cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nii Lamptey
Maajoukkueura
Lamptey voitti Ghanan alle 17-vuotiaiden kanssa MM-kultaa vuonna 1991, kisoissa, joissa Lamptey itse valittiin kisojen parhaaksi pelaajaksi. Ghanan jalkapallomaajoukkueessa hän pelasi vuosina 1991-1996 38 ottelua tehden kahdeksan maalia. Hän saavutti Ghanan kanssa pronssia vuoden 1992 kesäolympialaisista Barcelonasta pelaten turnauksessa Ghanan kaikissa kuudessa pelissä.
Muuta
Nii Lamptey oli vuoden 1991 nuorten MM-kilpailuiden jälkeen yksi maailman lupaavimmista nuorista pelaajista. Hän oli jo tuota ennen siirtynyt vasta 15-vuotiaana Belgiaan kotimaastaan. Yksi kaikkien aikojen parhaista jalkapalloilijoista, brasilialainen Pelé, jopa kutsui Lampteyta nimellä Uusi Pelé. Lampteyn ura oli kuitenkin rikkonainen ja se sisälsi monta seuraa ilman varsinaista läpimurtoa.
Feeniks (tähdistö)
Feeniks (lat. Phoenix, Phoenicis, Phe) on pieni eteläinen tähdistö, jonka nimesivät hollantilaiset Pieter Dirkszoon Keyser ja Frederick de Houtman, ja teki tunnetuksi Johannes Bayer teoksessaan Uranometria vuonna 1603.
Tähdistö ulottuu deklinaatiosta -41° deklinaatioon -57°, ja rektaskensio on 23.5h - 2h. Sen takia se on näkymättömissä 40 leveyspiirin pohjoispuolella pohjoisella pallonpuoliskolla, ja näkyy hyvin alhaalla taivaalla päiväntasaajaltakin katsottuna. Feeniks näkyy hyvin Australiassa ja Etelä-Afrikassa eteläisen pallonpuoliskon kesällä.
Tähdet
Koko tähdistössä on vain 11 tähteä yli magnitudin 5.0. Kirkkain tähti on Alfa Phoenicis 24 parsekin päässä Maasta, jonka magnitudi on 2,39 ja spektriluokka K0.
Tähdistöstä on löydetty noin 36 000 valovuoden päästä tähti HE 0107-5240, jonka metallipitoisuus on pienin koskaan havaittu. Tämän vuoksi sen uskotaan muodostuneen universumin alkuvaiheessa.
Marjapaprika
Marjapaprika (Capsicum baccatum) on paprikoiden (Capsicum) sukuun kuuluva chililaji. Se on levinnyt Andeilta koko latinalaiseen Amerikkaan. Kasvi on suurikokoinen.
Kasvatus
Marjapaprika sopii kasvihuoneeseen, vesiviljelyyn tai sisäkasvatukseen. Se on helppohoitoinen.
Emma Flood
Emma Flood (s. 13. lokakuuta 1990) on norjalainen tennispelaaja. Hän on voittanut urallaan kaksi ITF-turnausta kaksinpelissä ja yhden nelinpelissä. Flood edusti Norjaa Fed Cupissa ensimmäisen kerran vuonna 2007.
Vuonna 2014 Flood voitti Oslon 10 000 Yhdysvaltain dollarin ITF-turnauksen ja vuonna 2015 samanarvoisen turnauksen Jiangmenissa.
Etelän kruunu
Etelän kruunu (Corona Australis tai Corona Austrina, gen. Coronae Austrinae, CrA) on yksi Ptolemaioksen 48:ta tähdistöstä, ja lasketaan myös 88 modernin tähdistön joukkoon. Sen vastinpari on Pohjan kruunu, Corona Borealis.
Kirkkaimmat tähdet ovat alfa CrA (Alfecca meridiana) ja beta CrA. Molemmat ovat hyvin himmeitä, vain +4 mag.
Vanhoissa tähtikartoissa Etelän kruunu on yleensä kuvitettuna seppeleeksi, ja muinaiset kreikkalaiset tunsivat sen seppeleenä eikä kruununa.
Laintarkastuskunta
Laintarkastuskunta oli vuonna 1959 perustettu elin, jonka tehtävänä oli laki- ja muiden säädösehdotusten asiallinen, lakitekninen ja kielellinen tarkastus. Se aloitti toimintansa syyskuun alusta 1960. Sen avulla oli tarkoitus tehostaa säädösehdotusten tarkastusta ja siten kohottaa lainvalmistelun tasoa. Toisaalta sen tehtäväksi katsottiin korkeimpien oikeuksien työmäärän keventäminen siten, että niiltä siirrettäisiin lakiehdotusten valmisteluun liittyviä lausuntotehtäviä tarkastuskunnalle, jotta ne voisivat keskittyä enemmän lainkäyttötehtävään. Tämä puoli ei kuitenkaan täysin toteutunut. Vuonna 1989 tarkastuskuntaa koskevaa lakia muutettiin siten, että sen piti antaa valtioneuvostolle tai valtioneuvoston kanslialle tai ministeriölle pyydetyt lausunnot säädösehdotuksista. Esitys laintarkastuslautakunnan lakkauttamisesta tehtiin 1992.
Laintarkastuskuntaan kuului kolme varsinaista jäsentä, joiden toimikausi oli kaksi vuotta. Lisäksi siihen voitiin määrätä enintään kaksi lisäjäsentä ja tarvittaessa sihteeri valmistelemaan lausuntoja. Vuosina 1960–1991 se antoi 117 lausuntoa, keskimäärin 3,7 lausuntoa vuodessa. Ajan oloon ne vähenivät. Sille asetetut tavoitteet eivät täyttäneet odotuksia, eikä lainsäädännön taso sen kautta noussut toivotusti.
Laintarkastuskunta lakkautettiin kuitenkin vasta vuonna 1996, eli se toimi 36 vuotta ja ehti toimintansa aikana antaa 120 lausuntoa.
Alfa Centauri Bb
Alfa Centauri Bb on mahdollinen eksoplaneetta, joka kiertää Auringon naapuritähteä Alfa Centauri B noin 4,36 valovuoden päässä Maasta, Kentaurin tähdistön suunnalla. Jos planeetan olemassaolo varmistettaisiin, löytö olisi erityisen merkittävänä, sillä se olisi Maata toiseksi lähin löydetty eksoplaneetta ja pienimassaisin auringonkaltaista tähteä kiertävä planeetta.
Havainto planeetasta tehtiin La Sillan observatorion 3,6-metrisellä HARPS-teleskoopilla, ja Euroopan eteläinen observatorio ilmoitti siitä julkisesti 16. lokakuuta 2012. Havainto sai osakseen myös skeptisyyttä, ja 10. heinäkuuta 2013 julkaistun tutkimuksen mukaan sen olemassaoloa ei ehkä voi päätellä kerätyn tiedon perusteella. Kysymys on edelleen avoin.
Ominaisuudet
Alfa Centauri B on K-tyypin pääsarjan tähti eli Aurinkoa hieman viileämpi ja himmeämpi oranssi kääpiö. Alfa Centauri Bb ei ole tähden elinkelpoisella vyöhykkeellä: se kiertää emotähteään noin 0,04 AU:n päässä, ja sen kiertoaika tähden ympäri on vain 3,2357 vrk. Se on todennäköisesti kuuma laavaplaneetta. Planeetan massa on hyvin lähellä Maan massaa (1,13 ± 0,09 ME).
Planeetan pintalämpötilaksi on arvioitu 1 200 °C (1 473 K), joka on korkeampi lämpötila kuin yhdelläkään aurinkokunnan planeetoista. Planeetta on mahdollisesti vuorovesilukkiutunut, jolloin sen sama puolisko olisi aina kääntyneenä kohti tähteä.
