cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Malojan alue
Alueeseen kuuluu kaksitoista kuntaa: Bever, Bregaglia, Celerina/Schlarigna, La Punt-Chamues-ch, Madulain, Pontresina, Samedan, S-chanf, Sils im Engadin/Segl, Silvaplana, St. Moritz ja Zuoz. Alueen pinta-ala on 974 neliökilometriä ja asukasluku 18 550 (31.12.2016). Alueen pääkieli on saksa.
Sepe Susi
Tarinoissa Sepe yrittää ottaa kiinni kolmea porsasta siinä kuitenkaan koskaan onnistumatta.
Sepen hahmo on alun perin peräisin kansansadusta Kolme pientä porsasta, joka julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1843, mutta joka lienee paljon vanhempi. Sen pohjalta Disney-yhtiö teki vuonna 1933 saman­nimisen lyhyt­elokuvan. Toisin kuin alku­peräisessä sadussa, elokuvassa susi selvisi loppu­kohtauksessakin hengissä, mutta joutui pakenemaan. Tämän jälkeen hahmo alkoi esiintyä Disney-sarjakuvissa.
Lyhyissä Disneyn piirroselokuvissa Sepen ulkonäkö on huomattavasti sarjakuvia ilkeämmän näköinen. Sarjakuvissa susi on puolestaan kömpelömmän näköinen.
Ulkonäkö
Sepen vanhemmat vilahtavat jossain tarinoissa, eritoten hänen äitinsä, joka ei ollenkaan pidä poikansa tavoista.
Lähteet
Liste der Bewohner Entenhausens Big Bad Wolf
Karsikkoniemi
Karsikkoniemi voi tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä kohteita:
Matti Meikäläinen
Matti ja Maija Meikäläinen ovat keskivertokansalaisia kuvaavia kuvitteellisia nimiä. Digi- ja väestötietoviraston nimipalvelun mukaan Meikäläinen on ollut entisenä sukunimenä alle viidellä suomalaisella, mutta tällä hetkellä (1/2022) Suomessa ei ole yhtään Meikäläinen-nimistä henkilöä. Keskivertokansalaisia kuvaavia nimiä on alettu käyttää eri maissa 1900-luvun alussa. Joissakin maissa nimi on hyvin yleinen, joissakin taas keksitty. Joissakin maissa nimiä on useampi, joilla kaikilla on vivahde-ero: osa kiltimpiä, osa ilkeämpiä. Tavallisesti keskivertoihminen käsitetään mieheksi.
Henrik Petré
Henrik Petré (9. huhtikuuta 1979 Kista, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija.
Petré on Djurgårdenin kasvatti ja hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Elitserienissä kaudella 1997–1998, jolloin hän oli mukana kolmessa ottelussa. NHL-seura Washington Capitals oli varannut Petrén varaustilaisuudessa 1997. Petré edusti kaksi kautta Djurgårdenissa, mutta pelasi Elitserienissä yhteensä vain 12 ottelua, kun pääosa kausista meni Ruotsin I-divisioonan Huddinge IK:ssa.
Kaudeksi 1999–2000 Petré siirtyi Brynäs IF:ään, jossa hän pelasi heti ensimmäisellä kaudellaan 47 peliä. Lisäksi Brynäsissä hän pääsi pelaamaan European Hockey Leagueta. Brynäsiä Petré edusti kauteen 2003–2004, jolloin hän vaihtoi kesken kauden Mora IK:hon Allsvenskaniin. Mora nousi Elitserieniin kaudeksi 2004–2005, ja Petré jatkoi joukkueessa. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Södertäljeen.
SM-liigaseura SaiPa hankki Petrén kaudeksi 2005–2006. SaiPassa Petré pelasi yhden kauden ja siirtyi seuraavaksi kaudeksi Ässiin, josta hän jatkoi kaudeksi 2008–2009 Slovakian Extraligan HC Slovan Bratislavaan.
Bratislavassa Petré pelasi vain alkukauden. Hän siirtyi lopulta kesken kauden takaisin SM-liigaan, kun hän teki koesopimuksen Tapparan kanssa. Petré teki kuuden viikon koeajan jälkeen Tapparan kanssa koko loppukauden kattavan sopimuksen. Kauden 2009–2010 Petré oli pitkään pelaamatta, mutta hän sai lopulta koesopimuksen marraskuussa Elitserienin Timrå IK:hon. Petré loukkaantui pahasti heti ensimmäisessä ottelussaan Timråssa. Hän joutui Teemu Laineen taklattavaksi sillä seurauksella, että hänen keuhkonsa puhkesi. Timrån lääkärin mukaan Petrén keuhkopussiin tuli reikä. Joulukuussa Timrå ilmoitti, että Petré ei jatka joukkueessa enää koesopimuksen päätyttyä. Tammikuussa 2010 hän siirtyi SM-liigan Tampereen Ilvekseen, jossa hän pelasi loppukauden. Kaudella 2010–2011 hän pelasi Allsvenskanin Almtuna IS:ssä.
Petré pelasi kaudella 2011–2012 muutaman pelin Itävallan pääsarjan slovenilaisjoukkue HK Acroni Jesenicessä, kunnes siirtyi tammikuussa Tanskan pääsarjan AaB Ishockeyyn. Petré on edustanut Ruotsia nuorten arvoturnauksissa kahdesti. Vuonna 1997 hän oli mukana 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa, joista Ruotsi sai hopeaa, ja nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa hän pelasi 1998.
Chloë Sevigny
Chloë Stevens Sevigny (s. 18. marraskuuta 1974 Darien, Connecticut, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, muotisuunnittelija ja malli.
Ura
Chloë Sevigny tuli tunnetuksi mallina ja muotivaikuttajana 1990-luvulla. Hän sai mainetta persoonallisella tyylitajullaan ja saavutti laaja-alaisen uran muodin parissa 1990-luvun lopulla esimerkiksi mallina ja harjoittelijana newyorkilaisessa Sassy Magazine -lehdessä, joka myös nimesi hänen olevan sen ajan "It Girl". Tämä toi hänelle paljon huomiota New Yorkin muotipiireissä. Vuonna 1994 toimittaja Jay McInerney vaikuttui Sevignyn tyylistä niin paljon, että hän kirjoitti tästä seitsemänsivuisen artikkelin The New Yorker -lehteen, jossa hän kutsui tuolloin 19-vuotiasta Sevignyä "maailman siisteimmäksi tytöksi".
Sevigny oli myös monien arvostettujen independent-elokuvien tähtenä 1990-luvulla. Hän oli parhaan naissivuosan Oscar- ja Golden Globe -palkintoehdokkaana roolistaan Lana Tisdelina elokuvassa Boys Don’t Cry (1999). Hän on esiintynyt 2000-luvulla monissa taide-elokuvissa, esimerkiksi Lars von Trierin elokuvissa Dogville (2003) ja Manderlay (2005) sekä Jim Jarmuschin Cannesin elokuvajuhlilla palkitussa elokuvassa Broken Flowers (2005).
Vuodesta 2006 vuoteen 2011 Sevigny näytteli HBO:n televisiosarjassa Big Love Nicolette Grantia, yhtä utahilaisen polygamistin kolmesta puolisosta. Hän voitti roolistaan Golden Globe -palkinnon vuonna 2010. Paul Abbottin televisiosarjassa Hit & Miss (2012) Sevigny oli transsukupuolisen palkkamurhaajan roolissa ja sai roolistaan parhaan naisnäyttelijän Satellite Award -ehdokkuuden.
