cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antiikin Attika
Vuoret ja tasangot
Attikan tasangon koillispuolella sitä reunusti Pentelikon-vuori, joka oli myös Parnes-vuoren haarauma. Se tunnettiin alun perin nimellä Brilessos; myöhempää nimeä käytti ensimmäisenä Pausanias. Vuori tunnettiin marmoristaan. Kaakkoispuolella tasankoa reunusti Hymettos-vuori. Sen ja Pentelikon-vuoren väliin jää hieman yli kaksi kilometriä leveä laakso. Hymettos-vuori jakaantuu kahteen osaan, varsinaiseen tai suurempaan Hymettokseen sekä eteläiseen tai pienempään Hymettokseen, joka tunnettiin myös nimellä Anydros (”Vedetön”). Se päättyi rannikkoon Zosterin niemellä.
Attikan tasagon koillispuolella Parnes- ja Pentelikon-vuorten ja meren välisellä alueella sijaitsi vuoristoinen ylänköalue, joka tunnettiin nimellä Diakria (joskus myös Hyperakria). Ainoa tasaisempi alue seudulla oli Marathonin tasanko, joka avautui merelle. Sen koillispuolella sijaitsi Felleus-vuori. Attikan tasangosta kaakkoon sijaitsi Mesogaian tasanko. Sitä rajasi pohjoispuolella Pentelikon-vuori, lännessä Hymettos-vuori ja etelässä joukko rannikolla olleita kukkuloita.
Paralia eli rannikko käsitti Attikan koko eteläosan ja ulottui lännestä Zosterin niemeltä eteläkärkeen Sunionin niemelle ja edelleen pohjoiseen Brauroniin saakka. Alue oli kukkulaista ja karua, mutta sillä sijaitsivat Laureionin hopeakaivokset.
Joet
pienoiskuva|[[Ilissos-joen entistä uomaa lähellä Olympoksen Zeuksen temppeliä.]]
Attikan alueen joet olivat antiikin aikana suhteellisen vaatimattomia, joskin vuolaampia kuin nykyisin. Attikan tasangolla virtasi kaksi jokea, Kefissos ja Ilissos. Kefissos virtasi Parnes-vuorelta etelään Ateenan kaupungin länsipuolelta ja laski Faleroninlahteen. Se oli joista vuolaampi, ja siinä oli vettä kaikkina vuodenaikoina. Ilissos-joki oli pienempi. Se sai alkunsa Hymettos-vuorelta, virtasi kaupungin eteläpuolelta ja laski Kefissos-jokeen Ateenan länsipuolella. Ilissoksen haarauma oli Eridanos-joki, joka sai alkunsa Lykabettokselta, virtasi kaupungin pohjoisosan halki ja laski Ilissokseen Ateenan länsipuolella ennen sen laskemista Kefissokseen.
Attikan tasangolla sijaitsi antiikin lähteiden mukaan myös Kykloboros-virta, joka sai mahdollisesti alkunsa Parnes-vuorelta. Thriasian tasangolla virtasi kaksi jokea. Toinen niistä sai alkunsa Kithairon-vuorelta ja oli myös nimeltään Kefissos; toinen sai alkunsa Parnes-vuorelta. Eleusiin ja Megariin rajalla virtasi pieni Iapis-joki. Attikan itärannikolla oli kolme merkittävämpää jokea, joista yksi virtasi Marathonin tasangon halki; toinen sai alkunsa Pentelikon-vuoren kaakkoispuolelta; ja kolmas, joka oli ilmeisesti sama kuin antiikin lähteistä tunnettu Erasinos-joki, sai alkunsa Hymettos-vuorelta.
Polikset
pienoiskuva|Kartta [[antiikin Ateenasta, Pireuksesta ja Faleronista.]]
Attikan polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Muut kaupungit
Attikan muita kaupunkeja olivat (osa kaupungeista oli demoksia):
Poliittinen jako: fylet ja demokset
pienoiskuva|Attikan alueen poliittinen jako klassisella kaudella.<li>Kunkin [[fylen demokset on merkitty yhdellä värillä.</li><li>Kaupunkialueen trittyksen demokset on merkitty neliöllä, rannikoalueen trittyksen demokset ympyrällä ja sisämaan trittyksen demokset kolmiolla.</li><li>Saman fylen saman trittyksen demokset on yhdistetty viivoilla.</li>]]
Attikan kansa jakaantui klassisella kaudella kymmeneen fyleen eli ”heimoon” tai oikeammin eräänlaiseen äänestyspiiriin. Ne oli luotu Kleisteneen johdolla tehdyssä uudistuksessa noin 508 eaa. korvaamalla vanhat neljä fyleä uusilla. Kyseinen uudistus oli keskeinen osa Ateenan demokratian kehitystä tyrannian kauden jälkeen. Fylet olivat Erekhtheis, Aigeis, Pandionis, Leontis, Akamantis, Oineis, Kekropis, Hippothontis, Aiantis ja Antiokhis.
Jokainen fyle oli jaettu demoksiin, jotka olivat Ateenan kaupunginosia tai eri puolilla Attikan maaseutua sijainneita muita kaupunkeja, kyliä tai alueita. Jokainen kansalainen kirjattiin jäseneksi yhteen demokseen. Klassisen kauden demoksia oli 139. Eräs uudistuksen keskeisistä ideoista oli se, että saman fylen demokset eivät sijainneet vierekkäin samalla alueella, vaan hajallaan eri puolilla Attikaa. Tällä oli tarkoitus päästä eroon Ateenan politiikkaa aiemmin vaivanneista paikallisuuteen perustuneista puolueriidoista, joita oltiin hyödynnetty tyrannian pystyttämisessä. Esimerkiksi Ateenan kaupunkialueen kaikki demokset kuuluivat eri fyleihin; toisaalta jokaisen fylen demokset oli jaettu kolmeen trittykseen niin, että osa kunkin fylen demoksista sijaitsi Ateenan kaupunkialueella, osa muualla sisämaassa ja osa Attikan rannikolla.
Kaikki Attikan demokset on luetteloitu paitsi alla alueittain, myös luettelossa Attikan demoksista, luettelossa Attikan demoksista fyleittäin ja luettelossa Attikan demoksista trittyksittäin.
Attikan tasangon demokset
Ateenan kaupunki ja sen kaupunginosat ja satamat: pienoiskuva|Ateenan kaupunkialueen demoksiin kuuluneen [[Koilen arkeologista aluetta.]]
Ateenan eteläpuolella: pienoiskuva|[[Euonymonin teatterin rauniot.]]
Ateenan länsi- tai pohjoispuolella sen ja Kefissoksen välissä:
Kefissoksen länsipuolella:
Attikan tasangon pohjoisosassa:
Diakrian sekä Parnes- ja Pentelikon-vuorten demokset
pienoiskuva|[[Marathonin taistelussa 490 eaa. kaatuneiden ateenalaisten hautakumpu Marathonissa.]] pienoiskuva|[[Rhamnus (kaupunki)|Rhamnuksen arkeologista aluetta.]]
Paralian ja Mesogaian demokset
pienoiskuva|[[Thorikoksen teatterin rauniot.]]
Muut kohteet
Mainittujen kaupunkien ja demoksiksi laskettujen kylien lisäksi Attikan alueella oli myös lukuisia muita asutuksia, linnoituksia ja muita kohteita. Linnoituksia sijaitsi erityisesti Boiotian vastaisella rajalla, jonka linnoituksia Attikan luoteisosassa olivat Drymos, Melainai ja Panakton, ja pohjoisosassa Parnes-vuoren rinteillä Harma ja Leipsydrion.
