cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ylioppilaslehti
1910–1930-luku
Vuoden 1905 suurlakon jälkeen ylioppilaat, joista monet olivat itsenäisyysliikkeen aktivisteja, sijoittuivat porvarilliselle puolelle ajauduttuaan ristiriitoihin aiemman liittolaisen työväestön ja sen punakaartien kanssa. Ylioppilaat olivat kansallishenkisiä ja tämä näkyi myös Ylioppilaslehden linjassa. Vuoden 1918 sodan jälkeen heimoaate virisi erityisesti Karjalaisen Osakunnan keskuudessa, kun taas pohjalaisten parissa vallitsi kansallismielinen vapaussotahenki. Sen ajan poliittiset keskustelut heijastuivat Ylioppilaslehden kirjoituksissa, joissa pohdittiin hallitusmuototaistelun merkeissä pitäisikö Suomesta tulla monarkia vai tasavalta. Samoin kansallinen eheytyminen oli keskustelunaiheena, kuten myös heimosodat ja tulevan Suomen kansallisvaltion rajat. Toisaalta jotkut aktiivisesti ylioppilaspolitiikassa mukana olleet heimoaktivistit, kuten Karjalaisessa Osakunnassa vaikuttaneet Bobi Sivén ja Toivo Kaukoranta, kritisoivat, ettei osa ylioppilaista ollut kiinnostunut kuin juhlimisesta ja tansseista kansakunnan kohtalon sijaan. Kuitenkin näinä vuosina Ylioppilaslehden päätoimittajina oli tulevia suomalaisia kirjailijoita, kuten Ilmari Jäämaa (1914), K. N. Rauhala (1915–1916) ja Väinö Nyberg (1916–1917). Tuleva Isänmaallisen kansanliikkeen puheenjohtaja, kansanedustaja ja ministeri Vilho Annala toimi päätoimittajana vuosina 1917–1919. Ylioppilaslehden panos kansalliselle kulttuurille oli jo hyvin tärkeä alusta lähtien.
Helmikuussa 1922 pohjalaiset, karjalaiset ja savolaiset ylioppilaat, jotka olivat kunnostautuneet heimosodissa ja heimoaktivistisessa politiikassa, perustivat kansallismielisen opiskelijajärjestön, Akateemisen Karjala-Seuran (AKS), joka 1920-luvun loppuun mennessä hallitsi suvereenisti Helsingin yliopiston ylioppilaskuntaa. 1920-luvun alusta alkaen Ylioppilaslehti oli ollut mukana luomassa aitosuomalaista rintamaa, ja kun AKS alkoi korostaa aitosuomalaisuutta 1920-luvun lopulla, korostui AKS:n vaikutus Ylioppilaslehdessä entisestään. Ylioppilaslehti vaati kirjoituksissaan yliopiston täydellistä suomalaistamista ja "kolonialististen ruotsalaisjäänteiden" poistamista. Yliopiston opetus oli pääasiassa ruotsiksi esimerkiksi lakiopinnoissa, vaikka opiskelijoista ruotsinkielisiä oli kolmannes ja enää viidennes vuonna 1930. Ruotsinkielisten vallan suuruus yliopistossa ei ollut suhteessa heidän prosentuaaliseen vähemmistöosuuteensa. Ylioppilaslehti toimi AKS:n lisäksi Suomalaisuuden liiton ja vuonna 1926 perustetun Aitosuomalaisuuden Liiton ilmaisukanavana.
Josip Jelačić
Kreivi Josip Jelačić Bužimski (myös saksaksi Joseph Graf Jellachich von Bužim) (16. lokakuuta 1801 Petrovaradin, Sotilasraja – 20. toukokuuta 1859 Zagreb) oli kroatialainen upseeri ja valtiomies, joka Itävallan keisarikunnan alaisen Kroatian baanina auttoi murskaamaan unkarilaisten kapinan vuonna 1848. Häntä pidetään nykyään kroatialaisena kansallissankarina. Zagrebin keskusaukio on nimetty Jelačićin mukaan.
Elämä ja ura
Jelačić liittyi Itävallan armeijaan vuonna 1819 ja taisteli bosnialaisia vastaan vuonna 1845. Hänet nimitettiin Kroatian baaniksi maaliskuussa 1848 kroaattien anomuksesta, ja keisari ylensi hänet samalla kenraaliluutnantiksi, kun nationalistit olivat ottamassa Unkaria haltuunsa. Hän miehitti välittömästi Kroatian suurimman sataman Rijekan. Baanina Jelačić tuki uskollisesti Habsburgien monarkiaa eteläslaavilaista nationalismia korostamalla ja unkarilaisten valtaannousua vastustamalla. Samalla Jelačić torjui Ljudevit Gajin kannattaman itsenäistymisliikkeen illyrismin. Vaikka hänen separatistiset toimenpiteensä aiheuttivat aluksi epäluottamusta Itävallan keisarillisessa hovissa, niiden todellinen tavoite eli unkarilaisen nationalismin vastustaminen, tunnustettiin pian, ja Unkarin vallankumouksen väkivaltaisempien voimien noustua valtaan hänet palkittiin keisarikunnan yhtenäisyyden huomattavimpana puolestapuhujana. Hänen vaatimuksestaan Kroatian valtiopäivät julisti Kroatian itsenäiseksi Unkarin nationalistisesta hallituksesta. Itävallan hallitus kuitenkin tuomitsi tämän separatismin, ja 19. kesäkuuta Jelačić erotettiin virastaan. Kun keisarillinen hallitus sai voittoja Unkarin nationalisteja vastaan, keisari Ferdinand palautti hänet virkaansa.
Ylioppilaslehti
1910–1930-luku
Vaikka Ylioppilaslehti oli porvarillinen ja käytännössä antikommunistinen, se julkaisi helmikuussa 1928 Akateeminen Sosialistiseura -numeron, joka esitteli sosiaalidemokratiaa ylioppilaille. ASS:ssä oli tuolloin vain 15 aktiivijäsentä, joten oli poikkeuksellista, että se sai käyttöönsä kokonaisen Ylioppilaslehden numeroon. Teemanumero tietenkin myös provosoi SDP:n valtasuuntausta.
Kielitaistelu joutui syrjään väliaikaisesti kommunisminvastaisuuden ja Lapuan liikkeen noustua 1929–1930. Ylioppilaslehden sivuillakin käytiin keskustelua laillisuudesta ja sen suhteesta isänmaallisuuteen sekä siitä pitikö kommunisminvastaisuuden mennä aitosuomalaisuuden edelle. Urho Kekkosen johtaman aitosuomalaisen vähemmistön eroaminen AKS:stä 1931 näkyi myös lehden sivuilla. Entinen lehden päätoimittaja Kekkonen ei pitänyt lainkaan siitä, että Lapuan liike ei ollut kiinnostunut aitosuomalaisuudesta ja sen piirissä oli "ruotsalaisherroja". Koko 1930-luvun Ylioppilaslehti oli aktiivisesti mukana Helsingin yliopiston suomalaistamispyrkimyksissä, jotka heräsivät uudelleen, ja toimi Aitosuomalaisen rintaman pää-äänenkannattajana yliopistomaailmassa. Kekkonen kuvailikin vuonna 1932 lehteä "kansallismielisen ylioppilasaineksen yksimielisesti kannattamaksi".