Douglas Fairbanks Jr.
thumb|Douglas Fairbanks Jr. Douglas Elton Fairbanks, Jr. (9. joulukuuta 1909 New York City – 7. toukokuuta 2000 New York City) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja korkea-arvoinen meriupseeri Toisessa maailmansodassa.
Fairbanksin vanhemmat olivat kuuluisa mykän elokuvan miestähti Douglas Fairbanks ja tämän ensimmäinen vaimo Beth Sully. Hänen vanhempansa erosivat hänen ollessaan 10-vuotias ja hän asui äitinsä kanssa Kaliforniassa, Pariisissa ja Lontoossa. Hän aloitti näyttelemisen jo teini-iässä 1920-luvun mykkäelokuvissa. Hänen viimeiset roolityönsä olivat 1980-luvulta, joten hänen uransa kesti yli 60 vuotta. Hän näytteli urallaan lähes sadassa elokuvassa ja toimi sen lisäksi myös mm. elokuvien tuottajana ja käsikirjoittajana. Hän on saanut urastaan kolme tähteä Hollywood Walk of Famelle, joista yhden elokuvaurastaan, yhden televisiourastaan ja yhden radiourastaan. Elokuvauransa lisäksi hänellä oli menestyksekäs sotilasura toisen maailmansodan aikaan.
Timo Kuuluvainen
Timo Kuuluvainen (s. 6. lokakuuta 1983 Kuusankoski) on suomalainen peliuransa jo lopettanut jääkiekkoilija. Häntä luonnehdittiin voimahyökkääjäksi, jonka vahvuuksiin kuuluivat koko, voima, luistelu, fyysinen peli, kiekonsuojaaminen, työteliäisyys ja joukkuepelaaminen. Kuuluvaisen heikkouksiin kuuluivat ajoittainen tehottomuus sekä energian purkaminen vääriin asioihin.
Douglas Fairbanks Jr.
Fairbanks oli naimisissa kolme kertaa: Joan Crawfordin (1929-1933, päättyi avioeroon), Mary Lee Epplingin (1939-1988, päättyi vaimon kuolemaan) ja Vera Sheltonin (1991-2000, päättyi Fairbanksin kuolemaan) kanssa. Toisen vaimonsa kanssa Fairbanksilla oli kolme tytärtä. Hän kuoli sydänkohtaukseen.
Timo Kuuluvainen
Tuloskasvuodet KalPassa
Kuuluvainen syntyi Kuusankoskella, mutta aloitti jääkiekon pelaamisen kuopiolaisessa Kalevan Pallossa. Hän siirtyi B-juniori-ikäisenä Tapparaan kaudeksi 1999–2000. Kuuluvainen oli kaudella 2000–2001 joukkueen B-nuorten paras maalintekijä 16 osumallaan. Kaudeksi 2002–2003 hän palasi KalPaan. Kuuluvainen oli kaudella 2003–2004 tehoilla 17+15=42 joukkueen A-nuorten paras maalintekijä ja hän jakoi KalPan sisäisen pistepörssin voiton Simo Vidgrenin kanssa. Kuuluvainen debytoi kauden aikana myös KalPan Mestis-joukkueessa.
Kaudeksi 2004–2005 Kuuluvainen teki Mestis-sopimuksen KalPan kanssa. Hän murtautui joukkueen vakiokokoonpanoon ja pelasi lähinnä nelosketjun rikkovassa roolissa saaden ajoittain myös alivoimavastuuta. Kaikkiaan Mestiksen tulokaskausi toi Kuuluvaiselle 41 runkosarja- ja seitsemässä playoff-ottelussa tehot 2+6=8. Hän voitti KalPan sisäisen jäähypörssin 87 minuutillaan, joilla Kuuluvainen jakoi sarjan jäähypörssin kahdeksannen sijan kolmen muun pelaajan kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi Mestiksen-mestaruuden ja oli nostamassa KalPaa seuraavaksi kaudeksi SM-liigaan.
Läpilyönti Mestiksessä ja kiertolaiskausi 2008–2009
Huhtikuussa 2008 Kuuluvainen teki sopimuksen Kajaanin Hokin kanssa, mutta hän haki samana kesänä myös pelipaikkaa Oulun Kärpistä. Kuuluvainen ei saanut sopimusta Kärppiin, joten hän aloitti kauden 2008–2009 Hokissa, jonka parhaimmistoon Kuuluvainen kuului syyskauden ajan. Joulukuussa 2008 hän siirtyi lainalle Espoo Bluesiin, jonne Kuuluvainen sai loppukauden kattaneen sopimuksen tammikuussa 2009. Hän jäi Bluesissa 12 ottelussa ilman tehopisteitä, mutta Kuuluvaisen visiitti joukkueessa ei jäänyt lopulta kovin pitkäksi, sillä hän siirtyi siirtotakarajalla Tero Konttisen ja Ari Gröndahlin kanssa loppukaudeksi sarjatasoa alemmas KooKoon vahvuuteen. Vaihtokaupassa Bluesiin siirtyi Jarno Kultanen.
Paluu ulkomaiden kautta Mestikseen
Kuuluvainen teki kaudeksi 2012–2013 sopimuksen Iso-Britannian toiseksi korkeimmalla sarjatasolla EPIHL:ssä pelaavan Manchester Phoenixin kanssa. Hän jätti joukkueen kuitenkin jo ennen ensimmäistäkään runkosarjaottelua, sillä Kuuluvaisen edellisellä kesällä leikattu polvi vammautui uudelleen ja hän näin ollen purki sopimuksensa Phoenixin kanssa. Kuntouduttuaan Kuuluvainen siirtyi marraskuussa 2012 loppuvuodeksi try-outille Kajaanin Hokkiin. Jo ennen koejaksonsa loppua hän siirtyi joulukuussa loppukauden kattaneella sopimuksella Mestiksen nousijajoukkue HC Keski-Uusimaan riveihin. Kuuluvainen kuului loppukaudella joukkueen avainpelaajiin ja hän oli kevään 2013 karsintasarjan paras maalintekijä viidellä osumallaan. Saman vuoden huhtikuussa Kuuluvainen teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen HCK:n kanssa.
Kausi 2013–2014 jäi Kuuluvaisella HCK:ssa lyhyeksi, sillä hän purki sopimuksensa yhteisymmärryksessä joukkueen kanssa jo lokakuussa 2013. Saman kuun lopulla Kuuluvainen palasi EPIHL:ään tehtyään loppukauden kattavan sopimuksen Telford Tigersin kanssa.
Kaudella 2014-2015 Kuuluvainen pelasi Iso-Britannian korkeimmalla sarjatasolla (EIHL) pelaavassa Dundee Stars issa sekä Ruotsin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla (Division 1) pelaavassa Grästorps IK:ssa. Pelikaudelle 2015-2016 hän palasi Ranskaan aloittaen kautensa ykkösdivariseura Toulousessa siirtyen sittemmin pääsarjan Dijoniin. Kuuluvaisen pelaajauran viimeiseksi kaudeksi oli 2016-2017, jolloin hän pelasi Norjan pääsarjan Kongsvinger Knightsissa. Viimeisellä kaudellaan hän kärsi paljon loukkaantumisista. Pelaajauransa jälkeen Kuuluvainen aloittelee valmennusuraansa Helsingin Jokerien junioreissa.
Maajoukkueura
Kuuluvainen edusti Mestiksen nuorista pelaajista koottua Suomen B-maajoukkuetta kahdessa Minskissä Valko-Venäjän alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta vastaan pelatussa ottelussa 9.-10. marraskuuta 2004.
