cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spartoo
Perustamisen jälkeen Spartoo laajensi vuonna 2009 Isoon-Britanniaan ja Italiaan avaamalla sivustot Spartoo.co.uk ja Spartoo.it. Vuonna 2010 Spartoo avasi sivustonsa Saksassa ja Espanjassa. Tämän jälkeen vuonna 2011 Spartoo saapui Alankomaihin, Suomeen, Puolaan, Ruotsiin, Portugaliin, Kreikkaan sekä Tanskaan. Tämän lisäksi Spartoon englanninkieliseltä sivustolta www.spartoo.eu on mahdollista tilata tuotteita 11 eri maahan. Kenkien ja laukkujen lisäksi Spartoo päätti vuonna 2013 ottaa valikoimaansa myös vaatteet.
Quzhou
Quzhou (, pinyin: Qúzhōu Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Zhejiangin maakunnan länsiosassa. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä runsas 190 kilometriä maakunnan pääkaupunki Hangzhousta lounaaseen. Kaupungin väkiluku on 2,123 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 8 837 neliökilometriä.
thumb|left|210px|Piirikuntatason jako. Quzhoun naapurina ovat etelässä Lishuin ja Nanpingin, lännessä Shangraon, pohjoisessa Huangshanin ja Hangzhoun, sekä idässä Jinhuan prefektuuritason kaupungit.
Piirikuntatasolla kaupunki jakautuu kuuteen osaan seuraavasti (numerointi kuten kuvassa):
1 Kecheng 2 Qujiang 3 Jiangshan 4 Changshan 5 Kaihua 6 Longyou
Kaupunkiseudun luonnonnähtävyyksiin kuuluvat esimerkiksi Longyoun karstiluola ja Jianglangvuoren maisemat.
Granville Bantock
thumb|right|Granville Bantock
Granville Ransome Bantock (7. elokuuta 1868 Lontoo – 16. lokakuuta 1946 Lontoo) oli brittiläinen säveltäjä ja kapellimestari. Hän matkusti maailmanlaajuisesti, ja hänen tuotantonsa aiheissa näkyykin eri kulttuurien vaikutus. Antiikin maailma oli toinen keskeinen Bantockin musiikkia innoittanut aihepiiri.
Varhaiset vaiheet
Bantockin isä George Granville oli merkittävä skotlantilaistaustainen kirurgi ja gynekologi, jonka vastahakoisuudesta huolimatta poika aloitti syyskuussa 1888 opiskelun Royal Academy of Musicissa pääaineinaan sävellys ja harmonia sekä opettajanaan Frederick Corder. Sivuaineina hän opiskeli monien soitinten soittoa ja lauloi kuorossa. Hän kehittyi musiikillisesti verrattain myöhään, mutta hänen lähtiessään opinahjosta siellä pidettiin täysimittainen konsertti, joka koostui hänen teoksistaan. Niitä esitettiin myös julkisissa konserteissa.
Kesällä 1892 julkaistiin ensimmäiset Bantockin sävellykset: pianoalbumi ja The Fireworshippersin vokaaliosuus. Hän sai musiikkiaan August Mannsin esittämäksi Kristallipalatsissa. Varhaisiin teoksiin kuuluvat kaksinäytöksiset oopperat Caedmar ja The Pearl of Iran; Bantock kirjoitti myös itse libretot. Hän ihannoi Richard Wagneria ja osoitti myös omassa sävellystyössään suurellisia pyrkimyksiä. Hän sävelsi musiikin ilmeisesti neljääntoista tekstiin Robert Southeyn intialaisaiheisesta Curse of Kehama -runoteoksesta, mutta vain kuusi näistä sävellyksistä tunnetaan ja kolme julkaistiin. Bantock sävelsi myös kuusi egyptiläistä draamaa, joista ainoa julkaistu oli Ramses II, josta tehty balettisarja esitettiin. Epäkäytännöllisestä suurellisuudesta huolimatta useat kriitikot, kuten George Bernard Shaw, pitivät Bantockia lupauksena.
Bantock osallistui suoraan opiskelijapohjaisen The Overture -lehden perustamiseen Royal Academy of Musicissa ja perusti myös oman lehtensä (The New Quarterly Musical Review), jota julkaistiin kolmen vuoden ajan vuodesta 1893 lähtien. Bantock sai tukijoikseen William Wallacen sekä H. Orsmond Andertonin, joka myös oli hänen ensimmäinen elämäkertakirjailijansa. Elokuussa 1893 Bantock pääsi burleskiyhtiö Ronnie Boy Bluen johtoon. Tämän jälkeen hän palveli musiikkijohtaja George Edwardesia, loi uraa kevyemmässä musiikissa ja pääsi esiintymään maailmanlaajuisesti. Veljensä Leedham Bantockin kanssa hän sävelsi music hall -lauluja, joista "Who'll Give a Penny to the Monkey" oli huomattava hitti. Bantock liittyi Charles Villiers Stanfordin Shamus O'Brien -esityskierrokseen ja johti näyttämömusiikkia ranskalaisiin näytelmiin Royalty Theatressa. Hän päätti myös organisoida oman sävellyskonserttinsa, joka pidettiin 15. joulukuuta 1896. Siellä esitetyt teokset olivat Overture: Eugene Aram, Songs of Arabia ja The Funeral Curse of Kehama -kokonaisuudesta. Toukokuussa 1897 toisessa merkittävässä brittiläisen kamarimusiikin konsertissa kuultiin Bantockin Songs of Japan. Säveltäjä kuitenkin palasi kevyen musiikin pariin johtamalla sotilasyhtyettä New Brightonissa jo kesäkuussa 1897.
Avioliitto ja New Brighton
9. maaliskuuta 1898 Bantock meni naimisiin runoilija Helena von Schweitzerin kanssa. Hän pääsi New Brighton Towerin musiikkijohtajaksi ja sai orkesterilleen kansallista mainetta sekä innovatiivisen ohjelman. New Brightonissa Bantock esitytti vain vähäisen määrän omia sävellyksiään, mutta hän johti lukuisia muiden, kuten Stanfordin, Hubert Parryn, Corderin, Alexander Campbell Mackenzien ja Edward Elgarin teosten esityksiä. Hän edisti myös vähemmän tunnettujen säveltäjien, kuten William Wallacen ja Joseph Holbrooken, uria. Myöhemmin hänen tukensa hyödytti myös hänen ystäväänsä Havergal Briania.
Liverpool ja Birmingham
Mackenzien, John Stainerin, Parryn ja Stanfordin suosituksin Bantock pääsi johtoasemiin Birmingham and Midland Instituten musiikkikouluun. Royal Academy of Musicista hänelle tarjottiin paikkaa, jota hän ei ottanut vastaan. Suurimman osan loppu-urastaan Bantock vietti Birminghamissa. Instituutti kehittyi hänen aikanaan hajanaisista luokista hyvin organisoiduksi kouluksi, jossa toimivat opiskelijaorkesteri ja -kuoro sekä järjestettiin säännöllisiä kamarimusiikkitapahtumia. Edward Elgarista tuli vuonna 1902 instituutin kunniavierailija; henkilökunnan jäseniksi tulivat Adrian Boult, Rutland Boughton, Joseph Holbrooke, Julius Harrison, Clarence Raybould ja Ernest Newman. Kun Elgar vetäytyi, Bantockista tuli Birminghamin yliopiston musiikin Peyton-professori. Hänellä oli suuri rooli Birminghamin kaupunginorkesterin eli Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterin välittömän edeltäjän perustamisessa. Ensimmäinen orkesterin esittämä teos oli Bantockin oma teos Overture: Saul syyskuussa 1920.
