cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yongle
Valtaannousu
Yonglen valta­kaudella Keisarinkanava rakennettiin ja avattiin uudelleen. Vuosien 1406 ja 1420 välillä keisarin johdolla rakennettiin Kielletty kaupunki. Hänen määräyksestään rakennettiin myös Nanjingin posliinitorni, jota pidettiin yhtenä maailman ihmeistä, kunnes Taiping-kapinalliset tuhosivat sen vuonna 1856. Yhtenä osana hänen jatkuvista toimen­piteistään oppineiden valvomiseksi hän suuresti laajensi keisarillisten virka­tutkintojen järjestelmää, sen sijaan että hänen isänsä oli nimittänyt virka­miehet henkilö­kohtaisten suositusten perusteella. Keisarin valitsemat oppineet laativat hänen valta­kaudellaan laajan Yonglen ensyklopedian.
Terrori
Ankarin Kiinan lain tuntema rangaistus oli vanhastaan ollut niin sanottu "yhdeksän sukulais­polven hävittäminen", joka Kiinan klassisen historia­teoksen mukaan oli ollut käytössä jo Shang-dynastian aikana. Siinä tuomittu leikattiin elävältä viipaleiksi, ja samoin tehtiin myös hänen iso­vanhemmilleen, vanhemmilleen, sedilleen, tädeilleen, veljilleen, sisarilleen, lapsilleen, veljien ja sisarien laisille, lapsen­lapsille ja kaikille tuomitun kanssa asuville, kuuluivatpa he mihin sukuun tahansa, joskin käytännössä lapset usein säästettiin ja naisille suotiin mahdollisuus valita orjiksi alistuminen teloituksen sijasta. Keisari Yonglen aikana tämä välillä jo poistettu rangaistus oli tullut uudestaan käyttöön, ja siihen voitiin tuomita kapinasta tai valtio­petoksesta. Neljä Yonglen aikana tällä tavoin sukulaisineen teloitettua oppinutta tuli tunnetuiksi neljänä marttyyrina, josta kuuluisin oli Fang Xiaoru, keisari Jianwenin entinen koti­opettaja. Kun häntä uhattiin "yhdeksän sukulais­polven hävittämisellä", hän vastasi typerästi: "Älkää koskaan mainitko yhdeksää, menkää kymmenen kanssa!" Niinpä hänet ainoana Kiinan historiassa tuomittiin "kymmenen sukulais­polven hävittämiseen", jossa hänen edellä mainittujen sukulaistensa lisäksi surmattiin myös kaikki hänen entiset oppilaansa. Kerrottiin, että kun hänet surmattiin katkaisemalla hänet vyötärön kohdalta, hän kirjoitti verellään lattiaan merkin 篡 ("vallan­anastaja") ja että hänen kanssaan teloitettiin kaikkiaan 872 muuta.
Valtakausi
left|thumb|Keisari Yonglen pronssipatsas Keisari Yongle seurasi läheisesti perinteisiä rituaaleja ja omaksui monet suositut uskomukset. Hän ei liiaksi keskittynyt palatsi­elämän ylellisyyksiin, mutta käytti yhä hyväkseen buddha­laisuutta ja buddha­laisia juhlia rauhoittaakseen kansalaisten keskuudessa esiintyneet levottomuudet. Hän teki lopun Kiinan eri heimojen välisistä sotaisuuksista ja järjesteli maakunnat uudestaan tavalla, joka parhaiten edisti sisäistä rauhaa valta­kunnassa. Ernst Faberin mukaan Yongle oli "kiihkeä buddhalainen."
Koska keisarikunnan johtaminen vallan­kaappauksen jälkeen oli haastavaa ja edellytti paljon ajattelua, Yongle etsi hoviinsa oppineita. Hän valitsi erittäin huolellisesti ehdokkaiksi monia parhaita oppineita. Hän oli myös huolissaan buddhalaisuuden rappiosta Kiinassa.
Yongle ja Tiibet
Vuonna 1403 keisari Yongle lähetti Deshin Shekpalle, Tiibetin buddha­laisuuden Kagyu-koulu­kunnan viidennelle karmapalle lahjoja ja kutsui hänet vierailulle keisari­kunnan pää­kaupunkiin, mahdollisesti Avalokitesvaran aloitteesta. Pitkän matkan jälkeen Deshin Shekpa saapui Tiibetistä elefantilla ratsastaen Nanjingiin 10. huhtikuuta 1407, ja keisarin palatsissa kymmenet­tuhannet munkit tervehtivät häntä.
Deshin Shekpa vakuutti keisarille, että vaikka eri kansoilla oli eri uskonnot, ei yksi niistä ollut muita parempi. Hän sai vierailullaan hyvän vastaan­oton, ja monia ihmeitä kerrottiin tapahtuneen. Hän myös suoritti seremonioita keisarin perheelle. Keisari antoi hänelle 700 erää hopea­esineitä ja myönsi hänelle arvo­nimen "Arvokas uskonnollinen kuningas, Lännen suuri rakastava, mahtava rauhan Buddha".
Uskonnollisten asioiden lisäksi keisari halusi myös solmia Karmapan kanssa saman­tapaisen liiton kuin Yuan-dynastian kaanit olivat 1200- ja 1300-luvulla solmineet Sakayapan kanssa. Ilmeisesti hän myös tarjoutui lähettämään Tiibetiin sota­väkeä yhdistämään maan, mutta Deshin Shekpa väitti vastaan, sillä osa Tiibetistä oli yhä lujasti aikaisemman Yuan-dynastian kannattajien hallinnassa.
Deshin lähti Nanjingista 17. toukokuuta 1408. Vuonna 1410 hän palasi Tsurphuun, jossa hänen luostarinsa oli sillä välin rakennettu uudestaan alueella tapahtuneen maan­järistyksen jälkeen.
Seuraajan valinta
Kun tuli aika nimittää seuraaja, Yongle olisi halunnut sellaiseksi valita toisen poikansa, Zhu Gaoxun. Gaoxu oli urheilullinen soturityyppi ja sellaisena täysin erilainen kuin vanhempi veljensä, joka oli luonteeltaan älyllinen ja ihmis­ystävällinen. Vaikka monet neuvon­antajat olivat toista mieltä, Yongle päätyi lopulta kuitenkin Xie Jinin neuvosta valitsemaan seuraajakseen vanhemman poikansa, poikansa, myöhemmän keisari Hongxin. Tästä Gaoxu raivostui, ja hän kieltäytyi tottelemasta isänsä tahtoa ja muuttamasta Yunnanin maakuntaan, jonka prinssi hän oli. Hän jopa surmasi Xie Jinin.
Talous ja rakennushankkeet
thumb|Suuren muistokiven hylätyt perustukset, jotka Yonglen määräyksestä pystytettiin hänen isänsä kunniaksi vuonna 1405 Kun Yongle oli syrjäyttänyt Jianwenin, Kiinan maaseutu oli kärsinyt suuria tuhoja. Hauraan uuden talouden oli selviydyttävä alhaisesta tuottavuudesta ja väestökadosta. Uusi keisari pani toimeen pitkän ja laajan hankkeen talouden vahvistamiseksi ja vakaan­nutta­miseksi, mutta ensin hänen oli vaiennettava vastustajansa. Hän erotti viroistaan monia korruptuneita virkamiehiä. Joillekuille luotetuimmille virka­miehilleen hän antoi tehtäväksi paljastaa tai hävittää salaiset järjestöt, rosvot ja syrjäytettyjen sukulaistensa kannattajat. Talouden vahvistamiseksi hän ryhtyi toimiin väestö­kadon pysäyttämiseksi raivaamalla maata viljelykseen, käyttämällä olemassa olevaa työvoimaa niin paljon hyväkseen kuin mahdollista ja pyrki maksimoimaan tekstiili­teollisuuden ja maa­talouden tuotannon. Yonglen aikana viljelykseen raivattiin myös hyvin tuottoisaa maata muun muassa Jangtsen suiston alueelta.
