cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Banaaninlastaajan laulu
Jo ennen Belafontea kappaleen olivat levyttäneet ainakin trinidadilainen Edric Connor and the Caribbeans nimellä ”Day Dah Light” (1952) ja Louise Bennett (1954). Belafonten jälkeen kappaleen levyttivät englanniksi myös muun muassa Sarah Vaughan ja Shirley Bassey sekä The Tarriers -lauluyhtye, jonka jäseniin kuului sittemmin näyttelijänä tunnettu Alan Arkin. Yhtyeen jäsenet Arkin, Erik Darling ja Bob Carey mainitaan monissa lähteissä kappaleen säveltäjinä ja sanoittajina, koska he tekivät laulusta oman versionsa yhdistämällä lauluun katkelmia toisestakin jamaikalaisesta laulusta.
Laulun sanoitus (alkusäe Come, mister tallyman, tally me banana) on banaaninlastaajan pyyntö esimiehelleen tulla laskemaan, paljonko banaaniterttuja on tänä yönä saanut lastatuksi, jotta saisi palkkansa ja pääsisi kotiin kun aamu jo sarastaa.
Parodian kohteena
Laulusta on tehty monia parodiaversioita, kuten Stan Frebergin kuunnelmanomainen versio vuodelta 1957, jonka Hector suomensi ja esitti nimellä ”Panaani-laulu” Cumulus-yhtyeen albumilla Dick Dynamite and His Hot Lips (1974) sekä siitä irrotetulla singlellä. Siinä laulun levytystilanne keskeytyy jatkuvasti, kun kärttyisä bongorumpali ei voi sietää äänekästä ja yli-innokasta laulusolistia mylvimässä Day-O-fraasiaan. Solisti määrätään seisomaan yhä kauemmas bongorumpalista, lopulta studion oven taakse. Ovi lukittuu, ja solisti kiipeää takaisin sisään rikkomansa ikkunan kautta.
Toinen suomalainen huumoriversio kappaleesta on Jig-Saw-yhtyeen vuonna 1975 albumilleen Ujo poika levyttämä ”Haaksirikko”, jonka sanat teki Repe Kupiainen.
Myös Turo's Hevi Gee on tehnyt sävelmästä suomenkielisen version (Banaanivaltiolaulu) omilla sanoillaan, jotka kertovat banaanivaltiosta.
Kepsu
Kepsu voi viitata johonkin seuraavista:
Poúnta (Chalkidikí)
Poúnta eli Gerochrístou (Γεροχρήστου) on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Kassándranlahdessa eli Toronaíoslahdessa Chalkidikín niemimaahan kuuluvan Sithonían niemen länsirannikon edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,458 neliökilometriä. Hallinnollisesti Poúnta kuuluu Sithonían kuntaan, Chalkidikín alueyksikköön ja Keski-Makedonian alueeseen.
Poúntan saari on asuttu ja yhdistetty pengertiellä mantereeseen. Sen asukaslukua ei kuitenkaan ole ilmoitettu erikseen väestötilastoinnissa. Saaren luoteispuolella sijaitsee Spalathronísin saari.
Vastapainevoimalaitos
thumb|250px|Vapo Oyj:n (aiemmin Forssan Energia Oy:n) vastapainevoimalaitos Forssan Kiimassuolla. Vastapainevoimalaitos on sähkön ja lämmön yhteistuotantolaitos. Voimalaitosta ei optimoida maksimaaliseen sähköntuotantoon kuten lauhdevoimalaitosta. Osa kattilaan syötetystä energiasta käytetään prosessihöyrynä tai kaukolämpönä. Tämän vuoksi laitoksen kokonaishyötysuhde saadaan jopa yli 90 %:iin. Verrattuna lauhdevoimalaitosten parhaimmillaankin alle 45 %:iin on hyötysuhde yli kaksinkertainen. Lämmön ja sähkön tarpeen suhteen vuoksi tarvitaan kuitenkin myös lauhdevoimalaitoksia. Myös lämmönsiirto laitoksen ja kulutuskohteen välillä rajoittaa vastapainevoimalaitosten osuutta energian tuotannossa.
Helsingin Energia omistaa tuotemerkin hyötysähkö jota se käyttää yhteistuotannon markkinointiin. Tuotemerkin käyttöoikeus on myös 12 muulla energialaitoksella.
Kaukolämpövoimalaitos
Syöttövesipumpulla paineistettu vesi höyrystetään kattilassa ja yleensä myös tulistetaan, eli lämmitetään höyrystymislämpötilaa korkeampaan lämpötilaan. Höyryllä pyöritetään vastapaineturbiinia. Höyryn annetaan paisua eli sen paineen laskea tiettyyn paineeseen, jonka määrittää tarvittavan kaukolämpöveden lämpötila. Esimerkiksi, jos tarvitaan 100-asteista vettä, höyry paisutetaan noin 1 baarin paineeseen. Mitä korkeampi lämpötila sitä suurempi paine tarvitaan. Vastapainevoimalaitoksen nimi tulee tästä paineesta, jossa höyry lauhdutetaan. Kaukolämmönvaihtimessa höyry lauhdutetaan eli se tiivistyy takaisin nesteeksi. Lämmitetty kaukolämpövesi johdetaan kulutuskohteisiin, joista se palaa uudelleen lämmitettäväksi.
Teollisuuden vastapainevoimala
Teollisuudessa käytettävät voimalaitokset vastaavat pitkälti kuin kaukolämpövoimalaitoksia, paitsi että höyry lauhdutetaan teollisen prosessin lämpötarvetta vaativassa kohdassa. Usein höyryä otetaan turbiinista väliotoista, vain osa höyryvirrasta ja annetaan lopun paisua edelleen.
Kolmiokauppa
Kolmiokaupan synnyn taustalla oli merkantilismi. Merenkulkua helpotti Pohjois-Atlantin kiertoliike.
Myytti kolmiokaupasta
Kolmiokauppa on ainakin osittain myytti, toteaa Atlantin yli tapahtuneen orjakaupan historiaa tutkinut Kalle Kananoja kirjassaan Kahlitut. Tutkijat ovat selvittäneet, että orjalaivat eivät kuljettaneet Amerikassa tuotettuja tavaroita merkittävissä määrin Euroopan markkinoille, vaan Karibianmeren saarilta kuljetettiin tavaraa pääasiassa laivoilla, jotka oli suunniteltu tähän tarkoitukseen, ja ne olivat yleensä suurempia kuin orjalaivat.
Obi-Wan Kenobi (televisiosarja)
Obi-Wan Kenobi on yhdysvaltalainen Joby Haroldin luoma Disney+-tilausvideopalvelussa julkaistu avaruusoopperasarja, joka keskittyy Tähtien sota -universumin elokuvissa nähtyyn samannimiseen hahmoon. Sarjan tapahtumat sijoittuvat 10 vuotta Sithin koston (2005) tapahtumien jälkeen. Esiosatrilogiassa näytellyt Ewan McGregor palasi Kenobin rooliin. Deborah Chow ohjasi sarjan, Haroldin toimiessa sarjan pääkäsikirjoittajana ja showrunnerina, sekä Chow’n, McGregorin, Haroldin, Kathleen Kennedyn ja Michelle Rejwanin toimiessa sarjan vastaavina tuottajina.