Bantock tunnettiin nonkonformistisuudestaan, eksentrisyydestään ja energisyydestään, mutta hän keskittyi myös perhe-elämään. Perhe osti toisen kodin pohjoisesta Walesissa. Perheeseen syntyi kolme lasta. Perhe-elämään kuitenkin toi särönsä säveltäjän sivusuhde laulaja Denne Parkeriin 1920-luvulla. Suhteesta syntyi avioliiton ulkopuolinen lapsi, ja pettämisen aiheuttamat ongelmat saattoivat osaltaan vaikuttaa Bantockin pitkiin kodin ulkopuolella viettämiin aikoihin. Bantock oli jäsenenä lukuisissa musiikkiorganisaatioissa, mikä johti myös suureen nimitysten määrään; hän pääsi moneen otteeseen eri tahoilla puheen- ja varapuheenjohtaja-asemaan.
Bantock oli innokas lukija, joka puhui monia kieliä; hän opiskeli latinan ja kreikan ohella arabian ja farsin kieliä. Eksoottiset, sankarilliset teemat, itäiset aihepiirit ja eri kulttuurien kirjallisuus innoittivat Bantockin musiikkia uran alusta loppuun. Myös antiikin maailma vaikutti moniin teoksiin; Pagan Symphony valmistui vuonna 1928, ja Bantockin kolmas sinfonia on nimeltään The Cyprian Goddess – Aphrodite in Cyprus, joka valmistui vuosikymmen myöhemmin Fidžillä. Bantockin tuotannossa on lisäksi uskonnollisia ja Raamattu-aiheisia teoksia, vaikka hän ei itse harjoittanutkaan kristinuskoa. Brittimusiikista Bantock sai vaikutteita erityisesti Skotlannin ja Hebridien kansanmusiikista. Hän oli Marjory Kennedy-Fraserin ystävä ja omaksui temaattista materiaalia tämän Songs of the Hebrides -kokoelmista (1907, 1907, 1921), joista keskimmäisen sovituksista itse tekikin neljä. Bantock oli yksi aikansa eturivin kuorosäveltäjistä ja sävelsi myös soitinsäestyksetöntä (a cappella) musiikkia.
Bantockista tuli vuonna 1912 aloitetun Birminghamin ja Midlandin festivaalin kunniajohtaja. Hän toimi tuomarina ja johtohahmona monissa kilpailufestivaaleissa omassa kotimaassaan ja vieraili tuomarina myös Kanadassa. Bantockin kunniaksi perustettiin omakin festivaali, jonka johdossa toimi Dan Godfrey. Bantock kieltäytyi monista akateemisista palkinnoista, mutta hyväksyi Edinburghin yliopiston kunniatohtorin arvon ja sai vuonna 1930 ritarinarvon palveluksistaan brittiläisen musiikin parissa.
Myöhemmät vaiheet
1930-luvun koittaessa väheni kilpailufestivaalien suosio, ja myös Bantockin omaa musiikkia sisältäneet konsertit harvinaistuivat. Ajan katsottiin jossain määrin ajaneen hänestä ohi, ja häntä kohdeltiin menneisyyden hahmona. Tässä vaiheessa Bantockia leimasi tyylillinen epäprogressiivisuus. Hän inhosi jazzia eikä sietänyt moderneja taidemusiikin trendejä. Bantock ei kuitenkaan passivoitunut vaan jatkoi sekä säveltämistä (vaikkakin vähemmän tuotteliaana) että akateemista työtään Trinity Collegessa 65-vuotiaana muutettuaan Lontooseen. Hän oli yhä myös kansainvälinen toimija, joka matkusti Amerikan mantereelle ja Länsi-Intiaan sekä Australiaan. Toisen maailmansodan aikana Bantock oli jo muuttanut Buckinghamshireen, mutta teki paluun pääkaupunkiin ja ainakin kerran välttyi täpärästi Luftwaffen pommeilta.
Bantock eli riittävän vanhaksi ehtiäkseen levyttää omia teoksiaan, joihin kuului Celtic Symphony. Bantock johti ja levytti musiikkiaan vielä yksitoista kuukautta ennen kuolemistaan 78-vuotiaana. Hänen kuolemansa jälkeen avattiin muistosäätiö, johon pyydettiin mukaan George Bernard Shawia, joka kuitenkin totesi: ”väliäkö tribuuteilla – soittakaa hänen musiikkiaan”. Bantockin työ jäi kuitenkin pitkälti unohduksiin, ja hänen sävellystensä esitykset toisen maailmansodan jälkeen jäivät vain satunnaisiksi. Muita paremmin tunnettuina kuitenkin pysyivät teokset Pierrot of the Minute (alkusoitto) ja Fifine at the Fair, jonka levytti Thomas Beecham. Jonkin verran yleistä kiinnostusta heräsi vuonna 1968, jolloin säveltäjän syntymästä tuli kuluneeksi vuosisata.
Krytokratia
Krytokratia tai kritokratia on valtiomuoto, jossa tuomarit hallitsevat valtiota. Esimerkkinä krytokraattisesta valtiosta voisi pitää tuomariajan Israelia ennen kuningas Saulin aikakautta.
Ronny (jalkapalloilija)
Ronny Heberson Furtado de Araújo (eli Ronny, s. 11. toukokuuta 1986 Fortaleza) on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa Bundesliigassa pelaavaa Hertha BSC:iä. Vasenjalkainen Ronny on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura
Ronny aloitti uransa kotimaansa Corinthiansissa, jota hän edusti vuodet 2004–2006 pelaamatta peliäkään. Vuonna 2006 hän siirtyi Portugalin Primeira Ligan Sporting Clube de Portugaliin. Hän pelasi seuran paidassa 38 ottelua Primeira Ligassa tehden yhden maalin. Ronny debytoi seuran paidassa myös Mestareiden liigassa. Kauden 2009–2010 hän oli lainassa Primeira Ligan UD Leiriassa. Sporting-urallaan Ronny voitti kahdesti Portugalin cupin ja niin ikään kahdesti Portugalin supercupin.
Heinäkuussa 2010 Ronny siirtyi Saksan 2. Bundesliigan Hertha BSC:iin. Kaudeksi 2011–2012 seura nousi takaisin Bundesliigaan, josta se putosi seuraavaksi kaudeksi jälleen 2. Bundesliigaan. Kaudella 2012–2013 Ronny teki 2. Bundesliigassa 18 maalia 33 ottelussa seuran noustessa jälleen Bundesliigaan. Parhaalla Bundesliiga-kaudellaan, kaudella 2013–2014, Ronny on tehnyt 27 ottelussa neljä maalia.
Maajoukkueura
Ronny oli mukana voittamassa alle 17-vuotiaiden maailmanmestaruutta Suomessa 2003. Hän pelasi turnauksessa yhdessä ottelussa, alkulohkon ottelussa Portugalia vastaan Ratinan stadionilla Tampereella.
Muuta
Myös Ronnyn isoveli Raffael on jalkapalloilija. Hän edustaa Bundesliigan Borussia Mönchengladbachia. Ronny ja Raffael ovat pelanneet yhdessä Hertha BSC:issä.
Ronnyn nimissä on ammattilaisjalkapalloilun kovin maaliin johtanut laukaus. Tuo maali syntyi suoraan vapaapotkusta marraskuussa 2006 Sporting CP:n paidassa Associação Naval 1º de Maioa, potkun vauhdin ollessa 210,9 kilometriä tunnissa. Maali oli Ronnyn ainoa maali Sporting-urallaan.
