cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
António de Oliveira Salazar
Valtaannousu
Salazarin nousu diktaattoriksi alkoi armeijan suorittamasta vallankaappauksesta toukokuussa 1926. Vallankaappauksen jälkeen Portugalin taloustilanne alkoi heiketä huomattavasti, ja armeija pyysi Salazaria vastaamaan talouspolitiikasta. Salazar vaati itselleen täydellistä vapautta uudistusten toteuttamiseen, mihin ei suostuttu, ja hän palasi takaisin yliopistotehtäviin. Kaksi vuotta myöhemmin presidentiksi valittu kenraali Óscar Carmona nosti Salazarin valtiovarainministeriksi. Ministerinä hän leikkasi julkisia menoja ja uudisti verotusta ja onnistui näin vuodessa tasapainottamaan Portugalin valtion budjetin ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1910. Salazarin asema vahvistui, ja hänestä tuli maan pääministeri vuonna 1932, minkä jälkeen aloitettiin perustuslain muokkaaminen.
Estado Novo
Salazar sai vuonna 1933 aikaan uuden perustuslain, mikä mahdollisti hallitukselle diktatoristen valtuuksien haltuunoton. Perustuslaki hyväksytettiin kansanäänestyksessä maaliskuussa 1933, minkä jälkeen järjestettiin parlamenttivaalit joulukuussa – ilman oppositiota. Hallitusjärjestelmää kutsuttiin nimellä Estado Novo, joka oli arvoiltaan katolinen ja nationalistinen, mutta sillä ei kuitenkaan ollut selkeästi määriteltyä ideologiaa. Sitä on pidetty myös fasistisena ilman fasistista liikettä: Estado Novossa Salazarin perustamalla Kansallisella liitolla, sen nuorisojärjestöllä (Mocidade) tai kansalliskaartilla ei ollut suurta merkitystä, ja instituutioina ne muistuttivat vain näennäisesti fasistisen Italian ja natsi-Saksan vastaavia järjestöjä. Portugalissa toimi fasistinen liike, sinipaitaiset kansallissyndikalistit, jonka toiminnan Salazar kielsi kesäkuussa 1934 sen liian tiiviiden ulkomaisten yhteyksien vuoksi.
Ulkopoliittisesti Salazarin suurimmaksi saavutukseksi luetaan Portugalin puolueettomuus toisen maailmansodan aikana ja samalla hyödyn kerääminen pysyttelystä liittoutuneiden rinnalla. Salazarin onnistui säilyttää Portugalin historiallinen liittolaisuussuhde Britanniaan, vaikka hän piti kauppasuhteita yllä vuoteen 1944 saakka niin liittoutuneiden kuin akselivaltojen suuntaan. Salazar myös ideoi Iberian puolueettomuussopimuksen, millä Espanja ja Portugali jättäytyivät sodassa puolueettomiksi. Salazar allekirjoitti sopimuksen Espanjan diktaattorin Francisco Francon kanssa 1939.
Sodan jälkeen oli ilmeistä, että Salazar tunsi vähintään sympatiaa akselivaltoja kohtaan. Salazar oli määrännyt suruliputuksen, kun tieto Berliinin valtauksesta ja Hitlerin itsemurhasta saapui. Puolueettomana maana Portugali oli kuitenkin suuntautunut Espanjaa enemmän kohti liittoutuneita, ja Salazar oli sallinut liittoutuneiden käyttää vuodesta 1943 Azoreja tukikohtana. Seurauksena Portugali ei ollut Francon Espanjan tapaan eristyksissä sodan jälkeen, ja maa sai Marshall-apua ja pääsi myös Naton jäseneksi hyvin nopeasti. Neuvostoliitto kuitenkin esti Salazarin johtaman Portugalin pääsyn YK:n jäseneksi vuoteen 1955 asti.
Estado Novon loppu
250px|thumb|Estado Novon ajan pakolliset esineet jokaisessa luokkahuoneessa: [[krusifiksin lisäksi pääministeri Salazarin ja presidentti Américo Tomásin valokuvat.]] Portugali joutui maksamaan kovan hinnan 1960-luvulla käymistään siirtomaasodista. Intia otti Goan hallintaansa vuonna 1961 ja samana vuonna itsenäisyystaistelut alkoivat Angolassa leviten Guinea-Bissauun vuonna 1962 ja lopulta myös Mosambikiin vuonna 1964. Puolustusmenot veivät keskimäärin peräti 40 prosenttia Portugalin budjetista. Sotiminen vapautusliikkeitä vastaan rasitti valtiontaloutta voimakkaasti ja lisäksi yli 1 500 sotilasta oli menettänyt henkensä Salazarin pitäessä itsepäisesti kiinni Portugalin oikeudesta siirtomaihin. Kotimaassa siirtomaasodat herättivät vastustusta, ja muun muassa oppositiojohtaja Mário Soares karkotettiin São Tomé ja Príncipeen vuonna 1968.
Salazar sai infarktin syyskuussa 1968, mikä pakotti hänet eroamaan pääministerin tehtävistä. Häntä seurasi Portugalin johdossa Marcelo Caetano, joka jatkoi siirtomaasotia kunnes armeijan nuorten upseerien järjestämä neilikkavallankumous 25. huhtikuuta 1974 teki lopun Estado Novosta ja Salazarin luomasta järjestelmästä. Kuollessaan Lissabonissa vajaat kaksi vuotta sairaskohtauksensa jälkeen 27. heinäkuuta 1970 Salazar uskoi vielä olevansa pääministeri. Salazarille ei uskallettu kertoa Caetanon tulleen hänen tilalleen hoitohenkilökunnan pelätessä mahdollisen shokin tappavan hänet.
Jälkimaine
Salazarin onnistui vakauttaa kaaoksen partaalla ollut Portugali valtakautensa alussa, ja hänen johdollaan maa ei kärsinyt suuresti 1930-luvun lamasta eikä myöskään toisesta maailmansodasta. Samalla kuitenkin Estado Novon aikaisen pysähtyneisyyden vuoksi Portugali jäi ulkopuoliseksi sodanjälkeisen maailman nopeasta nykyaikaistumisesta, esimerkiksi vuonna 1967 Portugalin bruttokansantuote henkeä kohti oli Länsi-Euroopan alhaisin (noin 420 dollaria) ja lukutaidottomien määrä puolestaan suurin. Salazarin aikakaudella Portugalin salainen poliisi PIDE loi kaikkien portugalilaisten elämää kontrolloineen sisäisen vakoilun verkon, surmasi, kidutti ja vangitsi tuhansia, ja Salazarin arvellaan murhauttaneen myös poliittisia vastustajiaan.
Salazar äänestettiin voittajaksi kun vuonna 2007 äänestettiin suurinta portugalilaista. Äänestyksessä Salazar sai noin 41 prosenttia noin 160 000 annetusta äänestä. Äänestyksen järjesti kansallinen televisiokanava Radio Televisión Portuguesa (RTP) brittiläisen BBC:n Great Britons -formaatin pohjalta. Äänestyksen tulos jakoi portugalilaisia, ja muun muassa hallitus otti kantaa asiaan.
Kunnianosoituksia
Lähde:
Marie NDiaye
thumb|Marie NDiaye Marie NDiaye (s. 4. kesäkuuta 1967 Pithiviers, Loiret) on ranskalainen kirjailija ja yksi huomattavimpia Ranskan nykykirjailijoita.