Projektin oli alun perin tarkoitus olla elokuva, jonka Stephen Daldry ohjaisi ja Hossein Amini käsikirjoittaisi. Solo: A Star Wars Storyn (2018) huonon taloudellisen menestyksen vuoksi se muutettiin yhden tuotantokauden mittaiseksi televisiosarjaksi. McGregorin paluu rooliin vahvistettiin elokuussa 2019 ja Chow palkattiin kuukausi myöhemmin sarjan ohjaajaksi. Tuotannon oli alun perin tarkoitus alkaa heinäkuussa 2020, mutta projekti viivästyi tammikuussa 2020, koska Lucasfilm ei ollut tyytyväinen sarjan alkuperäisiin käsikirjoituksiin. Harold palkattiin huhtikuussa 2020 uudeksi pääkäsikirjoittajaksi. Sarjan kuvaukset alkoivat toukokuussa 2021 ja päättyivät syyskuussa.
Obi-Wan Kenobi koostuu kuudesta jaksosta, jotka julkaistiin Disney+:aan 27. toukokuuta – 22. kesäkuuta 2022.
Juoni
Oppilaansa, Anakin Skywalkerin, käännyttyä Voiman pimeälle puolelle ja tultua Darth Vaderiksi, jedimestari Obi-Wan Kenobi on kymmenen vuoden ajan piileskellyt Tatooinella ja tarkkaillut Anakinin poikaa, Lukea. Mutta pian hän joutuu kohtaamaan menneisyyteensä, kun Vader ja tämän inkvisiittorit houkuttelevat hänet esiin piilostaan.
Tausta
Stephen Daldry osallistui elokuussa 2017 neuvotteluihin Obi-Wan Kenobiin keskittyvän elokuvan ohjaamisesta. Ewan McGregor, joka näytteli Kenobia esiosatrilogiassa, ilmaisi halunsa palata rooliinsa. Vuoden 2017 lopulla Hossein Amini palkattiin elokuvan käsikirjoittajaksi. Elokuvan juonen raportoitiin keskittyvän Kenobin pyrkimyksiin suojella nuorta Luke Skywalkeria aavikkoplaneetta Tatooinella maanviljelijöiden ja Tuskenin ratsastajien väliseltä selkkaukselta. Disney perui useimmat tulevista spin-off-elokuvistaan, mukaan lukien Kenobi-elokuvan, Solo: A Star Wars Storyn (2018) huonon taloudellisen menestyksen vuoksi. Lucasfilm päätti keskittyä enimmäkseen Disney+-sarjojen, kuten The Mandalorianin, toteuttamiseen.
Kehitys
Esituotanto oli jo käynnissä Pinewood Studiosin tiloissa Lontoossa tammikuussa 2020, ja koekuvauksia oli jo järjestetty McGregorin mahdollisille vastanäyttelijäehdokkaille. Kuun lopussa sarjan huhttiin olevan peruttu, mutta todellisuudessa sarjan tuotanto oli vain keskeytetty väliaikaisesti. Kennedyn sanottiin olleen tyytymätön sarjan käsikirjoituksiin, koska Obi-Wanin ja Luken tarina elokuvassa oli liian samanlainen kuin The Mandalorianin juoni, jossa nimikkohahmo suojeli ”Lasta”. Lucasfilm alkoi etsiä sarjalle uutta käsikirjoittajaa, mutta Chow’n odotettiin jatkavan yhä ohjaajana. McGregor kertoi Lucasfilmin päättäneen viettää enemmän aikaa käsikirjoitusten parissa Star Wars: The Rise of Skywalkerin (2019) ensi-illan jälkeen, ja että kuvausten aloitus viivästyisi tammikuulle 2021.
Joby Harold palkattiin Aminin tilalle uudeksi käsikirjoittajaksi huhtikuussa 2020. Kuvausten suunniteltiin alkavan Lontoossa ja Lincolnshiressa 4. tammikuuta 2021, mutta lokakuussa 2020 McGregor paljasti kuvausten viivästyneen maaliskuulle 2021 koronaviruspandemian vuoksi. Joulukuussa Disneyn Investor Day -virtuaalitapahtumassa Kennedy paljasti sarjan viralliseksi nimeksi Obi-Wan Kenobi.
Kuvaukset
Kuvaukset alkoivat 4. toukokuuta 2021, Deborah Chow ohjatessa sarjan jaksot, ja Chung Chung-hoonin kuvatessa ne. Sarja käyttää samaa StageCraft-videoseinäteknologiaa, jota käytettiin The Mandalorianin toteuttamiseen. McGregor kokeili uutta rooliasuaan The Mandalorianin kuvausten aikana Los Angelesissa, ja uskoi StageCraft-teknologian antavan hänelle mahdollisuuden nauttia sarjassa näyttelemisestä vielä enemmän kuin esiosatrilogiassa näyttelemisestä, jossa käytettiin chromakey-taustakankaita. McGregor vahvisti 19. syyskuuta kuvausten päättyneen.
Musiikki
Helmikuussa 2022 John Williams äänitti Los Angelesissa orkesterin kanssa sarjan pääteeman. Williams on säveltänyt kaikkien yhdeksän Skywalker-saagan Tähtien sota -elokuvan musiikit. Williams kirjoitti alkuperäiseen Tähtien sotaan (1977) Obi-Wan Kenobille oman teemamusiikkinsa, joka myöhemmin tunnetaan kuitenkin Voiman teemamusiikkina. Obi-Wan Kenobi on Williamsille ensimmäinen kerta sitten elokuvan Solo: A Star Wars Story (2018), kun Williams säveltää musiikkia Tähtien sota -projektiin, jossa hän itse ei ole pääsäveltäjänä, sekä ensimmäinen kerta sitten televisiosarjan Hämmästyttävät tarinat (1985-1987), kun hän on säveltänyt teemamusiikkia televisiosarjoihin. Sarjan vielä paljastamatta oleva säveltäjä ehti äänittää Lontoossa musiikkia elokuvaan jo usean kuukauden ajan ennen tietoa Williamsin kiinnityksestä projektiin. Huhtikuussa 2022 paljastettiin, että kyseinen säveltäjä on Natalie Holt.
Julkaisu
Obi-Wan Kenobi koostuu kuudesta jaksosta, joista kaksi ensimmäistä tulivat katsottavaksi Disney+:aan 27. toukokuuta 2022. Sarjan loput neljä jaksoa julkaistiin viikoittain joka keskiviikko 1. kesäkuuta 2022 alkaen ja 29. kesäkuuta 2022 asti.
Richard von Mises
thumb|right|Richard von Mises Richard von Mises (19. huhtikuuta 1883 Lemberg, Itävalta-Unkari – 14. heinäkuuta 1953 Boston, Yhdysvallat) oli itävaltalaissyntyinen matemaatikko ja fyysikko.
Von Mises syntyi Lembergissä, (nykyisessä Lvivissä, Ukrainassa). Hänen isänsä oli rautatiellä töissä teknisenä asiantuntijana. Hänen vanhemmasta veljestään Ludwig von Misesistä tuli kuuluisa taloustieteilijä. Richard von Mises kiinnostui matematiikasta tekniikan kautta opiskellessaan Wienin teknillisessä yliopistossa matematiikkaa, fysiikkaa ja tekniikkaa.
Von Mises tutki etenkin numeerista matematiikkaa ja kehitti soveltavan matematiikan opetusta. Hän oli soveltavan matematiikan professori Strasbourgissa ja Berliinissä, missä hänen laitoksensa panosti todennäköisyyslaskentaan, differentiaaliyhtälöiden numeeriseen ratkaisuun ja aerodynamiikkaan.
