cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mestitsi
thumb|Mestitsin ja [[Intiaanit|intiaanin muodostama pariskunta lapsineen. Miguel Cabreran maalaus vuodelta 1763. Erilaisia seka-avioliittoja jälkeläisineen kuvanneet casta-maalaukset olivat suosittuja siirtomaa-ajan Meksikossa, ja Cabreraa pidetään laajalti genren parhaana taiteilijana .]]
Mestitsi on määritelmän mukaan europidin ja intiaanin tai kahden mestitsin jälkeläinen erityisesti Latinalaisessa Amerikassa. Nykyään sanalla tarkoitetaan yleisesti kaikkia ihmisiä, joilla on sekä valkoihoisen että intiaanin perimää. Aiemmin käytössä oli myös tarkentavia nimityksiä eri sekoitussuhteille.
Näiden lisäksi eri ryhmäksi (”mixed-blood”) luokitellaan ei-latinalaisperäiset europidin ja intiaanin jälkeläiset. Kanadassa intiaanien ja eurooppalaisten jälkeläisistä polveutuvan väestön nimitys on métis, ja heillä on virallinen alkuperäiskansan asema; métis-väestön määrä on noin 300 000.
Hondurasissa ja pienissä määrissä myös Meksikossa mestitsiväestöllä on perimässään myös negridisiä perintötekijöitä, ja yleisimmän luokituksen mukaan he ovat enemmänkin mulatteja (europidin ja negridin jälkeläinen) tai zamboja (intiaanin ja negridin jälkeläinen).
Filippiineillä nimitystä ”mestiso” käytetään perinteisesti malaijilaisen ja espanjalaisen jälkeläisestä, mutta käsite on myöhemmin laajentunut käsittämään kaikkia perimältään sekoittuneita, jotka muodostavat väestöstä noin kaksi prosenttia.
Heikki Junninen
Heikki Junninen (s. 6. kesäkuuta 1975) on ilmakehätieteilijä, tutkija ja keksijä, joka on syyskuusta 2019 lähtien työskennellyt Tarton yliopiston ympäristöfysiikan professorina.
Junninen on laatinut työtovereineen (kuten Markku Kulmala, Tuukka Petäjä, Douglas Worsnop, Mikko Sipilä ja Mikael Ehn) kymmeniä tutkimusartikkeleita erityisesti ilmakehän aerosolien mittaamiseen ja data-analyysiin liittyen. Näistä useita on julkaistu tiedemaailman kärkilehdissä (kuten Nature ja Science). Junnisella on myös useita patentteja (muun muassa Mikko Sipilän kanssa).
Vuonna 2019 (ja 2018) Junninen on ollut arvostetulla maailman viitatuimpien tutkijoiden 2019 Highly Cited Researchers -listalla geotieteiden aihepiiristä. Tunnustus pohjautuu analyytikkayritys Clarivaten ylläpitämään Web of Science -julkaisutietokantaan. Marraskuussa 2019 julkaistuun luetteloon oli valittu yhteensä noin 6 200 tutkijaa, joista 3 700 oli ryhmitelty johonkin 21:stä selvityksessä mukana olleesta tieteenalaryhmästä ja 2 500 oli poikkitieteellisten aihepiirien tutkijoita. He kaikki kuuluvat tieteenalaryhmässään viitatuimman prosentin joukkoon kaikista julkaisutietokannassa mukana olevista alan tutkijoista.
Islanninkampasimpukka
Islanninkampasimpukka (Chlamys islandica) on subarktinen kampasimpukkalaji, jota esiintyy Pohjois-Atlantilla, muun muassa Norjassa Lofoottien pohjoispuolella ja Jan Mayenin, Karhusaaren ja Huippuvuorten merialueilla. Simpukan kuori on poimullinen ja väriltään lähinnä oranssi, kooltaan jopa 10 cm:n levyinen.
Kirkkoniemen peililasitehdas
Kirkkoniemen peililasitehdas toimi Viipurin lähistöllä Johanneksen pitäjän Rokkalan kylässä 1892–1926. Tehdas valmisti hiottua ja hiomatonta peililasia sekä valettua laattalasia. Tehtaan yhteydessä toimi lisäksi peililasihiomo. Vuodesta 1907 tehtaalla alettiin valmistaa ikkunalasia.
Kirkkoniemen tehdas oli yksi Suomen suurimpia lasitehtaita ja sen tuotteiden päämarkkina-alue oli läheinen Pietarin kaupunki. Nämä markkinat menetettiin rajan sulkeuduttua ja tehdas joutuikin lopettamaan toimintansa 1926.
Myyrmäen rautatieasema
Myyrmäen rautatieasema on pääkaupunkiseudun lähijunaliikenne- ja linja-autoasema Myyrmäessä Vantaankosken radalla Vantaalla. Se sijaitsee Malminkartanon ja Louhelan asemien välissä, noin 12 kilometrin päässä Helsingin päärautatieasemasta pohjoiseen. Se on ensimmäinen Vantaan puolella oleva rautatieasema Vantaankosken radalla Helsingistä päin tultaessa. Lipunmyynti asemalla on lopetettu 2000-luvulla.
Lentoasemalle liikennöidään raiteelta 1 ja Helsinkiin raiteelta 2. Kehäradan vuoksi liikenne kaupunkiradan raiteilla muutettiin syksyllä 2013 oikeanpuoleisesta vasemmanpuoleiseksi. Asemalla on sivulaiturit.
Heti aseman länsipuolella on kauppakeskus Myyrmanni ja Myyrmäkitalo (muun muassa Myyrmäen kirjasto, elokuvateatteri Kino Myyri ja Vantaan taidemuseo Artsi). Aseman itäpuolella sijaitsevat puolestaan Myyrinpuhos, Myyrmäen linja-autoasema sekä Myyrmäen sosiaali- ja terveysasema. Asemalla toimii ravintola Mike's Diner.
Aseman peruskorjaus
Myyrmäen rautatieaseman suunnitteli Arkkitehtitoimisto Lehtovuori, Tegelman ja Väänänen. Asema valmistui vuonna 1975. Aseman tilat pääsivät vuosien varrella heikkoon kuntoon, mutta Kehäradan valmistumista ennen radan vanhan osan asemat perusparannettiin. Aseman peruskorjaus alkoi vesieristysten korjauksella vuoden 2013 aikana. Seuraavaksi remonttiin menivät laiturialueet sekä bussiterminaali. Laiturialueiden päällyste uusittiin ja opastusta parannettiin. Bussiterminaaliin rakennettiin uusia linja-autopysäkkejä Jönsaksentien varteen sekä siirrettiin taksitolppa pois bussiterminaalin alueelta.
Neljä Kilterin koulun oppilasta maalasi kokeneen graffitimaalarin ohjauksessa huhtikuussa 2013 graffiteja Myyrmäen asemahalliin. Työt pysyivät esillä remontin käynnistymiseen saakka. Myyrmäen asemahallin remontti alkoi kesäkuussa 2014 ja koko sen ajan asemahalli oli poissa käytöstä. Asemahallin remontin oli tarkoitus olla valmis vuoden 2014 marraskuussa. Työt kuitenkin viivästyivät ja asemahalli päästiin avaamaan vasta vuoden 2015 puolella. Maaliskuussa 2015 päättyneen remontin yhteydessä asemalle asennettiin liukuportaat, uudet hissit sekä lisättiin kameravalvontaa. Vanhassa lipunmyyntihallissa avattiin grilli-kahvila Mike’s Diner. Aseman avajaisissa paljastettiin aseman sisätiloihin toteutettu, tuolloin Suomen suurin pysyvä julkisen tilan katutaideteos. MCD x 01600 -nimisen (01600 on Myyrmäen postinumero) teoksen maalasi viiden viikon aikana kymmenen Multicoloured Dreams -ryhmän taiteilijaa. Loppukeväästä 2015 aseman seinämaalauksia täydennettiin asemarakennuksen kolme seinää kattavalla ulkoteoksella, jonka maalasi chileläinen Un Kolor Distinto -katutaidekaksikko.