Elämä ja ura
Ndiaye varttui pariisilaisessa lähiössä. Hänen isänsä on senegalilainen ja palasi Senegaliin pian NDiayen syntymän jälkeen. NDiaye tapasi isänsä seuraavan kerran vasta aikuisiällä. Hän aloitti kirjoittamisen 12-vuotiaana, ja esikoisromaani Quant au riche avenir ilmestyi hänen ollessaan 17-vuotias. Sen jälkeen hän on kirjoittanut romaanien lisäksi elokuvakäsikirjoituksia, näytelmiä ja lastenkirjoja. NDiaye oli 20-vuotias julkaistessaan romaanin Comédie classique, joka koostuu vain yhdestä virkkeestä. Hänen näytelmänsä Papa doit manger kuuluu Comédie-Française-teatterin ohjelmistoon. Teos on ainoa elossa olevan ranskalaisen naisen kirjoittama näytelmä, joka on päässyt Comédie-Françaisen ohjelmistoon.
Palkinnot
Vuonna 2001 NDiaye sai ranskalaisen Prix Femina -kirjallisuuspalkinnon romaanista Rosie Carpe. NDiayelle myönnettiin vuoden 2009 Goncourt-palkinto teoksesta Trois femmes puissantes. NDiaye oli ensimmäinen palkinnon saanut musta nainen ja ensimmäinen kirjailija, jolle on myönnetty sekä Prix Femina että Goncourt. Teos synnytti ilmestyttyään kiivaan sananvapauskeskustelun, joka piti sen loppuvuonna myyntilistojen kärjessä. Vuonna 2016 hänen teoksensa Ladivinen englanninnos oli kansainvälisen Booker-palkinnon 13 ehdokkaan listalla. Vuonna 2020 NDiayelle myönnettiin hänen koko tuotantonsa perusteella Prix Marguerite Yourcenar -kirjallisuuspalkinto.
Muhammed Hatta
thumb|Muhammed Hatta Muhammed Hatta (12. elokuuta 1902, Bukittingi, Sumatra – 14. maaliskuuta 1980, Jakarta, Jaava) oli indonesialainen itsenäisyyspoliitikko, Indonesian varapresidentti ja pääministeri.
1942 Muhammed Hatta yhdessä toisen itsenäisyyspoliitikon, Sukarnon kanssa hankkiutui yhteistyöhön japanilaisten kanssa pystyäkseen itsenäistämään Hollannin Itä-Intian Indonesiaksi sitä miehittävien japanilaisten tuella. Kaksi päivää Japanin antautumisen jälkeen Hatta ja Sukarno yhdessä julistivat 17. elokuuta 1945 Indonesian itsenäiseksi tasavallaksi.
Hollanti tunnusti Indonesian itsenäisyyden ja luopui vallasta 27. joulukuuta 1949.
Tim Henman
Timothy "Tim" Henry Henman (s. 6. syyskuuta 1974 Oxford) on englantilainen tennispelaaja. Hän oli ensimmäinen brittipelaaja sitten Roger Taylorin 1970-luvulla, joka selvisi välieriin Wimbelonin tennisturnauksen miesten kaksinpelissä. Ennen Andy Murrayn nousua tennismaailman huipulle häntä pidettiin Ison-Britannian ainoana voittajaehdokkaana Wimbledonissa. Henmanin uran aikana maan viimeisin miesten kaksinpelin Wimbledon-voittaja oli Fred Perry vuodelta 1936.
Uuno Turhapuro
Uuno Turhapuro on Pertti "Spede" Pasasen keksimä ja Vesa-Matti Loirin esittämä ja kehittämä koominen sketsi- ja elokuvahahmo. Uuno Turhapuro esiintyi Spede Show -sketsisarjassa vuosina 1971–1976 ja 1984 sekä 20-osaisessa elokuvasarjassa vuosina 1973–2004.
Haimansiirto
thumb|220px|Haiman sijainti Haimansiirto on elinsiirto, jossa yleensä siirretään tyypin 1 diabeetikolle insuliinia tuottava haima. Haimansiirto tehdään lähinnä munuaisten vajaatoiminnasta kärsiville diabeetikoille samalla, kun heille suoritetaan munuaisensiirto, tai sen jälkeen. Siirron saaneen tulee käyttää loppuelämänsä ajan hyljinnänestolääkkeitä.
Tim Henman
Henman aloitti ammattilaisuransa vuonna 1993 ja pelasi Grand Slam -turnausten välierissä kuusi kertaa (Ranskan avoimet 2004, Wimbledon 1998, 1999, 2001 ja 2002, Yhdysvaltain avoimet 2004). Tenniksen ATP-listalla Henman oli parhaimmillaan neljäs (8. heinäkuuta 2002). Henman voitti urallaan 11 kaksinpeliturnausta ja neljä nelinpeliturnausta. Atlantan olympialaisissa 1996 Henman sai hopeaa miesten nelinpelissä yhdessä Neil Broadin kanssa.
Uuno Turhapuro
Rähjäisen ja laiskan Uuno Turhapuron suurin avu ovat puhelahjat, joita hän käyttää niin työn välttelyyn, aviollisten ongelmiensa selvittämiseen, ilmaisten lihapiirakoiden havittelemiseen grilliltä kuin vieraiden naisten vikittelemiseenkin.
Haimansiirto
Ensimmäinen haimansiirto tehtiin vuonna 1966 Yhdysvalloissa.
Tim Henman
Henman pelasi viimeisen Grand Slaminsa vuoden 2007 Yhdysvaltain avoimissa, jossa hän putosi toisella kierroksella Ranskan Jo-Wilfried Tsongalle. Hän pelasi vielä brittien Davis Cup -joukkueessa syyskuussa 2007, jonka jälkeen päätti uransa.
Uuno Turhapuro
Hahmon synty
Viihdetaiteilija Pertti ”Spede” Pasanen sai idean Uuno Turhapuron hahmoon, kun Suomen ensimmäinen lottoarvonta oli näytetty televisiossa tammikuussa 1971. Pasanen kirjoitti sketsiohjelmaansa Spede Show’hun pariskunnan, joka kinastelee tulevan lottovoittonsa sijoittamisesta jo ennen arvontaa. Mieshahmon piirteitä, kuten laiskuus ja selittelykyky, Pasanen oli hahmotellut mielessään jo vuosia aikaisemmin. Vaimon rooliin Pasanen otti Spede Show’n vakioesiintyjä Marjatta Raidan, ja aviomiehen rooliin Pasanen valitsi Vesa-Matti Loirin, joka oli esiintynyt Pasasen elokuvissa ja sketsiohjelmassa vuodesta 1968 lähtien.
Haimansiirto
Suomessa ensimmäinen haimansiirto tehtiin HYKSissä keväällä 2010. Siirto tehtiin tyypin 1 diabetespotilaalle yhdistettynä munuaissiirtoon. Siirron tekivät erikoislääkärit Arno Nordin ja Marko Lempinen, osastonylilääkäri Agneta Ekstrand ja professori emeritus Krister Höckerstedt.
Uuno Turhapuro
Ensimmäisissä sketseissä
Loirin ja Raidan esittämän sketsin ensimmäisen esityspäivän tarkka ajankohta alkuvuonna 1971 on unohtunut, sillä Mainostelevisiolla oli säästösyistä tapana kuvata vanhojen videonauhojen päälle uutta materiaalia. Sketsi esitettiin uusintana 12. syyskuuta 1971. Tässä ensimmäisessä sketsissä Loirin esittämä vielä nimetön hahmo oli pukeutunut siististi valkoiseen poolopaitaan, eikä hänellä ollut myöhemmin tuttua maskeerausta. Selittelytaidoltaan ja tajunnanvirtaiselta puheeltaan hahmo on kuitenkin jo paljon myöhemmän Uuno Turhapuron kaltainen. Sketsissä mies ja vaimo alkavat kinastella siitä, miten tulevan lottovoiton rahat pitäisi perheessä käyttää. Ensimmäinen sketsi sai katsojilta hyvän vastaanoton, joten Pasanen kirjoitti samoille hahmoille uusia sketsejä, joissa he sanailevat esimerkiksi maksamattomasta puhelinlaskusta, kirjekurssilta saadusta tutkinnosta ja jääkaapin täyttämisestä lihalla.
