cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Porkkalan palautus
Neuvostoliiton toimet alueella ennen palautusta
Myös hautausmaita oli tuhottu ja hautakiviä pirstottu. Näistä Neuvostoliitto kyllä maksoi runsaan korvauksen ja vahingot korjattiin, koska läntisiin lehtiin levinneet kuvat uhkasivat romuttaa ainakin osittain sen poliittisen hyödyn, joka palautuksen aikaistamisella oli saatu. Asia sivuutettiin lopulta virallisella tasolla ”joidenkin juopuneiden sotilaiden omavaltaisuutena”. Vaikka Porkkalan palautuksella oli Suomelle sekä poliittisesti että henkisesti erittäin suuri merkitys, Neuvostoliittoon epäluuloisesti suhtautuneissa länsimaissa se leimattiin vain neuvostojohdon halpahintaiseksi propagandatempuksi, koska Porkkala oli menettänyt alkuperäisen strategisen merkityksensä ja Moskova piti samaan aikaan Itä-Euroopan kansandemokratioita tiukassa otteessaan.
Porkkala siirtyy Suomelle
Ensimmäinen ikkunaluukuton juna kulki Porkkalan halki 21. joulukuuta 1955. Tukikohdan komentaja, kenraaliluutnantti Sergei Kabanov esitteli Porkkalaa Suomen pääministeri Urho Kekkoselle ja tämän seurueelle 24. tammikuuta 1956. Kaksi päivää myöhemmin Kabanov lakkautti tukikohdan ja luovutti sen suomalaisille. Porkkalan luovutusasiakirjan allekirjoittivat Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä 26. tammikuuta Suomen puolelta pääministeri Kekkonen ja ulkoministeri Johannes Virolainen sekä Neuvostoliiton puolelta varapääministeri Mihail Pervuhin ja suurlähettiläs Viktor Lebedev. Saman päivän aikana rajapuomi nousi Espoonlahden sillalla ja suomalaiset sotilaat marssivat Porkkalaan. Seuraavana päivänä neuvostoliittolaiset järjestivät suomalaisille ja ulkomaisille tiedotusvälineiden edustajille kiertoajelun Porkkalassa. Porkkalasta lähes 12 vuotta aikaisemmin lähtemään joutuneet asukkaat pääsivät palaamaan kotiseudulleen 4. helmikuuta 1956.
Puolustusvoimien pakkolunastukset
Puolustusvoimat näki palautuksen yhteydessä myös mahdollisuuden laajentaa alueitaan Porkkalassa. Helsingin laivastoasemalla ja Suomenlinnaan sijoitetulla moottoroidulla rannikkotykistöllä oli käytössään tuolloin varsin huonot tilat, minkä lisäksi pelättiin Porkkalaan syntyvän merkittävä rannikkopuolustuksen aukko, ellei puolustusvoimat saisi sieltä havittelemiaan alueita.
Puolustusministeriö teki 12. maaliskuuta 1956 esityksen puolustusvoimille pakkolunastettavaksi kaavailuista alueista Porkkalassa. Näihin kuuluivat Båtvik-Strömsby-alue, Friggesbyn lentokenttä, Upinniemi ja sen lähialueiden saaristoa, sekä saarista Mikonkari, Järvö, Läntinen Styrskär, Rönnskär, Stora Träskö, Porsö, Vormö ja Mäkiluoto. Lisäksi vaadittiin joitakin alueita Kopparnäsistä ja Porkkalanniemeltä.
Lunastukset eivät edenneet kitkatta, ne kohtasivat vastustusta etenkin Porkkalan aiemman siviiliväestön piirissä, jonka etua ajamaan perustettu Porkkalaliitto toimi lunastusten pääasiallisena vastustajana. Liitto sai vahvaa tukea etenkin ruotsinkieliseltä lehdistöltä.
Porkkalan alueiden lunastukseen liittynyt periaatepäätös tehtiin varsin nopeasti hallituksessa, mutta lopullisen päätös saatiin aikaiseksi vasta 9. elokuuta. Jossain määrin yleisen painostuksen seurauksena puolustusvoimat oli joutunut luopumaan aluevaatimuksistaan seuraavissa kohteissa: Båtvik-Strömsbyn alue, Friggesbyn lentokenttä, Järvön saaret pääsaarta lukuun ottamatta, sekä yksittäisistä saarista Mikonkari, Stora Träskö, Vormö, Rönnskär ja Läntinen Styrskär.
Keskustelu pakkolunastuksista jatkui vielä pitkään niiden toteutuspäätöksen jälkeen, minkä lisäksi lopullinen pakkolunastuspäätös johti osittaiseen hallituskriisiin, kun Ruotsalainen kansanpuolue erosi hallituksesta.
Porkkalan alueiden hallintokiistat ja puolustusvoimien organisaatiomuutokset vaikeuttivat alueen puolustusjärjestelyjen suunnittelua. Porkkalaa varten tehtiin useita enemmän tai vähemmän vakavia suunnitelmia, joista harva toteutui. Järjestelyistä päättävä taho vaihtui usein; välillä vastuulla olivat merivoimat, välillä divisioona tai sotilaslääni Helsingissä tai Hämeenlinnassa.
Eri tahojen näkemyksiä palautuksesta
thumb|right|Karin pilapiirros Porkkalan vuokra-alueen palautuksen 10-vuotis­juhlinnasta. Piirroksen julkaisun jälkeen ulkoministeri [[Ahti Karjalainen kutsui Helsingin Sanomien silloisen päätoimittajan Teo Mertasen puhutteluun ja esitti tälle voimakkaan paheksuntansa. ]] Maalaisliiton pää-äänenkannattaja Maakansa luonnehti tuoreeltaan lupausta Porkkalan palautuksesta ”Paasikiven–Kekkosen ulkopoliittisen linjan voitoksi” – kyseinen Suomen sodanjälkeistä, kylmän sodan ajan puolueettomuuspolitiikkaa kuvannut ja etenkin Maalaisliitto-Keskustapuolueen niin sanotun K-linjan ja vuonna 1958 perustetun Paasikivi-seuran viljelemä käsite esiintyi ensimmäisen kerran julkisesti juuri tässä yhteydessä. Toisaalta Urho Kekkosen poliittiset vastustajat ja muiden muassa Helsingin Sanomien poliittinen pilapiirtäjä, Kekkoseen kriittisesti suhtautunut Kari Suomalainen katsoivat Kekkosen kaapanneen itselleen poliittisen hyödyn Porkkalan palautuksesta varmistaakseen valintansa uudeksi tasavallan presidentiksi. Suomalainen epäili Kekkosen pyrkivän käyttämään Porkkalaa keppihevosenaan saadakseen myös Karjalan palautetuksi ja tästäkin kaikki pisteet itselleen. Maakansa julkaisikin tammikuun alussa 1956 piirroksen ”Urhon soitto”, jossa Väinämöisen hahmossa esitetty Kekkonen soitteli Suomelle ”takaisin poloisen Porkkalan. ehkä kauniin Karjalankin”. Lehti kirjoitti vielä kolme päivää myöhemmin, että Kekkosen valinta presidentiksi antaisi parhaat takeet mahdollisuuksille itärajan tarkistamiseen.
Silloinen kauppa- ja teollisuusministeri Aarre Simonen vähätteli eräässä puheessaan Porkkalan palautusta, koska Karjalankannasta ei saatu takaisin. Presidentti J. K. Paasikivi ripitti Simosta ankarin sanoin ja päätti saarnansa: ”Ehkä herra Simonen menee itse Moskovaan ja ottaa yhden amerikkalaisen sotilaan mukaansa.”' Simonen selitti myöhemmin halunneensa puheellaan esittää vastalauseen eduskunnan syrjäyttämisestä näin tärkeässä asiassa ja Maalaisliiton pyrkimyksestä omia Porkkalan palautus kokonaan omaksi ansiokseen.
