cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amerikanhorsma
Levinneisyys
Alun perin amerikanhorsma on kotoisin Pohjois-Amerikasta, jossa sitä tavataan Yhdysvaltain eteläosista Kanadaan ja Alaskaan. Euroopassa lajia tavataan yleisesti Isossa-Britanniassa, Norjassa, Ruotsissa, Suomessa ja Luoteis-Venäjällä. Satunnaisemmin lajia tavataan Keski-Euroopassa. Suomessa lajia kasvaa paikoin hyvin yleisenä aina Oulun korkeudelle saakka. Pohjoisimmat havainnot ovat Keski-Lapista. Läntistä rotua tavataan lähinnä Etelä-Suomessa, itäistä rotua koko levinneisyysalueella. Suomeen amerikanhorsma levisi 1920-luvun alussa ilmeisesti idästä.
Elinympäristö
Amerikanhorsma viihtyy monenlaisilla kasvupaikoilla. Lajia tavataan toisaalta kuivilla avoimilla paikoilla, kuten pihoilla, ratavarsilla, joutomailla ja hakkuuaukioilla. Toisaalta sitä kasvaa myös kosteilla paikoilla, kuten ojissa sekä purojen, jokien ja järvien rannoilla.
Veli-Matti Mattila
Veli-Matti Mattila (s. 3. heinäkuuta 1961 Teuva) on suomalainen yritysjohtaja. Hän on ollut Elisan toimitusjohtaja vuodesta 2003. Mattila on yksi Suomen pitkäaikaisimmista suuren pörssiyrityksen toimitusjohtajista.
Elämä ja ura
Mattila valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1987. Hän on myös kauppatieteiden maisteri (MBA). Ennen siirtymistä Elisan johtoon Mattila oli Ericssonin Suomen yksikön toimitusjohtaja vuosina 1997–2003. Hän toimi vuodesta 2001 Ericsson-konsernin Pohjoismaiden ja Baltian myyntiyksikön Deputy Head -tehtävässä vastuualueenaan Customer Services -liiketoiminta. Mattila työskenteli Ericsson-konsernin eri tehtävissä Suomessa ja Yhdysvalloissa vuodesta 1986 lähtien. Mattila on toiminut myös asiantuntijana sveitsiläisessä Ascom Haslerissa. Mattila on ollut Orion Oyj:n hallituksen jäsen maaliskuusta 2021 alkaen.
Yksityiselämä
Mattilan vaimo on suurlähettiläs Anne Huhtamäki. Heillä on kaksi aikuista lasta.
Santiago de Chile
Santiago de Chile (lyhyemmin Santiago) on Chilen pääkaupunki. Kaupungissa elää lähes viisi miljoonaa ihmistä eli lähes kolmasosa koko maan väkiluvusta.
Maantiede ja ilmasto
thumb|left|180px|Santiago satelliittikuvassa Santiago de Chile sijaitsee Chilen keskellä yli puolen kilometrin korkeudessa meren pinnasta, sata kilometriä Tyynestä valtamerestä itään Tyynenmeren rannikkovuorten ja Andien välissä.
Santiagon läpi virtaa Mapochojoki.
Kaupungin merkittävimpiä virkistysalueita ovat San Lucian ja San Cristobalin kukkuloiden puistot, joissa sijaitsee myös Santiagon eläintarha.
Kaupungissa vallitsee välimerenilmasto, jolle ovat tyypillisiä kuumat, kuivat kesät ja lyhyet, sateiset talvet.
Historia
thumb|Santiagon perustaminen. [[Pedro Liran maalaus vuodelta 1888.]] thumb|Vuoden 2010 maanjäristyksen tuhoja Santiagossa.
Pedro de Valdivia perusti Santiago de Chilen 12. helmikuuta 1541 nimellä Santiago de Nueva Extremadura. Perustamisjuhlallisuudet pidettiin Huelénkukkulalla (nimettiin myöhemmin Santa Lucían kukkulaksi). Santiagon sijainti valittiin edullisen ilmaston ja hyvän puolustettavuuden vuoksi. Mapochojoki haarautuu kaupungin kohdalla kahtia ja muodostaa saaren, jota oli helppo puolustaa.
Mario Monicelli
Mario Monicelli (15. toukokuuta 1915 Viareggio – 29. marraskuuta 2010 Rooma ) oli italialainen elokuvaohjaaja ja yksi commedia all’italianan suurista nimistä.
Santiago de Chile
Historia
Toisen maailmansodan jälkeen teollistuminen ja maaseudun rakennemuutos toi kaupunkiin työpaikkoja mutta vielä enemmän työnhakijoita. Kaupungin laitamille kohosi hökkelikyliä varsinkin 1960-luvulla. Santiago oli vuoden 1973 vallankaappauksen keskus. Tuhansia poliittisia vankeja kerättiin stadionille, ja kidutuskeskuksia ja tilapäisiä vankiloita perustettiin eri puolille kaupunkia. Diktatuurin jättämät arvet ovat parantuneet vähitellen 1990-luvulla vaaleilla valitun johdon aikana.
27. helmikuuta 2010 voimakas maanjäristys, jonka keskus oli noin 300 kilometrin päässä Santiagosta, aiheutti tuhoja kaupungissa asti.
Mario Monicelli
Monicelli aloitti uransa jo 1930-luvulla, mutta alkoi saavuttaa huomattavaa menestystä vasta 1950-luvulta. Hänen tunnettuja elokuviaan ovat muiden muassa I soliti ignoti (1958), Suuri sota (1959), L'armata Brancaleone (1966), La ragazza con la pistola (1968) ja Amici miei (1975).
Santiago de Chile
Hallintoalueet
thumb|Santiagon hallintoalueet Santiago on jaettu 32 hallinnolliseen alueeseen (comunas), joilla jokaisella on vaaleilla nelivuotiskaudeksi valittu pormestari (alcalde). Samoissa vaaleissa valitaan edustajat (concejales) alueen valtuustoon.
Luettelo hallintoalueista
Kaupungin ydinkeskusta sijaitsee Santiagon alueella, kun taas yöelämä on keskittynyt Providencian suunnalle. Pääsääntöisesti voidaan todeta, että keskustan itäpuoliset alueet (etenkin Vitacura, Las Condes ja La Barnechea) ovat siistejä, rikkaiden suosimia alueita, joilla on myös paljon suurlähetystöjä. Kaupungin eteläosat ovat slummimaisia. Arturo Merino Benítezin lentoasema sijaitsee kaupungin luoteispuolella Pudahuelin pohjoisosassa.
Mario Monicelli
Monicelli työskenteli myös televisiossa ja teatterissa. Hän toimi paitsi ohjaajana, myös käsikirjoittajana ja ajoittain näyttelijänä. Hän jatkoi uraansa 2000-luvulle.
Santiago de Chile
Liikenne
Santiagon metron ensimmäinen linja avattiin 1975. Henkilöautoja on hyvin runsaasti ja etenkin talvikuukausina Santiagon ilma on pahoin liikenteen saastuttamaa.
Mario Monicelli
Monicelli voitti Kultaisen leijonan 1991 ja oli kahdesti ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi. Hänet palkittiin myös Berliinin elokuvajuhlilla ja hän oli toistuvasti Cannesin elokuvajuhlien Kultainen palmu -ehdokkaana.
Monicelli kuoli marraskuussa 2010 95-vuotiaana. Hän teki itsemurhan hyppäämällä sairaalan viidennen kerroksen ikkunasta. Hän oli sairaalahoidossa sairastettuaan eturauhassyöpää.
Santiago de Chile
Liikenne
Santiagossa on rautatieasema, mutta junaliikenne toimii ainoastaan etelään Temucon kaupunkiin asti.
Kaupungin luoteispuolella sijaitsee Arturo Merino Benítezin lentoasema.
Suohorsma
Suohorsma (Epilobium palustre) on pieni, pohjoisella pallonpuoliskolla yleinen monivuotinen horsmakasvi.
