cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Footbag
Footbag freestyle
Freestyle on footbagin tunnetuin ja suosituin muoto. Siinä tavoitteena on tehdä footbagilla erilaisia liikkeitä eli temppuja ja temppusarjoja yksinomaan jalkoja käyttäen. Liikkeisiin kuuluvat kierrot, kuoletukset, hypyt ja pyörähdykset vaativat kuitenkin paitsi jalkoja myös kokonaisvaltaista vartalon hallintaa ja hyvää kuntoa. Freestyle on luonteeltaan yksilölaji, mutta useimmiten sitä harrastetaan ja harjoitellaan ryhmässä eli ”ringissä”, ja myös parifreestylessä kilpaillaan. Vaikeuden lisäksi freestylessä arvostetaan myös temppujen näyttävyyttä, monipuolisuutta ja tyyliä.
Harrastuksen aloittaminen
Footbagin peruspotkuja ovat sisäsyrjäpotku, ulkosyrjäpotku ja varvaspotku. Niiden hallinta on välttämätöntä pelasipa sitten mitä footbagin lajia tahansa. Peruspotkujen opetteleminen on helppoa ja niissä kehittyy nopeasti, mutta potkujen sujuva hallitseminen vaatii aikaa ja kärsivällisyyttä.
Peruspotkuista tärkein on sisäsyrjäpotku — muita potkuja käytetään usein silloin kun footbag karkaa kontrollista. Harjoittelu kannattaa aloittaa tiputtamalla footbag kädestä, potkaisemalla sitä sisäsyrjäpotkulla ylöspäin ja ottamalla pallo kiinni samalla kädellä. Kun tämä alkaa sujua molemmilla jaloilla, kädellä kiinni ottamisen voi unohtaa ja potkia vuorotellen vasemman ja oikean jalan sisäsyrjäpotkulla. Molemmilla jaloilla potkiminen on tärkeää, jotta ne kehittyvät mahdollisimman tasaisesti.
Peruspotkujen harjoittelemiseen käytetään myös niin sanottua tuhannen kosketuksen harjoitusta. Siinä pyritään yhteenlaskettuna tuhanteen kosketukseen eri potkuilla molempia jalkoja käyttäen. Footbagin pudotukset potkujen välillä eivät haittaa ja niitä tulee aluksi paljon. Tässäkin harjoituksessa on tärkeää muistaa käyttää molempia jalkoja. Vaikka harjoituskerran jälkeen kehittyy selkeästi, on suositeltavaa, että päivässä käydään läpi korkeintaan yksi tuhannen kosketuksen sarja. Kokemattomilla pelaajilla voivat jalat kipeytyä nopeasti ja tämä kannattaa ottaa huomioon aloittaessa.
Myös varustus on tärkeä osa peliä — liian raskaat vaatteet heikentävät suoritusta ja rasittavat lihaksia turhaan. Sopivat vaatteet ovat shortsit ja kevyt t-paita. Kenkien valinnassa kannattaa kiinnittää huomiota kenkien sivujen ja jalkapöydän tasaisuuteen, jotta footbag kuolettuisi helpommin ja pomppaisi suoraan potkusuuntaan. Skeitti- ja tenniskengistä löytyy yleensä hyviä malleja.
Audi RS4
Audi RS4 on Audin valmistama ylemmän keskiluokan automalli, joka on kaikkein suorituskykyisin versio Audi A4 -mallisarjasta. Se sijoittuu mallistossa Audi S4:n yläpuolelle. Mallin edeltäjä on Audi RS2, joka pohjautui Audi 80:een.
Audi RS4 B5 (1999–2001)
Audi A4 B5 -malliin pohjautuva ensimmäisen sukupolven RS4 esiteltiin vuoden 1999 lopulla. Se oli saatavana ainoastaan Avant-farmarimallina.
Moottorina autossa on kaksoisturboahdettu 2,7-litrainen V6 teholtaan 381 hevosvoimaa. Voimansiirtona on kuusivaihteinen manuaalivaihteisto ja neliveto.
Audi RS4 B7 (2005–2008)
B6-sukupolven Audi A4:stä ei tullut RS4-mallia. A4 B7 -malliin perustuva RS4 esiteltiin kesällä 2005. Edeltäjästään poiketen se oli saatavana kaikkina kolmena korimallina: neliovisena sedanina, Avant-farmarimallina sekä kaksiovisena cabrioletina. vasen|pienoiskuva|Audi RS4 B7 Avant Moottorina oli nyt vapaasti hengittävä suorasuihkutteinen 4,2-litrainen V8, jonka teho on 420 hevosvoimaa. Edeltäjän tavoin voimansiirtona on kuusivaihteinen manuaalivaihteisto ja neliveto. vasen|pienoiskuva|Audi RS4 B7 Cabriolet
Audi RS4 B8 (2012–2015)
B8-sukupolven A4:ään perustuva Audi RS4 esiteltiin Geneven autonäyttelyssä maaliskuussa 2012. Malli oli jälleen saatavana ainoastaan Avant-farmarimallina.
Moottorina oli edeltäjän tavoin vapaasti hengittävä suorasuihkutteinen 4,2-litrainen V8, joka kehitti nyt 444 hevosvoimaa tehoa. Voimansiirtona on seitsemänportainen kaksoiskytkinvaihteisto ja neliveto.
Audi RS4 B9 (2017–)
Auton moottorina on nyt kaksoisturboahdettu 2,9-litrainen V6 teholtaan 450 hevosvoimaa. Voimansiirtona on kahdeksanportainen automaattivaihteisto ja neliveto.
George R. R. Martin
Elämä ja ura
Martin oli 1970-luvulla varsin tuottelias novellisti, ennen kuin hän vuosikymmenen lopulla keskittyi romaaneihin. 1980-luvulla Martin teki pääasiassa televisio- ja toimittajantyötä. Hän työskenteli muun muassa Hämärän rajamailla -televisiosarjan parissa ja toimitti Wild Cards -antologiaa. Martin palasi täysimittaisten romaanien pariin vuonna 1996 ja aloitti Tulen ja jään laulu -sarjansa, joka on saavuttanut sekä kriitikoiden että yleisön suosion. Sarjan neljäs osa A Feast for Crows nousi marraskuussa 2005 ykköseksi The New York Timesin ja The Wall Street Journalin bestseller-listoilla.
Martin oli kunniavieraana vuoden 2009 Finnconissa Helsingissä ja vuoden 2015 Archipelaconissa Maarianhaminassa.
Tekstejä kirjoittaessaan Martin ei käytä lainkaan graafisia tekstinkäsittelyohjelmia, vaan merkkipohjaista WordStar 4.0 -ohjelmaa.
From Softwaren kehittämä Elden Ring on ensimmäinen videopeli, jonka tarinan luomiseen Martin on osallistunut. Martinin tehtävä oli luoda peliin mytologia, sekä taustatarina, joka tapahtuu ennen varsinaista pelin alkamista, kun taas pelin ohjaaja Hidetaka Miyazaki käsikirjoitti pelin nykyhetken Martinin taustatarinan pohjalta.
The Elder Scrolls IV: Oblivion
The Elder Scrolls IV: Oblivion (yleisesti Oblivion) on yhdysvaltalaisen Bethesda Softworksin kehittämä tietokoneroolipeli, jonka se julkaisi Microsoft Windowsille ja Xbox 360:lle vuonna 2006. Peli on The Elder Scrolls -sarjan neljäs osa. Oblivion julkaistiin vuonna 2007 myös PlayStation 3:lle.