Ulkopolitiikkaan piirroksillaan ärhäkästi kantaa ottanut ja ”tuhman pojan” maineen saanut Kari Suomalainen palasi aiheeseen vuonna 1966, jolloin vietettiin Porkkalan palautuksen kymmenvuotisjuhlaa, piirroksellaan Satu porkkanasta. Neuvostoliittolaiset kantelivat piirroksesta silloiselle ulkoministerille Ahti Karjalaiselle, joka kutsui Helsingin Sanomien päätoimittajan Teo Mertasen nuhdeltavakseen.
Korvaukset ja kiinteistöjen palautus
thumb|Palautuksen muistoksi julkaistu posti­merkki, jonka pääaiheena on vuokra-alueeseen kuulunut [[Rönnskärin majakka.]] Kun alue luovutettiin Neuvostoliitolle, sen maanomistajille suoritettiin Suomen valtion varoista toisen korvauslain mukaisia korvauksia samoin kuin luovutetun Karjalan kiinteistöistäkin. Heillä oli myös maanhankintalain nojalla oikeus hankkia menettämiensä kiinteistöjen tilalle uudet kiinteistöt, pääasiassa Länsi-Uudeltamaalta.
Kun alue palautettiin Suomelle, säädettiin alueen kiinteistöjä koskeva erityinen Porkkalan palautuslaki. Sen mukaan alueen kiinteistöt palautettiin entisille omistajilleen edellyttäen, että nämä maksoivat toisen korvauslain mukaan saamansa korvaukset takaisin valtiolle. Jos maata vuonna 1944 omistanut henkilö ei ollut enää elossa, tämä oikeus kuului sille, joka olisi saanut sen perintönä, ellei luovutusta olisi tapahtunut. Kiinteistöt, joille ei vuoden 1963 loppuun mennessä ollut ilmaantunut omistajaa, siirtyivät valtiolle, joka huutokauppasi ne, mutta näin tapahtui vain muutamalle kiinteistölle. Upinniemen alueen valtio kuitenkin pakkolunasti pian alueen palautuksen jälkeen uutta varuskuntaa varten.
Porkkala-ooppera
thumb|upright|Ulla-Kirsti Junttilan ja [[Timo Uralan suunnittelema Porkkalan palauttamisen muistomerkki, joka paljastettiin vuonna 2006 Espoon Kivenlahdessa .]] Kirkkonummen oopperayhdistyksen tilaama, Annukka Aholan säveltämä ja Arto Niemisen librettoon perustuva Porkkala-ooppera kantaesitettiin 18. kesäkuuta 2006 Juhani Lamminmäen johdolla Kirkkonummella. Teoksella juhlittiin Porkkalan palautuksen 50-vuotisjuhlaa. Oopperan näki yli 5 500 ihmistä, ja se sai Kirkkonummen Vuoden 2006 kulttuuriteko -palkinnon.
Herra Ylppö & Ihmiset
Herra Ylppö & Ihmiset oli Maj Karma -yhtyeen solistin Herra Ylpön perustama yhtye. Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa Sata vuotta Sony BMG:n kautta 6. helmikuuta 2008. Levyn tuotti Rauli "Illusion Rake" Eskolin ja vastaavana tuottajana toimi Janne Halmkrona.
Yhtyeen toinen levy Pojat ei tanssi ilmestyi 20. tammikuuta 2010.
Herra Ylppö on kuvaillut yhtyeen musiikkia "reality rockiksi", koska kappaleiden sanoitukset ovat usein omakohtaisia ja käsittelevät tuntoja ja tilanteita elävästä elämästä.
Yhtye keskeytti toimintansa elokuussa 2014, mutta esiintyi vielä joulukuussa 2014 esitetyssä SuomiLOVE -TV-sarjan viidennessä jaksossa. Yhtye palasi uudelle kiertueelle vuonna 2017.
Yhtye on mukana myös Herra Ylpön uudella kiertueella taustayhtyeenä ainakin vuonna 2021 ja 2022.
Christoffer Kloo
Kloo on Vasa IFK:n kasvatti. Hän edusti pelaajaurallaan Bollklubben-IFK:ta, Vaasan Palloseuraa sekä ruotsalaista Östers IF:ää. Ensiesiintymsensä Veikkausliigassa hän teki 30. huhtikuuta vierasottelussa Turun Palloseuraa vastaan. Onnistuneen debyyttikauden ansiosta Kloo siirtyi Allsvenskanissa pelanneeseen Östers IF:n joukkueeseen, jossa hän pelasi kolmen kauden aikana yhteensä 40 ottelua. Hän palasi Ruotsista VPS:ään vuonna 1999, mutta ensimmäiset kaksi vuotta Kloo kärsi useista loukkaantumisista ja hän esiintyi vain 13 ottelussa. Kloo lopetti peliuransa vuonna 2002 VPS:n pudottua Veikkausliigasta pelattuaan yhteensä 85 pääsarjaottelua, joissa hän teki seitsemän maalia. Hän teki kuitenkin paluun pelikentille vuonna 2007 kasvattajaseuraansa VIFK:hon. Viimeisellä kaudellaan hän toimi seuran pelaajavalmentajana ennen täyttä siirtymistä valmennukseen.
Kaudella 2010 hän toimi VIFK:n päävalmentajana, luotsaten joukkueen kuudenneksi Kakkosen C-lohkossa. Marraskuussa 2010 ilmoitettiin Kloon siirtyneen Seinäjoen Jalkapallokerhon valmentajaksi. SJK saavutti Kloon johdolla sarjanousun Ykköseen heti ensimmäisellä kaudella, päihittäen nousukarsinnassa ensin Tampereen Ilveksen ja finaalissa Bollklubben-46:n. SJK ei hävinnyt kaudella yhtäkään ottelua. Kloo toimi seinäjokisten ensimmäisellä Ykkösen kaudella päävalmentajana elokuuhun 2012 saakka, saaden potkut joukkueen jouduttua seitsemän ottelun voitottomaan putkeen.
Charles Collingwood
Charles Cummings Collingwood (4. heinäkuuta 1917 Three Rivers, Michigan – 3. lokakuuta 1985) oli yhdysvaltalainen radio- ja televisiotoimittaja.
Collingwood valmistui Cornellin yliopistosta vuonna 1939 pääaineenaan filosofia. Vuonna 1940 hän aloitti toimittajana United Press Internationalilla Lontoossa. Vuotta myöhemmin Edward R. Murrow rekrytoi hänet CBS:n uutistoimitukseen. Sodan aikana hän raportoi muun muassa liittoutuneiden maihinnoususta Pohjois-Afrikkaan ja sai Peabody-palkinnon François Darlanin murhan uutisoinnista. Hän oli myös yksi 16:sta toimittajasta, jotka olivat läsnä Saksan antautuessa. Vuonna 1946 Collingwoodista tuli CBS:n kirjeenvaihtaja Yhdistyneissä kansakunnissa ja 1949–1952 hän oli kirjeenvaihtajana Valkoisessa talossa. Vuonna 1952 Collingwoodista tuli W. Averell Harrimanin erikoisavustaja, kunnes hän 1954 palasi toimittajaksi. Vuonna 1964 hänet nimettiin CBS:n pääulkomaankirjeenvaihtajaksi, jota tehtävää hän hoiti vuoteen 1975 saakka. Vuonna 1968 hänestä tuli ensimmäinen yhdysvaltalainen toimittaja, joka pääsi Pohjois-Vietnamiin. Vuosina 1975–1980 Collingwood toimi New Yorkissa, josta käsin hän teki CBS:lle erikoisuutisraportteja televisioon, tehden samalla myös työtä radiossa. Eläkkeelle Collingwood jäi vuonna 1982. Hän kuoli syöpään vuonna 1985.
