cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uudet lukutaidot
Luetun ymmärtämisen tutkimus
Luetun ymmärtämisen tutkimuksessa perinteisten lukutaitojen ja online-lukutaitojen välillä on todettu lukuisia yhteneväisyyksiä, mutta myös merkittäviä eroja. Tutkimukset ovat osoittaneet online-luetunymmärtämisen vaativan uusia taitoja ja strategioita. Perinteisessä luetun ymmärtämisen tutkimuksessa on keskitytty lukijan sisäisiin prosesseihin, kuten merkittävimpiin kognitiivisiin ja kielellisiin toimintoihin lukemisen aikana, eikä lukuprosessi välttämättä yhdisty sosiaalisiin käytäntöihin tai sitä motivoiviin konteksteihin. Online-lukutaitoja tutkittaessa perinteisiä malleja on laajennettu kattamaan lukemisen tarkoitusperiä, viestinnällisiä lopputulemia ja luetunymmärtämisen alati muuttuvia vaatimuksia lukijan taidoille, strategioille ja lähestymistavoille online-ympäristössä.
Online-lukeminen on aina ongelmalähtöistä. Uudet lukutaidot mahdollistavat tiedontarpeiden tunnistamisen, informaation paikallistamisen ja sen hyödyllisyyden analyysin sekä kokonaiskuvan muodostamisen ja sen viestimisen edelleen. Näihin toimintoihin sisältyvät taidot, strategiat ja lähestymistavat, jotka ovat ominaisia etenkin online- luetun ymmärtämiselle, mutta jossain määrin päällekkäisiä myös perinteisen luetun ymmärtämisen kanssa.
Lukemiseen liittyviä taitoja ovat esimerkiksi hakukoneen käyttö, hakutuloslistan tulkinta ja sivujen lukeminen tiedon paikallistamiseksi. Lukijan on osattava arvioida tiedon ymmärrettävyyttä, relevanssia ja onko tieto yhtenevää muiden lähteiden kanssa. Lisäksi tarvitaan kykyä arvioida tiedon luotettavuutta ja puolueellisuutta. Myös viestintään liittyy omat taitonsa, sillä eri viestintävälineillä on omat sosiaaliset käytäntönsä ja niiden myötä omat strategiansa. Esimerkiksi sähköposti, chatit ja wikit ovat työkaluja online-lukemiseen ja luetun ymmärtämiseen.
Sosiolingvistiikka ja pelitutkimus
James Paul Gee lähestyy uusia lukutaitoja sosiolingvistiikan näkökulmasta. Hän on tutkinut muun muassa videopelejä, joiden pelaamista hän pitää eräänlaisena uutena lukutaitona.
On esitetty, että visuaalisuus ja kuvallisuus ovat syrjäyttämässä perinteisiä kirjoitusmerkkeihin perustuvia kommunikaation muotoja. Lisäksi on tapahtumassa siirtymä kirjamediasta näyttöpäätemediaan, jossa kuvaruutu on tiedon esittämisen ja saamisen pääväylä. Näyttöpäätemedian käyttö edellyttää uusia lukutaitoja. Gee painottaa visuaalisia lukutaitoja ja multimodaalisuutta, sillä nykyään sanat ja kuvat sekoittuvat monin tavoin. Mikäli lukijalla ei ole valmiuksia ymmärtää kuvien välittämää informaatiota, asiasisällön ymmärtäminen jää vajaaksi.
Esimerkiksi videopelit ovat multimodaalisia, koska niissä yhdistyvät teksti, kuvat, äänet ja toiminta, joita pelaajan on tulkittava. Pelatessaan pelaajat osallistuvat myös pelimaailmojen sosiaalisiin käytäntöihin.
Miroslav Guzdek
Miroslav Guzdek (s. 3. elokuuta 1975) on tšekkiläinen keihäänheittäjä.
Vuonna 2003 hän saavutti uransa parhaan arvokisasijoituksen oltuaan seitsemäs Pariisin MM-kisoissa tuloksella 81,40. Vuonna 2004 hän jäi Ateenan olympialaisissa karsintaan. Hän karsiutui myös Osakan MM-kisoissa 2007 tuloksella 74,13, jolla hän oli oman karsintaryhmänsä 14:s.
Hänen ennätyksensä on 85,74, jonka hän heitti Germistonissa 5. huhtikuuta 2002.
Köln (F211)
Köln (runkonumero F211) oli Saksan liittotasavallan laivaston ja yhdistyneen Saksan laivaston Bremen-luokan fregatti, joka otettiin palvelukseen 1984 ja poistettiin palveluksesta 2012.
Valmistus
Alus tilattiin 26. marraskuuta 1977 Blohm + Vossilta, missä köli laskettiin 16. kesäkuuta 1980. Alus laskettiin vesille 29. toukokuuta 1981 ja otettiin palvelukseen 19. lokakuuta 1984.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 31. heinäkuuta 2012.
Isotytönkorento
Isotytönkorento (Erythromma najas) on tytönkorentoihin kuuluva punasilmäinen sudenkorento.
Ulkonäkö ja koko
Isotytönkorennon ulkonäkö on useimpien muiden tytönkorentojen ja keijukorentojen kaltainen. Sukukypsällä koiraalla on kirkkaanpunaiset verkkosilmät. Sukukypsällä naaraalla ne ovat ruskeanpunaiset. Koiraan takaruumis on vaalea 1., 9. ja 10. jaokkeessa. Naaraan takaruumiin selkäpuoli on melkein kokonaan tumma. Isotytönkorennolta myös puuttuvat monille tytönkorentolajeille tyypilliset päälaen vaaleat kuviot.
Isotytönkorennon takaruumiin pituus on 25–30 mm ja takasiiven pituus 20–25 mm. Laji on Suomen tytönkorennoista suurikokoisin.
Levinneisyys ja elinympäristö
Laji elää lukuun ottamatta pohjoisimpia ja eteläisimpiä alueita koko Euroopassa ja Aasiassa Japaniin asti. Suomessa se on yleinen varsinkin järvialueilla Etelä- ja Keski-Suomessa. Isotytönkorento elää runsaskasvustoisilla järvillä ja monenlaisilla lammilla ja niiden ohella merenlahdilla ja jokisuvannoilla. Laji viihtyy etenkin kelluslehtisten kasvien alueilla eikä ruoikossa.
Elintavat
Isotytönkorennon lentoaika on toukokuun lopulta elokuun puoliväliin, päälentoajan sijoittuessa kesäkuun kesäkuun alkupuolelta heinäkuun puoleenväliin.
Natalie Maines
thumb|right|Natalie Maines Natalie Louise Maines (s. 14. lokakuuta 1974, Lubbock, Texas) on yhdysvaltalainen countrymuusikko. Hän on tullut tunnetuksi The Chicks -yhtyeen laulajana. Hänet tunnetaan lisäksi kritiikistään George W. Bushia ja Irakin sotaa kohtaan.
Maines on countrymuusikko Lloyd Mainesin tytär. Hän valmistui Lubbock High Schoolista vuonna 1992.
Natalie Maines meni vuonna 1997 naimisiin opiskeluaikaisen poikaystävänsä Michael Tarabayn kanssa. Suhde johti kuitenkin avioeroon, ja 24. kesäkuuta 2000 Maines meni uusiin naimisiin näyttelijä Adrian Pasdarin kanssa. Mainesilla ja Pasdarilla on kaksi lasta.
Mainesilla on ollut julkisuudessa erimielisyyksiä countrymuusikko Toby Keithin kanssa.
Ryhmä Oinas
Ryhmä Oinas oli IV Armeijakunnan perustama taisteluosasto, kun armeijakunta siirtyi viivytysvaiheen (30. marraskuuta-11. joulukuuta 1939) jälkeen vastahyökkäykseen jopa 60 kilometriä rajalta edenneen puna-armeijan lyömiseksi.