Hasankeyf
thumb|Tigris-joki virtaa läpi Hasankeyfin Hasankeyf on kaupunki Kaakkois-Turkissa Batmanin maakunnassa. Kaupunki sijaitsee Tigris-joen varrella, ja se on maailman vanhimpia yhtäjaksoisesti asuttuja alueita. Kaupunkia vuosituhansien aikana hallinneet kansat, kuten persialaiset ja arabit, ovat jättäneet jälkeensä historialliset monumenttinsa, joista monet ovat raunioituneet.
Tigris-jokeen suunniteltu Ilisun pato uhkaa Hasankeyfin kaupunkia, joka on vaarassa jäädä patoaltaan alle.
Ville Vainikainen
Ville Vainikainen (s. 26. tammikuuta 1994 Kuopio) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Saimaan Pallossa. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Seuraura
Vainikainen on Kalevan Pallon kasvatti. Kaudella 2009–2010 hän toimi seuran C-nuorten varakapteenina ja Vainikainen oli runkosarjassa KalPan paras maalintekijä 25 osumallaan, joilla hän sijoittui koko C-nuorten SM-sarjan maalipörssissä neljänneksi. Kaudella 2011–2012 Vainikainen toimi KalPan B-nuorten kapteenina. Hän voitti runkosarjassa joukkueen sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 14+18=32.
Kaudeksi 2013–2014 Vainikainen siirtyi Saimaan Pallon A-nuoriin, joiden paras pistemies hän oli tehoilla 13+18=31. Kaudella 2014–2015 Vainikainen nousi SaiPan varakapteeniksi ja hänet nostettiin myös seuran SM-liigarinkiin. Vainikainen oli SaiPan A-nuorten paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Adam Zbořilin jälkeen tehoilla 25+25=50. Hän sijoittui A-nuorten SM-liigan maalipörssissä yhdeksänneksi. Vainikainen teki liigadebyyttinsä 25. marraskuuta 2014 vieraissa Turun Palloseuraa vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 8.20 minuuttia. Kaikkiaan Vainikainen pelasi kauden aikana kuusi SM-liiga- ja yhden CHL-ottelun ilman tehopisteitä. Helmikuussa 2015 hän pelasi myös yhden ottelun lainalla Mestis-joukkue Heinolan Peliitoissa. Huhtikuussa 2015 SaiPa teki 1+1-vuotisen jatkosopimuksen Vainikaisen kanssa.
Vainikainen siirtyi kaudeksi 2017–2018 1+1-vuotisella sopimuksella KooKoohon. Seura ei käyttänyt kauden jälkeen hänen sopimuksessaan optiota ja Vainikainen siirtyi kaudeksi 2018–2019 vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Imatran Ketterään. Hän oli Suomen Cupissa joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 4+4=8. Turnaus päättyi Ketterän voittoon. Joulukuussa 2018 seura lainasi Vainikaisen alustavasti kahden ottelun ajaksi yhteistyöseuraansa, hänelle tuttuun SaiPan SM-liigajoukkueeseen. Vainikainen pelasi siellä lainalla viisi ottelua. Helmikuussa 2019 hän siirtyi SaiPaan kevääseen 2020 asti ulottuvalla sopimuksella. Joulukuussa 2019 Vainikainen teki seuran kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Syyskuussa 2021 Vainikainen teki SaiPan kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kaudella 2022–2023 hän oli 12 osumallaan joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä. Tammikuun 2023 lopulla Vainikainen nousi SaiPan kapteeniksi, kun Jarno Koskiranta lainattiin loppukaudeksi Tampereen Ilvekseen. Myös Koskirannan seuraaja Aaron Irving kaupattiin vain kolmen kapteenina pelatun ottelun jälkeen Sveitsiin. Vainikainen ei jatkanut kauden jälkeen enää SaiPan kapteenistossa.
Maajoukkueura
Vainikainen on pelannut kaksi poikien maaottelua.
Antti Poikela
pienoiskuva|Antti Poikela vuonna 2011. Antti Poikela (s. 1989) on suomalainen lentopalloilija. Poikela on pelannut uransa aikana kotimaisen lentopalloliigan lisäksi Italiassa, Tšekissä, Ranskassa Bulgariassa ja Saksassa. Suomessa Poikelan seuroja ovat olleet Korson Veto, Valkeakosken Isku-Veikot, Pielaveden Sampo, Hurrikaani Loimaa ja Akaa-Volley. Kaudella 2017–2018 Poikela voitti Ranskan Pro B -liigan Cannesin riveissä.
Oskarshamnin ydinvoimalaitos
thumb|390x390px|Oskarshamnin ydinvoimala.
Antti Poikela
Ura
Poikela on kotoisina Sallasta ja on Napapiirin Pallokettujen kasvatti. Hän debytoi lentopalloliigassa kaudella 2006-2007 KoVen riveissä. KoVen pudottua sarjaporrasta alemmassa Poikela pelasi seuraavat kaudet 1-sarjassa. Kaudeksi 2009–2010 hän solmi sopimuksen Valkeakosken Isku-Veikkoihin, mistä hän siirtyi myöhemmin Pielaveden Sampoon.
Oskarshamnin ydinvoimalaitos
Oskarshamnin ydinvoimala on yksi Ruotsin kolmesta toiminnassa olevasta ydinvoimalaitoksesta. Se sijaitsee Itämeren rannikolla Öölannin pohjoiskärjen tasalla. Voimala sijaitsee Simpevarp-nimisessä paikassa, joka kuuluu Oskarshamnin kuntaan. Kunnan keskustaajamaan Oskarshamniin on matkaa noin 25 kilometriä.
Ydinvoimalassa on yksi toimiva reaktori, Oskarshamn 3, jonka kokonaisteho on 1 400 MW. Oskarhamn 3 on samaa mallia kuin Forsmark 3. Vuonna 1985 käynnistynyt 1 200 MW:n Oskarshamn 3 on myös Ruotsin uusin. 1972 käynnistynyt Oskarshamn 1 oli Ruotsin ensimmäinen kaupallinen reaktori. Oskarhamn 2 oli samaa mallia kuin Barsebäckin molemmat reaktorit. Kaikki reaktorit olivat myös tyypiltään kiehutusvesireaktoreita.
Laitosta hallinnoi Oskarshamnsverkets Kraftgrupp AB. Sen omistajat ovat Uniper (2016 saakka E.ON; 54,5 %) ja Fortum (45,5 %).
Oskarshamn 1
Oskarshamn 1 oli Ruotsin ensimmäinen kaupallinen voimantuotantoreaktori. EON ilmoitti lokakuussa 2015 päättäneensä sulkea reaktorin kaudella 2017–2019, joka myöhemmin tarkentui 30.6.2017.
Oskarshamn 2
Jo vuonna 1967, eli ennen O1:n valmistumista, alkoi toisen reaktorin suunnittelu Oskarshamniin, Oskarshamn 2 (O2). Laitos valmistui viisi vuotta rakentamisen aloittamisen jälkeen 1974 vuoden joulukuussa. O2 on samaa mallia kuin Barsebäckin kaksi reaktoria, ja niitä kutsuttiinkin alalla usein "kolmosiksi". Reaktori suljettiin loppuvuodesta 2015.
Oskarshamn 3
Oskarshamn 3 (O3) on Oskarshamnin suurin reaktori ja se oli myös jonkin aikaa maailman suurin, tehonkorotushankkeen jälkeen 1 400 MW:n nettotehollaan. Suunnitelmat kolmannen reaktorin rakentamisesta Oskarshamniin alkoivat jo vuonna 1973, mutta niitä lykättiin vuoden 1980 kansanäänestyksen vuoksi. Nykyinen O3 oli alun perin tarkoitus sijoittaa Forsmarkiin (ja siten Forsmark 4:ksi) sisarreaktori Forsmark 3:n viereen. Se päätettiin kuitenkin sijoittaa Oskarshamniin, jotta sähköverkko jakautuu tasaisemmin. Rakentaminen alkoi toukokuussa 1980 ja reaktori otettiin käyttöön 3.3.1985.