Suomen kaukopartiotoiminta
thumb|Jatkosodan hiihtopartio etenee [[ahkioineen. Etummaisena Tauno Kivikoski.]] Suomen kaukopartiotoiminta oli Suomen armeijan lähinnä päämajan johdolla tai sen käskemänä tapahtunutta tiedustelu- ja tuhoamistoimintaa syvällä vihollisen selustassa jatkosodan ja Lapin sodan aikana.
Tämä artikkeli käsittelee jatkosodan ja Lapin sodan aikana tapahtunutta Suomen armeijan kaukopartio-osastojen harjoittamaa ja päämajan johtamaa sotilaallista tiedustelu- ja tuhoamistoimintaa Neuvostoliiton ja Lapin sodan aikana Saksan hallitsemilla alueilla rintamalinjojen takana. Toiminnasta kirjallisuudessa käytettyjä nimityksiä ovat kaukotiedustelupartio, kaukopartio sekä päämajan kaukopartio.
Kaukopartiotoiminta on myös eri asia kuin asiamiestiedustelu eli salainen tiedustelu, kansanomaisesti sanottuna vakoilu. Partiomiehet toimivat tiedustelijoina, mutta sotilaspuvuissa ja näkyvästi aseistettuina. Toisaalta esimerkiksi puhelinkuuntelu, vakoilu tässä mielessä, kuului kaukopartioiden menetelmiin. Kaukopartio- ja asiamiestoiminta kohtasivat läheisesti esimerkiksi siten, että päämajan kaukopartio-osastojen (myöhemmin Erillinen pataljoona 4:n komppanioiden) vahvuudessa (sekä Äänislinnan Tiedustelijainkoulussa) oli myös asiamiehiä ja tällaisen tiedustelijan saattoi saattaa toiminta-alueelleen kaukopartio.
Toiminnan lähtökohdat ja organisaatio
Tiedustelu oli ennen sotia organisoitu yleisesikunnan tilastotoimiston (Yleisesikunnan tilastollinen ja ulkomaaosasto, Osasto 2) alaisuuteen. Tilastotoimistolla oli muutaman miehen vahvuiset alueelliset alatoimistot, jotka huolehtivat pintatiedustelusta rajan yli omilla toiminta-alueellaan: Karjalankannaksella, Pohjois-Karjalassa, Kainuussa ja Lapissa. Viipuriin ja Sortavalan alatoimistot oli perustettu jo 1920-luvulla ja 1930-luvun jälkipuolella toimistot saatiin Kajaaniin ja Rovaniemelle. Kajaanin toimisto tiedusteli Vienan Karjalaan ja Rovaniemen toimisto Petsamo–Kuusamo–Kiestinki–Salla-suuntiin.
Toimistojen asiamiehet olivat pääosin vienankarjalaisia ja inkeriläisiä pakolaisia, mutta joukossa oli myös muualta Suomesta tulleita henkilöitä. Esimerkiksi Pauli Marttina, Into Kuismanen ja Pekka Savinainen kuuluivat ensimmäiseen ryhmään. Marttina ja Kuismanen johtivat myöhemmin omia osastojaan.
Talvisodan aika
Kullekin alatoimistolle muodostettiin talvisodan aikana joukkueen vahvuinen tiedusteluosasto. Koulutus käynnistettiin, mutta varsinaista kaukopartiotoimintaa ei ehditty aloittaa, vaikka tarve olikin havaittu. Divisioonat ja pienemmät yhtymät järjestivät omaa tiedustelu- ja partiotoimintaansa. Heiskasen mukaan kaukopartioinnin ajatusta ei kuitenkaan vielä hahmotettu selkeästi: ajateltiin, että partiotoiminnan säde voisi ulottua muutaman kilometrin syvyyteen linjojen taakse. Pitempi partiomatka tehtiin kuitenkin ainakin Muurmannin radalle.
Rovaniemen alatoimisto lähetti 11-miehisen partion Salla-Märkäjärvi-suunnalle liikenteentarkkailutehtävään maaliskuun alussa 1940. Yksipuolisen radioyhteyden (pelkkä lähetys) takia partio ei saanut tietoa sodan loppumisesta vaan tuli toimineeksi myös rauhan aikana. Viimeisessä ennen paluutaan lähettämässään viestissä 14. maaliskuuta partio ilmoitti tuhonneensa varastorakennuksen eliminoituaan ensin vartiomiehet.
Välirauhan ajan tiedustelutoiminta ja valmistautuminen
Tiedustelutoiminta alkoi heti Moskovan rauhansopimuksen tultua voimaan. Tiedustelupartiot olivat pieniä, tyypillisesti kahden miehen vahvuisia ja liikkuivat siviilipuvuissa. Partiomiehet olivat vapaaehtoisia, usein toiminta-alueensa jo ajalta ennen sotaa tuntevia. Aseistuksena oli pistooli ja puukko, sillä kyse oli salaisesta tiedustelusta; väkivaltaista kosketusta pyrittiin ehdottomasti välttämään.
Moskovan rauhan ajan tiedustelua ei voi rinnastaa jatkosodan kaukopartioihin; kaukopartioille sen tuloksilla ja kokemuksilla oli kuitenkin merkitystä toimintaedellytysten rakentajana.
Kyynel-radion käyttöön valmentava radistikurssi käynnistyi Järvenpäässä 14. maaliskuuta 1940 eli heti talvisodan päätyttyä ja kesti kolme kuukautta. Kurssilla oli 22 osanottajaa eri alaosastoista.
Jatkosodan partiotoiminnan perusta
Jo sotaa edeltäneen ajan tilastotoimiston alatoimistoista olivat muodostuneet neljä kaukopartio-osastoa: Osastot organisoitiin 1. heinäkuuta 1943 Erillinen pataljoona 4:ksi (ErP 4), johon jokainen osasto kuului komppaniana. Pataljoonan lähin esimies oli päämajan tiedusteluosastossa ensin eversti Kaarlo Somerto ja huhtikuusta 1944 alkaen everstiluutnantti Reino Hallamaa. Pataljoonan ainoa varsinainen komentaja oli everstiluutnantti Jussi Sovio ajanjakson 15. syyskuuta 1943 – 30. marraskuuta 1944. Sovio oli päämajan tiedustelutoimisto 1:n ilmavoimajaoksen päällikkö.
Koulutus ja varustautuminen
thumb|Douglas DC-2, jollainen toimi kaukopartiomiesten kesäkuun 1941 laskuvarjokurssin hyppykoneena. Partiomiesten koulutuksessa voidaan erottaa toisaalta yleisten edellytysten varmistaminen ja luominen ja toisaalta erityistaidot.
Selviytyminen luonnossa kaikkina vuodenaikoina oli minimitaso, joka oli ikään kuin sisäänrakennettuna jo valintaperusteissa: partiomiehet olivat maaseudun kasvatteja, kaupunkilaisia ei juuri joukossa ollut. Valituksi tulleita miehiä testattiin pitkillä harjoitusretkillä ennen varsinaiseen partioon linjojen yli lähtöä ja myös ensimmäiset partiomatkat olivat eräänlaista koeaikaa. Fyysisen ja psyykkisen rasituksen sekä stressin siedon arviointi korostuivat esimiesten suorittamassa tarkkailussa.