Yonglen aikana Keisarinkanava rakennettiin lähes kokonaan uudestaan, ja lopulta sitä pitkin kuljetettiin kaikkialta maailmasta tuotua tavaraa. Lyhyellä aikavälillä hän halusi elävöittää pohjoiset kaupungit uudestaan, varsinkin hänen uuden pää­kaupunkinsa Pekingin. Ennen kuin Keisarin­kanava rakennettiin uudestaan, viljaa oli tuotu Pekingiin kahta reittiä: meritse Itä-Kiinan meren ja Liujiagangin sataman kautta tai paljon työläämmin siirtämällä vilja ensin suurista proomuista piemenmpiin sen jälkeen kun ne olivat kulkeneet Huai-joen poikki ja Shandongin kautta ja rahtaamalla vilja uudestaan suurempiin proomuihin Keltaisella­joella ennen kuin saavuttiin Pekingiin. Koska Pekingissä tarvittiin noin neljä miljoonaa shi-yksikköä eli yli 400 miljoonaa litraa viljaa vuodessa, molemmat reitit olivat erittäin tehottomia. Kun muuan virkamies Jiningistä, Shandongista huomautti asiasta Yonglelle laatimassaan muistiossa, keisari päätti ryhtyä toimiin asian parantamiseksi.
Koska Zhu Di oli alkujaan Yanin maakunnan prinssi, hän teki Yanin pää­kaupungista, Pekingistä, valta­kunnan pää­kaupungin. Suositun tarinan mukaan näin tehtiin, koska keisari oli kulkenut neuvonantajiensa seuraamana Nangingia ympäröivillä kukkuloilla, joille keisarillinen palatsi näkyi, jolloin nämä olisivat huomauttaneet palatsin olleen alttiina tykistö­tulelle.
thumb|right|250px|Keisari Yongle thumb|right|250px|Keisarinna Xu
Pekingiin rakennettiin useita virasto­taloja sekä asuin­taloja virkamiehille ja keisari­perheelle itselleen. Kielletty kaupunki rakennettiin vuosina 1407–1420, ja valmistuttuaan siitä tuli keisari­kunnan pää­kaupunki seuraaviksi 500 vuodeksi.
Yongle viimeisteli isänsä hautakammion, Ming Xiaolingin mausoleumin arkkitehtonisen kokonaisuuden Nanjingissa pystyttämällä siihen "neliö­paviljongin" (Sifancheng) ja kahdeksan metriä korkean kilpi­konnan muotoisen muisto­kiven, jossa ylistetään keisari Hongwun aikaan­saannoksia. Yonglen tarkoituksena oli alkujaan pystyttää ennen­näkemättömän korkea, 73-metrinen muisto­kivi. Koska näin suureen muisto­merkkiin tarvittavia suuria kiven­järkäleistä ei kuitenkaan voitu kuljettaa eikä pystyttää, ne jätettiin viimeis­tele­mättöminä Yangshanin louhokseen, jossa ne ovat edelleenkin.
Vaikka Hongwu ehkä suunnitteli, että hänen jälkeläisensäkin haudattaisiin lähelle hänen omaa Xiaolingin mausoleumiaan, kuten hänen poikansa Zhu Biao haudattiinkin, pää­kaupungin siirto Yonglen aikana Pekingiin teki välttämättömäksi perustaa uusi keisarillinen hautaus­maa. Feng shui-asian­tuntijoiden neuvosta keisari Yongle valitsi sille alueen Pekingin pohjois­puolelta, jonne hänet ja hänen seuraajansa oli määrä haudata. Seuraavien 200 vuoden aikana Ming-dynastian hauta-alueelle haudattiin kaikkiaan 13 keisaria.
Uskonto ja filosofia
Yongle perusti myös Tulkkien kollegion, jossa valmisteltiin lähetystöjä toisiin maihin. Samalla perustettiin myös Kielen­kääntäjien kollegio ulko­maisten tekstien kääntämis­työtä varten.
Yongle tuli tunnetuksi myös suvaitse­vai­suu­destaan sellaisia kiinalaisia ajatuksia kohtaan, jotka eivät olleet sopusoinnussa hänen oman filosofiansa kanssa. Hän piti taolaisuutta, kungfutse­laisuutta ja buddha­laisuutta yhdenvertaisina, vaikka suosikin kungfutse­laisuutta. Ankarat kungfutse­laiset pitivät häntä teko­pyhänä, mutta hänen tasa­puolinen suhtautumisensa teki hänelle mahdolliseksi saavuttaa kansan tuki ja yhdistää Kiina. Hänen rakkauteensa kiinalaista kulttuuria kohtaan liittyi suoranainen viha mongolien kulttuuria kohtaan. Sitä hän piti mätänä ja kielsi alamaisiaan käyttämästä suosittuja mongolialaisia nimiä, tapoja, mongolin kieltä tai mongolien tyyppisiä vaatteita. Mongoli­laisten kulttuuristen vaikutteiden hävittämiseksi ryhdyttiin ankariin toimenpiteisiin.
Yonglen määräyksestä Kiinassa myös rakennettiin ja kunnostettiin islamilaisia moskeijoita. Uusia moskeijoita rakennettiin kaksi, toinen Nanjingiin ja toinen Xi'aniin, ja ne ovat yhä pystyssä. Muiden moskeijoiden kunnostusta rohkaistiin, ja niitä kiellettiin muuttamasta muuhun käyttöön.
Sotilaalliset saavutukset
thumb|250px|Ming-dynastian Kiina Yonglen hallitsessa (1424)
Keisari Yongle loi voimakkaan, ekspansio­nistisen Kiinan, joka kävi sotia monella rintamalla. Kiina laajeni pohjoiseen džurtšen-kansan alueille Mantšuriaan ja etelään Pohjois-Vietnamiin. Erityisesti Yongle jatkoi sotaa mongoleita vastaan.
Mongolit aiheuttivat vielä Yonglen aikana hankaluuksia Ming-dynastialle. Vuonna 1410 Yongle johti henkilö­kohtaisesti armeijaansa Onon-joen ja Jing Luzhenin taisteluissa, joissa hän voitti kaksi suurta mongoli­armeijaa. Hän myös kukisti Yuan-dynastian jäänteet, jotka olivat paenneet pohjoiseen keisari Hongwun voitettua heidät.
Yongle kunnosti pohjoiset puolustus­linnakkeet ja solmi liitto­sopimuksia voittaakseen aikaa sillä välin, kun hän rakensi armeijaa. Hänen strategianaan oli tehdä mongolit taloudellisesti riippuvaisiksi kiinalaisista ja suorittaa säännöllisin väli­ajoin hyökkäyksiä Mongoliaan, jotteivät he kykenisi hyökkäys­sotaan. Hänen tarkoituksenaan oli tehdä Mongoliasta Kiinan vasalli­valtio, jonka kaikki heimot alistuisivat Mingin vasalleiksi, ja samalla hän halusi saartaa ja eristää mongolit. Taistelussa Yongle oppi arvostamaan ratsu­väen suurta merkitystä taistelussa ja alkoi lopulta käyttää paljon varoja siihen, että hevosia olisi runsaasti saatavilla. Yongle käytti koko elämänsä taisteluun mongoleja vastaan. Sekä onnistumisia että taka­iskuja tuli, mutta sen jälkeen kun Yongle toisen kerran itse osallistui sotaretkeen mongoleja vastaan, Ming-valta­kunnassa vallitsi rauha seitsemän vuoden ajan.
