cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Austin Powers ja kultamuna
Juoni
Kaksikko pidättää Kultamunan, joka kääntyy kameraan paljastaen, että kaikki tapahtumat on tosiasiassa sovitettu Steven Spielbergin ohjaamaksi elokuvaksi. Sen tähtinä ovat Austinia näytellyt Tom Cruise, tri Pahaa näytellyt Kevin Spacey, Mini-Minää näytellyt Danny DeVito ja Kultamunaa näytellyt John Travolta. Austin, Vosu, tri Paha ja Mini-Minä katselevat elokuvaa parhaillaan eräässä elokuvateatterissa Hollywoodissa. Poistuttuaan teatterista he törmäävät Paksu Paskiaiseen, joka on laihduttanut normaalipainoonsa Subway-dieetin avulla. Austin ja Vosu suutelevat. Sillä välin tri Pahan Hollywoodissa sijaitsevassa tukikohdassa Scott, joka on nyt täysin kalju ja pukeutunut samanlaisiin vaatteisiin kuin isänsä ja jopa nauraa samalla tavalla, julistaa kostavansa Austinille ja alkaa tanssia laulaja Michael Jacksonin tavoin.
Näyttelijät
Elokuvassa vierailevat myös muun muassa Britney Spears, Tom Cruise, Danny DeVito, John Travolta, Kevin Spacey, Steven Spielberg, Ozzy Osbourne ja Gwyneth Paltrow.
Vastaanotto
Austin Powers ja kultamuna sai arvostelijoilta vaihtelevia kommentteja, usein moitteita alatyylisyydestä ja elokuvasarjan tason laskusta.
Shane Black
Shane Black (s. 16. joulukuuta 1961 Pittsburgh, Pennsylvania, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvakäsikirjoittaja, elokuvaohjaaja, elokuvatuottaja ja näyttelijä.
Blackin tunnetuimmat elokuvat käsikirjoittajana ovat Tappava ase, Tappava ase 2, Viimeinen partiopoika, The Long Kiss Goodnight, Kiss Kiss Bang Bang ja Iron Man 3. Ohjaajana Black teki debyyttinsä vuonna 2005 elokuvalla Kiss Kiss Bang Bang ja hän myös ohjasi vuonna 2013 ilmestyneen Iron Man 3:n. Näyttelijänä Blackin tunnetuin rooli lienee vuonna 1987 ilmestyneessä elokuvassa Predator – saalistaja.
S/S Hindenburg
S/S Hindenburg oli saksalainen rahtilaiva, joka ajoi miinaan 17. marraskuuta 1942 Utön luona ja upposi pari päivää myöhemmin 19. marraskuuta Lohmin kohdalla Korppoon ja Nauvon välillä, kun sitä oltiin hinaamassa sisäsaaristoon.
S/S Hindenburg oli rakennettu vuonna 1921 Bremer Vulkanin telakalla Vegesackissa HAPAG (Hamburg-Amerika Linien)-varustamolle. Laivan vetoisuus oli 7 880 brt, pituus 143 metriä ja leveys 17,8 metriä. Se oli alun perin Saksan ja Yhdysvaltain välisessä liikenteessä mutta toisen maailmansodan alkaessa siitä tuli kuljetusalus.
Uppoaminen
Alukselle sijoitettiin lisäksi 181 unkarilaista vartijaa vangeille; varsinaista miehistöä oli 36 henkeä.
Kun suomalaiset meripelastajat tulivat paikalle, sotavangit saatiin siirrettyä proomuilla Turkuun. Pelastusalus S/S Assistans ja virolainen hinaaja S/S Pernan onnistuivat irrottamaan hylyn matalikolta. Hindenburgin hinaus jatkui, kun siirrettävät pumput asennettiin sen kannelle ja ne saatiin käyntiin. Lohmin kohdalla Hindenburg katkesi kahtia käännösvaiheessa 19. marraskuuta illalla ja upposi sitten nopeasti. Aluksessa ei ollut sen tapahtuessa muita kuin Assistansin perämies ja sukeltajaoppilas, jotka poimittiin merestä hylyn upottua.
Alus upposi noin 55 metrin syvyyteen. Uppoamispaikka on salmen keskellä oleva kapea kuilu, jossa lisäksi vallitsee voimakas virta. Tämän vuoksi hylky on pimeä, vaikea ja vaarallinen kohde. Hylky on eräs Suomen rannikon suurimmista; suuren syvyyden ja vaikeiden olosuhteiden vuoksi se on myös eräs parhaiten säästyneistä, mm. potkuri ja peräsin ovat yhä paikallaan.
Savupiippu kaatui ja katosi aluksen katketessa ja upotessa.
Aluksen hylyssä on useitakin harvinaisia sotilasajoneuvoja, esimerkiksi neljä Latil-maastoajoneuvoa, jotka ovat tiettävästi ainoat säilyneet lajissaan. Niiden lähellä on kyljellään tykinvetäjäksi muutettu telaketjutraktori.
Löytyminen ja tutkiminen
Ensi kerran Hindenburgin hylky löytyi 1960-luvulla. Laivaston sukeltajat räjäyttivät sen noin viiden metrin syvyyteen kohoavat ja kasvavalle liikenteelle vaaran muodostaneet mastot poikki noin 20 metrin syvyydestä. Hylky unohtui vuosikausiksi, koska helpompiakin kohteita oli matalammissa ja ennen muuta valoisammissa vesissä.
Lisäksi jo varsin varhain – ei tiedetä tarkkaan milloin – keulaosan taaemman maston tynkään takertui salmessa normaalia syvemmällä hinattu trooli, jota ei pystytty irrottamaan vaan joka oli hylätty syvyyteen katkaisemalla vaijerit. Trooli on edelleen paikallaan ja muodostaa suuren vaaratekijän.
Uudelleen hylky löydettiin 1970-luvun puolimailla, kun sukellusvarusteiden yleistaso oli kohonnut huomattavasti ja sukellukset näinkin vaativiin kohteisiin tulivat mahdollisiksi. Jostain syystä siitä tuli jonkinlainen "kulttikohde", johon kaikkien sukeltajien piti päästä.
Raimo Likitalo, Erkki Metsävuori, Tellervo Rouhiainen, Hannu Koskinen, Martti Määttänen ja Kari Nurmi vetivät 1970-luvulla opasköydet keulaosan mastojen välille, jolloin sukeltaminen hylyssä ja siihen ankkuroituminenkin helpottui huomattavasti. Työ oli osa tämän ryhmän tekemästä hylynkartoitustyöstä. Köysien vetämisen suunnitteli ja työtä johti Erkki Metsävuori.
Hiukan myöhemmin Pentti Kangassuon johtama sukeltajaryhmä veti köydet myös peräosaan.
Onnettomuuksia ja sukelluskieltoja
Kesäkuussa 1982 kaksi sukeltajaa yritti nostaa aluksen konetelegrammin. Laite oli irrotettu jo aiemmin ja yritetty nostaa, mutta köysi katkesi ja kuorma upposi. Sukeltajat löysivät köyden ja telegrammin; he menivät alas nostosäkin kanssa saadakseen noston toteutettua, mutta syvyyshumalan vuoksi työ ei onnistunut vaan opasköysi katkaistiin ja puuhattiin muuta kuin olisi pitänyt. Seuraus: molemmat olivat liian kauan 53 metrin syvyydessä ja saivat sukeltajantaudin. Jatkohoitokaan ei sujunut alkuunkaan niin kuin piti, joten seurauksena oli, että hylky päätettiin asettaa sukelluskieltoon.
Koska kysymys on saksalaisesta sotalaivaston apualuksesta, se kuuluu Sotamuseon valvontaan, jolle nämä hylyt kuuluvat.
Erillislupia sukeltamiseen tosin myönnettiin jonkin aikaa, kunnes sekin loppui.