Partiomiesten erityistaitoja olivat esimerkiksi sähkötys- ja pioneerityötaidot sekä laskuvarjohyppykoulutus, jota annettiin, mutta käytettiin tositoimissa vähän.
Kesäkuussa 1941 järjestettiin kapteeni Eero Erhon johtama laskuvarjohyppykurssi 25:lle partiomiehelle Luonetjärvellä, lähellä Jyväskylää, hyppykoneena Douglas DC-2.
Partiomatkoille varustautuminen riippui vuodenajasta, tehtävästä, partion koosta ja matkan suunnitellusta kestosta sekä siitä suunniteltiinko matkalle täydennystä lentoteitse tai kätköistä.
Aseistus ja varmistaminen
Rauhan aikana tehdyillä salaisen tiedustelun retkillä pääaseena oli 9 mm:n Ukko-Mauser- tai Parabellum-pistooli.
Jatkosodan kaukopartiomiehen perusase oli Suomi-konepistooli, jonka kantajan varustukseen kuului vara-aseena myös taskupistooli. Myös sotasaaliiksi saatuja itselataavia SVT 40-kivääreitä käytettiin, ja suurissa partioissa, kuten Petrovski Jamin huoltokeskukseen hyökänneessä Ilmari Honkasen osastossa oli kiväärimiehiä siksikin, ettei konepistooleita riittänyt kaikille. Talvisissa hiihtopartioissa kiväärillä oli ulottuvuutensa takia merkitystä.
Erityisesti talvisin partion oli varauduttava torjumaan takaa-ajajia myös ansoittamalla. Tähän tarkoitukseen käytettiin puukuorisia, ulkonäöltään ja kooltaan kynäkoteloa muistuttavia latumiinoja sekä ansalangan katketessa laukeavia panoksia, kuten valohälyttimiä eli "ovikelloja".
Latumiinoja otettiin mukaan esimerkiksi viisi kappaletta miestä kohden. Räjähtäessään latumiina useimmiten silpoi siihen osuneen miehen jalan. Partion kannalta oli tärkeintä, että miinaan osuttuaan takaa-ajajat joutuivat siirtymään valmiilta ladulta umpihankeen ja heidän vauhtinsa hidastui.
Kesäisin partiomiehet sivelivät jälkikoirien harhauttamiseksi saappaidensa pohjiin ainetta, jonka tarkoitus oli turruttaa koirien hajuaisti ja siten haitata takaa-ajoa. Aine on mahdollisesti ollut kreosoottia, kyllästysaineena käytettyä kivihiilitislettä.
Tuhoamisvälineet
thumb|Polttopullo, lempinimeltään "Molotovin cocktail". Tuhoamistehtäviin lähtevät partiot liittivät varusteisiinsa räjähteitä sekä erilaisia polttovälineitä. Näistä on kirjallisuudessa mainittu muun muassa seuraavia:
T-pötkyt ja -rasiat (sanasta termiitti) paloivat sytytettyinä pitkän aikaa ja niiden ja polttopullojen avulla sytytettiin hävitettäviä rakennuksia.
Rautateiden ja siltojen panostamiseen tarvittiin räjähteeksi trotyylia (partiokuvauksissa kirjoitusasu voi olla rotuli) sekä eri tavoin toimivia aika- ja painosytyttimiä. Kirjallisuudessa mainitaan partiomatkoille viedyn useiden kymmenien kilojen räjähde-eriä. Rautatien katkaisemiseen tarkoitetusta välineistöstä käytettiin raporteissa kuvaavaa nimitystä junansuistaja. Junansuistaja oli kiskoon kiinnitettävä nalli.
Räjähteiden lisäksi partioilla saattoi jatkosodan loppuvaiheissa olla mukana panssarinyrkkejä ajoneuvojen tuhoamiseen.
Muonitus, majoittuminen ja lääkintä
Aluksi partioiden muonitus perustui tavanomaisen, esimerkiksi metsätöissä käytetyn muonan soveltamiseen, mutta pitemmillä retkillä sen ongelmaksi koitui paino. Suomessa kehitettiin vähitellen jatkosodan aikana partiotoimintaan soveltuvat ns. sissimuonat, jotka muodostuivat säilykkeistä ja kuivaamalla kevennetyistä ainesosista. thumb|Partio on saanut täydennyksen. Etualalla torpedoja, joissa täydennys pudotettiin laskuvarjolla. Teoksissa Päämajan kaukopartiot jatkosodassa ja Olimme päämajan kaukopartiomiehiä on esitetty viiden vuorokauden muonapakkauksen sisältö:
Viiden vuorokauden pakkauksen yhteispaino oli Marttinen & Tikkasen mukaan noin 20 kg edellä mainituista lasketun yhteispainon ollessa 6 kg. Jää epäselväksi, mitä muuta pakkauksen painoon mahdollisesti sisältyi. Toisaalla päiväannoksen painoksi on esitetty noin 1 kilogramma; tähän eivät sisältyneet esimerkiksi voi, sokeri, herneet ja kauraryynit.
thumb|Halkosahan terästä puukaareen jännitetty eräsaha. Kaukopartion oli varustauduttava siten, että yölepoa saatiin varusteiden puolesta myös silloin, kun tulia ei voitu tehdä. Telttakangas oli tavanomainen yöpymisvaruste, talvella mukana oli myös turkki tai kevyemmät turkkiliivit. Tulentekoa varten mukana kuljetettiin muutamaa kirvestä sekä kaarisahan teriä vyöhön pujotettuina.
Saksalaisvalmisteinen bensiinikäyttöinen keitin mainitaan 1944 Uudenkirkon suunnalla liikkuneen kesäpartion varusteluettelossa.
Yleensä kaukopartiossa ei ollut lääkintämiestä, vaan kullakin partiomiehellä oli mukanaan henkilökohtainen lääkepakkaus, johon sisältyi särkylääkettä, yskänlääkettä tabletteina, vatsalääkettä sekä kamferi- ja sulfaniiliamiditabletteja. Lisäksi mukana oli xeroform-pulvereita hankaumien hoitoon ja thymolispriitä desinfiointiin. Sidontatarvikkeina oli laastaria, sideharsoa sekä taistelijan ensiside.
Täydennys
Erilaisten tarvikkeiden toimittamisesta partiolle käytettiin nimitystä täydennys. Täydennystä voitiin saada viidellä tavalla:
thumb|Heinkel 115 -meripelastuskone (Jenny)
Partioita "ohjattiin" radiotiedustelutiedoilla
Kaukopartiomatkoista kertovissa kuvauksissa esiintyy usein mainintoja "päämajasta" annetuista ohjeista ja vihollisvaroituksista. Kaukopartioiden takaa-ajosta vastasivat rajavartio- eli NKVD-joukot, jotka raportoivat etenemisensä tiheästi radioteitse. Suomalainen radiotiedustelu sieppasi ja avasi partioita takaa-ajavien osastojen viestit. Viesteistä ilmenivät suunnitelmat, kulkureitit, säännöllisesti tarkastettavat varmistusladut ja jopa tunnussanat.
Tietojen perusteella kaukopartioita voitiin sitten johtoasemilta suorastaan "ohjata" välttämään takaa-ajajia ja varmistuksia. Partiot olivat Kyynel-radioillaan yhteydessä johonkin viidestä kaukopartioiden johtoasemasta. Johtoasemille radiotiedustelun tulokset välitettiin tarkoituksenmukaisiksi muokattuina ELJOT-summerilennättimellä.