Vietnam aiheutti Yonglen valtakaudella merkittäviä hankaluuksia. Vuonna 1406 hän myöntyi muutamaan silloin jo syrjäytetyn Trần-dynastian tekeään viralliseen anomukseen, mutta saapuessaan Vietnamiin sekä Tran-prinssiä että hänen mukanaan matkustanutta kiinalaista suur­lähettilästä kohtaan hyökättiin väijyksistä ja heidät surmattiin. Tähän loukkaukseen Yongle vastasi lähettämällä markiisien Zhang Fun ja Mu Shengin johtamat armeijat valloittamaan Vietnamin. Sodan tuloksena Vietnamista tuli Kiinan maakunta, samoin kuin se oli aikaisemmin­kin ollut vuoteen 939 saakka. Kun Vietnamia hallinnut monarkki Ho vuonna 1407 oli voitettu, kiinalaiset ryhtyivät toimen­piteisiin alueen väestön kiina­laista­miseksi. Paikallinen väestö kuitenkin vastusti ankarasti näitä yrityksiä tehdä Vietnamista tavallinen Kiinan maakunta. Alueella puhkesi useita kapinoita. Vuonna 1418 Lê Lợi pani alkuun suuren kapinan, ja hänestä tuli Vietnamia myöhemmin hallinneen Lê-dynastian perustaja. Vuonna 1424, Yonglen kuollessa, Lê Lợin johtamien kapinallisten hallinnassa oli jo lähes koko Vietnam. Vuonna 1427 keisari Xuande luopui iso­isänsä aloittamasta yrityksestä ja tunnusti virallisesti Vietnamin itsenäisyyden sillä edellytyksellä, että maa suostui vasalli­valtion asemaan.
Diplomaattiset lähetystöt ja tutkimusretket
thumb|right|200px|Afrikkalainen [[Malindista tuotu kirahvi, jonka Bengalin hallitsija esitteli Yonglelle ja josta tuli arvostettu qilin. ]] Osana hankkeestaan laajentaa Kiinan vaikutus­valta koko tunnettuun maailmaan keisari Yongle rahoitti Zheng Hen laajoja ja pitkä­aikaisia tutkimus­matkoja.
Jo kauan ennen Zheng Hen tutkimus­retkiä kiinalaiset laivat olivat purjehtineet säännöllisesti Japaniin, Riukiu­saarille ja muualle Kaakkois-Aasiaan. Zheng Hen retket olivat kuitenkin ainoat laajalle ulottuneet tutkimus­matkat, jotka kiinalaiset ovat milloinkaan tehneet maailman tutkimiseksi, joskin on väitetty, että kiinalaiset olisivat jo Tang-dynastian aikana tai sitäkin aikaisemmin purjehtineet Arabiaan, Itä-Afrikkaan ja Egyptiin. Ensimmäinen tutkimus­retki aloitettiin vuonna 1405, 18 vuotta ennen kuin Henrik Purjehtija pani alulle portugalilaisten suuret löytö­retket. Matkoja johtivat eunukki Zheng He ja hänen ohellaan muun muassa Wang Jinghong ja Hong Bao. Vuosien 1405 ja 1433 välillä tehtiin kaikkiaan seitsemän tutkimus­matkaa, jotka ulottuivat moniin Aasian suuriin kauppa­kaupunkeihin, aina Hormuzin­salmelle ja Adeniin saakka, sekä Malindiin Itä-Afrikkaan. Retki­kuntien laivojen joukossa olivat toden­näköisesti maailman­historian suurimmat puiset purje­laivat.
Kiinalaisten tutkimusmatkat olivat huomattava tekninen ja logistinen saavutus. Yonglen seuraajat, keisarit Hongxi ja Xuande, pitivät kalliiksi tulleita tutkimus­matkoja vahingollisina Kiinan valtion­taloudelle. Hongxi määräsi tutkimus­matkat lopetettaviksi, ja Xuanden seuraajat hävittivät paljon tietoa Zheng Hen matkoista.
Vuonna 1411 pienempi, Jilinissä rakennettu, džurtšen-syntyisen eunukki Yishihan johtama laivasto purjehti Sungari- ja Amur-joilla. Tämä retki­kunta perusti alueelle Nurganin alueellisen sotilas­komission, jonka päämaja oli silloisessa Telinissä, nykyisin Venäjään kuuluvassa Tyrin kylässä. Sikäläiset nivhien ja tunguusien heimo­päälliköt nimitettiin Kiinan keisarillisen hallinnon virkoihin. Yishiha palasi Amurin ala­juoksulle vielä useita kertoja Yonglen ja Xuanden valtakausilla, viimeisen kerran 1430-luvulla.
Sen jälkeen kun Kiinan valloitusta tavoitellut Timur Lenk oli kuollut, Kiinan keisari Yonglen sekä Persiaa ja Transoxaniaa hallinneen Shakrukhin välit paranivat merkittävästi, ja molemmat maat lähettivät toisiinsa useita kertoja laajoja virallisia lähetystöjä. Sekä Chen Cheng, Kiinan lähettiläs Samarkandissa ja Heratissa, että toisen osapuolen Ghiyasu'd-Din Naqqah jättivät jälkeensä laajat selonteot vierailuistaan toistensa maissa.
Yksi Yonglen vaimoista oli džurtšen-prinsessa, mikä vaikutti siihen, että keisari otti palvelukseensa myös monia džurtšen-syntyisiä eunukkeja kuten Yishihan.
Kuolema
Keisari Yongle aloitti 1. huhtikuuta 1424 suuren sotaretken tataareja vastaan. Hän ei kuitenkaan kyennyt voittamaan vastustajiaan, minkä vuoksi joutui masennukseen ja sairastui. Hän kuoli samana vuonna 12. elokuuta. Hänet haudattiin Changlingin mausoleumiin, Ming-dynastian hauta-alueen keskeiseen ja suurimpaan mausoleumiin Pekingin pohjois­puolella.
Jälkimaine
thumb|Nanjingin posliinitorni Monet ovat pitäneet Yonglea elinikäisenä vallan, maineen ja kunnian tavoittelijana. Hän kunnioitti kiinalaista kulttuuria ja teki paljon työtä sen saavutusten tallentamiseksi, suunnitteli monumentteja kuten Nanjingin posliinitorni, ja samaan aikaan puhdisti kiinalaista yhteiskuntaa vieraiden kulttuurien vaikutteista. Hän ihaili suuresti isänsä saavutuksia ja käytti paljon aikaa sen todistamiseen, että hän oli oikea kruunun­perillinen. Hänen sotilaallisille saavutuksilleen vetävät vertoja vain muutamat muut sota­päälliköt maailman­historiassa. Hänen valtakautensa oli monella tavalla siunauksellinen Kiinan väestölle. Hänen taloudelliset, koulutukselliset ja sotilaalliset uudistuksensa olivat ennen­näkemättömän suureksi hyödyksi kansalle, mutta hänen despoottinen hallituksensa perusti myös vakoilu­toimiston. Monista huonoista puolistaan huolimatta häntä pidetään Kiinan kulttuurin, historian ja valtio­mies­taidon suurena arkkitehtina ja ylläpitäjänä ja merkittävänä hallitsijana Kiinan historiassa.
Toisaalta isänsä tavoin Yongle muistetaan myös julmuudestaan. Hän surmasi useimmat Jian Wen -palatsin palvelijoista, kidutti monia veljenpoikansa kannattajia kuoliaaksi sekä surmasi tai muutoin kohteli huonosti heidän sukulaisiaan. Hänen seuraajansa vapautti useimmat heistä useimmat vielä elossa olleet. Vuonna 1420 Yongle määräsi 2800 raskaana ollutta naista teloitettaviksi viipaloimalla heidät elävältä ja katsoi itse teloitusta, koska yksi hänen suosikki­jalka­vaimoistaan oli myrkytetty. Toisin kuin isänsä, hän ei kuitenkaan surmannut useimpia kenraalejaan, ja hän myönsi laajoja valtuuksia eunukeille kuten Zheng Helle, millä oli vakavia vaikutuksia myöhempien Ming-keisarien aikana. Jonkin verran hän katuikin julmuuksiaan, mutta määräsi silti, että hänen kuoltuaan oli 30 kaunista naista hirtettävä ja haudattava hänen kanssaan.