Sodan jälkeen
Sodan aikana Ylioppilaslehti oli tietenkin mukana kansallisessa yhtenäisyydessä, eikä sen ilmestyminenkään ollut yhtenäistä. Tänä aikana päätoimittajana oli entinen Sinimustat-johtaja Sakari Vapaasalo. Sodan jälkeen Ylioppilaslehti ja ylioppilaskunta korostivat länsimaista demokratiaa, vapauksia sekä AKS:n perintönä sosiaalista vastuuta ja kansallista yhtenäisyyttä. AKS oli määrätty lakkautettavaksi 1944 ja monet ylioppilaisiin yhteydessä olleet isänmaalliset järjestöt lakkautettiin. Tästä huolimatta AKS-läinen ajattelutapa ja maltillinen oikeistolaisuus kuitenkin säilyivät aina 1950-luvun lopulle esti Ylioppilaslehden ja Ylioppilaskunnan piirissä. 1940-luvun lopulla päätoimittajana ollut Erkki Salonen korosti 1949, että puolue- ja aateriitojen ajan oli oltava ohi, mutta tuli puolustaa pohjoismaista demokratiaa idän mallia vastaan uudesta ulkopolitiikasta huolimatta. 1950-luku olikin osakuntien kulta-aikaa puoluepolitiikan jäädessä taustalle.
1956 Ylioppilaslehti nousi vankasti puolustamaan Unkarin kansannousua. Sen sivuilla julkaistiinkin ilmoitus: "Ylioppilaat! Hiljennymme huomenna lauantaina klo 12.00 kaikkialla, missä olemmekin kunnioittamaan yksilön ja kansojen vapauden puolesta kaikkensa antaneita. Helsingin Yliopiston Ylioppilaskunta." Mannerheimintien ja Kaivokadun kulman hiljaiseen mielenosoitukseen osallistuikin 400 ylioppilasta, jotka pysäyttivät myös liikenteen 2 minuutiksi. Suruasuinen Unkarin lippu oli Vanhalla Ylioppilastalolla puolitangossa. Tässä unkarilaisille osoitetussa tuen ilmauksessa yhdistyi vielä perinteinen AKS:n heimoaatteellisuus ja kommunisminvastaisuus. Ylioppilaslehden piti kuitenkin protestoida kansannousun kukistamista vastaan ulkopoliittiset realiteetit muistaen.
1950-luvulla päätoimittajana Ylioppilaslehdessä oli Sakari Virkkunen, joka oli viimeisiä perinteistä kansallismielistä linjaa edustaneita Ylioppilaslehden päätoimittajia. Hänen jälkeensä vielä oli porvarillinen päätoimittaja Jaakko Itälä, joka toimi lähinnä Vapaamielisten liiton piirissä. Hänen jälkeensä tulikin sosiaalidemokraattinen Pauli Burman ja pian olikin uusvasemmistolaisen Arvo Salon aika.
Päätoimittajat
Luettelo Ylioppilaslehden päätoimittajista. Monet päätoimittajana toimineista henkilöistä ovat myöhemmin nousseet median tai politiikan vaikuttajiksi.
2020–
Hermosyy
Hermosolun eli neuronin pitkä haarake, usein viejähaarake.
Sensoriset hermosyyt eli tuovat hermosyyt tuovat viestejä aistinelimistä keskushermostoon, ja motoriset hermosyyt eli vievät hermosyyt puolestaan vievät käskyjä keskushermostosta luustolihaksiin sekä autonomiseen hermostoon (esim. rauhaset).
Edith Hammar
Vuonna 2020 hän debytoi sarjakuvateoksella Homo Line, joka ilmestyi suomalaisen Förlaget M -kustantamon julkaisemana. Örebron kaupungin Hammarilta tilaama julkinen veistos julkistettiin joulukuussa 2021. Örebron raatihuoneen edessä oleva pronssinen laatta on omistettu Ruotsin ensimmäisen HLBTIQ-mielenosoituksen muistolle. Edith Hammarin taideteoksia on muun muassa Tukholman Moderna Museetin, Sveriges allmänna konstföreningin ja Haninge Konsthallin kokoelmissa.
Pöntislampi
Pöntislampi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Koiraperän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,8 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Belém (Lissabon)
Belém (viralliselta nimeltään Santa Maria de Belém) on yksi Lissabonin kaupunginosista. Se sijaitsee kaupungin keskustasta kuusi kilometriä länteen. Paikka on nimetty Betlehemin portugalinkielisen nimen mukaan.
Belémin pinta-ala on 10,43 km² ja väkiluku 16 500 (2021).
Belémin tunnetuimpia nähtävyyksisä on 1500-luvulla rakennettu Belémin torni, joka selvisi Lissabonin maanjäristyksestä 1755, ja Hieronymuksen luostari, jotka muodoostavat Unescon maailmanperintökohteen.
Belémin palatsi on Portugalin presidentin virka-asunto.
Katariina Kettunen
Katariina Kettunen kirjoitti teoksensa 1961 kertomistaan kokemuksista toisen maailmansodan ajalta ja sen jälkiselvittelyissä. Kettunen (kirjassa henkilönimellä Sofia Katharina Lautonen) vietti vuodet 1944–1946 keskitysleirissä Saksassa ja Itä-Euroopan maissa. Suomeen hän pääsi palaamaan Turkuun 9.1.1946. Kettunen oli saanut päävamman kovasta kohtelusta leiritysajan aikana. Hän vietti vanhuusajan Kaunialan sotavammasairaalassa ensimmäisenä tähän sairaalaan otettuna naisena. Kertomansa mukaan hänet valittiin Uudenmaan kauneimmaksi naiseksi vuonna 1934. Kettunen meni kahdesti naimisiin.
Saamelaistaiteen tuki
Saamelaistaiteen tukiyhdistys ry (Sámedáidaga doarjjasearvi rs) on saamelaiskulttuuria edistävä suomalainen yhdistys. Se on mukana järjestämässä muun muassa Skábmagovat-elokuvajuhlaa ja ylläpitää Sámi Film -tietokantaa saamelaisista elokuvista.
Yhdistys sai 15 000 euron suuruisen taiteen valtionpalkinnon vuonna 2012.
Sámi Film -tietokanta
Sámi Film -tietokantaan kerätään tietoja saamelaisista elokuvista. Saamelaistaiteen tukiyhdistyksen yhteistyökumppanina tietokannan toteutuksessa on Oulun yliopiston Giellagas-instituutti.
Skábmagovat -elokuvajuhlan myötä Saamelaistaiteen Tuki ry:lle on kertynyt iso kokoelma saamelaista elokuvaa, joide tiedot on koottu Sámi Film -tietokantaan. Suomen-, saamen- ja englanninkielinen tietokanta kattaa normaalit elokuvan tekijä- ja sisältötiedot, asiasanoihin perustuvan luokittelun sekä vapaan sanahaun. Verkossa toimivaa tietokantaa aiotaan kehittää myös sellaiseksi, että elokuvia voisi katsoa tietokannan kautta.
Perini Thandavam
Perini (tai Perini Thandavam) on rumpujen säestämä intialainen miesten soturitanssi, jota tanssitaan perinteisesti Natarajaa eli tanssivaa Shivaa esittävän patsaan edessä ennen taisteluun lähtöä, Historiallisesti Periniä tanssittiin Kakatiya -dynastian aikana nykyisessä Andhra Pradeshissa, jossa tanssia yhä näkee esitettävän.
Skierri – vaivaiskoivujen maa
Tuotanto
Elokuvan käsikirjoittivat Jouni S. Labba ja Juhani Lihtonen. Labba toimi myös elokuvan tuottajana ja näytteli pääosaa. Elokuvan tuotti Giron Films Oy.
Kaikki näyttelijät Eeva-Maija Haukista lukuun ottamatta ovat amatöörejä, ja kaikki kohtaukset on kuvattu aidoissa ympäristöissä lähes ilman lavastusta. Skierri on ensimmäisiä suomalaisia stereoäänitettyjä elokuvia.