Oblivionin kehitystyö aloitettiin heti edeltäjänsä, Morrowindin julkaisun jälkeen vuonna 2002. Saavuttaakseen mahdollisimman eloisan ja uskottavan peliympäristön, Bethesda hyödynsi Havok-fysiikkamoottorin suomia etuja ja lisäsi mukaan muun muassa HDR-renderöintiä. Peli esitteli myös uuden Radiant-tekoälyjärjestelmän, joka selkeästi monipuolisti ei-pelattavien hahmojen käyttäytymistä. Sarjan edellisen osan tavoin Jeremy Soule sävelsi musiikin.
Perusversion lisäksi alustoille on julkaistu keräilijäversio, joka sisältää 112-sivuisen oppaan valtakunnasta, bonus-DVD:n (sisältää konseptitaidetta, renderöintejä ja noin 45-minuuttisen dokumentin pelin tekemisestä) ja kolikon, joka esittää pelissä käytettävää kuvitteellista valuuttaa, septimiä. Heinäkuussa 2007 julkaistiin myös Game of the Year Edition (GOTY), joka sisältää pelin lisäosat, Shivering Islesin ja Knights of the Ninen.
Pelaaminen
thumb|left|Pelin ympäristöissä on pyritty realistisuuteen. Kuten pelisarjan aiemmissakin osissa, pelaaja aloittaa pelin nimettömänä vankina vailla historiaa. Pelaaja valitsee roolihahmollensa nimen, sukupuolen, tähtimerkin ja hahmoluokan, sekä rodun kymmenen eri vaihtoehdon joukosta. Käyttäessään valitsemiansa taitoja pelaajahahmo kehittyy.
Oblivion sisältää paljon parannuksia pelisarjan aiempiin osiin nähden. Esimerkiksi sen taistelusysteemi on huomattavasti Morrowindia monipuolisempi: pelaaja kykenee suorittamaan erilaisia erikoishyökkäyksiä, kontrolloimaan hyökkäysten torjumista ja loihtimaan aseen käteensä. Myös matkustusta on helpotettu, sillä pelaaja kykenee ostamaan tai varastamaan ratsuhevosia, ja voi halutessaan siirtyä välittömästi paikasta toiseen klikkaamalla aiemmin tutkittua aluetta kartalta. Myös nuolet lentävät ”realistisesti”, ja osuvat pelaajan omien taitojen mukaan, toisin kuin Morrowindissä, jossa osumistodennäköisyys kasvoi hahmon jousiammuntataidon mukana.
Tarina
Tarina käsittelee keisari Uriel Septim VII:n salamurhaa, jonka takana on Daedraprinssi Mehrunes Dagonia palvova Mythic Dawn -kultti. Murha johtaa tarinan selittämistä syistä toisesta ulottuvuudesta tulvivien paholaismaisten olentojen invaasioon, jonka päättäminen lankeaa pelaajan harteille. Oblivion on näiden paholaismaisten Daedrojen koti.
Kehitys
Poiketen aiemmista osista kaikki pelin keskustelut ovat ääninäyteltyjä, ja näyttelijäkaartista löytyy muun muassa Patrick Stewart, Sean Bean ja Lynda Carter.
The Elder Scrolls IV: Shivering Isles
Oblivionille julkaistiin ensimmäinen virallinen lisälevy, The Elder Scrolls IV: Shivering Isles, 26. maaliskuuta 2007. Pelin tapahtumat sijoittuvat Oblivionin ulottuvuudessa sijaitsevaan ja hulluudenjumala Sheogorathin hallitsemaan Shivering Islesin valtakuntaan. Pelin julkaisija lupaa lisälevyn tuovan noin 30 tuntia lisää pelattavaa.
Windows-versiota myydään kaupoissa, mutta Xbox 360 -versio on ladattavissa Xbox Livestä ja myös Elder Scrolls IV: Oblivion the Game Of the Year -paketissa.
The Elder Scrolls IV: Knights of the Nine
Pelille julkaistiin ensimmäinen laajennuspaketti, The Elder Scrolls IV: Knights of the Nine, joulukuussa 2006. Se ei ole täysverinen lisäosa, mutta sisältää muun muassa uuden pelattavan killan, Knights of the Ninen, joka on hyviä tekoja puolustava ritarikunta. Lisäksi mukana tulevat kaikki pienet parannukset, laajennukset ja päivitykset mitä peliin on laajennuspaketin julkaisuun mennessä virallisilta julkaisijoilta ilmestynyt. Niitä ovat Horse Armor, The Orrery, Wizard’s Tower, Vile Lair, Thieves Den, Mehrunes’ Razor ja Spell Tomes. Pelin julkaisija lupaa laajennuspaketin tuovan noin 20 tuntia lisää pelattavaa.
Windows-version voi ostaa joko kaupan hyllyltä (mukana tulevat edellä mainitut pienet lisäosat) tai ladata alennettuun hintaan The Elder Scrollsin verkkosivuilta ilman muita lisäosia. Xbox 360 -version voi ostaa Xbox Live Marketplacesta tai Elder Scrolls IV: Oblivion the Game Of the Year -paketin, jossa mukana myös lisäosa Shivering Isles. PlayStation 3 -versio sisältää laajennuksen jo valmiiksi.
Fighter’s Stronghold
Fighter’s Stronghold julkaistiin 15. lokakuuta 2007. Lisäosan sai ladata ilmaiseksi ja pelata viikon ajan, kunnes se muuttui maksulliseksi. Uusi lisäosa sijoittuu läntisellä puolella Chorrolia olevaan Battlehorn-linnaan. Linnassa on makuuhuoneet, valtavat ruokasalit, viinikellarit, suuri aula jne. Pelaaja voi muokata linnan sisustuksia ja tutkia mystisiä kellareita. Ensin pelaajan tarvitsee vallata linna takaisin rosvoilta (maraudereilta), jonka jälkeen pelaaja pääsee Battlehorn-linnan herraksi. Battlehorn-linnaa pitää puolustaa vihollisilta, mutta pelaaja voi värvätä avukseen True Horn -ritareita puolustamaan linnaa.
Vastaanotto
Vaikka Oblivion saikin medialta poikkeuksellisen lämpimän vastaanoton, kaikki sen muutokset eivät ole kuitenkaan olleet pelisarjan fanien mieleen. Rankkaa kritiikkiä ovat saaneet osaksensa muun muassa uudistettu käyttöliittymä, vähäinen dialogin määrä, pieni pelialue, vähennetty taitojen määrä ja tehtävien päämäärien luokse johdatteleva kompassi. Suurinta kritiikkiä on kuitenkin aiheuttanut kaiken pelimaailman sisällön sitominen pelaajahahmon tasoon, eli skaalautuminen, mikä estää pelaajaa kohtaamasta liian vaarallisia vastustajia tai löytämästä liian hyviä esineitä ennen aikojansa, mutta hukuttaa pelaajan niihin kun vaadittu taso on saavutettu. Ongelmaa tosin voi korjata modeilla.
Modaus
Oblivionin Windows-versioon voi halutessaan ladata Bethesdan ilmaisen The Elder Scrolls Construction Set -ohjelmiston, jolla kuka tahansa voi muokata peliä mieleisekseen. Useimmat modit tekevät vain pieniä muutoksia, usein korjaten bugeja tai muuttaen pelimekaniikkaa, mutta suosituimmat tekevät mittavia muutoksia pelin sääntöihin ja käyttäytymiseen. Vaikka Bethesda ei itse olekaan julkaissut tarvittavia työkaluja niiden lisäämiseen, saatavilla on myös huomattava määrä uusia aseita, haarniskoja ja vastustajia. Käynnissä on myös muutamia suuria ja kunnianhimoisia projekteja, joista yksi on Tamriel Rebuilt, jonka ensimmäisenä tavoitteena on lisätä Oblivioniin Hammerfellin provinssi. Suurimpia modisivustoja ovat TesNexus.com, PlanetElderScrolls ja ElderScrolls Filefront.