Taistelualueeseen sidoksissa oleva ryhmä toimi 6. tammikuuta 1940 alkaen nimellä Taisteluosasto Oinas (Tst.Os.Oinas). Myös tilapäisorganisaation komentaja vaihtui useaan kertaan.
Komentaja ja esikunta
Ryhmä Oinaan komentajaksi määrättiin Jalkaväkirykmentti 37:n (JR 37) komentaja everstiluutnantti Eino Ilmari Järvinen ja sen esikunta muodostettiin rykmentin esikunnasta ja esikuntakomppaniasta. Komentaja esikuntineen siirtyi 4. tammikuuta 1940 Ryhmä Keihään komentajaksi.
Tammikuun 6. päivänä aloitetun laajan vastahyökkäyksen alussa ryhmä oli muutettu taisteluosastoksi ja sen komentajana toimi everstiluutnantti Otto Martti, joka kuitenkin sairastui ja tilalle määrättiin 11. tammikuuta alkaen majuri Yrjö Teno ja edelleen 16. tammikuuta kapteeni (5. helmikuuta 1940 alkaen majuri) Reino Kalervo.
23. helmikuuta palasi everstiluutnantti Järvinen Jalkaväkirykmentti 37:n esikunnan kanssa ottaen taisteluosaston uudelleen komentoonsa.
Joukot
Rintamassa Reservinä
Ryhmän joukkojen kokoonpano muuttui lähes jatkuvasti ja siinä esiintyi mm. seuraavia joukkoja:
Joulukuu 1939
Ryhmä Oinaan tehtävä oli aluksi sitoa alueella Laatokan Haukkalahti-Ruokojärvi-Syskyjärvi hyökkäävän Neuvostoliiton LVI armeijakunnan joukot puolustusaseman eteen.
Alueen pohjoisosaan muodostettiin myös Ryhmä Jousimies ja Taisteluosasto Neito, jotka saivat hyökkäyksellisen tehtävän kohti Ruhtinaanmäkeä ja Mitroa. Ensimmäinen tulokseton yritys Ruhtinaanmäen valtaamiseksi tehtiin 14. joulukuuta 1939 ja hyökkäys uusittiin ilman mainittavaa menestystä 16. ja 17. joulukuuta 1939.
Levon ja uudelleen organisointien jälkeen Ruhtinaanmäkeä yritettiin jälleen vallata 29. ja 30. joulukuuta 1939 sekä 1. tammikuuta 1940. Näihin hyökkäyksiin osallistui myös Ryhmä Oinaan joukkoja aiemman sitomistehtävänsä lisäksi.
Tammikuu 1940
Taisteluosasto Oinas eteni 13.-17. tammikuuta 1940 välisenä aikana vajaan 10 kilometriä etelään supistaen Kitilän suurmotin aluetta pohjoisesta. Eteneminen alkoi 13. tammikuuta 1940 joukkojen havaittua vihollisen jättäneen asemansa. Ryhmälle alistettiin tässä vaiheessa Erillinen pataljoona 8. Lopullisesti yhteydet omiin joukkoihin viholliselta katkaistiin 19. tammikuuta taisteluosasto Jousimiehen edettyä Laatokan saarille sulkien loputkin puna-armeijan 168. divisioonan yhteydet (jäitse) omiin joukkoihin. Taisteluosaston joukot pystyivät 22. tammikuuta alkaen supistamaan motin aluetta entisestään ja myös ajoittain eristämään osan vihollisjoukoista toisistaan Lemetin tienhaaran alueella.
Tammikuun lopulla Taisteluosasto Oinaan Erillinen pataljoona 22 osallistui jälleen motin supistamiseen aivan alueen pohjoisosassa Jonnisenmäessä. Tälle linjalle suurmotin pohjoisraja jäi sodan loppuun asti.
Helmikuu 1940
Majuri Kalervon komentama Taisteluosasto Oinas kykeni 7. helmikuuta katkaisemaan Lemetin tienhaaran alueella olevien vihollisjoukkojen yhteydet Kitilän suurmottiin. Alueen pohjoisosaan syntynyt Lemetin tienhaaran motti saatiin laukaistua eli tuhottua jo 8. helmikuuta iltapäivällä. Alueen eteläosaan jäi kuitenkin runsaasti vihollisen joukkoja, jotka onnistuttiin saartamaan uudelleen paikkaan jonne syntyi niin kutsuttu Rykmenttimotti. Taisteluosasto Oinas kykeni saatujen lisäjoukkojen turvin murtamaan 9.-18. helmikuuta käydyissä taisteluissa motin vastarinnan saaden alueelta runsaan sotasaaliin.
Tämän jälkeen Taisteluosasto Oinas siirtyi saamansa käskyn mukaisesti vartioimaan Kitilän suurmotin pohjoista rajaa Hippolanjärven - Koirinojan pysäkin väliselle alueelle.
Öljysäiliö 468
Öljysäiliö 468 on entisen Laajasalon öljysataman alueelle jätetty säiliö Helsingin Kruunuvuorenrannassa. Se muutettiin valotaideteokseksi 10. lokakuuta 2012 osana maailman muotoilupääkaupunki Helsinki 2012 -projektia. Teoksen suunnitteli Tapio Rosenius.
Säiliön korkeus on 16 metriä ja halkaisija 35 metriä. Teräsvaipassa on 2 012 puhkaistua aukkoa, joiden läpi led-valot saavat säiliön hohtamaan pimeässä.
LEGO Ninjagon 13. tuotantokausi - Vuoren mestari
Vuoren mestari (eng. Master of Mountain) on animaatiosarjan Lego Ninjagon kolmastoista tuotantokausi, jossa ninjat matkaavat Shintaron valtakuntaan osallistumaan sen prinsessan, Vanian, syntymäpäiville. Valtakunnan alaisista luolastoista kuitenkin paljastuu kaivos, jonne julma Kallovelho on pakottanut kaksi kansaa, Munssit ja Gecklet, orjatyöhön. Cole löytää luolastoista uutta tietoa äidistään, ja päihittää lopulta Kallovelhon hänen voimiaan hyödyntäen.
Lähteet
1. https://www.ruutu.fi/ohjelmat/lego-ninjago-masters-of-spinjitzu
Gérard Debreu
Gérard Debreu (4. heinäkuuta 1921 – 31. joulukuuta 2004) oli ranskalaissyntyinen taloustieteilijä ja matemaatikko. Debreu muutti jo 1960-luvulla Yhdysvaltoihin, jonka kansalaisuuden hän sai 1975. Hän toimi pitkään professorina Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä ja sai taloustieteen Nobel-palkinnon 1983. Suurelta osin Debreun työn ansiosta markkinatalouden ”näkymättömän käden” toiminnalle on voitu luoda vahva teoreettinen perusta.
Elämänvaiheet
Debreu syntyi Calaisissa yrittäjäperheeseen. Hänen isänsä oli perinteisen ranskalaisen pitsikutomon omistajia. Hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon (Baccalaureate) juuri ennen toista maailmansotaa, jonka jälkeen hän muutti Auvergneen suorittamaan korkeampaan, niin sanottuun Grand École -yliopistoon valmistavia kursseja. Vuonna 1941 hänet hyväksyttiinkin Pariisin maineikkaaseen École Normale Supérieure -yliopistoon, jossa hän opiskeli matematiikkaa pääaineenaan. Yliopistossa hän sai runsaasti vaikutteita Nicolas Bourbaki -ryhmän aksiomaattisesta matemaattisesta lähestymistavasta. Debreun valmistautuessa loppukokeisiin hänet kuitenkin kutsuttiin Ranskan armeijan palvelukseen, ensin Algeriaan harjoitusleirille ja myöhemmin miehitysjoukkoihin Saksaan vuoteen 1945 saakka. Tutkinnon suorittaminen viivästyi näin vuodenvaihteeseen 1945–1946.