Lähteet
57.41556°N, 16.67111°W
Bureån piiri
Bureån piiri sijaitsee Skellefteån kunnassa Ruotsissa. Sen väkiluku on.
Aiheesta muualla
thumb|left|Skellefteån kunnan piirit
Matolampi (Laitila)
Matolampi on Varsinais-Suomessa Laitilan Torrella oleva järvi, joka kuuluu Sirppujoen vesistön Hankeranojan valuma-alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 0,81 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 70 metriä leveä. Siihen laskee yksi metsäoja ja siitä laskee metriä pitkä 650 metriä pitkä laskuoja Kytämäjärveen. Järvellä on 380 metriä rantaviivaa ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsämaastoa, joka on soistunutta. Rannat ovat asumattomia.
Inger Christensen
Inger Christensen (16. tammikuuta 1935 – 2. tammikuuta 2009) oli tanskalainen runoilija, järjestelmärunouden taitaja.
Elämäkerta
Christensen syntyi Vejlessä Tanskan Jyllannin rannikolla 16. tammikuuta 1935. Hänen isänsä oli ammatiltaan räätäli. Christensen valmistui ylioppilaaksi Vejlen lukiosta vuonna 1954 ja opiskeli sittemmin opettajaopistossa Århusissa. Opiskeluaikoinaan Christensen alkoi julkaista runoja ja tapasi mentorinsa ja aviomiehensä Poul Borumin (1959–1976). Vuosina 1963–1964 Christensen työskenteli opettajana Holbækin taideopistossa, mutta jätti nopeasti opettajantyöt sikseen ja keskittyi kirjoittamiseen. Christensen valittiin Tanskan akatemiaan vuonna 1978, ja vuonna 1991 julkaistun kokoelman jälkeen hänet liitettiin Tanskan viralliseen kirjalliseen kaanoniin. Elinaikanaan Christenseniä veikattiin usein myös Nobel-palkinnon saajaksi. Christensen kuoli Kööpenhaminassa 2. tammikuuta 2009 pitkän sairastamisen jälkeen.
Teokset
Christensenin varhaisiin kokoelmiin kuuluvat Lys (1962) ja Græs (1963). Molemmat käsittelevät Christensenin myöhemmillekin teoksille tyypillistä kielen ja filosofian liittoa. Myöhemmin ilmestyneet kokoelmat det (1969) ja alfabet (1981) toivat Christensenille kansainvälistä tunnustusta ja lujittivat hänen asemaansa keskeisenä tanskalaisena modernistisena runoilijana. Alfabet-kokoelmassa Christensen sovelsi Fibonaccin lukujonoa kerraten kielellisiä kaavoja ja motiiveja. Christensenin viimeiseksi runokokoelmaksi jäi vuonna 1991 julkaistu Sommerfugledal. Runokokoelmien ohella Christensen julkaisi myös muutaman lastenkirjan ja romaanin.
Suomennettu tuotanto
Christensenin runojen suomennoksia on julkaisuissa
Aaron (nimi)
Aaron on heprealaisperäinen miehen etunimi. Nimen yleisesti käytössä oleva rinnakkaismuoto on Aron. Vanhassa testamentissa Aaron oli Israelin ensimmäinen ylipappi, Mooseksen veli. Suomessa nimestä on käytössä myös muoto Aaro. Aaron ja Aaronin nimipäivä on 1. heinäkuuta. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Suomessa on ollut kirjoilla vuoden 2021 loppuun mennessä 7 745 Aaron-nimistä henkilöä. Muodossa Aron nimi on ollut 1 165 miehellä.
James Glaisher
right|150px|James Glaisher James Glaisher (1809–1903) oli englantilainen meteorologi, joka teki vuosina 1862–1866 yhteensä 28 lentoa ilmapallolla. Useimmilla lennoilla hänellä oli matkakumppanina Henry Tracey Coxwell.
Glaisher oli Meteorologisen yhteisön ja Britannian ilmailuyhdistyksen perustajajäsen. Hän piti pitkään hallussaan Coxwellin kanssa tekemäänsä korkeusennätystä (n. 11 887 metriä), jonka he saavuttivat Wolverhamptonissa 5. syyskuuta 1862.
Charles de Gaulle
Nuoruusvuodet 1890–1912
Charles de Gaulle oli katolisen porvarisperheen kolmas lapsi. Hän syntyi Lillessä ja vietti nuoruusvuotensa Pariisissa. Hänen isänsä toimi opettajana yksityisessä koulussa ja tutustutti poikansa Barrèsin, Bergsonin ja Péguyn ajatuksiin. Sukunimensä de-liitteestä huolimatta suku ei ole aristokraattista, vaan kyse on murteen mukaan kieleen tulleesta lisästä, joka pitäisi kirjoittaa muotoon De, mutta on vakiintunut nykyiseen de-muotoon. De Gaullen äiti oli varakkaasta Lillen teollisuusyrittäjäsuvusta.
Sotilasura 1912–1940
Ensimmäisen maailmansodan alussa de Gaulle oli luutnantti, mutta ylennettiin pian kapteeniksi. Hän haavoittui ensimmäisessä taistelussaan 15. elokuuta 1914 Dinant’ssa. Toivuttuaan haavoittumisesta de Gaulle liittyi Champagnen rintamalla toimivaan 7:teen komppaniaan ja toimi sen päällikkönä. Hän haavoittui uudelleen 10. maaliskuuta 1915 Sommen rintamalla. Taisteluissa osoitettu älykkyys ja rohkeus, joskus jopa tottelemattomuuskin saivat 33. armeijakunnan päällikön tekemään hänestä adjutanttinsa.
Maaliskuussa 1916 hänen rykmenttinsä joutui saksalaisten hyökkäyksen kohteeksi ja tuhoutui lähes kokonaan lähellä Verdunin kaupunkia. Yrittäessään läpimurtoa jäljelle jääneiden miestensä kanssa hän haavoittui erittäin vakavasti kolmannen kerran, nyt pistimen iskuista. Tämän jälkeen hän jäi saksalaisten vangiksi.
Yritettyään pakoa sotavankeudesta de Gaulle siirrettiin Ingolstadtiin Baijeriin. Leiri oli tarkoitettu hänen kaltaisilleen hankalille ja pakoa yrittäneille sotavangeille. Ajankulukseen de Gaulle järjesti muille vangeille esitelmiä, joissa käsiteltiin käynnissä olevaa sotaa ja sen ongelmia.
Huolimatta pettymyksistään omiin sotilaallisiin kykyihinsä, de Gaulle jatkoi sotilasuraansa, toimien aluksi esikuntakenraali Maxime Weygandin ja sitten kenraaliksi kohonneen Philippe Pétainin alaisuudessa.
Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa vuonna 1920 de Gaulle oli vapaaehtoisena Ranskan sotilasavun joukoissa ja muodostamassa Puolan armeija a. Hän taisteli ja teki itsestään kuuluisan taistelussa Zbrucz-joen lähellä. Hän vastaanotti Puolan korkeimman sotilasmitalin, Virtuti Militari. Hänet oli ylennetty majuriksi ja hänellä olisi ollut mahdollisuus merkittävään sotilasuraan Puolassa, mutta hän päätti palata Ranskaan. De Gaulle oli kiinnostunut myös teoreettisesta sodankäynnistä, erityisesti panssareiden käytöstä ja nopeista sotaliikkeistä. Puolan sodan kokemusten perusteella hän julkaisi lukuisia kirjoja ja artikkeleita armeijan uudelleen järjestämisestä. Teoksessa Vers l'Armee de Metier (”Ammattiarmeijaa kohti”) hän esitti uusia ajatuksia mekanisoidusta sodankäynnistä.
