvialla Satakunnassa rakennettu purjealus. Aluksen suunnittelu aloitettiin vuonna 2005 ja varsinainen rakentaminen seuraavana vuonna. Vesillelasku tapahtui vuonna 2010 ja neitsytpurjehdus kesällä 2011. Aluksen kotisatama on Luvian Laitakari.
Luvialla on pitkät perinteet purjealusten rakentamisessa. 1500-1900-luvulla Luvialla on tiettävästi rakennettu runsaat neljäsataa eri tyyppistä purjealusta, viimeinen vuonna 1919. Ihanan rakentamiseen ryhdyttiin paikkakunnan vanhan laivanrakennustaidon henkiinherättämiseksi. Kaljaasi Ihanan rakentamisen talkootyönä organisoi Perinnelaivayhdistys Ihana ry. Kokonaisustannukset olivat noin 1,2 miljoonaa euroa, talkootyön osuus 37 prosenttia ja Euroopan unionin tuen 39 prosenttia. Loppurahoitus tuli kunnilta ja yksityisiltä rahoittajilta.
Kevin Miller
Kevin Miller voi viitata ainakin seuraaviin henkilöihin:
Operaatio Stella Polaris
Vaikka Suomea ei olisi miehitetty, olisi tiedusteluosaston arkiston tietojen joutuminen ”punaisen Valpon” ulottuville, ja edelleen Neuvostoliittoon, aiheuttanut hankaluuksia arkiston tiedoissa mainituille tiedusteluosaston avustajille. Stella Polariksen johtoon kuulunut eversti Reino Hallamaa on nimittänyt tätä humanitaariseksi näkökulmaksi operaatioon.
Suunnittelua
thumb|Operaatio käynnistettiin tiedustelupäällikkö, eversti Aladár Paasosen käskystä. Operaation suunnittelu on Erkki Palen mukaan todennäköisesti aloitettu maaliskuun 1944 tienoilla. Aikaisempi ajankohta olisi vaikuttanut tiedusteluosaston toimintojen hajasijoituspäätökseen helmikuussa 1944.
Stella Polaris -suunnitelman keskeisiä arkkitehteja olivat Aladar Paasonen ja Reino Hallamaa. Hallamaan alustava Ruotsin-kontakti oli hänen vanha ystävänsä Försvarets radioanstalt -radiotiedustelupalvelun (FRA) salasanomien avauspäällikkö Åke Rossby, joka esitti hänelle ajatuksen Hallamaan organisaation turvaamisesta, jos sota päättyisi Neuvostoliiton voittoon.
Myöhemmin operaatioon kytkeytyivät Ruotsissa puolustusesikunnan päällikkö Carl August Ehrensvärd ja FRA:n päällikkö komentaja Torgil Thoren. Ehrensvärd on Palen (1994, 40) mukaan ilmaissut yksin kantaneensa operaation vastuuta Ruotsissa. Operaation yhteyshenkilöitä olivat Suomen puolelta luutnantti Veikko Snellman (myöhempi Virkkunen) ja Ruotsin puolelta kapteeni Stig Axelson.
Erkki Pale sai tietää suunnitelmasta Hallamaalta 19. toukokuuta 1944. Kuukautta myöhemmin, 25. kesäkuuta, Hallamaa selosti suunnitelmaa Mikkelissä. Tässä välissä Neuvostoliiton suurhyökkäys oli alkanut 10. kesäkuuta. Mahdollisen Ruotsiin siirtymisen helpottamiseksi alettiin valmistella operaation piirissä olevien yksiköiden siirtoja kauemmas selustaan ja merikuljetusten lähtöpaikoille. Esimerkiksi diplomaattikuuntelua hoitava 5./PM RadP siirrettiin Kauniaisista Uuteenkaupunkiin 7. heinäkuuta.
Operaation käynnisti lopullisesti tiedon saaminen rauhanehdoista päämajaan 14. syyskuuta. Hallamaa kysyi Paasoselta operaation tilanteesta. Paasonen vastasi: ”Antaa mennä!” 17. syyskuuta Ruotsin puolustusesikunnan päällikkö Ehrensvärd ilmoitti, että aiemman kannan vastaisesti myös henkilöitä sai tulla pieniä ryhmiä.