Saavutukset
Sporting Clube de Portugal
Hertha BSC
Brasilia
Henkilökohtainen
Suomen naisten lentopallomaajoukkue
Suomen naisten lentopallomaajoukkue on Suomen Lentopalloliiton alaisuudessa toimiva lentopallomaajoukkue. Sen nykyinen päävalmentaja on sveitsiläinen Nikolas Buser, joka valittiin tehtävään tammikuussa 2023 Tapio Kangasniemen seuraajaksi.
Syksyllä 2017 maajoukkue sijoittui Taiwanin kesäuniversiadeissa viidenneksi, joka on kaikkien aikojen paras palloilujoukkueen sijoitus kisojen suomalaishistoriassa.
Arvokilpailusijoitukset
MM-kilpailut
EM-kilpailut
Euroopan liiga
Euroopan Kultainen liiga
Joukkue 2023
Maaottelumäärä EM-karsintojen 2022 jälkeen.
Eric Crouch
Eric Crouch (s. 16. marraskuuta 1978 Omaha, Nebraska) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, pelipaikaltaan pelinrakentaja. Hänellä ei ole ollut ammattilaissopimusta vuoden 2011 jälkeen.
Ura
Yliopistourallaan Crouch edusti Nebraska-Lincolnin yliopistoa. Hänet palkittiin vuonna 2001 Heisman Trophyllä.
Crouch varattiin NFL:ään laitahyökkääjänä vuonna 2002. Hän oli pelannut yliopistouransa pelinrakentajana, ja olisi halunnut jatkaa sillä pelipaikalla mutta se ei ollut mahdollista hänet varanneessa St. Louis Ramsissa. Hän oli kaudet 2003 ja 2004 Green Bay Packersin organisaatiossa, muttei saanut peliaikaa. Vuonna 2005 Crouch teki sopimuksen Kansas City Chiefsin kanssa, joka lähetti hänet NFL Europan farmijoukkueeseen Hamburg Sea Devilsiin. Hampurissa Crouch pelasi takapuolustajana.
Kaudet 2006 ja 2007 Crouch pelasi Kanadan CFL-liigan Toronto Argonautsissa. Hän loukkaantui 2007 eikä saanut jatkosopimusta Torontosta. Seuraavana vuonna Crouchin oli tarkoitus pelata perustettavassa AAFL-liigassa, joka kaatui ennen kuin kausi oli alkanut. Vuonna 2011 Crouch teki vuoden mittaisen sopimuksen UFL-liigan Omaha Nighthawksin kanssa.
Piritta Maja
Vuonna 2003 Maja voitti singlen MM-pronssia tuloksella 1 304. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän on saavuttanut vuonna 2001 hopeaa joukkuekilpailussa, vuonna 2006 hopeaa joukkuekilpailussa ja pronssia parikilpailussa sekä vuonna 2010 hopeaa parikilpailussa ja pronssia triokilpailussa. Hän on kuulunut Euroopan cupin voittajajoukkueeseen vuosina 2000 ja 2002.
Maja on voittanut Suomen-mestaruuden henkilökohtaisessa kilpailussa vuosina 2005 ja 2016, parikilpailussa vuosina 2006, 2010, 2014 ja 2016 sekä joukkuekilpailussa vuosina 2010, 2013, 2014, 2016 ja 2018. SM-liigan mestaruuden hän on voittanut vuosina 2007, 2009, 2010, 2012, 2013, 2015 ja 2017. Vuonna 2001 hän voitti Ballmaster-turnauksen kaikkien aikojen toisena naisena.
Weird Tales (antologia)
Weird Tales – fantasialehden parhaat alkuperäiskuvin on Peter Hainingin toimittama novelliantologia. Englanninkielinen alkuteos on julkaistu 1976 ja suomennos 1992. Kaikki kokoelman novellit on julkaistu alun perin pulp-lehti Weird Talesissa, ja kirjan ulkoasu jäljittelee niiden alkuperäistä julkaisuasua. Se on esimerkiksi ladottu kahteen palstaan, tarinoilla on niiden alkuperäiset englanninkieliset otsikot, ja niiden väliin on sommiteltu Weird Talesista otettuja kuvia ja ilmoituksia. Lehdestä otetun aineiston lisäksi kokoelma sisältää Weird Tales -historiikin.
Sisältö
Suomentaneet Harri Haarikko, Reijo Kalvas, Kari Salminen ja Annika Eräpuro.
Vastaanotto
Juhani Hinkkanen arvosteli Weird Talesin Aikakoneessa tuoreltaan. Hän piti kirjan ulkoasua näyttävänä ja Hainingin kirjoittamaa historiikkia erinomaisena. Novellivalinnat ovat kuitenkin epäonnistuneita: Haining on ”ilmeisen tietoisesti” pyrkinyt välttämään usein antologisoituja novelleja, minkä ”seurauksena on koko teoksen läpi kulkeva keskinkertaisuuden maku”. Vaikka mukana onkin jokunen mieleenpainuva tarina, kokonaisuus jää toiseksi samoihin aikoihin ilmestyneelle Outoja tarinoita 4 -antologialle, jossa myös julkaistiin pääasiassa Weird Tales -lehdestä peräisin olevaa sisältöä.
Vilho Keskitalo
Vilho Leo Vihtori Keskitalo (28. kesäkuuta 1926 Kajaani – 12. toukokuuta 2002 Joensuu) oli suomalainen kirjailija ja nimimerkkiä Romuluu käyttänyt pakinoitsija.
Joensuussa vuodesta 1949 asunut Keskitalo työskenteli sanomalehti Karjalaisen toimittajana, pakinoitsijana ja piirtäjänä.
Teoksia
Omalla nimellä: Nimimerkillä Romuluu:
Salausavain
Salausavain on parametri, tiedonpalanen, joka määrittää salausalgoritmin toiminnan. Salausalgoritmin salausavain määrittää selkotekstin muuntamisen salakirjoitukseksi, ja salauksenpurkualgoritmin avain määrittää salakirjoituksen muuntamisen selkotekstiksi. Salausavaimilla määritetään myös muiden salausalgoritmien muunnoksia, kuten sähköisten allekirjoitusten kaavoja ja viestien varmenteita.
Salassapidon tarve
Turvajärjestelmiä suunnitellessa on viisasta olettaa, että salausalgoritmien yksityiskohdat ovat jo hyökkääjien saatavilla. Tämä tunnetaan Kerckhoffin periaatteena: ”vain salausavaimen salassapito tarjoaa turvallisuutta”, tai, Shannonin uudelleenmuotoilemana ”vihollinen tuntee järjestelmän”. Historia on todistanut, että laajasti käytettyjen salausalgoritmien yksityiskohdat on hankala pitää salassa, mutta avain on usein helpompi suojata (se on pieni tiedonpalanen) kuin salausalgoritmi, ja helpompi vaihtaa tietomurron sattuessa. Salausjärjestelmän turvallisuus perustuukin yleensä salausavainten salassapitoon.
Käytännöllisen salauksen suurimpia ongelmia on yrittää pitää salausavaimet salassa. Hyökkääjä, jolla on hallussaan salausavain (esimerkiksi varkauden, kiristyksen, dyykkauksen, hyökkäyksen, kidutuksen tai käyttäjän manipuloinnin seurauksena) voi palauttaa salatusta tiedosta alkuperäisen viestin ja allekirjoittaa sen.