Onnettomuuden välillisenä syynä ollut telegrammi jäi pohjaan, nyt ilman opasköyttä, ja sen viereen jäivät nostopussi sekä 50 metrin pituinen köysi, jotka hätäpintautuvat sukeltajat joutuivat hylkäämään. Koska telegrammi on nykyisten sukellustaulukoiden ulkopuolella, se näin näkymin jääkin pohjaan ja jos joskus jollain keinolla, esimerkiksi ROVin avulla, saadaan ylös, sen uudeksi paikaksi on jo sovittu Sotamuseo.
Pysyvä kielto
Pyhäinmiestenpäivänä vuonna 1983 järjestettiin viimeinen suuren sukeltajamäärän retki hylylle; paikalla oli noin sata sukeltajaa. Tämän retken aikana eräs urheilusukeltaja katosi hylkyyn. Häntä etsivät niin merivoimien sukeltajat kuin tarkkaan valittu ryhmä eräästä turkulaisesta sukeltajakerhosta, mutta uhri jäi kateisiin. Nyt viranomaiset määräsivät kiellon pysyväksi.
Ainoa poikkeuslupa
Vuonna 1993 elokuvantekijä Marko Röhr sai poikkeusluvan kuvata hylyssä tarkkaan valvotuissa olosuhteissa. Työn tulokset julkaistiin televisiosarjana, ja niistä tehtiin myös kirja.
Kam Air
Kam Air  on afganistanilainen lentoyhtiö, joka on perustettu vuonna 2003. Yhtiö operoi lentojaan kotimaahan ja ulkomaille Aasian maihin Kabulin kansainväliseltä lentoasemalta kymmenen matkustajakoneen laivastollaan. Kam Airin toimisto sijaitsee Kabulissa.
Historia
thumb|297px|Kam Airin Boeing 737-200 (YA-GAB).
Lentoyhtiön perusti 31. elokuuta 2003 Zamarai M. Kamgar. Yhtiö lensi ensimmäisen lentonsa 8. marraskuuta 2003 Kabulista Heratiin vuokratulla Boeing 727-200 Advanced -koneella. Laivasto kasvoi Boeing 737 -koneilla sekä muutamilla potkurikoneilla kotimaan liikennettä varten.
Murray Bookchin
thumb|Murray Bookchin vuonna 1999. Murray Bookchin (14. tammikuuta 1921 – 20. heinäkuuta 2006) oli yhdysvaltalainen anarkistisesta perinteestä vaikutteita saanut yhteiskuntafilosofi. Hän oli sosiaaliekologian perustaja ja on kirjoittanut useita kymmeniä kirjoja politiikasta, filosofiasta, historiasta, kaupungeista sekä ekologiasta.
Kam Air
Historia
3. helmikuuta 2005 yhtiölle sattui vakava onnettomuus, kun yhtiön Boeing 737 (EX-037) katosi tutkasta lennolla Heratista Kabuliin. Koneessa oli 96 matkustajaa ja 8 miehistön jäsentä. Onnettomuuskoneen jäännökset löytyivät läheiseltä vuoristolta Kabulista.
Murray Bookchin
Elämä
Bookchin syntyi New Yorkissa juutalaisvenäläisten siirtolaisten, Nathan ja Rose Bookchinin lapseksi. Nuorena hän tutustui marxismiin, ja liittyi jo 9-vuotiaana kommunistien pioneerijärjestöön. 1930-luvun lopussa Bookchin sanoutui irti stalinismista ja siirtyi kohti trotskilaisuutta. Vielä 1950-luvulla hän työskenteli trotskilaisen Contemporary Issues nimisen kausijulkaisun parissa. Bookchin kuitenkin näki marxismi-leninismissä sisäänrakennetun tendenssin ihmisten pakottamiseen, ja lopulta hänestä tuli anarkisti. 1950-luvulla hän oli mukana perustamassa Libertarian League -nimistä anarkistista ryhmää New Yorkiin.
Kam Air
Historia
Kam Air laajensi reittiverkostoaan Eurooppaan avaten reitit Wieniin ja Lontooseen vuonna 2010. Yhtiö joutui kuitenkin lopettamaan lennot, kun Euroopan unioni lisäsi kaikki afganistanilaset lentoyhtiöt mustalle listalleen turvallisuuspuutteiden vuoksi.
Murray Bookchin
Elämä
Bookchinin kirja Our Synthetic Environment (Synteettinen ympäristömme) julkaistiin Lewis Herber pseudonyymin takaa vuonna 1962 kuusi kuukautta ennen Rachel Carsonin kuuluisaa Silent Spring -kirjaa. Omassa kirjassaan Bookchin kuvaa monia ympäristöongelmia sekä radikaaleja poliittisia suunnitelmiaan. Hänen esseensä "Ecology and Revolutionary Thought" (Ekologia ja vallankumouksellinen ajattelu) toi ekologian käsitteen radikaaliin politiikkaan. Muissa tuon ajan esseissään hän teki pioneerityötä ekologisen teknologian alalla. Bookchin luennoi 1960-luvulla ympäri Yhdysvaltoja, auttaen popularisoimaan ekologian käsitteen vastakulttuuriin. Hänen vuoden 1969 laajalti levitetty esseensä "Listen, Marxist!" varoitti opiskelijoita marxismista. 1960-luvun esseet on julkaistu myöhemmin kirjassa Post-Scarcity Anarchism.
Christopher Nkunku
pienoiskuva|Christopher Nkunku maaliskuussa 2020. Christopher Nkunku (s. 14. marraskuuta 1997 Lagny-sur-Marne) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Chelseaa. Hän on voittanut Ranskan-mestaruuksia Paris Saint-Germainin joukkueessa ja on pelannut Ranskan nuorisomaajoukkueissa.
Murray Bookchin
Elämä
1950- ja 1960-luvun aikana Bookchin työskenteli monissa työväenluokan aktioissa. Hän alkoi opettaa 1960-luvun lopussa Manhattanilla sijaitseessa vastakulttuurin suosimassa Free Universityssä. Myöhemmin hän sai viran Ramapo State Collegesta, New Jerseystä. Vuonna 1971 Bookchin perusti Yhteiskuntaekologian instituuttinsa Vermontiin, ja siellä hän opetti vuoteen 2004 asti. Vermontista käsin Bookchin teki luennointimatkoja ympäri maailmaa ja kirjoitti ahkerasti. Vuoden 1982 kirjallaan, Ecology of Freedom, Bookchin teki syvän vaikutuksen vihreään liikkeeseen. Hän osallistui myös esimerkiksi ydinvoimaa vastustaneeseen Clamshell Allianceen New Englandissa. Bookchinin ajattelussa kansalaisliikkeet ovatkin eräänlainen "muutoksen hiiva", jolla on keskeinen tehtävä historian muokkaamisessa.
Christopher Nkunku
Nkunku edusti kotimaassaan Ligue 1:ssä Paris Saint-Germainia. Hän pelasi liigassa 55 ottelua ja teki niissä kahdeksan maalia. Hän voitti kolme kertaa Ranskan liigamestaruuden ja kahdesti Ranskan cupin. Mestarien liigassa hän pääsi kahdesti vaihtopelaajana kentälle. Nkunku siirtyi kesällä 2019 saksalaisseura RB Leipzigiin. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi Bundesliigassa 32 ottelua ja teki niissä viisi maalia ja antoi 15 maalisyöttöä. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 28 bundesliigaottelua ja teki niissä kuusi maalia ja antoi seitsemän maalisyöttöä. Kaudella 2021–2022 hän pelasi Bundesliigassa 34 ottelua, joissa hän teki 20 ja syötti 15 maalia. Seuraavalla kaudella hänen saldonsa 25 liigaottelussa oli 16 maalia ja kuusi maalisyöttöä.