Myyrmäen asema on ollut tunnettu myös kaikkien käytössä olleista pianoista. Niitä jouduttiin ilkivallan vuoksi vaihtamaan useaan kertaan, mutta lopulta syksyllä 2022 pianot poistettiin.
Roberto Larraz
Roberto Larraz (20. elokuuta 1898 Buenos Aires, Argentiina – 27. marraskuuta 1978 Buenos Aires, Argentiina) oli argentiinalainen miekkailija. Hän kilpaili neljissä kesäolympialaisissa vuosina 1924–1936. Larraz sai mitalin Amsterdamin olympialaisissa 1928, kun hän oli mukana floretin joukkuekilpailussa pronssia saaneessa joukkueessa.
Asemakaavaoppi
Asemakaavaoppi on Otto-Iivari Meurmanin kirjoittama asemakaavoituksen oppikirja, jonka Otava julkaisi vuonna 1947. Asko Salokorven mukaan kirjassa on koottu 1900-luvun alusta asti vaikuttaneet kaupunkisuunnitteluihanteet ”merkittäväksi kokonaisuudeksi”. Kirjassa Meurman esittelee hajakeskitykseen perustuvan lähiöperiaatteen, joka vaikutti olennaisesti Suomen sodanjälkeiseen kaupunkirakentamiseen ja lähiöiden syntyyn.
Sisältö
thumb|left|200px|Otto-I. Meurmanin Asemakaavaopissa (1947) esittämä asumakuntakaavio perustui County of London Plan -suunnitelmassa (1943) esitettyyn kaavioon. Kirjassa Meurman sanoo, että kaupunkien kehittämisen lähtökohdaksi tulee ottaa hajakeskitysperiaate eli asutus pitää suunnitella toisistaan erillään oleviksi yksiköiksi. Kaupungin tulisi koostua asumakunnista, jotka jakautuvat noin 6 000 asukkaan asumalähiöihin (neighborhood unit). Koulupiiriin perustuneet lähiöt jakautuvat vielä asumasoluihin, joiden koko perustuu päivähoitoyksikköön. CIAMin vaatima kaupungin jako toimintojen mukaan näkyy Meurmanin teoriassa. Meurman esittää, että kaupungissa on ”varattava alueet erikseen asumista, työtä ja liikennettä, hallintoa ja huoltoa sekä virkistystä varten”. Toisaalta Salokorpi huomauttaa, että Meurman kannatti vehreitä omakotitontteja, joita Le Corbusier vastusti.
Luomistyö
Otto-Iivari Meurmanista tuli vuonna 1940 Suomen ensimmäinen asemakaavaopin professori. Hän katsoi oppikirjan laatimisen tarpeelliseksi, sillä ”sodan ja välirauhan köyhdyttämissä oloissa ei ole varaa mihinkään epärationaaliseen toimintaan varsinkaan sellaisella alalla kuin yhdyskuntien rakentaminen”. Toisaalta hän piti olemassa olevia oppikirjoja vajaavaisina tai vanhentuneina. Meurman kirjoitti kirjan jo vuonna 1943, mutta ”sodan rasittama” kirjapaino julkaisi sen vasta vuonna 1947.
Meurmanin lähiökäsityksen muodostumiseen vaikuttivat hänen omien sanojensa mukaan Patrick Abercombie, Otto Danneskiold-Samsø, Maxwell Fry ja Thomas Sharp. Meurmanin lähiöperiaatteen kaavakuva oli kulkeutunut County of London Plan -suunnitelmasta Danneskiold-Samsønin kautta.
Tulkinnat
Asko Salokorven mukaan kirjasta on luettavissa, että Meurmanin kohdalla funktionalistinen ideologia jäi paljon aikaisemman puutarhakaupunkiaatteen varjoon. Meurman myös ”propagoi” lähiöaatetta. Salokorven mukaan kirjassa anglosaksinen lähiöperiaate yhdistyi funktionalistiseen kaupunkirakenteeseen. Myös Suomen lähiöitä tutkineen Riitta Hurmeen mukaan Meurmanin lähiössä puutarhakaupungin piirteet yhdistyivät Clarence Perryn kaupunkilähiöperiaatteeseen.
Oreste Baratieri
thumb|pysty|Oreste Baratieri Oreste Baratieri (13. marraskuuta 1841 Condino, Tiroli – 7. elokuuta 1901 Sterzing, Tiroli) oli italialainen kenraali, joka komensi italialaisia joukkoja tappiollisessa sodassa Etiopiaa vastaan vuosina 1895–1896.
Baratieri liittyi nuoruudessaan Giuseppe Garibaldin vapaaehtoisjoukkoihin, jotka valtasivat vuonna 1860 Sisilian ja Etelä-Italian ja siten edistivät Italian yhdistymistä. Hän kuului Italian edustajainhuoneeseen vuosina 1876–1895 ja komensi vuosina 1887–1891 everstinä rykmenttiä Italian valtaamassa Eritreassa. Vuonna 1891 Baratieri nimitettiin kaikkien Afrikkaan sijoitettujen italialaisten joukkojen komentajaksi ja vuonna 1893 Eritrean kuvernööriksi. Hän pyrki houkuttelemaan Eritreaan yksityisiä sijoituksia sekä uudisasukkaita Euroopasta. Baratieri halusi myös laajentaa italialaisten siirtomaavaltaa Itä-Afrikassa. Vuonna 1894 hän valtasi Kassalan kaupungin.
Italian ja Etiopian välisessä sodassa Baratieri voitti prinssi Ras Mengeshan komentamat etiopialaiset tammikuussa 1895 Coatitin ja Serrafén taisteluissa. Kun keisari Menelik II hyökkäsi koko pääarmeijansa voimin italialaisia vastaan, Baratieri kärsi murskatappion Adowan taistelussa 1. maaliskuuta 1896. Hänet vedettiin sen jälkeen pois komentajantehtävistä ja haastettiin sotaoikeuteen, mutta oikeus vapautti hänet. Adowan tappion seurauksena Italia joutui tunnustamaan Etiopian suvereeniuden.
Ilosaari
Ilosaari on tunnetuin Pielisjoen saarista Joensuussa. Sinne pääsee keskustasta Länsisiltaa pitkin. Alkujaan Ilosaarirock-festivaali järjestettiin Ilosaaressa. Vuodesta 1991 tapahtuma on ollut Laulurinteellä, jossa sille on paremmin tilaa.
Kaksi saarta
Ilosaari sijaitsee koskessa, mutta sen sisällä on rauhaisa laguuni, jossa on hiekkaranta. Ilosaari on eräs Karelia-soudun etappi.
Ilosaareen pääsee Siltakadulta Niskasaaren kohdalla Kaluvirran yli Ilosaareen vieviä siltoja pitkin. Niskasaarella kadun toisella puolella sijaitsee Pielisjoen linna, joka on alun perin viljasiilo. Se oli syyskuuhun 2006 Karjalan tutkimuslaitoksen käytössä, jonka jälkeen sinne muutti Pohjois-Karjalan maakuntaliitto.
Ilosaaressa on myös kalankasvatusallas, joka on yhteydessä koskeen. Tästä altaasta päästetään koskeen lohia.
Alun perin Ilosaari on koostunut kahdesta saaresta. Valtaosa Ilosaaren rannanmuodoista on tehty 1800-luvulla. Myös laguuni on keinotekoinen. Kosken vastaiset rannat on tuettu isoin kivenjärkälein, joista useat ovat kuitenkin jo joutuneet koskeen.