Laivoilla Ruotsiin
Merimatka Ruotsiin alkoi 22. syyskuuta 1944 Nämpnäsissä läheltä Närpiötä sijaitsevasta Österfjärdin satamasta laivoilla S/S Maininki (kuljetuksen johtaja Lauri Pöyhönen, 10–14 henkilöä), S/S Osmo (Erkki Pale, 240 henkilöä) ja S/S Georg (Rolf Laurén, 240 henkilöä) sekä Uudenkaupungin satamasta S/S Lokki -laivalla (Ragnvald Lautkari, 250 henkilöä). Kolme ensinmainittua alusta suuntasi Härnösandiin ja S/S Lokki Gävleen.
Lähtijöitä oli Palen mukaan noin 750 henkilöä. Laivoihin pakattiin satoja laatikoita, joissa oli teknisiä laitteita ja arkistomateriaaleja. Lisäksi tulivat matkustajien tavarat. Operaatiosta tietoinen rajavartioaseman päällikkö ilmoitti esimiehilleen laivojen lastina olevan sairaalatarvikkeita. Radiotiedustelun autoja ei voitu kuljettaa laivoilla, vaan ne ajettiin Ruotsiin Tornion kautta.
Ruotsin puolella stellistien tilannetta selvittelivät sekä radiotiedustelun sotilaat että maahantuloviranomaiset, joilla oli hankala tehtävä, sillä suomalaisilla ei ollut vaadittuja matkustusasiakirjoja (tuolloin Ruotsiin vaadittiin suomalaisilta myös viisumi). Myös hankkeen yhteyshenkilöitä Ruotsissa oli vaihtunut. Lopulta suomalaiset pääsivät maihin ilman tullitarkastusta ulkoministeri Christian Güntherin poikkeusluvalla.
Laivoja vastaan tuli muun muassa FRA:n toimistopäällikkö Sven von Porat. Hän kysyi suomalaisilta tunnussanaa. Nämä vastasivat: "Stella Polaris".
Stellistit internoituina
Ruotsiin sotilaina saapuneet stellistit internoitiin karanteeniin kahdeksi viikoksi ja muita käsiteltiin pakolaisina. Vastaanottajat olivat varautuneet operaation muutamaan kymmeneen johtohenkilöön, nyt saapuneita oli 750. Gävlessä perustettiin tilapäinen pakolaisleiri teknilliseen korkeakouluun. Härnösandissa stellistejä oli majoitettuina useassa paikassa, kuten Missionskyrkan Härnösand -kirkon tiloissa.
Ruotsin tiedustelupalveluun ja siviilitöihin
Stella Polaris -operaation tarkoitus oli mahdollistaa tiedustelutoiminnan jatkaminen Ruotsista käsin. Hallamaa oli asiassa aktiivinen ja toiveikas vielä syyskuun loppupuolella 1944. Tämä osoittautui kuitenkin mahdottomaksi, Ruotsin puolueettomuutta ei saisi vaarantaa. Tämän Carl Ehrensvärd ilmoitti Hallamaalle 30. syyskuuta.
Ruotsin tiedustelupalvelu sen sijaan oli kiinnostunut suomalaisten osaamisesta. Torgil Thorén ilmoitti lokakuussa 1944 FRA:n olevan halukas ottamaan palvelukseensa 20 stellistien ”parasta spesialistia” kuuntelutoiminnan eri alueilta. Valituissa oli muun muassa eri kielten ”avaajia”, kuuntelijoita, liikennetutkijoita ja analyytikoita sekä kuuntelun organisaattoreita. Monet värvätyistä ottivat ennen pitkää Ruotsin kansalaisuuden.
thumb|Suomalainen Kyynel-radio. Suurelle osalle stellisteistä ei siis löytynyt tiedustelutyötä. Miehet hankkivat myöhemmin toimeentuloa muun muassa metsätöissä. Näin teki esimerkiksi kuuntelijana toiminut Einari Hänninen. Naiset saivat ensimmäisiä töitä siivoojina ja muissa kotitöissä ruotsalaisperheissä jo ensimmäisinä pakolaispäivinään.