Haimansiirto
Yleensä turvallisempaa on diabeteksen tavanomainen hoito kuin haimansiirron jälkeinen immunosuppressiivinen hoito. Immunosuppressiivinen hoito paitsi estää hyljintää, myös lisää infektio- ja syöpäriskejä.
Haimasyövän hoidossa elinsiirtoa ei käytetä, koska on hyvin todennäköistä, että pahanlaatuiset solut ovat levinneet. Immunosuppressioon ryhtyminen syöpäpotilaan kohdalla ei myöskään ole järkevää.
Uuno Turhapuro
Nimi
Ensimmäisessä Uuno-elokuvassa Uuno Turhapuro (1973) hahmon toiseksi etunimeksi paljastuu Eero. Toisessa Turhapuro-elokuvassa Professori Uuno D. G. Turhapuro (1975) toisiksi etunimiksi paljastuvat Daavid Goljat. Kolmannessa elokuvassa Lottovoittaja UKK Turhapuro (1976) Turhapuro vaihtaa etunimensä Uuno Kaavit Koljatiksi saadakseen nimikirjaimet UKK, kuten presidentti Urho Kaleva Kekkosella.
Uuno kutsuu itse itseään nimellä "johtaja Uuno Turhapuro", vaikka on tavallisesti joko lyhytaikaisissa hanttihommissa tai kokonaan työtön. Elokuvassa Uunon huikeat poikamiesvuodet maaseudulla (1990) selviää, että Uunon isä kutsuu poikaansa johtaja Uuno Turhapuroksi jo ennen tämän syntymää, ja ensimmäisessä Uuno-elokuvassa Uuno kertoo Härski Hartikaiselle käyneensä johtajakurssin kirjeopistossa.
Kun Pasanen vei Turhapuro-elokuvia ulkomaille 1980-luvulla, hän käännätti hahmon nimen englanniksi Numbskull Emptybrook tai Pointlessbrook, ja ranskaksi Bébert Bocal. Ruotsissa ja Saksassa käytettiin suomenkielistä nimeä.
Piirteet
Pasanen halusi Uuno Turhapuron näyttävän olevan kunnolla rappiolla. Näyttelijä Loiri kehitti tämän pohjalta maskeeraamossa peilin edessä hahmolle sen tunnusomaisen ulkomuodon. Hän pörrötti hiuksensa pystyyn, lisäsi silmien yläpuolelle vaaleaa ja alapuolelle tummaa silmämeikkiä, korvasi omat kulmakarvansa lyhyillä neliönmuotoisilla kulmakarvoilla, värjäsi nenänsä ja alahuulensa punaiseksi, maalasi poskille parransängen sekä mustasi toisen yläetuhampaansa. Myöhempinä vuosina hampaita katosi lisää. Käsivarteensa Loiri piirsi ankkuritatuoinnin. Hahmon meikki oli aluksi liioitellun voimakas, koska ensimmäisten vuosien Uuno-sketsit ja elokuvat olivat mustavalkoisia. Hahmon asuksi Loiri valitsi risaisen armeijan verkkopaidan, harmaat pussihousut, henkselit, pitkän ja nuhruisen popliinitakin sekä kasarmeilla käytetyt vapaa-ajan jalkineet, ”kusiluistimet”, jotka hän korvasi myöhemmin koon 54 kengillä. Asusteina hahmo käyttää valkosankaisia aurinkolaseja. Hiuksensa hän kampaa usein taakse, ja polttaa sikaria ja tupakkaa.
Pasanen oli antanut Loirille oikeuden muokata hahmonsa vuorosanoja omaan suuhunsa sopivaksi. Tämän näyttelijänvapauden ansiosta Uunolla on hyvin omaperäinen puhetapa, johon kuuluu muun muassa koukeroisuus, dramaattisuus, lukuisat täytesanat, epätarkasti käytetyt sivistyssanat sekä d:n ääntäminen t:nä.
Elämäntarina ja sukulaiset
Koska Uuno-elokuvia tehtiin yksi osa kerrallaan ja ilman aikomusta tehdä elokuvasarjaa, elokuvissa nähdyt takaumat ja menneiden muistelut eivät ole johdonmukaisia, vaan tuovat Uunon elämäntarinaan joitain ristiriitaisuuksia.
Uuno Turhapuro syntyi Suomen maaseudulla jossain pienessä pitäjässä vuonna 1946. Syntymävuosi kerrotaan elokuvassa Tupla-Uuno. Elokuvissa Uunon lapsuudenmaisemia on kuvattu Heinolassa ja Nurmijärvellä, ja paikan on myös ilmaistu sijaitsevan Keski-Suomessa tai Satakunnassa.
Uunon isä on Hugo Turhapuro, joka kasvatti hänet yksin. Uuno tapaa vasta myöhemmin äitinsä Gunhild Donnersdotterin ja lähtee hänen kanssaan Helsinkiin sivistymään. Uunolla on useita veljiä, kuten Jeremias ja Veijo (Uuno Turhapuro muuttaa maalle), Peni (Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies), "johtaja" Tarmo Turhapuro (Uuno Turhapuron veli) sekä Mr. George Turhapuro, Amerikassa asuva kaksosveli (Rautakauppias Uuno Turhapuro – presidentin vävy). Kuitenkin Uuno Turhapuro Juhlakirjan mukaan Jeremias ja Peni olisivat sama henkilö. Uunon nuorempien veljien (kuten Jeremiaksen) äiti on kauppias Rentukka. Perheeseen kuului isoäitikin, jonka Tarmo myi orjaksi afrikkalaiselle kauppavaltuuskunnalle.
Vartuttuaan Uuno muutti Helsinkiin. Siellä hän joutui töihin, tapasi Elisabethin ja meni naimisiin. Turhapurojen koti sijaitsi jossain päin Helsinkiä, mutta kaupunginosa vaihteli elokuvien välillä sen mukaan, missä ulkokuvaukset tehtiin.
Uunon armeija-ajoista on kahdenlaista tietoa. Ensin hänen kerrottiin hyökänneen Ruotsiin ja joutuneen kolmeksi vuodeksi sotavankeuteen. Myöhemmässä elokuvassa hänen paljastettiinkin keskeyttäneen varusmiespalveluksensa vain yhden päivän jälkeen, ja hänet näytettiin myöhemmin suorittamassa palveluksensa loppuun.
Elokuvien historia
Uuno Turhapuro -elokuvia tehtiin vuosina 1973–2004 kaikkiaan 20 kappaletta. Alun perin elokuvia oli tarkoitus tehdä vain yksi, mutta suuren suosion ansiosta elokuvia tehtiin lisää.
Suurimman osan elokuvista on ohjannut Ere Kokkonen ja käsikirjoittanut Spede Pasanen. Vuonna 1984 ilmestyneestä Uuno Turhapuro armeijan leivissä -elokuvasta lähtien Kokkonen käsikirjoitti itse kaikki ohjaamansa Turhapurot. Kun MTV osti Spede Pasasen yritykset ja elokuvat 1980-luvun puolivälissä, Pasanen laittoi itse ehdoksi, että Kokkosen on tultava tuotantopäälliköksi ja ohjaajaksi, mihin Kokkonen suostui vain, jos pääsisi tulevien Uunojen käsikirjoittajaksi, sillä hänen mielestään Uunosta oli ajan myötä tullut liian ilkeä (mitä Uuno ei missään tapauksessa saisi olla), ja hän halusi pehmentää tämän luonnetta. Vuosina 1987–1990 sekä 1993 Pasanen asettui itse käsikirjoittajaksi riitaannuttuaan Ere Kokkosen kanssa toimien Hannu Seikkulan ja Pertti Melasniemen ohessa myös ohjaajana. Elokuvien juoni ja monet yksittäiset vitsitkin ovat kuitenkin Pasasen, Kokkosen, Loirin ja joskus myös Simo Salmisenkin yhdessä kehittelemiä kunkin tuoden mukaan omia ideoitaan. Niistä sitten lopullisen käsikirjoituksen kokosi milloin Pasanen, milloin Kokkonen.
