cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kohtalokas tapaaminen
Kohtalokas tapaaminen (Kiss Me Deadly) on vuonna 1955 ensi-iltansa saanut Robert Aldrichin ohjaama film noir -elokuva. Elokuvan pääosassa näyttelee Ralph Meeker. Elokuvassa Cloris Leachman ja Maxine Cooper Gomberg näyttelivät ensi kertaa.
Tillitsa
thumb|250px|Tillitsan raunioitunut kirkko. Tillitsa on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Jelisavettinan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee kahden kilometrin päässä Jelisavettinan taajamasta. Ensimmäisen kerran kylä mainitaan vuonna 1499/1500 Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa nimellä Vzdylitsy. Se oli tuolloin samannimisen Kaprion lääniin kuuluneen pogostan keskus. Nimi juontuu muinaisvenäjän ”nousta”-verbistä ja kuvaa ilmeisesti kylän sijaintia mäellä.
Vuonna 1712 Tillitsaan rakennettiin kartano, joka samalla vuosisadalla kuului mm. keisarinna Jelizaveta Petrovnalle ja Katariina II:lle. 1800-luvulla kartano kuului pitkään ruhtinatar Jelizaveta Trubetskajalle, jonka mukaan läheinen taajama on saanut nimensä. Vuonna 1766 rakennettiin Vladimirin jumalanäidin ikonille omistettu kivikirkko, joka on säilynyt raunioina.
Zunyi
Zunyi on prefektuuritason kaupunki Guizhoun maakunnan pohjoisosassa Kiinassa. Kaupunki on yksi maakunnan tärkeimmistä kaupungeista Guiyangin ja Liupanshuin kanssa. Kaupungin väkiluku on 6,127 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 30 763 neliökilometriä. Zunyi sijaitsee maakuntakeskus Guiyangista pohjoiseen.
Puna-armeijan pitkän marssin jälkeen vuonna 1935 Guomindangille raskaan tappion kärsittyään kommunistipuolue piti kaupungissa kolmipäiväisen kokouksen. Kokouksessa puolue muutti periaatteitaan luoden edellytykset Mao Zedongin valtaannousulle.
Kaupungin naapureina ovat pohjoisessa Chongqingin maakuntatason suurkaupunki, idässä Tongrenin prefektuuritason kaupunki, etelässä Qiandongnanin ja Qiannanin autonomiset prefektuurit sekä Guiyangin, Bijien ja lännessä Luzhoun prefektuuritason kaupungit.
Hallinnollinen jako
Piirikuntatasolla kaupunki jakautuu kolmeen kaupunkipiiriin (Honghuagang, Huichuan ja Bozhou), kahteen piirikuntatason kaupunkiin (Chishui ja Renhuai), kahteen gelaojen ja miaojen mukaan nimettyyn autonomiseen piirikuntaan (Daozhenin gelaojen ja miaojen autonominen piirikunta ja Wuchuanin gelaojen ja miaojen autonominen piirikunta) ja seitsemään piirikuntaan (Fenggang, Meitan, Suiyang, Tongzi, Xishui, Yuqing ja Zheng’an).
Hyrsynkulma
Hyrsynkulma on kulmakunta ja aiempi koulupiiri Ypäjällä Kanta-Hämeessä. Se on Ypäjän eteläisin kulmakunta ja yhdessä Kuusjoenkulman kanssa toinen niistä Ypäjän entisistä koulupiireistä, joiden keskuksena ei ollut mikään vanhoista kylistä, vaan jotka olivat muodostuneet vanhojen kylien myöhään asutetuille takamaille.
Luonto
Hyrsynkulma, kuten suuri osa Ypäjästä kuuluu Lounais-Suomessa Salosta ja Marttilasta Somerolle ja Loimaalle ja sieltä edelleen Huittisten ja Kokemäen suuntaan ulottuvaan laajaan savitasankoon, joka etenkin Loimaan seudulla on niin leimallinen, että seutua toisinaan sanotaan "Saviseuduksi". Maisema on täällä pääosin tasaista savikkoa, jota lähinnä kalliosydämiset moreenimäet paikoin rikkovat. Siellä täällä kulkee katkonaisia harjujaksoja ja muinaisiin vedenviipymäpaikkoihin savikoilla etenkin vedenjakajien ja harjujen liepeillä on siellä täällä muodostunut eloperäisen aineksen kertymisen tuloksena soita. Joet noudattelevat saven alla olevien kallioperän murrosten kulkua ja suurimmissa jokilaaksoissa, kuten Ypäjän halki virtaavan Loimijoen varsilla, pinnanmuodostus saattaa olla hiukan vaihtelevampaa. Savitasangon vedenjakaja-alueet, joihin Hyrsynkulmakin kuuluu, sen sijaan ovat tasaisia.
Hyrsynkulmalta vedet virtaavat pääosin Kokemäenjoen vesistöön kuuluvaan Loimijokeen sen eteläisen sivujoen Kuusjoen kautta, joka saa alkunsa nykyään isoiksi valtaojiksi kaivetuista useista latvahaaroista Palikkalan kylässä Hyrsynkulman alueella ja virtaa sieltä Ypäjän Perttulan kylään kuuluvan Kuusjoenkulman ja Ypäjän Mannisten kylän takamaiden kautta laskien viimein Loimijokeen. Alueen merkittävin suo on Vähäsuo lähellä Someron rajaa. Sen keskiosissa on vielä nähtävissä merkkejä suokasvillisuudesta. Lounaassa Ypäjän ja Someron rajaa seurailee katkonainen harjujakso, jonka korkein kohta on Someron ja Ypäjän rajalla sijaitseva Munitunmäki. Se on vanha pitäjien rajapaikka ja nykyisin myös maakuntien rajana. Lännempänä Ypäjän ja Someron rajalla Kuusjoenkulmalla sama harjujakso laajenee Piilikankaalla deltamuodostumaksi, jossa sorakuoppaan kaivetun pohjavesilammen rannalla on kokoontumispaikkana toimiva Tuottajain tupa. Täällä Ypäjän alueelle ulottuvat myös pieniltä osiltaan Natura 2000 -suojeluohjelmaan otetut Huhmassuo ja Eksyssuo. Suohon työntyvässä harjunienmekkeessä on siellä Pirttiniemennokan nykyään neljän, aiemmin viiden kunnan rajapaikka.
Kartanoajan maankäytön jälkiä edustavat Hyrsynkulman luonnossa esimerkiksi Kärppäsaaren läheltä löydettävissä olevat vanhat hiilimiilut, sekä lukuisat, joskus jo umpeen sammaloituneet savikuopat, ja hiilimiiluja on metsissä ollut samoin myös Someron puolella.
Ypäjä
Nykyinen Hyrsynkulma kostuu pääosin Ypäjän Palikkalan ja Levän kylien takamaista. Näistä Palikkalan kylä on vanhastaan ollut osa Jokioisten kartanoa, ja kylän maille perustettiin jo varhain kartanon alaisuuteen Vähänsuon sivutila, jonka vanha, maisemallisesti ja paikallishistoriallisesti merkittävä, punamullalla maalattu päärakennus Hyrsynkulmantien varressa Hyrsynkulmalta pari kilometriä pohjoiseen vielä nykyäänkin osoittaa vanhan sivukartanon sijaintia. Toinen sivutila Jokioisten kartanolla oli Ypäjän puolella Varsanojalla Loimijoen pohjoispuolella, missä Varsanojan kylän kaikki talot oli yhdistetty kartanon sivutilaksi. Palikkalan kylän vanhat talot Loimijoen etelärannalla sen sijaan olivat osaksi säästyneet kartanoon yhdistämiseltä, mutta osasta kylän maita oli muodostettu Vähänsuon sivukartano.