Nehrim: At Fate’s Edge
Nehrim: At Fate’s Edge on saksalaisen SureAI:n kehittämä laaja Oblivion-modi, jonka saksankielinen versio julkaistiin 9. kesäkuuta 2010. Myöhemmin modi käännettiin ääninäyttelyä lukuun ottamatta englannin kielelle 11. syyskuuta 2010. Nehrim ei pohjaudu Oblivionin maailmaan, vaan on täysin oma pelinsä. Siinä on valittavana kolme eri rotua:
Mod DB valitsi Nehrimin parhaimmaksi yksinpelimodiksi vuonna 2010. Myös PC Gamer US valitsi sen vuoden 2010 parhaimmaksi modiksi. Modi on ladattavissa ilmaiseksi sen kotisivuilta.
Luke Cage (televisiosarja)
pienoiskuva|Kuvakaappaus sarjan trailerista. Luke Cage on yhdysvaltalainen Cheo Hodari Cokerin luoma Netflix-tilausvideopalvelussa julkaistu televisiosarja, joka perustuu Marvel Comicsin samannimiseen sarjakuvahahmoon. Sarja sijoittuu Marvel Cinematic Universeen (MCU), jakaen tarinallisen jatkumon sen elokuvien ja muiden televisiosarjojen kanssa, ja on kolmas neljästä sarjasta, jotka johtivat crossover-minisarjan The Defenders tapahtumiin. Sarjan tuottivat Marvel Television ja ABC Studios, Cokerin toimiessa showrunnerina.
Mike Colter esittää sarjan pääosassa Luke Cagea, rikollisuutta ja korruptiota vastustavaa vankikarkuria, jolla on yli-inhimilliset voimat sekä titaaninkestävä iho. Sarjassa näyttelevät myös Simone Missick, Theo Rossi, Rosario Dawson ja Alfre Woodard. Heidän lisäkseen näyttelijäkaartiin kuuluvat ensimmäisellä tuotantokaudella Mahershala Ali ja Erik LaRay Harvey sekä toisella tuotantokaudella Gabrielle Dennis, Mustafa Shakir, Jessica Henwick, Finn Jones ja Stephen Rider. Sarjan tuotanto alkoi vuoden 2013 lopussa ja joulukuussa 2014 Colter valittiin Cagen näyttelijäksi, hahmon tehdessä ensiesiintymisensä sarjassa Jessica Jones. Coker palkattiin shorunneriksi maaliskuussa 2015. Sarja kuvattiin New Yorkissa, Harlemin ainutlaatuisen kulttuurin ja ilmapiirin jäljentämiseksi.
Ensimmäinen tuotantokausi julkaistiin Netflixissä 30. syyskuuta 2016 ja toinen tuotantokausi 22. kesäkuuta 2018. 10. lokakuuta 2018 Netflix ilmoitti lopettavansa sarjan kahteen tuotantokauteen sarjan tulevaisuutta koskevien luovien erimielisyyksien vuoksi. Luke Cage ja muut Marvelin Netflix-sarjat poistuivat Netflixistä 1. maaliskuuta 2022, niiden oikeuksien palattua takaisin Disneylle.
Juoni
Ensimmäisellä tuotantokaudella vankilasta karannut sekä sabotoidun kokeen myötä yli-inhimilliset voimat ja murtumattoman ihon saanut Luke Cage on yrittää uudelleenrakentaa elämänsä Harlemissa, mutta joutuu pian kohtaamaan menneisyytensä ja taistelemaan kaupunkinsa sydämestä. Toisella tuotantokaudella Cage on saanut maineensa puhdistettua ja koko Harlemin väki pitää häntä sankarina, mutta hän kohtaa myös uuden uhan, jonka myötä hän on ajautumaisillaan sankaruuden ja roistomaisuuden väliselle rajalle.
Kehitys
Tooukokuussa 2013 Marvel Studios sai Sony Pictures Entertainmentilta ja Columbia Picturesilta takaisin Luke Cagen elokuvaoikeudet, Columbia yritettyä toteuttaa elokuvaa hahmosta jo vuodesta 2003 alkaen,. Lokakuussa 2013 Marvel Television valmisteli VOD-palveluihin ja kaapelitelevisioon neljä draamasarjaa ja yhden minisarjan, Netflixin, Amazon Instant Videon ja WGN America osoittaessa kiinnostusta asiaan. Viikkoja myöhemmin Marvel ja Disney julkistivat Marvel Televisionin ja ABC Studiosin toteuttavan Netflixille näytellyt televisiosarjat Luke Cagesta, Daredevilistä, Jessica Jonesista ja Rautanyrkistä, johtaen lopulta Puolustajista kertovaan minisarjaan.
Marvel aloitti showrunnerin etsinnän vuonna 2014, ja maaliskuussa 2015, Netflix ja Marvel ilmoittivat Cheo Hodari Cokerin olevan valittu tehtävään ja että sarjan virallinen nimi on Marvel's Luke Cage. Coker inspiroitui ryhtymään sarjan showrunneriksi "kun hän tajusi millaisia haarautumisia läpäisemättömän ihon omaavasta tummaihoisesta miestä kertovalla sarjalla on ja miten se vahvistaisi miestä taistelemaan sekä rikollisia että korruptoituneita viranomaisia vastaan"; hän esitteli Netflixille ideansa ideansa siitä, että sarja tutkisi Harlemia "samalla tavalla kuin Langalla Baltimorea." Charles Murray, Alison Engel, Allie Goss, Kris Henigman, Cindy Holland, Alan Fin, Stan Lee, Joe Queseda, Dan Buckley, ja Jim Chory toimivat sarjan vastaavina tuottajina. Luke Cagen oli alun perin tarkoitus olla Netflixin neljäs Marvel-sarja, Iron Fistin jälkeen, mutta se päätettiinkin toteuttaa kolmantena sarjana Cagen tehtyä ensiesiintymisensä Jessica Jonesissa, Marvelin halutessa "seurata vauhtia".
Joulukuussa 2016, Netflix päätti, että sarjalle tullaan toteuttamaan toinen tuotantokausi.
Roolijako
Marraskuussa 2014, Lance Gross, Mike Colter ja Cleo Anthony hakivat Luke Cagen roolia, hahmon ollessa tarkoitus esiintyä ensin Jessica Jonesissa. Colter vahvistettiin seuraavan kuukauden aikana hahmon näyttelijäksi. Hän allekirjoitti sopimuksen kahdessa sarjassa esiintymisestä ilman, että luki käsikirjoituksia. Elokuussa 2015 Alfre Woodard, joka näyttelee Miriam Sharpea elokuvassa Captain America: Civil War, oli neuvotteluissa näyttelijäkaartiin liittymisestä, ja seuraavan kuukauden aikana hänen paljastettiin näyttelevän Mariah Dillardia. Lisäksi syyskuun aikana Theo Rossi valittiin näyttelemään Shadesia, Simone Missick Misty Knightia  ja Mahershala Ali Cornell ”Cottonmouth” Stokesia. Maaliskuussa 2016 Rosario Dawsonin vahvistettiin palaavan Marvelin aiemmista Netflix-sarjoista tuttuun rooliinsa Claire Templena. Lisäksi kuvauspaikoilta otetuista kuvista paljastui, että Erik LaRay Harvey on valittu näyttelemään Willis Strykeria / Timanttiselkää. Marvel ei virallisesti vahvistanut asiaa ennen sarjan ilmestymistä ja hän suostui välttämään tuomasta asiaa julkisuuteen, jottei hän paljastaisi juonenkäännettä siitä, että Stryker on sarjan päävihollinen.