Murray Bookchin
Elämä
Bookchinin viimeiseksi teokseksi jäi neliosainen The Third Revolution, jossa hän kartoittaa Euroopan ja Amerikan vallankumouksellisten liikkeiden libertaarisia piirteitä.
Christopher Nkunku
Leipzig voitti Saksan cupin 2022 ja 2023, ja Nkunku teki kummallakin kerralla loppuottelussa maalin. Hän pelasi Leipzigin joukkueessa Mestarien liigassa 29 ottelua ja teki 11 maalia, muun muassa marraskuussa 2020 vanhaa seuraansa Paris Saint-Germainia vastaan. Eurooppa-liigassa hän pelasi kuusi ottelua ja teki neljä maalia.
Murray Bookchin
Elämä
Bookchin kuoli 85-vuotiaana 30. heinäkuuta 2006 kotonaan Vermontissa sydänvikaan.
Christopher Nkunku
Nkunku siirtyi Englannin Valioliigan Chelseaan 60 miljoonan euron siirtosummalla kesällä 2023.
Murray Bookchin
Ajattelu
Bookchin pysyi koko ikänsä radikaalina kapitalismin arvostelijana ja vallan hajauttamisen puolestapuhujana. Yhteiskunnallista näkemystään hän päätyi lopulta kutsumaan nimellä "libertarian municipalism". Se perustuu osittain suoraan demokratiaan. Biosentrismiin ja syväekologiaan Bookchin suhtautui kritisoiden myös tiettyihin ekologisiin new age -liikkeen suuntauksiin. Syväekologian ja biosentrismin kannattajat arvostelivat Bookchiniä ihmiskeskeisyydestä, ja Bookchin taas arvosteli näitä kriitikkojaan misantropiasta ja koko ihmiskunnan syyttämisestä ekologisesta kriisistä. Bookchinin mukaan vain tietyt piirteet ihmisten yhteiskunnassa saavat aikaan ympäristökriisin. Vuonna 1999 Bookchin luopui sanan anarkismi käytöstä kuvaillessaan näkemyksiään ja alkoi suosia käsitettä kommunalismi.
Christopher Nkunku
Nkunku on pelannut Ranskan alle 16-, alle 19-, alle 20- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa yhteensä yli 20 maaottelua. Ensimmäisen ottelunsa Ranskan jalkapallomaajoukkueessa hän pelasi ystävyysottelussa Norsunluurannikkoa vastaan maaliskuussa 2022. Kaikkiaan hän on heinäkuun 2023 loppuun mennessä pelannut kymmenen A-maaottelua, joista kaksi on ollut EM-karsintaotteluja. Hän ei ole toistaiseksi tehnyt yhtään maalia.
Murray Bookchin
Valtahierarkiat
Keskeinen käsite Bookchinin yhteiskunnallisessa ajattelussa on valtahierarkia. Yhteiskunnassa valtahierarkiat antavat yhdelle ryhmälle ylivallan toiseen estäen alistettua saavuttamasta haluamiaan päämääriä. Marxismista poiketen Bookchin ei näe taloussuhteita perustavana alistamisen muotona, ja anarkisteista poiketen hän ei näe valtiota alistamisen ensisijaisena muotona. Valtahierarkia on Bookchinillä fyysisen vallankäytön lisäksi mielentila. Ihmisiä voi hänen mukaansa alistaa myös uskomuksilla. Ihmiset sisäistävät sosiaaliset hierarkkiset rakenteet ja hyväksyvät näin alistetun elämän itseään ylempänä olevan ryhmän edessä. Ihmisen vapaus siis edellyttäisi muutakin kuin ulkoisten pakkokeinojen poistoa. Pääteoksessaan Ecology of Freedom Bookchin jäljittää erilaisia hierarkian ja alistamisen yhteiskunnallisia muotoja paleoliittiselta kaudelta asti nykymaailmaan.
Bookchin väitti myös, että luonnon alistaminen juontuu näistä yhteiskunnallisista valtahierarkioista. Tässä ei ole kuitenkaan determinististä suhdetta hierarkioiden ja luonnon alistamisen välillä, vaan valtahierarkioilla täytetty yhteiskunta voi myös teoriassa olla alistamatta luontoa. Valtahierarkiat tarjoavat kuitenkin Bookchinin mukaan psykologiset ja materiaaliset edellytykset luonnon riistolle. Hierarkkisen yhteiskunnan instituutiot ja käytännöt on tehty ihmisten ja muiden asioiden hallitsemista ajatellen. Esimerkiksi taloudellinen tehokkuus on tällainen käsite, koska siinä valta toisten ihmisten yli (esimerkiksi kapitalisteille valta työskentelevien työläisten yli) tuo joillekin tahoille valtaa ja vaurautta.
Orgaaninen yhteiskunta
Bookchin puhuu yhteiskuntafilosofian "organistisesta traditiosta". Hänen hahmottelemassaan "orgaanisessa yhteiskunnassa" yksilöt ovat "dialektisessa suhteessa" toisiin ihmisiin. Tämä on ikään kuin keskitie yhteiskuntafilosofiassa usein esiintyvän kollektivismin (yksilöt ovat yhteiskunnan tuote) ja individualismin (yhteiskunta koostuu vain joukosta yksilöitä) välillä. Bookchinin filosofiassa ihmiset luovat toiminnallaan ja päätöksillään yhteisöt, mutta vaikutussuhde menee myös yhteisöistä ihmisiin päin. Ihmiset ja yhteisö siis muovaavat toinen toisiaan. Oleellista on, että ihminen voi joko olla tiedostamatta asemaansa tai sitten hän voi tilanteen tiedostaen pyrkiä muokkaamaan historiaa. Tällä tavoin ihmiset voivat toteuttaa luonnollisen potentiaalinsa tietoisina ajattelevina olentoina. Tämä "itse-determinoiva" käytös on kuitenkin mahdollista vain kaikkien ulkoisen kontrollin ja dominaation muotojen poissa ollessa. Tähän kuuluvat fyysisen vallan lisäksi sosiaalinen, legaalinen, psykologinen, intellektuaalinen ja emotionaalinen pakottaminen. Tällaisen filosofisen anarkismin mukaan pakottava auktoriteetti ei ole koskaan oikeutettu. Käytännön tasolla tämä tarkoittaa osallistuvaa demokratiaa ja yhteiskunnallisia instituutioita, joissa kellään ei ole auktoriteettia toisen yli. Bookchin vertaa ihanneyhteiskuntaa terveeseen ekosysteemiin: molemmat ovat monimuotoisia, tasapainottuneita ja harmonisia.
Ekofilosofiassaan Bookchin kehitteli oppia nimeltä dialektinen naturalismi. Hän oli saanut tässä suhteessa vaikutteita Hegeliltä ja Aristoteleeltä. Bookchin pysyi ekoradikalismistaan huolimatta valistuksen arvojen ja rationalisuuden kannattajana. Lisäksi hän suhtautuu modernin teknologian mahdollisuuksiin monia muita radikaaleja ekologisen ajattelun edustajia suopeammin.
Fagernes
Fagernes on kaupunki Norjassa. Vuonna 2014 siellä oli 1704 asukasta. Se on Valdresin alueen suurin asutuskeskus ja Nord-Aurdalin kunnan keskusta. Siellä sijaitsee Valdresin kansallismuseo, joka on yksi Norjan suurimmista ulkoilmamuseoista.
Fagernes sai kaupunkioikeudet vuonna 2007 150-vuotispäivänsä kunniaksi.
Fagernes on tärkeä matkailukeskus ja sieltä on hyvät liikenneyhteydet Osloon, Goliin, Jotunheimiin ja Vestlandetiin. Fagernesin lentoasema Leirin avattiin vuonna 1987.