Levän kylä taas yhdessä Loimijoen pohjoispuolisten Kartanonkylän ja Perttulan kylien kanssa kuului Kartanonkylän kartanoon, joka oli erotettu Jokioisten kartanosta joskus 1700-luvulla, mutta tuli taas 1900-luvulla uudestaan osaksi Jokioisten kartanoa, jonka omistajaksi lopulta tuli Suomen valtio. Kartanonkylän kartanossakin osa Levän ja Perttulan kylien taloista oli säilynyt itsenäisinä, mutta osa oli tullut liitetyksi kartanoon, samoin kuin Kartanonkylän kaikki talot, joista oli muodostettu Kartanonkylän kartanon pääkartano. Vielä 1700-luvulla nykyisen Kartanonkylän alueella, Kartanonkylän kartanosta itään Loimijoen varrella olivat sijainneet myös pienet Vilon ja Somiskan kylät, jotka sitten hävisivät, kun niiden maat liitettiin kartanoon. Nykyään niiden alue luetaan osaksi Kartanonkylää.
Levän kylän maille Saarikkoon oli jo 1800-luvulla perustettu Kartanonkylän kartanon Saarikon sivutila. Pienempiä sivutiloja on mainittu olleen myös Perttulan kylässä Kuusjoenkulmalla. Hyrsynkulmalla, joka oli pääosin Palikkalan kylän takamaata ja vanhaa suota ja niittyä, vanhinta asutusta ovat edustaneet kulmakunnalla vieläkin keskeisesti sijaitsevat Hyrsy ja Kankare, ja vanha asuinrakennus susiovineen on myös vähän sivummalla sijaitsevassa Majamäessä. 1800-luvulla kartano perusti takamaille runsaasti uusia torppia ja tällöin saivat alkunsa muun muassa Seetula ja Vahaniitty. Vanhasta niittytaloudesta kertoo myös nimi Yötalo, jonka nimi alkuperäisessä muodossaan on ollut Yölato eli yöpymiseen käytetty lato.
Somero
Paitsi Ypäjällä, kartanoita oli myös Somerolla. Someron puolella Someron Pitkäjärven kylän Ypäjän Levän ja Palikkalan kylien maihin rajautuvat takamaat ovat suurelta osin kuuluneet Someron Pitkäjärvellä sijainneeseen ja siellä edelleenkin maanviljelystilana toimintaansa jatkavaan Långsjön kartanoon, jolla lähellä Ypäjän rajaa oli Isoniityn sivutila. Kylän maitten itäreunalla ulottuivat Ypäjän rajalle myös Someron Pitkäjärven kylän Långsjön kartanoon kuulumattomien Kennin ja Jakalan talojen sekä valtionvirkatalo Similän maat.
Näiden maihin lomittuivat Pitkäjärven kanssa samaan jakokuntaan kuuluneen Someron Sillanpään kylän maat, jotka kuuluivat koko Sillanpään kylän käsittäneelle Åvikin kartanolle. Långsjön kartanon tavoin sekin sijaitsi Someron halki virtaavan Paimionjoen vesistön varressa mutta ulotti takamaansa aina Ypäjän rajoille. Lähellä Ypäjän rajaa Sillanpään kylässä Åvikin kartanon torppia olivat muun muassa Korri, joka alkujaan oli yksi Sillanpään kylän vanhoista kantataloista, ja Kirkkomäki, jonka nimen historiantutkija Timo Alanen on tulkinnut voivan viitata Perttulan ja Someron välillä tapahtuneisiin vanhoihin kirkkomatkoihin. Pitkäjärveen ja Sillanpäähän idässä rajoittuvaan Someron Pyölin kylään oli kylän pohjoisosiin isossajaossa erotetulle liikamaalle perustettu Lehtimäen uudistalo, joka 1800-luvulla oli Someron nimismiehen virkatalona. 1900-luvulla Ypäjän kunta osti Lehtimäen talon maista Ypäjän rajalta Kuntala-nimisen metsätilan, joka toisen maailmansodan jälkeen palstoitettiin metsäpalstoiksi Somerolle asutetulle siirtoväelle.
Myös Someron Lahden kylä, jonka maat niin ikään ulottuvat lähelle Ypäjän rajaa Pyölin kylän maiden eteläpuolella, oli kartanokylä, jonka mailla oli lähellä Ypäjän rajaa joitakin vanhoja torppia. Näitä olivat muun muassa Rekilä ja Mikkola lähellä Jokioisten rajaa. Mikkolaa sanottiin myös Viron-Mikkolaksi, koska sen ensimmäisen asukkaan sanottiin tulleen Virosta. Tämän peruina Somerolta on ainoana paikkakuntana Suomessa tallennettu Virossa laajalle levinnyt sananlasku "Jaakko heittää santaa heinän juureen". Lahden kartanon sivutila lähellä Ypäjän rajaa oli Kuri, joka 1930-luvulla erosi kartanosta omaksi tilakseen.
Sen sijaan Someron läntisin Ypäjään rajoituva kylä, Viluksela Ypäjän ja Kosken Tl rajoilla, oli puhdas talonpoikaiskylä samaan tapaan kuin vanhastaan olivat olleet myös Ypäjän kylistä läntisimmät, Jokioisten kartanoon kuulumattomat ja historialliseen Satakunnan maakuntaan luetut Ypäjä ja Manninen.
Uudempaa historiaa
Vanhin asutus Hyrsynkulmalla koostuu vanhoista, jo ennen 1800-luvun loppua olemassa olleista taloista ja torpista, joista Hyrsy ja Kankare lienevät vanhimpia, ja Jokioisten kartanon suorittaman järjestelmällisen takamaiden asutustoiminnan tuloksena torppia syntyi 1800-luvun lopulla runsaasti lisää.
1900-luvun alkupuolella hallitsevia olivat kartanoiden sivutilat Vähäsuo ja Saarikko, ja kun Jokioisten kartano vuoden 1918 jälkeen joutui Suomen valtiolle, käynnistyi suuri maareformi koko Jokioisten kartanoon kuuluneen Jokiläänin alueella Ypäjällä, Jokioisissa ja Humppilassa, kun pääosa kartanon torpista muodostettiin itsenäisiksi tiloiksi. Kartanoiden suuret sivutilat Vähälläsuolla ja Saarikossa jäivät tässä vaiheessa vielä pääosin entiselleen. 1920-1930-luvuilla niiden maista riitti kuitenkin maata lohkaistavaksi vielä myös asutustarkoituksiin, ja koko Suomen mitassa varsin vähämerkityksiseksi jääneen asutuslain Lex Kallion ansiosta uusia tiloja muodostui runsasti kartanoiden sivutilojen maiden kaikkein etäisimpiin kulmiin niin Someron kuin Ypäjänkin puolella. Samoin uusia tiloja lohkottiin myös vapaaehtoisesti etenkin alueelle ulottuvista talojen takamaista ja joskus myös itsenäistyneistä torpista.
Toinen suuri muutos tuli toisen maailmansodan jälkeen, kun Karjalan siirtoväki ja rintamamiehet asutettiin. Silloin Jokioisten kartanon Saarikon ja Vähänsuon sivutilat palstoitettiin siirtoväelle kokonaisuudessaan, ja niiden maille asutettiin yhteensä monia kymmeniä perheitä. Muiden Lounais-Hämeen kuntien tapaan Hyrsynkulmalle ja Vähällesuolle asutetut olivat tehdyn valtakunnallisen siirtoväen sijoitussuunnitelman mukaisesti pääosin Muolaan siirtoväkeä. Ypäjän historian kirjoittajan Taina Huuhtasen tekemän havainnon mukaan siirtoväelle erotetut tilat eivät olleet peltopinta-alaltaan yhtä suuria kuin 1920-luvulla itsenäistyneet torpat, ja Huuhtasen mukaan tämä on myöhemmin näkynyt muodostuneiden tilojen elinkelpoisuudessa.