Kuvaukset
Kuvaukset sijoittuvat New Yorkiin, ja siellä pääosin Harlemiin, jonne sarjakin saijoittuu. Coker kuvaili naapurustua "ainoaksi paikaksi kaupungissa, jossa on leveät bulevardit. Halusimme todella kaapata värin ja katujen rytmin". Tuotannolla oli esimerkiksi mahdollisuus kuvata Greenwich Villagessa sijaitsevassa parturiliikkeesä, "joka olisi ollut meille himena helpompi kuvauspaikka", mutta Coker sanoi, että "mahdollisuus kuvata Harlemissa oli vastustamaton. En halunnut meidän puhuvan Harlemista ja sitten jättää kuvaamatta siellä." Ääniraitaa työstettiin myös New Yorkissa. Manuel Billeter toimi sarjan kuvaajaana, toimittuaan aiemmin Jessica Jonesin kuvaajana.
Visuaaliset efektit
Sarjan visuaalisista efekteistä vastasi FuseFX, Greg Andersonin toimiessa efektien toteuttamisen päävastaavana.
Musiikki
Huhtikuussa 2016 Coker paljasti Adrian Youngen ja Ali Shaheed Muhammadin vastaavan sarjan musiikin säveltämisestä, kuvaillen sitä "90-luvun hip hop -fiilikseksi", mukanaan "paljon erilaisia musiikillisia esiintymisiä". Coker oli ottanut Youngeen ja Muhammadiin yhteyttä erikseen, kysyen haluaisivatko he tehdä yhteistyötä sarjan suhteen, tietämättä heidän työstäneen albumia jo yhdessä. Younge ja Muhammad otti inspiraatiota Wu-Tang Clanista, Ennio Morriconeesta sekä Muhammadin omasta yhtyeestä A Tribe Called Quest, Younge sanoessa, "halusimme tehdä jotain suurta. Emme vain tummaihoisille ja vähemmistöille, vain jotain suurta, joka vain sattuu perustumaan kulttuuriimme." Ensimmäisen tuotantokauden soundtrack julkaistiin 7. lokakuuta ja Mondo julkaisi siitä vinyylilevyversion.
Julkaisu
Luke Cage on katsottavissa suoratoistopalvelu Netflixissä, kaikilla alueilla, joissa se on saatavilla, UHDTV 4K ja HDR-laaduilla. Deluxe Entertainment Services Group vastasi ensimmäisen tuotantokauden tehostamisesta HDR-laadulle. Ensimmäisen kauden kaikki 13 jaksoa julkaistiin samanaikaisesti 30. syyskuuta 2016, jotta ihmiset voisivat katsoa useampia jaksoja peräkkäin; se on ollut muidenkin Netflix-sarjojen suosittu katsomistapa. Toinen tuotantokausi julkaistiin 22. kesäkuuta 2018.
Luke Cage ja muut Marvelin Netflix-sarjat, poistuivat Netflixistä 1. maaliskuuta 2022, Netflixin lisenssin päättyessä ja Disneyn saadessa sarjojen oikeudet takaisin. Sarjat julkaistaan Kanadassa Stariin, Disney+:n vanhemmalle yleisölle suunnattuun osioon, 16. maaliskuuta alkaen. Yhdysvalloissa sarjat julkaistiin Disney+:aan samaan aikaan, mutta koska paikallisessa Disney+:ssa ei ole Star-osiota, sarjoille lisättiin sen sijaan yksittäiset ikäraja-asetukset. Espanjassa, Latinalaisessa Amerikassa sekä Pohjoismaissa sarjat julkaistiin Disney+:aan 29. kesäkuuta 2022.
Sarjan lopettaminen
Sarjan käsikirjoittajat olivat aloittaneet kolmannen tuotantokauden työstämisen heinäkuun 2018 lopulla, vaikka Netflix ei ollut vielä tilannut kyseistä tuotantokautta. Syyskuussa käsikirjoittajat keskeyttivät kehitystyönsä, jotta Netflix ja Marvel voisivat suunnitella tuotantokauden jaksomäärän lyhentämisen 13 jaksosta 10 jaksoon. Lokakuun 15. päivän viikolla Netflixille ja Marvelille toimitettiin tuotantokauden viiden ensimmäisen jakson käsikirjoitukset, joihin oli sovellettu kuusi kuukautta sitten kehitettyjä ideoita sekä Netflixin ja Marvelin johtajien tekemiä muistiinpanoja. Johtajilla oli erimielisyyksiä käsikirjoitusten suhteen, vaikka niissä oli käytetty monia heidän toivomiaan elementtejä. Viikon lopulla erimielisyydet johtivat ”kulissien takaiseen kuohuntaan”. Jotkut vaativat kolmannelle tuotantokaudelle uutta showrunneria. Marvel ja Netflix olivat tässä kiistassa eri puolilla ja koska sarjan toteuttaminen oli Netflixille kallista, vaikka he eivät edes omistaneet sitä, ”ainoa kannattava poistumiskeino” oli sarjan lopettaminen, jonka Netflix julisti virallisesti 19. lokakuuta 2018. Deadline Hollywood huomautti, että toisin kuin Iron Fist, joka oli lopetettu vain viikkoa aiemmin, Marvelilla ei ollut aikomuksia elvyttää sarjaa toiselle julkaisualustalle.
Munger, Tolles & Olson
Kotisivu
http://www.mto.com/
Sinister Vibes
Vastaanotto
Albumi sai hyvän vastaanoton. Imperiumin Janne Rintala arvioi albumin maanläheiseksi ja oikeaoppiseksi hard rock -albumiksi, joka on velkasuhteessa 1970-luvun rock- ja punkmusiikille. Metallimusiikkilehti Infernon Mika Kuusinen piti albumia niin ikään mainiona lisänä garage rock -levytysten perinteikkääseen joukkoon, ja totesi yhtyeen nostaneen kierroksia ”Dead Dogs” -esikoissinglestä. Hänestä räyhäkkään startin saanut kone jokseenkin hyytyy puolenvälin jälkeen, eikä yhtye kykene ”vielä” käymään genrelle tunnusomaisesti vaadittavilla ylikierroksilla loppuun saakka. Kaaoszinen Jyri Kinnari piti debyyttialbumia katu-uskottavana, jota ei ole onnekseen viilattu liian timanttiseksi. Hän ei myöskään pitänyt mahdottomana yhtyeen nousemista johtavien retrorock-yhtyeiden kastiin. Niin ikään Noisen Mikko Nissinen piti yhtyettä kotimaisen rokkikukkoilun suurimmaksi nimeksi. Jokseenkin negatiivisena asiana hän piti laulaja Gyntsän Hellacoptersin Nicke Anderssonilta ottamia vaikutteita, ja toivoi lisää röyhkeyttä ja omaperäistä hyökkäävyyttä tulkintaan.
Lapsityövoima Venäjällä ja Neuvostoliitossa 1800–1900-luvulla
Lapsityö termi tarkoittaa alaikäisten lasten tekemää työtä, joka on haitallista ja vaarallista lapsen fyysiselle ja henkiselle kehitykselle. Lapsityövoima häiritsee lasten koulunkäyntiä, irrottaa lapsen perheestään ja altistaa hänet vakaville vaaroille ja sairauksille (kansainvälisen työjärjestö ILO:n määritelmä) (ks.Lapsityö).
Lapsityövoimaa on käytetty Venäjän historiassa eri ammattialoilla, kuten maatalous-, teollisuus- ja palvelualoilla. Lapsityövoimasta luovuttiin vasta Neuvostoliiton aikana.