Saaren kanavanpuoleisella rannalla on uittomiehiä kuvaava Ruuhkanpurkajat-patsas (Oskari Jauhiainen 1964) ja parkkipaikan luona keskeisellä paikalla runonlaulaja Miihkali Arhippaisen muistomerkki.
Uimala
1907 Joensuun kaupunki rakensi Ilosaareen puurakenteisen uimalan torneineen. Samana syksynä perustettiin Joensuun Uimaseura, jonka harjoitus- ja kisapaikka Ilosaari oli vuoteen 1969, jolloin uimahalli valmistui. Puiset hyppytorni ja 25 metrin rata lähtökorokkeineen purettiin 1970-luvulle.
Nyt saaren laguunissa on hiekkaranta ja rannalla pukukopit. Uimarantaa on paranneltu 2000-luvulla.
Karjalantalo
thumb|300px|KarjalantaloIlosaaressa on Karjalantalo (Einari Teräsvuori 1954), jossa oli aiemmin ravintola Puukello ja Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiön toimisto. Talossa toimi aikaisemmin Pohjois-Karjalan museo. Karjalantalo remontoitiin 2005–2006.
Vuoden 2008 alussa avattiin Karjalantalon alakertaan Ravintola Kellari, nykyisin Kerubin Kellari, jossa järjestetään populaarimusiikin konsertteja.
Joensuun Popmuusikoiden perustama Joensuun Töminä osakeyhtiö päätti huhtikuussa 2010 vuokrata Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiöltä Karjalantalon. Talossa aloitti 11. helmikuuta 2011 rytmimusiikin keskus Kulttuurikeskus Karjalantalo. Keskus sisältää popmuusikoiden klubi- ja ravintolatoiminnan.
Tapahtumat
thumb|300px|Koululaisten kalastuspäivä Ilosaaren laguunissa 2008.Ilosaaren uusi esiintymislava valmistui 2006.
Ilosaaressa suurin vuosittainen tapahtuma on Ilovaarirock, joka syntyi alun perin vanhaa Ilosaarirockia muistelevaksi tapahtuvaksi, mutta on myöhemmin löytänyt oman nostalgiahenkisen linjansa. Tapahtuma järjestetään heinäkuussa rockviikon perjantaina. Sisään pääsee 5 000 henkeä, ja tapahtuma on yleensä loppuunmyyty.
Rokkalan peilitehdas
Rokkalan peililasitehdas toimi Viipurin lähistöllä Johanneksen pitäjän Rokkalan kylässä Rokkalanjoen varrella 1788–1920. Tehdas kuului Rokkalan kartanoon joka oli lahjoitettu lasitehtaan perustajalle, viipurilaiselle kauppiaalle Jacob Lundille vuonna 1798. Tehdas valmisti aluksi ikkunalasia ja vuodesta 1795 peililasia jota toimitettiin Pietariin. Se oli aikanaan Pohjois-Euroopan suurin lasinvalmistaja. Johanneksen pitäjässä toimi myös kolme muutakin lasitehdasta, Metsäkylän lasitehdas 1765–1782, Kukkolan lasitehdas 1772–1822 ja Kirkkoniemen peililasitehdas 1892–1926. Kaikki ne tuottivat ikkuna- tai peililasia Pietarin markkinoille. Ne menestyivät, koska Laatokan kvartsihiekasta valmistettu ikkunalasi oli kirkasta, kun se muualla oli vihreää.
Rokkalan lasitehdas joutui perustajansa kuoltua Venäjän valtionpankin omistukseen 1811. Se sai uuden rakennuksen 1841 ja se oli Venäjän ainut peililasitehdas. Vuonna 1841 työntekijöitä oli 180, ja se oli työntekijämäärältään Suomen kolmanneksi suurin teollisuuslaitos Finlaysinin ja Fiskarsin jälkeen. Vuonna 1860 tehdas myytiin luutnantti Dimitri Bernardakille ja edelleen 1876 saksalaiselle Stuztmannin perheelle. Suomen itsenäistyttyä tehdas menetti päämarkkina-alueensa ja se suljettiin pian.
Lasitehtaan alueella on nykyään jäljellä rakennusten seinien ja lasiuunien jäänteitä.
Ilosaari
Tapahtumat
Talvella 2007 Ilosaaren laguunin aurattiin luistelurata, jossa on järjestettiin myös rusettiluisteluja. Saaressa on ollut myös lumiveistoksia.
Viimeisen kerran Ilosaaressa pidettiin tukkilaisten SM-kisat 14.-15.heinäkuuta 1979.
Vappuaattoisin Joensuun Metsäylioppilaat ry järjestää Ilosaaressa perinteisen Forstikasteen, jossa ensimmäisen vuoden Itä-Suomen yliopiston metsätieteiden opiskelijat eli Torstit kastetaan juhlallisesti Forsteiksi. Kaste suoritetaan tukkilaismeinikiä kunnioittaen eli opiskelijat temppuilevat itsensä tukkia pitkin hyiseen Ilosaaren laguuniin. Forstikaste aloittaa perinteisesti Joensuun vapun juhlinnan. Tapahtumaa on järjestetty vuodesta 1986.
Muita tapahtumia ja hankkeita
Ilosaaren kunnostamisen yleissuunnitelma valmistui 2008.
Poiketa ry toteutti Simo Hurtasta kertovan Hurtta-nimisen monitaiteellisen esityksen Ilosaaressa helmikuussa 2010. Työryhmään kuului yli 200 henkilöä. Esitystä varten laguuniin rakennettiin luminen katsomo, ja esitys tapahtui jäällä.
Joensuun Popmuusikot ry:n hallinnoima Elävä Ilosaari -hanke toteutti marraskuussa 2011 kaupunkilaiskyselyn, jonka tavoitteena oli saada selville joensuulaisten ajatukset ja toiveet Ilosaareen liittyen.
Ilosaaressa järjestettiin 11.2.2012 Lunta Ilosaaressa -tapahtuma, joka esitteli Ilosaaren erilaisia käyttömahdollisuuksia.
Ilosaari uudistettiin vuosina 2016-2018. Uudistuksessa Ilosaareen tuli muun muassa esteetön uimalaituri, uimarata, esteettömät pukukopit ja wc:t, avarampi parkkipaikka, esteetön kalastuslaituri, lasten leikkipaikka, laguunin niemet yhdistävä puinen kaarisilta sekä uudistettu valaistus. Hanke sai Invalidiliiton palkinnon esteettömyydestä syksyllä 2018.
Colossus (tietokone)
pienoiskuva|Colossus Mark II Colossus oli maailman ensimmäinen ohjelmoitava elektroninen tietokone. Se rakennettiin Englannissa toisen maailmansodan aikana Saksan vaikeimpien salakirjoitussanomien murtamiseen. Se oli kuorma-auton kokoinen ja siinä oli yli kaksituhatta elektroniputkea. Tietokonetta pidetään yleisesti ensimmäisenä elektronisena ja digitaalisena tietokoneena, mutta Atanasoff-Berry tietokoneesta oli prototyyppejä aiemmin. Tietokoneen merkittävänä innovaationa, jota käytetään vielä nykyisissä tietokoneissa, pidetään kellopulssin käyttöä suorituksen ajoittamiseen ja synkronointiin.
Saksalaiset suojasivat viestinsä Enigma-koneella ja Adolf Hitlerin itsensä tilaamalla kehittyneemmällä Lorenz SZ-40/42 -salauskirjoittimella. Enigma-salaus purettiin Bombe-koneella ja Colossuksella purettiin Lorenz-salaus. Viestien purkutyötä tehneeseen brittien työryhmään kuuluivat muun muassa matemaatikko Alan Turing ja laitteen suunnittelijat matemaatikko Bill Tutte, Max Newman ja insinööri Tommy Flowers. Tukikohta sijaitsi Government Code and Cypher Schoolissa (GC&CS) Buckinghamshiressä Bletchley Parkin kartanossa. Koneen suunnittelijat eivät saaneet kiitosta työstä, sillä työstä ei saanut puhua sodan jälkeenkään. Osa tietoja käsittelevistä dokumenteista on yhä salaisia. Tuttesta tuli myöhemmin arvostettu tutkija, mutta Flowers jäi unohduksiin.