Valmistuttuaan Debreu kiinnostui yhä enemmän taloustieteestä ja erityisesti Leon Walrasin luomasta yleisen tasapainon teoriasta. Hän toimi vuosina 1946–1948 assistenttina Centre national de la recherche scientifique -laitoksessa (CNRS), joka on Ranskan suurin valtiollinen tutkimuskeskus. Näinä vuosina hän suuntautui yhä syvemmälle taloustieteen perusteisiin. Samoihin aikoihin Debreu solmi avioliiton Françoise Bledin kanssa. Parin esikoistytär Chantal syntyi vuonna 1946, ja toinen tytär, Florence, neljä vuotta myöhemmin 1950.
Vuonna 1948 Debreu sai yhdysvaltalaisen Rockefeller-stipendiaatin, jonka ansiosta hän saattoi vierailla monissa yliopistoissa niin Yhdysvalloissa kuin muun muassa Uppsalassa ja Oslossa. Vähän myöhemmin Debreu sai jo apulaisprofessuurin Chicagon yliopistossa, jossa hän työskenteli vuodesta 1950 lähtien viiden vuoden ajan tutkien yleisen tasapainon teoriaa. Tieteellisenä läpimurtona oli vuonna 1954 yhdessä Kenneth Arrowin kanssa julkaistu Existence of an Equilibrium for a Competitive Economy. Pian sen jälkeen hän sai viran Yalen yliopistosta, ja siellä ollessaan hän kirjoitti yhden tunnetuimmista julkaisuistaan, Theory of Value: An Axiomatic Analysis of Economic Equilibrium. Tässä tutkielmassa hän rakensi täydellisten markkinoiden teorialle aksiomaattisen perustan. Hän osoitti uudella lähestymistavalla välttämättömät ja riittävät ehdot markkinoiden tasapainolle. Tuona aikana Debreu tutki myös utiliteettiteoriaa, muun muassa karteesisissa tulojoukoissa määriteltyjen utititeettifunktioiden dekompositioita.
Vuonna 1960 Debreu siirtyi Kalifornian huippuyliopistoihin, ensin Stanfordiin vuosina 1960–1961 ja sen jälkeen taloustieteen professoriksi Berkeleyyn. Siellä työskennellessään hän sai myös vuonna 1983 myönnetyn taloustieteen Nobel-palkinnon. Berkeleyssä Debreu tutki ja opetti lopulta lähes 30 vuotta vuoteen 1991 saakka, jolloin hän vetäytyi emeritusprofessoriksi eläkkeelle, mutta jatkoi senkin jälkeen aktiivisesti taloustieteen tutkimusta ja luennointia. Osittain Debreun luoman hyvän tutkimusilmapiirin ansiosta Berkeleyn tutkijat ovat sen jälkeen saaneet useita muitakin taloustieteen Nobel-palkintoja: (John Harsanyi vuonna 1994, Daniel McFadden vuonna 2000 ja George Akerlof vuonna 2001). Debreu kuoli uudenvuodenaattona 2004 runsaan 83 vuoden iässä.
Wilhelm Peterson-Berger
thumb|Wilhelm Peterson-Berger. Olof Wilhelm Peterson-Berger (27. helmikuuta 1867 Ullånger, Ångermanland – 3. joulukuuta 1942 Östersund) oli ruotsalainen säveltäjä.
Peterson-Bergerin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu pianosarja Frösöblomster. Muita sävellyksiä ovat mm. sinfoniat Solitudo ja Same-Ätnam, viulukonsertto, joukko yksinlauluja sekä oopperat Ran ja Arnljot. Hän laati itse oopperoidensa ja useiden yksinlaulujensa tekstit kansallisten ruotsalaisten aiheiden pohjalta. Peterson-Berger sai eniten vaikutteita Edvard Griegin ja Richard Wagnerin musiikista. Hän julkaisi vuonna 1913 tutkielman suuresti ihailemastaan Wagnerista kulttuuri-ilmiönä (Richard Wagner som kulturföreteelse).
Säveltäjänuransa ohella Peterson-Berger toimi 1896–1930 musiikkikriitikkona Dagens Nyheter -lehdessä, ja arvostelijana hän oli erityisen pelätty.
Tampere–Seinäjoki-rata
Tampere–Seinäjoki-rata on Suomen rataverkon pääradan osuus Tampereelta Parkanon kautta Seinäjoelle. Se tunnetaan myös nimillä Parkanon rata ja Parkanon oikorata. Rataosuus on pääosin yksiraiteinen ja sähköistetty, ja se on varustettu junien automaattisella kulunvalvonnalla. Osuudet Tampere–Lielahti ja Pohjois-Louko–Seinäjoki ovat kaksiraiteisia. Liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan keskitetysti Tampereella sijaitsevasta liikenteenohjauskeskuksesta. Radan pituus on 160 kilometriä ja suurin nopeus 200 km/h. Rata on poikkeuksellisen suora.
Rataosuudella on kolme henkilöliikenteen käytössä olevaa asemaa: Tampere, Parkano ja Seinäjoki. VR liikennöi radalla InterCity-, Pendolino- sekä pikajunia, yhteensä noin 15 vuoroa päivässä kumpaankin suuntaan.
Historia
Kun Suomen rataverkon pääratoja sähköistettiin 1960-luvulla, 1880-luvulla valmistunut Tampereen–Haapamäen–Seinäjoen päärataosuus todettiin ruuhkaiseksi ja huonokuntoiseksi. Sitä korvaamaan, matkaa lyhentämään ja ruuhkia vähentämään rakennettiin oikorata, joka linjattiin lähes viivasuoraan Lielahdesta Seinäjoelle. Rata rakennettiin suurelta osin turvesoille, minkä seurauksena radalla on edelleen painumisongelmia.
Suunnitteluvaiheessa rata linjattiin kulkemaan Parkanon taajaman itäpuolitse, eikä Parkanoon ollut alkuperäisten suunnitelmien mukaan tarkoitus rakentaa lainkaan henkilöliikenneasemaa. Yleisön painostuksesta oikoradan varrelle kuitenkin rakennettiin henkilöliikenteen asema noin kuuden kilometrin päähän Parkanon keskustasta. Tuolloin rakennettu tilapäiseksi tarkoitettu parakkityylinen asemarakennus on edelleen käytössä. Kun uusi Parkanon liikennepaikka otettiin käyttöön, Haapamäen–Porin radalla sijainnut vanha Parkano-niminen liikennepaikka sai nimekseen Kairokoski.
Na Hearadh
Na Hearadh on yhdessä muitten Ulko-Hebridien kanssa gaelin kielen vahvimpia puhuma-alueita. Vuonna 2001 Na Hearadh'n 1447:stä asukkaasta 68,2% osasi gaelia. Gaelin puhujien osuus oli kuitenkin 1900-luvun loppupuoliskolla nopeassa laskussa, sillä vuonna 1991 puhujia oli vielä 78.8% ja vuonna 1981 jopa 86,9% väestöstä.
Tampere–Seinäjoki-rata
Historia
Mikäli Parkanoon olisi ollut jo alun alkaen tarkoitus rakentaa henkilöliikenteen asema, linjaus olisi suunniteltu lähemmäs taajamaa. Teknisesti radan rakentaminen taajaman lähelle olisi ollut mahdollista ja kustannuksiltaan saman hintaista.
Tekniikka
Rataosan sähköistystä alettiin rakentaa välittömästi radan valmistumisen jälkeen vuonna 1971, ja sähkövetoinen liikenne päästiin aloittamaan vuonna 1974. Samaan aikaan valmistui myös rataosan kauko-ohjauksen ensimmäinen vaihe, johon kuului yhdeksän liikennepaikkaa: Ylöjärvi, Lakiala, Karhejärvi, Vahojärvi, Parkano, Kuivasjärvi, Madesjärvi, Jalasjärvi ja Louko.