Vastaanotto
Skierri sai elokuvatuotannon laatutukipalkinnon 1982. Vuoden 1983 Jussi-gaalassa elokuvan äänestä vastanneet Antero Honkanen, Veikko Partanen ja Sulo Aikio palkittiin parhaasta äänisuunnittelusta. Elokuva sai Ruotsin television Kultainen Antenni -palkinnon vuoden 1984 parhaasta freelance-työstä. Markku Lehmuskallio sai elokuvasta tunnustuspalkinnon arktisia alueita koskevien elokuvien ensimmäisillä kansainvälisillä festivaaleilla Dieppessä 1983.
Suomen elokuvateattereissa Skierri sai 7 388 katsojaa. Helena Ylänen kirjoitti Helsingin Sanomissa, että Skierri säilyy jukuripäisen poromiehen tavoin salaperäisenä, vain pieninä murusina tietojaan paljastavana: ”Se kiusoittelee etelän asukasta laulavalla salakielisellä puheellaan, ylpeydensekaisella halulla olla selittelemättä mitään. Lantalainen ymmärtää mitä ymmärtää.” Ylänen kiitteli ohjaaja Lehmuskalliota, joka ensi-illan aikaan julkisuudessa laveasti selitti elokuvansa maailmaa ja tarkoitusperiä, jotka muuten jäisivät etelän ihmisille hämäriksi.
Analogia ja homologia
Homologiset ja analogiset rakenteet evoluutiossa ovat eri lajeilla olevia samankaltaisia rakenteita. Biologisten rakenteiden katsotaan johtuvan joko siitä, että niillä on yhteinen kantamuoto jolta molemmat ovat perineet ominaisuuden tai sitten samanlaiset rakenteet johtuvat siitä, että niitä ovat ohjanneet samanlaiset valintapaineet.
Analogisuutta ja homologisuutta voidaan tutkia geneettistä samankaltaisuutta vertailemalla. Jos samankaltaisen rakenteen omaavat eliöt ovat geneettisesti toistensa lähellä, on kyseessä homologisuus ja jos geneettiset erot ovat suuremmat, on kyseessä analoginen ominaisuus.
Se, ovatko jotkin piirteet keskenään analogisia vai homologisia riippuu myös kontekstista. Esimerkiksi lepakon ja lintujen siivet ovat keskenään samansyntyisiä ja ovat tätä kautta homologisia, jos tarkastellaan raajoja. Jos ominaisuuksia taas tarkastellaan niiden toiminnan kautta, linnun ja lepakon siivet ovat keskenään analogisia, koska linnut ja lepakot ovat kehittäneet lentämiseen tarvittavat rakenteet toisistaan riippumatta.
Homologia
Homologia on samankaltaisuutta joka on samansyntyistä. Tämä tarkoittaa sitä että kahden eri eläimen samankaltaisuus johtuu siitä että ominaisuus on kehittynyt kerran molempien yhteiselle kantamuodolla ja molemmat lajit ovat tämän jälkeen perineet sen. Esimerkiksi ihmisen ja simpanssin käsien samankaltaisuuden katsotaan johtuvan homologiasta.
Ortologia
Ortologinen (Orthologs) ominaisuus tai geeni ovat samankaltaisia eri lajeilla vaikka niillä onkin hieman eri toiminto. Näiden erilaisten ominaisuuksien geneettinen samankaltaisuuden katsotaan johtuvan sukulaisuudesta; ortologiset geenit ovat eronneet toisistaan lajiutumisessa.
Toinen määritelmä ortologialle kuvaa geenejä joilla on hyvin samankaltainen toiminta eri lajeissa. Tämä näkökantaeroaa määritelmästä siten että tässä tapauksessa ortologia ei kerro evolutiivisesta sukulaisuudesta vaan ainoastaan rakenteen samankaltaisuudesta.
Ortologiaa käytetään apuvälineenä taksonomisessa luokittelussa. Jos eliöt ovat geneettisesti samankaltaisia, ne on järkevää olettaa enemmän toistensa sukulaisiksi kuin ne jotka eroavat toisistaan geneettisesti enemmän. Vaikka ulkoinen rakenne näyttäisikin toiselta.
Victor Agbanou
pienoiskuva Victor Agbanou (s. 23. joulukuuta 1945 Lokossa Ranskan Dahomey) on beniniläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Lokossan hiippakuntaan 10. elokuuta 1974 ja nimitettiin sen piispaksi 5. heinäkuuta 2000. Piispaksi vihkiminen seurasi 4. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Bernardin Gantin, jota avustivat Jean Marie Louis Bonfils ja Paul Kouassivi Vieira.
Analogia ja homologia
Paralogia
Homologiset sekvenssit ovat paralogisia (paralogous) jos ne ovat eronneet toisistaa geenin kahdentuman kautta. Jos organismin geeni on kahdentumisen jälkeen mutatoitunut eri toimintoon. Koska alkuperäisestä geenistä on kopio, valintapaine sallii kopion mutatoitumisen paljon vapaammin.
Paralogisia geenejä löytyy paljon saman lajin sisältä, mutta tämä ei ole välttämätöntä.
Analogia
Analogiset rakenteet ovat samantoimisia rakenteita eli ominaisuus on kehittynyt samankaltaiseksi toisistaan riippumatta. Analogisia rakenteita syntyy konvergentin evoluution kautta. Tällaisia samankaltaisuuksia ovat esimerkiksi kalojen ja delfiinien samankaltainen ruumiinrakenne, jonka katsotaan syntyneen sopeutumana vedessä uimiseen.
Fritz Lang
Friedrich Anton Christian ”Fritz” Lang (5. joulukuuta 1890 Wien, Itävalta-Unkari – 2. elokuuta 1976 Beverly Hills, Kalifornia), oli itävaltalaissyntyinen saksalais-yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Lang oli huomattavimpia saksalaisen ekspressionismin edustajia ja yksi 1900-luvun arvostetuimpia elokuvaohjaajia.
Lang aloitti työskentelyn elokuvien parissa jo 1910-luvulla ja ohjasi tunnetuimmat elokuvansa Saksassa 1920- ja 1930-luvuilla. Niihin kuuluvat muun muassa kaksiosainen Niebelungen laulu, Metropolis ja M – kaupunki etsii murhaajaa. Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan Lang muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän jatkoi uraansa vaihtelevalla menestyksellä. Yhdysvaltojen tuotannon huippuhetkiä olivat Kiihko, Nainen ikkunassa, Punainen katu ja Gangsterikuningas.
Nuoruus
Friedrich Christian Anton Lang syntyi Itävalta-Unkarin pääkaupungissa Wienissä 5. joulukuuta 1890. Hänen isänsä Anton Lang oli katolinen wieniläinen arkkitehti, joka toimi kaupunginarkkitehtina. Äiti Paula Lang (o.s. Schlesinger) oli kotoisin Määristä Brnon kaupungista. Hän oli juutalaissyntyinen mutta kääntyi katolisuuteen naimisiinmenonsa jälkeen. Fritz oli perheen toinen lapsi. Vanhempi veli Adolf Lang oli syntynyt 1884. Vanhemmat kohtelivat Adolfia veljeksistä selvästi heikompana, sillä tämä kärsi vakavasta psoriasiksesta. Adolfin ja Fritzin veljessuhde oli huono, eivätkä he aikuisiällä juuri olleet tekemisissä keskenään.
Elämänsä ensimmäiset kymmenen vuotta Fritz asui Wienin ydinkeskustassa kaupungin keskeisimmällä alueella. Vuonna 1900 perhe muutti varakkaiden kaupunginosaan Josefstadtiin. Lang aloitti vuonna 1908 arkkitehtuurin opinnot Wienin teknillisessä yliopistossa. Vanhempiensa toiveesta hänen oli aikomus jatkaa isänsä uraa arkkitehtina. Opiskeltuaan muutaman kuukauden Lang päätti keskeyttää opinnot. Häntä kiinnostivat enemmän kuvataiteet kuin insinööritieteet. Lang pääsi opiskelemaan Wienin kuvataideakatemiaan.