Ulkonäkö ja koko
thumb|220px|left|Suohorsman kukka, keskellä nuijamainen luotti. thumb|220px|left| Suohorsma kasvaa 10–70 cm korkeaksi. Varren tyvellä on rihmamaisia silmupäisiä pintarönsyjä. Varsi on haaraton tai harvaan pystyhaarainen, alaosastaan kalju ja ylempää kauttaaltaan karvainen. Lehdet ovat varressa vastakkain, kukinto-osassa kierteisesti. Lehdet ovat lähes ruodittomia, kapeanpuikeita ja suippotyvisiä. Lehden laita on tavallisesti ehyt, taakäänteinen ja kaarikarvainen, kuten myös lehden keskisuoni. Kukinto on harsu ja kauttaaltaan karvainen. Kukat ovat väriltään purppuranpunaiset, vaaleanpunaiset tai valkoiset. Teriö on 5–8 mm leveä, kukan luotti on nuijamainen. Suohorsma kukkii Suomessa heinä-elokuussa. 4–8 cm pitkä siemenkota on tavallisesti peräänsä huomattavasti pidempi.
Muista horsmalajeista suohorsma muistuttaa eniten rusoamerikanhorsmaa (E. adenocaulon) ja harvinaista turjanhorsmaa (E. laestadii). Suohorsma on monimuotoinen laji ja se risteytyy helposti monen muun horsmalajin kanssa. Risteymiä tunnetaan muun muassa hetehorsman (E. alsinifolium), pohjanhorsman (E. hornemannii) ja lännenhorsman (E. glandulosum) kanssa.
Levinneisyys
Suohorsma on levinnyt laajalle alueelle Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Lajia tavataan koko Euroopassa eteläisimpiä osia lukuun ottamatta. Levinneisyysalue jatkuu yhtenäisenä itään päin Keski-Aasiaan ja Länsi-Siperiaan saakka. Satunnaisempana lajia tavataan läpi koko Siperian Tyynenmeren rannikolle Japaniin ja Kiinaan asti. Suohorsmaa tavataan samoilla leveysasteilla myös Pohjois-Amerikassa Alaskasta itärannikolle, jossa laji on runsaimmillaan. Lajia tavataan myös Grönlannissa. Suomessa suohorsma on yleinen laji koko maassa. Pohjois-Suomessa kasvaa yleisenä suohorsman pohjoinen muunnos, pohjansuohorsma (var. lapponicum).
Elinympäristö
Suohorsmaa kasvaa kosteilla kasvupaikoilla, kuten ojissa, rannoilla, kosteilla niityillä, lähteiköissä, korvissa, nevoilla, letoilla, puronvarsilla, teiden varsilla ja joutomailla. Tuntureilla lajia esiintyy paljakan alaosiin saakka.
Leo Mol
Leo Mol O.C., OM (15. tammikuuta 1915 Polonne, Ukraina – 4. heinäkuuta 2009 Winnipeg, Kanada) oli ukrainalaissyntyinen kanadalainen kuvanveistäjä.
Mol opiskeli Leningradissa vuosina 1936–1940 ja Haagissa 1943. Hän muutti joulukuussa 1948 vaimonsa kanssa Winnipegiin, Manitobaan, Kanadaan, jossa on asunut siitä lähtien.
Molin töistä yli kolmesataa on julkisesti näytteillä Leo Mol Sculpture Gardenissa Winnipegin Assiniboine Parkissa. Kyseinen kokoelma avattiin yleisölle vuonna 1992, ja sitä on sen jälkeen laajennettu kahteen otteeseen. Molin teos Lumberjacks esiintyi vuonna 2002 kanadalaisessa postimerkissä.
Mol oli vuodesta 1989 Order of Canadan ja vuodesta 2000 Order of Manitoban jäsen. Hän kuului myös Kanadan kuninkaalliseen taideakatemiaan ja on saanut kunnia-arvoja Winnipegin, Albertan ja Manitoban yliopistoilta.
Wartburg
Wartburg oli Itä-Saksassa Eisenachissa VEB IFA-Kombinat PKW Karl-Marx-Stadtin alaisen VEB Automobilwerk Eisenach -tehtaan (lyhennettynä AWE) valmistama automerkki. Eisenachin teollisuuskeskuksessa harjoitettiin tosin Wartburg-moottoriajoneuvojen valmistusta ensi kerran jo vuosina 1896-1904 teollista toimintaa varten perustetun Fahrzeugwerk Eisenachin -yrityksen aikana. Saksan demokraattisen tasavallan aikakaudella autoja valmistettiin uudelleen perinteikkäällä "Wartburg"-merkillä ja samaisella tehtaalla vuosina 1956–1991. Jäljempien Wartburg-autojen erikoisuuksia olivat niiden kaksitahtimoottori, ja lisäksi ne olivat harvoja yhä erillisellä rungolla varustettuja henkilöautoja aikakaudella, jolloin muut merkit olivat jo siirtyneet itsekantavaan koriin. Nimi "Wartburg" tulee Eisenachin kaupungin yllä kohoavasta Wartburgin linnasta.
Eisenachin ajoneuvovalmistuksen pitkä historia
pienoiskuva|oikea|200px|Wartburg Modell 2, 1899 (AW) pienoiskuva|oikea|200px|Wartburg-mp 1900Eisenachin ajoneuvojen valmistuksen juuret ovat pankkiyhtymän 3.12.1896 perustamassa Fahrzeugfabrik Eisenach -osakeyhtiössä, mikä polkupyörien, tykkilavettien ja tykkivaunujen lisäksi ryhtyi kolmantena saksalaisyrityksenä (Benzin ja Daimlerin jälkeen) valmistamaan autoja. Oman konstruktion sijaan yhtiö sopi ranskalaisen valmistajan Decauville kanssa sen kevyen, De Dion-moottorilla varustetun auton lisenssivalmistuksesta nimellä Wartburg Motorwagen. Päivämäärällä 17.9.1898 esitelty malli Modell 1 oli yhä Decauville-auton kaltainen, ja varustettu kahden sylinterin moottorilla sekä kahden vaihteen vaihteistolla, mitkä oli sijoitettu auton taka-akselille.
Merkittävämpi, ensimmäiseksi Wartburg-autoksi katsottu oli kuitenkin saman vuoden Modell 2 -malli, mikä käytti samaa runkoa kuin Modell 1. Sen 479 cm³ 2-sylinterinen moottorin oli nestejäähdytteinen, sen vaihteisto 3-vaihteinen. Vaunun etuakseli ja sen apurungolla oleva kori oli varustettu lehtijousilla, ja 3,5:stä 5 hevosvoimaan noussut moottoriteho kiidätti ajoneuvon ennen näkemättömään 40 km/t syöksyyn. Laadukkaat Wartburg-vaunut saavuttivat jo ennen vuosisadan vaihdetta menestystä niin näyttelyissä kuin kilpailuissa, ja ne saavuttivat 22 kultamitalia tai ensimmäistä palkintoa. Wartburg-automobiileja vietiin jo tuolloin myös Englantiin ja Cosmobile-nimellä Pohjois-Amerikkaan. Jo vuonna 1899 syntyi ensimmäinen kilpa-auto nyt 8 hevosvoiman moottorilla, mikä saavutti 60 km/t nopeuksia. Yleisölle myytäviin 2- tai 3-paikkaisiin automobiileihin oli tarjolla pehmustettuja istuimia, esiin taitettava katto, valolaitteet, pallotorvi tai jopa säilö sateenvarjoille. Jo vuonna 1902 Wartburg-automobiiliin oli tarjolla 4-sylinterinen moottori, ja automobiilien kokonaisrakenne eriytyi yhä kauemmas hevosvaunuista. Myös moottori siirtyi vuosisadan vaihteessa korin alta eteen, vedon välittyessä edelleen taka-akselille, mikä on yleinen rakenne nykyautoissakin.