Esimerkkejä partiomatkoista
thumb|[[14. divisioona (jatkosota)|14. divisioonan kaukopartioupseerit vänrikki Toivo Korhonen (vas.), luutnantti Eino Penttilä ja luutnantti Tauno Lukkari syyskuussa 1942 palattuaan miehineen partiomatkalta. ]]
"Siviilisissit"
Kuudentoista sissin partiomatka Stalinin kanavalle kesällä 1941 kolme päivää ennen jatkosodan syttymistä on partiomatkojen joukossa poikkeuksellinen. Se suoritettiin siviilipuvuissa kapteeni Paul Marttinan johdolla, saksalaisten toimeksiannosta ja Luftwaffen avustuksella, tunnettiin nimellä Operaatio Erich ja aloitettiin siis rauhantilan vielä vallitessa Suomen ja Neuvostoliiton välillä. Miehet joutuivat taisteluihin, joissa yksi kuoli ja toinen katosi. Varsinaisessa tehtävässään Stalinin kanavan sulkujen tuhoamisessa ja Muurmannin radan katkaisemisessa he epäonnistuivat, mutta katkaisivat kuitenkin pistoraiteen, tuhosivat junan ja surmasivat paljon venäläisiä. Kun miehet palasivat Suomeen, he kuulivat sodan syttyneen. Tällä matkalla ollut partio siis täytti ainakin osan vakoilijoiden tuntomerkeistä. 22. kesäkuuta 1941 alkanutta matkaa johti vänrikki Jorma Hämäläinen, jonka lisäksi joukkoon kuului kolme muutakin upseeria, vänrikit Olavi Joentaus, Lauri Korhonen ja Joona Vasunta, mikä oli harvinaista partion kokoon nähden. Partion selviytymiseen vaikuttanut avainhenkilö oli paikalliset olosuhteet tunteva, vuonna 1921 Paateneen Särkijärveltä Suomen puolelle siirtynyt kokenut emigranttisissi, vääpeli Pekka Savinainen.
Siviilisissit oli ensimmäinen suomalainen lentokuljetusta käyttänyt kaukopartio. Kahdella saksalaisella Heinkel-vesitasolla suoritettu menomatka päättyi suunnistusvirheen seurauksena aiottua pitemmälle itään, josta marssi aiotulle toiminta-alueelle Stalinin kanavalle kesti viikon. Vänrikki Vasunta katosi ensimmäisenä matkapäivänä.
Kanavasulkujen panostusyritykset epäonnistuivat ja partio suuntasi toiseen kohteeseen, Muurmannin radalle. Ratapanostuksen räjähdettyä ennen aikojaan partio joutui takaa-ajetuksi.
Lentäjien suunnistusvirheen korjausmarssi oli kuluttanut partion muonavarat ja niitä oli täydennettävä Pölkkylän kylässä. Takaa-ajajat saavuttivat kylästä poistuneen partion tauon aikana. Seuranneessa tulitaistelussa alikersantti Eino Ehrukainen haavoittui ja kuoli matkaa jatkettaessa 30. kesäkuuta. Pekka Savinainen johdatti partion Pieningänsalon erämaita pitkin omalle puolelle.
Petrovski Jamin huoltokeskuksen tuhoamisretki
Suomen kaukopartiotoiminnan suurimpana yksittäisenä tehtävänä pidetään Hävitys- ja tiedustelukomennuskunta Honkasen matkaa 8. helmikuuta – 16. helmikuuta 1942 Petrovski Jamin (Petrovo-Jamin) kylään, jossa sijaitsi merkittävä, koko Äänislahden aluetta palveleva huoltokeskus.
Tammikuussa oli Puutoisten (Puudoži) lähellä saatu vanki, joka kykeni kertomaan Uikujärven eteläpäässä sijainneesta huoltokeskuksesta runsaasti yksityiskohtia, joiden pohjalta päädyttiin huoltokeskuksen tuhoamisretken suunnitteluun.
Hävitys- ja tiedustelukomennuskunta Honkasen retkeen osallistui neljä 25-miehistä joukkuetta. Puolet joukosta oli päämajan kaukopartiomiehiä Osasto Kuismasesta ja Osasto Marttinasta. Heidän lisäkseen joukkoon kuului Vahvennetun jääkäriprikaatin eli Osasto Laguksen miehiä. Komennuskuntaa johti luutnantti Ilmari Honkanen.
Retken tuloksena Petrovski Jamin huoltokeskus tuhottiin jokseenkin kokonaan. Omia tappioita osastolle tuli viisi kaatunutta ja kuusi haavoittunutta. Lisäksi kolme miestä sai lieviä vammoja.
Kaukopartiotoiminnan tulokset ja merkitys
Kaukopartiotoiminta oli yksi Suomen armeijan sotien aikana harjoittaman tiedustelun lajeista. Näin se rinnastuu salaiseen tiedusteluun, kuuntelutiedusteluun ja ilmatiedusteluun sekä muuhun tiedusteluelimien harjoittamaan tiedonhankintaan. Sodanjohdon ja rintamajoukkojen tarvitsemaa tilannekuvaa muodostettiin muun muassa eri tiedustelutoimintojen tuloksia yhdistelemällä.
Erillinen pataljoona 4:n historiikin loppusanoissa Lassi Saressalo toteaa, että kaukopartiotoiminnan kokonaismerkitystä sodanjohdolle ei ole mahdollista hahmottaa lähteiden puuttuessa: tiedusteluosaston materiaali osin hävitettiin ja osin toimitettiin Ruotsiin operaatio Stella Polariksessa.
Eniten matkoja kertyi partionjohtajille sekä erikoismiehille, kuten tulkeille ja radisteille. Se, että useimmille partiomiehille kertyi matkoja vain yksi, kertoo nähtävästi toisaalta matkojen vaativuudesta ja toisaalta tiukasta seulasta. Ensimmäistä matkaa pidettiin ikään kuin yhtenä osana partiomiehelle tehtyä soveltuvuusarviointia.
Mannerheim-ristin ritareiksi nimitettiin yhdeksän Erillinen pataljoona 4:n sotilasta. Ritariesitysten ja -nimitysten perusteluissa tuodaan esiin seuraavia kaukopartioiden saavuttamia tuloksia:
Kaukopartioiden välillinen, mutta sellaisena merkittävä vaikutus oli, että toiminta sitoi vastustajan joukkoja muun muassa kulkuyhteyksien ja tukikohtien vartiointiin sekä takaa-ajoon. Tästä saatiin tietoja muun muassa siepatusta viestiliikenteestä. Kaukopartion "hyötysuhde" – partion vahvuus verrattuna sidottuihin vastustajan joukkoihin – kertoo osaltaan kaukopartio- ja sissitoiminnan merkityksestä pienen maan sodassa suurempaa vastaan.
Lähteitä joihin nykykäsitys kaukopartioista perustuu
Sodan päättyminen merkitsi Suomen joutumista "yhdistyneiden kansakuntien" so. liittoutuneiden valvontakomission tarkkaan kontrolliin. Monille tiedusteluelimissä mukana olleille suositeltiin siirtymistä ulkomaille. Tässä yhteydessä tiedustelutoimintaan liittyvää aineistoa tuhottiin ja osa siitä siirrettiin Operaatio Stella Polariksessa Ruotsiin, jossa aineiston ja siitä tehtyjen mikrofilmikopioiden on oletettu tulleen tuhotuiksi. Virallinen sodanaikainen aineisto on siis niukkaa.