Vuosina 1929–1932 de Gaulle palveli Lähi-idässä. Vuonna 1932 hän toimi puolustusneuvoston pääsihteerinä. Vuonna 1939 hänet ylennettiin everstiksi.
Toinen maailmansota
thumb|upright|[[Winston Churchill ja de Gaulle Marrakechissa 13. tammikuuta 1944.]]
Toisen maailmansodan alkaessa de Gaulle oli sotilasarvoltaan eversti. Hänen komentoonsa oli annettu Ranskan 4. panssaridivisioona, joka koostui 5 000 sotilaasta ja 85 panssarivaunusta. Saksan läpimurron jälkeen Sedanissa 10. toukokuuta 1940 de Gaulle teki vastahyökkäyksen Saksan panssarivoimia vastaan Montcornetissa 17. toukokuuta 1940 ilman ilmatukea. Tämä vastahyökkäys kuitenkin hidasti Saksan etenemistä. de Gaullen johtaman yksikön panssarivaunut pakottivat 28. toukokuuta saksalaisen armeijan vetäytymään Caumontissa. Hänestä tuli ensimmäinen ja ainoa ranskalainen komentava upseeri, joka toimillaan pakotti saksalaiset sotajoukot vetäytymään Ranskan miehityksen aikana.
Viimeisenä keinonaan tukea Saksalle antautumista vastustavia ministereitä Winston Churchill hyväksyi liiton Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välillä Lontoossa 16. kesäkuuta 1940. Seuraavana päivänä de Gaulle saapui Lontooseen. Hän oli aikoinaan alivaltiosihteerinä tehnyt yhteistyötä Churchillin kanssa, joten yhteydenpidon Ison-Britannian hallintoon piti muodostua helpoksi. Englannissa de Gaulle päätti puolustaa viimeiseen asti ranskalaista kansakuntaa ja alkoi järjestää Vapaan Ranskan joukkoja.
1940–1945 Vapaan Ranskan sotavoimat
De Gaulle piti Ranskan kansalle puheen BBC:n radion välityksellä Lontoosta. Brittien kabinetti yritti estää puheen pitämisen, mutta Winston Churchill antoi hänen pitää puheen. De Gaullen kuuluisa puhe ”kesäkuun 18. kutsu” kuultiin Ranskassa klo 19 ja se kohotti kansallistunnetta. ”Ranska voi hävitä taistelun, mutta emme voi hävitä sotaa” oli hänen kuuluisin linjauksensa. Tämä puhe on myöhemmin kaiverrettu Riemukaareen kiinnitettyyn muistolaattaan.
Ranskassa Yhdysvallat jatkoi Vichyn Ranskan tukemista, mutta Churchillin hallitus tuki de Gaullen Vapaata Ranskaa, vaikkakin epävirallisesti. Virallisesti suhteet suosivat Vichyn hallitusta. Lontoossa de Gaulle muodosti vapaan Ranskan sotajoukot, joita hän myös johti.
Vapaa Ranska
thumb|Kenraalit de Gaulle ja Mast Tunisiassa 1943. Sotaoikeus tuomitsi de Gaullen karkuruudesta neljäksi vuodeksi vankeuteen 4. heinäkuuta 1940. Hänet tuomittiin heinäkuussa 1940 sotaoikeudessa kuolemaan maanpetturuudesta syytettynä.
Saaden taakseen usean Ranskan siirtomaan tuen, eritoten afrikkalaisten maiden, hän muodosti Vapaan Ranskan, jonka toimintoja johti Ranskan kansallinen neuvosto. Hänestä tärkeintä oli kuitenkin pitää Ranska liittoutuneiden rintamassa Vapaan Ranskan joukkojen avulla ja jatkaa taistelua useilla eri rintamilla. Toisaalta hän onnistui kokoamaan vastarinnan Ranskan alueen sisällä. Erityisesti eversti Passyn, Pierre Brossoletten ja eritoten Jean Moulinin avustuksella hän muodosti valtioalueen sisällä taistelevan Vapaan Ranskan.
De Gaulle työskenteli siis yhteistyössä Ranskan sisäisen vastarintaliikkeen kanssa ja tuki vapaan Ranskan Saksan-vastaisia valloituksia Afrikassa. Englantilais-ranskalaisen hyökkäyksen jälkeen Pohjois-Afrikassa marraskuussa 1942 katsoi de Gaulle paremmaksi siirtää henkivartijansa Algeriaan toukokuussa 1943. Hän nimitti Henri Giraurdin ensimmäiseksi päälliköksi Yhdysvaltain ja liittoutuneiden joukkojen alaisuuteen.
Yhdysvaltain presidentti Roosevelt suhtautui epäluuloisesti de Gaulleen, jonka hän epäili pyrkivän uudeksi Caesariksi tai Napoleoniksi. Roosevelt ja de Gaulle tapasivat ensimmäisen kerran Casablancassa tammikuussa 1943 ja toisen kerran Washingtonissa heinäkuussa 1944. Jälkeenpäin Roosevelt arveli de Gaullella olevan ”kaikki diktaattorin ominaisuudet”. Roosevelt yrittikin nostaa Henri Giraudia Ranskan vapautuskomitean ja väliaikaishallituksen johtoon.
Vaikka presidentti Roosevelt oli jättänyt de Gaullen joukkoineen Pohjois-Afrikan maihinnousun ulkopuolelle, niin Ranskan vapautumiseen johtaneessa Normandian maihinnousussa Vapaan Ranskan joukoilla oli pieni, mutta symbolisesti tärkeä rooli.
Algeriassa kesäkuussa 1944 perustettu Ranskan tasavallan väliaikainen hallitus (Gouvernement provisoire de la République Française) siirtyi Pariisiin syyskuussa 1944. Palattuaan takaisin Pariisiin hän otti uudelleen käyttöönsä vanhan toimistonsa sotaministeriössä.
Sodan jälkeen
Ranskan alueen vapautumisen myötä de Gaulle joudutti kolmannen tasavallan uudelleenkäynnistämistä ja Vichyn hallituksen lakkauttamista. Sodan jälkeen hän toimi myös nimetyn Väliaikaishallituksen pääministerinä syyskuusta 1944 20. tammikuuta 1946 asti. Poliittisen linjapuheensa, jossa hän hahmotteli Ranskan tulevaisuutta, kenraali de Gaulle piti Bayeux’ssa 16. kesäkuuta 1946.
Tänä lyhyenä toimikautena maassa koettiin ennätyksellinen uudistusten vaihe. Naisille annettiin äänioikeus, pankkeja, suuryrityksiä ja Saksan sotateollisuuden alaisuudessa vapaaehtoisesti toimineita yrityksiä (esimerkiksi Renault-autotehtaat) kansallistettiin ja luotiin uusi ja parempi sosiaaliturvajärjestelmä, koska Bismarckin luoma saksalainen malli oli ollut voimassa Elsassissa vuodesta 1918 lähtien. Suurin ja kansakuntaa voimakkaasti jakanut ongelma oli Saksan kanssa yhteistyössä toimineiden ihmisten (collaborateurs) tuomitseminen. Osa ranskalaisista ei ole koskaan antanut anteeksi de Gaullelle tätä vaihetta hänen poliittisessa toiminnassaan. Toisaalta tätä prosessiahan on jatkettu aina lähelle 1900-luvun loppua.