Decauville-lisenssi purkautui kun sen haltija, yritystä perustamisesta lähtien johtanut insinööri ja rakennusneuvos, kanuunakuninkaaksi mainittu Heinrich Ehrhardt ja hänen poikansa, Eisenach-tehtaan johtaja, insinööri Gustav Ehrhardt irtautuivat yrityksestä vuonna 1903. Yrityksen johto vaihtui, ja sen pääsuunnittelijaksi tuli Willi Seck. Hänen ensimmäinen autoluomus sai nimen S 1, ja Seckin aloitteesta autojen tuotemerkiksi valittiin latinalainen dixi (olen puhunut). Dixi-autot loitontuivat yhä kauemmas aikaisemmista automobiileista mitkä omasivat vielä hevosvankkureiden piirteitä, ja myös moottorin iskutilavuus ja teho nousivat voimakkaasti alkaen vuoden 1904 Dixi-mallista S12, minkä 2 815 cm³ nelisylinterimoottori tuotti 20 hevosvoimaa. Vuoden 1907 suuren Dixi U31-mallin nelisylinterinen moottori 7 320 cm³ iskutilavuudella tuotti jo 65 hevosvoimaa, ja auton huippunopeus oli 85 km/t : tämä olisikin vuoteen 1914 asti suurin ja tehokkain Dixi-malli.
Kehityksellä oli toki haittapuoliakin: suuret, tehokkaat, monimutkaisen alustan ja yksilöllisiä koreja saaneet automallit olivat yhä kalliimpia. Tästä huolimatta kauppa kävi, ja Ehrhardtin lähdön jälkeen Dixi alkoi jälleen valmistaa niin sotavarusteita kuin valtion subventoimia Regel- l. sääntö- kuorma-automalleja maailmansodan puhkeamiseen 1914 asti. Laajasti standardisoituina nämä tulisivat sodan syttyessä pakko-otetuiksi omistajiltaan, millä turvattaisiin sotavoimien kuljetuskaluston riittävyys. Kauppa oli kehno näitä malleja ostaneille, sillä harva niistä palasi ehjänä taistelukentiltä kun taas vaihtoehtona olleiden työhevosten hinta nousi sodan aikana merkittävästi. Yksi Regel-vaunu on esillä Sinsheim-museossa. Sodan jälkeen Dixi jatkoi autojen valmistamista, ja ensimmäinen, jo vuonna 1914 esitelty 60 hevosvoiman 6-sylinterinen malli B1 oli varustettu sähkötoimisilla valolaitteilla. Mallisto käsitti pääosin edustavia autoja, sillä sotatauon 1914-1918 jälkeen autot olivat kysyttyjä. Fahrzeugfabrik Eisenach sulautui per 1.1.1921 Gothaer Waggonfabrik-yritykseen. Valmistustavan edistymistä ei tällä ajanjaksona tapahtunut, mikä kostautui syksyn 1923 hyperinflaation kauden päättäneen valuutta-uudistuksen jälkeen: moni sodan jälkeisen ylikysynnän aikana syntynyt autonvalmistaja joutui vetäytymään kireän kilpailutilanteen vuoksi, jota ulkomaisten autonvalmistajien tulo markkinoille kiristi edelleen. Saksalaisilla valmistajilla ei ollut varaa teknisiin uudistuksiin, ja jo vuonna 1926 Reichsbahnin vaunutilausten tyrehdyttyä talousvaikeuksiin joutunut (lehtiartikkeli 00014, Frankfurter Zeitung, 14.9.1926) Gothaer Waggonfabrik ajautui 1920-luvun hyperinflaation kaudella vaurastuneen, ajoneuvo-alalla mittavia omistuksia keränneen spekulantti Jacob Schapiron vaikutuspiiriin. Merkittäviä omistusosuuksia myös Benz & Cie.- ja Daimler Motoren Gesellschaftista haalinut Schapiro oli myös vaikuttaja niiden sulautuessa 28.6.1926 Daimler-Benz AG-yhtiöksi. Kireän kilpailun vuoksi Dixi sopi 3.3.1927 pienen Austin 7 -mallin lisenssivalmistuksesta Saksan ja Itä-Euroopan markkinoille vuodelle 1928 (00023) mallina 3/15 PS DA 1 l. Erste Deutsche Ausführung-nimellä. Nelisylinterisellä 748 cm³ l. 3 verohevosvoiman ja 15 hevosvoiman moottorilla varustettu DA 1 myi jo ensi vuonna 9 300 kappaletta. Mallista tulisi viimeinen Dixi-automalli, sillä talousvaikeuksiin ajautunut Schapiro joutui myymään Eisenachin tehtaan omistuksensa 7.11.1928. Ostajaksi tuli muun muassa lentomoottoreita ja moottoripyöriä valmistanut BMW, ja 2 miljoonan rahasuorituksesta sekä 8 miljoonan vastuista (00038) koostuneen kaupan arvo oli 10 miljoonaa Reichsmarkia.
BMW- ja EMW-kausi, IFA
pienoiskuva|oikea|200px|1948 BMW 321, Suomipienoiskuva|oikea|200px|IFA F9 (EMW 309-päivitys)pienoiskuva|oikea|200px|AWE porttirakennusAiemmin valmistetun Dixi-auton korvasi jo samana vuonna 1929 päivitetty BMW-malli 3/15 PS DA 2 metallikorilla, ja suosittu automalli pysyi tuotannossa ilman muutoksia aina vuoteen 1931 asti. Vuosina 1930-1931 valmistui 150 kappaleena vielä Austin_7 Ulster-urheilumallin kaltainen 3/15 PS DA 3 Typ Wartburg, missä peltikori korvautui kevyemmällä veneperä-alumiinikorilla, moottoriteho nousi mm. korkeammalla puristussuhteella 18 hevosvoimaan: DA 3 oli ensimmäinen BMW-urheiluautomalli. Se oli myös ensimmäinen Wartburg-niminen auto sitten vuoden 1903. BMW-autojen kehto on siis Münchenin sijaan todellisuudessa Eisenach. Tällä välin BMW ryhtyi suunnittelemaan automalleja uusilla 6-sylinterisillä moottoreilla. Vuonna 1932 entisen Dixi-mallin tilalle tuli uudistettu BMW 20 PS, ja vuonna 1933 sen rinnalle tuli uusi 6-sylinterinen 1,2-litrainen malli 303. Mallikirjo laajeni pian 845 cm³ nelisylinteri-malliin BMW 309, 1490 cm³ kuusisylinteri-malliin BMW 315, sekä vuonna 1936 jo 1911 cm³ kuusisylinteri-malliin BMW_319. Näitä seurasivat vuosina 1936-1937 kaksiovinen BMW_320 sekä neliovinen BMW 326-malli. Mallisto täydentyi vuonna 1937 uusilla 2-litraisilla kuusisylinteri-malleilla BMW 327 (coupé ja avoauto) sekä kilpamenestyksensä vuoksi suurta kohua herättäneellä urheiluautolla BMW_328. Mallia myytiin Iso-Britanniassa vuosina 1937-1939 Frazer Nash-BMW -nimellä 48 kappaletta, ja sodan jälkeen haltuun saatujen BMW-konstruktiopiirrosten pohjalta syntyisi Bristol_(auto) -yhtiö. Vuonna 1937 BMW avasi lisäksi metsään piilotetun Eisenach-Dürrerhofin tehtaan, sillä lentokoneiden tähtimoottoreiden valmistuksessa oli syntynyt kapasiteettipulaa : tehdas paloi USAF-pommituksessa 11.9.1944, rauniot purettiin vuonna 1945, mutta sen porttirakennus siirrettiin päätehtaalle. Vuodesta 1938 lähtien aiempaa mallistoa muokattiin: 320-mallista tuli uusi BMW 321, ja malliston huipulle tuli 3 485 cm³-malli BMW 335. Sotatauon vuoksi henkilöautojen valmistus Eisenachissa päättyi vuonna 1941, ja vuonna 1942 BMW siirsi koko moottoripyörämallistonsa valmistuksen Eisenachin tehtaalle. Aluksi päivämäärään 13.6.1942 asti Münchenissä, ja sitten Eisenachissa valmistettiin heinäkuusta 1942 lähtien Wehrmachtin raskasta sivuvaunullista BMW R 75 (WH) -moottoripyörää (valmistusmäärä yhteensä 16 510 kappaletta). Vuoden 1946 aikana valmistettiin vielä 98 lisäkappaletta R 75-mallia sekä sen varaosasarjoja 150 kappaleelle sotakorvauksena Neuvostoliitolle. Vuosina 1951-1952 Eisenachin tehtaalle annettiin toimeksi kehitellä R 75:stä päivitysmalli mallitunnuksella EMW 275/3 tai EMW R70. Eisenachissa tehdyn kehitystyön tulosta valmistettiin AWO 700-mallina Suhlissa kymmenen eri tavoin muunneltua koekappaletta, mutta sen sarjatuotantoa ei aloitettu. Tarkoin salassa pidetyn AWO 700-mallin koekappaleista vain yhden tiedetään säilyneen.