Liikennepaikoille oli rakennettu Siemensin releasetinlaitteet raidevirtapiireineen, mutta rataosalle ei kuitenkaan ollut rakennettu niin sanottua linjasuojastusta silloisen harvan junatiheyden vuoksi. Tämä tarkoittaa, että opastimia oli vain liikennepaikoilla, ja asemien välille menevän tai sieltä saapuvan junan kokonaisuutta valvottiin liikennepaikkaa suojaavien tulo-opastimien yhteydessä olevilla akselinlaskijoilla. Tämän vuoksi liikennepaikkojen välillä saattoi liikkua vain yksi juna kerrallaan.
Rataosan liikennemäärät kasvoivat kaiken aikaa, ja tilannetta helpottamaan rakennettiin kauko-ohjauksen lisälaitteisto vuonna 1976. Järjestelmän mahdollistamana kauko-ohjaukseen liitettiin lisää liikennepaikkoja seuraavasti: Peräseinäjoki 1976, Ratikylä 1980, Sisättö 1985 ja Ylivalli alkuvuodesta 1986. 1990-luvulle tultaessa asemavälisuojastuksen kapasiteetti alkoi muodostaa kasvaville liikennemäärille kestämättömän tilanteen, ja niinpä vuosikymmenten vaihteessa liikennepaikkojen tulovaihteet muutettiin 80 km/h -nopeuden salliviksi aiemman 35 km/h sijaan. Vuonna 1992 rakennettiin Pohjois-Loukon ja Seinäjoen välinen kaksoisraide, ja tuolloin Loukon liikennepaikka lakkautettiin.
Vanhan kauko-ohjauslaitteiston tullessa tiensä päähän ja paineen läpäisykyvyn kasvattamiselle ollessa suuri, päätettiin rataosalle rakentaa täysin uusi, tietokoneasetinlaitteisiin perustuva turvalaitejärjestelmä. Tuolloin rataosalta poistettiin kaikki jäljellä olleet tasoristeykset, ja rakennettiin viimeisetkin, jo 1960-luvun tilavarauksella olleet liikennepaikat vuonna 1995 (Majajärvi, Poikkeus ja Lamminkoski). Lisäksi liikennepaikkojen välille rakennettiin tehokas raidevirtapiireihin perustuva kauko-ohjaus, jonka myötä liikennepaikkojen välille mahtui useampi peräkkäinajava juna aiemman yhden sijaan. Vanhaa radiolinkkeihin ja akselinlaskentasuojastukseen perustuvaa kauko-ohjausjärjestelmää voitiin alkaa purkaa ja uutta ruotsalaista Ebilock 850 -järjestelmää ottaa vaiheittain käyttöön.
Vuoden 1996 sarastaessa kauko-ohjaus oli keskitetty Tampereelle ja Lielahti–Seinäjoki-välin remontti oli valmis. Rataosa oli saanut kaiken vilkasliikenteisellä rataosalla tarvittavan, eli JKV:n, uudet asetinlaitteet, linjasuojastuksen ja raskaamman, UIC54 (=54 kg/m) kiskotuksen. Vaikka rataosa olisikin ollut valmis koviin nopeuksiin heti alusta alkaen, se on kärsinyt lukuisista suo- ja pehmeikköalueiden aiheuttamista painaumista. Vuosina 2006–2008 rakennettiin paljon painumista ehkäiseviä vastapenkereitä ja stabilointeja. 37 vuotta radan valmistumisen jälkeen nopeutta päästiin vaiheittain nostamaan 200 kilometriin tunnissa.
European Le Mans Series 2001
European Le Mans Series (lyhenteeltään ELMS) oli urheiluautokilpasarja, joka perustuu Le Mansin 24 tunnin ajoon. Sarja perustettiin vuonna 2000 ja sen ainoa kausi ajettiin vuonna 2001. Kaudella ajettiin seitsemän kilpailua, joista osa ajettiin yhdessä American Le Mans Series -sarjan kanssa. ELMS:ään kuului muun muassa kuuluisa Sebringin 12 tunnin ajo. Sarjassa ajettiin Le Mans Prototype -autoilla ja GT-autoilla. Luokkia oli neljä: LMP900, LMP675, GTS ja GT.
Sarjan epäonnistuminen johti lopulta Le Mans Endurance Series -sarjan perustamiseen, josta tuli uusi European Le Mans Series (ELMS).
Kilpailukalenteri
Lukuun ottamatta Sebringin, Estorilin ja Petit Le Mans -kilpailua, kilpailut olivat 2 tuntia ja 45 minuuttia pitkiä.
Markku Soikkeli
Markku Soikkeli (kirjailijanimi M. G. Soikkeli, s. 1963) on suomalainen kirjallisuudentutkija, kriitikko ja tieteiskirjailija. Koulutukseltaan Soikkeli on filosofian tohtori ja hän on työskennellyt Tampereen yliopistossa Suomen kirjallisuuden assistenttina ja lehtorina. Lisäksi Soikkeli on toiminut Turun yliopiston kotimaisen kirjallisuuden lehtorina ja myös vastaavana professorina. Soikkeli toimii myös kriitikkona ja arvostelee elokuvia sekä kirjallisuutta. Soikkeli oli mukana Yle TV1:n ohjelmassa Kirja A & Ö vuoteen 2000 asti.
Kaunokirjailijana Soikkeli käyttää nimeä M. G. Soikkeli. Soikkeli on julkaissut useita novelleja, erityisesti Portti-lehdessä. Hänen novellikokoelmansa Marsin ikävä ja muita kertomuksia ilmestyi 2007 Turbator-kustantamon julkaisemana. Esseekokoelmassaan Hyvästä on helppo pitää (2007) Markku Soikkeli pohtii erilaisia nykyajan yhteiskunnan ja kirjallisuuden uusia ilmiöitä. Hänen ensimmäinen romaaninsa oli Vaskikirjat-kustantamon 2010 julkaisema Kuninkaantekijät.
Vuodesta 2013 alkaen Soikkeli on ollut vapaa kirjoittaja, kriitikko ja luovan kirjoittamisen opettaja. Hänen uusimmat tietokirjansa ovat scifiä käsittelevät  Tieteiskirjallisuuden käsikirja (2015) ja Tieteiselokuvan käsikirja (2016), tutkimus rakkauskirjallisuuden historiasta, Tuttua lemmentouhua (2016), sekä rakkauselokuvaa käsittelevä Rakkauselokuvan käsikirja (2018).
Vuosille 2020–2022 Soikkeli sai taiteilija-apurahan kulttuurijournalistin työhön. Lehtitekstien lisäksi häneltä ilmestyi vuonna 2020 fantasiaromaani Neljän miekan tanssi, esseekokoelma Suomalainen syykirja ja kirjoitusopas Maailmoja rakentamassa. Seuraavana vuonna häneltä ilmestyi perhepolitiikkaa käsittelevä tieto- ja keskusteluteos Pakollisesti lapselliset ja 2022 eroottisten fantasiarunojen kokoelma Arpapapitar.
Soikkeli osti 2016 yhdessä puolisonsa Saara Henrikssonin kanssa verkkolehti Illusionistin oikeudet.
Islamilainen pelastusrintama
Islamilainen pelastusrintama (, FIS, ) oli algerialainen islamistinen puolue, joka pyrki maan muuttamiseen šaria-lain mukaan hallituksi islamilaiseksi valtioksi. Puolue voitti vuoden 1991 vaalit ja sai yli 2/3 parlamenttipaikoista, mikä olisi riittänyt perustuslain muuttamiseen. Puolue kiellettiin 1992.
