cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuwaitin historia
Persianlahden sota
YK perusti vuonna 1991 korvauskomission käsittelemään Irakilta vaadittavia sotakorvauksia. Korvauskäsittely päättyi vuonna 2005 ja vaateiden kokonaismäärä oli yli 350 miljoonaa dollaria. Vaateet ovat olleet myös kiistanalaisia, sillä kriitikot arvostelevat sitä, että Irakin köyhän väestön ei pitäisi kärsiä entisen diktaattorinsa rikoksista. Sodan jälkeen Kuwait solmi Yhdysvaltain kanssa puolustussopimuksen, joka rakensi tukikohtia Kuwaitiin. Näitä tukikohtia hyödynnettiin, kun syyskuun 11. päivän terrori-iskut johtivat Irakin sotaan ja Saddamin syrjäyttämiseen. Kuwaitin joukot eivät osallistuneet Irakin sotaan.
Moderni Kuwait
Sodan jälkeen Kuwaitin talous nousi kukoistukseensa. Maan hallitus investoi 1990-luvulla kymmeniä miljardeja dollareita maan jälleenrakennukseen. Kuwaitilaiset käyttivät runsaasti omia varojaan korvatakseen ryöstettyä ja tuhoutunutta omaisuuttaan, ja taloudellinen toiminta nousi pian sotaa edeltäneelle tasolle. Kun Saddamin hallinto kukistui vuonna 2003, Kuwait nautti jo uudesta talouskasvusta. Kuwaitilaiset yritykset pystyivät hyödyntämään yhteyksiään Yhdysvaltoihin, tehden tuottoisia kauppa- ja rakentamissopimuksia. Öljyn kasvavat hinnat johtivat Kuwaitissa myös ennätystuloihin.
Irakin uhan väistyttyä Kuwaitissa ovat nousseet kuitenkin esiin maan sisäiset ongelmat. Maata hallinneen Al Sabah -hallinnon ja kansalliskokouksen väliset ristiriidat ovat tuoneet esille poliittisen uudistuksen tarpeen. Kansallinen yksimielisyys siitä miten edetä, on kuitenkin vaikeasti saavutettavissa. Kuwait on jäänyt 2000-luvun aikana jälkeen taloudellisesti päättäväisemmiltä ja visionäärisimmistä Persianlahden emiraateista, Qatarista ja Arabiemiraateista.
Pitkään hallinnut emiiri Jabir al-Ahmad al-Sabah kuoli vuonna 2006. Hänen kuolemaansa seurasi hallitsijasuvun sisäinen hajaannus. Maan parlamentti pakotti valtaan nousseen Saad al-Abdullah al-Sabahin luopumaan vallasta vain yhdeksän päivän jälkeen. Tämä oli valtaan noustessaan sairaalloinen, eikä hänen katsottu enää pystyvän hoitamaan velvollisuuksiaan. Uudeksi hallitsijaksi nostettiin Sabah al-Sabah.
Sue Hubbard
Hubbard on valmistunut East Anglian yliopistosta maisteriksi pääaineena luova kirjoittaminen. Hän vieraili Lahden kansainvälisessä kirjailijakokouksessa vuonna 2017. Hänen kirjoituksiaan ovat julkaisseet monet merkittävät lehdet, kuten London Magazine, The Independent, The Observer, The Irish Times ja The Guardian.
Juhani Lindholmin suomentamia Hubbardin runoja on ilmestynyt suomeksi Parnassossa.
Hubbard sai tilauksen Arts Councililta ja BFI:ltä runosta Eyridike, joka maalattiin Lontooseen betonikäytävään, joka johtaa Victoria Archilta South Bankiin ja Imax-elokuvateatteriin. Syksyllä 2010 se maalattiin peittoon siistimistarkoituksessa. Se herätti lontoolaiset runoudenharrastajat, ja reaktio sosiaalisessa mediassa sai aikaan sen, että runo palautettiin paikalleen.
Pera
Sen budjetti oli vuonna 2007 60 miljoonaa euroa. Siinä toimii 550 henkilöä, joita on sijoitettu kahteentoista eri maahan.
Heki Danjō Masatsugu
thumb|400px|Heki Danjō Masatsugu opettaa Shigekata Yoshidalle kyujutsua.
Heki Danjō eli sotaisana aikana jolloin pidettiin kunniakkaana tulla yhdistetyksi kuuluisiin sotureihin. Tästä syystä kaikkien Heki Danjōn nimeä kantavien tyylisuuntien yhteydestä historialliseen henkilöön ei ole täyttä varmuutta, mutta tiedetään että Heki Danjō opetti Yoshida Shigekataa, joka kirjasi opit kirjakääröön (Mokuroku) joka on edelleen tärkeä osa Heki-koulukunnan opetusta.
Heki-ryūn Insai-tyylisuunnan perustaja Yoshida Genpachirou Shigeujin kirjoitti Heki Danjōsta jumalallisena sodanjumala Hachimanin ilmentymänä. Historia kuitenkin kertoo hänen elämästään vain vähän. Heki Danjō syntyi Yamatossa, nousi jousiampujana kuuluisuuteen Uchinon taistelussa, opetti kyūjutsua ja lopulta ryhtyi hieman ennen kuolemaansa munkiksi Koya-vuorelle.
Pitäjänmäen sankarihautausmaa
Pitäjänmäen sankarihautausmaa sijaitsee Espoon Mäkkylässä Helsingin rajan välittömässä läheisyydessä, osoitteessa Sotarovastintie 7. Sankarihautausmaaksi alue tuli vuonna 1940. Hautausmaalla lepää 20 pitäjänmäkeläistä sankarivainajaa, jotka ovat kaatuneet vuosina 1940–1944.
Sumi Jo
Sumi Jo, alkuperäiseltä nimeltään Soo Kyong-jo (s. 22. marraskuuta 1962 Soul), on eteläkorealainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän on yksi sukupolvensa kysytyimmistä sopraanoista. Hänet tunnetaan oopperaohjelmiston, etenkin bel canton keskeisten koloratuuriroolien virtuoosisena esittäjänä. Hänen asuinmaansa on Italia.
Beretta 1918
Beretta 1918 on Tuillio Marengonin Italiassa vuonna 1917 Villar Perosa -konepistoolin pohjalta suunnittelema konepistooli. Se oli Italian armeijan palveluskäytössä vuoden 1917 joulukuusta toisen maailmansodan alkupuolelle.
Pitäjänmäen sankarihautausmaa
Muistomerkki
Hautausmaan sankarimuistomerkin on suunnitellut kuvanveistäjä Viljo Savikurki. Muistomerkki on tehty hiotusta Vehmaan punaisesta graniitista ja on kooltaan 115 x 230 cm. Muistomerkissä on teksti Pro Patria 1939–1945 ja se paljastettiin vuonna 1968. Muistomerkki pystytettiin kansalaiskeräyksen turvin.
Sumi Jo
Jo aloitti musiikin opiskelun nuorena ja meni Soulin kansallisen yliopiston musiikkikouluun, mutta lähti toisena opiskeluvuonnaan Accademia Nazionale di Santa Ceciliaan, Roomaan, jossa opiskeli vuodesta 1983 kosketinsoitin- ja vokaalimusiikkia. Valmistuttuaan vuonna 1985 hän sai kapellimestari Herbert von Karajanin huomion. Karajanin suosittamana hän esiintyi Salzburger Festspielessä vuonna 1986. Samana vuonna hän teki oopperadebyyttinsä Giuseppe Verdin Rigolettossa Gildan roolissa, ja vuonna 1988 hänet nähtiin Oscarin roolissa saman säveltäjän Un ballo in mascherassa. Kapellimestarina toimi Karajan, jonka kanssa Jo myös levytti teoksen. 1980-luvun lopussa hän voitti useiden kansainvälisten kilpailujen ensipalkintoja.