Sodan jälkeen Eisenach-tehdas takavarikoitiin päivämäärällä 3.7.1945, ja tuotantolaitteet oli tarkoitus siirtää Neuvostoliittoon. Miehitysvyöhykkeen komentaja, marsalkka Georgi_Žukov määräsi kuitenkin tehtaan jatkamaan mp- ja autotuotantoa, sillä sodan jälkeen myös itäisessä Saksassa vallitsi huutava ajoneuvopula. Tuotanto alkoi näin ollen jo vuonna 1945 automallilla BMW 321, ja marraskuussa 1945 mp-mallilla R 35. Päivämäärällä 15.9.1946 tehdas tuli miehittäjä Neuvostoliiton ajoneuvoteollisuutta hallinnoivan Awtowelo SAG-yhtiön (Sowjetische Aktiengesellschaft) alaiseksi omaisuudeksi. Organisatorisesti toimipiste tuli 1.7.1946 perustetun ajoneuvojen valmistuksen teollisuusyhtymä IFA:n Chemnitzissä hallinnoidun VEB IFA-Kombinat PKW Karl-Marx-Stadt -haaran alaisuuteen. Sodassa laajalti (60% ) vaurioitunut Eisenachin tehdasalue oli vuonna 1949 jo lähes palautettu entiselleen. Reaktiona läntisten miehitysvyöhykkeiden yhdistymiseen 23.5.1949 Saksan liittotasavallaksi myös Neuvostoliiton miehitysalueesta muodostettiin 7.10.1949 Saksan_demokraattinen_tasavalta. Awtowelo-yhtiö (mm. AWO-moottoripyörät) sulautettiin vuonna 1952 VEB Automobilwerk Eisenachiin, ja sen Chemnitzin tuotekehityskeskus eriytyi VEB IFA Forschungs- und Entwicklungswerk l. FEW- toimipisteeksi.
BMW-merkki muuttui vuonna 1952 Länsi-Saksassa käynnistetyn tuotemerkki-prosessin ratkaisun jälkeen EMW- l. Eisenacher_Motorenwerk-merkiksi, sen logo sini-valkoisesta puna-valkoiseksi, jolloin se myös itsenäistyi Awtowelo SAG:sta. Myös jäähdytinmaski muuttui, sillä BMW:n tunnusomaista "munuais"-maskia ei saanut enää käyttää. Vuonna 1952 EMW-yritys nimitettiin kansan omistamaksi (VEB, Volkseigener Betrieb), mutta Itä- ja Länsi-Saksan välille nousseen systeemirajan vuoksi 340-mallin komponenttien saatavuus vaikeutui, ja malli kulutti myös niukkoja resursseja kuten metalleja: sen valmistus loppui vuonna 1955. Ennen maailmansodan puhkeamista markkinoille tulleeseen, edistykselliseen DKW-konstruktioon perustuvan IFA F9-mallin tuotanto käynnistyi Zwickausta Eisenachiin siirrettynä vuonna 1953, päivitysversion saadessa sisäisen mallitunnuksen EMW 309 (s.78). Mallitunnus jatkoi Eisenachin BMW-perinnettä kolminumeroisella mallitunnuksella, minkä ensimmäinen numero oli 3, jäljempien numeroiden ilmaistessa vanha tavan mukaan 0,9 litran iskutilavuutta. Päivitysten yhteydessä F9-moottorin sylinterikansi valmistettiin maaliskuusta 1954 lähtien alumiinista, ja sivulta keskelle palotiloja siirretyt sytytystulpat tuottivat suuremman tehon (jatkuva teho 30 PS, maksimaalinen teho 32 PS ), minkä päivityksen lisäksi malli sai jakamattoman tuulilasin sekä panoraama-takalasin aiempien kahden pienen ikkunan tilalle: muutosta nimitettiin Vollsichtkarosserie l. täyden näkyvyyden koriksi. DKW uhkasi mallia koskevalla plagiaatti-oikeudenkäynnillä, mikä raukesi kun Wartburg 311-mallin valmistus alkoi. Yli puolet Eisenach-F9:n valmistusmäärästä 38 783 kpl meni vientiin, ja varaosa-koreja valmistettiin 1960-luvulle asti. IFA F9-koreja sovitettiin jopa sodasta yli jääneiden Volkswagen Kübelwagen-autojen alustaan.
Wartburg 311, välimalli 312 ja seuraaja 353
thumb|200px|1965 Wartburg 311 (991 cm3)thumb|200px|Wartburg 353 IFA F9:n seuraajaa, ja teknisesti siihen pohjautuvaa Wartburg 311-sarjaa (sama joskin prototyyppeihin verrattuna 10 cm pidennetty profiilikotelorunko, moottori ja vaihteisto kuin IFA F9, mutta uusi kori ) valmistettiin vuosina vuosina 1956–1961, joskin viranomaismalleja 311/4 vielä vuoteen 1964. Lisäksi vuosina 1962-1964 valmistui 311-limusiinia lisenssillä Argentiinan Córdobassa Graciela-merkin GW-mallina. Argentiinassa valmistetuista 646 kappaleesta muutamia oli vielä ajokunnossa 2010-luvun lopulla. Wartburg 311:stä oli saatavissa mm. sedan-, coupé- ja farmarimallit, pakettiauto sekä farmarin erikoinen muunnos, kattoikkunoin varustettu Camping. Avattavalla teräskattoluukulla varustettu 311/8-versio sekä pyöreäperäinen Kombiwagen-farmariversio 311/9 Rundheck sivulle avautuvalla, tai myöhempi 312-mallin farmariversio Eckheck ylös nousevalla litteällä takaluukulla olivat suosittuja. Viranomaiskäyttöön tarkoitetusta 311/4-mallista oli myös Kübelwagen-versio. Muun muassa Iso-Britannian markkinoille oli tarjolla limusiinimalli 311/6 oikeanpuoleisella ohjauksella. Hyvin ajanmukaisesti ja kauniisti muotoiltu 311-malli saavutti palkintoja myös kansainvälisissä ja ulkomaisissa autonäyttelyissä, ja sen vientimenestys toi Itä-Saksalle tärkeitä valuuttatuloja. Wartburg 313 -sarjan pitkänokkaista coupé- tai avoautoversiota valmistettiin vuosina 1957-1960. 313-version korea jäähdytinsäleikkö korvasi Wartburg-malliston nk. "pienen säleikön". 313-korin pidennys tuulilasin/tulipellin etupuolelta oli työläs. Sen seuraajaksi ajateltu, Renault Floriden kaltaisesta P100-coupé -prototyypistä muokattu, 60 hevosvoiman takamoottori-urheiluversio 313/2 HS l. Heckmotor-Sportwagen peruttiin vain 3 prototyypin jälkeen. Samoin AWE/AWZ-insinöörien yhteistyönä vuodesta 1960 metallien saatavuusongelmista huolimatta, poliittista päätöstä hakematta Wankel- tai matkustamon lattian alle (Unterflur) keskimoottoriasennuksena kompaktilla 3-sylinterisellä 2-tahtisella moottorilla hahmoteltu, Lancia_Fulvia -sedanin kaltaisesti muotoiltu keskiluokkainen 4-ovinen koemalli P 100 ( mallin tunnukseksi piti tulla Wartburg 314 ) tuolloin muodikkaalla saippuarasia-korilla jäi AWE-toteutuksena yhteen prototyyppiin, sillä sen kehittely pysäytettiin 16.6.1962. Koreilla erikoismalleilla oli tavoiteltu myyntejä ulkomaille, eli tärkeitä valuuttatuloja, mutta vähäisen myynnin vuoksi tulos ei kattanut kehittelykustannuksia. Erikoiskorien sekä prototyyppien valmistus oli eriytetty koritehtaisiin Dresden (KWD, ex. Gläser), Halle (KWH, ex. Ludwig Kathe & Sohn) sekä Meerane (KWM, ex. Gustav Horning & Co., KW -lyhenteen tarkoittaessa Karosserie-Werk ).