Oma lukunsa oli Kyynel-radioiden valmistus ruotsalaisten tilauksesta. Siitä vastasi Ragnvald Lautkari. Hän ja Hallamaa olivat jo Suomesta käsin solmineet sopimuksen sadan radion kaupasta hintaan 700 kruunua kappaleelta ja 25 ensimmäistä oli toimitettu Suomesta. Loppujen radioiden kokoamista varten Lautkari vuokrasi vuoden 1945 alussa työtilan Lidingöstä ja otti sinne töihin seitsemän Kyynelen tekniikkaan perehtynyttä stellistiä. Valpo syytti myöhemmin Lautkaria radioiden tekemisestä puolustusvoimain kalustosta ja myymisestä omaan lukuunsa. Pale kutsuu toimintaa ”Lautkarin verstaaksi”.
Operaation purku ja paluu Suomeen
Puolustusministeri Rudolf Waldén antoi lokakuussa 1944 määräyksen purkaa Stella Polaris. Paluuseen halukkaita stellistejä ja heidän perheitään alettiin palauttaa Suomeen. Tukholmaan ja Haaparannalle järjestettiin paluuta varten avustajat. Ensimmäinen ryhmä lähti Härnösandista 18. lokakuuta 1944. Myös osa kalustosta palautettiin Suomeen, jossa oli meneillään Lapin sota saksalaisia vastaan. Asiakirjojen palauttamista sekä vaadittiin että vastustettiin useilla tahoilla. Niiden käsittely jatkui Tukholmassa hotelli Astonin kellarissa.
Operaation purkamiseen liittyen kenraaliluutnantti Harald Öhquist ja insinöörieversti Runar Bäckström neuvottelivat kenraalimajuri Ehrensvärdin kanssa teknisen kaluston myynnistä ja salakirjoitusmateriaalin tosiasiallisesta lahjoittamisesta Ruotsille. Myyjänä oli ”Suomen Puolustusvoimien Päämaja” ja ostajana ”Kuninkaallisen Armeijahallinnon Vaateosasto”. Kokonaisuus käsitti yksilöidyn luettelon radiokalustoa sekä Stella Polaris -arkiston tiettyjä osia. Yhteensä kauppahinta 250 000 kruunua. Erkki Palen mukaan kaupan päälinjat oli jo sovittu ja hänen tehtäväkseen jäi neuvotella yksityiskohdista.
Arkistojen kuvaaminen ja myöhempi kohtalo
Ruotsiin tuodut 350 aineistolaatikkoa varastoitiin ensin Härnösandissa ilmeisesti rannikkopuolustuksen kalliosuojaan. Sieltä ne siirrettiin lokakuussa 1944 Tukholmaan hotelli Astonista vuokrattuun Gillessaleniin. Marraskuussa saatiin aikaan sopimus aineiston säilyttämisestä. Materiaalin tallettivat suomalaisten toimeksiantajien Rudolf Waldenin, Harald Öhquistin ja eversti Bäckströmin valtuuttamina sotilasasiamies Hans Olof von Essen ja Erkki Pale. Sen säilyttämisestä ottivat vastuun ruotsalaisina toimeksisaajina hovitallimestari kreivi Carl Bonde ja tehtailija Svante Påhlson.
Aineistoa alettiin inventoida ja poistaa siitä kaksoiskappaleita marraskuussa 1944 sekä mikrofilmata säilytettyä osaa tammi- helmikuussa 1945. Kuvaus tuotti 900–950 metriä filmiä ja käsitti noin 34 000 sivua.Mikrofilmit kehitettiin Suomessa ja palautettiin takaisin Ruotsiin.