Muuta
Urheilumarkkinoinnin ammattilaisena ja tietokirjailijana tunnettu Arto Kuuluvainen on Timo Kuuluvaisen veli. Maajoukkuejalkapalloilijana ja Olympiaedustajana tunnettu Raimo Kuuluvainen oli Timo Kuuluvaisen setä.
Mirkka Rekola
Mirkka Elina Rekola (26. kesäkuuta 1931 Tampere – 5. helmikuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen runoilija, aforistikko, kääntäjä ja esseisti. Häntä on pidetty vaikeasti tulkittavana lyyrikkona, mikä voi johtua ilmaisun äärimmäisestä tiiviydestä ja monimerkityksisyydestä.
Yksityiselämä
Rekolan isä oli tamperelainen toimittaja Eero Rekola ja äiti kansakoulunopettaja Helmi Ollila. Rekola kirjoitti ylioppilaaksi Porvoon tyttölukiosta 1954. Hän opiskeli kirjallisuutta, filosofiaa ja taidehistoriaa Helsingin yliopistossa 1954–1957. Rekola kirjoitti runoja, esseitä ja kirjallisuusarvosteluja Suomalaiseen Suomeen, Parnassoon ja Uuteen Suomeen sekä kokoomateoksiin.
Rekolan pitkäaikainen elämänkumppani oli runoilija, kulttuurivaikuttaja Mirjam Polkunen (1926–2012). Mirkka Rekolan pikkuserkkuja olivat ministeri Esko Rekola ja mikrobiologian professori Pirjo Mäkelä.
Ura
Rekolan esikoisrunokokoelma Vedessä palaa ilmestyi vuonna 1954 saaden ristiriitaisen vastaanoton. Rekola kuvasi vastaanottoa teoksessa Miten kirjani ovat syntyneet: ”perinteisen runon lukijoille olin aivan vieras, yltiömodernisteille en kyllin moderni”. Täysin huomiotta kirjailijan alkutaival ei jäänyt, sillä kirjailijapalkintoja myönnettiin useita. Sittemmin kunniatohtoriksi korotetun runoilijan arvostus on erittäin korkealla, ja esimerkiksi 1995 Rekolalle myönnetyn taiteen Suomi-palkinnon perusteluissa hänen sanataiteensa nostettiin maailman merkittävimpien joukkoon.
Rekolan tuotanto on päässyt tutkimuksen kohteeksi varsinaisesti vasta 1990-luvun puolivälin jälkeen. Vuonna 1997 ilmestyi monihahmotteisuutta kartoittanut Liisa Enwaldin väitöskirja Kaiken liikkeessä lepo, joka osaltaan toimi tienraivaajana tutkimuksille. Katja Seudun teos Tyhjä pöytä on tilattu vuodelta 2016 tutki Rekolan runouden poetiikan ja ydinteemojen kehitystä. Jonimatti Joutsijärven kirjoittama elämäkerta Mirkka Rekolasta ilmestyi keväällä 2023.
Muistaminen
Vuonna 2020 Tampereella julkistettiin Teemu Mäenpään maalaama ja Annikin runofestivaalin tuottama Runopuu-muraali, jonka osana on Rekolan runo "Minä rakastan sinua, minä sanon sen kaikille".
Mirkka Rekola -seura perustettiin syyskuussa 2014. Yhdistyksen tarkoituksena on vaalia ja tehdä tunnetuksi kirjailija Mirkka Rekolan elämäntyötä sekä toimia Mirkka Rekolan ja hänen tuotantonsa ystävien yhdyssiteenä.
Kirjallisuutta
pöytä on tilattu. Mirkka Rekolan runouden äärellä.'' WSOY 2016. ISBN 978-951-0-41552-8
John Barry
John Barry Prendergast OBE (3. marraskuuta 1933 York, Englanti – 30. tammikuuta 2011 ) oli brittiläinen säveltäjä, joka oli kansainvälisesti tunnetuimpia elokuvamusiikin säveltäjiä. Hän sai urallaan Golden Globen ja viisi Oscar-palkintoa sekä lisäksi muun muassa Baftan ja Grammyn. Hänet valittiin vuonna 1998 Songwriters Hall of Fameen.
Elämä ja ura
Vuosina 1957–1962 Barry johti rock and roll -yhtye John Barry Seveniä soittaen itse trumpettia. Heidän kappalettaan ”Hit and Miss” käytettiin BBC:n Juke Box Jury -ohjelman tunnusmusiikkina.
Barryn elokuvamusiikkiura alkoi vuoden 1960 elokuvalla Paha tyttö. Vuonna 1964 Shirley Bassey nauhoitti Barryn, Anthony Newleyn ja Leslie Bricussen sävellyksen ”Goldfinger” elokuvan 007 ja Kultasormi tunnusmusiikiksi. Nauhoitusta myytiin yli miljoona kappaletta.
Barry on viisinkertainen Oscar-voittaja. Don Blackin sanoittama kappale ”Born Free” samannimisestä elokuvasta (suom. Elsa – vapaana syntynyt) voitti parhaan laulun palkinnon vuonna 1966, ja elokuva palkittiin myös parhaan musiikin Oscarilla. Vuonna 1968 hän voitti parhaan musiikin palkinnon elokuvasta Leijona talvella. Neljännen Oscarin-palkintonsa Barry voitti elokuvan Minun Afrikkani (, 1985) musiikkiraidasta. Viimeisin Oscar-voitto hänelle tuli vuonna 1990 elokuvasta Tanssii susien kanssa.
Barry on kirjoittanut musiikin yhteentoista James Bond -elokuvaan. Muita tunnettuja elokuvia, joihin hän on tehnyt musiikin, ovat muun muassa Heinäsirkat (, 1974), King Kong (1976), Musta aukko (, 1979), Peggy Sue meni naimisiin (, 1986) ja Vain yksi yö (, 1993).
Barry oli naimisissa neljä kertaa. Hän kuoli sydänkohtaukseen tammikuussa 2011.
Suomennettuja kappaleita
Lähde: Suomen äänilevystö ry.
John Bardeen
John Bardeen (23. toukokuuta 1908 – 30. tammikuuta 1991) oli yhdysvaltalainen fyysikko. Hän on ainoa, joka on saanut Nobelin fysiikanpalkinnon kahdesti, ensin transistorista 1956 ja sitten suprajohtavuuden BCS-teoriasta 1972.
Bardeen opiskeli diplomi-insinööriksi Wisconsinin yliopistossa, meni töihin öljy-yhtiöön, kyllästyi työhön ja meni jatkamaan opintojaan Princetonin yliopistoon. Siellä hän opiskeli sekä matematiikkaa että fysiikkaa ja väitteli matemaattisesta fysiikasta 1936. Hänen kiinteän olomuodon fysiikkaan liittyvän väitöskirjansa ohjasi Eugene Wigner, joka palkittiin myöhemmin Nobelin fysiikanpalkinnolla. Sodan jälkeen Bardeen meni töihin Bell Labsiin.
Bell Labsissa Bardeen ja Walter Brattain keksivät kärkitransistorin, jota he esittelivät vuonna 1947. Tämän jälkeen William Shockley kehitti liitostransistorin. Shockley, Bardeen ja Brattain saivat Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1956 transistorin kehittämisestä ja puolijohteita koskevista tutkimuksistaan.