Vuonna 1962 Wartburgin moottorin iskutilavuus kasvoi 997 cm³ l. 1,0-litraiseksi. Sitä oli tarjolla 311/1000-mallissa, useissa 311-erikoismalleissa kuten Schnelltransporter- tai Volkspolizei-autoissa, lupaavaksi katsotussa 312-300 Hardtop Coupé:ssa. Uutta moottoria asennettiin lähes 109 000 kappaleena yksistään 311-malleihin. 353-sarjaa enteilevää välimallia 312 kierrejousi-alustalla valmistettiin vuosina 1965-1967. Tulossa ollutta suurempaa mallimuutosta ennakoi uuden 1000-moottorin ohella siirtyminen 15 tuuman pyöräkoosta 13-tuumaisiin pyöriin. Vuodeksi 1967 autoa modernisoitiin Neue Sachlichkeit- eli uuden asiallisuuden tyyliin. Korin muotoilu pohjautui jo 311-mallin suunnitelleen Hans Fleischerin ehdotukseen (monissa lähteissä mainitun Karl Clauss Dietelin ehdotukset oli hylätty) ja uudistettu malli nimettiin Wartburg 353:ksi. Malli 353:a sai sedan- tai farmarikorilla (Tourist) varustettuna, keltaisena tai punaisena. Kübelwagen-version 353/400 ensi prototyyppi muovikorilla valmistui vuonna 1970, ja seuraavana vuonna viisi lisäkappaletta Jagdwagen l. metsästysauto -versiota. Koeajoissa havaittiin sen pystyvän muovikorin ansiosta kellumaan: seikka, minkä arveltiin kiinnostavan vientimarkkinoita. Yksi vuoden 1971 Jagdwagen -prototyypeistä meni Stasi -johtaja Erich_Mielken käyttöön. Vuonna 1977 valmistuisi vielä kaksi Jagdwagenia Renault/Dacia -nelitahtimoottoreilla, jotka oli alun perin ajateltu Wartburg 1300-prototyyppien voimanlähteeksi korvaamaan kaksitahtisen vakiomoottorin. Vuonna 1975 Wartburg uudistui, ja malli nimettiin 353W:ksi (W=Weiterentwicklung, edelleen kehitetty). Se sai vaihtovirtalaturin, levyjarrut eteen, 2-piiriset jarrut ja H4-valot. Vielä 1980-luvun puolivälissä auton ulkonäkö muuttui, kun etusäleikön mallia muutettiin ja etuistuimille tulivat kiinteät niskatuet.
Neuvostoliiton hallinto ohjasi Itä-Euroopan satelliittimaita ja myös niitten autoteollisuutta. Itä-Saksan autotehtaalla oli suunnitelmat valmistaa Wartburgia nelitahtisella moottorilla varustettuna, mutta Kreml halusi itäsaksalaisten valmistavan vain kaksitahtisia autoja. Mahdollisena syynä oli estää Wartburgin nousu neuvostoliittolaisen Ladan vakavaksi kilpailijaksi. Ajoneuvoteollisuus ei liioin ollut DDR-kaudella painopistealue, ja siksi varoja jaettiin vain rajallisessa määrin alan investointeihin sekä kehitystoimintaan. Lisäksi ajoneuvoista oli SEV-alueella ylikysyntää: uudistusten tai mallien päivityksen tarve oli vähäistä, eikä ajoneuvojen vienti ollut valuuttatulojen lähteenä niin merkittävä kuin DDR:n muilla raskaan teollisuuden aloilla. Edes konstruktion tai valmistusmateriaalin heikkoudet eivät vaikuttaneet menekkiin. Tilatun moottoriajoneuvon toimitus saattoi kestää vuosia: esimerkiksi Wartburg 353 Tourist -farmariauton toimitusaika oli 1980-luvun alussa/lopussa 14/13 vuotta. Asukkaat, joilla oli sukulaisia Länsi-Saksassa saattoivat kuitenkin päästä jonon ohi vuonna 1956 perustetun Geschenkdienst- und Kleinexporte GmbH-yhtiön eli Genex:in kautta: sukulaisten D-markoissa maksamien DDR- tai Länsi-autojen ja monien muidenkin ylellisten tuotteiden, jopa valmistalojen toimitus ohitti jonot, ja kasvatti DDR-valuuttavarantoja.
Vuodesta 1961 alkaneet kokeet Wankel-moottorityypillä eivät viimein kypsyneet sarjatuotannon tasolle, ja kokeilu päättyi vuonna 1969 NSU-lisenssin irtisanomiseen: moottoripyörien ohella (Wankel-moottorilla varustettu MZ BK350-moottoripyörä ehti lajinsa ensimmäisenä ajokokeisiin) oli syntynyt viisi ajokuntoista koeautoa: neljä Trabant-pohjalta ja yksi Wartburg 353. Barkas oli valmistanut jopa kaksiroottorisen version 2 x 549 cm³ kammiotilavuudella käytettäväksi 353-mallistossa. Vuodesta 1968 lähtien AWE oli itsenäisesti kehitellyt 1 600 cm³ nelitahtimoottorin valmiiksi sarjatuotannon aloittamiseen, mutta päättävät piirit pysäyttivät työn 1980-luvun alussa. 1980-luvun lopun käännös nelitahtimoottoreiden suuntaan oli Pysähtyneisyyden_aikana valitettavasti myöhästynyt vuosia ellei vuosikymmeniä. AWE-automalliston kehittely oli ollut ajanmukaista: vuonna 1969 esitelty 355-prototyyppi suurella takaluukulla toisena maailmassa Renault_16 -mallin jälkeen oli ajan hermolla, mutta vuonna 1974 valtiolliset päättäjät torjuivat sen ottamisen tuotantoon. Trabant-kehitysmallit P602V luiskaperällä sekä kompakti P603 jäivät toteuttamatta. Uuden P603-mallin sarjatuotannon investoinneiksi oli arvioitu 7,7 miljardia DDR-markkaa: SED:n politbyroon talousasioista vastaava jäsen Günter Mittag määräsi marraskuussa 1968 Zwickaun tehtaan lopettamaan kehitystyön, ja tuhoamaan prototyypit. Myös AZNP:n kanssa kehitelty, osapuolten jakamaa, 360 000 kappaleen vuosituotantoa tavoitellut P360-hanke päättyi jo vuonna 1973, samoin kuin pääministerit Willi_Stoph ja Gustav Husak pysäyttivät siitä edelleen kehitellyn P610-suunnitelman marraskuussa 1979 , sillä P610:n valmistamiseksi olisi ollut tarpeen mm. rakentaa uusi vaihteistotehdas Itä-Eisenachiin 1,5 miljardin DDR-markan hinnalla.