Sad Niskanen
Sad Niskanen (s. 13. tammikuuta 1988 Rakvere, Viron SNT, Neuvostoliitto) on suomalainen koripalloilija, joka on viimeksi edustanut Torpan Poikia. 198 cm pitkän Niskasen kasvattajaseura on Malmin Super-Koris. Hän on pelannut 39 nuorten maaottelua.
Lapsityövoima Venäjällä ja Neuvostoliitossa 1800–1900-luvulla
Maaseudulla ja kylissä asuvien lapsien työnteko
Lasten työntekoon suhtauduttiin Venäjällä 1900-luvulle asti hyvin neutraalisti ja nähtiin sen olevan tärkeä osa lasten kasvatusta ja heidän kehittymistään aikuiseksi. Heikko taloudellinen tilanne, perheen koko ja kokoonpano vaikuttivat kylissä asuvien lapsien tarpeeseen tehdä töitä. Köyhyys pakotti lapset töihin. Talonpoikien kesken työt jaettiin perheessä iän, sukupuolen ja fyysisten ominaisuuksien mukaan. Työikä määräytyi iän perusteella. Virallinen työikä alkoi 17-vuotiaana ja jatkui 65 ikävuoteen asti. Lapset alle 5–6 vuotta ja aikuiset yli 65 vuotta useimmiten eivät tehneet töitä
Iältään 8–14-vuotiaat lapset tekivät puoliaikaista työpäivää, ja he työskentelivät kevyemmän työn parissa, kun taas 14–16-vuotiaat lapset tekivät saman verran töitä, mutta raskaamman työn parissa. Venäjän eri alueilla oli omat käytännöt, milloin nuori siirtyi kokoaikaiseen työhön. Ennen teollistumisen aikakautta lapset työskentelivät myös kartanoissa ja valtiolla
Sad Niskanen
Miesten pääsarjadebyyttinsä Niskanen teki kaudella 2005–2006, jolloin hän pelasi 7 ottelua Porvoon Tarmon paidassa. Kaudella 2006–2007 Niskanen pelasi Rekolan Urheilijoissa miesten I-divisioonaa ja Torpan Pojissa A-poikien SM-sarjaa. UU-Korihaiden joukkueeseen Niskanen liittyi kaudeksi 2007–2008. Niskanen loukkasi kuitenkin polvensa leikkauskuntoon kauden alkupuolella ja näin kausi jäi hänen osaltaan kuuteen liigaotteluun. Kesällä 2009 hän teki Kauhajoen Karhun kanssa kaksivuotisen sopimuksen.
Karolinginen renessanssi
Karolinginen renessanssi tarkoittaa Kaarle Suuren kaudella ja sen jälkeen tapahtunutta kirjallisuuden, taiteiden ja oppineisuuden kukoistuskautta vuoden 800 tienoilla. Ajanjaksoa kutsutaan myös nimellä karolinginen renovaatio, sillä joidenkin mielestä termi renessanssi on harhaanjohtava, koska uudistukset rajoittuivat lähinnä papistoon, ja ajanjaksolla pyrittiin lähinnä elvyttämään klassista taidetta, joka oli kukoistanut Rooman tasavallan aikana.
thumb|200px|Kuva Kruunajaisevankeliumeista
Karolingisen renessanssin aikana kopioitiin paljon käsikirjoituksia sekä antiikin kirjoja oppikirjoiksi ja kirjastoihin säilytettäväksi. Tämän ansiosta pienaakkoset kehittyivät. Tunnetuin esimerkki karolingisesta käsikirjoituksesta on Kruunajaisevankeliumit, joiden koristelussa käytettiin kultaa ja purppuraa. Hahmojen kuvauksessa on käytetty klassisia asentoja ja kuvaustyylejä. Henkilöt ja esineet kuvattiin ilman syvyysvaikutelmaa, mutta kuvaan pyrittiin silti saamaan dramaattista vaikutelmaa. Kaudelta on säilynyt vain vähän kuvataidetta. Kirkkojen mosaiikkien ja seinämaalausten lisäksi karolingisesta maalaustaiteesta on säilynyt lähes ainoastaan käsikirjoitusten kuvitusta. Ne koristeltiin usein kullalla, norsunluulla ja jalokivillä. Kauden kuvanveisto keskittyi kullasta ja norsunluusta valmistettuihin kirkollisiin esineisiin.
Karolinginen arkkitehtuuri vallitsi 700-luvun lopulla ja 800-luvulla. Tyylin esikuvia olivat antiikki ja Bysantin varhaiskristillinen tyyli. Karolingisen kirkkoarkkitehtuurin pohjalta kehittyi koko länsimainen keskiaikainen kirkonrakentaminen. Sen suosimille pitkäkirkoille oli tyypillistä keskustornit, ristivarret, toisistaan selvästi erottuvat kuoriosat, runkohuoneet sekä poikkilaivat. Lisäksi karolingiseen arkkitehtuuriin kuului kuninkaanlinnojen suunnittelu.
Karolingista renessanssia seurasi ottolaisen taiteen kausi. Karolinginen renessanssi on eri asia kuin myöhempi renessanssiksi kutsuttu aikakausi.
Lapsityövoima Venäjällä ja Neuvostoliitossa 1800–1900-luvulla
Maaorjien lapsityövoima
Vuoden 1818 maaorjalain mukaan kahdeksanteen ikävuoteen asti vanhempien piti elättää omaa lastaan, minkä jälkeen lapsen piti itse ansaita ruokansa. Lapsen täytettyä kymmenen vuotta hänestä tuli harjoittelija, jolloin hän alkoi itse ansaita tulonsa. Perintöorjat saivat ruokaa omistajiltaan 11-12 ikävuoteen asti, minkä jälkeen heistä tuli palkallisia työharjoittelijoita.
Lapsityövoima teollistumisen aikakaudella
Venäjän teollistuminen vaikutti lapsityövoiman kysyntään 1800–1900-luvun taitteessa. Eri teollisuuden aloilla työskenteli työläisten ohella myös maalta saapuvia työläisiä, joiden koulutustaso oli heikkoa ja joiden työvoima oli edullista. Tämän ohella töihin otettiin myös naisia ja lapsia, sillä heidän työnteosta maksettiin alhaisempaa palkkaa kuin koulutetuille työläisille tai maataloustyöläisille. Lapset saivat 45% vähemmän palkkaa kuin täysi-ikäiset työntekijät. .
Halvan työvoiman vuoksi lapsityövoimaa käytettiin eri teollisuuden aloilla. Esimerkiksi metalliteollisuudessa työskenteli 1000 työntekijää kohti 11 lasta, jotka edustivat molempaa sukupuolta ja olivat 12-15 vuotta vanhoja, ruokateollisuudessa 14 lasta, paperiteollisuudessa 58 lasta, hedelmätuotannossa 40 lasta, tupakkateollisuudessa 60 lasta ja tulitukkutehtailla 141 lasta. Tämän ohella lapsia työskenteli myös puuteollisuudessa, olutpanimoilla ja sokeriteollisuudessa. Lapsen ikä, kunto ja terveystodistus vaikuttivat lapsen työllistymiseen
Laki alaikäisistä tehdastyöläisistä
Vuonna 1882 säädettiin laki alaikäisistä tehdastyöläisistä (Zakon o maloletnih, rabotajushih na zavodah, fabrikah i manufakturah), jonka tarkoituksena oli rajoittaa lasten työllistymistä teollisuusaloille.