Muista asutuksista Attikan tasangon koillislaidalla sijaitsi Pentele. Diakrian suunnan paikkoja olivat Epakria, Khastieis, Psafis ja Sfendale. Laureionin kaivosalueella sijaitsivat Aulon ja Maroneia. Ekhelidai sijaitsi Pireuksen ja Faleronin suunnassa, ja siellä sijaitsi Ateenan hippodromi. Attikassa sijaitsi myös kaksi suurempaa demosten ulkopuolista pyhäkköaluetta, Amfiaraion koillisosassa lähellä Oroposta ja Brauron lähellä itärannikkoa.
Etymologia
Attikan nimi eli Attike on perinteisesti selitetty niin, että se olisi peräisin nimityksestä Akte, mikä tarkoittaa niemeä ja viittaa Attikan niemimaan muotoon, aivan samoin kuin Athos-vuoren niemi tunnettiin antiikin aikana myös nimellä Akte. Näin nimi Attike voitaisiin nähdä kehittyneeksi sanasta Aktike, joka on nimen Akte taivutusmuoto.
Myös useat antiikin aikaiset kirjailijat sanovat, että Attika tunnettiin alun perin nimellä Akte. Kirjailijat johtavat nimen kuitenkin yleensä Aktaioksesta tai Aktaionista, alueen autoktonisesta heeroksesta, tai Atthiksesta, Ateenan toisen kuninkaan Kranaoksen tyttärestä. Jotkut tutkijat ovat hylänneet nimeen Akte palautuvat selitykset, ja katsovat Attikan nimen palautuvan juureen Att- tai Ath-, joka esiintyy myös Ateenan (Athenai) nimessä.
Esihistoria ja mytologia
pienoiskuva|[[Amfitrite, Athene ja Theseus. Kuvitusta attikalaisessa punakuviotekniikalla koristellussa astiassa, n. 500–490 eaa.]]
Kreikkalainen joonialaisten heimo oli asuttanut Attikan jo varhain ennen vuotta 2000 eaa., ja oli oman käsityksensä mukaan asuttanut Attikaa aina. Siksi Attikan joonialaiset eli attikalaiset pitivät itseään autoktoneina eli maasta itsestään syntyneenä alkuperäisväestönä. Joonialaisten varhaista aluetta Kreikassa oli Attikan lisäksi Akhaia Peloponnesoksella Korintinlahden rannalla. Osa Attikan vanhoista ylimystösuvuista katsoi olevansa peräisin Messenian Pyloksesta, ja mahdollisesti siirtynyt sieltä mykeneläisen kulttuurin kukistuessa.
Varhaiset poliittiset jaot
Attikan vanhin jako asutuksiin oli perinteen mukaan peräisin Kekropsilta. Tämä jakoi Attikan kahteentoista itsenäiseen yhdyskuntaan, kaupunkiin (polis) tai kylään (kōmē), jotka olivat Kekropia eli Ateenan kaupunki, Tetrapolis, Epakria, Dekeleia, Eleusis, Afidna, Thorikos, Brauron, Kytheros, Sfettos, Kefisia ja Tetrakomoi.
Fylejen lisäksi Attikassa oli myös toinen muinainen jako neljään osaan Ateenan kuninkaan Pandion II:n poikien mukaan. Se perustui alueen luonnonmaantieteeseen. Pojista Aigeus sai Attikan rannikon, mukaan lukien Ateenan kaupungin ja ympäröivän tasangon; Nisos Megariin; ja kaksi muuta poikaa Pallas ja Lykos puolestaan Diakrian eli koilliset ylängöt ja Paralian eli eteläisen rannikon. Tämän jaon historiallisuus näkyy siinä, että doorilaisten vallattua Megariin alueen muiden kolmen alueen väki muodosti Solonin ja Peisistratoksen aikana attikalaisessa politiikassa edelleen kolme puoluetta, mesogaioi (tasankolaiset), paralioi (rannikkolaiset) ja diakrioi tai hyperakrioi (ylänköläiset).
Attikan yhdistäminen
Ateenalaisen perinteen mukaan Attikan kaksitoista kaupunkia ja kylää yhdistettiin myöhemmin yhdeksi Ateenan polikseksi eli kaupunkivaltioksi, ja niistä tuli sen osia. Tämä yhdistyminen (synoikismos) tapahtui viimeistään geometrisella kaudella. Kreikkalaisessa mytologiassa Attikan yhdistäjänä pidetään Theseusta, jolloin sen esitetään tapahtuneen jo varhemmin mykeneläisellä kaudella. Paroslainen kronikka ajoittaa sen noin vuoteen 1259/1258 eaa.
Yhdistymisessä Kekropiasta tuli Ateenan Akropolis tai Ateenan kaupunki itse. Tetrapoliin neljästä ”poliksesta” tuli neljä demosta Marathon, Oinoe, Probalinthos ja Trikorythos, ja Tetrakomoin neljästä kylästä vastaavasti neljä demosta Pireus, Faleron, Ksypete ja Thymaitadai. Kaikista muista tuli demoksia. Vanhoista osista ainoastaan Eleusista kutsuttiin edelleen myös polikseksi demoksen ohella. Tausta selitti sen, miksi Ateenan kaupungin nimi (Athēnai) on kreikaksi monikollinen.
Viimeistään yhdistymisen jälkeen kansa jakaantui vanhojen fylejen ohella kolmeen luokkaan, jotka olivat eupatridit (eupatridai, aatelisto), jotka muodostivat kaupungin johtavan aristokratian, sekä geomoroi (maanomistajat) ja demiurgoi (käsityöläiset). Kuninkuuden lakkauttamisen jälkeen kuninkaan muodollinen asema periytyi arkonteille, jotka valittiin aluksi eupatridien joukosta. Kuninkaan neuvostosta kehittyi oletettavasti areiopagin neuvosto.
Mykeneläisen kulttuurin tuhoutumisen jälkeen noin 1100–1000 eaa. alkaen Attika oli Vähään-Aasiaan ja Egeanmeren saarille suuntautuneen joonialaisten muuttoliikkeen lähtöpaikkoja yhdessä Akhaian joonialaisalueiden ja Euboian kanssa.
Historiallinen aika
Arkaaisella ja klassisella kaudella sekä niiden jälkeen Attikan maakunnan antiikin aikainen historia seuraa täysin Ateenan kaupungin historiaa. Seuraavassa käsitellään historiaa lyhyesti vain siltä osin, kun se liittyy juuri Attikan nimeen tai rajoihin.
Arkaaisella ja klassisella kaudella Attika tunnettiin muun muassa attikalaisesta keramiikasta ja vaasimaalauksesta. Protoattikalainen keramiikka kehittyi heti geometrisen kauden jälkeen 700–600 eaa. Varsinaisen attikalaisen keramiikan kautta oli noin aika 600–350 eaa. Keramiikka levisi kaupankäynnin kautta laajalle koko kreikkalaiselle alueelle.
Kleisthenes jakoi noin vuonna 508 eaa. Ateenan ja muun Attikan väestön kymmeneen uuteen fyleen, jotka puolestaan jakautuivat 30 trittykseen ja edelleen lukuisiin demoksiin. Näitä kutsuttiin aina Attikan fyleiksi ja Attikan demoksiksi ennemmin kuin Ateenan fyleiksi ja Ateenan demoksiksi.