Kenraali de Gaulle erosi poliittisten puolueiden välisten kiistojen vuoksi. Syynä kiistoihin oli eritoten ns. neljännen tasavallan perustuslain, jota hän paheksui, hyväksyminen, sillä hän uskoi sen antavan tulevassa tasavallassa parlamentille liikaa valtaa.
1946–1958 Erämaavaelluksella
Vasemmistopuolueiden noustua valtaan sodan jälkeisessä Ranskassa de Gaulle joutui oppositioon. Toinen sija lokakuun 1946 vaaleissa ei tyydyttänyt de Gaullea, jolle ainoastaan ensimmäinen tila oli jotain. De Gaulle yritti parantaa poliittista asemaa perustamalla Ranskan kansan kokoomuksen RPF, Rassemblement du Peuple Français, huhtikuussa 1947, mutta liike menetti kannatuksensa alkumenestyksen jälkeen. Hän vetäytyi aktiivisesta politiikasta toukokuussa 1953, vaikka johti kokoomuspuoluetta syyskuuhun 1955 asti.
Tämän jälkeen hän vetäytyi maatilalleen Colombey-les-deux-Eglisesiin, jossa hän kirjoitti sotamuistelmansa (Memoires de guerre). Tämä vetäytyminen oli osittain muodollista, sillä de Gaulle piti säännöllisesti yhteyttä poliittisiin päättäjiin, jotka hän tunsi sodan ja kokoomuspuolueen ajoilta. Hän seurasi tarkasti myös poliittista kehitystä Algeriassa.
Paluu valtaan
Ranskassa ns. neljännen tasavallan aikaa sävyttivät heikot ja usein vaihtuvat hallitukset. Valta oli keskitetty perustuslain mukaan parlamentille ja keskenään taistelevat puolueet eivät pystyneet sopimaan pysyvistä ja pidemmälle katsovista toimintaohjelmista.
Neljännen tasavallan saavutuksia oli eittämättä Euroopan hiili- ja teräsyhteisön, eli nykyisen EU:n ensimmäisen vaiheen aikaansaaminen ja onnistuminen tällä tavoin Saksan sotilaallisessa sitomisessa. Suurin epäonnistuminen oli Indokiinan sodassa kärsitty nöyryyttävä tappio ja maasta vetäytyminen, jota seurasi yhdysvaltalaisten vastuunotto alueen pysymisestä niin sanotusti länsimielisenä. Myöskään Algerian tapahtumien rauhoittaminen ei onnistunut, ja se olikin neljännen tasavallan kuolinsyistä tärkein.
Algerian kriisi
Ranskan hallituksen epäonnistuneet toimenpiteet Algerian rauhoittamiseksi johtivat lopulla avoimeen Algeriassa asuvien siirtolaisten pied noirien kapinointiin hallitusta vastaan. Nämä siirtolaiset hyökkäsivät Algeriassa olevan hallituksen rakennuksiin 13. toukokuuta 1958. Iskulla he halusivat Ranskan hallituksen kiinnittävän huomion arabinationalismin toimintaan ja Algerian itsenäistymispyrkimyksiin. Samana päivänä sotilaat ja siviilit perustivat Comité de Salut Public -järjestön, jonka johdossa toimi gaullisteille myötämielinen kenraali Jacques Massu. Ranskassa toimivien ranskalaisten sotilasjoukkojen komentaja kenraali Raoul Salan ilmoitti radiossa, että armeija on ”tilapäisesti ottanut vastuun Ranskan Algerian tulevaisuudesta”. Pariisissa toimiva kansallinen parlamentti oli toimintakyvytön ratkaistaessa syntynyttä kriisiä ja de Gaulle otti vallan. Myöhemmin hän on itse korostaen kertonut, että hän yksinkertaisesti poimi vapaana kulkevan vallan.
Lehdistötilaisuudessa 19. toukokuuta 1958 de Gaulle vastasi olevansa valmis kansakunnan palvelukseen. Monet olivat pahoillaan tästä armeijan hyväksymisestä. Samalla hän huomautti olevansa syvällisesti tasavaltalainen ja että hän ottaisi mahdollisesti vallan vain laillisia teitä käyttäen.
Kriisi syveni ranskalaisten sotilaiden hyökättyä Algeriasta Korsikalle ja maihinnoususta Ranskaan keskusteltiin. Poliittiset johtajat kaikilta suunnilta, erityisesti François Mitterrand ja kommunistit, jotka aikaisemmin olivat väittäneet häntä fasistiksi, hyväksyivät yksimielisesti kenraalin paluun valtaan. Ranskan presidentti René Coty luopui virasta 29. toukokuuta 1958. De Gaullesta tuli pääministeri kansalliskokouksen enemmistön päätöksellä kuudeksi kuukaudeksi 1. kesäkuuta 1958 alkaen. Tällöin hän sai haltuunsa perustuslakia säätävän vallan.
Vallan saatuaan de Gaulle alkoi laatia maalle uutta perustuslakia ja siten toteuttaa 1946 pitämänsä Bayeux’n puheen yhteiskunnallisia muutoksia. Uuden perustuslain, johon otettiin mallia muun muassa Suomesta tuolloin voimassa olleen valtiomuodon vallanjaosta presidentin, hallituksen ja eduskunnan kesken, tuli saada loppumaan parlamentaarinen diktatuuri, joka oli syynä hallitusten epävakauteen ja maan kaoottiseen politiikkaan.
Syyskuussa 1958 suorassa kansanäänestyksessä 83 prosenttia äänestäneistä hyväksyi uuden perustuslain ja siten myös viidennen tasavallan perustamisen. Saman vuoden marraskuussa de Gaullen ehdokasryhmittymä voitti myös parlamenttivaalit ja sai tuekseen vahvan enemmistön. Joulukuussa suoritetussa epäsuorassa presidentinvaalissa hän sai 78 prosentin kannatuksen kaikkiaan 80 000 äänestykseen osallistuneelta valitsijamieheltä.
1958–1969 presidenttinä
thumb|De Gaulle vuonna 1963. De Gaulle otti vastaan Ranskan tasavallan presidentin tehtävät 8. tammikuuta 1959. Hänen vaikeana tehtävänään oli saada maa uudelleen jaloilleen ja tähän tarvittiin jopa hyvinkin vaikeita päätöksiä. Ensimmäisen presidenttikauden keskeisiä päätöksiä ja tavoitteita olivat muun muassa:
Algerian sota
Algerian sota oli yksi monista siirtomaasodista ja Ranskallekin toinen 1950-luvun aikana. Tapahtumat alkoivat 1. marraskuuta 1954 kun Kansallisen vapautusrintama n (Front de libération nationale) -järjestön sissit hyökkäsivät Algerian eri seuduilla sotilaallisia, hallinnollisia ja tietoliikenneyhteysrakenteita vastaan. Useita ranskalaisia kuoli ja niin FLN:stä tuli ranskalaisille terroristijärjestö, eikä vapautusliike.
Algerialainen vapaustaistelija Franz Fanon on suomeksikin ilmestyneessä kirjassaan Sorron yöstä kuvannut tätä vapaustaistelua algerialaisesta ja vapaustaistelijan näkökulmasta. Ranskassahan ei ollut pienintäkään poliittista halua luopua osasta Ranskan maaperää, sillä Algeria oli integroitu Ranskan kansalliseen maaperään, eikä se suinkaan ollut hallinnollisesti mikään siirtomaa. Sotaa pidettiin yleisesti ainoana keinona Algerian pitämiseksi Ranskan valtioyhteydessä.