Valdresin paikallissanomalehden pääkonttori sijaitsee Fagernesissa.
Quentin Tarantino
Quentin Jerome Tarantino (s. 27. maaliskuuta 1963 Knoxville, Tennessee) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja, -tuottaja, näyttelijä ja kriitikko. Hänen elokuviaan yhdistää aikatasoilla leikkiminen, viittaukset vanhoihin elokuviin, pitkät otokset, pitkät dialogit, musta huumori ja tyylitelty väkivalta.
Tarantinon läpimurtoelokuva on Pulp Fiction (1994), josta hän sai ensimmäisen kahdesta parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-palkinnostaan. Tarantino on ohjannut yhdeksän elokuvaa, joskin Kill Bill julkaistiin pituutensa vuoksi kahtena erillisenä elokuvana. Hän on myös näytellyt useassa elokuvassa ja televisiosarjassa.
Varhaiset elämänvaiheet
Quentin Jerome Tarantino syntyi 27. maaliskuuta 1963 Knoxvillessä Tennesseessä. Äiti Connie nimesi hänet Quentiniksi ihailemansa Gunsmoke-lännensarjan sankarin, Burt Reynoldsin esittämän Quint Asperin mukaan, ja kertoi myöhemmin: ”Halusin pojalleni nimen, joka täyttäisi kokonaisen valkokankaan”. Connie (o.s. McHugh) oli sukutaustaltaan amerikanirlantilainen ja cherokee. Quentinin isä, amerikanitalialainen Tony Tarantino oli opiskellut teatterikoulussa ja työskenteli muusikkona. Connie oli 15-vuotias sairaanhoidon opiskelija, kun hän alkoi odottaa Quentinia. Tony Tarantino oli 21-vuotias. He erosivat kaksi vuotta Quentinin syntymän jälkeen.
Äiti ja Quentin muuttivat Los Angelesin lähiseudulle. Quentin sai käydä äidin ja isäpuolensa Curtisin mukana paljon elokuvissa, vaikka perhe oli köyhä. Siihen aikaan pikkulapsetkin pääsivät katsomaan aikuisten elokuvia, joissa oli seksiä ja väkivaltaa. Quentin ahmi elokuvia ja televisio-ohjelmia ja yritti painaa mieleensä kaiken niihin liittyvän. Koulusta hän ei pitänyt ja menestyi siellä huonosti. Äiti erosi myös toisesta miehestään, ja kymmenvuotias Quentin asui väliaikaisesti isovanhempiensa luona Tennesseessä.
Murrosikäisenä Tarantino ihaili erityisesti kungfu-elokuvia sekä blaxploitaatioelokuvia, sillä perhe asui mustien asuinalueella. Hänen kirjailijasuosikkinsa oli Elmore Leonard, jolta hän on sanonut oppineensa lähes kaikki kirjalliset taitonsa.
Lopetettuaan työt pornoteatterissa Tarantino teki jonkin aikaa sekalaisia hanttihommia. Lopulta hän aloitti työt Manhattan Beachissä sijaitsevassa videovuokraamossa. Liikkeessä hän sai katsella elokuvia ilmaiseksi, ja hänen laajasta elokuvatuntemuksestaan oli asiakkaille paljon hyötyä. Tarantino työskenteli siellä viiden vuoden ajan. Videovuokraamossa työskentelynsä ohessa Tarantino teki vuosina 1984–1987 viikonloppuisin lainakameralla mustavalkoista lyhytelokuvaansa My Best Friend’s Birthday. Elokuvan tekoon meni häneltä kolme ja puoli vuotta sekä 5 000 dollaria. Se jäi silti keskeneräiseksi ja Tarantinon mukaan osittain tuhoutui tulipalossa. Tarantino itse piti elokuvaansa huonona, mutta siinä oli jo nähtävillä myöhemmin Tarantinon tavaramerkeiksi nousseita elementtejä, kuten elämänmakuista dialogia.
Tarantino pyrki saamaan televisiorooleja väittämällä esiintyneensä pienissä rooleissa arvostetuissa elokuvissa. Hän saikin muutaman sekunnin roolin Elvis Presley -imitaattorina sarjassa Tyttökullat. Hän oli kirjoittanut kaksi elokuvakäsikirjoitusta, True Romance ja Syntyneet tappajiksi, mutta ei saanut niitä moneen vuoteen myytyä tai kerättyä niiden filmaamiselle rahoitusta.
1990-luku
Tarantino sai viimein Roger Avaryn kanssa tekemänsä True Romancen käsikirjoituksen myytyä aluksi 30 000 dollarilla, lopulta 50 000 dollarilla. Rahat hän sijoitti tulevaan elokuvaansa Reservoir Dogs. Tarantinolla oli tarkoitus kuvata elokuva 12 päivässä ja käyttää näyttelijöinä ystäviään ja työpaikkansa videovuokraamon väkeä. Huippunäyttelijä Harvey Keitel tuli kuitenkin mukaan hankkeeseen luettuaan käsikirjoituksen, ja hänen vetovoimansa ansiosta elokuva sai rahoitusta ja budjetti kasvoi 1,5 miljoonaan dollariin. Keitel myös auttoi Tarantinoa valitsemaan näyttelijöitä elokuvaan ja näytteli siinä itsekin, kuten myös Tarantino.
Reservoir Dogs sai ensi-iltansa Sundancen elokuvajuhlilla 1992. Useimmat katsojat pitivät siitä, mutta jotkut arvostelijat kauhistelivat sen väkivaltaisuutta. Elokuva pääsikin teatterilevitykseen vasta kolme kuukautta myöhemmin. Se esitettiin Cannesin elokuvajuhlilla, ja Tarantinosta tuli sen suuren suosion myötä maailmankuulu ohjaaja. Yhdysvaltain teattereissa elokuva tuotti vaatimattomasti kolme miljoonaa dollaria.
Reservoir Dogsin menestyksen myötä Tarantinolle ehdotettiin myös käsikirjoituksensa True Romance ohjaamista, mutta Tarantino halusi mieluummin keskittyä seuraavaan hankkeeseensa Pulp Fictioniin. Tarantino ei osallistunutkaan juuri mitenkään Tony Scottin ohjaaman True Romancen (1993) tekemiseen. Hän oli kuitenkin näkyvästi mukana sen mainoskampanjassa ja oli tyytyväinen Tony Scottin työhön, vaikka elokuva ei menestynytkään lippuluukuilla. Ennen Pulp Fictionia julkaistiin Tarantinon käsikirjoitukseen pohjautunut elokuva Syntyneet tappajiksi (1994). Ohjaaja Oliver Stone teki Tarantinon vanhaan käsikirjoitukseen kuitenkin paljon muutoksia, mikä johti riitoihin Tarantinon ja Stonen välillä.
Tarantinon toinen elokuva Pulp Fiction (1994) sai 8,5 miljoonan dollarin budjetin. Elokuva koostui kolmesta tarinasta, jotka loppua kohden kietoutuivat yhteen. Kohtaukset olivat epälineaarisessa järjestyksessä. Käsikirjoituksen Tarantino oli kirjoittanut yhdessä Roger Avaryn kanssa. Tarantino pyrki ennen elokuvan julkaisua saamaan käsikirjoituksen kokonaan omiin nimiinsä, minkä seurauksena Tarantinon ja Avaryn pitkä ystävyys loppui. Pulp Fiction tuotti maailmanlaajuisesti 214 miljoonaa dollaria. Se voitti Kultaisen palmun vuoden 1994 Cannesin elokuvajuhlilla ja toi Tarantinolle parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-palkinnon. Elokuva nosti John Travoltan uran uuteen nousuun ja Samuel L. Jacksonin lopullisesti Hollywoodin tähtien joukkoon.