Marraskuussa 1988 Algerian perustuslaissa sallittiin muutkin puolueet kuin FLN, jonka jälkeen FIS perustettiin Algerissa 18. helmikuuta 1989. Perustajina olivat šeikki Abbassi Madani ja saarnaaja Ali Belhadj. Puolueen kannatus kasvoi nopeasti ja se voitti kesän 1990 paikallisvaalit. Toukokuussa 1991 puolue järjesti yleislakon valtapuolue FLN:n pyrittyä piirtämään vaalipiirien rajat uudelleen varmistaakseen kannatuksensa.
26. joulukuuta 1991 FIS sai parlamenttivaalien ensimmäisellä kierroksella 48 % äänistä (Algeriassa käytettävän ranskalaisen järjestelmän mukaan vaalipiireissä joissa voittaja sai alle 50 % järjestettiin toinen kierros), mikä takasi sille jo 188 paikkaa parlamentin 231:sta. Armeija puuttui tuolloin asiaan ja pakotti presidentti Chadli Bendjedidin eroamaan ja nosti maanpaossa Marokossa olleen Mohamed Boudiafin presidentiksi. Maa julistettiin hätätilaan, FISin vielä vapaalla olleet johtajat pidätettiin ja tuomittiin ja puolue kiellettiin.
Uuno Peltoniemi
Uuno Fredrik Peltoniemi (18. heinäkuuta 1907 Tampere – 25. joulukuuta 1989 Espoo ) oli suomalainen rehtori ja päätoimittaja.
Peltoniemi tuli ylioppilaaksi Tampereen klassillisesta lyseosta. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1931. Hän toimi akateemisissa järjestöissä vuoteen 1934, jolloin hän aloitti Sotilaskotiliiton valistusohjaajana Suomen itärajalla. Hän oli Rajamme Vartija -lehden päätoimittaja 1934–1947, Virkamiesliiton tiedotussihteeri ja Virkamieslehden päätoimittaja 1947–1955. Vuosina 1955–1966 hän oli Opintotoiminnan Keskusliiton toiminnanjohtaja ja Opintokerholaisen päätoimittaja. Vapaan Karjalan päätoimittaja hän oli jatkosodan aikana 1941–1942.
Omaishoito
Omaishoito on perheenjäsenen tai muun läheisen päivittäistä avustamista, jonka perusteena on sairaus, vamma tai muu erityinen hoivan tarve. Tällaista avustajaa kutsutaan omaishoitajaksi. Suomessa tuli voimaan laki omaishoidon tuesta vuonna 2006. Sen mukaan omaishoito on vanhuksen, vammaisen tai sairaan henkilön hoidon ja huolenpidon järjestämistä kotioloissa.
Omaishoidon tuki lakisääteinen sosiaalipalvelu, jolla tarkoitetaan vanhuksen, vammaisen tai sairaan kotona tapahtuvan hoidon ja huolenpidon turvaamiseksi annettavaa hoitopalkkiota ja palveluja. Edut määritellään hoito- ja palvelusuunnitelmassa, joka tehdään sen kunnan kanssa, jossa omaishoidon tukea anova asuu. Tuen myöntämiskäytännöissä on runsaasti kunnallisia eroavaisuuksia. Omaishoidon tukea saa 29 000 henkilöä.
Omaishoitaja on henkilö, joka on tehnyt omaisensa tai läheisensä asuinkunnan kanssa omaishoidon sopimuksen tämän hoivasta ja hoitotyöstä ja kantaa siitä pääasiallisen vastuun ensisijaisena hoitajana.
Pääri
Päärinarvoja on kahdenlaisia, perinnöllisiä, jotka periytyvät yleensä vanhimmalle pojalle ja elinikäisiä, jotka eivät periydy. Viime vuosikymmeninä uusia perinnöllisiä päärinarvoja on perustettu lähinnä vain kuninkaallisen perheen jäsenille. Nykyisin kaikki uudet elinikäiset päärinarvot ovat paroninarvoja.
Vuoteen 1999 saakka kaikki päärit olivat myös Yhdistyneen kuningaskunnan ylähuoneen jäseniä, mutta reformissa tämä oikeus vietiin useimmilta päärinarvonsa perintönä saaneilta. Käytännössä suurin osa pääreistä ei kuitenkaan ollut aikaisemminkaan ottanut paikkaansa ylähuoneessa. Kaikki elinikäisten päärinarvojen kantajat sen sijaan ovat oikeutettuja ylähuoneen jäsenyyteen kunhan täyttävät perusvaatimukset, kuten iän ja kansalaisuuden.
Katso myös
Liste over høyadelstitler i Det forente kongerike
Luettelo MSX-peleistä
Tämä on luettelo julkaistuista MSX, MSX2, MSX2+ ja MSX turbo R -peleistä:
Hawker Siddeley Harrier
pienoiskuva|[[Yhdysvaltain merijalkaväki|Yhdysvaltain merijalkaväen AV-8B Harrier II valmistautumassa lähtöön maihinnousualus USS Nassaun lentokannelta Irakin sodassa huhtikuussa 2003.]] Hawker Siddeley Harrier on kaikkien aikojen ensimmäinen sarjavalmisteinen hävittäjälentokone, joka kykenee VTOL-tekniikan avulla nousemaan ja laskeutumaan pystysuoraan helikopterin tavoin. Koneita käyttävät tai ovat käyttäneet muiden muassa Royal Air Force, Britannian laivaston ilmavoimat, Yhdysvaltain merijalkaväki, Espanjan laivasto, Intian laivasto ja Thaimaan laivasto.
Hawker P.1127
pienoiskuva|Hawker P.1127 Hawker P.1127 perustui ranskalaisen Michel Wibaultin vuonna 1956 kehittämään suihkuturbiinin käyttämien kahden puhaltimen ja 90 astetta kääntyvien suuttimien järjestelmään.
Rake Yohn
Edward Carl Webb (s. 20. tammikuuta 1975 West Chester, Pennsylvania), tunnetaan paremmin nimellä Rake Yohn, on yhdysvaltalainen televisiopersoona. Hän on tunnettu MTV:n ohjelmista Viva La Bam ja Jackass. Hän on myös CKY Crewin jäsen. Hänen nuorempi veljensä, jota kutsutaan nimellä Art Webb 1986, kuuluu myös kyseiseen ryhmään. Rake esitti ”Hellboyta” Bam Margeran elokuvassa Haggard. Hän on isännöinyt videopelejä käsittelevää ohjelmaa nimeltä Blastazoid Brandon Dicamillon kanssa, mutta ohjelma lopetettiin kahden jakson jälkeen. Rake opiskeli Pennsylvania State Universityssä ja on nyt synteettisiin materiaaleihin erikoistunut kemisti. Hänet tunnetaan pitkistä hiuksistaan.
Hawker Siddeley Harrier
Hawker P.1127
Hieman ennen ensimmäisen prototyypin XP831 valmistumista syyskuussa 1960 Hawker sai sopimuksen kehityskulujen kattamisesta. Lentokone siirrettiin Dunsfoldiin lopullista kokoamista varten ja 21. lokakuuta kone nousi muutaman tuuman korkeuteen leijumaan koelentäjä Bill Bedfordin ohjaamana. Koneen kokonaismassa oli noin 10 000 naulaa (4,535.9kg), kun siitä oli poistettu kaikki koelennossa tarpeettomat järjestelmät. Koneella suoritettiin 19. marraskuuta ensimmäinen varsinainen koelento ilman turvajärjestelyjä. Koneen moottori Bristol B.E.53 oli myös tällä välin nimetty Bristol Pegasukseksi.