Lang muutti pois kotoa todennäköisesti vuoden 1910 loppupuolella tai seuraavan vuoden alussa. Hän kierteli museoita ja gallerioita Nürnbergissä, Münchenissä ja Frankfurtissa ja päätyi lopulta Brysseliin. Brysselissä hän hankki elantonsa piirtämällä muun muassa postikortteja ja pilapiirroksia, joita hän myi turisteille. Brysselistä Lang muutti Müncheniin, jossa asui todennäköisesti vajaan vuoden. Hän on kertonut matkustelleensa sen jälkeen ympäri maailmaa, mistä ei kuitenkaan ole todisteita. Huhtikuussa 1913 Lang asui Pariisissa pienessä ateljeessa.
Lang palasi Pariisista Wieniin, kun ensimmäinen maailmansota syttyi. Hän värväytyi 12. tammikuuta 1915 vapaaehtoisena Itävallan keisarilliseen armeijaan. Lang lähetettiin palvelemaan Italian rintamalle. Hän yleni sota-aikana luutnantiksi ja osallistui sotatoimiin Itärintamalla, Balkanilla ja Italiassa. Lang haavoittui sodan aikana muutamia kertoja ja menetti yhden vammansa takia näkönsä oikeasta silmästä, minkä vuoksi hän käytti vuosien ajan monokkelia. Toipilasaikanaan Lang laati elokuvakäsikirjoituksia. Hän tutustui myös elokuvaohjaaja ja -tuottaja Joe Mayhyn, jolle hän kirjoitti muutamia käsikirjoituksia. Langia pyydettiin näyttelemään Punaisen ristin teatteriin itävaltalaista luutnanttia, joka oli joutunut ranskalaisten vangiksi. Näytelmän ansiosta hän tapasi tuottaja Erich Pommerin, joka tarjosi hänelle sodan viimeisenä vuotena töitä dramaturgina. Lang pääsi lomalle armeijasta syyskuussa 1918, ja sota päättyi marraskuussa.
Alkuvaiheet
Lang aloitti elokuvauransa Pommerin Decla-elokuvayhtiössä. Hän käsikirjoitti ohjaaja Otto Rippertille ainakin kolme elokuvaa, jotka valmistuivat 1919. Declassa oltiin tyytyväisiä elokuvien laatuun. Lang kuitenkin arvosteli Pommerille Rippertin ohjaustyötä ja väitti, että olisi pystynyt parempaan. Pommer antoi vielä samana vuonna Langin ohjata ensimmäisen elokuvansa, joka oli Halbblut ("Puoliverinen"). Samana vuonna Lang ohjasi muitakin elokuvia ja toimi Joe Mayn apulaisohjaajana. Seikkailutarinan Hämähäkit jälkeen Pommer tarjosi Langille Hans Janowitzin ja Carl Mayerin käsikirjoituksen Tri Caligarin kabinetti ohjaamista. Lang ehdotti, että elokuvaan lisättäisiin realistisesti kuvatut prologi ja epilogi, jotka tehostaisivat ekspressionististen osuuksien vaikutusta. Hämähäkit-elokuvan suosio pakotti Langin luopumaan Tri Caligarin kabinetin ohjauksesta. Sen sijaan hän ohjasi Hämähäkeille jatko-osan. Yhtenä mykkäelokuvakauden merkittävimmistä klassikoista pidetyn Tri Caligarin kabinetin ohjasi Robert Wiene.
Vuonna 1920 Lang allekirjoitti sopimuksen Joe Mayn yrityksen kanssa. Lang halusi tehdä Thea von Harboun romaaniin perustuvan seikkailuelokuvasarjan Unelmien temppeli. Mayn mielestä Lang oli kuitenkin elokuvan ohjaajaksi vielä liian kokematon. Lang ei uskonut Mayn väitteisiin vaan epäili, että May halusi ohjata elokuvan itse, koska uskoi, että siitä tulisi menestys. Langin seuraava elokuva oli Vaeltava kuva. Se oli Langin ensimmäinen elokuva, jonka oli käsikirjoittanut hänen tuleva vaimonsa Harbou. Langin ja Harboun yhteistyö kesti vuoteen 1933, jolloin Lang muutti pois Saksasta. Harbou käsikirjoitti Vaeltavan kuvan jälkeen kaikki Langin Saksassa ohjaamat elokuvat. Petetty Lang jätti Vaeltavan kuvan jälkeen Mayn tuotantoyhtiön ja palasi Erich Pommerin Decla-elokuvayhtiöön. Pommer arvosti Langia ohjaajana huomattavasti Maytä enemmän.
Langin ensimmäinen merkittävä ohjaustyö oli Väsynyt kuolema, joka käsitteli ihmisen taistelua kohtaloaan vastaan. Samaa teemaa Lang käytti myöhemminkin useissa elokuvissaan. Väsynyt kuolema tuli ensi-iltaan lokakuussa 1921, ja se nosti Langin saksalaisen elokuvateollisuuden parhaiden ohjaajien joukkoon. Elokuva oli samalla aloittamassa Saksan elokuvan kultakautta, kun samoihin aikoihin myös F. W. Murnaun ja Ernst Lubitschin mykkäelokuvat saivat maailmanlaajuista suosiota. Seuraavaksi Lang ohjasi kaksiosaisen psykologisen rikostarinan Tri Mabuse – ihmispeto, joka oli ensimmäinen kolmesta rikollisnero tohtori Mabusea käsittelevästä elokuvasta. Elokuvan valmistuttua Lang sai Saksan kansalaisuuden.
Vuonna 1924 valmistui kaksiosainen historiallinen spektaakkeli Niebelungen laulu germaanisesta sankarieepoksesta Nibelungein laulu. Harboun käsikirjoitus sai vaikutteita myös Richard Wagnerin oopperasta ja Friedrich Hebbelin näytelmästä. Elokuvasta tuli kaksiosainen (Niebelungen 1: Siegfriedin kuolema ja Niebelungen 2: Kriemhildin kosto). Niebelungen laulu oli Langin ensimmäinen elokuva, joka sai todellista huomiota myös Yhdysvalloissa. Lang ja Pommer matkustivat lokakuussa 1924 elokuvan ensi-iltaan New Yorkiin. He kävivät myös Ufa-tuotantoyhtiön sivutoimistoissa ja tutustuivat Los Angelesissa Hollywoodiin.
Mestariteokset Metropolis ja M – kaupunki etsii murhaajaa
Lang perusti Metropoliksen valmistuttua oman tuotantoyhtiön Fritz Lang-Filmin, joka julkisti elokuvia Ufan kautta. Langin seuraava elokuva Vakoilija oli hänen ensimmäinen oma tuotantonsa. Metropoliksen tekemisen aikoihin Lang oli haaveillut tekevänsä elokuvan planeettojen välisestä matkustamisesta. Hänen seuraava elokuvansa, tieteisdraama Matka kuuhun, käsittelikin aihetta. Tieteilijä Hermann Oberth ja tietokirjailija Willy Ley avustivat Langia elokuvan tieteellisen pohjan kehittämisessä. Harboun tehtäväksi jäi käsikirjoituksen laatiminen Langin, Oberthin ja Leyn ajatusten pohjalta. Lang kävi 1929 Yhdysvalloissa tutustumassa uusiin äänijärjestelmiin. Ufan johto ehdotti tämän jälkeen, että Lang tekisi ääniraidan elokuvaan Matka kuuhun. Lang vastusti ajatusta, sillä hänen mielestään ääniraita pilaisi mykkäelokuvan rytmityksen. Lang onnistui vakuuttamaan Ufan johdon kannastaan. Hän ei kuitenkaan halunnut jatkaa yrityksessä ja suunnitteli jo koko elokuvauransa lopettamista.