Vuonna 1995 Tarantino ohjasi yhden osion elokuvaan Neljä huonetta. Tarantinon episodi oli 21 minuutin mittainen ja perustui Roald Dahlin novelliin. Tarantinon kolmas elokuvaohjaus oli Jackie Brown (1997). Elokuva perustuu Elmore Leonardin romaaniin Rommipunssi. Elokuvaan Tarantino otti paljon vaikutteita 1970-luvun blaxploitaatioelokuvista, ja pääosaa esittikin lajityypin veteraani Pam Grier. Elokuva etenee perinteisen lineaarisesti, toisin kuin Tarantinon ensimmäiset kaksi elokuvaa, eikä siinä ole yhtä paljon väkivaltaakaan. Elokuva jakoi kriitikot siksi kahteen leiriin, eikä se ole menestynyt yhtä hyvin kuin Tarantinon useimmat muut elokuvat. Tarantino itse sanoi, ettei haluakaan tulla tunnetuksi vain yhdentyyppisistä elokuvista. Ohjaaja Spike Lee arvosteli filmiä siitä, että siinä käytettiin liikaa sanaa nigger (’nekru’). Tarantino ja Lee ovat olleet huonoissa väleissä siitä lähtien.
2000-luku
thumb|Tarantino vuoden 2007 [[Scream Awardseissa.]] Tarantino alkoi Jackie Brownin jälkeen käsikirjoittaa Kill Billiä, jonka ajatuksen hän oli kehitellyt jo Pulp Fictionin teon aikaan yhdessä Uma Thurmanin kanssa. Elokuva kertoo kostotarinan, jossa sekoitetaan monia eri lajityyppejä: samurai-eepoksia, yakuza-elokuvia, hongkongilaisia taisteluelokuvia ja spagettiwesternejä. Tarantino kuvasi nyt ensi kertaa ulkomailla, muun muassa Japanissa, Hongkongissa ja Kiinassa, koska halusi aasialaisia vaikutteita. Hän esimerkiksi kuvasi taistelukohtaukset hongkongilaiseen tapaan aikajärjestyksessä. Alun perin yli kolmetuntinen elokuva jaettiin kaksiosaiseksi: Kill Bill: Volume 1 (2003) ja Kill Bill: Volume 2 (2004). Eepos ei saanut Oscar-ehdokkuuksia, mutta Tarantino valittiin vuonna 2004 Cannesissa tuomariston puheenjohtajaksi nuorimpana ohjaajana koko elokuvajuhlien historiassa.
Tarantino oli ystävystynyt nuoren ohjaajan Robert Rodriguezin kanssa Toronton elokuvajuhlilla 1992. Sen jälkeen he työskentelivät useasti yhdessä. Kaksikon ensimmäisiä yhteistöitä olivat Neljä huonetta (1995, molemmat kirjoittivat ja ohjasivat omat jaksonsa elokuvasta) ja Hämärästä aamunkoittoon (1996, Tarantino kirjoitti, Rodriguez ohjasi). Rodriguez sävelsi Tarantinon elokuvaan Kill Bill: Volume 2 musiikin nimellisellä dollarin palkkiolla, ja vastapalveluksena Tarantino ohjasi samalla palkalla yhden kohtauksen Rodriguezin Sin Cityyn (2005). Elokuvaan Grindhouse miehet ohjasivat ja käsikirjoittavat oman osansa, Tarantino osan Grindhouse: Death Proof (2007). Yli kolmituntinen kokonaisuus ei menestynyt hyvin Yhdysvalloissa. Tarantino arveli syyksi elokuvien pituutta sekä sitä, ettei yleisö tuntenut grindhouse-kulttuuria niin hyvin kuin hän oli olettanut. Euroopassa elokuva esitettiin kahtena erillisenä puolitoistatuntisena elokuvana, mutta sen katsojaluvut jäivät sielläkin vaatimattomiksi. Tarantino on kutsunut Grindhousea vähäpätöisimmäksi elokuvakseen.
Vuonna 2004 Tarantino palasi toiseen maailmansotaan sijoittuvan spagettiwesternmäisen Kunniattomat paskiaiset -aiheen pariin. Hän oli alkanut käsikirjoittaa tarinaa jo vuonna 1998, mutta se oli jäänyt sivuun Kill Billin ajaksi. Tarantino oli aluksi aikonut pysyttäytyä historiallisissa tosiasioissa, mutta tarinasta tuli toden ja fiktion sekoitus. Tarantino suunnitteli käsikirjoituksesta ensin minisarjaa televisioon, sillä hän pelkäsi ryhtyä ohjaamaan toista suurta elokuvaeeposta heti Kill Billin jälkeen. Kunniattomat paskiaiset (2009) kuvattiin Euroopassa, suuri osa näyttelijöistä oli saksalaisia, ja elokuvassa puhutaan useaa kieltä. Elokuva oli suurmenestys, ja Tarantino oli siitä ehdolla parhaan ohjauksen ja alkuperäiskäsikirjoituksen Oscar-palkintojen saajaksi.
2010-luku
thumb|185px|Tarantino [[Django Unchainedin Ranskan ensi-illassa vuonna 2013.]] Django Unchained (2012) on Tarantinon kunnianosoitus spagettiwesternien ohjaaja Sergio Leonelle. Hän sijoitti elokuvansa Yhdysvaltain sisällissotaa edeltäneeseen aikaan ja otti siinä kantaa orjien riistoon. Elokuva on kostotarina ja jälleen hyvin väkivaltainen. Se tuotti koko maailmassa yhteensä 425 miljoonaa dollaria, ja se on Tarantinon uran suurin myyntimenestys. Django Unchained toi Tarantinolle Oscarin parhaasta alkuperäiskäsikirjoituksesta. Tarantinon ohjaustyö The Hateful Eight (2015), jota hän sanoo kahdeksanneksi ohjaustyökseen, kertoo 1800-luvulle sijoittuvan tarinan kahdeksasta erilaisesta ihmisestä, jotka lumimyrsky on vanginnut postivaunuasemalle. Tarantino kuvasi elokuvan harvinaisella erikoisleveällä Ultra Panavision 70 formaatilla.
Tarantino on sanonut vuodesta 2012 lähtien aikovansa lopettaa elokuvien ohjaamisen kymmenennen elokuvansa jälkeen. Vuoden 2016 lopussa hän laskee ohjanneensa kahdeksan. Viimeisten kahden elokuvansa jälkeen hän aikoo kirjoittaa romaaneja ja tehdä teatteria.
Tarantinon yhdeksäs elokuva Once Upon a Time in Hollywood sai ensi-iltansa heinäkuussa 2019. Elokuva kertoo kahdesta televisionäyttelijästä Hollywoodissa sen kulta-ajan viimeisinä vuosina. Elokuvassa käsitellään myös näyttelijä Sharon Taten murhaa. Tarantinon mukaan elokuva on tyylillisesti ja juoneltaan Tarantinon aiemmista elokuvista lähimpänä Pulp Fictionia.
2020-luku
Tarantinon kymmenes elokuva The Movie Critic kertoo kuvitteelliseen The Popstar Pages -pornolehteen kirjoittavasta elokuvakriitikosta. 1970-luvulle sijoittuvan, oikeaan elokuvakriitikkoon pohjautuvan elokuvan julkaisuajankohtaa eikä näyttelijöitä ole vielä julkistettu.
Muuta
Tarantino olisi halunnut ohjata Ian Flemingin romaanin Casino Royale. Hän yritti saada oikeudet teokseen ensimmäisen kerran jo 90-luvulla. Studio ei kuitenkaan innostunut silloin eikä myöhemminkään hänen ideastaan. Tarantinon Casino Royale olisi ollut mustavalkoinen, ja James Bondia olisi esittänyt hänen suosikkinsa Pierce Brosnan, joka puolestaan oli kiinnostunut Tarantinon versiosta.