Skinnarvikin lasitehdas
Skinnarvikin lasitehdas toimi Dragsfjärdissä 1875–1934 Skinnarviks Glasbruk Ab:n omistuksessa. Tehtaan perusti läheisen Skinnarvikin maatilan entinen omistaja Klaes Robert Stenroth.
Tehtaassa valmistettiin aluksi vain pulloja mutta 1876 aloitettiin lisäksi ikkunalasin valmistus. Ikkunalasia valmistettiin puhaltamalla ensin lasimassasta suuri lieriö joka sitten aukaistiin ja oikaistiin ikkunaruuduksi erityisessä oikaisu-uunissa. Skinnarvikin valmistamaa ikkunalasia pidettiin hyvälaatuisena ja sitä vietiin paljon muun muassa Venäjälle. Tehdas sijaitsi meren rannalla ja tehtaalla oli myös oma jahti Svahn jolla lasia kuljetettiin avoveden aikana rannikon satamiin. Vuonna 1885 tehtaalla oli kaksi uunia, työntekijöitä oli 63 ja tuotannon arvo oli 268 200 markkaa. 1890-luvulla Skinnarvik oli mukana ikkunalasikartellissa johon kuuluivat lisäksi Grönvikin lasitehdas ja Nuutajärven lasitehdas.
Lasitehdas paloi 1899 ja samaan aikaan myös ikkunalasin viennissä ilmeni ongelmia ja se oli tappiollista. Uudeksi toimitusjohtajaksi tullut B. S. Wadstein sai viennin taas kannattamaan. Lasiuunien polttoaineena käytetty kallis koksi korvattiin polttoturpeella. Sen valmistamiseksi perustettiin polttoturvetehdas, jonka raaka-aine tuli läheiseltä Bruksmossenin suolta.
Vuonna 1919 perustettiin ikkunalasin valmistajien kartelliksi Suomen Akkunalasikonttori. Kartelliin liittyneet tehtaat sitoutuivat tiettyihin hintoihin ja kullakin tehtaalla oli oma myyntikiintiö. Skinnarvikin tehtaan kiintiöksi tuli 8 500 laatikkoa ikkunalasia. Skinnarvikin tehtaan tuotanto oli 1920-luvulla jonkin aikaa keskeytyksissä ja tehdas kävi muutenkin vajaakapasiteetilla. Vuonna 1928 Skinnarvikissa aloitettiin ultraviolettisäteilyä läpäisevän ns. U-lasin valmistus. Tätä lasia käytettiin muun muassa kanaloissa ja kasvihuoneissa. Skinnarvik oli ainoa U-lasin valmistaja Suomessa.
1920-luvulla alkoi koneellisesti valmistettu belgialainen ikkunalasi syrjäyttää kotimaista suupuhallettua ikkunalasia markkinoilta. Fourcault-menetelmällä valmistettu konelasi oli sekä halvempaa että parempilaatuista. Suomessa ikkunalasin koneellinen valmistus alkoi toukokuussa 1927 uudella Lahden lasitehtaalla jonne koneet ja uuni oli tilattu Belgiasta. Suupuhallettua ikkunalasia valmistaneet lasitehtaat lopettivat sitten kilpailun paineessa toimintansa yksi toisensa jälkeen. Viimeisenä näistä lopetti Skinnarvikin lasitehdas vuonna 1934.
Entisen lasitehtaan alue on nykyisin Suomen puolustusvoimien hallussa ja siellä toimii Merivoimien varikko, joka huoltaa ja varastoi merivoimien kalustoa ja materiaalia.
Malawin presidentti
Malawin presidentti on sekä valtionpäämies että hallituksen johtaja. Malawilla on käytössään presidentillinen järjestelmä. Pääministerin virkaa ei ole. Presidentti valitaan viiden vuoden välein.
Historia
Malawin ensimmäiseksi presidentiksi valittiin vuonna 1966 siihenastinen pääministeri Hastings Banda. Hän julisti vuonna 1971 itsensä elinikäiseksi presidentiksi. Banda hallitsi Malawia kovaotteisesti ja tukahdutti opposition ilmaukset. Banda pysyi presidentin virassa vuoteen 1994, jolloin järjestettiin monipuoluevaalit ja Bakili Muluzi voitti vanhan ja sairaan presidentti Bandan. Malawin kolmanneksi presidentiksi valittiin vuonna 2004 Bingu wa Mutharika. Hän kuoli 5. huhtikuuta 2012, ja siihenastisesta varapresidentistä Joyce Bandasta tuli presidentti. Hän oli eteläisen Afrikan ensimmäinen naispresidentti. Hän ei ole sukua Hastings Bandalle. Vuonna 2014 Malawin presidentiksi valittiin Bingu wa Mutharikan veli Peter Mutharika.
Mustafa Akıncı
Mustafa Akıncı (s. 28. joulukuuta 1947 Limassol) on kyproksenturkkilainen poliitikko ja Pohjois-Kyproksen presidentti. Hän on toiminut muun muassa Nikosian miehitetyn lohkon pormestarina. Akıncı voitti vuoden 2015 presidentinvaalien toisella kierroksella hallitsevan presidentin Derviş Eroğlun.
Hän on naimisissa Meralin kanssa ja heillä on kolme tytärtä: Zerin, Doğa ja Çınla. Hän puhuu englantia.
Ismo Hölttö
Ennen päätoimista valokuvaajan uraansa Ismo Hölttö toimi kultaseppänä vuodesta 1955 vuoteen 1970. Jo 1960-luvulla hän kuitenkin harrasti valokuvausta vakavasti ja kierteli Suomea kuvaten köyhiä maaseudun ihmisiä. Yhdessä Mikko Savolaisen kanssa hän julkaisi vuonna 1970 valokuvateoksen Suomea tämäkin. Kahta vuotta myöhemmin julkaistiin toinen yhteistyön tulos Raportti Suomen mustalaisista.
Hölttö sai valokuvataiteen valtionpalkinnon ensimmäisen kerran vuonna 1969 ja uudelleen vuonna 1992 koottuaan 1960-luvun mustavalkokuviaan isoksi, kolmella värillä arkistokelpoiselle paperille painetuksi omakustanteiseksi valokuvateokseksi Ihminen pääosassa. Sen sitomoon jäljelle jääneistä painoarkeista sidottiin vuonna 2008 hieman erisisältöisiä kirjoja nimellä Valokuvia – Photographs. Vuonna 2003 kirjan kuvia nähtiin isoina suurennoksina Galleria Hippolytessä Helsingissä.
Ismo Hölttö sai valtion taiteilijaeläkkeen vuonna 2002. Keväällä 2015 Ateneumin taidemuseo järjesti suuren näyttelyn Höltön töistä. Höltön valokuvia on Suomen lisäksi ollut näytteillä Ranskassa, Tanskassa ja Liettuassa.
Charles Albert Gobat
Albert Gobat toimi suuren neuvoston (Grand Conseil) parlamentaarikkona vuonna 1882 ja hänellä oli paikka myös Bernin kantonin valtioneuvostossa vuodesta 1884 vuoteen 1912. Tässä tehtävässä hän toimi opetustoimen osaston johtajana vuodet 1884–1906 sekä sisäisistä asioista vastaavan osaston johtajana vuosina 1906–1912. Hän oli samaan aikaan Sveitsin kansallisen parlamentin jäsen vuosina 1884–1914.