Sivutaivuttajat
Sivutaivuttajat (Pleurodira) on yksi kilpikonnien kahdesta nykyään elävästä alalahkosta, toinen on pystytaivuttajat (Cryptodira). Alalahkot eroavat toisistaan pääasiassa sen perusteella, miten ne liikuttavat päätänsä. Sivutaivuttajat taivuttavat kaulansa suojakilpensä sisään sivusuunnassa, kun taas pystytaivuttajat tekevät saman pystysuunnassa S-kirjaimen muotoon. Sivutaivuttajien alalahko sisältää vain kolme elossa olevaa heimoa, kun taas pystytaivuttajiin niitä luetaan 11. Sivutaivuttajia ovat esimerkiksi afrikankypäräsuokilpikonna (Pelomedusa subrufa), matamata (Chelus fimbriatus) ja kirjolyhytkaulakilpikonna (Emydura subglobosa).
Sukkinyylikoentsyymi-A
Sukkinyylikoentsyymi-A (C25H40N7O19P3S) on koentsyymi-A:n ja meripihkahapon johdannainen. Yhdiste on tärkeä välituote ja koentsyymi useissa biologisesti merkittävissä aineenvaihduntareaktioissa muun muassa sitruunahappokierrossa ja aminohappojen ja rasvahappojen hajottamis- ja synteesireaktioissa.
Sukkinyylikoentsyymi-A:n biokemiallinen merkitys
Sitruunahappokierrossa sukkinyylikoentsyymi-A:ta muodostuu alfaketoglutaarihaposta, joka liitetään koentsyymi-A:han ketoglutaraatti­dehydrogenaasi­kompleksinn katalysoimana. Sukkinyylikoentsyymi-A on energiasisällöltään suuri molekyyli ja sen sisältämän tioesterisidoksen hydrolysoitumisessa vapautuu energiaa 33,5 kJ/mol. Sitruunahappokierron seuraavassa vaiheessa tapahtuu yhdisteen tioesteri­sidoksen hydrolyysi ja samanaikaisesti sukkinyyli­koentsyymi-A fosforyloi GDP-molekyylin tai eräillä kasveilla ja bakteereilla ADP-molekyylin muodostaen GTP:tä tai ATP:tä. Tämä reaktio on tyypiltään substraattitason fosforylaatio. Molempia reaktioita katalysoiva entsyymi on sukkinyylikoentsyymi-A-syntetaasi eli sukkinaatti­tiokinaasi. Nukleosidi­trifosfaatin lisäksi reaktiossa muodostuu koentsyymi-A:ta ja meripihkahappoa.
Sukkinyylikoentsyymi-A on välituote eräiden parittomia määriä hiiliatomeja sisältävien rasvahappojen ja isoleusiinin, metioniinin ja valiinin anabolisissa aineenvaihdunta­reaktioissa. Näistä karboksyylihapoista muodostuu eliöissä propionyylikoentsyymi-A:ta ja edelleen metyyli­malonyyli­koentsyymi-A:ta. Metyylimalonyyli­koentsyymi-A toisiintuu sukkinyyli­koentsyymi-A:ksi metyyli­malonyyli­koentsyymi-A-mutaasin katalysoimana. Tämä entsyymi vaatii koentsyymikseen B12-vitamiinin.
Makkaraperunat
thumb|230px|Makkaraperunat, jossa on tomaattiketsuppia, sinappia, kurkkusalaattia ja sipulia. Makkaraperunat on grilliruoka, joka koostuu ranskalaisista perunoista ja makkaranpalasista, jotka voi joko paistaa upporasvassa tai vaihtoehtoisesti uunissa pellillä ja tarjoillaan mausteiden kanssa.
Grillikioskissa makkaraperunoihin lisätään perinteisesti muun muassa seuraavia mausteita: sinappi, ketsuppi, sipuli, valkosipuli, kurkkusalaatti ja majoneesi.
Makkaraperunat tunnetaan Jyväskylän seudulla nimellä taksari eli taksimiehen erikoinen, ja rovaniemeläiset syövät makkaraherkkua. Mikkelissä annos tunnetaan nimellä "pataljoonan pelastus." Kuopiossa ateriasta käytetään nimitystä sitä sun tätä.
Ivan Jedeško
Ivan Ivanovitš Jedeško (,, s. 25. maaliskuuta 1945 Stetski [nyk. Hrodnan alueella], Valko-Venäjän SNT) on valkovenäläinen kilpauransa päättänyt koripalloilija, joka edusti kansainvälisellä urallaan Neuvostoliittoa.
Jedeško voitti Neuvostoliiton joukkueessa olympiakultaa Münchenissä 1972, olympiapronssia Montréalissa 1976, maailmanmestaruuden vuonna 1974 ja MM-hopeaa vuonna 1978 sekä EM-kilpailuista kultaa vuosina 1971 ja 1979, hopeaa vuonna 1975 ja pronssia vuonna 1973.
Andrew Shue
thumb|right|Andrew Shue Andrew Shue (s. 20. helmikuuta 1967) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi roolistaan televisiosarjassa Melrose Place vuosina 1992–1998. Hän loi myös toisen uran jalkapalloilijana, jonkin aikaa jopa Los Angeles Galaxy -joukkueessa.
Shue on ollut syksystä 1994 naimisissa Jennifer Hageneyn kanssa. Parin ensimmäinen lapsi syntyi 1996.
Viikin tiedepuisto
Toiminnallisesti Helsingin yliopiston Viikin kampus muodostaa keskeisen osan Viikin tiedepuiston aluetta. Tiedepuiston alueella sijaitsee muun muassa yliopiston bio- ja ympäristötieteellisen, farmasian, eläinlääketieteellisen ja maatalous-metsätieteellisen tiedekuntien rakennuksia.
Historia
Helsingin yliopistossa maatalousalan professuuri perustettiin jo vuonna 1896, ja alan korkein opetus siirtyi Helsinkiin Mustialasta vuonna 1906. Opetusta annettiin aluksi keskustassa ja koe- ja harjoitustoiminta tapahtui Jokiniemessä.
Maatalousyliopiston aika
1920-luvulla syntyi idea erillisen maatalousyliopiston perustamisesta, jota suunniteltiin aluksi Meilahteen. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut, kun Meilahteen suunniteltiin jopa kilpaa erilaisia rakennushankkeita. Vuonna 1929 asetettiin kuitenkin A. K. Cajanderin johtama komitea maatalousopetuksen edistämiseksi. Komitean aloitteesta maatalous-ja metsäopiston käyttöön varattiin useita tontteja keskustasta, joista kuitenkin rakennettiin ainoastaan Metsätalo vuonna 1939. Komitea sai kuitenkin aikaan sen, että Viikin ja Malminkartanon tilat luovutettiin yliopiston käyttöön vuonna 1931 korvaamaan Jokiniemen tilan menetystä 1923.
Viikin alue lähti kehittymään sotien jälkeen, ja ensimmäisenä alueelle muutti suurempaa muuttoa ennakoiden kotieläintila vuonna 1946. Paavo A. Vidingin johtama komitea esitti virallisesti maatalouden opetusrakennuksia rakennettaviksi Viikkiin vuonna 1949, ja arkkitehtuurikilpailu alueesta järjestettiin jo samana vuonna. Kilpailulautakuntaan kuuluivat muun muassa Alvar Aalto, Erik Lindroos ja Erkki Kivinen. Kilpailun ehdotuksissa oli erilaisia versioita siitä, tulisiko laitosrakennukset sijoittaa junaradan pohjois- vai eteläpuolelle. Kilpailun voittaneessa Veli Paatelan ehdotuksessa Succus fimi eguini ne olivat pohjoispuolella.
pienoiskuva|Lehmiä Viikin tutkimustilalla Laitosrakennusten yksityiskohtainen suunnittelu aloitettiin jo vuonna 1951, ja mallia haettiin muun muassa Max Planck- instituutista Saksasta. Ensimmäinen asuntolarakennus valmistui vuonna 1953 ja ensimmäinen laitosrakennus C-talo valmistui vuonna 1962. Alkuperäisestä suunnitelmasta poikettiin jonkun verran erityisesti perustusmahdollisuuksien mukaan. Laitosrakennukset oli suunniteltu paljon lähemmäksi ylioppilaskylää, materiaalina oli ollut punatiili eikä valkaistu kalkkihiekkatiili, ja professoreille tarkoitetut pientalot ja dosenteille tarkoitetut rivitalot jäivät toteuttamatta. Erityisesti ylioppilaskylä on kuitenkin elänyt ja kasvanut jatkuvasti vuosien varrella.