Jälkeenpäin, kun Casino Royale lopulta tehtiin elokuvaksi vuonna 2006, Tarantino on ilmaissut, että hän on syy sen olemassaololle. Casino Royale oltiin aikaisemmin todettu mahdottomaksi filmata, ja Tarantino kokee, että hänen julkisesti esiin tuomansa kiinnostus sai lopulta studion muuttamaan mieltään.
Aiheet ja rakenne
Tarantinon elokuvien kerronnalliset ratkaisut, visuaalinen maailma ja ääniraita vilisevät viittauksia populaarikulttuuriin ja elokuvahistoriaan. Tarantino myös lainailee unohduksiin jääneistä elokuvan tyyleistä. Etenkin ensimmäisten elokuviensa päärooleissa hän käytti 1970-luvulla suosionsa huipulla olleita näyttelijöitä, kuten John Travoltaa, Kurt Russellia, Pam Grieriä ja Robert Forsteria.
Kuvaus
Tarantino kuvaa elokuvansa filmille ja vihaa digitaalista elokuvausta. Hän ei koskaan käytä tietokoneella luotuja visuaalisia erikoistehosteita.
Armonkallio
right|thumb|500px|Näkymä Armonkalliolle [[Paasikiven–Kekkosentie|Kekkosentien ylittävältä sillalta.]] Armonkallio on alue Tampereella Tampellan kaupunginosassa. Se sijaitsee nimensä mukaisesti kalliolla, joka jää kahtia haarautuvan rautatien väliin Naistenlahden, Tammelan ja Jussinkylän rajaamana. Mäen vanhimmat talot ovatkin 1900-luvun alusta, joskin leimallisin rakennuskanta on 1960-luvulta.
Quentin Tarantino
Kuvaus
Tuotesijoittelun välttämiseksi Tarantino on keksinyt useita kuvitteellisia tuotemerkkejä elokuviinsa: Red Apple Cigarettes, Big Kahuna Burger, Acuña Boys Tex-Mex Food, Tenku Brand Beer, K-Billy, G.O. Juice, Teriyaki Donut ja Jack Rabbit Slim’s.
Armonkallio
Tampereen kaupunginosajaossa Armonkallio muodostaa yhdessä Tampellan entisen teollisuusalueen kanssa kaupunginosan IX. thumb|200px|left|Armonkallion ensimmäinen kerrostalo vuodelta 1938. Siltakatu 1.
Quentin Tarantino
Tunnusmerkkejä
Tarantinon elokuvissa on visuaalisia tunnusmerkkejä, joita hän käyttää usein. Hänen hahmonsa käyttävät usein Tarantinon 1960- ja 1970-lukujen elokuvissa näkemiä vaatteita. Hänen jokaisessa elokuvassaan on ollut kohtaus, jossa matalalla oleva kamera on kuvannut ylöspäin. Kuvakulmalla Tarantino korostaa kuvattujen hahmojen tärkeyttä ja valtaa. Tämän kuvakulman muunnelma on Tarantinon usein kuvaama ”takakonttikohtaus”, jossa kamera kuvaa auton sisäpuolelta hahmoja, jotka avaavat auton takakontin.
Armonkallio
Historia
Armonkallio sai alkunsa 1890, kun Kyttälän uuden asemakaavan toimeenpano ajoi alueen vanhat asukkaat kodeistaan; köyhälistöllä ei ollut varaa uusiin kallistuneisiin tontteihin. Raha-avustusten lisäksi kaupunki joutui kaavoittamaan Soukanlahden tuntuman kallioilta tonttimaata Kyttälän vanhoille asukkaille. Työn hoiti kaupunginarkkitehti Lambert Pettersson. Uudelle alueelle muuttajille luvattiin viisi ensimmäistä vuotta vuokratonta aikaa. Nämä "armon vuodet" antoivat kaupunginosalle sen nimen. Armonkallion palo vuonna 1898 tuhosi suuren osan sen rakennuksista. Yksi palosta selvinneitä taloja on yhä osoitteessa Pursikatu 4 sijaitseva hirsirakenteinen talo. Se siirrettiin Kyttälästä nykyiselle paikalleen vuonna 1884. Armonkallio rakennettiin nopeasti täyteen. Alueella oli jo vuonna 1900 yli 2000 asukasta. Sittemmin rakennuskanta uudistui hitaasti, ensimmäinen kerrostalo rakennettiin toisen maailmansodan alla keväällä 1938. 1900-luvun alkupuolen Armonkallio säilyi vahvasti työläiskaupunginosana, joka esimerkiksi kunnallistekniikaltaan ja muilta asumisolosuhteiltaan oli koko kaupungin keskiarvon alapuolella.
Quentin Tarantino
Musiikki
Tarantinon elokuvien ääniraidat ovat maineikkaita. Toisin kuin yleensä, ohjaaja ei käytä elokuvaa varten tehtyjä alkuperäissävellyksiä (poikkeuksena The Hateful Eight, johon Ennio Morricone sävelsi musiikin) tai valjasta teoksiaan tuoreiden hittien markkinointiin. Sen sijaan hän ammentaa runsaasti 1900-luvun jälkipuoliskon populaarimusiikista. Erityisasemassa on yhdysvaltalainen populaarimusiikki, tyylillisinä esimerkkeinä motown, soul, funk ja surf. Toisaalta Tarantino on hyödyntänyt elokuvissaan myös muun muassa japanilaista iskelmää ja spagettiwesterneistä tuttuja sävellyksiä. Tarantino-elokuvien soundtrackit sisältävät usein eilispäivän hittejä, jo unohdettujen artistien sävellyksiä ja uudempaakin marginaalimusiikkia. Tarantinon elokuvaan pääsy on mahdollistanut myös joidenkin artistien hetkellisen uran elpymisen, kuten vaikkapa Pulp Fictionista tutun ”Misirlou”-kappaleen esittäneen Dick Dalen tapauksessa kävi. Tarantinon taipumusta lainata menneestä ja viljellä viittauksia populaarimusiikin historiaan voi verrata Tarantinon tapaan lainata unohduksiin jääneistä elokuvan tyyleistä.
Näyttelijät Tarantinon elokuvissa
†: sijaisnäyttelijänä
Näyttelijänä
Tarantino on usein kirjoittanut itselleen pienehkön roolin omiin elokuviinsa. Niiden lisäksi hän on näytellyt muiden ohjaamissa elokuvissa ja joissain televisiosarjojen jaksoissa. Tarantino on kertonut haluavansa olla vakavasti otettava näyttelijä eikä vain ohjaaja, joka näyttelee huvikseen omissa elokuvissaan. Vuonna 1998 Tarantino vieraili Broadwaylla, jossa hän näytteli pääosaa näytelmässä Wait Until Dark. Teatterikriitikot lyttäsivät Tarantinon suorituksen.
Elokuvakriitikkona
Tarantino on julkaissut kirjoittamaansa elokuvakritiikkiä omistamansa New Beverly Cineman nettisivuilla. Sittemmin hänet on myös hyväksytty Rotten Tomatoesin "tomatometer-kriitikoksi", eli hänen kritiikkiään löytyy kyseiseltä sivulta.
Kirjailijana
Tarantino teki vuonna 2020 kahden kirjan sopimuksen kustantaja HarperCollinsin kanssa. Tarantinon ensimmäinen kirja Once Upon a Time… in Hollywood on romaaniversio samannimisestä elokuvasta. Tarantinon toinen kirja on 1970-luvun elokuvia käsittelevä tietokirja Cinema Speculation.