Kun maaltapako ja kaupungistuminen 1960-luvulla alkoi, tämä johtikin väkiluvun vähenemiseen ja toimivien maatilojen määrän pienenemiseen. Kuitenkin samalla kaupunkien, etenkin Forssan läheisyys yhdessä yleistyneen yksityisautoilun kanssa on mahdollistanut asumisen lähellä kaupunkia sijaitsevalla haja-asutusalueella myös kaupungissa työssäkäyville. Monet maaseudulta lähteneet myös viettävät siellä edelleen vapaa-aikaansa. Julkinen liikenne kuitenkin on vähentynyt tai siirtynyt valtateiden pikavuoropysäkeille. Ypäjän asema hevospitäjänä on lisäksi tuonut myös Hyrsynkulmalle hevostiloja, ja joillekin alueella asuville hevostenpito on myös harrastus, mihin maatilojen vanhat karjarakennukset ja ympäröivät pellot tarjoavat hyvät edellytykset.
Koulu
Ypäjän vanhoja kyliä vastaaneita koulupiirejä ovat olleet Varsanoja, Perttula, Ypäjänkylä, Manninen, Levä ja Palikkala. Näistä ainoastaan Perttulan, Ypäjänkylän ja Levän 1.-6. luokkien koulut ovat 2000-luvulla toiminnassa, muut on lopetettu jo vuosikymmeniä sitten. Varsanojan koulu on nykyään Ypäjän Hevosopiston käytössä, Palikkan koulussa toimii Ypap Oy, joka aloitti toimintansa koulun tiloissa, mutta on sitten laajentanut toimintaansa lisärakennuksilla samalla tontilla. Kuusjoen koululla on toiminut puutyöverstas ja Mannisten koulu on ollut yksityiskäytössä. Hyrsynkulman koulu sijaitsi Kaahinojaan ja Hyrsynkulmantiehen rajoittuvalla tontilla ja oli lopettamisensa jälkeen ensin jonkin aikaa peltisepän verstaana ja sitten asuinkäytössä. Koulun päärakennus tuhoutui tulipalossa 2000-luvulla, ja muistona koulusta on enää piharakennus. Nykyään Hyrsynkulmalta kuten koko eteläiseltä Ypäjältä käydään Levän koulua.
Naapurikuntien puolella lähimpiä Hyrsynkulmaan rajoittuneita koulupiirejä ovat olleet Someron puolella Isoniitty ja Lehtimäenkulma. Nämä ovat Hyrsynkulman tavoin muodostuneet kylien myöhään asutetuille takamaille. Lehtimäen koulu perustettiin jo 1920-luvulla Pyölin kylään alueelle, johon ulottuvat myös Lahden, Sillanpään ja Pitkäjärven kylien takamaat. Isoniityn koulu perustettiin Pitkäjärven ja Vilukselan kylien rajalle 1950-luvulla, kun kummankin kylän takamailla väkimäärä oli kasvanut siirtoväen asuttamisen myötä. Lännessä Ypäjän Kuusjoenkulmaan rajoittuvassa osassa Vilukselan kylää Kosken Tl ja Ypäjän välisen maantien varrella oli jo 1920-luvulla aloittanut toimintansa Palojoen koulu. Jokioisten rajalla, Someron Sylvänän, Ollilan ja Paltan kylien takamailla toimi 1920-luvulla perustettu Koisthuhdan koulu.
Etelämpänä, kylien vanhoilla rintamailla, olivat Somerolla koulut Pitkäjärvellä, Lahdenkylässä ja Vilukselassa sekä Someron ja Jokioisten välisen maantien varressa Ollilassa. Kuten Ypäjällä, myös Somerolla koulujen määrä väheni 1960-1970-luvuilla, ja kylien takamaille perustetut koulut Palojoella, Isoniityllä, Lehtimäenkulmalla ja Koisthuhdassa lopetettiin. Kylien rintamaiden kouluista lopetettiin Vilukselan koulu, mutta toimintaansa jatkoivat vielä 2010-luvulla Ollilan koulu ja Pitkäjärven koulu.
Konginkankaan vaakuna
thumb|150px|Konginkankaan vaakuna (1960–1992) Konginkankaan kunnanvaakuna on saanut aiheensa vaakunan vihreän palkin kuvaamasta kangasmaasta, jonka telatietä pitkin veneitä vedettiin kahden sisäveden väliä. Veneenvetotie oli käytössä 1700-luvulta aina 1900-luvun alkuun saakka.
Vaakunan heraldinen selitys on ”hopeakentässä vihreä hirsi, jossa kultainen vene”. Vaakunan suunnitteli Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 25. marraskuuta 1960. Konginkankaan liityttyä Äänekosken kaupunkiin vuonna 1993 vaakuna jäi kotiseutuvaakunaksi, ja Äänekosken kaupunginvaltuusto on sittemmin luovuttanut sen oikeudet Konginkankaan kyläyhdistys ry:lle vuonna 2009.
Hyrsynkulma
Yhdistystoiminta ja kokoontumistilat
Seurataloja Ypäjän eteläosissa oli vain työväentalo Palikkalassa, joka on edelleen olemassa, mutta ei enää käytössä. Kokoontumisiin riittivät ehkä koulut. Hyrsynkulmalla oli kuitenkin 1950-luvulla sekä oma urheilukenttä että Hyrsyn lavaksi sanottu tanssilava, ja myös oma urheiluseura Hyrsynkulman Sisu, joka 1900-luvulla aktivoitui uudelleen nykyaikaisen kylätoiminnan merkeissä ja perusti myös jo kertaalleen hävinneen Hyrsynkulman lavan uudelleen. Käännesillalla, Kaahinojan varressa oli palontorjuntakaluston säilytykseen rakennettu ruiskukoppi, joka sekin 1990-luvulla kunnostettiin.
Alkuperäinen Hyrsyn lava ei sijainnut samalla paikalla kuin nykyinen, vaan nykyinen lava on rakennettu entiselle urheilukentälle, ja alueen maapohjaa tutkimalla voi ehkä vielä havaita jälkiä kentän vanhasta sorapäällysteestä. Urheilukenttä näkyy vuonna 1956 kartoitetussa alueen vanhimmassa peruskartassa, ja se oli jo silloin erotettu omaksi kiinteistökseen.
Vanha Hyrsynkulman lava, joka 1960-luvulla myytiin purettavaksi, sijaitsi saman metsäalueen toisella laidalla, metsänreunassa Hyrsystä Takalaan vievän tien varressa.
1990-luvulla, kun kylätoiminta Suomessa virisi, myös Hyrsynkulmalla 1950-luvulla toiminut urheiluseura Hyrsynkulman Sisu aktivoitui uudestaan Hyrsynseudun Hyrsynseudun kyläyhdistyksenä. Talkootyönä se rakensi vanhan urheilukentän laitaan uuden Hyrsynkulman lavan, jossa on 1990-luvulta alkaen jälleen järjestetty juhannustansseja. Lavalla on esiintynyt muun muassa somerolainen Lasse Santakankaan yhteye. Kulmakunnan maisemallista maamerkkiä, historiallisesti arvokasta Kankareen torppaa alettiin käyttää kokontumistilana, ja sen luona, suurten kuusten katveessa järjestettiin joulun aikaan jumalanpalveluksia. Myös vanha ruiskukoppi Käännesillan luona kunnostettiin 1990-luvulla. Vuonna 1998 pystytettiin siirtoväen asutuksen muistokivet Vähällesuolle ja Saarikkoon. Samanlainen kivi on myös Kuusjoenkulmalla. Vuonna 2000 ilmestyi kyläkirja ''Kaahinojan kahden puolen. Hyrsynkulmaa Vähäsuolta saarikkoon.''