Ennen Colossus-tietokonetta Max Newmanin ehdotuksesta rakennettiin Heath Robinson -tietokone, joka oli hidas, epäluotettava ja sen käyttämät paperinauhat rikkoutuivat, mutta osoitti Newmanin menetelmän hyödyn. Turing ehdotti Newmanille Flowersin apua koneen luotettavuuden parantamiseen. Flowers oli aiemmin auttanut Bombe-koneiden kehityksessä. Flowers ehdotti kuitenkin täysin elektronisen koneen suunnittelua ja rakentamista, joka olisi kuitenkin toiminnaltaan samankaltainen kuin Heath Robinson.
Tietokone perustui venttiileihin, joita pidettiin epäluotettavina, mutta Flowersin kokeiden perusteella ne toimivat kunhan konetta ei sammutettu. Flowers myös suunnitteli koneen yhdellä paperinauhalla, jolloin aiemmassa Robinsonin koneessa ollut kahden reikäkortin synkronointiongelma poistui. Tarvittava lisätieto tuotettiin elektronisesti tietokoneessa. Tietokoneen ominaisuuksiin kuului Boolen logiikkaoperaatiot.
Colossusta ylikellotettiin, jotta se purkaisi nopeammin saksalaiskoodeja. Laitteesta valmistui Tony Salen johdolla vuonna 2007 toimiva replika.
Kaikki kymmenen Colossus-tietokonetta purettiin osiin sodan jälkeen. Ennen Brian Randellin esitystä vuonna 1976 ENIAC:ia pidettiin ensimmäisenä elektronisena tietokoneena maailmassa.
Max Newman siirtyi sodan jälkeen Manchesterin yliopistoon.
Aljaksandr Hleb
Aljaksandr Paulavitš Hleb (,, s. 1. toukokuuta 1981 Minsk) on valkovenäläinen jalkapalloilija, joka on tällä hetkellä vapaa pelaaja ja etsii uutta seuraa. Hleb on keskikenttämies ja pelaa säännöllisesti maansa edustusjoukkueessa.
Ura
Hleb aloitti ammattilaisuransa kaudella 1999–2000 Valko-Venäjän liigan BATE:ssa, josta hän siirtyi Saksan Bundesliigan VfB Stuttgartiin noin 150 000 Yhdysvaltain dollarin siirtosummalla vuonna 2000. Hleb nousi nopeasti yhdeksi VfB:n kantavista pelaajista.
Kesäkuun 28. 2005 Hleb siirtyi Valioliigan Arsenaliin. Pelaajan sopimus englantilaisseuran kanssa oli nelivuotinen. Hleb tunnetaan erikoistilanneosaajana ja hänestä kaavailtiin kulma- ja vapaapotkujen vakioantajaa. Hleb teki ensimmäisen maalinsa ”Gunnersille” jo kahden minuutin kuluttua tulostaan kentälle toisen puoliajan alussa ennen kauden alkua käydyssä harjoitusottelussa.
Kesällä 2008 Hleb siirtyi 15 miljoonan euron siirtosummalla Espanjan pääsarjassa pelaavaan FC Barcelonaan. Kesällä 2009 hän siirtyi lainasopimuksella Saksan Bundesliigassa pelaavaan VfB Stuttgartiin, jossa hän oli pelannut aikaisemminkin vuosina 2000–2005. Elokuussa 2010 hän siirtyi lainalle Valioliiga-seura Birmingham Cityyn. Elokuussa 2011 hän siirtyi loppuvuoden ajaksi lainalle Saksan Bundesliigassa pelaavaan VfL Wolfsburgiin.
Helmikuussa 2012 Hleb siirtyi Venäjän valioliigassa pelaavaan Krylja Sovetoviin. Saman vuoden heinäkuussa hän siirtyi Valko-Venäjän liigan BATE:en, jossa oli pelannut aikaisemminkin vuosina 1999–2000.Vuonna 2019 BATE vapautti Hlebin ja hän on nyt vapaa pelaaja
Muuta
Hlebin veli Vjatšaslau Hleb on myös jalkapalloilija. Hän pelaa seuratasolla Kreikan Kallonissa sekä edustaa Valko-Venäjän maajoukkuetta.
Katariina Suuri
thumb|Nuori Katariina vuonna 1745 ([[Louis Caravaquen maalaus)]] Katariina II Suuri, alun perin prinsessa Sophie Auguste Friederike von Anhalt-Zerbst; (2. toukokuuta 1729 Stettin, Pommerin provinssi, Preussi – 17. marraskuuta (J: 6. marraskuuta) 1796 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän keisarinna vuosina 1762–1796. thumb|100px|Katariina Suuren keisarillinen monogrammi Syntyjään hän oli Anhalt-Zerbstin ruhtinaan tytär, prinsessa Sophie. Hän kuului vanhaan saksalaiseen Askanian halltisijasukuun ja nai Venäjän kruununperillisen suuriruhtinas Pietarin, josta sittemmin tuli keisari Pietari III vuonna 1762, ja näin hän kuului avioliiton kautta Romanov-sukuun.
Katariina, suuriruhtinatar Jekaterina Aleksejevna, nousi keisarinnapuolisoksi keisari Pietari III:n vaimona vuoden 1762 alussa ollessaan 33-vuotias, ja myöhemmin samana vuonna hän kaappasi vallan mieheltään. Katariina II:n valtakaudella Venäjän keisarikunta saavutti merkittäviä sotilaallisia voittoja muun muassa Osmanien valtakuntaa vastaan ja Venäjän alue laajeni merkittävästi: Katariinan II:n aikana Venäjä valloitti muun muassa Krimin kaanikunnan. Lännessä Venäjään liitettiin suuri osa Puola-Liettuan alueesta Puolan jakojen myötä ja lisäksi Alaskasta tuli Venäjän siirtomaa.
Saksalainen prinsessa
Sophie Auguste Friedrike syntyi 2. toukokuuta (juliaanisen kalenterin mukaan 21. huhtikuuta) vuonna 1729 Stettinin linnassa Pommerin provinssissa Preussissa. Hänen vanhempansa olivat Anhalt-Zerbstin ruhtinas Christian August ja ruhtinatar Johanna Elisabeth (os. Holstein-Gottorp). Sophie ei saanut äidiltään paljonkaan huomiota, ja häntä pidettiin kapinallisena ja vähemmän kauniina lapsena. Hänen hiuksensa leikattiin useita kertoja märkäruven poistamiseksi ja hän joutui pitämään korsettia vuosien ajan selkärangan vinouman korjaamiseksi.
Kotiopettajien mukaan Sophien muisti oli poikkeuksellisen hyvä, ja hänen tiedonhalunsa oli suuri. Ikäisistään tytöistä poiketen Sophie ei leikkinyt nukeilla, vaan käyttäytyi poikamaisesti. Muut lapset tunnustivat auliisti hänen johtajuutensa. vasen|pienoiskuva|157x157px|Suuriruhtinatar Jekaterina Aleksejevna, Georg Christoph Grooth noin 1745
Puolisoksi Venäjän keisarisukuun
vasen|pienoiskuva|181x181px|Suuriruhtinas Pjotr Fjodorovitš ja suuriruhtinatar Jekaterina Aleksejevna, Anna Rosina de Gasc, 1756 Sophien täytettyä 14 vuotta hänet vedettiin mukaan Euroopan ylhäisimpien jalosukuisten avioliittomarkkinoille. Preussin kuninkaan Fredrik II:n avustuksella häntä ryhdyttiin pian sovittamaan yhteen Venäjän suuriruhtinas Pietarin kanssa. Suunnitelmassa suuri merkitys oli epäilemättä myös hänen äidillään Johanna Elisabeth von Holstein-Gottorpilla, Hänen isorokkoon kuolleen veljensä Karl August Holstein-Gottorpin kanssa vastikään Venäjän valtaistuimelle noussut keisarinna, Pietari Suuren tytär Elisabet oli ollut nuorena kihloissa. Sophie äiteineen lähtikin Venäjälle tammikuussa 1744 tapaamaan sekä Elisabetia että nuorta Pietaria. Avioliitto 16-vuotiaan Sophien ja 17-vuotiaan Pietarin kanssa solmittiin 21. elokuuta 1745.