Tästä lähtökohdasta voivat saada sijansa myös perusteettomat tarinat "kaukopartiomiesten seikkailuista".
Kaukopartiotoiminnan historiikin Päämajan kaukopartiot jatkosodassa kirjoitti Lassi Saressalo apunaan pataljoonan eri komppanioiden veteraaneja sekä asiantuntijajäseniä käsittänyt Erillinen pataljoona 4:n perinnetoimikunta. Teos julkaistiin WSOY:n kustantamana vuonna 1987.
Muistelmamuodossa kaukopartiotoiminnasta ovat itse kirjoittaneet tai sanelleet muun muassa Mauri Ahtosalo (aiempi nimi Mauri Kärpänen), Jorma Tikkanen sekä Pauli Savinainen.
Jaana Janhila on toimittanut Osasto Marttinan partiokertomuksista teokset Sissisotaa kaukopartiossa I ja II. Teoksiin sisältyy yksi tai useampia kuvauksia Osasto Marttinan tekemistä 75:stä partiomatkasta sekä kyseisten matkojen taustatietoja.
Kaukopartiomiesten haastatteluihin ja muuhun aineistoon tuotantonsa perustaneista kaukopartioromaanien kirjoittajista voidaan mainita laajan tuotannon aikaan saaneet Pentti H. Tikkanen ja Reino Lehväslaiho sekä Onni Palaste. Erityisesti Tikkasen myöhemmässä tuotannossa on sekä historiikin että romaanin piirteitä. Nuoremman polven kirjoittajista tulee mainita Eero Marttinen teoksillaan Olimme Päämajan kaukopartiomiehiä, Venäjällä on väljää ja Ampukaa arvojärjestyksessä!.
Kaukopartioiden tukitoiminnoista kuten lentotoiminnasta ja viestiliikenteestä on ilmestynyt sekä tutkimuksia että muistelmamuotoisia dokumentteja. Kaukopartioiden viestiliikenteeseen välillisesti vaikuttaneesta radiotiedustelusta kertoo esimerkiksi Reijo Ahtokarin toimittama Suomen radiotiedustelu 1927-1944.
Jarkko Kempin teos Suomalainen sissitoiminta (2013) liittää talvi- ja jatkosodan kaukopartiotoiminnan historiallisiin yhteyksiin tarkastelemalla suomalaisia sissejä alkaen 1500-luvun Pekka Vesaisesta ja 1600-1700-lukujen Tapani Löfvingistä edetäkseen Olli Tiaisen kautta pommarijääkäreihin.
Perinteet ja jatkuvuus
Kaukopartiotoiminnasta saadut kokemukset ja tehtävien tärkeys ymmärrettiin sotien jälkeen Puolustusvoimissa, mutta kokemusten hyödyntäminen oli tuonaikaisessa poliittisessa ympäristössä vaikeaa. Sitä vaikeutti osaltaan myös useiden toimintaan osallistuneiden siirtyminen "matalaan profiiliin" kotimaassa tai lähtö ulkomaille.
Vasta vuonna 1961 perustettiin Laskuvarjojääkärikoulu, jossa selkeästi otettiin kaukopartiotoiminnan opit ja tehtävät käyttöön uudestaan. Tätä ennen perinnettä olivat jatkaneet osaltaan hajautetusti rajajoukot ja maavoimien sissijoukot. Esimerkiksi Osasto Marttinan perinteitä vaalii osaltaan Kainuun prikaatin tiedustelukomppania.
Myöhemmin Laskuvarjojääkärikoulu nimettiin ErP 4:n perinnejoukko-osastoksi, jolloin virallisestikin tunnustettiin näiden suora historiallinen yhteys.
Pelochelys
Pelochelys on pehmeäkilpikonnien heimoon kuuluva kilpikonnasuku, johon kuuluu kolme lajia.
Sukuun luettiin aiemmin vain yksi laji, kiinanjokikilpikonna (Pelochelys bibroni, sensu lato), jonka laaja levinneisyysalue ulottui Intian lounaisosista Kiinan kaakkoisosiin sekä Filippiineille, Sumatralle, Borneoon ja Uuteen-Guineaan. Suvun taksonomiaa on kuitenkin uudistettu, ja nykyään lajeja katsotaan olevan kolme. Pelochelys bibroni elää nykyluokittelun mukaan vain Uuden-Guinean eteläosissa, mistä lajin neotyyppi on kuvattu. Pelochelys signifera elää Uuden-Guinean pohjoisosissa, kun taas kaikki Uuden-Guinean ulkopuolella tavatut Pelochelys-kilpikonnat ovat lajia Pelochelys cantorii. Pelochelys cantoriin levinneisyysalue on siten erittäin laaja, luultavasti laajempi kuin yhdelläkään muulla maakilpikonnalla, ja on mahdollista, että se pitää sisällään edelleen kuvaamattomia lajeja. Varsinkin Filippiineillä elävien yksilöiden on arveltu voivan edustaa erillistä lajia.
Pelochelys on läheisintä sukua suvulle Chitra. Molemmat ovat suurikokoisia pehmeäkilpikonnia, joiden selkäkilpi voi saavuttaa yli metrin pituuden. Pelochelys elää joissa ja järvissä, ja Chitra-suvusta poiketen sitä tavataan usein myös estuaareissa ja jopa meressä. Molemmat suvut ovat alttiita elinympäristöjen häviämiselle sekä pyynnille. Pelochelys-suvun kaikki lajit ovat uhanalaisia: Pelochelys bibroni ja Pelochelys signifera ovat vaarantuneita ja Pelochelys cantorii on erittäin uhanalainen.
Lajit
Sukuun kuuluu kolme lajia:
Štš-303 Jorš
Štš-303 Jorš oli Neuvostoliiton laivaston Štšuka-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Sukellusvene tilattiin ensimmäisessä viisivuotisohjelmassa Leningradista Itämeren telakalta, missä köli laskettiin 5. helmikuuta 1930 telakkanumerolla 201. Vene laskettiin vesille 6. marraskuuta 1931 ja otettiin palvelukseen 15. marraskuuta 1933.
Suutarila
Suutarila on Helsingin 40. kaupunginosa, joka sijaitsee Koillis-Helsingissä Keravanjoen varressa. Kiinteistöjaotuksen mukaiseen kaupunginosaan kuuluvat osa-alueina Siltamäki (noin 6 400 asukasta), Tapulikaupunki (8 500 as.) ja Töyrynummi (4 700 as.). Yhteensä alueella on noin 19 700 asukasta ja 3 300 työpaikkaa.
Suutarilan kaupunginosan naapurialueita Helsingissä ovat Tapaninkylä ja Suurmetsä, ja Vantaan puolella Tikkurila pohjoisessa ja Tammisto sekä Veromies lännessä.
Krista Kosonen
Krista Erika Kosonen (s. 28. toukokuuta 1983 Espoo) on suomalainen näyttelijä.
Hän on näytellyt muiden muassa elokuvissa Jadesoturi (2006), Suden vuosi (2007), Prinsessa (2010), Syvälle salattu (2011), Kätilö (2015), Miami (2017) ja Tove (2020). Televisiossa hän on esiintynyt muun muassa ohjelmissa Suojelijat, Uutishuone, Putous ja Kingi.