Algerian vapautus- ja itsenäisyystaistelu liittyy oleellisena osan toisen maailmansodan jälkeen alkaneeseen siirtomaiden haluun itsenäistyä eurooppalaisten herruudesta (ns. dekolonisaatio). Olihan näet sodan aikana nähty miten heikkoja siirtomaaisännät olivat vaikeassa tilanteessa. Ne tarvitsivat siirtomaiden miehiä sotilaikseen ja joutuivat antamaan ne jopa Saksan tai muiden akselivaltojen alaisuuteen. Miehet olivat saaneet sotatoimikoulutusta maailmansodassa ja olivat valmiit toimimaan oman maansa vapauden puolesta.
Kenraali de Gaullen ehkä kiistellyin teko oli vetäytyminen Algeriasta ja sen itsenäisyyden salliminen. Monet olivat odottaneet kenraalilta päinvastaisia toimia ja olivat siksi pettyneitä häneen ja hautoivat kostoa koko presidenttiyden ajan. Tämä ilmeni useina murhayrityksinä, joista tuli melkeinpä arkipäiväinen asia ranskalaisessa yhteiskunnassa.
Algeria itsenäistyi lopulta vuonna 1962 Ranskassa pidetyn kansanäänestyksen antaman valtuutuksen seurauksena.
Nato/Otan
Ranska kuului yhtenä neljästä valtiosta niin Saksan, Berliinin, kuin Itävallankin miehitysvaltoihin. Samoin maa oli mukana perustamassa Natoa ja järjestön päämaja pystytettiinkin Pariisiin. Kuitenkin vasta Algerian sodan päättyminen antoi de Gaullelle mahdollisuuden omaperäisen ja Ranskan suuruutta kuvastavan ulkopolitiikan rakentamiseen. Tästä politiikasta käytettiin nimitystä ”suuruuden politiikka” (politique de grandeur).
de Gaullen päätöksellä Ranska vetäytyi Naton sotilaallisesta toiminnasta helmikuussa 1966. Tällöin järjestön päämaja siirrettiin Brysseliin. Näin de Gaulle halusi osoittaa itsenäistä päätöksentekoaan, jonka takeena oli oman ydinaseen kehittely ja käyttömahdollisuus. Ranska oli tehnyt vuonna 1960 neljäntenä valtiona maailmassa onnistuneen atomipommikokeen (Gerboise Bleue) räjäytettyään atomipommin Algerian autiomaassa. Vuonna 1968 ranskalaiset tiedemiehet onnistuivat de Gaullen vaatimuksesta räjäyttämään vetypommin ilman yhdysvaltalaisilta saatua apua.
Uuden ulkopolitiikan de Gaulle toi hyvin esiin Phnom Penhin puheessaan Kambodžassa. Puheessaan hän paheksui voimakkaasti Yhdysvaltain sotimista Vietnamissa ja totesi Yhdysvaltain vetäytymisen Vietnamista olevan ainoa keino rauhan aikaansaamiseksi. Vietnamin sodalla oli juurensa ranskalaisessa kolonialismissa Kaakkois-Aasiassa ja hävityssä Vietnamin sodassa.
Vapaa Québec
Kenraali de Gaullella oli mielenkiintoinen tapa ärsyttää muita ihmisiä omalla suorasukaisella esiintymisellään ja vähemmän diplomaattisilla kannanotoillaan. Tätä ristiriitaa kuvaa hyvin myös hänen huonot suhteensa Franklin D. Rooseveltiin, sodanaikaiseen Yhdysvaltojen presidenttiin.
Vierailullaan Montréalin maailmannäyttely ssä Expo 67:ssä de Gaulle julisti yllätyksellisesti 24. heinäkuuta 1967 yli 100 000 katsojan edessä Montrealin kaupungintalo n parvekkeella ranskaksi ”Vive Montréal, vive le Québec Libre” (Eläköön Montreal, eläköön vapaa Québec). Tämän jälkeen hän sai vihastuneen vastaanoton englanninkielisiltä kanadalaisilta. Hän joutui keskeyttämään vierailun Kanadan pääministeri Lester B. Pearsonin pyynnöstä. Pearson oli palvellut Euroopassa ensimmäisessä maailmansodassa ja hän oli myös saanut Nobelin rauhanpalkinnon. De Gaulle palasi Ranskaan, jossa suurin osa maan lehdistöä arvosteli häntä voimakkaasti Québecin tapahtumista.
EEC
Ranska oli ollut perustamassa Euroopan hiili- ja teräsyhteisöä sekä myöhemmin Euroopan talousyhteisöä (EEC). Britit olivat jättäytyneet aluksi tämän yhdentymisen ulkopuolelle ja perustaneet vapaakauppa-alueen (EFTA). 1960-luvulla Britanniassa kuitenkin haluttiin liittyä voimakkaasti kehittyvään EEC:hen. Esteeksi nousi kenraali de Gaulle, jolle perustuslain mukaan maan ulkopolitiikka kuului, ja joka esitti vetonsa brittien pyrkimyksille ja jo valmiiksi neuvotelluille sopimuksille.
Merkittävin vastustus tapahtui joulukuussa, kun hän avoimesti ilmoitti vetonsa Ison-Britannian liittymiseen. Brittiläiset poliitikot osuivat oikeaan todetessaan, että Ranska oli vähemmän kiinnostunut yhdistyneestä Euroopasta kuin ranskalaisten hallitsemasta Euroopasta. Kenraali halusikin tehdä EEC:stä rakenteellisesti ja toiminnallisesti vahvasti ranskalaisen perinteen muokkaaman. Näin mahdollinen myöhempi brittien mukaantulo ei muuttaisi liiaksi järjestön ranskalaisperäisiä rakenteita. Vasta de Gaullen seuraajan aikana brittien liittyminen Euroopan talousyhteisöön saattoi toteutua.
De Gaullen kielteinen suhtautuminen Ison-Britannian mahdolliseen EEC-jäsenyyteen antoi myös Suomelle aikaa sovittaa omaa ulko- ja kauppapolitiikkansa intressiensä mukaan. Myös de Gaullen ymmärrys Suomen ulkopolitiikkaa kohtaan, hänen kiinnostuksensa Kekkosen Kremlin-tuntemukseen ja ennen kaikkea maiden yhtenevät intressit Eftan suhteen tekivät 1960-luvulla viidennen tasavallan Ranskasta odottamattoman liittolaisen Suomelle.
Vierailu Neuvostoliittoon
Presidentti de Gaulle teki kymmenpäiväisen vierailun Neuvostoliittoon kesäkuussa 1966. Saapumispäivänä pitämässään puheessa hän ehdotti Neuvostoliiton ja Ranskan yhteistyötä Euroopan palauttamiseksi hedelmälliseksi yhteisöksi, joka ei enää olisi jakaantumisen lamauttama. De Gaulle kävi muun muassa Novosibirskissä, Kiovassa, Leningradissa ja Volgogradissa.
1968 ja ero
De Gaulle oli pitkälle valmis suostumaan esitettyihin vaatimuksiin, olihan hänen oma gaullistinen ideologiansa ollut monissa asioissa lähellä vasemmiston ja työläisten tavoitteita. Pääministeri Georges Pompidou onnistui kuitenkin vakuuttamaan de Gaullen, ettei vaatimuksiin tarvinnut suostua. Sen sijaan hän hajotti 30. toukokuuta Ranskan kansalliskokouksen ja määräsi uudet vaalit pidettäviksi 23. kesäkuuta. Vaaleissa oli myös kyse eräänlaisesta kansanäänestyksestä hänen asemastaan tasavallan päämiehenä.
Vaaleja edelsivät suuret mielenosoitukset de Gaullen ja hänen politiikkansa puolesta. Vaaleissa gaullistit saivatkin murskavoiton, kansalliskokouksen 487 paikasta 358 paikkaa tuli heidän ryhmälleen. Tämän seurauksena kenraali jatkoi tehtävässään ja uudisti perusteellisesti hallituksensa.