Koneella suoritettiin rullauskokeet seuraavana talvena ja saman aikaisesti valmistui seuraava koesarjan kone XP836, joka suoritti Bill Bedfordin ohjaamana ensilentonsa 7. heinäkuuta 1961. XP836 tuhoutui lento-onnettomuudessa 14. joulukuuta 1961 Yeoviltonissa. Neljä seuraavaa konetta valmistettiin tehdyn sopimuksen mukaisesti:
Hawker Siddeley Kestrel
Britannian puolustusministeriö tilasi yhdeksän P.1127:sta kehitettyä lentokonetta, joilla oli tarkoitus varustaa yksi laivue 1965. Kestreleiksi nimetetyt tilatut koneet XS688-XS696 valmistuivat vuosina 1964 ja 1965. Ensilennon koneet tekivät 7. maaliskuuta 1964. Koneiden valmistuttua laivue, jonka henkilöstö muodostui RAF:n, Yhdysvaltain ja Saksan ilmavoimien koelentäjistä, suoritti koneilla erilaisia testejä. Testien päätyttyä laivue lakkautettiin. Saksa kieltäytyi vastaanottamasta sille varattuja koneita jatkotesteihin, joten Yhdysvaltoihin siirrettiin kuusi konetta: Koneiden alkuperäisenä tyyppimerkintänä oli VZ-12, joka pian vaihdettiin XV-6A:ksi.
Britannian kuninkaallisille ilmavoimille jääneillä kahdella Kestrelillä jatkettiin koelentoja. Pian kuitenkin toinen koneista (XS693) palautettiin Hawkerille muutostöitä varten, jotta saataisiin kehitettyä varsinainen prototyyppi. Koneeseen muun muassa asennettiin uusi tehokkaampi Pegasus 6 moottori vuoden 1966 jälkimmäisellä puoliskolla.
Hawker Siddeley Harrier GR1 ja muunnokset
Yhdeksän vuoden kehitystyö ja monikansallinen yhteistyö testaamisessa tuotti tulosta 31. elokuuta 1966, kun ensimmäinen esisarjan Hawker Siddeley Harrier pystysuoraan nouseva taistelukentän tukihävittäjä suoritti ensilentonsa Dunsfoldissa. Esisarjan kuusi konetta XV276-XV281 suorittivat ensilentonsa 1966-1967.
Ensimmäinen tuotantosarjan kone XV738 suoritti ensilentonsa 28. joulukuuta 1967 Dunsfoldissa ohjaajanaan Duncan Simpson.
Hawker Siddeley (British Aerospace) Sea Harrier
Sea Harrier FRS.1 -koneita käytettiin Falklandin sodassa, jossa ne tuhosivat 22 argentiinalaista hävittäjää. Kuusi FRS.Mk 1-tyypin konetta menetettiin. Kaikki konemenetykset tapahtuivat taistelutoiminnan ulkopuolella.
British Aerospace/McDonnell Douglas Harrier II
Hawker Siddeley Aviation Ltd ja McDonnell Aircraft allekirjoittivat 1970-luvun alussa sopimuksen, joka mahdollisti kummankin osapuolen itsenäisen tuotekehityksen ja kummallekin mahdollisuuden hyödyntää saavutettuja tuloksia tuotannossa.
McDonnell Douglas AV-8B Harrier II
Yhdysvaltalainen McDonnell-Douglas (nyk. Boeing) kehitti Harrier-konseptilla uuden isomman ja paremman lentokoneen. Kone nimettiin AV-8B Harrier II:ksi, mutta se on suurelta osin uudelleen suunniteltu, yhteistä vanhaan koneeseen oli oikeastaan vain kääntyvien suihkusuuttimien toimintaperiaate.
British Aerospace Harrier GR5, Harrier GR5A, Harrier GR7, Harrier GR7A, Harrier GR9 ja Harrier GR9A
Englannissa tätä konemallia kutsutaan nimellä Harrier GR5 ja sen uudempia versioita nimellä Harrier GR7ja GR9.
Rare
Rare, Ltd on brittiläinen pelitalo. Yrityksen perustivat Tim ja Chris Stamper vuonna 1982 nimellä Ashby Computer Graphics (ACG). ACG kehitti pelejä 8-bittisille alustoille kuten BBC Microlle, ZX Spectrumille ja Commodore 64:lle. ACG julkaisi pelinsä nimellä Ultimate Play The Game kunnes julkaisunimi myytiin U.S. Goldille vuonna 1985.
Yhtiö voitti Golden Joystick Awards -palkinnon kahdesti parhaana ohjelmistokehittäjänä 1980-luvulla nimellä Ultimate Play The Game. Yhtiötä arvostettiin etenkin Spectrum-omistajien keskuudessa.
1990-luvulla Raresta tuli toisen osapuolen kehittäjä Nintendon konsoleille. Vuonna 2002 Stamperin veljekset myivät 51 % osuutensa yhtiöstä Microsoftille, jolle Nintendo myi myös oman 49 % osuutensa jälkeenpäin. Rare on oston jälkeen kehittänyt pelejä paitsi Microsoftin konsoleille, myös Nintendon käsikonsoleille.
Yritys on tullut tunnetuksi useista luomistaan originaaleista menestyspeleistä, kuten Battletoads, GoldenEye 007 ja Perfect Dark. Microsoftin maksama ostohinta, 377 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, on säilynyt ennätysostohintana pelitalosta.
Karlsruhe (F212)
Karlsruhe (runkonumero F212) oli Saksan liittotasavallan laivaston ja yhdistyneen Saksan laivaston Bremen-luokan fregatti, joka otettiin palvelukseen 1984 ja poistettiin palveluksesta 2017.
Valmistus
Alus tilattiin 26. marraskuuta 1977 Kielistä Howaldtswerke-Deutsche Werftiltä, missä köli laskettiin 10. maaliskuuta 1981. Alus laskettiin vesille 8. tammikuuta 1982 ja otettiin palvelukseen 19. huhtikuuta 1984.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 16. kesäkuuta 2017.
Anthology 1
Anthology 1 on The Beatles -yhtyeen kokoelma-albumi, joka sisältää harvinaisuuksia, vaihtoehtoisia ottoja ja konserttitaltiointeja vuosilta 1958–1964, aina yhtyeen alkuajoista nimellä The Quarrymen Beatles for Sale -albumin nauhoituksiin saakka. The Beatlesin alkuaikojen esityksissä on mukana myös yhtyeen entiset jäsenet Stuart Sutcliffe ja Pete Best. Albumi sisältää myös John Lennonin kappaleen "Free as a Bird", jonka muut The Beatlesin jäsenet viimeistelivät valmiiksi vuonna 1994. Albumi kuuluu The Beatles Anthology -sarjaan.
Kappaleet
Kaikki sävellykset Lennon/McCartney, jollei toisin ilmoitettu.
Amadorin piirikunta
Amadorin piirikunta on piirikunta Kaliforniassa, Yhdysvalloissa.
Piirikunnassa asui 38 000 ihmistä vuoden 2010 väestönlaskennassa. Heistä 90% oli valkoihoisia.
Piirikunnan länsiosat ovat noin 60 m merenpinnasta, itäosat jopa kolmessa kilometrissä.
Volosovon kulttuuri
Volosovon kulttuuri on Keski-Venäjällä Volga- ja Okajokien välisellä alueella ollut kivikautista keramiikkaa valmistanut kivikautinen kulttuuri. Sen ryhmät olivat subneoliittisia metsästäjä-keräilijöitä, jotka jatkoivat seudulla Ljalovon kulttuurin perinteitä. Kulttuuri tunnistetaan omasta Volosovon keramiikastaan, joka kuuluu kampakeramiikan keskiseen ryhmään. Sen valmistaminen alkoi noin 3650 eaa., kun Ljalovon keramiikkaa valmistaneet ryhmät muuttivat tyylinsä niin sanotuksi Volosovon keramiikaksi. Kulttuurin loppukaudella eneoliittisella kaudella tutustuttiin kuparin käyttöön ja valmistukseen, jolloin näiden ryhmien voidaan katsoa siirtyneen kalkoliittiseen kauteen, joka päättyi pronssikauden alkuun noin 1900 eaa..