Tunnettuja hyrsynkulmalaisia
Tunnettuihin hyrsynkulmalaisiin kuuluu kansansoittaja ja säveltäjä Heikki Heikinaho (1921–2016). Hyrsynkulmalainen oli myös luontoharrastaja ja luonnontutkija Jorma Kantee (1941–1969), jolle Lounais-Hämeen luonnonsuojeluyhdistys lahjoitti marsalkka Mannerheimin isoisälle Carl Gustaf Mannerheimille kuuluneen hyönteiskaapin.
Lauri Arra
Lauri Arra (7. elokuuta 1886 Sahalahti – 12. heinäkuuta 1968 Sahalahti) oli suomalainen kirjailija.
Timo Reenpää
Timo Heikki Seth Reenpää (26. syyskuuta 1949 Helsinki – 16. toukokuuta 2020 Helsinki ) oli suomalainen sarjakuvien suomentaja ja kendo-vaikuttaja. Hän käänsi 1970- ja 1980-luvulla suomeksi muun muassa Lucky Lukea, Tinttiä, Enki Bilalin sarjakuvia sekä André Franquinin Mustat sivut. Hän toimi Suomen sarjakuvaseuran puheenjohtajana vuosina 1976–1980 ja 1986. Suomen sarjakuvaseura myönsi Reenpäälle sarjakuvaneuvoksen arvonimen vuonna 1981, jolloin se jaettiin ensimmäisen kerran. Kyseisellä arvonimellä on palkittu sarjakuvakeräilijöitä, -kirjailijoita ja -toimittajia sekä muita tärkeitä suomalaisia sarjakuva-alan vaikuttajia.
Timo Reenpää oli kustannusyhtiö Otavan toimitusjohtajan Heikki A. Reenpään poika, ja hän kuului siten kustannusalalla pitkään vaikuttaneeseen Reenpään sukuun. Reenpää kävi Helsingin ranskalais-suomalaisen kuoulun ja opiskeli Helsingin yliopistossa romaanista filologiaa ja venäjää. Hän työskenteli Yleisradiossa, Otavassa, Akateemisessa kirjakaupassa ja Suomalaisessa kirjakaupassa.
Timo Reenpäällä oli Juhani Härmän kanssa yhteinen salanimi Jouni Tihma, jonka alla he tekivät yhteistyötä.
Joe Smith Rasilian satemetsässä
Joe Smith Rasilian satemetsässä on suomalainen Martti "Huuhaa" Innanen tekemä vuonna 1981 valmistunut kuunnelma. Kuunnelma perustuu Innasen luoman hahmon "seikkailia" Joe Smithistä kertoviin radiokuunnelmiin.
Kuunnelman julkaisi JP-musiikki C-kasettina vuonna 1981. Vuonna 1986 kuunnelmasta julkaistiin uusintajulkaisu C-kasettina ja LP-levynä. LP-julkaisu julkaistiin yhdessä 1970-luvulla valmistuneen Joe Smith ja seikkailu viitakossa puhenäytelmän kanssa. Uusintajulkaisu sisälsi myös eri esittäjien kappaleita sekä Innasen itse esittämät kappaleet "Karvaiset kamelit" ja "Faaraon viimeinen huuto".
Poptori julkaisi kuunnelman CD-formaatissa vuonna 2000, joka sisältää alkuperäisen vuonna 1981 valmistuneen sisällön sekä kappaleen "Faaraon viimeinen huuto". Kuunnelma on julkaistu kokonaisuudessaan myös Rocket Recordsin vuonna 2009 julkaistulla Innasen tuplakokoelmalla.
Juoni
Tarina perustuu sotamies Topi Kutvosen Äänislinnassa asemasodan aikana vuonna 1943 kirjoittamaan tarinaan. "Tuhansien vaarojen mies" Joe Smith on lontoolainen "kansainvälinen seikkailia", joka saapuu Rasilian sademetsään. Matka sademetsään tuo mukanaan vaaroja. Seikkailija tapaa matkallaan kriminaalin Sisäkumi-Simeonin, puhuvan ihmissyöjäkamelin Vatelma-Valtemarin, tohtori Hyeena-Anterssonin ja ihmissyöjä-kääpiö Huspati-Hutan, jotka alkavat vainota Smithia ja aikovat tappaa hänet.
Hyperpolarisaatio
Hyperpolarisaatio on hermosolun tapahtuma, jossa solukalvon ulko- ja sisäpuolien välinen jännite-ero on normaalia suurempi. Depolarisaation jälkeinen repolarisaatio voi aiheuttaa hyperpolarisaation palauttaessaan solukalvolle normaalia lepopotentiaalia sulkemalla natriumkanavat ja avaamalla kaliumioneille tien solusta ulos, jolloin solukalvon sisäpuolen varaus voi muuttua hetkellisesti normaalia negatiivisemmaksi. Normaalitilanteessa tavallinen lepopotentiaali palaa takaisin hyperpolarisaation jälkeen kaliumionien läpäisevyyden muuttuessa tavalliseksi. Inhibitoriset eli estävät hermoston välittäjäaineet voivat aiheuttaa hyperpolarisaatiota postsynaptisessa hermosolussa, jolloin aktiopotentiaalia ei synny siinä.
Sadie Plant
Sadie Plant (1. tammikuuta 1964 Birmingham, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen filosofi, kulttuuriteoreetikko ja kirjailija.
Sadie Plant syntyi Birminghamissa ja opiskeli Manchesterin yliopistosta, mistä hän valmistui 1989 filosofian tohtoriksi. Tämän jälkeen hän toimi kulttuurintutkimuksenluennoitsijana Birminghamin yliopistossa ja tutkijana Warwickin yliopistossa. Warwickissä hän johti Kyberneettisen kulttuurin tutkimusyksikköä. Plant jätti akateemisen uransa keskittyäkseen kirjoittamiseen.
Kasvatuspsykologia
Kasvatuspsykologia on tieteenala, joka sijoittuu sisällöllisesti sekä kasvatustieteen että psykologian alueille. Kasvatuspsykologiassa tutkitaan erityisesti ihmisen psyykkiseen kehitykseen, kasvuun ja oppimiseen sekä niiden ohjaukseen liittyviä kysymyksiä. Tutkimusalueena kasvatuspsykologia on laaja, sillä se voidaan määritellä alueellisesti hyvinkin eri tavoin. Tähän ovat vaikuttaneet tieteenalan erilaiset kehityskaaret riippuen siitä, tulkitaanko sitä perinteisen psykologian, pragmaattisen filosofian vai kulttuurihistoriallisen teorian näkökulmasta. Kasvatuspsykologia tieteenalana on Suomessa vielä nuori, vaikka maailmalla kasvatuspsykologialla onkin jo vakiintuneet juuret.
Varhaisvuodet
Kasvatuspsykologia alkoi hahmottua omaksi tieteenalakseen psykologiatieteen kehittymisen myötä 1800-luvun lopulla, jolloin psykologiaa alettiin soveltaa kysymyksiin kasvatuksesta ja oppimisesta. Kasvatuspsykologiassa nykyäänkin käsittelyn kohteena olevat kysymykset ovat havaittavissa jo Platonin ja Aristoteleen filosofiassa. He tutkivat yksilöllisiä eroja oppimisessa, kehollista harjoitusta, psykomotoristen kykyjen kehittämistä, persoonan muodostumista sekä moraalikasvatuksen mahdollisuuksia ja rajoituksia. Tämän lisäksi molempien ajatuksissa olivat musiikin, runouden ja muiden taiteiden vaikutukset yksilön kehitykseen, opettajan rooli sekä oppilaan ja opettajan väliset suhteet.