Seuraavan vuoden alussa de Gaulle määräsi toimeenpantavaksi kansanäänestyksen siitä, pitikö Ranskan senaatin valtaoikeuksia siirtää aluetasolle. Kansanäänestyksen jälkeen 28. huhtikuuta 1969 hän erosi virastaan ilmoitettuaan jo etukäteen niin tekevänsä, jos hänen ehdotuksensa ei saanut kansan enemmistön tukea.
Kuolema
De Gaulle vetäytyi yksityiselämään maatilalleen kirjoittamaan muistelmiaan. Hän kuoli aortan repeämään maatilallaan Colombey-les-deux-Eglisessä 9. marraskuuta 1970. Mutta vielä kuolemankin takaa hän osoitti omapäisyyttään. Hän oli määrännyt yksityiset ja vaatimattomat hautajaiset. Paikalle saivat tulla ”vain les Compagnons de la Libération” (”vain vapautuksen toverit”), joita oli tuolloin elossa 150. Hänen toivomuksestaan hautajaisiin eivät osallistuneet valtionpäämiehet tai ministerit, jotka kokoontuivat Yhdysvaltain presidentin Richard Nixonin johdolla Pariisin Notre Damen katedraalissa pidettyyn sielunmessuun. De Gaullen toivomuksesta missään näissä tilaisuuksissa ei pidetty muistopuheita, ei myöskään parlamentissa.
Wrangler
Wrangler on amerikkalainen farkkumerkki.
Wrangler tarkoittaa cowboyta, mutta toisaalta myös riitelijää. Wrangler oli jo ollut pitkään markkinoilla USA:ssa, ennen kuin The Blue Bell Overall Company sai tuotemerkin itselleen yritysostolla. Wrangler-tuotemerkkiin alettiin panostaa ja perustettiin Wrangler Western Wear vuonna 1947. Hyvin tunnettu rodeovaatteiden tekijä Rodeo Ben palkattiin suunnittelemaan Wrangler-cowboyfarkut.
Kun useimmat farkkumerkit kuten Levi’s ovat ottaneet kohderyhmäkseen kaupunkilaiset, Wrangler on pysynyt uskollisena lännenimagolleen. Se käyttää markkinointiviestinnässään mielikuvia country-musiikista, rodeosta, kalastuskilpailuista ja Yhdysvaltain maaseudun suosituimmasta autotyypistä, pick-upista eli lava-autosta.
Vuonna 1986 Blue Bell sulautui VF Corporationiin, joka on siitä lähtien omistanut Wrangler-tuotemerkin.
Historiaa
Blue Bell Incorporated sai alkunsa Pohjois-Carolinan Greensborossa vuonna 1904 perustetusta, denimhaalareita valmistaneesta Hudson Overall Companysta. Vuonna 1919 se muutti nimensä Blue Belliksi ja vuonna 196 se yhdistyi Kentuckyn ja Tennesseen osavaltiossa toimineen Big Ben Manufacturing Companyn kanssa. Se laajeni edelleen ostamalla vuonna 1936 Globe Superior Corporationin ja vuonna 1943 Casey Jones Companyn, joka teki työvaatteita Wrangler-merkillä. Vuonna 1947 Blue Bell toi markkinoille cowboy-tyyliset Wrangler-farkut, ja 1950-luvun keskivaiheilla sen tuotantomäärä oli noin 36 miljoonaa vaatekappaletta vuodessa. Wrangler-farkkujen kansainvälinen markkinointi alkoi 1960-luvun alussa. Vuonna 1967 Blue Bell osti J. W. Carter -kenkävalmistajan ja ryhtyi tekemään myös cowboy-saappaita. Vuonna 1970 naisten ja miesten farkkumallistot eriytettiin nimille Lady Wranglers ja Mr. Wrangler, ja vuonna 1975 aloitettiin lastenmallisto Wrangler Kids. Vuonna 1980 Blue Bell osti urheiluvaatevalmistaja Jantzen Incorporatedin, ja vuonna 1986 VF Corporation osti Blue Bellin ja siirsi 1998 pääkonttorinsa Pennsylvaniasta Greensboroon. Vuonna 2019 VF Corporation jakautuu kahdeksi erilliseksi pörssiyhtiöksi, joista uusi Kontoor Brands, Inc. perustaa pääkonttorinsa Greensboroon ja huolehtii farkkubisneksestä.
Armadillo
Armadillo on vuonna 2010 julkaistu Janus Metz Pedersenin ohjaama tanskalainen dokumenttielokuva Afganistanin sodasta. Dokumentti kuvaa tanskalaisten rauhanturvaajien komennusta Afganistanin eteläosissa.
Tarina
Dokumentti kuvaa tanskalaisen ratsuväen perinteitä vaalivan husaariyksikön vaiheita Afganistanin sodassa. Elokuva seuraa erityisesti muutamaa varusmiestä matkalla pohjoismaisen hyvinvointivaltion suojista sekasortoiseen, heimovaltaiseen Afganistaniin.
Alussa seurataan muutamien lähemmän tarkastelun kohteena olevan rauhanturvaajan viimeisiä päiviä kotimaassa. Seremonioihin kuuluu niin lämpimien hyvästien jättäminen läheisille kuin varusmiestovereiden kanssa koettu stripparin vierailu riehakkaan miehisissä lähtöjuhlissa.
Armadillo on eteläisessä Afganistanissa sijaitseva eteentyönnetty tukikohta, jonka tanskalaiset jakavat brittien kanssa. Paikan päällä annettavassa viimeisessä koulutussilauksessa korostetaan kontakteja paikallisväestöön sekä suojautumisen merkitystä kentällä.
Suhteet afgaaneihin jäävät kuitenkin pakostakin pinnallisiksi rajoittuen lahjojen ja makeisten jakamiseen lapsille sekä kyläpäälliköiden ja muiden miesten kohtaamiseen tulkin välityksellä käytävissä keskusteluissa. Aikaa tarkasti vartioidussa ja eristetyssä tukikohdassa miehet tappavat esimerkiksi nettipornon ja videopelaamisen avulla. Näennäinen rauha kuitenkin rikkoutuu kerralla partion joutuessa tulitaisteluun. Mukana seurannut kuvaaja kameroineen heittäytyy maahan muiden partion jäsenten tavoin ja moni saa tulikasteensa yhteenotossa.
Taisteluissa talebanien ja liittoumajoukkojen välillä tuhoutuu rakennuksia ja kuolee karjaa. Osa paikallisista onnistuu saamaan tukikohdasta rahallista korvausta menetyksistä.
Tanskalaisten joukkueenjohtaja joutuu tienvarsipommin uhriksi panssaroidussa ajoneuvossaan ja lennätetään muun muassa kallonmurtuman vuoksi Tanskaan saamaan hoitoa. Toivuttuaan hän kuitenkin palaa Armadilloon. Kolme tanskalaista, joita dokumentti ei ole lähemmin seurannut saa puolestaan surmansa ja heidän kunniakseen järjestetään muistotilaisuus.
Dokumentin kiistellyimmässä kohtauksessa lähitaistelussa tanskalaiset onnistuvat heittämään ojaan suojautuneiden talebanien joukkoon käsikranaatin ja yksi sotilaista ”neutralisoi” aseellaan haavoittuneet viholliset. Aluksi voittoisalta tuntunut taistelu muuttuu julkisuustappioksi kun yksi tanskalaisrauhanturvaaja kertoo asiasta omaisilleen ja nämä ottavat Tanskassa yhteyttä sotilasviranomaisiin asian selvittämiseksi. Mahdollinen sotalain rikkomus vuotaa myös mediaan.