Beretta 1918
Ainoastaan sarjatulta ampuvan aseen lipaskuilu on Villar Perosan mukaisesti sijoitettu aseen päälle. Aseen tukkina käytettiin M1891 Paraviccini-Carcano -kiväärin Moschetto Mo.91 da Cavalleria -karbiinin tukkia ja konepistooli oli myös varustettu kyseisestä aseesta peräisin olevalla piippuun saranoidulla kiinteällä piikkipistimellä. Mahdollisesti tavoitteena oli valmistuksen yksinkertaistamisen lisäksi tehdä konepistooli tavallisen karbiinin näköiseksi, ja näin suojata sen käyttäjää vihollisen huomiolta.
Katariina I (Venäjä)
Katariina I alunper. Marta Helena Skowrońska Cruse, (15. huhtikuuta (J: 5. huhtikuuta) 1684 Tartumaa, Liivinmaa, Ruotsin kuningaskunta – 17. toukokuuta (J: 6. toukokuuta) 1727 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän keisarikunnan hallitsija yhdessä miehensä Pietari Suuren kanssa vuosina 1724–1725 ja tämän kuoltua nimellisesti yksinvaltias kahden vuoden ajan omaan kuolemaansa asti.
Beretta 1918
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Italian armeija käytti Beretta 1918 -konepistooleja 1930-luvulla Espanjan sisällissodassa, Abessinian valloituksessa ja vielä Libyassa vuonna 1941.
Sumi Jo
Jon muiksi merkittäviksi rooleiksi muodostuivat Yön kuningatar, Lucia di Lammermoor, Sophia ja Zerbinetta. Vuonna 1992 Jo tulkitsi Haukan äänen roolin Grammy-palkinnon saaneella Wienin filharmonikkojen ja Georg Soltin levytyksellä Richard Straussin Nainen vailla varjoa -teoksesta. Hän on levyttänyt myös aariakokoelmia ja crossover-albumeita.
Katariina I (Venäjä)
Vaatimatonta sukujuurta ollut Katariina oli Pietari Suuren toinen puoliso, virallisesti vuodesta 1712, ja tulevan keisarinna Elisabet Petrovnan äiti.
Sumi Jo
Jo nimettiin vuoden parhaaksi sopraanoksi kuudennessa Siola d'Orossa, Forlìssa 1993. Hänellä oli tässä vaiheessa suuri kysyntä johtavissa oopperayhtiöissä. Euroopassa hän esiintyi muun muassa La Scalassa, Covent Gardenissa ja Wienin valtionoopperassa sekä Yhdysvalloissa Metropolitan-oopperassa ja Chicagon lyyrisessä oopperassa. Hän teki esiintymisiä myös Etelä-Amerikassa, Australiassa ja Aasiassa.
Katariina I (Venäjä)
Varhaisvaiheet
Katariinan syntyperästä ei ole luotettavia dokumentteja, ja tiedot varhaishistoriasta ovat paljolti anekdotaalisia. Hän oli syntyjään tuolloin Ruotsille kuuluneelta Liivinmaalta, nykyisen Latvian alueelta. Alkuperäiseltä nimeltään hän oli Marta Helena Skowrońska, todennäköisesti puolalaistaustaisen talonpojan Samuel Skowrońskin tytär tämän toisesta avioliitosta Elisabeth Moritzin kanssa. Vanhempien kuoltua ruttoon noin vuonna 1689, heidän viisi lastaan jäivät orvoiksi. Marta varttui kolmivuotiaasta lähtien kasvattina ja piikana luterilaisen papin ja raamatunkääntäjän Johann Ernst Glückin perheessä Marienburgissa Liivinmaalla. Koulusivistystä hän ei elämänsä aikana saanut ja oli luku- ja kirjoitustaidoton aikuisikään asti.
Sumi Jo
Vuonna 2001 Jo sai suotuisia arvosteluja Prayers-levyllään, jossa oli uskonnollisia lauluja Franz Schubertin Ave Mariasta Amazing Graceen. Tätä oli edeltänyt toinen posiitivisen vastaanoton saanut levytys, Only Love (2000), joka koostui Broadway-musikaalien lauluista. Myöhemmissä levytyksissään Jo on jatkanut laajan musiikillisen kirjon tulkitsemista. Esimerkiksi Baroque Journey (2006) sisältää barokkiajan lauluja ja Missing You (2008) rakkauslauluja eri puolilta maailmaa. Jo on lisäksi vieraillut monien populaarimusiikin artistien levyillä, joihin kuului Kenny G:n Rhythm and Romance (2008). Jo on tehnyt esiintymisiä olympialaisissa, talviolympialaisissa ja paralympialaisissa. Hän on myös esiintynyt paaville ja itsenään Paolo Sorrentinon elokuvassa Youth. Hän on saanut Golden Globe - ja Oscar-palkintoehdokkuudet. Hän on Unescon rauhantaiteilija.
Katariina I (Venäjä)
Varhaisvaiheet
Seitsentoistavuotiaana Suuren Pohjan sodan aikaan vuonna 1702 Marta avioitui ruotsalaisen rakuunan, trumpetisti Johan Crusen kanssa, mutta liitto kesti tuskin viikkoa, kun ruotsalaisjoukot vetäytyivät jo pois Marienburgista. Venäläisten vallattua kaupungin marsalkka Boris Šeremetevin johdolla, 400 ihmistä sen asukkaista siirrettiin muualle. Sekä armeijan tulkiksi lupautunut pastori Glück että muut Marienburgin linnoituksen asukkaat vietiin Moskovaan, jonne Glück perusti kaupungin ensimmäisen lyseon. Marsalkka Šeremetev oli iskenyt silmänsä jo Marieburgissa Martaan ja otti hänet väkivalloin itselleen. Pari kuukautta myöhemmin Marta otettiin "suojatiksi" ruhtinas Aleksandr Menšikovin talouteen, joka oli Pietari Suuren läheinen ystävä. Ruhtinas Menšikovista ja Martasta tuli läheiset ja pitkäaikaiset liittolaiset.
Katariina ja Pietari
Pietari oli eronnut ensimmäisestä vaimostaan Jevdokija (Eudoxia) Lopuhinasta ja sulkenut tämän luostariin vuonna 1698. Vuonna 1703 Menšikov esitteli suojattinsa Martan Pietarille, ja tästä tuli hänen rakastajattarensa. Vuonna 1704 syntyi ensimmäinen lapsi Pietari ja vuonna 1705 syntyi toinen lapsi Pavel, molemmat kuolivat ennen vuotta 1707. Vuonna 1703 tai 1705 (tai 1706-1707) Marta kääntyi ortodoksiksi ja otti nimen Jekaterina Aleksejevna (Katariina) sekä muutti asumaan Preobraženskojen palatsiin Pietarin sisaren suuriruhtinatar Natalja Aleksejevnan luokse, joka opetti häntä lukemaan. Pietari ja Katariina avioituivat salaisesti loppuvuodesta 1707, ja uudelleen juhlallisesti ja virallisesti vuonna 1712. vasen|pienoiskuva|200x200px|Suuriruhtinattaret Anna Petrovna ja Jelisaveta Petrovna, Louis Caravaque 1717 Ainoastaan Katariina pystyi rauhoittamaan Pietarin raivokohtauksia ja hänet kutsuttiin paikalle, aina kun niitä sattui. Katariina ja Pietari saivat ainakin kahdeksan lasta, joista vain kaksi vanhinta tytärtä Anna (1708–1728) ja Jelisaveta (1709–1762) varttuivat aikuisikään. Suuriruhtinatar Jelisaveta Petrovnasta tuli myöhemmin Venäjän keisarinna Elisabet. Suuriruhtinatar Anna Petrovna avioitui vuonna 1725 Holstein-Gottorpin herttuan Kaarle Fredrikin kanssa ja sai pojan, josta tuli keisari Pietari III.