Suosikkielokuvat
Tarantinon omat 11 suosikkielokuvaa ovat:
Yksityiselämä
Tarantinon naisystäviä ovat olleet esimerkiksi näyttelijä Mira Sorvino ja ohjaaja Sofia Coppola. Tarantino kihlautui israelilaisen laulajan Daniella Pickin kanssa vuonna 2017. Pari avioitui vuonna 2018, ja helmikuussa vuonna 2020 heille syntyi poika.
Tarantino ei nähnyt isäänsä vuosien 1965–1995 aikana ja on sen jälkeen torjunut tämän yhteydenotot.
Tarantino asuu Los Angelesin Hollywood Hillsissä talossa, jonka hän osti vuonna 1996. Lapsensa syntymän jälkeen hän on viettänyt osan ajastaan Israelissa.
Filmografia
Tarantino ohjasi yhden jakson television draamasarjaan Teho-osasto vuonna 1995. Hän ohjasi C.S.I.-sarjan viidennen tuotantokauden päätösjakson ”Grave Danger”, josta hän sai Emmy-palkintoehdokkuuden.
Tunnustukset
Tarantinolle on myönnetty kaksi Oscar-palkintoa parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta (Pulp Fiction ja Django Unchained). Samoista elokuvista hänelle myönnettiin myös parhaan käsikirjoituksen Golden Globe -palkinto.
Merkittävimmät palkinnot
Parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-palkinto:
Parhaan käsikirjoituksen Golden Globe -palkinto:
Merkittävimmät ehdokkuudet
Parhaan ohjauksen Oscar-palkinto:
Parhaan ohjauksen Golden Globe -palkinto:
Parhaan käsikirjoituksen Golden Globe -palkinto:
Parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-palkinto:
Tarantino sai joulukuussa 2015 tähden Hollywood Walk of Famelle.
Thomas Dekker (pyöräilijä)
Thomas Dekker (s. 6. syyskuuta 1984 Dirkshorn, Pohjois-Hollanti) on alankomaalainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena 2005–2014.
Dekkerin vahvin osa-alue oli aika-ajo, mutta hänellä oli myös hyvä mäennousutaito. Hän ajoi vuonna 2005 alkaneen ammattilaisuransa alusta Rabobank-tallissa aina vuoden 2008 elokuuhun saakka. Seuraavana vuonna hän edusti Silence-Lotto-tallia, kunnes hänet erotettiin joukkueesta doping-käryn seurauksena syksyllä 2009.
Dekker saavutti MM-kilpailujen alle 23-vuotiaiden sarjassa pronssia maantieajossa 2003 sekä hopeaa niin aika- kuin maantieajossakin 2004. Hän voitti 2004 myös Alankomaiden aika-ajomestaruuden sekä GP Eddy Merckx -kilpailun Koen De Kortin parina.
Ensimmäisellä ammattilaiskaudellaan 2005 Dekker voitti jälleen Alankomaiden aika-ajomestaruuden sekä GP Stad Zottegem -kilpailun. Lisäksi hän sijoittui kolmanneksi Puolan ympäriajossa ja voitti kilpailun kahdeksannen etapin, aika-ajon. MM-kilpailujen maantieajossa hän oli viidestoista.
Vuonna 2006 Dekker sai ensimmäisen suurvoittonsa oltuaan paras Tirreno–Adriaticon kokonaiskilpailussa. Kaudella 2007 hän voitti Tour de Romandien kokonais- ja pistekilpailun sekä viidennen etapin. Hän oli lisäksi paras Sveitsin ympäriajon kuudennella osuudella sekä Trofeo Pollenca- ja 3-Länder-Tour -kilpailuissa. Lombardian ympäriajossa Dekker oli kahdeksas ja MM-kilpailujen maantieajossa yhdestoista.
Kaudella 2008 Dekker sijoittui kolmanneksi Vuelta a Castilla y Leónin ja Baskimaan ympäriajon kokonaiskilpailuissa. Amstel Gold Racessa ja La Flèche Wallonnessa hän oli viides, Liège–Bastogne–Liègessä puolestaan kuudes. Kesäkuisen Sveitsin ympäriajon Dekker kuitenkin keskeytti vedoten siihen, ettei hän ole tarpeeksi hyvässä kunnossa. Dekkeriä ei myöskään valittu Rabobankin kokoonpanoon Ranskan ympäriajoon. Heinäkuun alussa alkoi huhumylly, jonka mukaan Dekkerin ja Rabobankin joukkueenjohdon välit ovat pahasti tulehtuneet ja osapuolet keskustelevat ainoastaan lakimiehen välityksellä. Elokuun puolivälissä Rabobank ilmoitti, että Dekkerin sopimus joukkueen kanssa on purettu etuajassa. Vuoden 2009 alussa hän siirtyi edustamaan Silence-Lottoa.
Silence-Lotto ilmoitti 1. heinäkuuta 2009, että Dekkerin joulukuussa 2007 otetusta dopingnäytteestä on uusien testimenetelmien myötä löytynyt EPO-hormonia. Hänet suljettiin tallin joukkueesta Ranskan ympäriajosta. Hän sai kahden vuoden kilpailukiellon ja kaikki hänen tuloksensa 24.12.2007 jälkeen hylättiin.
Tikku ja Takku
thumb|Tikku ja Takku -show. Tikku ja Takku ovat kuvitteellisia piirrettyjä hahmoja yhdysvaltalaisessa animaatiosarjassa Simpsonit. Tikku-hiiri ja Takku-kissa esiintyvät äärimmäisen väkivaltaisessa piirretyssä lastenohjelmassa, jota esitetään Hassu-klovnin show’ssa. Tikulla on tapana teurastaa Takku aina mitä eriskummallisimmilla ja raaimmilla tavoilla. Simpsoneissa nähdään yleensä kokonaisia, alle minuutin mittaisia Tikku ja Takku -lyhytfilmejä, jotka liittyvät toisinaan kulloisenkin jakson pääjuoneen. Hahmojen ääninäyttelijät ovat Dan Castellaneta (Tikku) ja Harry Shearer (Takku), tosin hahmot puhuvat vain satunnaisesti. Useimmiten kuullaan vain Takun tuskanhuutoja ja Tikun häijyä naurua.
Thomas Dekker (pyöräilijä)
Kilpailukieltonsa jälkeen Dekker edusti elokuusta 2011 Garmin-Cervélo-tallin nuorten joukkuetta Chipotle Development Teamia. Hän voitti samana syksynä Duo Normand -kilpailun yhdessä Johan Van Summerenin kanssa. Kaudesta 2012 alkaen hän on kilpaillut Garmin-joukkueessa. . Hän voitti samana vuonna Circuit de la Sarthe -ajon viidennen etapin.
Tikku ja Takku
Tikku ja Takku tekivät ensiesiintymisensä jo The Tracey Ullman Show’n lyhytfilmeissä ennen nykymuotoisten Simpsonien syntyä.
Varhaisimmissa esiintymisissään Tikku ja Takku yrittivät molemmat tappaa toisensa, mutta asetelma vakiintui pian siihen, että Takku-kissa on aina viaton uhri, jonka Tikku-hiiri surmaa sadistisesti ilman mitään syytä. Sarjan alkuperäisestä ideasta muistuttaa kuitenkin sen tunnuslaulu ”They fight, they bite, they bite and fight and bite...” (Ne tappelevat, ne purevat...) ja alkutunnus, jossa molemmat hahmot mätkivät toisiaan, Tikku nuijalla ja Takku suurella moukarilla. Takku onnistui mahdollisesti tappamaan Tikun yhden kerran poikkeuksellisessa pätkässä, joka nähtiin osittain 5. kauden jaksossa ”Opiskelija Homer Simpson”.