Uusi tiedepuisto
Ensimmäisen kerran uutta tiedepuistoa alettiin suunnitella 1980-luvun lopulla, mutta hanke hidastui kaupungin ja valtion välisiin maakauppaneuvotteluihin. Lopulta uuden tiedepuiston rakentaminen aloitettiin vuonna 1990. Tiedekeskuksen tarkoitus oli yhdistää yksityisen sektorin liiketoimintaa ja yliopistoinnovaatiota, ja sen perustajaosakkaina olivat Helsingin kaupunki, Suomen valtio ja Sitra. Kun rakennustoiminta saatiin käyntiin vuonna 1993, se eteni nopeasti. Modernit, lasia ja terästä yhdistelevät keskeiset rakennukset valmistuivat pääosin 2000-luvun alkuun mennessä.
Vuosituhannen alussa Viikkiin muuttivat maatalous-metsätieteellinen tiedekunta, eläinlääketieteellinen tiedekunta ja matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan biologian ja farmasian laitokset (myöh. bio- ja ympäristötieteellinen tiedekunta ja farmasian tiedekunta). Tavoitteet liike-elämän ja yliopistotoiminnan yhdistämisestä eivät kuitenkaan 2010-luvun alkuun mennessä olleet toteutuneet aivan siinä mittakaavassa kuin oli tarkoitus. Liike-elämän rooli Viikissä oli jäänyt verrattain pieneksi, vaikka joitakin bioalan yrityksiä ja ajatushautomoita alueella toimiikin. Latokartanon ja Viikin alueet ovat kuitenkin kasvaneet ja kehittyneet jatkuvasti tiedepuiston mukana.
Freeciv
Freeciv on vuoropohjainen strategiapeli. Se on kehitetty alustariippumattomaksi ja on saatavilla henkilökohtaisten tietokoneiden lisäksi lukuisille muillekin laitteille. Freeciv on ilmainen ja avoin vastine Sid Meierin kehittämälle Civilization-pelisarjalle. Freecivä kehitetään avoimen lähdekoodin projektina ja sitä levitetään GNU GPL -lisenssillä. Peli muistuttaa ulkoasultaan Sid Meiersin sarjasta lähinnä Civilization 2:a
Erilaisten sotilasyksiköiden lisäsi pelissä on uudisraivaaja ja työläisyksiköt. Uudisraivaajat yksiköillä voidaan perustaa uusia kaupunkeja ja työläisillä rakentaa infrastruktuuria kuten teitä. Pelin alussa pelaajalla on yksi uudisraivaaja ja yksi työläisyksikkö. Useimmat yksiköt vaativat erillisen teknologian tutkimisen ennen kuin niitä voi rakentaa, tai päivittää samankaltaisista yksiköistä.
Avoimen lähdekoodin ansiosta pelistä on useita muunnoksia. Peliä voi esim. pelata selainpohjaisesti moninpelinä sähköpostimuistutuksin tai longturn-pelinä, jossa kaikki pelaajat tekevät yhden siirron vuorokaudessa. Longturn pelissä sääntöjä on muokattu nopeuttamaan peliä, mutta silti yksi peli voi kestää 3-4 kuukautta.
Leo Goodwin
Leo Joseph ”Budd” Goodwin (13. marraskuuta 1883 New York – 25. toukokuuta 1957 New York) oli yhdysvaltalainen uimari, vesipalloilija, uimahyppääjä ja olympiavoittaja. Hänen seuransa oli newyorkilainen NYAC.
Goodwin osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa St. Louisissa 1904. Hän sijoittui 440 jaardin vapaauinnissa neljänneksi, oli 50 jaardin matkalla viides ja 100 jaardilla kuudes. Goodwin voitti kisoissa kultaa sekä 4 × 50 jaardin vapaauintiviestistä että vesipallosta, jonka lisäksi hän oli uimahyppyjen pituussukelluskilpailussa pronssilla. Hän teki vesipalloturnauksessa kahdessa ottelussa yhteensä kahdeksan maalia, joista viisi loppuottelussa.
Vuonna 1906 Goodwin kärsi vakavasta verenmyrkytyksestä ja lähes menetti toisen kätensä. Hän kuitenkin selvisi ja kilpaili vuoden 1908 olympialaisissa, joissa Goodwin sai pronssia 4 × 200 metrin vapauintiviestissä ja osallistui myös 400 metrin henkilökohtaiselle matkalle.
Lappi sydämeni vei
Lappi sydämeni vei on Kai Hyttisen studioalbumi. Se julkaistiin 19. marraskuuta 2008.
Carl-Eric Räihä
Carl-Eric Emil Räihä (16. huhtikuuta 1904 Huittinen – 14. toukokuuta 1982 Helsinki ) oli suomalainen lääkäri ja Helsingin yliopiston lastentautiopin ruotsinkielinen professori 1950–1971.
Gentile Bellini
thumb|125px|Doge Giovanni Mocenigo, noin 1478; tempera paneelille; [[Museo Correr, Venetsia.]] Gentile Bellini (noin 1429 Venetsia – 23. helmikuuta 1507) oli italialainen taidemaalari. Hänen isänsä oli taidemaalari Jacopo Bellini, ja hän sai nimensä Gentile Jacopon mestarin Gentile da Fabrianon mukaan. Vuonna 1474 hänestä tuli Venetsian dogen virallinen muotokuvamaalari.
Carl-Eric Räihä
Räihän vanhemmat olivat lääketieteen lisensiaatti Karl Richard Räihä ja Magda Hélène von Haartman ja puoliso vuodesta 1930 Gerda Elisabeth Mortensen. Myös heidän pojastaan Niels Räihästä tuli lääkäri ja professori. Carl-Eric Räihä pääsi ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta 1921 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1930. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli samana vuonna, lastentautien erikoislääkärin pätevyyden hän sai 1934. Ennen professuuriaan Räihä työskenteli sekä Helsingin yliopiston että useiden eri Helsingin alueen sairaaloiden palveluksessa. Räihä julkaisi tutkimuksia fysiologian ja pediatriikan alalta. Hänen ansioihinsa kuuluu äidin sydämen koon ja lapsen syntymäpainon välisen yhteyden osoittaminen. Räihä kuului Arvo Ylpön keskostutkimuskoulukuntaan. Hän toimi II lastenklinikan ylilääkärinä ja Lastentautien tutkimussäätiön perustamisessa hän oli aloitteentekijä. Räihä sai Arvo Ylppö -mitalin vuonna 1962.
Gentile Bellini
Elämä
Gentilen sukuun kuului maineikkaita taiteilijoita. Hänen isänsä Jacopo Bellini oli venetsialainen uranuurtaja öljyvärin käytössä taiteilijan työssä, hänen veljensä Giovanni Bellini ja lankonsa Andrea Mantegna. Gentile opiskeli maalausta isänsä työhuoneessa. Vaikka nykyisin Gentile usein jää maineikkaampien sukulaistensa varjoon, omana aikana häntä pidettiin Venetsian merkittävimpiin kuuluvana elävänä maalarina, ja hänellä riitti toimeksiantoja. Muotokuvamaalarin kyvyt ilmenivät jo varhain.