Gobat toimi Parlamenttienvälisen liiton (IPU) pääsihteerinä vuodet 1892–1909 ja Kansainvälisen Rauhantoimiston (Bureau international de la paix) johtajana vuosina 1911–1914 kun saman järjestön pääsihteerinä toimi Élie Ducommun.
Heidän molempien innostunut antautuminen rauhanaatteelle, eritoten Haagin sopimuksen synnylle ja sen myötävaikutuksella tapahtuvalle kiistojen rauhanomaiselle selvittelylle vuonna 1899 johti Nobelin rauhanpalkinnon myöntämiseen heille molemmille vuonna 1902.
Nortamo-Seor
Nortamo-Seor eli Nortamo-seura on raumalaisen kirjailijan Hj. Nortamon nimikkoseura. Kirjailijan elämäntyön vaalimisen lisäksi sen tehtäviin kuuluu Rauman giälen eli Rauman murteen harrastaminen ja tutkiminen.
Nortamo-Seor on Suomen vanhin kirjailijan nimikkoseura. Se perustettiin Rauman kauppaseurassa toukokuussa 1930, kirjailijan ollessa vielä elossa. Perustajajäseniin kuuluivat muun muassa kirjailija ja päätoimittaja Väinö Lahtonen, professori Arthur Långfors sekä kauppaneuvos Jalmari Penttilä.
Ehdotuksen seuran perustamisesta teki Raumalla edeltävänä talvena vieraillut kirjailija Arvi Järventaus. Hän oli Unkarin-vierailullaan tutustunut maan kansallirunoilijan Sándor Petőfin kirjailijaseuran toimintaan ja ehdotti raumalaisille samanlaisen yhdistyksen perustamista.
Thorolf Rafton muistopalkinto
thumb|250px|Ihmiosoikeusaktivisti Thorolf Rafto. Thorolf Rafton muistopalkinto on ihmisoikeuspalkinto, joka on perustettu norjalaisen ihmisoikeusaktivistin Thorolf Rafton muistoksi. Palkinnon myöntää vuosittain Thorolf Rafton ihmisoikeussäätiö. Palkinto perustettiin Helsingin sopimuksen hengessä edistämään henkisiä ja poliittisia vapauksia. Säätiön kotipaikka on Bergen.
Nortamo-Seor
Nortamo-Seoran jäsenistö on järjestäytynyt kuin laivan miehistö, jungmannista kapteeniin. Kapteeni toimii seuran puheenjohtajana. Hallituksen jäseniä kutsutaan päällysmiähiksi. Heitä ovat kapteenin lisäksi kolme styyrmannia eli perämiestä, purseri, stuertti ja kokki. Varajäseninä on kaksi konstia eli kokenutta merimiestä.
Tilitarkastajina toimivat redarit eli laivanvarustajat. Uudet jäsenet ovat seuraan liittyessään aina jungmanneja, lukuun ottamatta merikapteeneja, jotka ovat suoraan matruuseja. Seuran kunniajäseniä kutsutaan vara-amiraaleiksi, ainoa amiraali on Hj. Nortamo.
Seuran jäseniksi ei oteta kuin miehiä. Jäsenet pitävät kokouksissa päässään merimiesten käyttämää öljykankaista sadehattua, sydvestiä. Seuran vuosikokous pidetään aina Nortamon syntymäpäivänä 13. kesäkuuta.
Itsukushima (1889)
Itsukushima oli keisarillisen Japanin laivaston Matsushima-luokan panssarikansiristeilijä. Syyskuussa 1891 valmistunut alus osallistui palveluksensa aikana ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan, Venäjän–Japanin sotaan sekä ensimmäiseen maailmansotaan ennen romuttamistaan vuonna 1926.
Valmistus
Alus tilattiin Société Nouvelle des Forges et Chantiers de la Méditerranéelta La Seyne-sur-Meristä Ranskasta osana vuoden 1886 hankintoja ja sen köli laskettiin 7. tammikuuta 1888. Alus laskettiin vesille 18. heinäkuuta 1889 ja se valmistui 3. syyskuuta 1891.
Palvelus
Keisarillisen Japanin laivasto otti Itsukushiman palvelukseensa 3. syyskuuta 1891, ja alus lähti Toulonista kohti Japania 12. marraskuuta. Matkalla aluksen putkitetut kattilat alkoivat vuotaa, ja alus joutui pysähtymään Colomboon korjattavaksi. Alus pääsi jatkamaan matkaansa 18. huhtikuuta 1892 jouduttuaan odottamaan Ranskasta saapunutta korjausryhmää. Se saapui Kureen 21. toukokuuta.
Kiinan–Japanin sota 1894–1895
Saavuttuaan Japaniin alus liitettiin vara-amiraali Itoh Sukeyukin johtamiin laivaston päävoimiin, jonka mukana se osallistui Jalujoen taisteluun 17. syyskuuta 1894. Alus oli taistelulinjan kolmantena aluksena Matsushiman ja Chiyodan jälkeen. Itsukushima kykeni ampumaan pääaseellaan taistelun aikana vain viidesti, saaden neljästi osuman Kiinan keisarillisen laivaston lippulaiva Dingyuaniin ja kerran Zhenyuaniin. Osumien aiheuttamat vauriot kiinalaisaluksissa olivat kuitenkin vähäiset. Taistelun aikana Itsukushimaan osui kahdeksan kranaattia muun muassa aluksen konehuoneeseen, keulan torpedohuoneeseen ja päämastoon. Aluksella sai surmansa 15 ja haavoittui 17 miehistönjäsentä.
Taistelun jälkeen alus siirrettiin suojaamaan miehiä ja materiaalia Mantšuriaan kuljettaneita saattueita. Se osallistui 9. helmikuuta 1895 Weihaiwein taisteluun, jolloin alukseen osui Kiinan rannikkotykistön kranaatti. Se ei kuitenkaan aiheuttanut vaurioita jäätyään suutariksi.
Sotien välinen aika
Sodan päätyttyä alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 toisen luokan risteilijäksi. Aluksen kattiloiden aiheuttamat ongelmat jatkuivat, minkä seurauksena kattiloiden painetta laskettiin helmikuussa 1900. Tämän seurauksena aluksen nopeus laski alle 12,5 solmun. Samana vuonna aluksen 37 millimetrin tykit korvattiin kuudella Maxim-konekiväärillä.
Boksarikapinan aikana alus sijoitettiin Shanghaihin suojaamaan Japanin etuja ja alueella olleita kansalaisia.
Itsukushima ja Hashidate lähtivät 25. helmikuuta 1901 Yokosukasta koulutuspurjehdukselle, jonka aikana ne vierailivat Manilassa, Bataviassa, Hongkongissa, Chelumpossa, Busanissa, Gensanissa ja Vladivostokissa ennen paluutaan Yokosukaan 14. elokuuta. Palattuaan alus siirrettiin huoltoon, jolloin aiemmat kattilat korvattiin uusilla Belleville-kattiloilla, ja apuaseet vaihdettiin kahteen 76 millimetrin ja 18 QF 3 naulan Hotchkiss -tykkiin. Alus toisti koulutuspurjehduksen vuosina 1903, 1906 ja 1914.
Venäjän–Japanin sota
Alus oli 10. elokuuta huollettavana, eikä se siten voinut osallistua Keltaisenmeren taisteluun, mutta alus seurasi Port Arthuriin palaavia Venäjän keisarikunnan laivaston aluksia. Alus viipyi Port Arthurin sataman suulla valvomassa meriliikennettä aina Port Arthurin antautumiseen saakka tammikuussa 1905.
Sataman kukistuttua alus siirrettiin 8. helmikuuta Kuren laivastoarsenaaliin korjattavaksi, mikä kesti aina 22. maaliskuuta saakka. Alus jatkoi Koreansalmen valvontaa 5. huhtikuuta.