Spede Pasasen vetäytyessä elokuvien teosta vuonna 1998 hän myi Ere Kokkoselle tuotanto-oikeudet Turhapuro-elokuviin 1990-luvulla. Kaksi viimeisintä Uunoa ovat Ere Kokkosen ohjaamia ja tuottamia. Toisen, Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies (1998), hän teki yhteistyössä Spede-tuotannon kanssa.
Vuonna 2003 Kokkonen ja Loiri alkoivat suunnitella viimeisen Turhapuro-elokuvan tekemistä Spede Pasasen muistoksi. Uuno Turhapuro – This is my Life (2004) perustuu Speden ja Ere Kokkosen kehittelemään ideaan, jossa Uuno soluttautuu rikkaille tarkoitettuun vanhainkotiin ja pääsee television tosi-tv-ohjelmaan muistelemaan elämänvaiheitaan. Viimeinen Turhapuro-elokuva tehtiin vanhan työryhmän voimin. Tässä elokuvassa Tapio Hämäläinen palasi näyttelemään vuorineuvos Tuuraa.
Elokuvien perusidea ja keskeiset henkilöt
Uuno-elokuvien tavallinen juoni perustuu Turhapuron ja hänen appensa väliseen jännitteeseen; vävyään inhoava vuoristoneuvos Tuura törmää urallaan toistuviin vastoinkäymisiin, kun Turhapuro tupsahtelee esiin sopimattomilla hetkillä. Uuno myös toistuvasti voittaa appensa kaikissa mahdollisissa tilanteissa: Kun puolustusministeriksi nimitetty Tuura määrää Turhapuron armeijaan (Uuno Turhapuro armeijan leivissä), tästä tulee varusmiespalveluksen aikana majuri. Kun Tuura osallistuu presidenttikilpaan (Uuno Turhapuro herra Helsingin herra), Uunosta tulee puolivahingossa tasavallan presidentti.
Turhapuron vakituiset apurit ovat hänen autonkorjaajakaverinsa Härski Hartikainen (Spede Pasanen) ja insinööri Sörsselssön (alussa Lettunen ja välillä Lörsson, Simo Salminen). Yksi merkittävimpiä sivuhahmoja elokuvissa on Tuuran sihteeri Unelma Säleikkö, joka täyttää kaikki muut Uunon naisille asettamat standardit, paitsi varallisuuden. Tästä johtuen elokuvien ajan Uuno pysyy Elisabethin kanssa, vaakakupissa ollen Elisabethin kautta suunnaton perintö, ja Unelmalta iätön kauneus, kultivoitu käytös, älykkyys ja rinnat. Uuno kuitenkin pitää Unelmaa henkisesti hyvin lähellä itseään, palvoen ja vannoen tälle rakkautta ja sitä, että mikäli perintöä ei olisi, Unelma olisi hänen ja päinvastoin. Uuno-elokuvien keskeisiin henkilöihin kuuluu myös Uunon anoppi (Marita Nordberg, Anja Pohjola, Ritva Valkama). Yksi Uuno Turhapuro-elokuvien sivuhahmo on neljässä elokuvassa esiintynyt Uunon isä, Hugo Turhapuro (Olavi Ahonen). Muita merkittäviä näyttelijöitä Uuno-elokuvissa olivat muun muassa Elli Castrén (Unelma Säleikkö), Helge Herala, Hannele Lauri, Juhani Kumpulainen ja Marja Korhonen. Marjatta Raita on ainoa, joka on esiintynyt jokaisessa elokuvassa, mikäli mukaan lasketaan epäviralliseksi elokuvaksi luokiteltu Uuno Turhapuron veli.
Elokuvien vastaanotto
Heti alusta alkaen kriitikot pitivät Uuno-elokuvia todella huonoina: niitä kutsuttiin esimerkiksi rakenteettomaksi mössöksi ja ylipitkien sketsien kokoelmaksi. Myös hahmon rumuutta ihmeteltiin.
Katsojat pitivätkin sitten Uunoista kriitikoita enemmän. Jo ensimmäinen elokuva sai 600 000 katsojaa, mutta menestystä ei kuitenkaan ollut osattu odottaa. Suosituin Uuno-elokuva on Uuno Turhapuro armeijan leivissä vuodelta 1984, joka sai elokuvateattereissa yli 750 000 katsojaa. Se oli koko vuosikymmenensä katsotuin elokuva Suomessa (mukaan lukien ulkomaalaiset elokuvat) ja vuodesta 1968 lähtien katsotuin kotimainen elokuva aina helmikuuhun 2018 asti, jolloin Aku Louhimiehen versio Tuntemattomasta Sotilaasta rikkoi Uunon katsojaennätyksen yli miljoonalla katsojallaan. Vielä viimeinenkin Uuno-elokuva, Uuno Turhapuro – This Is My Life, sai 145 000 katsojaa ja oli vuoden 2004 kolmanneksi katsotuin elokuva.
Super Mario Bros. Deluxe
Super Mario Bros. Deluxe on Game Boy Colorille tehty käännös NES:n suositusta Super Mario Bros. -tasohyppelypelistä. Grafiikka on samaa vanhaa kuin NES:llä, eikä Super Mario All-Stars -tyylin päivitystä tehty GBC:n teknisistä syistä johtuen. Erot ovat muiden muassa tallennus, challenge mode ja maailmankartta. Lisäksi pelistä löytyy muutamia bonuksia, kuten alkuperäinen Super Mario Bros.: Lost Levels (viisi viimeistä maailmaa poistettiin kokonaan), Mario Bros. moninpelinä, pari alkuperäiseen SMB:hen perustuvaa peliä ja muutama minipeli. Pelin suosion vuoksi Nintendo aloitti Super Mario Advance -uudelleenjulkaisusarjan.
Swell
Swell on yhdysvaltalaisen emo -yhtye Tiny Moving Partsin kuudes studioalbumi, jonka julkaisi Triple Crown Records 26. tammikuuta 2018.
Pelusion
Pelusion ( tai Pēlousion,, ) eli Senu oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Ala-Egyptissä eli Niilin suistossa ja kuului Sethroiteen nomokseen.
Pelusion oli merkittävä rajalinnoitus ja koko historiansa ajan avain Egyptin hallintaan mitä tuli rannikkoon ja Syyrian suuntaan. Näin se oli usein maahan suuntautuneiden hyökkäysten ensimmäisenä kohteena. Toisaalta se oli Egyptin Syyriaan suuntautuneiden sotaretkien lähtöpiste. Kaupungin edustalla käytiin useita merkittäviä taisteluita, ja sitä piiritettiin ja se vallattiin usein.
Maantiede
Pelusionin kaupunki sijaitsi Niilin suistossa lähellä Niilin itäisimmän suuhaaran suuta, noin 30 kilometriä kaakkoon nykyisestä Port Saidista. Tämän johdosta koko kyseistä suuhaaraa kutsuttiin nimellä Pelusiakos tai Pelusionin haara (lat. Ostium Pelusiacum). Nykyisin kaupungin paikka tunnetaan nimellä Tell el-Farama.
Pelusion sijaitsi alun perin noin neljä kilometriä sisämaahan Välimeren rannikosta, rannikon ja suistoalueen soiden välisellä alueella. Pelusionin jokihaara täyttyi hiekalla jo ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Myös rannikko on siirtynyt alueella kauemmaksi merelle päin, ja näin kaupunki oli jo 200-luvulla jaa. jäänyt ainakin kuusi kilometriä sisämaahan.