Jo 1600-luvulla oltiin kiinnostuneita oppimisesta ja kokemuksen roolista ihmisen kehityksessä. Englannissa vaikuttanut John Locke esitti empiristisen ajatuksen siitä, että ihmiset syntyvät ilman tietämystä, jolloin oppiminen oli ymmärtämistä kokemuksen kautta. Locken mukaan ihminen on syntyessään tabula rasa eli “tyhjä taulu”. Nykytiedon valossa käsitys on kyseenalaistettu, ja ihminen nähdään jo syntyessään aktiivisena toimijana.
1890–1920
Charles Darwinin evoluutioteoria sekä siitä syntynyt keskustelu yhdisti aikakauden suuria yhdysvaltalaisia ajattelijoita, joita olivat muun muassa William James ja Edward Thorndike. Heitä kumpaakin on Herbartin ohella esitetty kasvatuspsykologian isiksi. Näkemys kasvatuspsykologian isistä ja historiasta on kuitenkin monitulkintainen ja riippuvainen lähdemateriaalin näkökulmista ja painotuksista.
Kasvatuspsykologian kehittyminen omaksi suuntauksekseen sijoitetaan usein Yhdysvaltoihin. Tieteenalan kehittymiseen Yhdysvalloissa vaikutti suuri siirtolaisaalto, jonka mukana 37 miljoonaa ihmistä muutti Yhdysvaltoihin vuosien 1840 ja 1920 välillä. Siirtolaisaalto loi tarpeen uusille kouluille, opettajille ja opettajankoulutukselle. Perustettiin useita uusia yliopistoja, kuten Cornell (1869) ja Johns Hopkins (1876), jotka olivat keskeisiä kasvatuspsykologian kehittymisen kannalta. Yhdysvallat aloitti siirtolaisten seulonnan Ellis Islandilla, missä suuri osa uudesta väestöstä tuli maahan. Tämä tarjosi kasvatuspsykologeille muun muassa mahdollisuuden kokeilla kehittelemiään älykkyystestejä maahanmuuttajien kykyjen arvioinnissa.
Älykkyystutkimukseen perehtyneen yhdysvaltalaisen suuntauksen rinnalla kehittyi pragmatistinen suuntaus, joka korostaa tutkimuksen ja totuuden merkitystä käytännön elämässä. Tämän suuntauksen puolestapuhujana tunnetaan John Dewey, joka liitti koulun ja yhteiskunnan vahvasti yhteen, ja jonka ajattelussa oli paljon vaikutteita Charles Darwinilta ja William Jamesilta.
1920–1960
Vuosina 1920–1960 kasvatuspsykologia alkoi vakiinnuttaa asemaansa tieteenalana. Niin Yhdysvalloissa kuin Euroopassakin oli valloillaan assosiaatiopsykologinen paradigma, jonka keskiössä oli älykkyyden ja kykyjen teoria sekä opetuksen ja koulutuksen organisointi ja käytäntö. Erityisesti Yhdysvalloissa oli käytössä S-R-analyysi, jolla tehtiin tieto- ja taitopakettien sarjoja. Opetus perustui näiden sarjojen siirtämiseen oppilaille. .
Yhdysvaltain ulkopuolella kehittyi samaan aikaan myös vastakkaisia suuntauksia. Deweyn edustaman pragmatismin ohella neuvostoliittolaiset psykologit Lev Vygotsky, Aleksandr Lurija ja Aleksei Leontjev loivat kulttuurihistoriallisen näkökulman, jossa kielellä ja artefakteilla on keskeinen merkitys ihmisen kehityksessä. Vygotskyn ajatukset pohjautuivat marxilaiseen ideologiaan, jossa painottui se, kuinka yhteiskunnallinen ja historiallinen vaikutus ovat osana ihmisen kehitystä. Vygotsky ei saavuttanut suosiota omana aikanaan, vaan hänen ajatuksensa nousivat uuteen arvoon vasta vuosikymmenien kuluessa. Samaan aikaan Sveitsissä kehityspsykologian pioneeri Jean Piaget kehitteli teorian lasten kognitiivisista kehitysvaiheista. Geneettisen tietoteorian mukaan lapsen kehitys etenee kehitystasojen mukaan, joka määrää millaisista kognitiivisista toiminnoista lapsi kykenee suoriutumaan missäkin kehitysvaiheessa. Edellä mainitut suuntaukset ovat myöhemmin kehittyneet omiksi tieteenaloikseen, mutta niiden vaikutus kasvatuspsykologiaan on kiistaton.
1960–
1960-luvulta lähtien kasvatuspsykologian näkökulma alkoi Yhdysvalloissa siirtyä behaviorismista kohti kognitivismia. Tätä muutosta edesauttoivat kognitiivisen psykologian voimakas kehittyminen, monikulttuurisen tutkimuksen lisääntyminen, uudet näkökulmat motivaatioon sekä lisääntynyt kiinnostus yksilöiden välisiin eroihin oppimisessa. Modernia aikakautta muokkasivat voimakkaasti myös psykologian eri osa-alueiden asiantuntijat, jotka kiinnostuivat oppimisesta ja toivat kasvatuspsykologiseen tutkimukseen uusia näkökulmia.
Yhtenä merkittävänä meidän aikamme vaikuttajana voidaan pitää Jerome Bruneria. Hän oli ensimmäisiä amerikkalaisia psykologeja, jotka tarkastelivat oppimista kognitiivisesta näkökulmasta. Brunerin ohella myös Michael Cole esitteli Piaget’n sekä Vygotskyn ajatuksia amerikkalaiselle kasvatusyhteisölle ja vaikutti näin voimakkaasti myös sosiokulttuurisen näkökulman kehittymiseen. Näin he vahvistivat kasvatuspsykologian asemaa osana kulttuuripsykologiaa. Tämä voidaan nähdä merkittävänä käännekohtana, jonka seurauksena tieteenala saavutti uudenlaisen aseman, joka mahdollisti postmodernin ja monikulttuurisen maailman tarkastelun.
Sosiokulttuurinen oppimiskäsitys, joka nykyään tunnustetaan laajalti kasvatuspsykologian kentällä, laajensi konstruktivismin käsitettä ottamalla tarkasteluun myös muiden toimijoiden ja kulttuurien vaikutuksen ihmisen kehitykseen. Se painottaa yksilön kehittymistä sosiaalisen vuorovaikutuksen ja osallistumisen kautta, jossa tietoa konstruoidaan vuorovaikutuksessa yksilön ja yhteisön välillä. Tämä oppimiskäsitys on pohjana nykyaikaisessa luokkahuonetyöskentelyssä ja pohjana myös käytössä oleville opetussuunnitelmille Suomessa.
Kasvatuspsykologian historia Suomessa
Suomessa oli 1800-luvun lopulla vallalla herbartilainen kasvatusfilosofia, joka perustui vahvasti etiikkaan ja psykologiaan. Helsingin yliopistossa kasvatustieteen professorina toiminut Mikael Soininen toi herbartilaisuutta vahvasti suomalaiseen pedagogiikkaan. Soininen tutki erityisesti opetusmetodeja ja opetuksen suunnittelua. Paavo Virkkunen nosti keskeiseksi ajatukseksi apperseption eli uuden kokemuksen tai tiedon sulauttamisen yksilön omaksi kokemukseksi. Muita suomalaiseen herbartilaisuuteen vaikuttaneita henkilöitä olivat Thiodolf Rein ja Waldemar Ruin.