Omistus ja kumoaminen
Osa salauksen tuottamasta turvallisuudesta liittyy luottamukseen siitä, kuka allekirjoitti annetun asiakirjan, ja kuka vastaanotti sen yhteyden toisessa päässä. Olettaen, että salausavaimia ei ole murrettu, tämä tarkoittaa asiaankuuluvan julkisen salausavaimen omistajan määrittämistä. Jotta avaimen omistajan kertominen olisi mahdollista, julkisiin avaimiin lisätään usein määritteitä kuten nimiä, osoitteita tai muita vastaavia. Julkisen salausavaimen pakattu kokoelma määritteineen voi olla yhden tai useamman tukijan sähköisesti allekirjoittama. PKI-mallissa tuloksena olevaa kohdetta kutsutaan varmenteeksi ja se on varmentajan allekirjoittama. PGP-mallissa sitä kutsutaan avaimeksi, ja se on useiden henkilöiden allekirjoittama. He varmistavat henkilökohtaisesti, että määrite ja kohde täsmäävät keskenään.
Murretut salausavaimet voidaan kumota sekä PKI- että PGP-mallissa. Kumoamisen sivuvaikutuksena avaimen määritteiden ja kohteen suhde katkeaa, mutta kohde saattaa olla yhä kelvollinen. Allekirjoittajat käyttävät usein eri salausavaimia päivittäisiin tehtäviin voidakseen toipua tällaisesta häiriöstä: kirjautuminen välivarmenteella (PKI:ssa) tai aliavaimella (PGP:ssä) helpottaa pääasiallisen yksityisen salausavaimen pitämistä verkkoyhteydettömässä tallessa.
Salausavainten koot
OTP-salausjärjestelmässä salausavaimen tulee olla vähintään viestin pituinen. Salakirjoitusalgoritmia käyttävissä salausjärjestelmissä viestit voivat olla paljon avainta pidempiä. Salausavaimen on oltava kuitenkin niin pitkä, ettei hyökkääjä voi kokeilla kaikkia mahdollisia yhdistelmiä.
Salausavaimen 80 bitin pituutta pidetään vahvan salauksen vähimmäisvaateena käytettäessä symmetristä salausalgoritmia. 128-bittisiä avaimia käytetään yleisesti, ja niitä pidetään todella vahvoina.
Julkisen avaimen salauksessa käytettävillä salausavaimilla on tietty matemaattinen rakenne. Esimerkiksi RSA-järjestelmässä käytettävät avaimet ovat kahden alkuluvun tuloja. Tämän vuoksi julkisen avaimen salauksessa tarvitaan pidempiä avaimia kuin symmetrisissä salausjärjestelmissä, jotta tietoturvan taso olisi sama. Faktorointiin ja kokonaislukujen diskreetteihin logaritmeihin perustuvien järjestelmien salausavainten suositeltu pituus on 3072 bittiä, jolloin niiden tietoturva vastaa 128 bittistä symmetristä salausavainta. Elliptisten käyrien salausmenetelmillä voidaan saavuttaa yhtä hyvä tietoturva pienempikokoisilla avaimilla, mutta nämä algoritmit ovat olleet olemassa vasta suhteellisen vähän aikaa eivätkä nykyiset arviot niiden avainten etsimisen vaikeudesta välttämättä päde. Esimerkiksi 109-bittistä salausavainta ja elliptisten käyrien salausta käyttänyt algoritmi murrettiin raa'alla voimalla jo vuonna 2004. Nykyinen suositus on käyttää kaksi kertaa niin pitkää elliptisten käyrien salausavainta kuin symmetristä avainta. Satunnaista OTP-salausta lukuun ottamatta näiden järjestelmien tietoturvaa ei ole todistettu matemaattisesti (vuonna 2018), joten teoreettinen läpimurto voisi tehdä mitä tahansa avoimelle salaukselle. Tämä on toinen syy erehtymiselle pidempiä salausavaimia valitessa.
Salausavaimen valinta
Jotta salausavainten arvaamista voidaan ehkäistä, avaimet on luotava aidosti satunnaisesti ja niiden hajeen (eli entropian) on oltava riittävä. Aidosti satunnaisten avainten turvallinen luominen on vaativa tehtävä, mikä on osoitettu monin tavoin eri salausjärjestelmissä. Satunnaisuuden luomisesta on olemassa RFC-standardi (, "tietoturvan satunnaisuusvaateet"). Joissakin käyttöjärjestelmissä on työkaluja hajeen "keräämiseen" ennakoimattomien toimintojen, kuten kiintolevyn pään liikkeiden ajoituksesta. Tavalliset nopat tarjoavat hyvän korkealaatuisen satunnaisuuden lähteen, jos salausavaimia on tarpeen tuottaa vain pienehkö määrä.
Salausavaimen ja salasanan vertailu
Useimmissa tietokoneen tietoturvatapauksissa ja useimmilla käyttäjillä salausavain ei tarkoita samaa kuin salasana (tai salalause), vaikka salasanaa voikin käyttää avaimena. Salausavainten ja salasanojen suurin käytännön ero on se, että jälkimmäisten on tarkoitus olla ihmiskäyttäjien luomia, lukemia, muistamia ja kirjoittamia (tosin käyttäjä voi antaa nämä tehtävät salasananhallintaohjelmalle). Salausavain on sen sijaan tarkoitettu salausohjelmiston käyttöön, joten sen ei tarvitse olla ihmiselle lukukelpoinen yms. Monet käyttäjät eivät ole itse asiassa edes tietoisia salausavainten olemassaolosta, koska niitä käyttävät heidän puolestaan ohjelmiston tietoturvasta vastaavat osat ja algoritmit.
Mikäli salasanaa käytetään salausavaimena, sitä ei käytetä tällöin yksinään hyvässä salausjärjestelmässä, koska salasanojen on tapana olla ihmisille lukukelpoisia eikä täten erityisen vahvoja. Hyvät salausjärjestelmät hyvittävät tämän heikkouden olemalla käyttämättä salasanoja avaimina varsinaisessa salauksessa, vaan sen sijaan salausavaimen derivointifunktiolle syötettävinä koodeina. Funktio käyttää salasanaa lähtöpisteenä, josta se luo varsinaisen turvallisen salausavaimen. Luonnissa voidaan käyttää erilaisia menetelmiä kuten suolaamista ja avaimen venyttämistä.
John Montague
John Angus Montague (2. huhtikuuta 1911 Gowganda, Ontario, Kanada – 24. maaliskuuta 1991 Barrie, Ontario, Kanada) oli kanadalainen viulisti, kapellimestari ja musiikkipedagogi. Hän opiskeli The Royal Conservatory of Musicissa vuosina 1929–1935 viulunsoittoa Alexander Chuhaldinin, Elie Spivakin ja Kathleen Parlowin johdolla sekä pedagogiikkaa Healey Willanin johdolla. Hän toimi muun muassa Huronian sinfoniaorkesterin kapellimestarina (1966–1968) ja konserttimestarina (1973–1978).
Montague oli nuorten jousisoitinopetuksen spesialisti ja aktiivinen kilpailutuomari eri puolilla Kanadaa. Hän opetti vuosina 1937–1991 The Royal Conservatory of Musicissa. Monet hänen oppilaistaan ovat olleet aktiivisia musiikkielämässä. Näiden joukossa ovat olleet Walter Babiak, John Barnum, James Coles, Lorna Glover, George Proctor ja Kathryn Wunder. Montague teki Flora Gouldenin kanssa yhteistyössä kirjoja viulupedagogiikasta.
Bencoolenin metroasema
Bencoolen on Singaporen Mass Rapid Transit -metrojärjestelmän asema Bencoolen Streetin varrella lähellä Singapore Management Universitya ja Nanyang Academy of Fine Artsia Singaporen keskusta-alueella. Se avattiin 21. lokakuuta 2017 osana Downtown Linen itäistä jatketta.