Katariina seurasi miestään Turkin sodan Prutin sotaretkelle vuonna 1711. Hän vaikutti ratkaisevasti lopputulokseen osallistumalla rauhanneuvotteluihin, ehdottamalla seurueen naisten jalokivien luovuttamista lahjuksena turkkilaisille, minkä ansiosta Pietarin tappiota seuranneet rauhanehdot jäivät kohtuullisiksi. Tämän katsotaan nostaneen huomattavasti Katariinan arvostusta ja vaikuttaneen siihen, että Pietari virallisesti nai Katariinan samana vuonna 1712, kun siirsi pääkaupungin Pietariin, perusti erityisesti naisille tarkoitetun Pyhän Katariinan kunniamerkkiritarikunnan vuonna 1714 ja lopulta kruunautti hänet keisarinnaksi vuonna 1724.
Hallituskausi
Toukokuussa 1724 Pietari kruunautti Katariinan kanssahallitsijakseen Moskovan Uspenskin katedraalissa. Kuollessaan alkuvuodesta 1725 Pietari ei ollut jättänyt määräyksiä kruununperimyksestä, ja syntyneessä sekavassa tilanteessa ruhtinas Aleksandr Menšikov järjesti nopeasti läheisensä Katariinan julistamisen muodolliseksi hallitsijaksi. Todellista valtaa Venäjällä tuli kuitenkin käyttämään Menšikov ja 1726 perustettu Korkein salaneuvosto (Верховный тайный совет, Verhovnyi tainyi sovet), johon kuului 6–7 jäsentä.
Katariina kuoli 43-vuotiaana tuberkuloosiin toukokuussa 1727. Häntä seurasi valtaistuimella Pietari Suuren ja hänen ensimmäisen puolisonsa pojanpoika Pietari II, joka oli vasta 12-vuotias ja kuoli kolme vuotta myöhemmin.
Michael E. Krauss
Michael E. Krauss (15. elokuuta 1934 Cleveland, Ohio, Yhdysvallat – 11. elokuuta 2019 Needham, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kielitieteilijä, joka perusti Alaska Native Language Centerin vuonna 1972. Tutkimuskeskuksen arkisto on nimetty hänen mukaansa.
Krauss tunnettiin erityisesti Athabasca-kielten ja eyakin kielen spesialistina. Viime mainittu kieli kuoli vuoden 2008 tammikuussa. Krauss tutki myös kaikkia muita Alaskan 20 kieltä; näistä 18 kuuluu athabaska-eyak-tlingit -kieliin ja eskimo-aleuttilaiset kieliin.
Koko uransa ajan, ja erityisesti vuodesta 1991 lähtien, jolloin hän esitelmöi Yhdysvaltain kielitieteellisessä seurassa, Krauss nosti esiin uhanalaisten kielten tilannetta. Tuosta lähtien hän pyrki rohkaisemaan uhanalaisten kielten dokumentaatiota ja revitalisaatiota ei vain Alaskassa vaan myös maailmanlaajuisesti.
Krauss liittyi University of Alaska Fairbanksin opettajakuntaan vuonna 1960 ja toimi Alaska Native Language Centerin johtajana sen perustamisesta vuonna 1972 aina eläkkeelle jäämiseensä asti eli kesäkuuhun 2000 saakka. Eläkkeelläkin hän toimi aktiivisesti Alaskan alkuperäiskielten dokumentaatiossa ja pyrki lisäämään maailmanlaajuisesti tietoisuutta maailman monien uhanalaisten kielten ahdingosta.
Koulutus
Krauss suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon Chicagon yliopistossa vuonna 1953 ja Master of Arts -tutkinnon Columbian yliopistossa. Hän jatkoi opintojaan Pariisin yliopistossa, missä hän suoritti Certificat d'Etudes supérieures -tutkinnon. Tohtorin tutkinnon hän suoritti Harvardin yliopistossa vuonna 1959, missä hänen oppiaineensa olivat kielitiede ja kelttiläiset kielet. Hänen väitöskirjansa otsikko oli "Studies in Irish Gaelic Phonology & Orthography."
Varhainen kenttätyö
Krauss suoritti kenttätutkimuksia iirin kielen suhteen Länsi-Irlannissa vuosina 1956–1958 sekä fäärin kielen suhteen Färsaarilla vuosina 1958–1960).
Athabaska-kielten tutkimukset
Väitöksensä jälkeen Krauss saapui vuonna 1960 tarkoituksenaan opettaa ranskaa Alaskan yliopistossa. Hän oli kuitenkin jo saanut tietää Alaskan alkuperäiskielten ahdingosta ennen saapumistaan. Matkalla Alaskaan hän kävi tapaamassa Harry Hoijeria, joka oli aikansa johtava Athabasca-kielten tutkija. Saavuttuaan Alaskaan Krauss alkoi välittömästi dokumentoida osavaltion alkuperäiskieliä, aloittaen alemmasta tananasta, jota puhutaan Fairbanksin ympäristössä. Tämä oli Alaskan kielitieteen kannalta suotuisa valinta, sillä alempi tanana osoittaa, että Proto-Athabaskan *ts-sarja oli jakautunut kahtia, mikä ei näkynyt Hoijerin aineistossa. Vaikka Krauss tiedottikin tästä välittömästi Hoijeirille, tämä ei lisännyt tietoa siitä suureen athabaska-kielten monografiaansa, joka ilmestyi vuonna 1963. Kraussin Mintossa keräämä aineisto ilmestyi International Journal of American Linguistics -lehdessä vuoden 1960 aikana, mutta tämä tapahtui jonkin aikaa, ennen kuin eräs toinen athabaskalaisen kantakielen affrikaattasarja tuli laajemmin tunnetuksi.
Eyakin kielen tutkimukset
Kraussin suurin kontribuutio kielitieteen alalla koski eyakin kieltä, jonka parissa hän alkoi työskennellä vuonna 1961. Eyak oli jo tuohon aikaan Alaskan kielistä kaikkein uhanalaisin, Kraussin mukaan sillä “oli jäljellä 6 ½ puhujaa”, ja Kraussin työssä oli kysymys pelastavasta tutkimuksesta. Vaikka eyakia koskevaa aineistoa oli ollut aiemminkin olemassa, sitä eivät aiemmat tutkijat, kuten Edward Sapir olleet huomioineet. Eyak kuitenkin osoittautui ratkaisevaksi puuttuvaksi renkaaksi historiallisen kielitieteen kannalta, sillä se oli yhtä kaukana lähimmästä naapurikielestä, ahtnasta ja kauimpana olevasta sukulaiskielestään navajon kielestä. Eyakin kielen myötä oli mahdollista laatia teoria athabaska-eyak-tlingit -kielikunnasta, kun sen sijaan fonologiset todisteet haidan kuulumisesta tähän kielikuntaan loistivat poissaolollaan. Lisäksi eyakissa näkyvissä olevat vokaalimuutokset inspiroivat Kraussin mielessä athabaska-kielten toonien syntymisen, joka tapahtui siten, että vokaali katoaa ja jättää jälkeensä toonin.
Uhanalaiset kielet
Michael Kraussin vuoden 1991 tammikuussa Amerikan kielitieteellisessä seurassa pitämä esitelmää pidetään usein käännekohtana, jonka myös kielten dokumentaatiotyöstä tuli entistä tärkeämpi osa kielitiedettä, ja sen inspiroimana on maailmassa tehty paljon työtä kielellisen diversitetin tutkimiseksi. Kraussin esitelmän otsikkona oli “Maailman kielet kriisissä, ja siinä hän esitti seuraavan kuuluisan varoituksen:
Krauss esitti, että Yhdysvalloissa lapset oppivat puhumaan enää 20%:a sen alueella puhuttavista kielistä.