Elinympäristö
pienoiskuva|Volosovon kulttuurin levinneisyys sekä sille sukua olevia kulttuureja. Volosovon kulttuurin keski- ja loppuvaiheen levinneisyysalue rajasi sisälleen Ylä-Volgan ja Okan jokilaaksot. Idässä se ei yltänyt aivan Kamalle asti, mutta etelässä se seurasi Volgaa ja Okan päähaaraa aron ja metsäarovyöhykkeen reunassa. Okan latvoilla se kiersi Donin, Dneprin ja Väinäjoen latvojen kautta Valdain ylängölle, jossa myös Lovat ja Ilmajärvi kuuluivat sen levinneisyysalueelle. Sen pohjoisraja kiersi Volgan kauempana pohjoisessa.
Merkittäviä asuinpaikkoja
Volosovon kulttuurin asuinpaikkoja tunnetaan runsaasti. Niiden joukosta voidaan merkittävinä nostaa runsaiden löytöjen takia muun muassa Volosovo, Sahtyš, Nikolo-Perevoz, Volodary, Iberdus, Tšernaja Gora, Vladytšino, Šagara-2, Akhmylovski-2, Jazykovskaja , Repištse , Kontsanskoje , Volodar  ja Vladytsinskajan ranta .
Etnisyys ja puhuttu kieli
Volosovon kulttuurin katsotaan muodostuneen Volgan ja Kaman kulttuurien pohjalta, mutta sen syntyyn vahvimmin vaikuttanut emokulttuuri on vielä kahden ehdotuksen varassa. Toinen ehdotus on yllättäen Volga-Kaman kulttuuri (Kaman kulttuurin kuoppakeraaminen variaatio), jolla on monia kulttuurisia yhtenevyyksiä sen kanssa. Toinen ehdotus on Ljalovon kulttuuri, jolla on lähes sama levinneisyysalue kuin Volosovon kulttuurilla ja joka on siksi luonteva ehdotus.
Volosovon kulttuurin levinneisyysalueelta erotetaan viisi erilaista ryhmittymää (heimoja?): Keski-Volgan, Okan ja Ylä-Volgan ryhmä sekä läntinen ja luoteinen ryhmä. Nämä eriytyivät myöhemmin ja muodostivat esimerkiksi Kazanin (Keski-Volga) ja Pozdniakovonin (Okan ryhmä) pienemmät kulttuurit.
Koska Volosovon kulttuurin leviämisalue sijaitsee sillä paikalla, missä tiedetään olevan uralilaisen kielihaaran nykyinenkin keskittymä, myös heidän otaksutaan puhuneen tähän kielihaaraan kuulunutta kieltä. Useat arkeologit ja kielitieteilijät tarkentavat puhutun kielen vielä volgalaisiin kieliin, joita puhuttiin seudulla ennen sen slaavistumista, mutta kaikki kielitieteilijät eivät ole tästä vakuuttuneita.
Väestönkasvusta ja otollisesta ilmastosta seurasi useita migraatioita eri ilmansuuntiin. Volosovon kulttuurin ryhmiä siirtyi aikaisempien Ylä-Volgan kulttuurien tapaan luoteeseen kohti Fennoskandiaa. Esimerkiksi Äänisen itärannoille asettui Volosovon ryhmiä noin 2500 eaa. alkaen. Tämä vaikutti myös Äänisen kalliopiirrosten sisältöihin.
Kulttuurikontakteja
Volosovon kulttuurin levinneisyysalueen itäpuolella Kaman jokilaaksoissa sijaitsi Garino-Borin kulttuuri. Näillä oli paljon yhteistä ja arvellaankin niiden ryhmien olleen paljon tekemisissä toistensa kanssa. Tämä ilmenee muun muassa kuparin käyttöönotossa, koska kuparia sisältävä alue sijaitsi lähes kokonaan Garino-Gorin asumisalueella.
Taru Viinikainen
Taru Viinikainen (s. 1983 Heinola) on suomalainen lastenkirjailija ja äidinkielenopettaja. Viinikainen on väitellyt filosofian tohtoriksi suomen kielestä. Itä-Suomen yliopistossa hyväksytyn väitöskirjan aiheena oli nimikekonstruktio ja nimikkeen taipuminen lehtikielessä 1900-luvulta 2000-luvulle. Viinikaisen ensimmäinen lastenkirja, kahdesta siskoksesta kertovan kirjasarjan aloitusosa Tiltu ja Lettu – Leikkimökin asukas julkaistiin vuonna 2017.
Volosovon kulttuuri
Kulttuurikontakteja
Volosovon kulttuuriin vaikuttivat voimakkaasti myös eteläiset vasarakirveitä valmistaneet Fatjanovon, Balanovon ja Abasevon kulttuurit. Näiden ryhmien elinkeinoihin lukeutui muun muassa lampaiden ja sikojen kasvatus sekä pienviljely. Fatjanovon ryhmiä levittäytyi noin 3000 eaa. Volosovon alueen keski- ja itäosiin, mutta niitä tiedetään asuneen myös Moskovanjoen ja Kljazman alueilla. Molemmat ryhmät käyttivät samoja asuinpaikkoja, mutta eivät aina samanaikaisesti. Osa haudoista sisältää kuitenkin molempien ryhmien esineitä, joten kysymys yhtäaikaisuudesta on vielä auki. Balanovon ryhmät levittäytyivät Volosovon alueen itäosiin ja Kaman sivuhaaroihin samoihin aikoihin Fatjanovon ryhmien kanssa.
Abasevon kulttuurin ryhmiä tunkeutui Volosovon alueelle noin 2300 eaa. Keski-Volgan alueelle ja Uralin rinteille ylös Belajajoelle asti. He hautasivat vainajansa kumpuhautoihin (kurgaanit) ja niiden arvellaan puhuneen arjalaisia kieliä ja vaikuttaneen volosovolaisten sanavarastoon tuomalla siihen arjalaisia lainasanoja. Abasevon kulttuuri kehittyi Srednij Stogin kulttuurista, jonka kanssa jo Ljalovon kulttuurilla oli yhteyksiä. Abasevon ryhmät sulauttivat itseensä Volosovon eteläpuolisen alueiden ryhmiä ja vaikuttivat osaltaan siihen, että karjanhoito ja pienviljelyä alettiin harjoittaa taigan metsävyöhykkeen eteläosissa.
Kulttuurin loppu ja Seima-Turbino
Volosovolle on nimetty pronssikautiseksi seuraajakulttuuriksi tekstiilikeraaminen kulttuuri, joka kehittyi Ylä-Volgan ja Laatokan ja Äänisen välisellä seudulla. Se erottui muista ryhmistä keramiikan valmistukseen käytetyn tekstiilin jättämien jälkien perusteella. Uuden kulttuurin keramiikka levisi kaakkoon aina Keski-Volgalle saakka, etelässä Okan koko jokilaaksoon, lounaassa Baltian Väinäjoen pohjoisrannalle saakka ja luoteessa Fennoskandiassa Karjalaan, Suomeen sekä Pohjois-Ruotsiin ja -Norjaan.
Seima-Turbino -ilmiönä tunnettu laaja kauppaverkosto oli kulttuurisesti melko yhtenäinen kupari- ja pronssikautinen ilmiö, joka perustui myös osaltaan Volosovon kulttuurin aikaisten kuparikautisen ja niiden jälkeisten pronssikautisten ryhmien panokseen. Seima-Turbinon ilmiön jälkiä löydetään laajalta alueelta, joka alkaa Ruotsista ja päättyy Altain vuorille.