Rooman kuudesta sotilastiestä Egyptissä kaksi kulki Pelusionin kautta. Toinen niistä kulki Memfiistä Pelusioniin ja toinen Välimeren rantaa seuraten Akkosta Aleksandriaan Pelusionin kautta. Pelusionin alue tuotti erityisesti pellavaa, joka tunnettiin hyvälaatuisena ja roomalaisajalla nimellä linum Pelusiacum.
Historia
Pelusionin kreikankielinen nimi viittaa seudun mutaan. Vanhassa testamentissa kaupunki esiintyy nimellä Sin (vanhassa raamatunsuomennoksessa Siin;, )‎, joka viittaa samaan kuin kreikkalainen nimi. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymejä Pēlūsiōtēs ja Pēlūsios.
Assyrian kuningas Sanherib eteni 25. dynastian aikaan joukkoineen Palestiinasta Pelusionin luokse, mutta vetäytyi sen muureilta ennen taistelua. Herodotos kuvaa syyksi sen, että Egyptiä tuolloin hallinnut pappi Sethos sai suosiollisen rukousvastauksen Hefaistokselta, jonka seurauksena peltohiiret turmelivat assyrialaisten aseet, minkä jälkeen he pakenivat ja egyptiläiset surmasivat monet heistä. Herodotos näki Memfiissä Hefaistoksen temppelissä tätä voittoa juhlistaneen patsaan, jossa Sethos piti kädessään hiirtä. Tarinan on ehdotettu perustuvan siihen, että hiiret olivat egyptiläisessä symboliikassa tuhon vertauskuva.
pienoiskuva|vasen|Pelusionin piiritys vuonna 1118. Miniatyyri 1200-luvulta. Pelusionin lähellä käytiin myös ratkaiseva taistelu, jonka seurauksena Egyptin hallinta siirtyi faaraoilta Persialle ja Kambyses II:lle vuonna 526/525 eaa. Herodotos kertoo, että taistelupaikka oli hänen aikanaan edelleen täynnään kaatuneiden luita, ja egyptiläisten kallot voitiin erottaa niiden kovuudesta, mikä oli seurausta siitä, että nämä ajelivat päänsä lapsesta saakka, kun taas persialaiset käärivät ne kankaisiin. Koska Kambyses eteni taistelun jälkeen suoraan Memfiihin, Pelusion oletettavasti antautui itse heti taistelun jälkeen.
Vuonna 373 eaa. Fryygian satraappi Farnabazos II ja Ateenan joukkojen komentaja Ifikrates toivat joukkonsa Pelusionin edustalle, mutta vetäytyivät hyökkäämättä kaupunkiin. Faarao Nektanebo II oli nimittäin antanut laskea kaupunkia ympäröineelle alueelle vettä sekä tukkia Niilin purjehduskelpoiset uomat.
Persialaiset hyökkäsivät Pelusioniin ja valtasivat sen vuonna 309 eaa. Tuohon aikaan kaupungissa oli kreikkalaisen palkkasotilaan varuskunta, jota johti Filofron. Thebasta tulleet sotilaat, joiden sotapäällikkönä toimi Lakrates, olivat taistelussa persialaisten palveluksessa. Kaupungin puolustajilla oli aluksi etulyöntiasema, mutta se joutui lopulta antautumaan thebalaisille, joskin tämä tapahtui hyvin ehdoin.
Vuonna 333 eaa. Pelusion avasi porttinsa Aleksanteri Suurelle, joka sijoitti kaupunkiin varuskunnan. Sitä johti yksi sotapäälliköistä, joita kutsuttiin ”kuninkaan kumppaneiksi”. Vuonna 173 eaa. Antiokhos Epifanes kukisti Ptolemaios Filometorin joukot kaupungin edustalla. Antiokhos valtasi kaupungin ja piti sen hallussaan vielä senkin jälkeen, kun oli vetäytynyt muusta Egyptistä.
Viimeistään seleukidien kuningaskunnan kukistumisen aikoihin, ellei jo aiemmin, kaupunki oli kuitenkin palannut takaisin ptolemaiosten Egyptille. Se kuului nimittäin Egyptille ainakin vuonna 55 eaa., jolloin Marcus Antonius valtasi sen voitettuaan Egyptin armeijan. Ptolemaios Auletes, jonka puolesta roomalaiset valtasivat Egyptin, halusi surmauttaa kaupungin väestön, mutta Antonius esti tämän.
Kreikkalais-roomalaisella kaudella Pelusion oli merkittävä kauppapaikka ja Egyptin toiseksi merkittävin satama Aleksandrian jälkeen. Pompeius pakeni Pelusioniin hävittyään Farsaloksen taistelun vuonna 48 eaa., ja hänet murhattiin siellä samana vuonna. Augustus saapui Pelusionin edustalle vuonna 31 eaa. pian Aktionin taistelussa saamansa voiton jälkeen, ja kaupungin komentaja Seleukos päästi hänet sisään.
Varhaisella kristillisellä ajalla kaupunki oli piispanistuin. Se on edelleen katolisen kirkon titulaaripiispan istuin nimellä Pelusium. Pelusion kärsi suuresti persialaisten vallattua Egyptin vuonna 501. Se kykeni vastustamaan sassanidien Persian hyökkäystä vuonna 618/619 jonkin aikaa, mutta joutui lopulta antautumaan. Kummassakin tapauksessa kaupungin antautuminen tarkoitti käytännössä koko Egyptin antautumista. Arabivalloituksen jälkeen kaupunki taantui. Pelusion oli kuitenkin olemassa vielä keskiajalla, jolloin se joutui ristiretkeläisten hyökkäysten kohteeksi. Balduin I hyökkäsi sinne vuonna 1118 ja Amalric I vuonna 1169. Tämän jälkeen kaupunki paljolti katoaa historiasta.
Kaupungin arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1910 ranskalaisen egyptologi Jean Clédat'n johdolla. Kaivauksia on suoritettu jälleen vuodesta 1982 Israelin palautettua Siinain Egyptille. Vuodesta 1991 aluetta on kaivettu kansainvälisenä yhteistyöprojektina, jossa ovat olleet mukana egyptiläiset, kanadalaiset, sveitsiläiset ja brittiläiset arkeologit.
Rakennukset ja löydökset
Pelusionin paikka on nykyisin paljolti peittynyt mutaan, mikä on jäännettä entisestä mutta kadonneesta Niilin haarasta. Kaivauksissa on kuitenkin löydetty merkittävän kaupungin jäänteitä.
Kaupungissa tiedetään olleen Zeus Kassiokselle omistettu temppeli. Tämän kultti oli kaupungin pääkultti, ja siinä yhdistyivät kreikkalainen Zeus ja itämainen Kassios-jumala; toisaalta se voidaan nähdä kreikkalaisena sovelluksena Baal Zefonin kultista. Kirjallisten lähteiden perusteella kaupungissa oli myös teatteri ja hippodromi.
Monet paikan löydöistä liittyvät käsityöteollisuuteen, kuten keramiikan valmistukseen. Löytöihin lukeutuvat myös muun muassa amfiteatteri, roomalainen kylpylä ja bysanttilaisaikainen kirkko; hautausmaa, jonka hautaukset ajoittuvat 200–100-luvuille eaa. ja joka oli sekin myöhemmin otettu käsiteollisuuden käyttöön; sekä muita hautausmaita.
Kaupungin paikalta on löydetty myös suurikokoinen linnoitus, jossa on ollut 36 tornia ja kolme porttia, ja jonka muurien paksuus on ollut yli kaksi metriä. Se on ajoitettu myöhäisantiikkiin 500-luvun lopulle, ja vaikuttaa tuhoutuneen persialaisten hyökkäyksessä vuonna 618/619.