Langin lähdettyä Ufalta Nero-Filmin tuottaja Seymour Nebenzahl tarjoutui rahoittamaan hänen seuraavaa elokuvaansa. Langin ensimmäinen ohjaustyö Nero-Filmille oli psykologinen rikosdraama M – kaupunki etsii murhaajaa, jonka alkuperäinen nimi oli Mörder unter uns ("Murhaaja keskuudessamme"). Elokuvan päähenkilö on lastenmurhaaja, jonka on sanottu saaneen vaikutteita Düsseldorfissa useita murhia tehneestä Peter Kürtenista. Se edusti Saksassa reaktiona ekspressionismille syntynyttä uusasiallisuutta. Käsikirjoitus syntyi Langin ja Harboun yhteistyönä. Lang ei halunnut pääroolista Franz Beckeristä stereotyyppistä rikollista ja tarjosi siksi roolia nuorelle unkarilaisnäyttelijä Peter Lorrelle, jonka oli nähnyt näyttämöllä.
Langin viimeinen elokuva Saksassa oli rikosdraama Tri Mabusen testamentti vuodelta 1933. Se kiellettiin Saksassa "uhkana laille ja järjestykselle sekä julkiselle turvallisuudelle", mutta sitä esitettiin esimerkiksi Wienissä ja Budapestissa. Pian Lang lähti Saksasta ja poistui todennäköisesti maasta lopullisesti heinäkuussa 1933.
Vaikeat ensimmäiset vuodet
thumb|210px|[[Sylvia Sidney elokuvan Kiihko ennakkomainoksessa. Sidney ystävystyi Langin kanssa elokuvan kuvauksissa, vaikka monet muut kuvausryhmän jäsenet eivät pitäneet Langin työskentelytavoista.]] Saksasta Lang pakeni Ranskaan, jossa ohjasi yhden elokuvan, fantasiadraaman Liliom. Sen tuotti Erich Pommer, joka oli valittu aiemmin Fox Filmsin Euroopan-osaston johtoon. Myös Pommer oli paennut Saksasta, ja hän oli samalla siirtänyt Fox Filmsin Euroopan päämajan Berliinistä Pariisiin. Lang teki MGM:n kanssa sopimuksen yhdestä elokuvasta ja optiosta useampiin kesäkuussa 1934 ja muutti Yhdysvaltoihin. MGM:llä Langia ei arvostettu. Vuosina 1934–1935 hän sai ohjattavakseen monia elokuvia, joiden tuotanto kuitenkin peruttiin useista syistä. Lopulta syyskuussa 1935 MGM ilmoitti, että Lang ohjaisi Kiihkon, joka tunnettiin vielä työnimellään Mob Rule. Langin ja kuvausryhmän välit olivat Kiihkon kuvauksissa huonot, ja käytännössä tuottaja Joseph L. Mankiewiczin ansiosta MGM ei siirtänyt Langia syrjään ohjaajan paikalta. Mankiewicz puolusti Langia, joka kuitenkin piti häntä vastustajanaan. Saksassa ohjaaja oli elokuvan tärkein tekijä, jonka sana oli kuvauksissa laki. Hollywoodissa Lang ei kuitenkaan ollut enää samassa asemassa. Hän sanoikin Mankiewiczin pilanneen hänen elokuvansa, kun tämä oli leikannut lopullisen version.
Kiihkon valmistuttua vuonna 1936 Lang ei saanut uusia töitä. Häntä ei auttanut se, että hän antoi haastatteluita, joissa haukkui MGM:n toimintaa elokuvan leikkaamisessa. Langin Hollywood-uran pelasti näyttelijä Sylvia Sidney, joka yhtenä harvoista oli pitänyt työskentelystä Langin kanssa. Sidney oli tehnyt henkilökohtaisen sopimuksen suurten elokuvayhtiöiden ulkopuolella työskentelevän tuottaja Walter Wangerin kanssa. Sidney suositteli Langia Wangerin seuraavan elokuvan ohjaajaksi. Wanger antoi Langille vapaat kädet rikosdraaman Karkuri kuvaamiseen. Tammikuussa 1937 ensi-iltansa saanut Karkuri oli suhteellisen hyvä menestys, mutta Lang sai käytöksellään ja puheillaan lisää vihamiehiä. Lang oli ollut työttömänä tammikuusta 1937 toukokuulle, lähes puoli vuotta, kun hän lähetti käsikirjoituksensa Man Without a County Paramountille. Lang teki yhtiön kanssa kahden vuoden sopimuksen, joka kattoi kolmen elokuvan tekemisen. Kesällä 1938 valmistunut Ehdonalaisesti vapauteen oli paha pettymys, ja Paramount syytti Langia sen epäonnistumisesta. Paramount purki Langin sopimuksen keväällä 1939 vain yhden elokuvan jälkeen.
Hollywood-uran vakiintuminen
Tuottaja-kykyjenetsijä Sam Jaffe toi Langin Hollywood-uralle vakautta. Lang tutustui Jaffeen loppuvuodesta 1939. Jaffe tiesi, että 20th Century Fox suunnitteli jatko-osaa Henry Kingin ohjaamalle lännenelokuvalle Jesse James – suuri seikkailija. Jaffe ehdotti Langia elokuvan ohjaajaksi. Yhtiön päätuottaja Darryl F. Zanuck hyväksyi asian, ja Lang teki sopimuksen Frank Jamesin paluun ohjaamisesta. Lang jatkoi tämän jälkeen Foxilla ja ohjasi seuraavaksi toisen lännenelokuvansa He olivat urheita miehiä. Zanuck oli tyytyväinen kumpaankin elokuvaan, ja Lang sai Foxille sopimuksen useamman elokuvan tekemisestä.
Langin seuraava elokuva Ihmismetsästys valmistui vuonna 1941. Kriitikot pitivät elokuvaa vuoden parhaimpiin lukeutuvana, ja se oli samalla Langin paluu arvostetuksi Hollywood-ohjaajaksi. Lang toivoi, että saisi Ihmismetsästyksen menestyksen ansiosta Zanuckilta parempia elokuvatarjouksia. Seuraavat kaksi tuotantoa jäivät Langilta valmistumatta, kun hän jätti kuvaukset kesken. Ensimmäisestä elokuvasta poistumiseen hän käytti syynä sappikivikohtauksia. Lang lähti lopulta Foxilta vuonna 1942.
Samana vuonna Lang alkoi suunnitella yhdessä näytelmäkirjailija Bertolt Brechtin kanssa elokuvaa Prahan teurastajasta Reinhard Heydrichista, joka oli salamurhattu hiljattain. Elokuvan tuottajaksi tuli Arnold Pressburger, ja sotadraama Pyövelitkin kuolevat valmistui vuonna 1943. Lang nousi vuonna 1945 Yhdysvaltain-uransa huipulle, kun samaan aikaan teattereissa pyörivät suositut Erään merkin varjossa ja Nainen ikkunassa. Erään merkin varjossa perustui Graham Greenen teokseen, jonka oikeudet olivat Paramount Picturesilla. Lang palasi Paramountille tehdäkseen elokuvan. Riippumaton elokuvatuottaja Nunnally Johnson puolestaan ehdotti Langille elokuvan Nainen ikkunassa ohjaamista.
thumb|210px|[[Joan Bennett elokuvassa Punainen katu. Bennett esiintyi 1940-luvulla pääosassa kolmessa Langin elokuvassa.]] Vielä vuonna 1945 Lang oli perustamassa omaa tuotantoyhtiötä Diana Productionsia, jonka toimitusjohtajana Lang toimi itse. Diana Productionsin muut johtohenkilöt olivat tuottaja Walter Wanger, näyttelijä Joan Bennett, jonka lapsen mukaan yhtiö oli nimetty, ja käsikirjoittaja Dudley Nichols. Langin ensimmäinen ohjaus Diana Productionsille oli film noir Punainen katu, joka oli Langin Yhdysvaltain-vuosien itsenäisin elokuva, sillä tuottajat eivät vaikuttaneet sen tekoon juurikaan. Elokuvan tuotantoaikataulu venyi, minkä takia Lang teki sopimuksen Warner Brothersin kanssa taloudellisten syiden takia, kun Punaisen kadun jälkituotanto oli vielä kesken. Punainen katu joutui samaan aikaan ongelmiin sensuurin kanssa, kun Lang aloitti Warner Bros. -elokuvan Viitta ja tikari kuvaukset.