Ruotsissa filmit katosivat ja niiden aineistoa on myöhemmin löydetty esimerkiksi Yhdysvalloista NSA:n ”historiallisesta salakirjoituskokoelmasta” (Historical Cryptographic Collection). Lauri Lehtonen tiivistää filmien kohtalon: ”Radiotiedustelun asiakirjat pääosin mikrofilmattiin Tukholmassa ja myytiin sen jälkeen eri vaiheissa Ruotsin, Yhdysvaltain, Ison-Britannian ja Japanin tiedusteluedustajille Tukholmassa, ainakin osittain sama materiaali kopioina useille ostajille. Varoja käytettiin Tukholmassa asioita hoitavan suomalaishenkilöstön ylläpitoon.”
Stella Polariksen loppuvaiheet ja nykyisyys
Suomeen palanneista stellisteistä 33 joutui valtiollisen poliisin kuulusteluihin operaation johdosta. Syytteitä heitä vastaan ei koskaan nostettu, koska eduskunnan perustuslakivaliokunta totesi heidän toimineen esimiestensä eli Aladar Paasosen ja Reino Hallamaan käskystä. Nämä taas poistuivat maasta kevään 1945 aikana saatuaan vihjeen korkeimmalta taholta, ylipäällikkö Mannerheimilta.
Operaatio Stella Polarikseen liittyy huhu kadonneista miljoonista. Reino Hallamaa ja Björn Kontiopää, Suomen silloinen sotilasasiamies Tukholmassa, pitivät huhua käytännössä jopa mahdottomana tarkan kirjanpidon takia.
Stella Polariksen muistokivi sijaitsee laivojen lähtöpaikalla Närpiön Nämpnäsissä. Kivessä on laatta, jossa lukee: ”Stella Polaris här i sept 1944 'Frihet är det bästa ting som sökas kan all världen kring.”
Historiskaföreningen Stella Polaris rf – Historiallisyhdistys Stella Polaris ry on Maanpuolustuskiltojen liiton jäsenyhdistys.
Kaisa Hernberg
Kaisa Mirjam Thi-Li Hernberg (s. 1976 Tampere) on suomalainen poliitikko ja yrittäjä. Vuodesta 2017 Hernberg on toiminut vihreiden kaupunginvaltuutettuna Helsingissä. Hän on myös ollut vihreiden puoluevaltuuskunnan puheenjohtaja vuosina 2017–2019. Hernberg työskentelee kehitysjohtajana Climate Leadership Coalitionissa.
Politiikka
Kaisa Hernberg on ollut vuodesta 2017 lähtien vihreiden kaupunginvaltuutettu Helsingissä saatuaan 2017 kuntavaaleissa 1268 ääntä. Hän toimi vuosina 2017–2019 vihreiden puoluevaltuuskunnan puheenjohtajana ja vihreiden kaupunginvaltuustoryhmän puheenjohtajana 2019 tammikuusta joulukuuhun. Helsingin kaupunkiympäristölautakunnan jäsenenä hän toimi 2017–2019. Vuoden 2019 alussa hän siirtyi kaupunginhallituksen jäseneksi.
Hernberg toimi vihreiden puoluesihteerin Lasse Miettisen sijaisena syyskuusta 2017 helmikuuhun 2018.
Syksyn 2015 ja kevään 2016 aikana Hernberg johti Vihreiden strategiatyöryhmää yhdessä kansanedustaja Emma Karin kanssa. Puolueen uusi strategia hyväksyttiin puoluekokouksessa Lahdessa toukokuussa 2016.
Hernberg on toiminut vihreiden puoluevaltuuskunnan jäsenenä 2015–2017, Vihreiden Yrittäjien varapuheenjohtajana 2015 sekä Vihreiden Yrittäjien puheenjohtajana 2015–2017.
Hernberg oli ehdokkaana eduskuntavaaleissa 2015, sai 2053 ääntä eikä tullut valituksi.
Poliittisella urallaan Kaisa Hernbergille ovat olleet erityisen tärkeitä ilmasto- ja energiakysymykset, yrittäjyys, elinkeinopolitiikka, tasa-arvo ja yhdenvertaisuus sekä perheiden asemaan liittyvät kysymykset.