Ferdinand II (keisari)
thumb|230px|[[Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta|Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Ferdinand II.]] Ferdinand II (9. heinäkuuta 1578 Graz – 15. helmikuuta 1637 Wien) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari vuosina 1619–1637, Böömin ja Unkarin kuningas vuodesta 1617 sekä vuodesta 1590 lähtien Sisä-Itävallan arkkiherttua.
Ferdinand seurasi serkkuaan Matiasta keisariksi vuonna 1619. Hän oli kiihkokatolinen, ja kun hän pyrki edistämään vastauskonpuhdistusta ja karkottamaan protestantismia keisarikunnasta, se johti kolmikymmenvuotisen sodan syttymiseen vuonna 1618.
Stefka Kostadinova
Stefka Kostadinova (, s. 25. maaliskuuta 1965 Plovdiv, Bulgaria) on entinen bulgarialainen korkeushyppääjä ja istuva Bulgarian Olympiakomitean puheenjohtaja.
Kostadinova on yksi maailman menestyneimmistä korkeushyppääjistä. Hän voitti lukuisia arvokisamitaleja, joista 13 kultaisia.
Kostadinova pitää yhä hallussaan naisten korkeushypyn maailmanennätystä 209, jonka hyppäsi Rooman MM-kisoissa vuonna 1987. Se on yksi vanhimmista voimassa olevista yleisurheilun maailmanennätyksistä. Kaikkiaan Kostadinova paransi maailmanennätystä uransa aikana seitsemän kertaa, joista kolme kertaa ulkoradoilla. Hän ylitti 2 metriä 197 kertaa.
Juokse poika juokse (albumi)
Juokse poika juokse on rap-artisti Uniikin 14. lokakuuta 2009 julkaistu toinen varsinainen sooloalbumi.
Pius XII
Pius XII:n paavinkauden eli pontifikaatin ajalle ajoittui toinen maailmansota, ja paavin toiminta sodan aikana on herättänyt ristiriitaisia mielipiteitä paavin sympatioista sodan eri osapuolia kohtaan. Pius XII kuuluukin 1900-luvun kiistellyimpiin paaveihin. Erityisesti paavin toiminta holokaustin suhteen herätti keskustelua. Pius XII:ta on hänen kuolemansa jälkeen sekä syytetty passiivisesta suhtautumisesta juutalaisten joukkotuhoamiseen että myös kiitelty juutalaisten suojelemisesta toisen maailmansodan aikana.
Ennen paaviksi tuloaan Pacelli toimi Berliinissä Vatikaanin lähettiläänä. Pacelli oli mukana laatimassa natsi-Saksan kanssa solmittua sopimusta eli konkordaattia, joka vahvisti katolisen kirkon asemaa Saksassa, kun kirkko luopui kaikista poliittisista pyrkimyksistään. Hän teki aiemmin samanlaisen sopimuksen myös Italian Benito Mussolinin kanssa.
Juokse poika juokse (albumi)
Taustatietoa
Kappale "Vapaa" löytyy myös Suomihiphoppia Vol. 6 -kokoelmalta. "Uudet säännöt" sisältää samplen Kapasiteettiyksikön kappaleesta "Ota ne pois", "Rähinärakkautta" taas sisältää samplen Uniikin kappaleesta "Vaik mitä tekis". "Däni" löytyy Nuor Tolppanen vol. 1 -mixtapelta, tosin muutaman sekunnin pidempänä.
Singlet
Albumin ensimmäinen single "Myrskyn silmäs" (mukana Mia) julkaistiin 16. syyskuuta 2009. Albumin toisella, "Niinku elokuvis", vierailee Technicolour -yhtyeestä tuttu Jimi Pääkallo. Se julkaistiin 9. joulukuuta 2009. Kappale "Pojat on poikii" julkaistiin kolmantena singlenä 21. huhtikuuta 2010. Singlellä vierailevat Elastinen ja Spekti. Kaikista kolmesta singlestä on julkaistu myös musiikkivideot.
Pius XII
Nuoruus
Pacelli syntyi 1876 lakimiesperheeseen, jonka suvun jäsenet olivat useiden sukupolvien saatossa olleet kirkon keskushallinnon palveluksessa. Pacelli sai pappisvihkimyksen 1899, minkä jälkeen hän opiskeli Rooman yliopistossa lakia. Hän toimi paavin palveluksessa vuodesta 1901 lähtien. Samaan aikaan hän opetti paavillisessa diplomatiakorkeakoulussa kansainvälistä oikeutta. Paavi Benedictus XV nimitti hänet Müncheniin nuntiukseksi 1917 ja 1920 Weimarin tasavaltaan Berliiniin. Berliinistä Pacelli kutsuttiin Roomaan saamaan kardinaalihattunsa 1929.
Pacellista tuli kardinaalivaltiosihteeri 1930 ja paavi Pius XI lähetti hänet ulkomaanmatkoille, joiden tarkoituksina oli saada "Pacelli ja maailma tuntemaan toisensa". Pacelli vieraili monissa maissa, kuten Yhdysvalloissa, Argentiinassa ja Ranskassa.
Valinta paaviksi
thumb|Pius XII:n paavillinen vaakuna. Vuonna 1939 konklaavissa valittiin paavia selvästi puhkeavaa sotaa varten. Pacelli oli juristin ja hallintomiehen uransa ansiosta kuurian kokenein diplomaatti, vaikka hänellä ei ollut kokemusta hiippakunnan tai seurakunnan johtajana. Hänet valittiin paaviksi 2. maaliskuuta kolmannessa äänestyksessä, jossa hän sai 48 ääntä 62:sta. Neljäntoista muun kuuriakardinaalin mielestä Pacelli oli liian ujo, pelokas ja päättämätön voidakseen toimia paavina.
Toinen maailmansota
Pius XII yritti aluksi estää sodan syttymisen diplomaattisin keinoin, mutta hänen yrityksensä eivät kantaneet hedelmää. Hän kehotti 31. elokuuta Saksan ja Puolan hallituksia neuvotteluihin, mutta Puola oli jo liikellepanokannalla. Kun seuraavan päivän aamuna Pius sai kuulla Saksan hyökkäyksestä Puolaan, hän meni yksityiskappeliinsa itkemään. Hän tuomitsi Neuvostoliiton hyökkäykset Suomeen, tuota ”pientä, rauhallista ja työteliästä kansaa kohtaan”, samoin hän tuomitsi Saksan hyökkäyksen Belgiaan. Pius XII myös yritti estää Italiaa liittymästä sotaan mutta epäonnistui.
Sodan molemmat osapuolet yrittivät keinoja kaihtamatta saada paavin puolelleen. Esimerkiksi Mussolini kehotti Piusta liittymään sotaan kommunismia vastaan, mutta Pius ei suostunut vaikka pitikin kommunismia pahempana kuin kansallissosialismia. Hän ei suostunut asettumaan liittoutuneiden puolelle, jotka Casablancassa vuoden 1943 tammikuussa esittivät vaatimusta ehdottomasta antautumisesta.
Pius kehotti radiopuheissaan oikeudenmukaiseen rauhaan ja tuomitsi ihmisoikeuksiin kohdistuneet loukkaukset, kuten siviiliväestön pommitukset. Hän ei ehdottanut konkreettista rauhansuunnitelmaa, koska ei halunnut toistaa paavi Benedictus XV:n epäonnistumista ensimmäisen maailmansodan yhteydessä. Hän seurasi kyllä Benedictuksen esimerkkiä, jossa Vatikaanin toimisto välitti tietoja sotavangeista näiden omaisille. Lisäksi toimisto välitti avustuksia vangeilla ja sodan uhreille.