Vuonna 1885 säädettiin lasten ja naisten yötyöstä uusi tehdaslaki (Zakon o vospreshenii notšnoj raboty nesovershennoletnim i šenšhšinam na fabrikah, zavodah i manufakturah), joka kielsi alle 17-vuotiaiden lasten ja naisten työskentelyn yötöissä. Laki vaikutti paperi-, vaate- ja tulitikkuteollisuuteen. Vuonna 1897 laki laajeni koskemaan kaikkia vaateteollisuuden työpaikkoja.
Vuonna 1890 hyväksyttiin laki ”Zakon ob izmenenii postanovlenij o rabote maloletnih, podrostkov v lic šhšenskogo pola na fabrikah, zavodah i manufakurah i o rasprostranenii pravil o rabote i obutšhenii maloletnih na remeslennye zavedenija”, jonka mukaan käsityötehtailla yötyön aika lyhennettiin alkamaan kello 22.00 ja loppumaan kello 04.00. Lasiteollisuudessa lapset saivat tehdä yötöitä 6 tuntia. Alaikäisiä lapsia kutsuttiin 6 tunniksi töihin, jotka eivät sisältäneet taukoja tai 9 tunniksi töihin kahteen 4,5-tuntiseen vuorotyöpätkään.
Vaikka laki suojeli kansalaisia, tehtaat rikkoivat lakeja ja määräyksiä piittaamatta työntekijöiden terveydestä ja hyvinvoinnista, mikä johti tehtailla lasten tapaturmiin ja kuolleisuuteen. Esimerkiksi Kumajoen lasiteollisuudessa työskenteli vuonna 1900 250 työntekijää, ja osa heistä oli 8–9-vuotiaita lapsia. Vuonna 1882 tehtaalla Bogorsko-Gluhovskoj manufakture 67 prosenttia tapaturmista sattui lapsille raskaiden työolojen takia. Tehdasteollisuudessa valvottiin hyvin heikosti lasten ja naisten oikeuksia, minkä takia tapaturman sattuessa vain 1/10 tapaturmista tutkittiin.
Useimmiten lapsityövoimaa hyödynnettiin tulitikkuteollisuudessa. Tuhatta työntekijää kohden tehtaalla työskenteli 141 lasta. Tulitikku- ja tupakkatehtaat olivat työympäristöltään vaarallisimmat työpaikat lapsille ja muille tehtaan työntekijöille. Tulitikkujen valmistuksessa hyödynnettiin valkoista fosforia, joka aiheutti työntekijöille erilaisia komplikaatioita, kuten hampaiden irtoamista ja luusairauksia. Laki kielsi valkoisen fosforin käytön tulitikkujen valmistamiseen vasta vuonna 1906, mutta vasta vuonna 1910 siitä luovuttiin tulitikkutehtailla kokonaan. Tulitikkutehtailla oli tapana rikkoa lakia ja sakotettiin huonosta työnteosta.
Venäjän taloudelliset ongelmat vaikuttivat lapsi- sekä naistyövoiman kysyntään vuosina 1895-1904. Vuonna 1895 tuhatta työntekijää kohti tehtaalla työskenteli 105 lasta, ja vuonna 1901 heitä oli jo 141. Lapsityövoiman kysyntään vaikutti työn edullisuus. Palkkauksessa näkyi myös sukupuoliero. Tyttölapset saivat huonompaa palkkaa kuin poikalapset, minkä takia töihin alettiin palkata tyttölapsia enemmän kuin poikalapsia. Tulitikkutehtailla työskenteli vuonna 1895 tuhatta alaikäistä työntekijää kohden 426 tyttölasta ja 574 poikalasta ja vuonna 1904 työskenteli 449 tyttölasta ja 551 poikalasta.
Lapsityövoima Neuvostoliiton aikana
Neuvostoliiton aikana lasten työnteko oli kiellettyä, ellei sille ollut valtion määräämää oikeutusta tai tarvetta. Lapsityövoima ei ollut hyväksyttävää ideologisesti ja oikeudellisesti, eikä sillä myöskään ollut paikkaa komentotaloudessa. Neuvostoliiton talous oli hallinnollisesti määrättyä, ja työvoiman liikkuvuus ja työmarkkinat olivat tarkasti säänneltyjä. Lasten yhteiskunnallinen rooli määrittyi perheen sosiaalistumisen ja koulutuksen avulla. Neuvostoliiton yhteiskunnallisessa rakenteessa nuorten tehtävänä oli toimia kommunismin rakentajina.
Lainsäädäntö lasten työnteosta muuttui Neuvostoliiton aikana. Vuonna 1922 alle 16-vuotiaiden lasten työllistäminen oli kiellettyä. Vain poikkeustapauksissa ammattiliitot ja työnväenliitot saattoivat antaa suostumuksen alle 14–16 -vuotiaiden lasten työnteolle. Vuodesta 1956 lähtien lasinsäädäntö salli 15-vuotiaiden lasten työnteon poikkeustapauksissa, jolloin lapsen piti saada ammattiliiton komitean ja yrityksen suostumus työntekoon. Vuoden 1974 lainsäädännössä määriteltiin edellytykset, joiden täyttyessä yli 14-vuotiaat lapset saivat tehdä töitä. Edellytykseksi katsottiin hyvä terveydentila, huoltajan, lapsen oppilaitoksen ja ammattiyhdistyksen suostumus lapsen työntekoon.
Virallisesti lapsityövoimaa tapahtui koulutusten merkeissä, kun lapsia valmistettiin työelämään. Lasten pakkotyötä tapahtui sadonkorjuun aikana kollektiivisilla maatiloilla. Tällaista toimintaa järjestivät koulut poliittisten viranomaisten pyynnöstä. Tämän tyyppinen pakkotyövoima kohdistui myös kaupunkilaisiin ja teollisuustyöntekijöihin. Vaikka maataloustyöntekijöiden puute aiheutti lapsityövoiman kysyntää, tiukat säädökset estivät lapsityövoiman käyttöä laajassa mittakaavassa muilla aloilla.
Gentofte Stars
Unibet Stars Gentofte on tanskalainen jääkiekkoseura Gentoftesta. Joukkue pelaa Tanskan korkeimmalla sarjatasolla Metal Ligaenissa.
Forge
Forge on kuvitteellinen supersankari Marvel Comicsin sarjakuvamaailmassa. Hahmo toimii joskus yhteistyössä Ryhmä-X:n kanssa. Forge esiintyi ensimmäisen kerran Uncanny X-Men -lehden numerossa #184 vuonna 1984 ja hänet loivat Chris Claremont ja John Romita Jr.. Forge on mutaationsa ansiosta erityisen taitava kehittelemään uusia mekaanisia laitteita ja keksintöjä. Hän on muun muassa rakentanut mekaanisen käsivarren demoneita vastaan käydyssä taistelussa menettämänsä käden tilalle.
Forgen oikeaa nimeä ei tiedetä ja hänen menneisyytensäkin on suurelti osin hämärän peitossa. Aiemmin Forge kuului Cheyenne-heimoon ja oppi heimon shamaanilta taikuutta, jonka käytöstä hän kuitenkin luopui aiheutettuaan sillä useaan otteeseen suurta vahinkoa. Taikuudesta luovuttuaan Forge keskittyi mutanttikykynsä kehittämiseen ja käyttämiseen. Hän toimi jonkin aikaa puolustusministeriön asekehittelijänä ja myöhemmin myös Ryhmä-X:n teknologiavastaavana.
Forge seurusteli jonkin aikaa Stormin kanssa, muttei lopulta uskaltanut kosia tätä, koska pelkäsi saavansa kieltävän vastauksen, ja lopulta pari erosikin kokonaan. Forge on myöhemmin seurustellut myös Mystikon kanssa, vaikka suhde ei ole ollutkaan mutkaton.