Herbartilaisuus oli hallitseva ajatussuuntaus 1910-luvun loppuun, jonka jälkeen kokeellinen pedagogiikka ja psykologia alkoivat vahvistua. Nämä suuntaukset vaikuttivat voimakkaasti aina 1920-luvun loppuun asti ja ne toivat uusia metodeja empiiriseen tutkimukseen sekä suuntasivat kiinnostusta kohti erilaisten oppimistyylien tutkimista. Albert Lilius oli vahva vaikuttaja kokeellisen pedagogiikan alalla. Hän tutki erityisesti lasten psykologiaa ja piti ihmistä psykofyysisenä kokonaisuutena.
1960-luvulla alettiin soveltaa behavioristisen psykologian oppeja pedagogiikkaan. Behaviorismi tarjosi tavan ohjata oppimisprosessia ulkoapäin fysiologiaan ja neurologiaan pohjautuen. Behaviorismin kannattajat Suomessa eivät nähneet opettamista lineaarisena tapahtumana, vaan syklinä, jossa opettajalla on keskeinen rooli, unohtamatta kuitenkaan oppilaan roolia. Behaviorismin haastajaksi nousi kognitiiviseen psykologiaan perustuva konstruktivistinen oppimiskäsitys. Sen mukaan tieto syntyy oppijan oman aktiivisen tutkimisen ja analysoinnin kautta. Vaikka tätä teoriaa on myös voimakkaasti kritisoitu, on konstruktivismi vaikuttanut Suomessa hyvin vahvasti oppimisteoreettiseen ajatteluun. Konstruktivistista oppimiskäsitystä on Suomessa kehittänyt erityisesti Maijaliisa Rauste-von Wright.
Kasvatuspsykologian alkutaival Helsingin yliopistossa
Vuonna 1996 Helsingin yliopistoon perustettiin ensimmäinen kasvatuspsykologian professuuri, jonka professoriksi valittiin Maijaliisa Rauste-von Wright. Vuonna 1997 Rauste-von Wrightin opetuksessa olleet luokanopettajaopiskelijat toivat esiin tyytymättömyyttään luentopainotteista opetustyyliä kohtaan. Kyseinen opiskelijaryhmä perusti Rauste-von Wrightin ohjauksessa opintopiirin, joka lähti luomaan uusia tutkintovaatimuksia opettajankoulutukseen pohtien, mitä tietoja ja taitoja opettaja työssään tarvitsee.
Vuonna 1998 presidentti Martti Ahtisaari hyväksyi Maijaliisa Rauste-von Wrightin ajaman lakiehdotuksen, jossa haettiin mahdollisuutta valmistua luokanopettajaksi kasvatuspsykologiaa pääaineena opiskellen. Samana vuonna aloitti ensimmäinen pienryhmä, joka opiskeli näillä tutkintovaatimuksilla. Vuonna 1999 kasvatuspsykologian ryhmään haettiin ensimmäistä kertaa pääsykokeilla. Ryhmätoiminta oli intensiivistä ja siinä keskityttiin ryhmän vuorovaikutuksen kehittämiseen ja hyvän opettajuuden analysointiin. Tuolloin kasvatuspsykologian opiskelijat eivät opiskelleet ainedidaktiikkaa, vaan monialaisten aineiden ainehallinta saatiin ilmiöopinnoista, joissa tarkastellaan erilaisia ilmiöitä ainerajat ylittäen.
Helsingin yliopisto
Helsingin yliopistossa voi valmistua luokanopettajaksi kasvatuspsykologia pääaineena. Kasvatuspsykologian pääainelinjalla opiskellaan 10–20 hengen pienryhmässä, johon sitoudutaan 3,5 vuodeksi. Pääaineopintojen keskeisimpiä sisältöjä ovat ryhmässä toimiminen ja vuorovaikutustaidot, sekä tutkiva oppiminen ja ilmiöpohjainen oppiminen. Opinnoissa korostetaan opiskelijoiden aktiivista toimijuutta opiskeluprosessinsa suunnittelijoina ja toteuttajina. Ilmiölähtöisyyden ja muiden kasvatuspsykologialle tyypillisten pedagogisten menetelmien käyttämistä opetustyössä voidaan perustella muun muassa sillä, että ne ovat voimakkaasti lapsilähtöisiä sekä erilaisia oppijoita huomioivia. Ne korostavat lapsen omaa oivallusta, dialogisuutta, oppilaiden aktiivista toimintaa, ryhmätyötaitoja sekä aihealueen laajempaa ymmärtämistä. Tämän seurauksena opittua tietoa on helpompi soveltaa myös käytännössä.
Helsingin yliopiston opettajankoulutuslaitos on tehnyt vuodesta 1998 asti tärkeää yhteistyötä Tuusulassa sijaitsevan Tuomalan koulun kanssa. Kasvatuspsykologian opiskelijat ovat tehneet koulussa paljon kouluhavainnointeja ja auskultointeja. Tuomaalan koulu on poikkeuksellinen, sillä siellä harjoitetaan tutkivaa ja oppimislähtöistä pedagogiikka.
Kasvatuspsykologian pääaineopiskelijoiden edunvalvonnasta ja virkistystoiminnasta vastaa vuonna 2000 perustettu opiskelija-ainejärjestö Phenomena ry.
Oulun yliopisto
Kasvatuspsykologiaa voi opiskella myös Oulun yliopistossa, jossa kasvatuspsykologia on pääaine oppimistieteiden tutkinto-ohjelmassa. Ennen syksyä 2022ja uutta oppimistieteiden ohjelmaa kasvatuspsykologiaa on voinut opiskella pääaineenaan myös kasvatustieteen tutkinto-ohjelman toisena vaihtoehtona. Kandidaattivaiheen opinnot koostuvat pääasiassa psykologian, kasvatustieteen ja kasvatuspsykologian opinnoista. Lisäksi oppimistieteiden tutkinto-ohjelmassa opiskellaan koulutusteknologiaa.
Oppimistieteiden opiskelijat kuuluvat yleisen kasvatustieteen kanssa samaan Motiva-nimiseen ainejärjestöön.
Työllistyminen
Kasvatuspsykologiaa opiskelleet työskentelevät yleensä opetuksen tai kasvatuksen työtehtävissä, kuten luokanopettajana, erityisluokanopettajana, koulutusasiantuntijana, koulutuspäällikkönä tai koulukuraattorina. Tyypillisin työnantaja on kunta tai kuntayhtymä.
Stillwater
Stillwater voi viitata seuraaviin asioihin:
Lupanovanjoki
Lupanovanjoki on joki Leningradin alueella Venäjällä. Se saa alkunsa Lupanovanjärvestä, virtaa kohti pohjoista ja laskee Hevaanjokeen Hevaan kalanviljelyaltaiden ohi. Joen pituus on 12 kilometriä.
Laanilan koulu
Laanilan koulu on Oulussa, Hintan kaupunginosassa sijaitseva yläkoulu. Koulussa opiskelee noin 400 oppilasta, ja sen rehtorina toimii Mikko Säntti.
Phyllis Bryn-Julson
Phyllis Bryn-Julson (s. 5. helmikuuta 1945 Bodwon, Pohjois-Dakota) on yhdysvaltalainen taidemusiikin laulaja, äänialaltaan sopraano. Hän aloitti kolmen vuoden iässä pianonsoiton opinnot. Hän opiskeli sittemmin Concordia Collegessa (Moorhead, Minnesota) pianon-, urkujen- ja viulunsoittoa sekä laulua. Hän suuntautui jo opiskeluaikoinaan vuosina 1963–65 kaksitoistasäveljärjestelmää käyttäen luotuun ohjelmistoon. Bryn-Julson sai Concordia Collegesta kunniatohtorin arvon vuonna 1995.