thumb|200px|oikea|Wartburg 1.3 New Line (proto)Kaksitahtisena Wartburg pysyi 1980-luvun lopulle asti, jolloin alettiin valmistaa Wartburg 1.3 -mallia, joka varustettiin Volkswagenin suunnittelemalla 1,3 l nelitahtimoottorilla. Dieselmoottori oli tarjolla vain Ludwigsfelde- ja Zittau-tehtaiden hyötyajoneuvoissa. Epätoivoiset yritykset uudistaa malleja 1980- ja 1990-luvun vaihteessa - vaikkapa vuonna 1990 kahtena kappaleena valmistettu prototyyppi Wartburg Typ 1.3 New Line Opel-virittäjä Irmscherin päivittämällä korilla - eivät pelastaneet Itä-Saksan autoteollisuutta Wenden l. käänteen jälkeen, sillä tarjolle tuli uusia tai edullisia joskin usein kehnokuntoisia käytettyjä autoja Länsi-Saksasta, samalla kun kauppa SEV-maiden välillä tyrehtyi. Yritysten ja siten työpaikkojen jopa tahalliseksi koettu tuhoaminen (Plattmachen l. lyttyyn lyöminen) johti työttömyyteen. AWE-tehtaan kokonaistuotannoksi 1949-1990 (mallit EMW 321/327/340; IFA F9; Wartburg) tuli 1 740 669 kappaletta (s.14). Päivämäärällä 11.3.1990 Opel ja AWE perustivat Leipzigin kevätmessuilla siirtymäaikaa hallitsevan yhteisyrityksen OPEL-AWE-Planungs-GmbH, ja jo 8.10.1990 käynnistyi Opel_Vectran valmistus Eisenach-tehtaan West- l. länsiosassa. Uuden Opel-tehtaan peruskivi laskettiin juhlamenoin 7.2.1991, ja sen tuotantotoiminta käynnistyi 23.9.1992 Opel Astra-mallilla. Eisenachin vanha BMW-tehdas suljettiin 10. huhtikuuta 1991 ja purettiin osittain, mutta rauniosta muokataan nyt lähes 24 miljoonan Euron avustusrahoilla tehdasmiljöön säilyttävä monitoimitila/areena nimeltä Multifunktionshalle O1. Kahdesta Ost-tehtaan jäljelle jääneestä rakennuksesta Hörsel-joen rannassa sijaitsee tehtaan historiaa vaaliva Automobil Welt -automuseo (AW), mikä esittelee Wartburg-autoja ensi malleista 1898 ja 1899 aina myöhempien aikojen 355- ja 610-prototyyppeihin asti. Prototyyppejä esitellään myös Verkehrsmuseum Dresden -liikennemuseossa (VD). Vuoden 1992 jälkeen Eisenachissa sijaitsevassa uudessa tehtaassa on koottu muun muassa Opel Corsa -henkilöautoja: kolmen miljoonan valmistetun Opel-auton merkkipaalu saavutettiin 23.4.2014, ja vuoden 2017 Groupe_PSA-kaupan jälkeen vuodesta 2019 lähtien Eisenachissa on valmistettu mm. Opel Grandland-mallia.
Wartburg-Mercedes 170 V -taksit
Vuosina 1956-1960 Görlitzissä toiminut Oskar Schwarze valmisti yhteensä 17, tarkemmin 15 kappaletta taksikäyttöön tarkoitettuja henkilöautoja, sekä yhden avoauto- ja ainakin yhden Kombi-farmariversion, joissa yhdistettiin Mercedes-Benz-mallin 170V (V = Vorkriegsmodell, ennen mailmansotaa valmistunut malli W 136) alusta ja 1 697 cm³ iskutilavuuden 4-sylinterinen bensiinimoottori Wartburg 311-mallin pidennettyyn , tarvittavilta osin muokattuun koriin. Muutostyöhön ryhtyminen juontui käytöstä poistettujen 170V-alustojen helposta saatavuudesta, ja myös varaosia oli vuoteen 1960 asti saatavilla DDR:n Meißenissa sijainneesta myyntipisteestä. Ensimmäinen muutettu taksi rekisteröitiin vuonna 1956. 25 senttimetriä pidemmän alustan vuoksi 311-mallin koria jouduttiin pidentämään, ja moottorin vuoksi konepeltiä oli korotettu: korkea jäähdytin maskeineen oli sovitettu Mercedes-osa. Auto oli varustettu Mercedes-Benzin 16-tuumaisella pyöräkoolla, minkä vuoksi sen maavara oli suurempi kuin Wartburgissa. 170V-moottori tuotti 38 hevosvoimaa - saman kuin Wartburgin 900 cm³ moottori - mutta se oli erittäin kestävä ja sen polttoaineen kulutus oli 11 litraa/100 km. Sisustus ja osa jarrulaitteistosta oli peräisin Wartburgista, mutta sen rattivahteen sijaan Mercedes tarjosi kardaanitunnelista esiin tulevan lattiavaihteen. Ajoneuvon 46 litran polttoainesäiliö oli sijoitettu tulipellin etupuolelle, jotta tavaratilan koko täytti määräykset: siirto avasikin muuteltuun autoon runsaat tavaratilat. Görlitzin ja muidenkin paikkakuntien samankaltainen yrittäjäkulttuuri kuihtui, kun käsityöläiset ja yksityisyrittäjät joutuivat 1960-luvun alussa liittymään osuuskuntiin (Produktionsgenossenschaft des Handwerks l. PGH). Oskar Schwarze päätti muuttaa "Länteen", mutta Görlitzin Mercedes-Wartburg -takseja oli runsaasti käytössä aina 1970-luvulle asti, minkä jälkeen ne korvattiin EMW 340- tai Neuvostoliitossa valmistetuilla automalleilla. Lehtiartikkeli uumoilee, että eräs yksilö on näyttelykunnossa, ja että muutama kuvailtu Görlitz-taksi olisi vielä säilynyt (vuoden 2016 tiedoin). Wartburg-Mercedes -autoista on tehty pienoismalleja.
Melkus RS 1000 urheilu- ja kilpa-autot
pienoiskuva|oikea|200px|Melkus RS 1000Dresdenissä autokoulua pitävä Heinz Melkus loi vuoden 1968 lopulta lähtien yhdessä sosialistisen keksijäyhteisön kanssa urheilu- ja kilpa-auton, minkä nimeksi tuli Rennsport- l. kilpaurheilusta ja moottorin iskutilavuudesta juontuva RS 1000. Sen 992 cm³ ja sittemmin 1 119 cm³ moottori oli Wartburg 353-mallista, joskin mittavasti viritetty 70 hevosvoimaan saatavilla olevilla osilla Itä-Saksasta ja muista SEV-maista. Esimerkiksi moottorin kolme luistikaasutinta olivat peräisin MZ-moottoripyörästä, levyjarrut puolalaisesta Polski-Fiatista, ilmasuodattimet Zittaussa valmistetusta Robur-hyötyajoneuvosta, ja RS 1000:n takalasi oli muokattu Tatra-raitiovaunun lasista. Urheiluauton magnesium -vanteet Melkus sai suhteidensa avulla teetettyä lentokoneita valmistavassa tehtaassa. Ensimmäinen RS 1000-auto valmistui Melkusin autokoulun tiloissa pienen kollektiivin voimin laajalti käsityönä, ja sen piti valmistua Kommission Automobilrennsport der DDR -järjestön 20-vuotisjuhlaan. Kaksipaikkaisen RS 1000-korin korkeus oli vain metrin, sen kaarevat lokasuojat ja lokinsiipi-ovet olivat eksoottisia. Auton alusta oli peräisin arkisesta Wartburg 353:sta. Melkus saavutti jopa 170 km/t huippunopeuteen kykenevällä autollaan kilpailuvoittoja niin DDR:n kuin sosialististen veljesmaiden autokilpailuissa. RS 1000 maksoi 28 600 DDR-markkaa, ja sen toimitusaika oli puolitoista vuotta: autoa myytiin kuitenkin yksinomaan moottoriurheilijoille. Ehdon täyttämiseksi riitti, että ostaja liittyi jonkin kilpa-autoiluyhteisön jäseneksi, ja siksi Melkus-autoja kulkeutui myös DDR-eliitin omistukseen. Vuonna 1974 Melkus RS 1000 esiteltiin myös Frankfurtin IAA-messuilla, ja tiedusteluja autosta tuli paitsi Keski-Euroopasta myös Brasiliasta, Japanista ja jopa Yhdysvalloista. Dresdenin "Hopeanuoli" olisi saattanut olla vientimenestys, mutta tuotannon laajentaminen Melkusin vaatimattomissa Dresdenin toimitiloissa oli mahdoton ajatus. DDR-hallinto ei liioin arvostanut rajallisen yleisön tarpeita täyttävää urheiluautoa, mikä söi maan niukkoja resursseja. Vuonna 1979 Heinz Melkusille ei yksinkertaisesti enää toimitettu hänen tarvitsemia komponentteja, sillä yksikin sen Wartburg-moottori oli pois yleisölle myytävistä Wartburg-autoista. " Idän Ferrarin " valmistus päättyi 101 kappaleen jälkeen, ja Heinz Melkus palasi takaisin autokoulun opettajaksi. Melkus, joka valmisti RS 1000-auton rinnalla lukuisia rata-ajoon tarkoitettua kilpa-autoja, avasi vuonna 1990 ensimmäisen BMW-autoliikkeen itäisessä Saksassa. Hän kuoli 5.9.2005 Dresdenissä, mutta pojanpoika Sepp Melkus on jatkanut toimitaa. Korjausten ja entisöintien lisäksi elokuuhun 2022 mennessä oli valmistunut 50 kappaletta RS1000-uustuotantona.