Jarl Fahler
Jarl Ingmar Jungar Gunnarsson Fahler (27. joulukuuta 1925 Maarianhamina – 17. toukokuuta 1990) oli parapsykologi sekä hypnologi 1960-luvulta saakka. Fahler oli myös Suomen Hypnoosiyhdistyksen perustajajäseniä, ja hän muun muassa piti kouluissa hypnoosinäytöksiä. Fahler oli myös tunnettu parapsykologian tutkija, joka piti psi-ilmiöitä todellisina.
Elämä ja ura
Maarianhaminassa syntynyt Fahler vietti lapsuutensa itäisen Suomenlahden Tytärsaaressa ja kouluvuotensa Kotkassa ja Helsingissä. Hän osallistui jatkosotaan ilmatorjuntamiehenä ja pääsi sodan jälkeen ylioppilaaksi vuonna 1946. Valtiotieteen kandidaatin tutkinnon hän suoritti 1952, minkä jälkeen hän teki jatko-opintoja Helsingin ja Turun yliopistojen filosofisissa tiedekunnissa. Läpi 1950-luvun Fahler työskenteli Helsingin kaupunginviskaalin virastossa, Poliisilaitoksen passitoimiston ulkomaalaisosastolla ja sisäministeriön ulkomaalaistoimiston sihteerinä.
Vuosina 1949–1957 Fahler toimi Sällskapet för psykisk forskning -seuran puheenjohtajana. Vuonna 1957 hän tutustui parapsykologiseen tutkimukseen Alankomaiden Utrechtin yliopistossa ja eri korkeakouluissa Yhdysvalloissa.
Elämänkatsomukselliset teokset
Teoksissaan Harhan oivaltaminen ja Saatanaa haastattelemassa Fahler pyrki osoittamaan, että ihminen itsessään on paha ja itse vastuussa teoistaan.
Uskonnolliset järjestöt ostivat Saatanaa haastattelemassa -teoksen lähes koko painoksen ja polttivat sen. Tämän vuoksi teosta ei ollut saatavissa kymmeniin vuosiin. Vasta Fahlerin kuoltua kuolinpesästä löytyi lukuisia kappaleita mainittua kirjaa. Harhan oivaltaminen oli myös kadoksissa lähes samalla tavoin, mutta tietoa sen hävittämisyrityksistä ei ole.
Carlos Bica
Carlos Bica (s. 6. maaliskuuta 1958 Portugali) on portugalilainen entinen ralliautoilija. Hän voitti Portugalin rallimestaruuden neljästi peräkkäin vuosina 1988–1991. MM-tasolla hän osallistui yhdeksän kertaa kotimaansa MM-osakilpailuun. Paras saavutus oli toinen sija vuoden 1986 kilpailussa. Saavutuksen arvoa tosin himmentää se tosiseikka, että kaikki tehdastallien kuljettajat vetäytyivät kisasta kolmen katsojan kuolemaan ja yli 30 loukkaantumiseen johtaneen onnettomuuden seurauksena – portugalilaiskuljettaja Joaquim Santosin ohjaama Ford RS200 -ralliauto oli karannut nyppylän jälkeen kuljettajan hallinnasta ja syöksynyt päin tietä reunustanutta ihmismuuria.
Bican toiseksi paras saavutus on viides sija vuoden 1990 Portugalin rallista. Ainoan kilpailunsa Portugalin ulkopuolella hän ajoi vuoden 1991 EM-sarjaan kuuluneessa Puolan rallissa.
Greg Cipes
Gregory M. ”Greg” Cipes (s. 4. tammikuuta 1980 Coral Springs, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, ääninäyttelijä, laulaja, lauluntekijä ja lainelautailija. Hänet tunnetaan parhaiten ääniroolistaan ”Petopoikana” animaatiosarjassa Teen Titans.
Biografia
Etelä-Floridassa syntynyt Cipes kiinnostui näyttelemisestä lapsena isovanhempiensa kautta, jotka olivat myös näyttelijöitä. Cipes esiintyi lapsena usein mainoksissa ja musikaalinäytelmissä, minkä myötä hän ryhtyi näyttelemään ammatikseen.
Cipes on myös lainelautailija ja on kilpaillut kansainvälisissä kilpailuissa junioritasolla.
Näyttelijänä
Cipes esiintyi aluksi vierailevissa rooleissa televisiosarjoissa, kuten MDs, Deadwood ja Gilmoren tytöt. Hän esiintyi muutaman jakson verran komediasarjassa One on One. Teen Titans -sarjan jälkeen Cipes palasi esiintymään televisiosarjoihin, kuten House ja Ilman johtolankaa. Vuonna 2008 hän oli mukana satiirisessa komediaelokuvassa The Onion Movie. Hänellä oli myös pieni rooli vuoden 2009 Fast & Furious -elokuvassa. Elokuvaroolien jälkeen Cipes vieraili televisiosarjoissa True Blood, Bones ja General Hospital.
Ääninäyttelijänä
Vuonna 2003 Cipes sai ensimmäisen ääniroolinsa animaatiosarjasta Teen Titans, jossa hän oli ”Petopojan” äänenä. Cipes kertoi hahmon myös kuvaavan itseään hyvin paljon, sillä he molemmat ovat muun muassa vegaaneja ja eläinrakkaita. Cipes oli hahmonsa roolissa aina vuoteen 2006 asti, jona aikana hän teki kaksi dubbausroolia Astro Boy- ja W.I.T.C.H.-animaatioihin.
Muita äänirooleja hänellä oli piirrossarjoissa Justice League, All Grown Up, Spies-tytöt, Leijonan elämää ja Super Robot Monkey Team Hyperforce Go!. Teen Titans -sarjan päätyttyä vuonna 2006 Cipes teki vielä muutamia äänirooleja animaatioelokuviin Aivan villit ja Teen Titans: Trouble in Tokyo. Vuonna 2008 hänellä oli Yuri Lowenthalin, Ashley Johnsonin ja Dee Bradley Bakerin kanssa pääroolissa Ben 10: Alien Forcessa, joka on spin-off-sarja Ben 10:lle.
Cipes jatkoi roolissaan myös vuosina 2010–2012 Ben 10: Ultimate Alienissa. Sarjan jälkeen hänellä oli vuonna 2012 vierailevarooli Ultimate Spider-Manissa Rautanyrkin roolissa. Sittemmin Cipes valittiin vuoden 2012 Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat sarjassa Michelangelon rooliin.
Muusikkona
Näyttelemisen lisäksi Cipes on laulanut 11-vuotiaasta asti eri näytelmissä, mutta vasta vuosina 2006–2007 hän ryhtyi tuottamaan ensilevyään, jossa soitetaan sekaisin elektronista, reggae-, rap- ja popmusiikkia.
Oskari Reinikainen
pienoiskuva|Lääkintöhallituksen pääjohtaja Oskari Reinikainen (1940-luvun alku) Oskar (Oskari) Brynolf Reinikainen (1. joulukuuta 1885 Parikkala – 12. marraskuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, lääkintöhallituksen pääjohtaja ja sosiaalidemokraattinen kansanedustaja ja ministeri.
Henkilöhistoria
Reinikaisen vanhemmat olivat maakauppias Pekko Juhana Reinikainen ja Anna Maria Suomalainen ja puoliso vuodesta 1912 Lyyli Hiekkanen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1905 ja valmistui lääketieteen kandidaatiksi 1909 ja lisensiaatiksi 1914. Reinikainen toimi kunnanlääkärinä Luumäellä 1912, Akaassa 1913 ja Hartolassa 1914. Hän oli yksityislääkärinä Viipurissa 1914–1939 ja lääkintöhallituksen pääjohtajana 1939–1953. Reinikainen toimi myös Viipurin osuusliikkeen henkilökunnan lääkärinä ja Kansa-yhtiön ylilääkärinä 1939–1956. Suomen sisällissodan jälkeen 1918 hän oli Viipurin vankileirin lääkärinä.