N. R. af Ursin
Nils Robert (N. R.) af Ursin (18. huhtikuuta 1854 Kuopio – 8. toukokuuta 1936 Hämeenlinna ) oli suomalainen poliitikko ja yksi Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen perustajajäsenistä ja sen edeltäjän, Suomen Työväenpuolueen, ensimmäinen puheenjohtaja. Hän kuului vuosisadan vaihteen työväenliikkeen ja ensimmäisen yksikamarisen eduskunnan näkyviin hahmoihin. Häntä on pidetty työväen aatteellisena herättäjänä. Hänen osuutensa sosialismin leviämisessä Suomen työväenliikkeeseen on nähty historiankirjoituksessa usein merkittävänä.
Antiikin Attika
Kulttuuri
Attikassa puhuttiin Attikan murretta, joka oli läheistä sukua muille joonialaisille murteille. Ateenan suuren kulttuurisen merkityksen vuoksi murteella on ollut suuri vaikutus kreikan kielen myöhempään kehitykseen.
N. R. af Ursin
Ura
Af Ursin väitteli Helsingin yliopistossa filosofian tohtoriksi antiikin roomalaisten sotataidosta (De castris Hygini, 1881), mutta hänen dosentinväitöskirjansa hylättiin, ja hänen haaveilemansa akateeminen ura jäi siihen. Hän toimi Viipurissa ja Turussa klassisten kielten lehtorina. Ursin oli sukunsa edustaja aatelissäädyssä valtiopäivillä 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Antiikin Attika
Kulttuuri
Attikalaiset käyttivät omaa attikalaista kalenteria muun muassa uskonnollisten juhlien ajankohtien määrittämiseen. Se tunnetaan parhaiten kaikista antiikin kreikkalaisista kalentereista. Ateenalaisen uskonnon juhlista suuri osa sijoittui Ateenan kaupunkiin. Attikan maaseudun juhlia olivat Eleusiin mysteerien lisäksi muun muassa maalais-Dionysia sekä Halimuksen demoksen oma Thesmoforia.
Talous ja tuotteet
Attikan vuoret ovat pääasiassa kalkkikiveä, osaksi muuntuneena marmoriksi, jota Ateena sekä käytti että vei paljon. Parasta marmoria saatiin Pentelikon-vuorelta. Se oli valkoista, kovaa ja hienojakoista, ja suhteellisen hankalaa työstää. Sitä käytettiin Ateenan julkisiin rakennuksiin ja veistoksiin. Myös Hymettos-vuoresta saatiin hyvää marmoria, joka ei kuitenkaan ollut yhtä valkoista vaan joskus lähes harmaata. Sitä käytettiin rakennuksiin roomalaisella kaudella. Eleusiista saatiin sinistä ja mustaa marmoria. Laureionin alueella lähellä Sunionin niemeä sijaitsivat tärkeät hopeakaivokset, jotka olivat keskeisessä osassa Ateenan vaurastumisessa. Attikan savi sopi erinomaisesti keramiikan valmistukseen.
N. R. af Ursin
Ura
Ursin oli Suomen työväenpuolueen puheenjohtaja puoli vuotta 1899–1900. Eron taustalla olivat ensisijaisesti arvovaltakysymykset ja valtataistelu, eivät niinkään linjariidat. Hän erosi myös Turun työväenyhdistyksestä.
Af Ursin valittiin ensimmäiseen eduskuntaan vuonna 1907 Hämeen läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Kansanedustajana hän toimi vain yhden kauden, vuonna 1908 pidettyihin eduskuntavaaleihin saakka. Hänet valittiin vaalikauden alussa eduskunnan ensimmäiseksi varapuheenjohtajaksi sekä suuren valiokunnan, perustuslakivaliokunnan ja työväenasiainvaliokunnan jäseneksi. Eduskunnan joulutauon jälkeen häntä ei valittu enää tärkeimpiin valiokuntiin.
Antiikin Attika
Talous ja tuotteet
Attikaan maaperä oli kuivaa ja karua, ja tuotti suhteellisen huonosti viljaa. Ateenalaiset kuitenkin viljelivät maataan poikkeuksellisella huolella, ja saivat sen tuottamaan viljaakin maaperästä huolimatta. Paremmin seutu tuotti kuitenkin hedelmiä, ennen kaikkea oliiveja ja viikunoita. Oliivipuita pidettiin Athenen lahjana attikalaisille ja tämän suojeluksessa olevana; viikunoiden suojelijana pidettiin puolestaan Demeteriä. Akropoliilla oli Athenen pyhä oliiviipuu ja Eleusiissa Demeterin pyhä viikunapuu. Ateena vei oliiveita ja oliiviöljyä, ja todennäköisesti myös viikunoita.
N. R. af Ursin
Ura
Vuonna 1918 af Ursin siirtyi sisällissodan loppuvaiheessa 1918 maanpakolaiseksi Neuvosto-Venäjälle. 1918–1919 hän toimi Pietarin Suomalaisen Yhteiskoulun johtajana ja 1919–1920 Venäjän Sosialistisen Akatemian jäsenenä. Vuonna 1920 hän siirtyi Ruotsiin, josta hän palasi Suomeen vuonna 1922.
Marjatta Rahikainen on väitöskirjassaan N. R. af Ursin: Aatelismies Suomen työväenliikkeessä (1986) päivittänyt af Ursinin mainetta ja myyttiä. Hänen mukaansa af Ursinia koskeva tutkimus on perustunut pääasiassa tämän omiin kirjoituksiin.
Antiikin Attika
Talous ja tuotteet
Attika tuotti myös viiniä, jota kehuttiin hyvänmakuiseksi, vaikka se ei ollutkaan kaikkein arvostetuinta lajia. Parasta attikalaista viiniä tuotti Ikarion, joka myytin mukaan oli paikka, jossa Dionysos antoi viininvalmistuksen ihmisille. Erityisen arvostettua oli attikalainen hunaja, ja erityisesti Hymettos-vuoren mehiläisten villikukista tuottama.
Attika ei ollut hyvää aluetta hevosten tai nautakarjan kasvatukseen, koska seutu oli liian vuoristoista eikä maaperä tarjonnut tarpeeksi eläimille sopivaa ravintoa. Seutu sopi kuitenkin hyvin lampaille ja vuohille, ja niillä oli tärkeä merkitys taloudelle. Vanhan lain mukaan lampaita ei saanut uhrata ennen kuin ne olivat joko poikineet tai keritty. Attikan ympäristön merialueet tarjosivat paljon kalaa, mikä oli ateenalaisten arvostetuinta ruokaa. Attikan vuorilla, kuten Parnes-vuorella, eli karhuja, villisikoja ja muita villieläimiä vielä Pausaniaan aikaan.
Filippiinienkrokotiili
Filippiinienkrokotiili (Crocodylus mindorensis) on Filippiinien endeeminen krokotiililaji. Se lienee luonnonvaraisista krokotiileista harvinaisin.
Koko ja ulkonäkö
Filippiinienkrokotiili kasvaa yleensä vain 1,6–2,0-metriseksi ja parhaimmillaankin vain kolme metriä pitkäksi. Filippiinienkrokotiili muistuttaa erittäin paljon uudenguineankrokotiilia ja osa tutkijoista pitää sitä uudenguineankrokotiilin alalajina. Lajit muun muassa voivat vankeudessa risteytyä keskenään ja saada lisääntymiskykyisiä jälkeläisiä. Niitä onkin lähes mahdotonta erottaa varmuudella toisistaan muuten kuin levinneisyytensä perusteella, mikä on aiheuttanut päänvaivaa vankeudessa elävien yksilöiden alkuperää arvioitaessa.