Bardeen palasi akateemiseen maailmaan 1951 siirtyessään Illinoisin yliopistoon Urbana-Champaigniin. Hänen ensimmäinen jatko-opiskelijansa oli Nick Holonyak, joka keksi myöhemmin LEDin. Bardeen työskenteli Leon Cooperin ja Robert Schriefferin kanssa kehittääkseen suprajohtavuudelle mikroskooppisen teorian, joka perustuisi aineen perusosasten, elektronien ja atomiydinten ominaisuuksiin. He julkaisivat teoriansa vuonna 1957. Tämä työ, jota kutsutaan heidän nimiensä alkukirjainten mukaan BCS-teoriaksi, toi Bardeenille, Cooperille ja Schriefferille Nobelin palkinnon vuonna 1972.
Rakki
Rakki voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Daria
Daria on amerikkalainen piirrossarja, jonka olivat luoneet Glenn Eichler ja Susie Lewis Lynn. Se oli spin-off suositusta Beavis ja Butt-head -piirrossarjasta. Molemmat ohjelmat on tuottanut Music Television. Sarjaa on esitetty myös Suomessa.
Daria oli aluksi pelkkä harvakseltaan esiintyvä sivuhahmo Beavis ja Butt-head -sarjassa. Darian oma sarja alkoi vuonna 1997 ja jatkui vuoteen 2001. Sitä tehtiin kaikkiaan 65 jaksoa sekä kaksi tv-elokuvaa nimeltään Is It College Yet? ja Is It Fall Yet? Sarjan tunnuskappaleen "You're Standing On My Neck" esittää Splendora.
Vastaanotto ja arvostelu
Wizard Magazine listasi vuonna 2001 Darian sijalle 85 laatimassaan kautta aikain sadan parhaan animaatiosarjan listalla.
Ágios Pétros
Ágios Pétros eli Petronísi (Πετρονήσι) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Argo-Saronisiin saariin ja sijaitsee Saroninlahdessa Peloponnesoksen niemimaan koillisrannikon edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,10 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Ágios Pétros kuuluu Kórinthoksen kuntaan, Korinthian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen.
Ágios Pétros sijaitsee Korinthian alueyksikön rannikolla Ágios Pétroksen kylän edustalla noin 800 metrin päässä mantereesta.
Sona Əhmədli
Pääasiassa 59 kilogramman painoluokassa kilpaileva Əhmədli paini MM-hopealle sarjassa 55 kg Herningissä 2009, jolloin hän hävisi loppuottelussa Japanin Saori Yoshidalle. Vuoden 2010 MM-kilpailuissa hän sijoittui 13:nneksi. Vuoden 2010 EM-kilpailuissa Əhmədli paini Euroopan mestariksi, ja Istanbulin MM-kilpailuissa 2011 hän saavutti pronssia. Hän oli kolmas myös Belgradin EM-kilpailuissa 2012.
Əhmədli on 165 cm pitkä ja hänen normaalipainonsa on 61 kg.
Tamara Press (urheilija)
Tamara Natanovna Press (, 10. toukokuuta 1937 Harkova – 26. huhtikuuta 2021 ) oli Neuvostoliittoa edustanut yleisurheilija. Hän voitti naisten kiekonheitossa ja kuulantyönnössä kolme kultamitalia ja yhden hopean vuosien 1960 ja 1964 olympiakisoissa ja rikkoi urallaan 11 maailmanennätystä.
Elämä ja ura
Tamara Press syntyi 10. toukokuuta 1937 Harkovassa Ukrainassa. Perhe evakuoitiin toisen maailmansodan aikana Samarkandiin, Uzbekistaniin. 18-vuotiaana Press muutti Leningradiin harjoittelemaan valmentaja Viktor Aleksejevin alaisuudessa.
Press nousi kansainvälisesti tunnetuksi voitettuaan Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1958 kultaa kiekonheitossa ja pronssia kuulantyönnössä. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti Rooman olympialaisissa kultaa kuulassa ja hopeaa kiekossa. Tokion olympialaisissa 1964 hän voitti kultaa sekä kuulassa että kiekossa, rikkoen molemmissa lajeissa samalla olympiaennätyksen. Myös hänen sisarensa Irina Press voitti samoihin aikoihin useita olympiamitaleja.
Tamara ja Irina Press olivat rotevia, minkä vuoksi heitä kutsuttiin pilkallisesti ”Pressin veljeksiksi”. Pressit jättäytyivät pois Budapestin Euroopan-mestaruuskilpailuista 1966, joissa oli ensi kertaa käytössä sukupuolitestit. Neuvostoliittolaiset viranomaiset antoivat kisoista pois jättäytymisen syyksi sairaan äidin hoitamisen. Press kävi viimeisen kilpailunsa vuonna 1967 ja lopetti sitten uransa.
Yhtäkkisen ja ennenaikaisen lopettamisen vuoksi kumpaakin sisarusta on epäilty intersukupuoliseksi tai anabolisten steroidien käyttäjäksi.
Press teki urallaan vuosien 1959–1965 välillä 11 maailmanennätystä. Hänen ennätyksensä kuulantyönnössä oli 18,59 metriä ja kiekonheitossa 59,70 metriä.
Arcadius
thumb|Arcadius Flavius Arcadius (377/378 – 1. toukokuuta 408) oli Itä-Rooman keisari vuodesta 395 kuolemaansa asti. Hänen vanhempansa olivat Theodosius I ja Aelia Flaccilla. Hänen isänsä teki hänestä augustuksen tammikuussa 383. Vuonna 393 hänen nuoremmasta veljestään Honoriuksesta tuli myös augustus. Arcadius oli kiinnostuneempi näyttämään, että oli hurskas kristitty kuin hallitsemaan.
Keisarina ollessaan Arcadius oli pretoriaaniprefekti Rufinuksen vallan alla. Samalla tavalla Länsi-Roomassa hallitsi todellisuudessa magister militum Stilicho. Eräiden lähteiden mukaan Stilicholla oli kumpikin keisari vallassaan ja että hän antoi murhata Rufinuksen vuonna 395. Arcadiuksen uusi neuvonantaja Eutropius otti kuitenkin todellisen vallan käsiinsä. Arcadiuksen vaimolla Aelia Eudoxialla oli myös voimakas vaikutusvalta mieheensä ja hän saikin Eutropiuksen erotettua vuonna 399. Eudoxiaa vastusti puolestaan Konstantinopolin patriarkka Johannes Krysostomos. Eudoxia sai Krysostomoksen erotettua vuonna 404, mutta hän itse kuoli myöhemmin samana vuonna.
Lopun hallituskaudestaan Arcadius oli uuden pretoriaaniprefektin Anthemiuksen vallan alla. Kun Arcadius kuoli vuonna 408, tuli hänen vanhimmasta pojastaan Theodosius II:sta keisari.
Craig Goldy
Craig Goldy (s. 6. lokakuuta 1961) on muun muassa Diossa soittanut kitaristi. Hän tuli tunnetuksi Giuffria -nimisessä yhtyeessä 1980-luvun alkupuolella. Goldy on myös soittanut Rough Cutt -yhtyeessä.
Kustaa Estlin
Gustaf ”Kustaa” Matinpoika Estlin (30. lokakuuta 1878 Hauho – 10. maaliskuuta 1918 Kuhmoinen ) oli suomalainen metsätyönjohtaja, joka vuoden 1918 sisällissodan aikana toimi Valkeakosken punakaartin päällikkönä. Hänet teloitettiin 10. maaliskuuta käydyn Kuhmoisten taistelun yhteydessä.