Punainen katu menestyi hyvin. Lang etsi vuoden ajan aihetta uuteen yhtä laadukkaaseen elokuvaan. Tammikuussa 1946 Diana Productions osti Universalilta oikeudet tarinaan nimeltä Winchester '73. Kuukausien ajan Lang ja Silvia Richards työskentelivät käsikirjoituksen parissa, mutta lopulta Lang hylkäsi tarinan, kun luonnos muodostui liian pitkäksi. Anthony Mann ohjasi elokuvan myöhemmin nimellä Winchester '73 – kohtalon ase. Langin seuraavaksi hankkeeksi tuli Salaisuus oven takana, jonka ensi-ilta oli tammikuussa 1948, ja se sai Langin uran huonoimmat arviot. Salaisuus oven takana oli myös sen levittäjän Universal Picturesin taloudellisesti heikon vuoden vähiten tuottanut elokuva. Universal veti tämän jälkeen tukensa Diana Productionsilta, joka hieman myöhemmin hajosi.
Viimeiset vuodet Yhdysvalloissa
Langin viimeiset kymmenen vuotta olivat hänen tuotteliainta aikaansa Yhdysvalloissa. Hän teki kahdeksassa vuodessa kymmenen elokuvaa. Näistä merkittäviä olivat vain Purkaus yössä ja Gangsterikuningas, joten jakso oli Langin uran heikkotasoisin.
Lang joutui Salaisuus oven takana -elokuvan epäonnistumisen jälkeen etsimään hetken uutta tuottajaa. Itsenäinen tuottaja Howard Welsch halusi Langin seuraavan elokuvan oikeudet, ja Sam Jaffe sopi samalla kahdesta elokuvasta Fidelity Picturesin kanssa. Vuonna 1950 valmistunut House by the River oli Langin ainoa b-elokuva ja menestyi Yhdysvalloissa kohtuullisesti. Elokuvaa ei kuitenkaan levitetty kovin moneen maahan, joten sitä pidetään Langin Hollywood-ajan tuntemattomimpana työnä. Samana vuonna hän teki ohjaustyön myös Foxille, jolle hän oli elokuvan velkaa. Sotadraama Viidakon sissit sai Langin uran huonoimmat arvostelut. Vuonna 1952 Langilta valmistui kolme elokuvaa. Helmikuussa tuli ensi-iltaan Villin lännen villikissa, Purkaus yössä valmistui maaliskuussa 1952 ja Sininen gardenia jouluaattona.
Lang oli taloudellisesti ahtaalla vuoden 1953 alkupuoliskolla, kun Columbia Picturesin johtaja Harry Cohn tarjosi hänelle sopimusta. Lang pysyi yllättäen väleissä temperamenttisen Cohnin kanssa. Langin ensimmäinen ohjaus Columbialle oli Gangsterikuningas. Elokuva oli Langin kansainvälisesti menestyneimpiä elokuvia, vaikka Yhdysvalloissa se menestyi vain keskinkertaisesti. Langin toinen ja viimeinen elokuva Columbialle oli film noir -draama Ihmispeto. Vuonna 1954 Lang palasi MGM:lle ohjaamaan seikkailudraaman Kätketty aarre. Langin kaksi viimeistä elokuvaa Yhdysvalloissa olivat Huulipunamurhaaja ja Sähkötuoli odottaa, jotka tuotti RKO Pictures. Lang ajautui kuvausten aikana ristiriitoihin tuottaja Bert E. Friedlobin kanssa. Lang purki tämän jälkeen vihansa Hollywood-koneistoon ja sanoi, ettei halua tehdä enää ainuttakaan elokuvaa Hollywoodissa. Hän kirjoitti muutamia tarinoita, mutta kukaan merkittävistä tuottajista ei enää halunnut olla hänen kanssaan tekemisissä.
Paluu Saksaan ja uran loppu
Saksalainen tuottaja Artur Brauner otti Langiin yhteyttä loppuvuodesta 1957 ehdottaakseen uusintaversiota Thea von Harboun romaanista Das indische Grabmal, jonka elokuvaversion Joe May oli ohjannut 1921. Lang pystyi näin toteuttamaan lähes 40 vuoden takaisen haaveensa, kun hän ohjasi romaanista kaksi elokuvaa: Eschnapurin tiikeri ja Maharadjan kosto. Elokuvia kritisoitiin Saksassa voimakkaasti. Brauner ehdotti tämän jälkeen uusintaversioita aiemmista saksalaisista klassikoista, kuten Väsyneestä kuolemasta, Niebelungen laulusta, Metropoliksesta ja Tri Caligarin kabinetista. Lopulta Lang suostui tekemään vielä yhden jatko-osan Tri Mabuse -sarjalle. Rikostarinan Mabusen 1000 silmää ensi-ilta oli vuonna 1960, ja se oli edellisten elokuvien tapaan suuri pettymys.
Lang suunnitteli kolmannen Mabuse-elokuvan jälkeen vielä uusia käsikirjoituksia, mutta Mabusen 1000 silmää jäi hänen viimeiseksi ohjaustyökseen. Langin elokuvaura päättyi kuitenkin vasta Jean-Luc Godardin draamassa Sen täytyi tapahtua vuodelta 1963. Godard oli merkittävimpiä uuden aallon ohjaajia ja Langin suuri ihailija. Godard ehdotti Langille elokuvassaan pientä roolia ohjaajana. Godardin elokuvan jälkeen Lang vetäytyi eläkkeelle Yhdysvaltoihin. Hän kuitenkin suunnitteli välillä paluuta ohjaustöihin ja kirjoitti myös toteumattoman käsikirjoituksen.
Uransa jälkeen Lang sai runsaasti tunnustuksia. Hänet palkittiin Berliinin elokuvajuhlilla 1963, Ranskan hallitus myönsi hänelle Officier des Arts et des Lettres -kunniamerkin 1965 ja Saksassa hän sai Bundesverdienstkreuz-kunniamerkin 1966. Lang palasi 1971 Wieniin 45 vuoden poissaolon jälkeen vastaanottamaan kaupungin kunniamitalia. Langia muistivat myös Italian ja Jugoslavian hallitukset. Wienin yliopisto nimitti Langin kuvataiteiden osaston kunniatohtoriksi. Yhdysvaltain elokuvaohjaajien ammattiliitto palkitsi hänet 1974. Langilla on myös tähti Hollywood Walk of Famella.
Lang kuoli 85-vuotiaana 2. elokuuta 1976.