Loppukohtaus kertoo tanskalaisturvaajien kotiinpaluusta, aivan viimeiset kuvat taas useimpien mukana olleiden sotilaiden haluavan paluuta Afganistaniin väkivaltaisista kokemuksista huolimatta.
Arvioita
Ilta-Sanomien Taneli Topelius toteaa dokumentin näyttävän erehdyttävästi näytelmäfilmiltä. Otokset on kuvattu käsivaralta, leikkaus on tiheää ja tapahtumia säestää vahva musiikkitausta, arvioi Topelius TV-esitystä ja huomauttaa henkilöidenkin tulevan alussa esitellyiksi tositelevision tapaan.
Janne Jalasvaara
Seuraura
Jalasvaara on Oulun Kärppien kasvatti, mutta hän siirtyi jo B-juniori-ikäisenä Bluesiin, jonka SM-liigarinkiin hän nousi kaudella 2002–2003. Jalasvaara teki SM-liigadebyyttinsä 28. marraskuuta 2002 vieraissa Helsingin IFK:ta vastaan. Hän pelasi SM-liigassa 14 runkosarja- ja kolme playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Jalasvaara edusti kaudella myös Bluesin A-nuoria, joissa voitti SM-hopeaa ja oli pudotuspelien tehokkain puolustaja. Kaudella 2003–2004 hän pelasi SM-liigassa 39 runkosarja- ja yhdeksän playoff-ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Miesten pelit tulivat tutuksi myös kolmen Mestis-ottelun verran alle 20-vuotiaiden maajoukkueesta.
Kaudella 2004–2005 Jalasvaara teki Bluesissa 49 runkosarjaottelussa tehot 1+5=6. Hän teki SM-liigauransa avausmaalin 1. maaliskuuta 2004 kotona Porin Ässiä vastaan. Kaudella 2005–2006 Jalasvaaran vastuu Bluesissa pieneni entisestään. Hän pelasi vain 17 runkosarjaottelua ja yhden playoff-ottelun. Jalasvaara pelasi kauden aikana Mestiksessä lainalla Järvenpään Haukoissa, Kirkkonummen Salamoissa ja Kiekko-Vantaassa 13 ottelua tehoilla 2+4=6.
Seuraavat kaudet Jalasvaara edusti Kalevan Palloa, josta hän siirtyi kesken kauden 2010–2011 KHL-joukkue OHK Dinamo Moskovaan. Moskovassa Jalasvaara pelasi viisi täyttä kautta ja siirtyi sitten kaudeksi 2015–2016 HK Sotšin riveihin. Siellä Jalasvaara pelasi vain yhden kauden ennen siirtoa kiinalaisjoukkue Kunluniin. Jalasvaara toimi Kunlunin joukkueen kapteenina siellä pelaamansa kauden. Kaudella 2017–18 Jalasvaara aloitti Ruotsin pääsarjassa SHL:ssä ja Röglessä. Syyskauden lopulla 2019 Jalasvaaran ilmoitettiin siirtyneen Lahden Pelicansiin.
Maajoukkueura
Jalasvaara teki maajoukkuedebyyttinsä kauden 2010–2011 Euro Hockey Tourilla.
Valtion liikuntaneuvosto
Valtion liikuntaneuvosto, aiemmin valtion urheilulautakunta ja valtion urheiluneuvosto, toimii Suomen opetus- ja kulttuuriministeriön asiantuntijaelimenä. Siitä on määrätty liikuntalaissa ja valtioneuvoston asetuksessa liikunnan edistämisestä. Valtioneuvosto asettaa liikuntaneuvoston eduskunnan toimikaudeksi. Liikuntaneuvosto perustettiin vuonna 1920, ja sen nimi oli vuoteen 1967 saakka valtion urheilulautakunta. Vuosina 1967–1991 sen nimenä oli ''valtion urheiluneuvosto. Neuvoston tehtävänä on käsitellä liikunnan kannalta laajakantoisia ja periaatteellisesti tärkeitä asioita ja arvioida valtionhallinnon toimenpiteiden vaikutuksia liikunnan alueella. Se tekee myös aloitteita ja esityksiä ja antaa lausuntoja liikuntamäärärahojen käytöstä. Neuvostossa on eri asioita valmistelevia jaoksia.
Organisaatio
Lähde (1920–2011)
Kansallisen tunnustuksen risti
Ritarikunta perustettiin uudelleen vuonna 2004 presidentti Vaira Vīķe-Freibergan annettua lakiesityksen Latvian ritarikunnista. Kansallisen tunnustuksen ristin kunniamerkeillä palkitaan esimerkiksi huomattavista palveluksista isänmaan hyväksi politiikan, kulttuurin, tieteen ja urheilun aloilla.
Kunniamerkit suunnitteli kuvanveistäjä Gustavs Šķilters. Ritarikunta jakaantuu viiteen luokkaan: suurristin komentajat (suurristi), suurupseerit (1. luokan komentajamerkki), komentajat (komentajamerkki), upseerit (1. luokan ritarimerkki) ja ritarit (ritarimerkki). Siinä on lisäksi kolme mitaliluokkaa – kultainen, hopeinen ja pronssinen. Ritarikunnan risti on valkoemaloitu maltanristi, jossa on kullatut reunat. Ristin sakarat liittyvät toisiinsa yhteensä kahdeksan pyöreän linkin välityksellä. Ristin keskuskuviossa on suuri valtionvaakuna ja vuosi 1938. Kunniamerkin kääntöpuolella on Kuurinmaan herttuakunnan vaakuna ja vuosi 1710. Ristin kääntöpuolen sakaroissa on ritarikunnan tunnuslause ”Pour les honnêtes gens” (”rehellisille ihmisille”). Ritarikunnan nauha on väriltään tummanpunainen, ja nauhassa on hopeiset juovat molemmissa ulkoreunoissa.
Suurristi, suurupseerin risti ja komentajan risti ovat kaikki halkaisijaltaan 49 mm. Upseerin ja ritarin ristit ovat halkaisijaltaan 40 mm. Suurristiä kannetaan 110 mm leveässä nauhassa. Naisten nauhan leveys on 75 mm. Suurristin rintatähti on halkaisijaltaan 75 mm ja suurupseerin vastaava tähti on halkaisijaltaan 70 mm. Rintatähti on ritarikuntaristi suuremmassa muodossaan. Suurupseerien ja komentajien nauhanleveys on 32 mm. Upseerit ja ritarit kantavat merkkiään rinnassa 32 mm nauhassa.
Ritarikunnan mitalit ovat halkaisijaltaan 30 mm ja ne kannetaan 32 mm nauhassa. Mitaliin on kuvattu ritarikuntaristi ja kääntöpuolelle kruunu, rengas ja teksti ”Ajatuksia ja työtä Latvian hyväksi”.
Burträskin piiri
Burträskin piiri sijaitsee Skellefteån kunnassa Ruotsissa. Sen väkiluku on.
Aiheesta muualla
thumb|left|Skellefteån kunnan piirit
Whamageddon
Yksi ensimmäisistä maininnoista pelistä oli GTPlanet-foorumilla vuonna 2010 nimellä GTPlanet vs. Wham! - Last Christmas.
Earl’s Courtin metroasema
Earl’s Court on Lontoon metron asema Kensington and Chelsean alueella Lontoossa Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Asema on District Linen ja Piccadilly Linen käytössä ja sijaitsee Lontoon matkakortin maksualueilla 1 ja 2.
District Linella Earl’s Court on merkittävä risteysasema, josta kulkee junia länteen West Bromptonin, Kensington Olympian ja West Kensingtonin suuntiin sekä itään ja pohjoiseen Upminsteriin ja Edgware Roadille. Piccadilly Linellä asema sijaitsee Barons Courtin ja Gloucester Roadin välillä.