Kosonen on tehnyt myös kansainvälistä uraa: hän on näytellyt Denis Villeneuven elokuvassa Blade Runner 2049 sekä sarjoissa Beforeigners ja The Swarm.
Kosonen on palkittu kahdesti Jussi-palkinnolla elokuvista Kätilö ja Miami.
Ura
Kosonen suoritti ylioppilastutkinnon ilmaisutaitopainotteisessa Kallion lukiossa, minkä jälkeen hän opiskeli vuoden Lahden kansanopistossa näyttelijäntyötä. Tämän jälkeen hän aloitti opiskelut Teatterikorkeakoulussa, josta valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2009.
Kosonen on esiintynyt teatterin puolella Ryhmäteatterin näytelmissä Helsingin taivaan alla ja Hyvin päättyy kaikki. Hänen tunnetuin teatteriroolinsa on nimirooli Andri Žoldakin Turun kaupunginteatteriin ohjaamassa Anna Kareninassa (2010), joka sai ylistäviä arvosteluita. Hän sai roolistaan Turun teatterikerhon säätiön tunnustuspalkinnon.
Palkinnot
Kosonen on voittanut parhaan naisnäyttelijän Kultaisen Venlan vuonna 2011 ja 2014.
Kosonen palkittiin parhaan naispääosan Jussilla elokuvasta Kätilö vuoden 2016 Jussi-gaalassa. Kosonen palkittiin parhaan naispääosan Jussilla myös elokuvasta Miami (2017).
Yksityiselämä
Vuonna 2014 Kosonen kihlautui elokuvaohjaaja Antti J. Jokisen kanssa ja heille syntyi tytär vuonna 2015. He menivät naimisiin toukokuussa 2018. Kosonen ja Jokinen saivat juhannuksena 2022 toisen lapsen, joka on poika.
Kai Puolamäki
Kai Rainer Puolamäki (s. 12. joulukuuta 1972 Kotka) on suomalainen fyysikko, joka toimii nykyään informaatiotekniikan tutkijana. Julkisuudessa hän on parhaiten tunnettu sananvapauden puolustajana ja tekijänoikeuksien laajentamisen ja niiden väärinkäytön vastustajana. Hän oli EFFIn hallituksen jäsen vuosina 2002–2005,   ja on ollut useiden EFFIn kannanottojen kirjoittaja.
Puolamäki väitteli filosofian tohtoriksi teoreettisesta fysiikasta vuonna 2001 aiheena Breaking of R-parity and supersymmetry in supersymmetric models. Hänen aikaisemmat julkaisunsa fysiikan alalla käsittelivät muun muassa Higgsin bosonia.
Vuoden 2003 jälkeen hänen julkaisunsa ovat käsitelleet informaatiotekniikkaa. Hän toimi vuosina 2001–2009 opettavana tutkijana Teknillisen korkeakoulun Informaatiotekniikan laboratoriossa. Vuodesta 2012 lähtien Puolamäki on toiminut Työterveyslaitoksen tutkijana.
Hän on aktiivinen ja pitkäaikainen kirjoittaja sfnet-uutisryhmissä. Hän myös pitää yllä finet-ryhmähierarkian epävirallista ryhmälistaa.
Puolamäki kirjoittaa blogia EFFIn sivuilla.
Puolamäki on kehittänyt suomeksi termin "tekijänoikeuskaappaus" ja luonut "Tekijänoikeuskaappausten valvontakeskuksen" seuraamaan ja luetteloimaan tapauksia, joissa oikeuksia omistamattomat valheellisesti väittävät näitä omistavansa tai oikeudenomistajat perusteettomasti yrittävät rajoittaa materiaalinsa laillista käyttöä.
Barry Brust
Barry Brust (s. 8. elokuuta 1983 Manitoba, Kanada) on kanadalainen jääkiekkomaalivahti. Hän pelaa tällä hetkellä Sveitsin NLA-liigan Fribourg-Gottéronissa. Brust on pelannut useamman kauden Pohjois-Amerikan alasarjoissa, ja 11 ottelua NHL:ssä.
Pelaajaura
Brust liittyi Los Angelesin organisaatioon kaudeksi 2004–2005. Ensimmäisen kauden hän vietti ECHL-liigassa, nousten seuraavaksi vuodeksi AHL-liigan farmijoukkueeseen. Kauden jakoi Los Angelesissa ja farmijoukkueessa Manchester Monarchsissa. Tulokaskaudellaan Brust pelasi 11 ottelua Los Angelesissa.
Kaudeksi 2007–2008 Brust teki sopimuksen AHL-liigan Houston Aerosin kanssa, ja hän voitti kauden aikana sarjan vähiten päästäneen maalivahdin palkinnon Harry "Hap" Holmes Memorial Awardin. Hyvää AHL-kautta seurasi kaksivuotinen sopimus Minnesota Wildin kanssa. Brust ei kuitenkaan koskaan saanut peliaikaa Minnesotassa, ja hän teki sopimuksen kaudeksi 2010–2011 AHL-liigan Binghamton Senatorsin kanssa. Kauden 2011–2012 Brust pelasi Saksassa, palaten seuraavaksi kaudeksi AHL-liigan Abbotsford Heatiin.
Brust siirtyi KHL-liigaan kaudella 2013–2014. Hän pelasi kaksi kautta KHL Medveščak Zagrebissa ja yhden kauden Jugra Hanty-Mansijskissa.
Koripallon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 1972
Vuoden 1972 koripallon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut pelattiin Bulgariassa 8.–16. lokakuuta. Lopputurnaukseen osallistui 12 maata. Mestaruuden voitti 11. kerran Neuvostoliitto, hopeaa saavutti emäntämaa Bulgaria ja pronssia Tšekkoslovakia. Turnauksen korikuningatar oli Itävallan Adrianna Biermaier.
Tim Parkinson
Tim Parkinson (s. 7. heinäkuuta 1973 ) on brittiläinen säveltäjä. Hän opiskeli Oxfordin yliopiston Worcester Collegessa ja Kevin Volansin johdolla Dublinissa. Hän osallistui vuonna 2001 Ostravan uuden musiikin päiville, joilla hän osallistui Jean-Yves Bosseurin, Petr Kotikin, Alvin Lucierin, Zsolt Nagyn ja Christian Wolffin seminaareihin.
Vuodesta 1997 Parkinson on kuratoinut, juontanut ja esittänyt konserteissa, joihin on kuulunut vuonna 2005 yhteistyössä John Lelyn ja Markus Trunkin kanssa järjestetty Music We'd Like to Hear, joka toistettiin vuonna 2006. Parkinson on säveltänyt muun muassa CHROMA:lle, Duo Contourille ja London Sinfoniettalle sekä sellaisille solisteille kuin Rhodri Daviesille, Stephen Altoftille, Julia Eckhardtille, Anton Lukoszeviezelle, Annie Parkerille, Andrew Sparlingille ja Stefan Thutille. Installaatioprojekteihin Parkinson tehnyt musiikkia Welbornen taidefestivaaliin (2005) ja yhteistyössä Angharad Daviesin kanssa Sound 323 CD -kauppaan Lontooseen.
Tammikuussa 2019 Parkinson luennoi Sibelius-Akatemian sävellyksen ja musiikin teorian ainesarjassa Musiikkitalolla.
Varastettuja suudelmia
Varastettuja suudelmia (Baisers volés) on François Truffaut'n ohjaama ranskalainen elokuva vuodelta 1968. Elokuvan pääosissa näyttelevät Jean-Pierre Léaud (Antoine Doinel), Claude Jade (Christine Darbon) ja Delphine Seyrig (Fabienne Tabard). Claude Jade nousi tähdeksi elokuvan myötä.