Fossiililöytöjen perusteella filippiinien- ja uudenguineankrokotiilin kantamuoto on elänyt Tyynenmeren saarilla. Jossakin vaiheessa levinneisyys kuitenkin pirstaloitui ja krokotiilit jäivät eristyksiin omille saarilleen ja kehittyivät siellä omiksi lajeikseen. Se selittäisi myös sen, miksi niiden levinneisyysalueet ovat 2 500 kilometrin päässä toisistaan. Toinen selitys lajien samankaltaisuudelle on, että ne vain ovat kehittyneet samaan suuntaan, koska niiden elinympäristö on hyvin samanlainen.
Filippiinienkrokotiilin pää on hieman leveämpi ja vankkarakenteisempi ja silmäkuoppien etuosassa olevat kyhmyt ovat matalampia kuin uudenguineankrokotiililla. Pää on melko tylppä ja kidassa on 66–68 hammasta. Silmien takana on neljä pienten kilpien muodostamaa poikittaisriviä. Niskassa on neljä kilpeä, joiden molemmilla puolilla on kaksi pientä kilpeä. Lajin väritys on vihertävän ruskea. Aikuisina filippiinienkrokotiileilla on myös mustia täpliä. Nuoret ovat vaaleampia ja pyrstössä näkyy vielä poikittaisjuovia. Filippiinienkrokotiilin tieteellinen lajinimi tulee Mindoron saaresta, josta laji löydettiin 1800-luvun lopulla. thumb|220px|Nuori filippiinienkrokotiili
Levinneisyys ja elinympäristö
Filippiinienkrokotiilin levinneisyys on aina rajoittunut Filippiineille. Historiallinen levinneisyys ulottuu Luzoniin, Mindoroon, Masbateen, Samariin, Joloon, Negrosiin, Busuangaan ja Mindanaohon. Nykyään se lienee hävinnyt monilta näistä saarista, muun muassa Busuangalta. Tiedon Palaulle istutetusta pienestä populaatiosta tiedetään nykyään olevan erehdys.
Elintavat
Filippiinienkrokotiilin elintavoista tiedetään hyvin vähän. Se syö etenkin kalaa, selkärangattomia, matelijoita, sammakkoeläimiä ja nisäkkäitä. Se on Filippiinien suurin petoeläin heti suistokrokotiilin jälkeen. Lajien välisistä suhteista ei juurikaan tiedetä. Aikuisilla ei ole suistokrokotiilia lukuun ottamatta yhtään luonnollista vihollista, vaikka poikasilla niitä on paljon. Vankeudessa tehtyjen havaintojen perusteella naaras rakentaa pienen pesäkeon, joka on 1,5 metriä leveä ja puoli metriä korkea. naaras munii pesään vain 7–20 munaa. Munat hautuvat noin 85 päivää. Naaras hoitaa poikasiaan muiden krokotiilien tavoin myös vankeudessa.
Kalle Achté
Karl Aimo (Kalle) Achté (11. syyskuuta 1928 Mikkeli – 30. tammikuuta 2019 Helsinki ) oli suomalainen psykiatri, psykoanalyytikko, Helsingin yliopiston psykiatrian professori ja HYKSin psykiatrian klinikan ylilääkäri 1969–1991. Hän julkaisi runsaasti alansa kirjallisuutta.
Ura
Achté valmistui lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1954 ja hän suuntautui mielenterveysongelmista kärsiviin potilaisiin. Hänestä tuli lääketieteen ja kirurgian tohtori vuonna 1961, hermo- ja mielitautien erikoislääkäri vuonna 1960 ja psykiatrian erikoislääkäri vuonna 1966. Achté aloitti työuransa Siikaisten kunnanlääkärinä vuosina 1955–1956. Helsingin yliopiston professorina ja Lapinlahden sairaalan ylilääkärinä 1968–1992, Lääketieteen historian laitoksen ja museon esimiehenä 1982–1992. Achtélla oli myös yksityispraktiikka. Achté on ollut Saksan kansallisen Leopoldina-tiedeakatemian jäsen vuodesta 1973 ja Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1982.
Lapinlahden sairaalassa Achté aloitti potilashaastattelujen nauhoittamisen televisionauhalle. Yhdessä tohtori Leo Jarhon kanssa hän vaikutti sotilasvammalain muuttamiseen vastaamaan paremmin sodassa vammautuneiden tarpeita. Vakuutuspsykiatriassa hän kehitti post-traumaattisen neuroosin käsitteen. Laajassa tieteellisessä tutkimustyössään hän tutki erityisesti skitsofreniaa, mutta myös itsemurhia ja niiden ehkäisyä. Achtén aloitteesta alettiin psykiatrisessa hoidossa käyttämään hypnoosia.
Achté osallistui myös kansainväliseen toimintaan pitäen yhteyttä muun muassa neuvostoliittolaisiin psykiatreihin. Tämä aiheutti kritiikkiä, sillä Neuvostoliitossa psykiatrisia sairaaloita käytettiin myös toisinajattelijoiden rangaistuslaitoksina. Achté kuitenkin käytti yhteyksiään psykiatrian uusien hoitomuotojen levittämiseksi esimerkiksi Viroon.
Achté tuli tunnetuksi myös erilaisten seksuaalisten suuntautumisten psykopatologisoinnista. Achtén mukaan esimerkiksi lesbous johtuu yksinkertaisesti siitä, että nainen ”toivoo olevansa mies, jolla on penis”.
Perhe
Kalle Achtén vanhemmat olivat metsänhoitaja Aimo Karl Achté ja Hilma Elina Mustonen. Hänen vaimonsa oli vuodesta 1950 hammaslääkäri Hilkka Terttu Tellervo Toiviala (1928–2016). Heillä on kolme tytärtä.
Anders Jansson
Anders August Jansson (27. tammikuuta 1859 Hellesby, Hammarland, Ahvenanmaa – 22. tammikuuta 1882) oli suomalainen taidemaalari.
Kansanterveyslaitos
Toiminta
Toiminta-ajatuksensa mukaan KTL vastasi siitä, että päätöksentekijöillä, eri alojen toimijoilla ja kansalaisilla oli käytössään paras mahdollinen tieto terveyttä koskevien valintojensa tueksi.
KTL teki ensisijaisesti väestön terveyteen, terveyden edistämiseen sekä sairauksien ja vajaakuntoisuuden ehkäisyyn tähdännyttä soveltavaa tutkimusta. Keskeiset tutkimusalueet olivat krooniset kansantaudit, mielenterveys- ja päihdeongelmat, molekyylilääketiede, ravitsemus, rokotetutkimus, tartuntataudit, ympäristöterveys sekä suomalaisten terveyden ja elintapojen seuranta.
KTL osallistui asiantuntijana kansalliseen ja kansainväliseen terveyden edistämistyöhön yhdessä viranomaisten ja terveysasiantuntijoiden kanssa. Yhteistyö terveyskeskusten, ympäristöterveydenhuollon ja sairaaloiden kanssa oli kiinteää. Myös terveysalan eri järjestöt olivat laitoksen perinteisiä yhteistyökumppaneita. Tutkimusyhteistyö yliopistojen kanssa oli myös kiinteää.
Laitoksen toiminta rahoitettiin talousarviorahoituksella, yhteistoiminnan tuottojen rahoitusosuuksilla, maksullisen palvelutoiminnan tulorahoituksella sekä valtion muiden laitosten KTL:n käyttöön asetetuilla määrärahoilla. Laitoksen tutkijat pystyivät myös hankkimaan merkittävän määrän vapaata tutkimusrahoitusta mm. Suomen Akatemiasta ja Euroopan unionin tutkimusohjelmista.