Wartburg Suomessa
thumb|200px|oikea|353W Helsinki-Kruunuhaka. Wartburgia toi Suomeen aluksi Oy Rego Ab, mutta vuonna 1971 edustus siirtyi Haka-Auto Oy:n tytäryhtiölle, Wartburgin tuontia varten perustetulle Vara-Haka Oy:lle. Saabin luovuttua kaksitahtimoottorista ja Trabantin poistuttua markkinoilta Wartburg oli ainoa kaksitahtimoottorilla varustettu automerkki Suomessa. Huolimatta hieman heikosta imagostaan ja aika karkeasta viimeistelystä Wartburg ajoi asiansa kohtalaisen luotettavana käyttöautona etenkin maaseudulla, jossa arvostettiin sen ominaisuuksia huonokuntoisilla teillä, ja se oli kilpailukykyinen 60-luvun halvimpiin länsiautoihin (esimerkiksi Volkswagen Kupla, Mini, Fiat 600, Renault 4 ja Ford Anglia) verrattuna. Sen edullinen hinta antoi anteeksi auton puutteet, muun muassa suuren polttonesteenkulutuksen, voimakkaan sisämelun, raskaan ohjauksen ja maantiepölyn tunkeutumisen matkustamoon ajon aikana. Muut autoilijat menivät maantiellä mielellään Wartburgin ohi sen pistävänhajuisen pakokaasun vuoksi. Wartburgin omintakeisen tekniikan, mutta samalla melko helpon huollettavuuden vuoksi sen omistajiin lukeutui paljon ns. tee se itse -miehiä.
Maahantuonti loppui Itä-Saksan romahtaessa. Wartburgit ovat 1990-luvulta lähtien kadonneet Suomen maanteiltä miltei täysin, mutta vuoden 1999 lopussa niitä oli rekisterissä vielä 732 kappaletta.
Buzkashi
thumb|300px|Buzkashi-ottelu [[Mazar-i-Sharifissa Afganistanissa.]] Buzkashi eli bozkashi on raskas ratsain käytävä urheilulaji, jota harrastetaan pääasiassa turkkilaisten kansojen keskuudessa Afganistanin pohjoisosassa. Lajissa kilpailijat pyrkivät hevosen selässä sieppaamaan vuohen tai vasikan ruhon.
Buzkashista on olemassa kaksi muotoa: perinteinen tudabaray-muoto sekä nykyaikainen hallinnon tukema qarajay. Molemmissa lajeissa hevosella ratsastavat kilpailijat kamppailevat päättömän ja usein suolistetun 20–50 kilon painoisen vuohenruhon hallinnasta. Kummassakin versiossa on lukuisia sääntöjä, mutta yleisinä sääntöpiirteinä on kiellettyä purra vastustajaa, vetää tämän hiuksista tai ohjaksista sekä aseiden käyttö. Tavoitteena on saada ruho itselleen ja viedä se pois muiden ulottuvilta. Qarajay-tyylissä kilpaillaan tarkemmin määritellyllä alueella 10–12 hengen vahvuisin joukkuein, ja päämääränä on kuljettaa ruho ennalta määrätylle suoja-alueella.
Huipputasolla eliittiin kuuluvat rikkaat isännät kasvattavat ja harjoittavat hevosiaan suurella hartaudella ja ratsastajat, joita kutsutaan nimellä tšapandazan, ovat ammattilaisia. Lajissa pelataan saman päivän aikana useita otteluita, ja voittaja saa palkinnon kilpailun sponsorilta. Isäntien, qarajay-tyylissä esivallan, tarkoituksena on todistaa vaikutusvaltaansa ja siten vahvistaa sitä valtasuhteiltaan sekasortoisessa maassa.
Laji on peräisin turkkilaisten paimentolaiskansojen keskuudesta, todennäköisesti ajanvietteestä Mongolian seuduilta 500–1000 vuoden takaa. Laji on säilynyt näiden väestöjen jälkeläisten keskuudessa. Pääalueen Afganistanin lisäksi buzkashia harrastetaan Afganistanin pohjoispuolella sijaitsevissa islamilaisissa turkinsukuisissa maissa sekä Luoteis-Kiinassa. Afganistanissa laji on saavuttanut myös suosiota muiden väestöryhmien kuten persiansukuisten tadžikkien ja hazara-heimon parissa sekä Hindukušin vuoriston eteläpuolen paštunkielisten asukkaiden keskuudessa.
Afganistanin valtio järjesti 1950-luvulta lähtien maanlaajuisia turnauksia, aluksi Mohammed Zahir Shahin syntymäpäivänä tämän valtakaudella ja sittemmin muina merkittävinä juhlapäivinä. Maan sekavan tilanteen ja Afganistanin sodan takia kansallisia kisoja ei ole käyty vuoden 1982 jälkeen, ja sittemmin järjestäjinä ovat toimineet lähinnä mujahideen-kapinallispäälliköt.
Sandro Wagner
Sandro Wagner (s. 29. marraskuuta 1987 München) on saksalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä ja edustaa kiinalaista Tianjin Tedaa. Saksassa hän on edustanut Bayern Müncheniä, MSV Duisburgia, Werder Bremeniä, Kaiserslauternia, Hertha Berliniä, Darmstadtia ja Hoffenheimia.
Ura
Wagner pelasi pienessä Hertha Münchenissä vuoteen 1995, jolloin hän siirtyi kaupungin suurseuraan Bayern Müncheniin. Hän nousi Bayernin kakkosjoukkueesta Bundesliigajoukkueeseen kauden 2007 alussa, mutta peliaika jäi vähiin kauden aikana. Bayernissa Wagner voitti kauden 2007 Liigacupin ja 2008 liigamestaruuden.
9. kesäkuuta 2008 Wagnerin ilmoitettiin siirtyneen MSV Duisburgiin.
Seinäjoen Seudun Urheilijat
right|thumb|250px|Seuran 2-logo Seinäjoen Seudun Urheilijat ry on yleisurheilun ja triathlonin erikoisseura, joka perustettiin Nurmon Urheilijat -99:n syyskokouksessa 1.11.2009. Nurmon Urheilijat-99:n nimen ja sääntöjen muutoksella uuden seuran nimeksi tuli Seinäjoen Seudun Urheilijat ry. Seuran uuteen hallitukseen tuli jäseniä Nurmon Urheilijat-99:n, Peräseinäjoen Toiveen, Seinäjoen Urheilijoiden ja Ylistaron Kilpa-Veljien alueilta. Seuran alla itsenäisesti toimivaan triathlonjaostoon (SSU-Triathlon) kuului 25 jäsentä vuonna 2019.