Holokausti
Vaikka Pius XII toimikin sodan aikana rauhan puolesta ja pyrki auttamaan eri maiden hätää kärsiviä asukkaita ja sotavankeja, kiinnitetään nykyaikana enemmän huomiota hänen vaikenemiseensa juutalaisten joukkotuhoamisesta. On totta, että Vatikaani tiesi muita valtioita paremmin juutalaisten järjestelmällisestä tuhoamisesta. Sopimus Mussolinin kanssa ja toisen maailmansodan tapahtumat olivat alentaneet paavin arvovaltaa maailmalla, minkä vuoksi sodanaikaista paavia Pius XII:a jopa syytettiin aikanaan natsiksi ja tämän epäiltiin suojelevan natsirikollisia. Joka tapauksessa paavi ei toiminut aktiivisesti saksalaisia vastaan, vaikka katolinen kirkko pysyikin oppositiossa suhteessa kansallissosialismiin. Tosin paavilla ei olisi todennäköisesti ollut mahdollisuutta estää tai edes hillitä holokaustia, vaikka hän olisikin tuominnut sen. Paavilla oli syytä olettaa, että asian suora tuomitseminen olisi vain pahentanut tilannetta. Eräänäkin päivänä paavi poltti keskitysleirejä vastustavan kirjoituksensa, jonka oli aikonut julkaista Italian lehdissä, koska samantyyppinen julkilausuma oli Alankomaissa johtanut kymmenientuhansien juutalaissyntyisten katolilaisten vangitsemiseen. Paavin toimien puolustajat muistavat yleensä myös paavin toiminnan saksalaisten miehittäessä Rooman 1943, jolloin paavi antoi piilottaa noin viitisen tuhatta juutalaista Vatikaaniin ja kaupungin luostareihin.
Maailmansodan jälkeen
Vuoden 1944 jälkeen paavi hallitsi Vatikaania yksinvaltaisemmin kuin aiemmin. Hän ei enää nimittänyt itselleen kardinaalivaltiosihteeriä, mikä teki hänestä entistä yksinvaltaisemman paavin.
Kylmän sodan aikana paavi edusti selkeästi läntistä kantaa, joka vastusti kommunismia. Samalla tosin hän pyrki parantamaan Itä-Euroopan valtioiden katolilaisten elinoloja. Italiassa hän antoi jälleen tukensa maan kristillisdemokraattiselle puolueelle, joka oli menettänyt tukensa Pius XI:n Lateraanisopimuksessa. Paavi myös kielsi katolilaisia liittymästä Italian kommunistiseen puolueeseen.
Pius XII myös julisti dogmin Neitsyt Marian ottamisesta ruumiineen taivaaseen. Tämä julistus annettiin ex cathedra, piispanistuimelta, ja vuoden 1870 kirkolliskokouksen mukaan paavi oli päätöksissään erehtymätön. Kuollessaan 9. lokakuuta 1958 Pius XII jätti seuraajalleen konservatiivisen ja vanhanaikaisen katolisen kirkon sekä ikääntyvän kardinaalikollegion; vanha paavi ei ollut nimittänyt viiteen vuoteen uusia kardinaaleja.
Humani generis
Varsinkin loppuvuosinaan Pius XII johdatti katolista kirkkoa konservatiivisempaan suuntaan, mikä osittain pakotti hänen seuraajansa Johannes XXIII:n ja Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen uudistusten tielle. Vuoden 1950 elokuussa katolinen maailma sai luettavakseen kiertokirjeen (Humani generis). Siinä ilmoitettiin, että kun paavi on antanut ratkaisunsa johonkin uskonkohtaan, ei teologien enää tarvitse siitä keskustella. Kiertokirjeessä korostettiin myös, että uskonkohtien tulkitseminen kuului yksinomaan kirkon opetusviralle. Tämän seurauksena paavin esiin nostamista teologisista kysymyksistä ei enää keskusteltu kirkossa.
Kirovohradin alue
Kirovohradin alue on hallinnollinen alue Ukrainan keskiosassa. Alueen hallinnollinen keskus on Kropyvnytskyin kaupunki. Alueen naapureina ovat idässä Dnipropetrovskin, etelässä Mykolajivin ja Odessan, lännessä Vinnytsjan sekä pohjoisessa Tšerkasyn ja Pultavan alueet.
Kirovohradin alueen väkiluku oli vuoden 2021 alussa 920 128 henkeä, joka oli 2,2 prosenttia Ukrainan väkiluvusta, mikäli Venäjän miehittämää olevaa Krimin aluetta ei huomioda. Kirovharadin alueen asukkaista 63,6 oli kaupunkilaisia.
Alueen kaupungeista suurimmat ovat: Kropyvnytskyi (222 695 as.), Oleksandrija (77 303 as.) ja Svitlovodsk (43 931 as.).
Hallinnollinen jako vuodesta 2020 lähtien
Kirovohradin alue jaettiin vuoden 2020 aluehallinnon uudistuksessa neljään piiriin (raion). Piireissä sijaitsevat alueen 12 kaupunkia (joissa on yhteenä 2 kaupunkipiiriä), samoin 27 kaupunkityyppistä taajamaa ja 991 kylää tai muuta maaseutuasutusta. Piirien perustietoja löytyy oheisesta taulukosta; Väkilukuna on ilmoitettu Ukrainan tilastokeskuksen vuoden 2021 alun arvio:
Hallinnollinen jako vuoteen 2020 saakka
Kirovohradin alue oli vuoteen 2020 saakka jaettu paikallishallinnon ylemmällä tasolla 21 piiriin (raion) ja neljään kaupunkipiiriin. Kaikkiaan alueella oli tuolloin 12 kaupunkia, 27 kaupunkityyppistä asutustaajamaa ja 993 kylää. Alueen piirit ja kaupunkipiirit olivat :
Chandler Jones
Chandler James Jones (s. 27. helmikuuta 1990 Rochester, New York) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän edustaa Arizona Cardinalsia. Hänen pelipaikkansa on ulompi tukimies.
Jones pelasi yliopistoaikana Syracusen yliopistossa vuodet 2009–2011. Hän pelasi Syracusessa 32 ottelua, joissa teki 147 taklausta ja kymmenen säkitystä. Lisäksi hän teki yhden syötönkatkon. New England Patriots varasi Jonesin vuoden 2012 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella varaustilaisuuden 21. pelaajana. Patriots ja Jones solmivat saman vuoden toukokuussa nelivuotisen tulokassopimuksen. Hän pelasi Patriotsissa neljä kautta, joissa pelasi 55 ottelua. Hän teki 211 taklausta, 36 säkitystä ja yhden syötönkatkon. Lisäksi hän voitti Super Bowlin vuonna 2014. Kauden 2015 jälkeen Jones valittiin Pro Bowliin. Maaliskuussa 2015 Jones kaupattiin Cardinalsiin. Maaliskuussa 2017 Jones ja Cardinals solmivat viisivuotisen jatkosopimuksen, jonka kokonaisarvo oli 82,5 miljoonaa dollaria. Hän on pelannut Arizonassa (tilanne 11. lokakuuta 2021) kuuden kauden aikana 74 ottelua, joissa on tehnyt 230 taklausta ja 66 säkitystä. Kausien 2017 ja 2019 jälkeen Jones on valittu sekä Pro Bowliin että All-Pro-joukkueeseen.
IBBY
International Board on Books for Young People eli IBBY on kansainvälinen järjestö, jonka tavoitteena on lasten- ja nuortenkirjallisuuden ja lukutaidon edistäminen eri maissa. IBBY perustettiin Zürichissä Sveitsissä vuonna 1953. Sillä on yli 80 kansallista jaostoa. Joka toinen vuosi järjestetään kansainvälinen IBBY-kongressi.