Perillä Pietarissa Sophielle selvisi totuus hänen tulevasta puolisostaan, ankaran kasvatuksen turmelemasta pelokkaasta, teeskentelevästä ja hennosta nuorukaisesta, joka piti koiralaumaa huoneessaan ja leikki tinasotilailla. Kruununperillinen ei ollut kovinkaan kiinnostunut morsiamestaan. Lisäksi nuorten luonteet poikkesivat toisistaan monissa suhteissa: siinä missä ortodoksiseen uskoon kääntymisen myötä nimen Katariina Aleksejevna (ven. Екатерина Алексеевна) saanut nuori nainen pyrki intohimoisesti samaistumaan uuteen kotimaahansa, suuriruhtinas oli haluton opettelemaan venäjää tai tunnustamaan ortodoksista uskoa ja kaipasi nuoruudenkotiinsa Kieliin. Avioliitosta muodostuikin etäinen hyötyavioliitto.
Hovissa Katariina sekaantui keisarihovin politiikkaan vastoin keisarinna Elisabetin toiveita ja laajensi asemaansa keisarinnan sairastumisen kustannuksella. Hänellä oli monia suosikkeja, esimerkiksi Sergei Saltykov ja Grigori Orlov.
Yhdeksän vuotta hartaasti odotettu kruununperijä, suuriruhtinas, tšarevits Pavel Petrovitš syntyi 1. lokakuuta 1754 keisarinna Elisabetin kesäpalatsissa, Pietarissa. Keisarinna oli läsnä synnytyksessä, lapsi otettiin heti pois äidiltään ja kasvatetttiin lastenhoitajien hoivissa keisarinna Elisabetin tahdon mukaisesti.
Vallankaappaus
Pietari nousi keisarin valtaistuimelle hallitsijanimellä Pietari III vuonna 1762 tätinsä keisarinna Elisabetin kuoleman jälkeen. Lyhyen hallituskautensa aikana hän irrotti Venäjän seitsenvuotisesta sodasta ja aloitti toimet kirkon vallan kaventamiseksi. Samalla hän menetti ortodoksisen papiston tuen pitäessään salaa kiinni luterilaisuudesta. Siviilihenkilöt ja sotilaat katsoivat Pietarin sopimattomaksi tehtäviinsä ja halusivat julistaa tämän hallituskyvyttömäksi. Siviilit kannattivat Katariinan väliaikaista hallitusta, kunnes tämän 8-vuotias poika Paavali tulisi täysi-ikäiseksi.
Sotilaspiirit puolestaan vaativat keisarin valtaistuinta Katariinalle. Katariina suoritti vallankaappauksen kuultuaan huhun miehensä aikeista mennä naimisiin rakastajattarensa kanssa ja sulkea Katariina luostariin. Kaappaus oli veretön, ja Pietari suljettiin Ropsunhovin palatsiin lähelle Pietarhovia.
Pietari III kuoli epäselvissä oloissa heti vangitsemisensa jälkeen. Myöhemmin Orlov tunnusti kirjeessään Katariinalle osallistuneensa murhaan, jossa Pietari kuristettiin tai tukahdutettiin hengiltä. Katariina säilytti kirjeen läpi elämänsä merkkinä omasta syyttömyydestään. Pietarin kuoleman jälkeen Katariina antoi julkilausuman, josta on tehty ja tehdään edelleen paljon pilkkaa. Julkilausuman mukaan Pietari III oli kuollut ”peräpukamakoliikkiin”. Tästä erikoisesta kuolinsyystä tuli 1700-luvun Euroopassa kiertoilmaus poliittiselle murhalle.
Aviomiehensä kuoleman jälkeen Katariinasta tuli Venäjän keisarinna Katariina II. Hänen hallituskautensa kesti vuodesta 1762 vuoteen 1796. Vallananastus tapahtui niin nopeasti, että ulkomaiset diplomaatit eivät uskoneet sen vakiintumiseen. Katariinaa pidettiin ”nuorena seikkailijattarena”, jonka hallituskaudesta muodostuisi pikavierailu maailmanhistoriaan.
Katariina II:n nousu maan johtoon
Valtaannousunsa jälkeen Katariina II pyrki nopeasti parantamaan horjuvaa asemaansa ulkomaalaisena hallitsijana. Hän piti valtion asioiden johdossa samat ministerit, jotka olivat toimineet edellisten hallitsijoiden aikana. Nikita Panin jatkoi ulkoministerinä ja Mihail Vorontsov pääministerinä. Katariina ryhtyi korjaamaan valtion katastrofaalista budjettivajetta peruuttamalla mahtisukujen etuoikeuksia ja luomalla uusia veroja ja maksuja. Lisäksi hän otti lainaa, luopui hallitsijoiden henkilökohtaisesta budjetista ja perusti pankin, jolla oli setelinanto-oikeus.
Katariina II halusi myös lisätä kansanopetusta ja selkeyttää julmaa ja sekavaa lainsäädäntöä kirjoittamalla vuonna 1767 oman lakikokoelman, joka kuitenkin sisälsi laajoja lainauksia Montesquieun Lakien hengestä sekä Beccarian Rikoksesta ja rangaistuksesta. Katariina lupasi tehdä Venäjästä oikeusvaltion, joka kunnioittaa kaikkien ihmisten luontaisia oikeuksia. Montesquieun teoksesta Katariina poikkesi siinä, että hallitsija oli Venäjällä suvereeni, koska suuri maantietellinen alue edellytti ehdotonta valtaa. Lainsäädäntötoimikunta kutsuttiin koolle vuonna 1767, ja siihen kuului aateliston, porvariston, valtion laitosten, kasakoiden, ei-venäläisten henkilöiden ja kruununtalonpoikien edustajia. Lainsäädäntötoimikunta hajotettiin vain vuoden kestäneen työn jälkeen osmanien valtakuntaa vastaan käydyn sodan vuoksi. Ainoa tulos toimikunnan työstä oli päätös myöntää keisarinnalle arvonimet "Suuri" ja "Isänmaan viisas äiti". Vaikka lainsäädäntötyö pysähtyi, se toimi esimerkkinä tuleville sukupolville. Katariina II pyrki jopa luomaan eräänlaisen edustuksellisen parlamentin perustamalla Suuren valiokunnan, jonka toiminta kuitenkin päättyi jo pian alkamisensa jälkeen.
Katariina II suosi valtansa vakiinnuttamiseksi uutta nousevaa aatelia ja institutionalisoi lainsäädäntöön maaorjuuden, joka oli Länsi-Euroopassa valistuksen voimasta ja seuraavalla vuosisadalla teollistumisen johdosta heikkenemässä. pienoiskuva|Katariina II [[Henkikaartin Preobraženskin rykmentti|Henkikaartin Preobraženskin rykmentin unformussa, Vigilius Eriksen 1762]]
Ihmissuhteet
Katariinan aviomiehen kuoleman jälkeen hänellä oli monia rakastajia. Rakastajia oli ollut jo avioliiiton aikana, ja niistä oli syntynyt kaksi aviotonta lasta, Anna Petrovna (1757–1759) ja Aleksei Bobrinski (1762–1813). Pitkäaikaisiin rakastettuihin kuuluivat Grigori Orlov, Grigori Potjomkin sekä nuorena kuollut Aleksandr Lanskoi. Miehet pääsivät merkittäviin yhteiskunnallisiin asemiin, kuten esimerkiksi Stanislaw Poniatowsk i, josta tuli Puola-Liettuan kuningas.