Animaatiossa
Forge esiintyy X-Men-animaatiosarjassa, jota esitettiin vuosina 1992–1997. Hahmolla on sarjassa kaksi eri roolia; nykyisyydessä hän on Tekijä-X:n johtaja ja tulevaisuudessa taas hengissä olevien mutanttien johtaja. Hahmo esiintyi sarjassa muutamia kertoja ja hänen ääninäyttelijänään toimi Mark Strange.
Forge nähtiin vierailijana X-Men: Evolution -animaatiosarjassa, äänenään Samuel Vincent.
Vuoden 2008 Wolverine and the X-Men -animaatiossa Forge vastaa Ryhmä-X:n teknologiasta ja sen huoltamisesta.
Ile Kallio
Ilkka Tahvo ”Ile” Kallio (s. 18. marraskuuta 1955 Oulu) on suomalainen muusikko ja Hurriganes-yhtyeen alkuperäinen kitaristi. Hän soitti kitaraa yhtyeessä useaan otteeseen 1970- ja 1980-luvuilla. Nykyään hän esiintyy vaimonsa Kaija Kärkisen kanssa. Lisäksi hän tekee soul-vaikutteista bluesrockia Ile Kallio Big Rock Band -kokoonpanossa, jossa hän keskittyy kitaran soittamiseen. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuoden 2022 alusta alkaen.
Nuoruusvuodet
Ile Kallio syntyi Oulussa vuonna 1955. Hänen isänsä oli virkamies ja äiti opettaja. Hänellä on kaksi vuotta vanhempi sisko ja vuotta vanhempi veli. Perhe muutti vuonna 1960 Helsinkiin ja sieltä Espooseen, missä hän ystävystyi Sami Hurmerinnan kanssa. Teini-iässä Kallio kiinnostui pop-musiikista veljensä Peran ja Sami Hurmerinnan kanssa. Ensin he kuuntelivat Rolling Stones -yhtyettä ja löysivät myöhemmin Fleetwood Macin ja Jimi Hendrixin. Hänen veljensä sai joululahjaksi akustisen Landola-kitaran, jota pian soitti lähinnä Ile. Kolmetoistavuotiaina Kallio ja Hurmerinta perustivat ensimmäisen yhtyeensä Witchcraftin. Yhtyeen kolmas jäsen oli rumpali Jukka Bonsdorff. Ensiesiintyminen tapahtui Hurmerinnan kotona 19. kesäkuuta 1969. Yleisönä olivat perheenjäsenet ja ystävät. Kalliolla oli jo saksalainen puoliakustinen Dynacord-kitara. Lauluosuudet jaettiin Hurmerinnan kanssa, joka soitti myös kitaraa.
Fleetwood Macin konsertti Kulttuuritalolla Helsingissä oli Kallion ensimmäinen rock-konsertti. Muita blues-vaikuttajia olivat Buddy Guy ja kappale "The First Time I Met the Blues".
Kallion perhe muutti takaisin Helsinkiin, mutta ystävyys Hurmerinnan kanssa säilyi.
Liittyminen Hurriganesiin
Remu Aaltonen pyysi loppuvuodesta 1971 Ile Kalliota yhtyeeseensä. Aaltonen oli kuullut Kallion taidoista Janne Ödneriltä, joka oli opettanut Kalliolle kitaransoittoa. Basistiksi Remu Aaltonen pyysi uuteen yhtyeeseen Cisse Häkkisen, joka oli aikaisemmin soittanut vain kitaraa. Näin syntyi Hurriganesin ensimmäinen kokoonpano, joka pysyi koossa puoli vuotta.
Ile Kallio oli 16-vuotias, huomattavasti nuorempi kuin Häkkinen ja Aaltonen, eikä tuntenut olevansa samalla tasolla muiden kanssa. Aaltosen johtamismenetelmät olivat liikaa nuorelle kitaristilupaukselle, joka lähetti lomalta Etelä-Euroopasta eroilmoituksen Aaltoselle ja suositteli Sami Hurmerintaa tilalleen. Hurmerinnan soittaessa Aaltoselle Albert Järvinen oli Aaltosen luona ja pyysi päästä Hurriganesiin. Seuraavana päivänä Remu Aaltonen ilmoitti Hurmerinnalle, että Järvinen on uusi kitaristi.
Kun Ile Kallion perhe muutti Kuopioon, jäi hän Helsinkiin, koska siellä olivat hänen mielenkiintonsa kohteet, musiikki ja soittaminen. Hän meni iltakouluun käymään koulua loppuun ja otti osa-aikatyön postin lajittelukeskuksesta.
Hurriganesin jälkeen
Hurriganesin jälkeen Kallio soitti esimerkiksi yhtyeissä Kolera ja Madame George. Kalevala-yhtyeen levyllä People No Names (1972) hän soitti eräällä kappaleella kitaraa. Kesällä 1974 Timo Kojo (Madame George) pyysi häntä Rauli Somerjoen taustayhtyeeseen Money, jossa Kallio soitti kolme kuukautta. Hän asui Kallion kaupunginosassa ja totesi, että paikallisten teinien takinselässä luki usein Rock and Roll All Night Long, Roadrunner ym. Hän seurasi Hurriganesin uraa lähtönsä jälkeen tiiviisti.
Paluu Hurriganesiin
Kesäkuussa 1975 Remu Aaltonen vihjaili Kalliolle Hurriganesin tarvitsevan kitaristia. Albert Järvisen lähtö oli salaisuus. Yön yli nukuttuaan Kallio päätti palata yhtyeeseen.
Vuodet 1975 ja 1976 olivat Hurriganesin kultaista aikaa. Suosio kasvoi, fan-klubin jäsenmäärä lisääntyi viidestäsadasta viiteentuhanteen muutamassa kuukaudessa. Ile Kalliosta tuli tuhansien teinityttöjen idoli. Hänestä julkaistiin jopa paperinukke lehdessä, ja postinjakaja kantoi säkeittäin fanipostia hissittömän talon kolmanteen kerrokseen. Musiikillisesti Kallion oli vaikeaa astua Järvisen saappaisiin, olihan tämä ollut Kallion idoleja jo vuodesta 1969. He olivat myös ystäviä keskenään, vaikka monet ehkä olisivat voineet päätellä toisin. Kallio on sanonut Järvisen olevan häntä parempi kitaristi, Järvinen oli taas sanonut päinvastoin. Vasta vuoden kuluttua yhtye löysi uuden muotonsa, mutta yhtye oli kovassa kunnossa ja Kallion mielestä Aaltonen rumpalina parhaimmillaan.
Ile Kallio levytti 1977 ensimmäisen soololevynsä Irock, jota myytiin 17 000 kappaletta. Myöhemmin hän myönsi, että lauluosuudet nolottavat yhä. Levynsä jälkeen hän halusi kehittää musiikkiaan monipuolisemmaksi. Vuonna 1979 hän suunnitteli lopettavansa Ruotsin kiertueen jälkeen, mutta Remu Aaltonen sai vihiä asiasta ja pyysi häntä lähtemään toukokuussa 1979.
Pera & The Dogs
Albert Järvinen lopetti Pen Leessä korvatakseen Kallion jälleen kerran. Kallio perusti veljensä kanssa Pera & The Dogs -yhtyeen. Muut jäsenet olivat Maukka Siirala (basso, ex-Pen Lee) ja Bill Carson (rummut). Yhtyeen ensimmäinen levy Dogfood (1979) oli edellä aikaansa eikä menestynyt uuden aallon ja suomenkielisen musiikin puristuksessa. Yhtye tähtäsi kansainvälisille markkinoille, mutta menestys ulkomailla jäi saavuttamatta. Yksi syy Hurriganesin jättämiseen oli ollut se, ettei Hurriganes pärjännyt ulkomailla. Hurriganesin epäonnistuneen Englannin kiertueen jälkeen Kallio todennäköisesti päätteli, että tarvittiin toinen yhtye, jos hän aikoi menestyä ulkomailla.