Historia
Vuoden 2009 alusta voimaan tulleen kuntaliitoksen myötä Seinäjoen kaupungissa toimi neljä yleisurheilua harjoittavaa seuraa: Nurmon Urheilijat -99, Peräseinäjoen Toive, Seinäjoen Urheilijat ja Ylistaron Kilpa-Veljet. Seurat järjestivät yhteistyössä Seinäjoella 16–17-vuotiaiden nuorten yleisurheilun SM-kisat, jotka onnistuivat erinomaisesti. Jo vuodesta 2007 oli alueen yleisurheiluväki viritellyt ajatusta voimien yhdistämisestä. SM-kisojen jälkeen keskustelut käynnistyivät toden teolla, ja yhteisymmärrys voimien yhdistämisestä löytyi yllättävän nopeasti. Uuden seuran runkona on yleisurheilun ja triathlonin erikoisseura Nurmon Urheilijat-99.
Suupohja
pienoiskuva|Suupohjan sijainti Suomessa. Suupohja on Pohjanmaan historiallisen maakunnan eteläosassa nykyisissä Pohjanmaan ja Etelä-Pohjanmaan maakunnissa sijaitseva alue. Suupohjalla ei ole koskaan ollut virallista hallinnollista asemaa vaan se on muodostunut alueelliseksi käsitteeksi 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Akateemikko Kustaa Vilkuna katsoi alueen suupohjalaisten nimen juontuvan sen sijainnista Merenkurkun eteläpuolella. Toisaalta sanan ruotsinkielinen ilmaus Sydbotten on viitannut Etelä-Pohjanmaahan hieman laajemmaltikin, ja ruotsin etelää tarkoittava sana syd on suuta lähellä foneettisesti.
Nykyisistä kunnista voidaan Suupohjaan kuuluvaksi katsoa: Lisäksi alueella sijanneita entisiä kuntia ovat:
Joensuun seutukunta
Joensuun seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Karjalan maakunnassa. Siihen kuuluu kahdeksan kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 122. Joensuun seutukunnassa on noin 127 000 asukasta.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
VPK:n talo
VPK:n talolla tarkoitetaan vapaaehtoisen palokunnan taloa.
Cajanderin I hallitus
Cajanderin I hallitus oli Aimo Kaarlo Cajanderin johtama virkamieshallitus 2. kesäkuuta 1922 – 14. marraskuuta 1922. Hallitus toimi 165 päivän ajan. Järjestyksessään Cajanderin I hallitus oli Suomen 8. hallitus.
Edeltäneen Vennolan hallituksen ulkoministeri Rudolf Holsti joutui eroamaan saatuaan eduskunnalta epäluottamuslauseen sen jälkeen, kun hän oli allekirjoittanut Suomen puolesta Varsovan sopimuksen, joka olisi sitonut Suomen niin sanottuun reunavaltiopolitiikkaan. Ulkoministerin ero merkitsi Holstille lojaalin pääministeri Juho Vennolan mukaan koko hallituksen eroa. Vennolan hallituksen erottua ei saatu syntymään uutta poliittista hallitusta, koska poliitikkojen katseet olivat jo enemmän lähestyvissä eduskuntavaaleissa kuin hallitusvastuun kantamisessa. Uuden hallituksen muodosti lopulta metsähallituksen pääjohtaja ja Metsäntutkimuslaitoksen perustaja Aimo Cajander.
Parlamentarismista poiketen Cajanderin hallitus ei jättänyt paikkaansa täytettäväksi eduskuntavaalien 1922 jälkeen.
Cajanderin hallituksen lyhytikäisyydestä huolimatta sen toimikaudella pantiin toimeen tai hyväksyttiin joukko tärkeitä lakeja: Aviottomat lapset saivat tasa-arvoisen aseman muiden kanssa, ja kuntiin nimettiin lastenvalvojat valvomaan aviottomien lasten ja heidän äitiensä etuja. Uusi asevelvollisuuslaki määräsi varusmiespalveluksen pituudeksi yhden vuoden. Maantieliikenteen vilkastuessa määrättiin autoasetuksen nojalla kaikki autot ja moottoripyörät rekisteröinti- ja katsastusvelvollisuuden alaisiksi. Uudistuksista tärkein ja kiistellyin oli Lex Kallioksi ristitty asutuslaki, joka mahdollisti uusien tilojen muodostamisen ja niiden luovuttamisen tilattomalle väestölle valtion myöntämien lainojen ja tarvittaessa pakkolunastusten turvin.
Nizami
Nizamin elämästä ei tiedetä paljoakaan. Hänen äitinsä oli kurdilaista sukua ja isänsä nimi, Yusuf mainitaan yhdessä runossa. Hän jäi orvoksi ja eli setänsä Khwajah Umarin luona. Pääosan elämästään hän vietti nykyisin Azerbaidžanin alueella. Hän meni kolme kertaa naimisiin, ensimmäiseksi kipšakkiorjatyttö Afaqin kanssa, jonka kanssa sai myös ainoan poikansa Muhammadin. Afaq kuoli Muhammadin ollessa seitsenvuotias ja hänen toinen ja kolmas vaimonsa kuolivat myös varhain. Nizami oli ilmeisen koulutettu, ja tunsi matematiikkaa, astronomiaa, astrologiaa, alkemiaa, lääketiedettä, teologiaa, islamilaista lakia, historiaa, filosofiaa ja taiteita.
Hänen pääteoksensa on viisieepoksinen Khamsa.
Cajanderin II hallitus
Cajanderin hallitus seurasi Kallion hallitusta, jonka ministerit presidentti K. J. Ståhlberg vapautti tehtävistään eduskunnan hajottamisen yhteydessä tammikuussa 1924. Eduskunnan hajottaminen oli seuraus Sosialistisen Työväenpuolueen kansanedustajien elokuussa 1923 tapahtuneesta vangitsemisesta. Eduskuntavaalit toimitettiin huhtikuun alussa 1924, ja uusi poliittinen hallitus astui toimeensa professori Lauri Ingmanin johdolla toukokuun lopussa. Cajanderin hallituksen aikana asetettiin puolustusneuvosto tasavallan presidentin ylimmäksi neuvottelukunnaksi maanpuolustuskysymyksissä.
Inari (albumi)
Inari äänitettiin Ivalon tavoin Lapissa sen vuoksi, ettei kesät mökillään Ivalossa viettävä Loiri suostunut lähtemään Helsinkiin levyttämään. Tämän vuoksi levytysstudio tuotiin jälleen Lappiin. Inarin ovat tuottaneet Hannu Pikkarainen ja Julius Mauranen.
Albumi sisältää 13 akustista cover-kappaletta.
Inari saavutti kultalevyrajan jo ennakkomyynnillä. Se debytoi Suomen virallisella albumilistalla sijalla 1 ja piti kärkipaikan myös seuraavalla viikolla. Levyä on myyty yli 55 000 kappaletta.
Skógafoss
Skógafoss on vesiputous Islannissa. Putouksen pudotus on 60 metriä ja leveys noin 25 metriä. Skógafoss sijaitsee vanhoilla rantakallioilla, nykyinen ranta sijaitsee noin 5 km:n päässä putoukselta.
Skógarin kylä sijaitsee eteläisen rengastien varrella.
Kaarniaiset
Kaarniaiset (Rhizophagus) on kovakuoriaisten (Coleoptera) lahkoon kuuluva soukkohärösuku. Suku jakautuu neljään alasukuun, joissa on yhteensä noin 50 lajia. Suvun lajimäärä vaihtelee eri lähteissä. Suomessa on tavattu 13 suvun lajia.
Kaarniaiset asuvat pääasiassa kaatuneiden, kuolevien tai kuolleiden havupuiden kuoren alla, mutta jotkut suvun lajit suosivat myös lehtipuita.
Antti Huuskonen
Antti (Antero) Huuskonen (5. helmikuuta 1855 Viitasaari – 23. kesäkuuta 1895 Mikkeli) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja oppikirjantekijä.
Huuskosen isä oli maanviljelijä Matti Huuskonen. Hän valmistui opettajaksi Jyväskylän opettajaseminaarista 1877. Huuskonen toimi opettajana Tuusniemellä 1877–1886.
Huuskonen oli naimisissa Kristina Lovisa Miettisen kanssa.