Tsushimansalmen taistelussa 27. toukokuuta 1905 alus oli 3. laivueen komentajan vara-amiraali Kataokan lippulaivana. Alus avasi tulen kohti Olegia ja Auroraa, jotka olivat noin 8 000 metrin päässä. Taistelu jatkui vielä auringon laskettua japanilaisten upotettua korjausalus Kamtchatkan ja taistelulaiva Knyaz Suvorovin. Ensimmäisenä taistelupäivänä alus ei kärsinyt vaurioita. Oltuaan mukana venäläisen amiraalin Nikolai Nebogatovin antautumisessa, alus aloitti Vladivostokiin pyrkivien karkulaisten etsinnän. Alus palasi valvomaan Koreansalmea 30. toukokuuta.
Itsukushima liitettiin 14. kesäkuuta Sahalinin maihinnousulaivastoon. Maihinnoususta vapauduttuaan alus lähti Tsugarunsalmen valvontaan, kunnes se siirrettiin 26. elokuuta korjattavaksi Yokosukan laivastontelakalle. Alus osallistui 23. lokakuuta laivastokatselmukseen, joka järjestettiin voitokkaan Venäjän–Japanin sodan juhlistamiseksi.
Kilpikonnagrafiikka
thumb|Kilpikonnagrafiikalla piirretty spiraali. Kilpikonnagrafiikka on joidenkin ohjelmointikielten tukema tapa piirtää tietokonegrafiikkaa kursorin, "kilpikonnan" avulla. Aloitettaessa kursori sijoitetaan tyypillisesti keskelle ruutua, minkä jälkeen sille annetaan siirtymisohjeita. Kilpikonnagrafiikkaa käytetään esimerkiksi Logossa, missä se on yksi tärkeimmistä ominaisuuksista.
Kilpikonnalla on kolme eri attribuuttia:
Alkuperäisessä Logo-ohjelmointikielen määritelmässä kilpikonnan attribuutteja muutettiin kuuden käskyn avulla: liikutus (kilpikonnan sijaintiin nähden eteenpäin  ja taaksepäin  ), suunnan muuttaminen (kilpikonnan vasempaan tai oikeaan päin kääntyminen tietyn astemäärän mukaan,   ja  ) ja kynän tilan muuttaminen (nosto tai lasku,   ja  ). Useimmissa Logon versioissa kilpikonnaa voi liikuttaa myös suoraan tiettyihin koordinaatteihin (esimerkiksi UCBLogon ), ja kynällä voi olla myös eri attribuutteja (UCBLogossa esimerkiksi   vaihtaa kynän väriä) tai toimintoja (UCBLogossa   piirtää tekstin kilpikonnan sijaintiin). Esimerkki: Neliön piirto
Historia
Grafiikan esikuvana olivat ohjelmoinnin opetukseen tarkoitetut kilpikonna-robotit, jotka keksi Grey Walter 1940-luvun lopussa. Seymour Papert otti ominaisuuden Logoon.
Hideyuki Ujiie
Hideyuki Ujiie (s. 23. helmikuuta 1979 Tokyo) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Ujiie kuului Japanin U-20 joukkueeseen nuorten MM-kilpailuissa 1999.
A History of the World in 100 Objects
A History of the World in 100 Objects on BBC:n ja British Museumin tuottama sataosainen radiosarja, jossa maailmanhistoriaa käydään läpi sadan British Museumin kokoelmista löytyvän esineen kautta. Sarjan ensimmäinen jakso lähetettiin 18. tammikuuta 2010 BBC Radio 4:llä. Kukin ohjelma on kestoltaan 15 minuuttia. Sarjan jaksot ovat pysyvästi kuunneltavissa ja ladattavissa ohjelman kotisivuilta.
Ohjelman konsepti on julkaistu myös British Museumin johtajan Neil MacGregorin kirjoittamana kirjana.
Yōsuke Fujigaya
Jalkapallomaajoukkue
Fujigaya kuului Japanin U-20 joukkueeseen nuorten MM-kilpailuissa 2001.
Korkalovaara
Korkalovaaran historiallinen keskus on Hillapolun ostoskeskus. Korkalovaarassa toimi aiemmin Korkalovaaran lukio, mutta se yhdistettiin Lyseonpuiston lukion kanssa. Myös Alvar Aallon suunnitteleman Korkalorinteen asuntoalueen (Pikku-Tapiola) katsottiin aiemmin kuuluvan Korkalovaaraan. Nykyään sen katsotaan sijaitsevan ns. Kolmannessa kaupunginosassa.
Maamerkkeinä Korkalovaarassa ovat radiomasto sekä Karinrakan vesitorni. Alueen palveluihin kuuluvat tennishalli, ravintola, apteekki, kirjasto, posti sekä useita päivittäistavarakauppoja. Seurakunnalla on alueella kappeli. Korkalovaarassa toimivat myös Korkalovaaran peruskoulu (luokat 1–9) sekä Vaaranlammen koulu (luokat 1–6). Päiväkoteja alueella on kaksi. Alueella on latuja ja ulkoilureittejä. Lisäksi vaaran lounaispuolella Mäntyvaarassa sijaitsee Mäntyvaaran ravirata.
Maja Grønbæk
Maja Grønbæk (s. 30. tammikuuta 1971) on tanskalainen käsipalloilija. Hän voitti Tanskan maajoukkueen pelaajana olympiakultaa Sydneyssä 2000.
Korkalovaara
Vaaran pohjoisrinteellä oli 1960-luvulle saakka kaatopaikka, jota on nykyisin maisemoitu, ja paikalla on aikaisemmin ollut myös laskettelurinne.
Jari Tervo on käynyt koulua Korkalovaarassa. Tunnettuihin korkalovaaralaisiin kuuluu myös siellä varttunut laulaja-lauluntekijä Jaakko Laitinen.
Aiheesta muualla
66.51194°N, 25.6675°W
Berndt Godenhjelm
thumb|upright|Jeesus ristillä, 1843, [[Kuopion tuomiokirkko.]] Berndt Abraham Godenhjelm (30. maaliskuuta 1799 Mäntyharju – 14. joulukuuta 1881 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hän maalasi uransa aikana 25 alttaritaulua ja oli näin 1800-luvun keskeisiä alttaritauluja maalanneita taiteilijoita.
Elämä ja ura
Godenhjelm valmistui tuomariksi 1820 ja toimi auskultanttina Turun hovioikeudessa, ja sai varatuomarin arvon vuonna 1826. Lakiopintojen aikana Godenhjelm oli opiskellut myös taidetta ja hän sai vuonna 1827 kutsu tulla opiskelemaan taidetta Pietariin ja apurahan opiskelun turvaksi. Godenhjelm opiskeli maalausta maisemamaalari Pehr Gustaf von Heidekenin johdolla Tukholmassa 1818 ja kuparipiirustusta Urkinin johdolla Pietarissa. Hän käytti usein ajan tavan mukaan esikuvinaan muiden teoksia.
Godenhjelmin teoksia oli ensi kerran näyttelyssä 1847 Ateneumin ja Tampereen taidemuseoissa, Cygnaeuksen galleriassa sekä Kansallismuseossa. Mäntyharjun kirkossa on ensimmäinen hänen maalaamansa alttaritaulu. Liperin kirkossa on hänen maalaamansa alttaritaulu Kristus ristillä, jonka hän maalasi Pietarissa ollessaan. Se tuotiin 1842 Liperiin. Muita hänen maalaamiaan alttaritauluja ovat muun muassa Ikaalisten Fredrika Sofian kirkon alttaritaulu vuodelta 1874 Kristuksen kirkastuminen,  Jämsän kirkon kaksiosainen alttaritaulu vuodelta 1848 ja Kangasniemen kirkon Jeesus ottaa jäähyväiset äidiltään (1851). Godenhjelmin teoksia ovat myös Galatean riemukulku, Oikeus ja viattomuus, Hirvenhiihtäjät, Väinämöisen soitto sekä Oma kuva.