Hallitustoimet ajoivat Katariinan eroon pojastaan Paavalista, joka oli kasvanut jo syntymästään lähtien keisarinna Elisbatin tahdosta lastenhoitajien huomassa. Paavali oppi vihaamaan äitiään ja ihannoi isäänsä, jota ei juurikaan ollut ehtinyt tuntea. Vanhemmiten Katariina alkoi suunnitella poikansa syrjäyttämistä vallanperimyksessä korvaamalla tämän pojanpojallaan Aleksanterilla (Aleksanteri I), joka oli otettu pois vanhemmiltaan ja kasvanut isoäitinsä määräämien hoitajien huomassa ja joka ihaili tätä suuresti. Vastenmielisyys oli molemminpuolista ja aika ajoin Katariina ilmaisi sen julkisesti. Hänen mielestään Paavali oli kuin ”sinappia jälkiruoassa”.
Katariina kirjoitti ahkerasti valistusmiehille, kuten Voltairelle, d'Alembertille, Diderotille ja von Grimmille. Diderot ja von Grimm myös kävivät hänen luonaan Pietarissa.
Taide ja kulttuuri
vasen|pienoiskuva|300x300px|Katariina II:n marmoripatsas [[Minerva|Minervan hahmossa, kuvanveistäjä Fedot Šubin 1789–1790]] Katariina II oli kulttuuria suosiva valistushallitsija, joka kävi kirjeenvaihtoa valistusfilosofien kanssa. Hän teki Pietarista Pariisin kilpailijan Euroopan kulttuurielämän keskuksena. Vuonna 1764 Katariina rakennutti Pietariin Eremitaašin, joka toimi hänen hovimuseonaan. Hän tuki italialaista oopperaa, maalaustaidetta, kuvanveistoa ja arkkitehtuuria. Arkkitehdit suunnittelivat Pietarin lähelle Tsarskoje Seloon Katariinan palatsin uudistamisen vuosina 1770-1790, jonka loistokkuus ja varsinkin arkkitehti Charles Cameronin sisustukset lumosivat hänet. Tässä palatsissa hän vietti kaikki hallituskautensa kesät kuolemaansa asti. Katariina palkitsi pääarkkitehtina toimineen Bartolomeo Rastrellin kreivin arvonimellä. Katariina II:n hallituskaudella yksityiset kirjapainot saivat julkaista kirjoja vuodesta 1783 lähtien ja Moskovan Bolšoi-teatteri rakennettiin. thumb|Katariina II:n hankkimia [[Rubens|Rubensin maalauksia Talvipalatsissa]]
Venäjän Akatemia, Akademija Rossisjskaja perustettiin vuonna 1783 ja sen johtoon nimitettiin Katariinan hyvä ystävä Jekaterina Daškova. Katariina II:n valtakauden loppupuolella 1790-luvulla yhteiskuntaa kritisoivaa kirjallisuutta sensuroitiin tiukasti ja kirjailijoita kuten Aleksandr Radištšev jopa tuomittiin kuolemaan.
Katariinan taiteen keräily ei perustunut rakkauteen taidetta kohtaan vaan enemmänkin poliittisiin vaikuttimiin kasvattaa Venäjää Euroopan valistuneiden maiden joukossa. Hän tiesi, että merkittävän aseman saavuttaminen kansainvälisessä politiikassa vaati tuekseen suuren taidekokoelman. Katariina myönsi itse, ettei tuntenut rakkautta taiteeseen, vaan oli ”saaliinhimoinen ahmatti”. Eurooppalaiset intellektuellit kuten Voltaire ja Étienne Maurice Falconet toimivat hänen taideasiantuntijoinaan ja hankkivat hänen kokoelmiinsa Rembrandtin, Rubensin ja muiden mestareiden maalauksia eri pääkaupunkien taidehuutokaupoissa. Valtavan budjettinsa avulla Katariina rahoitti taidehankinnat ja saavutti rauhanomaiset voitot kilpailijoistaan. pienoiskuva|263x263px|Katariina II lainsäätäjänä Oikeuden jumalattaren temppelissä, Dmitri Levitski, 1783 Hollantilaisen kauppa-alus Vrouw Marian uppoaminen Suomenlahteen kesällä 1771 merkitsi Katariinalle melkoista menetystä. Aluksen mukana vajosi mereen useita Amsterdamin suuresta taidehuutokaupasta hankittuja maalauksia, jotka olivat matkalla hänen kokoelmiinsa. Musiikki ei kuulunut keisarinnan suosikkiajanvietteisiin, sillä hänen omien sanojensa mukaan se oli hänelle harvoin muuta kuin meteliä. Esikuvansa Pietari Suuren kunniaksi hän teetti Pietariin patsaan, kuuluisan Vaskiratsastajan, jonka jalustaan hän antoi kirjoittaa latinaksi ja venäjäksi ”Pietari ensimmäiselle Katariina toiselta 1782”.
Maiden laajentamista ja sodankäyntiä
vasen|pienoiskuva|275x275px|[[Jemeljan Pugatšov tuomitsee vangittuja virkamiehiä ja aatelisia, Perov, 1875]] Hallituskautensa aikana Katariina II laajensi Venäjän keisarikuntaa itään ja länteen. Laajentaminen ei kuitenkaan onnistunut ilman sotia. Krimin niemimaan omistus ja Balkanin ja Mustanmeren hallinta aiheuttivat kiistoja ja johtivat vuonna 1768 alkaneeseen sotaan, jossa Osmanien valtakunta kärsi raskaita tappioita. Kreivi Aleksei Grigorjevitš Orlovin johtama Venäjän keisarikunnan laivasto tuhosi koko Osmanien laivaston vuoden 1770 aikana Chíosin lähellä Egeanmerellä. Seuraavan vuoden aikana Venäjä valtasi Krimin niemimaan, koska tataarien muodostama Krimin kaanikunta harjoitti Venäjän mielestä kristittyjen sortoa.
Kuolema
vasen|pienoiskuva|296x296px|Katariina II kävelyllä italianvinttikoiransa Zemiran kanssa [[Katariinan palatsi|Katariinan palatsin puistossa, Tšesmen taistelun muistopylväs taustalla, Vladimir Borovikovski 1794]] Ajauduttuaan välirikkoon poikansa Paavalin kanssa Katariina päätti tietoisena heikentyneestä terveydestään toteuttaa suunnitelmansa pojanpoikansa Aleksanterin määräämisestä seuraajakseen. Hän suunnitteli julistavansa aikomuksensa Pyhän Katariinan päivänä 24.11. Keisarinnan voimat kuitenkin pettivät vain muutamia viikkoja ennen aiottua ilmoitusta. Hän sai halvauskohtauksen/aivoverenkierron häiriön marraskuun alussa ja kuoli pari päivää sen jälkeen 67-vuotiaana 5./16. marraskuuta 1796. Myöhemmin Katariina ja hänen aviomiehensä Pietari III haudattiin Pietarin ja Paavalin katedraaliin Pietarissa. Paavali I nousi Venäjän valtaistuimelle ja Aleksanteri peri kruunun vasta isänsä jälkeen vuonna 1801.