Elämä
Kustaa Estlin aloitti asepalveluksensa Hämeenlinnan Tarkk'ampujapataljoonassa vuonna 1901, mutta se jäi kesken, kun Suomen asevelvollisuuslaki kumottiin 1903. Tämän jälkeen hän työskenteli Walkiakoski Oy:n palveluksessa metsätyönjohtajana ja marraskuusta 1906 lähtien poliisina Tampereella, kunnes 1911 palasi jälleen Valkeakoskelle. Estlin oli Valkeakosken työväenyhdistyksen jäsen ja soitti myös sen torvisoittokunnassa käyrätorvea.
Marraskuun 1917 yleislakon aikana Valkeakosken miliisit erotettiin ja lakkokomitea nimitti Estlinin järjestyksenvalvojaksi yhdessä Otto Annervon ja Oskari Riutan kanssa. Lakon päätyttyä Estliniä ehdotettiin Valkeakosken uudeksi miliisipäälliköksi, mutta lopulta tehtävää jo ennen lakkoa hoitanut poliisikomisario Jalmari Saukko sai pysyä tehtävässään. Sisällissodan sytyttyä Estlin valittiin 31. tammikuuta 1918 perustetun Valkeakosken punakaartin päälliköksi.
Helmikuussa Estlin johti Kuhmalahden Vehkajärvelle koottua noin 500 punakaartilaisen joukkoa, jonka valkoiset löivät hajalle 26. helmikuuta käydyssä taistelussa. Tämän jälkeen Estlin osallistui Valkeakosken punakaartin komentajana 10. maaliskuuta käytyyn Kuhmoisten taisteluun, jossa hän jäi ilmeisesti haavoittuneena valkoisten vangiksi ja teloitettiin. Hänen samanniminen serkkunsa Kustaa Estlin (s. 1882) osallistui taisteluun valkoisten puolella. Estlinin sisaren Idan tiedusteltua kirjeitse veljensä kohtaloa, vastasi serkku raamatunlauseella ”Antakaa kuolleiden haudata kuolleensa ja katsokaa ettette itse tule hukutetuiksi”.
Perhe
Estlinin puoliso oli Hilma Maria Oskarintytär (1885–1970), jonka kanssa hän avioitui 1903. Pariskunnalle syntyi viisi lasta, joista Eino Hjalmar Estlin (1906–1986) toimi 1940-luvulla Tampereen apulaispalopäällikkönä sekä myöhemmin Valkeakosken palopäällikkönä vuosina 1949–1969. Perheen nuorin poika Matti Kustaa Estlin (s. 1916) kaatui talvisodassa vuonna 1940.
Armenialaisten kansanmurha
thumb|250px|Kansanmurhan uhreja. Armenialaisten kansanmurha on Osmanien valtakunnassa eli nykyisessä Turkissa vuonna 1915 toteutettu useiden satojen tuhansien armenialaisten kuolemaan johtanut joukkotuho. Turkki väittää armenialaisia kuolleen 300 000, läntisten lähteiden mukaan kuolleita oli paljon enemmän. Joidenkin selvitysten mukaan joukkomurhassa kuoli armenialaisia ainakin miljoona, ellei jopa 1,5 miljoonaa. Venäjän puolelle pakeni kansanmurhaa arviolta 300 000–400 000 armenialaista. Turkin virallisen kannan mukaan armenialaiset kuolivat armenialaiskapinan aikana sissisodassa ja sen tukahduttamista seuranneissa epidemioissa ja nälänhädässä, eivät suoranaisessa etnisessä puhdistuksessa.
Professorien Simo Parpola ja Serafim Seppälä mukaan vuosien 1914–1918 kansanmurhassa kuoli 1,3–1,5 miljoonaa armenialaista, 500 000 assyrialaista ja 500 000 kreikkalaista kristittyä, heistä suuri osa kesällä 1915. Ennen kansanmurhaa kristittyjä oli kolmannes väestöstä, nyt promille. Alue oli ollut armenialaisten isänmaa 2 500 vuotta, assyrialaisten 4 000 vuotta.
Vuoden 1919 Turkin hallitus myönsi kansanmurhan. Sen toteuttajille langetettiin kuolemantuomioita. Kemal Atatürk seuraajineen kuitenkin ovat kiistäneet kansanmurhan. Jo uhreilta ryöstetyn omaisuuden korvaaminen olisi kallista Turkille.
thumb|Ottomaanien armeijassa palvellut [[Venezuelan armeijan upseeri Rafael de Nogales Méndez (1879–1936) kirjoitti murhista tarkan selvityksen kirjassaan Cuatro años bajo la media luna.]]
Tapahtumien taustaa
Armenialaisten kansanmurha ei ollut yllättävä äkillinen hyökkäys yhtä kansanryhmää kohtaan, vaan sen juuret olivat 1800-luvun tapahtumissa. Osmanien valtakunta alkoi rapistua 1800-luvulla. Se menetti suuria osia alueistaan: Kreikka itsenäistyi, Itävalta-Unkari kaappasi itselleen Bosnian, Balkanin alueen kansat, kuten romanialaiset ja bulgarialaiset saivat kansallismielisistä aatteista kipinän perustaa omia valtioitaan. Itsenäisyyssotiin osallistui ulkovaltoja ja 1910-luvulla Italia kaappasi Libyan. Horjuva hallinto piti itseään uhattuna ja katsoi oikeudekseen tarttua kapinointiin tarvittaessa kovinkin ottein. Sulttaani Abd-ul-Hamid II totesi, että "länsimaat lietsovat levottomuuksia armenialaisten keskuudessa... meidän on puolustettava itseämme hinnalla millä hyvänsä." Sulttaanin mukaan hyökkäys armenialaisia kohtaan oli näin ollen Turkin oikeutettu tapa puolustautua.
Armenialaisista ei pidetty Turkissa, sillä monien turkkilaisten mielestä he olivat erillinen kansanosa, joka heikensi maata. Armenialaiset eivät olleet islaminuskoisia, vaan kristittyjä ja juutalaisia ja puhuivat omaa kieltään. Armenialaiset noudattivat vanhoja sivistysihanteitaan, minkä johdosta heillä oli keskimääräistä korkeampi kielitaito ja koulutustaso. Ne helpottivat yhteyksiä Eurooppaan, mikä herätti heikkenevässä valtionhallinnossa epäilyksiä. Koulutustaso ja kielitaito auttoivat armenialaisia liike-elämässä, minkä johdosta köyhemmät turkkilaiset pitivät armenialaisia kieroina kauppiaina. Valtion virkoihin armenialaisia ei uskontonsa vuoksi hyväksytty. Vaikka suurin osa armenialaisista oli köyhiä maatyöläisiä, heidän pelättiin jättävän turkkilaiset varjoonsa.
Vuosien 1894–1896 verilöylyt
Vastalauseeksi murhaamiselle ja kiinnittääkseen Euroopan valtioiden huomion kansansa uhanalaiseen asemaan 26 aseistautunutta armenialaista valtasi Osmanien valtakunnan pääkaupungissa Konstantinopolissa pankin. Vastalauseena pankin valtaukselle raivostunut turkkilainen väkijoukko hyökkäsi Konstantinopolin armenialaisten koteihin surmaten heitä tuhansittain.
Tapahtumien seurauksena armenialaiset alkoivat uskoa, että Berliinin vuoden 1878 konferenssit ovat heidän kannaltaan hyödyttömiä. Euroopan suurvallat puolustavat vain niitä Osmanien alaisuudessa olevia kansoja, joista on heille hyötyä. Hyötyä taas on vain niistä, joilla on voimaa, oli yleinen armenialainen ajatelma.