Yksityiselämä
Kuuluisin Langin anekdooteista oli tarina siitä, kuinka hän pakeni Saksasta 1933. Langin mukaan Joseph Goebbels olisi tarjonnut hänelle paikkaa natsi-Saksan elokuvateollisuuden johdossa keväällä 1933 samassa tilaisuudessa, jossa Goebbels kertoi syitä, miksi Tri Mabusen testamentti kiellettiin. Lang on kertonut lähteneensä Saksasta heti seuraavana päivänä. Goebbelsin päiväkirjoissa ei ole kuitenkaan mitään merkintää tapaamisesta Langin kanssa. Lisäksi Langin omat matkustusasiakirjat todistavat hänen olleen Saksassa vielä kesällä 1933.
thumb|240px|Fritz Lang toisen vaimonsa [[Thea von Harboun kanssa parin Berliinin asunnossa 1923 tai 1924.]] Lang oli elämänsä aikana kolme kertaa naimisissa. Lisa Rosenthalin kanssa 1919–1921, Thea von Harboun kanssa 1922–1933 ja Lily Lattén kanssa 1971–1976. Lisäksi hänellä oli lukemattomia suhteita, eikä hän ollut yhdellekään naiselleen uskollinen. Hollywood-aikana hänellä oli lyhyet suhteet muun muassa näyttelijöiden Miriam Hopkinsin, Marlene Dietrichin ja Kay Francisin kanssa.
Langin ensimmäisestä avioliitosta on hyvin vähän tietoa. Hän meni naimisiin todennäköisesti vuonna 1919. Lang käytti julkisuudessa vaimostaan nimeä "L". Ainoa maininta vaimon oikeasta nimestä on Wienin kaupungintalon perhearkistoissa, jossa hänen nimekseen on merkitty Lisa Rosenthal. Kyseessä saattaa olla myös pseudonyymi. Rosenthal oli venäjänjuutalainen ja kotoisin Vilnasta. Lang petti vaimoaan Harboun kanssa, ja Lisa Rosenthal teki itsemurhan 1921 saatuaan tietää Langin ja Harboun suhteesta. Kaikki eivät uskoneet Rosenthalin tehneen itsemurhan. Erityisesti toimittaja Hans Feld, elokuvaaja Karl Freund ja näyttelijä Alfred Zeisler epäilivät itsemurhatarinaa, ja he esittivätkin joitakin päinvastaisia todisteita. Berliinin poliisi hylkäsi kuitenkin jutun.
Lang ja aiemmin näyttelijä Rudolf Klein-Roggen kanssa naimisissa ollut Harbou menivät naimisiin seuraavana vuonna. Lang heitti Harboun pihalle talostaan elokuvan Tri Mabusen testamentti kuvaamisen aikana, kun Harboun suhde toiseen mieheen paljastui. Langilla itsellään oli kuitenkin samaan aikaan avioliiton ulkopuolinen suhde Lily Lattéen. Aiemmin Langilla oli ollut myös suhde Gerda Maurukseen, joka näytteli Langin elokuvassa Vakoilija. Siihen aikaan huhuttiin, että heidän suhteensa olisi ollut sadomasokistinen.
Lang rakastui 1940-luvun lopulla käsikirjoittaja Silvia Richardsiin ja olisi halunnut naida tämän. Heidän suhteensa päättyi elokuvan Salaisuus oven takana valmistuttua. Lang meni ilmeisesti vuonna 1971 naimisiin pitkäaikaisen ystävänsä Lily Lattén kanssa.
Ohjaustapa
Lang tunnettiin ohjaajana erityisen ankarana muuta kuvausryhmää kohtaan. Saksassa Lang tottui siihen, että ohjaajalla oli elokuvanteossa täydellinen komento. Yhdysvalloissa studiojärjestelmä oli huomattavasti kurinalaisempi, mikä tuotti Langille vaikeuksia ja minkä takia hän myös lopulta lähti Hollywoodista. Lang tunnettiin jo Saksassa 1920-luvulla vaikeana ohjaajana. Tuottaja Erich Pommeria vaivasi jo tuolloin Langin resursseja kuluttava tapa kuvata useat kohtaukset kymmeniä kertoja.
Monet eivät pitäneet Langin tavasta kohdella näyttelijöitään. Näyttelijä Henry Fondan mukaan Lang ei ymmärtänyt, että näyttelijätkin olivat ihmisiä, joilla oli tunteita, ja Lang piti näyttelijöitä nukkeinaan. Elokuvan Viitta ja tikari kuvauksissa oli kolmipäiväinen seisokki, jonka koko kuvausryhmä oli järjestänyt näyttelijä Lilli Palmerin kohtelun takia. Näyttelijä Brigitte Helm muisteli myöhemmin, että Metropoliksen kuvaukset olivat hänen elämänsä vaikein kokemus, ja Marlene Dietrichin mukaan Lang kuului "sadistien veljeskuntaan".
Tyyli ja teemat
Lang oli monipuolinen ohjaaja, ja hän pystyi tekemään elokuvia mistä genrestä tahansa.
Yhdysvalloissa Langin elokuvat keskittyivät tarkkailemaan maan kulttuuria ja yhteiskuntaa. Ensimmäiset elokuvat Yhdysvalloissa, Kiihko ja Karkuri, käsittelivät massojen valtaa 1930-luvun laman aikana ja rasismin joukkopsykologiaa. Langin 1940-luvun melodraamat, kuten Nainen ikkunassa ja Punainen katu, käsittelivät julkisen ja yksityisen elämän kasvavaa eroa sekä yksittäisen henkilön nimettömyyttä yhteiskunnassa. Elokuvien päähenkilöitä olivatkin yksinäiset kaupunkien asukkaat. Lopulta 1950-luvulla Langista tuli entistä skeptisempi nykyajan siunauksia kohtaan.
Langin elokuvien teemat olivat hyvin usein pessimistisiä, ja elokuvien henkilöt eivät saaneet oikeutta joutuessaan suuria organisaatioita vastaan, vaikka totuus olisi ollut heidän puolellaan. Toisaalta Lang oli myös viihdyttäjä. Hän pystyi yhdistämään elokuvissaan korkeakulttuurin ja kioskikirjallisuuden.
Vaikutus
Monet kriitikot pitävät Langia yhtenä merkittävimmistä elokuvaohjaajista. Hän vaikutti urallaan useisiin ohjaajiin. Langin Saksan-ajan mykkäelokuvat olivat mullistavia, ja ne asettivat uusia laatustandardeja elokuvateollisuudelle. Lang käytti elokuvien teossa apunaan Saksan parhaimpia alan tekijöitä, ja pystyi täten kehittämään elokuvaamisen keinoja. Esimerkiksi Metropoliksessa käytettiin ensimmäistä kertaa Eugen Schüfftanin kehittämää menetelmää, jota tarvittiin luomaan elokuvan erikoistehosteita.
Langin vaikutus näkyy erityisesti jännityselokuvan lajityypissä, jonka kehitykseen Langia enemmän on vaikuttanut vain Alfred Hitchcock. Lang oli ekspressionismin merkittävimpiä ohjaajia, ja hänen jännitystä ja pelkoa kuvaava tyylinsä vaikutti moniin jännityselokuvien ohjaajiin sekä jännityselokuvia lähellä oleviin lajityyppeihin, kuten film noiriin ja kauhuun. Lang toi tummien rikosklassikoidensa (Tri Mabuse – ihmispeto ja M – kaupunki etsii murhaajaa) tyylin Hollywoodiin, jossa ekspressionismista kehittyi film noir. Lang ohjasi itse useita uuden lajityypin merkittävimmistä elokuvista.