IBBY Suomessa
Suomessa toimii vuonna 1957 perustettu IBBY Finland. Se toimi vuoteen 2003 asti nimellä Suomen nuortenkirjaneuvosto. Yhdistys esittelee Suomessa ilmestyvää lasten- ja nuortenkirjallisuutta ja julkaisee neljästi vuodessa ilmestyvää Virikkeitä-lehteä. Lisäksi se järjestää näyttelyitä ja seminaareja ja tekee pohjoismaista ja kansainvälistä yhteistyötä.
Palkinnot
IBBY jakaa joka toinen vuosi kansainvälisen Hans Christian Andersen -palkinnon. Suomalaiset saajaehdokkaat nimeää IBBY Finland. Lisäksi IBBY Finland nimeää IBBYn kunnialistalle suomalaisen kirjailijan, kuvittajan ja kääntäjän.
IBBY Finlandin Suomessa kolmen vuoden välein jakama Anni Swan -mitali myönnetään taiteellisesti korkeatasoiselle ja omintakeiselle kotimaiselle lasten- tai nuortenkirjalle. IBBY Finland myöntää kahden vuoden välein myös Aarresaari-palkinnon korkeatasoisesta lasten- tai nuortenkirjan käännöksestä.
USS Furse
USS Furse (runkonumerot DD-882 ja DDR-882) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1945 vesillelaskettu Gearing-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Consolidated Steel Corporationilta Orangesta Texasista, missä köli laskettiin 23. syyskuuta 1944. Alus laskettiin vesille 9. maaliskuuta 1945 kumminaan luutnantti John Houseal Fursen sisar Eugenia Furse ja otettiin palvelukseen 10. heinäkuuta ensimmäisenä päällikkönään D. A. Harris.
Gravina
Espanjan laivasto otti aluksen palvelukseensa nimellä Gravina. Alus romutettiin vuonna 1991.
To Separate the Flesh from the Bones
To Separate the Flesh from the Bones on helsinkiläinen death-grind-yhtye. Kokoonpanossa on HIM- ja Amorphis-yhtyeiden jäseniä. Yhtyeen esikoisalbumi Utopia Sadistica julkaistiin Spinefarm Recordsin kautta vuonna 2004.
Pasi Koskinen on toiminut yhtyeissä Ajattara, Amorphis ja Shape of Despair. Niclas Etelävuori on soittanut mm. Amorphis ja Verenpisara yhtyeissä. Mika Karppinen on toiminut HIM yhtyeen rumpalina.
Meksikon koripallomaajoukkue
Meksikon koripallomaajoukkue edustaa Meksikoa miesten koripallon maajoukkuekilpailuissa.
Meksiko on voittanut yhden olympiamitalin koripallossa. Se tapahtui Berliinin olympialaisissa kun maa voitti pronssiottelussa Puolan. Maa on myös ollut mukana koripallon maailmanmestaruuskilpailuissa neljä kertaa. Paras saavutus on vuoden 1967 kisojen kahdeksas sija.
Amerikan-mestaruuskilpailuissa Meksiko saavutti ensimmäisen mitalinsa 12. osallistumiskerrallaan vuonna 2013, jolloin se voitti kultaa. Vuonna 2017 se saavutti pronssia. Pan-Amerikan kisoissa joukkue on saavuttanut kolme hopeaa ja yhden pronssin.
Crystal Empire
Crystal Empire on saksalaisen power metal -yhtyeen Freedom Callin vuonna 2001 julkaistu toinen studioalbumi.
Eddie Futch
Eddie Futch (9. elokuuta 1911 – 10. lokakuuta 2001) oli nyrkkeilyvalmentaja, joka harjoitti useita legendaarisia nyrkkeilijöitä. Hänen valmennettaviaan olivat muun muassa Joe Frazier, Ken Norton, Larry Holmes ja Trevor Berbick.
Futch syntyi Hillsborossa, Mississippin osavaltiossa, mutta muutti perheensä kanssa Detroitiin Michiganiin ollessaan viisivuotias. Futchin perhe asui Black Bottom -alueella kaupungissa. Kun Futch oli murrosikäinen, hän pelasi puoliammattilaisena baseballia Moreland YMCA Flashes -joukkueessa. Hän pääsi YMCA College Schooliin, Chicagon yliopistoon, mutta 1930-luvun laman aikana hän joutui lopettamaan koulunkäynnin ja työskentelemään hotellissa elättääkseen perheensä.
Vuonna 1932 Futch voitti Detroitin Athletic Associationin kevyensarjan kilpailut, ja vuonna 1933 hän voitti samaisen kaupungin Golden gloves -kilpailun. Hän harjoitteli samalla salilla kuin Joe Louis, Brewster Recreation Center Gymillä, ja toisinaan harjoitteli tulevan mestarin kanssa.
Epänormaalit sydänäänet estivät Futchia jatkamasta nyrkkeilemistä, ja hän ryhtyi valmentajaksi. Ensimmäinen hänen harjoittamansa mestari oli Don Jordan, joka voitti välisarjan maailmanmestaruuden vuonna 1958. Muita Futchin valmentamia mestareita ovat Bob Foster, Joe Frazier, Alexis Argüello, Larry Holmes, Michael Spinks, Marlon Starling, Montell Griffin ja Riddick Bowe.
Futch onnistui tekemään Ken Nortonista toisen miehen, joka oli koskaan onnistunut voittamaan Muhammad Alin. Futch ohjeisti Nortonin lyömään Alia aina, kun tämä yritti iskeä jabinsa, koska tällöin hänellä oli tapana pudottaa oikean kätensä suojaus. Norton kohtasi Alin voittonsa jälkeen vielä kahdesti: ensimmäisellä kerralla Ali voitti ottelun jaetuin tuomariäänin ja kolmannella kerralla yksimielisesti, vaikka Alin onkin kritisoitu voittaneen tämän ottelun vain maineensa ansiosta.
Futch valmensi myös Joe Frazieria, kun tämä kohtasi Muhammad Alin kolmatta kertaa Thrilla in Manila -nimellä tunnetussa kamppailussa raskaansarjan maailmanmestaruudesta. Futch muistetaan erityisesti siitä, miten hän esti silmät umpeen turvonneena otellutta Frazieria nousemasta kehään ottelun viimeisessä erässä. Futch heitti ottelijansa vastalauseista huolimatta pyyhkeen kehään.
Irakin parlamentti
Irakin parlamentti on Irakin yksikamarinen parlamentti eli valtion johtava päätöksiä tekevä elin. Parlamentissä on 329 kansanedustajaa. Heistä 320 valitaan suoralla vaalitavalla ja 9 paikkaa on varattava vähemmistöille: 5 paikkaa kristityille (Bagdadin, Dahukin, Erbilin, Kirkukin ja Niniven vaalipiireissä), 1 feileille Wasitin vaalipiirissä,1 saabalaisille Bagdadin vaalipiirissä, 1 šabakeille Niniven vaalipiirissä ja 1 jesideille Niniven vaalipiirissä. Kansanedustajien toimikausi on 4 vuotta kerrallaan.
Viimeisimmät parlamenttivaalit pidettiin 12. toukokuuta 2018.
Ehdolle asettuminen ja äänestäminen
Kansanedustajaksi hakevan on oltava vähintään 30-vuotias ja hänellä on oltava Irakin kansalaisuus ja korkeakoulututkinto. Hajotetun baath-puolueen korkea-arvoisissa viroissa toimineet eivät Vastuu- ja oikeudenmukaisuuslain mukaan saa asettua ehdolle. Edustajaksi pyrkiminen on kielletty myös "kunniaa loukkaavista" rikoksista tuomituilta henkilöiltä ja henkilöiltä, jotka ovat rikastuneet laittomin keinoin "kotimaan ja julkisen talouden kustannuksella". Ehdolleasettumisaikana armeijan jäseninä olevat eivät saa hakea kansanedustajiksi. Jokaisen puolueen on asetettava ehdolle vähintään yksi nainen kolmea asettamaansa miesehdokasta kohden.