Bill Carson jätti Pera & The Dogsin, ja tilalle tuli rumpali Jyrtsä Rautakoura. Lyhennettyään nimen muotoon The Dogs yhtye levytti toisen albumin Radiator (1980). Menestystä ei tullut silläkään, ja yhtye lopetti. The Dogsin jälkeen Ile Kallio levytti kaksi sooloalbumia: Get Out (1980) ja Rocks and Stones (1982).
Seuraava yhtye oli Diesel. Muut jäsenet olivat Jouni Rautakoura (basso), Heikki Pehkonen (kitara) ja Kai Koski (rummut). Yhtye julkaisi vain yhden singlen "Love Machine" / "I Want You" (1982).
Kansainvälinen kendoliitto
Kansainvälinen kendoliitto (, IKF) toimii läheisessä yhteistyössä Japanin kendoliiton (, AJKF) tai ja Euroopan kendoliiton (, virallinen lyhenne EKF) kanssa. IKF on perustettu vuonna 1970 ja sen päämaja sijaitsee Tokiossa Japanissa AJKF:n tiloissa.
Ile Kallio
Paluu Hurriganesiin
Vuonna 1983 Kallio palasi vuodeksi Hurriganesiin Janne Louhivuoren tilalle. Yhtye esiintyi muutaman kerran nelimiehisenä, kun Kallio opetteli uudestaan Hurriganesin ohjelmistoa. Hän soitti myös Remu Aaltosen soololevyllä Message for You. Muu Diesel-yhtye jatkoi nimellä Inside Out. Viimeisen Hurriganes-vaiheen jälkeen Kallio oli löytänyt uuden esikuvan, Bruce Springsteenin. Hän alkoi tehdä musiikkia TV-mainoksiin ja TV-ohjelmiin. MTV3:n vuosina 1994–2005 käyttämät päätunnussävelmät ovat hänen ja Pekka Witikan säveltämiä. Hän esiintyi satunnaisesti Kallion Katupojat -yhtyeen kanssa. Vuonna 1986 hän levytti suomenkielisen levyn Tänä yönä.
Kaija Kärkinen & Ile Kallio
Ile Kallio aloitti vuonna 1990 yhteistyön Kaija Kärkisen kanssa, joka osallistui Eurovision laulukilpailun karsintaan Kallion kappaleella "Hullu yö". Yhteistyö Kärkisen kanssa laajeni yksityispuolelle, ja pari avioitui. Kalliolle avioliitto oli toinen, mutta ensimmäinen Kärkiselle, joka oli ihaillut Kalliota jo Hurriganes-vuosina. Kaija Kärkinen ja Ile Kallio ovat julkaisseet yhdessä kymmenen levyä, joilla sävellykset ovat Kallion ja sanoitukset Kärkisen. Osa levyistä on menestynyt hyvin. Kaija Kärkinen on varsinaiselta ammatiltaan näyttelijä, ja hän on esiintynyt useissa teatteri- ja TV-tuotannoissa muun muassa Laila Kinnusen roolissa. Kallio on jatkanut myös mainos- ja taustamusiikin tekemistä ja soittanut esimerkiksi TV-sarjan Luokkakokous yhtyeessä.
Häpeärangaistus
thumb|Poika häpeäpaalussa Häpeärangaistus tarkoittaa julkisen nöyryytyksen tuottamista siihen tuomitulle. Rangaistuksen oleellisin osa on yhteisön pilkka, ei ruumiillinen kipu tai eristäminen. Tällaisten sanktioiden varsinainen kohde ei niinkään ole rikollinen itse, vaan rangaistusrituaalia seuraava kansa. Häpeärangaistuksien tarkoitus oli ennaltaehkäistä rikollisuutta varoittavan esimerkin kautta.
Julkista häpäisemistä on harjoitettu useimmissa kulttuureissa, mutta etenkin myöhäiskeskiajalla ja varhaisella uudella ajalla olivat häpeärangaistukset oleellinen osa eurooppalaista rangaistusjärjestelmää. Niiden yleisyyteen vaikuttivat vallitsevat kunniakäsitykset, muutokset oikeusjärjestelmässä sekä ajan uskonnollisesti latautunut ilmapiiri. 1500-luvun kuluessa kriminalisoitiin yhä uusia tekoja sekä siirryttiin viranomaissyytteeseen. Lisäksi ylimystölähtöiset siveyspyrkimykset olivat mahdottomia toteuttaa. Näin järjestelmä itsessään loi uutta rikollisuutta ja oikeusprosessien määrä nousi, vaikka ihmisten käytös tuskin oli muuttunut moraalittomammaksi. Valistuksen vaikutuksesta häpeärangaistuksista vähitellen luovuttiin.
Esimodernissa Euroopassa häpeärangaistuksiin johtivat etupäässä pienehköt rikokset, kuten solvaukset ja häiritsevä juopumus, mutta myös esimerkiksi aviorikos ja varkaus. Häpeärangaistuksien toteuttamistavat vaihtelivat alueellisesti. Yleensä niihin liittyi aina jonkinlainen julkinen näytteillepano: tuomittu seisoi keskellä toria, ruoskittiin julkisesti tai joutui kulkemaan kahleissa kaupungin läpi pilkkakulkueessa.
Suomessa häpeärangaistukset olivat yleisempiä osana kirkkokuria. Tällaisia kirkollisia häpäiseviä sanktioita olivat joutuminen kirkon keskelle sijoitettuun häpeäpenkkiin, kirkon oven lähellä olevaan jalkapuuhun, seisomaan kirkon ovella tai julkirippiin. Myös joutuminen kirkossa jumalan­palveluksen ajaksi istumaan erilleen muista papin antaessa saarnastuolista varoituksen, oli eräs lievähkö häpeärangaistus. Torille sijoitettu häpeäpaalu liittyi yleensä maallisen esivallan toimeenpanemiin häpeärangaistuksiin. Häpeärangaistukseen saattoivat siis tuomita sekä maalliset että kirkolliset tuomioistuimet. Kirkollisten sanktioiden tarkoituksena oli kuitenkin saattaa syntinen takaisin uskonyhteisön jäseneksi, kun taas maalliset häpeärangaistukset usein pyrkivät leimaamaan ja eristämään. Suomessa nämä rangaistukset poistettiin käytöstä vuonna 1894, kun uusi rikoslaki astui voimaan.
Häpeärangaistuksen tehokkuus perustui silloisessa yhteiskunnassa vallinneeseen voimakkaaseen sosiaaliseen sidonnaisuuteen ja kunnian merkitykseen. Tuomitun asema ja kelpoisuus yhteisössään horjui, kun hänen kunniaansa tahrattiin. Hän leimautui yhteisönsä silmissä vaaralliseksi ja hänen toimeentulonsa saattoi heiketä työnsaannin vaikeuduttua. Häpeärangaistukset kohdistuivat alempiin yhteiskuntaluokkiin, jotka usein jo valmiiksi yhdistettiin ei-toivottuun käytökseen ja jotka eivät voineet maksaa sakkorangaistuksia.
Ainakin eteläpohjalaisille häpeärangaistus oli hyvin ankara rangaistus. Vuonna 1770 laihialainen Matti Sorvari kärsi mieluummin 11 paria raippoja varkaudesta, ettei joutuisi istumaan jalkapuussa kirkon eteisessä.