Bryn-Julson suoritti opintoja myös Tanglewoodissa vuosina 1964–67 ja pääsi Helen Boatwrightin johdolla opiskelemaan laulua Syracusen yliopistoon, josta hän sai musiikin kandidaatin (1967) ja maisterin (1969) arvot. Bryn-Julson keskittyi lauluun Gunther Schullerin kehotuksesta.
Bryn-Julson debytoi vuonna 1966 tulkitsemalla Alban Bergin Lulu-sarjan Erich Leinsdorfin johtaman Bostonin sinfoniaorkesterin kanssa. Sittemmin Bryn-Julson on esiintynyt Bostonin sinfoniaorkesterin ja New Yorkin filharmonikkojen kanssa kymmeniä kertoja. Proms-debyyttinsä hän teki vuonna 1967 Hans Werner Henzen teoksen The Raft of Medusa esityksessä. Hän on esittänyt myös muun muassa Covent Gardenissa Igor Stravinskin ja Maurice Ravelin teoksia. Useita kertoja hän on tulkinnut Vitellian roolin Wolfgang Amadeus Mozartin oopperassa La clemenza di Tito, ja Peabodyssa hän on esiintynyt nimiroolissa Richard Straussin oopperassa Ariadne Naxoksella.
Lepopotentiaali
Lepopotentiaali eli lepojännite on kaikkien solujen kalvoilla vallitseva jännite-ero. Jännite-erosta käytetään myös nimitystä kalvojännite, mutta hermo- ja lihassoluissa yleinen nimitys on lepojännite. Solun täytyy pitää yllä aktiivisesti sille ominaista tasapainotilaa, homeostaasia, pystyäkseen toimimaan oikein ja reagoimaan muutoksiin. Lepopotentiaalissa solukalvon sisäpuolella vallitsee negatiivinen varaus ja ulkopuolella positiivinen. Lepopotentiaali syntyy monesta osatekijästä, kuten solun sisällä olevista, solukalvoa läpäisemättömistä varauksellisista makromolekyyleistä (esimerkiksi proteiineista), sekä solukalvon pinnalla olevien passiivisten Na-, Ca- ja Cl-ionien vuotokanavien ominaisuuksista. Tärkeässä osassa lepopotentiaalin ylläpidossa on aktiivinen Na-K-ATPaasi, joka pumppaa samalla kertaa kolme natriumionia solusta ulos ja kaksi kaliumionia solun sisään käyttäen ATP:n hydrolyysissä vapautuvaa energiaa.
Espoon lasitehdas
Espoon lasitehdas toimi Espoossa lähellä Espoon rautatieasemaa vuosina 1912–1922. Tehdas valmisti viina- ja maitopulloja mutta siirtyi vuonna 1920 valmistamaan ikkunalasia.
Espoon lasitehtaan toiminta päättyi 2. – 3. marraskuuta 1922 tapahtuneeseen koko tehdasalueen tuhonneeseen tulipaloon, joka aiheutti miljoonan markan vahingot. Ainoastaan tehtaan makasiinirakennus säilyi. Tehtaan omistanut Alb. Kindberg siirsi palon jälkeen tehtaan toiminnan Lahteen Fellmanin entiseen selluloosatehtaaseen. Samana vuonna 1922 perustettiin sitten Lahden lasitehdas joka otti käyttöön ensimmäisenä Suomessa ikkunalasin koneellisen valmistuksen vuonna 1926.
Oppian
Oppian on suomalainen kirjankustantamo, joka julkaisee kauno- ja tietokirjallisuutta sekä oppimateriaaleja. Yritys on julkaissut suomeksi muun muassa Nikola Teslan omaelämäkerran Elämäni keksinnöt.
Jelisavettina
thumb|right|180px|Kunnan sijainti Hatsinan piirin kartalla. thumb|right|250px|Jelisavettinan asema ja Tillitsan kartano vuoden 1885 kartalla. thumb|right|250px|Tillitsan kartano 1900-luvun alussa. Jelisavettina on maalaiskunta ja sen keskustaajama Leningradin alueen Hatsinan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Suuren-Kolppanan ja Volossovan välisen maantien varrella 15 kilometriä Hatsinasta länteen. Taajamassa on 3 100 ja kunnassa 5 000 asukasta (vuonna 2010).
Maantiede ja asutus
Jelisavettinan kunnan pinta-ala on 128,48 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Hatsinan piirin Sääskelän, idässä Voiskovitsan ja etelässä Suuren-Kolppanan kuntiin sekä lännessä Volossovan piiriin. Pinta-alasta 45,4 % on metsää ja 44,5 % maatalousmaata.
Seutu kuuluu Inkerin ylänköön. Sen maisemaa leimaa kumpuileva tasanko. Kunnan alueella ei ole merkittäviä vesistöjä. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora, rakennuskivi ja turve.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu 25 kylää: Ahokylä (ven. Avkolevo), Aleksejevka, Eetu (Edu), Holopitsa (Holopovitsy), Häyskälä (Jaskelevo), Isora (Ižora), Jormonia (Jermolino), Koivula (Bereznevo), Kolotitsa (Kolodezi), Luiskentsa eli Luiskenitsa (Luiskovitsy), Molkkova eli Smolkkova (Smolkovo), Orloskoi (Nataljevka), Osnaakka (Oznakovo), Pornitsa eli Suuri-Pornitsa (Bolšije Bornitsy), Pulliala (Puljevo), Rapala (Rabolovo), Saappola (Zapolje), Spankkova, Tarovitsa (Tarovitsy), Tillitsa, Tupitsa (Dubitsy), Uusikylä (Novaja), Vilhosi eli Pieni-Pornitsa (Malyje Bornitsy), Vironkylä (Verolantsy) ja Volkova (Volgovo). Jelisavettinassa asuu 60 % kunnan asukkaista. Toiseksi suurin asutuskeskus on 1 100 asukkaan Spankkova.
Historia
Seudun asutus kuului keskiajalla Novgorodin Vatjan viidenneksen Kaprion kihlakunnan Tillitsan pogostaan. Ruotsin vallattua Inkerin 1600-luvulla sinne muutti suomalaisia uudisasukkaita, jotka myöhemmin muodostivat venäläisten ja inkerikkojen ohella huomattavan osan alueen väestöstä.
Inkerinsuomalaiset kuuluivat ennen toista maailmansotaa Spankkovan ja Kupanitsan luterilaisiin seurakuntiin. Saksalaismiehityksen aikana inkeriläiset siirrettiin Suomeen, josta heidät sittemmin palautettiin Neuvostoliittoon. Vain harvat heistä onnistuivat palaamaan kotiseudulleen.
Liikenne, talous ja palvelut
Kunnasta on hyvät maantieyhteydet Hatsinaan ja Pietariin. Sen koillispuolella kulkee Pietarin eteläinen kehätie ja itäpuolella Pietarin ja Pihkovan välinen valtatie. Jelisavettinan kautta kulkee Hatsinan ja Opoljan välinen maantie sekä Namkun ja Ivangorodin välinen rautatie, jolla on henkilöliikenteen asema. Linja-autoreitit johtavat Hatsinaan ja Volossovaan.
Paikallisista elinkeinoista tärkein on maatalous. Suurin maatalousyritys on Spankkovossa toimiva Niva-1, joka tuottaa maitoa, lihaa, viljaa ja rehua. Jelisavettinassa toiminut maatalousyritys Družba on konkurssitilassa. 65 % työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella, lähinnä Voiskovitsassa, Hatsinassa ja Pietarissa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, peruskoulu, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja paikallissairaala. Eräitä julkisia palveluja on myös Spankkovassa. Kunnassa toimii ammattikoulun tasoinen Valtion talous-, finanssi-, oikeus- ja teknologiainstituutin maatalousteollinen tiedekunta. Jelisavettinassa on vuonna 2005 avattu puinen Vladimirin Jumalanäidin ikonin kirkko.