Liberia Broadcasting System
Liberia Broadcasting System (LBS) on Liberian kansallinen yleisradioyhtiö.
Maan hallitus perusti vuonna 1959 brittiläisen Rediffusion-yhtiön kanssa Liberian Broadcasting Corporationin, joka aloitti lähetykset vanhalla ELBC-tunnuksella seuraavan vuoden alussa. Aseman omistus siirtyi vuonna 1963 valtiolle, joka otti sen toiminnan vastuulleen vuonna 1968. Televisioasema ELTV perustettiin vuonna 1964. Vuonna 1979 siirryttiin värilähetyksiin ja samalla otettiin käyttöön japanilaisrahoituksella rakennettu radio- ja tv-talo.
LBS:n kalusto tuhoutui vuonna 2003 päättyneessä Liberian sisällissodassa. Vuonna 2007 sillä oli vain yksi ULA-asema eikä televisio ollut toiminut yli kymmeneen vuoteen. Toimintaa on käynnistetty uudelleen Kiinan tuella.
Jukka Sakari Välimaa
Jukka Sakari Välimaa on suomalainen säveltäjä ja sanoittaja, joka on tehnyt sanoituksia mm. Kaija Kärkiselle, Anita Pajuselle ja Eija Kantolalle. Myös monet muut laulajat ovat löytäneet hänen sanoituksiaan levytettäväksi.
Vuohensalo
thumb|250px|Laatokan rantaa vanhan Vuohensalon kalastajasataman kohdalta.
Vuohensalon kylä Suomessa
Vuohensalon naapurikyliä olivat Käkisalmen maalaiskunnan alueella Yläpuusti lännessä ja Pörtsykkä pohjoisessa. Idässä kylä rajoittui Laatokkaan ja etelässä naapurikyliä olivat Pyhäjärven kunnan puolella Pyhäkylä, Rantakylä ja Kuoppalammin valtionpuisto. Vuohensaloon kuului lisäksi kaksi pientä erillisaluetta lähempänä Käkisalmen kaupunkia. Toinen sijaitsi Laatokan rannalla Tenkalahden, Norsjoen ja Pörtsykän kylien välissä ja osittain tällä alueella sijaitsi Haminanniityn esikaupunkialue. Toinen erillisalue puolestaan sijaitsi Ostamojärven pohjoisrannalla Norsjoen ja Joensuun kylien välissä.
Vuonna 1920 Vuohensalossa oli 244 asukasta. Vuonna 1939 asukkaita oli puolestaan 277.
Ennen talvisotaa Vuohensalo oli pääasiassa maatalousvaltainen kylä. Myös kalastusta harjoitettiin. Vuohensalon kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1913.
Talvisodan alussa kylästä evakuoitiin alaikäiset lapset äiteineen. Muu väestö evakuoitiin keväällä 1940 rauhan tultua, kun selvisi että Käkisalmen maalaiskunta kuului luovutettaviin alueisiin. Jatkosodan aikana asukkaita palasi koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä vuonna 1944.
Sirkka Ikäläinen
Ikäläinen saavutti Kalevan kisoissa pronssia 800 metrin juoksussa vuosina 1967 ja 1969 sekä 1 500 metrin juoksussa vuonna 1969, jolloin laji oli toista kertaa Kalevan kisojen ohjelmassa. Hän saavutti viestijuoksun SM-kilpailuissa 3 × 800 metrillä Keuruun Kisailijoiden joukkueessa hopeaa vuonna 1966 ja pronssia vuonna 1970. Maastojuoksun SM-kilpailuissa Ikäläinen voitti henkilökohtaisessa kilpailussa kultaa vuonna 1969 sekä saavutti joukkuekilpailussa pronssia vuosina 1969 ja 1970. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän saavutti 800 metrin juoksussa hopeaa vuonna 1970.
Ikäläinen edusti Suomea 800 metrin juoksussa kolmimaaottelussa Norjaa ja Viroa vastaan Tampereella syyskuussa 1967.
Ikäläinen teki 1 500 metrin juoksussa ensimmäisen virallisen Suomen-ennätyksen 4.52,7 Laukaassa 3. kesäkuuta 1968. Hän menetti ennätyksen 20 päivää myöhemmin Helena Kiviojalle mutta otti ennätyksen takaisin itselleen ajalla 4.47,5 Hankasalmella 7. heinäkuuta 1968. Tällä kertaa ennätys pysyi hänen nimissään kaksi viikkoa kunnes Pirjo Vihonen rikkoi sen. Ikäläisen omia ennätyksiä ovat 800 metrin juoksussa 2.14,2 vuodelta 1969 ja 1 500 metrin juoksussa 4.35,4 vuodelta 1970.
Harvey Perrin
Harvey Dale Perrin (20. heinäkuuta 1905 Batesville, Indiana, Yhdysvallat – 2. tammikuuta 1999 Toronto, Ontario, Kanada) oli kanadalainen viulisti, alttoviulisti, pedagogi, kuoronjohtaja ja sovittaja.
Perrin muutti Kanadaan vuonna 1910 ja opiskeli Kitchenerin konservatoriossa George Zieglerin johdolla. Sittemmin hän opiskeli Toronton yliopistossa Frank Blanchfordin, H. A. Frickerin, Luigi von Kunitsin, George Lambertin ja Ettore Mazzolenin johdolla. 1930–1940-luvun vaihteessa hän oli Toronton Mendelssohn-kuoron jäsenenä. Vuosina 1944–1956 hän johti Harvey Perrin -kuoroa ja vuosina 1958–1969 Toronto Men Teachers' Choiria.
Perrin toimi Toronton opetuslautakunnan johdossa vuosina 1958–1971. Hän oli yli 45 vuoden ajan tuomarina festivaaleilla, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1989. Hän sai vuonna 1995 Toronton kaupungin ansiopalkinnon. Hänen tyttärensä Patricia Perrin Kruger on kosketin- ja lyömäsoittaja.
Waleed Al-Husseini
pienoiskuva|Waleed al-Husseini heinäkuussa vuonna 2017.
Waleed al-Husseini tai Walid Husayin (s. 1989 Qalqilya, Länsiranta) on palestiinalainen, esseisti, kirjailija ja blogisti. Vuoden 2010 lokakuussa palestiinalaishallinto pidätti hänet koska hänen väitettiin pilkkaavan islamia Facebookissa ja blogeissaan. Hänen pidätyksensä sai kansainvälistä huomiota. Hän pakeni Ranskaan vuonna 2011 kun palestiinalaishallinto vapautti hänet 11 kuukauden vankeuden jälkeen. Vuonna 2012 hän sai poliittisen turvapaikan Ranskasta.
Waleed al-Husseinin elämä Palestiinassa
Waleed al-Husseinin isä oli parturi. Hän opiskeli tietojenkäsittelytieteitä mutta ei saanut töitä ja teki sen vuoksi joitakin tunteja päivässä töitä isänsä parturiliikkeessä. Hän oli perustanut Facebookiin kolme ryhmää missä arvosteli islamia ja uskontoja. Hän kirjoitti blogiinsa ja Facebook -sivulle kotoaan ja käytti väärää nimeä, mutta hänen äitinsä näki joitakin hänen ateistisia kirjoituksiaan ja lopetti heidän kotinsa internet -yhteyden jotta al-Husseini ei kirjoittaisi enää sellaisia.