Teollisuus ja kaupankäynti
Volosovon kulttuurin sisäalueella käytiin vilkasta kauppaa. On löydetty todisteita, että Volosovon kulttuurin loppupuoliskolla eräitä tuotteita valmistettiin suuria määriä samassa paikassa. Monilta asuinpaikoilta on löytynyt erikoistuneita pajoja, joissa valmistettiin tarvikkeita yli oman tarpeen. Yhdessä asumuksessa saatettiin valmistaa pelkästään kivisiä työkaluja ja se näkyi kivi-iskoksien, säleiden, ytimien ja kivijätteen peittäminä lattioina. Tapa erikoistua yhteen tuoteryhmään poikkeaa muiden neoliittisten ryhmien toiminnasta, joka perustui yleensä kotitarvetuotantoon. Siinä yksilöt pyrkivät valmistamaan itse kaiken tarvitsemansa tarvikkeet ja tavarat. Pajoissa tuotettiin kiviesineitä, saviastioita, rituaaliesineitä (piikivestä tehdyt "pipariukot"), kupariesineitä ja myytäväksi tarkoitettua puuesineitä. Massatuotannon seurauksena tuotteiden laatu parani, mikä näkyi esimerkiksi hienosti muotoiltujen kivityökalujen lisääntymisenä. Esimerkiksi piikivisiä pipariukkoja ja eläimiä on kaupattu Suomeen saakka ja kuparia on tuotu Volgalle Etelä-Uralilta.
Meripihkakorut olivat eräs merkittävä artikkeli, joka liikkui Koillis-Euroopan kauppareiteillä. Koruja pidettiin arvokkaina ja tavoiteltuina esineinä. Ne kerättiin Itämeren etelä- ja kaakkoisrannikoilta ja työstettiin koruiksi Baltiassa. Kauimmat korut on löydetty Vienanmeren rannikolta noin 1 500 kilometrin päästä. Volosovon kulttuurin asuinpaikoilta meripihkakoruja on löydetty lähinnä haudoista. Vaatteista maahan pudonneita riipuksia tai helmiä tunnetaan asuinpaikoilta vain vähän. Sen sijaan vainajilla on saattanut olla runsaitakin koristuksia sisältäen jopa kymmeniä koruja. Volosovon kulttuurissa meripihkaa kantoi yleensä miehet, sillä usein vain puolella vainajista oli meripihkakoruja ja sukupuoleltaan tunnistetut vainajat ovat olleet miehiä. Näistä seikoista on päätelty, että meripihkakorut olivat kauppatavaran sijasta pikemmin lahja, joita annettiin sukulaisille tai avainhenkilöille suhteiden ylläpitämiseksi. Meripihkaa liikkui eniten 3000−2000 eaa..
Uskomukset
Erillisten riittimajojen käyttö viittaa selvästi uskomuksien voimakkaaseen tarpeeseen. Löytöaineistossa esiintyy runsaasti karhun jäänteitä ja karhua esittäviä esineitä. Volosovolaisilla on saattanut olla karhun palvontaan liittyvä kultti. Ihmiset kantoivat koruina karhun torahampaita, puruhampaita ja kynsiä. Erääseen maakuoppaan oli haudattu karhun tassu sinne kätketyn aarteen päälle. Joskus vainajan viereen hautaan saatettiin laskea myös karhun pääkallo tai leukaluut. Sahtyšin asuinpaikoilta löydettiin oma rituaalipaikka, jossa alttarina toimineen kivilaatan läheisyydestä löytyi kuoppaan sijoitettuna 20 näädän pääkalloa.
Rituaalimajoissa harjoitettiin uskomuksia vahvistavaa toimintaa. Se saattoi olla arkipäivän elinkeinojen "siunaamista", mutta osa toimenpiteistä liittyvät vainajan käsittelyyn hautaamisen yhteydessä. Nuotiot ja erotetut "pyhät" alueet oli rajattu majan seinien sisään. Eräästä rituaalimajasta löytyi kuusi erikokoista saviruukkua, joista osaa säilytettiin ylösalaisin. Majan keskellä oli pitkänomainen ja syvä kuoppa, jonka merkitystä ei tiedetä. Muotonsa puolesta sinne sopisi ihminen, mutta kuopasta on löydetty muita jäänteitä. Majan sisällä tai hautojen läheisyydestä löytyi "aarteita", johon oli haudattu suuri määrä tarve-esineitä, luita ja niiden päälle oli ripoteltu punamultaa. Näitä kätköjä on joskus löydetty samalta asuinpaikalta useitakin.
Asumukset
Volosovon kulttuurin asuinpaikat olivat joko pieniä kausittain asuttavia leirejä tai ympäri vuoden asuttavia kyliä. Leirejä käytettiin tilapäisesti runsaana esiintyneen ravinnon hankkimiseen. Tällaisia ravinnonlähteitä saattoivat olla keväisin kalojen kutu tai syksyisin muuttolintujen parveilu. Ravinnon vähennyttyä, palattiin takaisin ryhmän kiinteästi asuttuun kylään. Tilapäisen leirin erotti pysyvämmästä kylästä ainakin kulttuurimaannoksen paksuudet. Tilapäisessä leirissä se on jäänyt ohueksi.
Kulttuurin suuret kylämäiset asuinpaikat olivat asuttuja ympäri vuoden. Tämä elämäntapa oli mahdollinen kalastuksella ja metsästyksellä saadun ravinnon varmuuden vuoksi. Asuinpaikat sijaitsivatkin aina järvien ja jokien rantapenkereillä, mistä oli helppo kalastaa. Asuinpaikkojen pinta-ala vaihteli 3 000−5 000 neliömetrin välillä ja niissä oli yleensä 5−10 asumusta. Asumukset olivat metrin verran maahan kaivettuja nelikulmaisia rivitaloja, jossa kukin asumus yhdistettiin toiseen asumukseen yhdyskäytävällä. Tällaisten ”rivitalojen” maanalaisten osien seinät tuettiin hirsikehikoilla. Kattoja kannattelivat paalutukset ja ilmeisesti välikäytävät olivat myös katettuja. Kussakin rivitalossa oli asumuksia yleensä 4−7, mutta joskus jopa 16 (asuinpaikka Akhmlovskom-2, ). Katot olivat ilmeisesti rakennettu riu’uista ja ne olivat peitettyjä lämpöä eristävällä turpeella. Kunkin asumuksen lattiapinta-ala oli noin 40−100 m².
Haudat ja rituaalimajat
Volosovon kulttuurissa ei ollut käytössä erillisiä kalmistoja, koska vainajat haudattiin asumusten läheisyyteen tai sisälle. Hauta oli yksinkertainen maahan kaivettu kuoppa, minne vainaja asetettiin selälleen suorana makaamaan. Varsin harvoin vainaja löydettiin kasvot alaspäin, mutta toisaalta vainaja asetettiin joskus myös kyykkyyn. Hauta-antimia oli vähän eikä silloinkaan laitettu hautaan keramiikkaa. Vainajan viereen saatettiin laittaa hirven tai karhun kallo. Hautaan ripoteltiin aina paljon punamultaa. Joistakin haudoista puuttui vainajalta kallo tai reisiluu, mutta mitään väkivallan merkkejä ei ole toistaiseksi havaittu vainajan luista. Vainajalla oli haudattaessa yllään jokin asuste, johon oli ommeltu erilaisia koruja. Useilla asuinpaikoilla on huomattu myös sekundääristä hautaamista. Vainaja maatui ensin primäärisessä haudassaan ja sitten sen luut siirrettiin uuteen paikkaan lopullista hautaamista varten. Sekundäärihautauksiin koottiin yhteen paljonkin vainajia. Suuret kollektiiviset hautaukset, jossa esiintyy useita henkilöitä yhdessä, voivat olla epidemian seuraustakin. Sen sijaan uudelleenhautaamisen mahdollisuudesta ei näiden yhteydessä ole mainintaa.