Historia
Parlamentti on kokoontunut vuodesta 1947. Se ei kokoontunut vuosina 1963–1980 ja 2003–2008.
Kevään 2014 vaaleissa parlamenttiin valittiin 328 edustajaa, joista miehiä oli 245 (eli 75 %) ja naisia 83 eli (25 %).
Mikojan–Gurevitš
Mikojanin–Gurevitšin lentokonesuunnittelutoimisto ja -tehdas (, MiG) on Neuvostoliitossa perustettu ja nykyisin Venäjällä toimiva lentokonevalmistaja. Toimisto on aiemmin suunnitellut ja valmistanut lentokoneita Neuvostoliiton ja itäblokin valtioille, ja nykyään Venäjän ilmavoimille. MiG on suunnitellut lähinnä hävittäjiä, mutta pommikoneiden suunnittelu on jäänyt muille toimistoille, kuten Tupoleville.
Suunnittelutoimiston perustivat Artjom Mikojan ja Mihail Gurevitš. Maaliskuussa 1942 toimisto nimettiin seuraavilla nimillä: OKB MiG (Osoboje Konstruktorskoje Bjuro), ANPK MiG (Aviatsionni nautšno-proizvodstvenni kompleks) ja OKO MiG.
Vaikka nimi MiG onkin lähtökohtaisesti muodostettu perustajien sukunimistä (Mikojan–Gurevitš), venäjän sana миг (mig) tarkoittaa hävittäjäkoneille sopivasti erittäin lyhyttä, ohikiitävää hetkeä.
MiGin suunnittelemia koneita
thumb|MiG-1 thumb|MiG-15 [[Puolan ilmavoimat|Puolan ilmavoimien väreissä.]]
MiG Suomessa
Jatkosodan aikana oli aikomus ostaa Suomen ilmavoimille Saksan sotasaaliiksi saamia MiG-3-hävittäjiä joko hävittäjiksi tai tiedustelukoneiksi. Koneet kuitenkin tuhoutuivat liittoutuneiden pommituksissa ennen kuin kauppa saatiin tehtyä.
Suomen ilmavoimat käyttivät MiG-15UTI-koulutuskoneita ja MiG-21-hävittäjälentokoneita 1960-luvun alusta 1990-luvun lopulle, jolloin McDonnell Douglas F/A-18 Hornet korvasi ne.
Rosso (Mauritania)
thumb|Rosso ei ole kaupunkina kovin viehättävä. Kuvassa pääkatu sateen jälkeen. Rosso on kaupunkikunta sekä Trarzan alueen ja Rosson departementin hallinnollinen keskus Mauritaniassa. Se sijaitsee Senegaljoen varrella 203 kilometriä Nouakchottista etelään. Kunnassa on 33 600 asukasta (vuonna 2013).
Maantiede ja asutus
Rosson kunnan pinta-ala on noin 890 neliökilometriä. Maisemaa leimaa Senegalin laakso Chamama jokihaaroineen, kanavineen ja viljelysmaineen. Joen tulva-aluetta kutsutaan Waloksi ja sen yläpuolella olevia hiekkadyynejä Dieriksi. Kunnan koillispuolella sijaitsee sijaitsee Rkizjärvi.
Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Vuotuinen sademäärä on 150–300 millimetriä.
Vuonna 1986 perustettuun kuntaan kuuluu kaupunkialueen lisäksi lähes 70 maaseutuasutusta. Asukkaat ovat maureja, wolofeja ja fulbeja.
Historia
Paikkakunta on saanut alkunsa ranskalaisten perustamasta kauppa-asemasta. Se kuului 1930-luvulle saakka pohjoispuolella sijaitsevan Mederdran alaisuuteen. Valtaosa kaupungista tuhoutui vuoden 1952 tulvassa, minkä jälkeen se rakennettiin uudelleen.
Rossoon perustettiin 1950-luvulla Mauritanian ensimmäinen yläkoulu ja lyseo, josta valmistui suuri osa maan nuoresta sivistyneistöstä. Rossosta suunniteltiin tuolloin myös Mauritanian pääkaupunkia (siirtomaan hallinto oli toiminut Senegalin Saint-Louisissa). Kaupunki kärsi Mauritanian ja Senegalin rajakriiseistä vuosina 1989–1990 ja 2000.
Liikenne, talous ja palvelut
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, puutarhanhoito, karjatalous, kalastus, liikenne, palvelut ja kaupankäynti. Tärkein viljelykasvi on riisi. Teollisuutta edustavat pienet meijerit ja riisinkäsittelylaitokset.
Julkisiin palveluihin kuuluvat ala- ja yläkoulut, kolme lyseota, ammattikoulu, tekninen korkeakoulu, terveyskeskus, aluesairaala, nuorisotalo, naisten keskus ja kirjasto. Kaupungissa on vesijohto-, sähkö- ja puhelinverkot, mutta ei viemäröintiä eikä jätehuoltoa.
Matkailu ja nähtävyydet
Seudun nähtävyyksiä ovat Senegaljoki, Diawlingin kansallispuisto ja Keur Macenen metsästysalue. Kaupungissa ei juurikaan ole matkailupalveluja.
Imaginismi
thumb|250px|Sergei Jesenin oli yksi imaginismin perustajista. Imaginismi oli Venäjällä ja Neuvostoliitossa vuosina 1918–1925 vaikuttanut runokoulukunta, jonka perustivat Anatoli Mariengof, Sergei Jesenin ja muut aikakauden runoilijat. Anatoli Mariengof on kuvannut imaginismia muistelmissaan. Ryhmän teoreettinen anti ei ollut merkittävä.
Ryhmä perustettiin ottamaan etäisyyttä futurismiin. Se julkaisi 1919 manifestin, jossa se julisti futurismin kuolleeksi, sen sijaan ryhmä julistautui itse oikeiksi vallankumouksellisiksi ja vaati uuteen yhteiskuntaan individualistista taidetta. Vaikka toisin voisi luulla, ryhmä oli alkuun etuoikeutettu, sillä kulttuuriasiain kansankomissaari Anatoli Lunatšarski tuki sitä.
Imaginistien kustannustoiminta oli aktiivista erityisesti Aleksandr Kusikovin ansiosta. Ryhmä perustikin neljä kustantamoa ja kirjallisen julkaisun Gostinitsa dlya puteshestvujuših v prekrasnom (Kauneuden matkalaisten majatalo). Imaginismin perillisiksi ovat julistautuneet nuoret imaginistit ja meloimaginistit. Ryhmän vaikutus Venäjällä on edelleen voimakas.
Koulukunnan nimi on voinut olla peräisin Ezra Poundin ja kumppaneiden tyylisuunnan "imagismi" nimestä, mutta se oli siitä täysin riippumaton ja kehittyi omaan suuntaansa.
Kapteeni Pakkanen
Sarjakuvissa
Pikkurikollinen Leonard Snart yritti löytää keinon jolla tasottaisi mahdollisuutensa Salamaa vastaan, jotta voisi aloittaa rikollisuran Central Cityssä. Hän varasti julkaisemattoman tieteellisen artikkelin Salaman nopeudesta, jonka luettuaan Snart keksi teorian jonka mukaan syklotronin pitäisi haitata Salaman nopeutta. Snart suunnitteli aseen ja altisti sen säteilylle syklotroni-laboratoriossa. Muokatulla aseella kykeni hetkessä jäädyttämään mitä tahansa.