Elokuva on kolmas osa viiden elokuvan sarjasta, jossa Truffaut kehitti omakuvaansa Antoine Doinel -hahmon kautta. Sarjan aloitti elokuva 400 kepposta. Varastetuissa suudelmissa Doinelin lapsuuden hankaluudet on ohitettu, mutta aikuisuuden ja avioliiton yhteydessä tulevat vaikeudet eivät ole vielä ajankohtaisia. Elokuvan nimi Baisers volés esiintyy elokuvan lopussa kuultavan Charles Trenet’n laulun ”Que reste-t-il de nos amours” sanoituksessa.
Juoni
Antoine Doinel tapaa tyttöystävänsä Christinen, jonka kanssa on ollut kirjeenvaihdossa. Elokuvan lopussa Christineä seurannut mies tulee neidon luokse ja tunnustaa rakkautensa. Sitä ennen ovat Antoine ja Christine aloittaneet yhteisen elämän.
Loppu viittaa siihen, että Truffaut ei usko rakkauden kestävyyteen tai yhteen rakkauteen. Muusta maailmasta ja arjesta eristettynä ihminen voi tuntea hetken ajan rakkauden läsnäolon. Suhde Christineen on päähenkilön kompromissi omien ihanteidensa kanssa, tyytyminen turvalliseen parisuhteeseen.
Vastaanotto
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa. Listalle pääsivät kaikki muutkin Truffaut’n Doinel-elokuvat, lukuun ottamatta usean ohjaajan episodielokuvaan Rakkautta 20-vuotiaana tehtyä tarinaa ”Antoine ja Colette”.
Suomen luonnonsuojeluliitto
Suomen luonnonsuojeluliitto eli SLL (ruotsiksi Finska naturskyddsförbundet, ) on luonnon monimuotoisuutta, kestävää elämäntapaa, ympäristönsuojelua ja kulttuuriperinnön vaalimista edistävä valtakunnallinen kansalaisjärjestö. Luonnonsuojeluliitto on Suomen suurin ja vanhin nyt toimiva valtakunnallinen luonnonsuojelujärjestö, ja siihen kuuluu yli 28 000 jäsentä. Henkilöjäsenten lisäksi yritykset ja yhdistykset tukevat liiton toimintaa kannatus- ja ulkojäseninä. Suomen luonnonsuojeluliiton toiminta on avointa kaikille luonto- ja ympäristöasioista kiinnostuneille.
Luonnonsuojeluliitto julkaisee Suomen Luonto -lehteä sekä jäsenlehtenä Luonnonsuojelija-lehteä. Jäsenlehti alkoi ilmestyä vuonna 1975 nimellä Luonnonsuojeluväki. Suomen ainoa energian ympäristömerkki Ekoenergia on Luonnonsuojeluliiton hallinnoima.
Helsingin Lauttasaaressa sijaitsevassa keskustoimistossa ja maakunnissa työskentelee yhteensä noin 60 henkeä. Liitto on jaettu 15 luonnonsuojelupiiriin, joissa työskentelee joko aluepäällikkö tai aluesihteeri. Paikallisyhdistyksiä on noin 165. Luonto-Liitto on Suomen luonnonsuojeluliiton nuorisojärjestö, joka keskittyy lasten ja nuorten omaehtoiseen ympäristötoimintaan.
Luonnonsuojeluliiton toiminnanjohtajaksi valittiin 26. helmikuuta 2022 Tapani Veistola. Hallituksen puheenjohtajana toimii Hanna Halmeenpää.
Historia
Luonnonsuojeluliiton edeltäjä, Suomen luonnonsuojeluyhdistys, perustettiin 27. toukokuuta 1938 Helsingin Säätytalossa. Aluksi se oli melko pienen piirin tieteellinen seura. 1960-luvulla yhdistys ”vallattiin” siten, että lukuisat uudet jäsenet muuttivat liiton toimintaperiaatteita. Tällöin siitä tuli ”koko kansan” järjestö, johon alkoi kuulua yhä enemmän myös muita kuin tieteilijöitä ja tutkijoita. Vuonna 1969 Suomen luonnonsuojeluyhdistys liittyi yhteen useiden pienempien luonnonsuojelujärjestöjen kanssa niin, että liitolle alkoi kehittyä nykyinen piirien ja paikallisyhdistysten kolmiportainen rakenne. Uuden järjestön nimeksi tuli Suomen luonnonsuojeluliitto.
Vuonna 2008 Luonnonsuojeluliitto vietti 70-vuotisjuhlaansa. Juhlavuoden kunniaksi julkaistiin Suomen ympäristöliikkeen vaiheita käsittelevä historiikki, Laulujoutsenen perintö, jonka aiheina olivat luonnonsuojelutyön historia, voitot ja haasteet.
Toiminta
Luonnonsuojeluliiton työn tavoitteena on ihmisen terveellinen, turvallinen ja viihtyisä elinympäristö. Liitto toimii sen puolesta edistämällä maaperän, ilman ja vesien suojelua sekä vaalimalla maisemallisia ja rakennetun ympäristön arvoja. Energia- ja ilmastokysymykset liittyvät tiiviisti kaikkeen Luonnonsuojeluliiton suojelutyöhön.
Liitto pyrkii selvittämään paikallisen väen tarpeet ja ottamaan huomioon, sillä paikallisten tuki on usein havaittu erityisen arvokkaaksi toiminnassa. Usein luonnonsuojelijat ja paikalliset huomaavat, että heillä on enemmän yhteisiä tavoitteita kuin ristiriitoja. Tämä on toisinaan edellyttänyt joustamista luonnonsuojelijoiden puolelta, mutta paikallisen väen tuen ja myönteisen suhtautumisen luonnonsuojeluun on katsottu edistävän tehokkaasti myös luonnonsuojelun asiaa. Maaseudun elinkeinot (kuten metsästys, kalastus, poronhoito ja maanviljely) nähdään osaksi alkuperäistä perinteistä elämää, joka on arvokasta ja suojelun tarpeessa siinä missä koskematon luontokin. Luonnonsuojeluliitto ei vastusta metsästystä silloin kun se tapahtuu tiukasti säädellysti eläinten kantoja vaarantamatta, turhaa kärsimystä aiheuttamatta ja luontoa kunnioittaen.
Toimintansa tueksi järjestö järjestää ja osallistuu mielenilmauksiin, joilla saadaan mediassa näkyvyyttä ja antaa toimintaansa tukevia julkisia lausuntoja.
Ekoenergia
Suomen luonnonsuojeluliiton Ekoenergia-merkki myönnetään tietyin kriteerein uusiutuvista energianlähteistä tuotetulle sähkölle ja kaukolämmölle sekä energiapalveluille, jotka edistävät energiansäästöä ja energiatehokkuutta. Merkin avulla edistetään uusiutuvan energian käyttöä ja lisätään tietoutta energiantuotannon ympäristövaikutuksista.
Päätöksenteko Luonnonsuojeluliitossa
Suomen luonnonsuojeluliitto ry:n ylin päättävä elin on joka kolmas vuosi kokoontuva liittokokous. Liittokokouksessa valitaan mm. liittovaltuuston jäsenet sekä valtuuston ja hallituksen puheenjohtajat.