Kansainvälisesti arvostettu tutkimus laitoksessa
Kansanterveyslaitoksessa useat tutkijat tekivät merkittävää tieteellistä tutkimusta jo ennen vuotta 1982, jolloin pääasiassa rutiinityötä tekevästä laboratoriosta tuli ensi sijassa tutkimuslaitos. Näistä huomattavimpia olivat Kari Cantellin interferonitutkimus, Pirjo Mäkelän bakteerirokotteita koskeva tutkimus yhteistyössä Maailman terveysjärjestön ja useiden kehitysmaiden kanssa, sekä Kimmo Ahon reumatautien immunologiaa koskevat tutkimukset. Elintapojen ja ravitsemuksen yhteyksiä etenkin sydäntauteihin selvittävä Pohjois-Karjala-projekti liitettiin Kansanterveyslaitokseen 1970-luvun lopulla. Tämä toi myös kroonisten kansantautien väestötutkimukset laitoksen keskeiseksi toiminta-alueeksi. Myöhemmin useat Euroopan komission tutkimusohjelmien rahoittamat ympäristöterveyshankkeet selvittivät mm. dioksiinien riskejä (esim. Itämeren kalan turvallisuutta), ulkoilman pienhiukkasten vaikutusta terveyteen ja sisäilmaongelmia kodeissa ja kouluissa sekä allergioiden lisääntymisen syitä. 1990-luvulta alkaen Leena Palotien ryhmä selvitti monipuolisesti suomalaista tautiperimää molekyyligenetiikan keinoin. Laitos arvioitiin hyvin korkealle suomalaisten tutkimuslaitosten arvioinnissa 1995. Julkaisuluettelot ovat käytettävissä THL:n kautta.
Historia
Vuonna 1906 Suomalainen Lääkäriseura Duodecim ehdotti seerumeita säilövän laitoksen perustamista Suomeen kulku- ja tartuntatautien torjunnan edistämiseksi. Aloite oli varsin edistyksellinen ja arkkitehti Onni Tarjanne laati jo piirustukset laitoksen rakentamista varten, mutta tämä ei tässä vaiheessa toteutunut. Senaatin päätöksellä Lääkintöhallitus perusti 7.5.1911 väliaikaisen serologisen laboratorion, jossa valmistettiin rokotteita sekä harjoitettiin serologista tutkimus- ja opetustyötä. Toiminta vakinaistettiin vuonna 1915, jolloin laboratorion nimeksi tuli Valtion seerumlaboratorio. Sen yhteyteen perustettiin seuraavana vuonna vesikauhun torjumiseen erikoistunut Pasteur-laitos, joka sai rokotteen kehittämiseen tarvittavan viruskannan Pietarin Pasteur-laitokselta.
Oltuaan 1944–1947 yhdistettynä Helsingin yliopiston laitoksiin, laboratorio sai 1947 nimekseen Valtion serumlaitos. Laitos toimi lääkintöhallituksen alaisuudessa, mutta sen opetustoiminta jäi yliopistolle. Laitoksen toimiala laajeni serologiasta monenlaisten aineiden valmistukseen sairaaloiden käyttöön sekä lääketieteen alaan kuuluviin mikrobiologisiin ja biokemiallisiin laboratoriotutkimuksiin. Nimi vaihdettiin 1.3.1970 alkaen Kansanterveyslaboratorioksi, jonka tehtäväksi tuli toimia terveydenhoitolaitoksia palvelevana tutkimuslaitoksena ja asiantuntijavirastona. Siihen kuului keskuslaboratorio ja seitsemän aluelaitosta. Siitä tehtiin edelleen 1982 Kansanterveyslaitos, jonka tehtäviin lisättiin yleinen väestön terveyden edistäminen ja terveysvalvonta. Siten tehtävä laajeni tartuntatautien torjunnasta ja tutkimuksesta laajemmaksi asiantuntijalaitokseksi. Aluelaitoksien sairaaloita ja terveyskeskuksia palveleva laboratoriotoiminta siirtyi sairaanhoitopiireille, ja neljä aluelaitosta lakkautettiin. Niiden sijaan rakennettiin valtakunnalliset osastot Turkuun, Ouluun ja Kuopioon, ja kukin näistä sai oman erityistehtävänsä.
Kansanterveyslaitos kehittyi erityisesti Jussi Huttusen aikana pääosin 1980-luvulla rutiinipalveluksia sairaaloille ja terveyskeskuksille tekevästä laboratoriosta kansainvälisesti merkittäväksi tutkimuslaitokseksi, joka oli olennainen asiantuntijalaitos terveysasioissa sekä valtiovallalle että muille yhteiskunnallisille päätöksentekijöille. Tällöin laitos joutui usein perustelemaan valtiovallalle soveltavan tutkimuksen ohella myös strategisen tutkimuksen tärkeyttä, jotta se pystyisi ennustamaan terveyttä uhkaavia vaaroja. Eniten laitos lienee vaikuttanut Suomen kansan terveyteen historiansa aikana rokotuksien kautta ja tartuntatauteja ehkäisemällä, mutta elintapoihin, ravitsemukseen ja ympäristöön liittyvät tutkimukset ovat myös olleet keskeisiä. Sillä oli merkittäviä asiantuntijatehtäviä kansanterveyteen liittyvissä kysymyksissä rokotuksista ja terveellisestä ravitsemuksesta aina ydinvoimaloiden terveysriskeihin.
Vuoden 2009 alussa Stakes yhdistyi Kansanterveyslaitoksen kanssa. Uuden organisaation nimeksi tuli Terveyden ja hyvinvoinnin laitos (THL), ja sen johtajaksi valittiin Kansanterveyslaitoksen pääjohtaja, LKT Pekka Puska.
Pääjohtajat
Titteli vuoteen 1982 johtaja, 1982–1996 ylijohtaja, vuodesta 1996 pääjohtaja
Ulkopuolinen rahoitus
Kansanterveyslaitoksessa ulkopuolisen rahoituksen osuus koko toimintamenoista oli noin 40 prosenttia. Kansanterveyslaitoksen toimintapolitiikkana oli hankkia toimintasuunnitelmiensa toteuttamiseen mahdollisimman paljon ulkoista rahoitusta. . Yksityisrahoitus on saanut eräiltä mm. rokotuksia vastustavilta kansalaisjärjestöiltä kriittisiä kommentteja. Toisaalta valtiovalta ja asiantuntijajärjestöt ovat suositelleet yhteistyötä elinkeinoelämän kanssa.
Libanonin kurdit
Libanonin kurdit ovat kurdeista koostuva etninen vähemmistö Libanonissa. Heidän tarkkaa lukumääräänsä ei tiedetä, mutta sen arvioidaan olevan 75 000–100 000. Noin kolmasosa Libanonin kurdeista puhuu äidinkielenään kurdia ja loput arabiaa.
Historia
Kurdien historia nykyisen Libanonin alueella ulottuu aijubidien valtakaudelle saakka 1100-luvulla. Kurditaustaisia siirtolaisia tuli myös seuraavien vuosisatojen aikana esimerkiksi Osmanien valtakunnan pakkosiirtäessä kurdeja ajoittain alueelle. Varhaiset kurdimuuttajat sulautuivat kuitenkin kokonaan paikalliseen väestöön. Esimerkiksi druusien keskuudessa vaikuttaneella jumblatin suvulla on kurdijuuret. Muita Libanonin kurditaustaisia sukuja ovat esimerkiksi Sayfa Tripolissa, Mirbi Akkarissa, Imad Libanonvuorilla ja Hamiyya Baalbekissa.