Toimiessaan rikollisena nimeltä Kapteeni Pakkanen hän joutui usein tekemisiin Salaman kanssa ja oppi samalla luomaan jääläikkiä, jäädyttämään ihmisiä valekuolemaan, jäisiä seiniä ja jäädyttämään ovia jotta voisi vain potkaisemalla niitä päästä sisään. Myöhemmin Snartin innostus katosi, kun toinen Salamoista ja hänen päävastuksensa Barry Allen kuoli. Kyllästyttyään elämäänsä ilman Salamaa hän perusti siskonsa Lisan kanssa ”Golden Snowball Recoveries” -palvelun, jossa he toimivat palkkionmetsästäjinä. Kaksikko työskenteli hetken kolmannen Salaman kanssa.
Sittemmin Abra Kadabran teki Kapteeni Pakkaselle ja neljälle muulle rikolliselle tarjouksen, joka toisi heille kunnioitusta. Viisikko hyväksyi tarjouksen, mutta he eivät tienneet sen maksavan heidän elämänsä. Sillä heidän kuolemansa vapautti demoni Neron maanpäälle. Nero käytti sittemmin heidän ruumiitaan hyväksi lähettämällä ne sieluttomina tappajina Salaman perään. Salama onnistui kuitenkin pitkän taistelun jälkeen kumoamaan Neron aikeet ja palauttamaan roistojen sielut takaisin heidän kehoihinsa. Tapahtuman jälkeen Kapteeni Pakkanen jatkoi muiden rikollisten tavoin rikosten parissa.
Kapteeni Pakkanen on toiminut myös väliaikaisesti Suicide Squad ryhmän jäsenenä muutamaan otteeseen.
Superystävät
Kapteeni Pakkanen esiintyi ensi kerran animaatiossa Superystävät 1970-luvulla, jossa hän kuuluu Lex Luthorin Tuomion Legioonaan.
Justice League
pienoiskuva|220px|Kapteeni Pakkanen [[Justice League Unlimitedissa.]] Kapteeni Pakkanen teki cameo esiintymisen Justice Leaguessa, jossa se on Salaman energiapatukkamainoksessa.
Justice League Unlimited
Myöhemmin Lex Lang ääninäytteli hahmoa Justice League Unlimitedin jaksossa ”Flash and Substance”. Jaksossa Kapteeni Pakkanen liittoutuu Kapteeni Bumerangin, Tricksterin ja Peilimestarin kanssa yrittäessään päästä eroon Salamasta, jolle kaupunki oli tehnyt oman museon.
Oikeuden Puolustajat: Uusi rintama
Kapteeni Pakkanen teki myös ensi esiintymisensä elokuvassa vuonna 2008 suoraan DVD:lle julkaistussa animaatioelokuvassa Oikeuden Puolustajat: Uusi rintama, jossa hahmon äänenä oli James Arnold Taylor. Elokuvassa hän yrittää ryöstää kasinoa Las Vegasissa. Paikalle saapuva Salama yrittää estää tätä, kunnes Kapteeni Pakkanen huijaa Salamaa väittämällä kaupungissa olevan pommeja. Sillä välin hän yrittää karata helikopterilla, mutta Salama saa hänet juuri kiinni ennen karkumatkaa.
Superman/Batman: Public Enemies
Kapteeni Pakkasella on pieni rooli animaatioelokuvassa Superman/Batman: Public Enemies, vuonna 2009, jossa sen äänenä toimii Brian George. Hän on muiden rikollisten tavoin Teräsmiehen perässä, Luthorin luvattua sankarin kiinniottajalle palkkion. Kapteeni Pakkanen on yhdessä Iciclen, Pakkasherran ja Killer Frostin kanssa kuulustelemassa uhkaavasti Batmania.
Vastaanotto ja arvostelu
Vuonna 2009 Kapteeni Pakkanen oli listattu sijalle 27 IGN-sivuston laatimassa kautta aikain sata suurinta sarjakuvarikollista.
Mike Nichols
Mike Nichols (synt. Michael Igor Peschkowsky, 6. marraskuuta 1931 Berliini, Saksa – 19. marraskuuta 2014 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen ohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja. Hän työskenteli sekä elokuvien parissa että teatterissa.
Nichols syntyi saksalais-venäläiseen juutalaisperheeseen. Hän pakeni vuonna 1939 perheensä kanssa Yhdysvaltoihin ja sai maan kansalaisuuden vuonna 1944. Hän opiskeli jonkin aikaa Chicagon yliopistossa lääketiedettä, muuta hylkäsi akateemisen uran pyrkiäkseen New Yorkissa näyttelijäksi.
Yhteistyö Elaine Mayn kanssa
Ennen kummankin erillisiä ohjaajauria Mike Nichols ja Elaine May tunnettiin komediallisesta yhteistyöstään teatterissa, yökerhoissa ja televisiossa. Se alkoi vuonna 1955 The Compass Players -nimisessä improvisaatioryhmässä Chicagossa. Heidän välinen kemiansa auttoi heitä tekemään nopeaälyisiä improvisaatioita, jotka parodioivat aikansa tv-haastatteluja ja ihmisten keskusteluja ajankohtaisista aiheista. Heitä alettiin kutsua vierailijoiksi kymmeniin televisio- ja radio-ohjelmiin. Heidän Broadway-näytelmänsä pysyi vuonna 1961 näyttämöllä kokonaisen vuoden 1961. Menestys jatkui seuraavilla kausilla muun muassa Robert Redfordin kanssa.
Elokuvaura
Teatterimenestysten jälkeen Nichols pääsi ohjaamaan elokuvia. Esikoisohjaus vuonna 1966 perustui Edward Albeen näytelmään Kuka pelkää Virginia Woolfia? ja sen pääosia esittivät Elizabeth Taylor ja Richard Burton. Filmi sai viisi Oscar-palkintoa, mutta Nichols sai tällöin vain ehdokkuuden.
Palkintoja
Nichols sai uransa aikana kaikki neljä merkittävintä yhdysvaltalaista viihdemaailman palkintoa: Emmyn (neljä kertaa), Grammyn, Tonyn (kahdeksan kertaa) ja Oscarin. Vuonna 2001 hänelle myönnettiin National Medal of Arts ja vuonna 2010 Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto.
Nichols sai vuonna 1967 elokuvastaan Miehuuskoe (1967) Oscarin parhaasta ohjauksesta ja seuraavana vuonna Golden Globen. Hän oli Oscar-ehdokkaana myös elokuvista Kuka pelkää Virginia Woolfia? (1966), Tapaus Silkwood (1983) ja Working Girl – tieni huipulle (1988). Nichols ohjasi myös monia menestysnäytelmiä Broadwaylla. Hänen viimeisemmät ohjauksensa olivat Iholla (2004) ja Charlie Wilsonin sota (2007).
Nichols kuoli kotonaan 83-vuotiaana sydänkohtaukseen.
Stefan Karlsson (jääpalloilija)
Hän aloitti pelaajauransa kotipaikkakuntansa Söderhamnin Brobergs IF:njoukkueessa 17-vuotiaana. Viiden Broberg-vuoden aikana hän oli voittamassa seuralleen kaksi Ruotsin mestaruutta keväällä 1976 ja 1977. Kevään 1979 IF Bolticille kärsityn finaalitappion jälkeen hän siirtyi itse Karlstadiin IF Bolticin riveihin ja oli voittamassa seurassa neljä seuraavaa Ruotsin jääpallomestaruutta 1980-1983. Menestyksellisen Boltic-kauden jälkeen hän siirtyi syksyllä 1983 Vetlanda BK:n riveihin. Vetlandassa hän voitti keväällä 1986 seuran ensimmäisen Ruotsin jääpallomestaruuden, joka oli hänelle jo ennätyksellinen 7. mestaruus. Hän jatkoi Vetlandassa kevääseen 1989, jona aikana hän oli häviämässä loppuottelut keväällä 1988 entiselle seuraalleen IF Bolticille ja keväällä 1989 Västerås SK:lle. Sen jälkeen hän lopetti pelaajauransa.