Ura
Hernberg työskentelee kehitysjohtajana Climate Leadership Coalitionissa, joka edistää liiketoiminnallisia ratkaisuja ilmastonmuutoksen torjuntaan. Hän myös toteuttaa ilmasto- ja cleantech-aiheisiin liittyviä koulutus- ja konsultointitoimeksiantoja sekä sijoittaa startupyrityksiin yrityksensä Afabla Oy:n kautta. Hernberg on sijoittajaosakkaana viidessä cleantech-yrityksessä sekä hallituksen jäsenenä Helen Oy:ssa ja muissa yrityksissä.
Ennen nykyisiä tehtäviään Kaisa Hernberg työskenteli vuosina 2013–2014 johtajana Finpron (nyk. Business Finland) alaisessa Cleantech Finland -ohjelmassa, joka edistää suomalaisen ympäristöteknologian vientiä.
Vuosina 1998–2012 Hernberg työskenteli lukuisissa tehtävissä markkinointiviestinnän alalla. Vuonna 2004 hän perusti asiantuntijayritysten strategiseen markkinointiviestintään erikoistuneen Frank Communicationsin, jonka toimitusjohtajana työskenteli 2005–2012. Tammikuussa 2013 Hernberg myi yrityksen työntekijälleen.
Hernberg on kunniajäsen helsinkiläisessä Havis Amandan Nuorkauppakamarissa.
Koulutus
Hernberg on koulutukseltaan Bachelor of Arts with Honours. Hän on valmistunut Stirlingin Yliopistosta Isosta-Britanniasta vuonna 2001, pääaineenaan Film & Media Studies. Hernberg on opiskellut myös Tampereen yliopistossa vuosina 1995–1997 pääaineenaan yleinen kirjallisuustiede. Hernberg valmistui ylioppilaaksi Tampereen Yhteiskoulun lukiosta 1995.
Tunkuan piiri
Piirin pinta-ala oli 5 071 km², ja siihen kuului 72 kylää. Piirissä oli 7 kyläneuvostoa: Uskelan, Kevättämäjärven, Lehdon, Nuottavaaran, Koivuniemen, Tunkuan ja Niikkananvaaran kyläneuvostot. Piirin keskuksena toimi Lehdon kylä. Neuvostoliiton vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan piirissä oli 4 395 asukasta, joista 111 oli venäläisiä, 4 271 karjalaisia, 8 suomalaisia ja 5 muita kansallisuuksia.
1950-luvun puolivälissä piiri lakkautettiin ja alue on kuulunut siitä lähtien Belomorskin piiriin.
Thomas Whitlock
Thomas "Tom" Whitlock (20. helmikuuta 1954 – 18. helmikuuta 2023) oli yhdysvaltalainen lauluntekijä ja sanoittaja. Hänen tunnetuimpia sanoituksiaan ovat Top Gun -elokuvan soundtrackin "Take My Breath Away" ja "Danger Zone", joista ensimmäinen voitti Oscarin. Soundtrackia myytiin yli yhdeksän miljoonaa levyä. Hän sanoitti myös 1988 kesäolympialaisten tunnuslaulun "Hand in Hand".
Ramona Straub
Ramona Straub (s. 19. syyskuuta 1993) on saksalainen mäkihyppääjä ja joukkuemäen maailmanmestari. Hänen seuransa on SC Langenordnach.
Straub sijoittui Lahden MM-kilpailuissa 2017 normaalimäessä 33:nneksi. Vuoden 2018 talviolympialaisissa hän hyppäsi normaalimäessä kahdeksanneksi. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 Straub oli mukana voittamassa historian ensimmäistä naisten joukkuemäkeä.
Maailmancupissa Straub esiintyi ensimmäisen kerran tammikuussa 2012 Hinterzartenissa sijoittuen 26:nneksi. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Tšaikovskissa tammikuussa 2014. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Lillehammerissa joulukuussa 2018.
Continental Cupissa Straub oli kokonaiskilpailun kolmas kaudella 2012–2013.