Al-Husseini alkoi sen jälkeen käymään paikallisessa nettikahvilassa jossa vietti aikaansa jopa yli seitsemän tuntia päivässä, mikä herätti kahvilan omistajan epäilyt. Kuukausien tarkkailun jälkeen omistaja lähetti Palestiinan tiedustelupalvelulle ottamiaan kuvankaappauksia ja Facebook -sivuista. TIedustelupalvelu seurasi Waleed al-Husseinia kahvilassa viikkoja jonka jälkeen hänet pidätettiin 31. lokakuuta 2010. Hänet pidätettiin koska hän oli pilkannut islamia ja arvosteli islamin kannattajia.
Pidätys ja pako Ranskaan
upright|pienoiskuva|Ranskan entisten muslimien neuvoston logo. Hän oli pidätettynä 11 kuukautta ilman oikeudenkäyntiä ja laillista perustetta. Kansainvälinen huomio sai kuitenkin palestiinalaishallinnon viemään Waleed al-Husseinin tapauksen oikeuteen jossa hänet tuomittiin ehdonalaiseen vankeuteen vuoden 1960 lain mukaan jumalanpilkasta. Päästyään pois vankilasta oikeudenkäynnin jälkeen hän pakeni ensin Jordaniaan ja sen jälkeen sieltä Ranskaan. Vuonna 2012 hänelle myönnettiin Ranskassa turvapaikka poliittisilla perusteilla. Hän on Ranskassa tunnettu sananvapauden kannattaja ja nyky-islamin arvostelija
Vuonna 2013 hän oli mukana perustamassa Ranskan entisten muslimien neuvostoa (le Conseil des ex-musulmans de France eli CEMF). Entisten muslimien neuvosto ajaa sananvapautta ja oikeutta olla ateisti sekä arvostella uskontoja.
Hän kirjoitti ensimmäisen kirjansa ensimmäisen kirjansa vuonna 2015.
Liza Lehmann
thumb|right|Liza Lehmann
Liza Lehmann (22. heinäkuuta 1862 – 19. syyskuuta 1918) oli brittiläinen sopraano ja säveltäjä. Hän esiintyi resitaaleissa ja kevyen musiikin konserteissa opiskeltuaan laulamista Alberto Randeggerin ja Jenny Lindin johdolla. Tämän jälkeen hän sai sävellysopetusta Niels Ravnkildelta, Wilhelm Freudenbergiltä ja Hamish MacCunnilta. Clara Schumann ja Joseph Joachim kannustivat häntä laulamaan, mutta hän vetäytyi jo yhdeksänvuotisen laulu-uran jälkeen avioituessaan. Myöhemmän uransa hän omisti säveltämiselle, vaikka oli kasvanut aikakautena, jolloin ajatusta naisesta säveltäjänä ei usein otettu vakavasti.
Lehmannin tuotantoon kuuluu yksittäisiä lauluja, laulusarjoja ja näyttämöteoksia. Hän oli Society of Women Musiciansin ensimmäinen puheenjohtaja ja Guildhall School of Musicin laulamisen professori. Hän kirjoitti pedagogiikan teoksen Practical Hints for Students of Singing. Monien teosten suosio on pysynyt, ja niistä on yhä tehty painoksia ja levytyksiä.
Vuonna 1910 Lehmann teki kiertueen Yhdysvalloissa ja toimi säestäjänä omien laulujensa esityksissä. Hänen omaelämäkertateoksensa Life of Liza Lehmann julkaistiin vuonna 1919.
Malawintonkija
Malawintonkija (Lethrinops lethrinus) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji. Laji elää tavallisesti 0–20 metrin syvyydessä. Malawintonkija elää kotoperäisenä Malawissa, Mosambikissa ja Tansaniassa. Lajin uhanalaisuusluokitus on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan elinvoimainen.
Gilles Simon
Simon selviytyi ensimmäisen kerran ATP-turnauksen loppuotteluun Valenciassa 2006. Tuolloin hän hävisi Nicolás Almagrolle eräluvuin 2–6, 3–6. Vuonna 2007 hän saavutti ensimmäiset turnausvoittonsa. Helmikuussa Marseillen loppuottelussa hän voitti Marcos Baghdatisin luvuin 6–4, 7–6(3) ja syyskuussa Bukarestin loppuottelussa Victor Hănescun lukemin 4–6, 6–3, 6–2. Toukokuussa 2008 hän voitti Casablancan turnauksen loppuottelussa Julien Benneteaun luvuin 7–5, 6–2, heinäkuussa Indianapolisin loppuottelussa Dmitri Tursunovin luvuin 6–4, 6–4 ja syyskuussa Bukarestin loppuottelussa Carlos Moyàn lukemin 6–3, 6–4. Lokakuussa 2008 hän voitti Madridin Masters-turnauksen välierissä maailmanlistan ykköspelaajan Rafael Nadalin eräluvuin 3–6, 7–5, 7–6(6) mutta hävisi loppuottelussa Andy Murraylle. Kauden 2008 päättäneessä Masters Cupissa Shanghaissa hän voitti alkulohkossa Radek Štěpánekin ja maailmanlistan kakkosen Roger Federerin, mutta hävisi Andy Murraylle. Välierissä hän hävisi Novak Đokovićille luvuin 6–4, 3–6, 5–7. Viimeksi hän on yltänyt voittoon Punen ja Metzin turnauksissa vuonna 2018.
Grand Slam -turnauksiin Simon osallistui ensimmäisen kerran Ranskan avoimissa 2005. Ensimmäiset otteluvoittonsa hän saavutti Australian avoimissa 2006, jolloin hän selviytyi kolmannelle kierrokselle. Vuonna 2008 hän pääsi kolmannelle kierrokselle niin Australian avoimissa, Wimbledonissa kuin Yhdysvaltain avoimissakin. Hänen toistaiseksi paras saavutuksensa Grand Slam -turnauksissa on selviytyminen puolivälieriin Australian avoimissa 2009. Vuoden 2009 Ranskan avoimissa hänet oli sijoitettu seitsemänneksi, mutta hän hävisi kolmannella kierroksella 30:nneksi sijoitetulle Victor Hănesculle. Samana vuonna hän hävisi Juan Carlos Ferrerolle sekä Wimbledonin neljännellä kierroksella että Yhdysvaltain avointen kolmannella kierroksella.
Australian avoimista 2010 Simon vetäytyi polvivaivojen takia.
Luettelo Marsin radan leikkaavista pikkuplaneetoista
Marsin radan leikkaaja on pikkuplaneetta (yleensä asteroidi),   jonka rata ylittää Mars-planeetan radan. Tästä syystä useimmat niistä ovatkin epävakailla radoilla, sillä Marsin lähiohitukset vaikuttavat niiden ratoihin. Kuitenkin Marsin radan Lagrangen pisteessä sijaitsevat Marsin troijalaiset, kuten 5261 Eureka ovat vakailla radoilla. Myös osa Maan lähelle tulevista asteroideista leikkaa Marsin radan, eikä niitä lueta NASA:n JPL Small-Body Database Browserissa Marsin radan-leikkaaja-asteroideihin, mitä ne myös ratansa puolesta ovat. JPL Small-Body Database Browserissa "Marsin radan leikkaaja asteroideiksi" näistä luetaan vain ne joiden periheli on enemmäin kuin 1,3 AU:ta. Tässä luettelossa ovat numeroidut Marsin radan ylittävät pikkuplaneetat.
Paul Méfano
thumb|right|Paul Méfano
Paul Méfano (6. maaliskuuta 1937 Basra, Irak – 15. syyskuuta 2020 ) oli ranskalainen säveltäjä. Hän opiskeli Andrée Vaurabourg-Honeggerin, Darius Milhaudin ja Olivier Messiaenin johdolla. Méfanon töitä kuultiin julkisesti ensimmäistä kertaa vuonna 1965, kun Bruno Maderna johti hänen teoksensa Paraboles esityksen. Hän etäännytti itseään säveltäjänä sarjallisuudesta ja kehitti vapaamman, runollisen ja nonkonformistisen tyylin. Hänen teostensa joukossa ovat Estampes japanaises (1959), Signes/oubli (1972), Ondes, espaces mouvants (1975), Micromégas (1987), La matrice des vents (1992) ja Cendre (2008).