Nähtävyydet
Seudulta on löydetty useita keskiaikaisia kurgaanihautoja. Tillitsan 1760-luvulla rakennettu tyyliltään klassistinen kartano on valtakunnallinen suojelukohde. Muita rakennusmuistomerkkejä ovat vuonna 1765 pystytetty Tillitsan ortodoksinen ja 1833 rakennettu Spankkovan luterilainen kirkko, jotka ovat nykyään raunioina. Historialliset kohteet liittyvät toiseen maailmansotaan.
Carl Berling
Berling peri isältään oikeuden julkaista Tanskan virallista lehteä, ja se sai 1833 nimen Berlingske Tidende ja sai Berlingin johdossa paljon vaikutusvaltaa ja antoi hänelle paljon etua.
Berling oli Fredrik VII:n lapsuudenystävä ja tuli tämän valtaannousun jälkeen 1848 kuninkaan yksityissihteeri ja myöhemmin kamariherra.
Erityisesti merkityksellinen Berlingistä tuli sitä kautta, että hän oli kreivitär Dannerin ystävä.
Berling silti altisti itseään suurelta osin aatelin vihalle ja ylenkatseelle, ja seurustelu talonpoikaisystäväin kanssa johti hänet konfliktiin Kansallisliberaalin puolueen kanssa.
1850-luvulla ministeriö Hall-Krieger vaati, että Berling erotettaisiin. Kuningas kieltäytyi, ja hallitus päätti erota. Berling avusti tämän jälkeen uuden ministeriön Rotwitt-Blixen-Finecke muodostamisessa.
Myöhemmin hän matkaili paljon. 1871 hän lähti kreivitär Dannerin kanssa Italiasta Egyptiin tarkoituksenaan jatkaa Jerusalemiin mutta kuoli Ismaïliassa.
Clark Gable
William Clark Gable (1. helmikuuta 1901 Cadiz, Ohio, Yhdysvallat – 16. marraskuuta 1960 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Kovaotteisten ja siekailemattomien roolien esittäjänä Gable oli 1930- ja 1940-lukujen suurimpia elokuvatähtiä.
Nuoruusvuodet
Clark Gable syntyi Cadizissa Ohiossa vuonna 1901. Hänen isänsä oli öljynetsijä. Gablen äiti sairastui ja kuoli jo yhdeksän kuukauden kuluttua poikansa syntymästä, ja isä meni uudelleen naimisiin kaksi vuotta myöhemmin. Gablella oli aina läheiset välit äitipuoleensa. High schoolissa Gable pelasi baseballia ja soitti kaupungin soittokunnassa. Perhe muutti kaupungista maalle Hopedalesta pohjoiseen, ja täytettyään 16 vuotta Gable meni töihin hiiliyhtiöön ja sen jälkeen rengastehtaaseen Akroniin.
Näyttelijän ura
Akronissa asuessaan Gable kiinnostui teatterista ja sai vuonna 1922 töitä kiertävän teatteriseurueen avustajana. Hän alkoi myös opiskella näyttelemistä ja mentyään naimisiin muutti Hollywoodiin, missä hän alkoi näytellä pieniä rooleja kiertävässä teatterissa ja statistin rooleja elokuvissa.
Vuoteen 1927 mennessä Gable oli jo päässyt esittämään päärooleja texasilaiseen teatteriin ja noussut siellä sekä kriitikkojen että naiskatsojien suosioon. Gable teki ensiesiintymisensä Broadwaylla vuonna 1928 näytelmässä Machinal. Gablen ensimmäinen elokuvarooli oli elokuvassa The Painted Desert (1931), jossa hän esitti roistoa. Sitä seurasi kolme sivuosatyötä.
Elokuvastudio Metro-Goldwyn-Mayer otti Gablen sopimusnäyttelijäkseen aluksi yhden vuoden sopimuksella, mutta yhteistyötä jatkui lopulta yli 20 vuotta. MGM alkoi antaa Gablelle heti pääosarooleja studion naistähtien kuten Greta Garbon ja Joan Crawfordin vastanäyttelijänä. Karhean ja siekailemattoman miehekkäästä Gablesta tuli pian hyvin suosittu elokuvatähti, jonka viiksiä ja fedorahattutyyliä miehet jäljittelivät koko maassa. Vuonna 1938 järjestetyssä kyselyssä Gable äänestettiin ”Hollywoodin kuninkaaksi”.
Elokuvasta Tapahtui eräänä yönä (1934) Gable voitti uransa ainoan pääosa-Oscarinsa. Oscar-ehdokkuudet hän sai myös elokuvista Kapina laivalla (1935) sekä Tuulen viemää (1939), joista jälkimmäisestä Rhett Butlerin roolista hänet parhaiten nykyisin muistetaan. Näistä historiallisista menestyselokuvista poiketen Gable näytteli useimmissa elokuvissaan nykyajan toimintasankaria, kuten laivakapteenia elokuvassa Matkalla Singaporeen (1935) ja lentäjää elokuvassa Nykypäivän sankarit (1938).
Kolmannen vaimonsa traagisen kuoleman jälkeen vuonna 1942 Gable liittyi Yhdysvaltain armeijaan vaaralliseen tehtävään ilmatykkimieheksi. Hän teki useita pommituslentoja Saksan yllä sodan aikana ja lisäksi kuvasi koulutusfilmejä.
Sodan jälkeen Gable jatkoi elokuvauraansa Hollywoodissa. Hänen elokuvansa eivät kuitenkaan enää saavuttaneet sotaa edeltäneen ajan suosiota, lukuun ottamatta elokuvaa Mogambo (1953), jossa Gable esittää suurriistan metsästäjää Afrikassa. Kun Hollywoodin studiojärjestelmä purkautui, Gable siirtyi vapaaksi agentiksi. Gablen viimeinen elokuva Sopeutumattomat julkaistiin postuumisti vuonna 1961.
Yksityiselämä
Clark Gable oli viisi kertaa naimisissa, ja hänellä oli yksi lapsi viimeisestä avioliitostaan Kay Williamsin kanssa. Vuonna 1934 Gablen vastanäyttelijä Loretta Young tuli raskaaksi, mutta Gablen avioliiton ulkopuolinen lapsi salattiin julkisuudelta. Gablella oli useita muitakin suhteita vastanäyttelijättäriensä kanssa. Aikanaan hän muodosti aikansa "satuparin" kolmannen vaimonsa Carole Lombardin kanssa, jonka kanssa meni naimisiin 1939. Liitto päättyi Carole Lombardin kuolemiseen lento-onnettomuudessa vuonna 1942.
Merianturat
Merianturat (Soleidae) on kampelakaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan Atlantista ja indopasifiselta merialueelta lauhkeista ja trooppisista vesistä.
3x3 (koripallo)
oikea|150px 3x3 on koripallon muunnos, jota pelataan kolmehenkisillä joukkueilla yhteen koriin. Lajin säännöt eroavatkin monella tapaa normaalista koripallosta.
Historia
Lajin historia alkaa vuodesta 2007, jolloin FIBA päätti kokeilla lajia vuoden 2010 nuorten kesäolympialaisissa. Lajia kokeiltiin kuitenkin jo vuoden 2007 Asian Indoor Gamesissa, joissa Iran voitti turnauksen mestaruuden. Lisäksi lajia kokeiltiin Aasian nuorten kisoissa vuonna 2009 ja lopulta myös vuoden 2010 nuorten kesäolympialaisissa. Syksyllä 2010 kansainvälinen koripalloliitto asetti tavoitteekseen viedä lajin osaksi vuoden 2020 kesäolympialaisia.