Poliittinen ura
Reinikainen oli SDP:n kansanedustajana Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä 1919–1945. Hän oli eduskunnan talousvaliokunnan puheenjohtajana 1922–1931 ja 1932–1944. Reinikainen toimi apulaissosiaaliministerinä Cajanderin III hallituksessa 1938–1939. Presidentin valitsijamiehenä Reinikainen oli vuosien 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa hän oli mukana Viipurin kaupunginvaltuuston varapuheenjohtajana.
Nälkämaan laulu
Nälkämaan laulu eli Kainuun marssi ("Kuulkaa korpeimme kuiskintaa...") on vuodelta 1911 peräisin oleva Ilmari Kiannon runo, jonka sävelsi lauluksi Oskar Merikanto. Nälkämaan laulu on kainuulaisten maakuntalaulu, joka sanoituksellaan pyrkii kuvaamaan Kainuun luonnonkauneutta sekä kainuulaisten sisukkuutta, ahkeruutta ja isänmaanrakkautta.
Nälkämaan laulu on Suomen eniten laulettuja maakuntalauluja. Kajaanin maanviljelysseura tilasi laulun sen tekijöiltä seuran omaksi lauluksi. Alkuperäinen teksti oli pidempi kuin nykyisin tunnettu; maanviljelysseuran sihteeri piti tekstiä liian pitkänä, joten hän muokkasi sen yhdessä säveltäjän kanssa sittemmin tunnettuun muotoonsa.
Vuonna 2005 Ilmari Kiannon tytär Raija-Liisa Kianto käänsi ja sovitti Nälkämaan laulun ruotsin kielelle nimellä Hungerlandets sång.
Käyttö muuna kuin maakuntalauluna
Nälkämaan laulu oli Mikko Niskasen ohjaaman elokuvan Kahdeksan surmanluotia tunnusmusiikkina. Laulu kuullaan myös Diablon Trail of Kings -kappaleen introssa.
Kainuulainen poliitikko Keijo Korhonen julkaisi vuoden 1994 presidentinvaaleja varten vaalikirjan Meidän on uudesta luotava maa, jonka nimi tulee Nälkämaan laulun sanoista. Metsolat-televisiosarjan erään jakson nimi on "...Rastas ja metso täälläkin soi", joka tulee laulun sanoituksesta.
Cécile de France
Cécile de France (s. 17. heinäkuuta 1975 Namur, Belgia) on belgialainen näyttelijä. Hänet tunnetaan elokuvista Espanjalainen kimppakämppä (2002), Haute tension – Switchblade Romance (2003), Sinkkuuden huuma (2005), The Singer (2006), Orchestera Seats (2006), Bad Faith (2006) ja A Secret (2007). Hän näyttelee myös vuonna 2010 valmistuneessa elokuvassa Hereafter, jonka ohjasi Clint Eastwood.
Yksityiselämä
De France elää avoliitossa Guillaume Sironin kanssa. Heillä on kaksi lasta, nimeltään Lino (s. 24. heinäkuuta 2007) ja Joy. De France muutti Ranskaan opiskellakseen näyttelemistä Jean-Paul Denzionin johdolla.
Viljo Salminen
Viljo Salminen oli ylennetty lentomestariksi 16. toukokuuta 1931. Hän osallistui talvi- ja jatkosotaan pommitus- ja tiedustelulentäjänä. Hänelle esitettiin jo jatkosodan alussa toisen luokan Mannerheim-ristiä, lähinnä talvisodan ansioista, mutta sotamarsalkka Mannerheim ei 18. elokuuta 1941 hyväksynyt esitystä vaan myönsi Salmiselle 3. luokan Vapaudenristin. Ilmavoimienkomentajan uusintaesityksesta lentomestari Salminen nimitettiin 5. marraskuuta 1941 Mannerheim-ristin ritariksi numero 33. Hänen sotalentojensa määrä oli tuolloin 105, joista 49 talvisodassa.
Salminen suoritti päämajan kaukotiedustelu- ja valokuvauslentoja Bristol Blenheim BL-106:lla (Kaarina) ja Dornier Do 17 DN-64:llä (Pataässä). Hänen pääasiallinen sijoitusyksikkönsä oli Lentolaivue 44. Hän lensi talvisodassa 49 sotalentoa; jatkosodan päätyttyä lentoja oli 197. Vuosina 1944–1945 hän palveli Pommituslentolaivue 41:ssä ohjaaja-aliupseerina.
Siviiliammatiltaan Salminen oli autonkuljettaja. Hän työskenteli hankintamiehenä ja autonkuljettajana Asko Oy:ssä 1945–1969. Hänet on haudattu Lahteen, Levon hautausmaan ritarilehtoon.
Scott City
Scott City voi tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä kohteita:
Marketta Kokkonen
Aira Marketta Kokkonen (o.s. Timonen; 20. marraskuuta 1946 Valtimo ) on Espoon entinen kaupunginjohtaja (1995–2010). Häntä seurasi virassa Jukka Mäkelä.
Vuonna 2008 Kokkonen sai kaupunkineuvoksen arvonimen.
Työura
Kokkosen aiempia virkoja ovat olleet muun muassa Ekonon tutkimusavustaja, Helsingin Seutukaavaliiton tutkija ja Yhteistyövaltuuskunnan tutkimussihteeri. Vuodesta 1974 alkaen hän toimi toistakymmentä vuotta Tuusulan kunnan suunnitteluviroissa. Kokkosesta tuli vuonna 1992 Vihdin kunnanjohtaja. Vuonna 1995 hän aloitti Espoon kaupunginjohtajana, Kokkonen on Suomen suuripalkkaisin kunnanjohtaja, keväällä 2009 hän tienasi autoedun kanssa yhteensä 15 050 euroa kuukaudessa. ja jäi eläkkeelle 31. joulukuuta 2010.
Luottamustoimet ja kunnianosoitukset
Kokkonen on muun muassa Keskuskauppakamarin valtuuskunnan ja Puolustustaloudellisen suunnittelukunnan jäsen, sekä Kirkkohallituksen taloudellisen neuvottelukunnan puheenjohtaja. Teknillinen korkeakoulu on myöntänyt hänelle tekniikan kunniatohtorin arvon. Hänelle on myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki.
Mielipiteet
Kokkonen on tunnettu kaavoitushankkeiden voimallisesta vetämisestä ja yhteistyöstä yrityselämän kanssa. Hän on myös tunnettu päättäväisenä johtajana, joka vie asiansa eteenpäin, mikäli on niin päättänyt. Esimerkiksi kaavoituksesta Kokkonen on lausunut että maan saanti ei ole Espoossa ongelma, vaan kaavoitusprosessin hitaus. Hänen mielestään valitusten oikeuskäsittelyä pitää nopeuttaa.
Perhe
Kokkonen on naimisissa Suomen Kuntaliiton omistaman koulutusyhtiö Kuntakoulutus Oy:n toimitusjohtaja Simo Hakamäen kanssa.
Korruptioepäilyt
Hufvudstadsbladet uutisoi huhtikuussa 2010, että kahdeksan Espoon korkeinta virkamiestä käytti Mäntsälän Hirvihaaran kartanossa vuonna 2008 pidetyssä syysseminaarissa alkoholiin yli tuhat euroa, ja joiden mukana oli muun muassa kaupunginjohtaja Kokkonen. Kerrottiin, että kolmen päivän seminaarin lasku oli runsaat 6 000 euroa.