Libanonin nykyinen kurdivähemmistö on tulosta myöhemmistä muuttoliikkeistä, joista ensimmäinen suurempi tapahtui šeikki Saidin kapinan vuonna 1925 ja toisen maailmansodan välillä ja toinen 1940-luvun puoliväliltä 1960-luvulle. Suuri valtaosa toisen muuttoliikkeen kurdeista saapui Turkin Mardinista ja sitä ympäröivistä kylistä. Huomattava joukko saapui myös Syyriasta vuoden 1958 jälkeen. Vuonna 1985 Libanonissa oli 60 000–90 000 kurdia ja heistä noin kaksi kolmasosaa maan pääkaupunki Beirutissa. Tuhannet heistä pakenivat maasta vuosina 1975–1990 käydyn Libanonin sisällissodan aikana. Monet maasta paenneista asuvat nykyisin Länsi-Euroopassa. Monet kurdit ovat hankkineet Libanonin kansalaisuuden vasta hiljattain. Vuonna 2008 erään arvion mukaan 80 % maan kurdeista oli Libanonin kansalaisia. Libanonin kurdeja on nykyisin noin 75 000–100 000 ja he ovat armenialaisten jälkeen maan suurin muista kuin arabeista koostuva vähemmistö. Arviot kurdien lukumäärästä ovat epävarmoja, koska asiaa koskevia väestönlaskentoja ei ole suoritettu sitten vuoden 1932. Syyrian sisällissodan aikana Libanoniin on tullut myös kurdipakolaisia.
Kulttuuri
Libanonin kurdiyhteisö voidaan jakaa kahteen osaan, joita erottaa toisistaan kieli. Noin kolmasosa Libanonin kurdeista puhuu äidinkielenään kurdin kielen kurmandžin murretta. He puhuvat arabiaa toisena kielenään, eikä Libanonissa ole kurdin kieltä opettavia kouluja. Toinen kurdien ryhmä puhuu äidinkielenään arabian murretta, johon on tullut vaikutteita kurdista, syyriasta ja turkista.
No Lifeguard at the Gene Pool
No Lifeguard at the Gene Pool on yhdysvaltalaisen teknisen death metalin yhtyeen Pilloryn ensimmäinen ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2005 levymerkillä Unique Leader Records.
TUL:n jalkapallomestaruuskilpailut 1922
Mestaruuskilpailu
Kilpailut käytiin karsintajärjestelmällä, jossa joukkue putosi kilpailusta tappion kärsittyään. Alkuerät suoritettiin alueellisesti.
Fame (yhtye)
Duo osallistui Melodifestivaleniin uudestaan vuonna 2004 kappaleella "Vindarna vänder oss", joka sijoittui kilpailussa kuudenneksi.
Porkkalan vuokra-alue
thumb|Moskovan välirauhan­sopimuksen liitteenä ollut kartta Porkkalan vuokra-alueen rajoista. Kartassa alle­kirjoitukset: Neuvosto­liiton puolelta [[Andrei Ždanov|A. Ždanov ja Suomen puolelta C. Enckell, R. Walden, E. Heinrichs sekä O. Enckell.]]
Porkkalan vuokra-alue oli Porkkalanniemeä ympäröinyt alue, jonka Suomi joutui vuokraamaan 50 vuoden ajaksi Neuvostoliitolle vuoden 1944 Moskovan välirauhansopimuksen nojalla ja joka oli Neuvostoliiton hallussa vuosina 1944–1956. Alueen 7 252 asukkaan suomalainen väestö ja kotieläimet määrättiin evakuoitavaksi kymmenessä päivässä sopimuksen solmimisen jälkeen eli 29. syyskuuta 1944 mennessä, jolloin alue siirtyi Neuvostoliiton haltuun. Tukikohdan merkitystä lisäsi sen sijainti lähellä Helsinkiä sekä siihen kuulunut Mäkiluodon linnakesaari, jonka rannikkotykeillä oli huomattava kantama. Neuvostoliitto palautti alueen Suomelle ennenaikaisesti vuonna 1956.
Yleistä
Vuokra-alueeseen kuului maata 380,5 km², ja vesialueineen sen pinta-ala oli noin 1 000 km². Siihen kuuluivat Porkkalanniemi ja Upinniemi, niiden edustalla oleva saaristo sekä manneraluetta niemien pohjois- ja länsipuolelta.
Alueeseen kuului suurin osa Degerbyn kunnasta, laajoja alueita Kirkkonummen, Siuntion ja Inkoon kunnista sekä vesialueita ja saaria myös Espoosta. Idässä alueen raja kulki pitkin Espoonlahtea. Kun alue palautettiin Suomelle, Degerby liitettiin Inkooseen, mutta muilta osin kuntien rajat palautettiin samoiksi kuin ne olivat olleet ennen luovutusta.
Sopimuksessa edellytettiin myös Mäkiluodon 12-tuumaisten tornikanuunoiden ja tuliaseman kaluston luovuttamista käyttökelpoisena. Neuvostoliitto maksoi alueesta vuokraa viisi miljoonaa Suomen markkaa vuodessa. Sillä oli sopimuksen mukaan myös oikeus henkilö- ja tavaraliikenteen kannalta tarpeellisiin kulkuyhteyksiin Suomen alueen kautta Porkkalaan.
thumb|right|Vuokra-alueen rajapuomi. (Kuva [[Caj Bremer.)]] Alueella asui 12 vuoden vuokra-aikana noin 30 000 neuvostoliittolaista. Paikallisen oppaan Berndt Gottbergin mukaan Porkkalassa arvellaan olleen myös saksalaisia tai itävaltalaisia sotavankeja sinne rakennettujen saksalaistyylisten bunkkereiden ja rakennusten perusteella.
Vuokra-alueella toimi Neuvostoliiton laivastotukikohta. Varsinainen sotasatama rakennettiin Upinniemeen ja huoltosatama Båtvikiin. Porkkalanniemen Friggesbyhyn rakennettiin lentokenttä, jota käyttivät ainakin MiG-15-suihkuhävittäjät. Degerbyssä sijaitsi tukikohdan toinen, rajavartioston käytössä ollut pienempi lentokenttä. Alueen hallintokeskus toimi Kirkkonummen kirkonkylässä. Tukikohdan strategisesti tärkein osa oli kuitenkin Mäkiluodon linnake kaksoistykkitorneineen.
Suomen rajavartioasemat olivat Luomassa ja Tähtelässä.
Neuvostoarmeija suhtautui luvattomiin rajanylityksiin, niin tahattomiin kuin tahallisiinkin, mielivaltaisesti. Toisinaan luvattomat rajanylittäjät vain ajettiin alueelta pois, mutta joskus seurauksena saattoi olla vuosien vankileirituomio Neuvostoliitossa. Valvonnan nimissä esimerkiksi veneissä tuli olla rekisterikilpi selkeästi näkyvillä.
Porkkalan alueen vuokraus Neuvostoliitolle vahvistettiin uudelleen vuonna 1947 Pariisin rauhansopimuksen 4. artiklassa.
Presidentti J. K. Paasikivi sanoi keväällä 1948 pitämässään puheessa Porkkalan vuokra-alueen muodostavan ”oman värinsä” Suomen puolueettomuuspolitiikalle. Paasikivi totesi, että Neuvostoliiton vuokraoikeus ja kauttakulkuoikeus Suomen alueen halki Porkkalaan ”ei hyvästi sovellu kansainvälisen oikeuden käsikirjoihin”, mutta lisäsi, että ”ratkaisevaa on todellinen elämä monine vivahduksineen, joita kansainvälinen oikeus saa luvan seurata niin paljon kuin ehtii ja kykenee”.