Rakastajat
Katariina tunnettiin lukuisista miessuhteistaan ja elämänsä aikana hänellä kerrotaan olleen vähintään 12 rakastajaa. Suhteet hoidettiin kaikessa julkisuudessa. Niin kauan kuin miehet nauttivat Katariinan suosiosta he saivat asua omassa pikku hovissaan ja heillä oli yleensä oma huoneisto Talvipalatsissa tai Katariinan palatsissa Tsarskoje Selossa. Poistuessaan he saivat runsaat läksiäislahjat: maatiloja maaorjineen, kaupunkitaloja, jalokiviä ja rahaa sekä korkeita sotilasarvoja.
pienoiskuva|164x164px|Aleksandr Vasiltšikov ennen vuotta 1803* Aleksandr Vasiltšikov (1746–1813): Nuori kaartinluutnantti, joka nimitettiin kamariherraksi ja adjutantiksi ja jonka kanssa Katariinalla oli suhde vuosina 1772–1773. Vasiltšikov edusti kuuluisaa venäläistä aatelissukua, ja viehätti aluksi Katariinaa nuoruudellaan ja komeudellaan. Myöhemmin Katariina ikävystyi Vasiltšikovin seurassa ja kaipasi vierelleen miestä, jonka kanssa voisi myös puhua. Tunteellinen Vasiltšikov taas valitti, ettei keisarinna halunnut kuulla hänen sydäntänsä painavista asioista ja tunsi itsensä gigoloksi, kun hän jostain puutteesta kerrottuaan löysi seuraavana päivänä taskustaan parituhatta ruplaa. Hänen tuli olla saatavilla jatkuvasti eikä hän saanut poistua palatsista ilman lupaa. Suhteen päätyttyä hän sai 100 000 ruplaa, 50 000 ruplan edestä jalokiviä, 7 000 maaorjaa eli sielua sekä talon Pietarin Palatsiaukiolta. Vasiltšikov pysyi naimattomana ja keräsi huomattavan taidekokoelman Moskovaan.
vasen|pienoiskuva|154x154px|Pyotr Zavadovsky, ennen vuotta 1795* Pyotr Zavadovsky (1739–1812): Ukrainalainen upseeri ja virkamies, virallisesti hänet nimitettiin Katariina II:n sihteeriksi vuonna 1775. Hän avusti Katariinaa myös paikallishallinnon uudistamisessa. Heidän romanssinsa alkoi 1776 tammikussa ja loppui kesällä 1777 kestettyään muutaman kuukauden. Vakavamielinen ja kultivoitunut Zavadovsky näyttää olleen aidosti kiintynyt Katariinaan, koska hän oli mustasukkainen Potjomkinille, vaikka tämä ei ollut enää Katariinan fyysinen rakastaja. Zavadovsky sai jäähyväislahjaksi 50 000 ruplaa ja 4 000 maaorjaa Ukrainassa. Kesti 10 vuotta ennen kuin hän avioitui. Hänestä tuli keisarikunnan korkein koulutuksesta vastaava virkamies ja opetusministeri.
vasen|pienoiskuva|193x193px|Aleksandr Lanskoi, 1782* Aleksandr Lanskoi (1758-1784): Nuori kaartinupseeri, jonka kanssa Katariina aloitti suhteen vuonna 1780. Skandaalimaisen 30 vuoden ikäeron vuoksi perhe oli aluksi vastahakoinen, mutta ahne suku hukutettiin lahjoihin, kiinteistöihin ja virka-ylennyksiin. Potjomkin oli huomannut Lanskoin kun tämä käyttövarojensa puutteen vuoksi anoi siirtoa provinssivaruskuntaan ja nimitti tämän adjutantikseen. Hänet ylennetttiin kamariherraksi ja vielä kenraaliluutnantiksi. Ensimmäinen lahja rakastajalle oli tavanomainen 100 000 ruplaa, jalokiviä ja maakartano maaorjineen. Tämän lisäksi Katariina II antoi hänelle suhteen aikana kreivin arvonimen, kaksi taloa Pietarissa, kaksi taloa Tsarskoje Selossa sekä palatsin maisemapuistoineen Pihkovassa, 10 000 niteen kirjaston, taide-esineitä, 119 hollantilaista ja flaamilaista maalausta (Rembrandt, van Dyck). He harrastivat yhdessä gemmologiaa ja kaiverrettuja kiviesineitä (gemmejä). Suhde kesti neljä vuotta ja merkitsi Katariinalle paljon. Hänellä oli myös äidillisiä tunteita miestä kohtaan, jota hän kohteli kuin oppilastaan ja luki hänen kanssaan Francesco Algarottin teoksia sekä auttoi häntä ranskankielisten kirjeitten kirjoittamisessa. He matkustivat paljon yhdessä virallisilla vierailuilla. Katariina järkyttyi syvästi Lanskoin kuollessa vuonna 1784 äkillisesti kurkkumätään ja suri häntä eristäytyneenä hovista monta kuukautta. Keisarinna tilasi hoviarkkitehdiltään Giacomo Quarenghilta suunnitelman mausoleumiksi (nykyinen Kazanin Jumalanäidin ikonin kirkko, 1785-1790), johon hänet haudattiin Tsarskoje Seloon. Hänelle pystytettiin myös muistomerkki Katariinan palatsin puistoon.
pienoiskuva|188x188px|Aleksandr Jermolov* Aleksandr Jermolov (1754–1834): 31-vuotias vaalea ja kookas upseeri, Potjomkinin adjutantti, jonka hän esitteli Katariinalle. Suhde kesti joitakin kuukausia vuosina 1785–1786, mutta keisarinna ei osoittanut erityistä kiinnostusta uutta valittuaan kohtaan, joka oli varsin yksivakainen eikä muista rakastajista poiketen halunnut rikastuttaa sukulaisiaan. Hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja hän sai 4 000 maaorjaa sekä 400 000 ruplaa. Jermolovin juonittelut Potjomkinia vastaan lisäsivät hänen epäsuosiotaan ja Katariina kieltäytyi lopulta tapaamasta häntä. Hän matkusti Pariisiin ja palattuaan nai vuonna 1790 rikkaan ruhtinatar Jelisaveta Mihailovna Golitsinan (1768-1833) ja heille syntyi kolme poikaa. Hän vietti vuodesta 1800 lähtien loppuelämänsä Schloss Frohsdorfissa sekä asui Wienissä.
vasen|pienoiskuva|190x190px|Aleksandr Dmitrijev-Mamonov, 1787* Aleksandr Dmitrijev-Mamonov (1758–1803): Komean ulkonäkönsä ja erinomaisten seuramiehen taitojensa turvin, hän puhui sujuvasti ranskaa, Mamonovin oli helppo päästä keisarinnan suosioon vuonna 1786. Vuoden sisällä hänet ylennettiin everstiksi, kamariherraksi ja kenraaliluutnantiksi sekä hänen perheensä ja sukunsa hukutettiin lahjoihin ja suosionosoituksiin. Mamontov alkoi kyllästyä 60-vuotiaaseen keisarinnaan, joka oli takertuva ja mustasukkainen. Katariina jätti miehen vuonna 1789 saatuaan selville, että tällä oli romanssi hovinaisen, 16-vuotiaan ruhtinatar Darja Fjodorovna Šherbatovan kanssa. Kiinnijäänyt pariskunta rukoili keisarinnan anteeksiantoa polvillaan. Parin avioituessa Katariina henkilökohtaisesti huolehti heidän puvuistaan ja lahjoitti Mamonoville runsaan läksiäis/häälahjan: 100 000 ruplaa ja 2 250 maaorjaa, sillä ehdolla että he lähtevät pois pääkaupungista. Vuotta myöhemmin Mamonov tuli katumapäälle ja kirjoitteli Moskovasta kaipaavia kirjeitä keisarinnalle, joihin tämä ei koskaan vastannut vaikkakin suhtautui tähän ystävällisesti elämänsä loppuun asti.