Kesäkuussa 2009 keskusrikospoliisi ilmoitti Marketta Kokkoseen kohdistuvan epäilyjä lahjusrikkomuksesta ja tuottamuksellisesta virkavelvollisuuden rikkomisesta kun tutkintapyynnön asiassa oli tehnyt sitoutumaton espoolainen kaupunginvaltuutettu Kurt Byman. Virkavelvollisuuden rikkomisepäilykset liittyivät vuosina 2004-2008 tapahtuneisiin teknisen toimen johtajan Olavi Loukon virkamatkojen valvontaan, lahjusrikkomusepäilyyn ja yhteen Kokkosen virkamatkaan. Kokkonen kiisti epäilyt. Esitutkinnan valmistuttua asia siirtyi syyteharkintaan, ja Kokkonen joutui Loukon kanssa syytteeseen virkarikoksesta.
Espoon kaupunginhallituksen jäsen Seppo Huhta (PS) vaati Kokkosen ja Loukon virasta pidättämistä kunnes asia olisi selvitetty. Tammikuussa 2010 Kokkonen ilmoitti jäävänsä eläkkeelle vuodenvaihteessa 2011.
Espoon kaupunginhallitus käsitteli asiaa elokuussa 2010. Kaupunginhallitus päätti äänin 13–2, etteivät Loukoa ja Kokkosta vastaan nostetut syytteet anna aihetta toimenpiteisiin, ja että teknisen toimen johtaja Olavi Louko ja kaupunginjohtaja Kokkonen saavat jatkaa viroissaan. Osa aineistosta oli salaisia. Noin viikko tämän jälkeen 17 Espoon valtuutettua eri valtuustoryhmistä vaati, että virkarikossyytteet on käsiteltävä uudestaan. Syyttäjä vaati sakkoja Kokkoselle tuottamuksellisesta virkavelvollisuuden rikkomisesta. Käräjäoikeus hylkäsi toukokuussa 2011 syytteen tuottamuksellisesta virkavelvollisuuden rikkomisesta. Oikeuden mukaan Kokkonen ei laiminlyönyt valvontavelvollisuuttaan. Kokkosen alainen, Olavi Louko, tuomittiin 5 000 euron sakkoon lahjusrikkomuksesta.
Luettelo Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselmista (1993–1994)
Tämä on luettelo Yhdistyneiden kansakuntienturvallisuusneuvoston päätöslauselmista 801 - 900, jotka hyväksyttiin 8. tammikuuta 1993 ja 8. maaliskuuta 1994. välisenä aikana.
Sioux Falls
Sioux Falls [] on kaupunki Yhdysvaltojen Etelä-Dakotan osavaltiossa. Vuonna 1856 alkunsa saanut kaupunki on nykyisin osavaltion suurin. Samalla se on myös tärkeä kaupan ja terveydenhuollon keskus, sekä jakelupiste ympäröivälle maaseudulle. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 153 888 ja suuremman metropolialueen 228 261.
Maantiede
thumb|vasen|Sioux Falls -vesiputouksia. Sioux Falls sijaitsee Etelä-Dakotan osavaltion kaakkoisosassa Big Sioux -joen varrella lähellä Iowan ja Minnesotan vastaista rajaa. Kaupunki on saanut nimensä Big Sioux -joen Sioux Falls -vesiputouksista. Ilmasto alueella on mantereinen. Tyypillisiä alueelle ovat rajutkin säämuutokset lyhyellä aikavälillä. Ilmiöön vaikuttavat eri ilmamassojen liikkeet. Syksyisin ja talvisin kovat tuulet voivat tuoda mukanaan koviakin pakkasia, jotka jäävät tosin tavallisesti lyhytaikaisiksi. Talvisin tulee ajoittain myös lumimyrskyjä. Ukkosmyrskyt ovat puolestaan tavallisia loppukesästä ja tornadoja saattaa esiintyä loppukevään ja kesän välisenä aikana.
Historia
thumb|vasen|Sioux Falls vuonna 1920. Nimensä mukaisesti Sioux Fallsin alkuperäisasukkaita olivat sioux-intiaanit. Sioux Falls -vesiputousten kohdalle perustettiin vuonna 1856 Western Town -niminen asutuskeskus, jonka perustajat toivoivat että paikka valittaisiin Dakotan territorion pääkaupungiksi. Dakota Land Company perusti puolestaan Sioux Fallsin asutuskeskuksen. Minnesotan kansannousun väkivaltaisuudet levisivät Etelä-Dakotan puolelle jua intiaanien hyökkäyksiä pelänneet siirtolaiset hylkäsivät asumuksensa paikalla. Kolmisen vuotta myöhemmin paikalle perustettiin Fort Dakota ja siirtolaiset alkoivat palata koteihinsa. Vuonna 1876 Sioux Fallsin asukasluku oli noin 600. Rautatie saapui kaupunkiin vuonna 1878 ja vuonna 1889 Sioux Fallsista tehtiin kaupunki. Paikalle saapui siirtolaisia etenkin Pohjois-Euroopan alueelta. Rautatien kautta kaupungista alettiin viedä graniittia muualle Yhdysvaltoihin.
1900-luvun alussa amerikkalaisia houkutteli Sioux Fallsiin alueen avioerolait. Lakia muutettiin tiukemmaksi vuonna 1909. Samana vuonna avautui myös kaupungin ensimmäinen teurastamo. Vuonna 1942 toisen maailmansodan aikana United States Department of War avasi puolestaan kaupunkiin ilmavoimien radiokoulun. Sodan aikana paikallinen Joe Foss tuli tunnetuksi menestyneenä hävittäjä-ässänä. Vuosina 1966–1967 alueelle avattiin maailman ensimmäiset kaupalliset ydinvoimalat.
Talous
thumb|St. Joseph Cathedral. Sioux Falls on nykyisin Etelä-Dakotan suurin kaupunki ja näin myös johtava kaupan, jakelun ja terveydenhuollon keskus. Kaupunkia ympäröi suuri maatalousalue. Alueella tuotetaan esimerkiksi maissia, soijapapuja ja siipikarjaa. Kaupungissa on ,maatalouteen liittyvää elintarvike- ja rehuteollisuutta. Kaupungin karjapihat kuuluivat aikanaan maailman suurimpiin, mutta niiden toiminta loppui vuonna 2009. Teurastamoilla on silti edelleen suuri taloudellinen merkitys. Merkitystä on myös finanssialalla ja turismilla.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Sioux Fallsissa aikavälillä 2012–2016 olivat 54 110 Yhdysvaltain dollaria ja henkilöä kohden 29 625 dollaria. 11,7 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Toffee
thumb|250px|Pala venäläistä toffeeta. Toffee on sokerista ja rasvasta keittämällä valmistettu sitkeänpehmeä makeinen.
Toffeeta valmistetaan sokerista ja eläinrasvasta, kuten voista tai kermasta, sekä kasvirasvasta. Muita valmistusaineita voivat olla maitojauhe, maitotiiviste, pähkinä, emulgaattori, hydrokolloidi, antioksidantit, väriaineet ja makuaineet. Valmistusaineet sekoitetaan ja kuumennetaan korkeaan lämpötilaan. Sitten massa viilennetään lasimaiseksi ja pilkotaan haluttuun muotoon. Toffee voi olla sitkeää tai haurasta, ja se pehmenee suussa kun sitä imetään tai purraan. Toffee säilyy vähintään kuusi kuukautta.
Vladimir Golikov
Vladimir Nikolajevitš Golikov (, s. 10. kesäkuuta 1954 Penza, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän voitti Neuvostoliiton maajoukkueessa neljä maailmanmestaruutta ja kerran Kanada-cupin sekä saavutti olympiahopeaa vuonna 1980. Hän pelasi 129 maaottelua vuosina 1976–1983 tehden 58 maalia. Pääsarjatasolla Golikov edusti Himik Voskresenskia ja Moskovan Dynamoa. Vladimir ja hänen veljensä Aleksandr Golikov olivat Neuvostoliiton maajoukkueen vakiopelaajia usean vuoden ajan 1970- ja 1980-luvun vaihteessa.