”Porkkalan tunneli”
pienoiskuva|Junan ikkunat peitetään [[Kauklahden rautatieasema|Kauklahden asemalla.]] Vuonna 1947 Suomi sai läpiajo-oikeuden alueen läpi kulkevaa rautatietä pitkin. Tällöin oli kuitenkin junanvaunujen ikkunat suljettava teräsluukuilla, sillä matkustajat eivät saaneet nähdä, mitä alueella tapahtui. Juniin vaihdettiin neuvostoliittolainen veturi alueen ulkopuolella sijainneiden Kauklahden ja Tähtelän rautatieasemien väliselle osuudelle, ja Neuvostoliiton sotilaat nousivat läpikulun ajaksi vaunuihin valvomaan järjestystä. Tätä rautatien osaa kutsuttiinkin yleisesti ”Porkkalan tunneliksi” tai ”maailman pisimmäksi rautatietunneliksi”. Kuljetuksista maksettiin 50 Yhdysvaltain dollaria junalta.
Palautus
thumb|right|Suomalaissotilaat palaamassa Porkkalaan. Nikita Hruštšovin tultua Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeriksi 1953 Neuvostoliitto päätti palauttaa Porkkalan vuokra-alueen Suomelle kansainväliseen politiikkaan liittyen käyttäen sitä lännelle esimerkkinä rauhanomaisesta rinnakkaiselosta Suomen ja Neuvostoliiton välisissä suhteissa. Myös ohjustekniikan nopean kehityksen mahdollistama pinta-alusten torjunta oli jo vähentänyt kiinteän rannikkotykistön merkitystä meripuolustuksessa. Neuvostoliiton johto harkitsi alueen palauttamista jo vuoden 1955 kevättalvella. Julkisuuteen tieto tuli kuitenkin vasta, kun Suomi ja Neuvostoliitto olivat virallisesti sopineet asiasta Moskovassa Paasikiven valtiovierailun aikana 19. syyskuuta 1955, jolloin samalla YYA-sopimuksen voimassaoloa jatkettiin 20 vuodella. Vielä pari kuukautta aiemmin, heinäkuun lopulla, jolloin ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkö Eero Wuori oli tiedustellut Neuvostoliiton Helsingin-suurlähettilään Viktor Lebedevin kantaa Porkkalan palautuksesta liikkuneisiin huhuihin, Lebedev oli vastannut Porkkalan olevan ”välttämätön Leningradin puolustukselle ja harmiton Suomelle”. Palautus toteutui 26. tammikuuta 1956, joidenkin näkemysten mukaan ”sopivasti” presidentinvaalien alla. Alkuperäisen sopimuksen mukaan vuokra-aika olisi kestänyt vuoteen 1994 saakka. Neuvostoliitto ehti hajota kolme vuotta aiemmin, vuonna 1991. Presidentti J. K. Paasikivi piti 22. syyskuuta 1955 radiopuheen, jossa hän totesi palanneensa Moskovasta kotiin ensi kertaa tyytyväisin mielin: ”Kynä on korjannut, mitä miekka on särkenyt.” Eduskunta ratifioi Porkkalan vuokra-alueen palautuksen ja YYA-sopimuksen voimassaoloajan jatkamisen 4. lokakuuta 1955. Hallitus asetti lokakuun lopulla 1955 professori Veli Merikosken johtaman komitean selvittämään Porkkalan palautuksesta aiheutuvia omaisuusjärjestelyjä. Ensimmäinen ikkunaluukuton juna kulki Porkkalan halki 21. joulukuuta 1955. Tukikohdan komentaja, kenraaliluutnantti Sergei Kabanov esitteli Porkkalaa Suomen pääministeri Urho Kekkoselle ja tämän seurueelle 24. tammikuuta 1956. Kaksi päivää myöhemmin Kabanov lakkautti tukikohdan ja luovutti sen suomalaisille. Porkkalan luovutusasiakirjan allekirjoittivat Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä 26. tammikuuta Suomen puolelta pääministeri Kekkonen ja ulkoministeri Johannes Virolainen sekä Neuvostoliiton puolelta varapääministeri Mihail Pervuhin ja suurlähettiläs Viktor Lebedev. Saman päivän aikana rajapuomi nousi Espoonlahden sillalla ja suomalaiset sotilaat marssivat Porkkalaan. Seuraavana päivänä neuvostoliittolaiset järjestivät suomalaisille ja ulkomaisille tiedotusvälineiden edustajille kiertoajelun Porkkalassa. Porkkalasta lähes 12 vuotta aikaisemmin lähtemään joutuneet asukkaat pääsivät palaamaan kotiseudulleen 4. helmikuuta 1956.
Kun palautuksesta oli jo sovittu, neuvostoliittolaiset räjäyttivät ennen poistumistaan useita siellä sijainneita sotilaallisia rakennelmia. Mäkiluodon suuri tykkitorni räjäytettiin 26. lokakuuta 1955, ja tykkien jäännökset kuljetettiin metalliromuna Tallinnaan teollisuuden raaka-aineeksi. Alun alkaen Porkkala oli ollut Neuvostoliitolle kallis, pieni ja vaikeasti huollettava tukikohta. Vuokra-ajan loppua kohti alueella alkoi ilmetä heitteillejätön piirteitä. Kurinpito-ongelmia ja toimettomuutta esiintyi. Helsingin Sanomat kirjoitti elokuun lopulla 1957, että runsas vuosi Porkkalan palautuksen jälkeen viljeltynä oli vain noin neljännes 12 000 hehtaarin viljelykelpoisesta maasta. Työtä aiheuttivat niin peltojen kuivatus kuin rikkaruohojen ja piikkilankaesteiden raivaaminenkin. Degerbyn kirkko oli ehjä, mutta sitä oli käytetty muun muassa monitoimitalona, päiväkotina ja elokuvateatterina. Lisäksi kellotapulin kultainen risti oli kadonnut.
Lintu ja ääni
Lintu ja ääni – Kotoiset lintumme solisteina on lintujen ääntelyä esittelevä kirja, jonka Moreeni on julkaissut 2013. Kirjaan ja cd-levylle on koottu 75 Suomessa esiintyvästä linnusta valokuvat, kuvaukset ja ääninäytteet. Tekstit on kirjoittanut biologi ja luontotoimittaja Riku Cajander, ja äänitykset on tehnyt Lauri Hallikainen, joka on vuodesta 1996 lähtien kerännyt ääniarkistoonsa 6 330 näytettä, joiden joukossa on jopa lintujen siipiääniä.
Arviot
William Velmala kirjoittaa Linnut-lehdessä, että Lintu ja ääni on "hauska kirja", tarinat viihdyttäviä ja silti asiapitoisia. Hän toteaa, että kirja on erinomainen valinta ensimmäiseksi lintukirjaksi, ja kiittää korkeatasoisia ja riittävän pitkiä ääninäytteitä. Valokuvista hänellä on moitittavaa: kaikki eivät ole erityisen edustavia.
Karl Fredrik Hellsten
Karl Fredrik Hellsten (21. lokakuuta 1866 Alastaro – 13. marraskuuta 1956 Turku ) oli suomalainen poliitikko, joka toimi Suomen Työväenpuolueen puheenjohtajana vuosina 1900–1903 ja uudelleen virkaa tekevänä puheenjohtajana touko–lokakuussa 1904. Hellsten oli turkulainen ja ammatiltaan puuseppä. Oulun edustajakokouksessa 1906 hän vastusti kaikenlaista väkivaltaista toimintaa ja piti vaalilippua ainoana oikeana aseena.