Godenhjelm toimi johtajaopettajana Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1848–1869. Hän oli Suomen Taiteilijaseuran kunniajäsen 1864 ja Suomen Taideyhdistyksen johtokunnan jäsen 1852–1868.
Godenhjelmin vanhemmat olivat lääninmaanmittari Adolf Fredrik Godenhjelm ja Maria Elisabet Argillander. Hänen puolisonsa oli Alexandra Fredrika o.s. Hornborg (1804–1871). Heidän pojastaan Bernhard Fredrik Godenhjelmistä tuli yliopiston lehtori ja professori. Godenhjelmien kolme muuta lasta syntyivät kuolleina.
Haplocheirus sollers
thumb|Taiteilijan näkemys Haplocheirus sollers on Kiinasta Xinjiangin maakunnasta löydetty teropodi. Haplocheirus oli ensimmäinen alvarezsauri, ja eli jurakaudella noin 160 miljoonaa vuotta sitten. Sitä pidetään tärkeänä osana alvarezsaurien luokittelussa, sillä se osoittaa etteivät ne olleet lintuja (kuten jotkut tutkijat ovat ehdottaneet), vaan vain pelkästään läheistä sukua linnuille. Haplocheirusta pidetään myös puuttuvana renkaana tyypillisten coelurosaurien ja tyypillisten alvarezsaurien välillä, etenkin niiden erikoisten käsien kysymyksessä.
Mod (nuorisokulttuuri)
pienoiskuva|Target on mod-kulttuurin tunnus, joka pohjautuu [[Royal Air Forcen rengaskuvioon.]]
Mod (, sanasta ”modernist”) on Lontoossa 1950-luvun lopulla syntynyt nuorisokulttuuri, joka vaikutti pääasiassa 1960-luvulla, mutta jolla yhä on kannattajia. Mod-kulttuuri elpyi 1970-luvun lopun Britanniassa ja on nykyisin kultti-ilmiö monissa eri maissa.
Modien vaatetus sai vaikutteita Yhdysvalloista, Ranskasta, Italiasta ja Länsi-Intiasta. Tunnusmerkkinä olivat myös italialaiset skootterit. Modit suosivat yhdysvaltalaista jazzia, rhythm and blues -musiikkia sekä soulia. Modien suosimista paikoista tärkeimpiä olivat Carnaby Street ja myöhemmin King’s Road. Shepherd’s Bush ja Soho olivat konserttien ja yökerhojen keskuksia. Suosituimpien yökerhojen listalla olivat myös The Scene, The Flamingo ja The Marquee. Alun perin mod-kulttuuri yhdistettiin yökerhoissa juhlimiseen, usein huumeiden vaikutuksen alaisena. Valtamedia alkoi käyttää 1960-luvun puolivälissä termiä mod kuvaamaan kaikkea suosittua, muodikasta ja modernia.
1970-luvun lopulla Isossa-Britanniassa syntyi uusi mod-liike nimeltään mod revival. Sitä seurasi liikkeen elvytys Pohjois-Amerikassa 1980-luvun alussa, erityisesti eteläisessä Kaliforniassa. Samoihin aikoihin Ruotsissakin syntyi vastaavanlainen mod revival pop-yhtyeiden, kuten The Moderns Mops ja Babysnakes, myötä. Modit kokoontuivat muun muassa Ystadissa ja Öölannilla. Nykyään liike ilmenee skootterikerhon (Stockholm Mods Scooter Club) myötä, ja kannattajat käyvät juhlimassa yökerhoissa.
Historia
Mod-kulttuurin juuret ulottuvat 1950-luvun “modernismiin”, jolla kuvaillaan nuorisoa, joka kuunteli modernia jazzia. Moderni jazz on yhteisnimike eri genreille, kuten cool jazz, hardpop ja modal jazz. Monelle nämä genret tulivatkin tutuiksi, kun 1950-luvun loppupuolella bluesaalto pyyhkäisi Ison-Britannian ylitse. Yhdysvaltalaiset jazzartistit soittivat usein bluesklubeilla ja löysivät näin uutta yleisöä: nuoria, valkoisia miehiä. Tämä oli täysin uutta ja toista kuin Yhdysvalloissa, jossa rotuerottelu vielä vaikutti. Näiden nuorten sanotaan olevan ensimmäisiä brittiläisiä modeja ennen kuin käsite ”mod” edes oli olemassa.
1960-luvun modit
pienoiskuva|Modien stereotyypit skootterilla parkoissaan. Mod-kulttuurin katsotaan heijastaneen elintason kasvua, joka mahdollisti brittiläisille työväenluokan ja alemman keskiluokan nuorille oman ekslusiivisen tyylikultin luomisen. Modit pyrkivät kohti itsetietoisen modernia ja vauhdikasta elämäntapaa, johon kuuluivat nopeasti muuttuvien pukeutumiskoodien mukainen nuorekasta tyylikkyyttä tavoitteleva vaatetus, skootterit ja uudenlainen, valtavirrasta eroava populaarimusiikki. Modit olivat ensimmäinen eurooppalainen nuorisoliike, joka kuunteli jamaikalaista musiikkia (ska). Modien suosikkeja olivat myös eräät lontoolaiset rockyhtyeet, kuten The Who ja Small Faces. Mod-kulttuurin ”kultakautta” olivat vuodet 1963–1965.
Musiikki ja huumeet
Modit olivat kilpailunhaluisia ja he halusivat tehdä toisiinsa vaikutuksen vaatteilla, musiikilla ja tanssimisella. Klubeilla, erityisesti Sohossa modit tanssivat amerikkalaisen rhythm and bluesin ja soulin tahtiin. Nämä genret päihittivät pikkuhiljaa modernin jazzin, joka oli ollut dominoiva musiikkigenre liikkeessä. Koko yön auki olevat klubit, joissa ei ollut anniskelulupaa, olivat erityisen suosittuja, sillä brittiläiset pubit menivät kiinni jo kello 11 illalla. Jaksaakseen juhlia koko yön, reseptillä saatavasta laihdutukseen tarkoitetusta amfetamiinista tuli suosittua. Pillereitä kutsuttiin nimellä ”purple hearts” (liilat sydämet) niiden ulkomuodon ja värin takia. Marihuanan käyttö oli myös tavallista. Alkoholin käyttö oli niukkaa modien keskuudessa – osittain siksi, että useat klubit eivät anniskelleet alkoholia ja osittain siksi, että alkoholin juominen esti skootterilla ajamisen. Juopumista paheksuttiin hieman kontrollin menettämisen vuoksi.
Brittiryhmät
Vielä aiemmin oli vain kuunneltu yhdysvaltalaista rhythm and blues- ja soulmusiikkia, mutta nyt askel kohti itse sen soittamista ei ollut enää kaukana. 1960-luvun alkupuolella syntyi satoja brittiläisiä popyhtyeitä, joiden tyylivivahteena oli amerikkalainen rhythm and blues ja soul. Monista näistä yhtyeistä tuli hyvin menestyneitä myöhemmin. Ensimmäisten joukossa oli muun muassa Alexis Korners Blues Incorporated, joka seurasi Cyril Davies All-Starsin jalanjälkiä. Tämän lisäksi muun muassa The Pretty Things, The Rolling Stones ja The Kinks ja The Animals nousivat suureen suosioon. Yöklubit, kuten Marquee (joka muutti vuonna 1964 Oxford-kadulta Wardour-kadulle), The Ealing Club ja Richmond Railway -hotelli olivat tärkeitä konserttipaikkoja 1960-luvun alkupuolella. Sen sijaan Liverpool-yhtyeet, kuten The Beatles kaupallisella 1960-luvun popmusiikillaan ei käynyt kuuloonkaan brittiläisille modeille. Kaksi yhtyettä, jotka liitettiin erityisesti yhteen mod-ilmiön kanssa olivat The Who ja Small Faces, molemmat heidän vaatetuksensa ja musiikin ansiosta. Nämä bändit muodostettiin kuitenkin vasta ensimmäisen aallon jälkeen kohti brittiläistä rhythm and blues -musiikkia. Samanaikaisesti popyhtyeiden menestys massamedioissa heikensi aikaisten modien tavoittelemaa eksklusiivisuutta. The Rolling Stones käänsi selkänsä jo heidän ensimmäisen singlensä jälkeen.