pienoiskuva|191x191px|Platon Zubov* Platon Zubov (1767–1822): 22-vuotiaan Zubovin esitteli Katariinalle hänen kaukainen sukulaisensa Nikolai Saltykov. Katariinaa lähes 40 vuotta nuorempi vartioupseeri Zubov oli keisarinnan viimeinen lemmitty ja suhde kesti seitsemän vuotta Katariinan kuolemaan asti. Hänelle annettiin ensin kreivin arvo, sitten Reichsfürstin arvo ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ruhtinaan arvo. Hän sai omistukseensa kymmeniä tuhansia maaorjia. Pjotr Zavadovskyn jälkeen Zubov oli Katariinan rakastajista ensimmäinen, jolla oli lisäksi merkittävä poliittinen asema, mutta Katariinan hänelle antamat ylennykset, kuten Uuden Venäjän ja Krimin kenraalikuvernöörin virka, olivat enemmän kuin mihin hänellä oli kykyjä ja mitä hän oli ansainnut. Häntä pidettiin keisarikunnan vaikutusvaltaisimpana miehenä keisarinnan viimeisinä hallitsijavuosina. Katariinan palatsin uusi siipi jopa nimettiin hänen mukaansa. Zubovin luonne oli oikukas ja epävakaa. Hän oli kirjailija Aleksandr Sumarokovin ja näytelmäkirjailija Denis Fonvizinin patronaatti, mutta hänen uskotaan kuitenkin kiihdyttäneen yhteiskuntakriitikko Aleksandr Radištševin ja kustantaja Nikolai Novikovin vainoamista. Kruununperillistä tsarevitš Pavelia hän ei kunnioittanut, joten ei ole yllättävää, että Katariinan kuolema vuonna 1796 sai Zubovin hulluuden partaalle. Kymmenen päivän ajan hän piiloutui sisarensa Olgan taloon. 11. päivänä hänen luonaan vieraili keisari Paavali I, joka joi hänen terveydekseen ja toivotti hänelle "niin monta vuotta vaurautta kuin tässä dekantterilasissa on pisaroita". Tästä huolimatta häneltä riistettiin kaikki omaisuus, hänet vapautettiin kaikista viroistaan ​​ja häntä kehotettiin lähtemään ulkomaille. Vuonna 1801 Zubovilla ja hänen veljillään oli tärkeä osa Paavali I:n syrjäyttämiseen tähdänneessä salaliitossa.
Tatra T6A2
Tatra T6A2 on raitiovaunu, jota ČKD Tatra valmisti vuosina 1985-1999. Tatran edelliset mallit olivat menestyneet pääosin Neuvostoliitossa, mutta T6A2:n ulkomuoto oli melko erilainen edeltäjiinsä verrattuna, ja vaunua hankittiin eniten entisen Itä-Saksan kaupunkeihin mutta myös Unkarin Szegediin ja Bulgarian Sofiaan.
T6A2D / B6A2D
1980-luvulla monissa Itä-Saksan kaupungeissa tarvittiin uusia raitiovaunuja ikääntyvän kaluston korvaamiseksi, joten tästä syystä Tatra päätti valmistaa kolme raitiovaunun koekappaletta vuonna 1985. Kulkuneuvoja kokeiltiin aluksi Prahassa, minkä jälkeen ne siirrettiin Dresdeniin.174 T6A5-vaunua toimitettiin viiteen Itä-Saksan kaupunkiin vuosina 1988-1991. Berliini oli suurin asiakas tilatessaan 177 vaunua (perävaunut mukaan lukien), ja kaupunkiin hankittiin vuonna 1995 myös viisi vaunua Rostockista.
Vuonna 2011 kuusi peruskorjattua T6A2-raitiovaunua myytiin Berliinistä Ruotsin Norrköpingiin väliaikaiskalustoksi siihen asti, kunnes uudet matalalattiavaunut, jotka lainattiin Tukholmaan uutta raitiolinjaa varten, saapuivat kaupunkiin. Kaikki kuusi on poistettu liikenteestä, mutta yhden muuttamista huoltovaunuksi on suunniteltu.
T6A2B
T2A2B:tä valmistettiin Sofian raitioteille. 40 raitiovaunua toimitettiin vuonna 1991 ja 17 vaunun erä vuonna 1999.
T6A2H
Unkarin Szegediin toimitettujen 13 raitiovaunun sarjatunnukseksi tuli T6A2H, ja ne tulivat liikenteeseen vuonna 1997. Tätä ennen liikenteessä oli ollut lähinnä Unkarissa valmistettua kalustoa.
Tuotanto
256 T6A2-moottorivaunua ja 92 B6A2-perävaunua valmistettiin vuodesta 1955 vuoteen 1962, ja ne toimitettiin seuraaviin kaupunkeihin:
B6A2D-M
Szegedin liikennöitsijä SzKT päätti vuonna 2003 uusia ikääntyvän kalustonsa peruskorjatuilla Tatran raitiovaunuilla. Osana hanketta vuonna 2005 ostettiin neljä B6A2D-perävaunua Rostockista tarkoituksena muuttaa ne moottoroiduiksi perävaunuiksi. Vaunut peruskorjattiin kokonaan. Peruskorjauksessa runko ja kori uudistettiin, nelilehtiset ovet korvattiin 2-lehtisillä ja istuimet korvattiin uusilla. Cegelec suunnitteli vaunuihin uudet sähkölaitteet, joissa käytettiin eristehilatransistoreja (IGBT). Vaunuun tuli samanlaiset moottoroidut telit kuin T6A2H:ssa sekä yksipolviset saksivirroittimet. Vaunuissa ei ole ohjaamoja, mutta niissä on varalla hallintalaitteet molemmissa päädyissä, joten niillä voidaan ajaa tarvittaessa myös yksinään. Peruskorjatut raitiovaunut muistuttavat T2A2H:ta. Peruskorjattuja B6A2D-M-vaunuja käytetään linjalla 1 kaksinajossa T6A2H-vaunujen kanssa, jolloin T6A2H vaunuja, jotka korvasivat vanhat vuoden 1962 FVV-raitiovaunut, on vapautunut muille linjoille.
Da Vinci -koodi (elokuva)
Da Vinci -koodi (The Da Vinci Code) on Dan Brownin vuonna 2003 julkaistuun samannimiseen menestysromaaniin pohjautuva elokuva, jonka ensi-ilta oli toukokuussa 2006 Cannesin elokuvajuhlilla. Virallisen maailman ensi-iltansa elokuva sai 19. toukokuuta. Elokuva sai kritiikkiä jo ennen ilmestymistään erityisesti katoliselta kirkolta.
Elokuva jakoi etenkin aluksi kriitikoiden mielipiteet, mutta tuotti silti ensimmäisenä viikonloppunaan maailmanlaajuisesti noin 224 miljoonaa dollaria, ja pelkästään Yhdysvalloissa noin 77 miljoonaa dollaria. Suomessa elokuvan näki ensimmäisenä viikonloppuna noin 60 000 ihmistä. Elokuva oli vuoden 2006 toiseksi katsotuin, ja sen kokonaistuotot olivat yli 756 miljoonaa dollaria. Da Vinci -koodi oli vuoden 2007 Golden Globe -ehdokkaana parhaasta musiikista, jonka sävelsi Hans Zimmer.
Elokuva julkaistiin DVD:nä 14. marraskuuta 2006 pidennettynä versiona. Teatteriversiota tuli myös myyntiin mutta harvana painoksena. Elokuvassa kuvatun professori Robert Langdonin seikkailut jatkuivat Brownin kirjoihin perustuvissa jatko-osissa Enkelit ja demonit (2009) sekä Inferno (2016). Da Vinci -koodin Vatikaani oli julistanut kielletyksi, mutta elokuvan jatko-osia se ei enää uskaltanut tuomita, koska tuomitseminen oli johtanut vain Da Vinci -koodin kasvavaan suosioon.