Todelliset esikuvat
Tikku ja Takku ovat parodia MGM-studion klassisesta piirrossarjasta Tom ja Jerry sekä Famous Studiosin 1940- ja 1950-luvuilla tuottamasta vielä väkivaltaisemmasta sarjasta Herman ja Katnip, joissa molemmissa ovela hiiri nauttii kissalle aiheuttamistaan tuskallisista vastoinkäymisistä. Tikku ja Takku eroaa esikuvistaan siten, ettei kissa enää edes näennäisesti muodosta hiirelle uhkaa ja väkivalta on vielä raaempaa. Joissain Simpsonien jaksoissa näytetään arkistopätkiä vanhoista 1920–1940-lukujen Tikku ja Takku -filmeistä, jotka ovat yleensä parodioita Disney-yhtiön klassikkoanimaatioista kuten Höyrylaiva Ville ja Fantasia, höystettynä absurdilla väkivallalla. Tikulla ja Takulla on myös oma teemapuisto (nähtiin ensi kerran 6. kauden jaksossa ”Väkivallan kolkko kutsu”), joka selkeästi parodioi Disneyland-huvipuistoja. Hahmojen keksijäksi väitetty edesmennyt Roger Meyers Sr. on parodia Walt Disneystä.
Hahmojen suomenkieliset nimet ovat väännös Disney-hahmoista Tiku ja Taku. Englanninkieliset nimet Itchy ja Scratchy viittaavat kirjaimellisesti kutinaan ja raapimiseen.
Nordi Mukiele
pienoiskuva|Nordi Mukiele maaliskuussa 2020. Nordi Mukiele (s. 1. marraskuuta 1997 Montreuil) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja ja pelaa yleensä oikealla laidalla. Hän edustaa Ligue 1:ssä pelaavaa Paris Saint-Germainia. Hän on pelannut Ranskan nuorisomaajoukkueissa.
Mukiele edusti kotimaassaan Ligue 2:ssa Lavalia ja 1,5 kautta Ligue 1:ssä Montpellieria. Hän pelasi Ligue 1:ssä Montpellierin joukkueessa 50 ottelua. Hän siirtyi kesällä 2018 saksalaisseura RB Leipzigiin. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi Bundesliigassa 19 ottelua ja teki maalin kauden viimeisessä ottelussa Werder Bremeniä vastaan. Toisella kaudellaan hän pelasi 25 liigaottelua ja teki niissä kolme maalia. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 28 bundesliigaottelua ja teki niissä kolme maalia. Kaudella 2021–2022 hän pelasi 28 bundesliigaottelua ja teki niissä yhden maalin. Mukiele pelasi Leipzigin joukkueessa Mestarien liigassa 23 ottelua ja teki maalin joulukuussa 2020 Başakşehiria vastaan ja lokakuussa 2021 Paris Saint-Germainia vastaan. Eurooppa-liigassa hän pelasi seitsemän ottelua.
Mukiele palasi kesällä 2022 Ranskaan, tällä kertaa Paris Saint-Germainin joukkueeseen.
Mukiele on pelannut Ranskan alle 18-, alle 19-, alle 20- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa yhteensä toistakymmentä maaottelua. Ranskan A-maajoukkueessa hän pääsi runsaaksi 20 minuutiksi kentälle MM-karsintaottelussa Suomea vastaan syyskuussa 2021.
Luettelo Intellivision-peleistä
Tämä on luettelo julkaistuista Intellivision -peleistä:
Udmurtian autonominen sosialistinen neuvostotasavalta
thumb|140px|Udmurtian ASNT:n vaakuna
Udmurtian autonominen sosialistinen neuvostotasavalta (Udmurtian ASNT) oli hallintoalue Venäjän federatiivisessa sosialistisessa neuvostotasavallassa. Se käsitti nykyisen Udmurtian tasavallan alueen.
Udmurtian ASNT muodostettiin 28. joulukuuta 1934 Udmurttien autonomisesta alueesta. Udmurtian ASNT:sta kehittyi 1930-luvulla ja toisen maailmansodan aikana merkittävä sotateollisuudenkeskus, jonka vuoksi siitä tuli suljettu alue.
Neuvostoliiton hajotessa Udmurtian ASNT antoi suvereenisuusjulistuksen ja muutti nimensä Udmurtian tasavallaksi 20. syyskuuta 1990, mutta allekirjoitti sittemmin Venäjän federaation perustamissopimuksen ja tuli näin sen osaksi.
Aslak de Silva
Ennen Nordic Business Forumia, de Silva toimi myynti- ja markkinointijohtajana suomalaisessa sisäilmaa puhdistavia älyviherseiniävalmistavassa Naava Oy:ssa. Aikaisemmin de Silva on toiminut myynnin johtamisen tehtävissä useissa pohjoismaalaisissa mediayhtiöissä, kuten Keskisuomalainen Oyj, taloussanomalehti Kauppalehti ja Sanoma Oyj.
Ammatillisen uransa ohessa de Silvalla on noin 20 vuoden kokemus Han Moo Don, korealaisen itsepuolustuslajin, harjoittajana sekä valmentajana. Vuonna 2003 hän auttoi vakiinnuttamaan lajin Norjaan, laajentaen myöhemmin myös Tanskaan ja Ruotsiin.
Hendrick Mokganyetsi
Hendrick Mokganyetsi (s. 7. syyskuuta 1975) on aktiiviuransa päättänyt eteläafrikkalainen pika- ja keskimatkojen juoksija. Hän oli mukana vuoden 1999 MM-kisoista pronssia voittaneessa Etelä-Afrikan pitkän viestin joukkueessa. Alun perin Etelä-Afrikka sijoittui neljänneksi, mutta he saivat pronssiset mitalit vuonna 2009 kun viestin voittaneen Yhdysvaltojen juoksu hylättiin Antonio Pettigrew´n tunnustettua dopingin käytön. Ennätyksikseen Mokganyetsi juoksi 200 metrillä ajan 21,75 vuonna 2002, 400 metrillä ajan 44,59 vuonna 2000 ja 800 metrillä ajan 1:44,62 vuonna 1997.
Laura Vandervoort
Elämäkerta
Vandervoort syntyi Torontossa Kanadassa, jossa hän nuorena harrasti useita urheilulajeja, kuten jalkapalloa, karatea, koripalloa, tennistä, voimistelua ja baseballia. Karatea hän harrasti 7-vuotiaasta alkaen ja sai toisen asteen mustan vyön ollessaan 16-vuotias. Vandervoort opiskeli Yorkin yliopistossa psykologiaa ja äidinkieltä.
Ura
Näyttelemisen Vandervoort aloitti 13-vuotiaana Tyttöni mun -elokuvan innoittamana, jonka hänen tätinsä oli antanut katsottavaksi. Ensimmäiset roolit olivat kanadalaisen lasten televisiosarjassa Goosebumps vuosien 1997–1998 aikana. Tämän jälkeen Vandervoort esiintyi useimmiten vierailevissa rooleissa televisiosarjoissa, kuten Pelottaako?, Twice in a Lifetime ja Mutant X. Hän esiintyi myös televisioelokuvassa Mom's Got a Date with a Vampire vuonna 2000, josta Vandervoort sai Young Artist -ehdokkuuden parhaasta pääosasta. Sittemmin vuonna 2004 hän tuli tunnetuksi saatuaan pääroolin televisiosarjasta Hetkessä tähdeksi. Sarjan ollessa lopuillaan Vandervoort vieraili muun muassa CSI:ssa ennen kuin hänet valittiin esittämään Kara Zor-Eliä televisiosarjan Smallville 7. tuotantokaudelle. Hän on syntynyt samana päivänä kuin roolihahmonsa.
Vandervoort esitti pääosaa vuonna 2014 alkaneessa sarjassa Bitten.
Stefano (kuu)
Stefano on Uranuksen epäsäännöllistä rataa kiertävä kuu, joka löydettiin vuonna 1999, jolloin se sai väliaikaisen nimen S/1999 U 2. Siitä käytetään myös nimeä Uranus XX.