Kovan luokan modit ja skinheadit
Useina viikonloppuina kevään ja kesän aikana vuonna 1964 tapahtui useita yhteenottoja modien ja rokkareiden (nahkaan pukeutuneiden, moottoripyöräilijöiden ja vanhempien teinien, jotka kuuntelivat rockmusiikkia 1950-luvulla) välillä. Levottomuudet tapahtuivat pääasiassa Britannian etelärannikolla sijaitsevissa kaupungeissa, kuten Brightonissa ja Clactonissa. Levottomuudet herättivät suurta huomiota brittimediassa ja edisti mod-kulttuurin leviämistä koko maahan. Samanaikaisesti liike leimattiin armeijan parkatakkeihin pukeutuneiksi nuoriksi, jotka aiheuttivat hankaluuksia. Aikaisempien modien oli vaikea identifioitua tähän kuvaukseen äärimmäisen yksilöllisyytensä vuoksi. Osa on sitä mieltä, että alkuperäinen mod-kulttuuri katosi mellakoiden myötä vuonna 1964, sillä se menetti eksklusiivisuutensa.
1960-luvun jälkimmäisellä puoliskolla mod-kulttuuri hajautui yhä enemmän. Taidekoulutaustaiset keskiluokkaiset nuoret ottivat vaikutteita amerikkalaisesta hippiliikkeestä ja psykedelia korvasi rhythm and bluesin ja soulin pohjana monelle popyhtyeelle. Muut nuoret, jotka olivat lähinnä työväenluokasta, päättivät sen sijaan puhdistaa ja uudistaa mod-tyyliä. Tämä tarkoitti käytännössä vaatetuksen pelkistämistä urheiluhenkisemmäksi: farkut korvasivat pressihousut, pikeepaidat ja ruutupaidat tulivat muodollisten kauluspaitojen ja kravattien tilalle ja aiempaa yksinkertaisemmat ja lyhyemmät kampaukset nousivat suosioon. Tämän lisäksi esiteltiin vaatteita, joita ei ollut aiemmin yhdistetty mod-tyyliin, kuten esimerkiksi henkselit ja Dr. Martensin työsaappaat. Näiden tuloksena olivat aluksi niin sanotut ”kovan luokan modit” (noin vuosina 1964–1967) ja myöhemmin ensimmäisessä skinhead-aallossa (1968–1972). Sana ”skinhead” mainittiin ensimmäisen kerran brittiläisessä lehdistössä vuonna 1969.
"Scooter Boys" on käsite, joka kuvailee alakulttuuria, joka kehittyi skootteriseurojen ympärillä 1960-luvun loppupuoliskolla. 1960-luvun loppua kohden northern soul -niminen liike alkoi kehittymään jäljellä olevasta mod-liikkeestä Pohjois-Englannissa (johon liikkeen nimi perustuu). Aiempi musiikkisekoitus yökerhoissa painottui selkeämmin nopeatahtiseen soul-musiikkiin, jollaista esimerkiksi Tamla Motown-levy-yhtiö (Motown Records, Inc.) oli julkaissut. Yksi tärkeimmistä yöklubeista tämän kehityksen aikaan oli The Twisted Wheel Manchesterissä, joka toimi vuosina 1963–1971, ja myöhemmin Wigan Casino, joka oli toiminnassa vuodesta 1973 vuoteen 1981.
Modit Ruotsissa
Ruotsissa käsite ”modit” yhdistetään lähinnä teinien hiustyylin muutokseen. The Beatlesin läpimurto vuonna 1963 sai monet pojat kasvattamaan hiuksiaan, kampaamaan ne sivulle tai suoraan eteenpäin ja he lopettivat myös hiusrasvojen käytön. Olkapäihin ulottuva tukka ei ollut enää mitenkään poikkeavaa. Teini-ikäiset tytöt vaihtoivat hiuslakalla kiinnitetyt korkeat tupeeraukset kampauksiin, jossa hiukset laskeutuivat sivuille. Tyypillisiä ruotsalaisten modien vaatteita olivat farkut, suuret neulepaidat, koripallokengät (jotka muistuttivat yhdysvaltalaisia Converse All-Stars -kenkiä) sekä sandaalit, vakosamettiset takit ja samankaltaiset parkatakit, joita brittimodit käyttivät. Modeille oli myös tyypillistä, että he kirjoittivat tusseilla kenkiin, housuihin ja takkeihin. Modit tulivat ruotsalaisten tietoisuuteen ensimmäistä kertaa niin sanottujen mod-mellakoiden myötä, joita tapahtui Tukholman Hötorgetilla ja Göteborgin Götaplatsenilla kesällä 1965.
Brittien epäpoliittisista, pääosin työläisluokkalaisista modeista poiketen ruotsalaisilla modeilla oli selkeät vasemmisto- ja keskiluokkaprofiilit. Tämän lisäksi Ruotsin ja Britannian määritelmät käsitteestä ”modit” erosivat vahvasti toisistaan. Britanniassa käsite "mod" kuvaili selkeää alakulttuuria, kun taas Ruotsissa käsitteellä kuvattiin suuren suosion saanutta massamuotia. Ylipäätään käsitteet erosivat vahvasti tyyli-, musiikki- ja sukupolvimielessä. Hyvä esimerkki tästä on Stefan Jarlin dokumenttielokuva Dom kallar oss mods (1968), jossa teinit, joita kuvaillaan, muistuttavat enemmän muotitietoisia narkomaaneja ja yhdysvaltalaisia hippejä. Sen lisäksi mod-kulttuurin brittiläiset kannattajat olivat syntyneet 1940-luvun keskivaiheilla, kun taas ruotsalaiset modit vasta 1950-luvun alussa.
Hypnoksen muistikirja
Hypnoksen muistikirja on René Charin proosarunon muotoon puettu aforismikokoelma, joka ilmestyi 1946. Hän kirjoitti sen vuosina 1943–1944 ollessaan vastarintaliikkeen palveluksessa. Teos on valittu vuoden aforismikirjaksi.
Monille kielille käännetyn teoksen on suomentanut Kristian Blomberg, joka on kirjoittanut siihen myös esipuheen. Se ilmestyi suomeksi 2009 Savukeitaan kustantamana.
Mod (nuorisokulttuuri)
Mod-kulttuurin elpyminen
Mod-kulttuuri elpyi 1970-luvun lopun Britanniassa punkmusiikin suosion kasvaessa ja sen myötä syntyi uusi mod-aalto, ”The Mod Revival”. Tähän myötävaikuttivat mod-tyylin omaksunut rockyhtye The Jam, jonka esikoisalbumi ilmestyi vuonna 1977, sekä mod-kulttuuria kuvaillut elokuva Quadrophenia vuodelta 1979. Varsinkin The Jam -yhtyeen keulahahmona toimineella laulaja ja kitaristi Paul Wellerillä oli suuri vaikutus liikkeeseen. Lyhyessä ajassa syntyi myös uudistuneita modbändejä, kuten Secret Affair, Lambrettas, The Merton Parkas, Squire ja The Purple Hearts.