Aiheesta muualla
thumb|375px|center|Gentile ja [[Giovanni Bellini, Pyhä Markus saarnaa Aleksandriassa, 1504–1507; öljy kankaalle; Pinacoteca di Brera, Milano.]]
Mathias Dieth
Mathias Dieth (s. 1964 Ulm, Saksa) on saksalainen kitaristi, joka tunnetaan parhaiten työstään saksalaisessa heavy metal -yhtyeessä U.D.O.ssa. Ennen U.D.O.n liittymistä hän soitti yhtyeissä Sinner ja Gravestone.
Paavo Heinonen (täsmennyssivu)
Paavo Heinonen voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Mathias Dieth
Ura
Dieth aloitti kitaransoiton vuonna 1983 perustetussa heavy metal -yhtyeessä Gravestone. Yhtye teki Diethin kanssa kaksi studioalbumia, Victim of Chains (1984) ja Back to Attack (1985). Yhtye on palasi pitkältä tauolta Diethin kanssa vuonna 2019, ja esiintyi Rock in (Iller) Zell -festivaalilla 21.6.2019.
Dieth liittyi saksalaiseen heavy metal -yhtyeeseen Sinner vuonna 1986 kun kitaristi Herman Frank lähti yhtyeestä. Dieth soitti yhtyeen albumilla Comin' Out Fighting (1986).
Seuraavana vuonna hän liittyi entisen Accept-laulajan Udo Dirkschneiderin perustamaan yhtyeeseen nimeltä U.D.O.. Dieth jullkaisi yhtyeen kanssa neljä albumia: Animal House (1988), Mean Machine (1989), Faceless World (1990) ja Timebomb (1991). Dirkschneiderin palatessa Acceptiin, yhtye jäi tauolle ja Dieth lopetti ammattimaisen muusikon uran ja alkoi opiskella lakia.
Dieth osallistui Udo Dirkschneider in kokoamaan projektiin DATOG, Dirkschneider & The Old Gang yhdessä basisti Peter Baltes in ja kitaristi Stefan Kaufmann in kanssa. Kokoonpano teki singlen "Where The Angels Fly" vuonna 2020 ja kolmen kappaleen EP-levyn Arising vuonna 2021.
Tanhuhovi
Lauantain tanssiohjelmisto on eri ikäisille tanssiharrastajille. Naisille on kaksi naistenhakua tunnin ajan klo 21–22 ja 23–24. Tanssipaikassa on suuri tanssitila ja ravintolapalvelut. Tanhuhovin disko on avoinna nuorille tanssi-iltojen ulkopuolella.
Tanhuhovissa järjestetään kirpputori joka sunnuntai, sekä markkinat kolme kertaa vuodessa.
Kodinpuolustaja
Suomessa sarjan ensimmäistä tuotantokautta esitettiin MTV3-kanavalla 6. syyskuuta 2007 – 31. tammikuuta 2008.
TSV 1860 München
thumb|300 px|TSV:n kotistadion Allianz Arena TSV 1860 München on vuonna 1860 perustettu saksalainen urheiluseura. Se on kotoisin Münchenistä ja on yksi Saksan suurimmista seuroista. Seuran jalkapallojoukkue pelaa kaudella 2021–2022 Saksan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla 3. Ligassa. Seura on yksi Bundesliigan perustajajäsenistä ja se on pelannut pääsarjatasolla yhteensä 20 kautta.
Seuran alkuperä
TSV perustettiin alun perin 15. heinäkuuta 1848 paikallisessa pubissa Buttleschen Brauerei zum Bayerischen Löwen. Baijerin monarkia kielsi seuran toiminnan vuonna 1849 tasavaltalaistoiminnan takia. Seura perustettiin virallisesti uudelleen 17. toukokuuta 1860. Useiden paikallisten seurojen kanssa tehtyjen fuusioiden jälkeen vuonna 1862 seuran nimeksi tuli Turnverein München. Seuran jalkapallojaosto perustettiin 6. maaliskuuta 1899 ja se pelasi ensimmäiset ottelunsa kolme vuotta myöhemmin.
Vuosisadan alusta toiseen maailmansotaan
Vuonna 1911 joukkue otti tunnuksekseen leijonan ja 1919 seuran uudeksi nimeksi tuli TSV München 1860. 1920-luvun puoliväliin mennessä seura pelasi jalkapalloa jo maan korkeimmilla tasoilla kuten Baijerin osavaltion pääsarjassa Bezirksliga Baijerissa. TSV pääsi kansalliseen välierään ensimmäisen kerran vuonna 1927. TSV eteni vuoden 1931 finaaliin, jonka se hävisi Hertha BSC Berlinille, ja kaksi vuotta myöhemmin se pääsi jälleen välieriin.
Vuonna 1933 natsit organisoivat saksalaisen jalkapallon uudelleen kuudeksitoista alueelliseksi pääsarjatasoksi (Gauligen). TSV liittyi Baijerin Gauligaan, jossa se sijoittui toiseksi vuosina 1934, 1938 ja 1939 ennen kuin se vihdoin voitti mestaruuden vuonna 1941. Kansallisissa pudotuspeleissä TSV ei menestynyt, mutta vuonna 1942 se voitti vihdoin ensimmäisen merkittävän kilpailun voitettuaan Saksan cupmestaruuden.
Sodan jälkeen
Toisen maailmansodan jälkeen TSV pelasi pääsarjajalkapalloa Oberliga Südissa keskikastin joukkueena pudoten 1950-luvun puolivälissä kolmeksi vuodeksi alempaan sarjaan. Vuonna 1963 se onnistui voittamaan liigamestaruuden juuri oikeaan aikaan, sillä sen vuoksi TSV pääsi automaattisesti Saksan uuteen ammattilaissarjaan, Bundesliigaan. Paikalliskilpailija Bayern München joutui odottamaan omaa pääsyään sarjaan vielä kaksi kautta, sillä Saksan jalkapalloliitto ei halunnut kahta joukkuetta samasta kaupungista uuteen liigaan. 1860 München pärjäsi hyvin läpi 1960-luvun. Se voitti Saksan cupin toistamiseen vuonna 1964, eteni Cup-voittajien cupin finaaliin 1965, ja voitti Bundesliigan 1966 sekä sijoittui toiseksi seuraavana vuonna.
1990-luvusta nykyaikaan
TSV 1860 Münchenin paluu Bundesliigaan kesti aina vuoteen 1994 asti. Putoaminen heti takaisin oli lähellä, mutta se vältettiin useiden hyvien hankintojen ja vanhenevien tähtipelaajien kuten Abédi Pelén, Thomas Häßlerin ja Davor Šukerin avulla. Seuran puheenjohtaja Karl-Heinz Wildmoserin ja manageri Werner Lorantin diktatorinen johtamisen sekä veteraanipelaajien ja nuorien lupauksien onnistuneen kombinaation avulla seurasta tuli sarjan keskikastin joukkue. Parhaimmillaan 1860 München sijoittui neljänneksi vuonna 2000 ja pääsi Mestarien liigan karsintaan. Se hävisi ratkaisevan ottelun Leedsille ja joutui UEFA Cupiin, jossa se pääsi 3. kierrokselle asti. Menestys ei kuitenkaan poikinut jatkoa ja keskinkertaisten esitysten jälkeen Lorant sai potkut.
Pääsarjassa vietetyn vuosikymmenen jälkeen TSV sijoittui kaudella 2003–2004 17. sijalle ja putosi 2. Bundesliigaan. Wildmoser suututti fanit tehtyään kiistanalaisen päätöksen siirtyä pelaamaan uudelle Allianz Arenalle seuran vihatun kilpailijan Bayern Münchenin kanssa. Wildmoser sekä hänen poikansa joutuivat pian tämän jälkeen eroamaan jäätyään kiinni stadionin urakointisopimukseen liittyneessä lahjontaskandaalissa.