Nuorten MM-kilpailuihin Straub on osallistunut neljä kertaa. Vuonna 2009 hän sijoittui normaalimäessä kuudenneksi ja vuonna 2011 22:nneksi. Vuoden 2012 kisoissa hän sai joukkuemäessä hopeaa ja oli normaalimäessä 18:s. Vuonna 2013 joukkuemäestä tuli pronssia ja normaalimäestä 17. sija.
Säämäjärven piiri
Säämäjärven piiri on entinen piiri Karjalan tasavallan alueella. Piiri perustettiin vuonna 1927, jolloin siihen yhdistettiin aiemmista volosteista eli kunnista koko Säämäjärvi ja osa Vieljärvestä.
Piirin pinta-ala oli 2 730 km², ja siihen kuului 169 kylää. Piirissä oli 8 kyläneuvostoa: Tsalkinselän, Lahden, Veskelyksen, Sässönän, Kungojärven, Säämäjärven, Savinovan ja Salmenniskan kyläneuvostot. Piirin keskuksena toimi Jessoilan kylä. Neuvostoliiton vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan piirissä oli 10 215 asukasta, joista 141 oli venäläisiä, 9 867 karjalaisia, 119 suomalaisia ja 2 muita kansallisuuksia.
Vuoteen 1933 tultaessa piiri oli lakkautettu ja sen alue liitetty Prääsän piiriin. Vuonna 1935 alueen länsiosasta liitettiin alueita Vieljärven piiriin, joka lakkautettiin 1950-luvun puolivälissä. Pieniä osia entisestä Säämäjärven piiristä kuuluu nykyään myös Kontupohjan piiriin ja Suojärven piiriin.
Luca Egloff
Luca Egloff (s. 6. toukokuuta 1995) on sveitsiläinen mäkihyppääjä. 187 senttimetriä pitkä ja 67 kilogrammaa painava Egloff edustaa Grabserberg -seuraa.
Egloff debytoi maailmancupissa marraskuussa 2014 Klingenthalin suurmäen kilpailussa sijoittuen sijalle 49. Hänen paras sijoituksensa on 33. tila tammikuulta 2016 Willingenin suurmäen kilpailusta.
Irena Krzywicka
Elämäkertaa
Irena Goldberg syntyi Puolan juutalaiseen perheeseen, joka oli karkotettu Siperiaan syytettynä sosialismista. Hänen isänsä sairastui karkotuksessa tuberkuloosiin ja äiti kasvatti tyttärensä rakastamaan kirjallisuutta, olemaan suvaitsevainen ja rationaalinen.
Krzywicka käänsi puolaksi Herbert George Wellsin, Max Frischin ja Friedrich Dürrenmattin teoksia. Hän kirjoitti myös romaaneja. Herätyksensä feminismiin hän sai tavattuaan Tadeusz Boy-Żeleńskin, jonka kanssa hän ystävystyi ja ryhtyi rakkaussuhteeseen. Krzywicka ryhtyi kampanjoimaan sukupuolivalistuksen puolesta, puhui avoimesti abortista ja naisen seksuaalisuudesta. Hän oli ennen vuotta 1939 Puolan tunnetuin feministi. Hänen kirjoituksensa ja puheensa herättivät inhoa ja vihaa vanhoillisissa ja häntä syytettiin jopa kansakunnan vahingoittamisesta. Tähän yhtyivät myös itseään liberaaleina pitävät.
Fanzine (musiikkilehti)
FANzine oli silloin 31-vuotiaan Waldemar Walleniuksen perustama ja päätoimittama suomenkielinen musiikkilehti, jonka oli tarkoitus ilmestyä neljä kertaa vuodessa Tampereelta käsin. Lehdestä ilmestyi kuitenkin vain neljä numeroa. Painopaikkana oli aluksi porilainen Satakunnan Kirjateollisuus ja numeron 2/1981 osalta pirkkalalainen Lehtijussi Oy. Kyseessä oli neljäs Walleniuksen perustama musiikkilehti.