Méfano työskenteli myös kapellimestarina ja perusti vuonna 1972 2e2m-yhtyeen. Hän työskenteli konservatorioiden johtajana Champigny-sur-Marnessa (1972–88) ja Versaillesissa (1996–2005). Vuoteen 2002 saakka hän toimi myös sävellyksen ja orkestraation opettajana Pariisin konservatoriossa.
Lahtimenhaden
Lahtimenhaden (Brevoortia patronus) on jokisillien heimoon (Alosidae) kuuluva Pohjois-Amerikan subtrooppisten merivesien kalalaji.
Koko ja ulkonäkö
Lahtimenhaden on yleensä noin 20:n ja korkeintaan 35 senttimetrin mittainen. Sen ruumis on melko korkea ja sivusuunnassa litteä. Suomuja esiintyy vatsaa myöten. Yläleuassa ei ole hampaita. Rintaevien takareuna on pyöreä. Kylkiviivalla on suomuja 42–48 kappaletta.
Levinneisyys ja elinympäristö
Lahtimenhadenia tavataan kotoperäisenä Meksikonlahdella, missä se on laajalti levinnyt ja paikoin mahdollisesti runsas. Lahtimenhaden on estuaareista riippuvainen ​​laji, joka sekä syö estuaareissa että kasvattaa niissä poikasensa. Se sietää suolapitoisuutta 0,1 ja 60 promillen välillä. Kesäisin lahtimenhadenit elävät rannikoilla, mutta lokakuussa jotkut yksilöt vaeltavat syvempiin vesiin.
Ravinto ja elintavat
Lahtimenhadenien ravintoa on kasviplankton, jota ne syövät tiheissä parvissa ja todennäköisesti myös pohjalta. Lisääntyminen tapahtuu merellä lokakuusta helmikuuhun. Meksikonlahdella Mobilejoen itäpuolella lahtimenhadeb risteytyy yleisesti keltaevämenhadenin (Brevoortia smithi) kanssa. Nuoret ja aikuiset kalat elävät tavallisesti vähäkasvisissa avovedessä, kun taas poikaset ja varhaisnuoret elävät suiston marskireunoilla, joista ne saavat riittävästi ravintoa ja turvapaikan saalistajilta. Lahtimenhaden voi elää kuusivuotiaaksi, vaikkakin jo yli nelivuotiaat ovat harvinaisia kalansaaliissa.
Pauli Murtomäki
Murtomäki työskenteli Strindbergin taidesalongin näyttelypäällikkönä 1961–1976.
Wisława Szymborska
Wisława Szymborska, Maria Wisława Anna Szymborska (2. heinäkuuta 1923 Bnin – 1. helmikuuta 2012 Krakova) oli puolalainen runoilija, esseisti, kriitikko ja ranskalaisen kirjallisuuden kääntäjä.
Elämä ja ura
Szymborska syntyi Bninissä (nykyisin osa Kórnikia) lähellä Poznańia Länsi-Puolassa. Hän muutti Krakovaan vuonna 1931 ja opiskeli puolalaista kirjallisuutta ja sosiologiaa Jagellon yliopistossa 1945–1948. Szymborska julkaisi ensimmäisen runonsa sanomalehdessä vuonna 1945. Nuorena Szymborska uskoi jonkin aikaa kommunismiin, mitä hän luonnehti myöhemmin "hairahdukseksi". Hän erosi Puolan kommunistisesta puolueesta (PZPR) vuonna 1966, mutta oli jo sitä ennen solminut suhteita moniin toisinajattelijoihin.
Szymborska julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa Dlatego żyjemy (”Siksi elämme”) vuonna 1952. Hänen uransa runoilijana sai alkusysäyksen sosialistisesta realismista ja stalinismin poliittisista dogmeista. Szymborska työskenteli toimittajana kirjallisuuslehti Życie Literackie vuosina 1953–1981. Kommunistiaikana hän julkaisi runojaan salanimellä ja kuului Puolan intellektuaalien muodostamaan oppositioon.
1960-luvulla julkaistut runokokoelmat vakiinnuttivat Szymborskan aseman ja häntä alettiin pitää yhtenä sukupuolvensa keskeisimmistä runoilijoista Zbigniew Herbertin ja Tadeusz Różewiczin rinnalla. Runojen lisäksi Szymborska kirjoitti myös esseitä ja arvosteluja. Puolassa Szymborskan kirjat myivät yhtä lailla kuin merkittävien prosaistienkin teokset, vaikka hän totesikin runossaan Niektórzy lubią poezję (”Jotkut pitävät runoista”), että taiteesta piittaa vain kaksi tuhannesta.
Szymborskan maine perustuu melko suppeaan tuotantoon, sillä hän julkaisi elinaikanaan alle 300 runoa. Monien Szymborskan runojen aiheina ovat sota ja terrorismi ja hän käytti runoissaan usein ironiaa ja paradokseja. Niiden lisäksi hän käytti ristiriitaisuuksia ja vähättelyä kuvatakseen filosofisia teemoja ja päähänpinttymiä. Szymborskan tiiviit, kiteytyneet runot – eräänlaiset runomuotoiset pienoistutkielmat – muodostavat usein laajoja eksistentialistisia palapelejä, koskettelevät eettisesti tärkeitä kysymyksiä ja heijastelevat ihmiselämää niin yksilöinä kuin yhteiskunnan jäseninäkin. Szymborskan tyyli on ytimekäs, ja sille on luonteenomaista tutkiva äly.
Vuonna 1996 Szymborskalle Nobelin kirjallisuuspalkinto "runoudesta, joka ironisen tarkasti sallii historiallisen ja biologisen kontekstin tulla ilmi inhimillisen todellisuuden sirpaleissa". Hänen teoksiaan on käännetty paitsi useille eurooppalaisille kielille myös arabiaksi, hepreaksi, japaniksi ja kiinaksi.
Yksityishenkilönä Szymborskaa on usein luonnehdittu vaatimattomaksi, jopa ujoksi. Puolalaiset aikalaiskirjailijat ovat arvostaneet häntä, muun muassa Czesław Miłosz; hänen runojaan on säveltänyt Zbigniew Preisner.
Gdańskin kaupunginmuuri
thumb|Gdańsk vuonna 1687 Gdańskin kaupunginmuuri on pääosin purettu entinen puolustusvarustus Gdańskin vanhankaupungin ympärillä Puolassa.
Keskiaikainen muuri
thumb|left|Keskiaikasta muuria Gdańskin ympärille rakennettiin puinen puolustusmuuri 1200-luvulla. Saksalainen ritarikunta tuhosi muurin vallatessaan kaupungin vuonna 1308. Kaupungin ympärille alettiin rakentaa kivimuuria 1300-luvun puolivälissä ja sen yhteyteen rakennettiin ritarikunnan linna. Muuri ja sitä ympäröinyt vallihauta valmistuivat 1379.
Seuraavalla vuosisadalla kaupunki laajeni muurin ulkopuolelle, joten muuria piti laajentaa. Muurin tehtiin lisää portteja kaupungin kasvaessa ja kaupan vilkastuessa. Lisäksi ajan myötä muuria vahvistettiin matalammalla ulkomuurilla sekä uusilla torneilla. 1500-luvun lopulla tykistön kehitys johti vanhasta muurista luopumiseen ja uuden vahvemman puolustusvarustuksen rakentamiseen. Iso osa muurista on purettu. Osia siitä, etenkin muurin portit, on yhä nähtävissä.