TSV taisteli vieläkin alemmaksi putoamista vastaan kaudella 2005–2006. Se onnistui välttämään putoamisen, mutta kärsi pahoista taloudellisista ongelmista. Tilanne helpottui vasta kun Bayern München osti TSV:n 50 % osuuden Allianz Arenasta keväällä 2006 11 miljoonalla eurolla, mikä pelasti seuran konkurssilta. Tämän johdosta Saksan jalkapalloliitto sai tarvittavat takeet seuran talouden tilasta ja antoi sille 2. Bundesliigassa pelaamiseen tarvittavan lisenssin.
Kenttä
TSV 1860 München pelaa kotiottelunsa nykyisin Grünwalder Stadionilla. Joukkue pelasi vuoteen 2017 asti Allianz Arenalla, jonka se jakoi paikalliskilpailija Bayern Münchenin kanssa. Stadion oli alun perin seurojen yhteisomistuksessa, mutta TSV myi osuutensa 2006 ratkaistakseen talousvaikeutensa ja välttääkseen uhkaavan konkurssin.
Alun perin TSV pelasi Stadion an der Grünwalderstraßella (tunnetaan myös nimellä "Sechzger Stadion"), joka rakennettiin vuonna 1911 ja jota se myös jakoi Bayern Münchenin kanssa vuosina 1925–1972. Molemmat seurat muuttivat Münchenin olympiastadionille, joka rakennettiin vuoden 1972 kesäolympialaisiin. TSV muutti takaisin vanhalle kentälleen vuoden 1972 jälkeen useita kertoja, joista pisin oli 1982 ja 1995 välissä. Ja palasi jälleen vuonna 2017, Bayernin lopetettua Allianz Arenan yhteiskäyttö.
Marlyse Ngo Ndoumbouk
right|thumb Marlyse Bernadette Ngo Ndoumbouk (s. 3. tammikuuta 1985) on kamerunilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän kuului Kamerunin maajoukkueeseen vuoden 2019 maailmanmestaruuskilpailuissa ja pelasi avauskokoonpanossa yhdessä alkulohko-ottelussa. Hän pelasi jo vuoden 2006 Afrikan-mestaruuskilpailuissa mutta oli sen jälkeen pitkään poissa maajoukkueesta.
Ngo Ndoumbouk on pelannut seuratasolla muun muassa Saksassa ja Ranskassa.
Gediminasin torni
Gediminasin torni eli Gediminasin linnan torni on muinaisen Ylälinnan läntinen puolustus-  ja vartiotorni Gediminasin Linnavuoren rinteellä Liettuan pääkaupungissa Vilnassa.
Tämä Vilnan vanhankaupungin yläpuolella, Neris-joen ja siihen laskevan Vilnia-joen yhtymäkohdassa sijaitseva kolmikerroksinen tiilitorni on ainoa tähän päivään saakka säilynyt rakennus 1300–1400-luvuilla perustetusta legendaarisesta  linnoituksesta, jolloin Vilnasta tuli Liettuan suuriruhtinaskunnan pääkaupunki. Linna rakennettiin 1300-luvun alussa puolustamaan kaupunkia ja tuhoutui vuonna 1655 sodassa Venäjää vastaan. Torni on yksi kaupungin symboleista, vanhin maamerkki ja suosittu näköalapaikka. Tornissa 1960-luvuilta alkaen toimii museo, jossa on esillä arkeologisia löytöjä ja kattavasti linnoituksen historiaa, ja sen katolla on yleisölle avattu näköalatasanne.
Torniin pääsee joko kävellen tai köysiratahissillä. Tornin huipulla liehuu Liettuan lippu ja ensimmäisenä päivänä tammikuuta on Liettuan lipun päivä.
Tornin kuvaus ja sijainti
Gediminasin torni on kahdeksankulmainen torni Gediminasin linnan vuoren länsiosassa ja se on ainoa säilynyt rakennus Ylälinnasta, jonka rakentamisella suuriruhtinas Gediminas perusti Liettuan pääkaupungin Vilnan. Tornin alaosa on nelikulmainen. Kumpareella on lisäksi linnan punatiilisiä perustuksia, 1400-luvun alkupuolelta peräisin tiilijäänteitä alkuperäisen puurakenteen päälle muuratuista rakennelmista ja joitain 1500-luvulla rakennettuja muurien osia. Suuri osa tornista on sittemmin rakennettu uudelleen. Tornilla on korkeutta noin 20 metriä ja rakennusmateriaaleina karkea kivi ja punainen tiili. Korjaus- ja kunnostustöitä on tehty v. 1995. Jo vuonna 2010 havaittiin vuoren rinteillä eroosio, jolloin vuoden loppuun mennessä tehtiin peruskorjaus vahvistamaan alempaa terassia. Työt jatkuivat vielä seuraavat kaksi vuotta. Vuonna 2016 torni jouduttiin sulkemaan yleisöltä. Tornissa sijaitsee Liettuan kansallismuseon haara, joka kuvaa linnoituksen ja kaupungin historiaa vuosisatojen ajalta. Näyttelyssä on esillä sekä kaupungin että linnan puolustukseen käytettyjä esineitä ja haarniskoja, pienoismalleja 1300–1600-lukujen liettualaisista linnoista ja linnoituksista, katedraaleista, arsenaaleista, kasarmeista ja aukioista, sekä vanhan Vilnan ikonografista materiaalia ja arkeologisia löytöjä. Tornin huipulla lisäksi yötä päivää liehuvalle Liettuan trikolorilipulle on myös näköalatasanne, josta avautuu 70 metrin korkeudesta näköala koko Vilnan kaupungille. Gediminasin torni on avoinna joka päivä, ja sinne on pääsymaksu.
Gediminasin torni kohoaa Vilnian vasemmalla rannalla, Vilnan vanhassakaupungissa Katedraaliaukion reunalla sijaitsevien Liettuan suuriruhtinaiden palatsin, tuomiokirkon ja sen kellotornin takaisella jyrkähköllä n. 48 metrin korkuisella kukkulalla (142 tai 143 metriä merenpinnan yläpuolella). Katedraaliaukiolta tornin luo on 15 minuutin (n. 750 m) kävely- ja portaissa 78 askelman nousumatka. Etualalla virtaa Nerisjoki. Tornin näköalatasanteelta on näköyhteys Vilnian joen toisella puolella suoraan idässä nousevalle kolmen ristin kukkulalle, jolle vuonna 1989 pystytetyt hohtavan valkoiset betoniristit ovat omistettu aikoinaan marttyyrikuoleman kokeneen 14 fransiskaanimunkin muistolle. Neris-joen rannalla kohoavan Alalinnan paikalle rakennetun Arsenalon valkoisissa ja matalissa rakennuksissa sijaitsevat historialliset maamerkit, kuten uudemmat tilat vienyt Liettuan historiaa esittelevä kansallismuseo sekä vanhaan asettunut taideteollisuusmuseo. Suuriruhtinaiden palatsin edestä lähtee Vilnan raatihuoneen ja linnan välimaastossa päätienä toiminut mukulakivipäällysteinen Pilies katu eli “Linnankatu” ja muutaman sadan metrin päässä alkaa vanhankaupungin ja uuden puolen välinen kaupungin merkittävin katu, Gedimino prospektas, jonka varrella sijaitsee Lukiškių aukio. Lähellä kukkulaa Vilnian joen rannalla sijaitsee 1500-luvun loppupuolella benediktiinimunkkien perustama Bernardinen puisto ja sen reunalla monumentaalinen sekä jumalanpalveluksiin että puolustustarkoituksiin käytetty Fransiscus Assisilaisen katolinen eli Bernardinen kirkko, muuttumattomana säilynyt  Pyhän Annan kirkko ja muut vanhat rakennukset.