Hän kuului ryhmään, joka perusti Länsisuomen Työmies -lehden, ja hän oli myös sen toimittaja vuosina 1900–1905. Hellsten oli vastaava toimittaja, kun päätoimittaja oli N. R. af Ursin
J. Gordon Edwards
Jack Gordon Edwards (24. kesäkuuta 1867 – 31. joulukuuta 1925) oli kanadalaissyntyinen yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -kirjoittaja ja -tuottaja. Hän aloitti uransa teatterinäyttelijänä ja -ohjaajana. Edwardsin debyyttiohjaus tapahtui vuonna 1914 elokuvassa St. Elmo.
Pian hänestä tuli Fox Film Corporationin megabudjettielokuvaspektaakkelien ohjaaja, kuten tähtinäyttelijä Theda Baran elokuvien ohjaaja vuosina 1916–1919. Hän ohjasi 23 Baran elokuvaa, kuten Romeo ja Julia (1916), Madame Du Barry (1917), Kleopatra (1917), Under the Yoke (1918), Salome (1918) ja The Light (1919).
J. Gordon Edwards kuoli 58-vuotiaana keuhkokuumeeseen 31. joulukuuta 1925 New Yorkissa. Edwardsilla oli pojat Jack McEdward (1898–1992) ja J. Gordon Edwards, Jr. Hän on elokuvaohjaaja, -tuottajan ja -käsikirjoittajan Blake Edwardsin (1922–2010) isoisoisä.
Jean-Paul Kaijanen
Jean-Paul Kaijanen (3. marraskuuta 1952 – 16. tammikuuta 2023) oli suomalainen näyttelijä ja tuottaja. Hän suomensi kirjan Draama toimii yhdessä Pekka Korhosen kanssa ja tuotti C. C. Rider Elvis Tour -konserttikiertueen. Kaijanen piipahti Salatuissa elämissä vuosina 1999 ja 2000 sekä esiintyi parissa pienessä sivuroolissa pitkissä elokuvissa vuosina 1988 ja 1995.
Columbus (Georgia)
Columbus on kaupunki Yhdysvaltojen Georgian osavaltiossa Chattahoocheejoen varrella lähellä Alabaman vastaista rajaa. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 189 885.
Maantiede
thumb|vasen|[[Ilotulite|Ilotulistus.]] Columbus sijaitsee Georgian osavaltion länsiosassa Chattahoocheejoen varrella. Joen toisella puolella on Alabaman osavaltio ja Phenix Cityn kaupunki. Kaupunki on käsittänyt vuodesta 1971 koko Muscogeen piirikunnan alueen. Kaupungilla ja piirikunnalla on yhteinen hallinto.
Historia
thumb|vasen|Keskustaa vuonna 1880. Georgian osavaltio teetätti Columbuksen kaupunkisuunnitelman ja huutokauppasi sen tontit vuonna 1828. Mahdollisesti sen nimi annettiin Washington Irvingin tuolloin hyvin luettujen Kristoffer Kolumbuksesta kertovien tarinoiden mukaan. Chattahoocheejoen vesivoiman avulla paikkakunta alkoi teollistua ja rautatiet saapuivat 1850-luvulla. Sen asukasluku oli vuonna 1860 9 621. Heistä orjia oli 3 547. Väkiluvultaan se oli Georgian kolmanneksi suurin ja teolliselta tuotannoltaan etelän kymmenenneksi suurin kaupunki.
Etelävaltioiden erotessa Pohjoisvaltioista suurin osa Columbuksen äänestäjistä kannatti sisällissotaan johtanutta eroa. Henry L. Benning oli tunnettu columbuslainen kenraali Etelävaltioiden puolella. Teollinen tuotanto kasvoi sodan kuluessa asevoimien tarpeita varten. Kaupungissa rakennettiin esimerkiksi ironclad CSS Muscogee. Pohjoisvaltioiden joukkojen edetessä Atlantan suunnalla taistelussa haavoittuneita tuotiin Columbukseen, jossa tavallisia rakennuksia muutettiin sairaaloiksi. James H. Wilsonin johtama ratsuväki poltti kaupungin tehtaat 17. huhtikuuta 1865.
Sotaa seurasi jälleenrakennuksen aika. Kaupunkiin muutti nyt vapautensa saaneita entisiä orjia ja kaakkoinen kaupunginosa "Sixth and Eighth" tuli tunnetuksi mustan kulttuurin keskuksena. Sen asukkaisiin lukeutui esimerkiksi "bluesin äiti" Ma Rainey. Myös teollisuus toipui sodan tuhoista ja etenkin tekstiilitehtaat kasvattivat tuotantoaan nopeasti. Tekstiilityöläisten ammattiliitto National Union of Textile Workers siirsi päätoimistonsa Columbiaan. Asevoimien Fort Benning perustettiin vuonna 1922 ja sen toiminta laajentui toisen maailmansodan aikana. Fort Benningin toiminta helpotti tilannetta esimerkiksi 1930-luvun laman aikana. Toisaalta kaupunki tuli tunnetuksi lempinimellä "Sin City" sotilaita varten ilmestyneiden bordellien ja uhkapelaamisen takia. Kaupungin alamaailman liiketoimintaan puututtiin Alabaman julkisen syyttäjä Albert Pattersonin murhan jälkeen 1954.
Columbuksen kaupungin ja Muscogeen piirikunnan hallinnot yhdistettiin vuonna 1968. Piirikunnan alueet kaupungin ulkopuolella liitettiin Columbukseen vuoteen 1971 mennessä.
Talous
thumb|Government Center. Columbus on edelleen yksi Yhdysvaltojen etelän suurista tekstiiliteollisuuden keskuksista. Muita teollisuuden aloja ovat esimerkiksi elintarvike-, elektroniikka-, lentokone- ja metalliteollisuus. Chattahoochee on vesiväylä Meksikonlahdelle. Fort Benningin sotilastukikohta sijaitsee hieman kaupungista etelään.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Columbuksessa aikavälillä 2014–2018 olivat 45 389 USD ja henkilöä kohden 25 318 USD. 21,1 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö
Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 189 885 ja vuoden 2019 arvion mukaan 195 769. Suuremman metropolialueen asukasluku oli 294 865. Kaupungin asukkaista 44 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 40,7 %), 45,8 % afroamerikkalaisia, 7,86 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 2,4 % aasialaisia. 8,6 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 5,3 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Nicholas Liverpool
Liverpool valmistui Hullin yliopistosta vuonna 1957. Hän opiskeli pääaineenaan lakitiedettä ja sai lakimiehen oikeudet 1961. Vuonna 1965 Liverpool valmistui filosofian tohtoriksi Sheffieldin yliopistosta.
Liverpool toimi Dominican Yhdysvaltain suurlähettiläänä 1998–2001. Hänestä tuli Dominican kahdeksas presidentti vuonna 2003 ja hänet valittiin toiselle kaudelle vuonna 2008.
Liverpool kuoli 80-vuotiaana Miamissa, jossa hän oli ollut hoidettavana.
Dysmorphic
Dysmorphic (aik. Necroticism) on ranskalainen brutaalia death metalia soittava yhtye, joka perustettiin vuonna 2008 Toursissa.
Loppuvuodesta 2008 Dysmorphic nauhoitti EP-levyn Orphans of Sheol, joka julkaistiin Necroticism-nimen alla. Vuonna 2012 yhtye aloitti esikoisalbuminsa nauhoitukset, ja toukokuussa 2013 se solmi levytyssopimuksen Unique Leader Recordsin kanssa.
Esikoisalbumi A Notion of Causality julkaistiin syyskuussa 2013.
Meloksensisilisko
Meloksensisilisko eli täplämuurilisko (Podarcis milensis) on pieni, muutamalla Välimeren saarella elävä sisiliskolaji.