Uudempi puolustusmuuri
thumb|left|Osa bastionia Gdańsk kutsui 1500-luvun lopulla hollantilaisia arkkitehtejä suunnittelmaa kaupungille uutta muuria kehittynyttä sodankäyntiä vastaan. Alankomaiden tasavaltaa pidettiin johtavana puolustusarkkitehtuurin maana kahdeksankymmenvuotisen sodan vuoksi.
Hollantilaiset suunnittelivat kaupungille bastionilinnoituksen, jonka rakentamiseen meni useita vuosikymmeniä. Motławaan rakennettiin kivipato, jolla sai joen tarvittaessa tulvimaan kaupungin ulkopuolelle. Samalla vanhaa kaupunkia modernisoitiin hollantilaiseen tapaan. Linnoitusta alettiin purkaa 1920-luvulla. Sen vallihautoja on täytetty ja vain osia linnoituksesta on jäljellä.
Ben Nighthorse Campbell
Ben Nighthorse Campbell (s. 13. huhtikuuta 1933 Auburn, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän edusti Coloradon 3. vaalipiiriä Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1987–1993. Hän toimi Coloradon senaattorina vuosina 1993–2005. Hän oli aiemmin demokraattipuolueen jäsen, mutta erottuaan siirtyi republikaaneihin 3. maaliskuuta 1995.
Montreal Hockey Club
Montreal Hockey Club oli kanadalainen seniorimiesten amatööritason jääkiekkoseura joka perustettiin 1884. Se liittyi Montreal Amateur Athletic Associationiin (MAAA) ja käytti sen siipipyörälogoa. Seura oli Stanley Cupin ensimmäinen voittaja 1893 mutta kieltäytyi siitä MAAA:n kanssa syntyneen riidan vuoksi. Vuoteen 1906 se pelasi amatöörisarjoissa, pelasi sitten kaksi vuotta ammattilaisena, mutta palasi taas amatöörijoukkueeksi. Vuonna 1932 se erosi MAAA:sta ja muuttui puoliammattilaiseksi ja liittyi Quebec Senior Hockey Leagueen. Nimeksi tuli Royal Montreal Hockey Club eli Montreal Royals, joka toimi vuoteen 1961.
André Castanet
André Castanet oli ranskalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti, joka kilpaili kestävyysjuoksussa. Hän edusti seuratasolla SA Montrougea.
Nuokkutähkät
Nuokkutähkät (Chasmanthium) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun luetaan kuuluvaksi viisi lajia.
Jamil Mahuad
Jorge Jamil Mahuad Witt (s. 29. heinäkuuta 1949, Loja) on ecuadorilainen poliitikko. Hän oli maan presidentti 10. elokuuta 1998 lähtien, kunnes sotilaat pakottivat hänet eromaan viikon kestäneen mellakoinnin jälkeen 21. tammikuuta 2000.
Mahuad on taustaltaan saksalais-libanonilainen. Hän valmistui tohtoriksi Pontificia Universidad Católica del Ecuadorista (PUCE) Quitosta vuonna 1979 ja suoritti vielä MBA:n John F. Kennedy School of Governmentissa Harvardin yliopistossa.
Hän johti Democracia Popular-Unión Demócrata Cristiana -puoluetta ja toimi Quiton pormestarina (1992–) ennen presidentiksi valintaansa. Hän oli myös Osvaldo Hurtadon hallituksessa työministerinä ja pyrki presidentiksi aiemmin jo 1988, jolloin hän sai 11 % äänistä.
Vuonna 1997 hän oli aktiivisesti mukana protesteissa, joissa vaadittiin Abdalá Bucaramin eroa. Hän oli myös juonimassa kongressin puhemiehen Fabián Alarcónin valintaa erotetun Bucaramin tilalle varapresidentti Rosalía Arteagan sijaan.
Vuonna 1998 Mahuad valittiin niukasti presidentiksi Álvaro Noboaa vastaan.
Mahuadin varhaisimpia toimia oli historiallinen rauhansopimus Perun kanssa 26. lokakuuta 1998, joka määritteli maiden välisen rajan. Ulkopolitiikassaan hän oli aktiivinen ja tapasi Alberto Fujimorin kuuteen kertaan kahden kuukauden aikana. Hän solmi marraskuussa 1999 sopimuksen, joka antoi Yhdysvalloille kymmenvuotisen oikeuden pitää sotilastukikohtaa Mantassa.
Mahuadin kauden aikana maa ajautui vakavaan pankkikriisiin, joka ajoi konkurssiin tusinan pankkeja. Niiden pelastamiseen käytettiin veronmaksajien rahoja. Lopulta puolet maan pankkisektorista oli valtion hallussa. Palkkojen maksu pysähtyi käytännössä kokonaan. Maaliskuussa 1999 hallitus ilmoitti päästävänsä maan valuutan sucren kellumaan ja se devalvoitui yli sata prosenttia päivässä, jonka jälkeen hallitus jäädytti pankkitileillä olevat määräaikaistalletukset ja puolet käyttötilien varoista. Lopulta omasta valuutasta luovuttiin kokonaan ja sucret vaihdettiin 9. tammikuuta 2000 dollareihin. Mahuadin kauden aikana kurssi oli pudonnut kurssista 4500:1 kurssiin 25000:1 sucrea/dollari runsaan vuoden kuluessa. Maan talouskriisi ajoi useat asukkaista siirtolaisiksi Espanjaan ja Italiaan.
Tammikuun lopulla alkuperäisväestön CONAIE valtasi Quiton kadut ja kongressitalon edustan. Heihin liittyi armeijan joukkoja. Ilmoitettiin kolmijäsenisen juntan perustamisesta, johon liittyivät intiaaneja edustaen Antonio Vargas, eversti Lucio Gutiérrez ja lakimies Carlos Solórzano Constantine. Viimein aamulla 22. tammikuuta Mahuad ilmoitti luovuttavansa presidentinviran varapresidentti Gustavo Noboalle.
Mahuad lähti maasta aluksi Fujimorin kutsusta Peruun ja myöhemmin Yhdysvaltoihin. Hän sai dosentin aseman Harvardin yliopistosta. Kesällä 2000 Mahuadia vastaan nostettiin syytteitä perustuslain rikkomisesta pankkitilien jäädytyksen ja valuutasta luopumisen vuoksi sekä laittomasta vaalirahoituksesta vuonna 1988.
Vuonna 2014 Mahuad tuomittiin poissaolevana 12 vuoden vankeuteen kavalluksesta.
Unkari kesäolympialaisissa 1936
16px Kultaa
thumb|200px|Naisten korkeushypyn olympiavoittaja [[Ibolya Csák (vas.)]]
James Milligan
James Milligan (5. huhtikuuta 1928 Halifax, Nova Scotia – 28. marraskuuta 1961 Basel, Sveitsi) oli kanadalainen oopperalaulaja, äänialaltaan baritoni. Hän opiskeli vuosina 1948–1955 Emmy Heimin ja Leslie Holmesin johdolla The Royal Conservatory of Musicissa ja teki näinä vuosina konsertti- ja oratorioesiintymisiä Torontossa sekä sen lähikaupungeissa. Milligan oli yksi vuoden 1951 Nos Futures Étoiles -kilpailun voittajista. Hän oli 1950-luvun alussa usein yhdessä Lois Marshallin ja Jon Vickersin kanssa Toronton Mendelssohn-kuoron solistina.