Langin vaikutus näkyy myös yksittäisissä ohjaajissa ja elokuvissa. Superrikollinen tri Mabuse on esikuva tohtori Nolle ja tohtori Outolemmelle, josta elokuvan tehnyt Stanley Kubrick tutkikin nuorena Langin ohjauksia. Langin tieteisfantasia Väsynyt kuolema voidaan nähdä edeltäjänä Ingmar Bergmanin klassikolle Seitsemäs sinetti, joka käsitteli myös persoonallista Kuolemaa. Lisäksi Langilla on ollut selvä vaikutus esimerkiksi Joseph Loseyyn, Anthony Manniin ja Samuel Fulleriin. 1950-luvulla Cahiers du cinéma -lehden kriitikot, jotka vaikuttivat myöhemmin ranskalaisen uuden aallon ohjaajina, arvostivat Langia yhtenä merkittävimmistä ohjaajista. Langin töiden tutkiminen oli vaikuttamassa auteur-käsitteen syntymiseen elokuvataiteessa.
Prayer
Prayer on saksalaisen DJ-tuottaja Robin Schulzin debyyttialbumi. Sen julkaisivat TONSPIEL sekä Warner Music Group 19. syyskuuta 2014 ja sen tuotannosta vastasi kokonaan Schulz itse. Toisin kuin albumin singlet, albumi itsessään ei ole onnistunut saavuttamaan yhtä suurta menestystä. Albumi on päässyt viiden parhaan joukkoon toistaiseksi vain Sveitsissä. Kymmenen parhaan joukkoon se on onnistunut pääsemään Itävallassa ja Saksassa.
Kappalelista
CD
'''iTunes bonusraita (vain ennakkotilaus)
Maasika
Termiittikaivaja (Orycteropus afer), vanhalta nimeltään maasika, on Saharan eteläpuolisessa Afrikassa elävä keskikokoinen nisäkäs. Termiittikaivaja elää maalla ja liikkuu tavallisesti öiseen tai hämärään aikaan. Se syö ravinnokseen pieniä hyönteisiä, kuten termiittejä ja muurahaisia, mistä kielii muun muassa sen parikymmensenttinen, ohut ja tahmea kieli. Hampaita termiittikaivaja ei tarvitse ravinnon syömiseen, eikä sillä niitä olekaan kuin muutama. Sen jalat ovat voimakkaat ja kynnet terävät, joiden avulla se pystyy kaivamaan kovaakin maata ja rikkomaan termiittikekoja. Termiittikaivaja on niin tehokas kaivaja, että se kaivaa pehmeää maata samassa ajassa enemmän kuin mihin muutama lapioiva ihminen pystyy. Eläimen ravintotottumukset ja ulkoiset piirteet ovat niin lähellä Etelä-Amerikassa eläviä vajaahampaisia, että se ennen luokiteltiin kuuluvaksi tähän lahkoon ja vieläpä samaan sukuun eteläamerikkalaisten muurahaiskarhujen kanssa. Nykyisen käsityksensä mukaan se kuuluu kuitenkin erilliseen putkihampaisten lahkoon ja on tämän lahkon viimeinen elossa oleva laji. Nykyään tunnetaan 17 erilaista termiittikaivajan alalajia.
'Maasika' nimi on suora käännös afrikaansin kielen sanasta aardvark, joka on otettu myös lajin englanninkieliseksi nimeksi. Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti lajinimen vaihtamista v. 2008. Virhekäsitysten välttämiseksi nykyään suositeltu lajinimi on termiittikaivaja, sillä laji ei ole sukua sialle.
Evoluutio
Geneettiset tutkimukset ovat osoittaneet, että termiittikaivajan perimä on säilynyt ilman suuria muutoksia hyvin pitkään, minkä vuoksi termiittikaivajaa voidaan pitää elävänä fossiilina.
Taksonomia
Ulkonäöllisten ja rakenteellisten samanlaisuuden vuoksi termiittikaivaja luokiteltiin alun alkaen Etelä-Amerikassa elävien vajaahampaisten lahkoon, jossa se sijoitettiin tarkemmin samaan Myrmecophaga-sukuun muurahaiskarhun kanssa. Kehityshistoriallisesti luokittelu on väärä, sillä eläimet eivät ole edes läheistä sukua keskenään, vaan samanlaiset piirteet ovat syntyneet konvergenttisen evoluution tuloksena. Tarkemman anatomisen tutkimuksen myötä termiittikaivaja sijoitettiin täysin omaan lahkoon, putkihampaisiin, mille molekyylibiologian tutkimukset ovat antaneet vahvistavia tuloksia.
Termiittikaivajasta on havaittu 15–18 alalajia. Valtaosa alalajeista on kuitenkin vain yksittäishavaintoja, minkä vuoksi on uskottavampaa, että todellisia alalajeja on vähemmän. Esimerkiksi Wilson ja Reeder (2005) katsovat alalajeja olevan 17. Alalajit eroavat toisistaan lähinnä kärsän koon ja kallistuskulman suhteen.
Ulkonäkö
Maasika on keskikokoinen maalla elävä nisäkäs. Se painaa keskimäärin 40–64 kilogrammaa, ja sen pituus vaihtelee 170–230 senttimetrin välillä, josta hännän pituus osuus on 45–63 senttimetriä. Nimestä huolimatta maasika ei ole läheistä sukua sioille, joita se kyllä hyvin etäisesti muistuttaa lähinnä koon ja kärsän puolesta.
Maasialla takaraajat ovat etujalkoja pidemmät. Takaraajoissa on molemmissa viisi varvasta, mutta etujaloissa on molemmissa yksi vähemmän. Eturaajat ovat takaraajoihin nähden voimakkaammat, vaikka suurin osa painosta maasialla on peräpäässä. Etujalkoja ne käyttävät pääasiallisesti kaivamiseen sekä painonsa kannattelemiseen. Selkäranka on maasioilla kaareva, jolloin etupuoli on takapuoleen nähden alempana. Vaikka maasioilla on astumiseen sopivat jalkapohjat, ne kulkevat varpaillaan eli ovat varvasastujia. Maasian varpaissa on todella voimakkaat lapiomaiset kynnet. Hännän ympärysmitta tyvestä mitattuna on jopa 40 senttimetriä. Maasian väritys on melko vaaleanharmaa ja niiden karvoitus on vain osittainen. Nahka on kuitenkin usein värjäytynyt maaperästä punaruskeaksi. Niillä ei ole lainkaan rasvakerrosta, mutta sen sijaan niillä on paksu nahka, joka suojaa myös termiittien puremilta.
Maasian korvat ovat suuret ja pää on pitkänomainen lyhyessä kaulassa. Suu on muiden termiittejä syövien eläinten tapaan pieni ja putkimainen, kuten sen kielikin. Hammasrakenne poikkeaa muista nisäkkäistä oleellisella tavalla, minkä vuoksi ne on sijoitettu omaan putkihampaisten heimoon. Maasian hampaiden sisällä on useita kuusikulmaisia putkia, jotka sisältävät hammasydintä ja jotka ovat kiinnittyneet toisiinsa hammassementillä. Putket ovat ohuita ja yhdessä hampaassa niitä on 1 000–1 500 kappaletta. Syntyessään maasialla on kaikki 40 hammasta, mutta etu- ja kulmahampaat putoavat pois. Ainoastaan kiilteettömät poskihampaat jäävät ja nämä uusiutuvatkin koko maasian eliniän ajan. Hampaiden lukumäärä on useassa tapauksessa viisi molempien leukojen molemmilla puolilla eli siis yhteensä 20. Lukumäärä vaihtelee per leuan puolikas neljän ja seitsemän välillä.
Hajuaisti on erinomainen, mistä kertoo hajuja käsittelevän aivolohkon laajenema. Lisäksi maasialla on nisäkkäistä suurin määrä endoturbinalia-lamelleja (yhdeksän). Silmät ovat ruumiinkokoon nähden pienet ja verkkokalvolla on ainoastaan sauvasoluja eli maasika on värisokea. Heikkoa näkökykyä kompensoi terävä kuulo- ja hajuaisti.
Naaras on urokseen verrattuna pienikokoisempi ja sillä on neljä nisää.