Vuoden 1909 verilöyly
Vuonna 1909 päättyi sulttaani Abd-ul-Hamid II:n valtakausi. Valtaan pääsivät nuorturkkilaiset. Monet armenialaiset tukivat nuorturkkilaisia, sillä heitä innostivat nuorturkkilaisten puheet vapaudesta ja tasa-arvosta. Pian tämän jälkeen järjestettiin Adanassa, Turkin kaakkoisrannikolla, 20 000 armenialaisen joukkosurma. Tätä pidetään nykyään varsinaisen kansanmurhan harjoituksena. Armenialaiset osasivat tämän jälkeen odottaa paikallisia vainoja, mutta odotettavissa oli jotain totaalista. Turkkia vuosien 1894–1896 ja vuoden 1909 verilöylyt opettivat siihen, että Euroopan suurvalloilta ei ole tulossa minkäänlaisia merkittäviä toimia armenialaisten hyväksi.
Vuoden 1915 kansanmurha
Istanbulissa pidätettiin 23.–24. huhtikuuta 1915 yhteensä 235 armenialaista intellektuellia, poliitikkoa ja muuta yhteiskunnallista vaikuttajaa, jotka kaikki teloitettiin. Pidätysmääräyksen antoivat sotaministeri Enver pašša, sisäministeri Mehmed Talat pašša ja meriministeri Ahmed Cemal. Edellä mainittu kolmen miehen ryhmä johti tällöin Turkkia käytännössä diktatuurina. Kun tapahtumat oli saatu käyntiin, esiintyivät johtomiehet ulkomaiden edustajille itsevarmoina. Mehmed Talat Pašša puhui Yhdysvaltojen lähettiläälle maansa armenialaispolitiikasta että se oli sekä selvää että peruuttamatonta: "Meillä ei tule olemaan armenialaisia missään päin Anatoliaa."
Toukokuussa alkoivat armenialaisten joukkokarkotukset, jotka muuttuivat pian ympäri osmanien valtakuntaa kansanmurhaksi. Joukkokarkotuksissa käytetty menetelmä oli kaikkialla samankaltainen. Julistettiin määräys pakkosiirroista, joita varten käskettiin pakkaamaan omaisuus kärryille. Itäisimmissä osissa uskoteltiin, että kylät tyhjennetään väliaikaisesti, sillä ne ovat sotatoimialueella. Kotiinpaluu olisi heti rauhan tultua mahdollinen. Armenialaiset ohjattiin kuolemanmarsseille, joiden alussa asekuntoiset vietiin surmattaviksi ja armenialaissaattueiden ryöstelystä tuli sekä vartijoiden, että naapurustojen huvia.
Tapahtumilla oli myös ulkomaalaisia silminnäkijöitä. Saksalainen lääkäri Neukirch kirjoitti veljelleen kirjeen jossa kuvasi asuinkaupunkinsa Erzikanin 20 000 armenialaisen kohtaloa: "Kaikki toteutettiin järjestelmällisesti... Kuinka sitten 20 000, tai enemmänkin, naisia lapsia tai vanhuksia voitaisiin ruokkia viikkojen ajan auringon paahtaessa..." Kirjettä säilytetään Saksan valtion arkistossa. Vastaavia dokumentteja löytyy 769 sivua Saksan ulkoministeriön arkistossa.
Osa marsseilta hengissä selvinneistä kirjoitti myöhemmin muistelmissaan, että eripuolilla armenialaisalueita toistui samankaltainen tapahtumasarja. Yhteisöjen johtohahmot pidätettiin ja vietiin surmattaviksi, julkisella kuulutuksella kaikkien armenialaisten määrättiin jättämään kotinsa, valmistautumisaikaa marsseille annettiin muutamasta päivästä kahteen viikkoon. Armenialaisten talot sinetöitiin, mutta turkkilaiset ryöstivät ne lähes välittömästi ja jäljellä olleet miehet surmattiin joko ennen kylien jättämistä tai heti kuolemanmarssin alussa. Sotilaat ja virkamiehet keräsivät armenialaisten rahat ja mukana olleet arvoesineet. Jos kieltäytyi luovuttamasta, surmattiin. Tämän jälkeen väkivalta kohdistui naisiin ja jopa kymmenenvuotiaisiin tyttöihin, joita raiskattiin. Vauvoja heitettiin tien varteen. Lasten surmaamisella haluttiin antaa armenialaisille selkeä viesti: teillä ei ole enää tulevaisuutta. Lapsiin kohdistui julmuuksia järjestelmällisesti ympäri valtakuntaa. Niitä lapsia joita ei surmattu, myytiin toreilla. Marssireittien varrella lojui edellisten saattueiden jäljiltä ruumiita. Liikkeelle oli määrätty keskushallituksen määräyksestä satojatuhansia ihmisiä, mutta heille ei ollut varattu lainkaan elintarvikkeita, mikä tekee ilmeiseksi, että ihmisten ei haluttukaan jäävän henkiin. Surmatuiksi tuli niin Turkin armeijan armenialaisia sotilaita kuin nuorturkkilaisen puolueen jäseniäkin.
Hengissä selvinneiden muistelmia ilmestyi 1920-luvulla Yhdysvalloissa. Niitä ovat muun muassa teokset "Daughter of Euphrates" ja "Some of Us Survived" tekijöinä Elizabeth Caraman ja Kerop Bedoukian.
Joillakin paikkakunnilla armenialaisille tarjottiin henkiinjäämisen ehtona kääntymistä islamin uskoon. Yleisenä periaatteena oli, että muslimeiksi kääntyvät saavat pitää henkensä ja omaisuutensa. Tämän tarjouksen otti vastaan kovin harva armenialainen. Kristinuskoa pidettiin keskeisenä osana armenialaisuutta riippumatta siitä oliko henkilö uskonnollinen tai ateisti.
Armenialaiset eivät juurikaan tehneet vastarintaa kansanmurhaa vastaan. Papisto saarnasi seurakunnissa, että pahaan ei saanut vastata pahalla. Länsiarmenialaisen Kilikian kirkon korkein johtaja Sahak II saarnasi, että vastarintaa ei saa tehdä ja hallituksen määräyksiä on toteltava. Hänen mielestään risti oli kannettava loppuun saakka. Tämän toisen posken kääntämisen ihannoinnista moni armenialainen on kirkolleen edelleen katkera.
Suurin osa armenialaisista karkotettiin nykyisen Syyrian alueella Mesopotamian autiomaassa sijaitsevaan Dayr az-Zawriin. Osa armenialaisista lapsista kuitenkin piilotteli tapahtumien aikana paikallisissa turkkilaisissa perheissä. Taivasalla keskellä Syyrian autiomaata armenialaiset näkivät nälkää ja söivät ruohoa ja kuolleita eläimiä. Kuolleiden armenialaisten luvuista on kuitenkin tutkijapiireissä useita tulkintoja, mutta joka tapauksessa surmansa saaneita oli vähintään useita satoja tuhansia. Armenialaisen historian professorin Vahakn Dadrian tutkimusten mukaan sairauksiin ja nälkään kuoli noin 800 000 ihmistä, joihin ei ole laskettu muun muassa armeijassa teloitettuja miehiä ja jalkavaimoiksi otettuja naisia. Nykyään Turkin armenialaisvähemmistö käsittää noin 300 000 henkeä. Lisäksi Syyriassa, Kyproksella, Libanonissa ja Ranskassa elää huomattavia määriä osmanien valtakunnasta paenneiden armenialaisten jälkeläisiä.
Assyrialaisten vainot
Kristittyinä myös assyrialaiset joutuivat kansanmurhan kohteeksi samaan aikaan armenialaisten kanssa. Heidän kohtalostaan on puhuttu vähemmän kuin armenialaisten, johtuen osaltaan heidän pienestä lukumäärästään.