Tornin historiasta
Joidenkin lähteiden mukaan arkeologinen tutkimus on osoittanut, että Gediminasin linnan vuorella on ollut asutusta jo ensimmäisellä vuosituhannella ennen Kristuksen syntymää (eKr.) ja kumpareen seuraava käyttövaihe alkoi noin puolitoista tuhatta vuotta sitten, keskellä rautakautta, jolloin maita alettiin käyttää maanviljelyyn. Tutkimukset vuorella aloitettiin jo Puolan hallitusvuosina ja tuolloin materiaali talletettiin Varsovassa. Maailmansotien välisenä aikana tarkemmat kenttätutkimukset suoritettiin linnan läheisellä noin 550 neliömetrin alueella kukkulan itäosassa ja v. 1938 niiden johdossa aloitti Alina Kietlińska. Vuodesta 1940 tutkimuksia jatkettiin kukkulan pohjoisella puolella Helena ja Vladas Holubovičiain toimesta, jolloin saatiin tietoja 6 metrin paksuisen kulttuurikerroksen 20 -stä yksikkökaivauksesta ja vanhin maakerrostuma päivättiin VV–VIII-luvuilta. IX luvulla vuorella olleesta asumasta maaleikkauksissa ilmeni sekä puisten että kiviaitojen kaartaneen kummun rinteitä, ja XI–XIII luvuilta puisen linnan, johon vähitellen tehtiin muurauksia. Puisen linnan katsotaan kukkulalla olevan vielä suuriruhtinas Gediminasin aikoina v. 1323, jolloin Liettuan suuriruhtinaskuntaan kuuluivat Liettuan ja sen žemaitti- eli alaliettuankielisen Samogitian, samoin Rusin maat, Muinais-Venäjän alueet yhdessä kaupunkien Polatskin, Hrodnan, Vitsebskin ja Minskin kanssa ja jolloin Gediminasista uskotaan Kurakinien, Golitsynien ja Trubetskien ruhtinasukujen polveutuvan. Paikassa, jossa nyt on Vilna, niinä päivinä elivät krivitšit.
Legendan mukaan Liettuan suuriruhtinas Gediminas seurueineen lähti silloisesta pääkaupungista Trakaista metsästämään Šventaragisin laakson pyhiin metsiin. Metsästys oli menestys, ruhtinas törmäsi metsien isoimpaan riistaeläimeen ja tappoi sen. Sen jälkeen Gediminas tunsi olonsa väsyneeksi ja päätti yöpyä metsässä. Hän näki oudon unen, että kummulla, jossa hän oli surmannut biisonin, seisoi valtava susi rautaisessa suojuksessa ja pää kohotettuna kuuta kohti se ulvoa voivotti kuin sata sutta. Kaikki suuriruhtinaan ampumat nuolet kimposivat takaisin pedon rautapanssarista. Herättyään ruhtinas pyysi pakanaylipappia Lizdeikaa selittämään unen merkityksen. Lizdeika, maan viisain mies, kertoi, että rautasusi symboloi voittamatonta linnaa ja sitä, että Liettuan maiden pääkaupungin on seistävä täällä, ja pedon kuuluva ulvonta tarkoittaa sen kaupungin mainetta, joka ulottuu kaikkialle maailmassa. Kumpare Šventaragisin laaksossa jokien ympäröimänä näytti sopivana paikkana ja jumalten enteisiin uskoessa suuriruhtinas Gediminas rakensi siihen linnan ja perusti kaupungin, joka Vilnian joelta sai nimensä Vilna. Aluksi Vilnan linna koostui Vilnian vasemmalla rannalla perinteisestä puolustavasta Ylälinnasta eli korkealla mäellä olevasta kaarevasta puisesta linnasta ja kotitalouksien Alalinnasta. Gediminasin torni on alun perin osa Gediminasin 1300-luvun alkupuolella rakennuttamaa Ylälinnaa. Joidenkin lähteiden mukaan ensimmäinen kirjallinen maininta joko Vilnasta tai sen linnasta on noin vuodelta 1323 Gediminasin kirjeissä paaville tai Gediminasin tekemässä sopimuksessa saksalaisen ritarikunnan kanssa.
Gediminasin vuoren rinteiden kaltevuus on jyrkimmillään jopa 60 astetta ja näiden uskotaan pettävän jo satoja vuosia sitten. Vanhin maininta maanvyörymistä löytyy XIV luvun lopussa tehdyistä kirjallisista lähteistä, joissa viitattiin myös, että niissä maanvyöryissä kuoli ihmisiä, mm. että vuonna 1396 vuoren länsirinteen maanvyörymän arvioitiin tuhonneen voivodi Montvidasin palatsin ja haudanneen 15 ihmistä. 15–16 vuosisatojen vaihteessa mietittiin, kuinka suojata vuoren rinteen rakennuksia maanvyörymiltä. Vuoden 1551 paikkeilla pohjoisrinteelle rakennettiin kannattava muuri ja kastellirakennus eli pieni linnoitus tukemaan kummun kaltevuutta. Valtiovallan vaihtuessa linna kuitenkin menetti merkityksensä, tulipalot ja sodat heikensivät sen asemaa. Vuosina 1610–1613 Ylälinnan kellareissa oli aatelistovankila. Linna oli käytössä puolustustarkoituksissa Pohjan sodan vuosina 1655–1661, jolloin goottilainen ja varhaisbarokkinen Vilna tuhoutui lähes kokonaan.
Gediminasin vuoreen liittyvät tapahtumat saivat dramaattisemman luonteen XVII-luvun keskivaiheessa, kun v. 1655 Venäjän armeija tunkeutui kaupunkiin ja miehitti Liettuan pääkaupungin ensimmäistä kertaa sen historiassa. Silloin Ylälinnaan sijoitettuivat väliaikaisesti Moskovan joukot. Useita vuosia Liettuan sotajoukot yrittivät vapauttaa pääkaupunkiaan, mutta miehittäjät pysyivät lujasti Ylälinnassa. Ruokavarastojen huvetessa venäläiset ilmoittivat luovuttavansa vapaaehtoisesti. Silloin linnan puolustusta johtanut moskovalainen voivodi Danila Mišeski aloitti neuvottelut Liettuan sotilasviranomaisten kanssa ja kertoi hänen joukkojensa perääntyvän vaan ja ainoastaan, jos hänelle annetaan lupa myydä linnasta varastetut viljavarastot ja sen jälkeen hän saa lähteä Venäjälle omaisuudet mukanaan. Neuvottelujen pitkittyessä D. Mišeski halusi räjäyttää joukkonsa ja Ylälinnan 10 tynnyrillisellä ruudilla, joten hänen miehensä joutuivat solmimaan salaliiton, sitomaan komentajan ja antautumaan. Mišeski tuomittiin kuolemaan Raatihuoneentorilla ja vapaaehtoisena hänet mestasi hänen henkilökohtainen kokki. Myöskään XVIII vuosisadalla alkanut Suuri Pohjan sota ei säästänyt Vilnaa ja Ylälinnan varastoihin hankittiin ruokaa ja aseita. Puolan ja Liettuan hävittyä sodan, Vilnasta tuli yksi Venäjän maakuntakeskuksia.