Assyrialaiset pitävät itseään muinaisen Assyrian valtakunnan perillisinä ja ovat kääntyneet kristinuskoon jo varhaiskristillisinä vuosisatoina. Heidän kielensä on aramea ja heidän kirjakielestään käytetään nimeä syyria. Assyrialaisten vainot alkoivat 8. huhtikuuta 1915 ja pääasiassa ne toteutettiin kesän 1915 aikana.
Kaikkiaan kesällä 1915 surmattiin arviolta 500 000 henkeä. Selvinneiden määrä ja säilyneiden silminnäkijäkertomusten määrä on vähäinen ja moni assyrialainen pakeni nykyiseen Pohjois-Irakiin. Onnistunutta vastarintaa assyrialaiset tekivät Ain Wardon kylässä yhdessä jesidien kanssa. 62 päivää kestäneiden taisteluiden jälkeen turkkilaiset lyötiin ja kyläläiset pakenivat. Heidän jälkeläisiään asuu nykyään muuan muassa Yhdysvalloissa ja Ruotsissa.
Kansanmurhan tunnustaminen
thumb|330px|Kartalle merkittynä valtiot ja muut alueet, jotka ovat virallisesti tunnustaneet armenialaisten kansanmurhan tapahtuneeksi (2019).
Armenialaisten etninen puhdistus vuonna 1915 on vielä nykyaikanakin merkittävä poliittinen kysymys. Esimerkiksi Turkilla ja Armenialla ei ole virallisia diplomaattisuhteita, mikä tosin on seurausta Vuoristo-Karabahin konfliktista. Asia hiertää myös Turkin EU-jäsenyyden etenemistä, sillä Euroopan parlamentti on määritellyt kansanmurhan tunnustamisen yhdeksi Turkin EU-jäsenyyden ehdoksi. Toisaalta taas Euroopan komissio ei ole hyväksynyt Euroopan parlamentin ehdotusta, ja on jättänyt kansanmurhan tunnustamisen pois Turkin jäsenyysehdoista. EU-komissaari Olli Rehn on muistuttanut kansainvälistä yhteisöä siitä, että Turkin ja Armenian poliittiselle tasapainolle olisi nykyään edullisinta, mikäli molemmat maat keskittyisivät väliensä parantamiseen.
Turkki ja maat jotka eivät tunnusta kansanmurhaa
Länsimaisten historioitsijoiden kesken vallitsee yksimielisyys siitä, että armenialaisten etninen puhdistus on tapahtunut tosiasia. Erimielisyyttä on siitä, täyttävätkö tapahtumat kansanmurhan tunnusmerkit. Vaikeaksi tapahtumien kulun tutkimisen tekee se, että Armenian arkistot ovat suljettuja, kun taas Turkin arkistot ovat auki historian tutkijoille. Kummallekin maalle asia on poliittisesti hyvin arka. Turkki ei ole tunnustanut kansanmurhaa, ja sen oikeusistuimissa on nostettu syytteitä kansanmurhasta kirjoittaneita tutkijoita ja kirjailijoita vastaan sillä perusteella, että nämä "loukkaavat turkkilaisuutta".
Turkin rikoslain 301 §:n mukaan turkkilaisuuden loukkaaminen on rikos. Pykälää on käytetty estämään puhe armenialaisten kansanmurhasta, eikä aihetta voi Turkissa lain takia tutkia vapaasti. Turkin kuuluisimpiin kirjailijoihin lukeutuva Orhan Pamuk sai vuonna 2005 syytteen 301 §:n nojalla hänen todettuaan, että miljoona armenialaista tapettiin. Syyte kuitenkin hylättiin lopulta.
Turkin pääministeri ilmoitti 2005 haluavansa perustaa turkkilaisista ja armenialaisista historioitsijoista koostuvan yhteisen työryhmän tutkimaan vuoden 1915 tapahtumia, mutta Armenian presidentti vastasi, että maiden tulee ensin solmia keskenään kunnolliset diplomaattisuhteet, ennen kuin ne voivat käsitellä asiaa. Neuvottelut kuitenkin kariutuivat, eikä mailla edelleenkään ole diplomaattisuhteita. Myös kansanmurhien tutkijoita maailmalla edustava International Association of Genocide Scholars -järjestö totesi vastauksessaan Turkin ehdotukseen "puolueettomasta" tutkimuksesta, että puolueettomat tutkijat ovat käsitelleet kansanmurhaa jo pitkään. Järjestö huomautti lisäksi Turkin hallitukselle työskentelevien tutkijoiden olevan kaikkea muuta kuin puolueettomia.
Turkin kielteisyyttä asiasta keskusteluun pidettiin yhtenä esteenä maan liittymiselle Euroopan unioniin silloin kun liittymisestä neuvoteltiin. Erityisesti Ranskassa vaadittiin maailmalta laajempaa kansanmurhan tunnustamista. Huhtikuussa 2006 Ranskan parlamenttiin tuotiin lakiesitys, joka toteutuessaan olisi tehnyt armenialaisten kansanmurhan kieltämisestä holokaustin kieltämiseen verrattavan rikoksen. Lakiesitys tuli Ranskassa käsittelyyn lokakuussa 2006, ja parlamentin alahuone (kansalliskokous) hyväksyi sen 12. lokakuuta. Lain piti vielä saada hyväksyntä parlamentin ylähuoneelta (senaatilta). Senaatti hyväksyi lain 23. tammikuuta 2012, ja sen jälkeen tarvittiin vielä presidentti Nicolas Sarkozyn hyväksyntä. Laki herätti Turkissa voimakasta vastusta, ja maa uhkasi Ranskaa erilaisilla toimilla. Ranskan perustuslakineuvosto otti lakiin kantaa 28. helmikuuta 2012. Sen mukaan laki rikkoo perustuslakia, sillä se loukkaa ilmaisunvapautta. Päätös mitätöi lain, mutta Ranskan presidentti Nicolas Sarkozy pyysi hallitusta valmistelemaan asiasta uuden lakiesityksen.
Turkin lisäksi on monia maita, jotka eivät ole tunnustaneet kansanmurhaa tapahtuneeksi. Sen sijaan puhutaan usein esimerkiksi verilöylyistä tai "väkivallanteoista". Näihin maihin kuuluivat pitkään esimerkiksi Yhdysvallat, Britannia, Georgia, Ukraina ja Israel.
Kuitenkin lokakuussa 2007 Yhdysvaltain edustajainhuoneen ulkoasiainvaliokunta hyväksyi päätöslauselman, joka toteaa Turkin surmanneen ensimmäisen maailmansodan aikana 1,5 miljoonaa Turkin armenialaista ja nimeää tapahtuman kansanmurhaksi. Ulkoministeriö ja presidentti Bush vastustivat päätöslauselmaa. Edustajainhuone päätti 29. lokakuuta 2019, että kyseessä oli kansanmurha. Päätös syntyi lähes yksimielisesti. Huhtikuussa 2021 Joe Biden tunnusti kansanmurhan ensimmäisenä Yhdysvaltain presidenttinä.
Kansanmurhan tunnustaneet maat
Kansanmurhan tunnustaneita maita ovat muun muassa Alankomaat, Argentiina, Armenia, Belgia, Bolivia, Brasilia, Bulgaria, Chile, Italia, Itävalta, Kanada, Kreikka, Kypros, Libanon, Liettua, Luxemburg, Paraguay, Puola, Ranska, Ruotsi, Saksa, Slovakia, Sveitsi, Syyria, Tšekki, Uruguay, Vatikaani, Venezuela ja Venäjä.