Gediminasin torniin liittyy läheisesti myös Liettuan lipun historia. Liettuan neuvosto hyväksyi huhtikuussa 1918 kelta-vihreä-punaisen trikolorilipun, jonka 1. tammikuuta v. 1919 ryhmä sotilaita Kazys Škirpan johdolla nosti hetkeksi liehumaan Gediminasin linnan torniin. Lippu liehui siellä tammikuun 6-teen päivään saakka, jolloin Vilna taas miehitettiin, kolmivärisestä lipusta poistettiin keltainen ja vihreä raita ja jäljelle jäi vain punainen. Näiden tapahtumien pohjalta 1. tammikuun päivää kutsutaan liettualaisen lipun päiväksi ja joka vuosi sinä päivänä Gediminasin linnan tornissa järjestetään juhlallinen lipunnostoseremonia, jolloin sotilaat korvaavat lipun uudella ja vanha otetaan talteen. Myös toisen maailmansodan aikana länsitornilla oli merkittävä osuus sotatoiminnassa. Natsien ja Neuvostoliiton käytössä Gediminasin torni koki monia muutoksia, kun saksalaiset rakensivat vuoreen piilo- ja komentopaikan suojaksi ilmatorjunnalta. Kaivettiin kaksi 6 metrin levyistä ja 2 metrin korkuista maanalaista tunnelia, joista toinen oli 88 m ja toinen 79 m pitkä. Niiden piti johtaa muihin maanalaisiin tiloihin, mm. useita kymmeniä neliömetrejä leveään huoneeseen, kylpyhuoneeseen, veden varastointitiloihin ja varustuksiin kuuluivat valaistus, lämmitys ja ilmanvaihtojärjestelmät. Sodanjälkeisinä vuosina näitä luolastoja käytti Neuvostoliiton hallitus. Vuonna 1948 suoja syttyi tuleen ja puiset rakenteet vaurioituivat pahoin. Myöhemmin piilopaikka täytettiin hiekalla. Sodan aikana Vilnan Ylälinna tuhoutui ja katto romahti. Vuosina 1948–1950 entisöitiin länsi- eli Gediminasin torni, jonka lähistöllä on edelleen etelätornin ja vuoren itäosassa olleen palatsin osittain tuhoutuneita jäännöksiä. Samoin jatkettiin puiden istuttamista linnan vuorelle ja vuonna 1955 rinteille lisättiin satoja vaahteroita, niin että lopuksi sekä kumpareesta että sen ympäristöstä tuli melko puistomaista. Torni rakennettiin melkein uudelleen vuonna 1960 ja vuodesta 1968 siinä on museo. Linnan torniin nostettiin jälleen Liettuan lippu Neuvostoliiton hajoamisen jälkeisinä vuosina.
Calvados (departementti)
Calvados on Ranskan departementti Normandiassa Ala-Normandian hallinnollisella alueella. Vuonna 2005 siellä oli 664 000 asukasta.
Normandian maihinnousun ensimmäinen vaihe operaatio Neptunus suoritettiin pääasiassa Calvadosiin kuuluviin rannikkokuntiin, mutta myös selustaan päin pääasiassa brittiläisin ja kanadalaisin maahanlaskujoukoin yhdysvaltalaisten laskeuduttua maahan lännempänä Cherbourgin ja niemimaan valtaamiseksi. thumb|left|[[Arromanches-les-Bains Calvadosin departementissa.]]
Hemsen kirkko
thumb|250px|Kirkon sisätiloja|alt=|vasen
Fluffer
Jotkut pornonäyttelijät ovat sanoneet, että flufferit ovat myytti, eikä heitä ole oikeasti olemassa.
Yuma Asami
Yuma Asami (, s. 24. maaliskuuta 1987 Tokio) on japanilainen näyttelijä, laulaja ja uransa lopettanut AV-idoli.
Asamin aikuisviihdetuotanto syntyi vuosina 2005–2013. Vuonna 2013 uutisoitiin, että Asamilta oli leikattu pitkälle kehittynyt pahanlaatuinen kasvain munasarjasta, ja että häneltä poistettiin leikkauksen yhteydessä kohtu ja munasarjat. Hän sai kemoterapiahoitoa useaan otteeseen leikkauksen jälkeen. Asami tiedotti virallisesti lopettavansa aikuisviihdeuransa keväällä 2015 ja jatkavansa laulajana ja näyttelijänä.
Dublin
Dublin (, ’aidatun kahlaamon kaupunki’) on Irlannin pääkaupunki. Siellä on noin puoli miljoonaa asukasta, mutta Suur-Dublinin alueella asukkaita on runsaat miljoona, mikä on melkein neljäsosa koko maan asukasluvusta. Kaupungin halki virtaa Liffeyjoki. Kaupunki sijaitsee Dublinin kreivikunnassa, Leinsterin provinssissa.
Kaupungin iirinkielinen nimi on Baile Átha Cliath, mutta myös nimen Dublin alkuperä on iirin kielessä: Dubh-Linn tarkoittaa mustaa allasta tai mustaa lampea viitaten Liffeyn ja Poddlejoen yhtymäkohtaan. Alkujaan nimi Dubh-Linn tai Duibhlinn (muinaisskandinaavin Dyflinni) viittasikin viikinkien satamakaupunkiin, Baile Átha Cliath oli sisämaan puoleinen kelttiasutus. Aikaa myöten asutuskeskukset sulautuivat yhteen.
Maantiede, kaupunkikuva ja ilmasto
Dublin on levittäytynyt Dublininlahden ympärille ja sitä rajoittaa pohjoisessa Howthin kukkulat ja etelässä Dalkeyn niemi. Dublinin keskusta on pieni ja kompakti, ja sitä ovat rajoittaneet perinteisesti pohjoisessa Royal Canal ja etelässä Grand Canal. Liffeyjoki jakaa keskusta-alueen kahtia.
Dublinin keskusta on arkkitehtuuriltaan yhtenäinen. Merkittäviä rakennuksia ovat muun muassa Pääpostitoimisto (General Post Office), Dublinin linna (Dublin Castle) ja Trinity College kampusalueineen. Uskonnollisista rakennuksista Pyhän Patrikin katedraali ja Christ Church Cathedral ovat tärkeimmät. Liffeyjoen ylittää useita siltoja, joista Half Penny Bridge on kävelysilta. Dublin on myös kanavien kaupunki (Grand Canal). Temple Bar on kaupunginosa täynnä pubeja ja yökerhoja. Guinnessin panimon yhteydessä on museo ja oluenpanonäyttely Guinness Storehouse. Myös Jamesonin viskitehtaalla järjestetään yleisövierailuja.
Historia
Dublin oli pitkään pieni muurin ympäröivä kaupunki, mutta se alkoi kasvaa 1600-luvun lopulla. Englannin toisen sisällissodan jälkeen vuonna 1649 Oliver Cromwell valtasi kaupungin, jossa oli silloin vain 9 000 asukasta. Kaupunki alkoi kasvaa, kun sinne alkoi virrata protestanttipakolaisia ympäri Eurooppaa. Seuraavan vuosisadan aikana se kasvoi voimakkaasti, ja siitä tuli Brittiläisen imperiumin toiseksi merkittävin kaupunki Lontoon jälkeen.
Dublinin kukoistuskausi päättyi 1800-luvun alussa, kun Irlannista tehtiin virallisesti osa Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Kaupunki ajautui pian tämän jälkeen taloudelliseen ahdinkoon ja yhteiskunnalliseen rauhattomuuteen. Irlannin suuren nälänhädän aikana 1845–1851 kaupunkiin muutti kymmeniätuhansia nälästä kärsiviä ihmisiä, jotka paisuttivat yhteiskunnan työläisluokkaa.
Yhteiskunnallisten epäkohtien takia Dublinissa käynnistyi vuonna 1916 niin kutsuttu pääsiäiskapina, jossa kansallismieliset irlantilaiset pyrkivät irrottautumaan Englannista. Erityisesti kaupungin keskusta kärsi huomattavasti kapinasta. Pian sen jälkeen syttyneessä vapaussodassa Dublin säilyi suurimpien taistelujen ulkopuolella, mutta seurannut sisällissota raunioitti kaupunkia enemmän.