Euroopan parlamentti antoi virallisen tunnustuksen vuonna 1987. Lisäksi jotkin valtioiden osat, kuten useimmat Yhdysvaltain osavaltiot ja Wales Britanniassa, ovat antaneet tunnustuksen itse Yhdysvaltain ja Britannian kielteisestä kannasta huolimatta. Näillä lausumilla ei ole ulkopoliittista merkitystä, koska asia ei kuulu niiden toimivaltaan.
thumb|250px|[[Walesissa oleva Armenian kansanmurhan muistomerkki, joka turmeltiin tammikuussa 2008.]]
Saksan liittopäivät katsoi kesäkuussa 2016, että armenialaisten vuoden 1915 joukkomurha oli kansanmurha. Liittopäivät hyväksyi asiaa koskevan julkilausuman lähes yksimielisesti. Vain yksi kansanedustaja äänesti vastaan ja yksi jätti äänestämättä.
Suomi
Suomen suhtautuminen kansanmurhan tuomitsemiseen on ollut pidättyväinen. Vuonna 2005 presidentti Tarja Halonen laski seppeleen uhrien muistoksi ollessaan valtiovierailulla Armeniassa, mutta väisti armenialaistoimittajien kysymykset kansanmurhasta.
Kansanmurha populaarikulttuurissa
Populaarikulttuurissa kuuluisa amerikanarmenialaisista muusikoista koostuva metallimusiikkiyhtye System of a Down on sanoituksissaan ja haastatteluissaan usein viitannut armenialaisten kansanmurhaan ja sen kieltämiseen. Yhtyeen laulaja, Serj Tankian, on todennut, että "Armenia on paikka, jossa venäläiset ja turkkilaiset ovat saaneet leikkiä sotaa."
Captain Morgan’s Revenge
Captain Morgan's Revenge on skotlantilaisen Alestorm-yhtyeen ensimmäinen täyspitkä albumi. Albumin sanoitukset liittyvät merirosvoihin.
E85 (polttoaine)
thumb|E85-polttoaineseosta käyttäviä ajoneuvoja. E85 on alkoholipolttoainesekoitus, jossa on enintään 85 prosenttia etanolia (etyylialkoholia, esimerkiksi vilja-alkoholia) ja vähintään 15 prosenttia bensiiniä. Etanolipitoisuus voi vaihdella raaka-aineiden saatavuuden mukaan, esimerkiksi St1-yhtiön RE85-polttoaineessa alkoholipitoisuus voi vaihdella 70–85 tilavuusprosentin välillä. E85-polttoainetta voidaan käyttää korvaamaan tavallista bensiiniä sellaisissa ajoneuvoissa, joissa tällainen polttoaine on ajoneuvon valmistajan puolesta hyväksyttävää tai moottoriin on asennettu etanolimuunnossarja. Korkeaseosetanolia joustavasti hyödyntävää voimanlähdettä kutsutaan FlexFuel-moottoriksi.
Suosio
Vuonna 2020 E85-polttoaineelle suunniteltujen uusien autojen kauppa Euroopassa on pysähtynyt. Esimerkiksi Suomessa ei ole rekisteröity yhtäkään uutta etanoliautoa vuosina 2018–2020. Tähän on vaikuttanut se, että tyyppihyväksynnässä FlexFuel-autojen päästöt on mitattava kahdesti: sekä bensiini- että etanolipolttoaineella. Lisäksi uuden WLTP-mittaustavan käyttöönotto on aiheuttanut mittauksissa ruuhkan.
Saatavuus
E85-polttoaine on laajasti käytetty Ruotsissa. Yhdysvalloissa sitä käytetään pääasiassa keskilännessä, jossa maissi on pääasiallinen etanolinlähde. Eniten pumppuja on Minnesotassa ja 2005 toiseksi eniten Illinoisissa (noin 60); useimmissa muissa osavaltioissa on vähemmän kuin muutama kymmenen pumppua. Jopa Minnesotassa etanolipumput edustavat pientä vähemmistöä huoltoasemista; osavaltiossa on noin 4 000 huoltoasemaa, jossa jokaisessa on useita erillisiä pumppuja. Kaikkien asemien täytyy kuitenkin myydä E10-polttoainetta, jossa on 10 prosenttia etanolia ja loput bensiiniä. Huoli bensiinin hinnannoususta ja riippuvuus epävakaasta Lähi-idästä on kuitenkin johtanut uuteen kiinnostukseen E85-polttoaineeseen; esimerkiksi Nebraska ohjeisti käyttämään osavaltion kulkuneuvoissa E85-polttoainetta aina kun mahdollista.
Suomessa E85-polttoainetta on ollut myynnissä 1. huhtikuuta 2009 alkaen. Suomessa E85-korkeaseosetanolia valmistetaan kotimaisista jätteistä ja tähteistä tuotantolaitoksilla eri puolella maata. Raaka-aineena hyödynnetään muun muassa huoltoasemien hävikkiruokia. Jätteestä valmistetun etanolin osuus polttonesteessä laskee autoilun fossiilisia päästöjä jopa 80 prosenttia. St1 on valmistamassa Kajaaniin Cellunolix-tuotantolaitosta, joka käyttäisi raaka-aineenaan sahanpurua. Vastaavanlaisia laitoksia on suunnitteilla myös Pietarsaareen ja Alholmens Kraftin tehdasalueelle. Haapavedelle on suunnitteilla NordFuel-biojalostamo, joka tuottaisi 65 000 tonnia puuperäistä bioetanolia. Vuonna 2020 kotimaista E85-polttoainetta myyviä asemia oli ympäri maata yhteensä 151 kappaletta. St1- tai Shell-asemia oli 55 ja ABC-asemia 96. .
Hinta ja ominaiskulutus
E85-polttoaine maksoi vuonna 2021 Suomessa noin 1,41 € litralta. Hinnan osatekijöitä ovat tuotanto- ja logistiikkakustannukset sekä valmistevero (CO2-vero, energiavero, ALV ja huoltovarmuusmaksu).
Koska E85-polttoaine sisältää noin 30 % vähemmän energiaa kuin yleisimmin Suomessa käytetty E10-bensiini litraa kohti, niin polttoaineen kulutuskin kasvaa. Nykyaikaisilla elektronisella polttoaineen ruiskutuksella varustetulla moottoreilla kulutuksen lisäys on 10-30 %.
Vaikka kulutus kasvaa E85-polttoainetta käytettäessä, kasvaa kuitenkin auton energiatehokkuus MJ/km, koska etanolin lämpöarvo on matalampi kuin bensiinillä. Esimerkiksi jos auton kulutus bensiinillä on 6,7 l/100 km, niin energian kulutus on 220 MJ. Saman auton kulutus E85-polttoaineella on 8,9 l/100 km, joten energian kulutus on 205 MJ.
Ympäristövaikutus
E85:n etanolikomponentti voidaan tuottaa niin sanottuna uusiutuvana energiana. Etanolia voidaan valmistaa mistä tahansa käymiskelpoisesta hiilihydraatista käymisprosessilla biokemiallisesti tai vaihtoehtoisesti Fischer-Tropsch -prosessilla liittämällä eteeniin katalyyttisesti vettä. Eteeniä puolestaan voidaan valmistaa biokaasusta tai kivihiiltä koksaamalla. Etanolin valmistukseen viljeltäville kasveille ei siksi tarvitse myöskään asettaa yhtä korkeita laatu- tai puhtausvaatimuksia kuin ravintokasveille, ja koko kasvien sisältämä biomassa voidaan hyödyntää prosessissa.