cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kalsiumtitanaatti
Käyttö
Kalsiumtitanaatti avustaa hydroksiapatiitin muodostumista titaanisten implanttien päälle. Titaanin pinnalle saadaan natriumhydroksidilla hydroksidi-ionikerros, joka negatiivisesti varautuneena vetää puoleensa positiivisia kalsiumioneita. Kalsiumionit muodostavat pinnalle kalsiumtitanaattikerroksen, johon kasvaa hydroksiapatiittia fosfaatti-ionien läsnä ollessa.
UE Llagostera
Unió Esportiva Llagostera on espanjalainen jalkapalloseura, jonka kotipaikka on noin 8 000 asukkaan Llagostera Gironan maakunnassa Kataloniassa. Seuran edustusjoukkue pelaa Espanjan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä.
Seuran kotistadion on 1 200 -paikkainen Municipal, joka avattiin vuonna 1948.
Historia
Seuran perusti vuonna 1947 Llagosteran pormestari Leandre Calm, joka oli myös seuran ensimmäinen puheenjohtaja. Seuran alkuperäinen nimi oli espanjankielinen Unión Deportiva Llagostera.
Llagostera pelasi historiansa ensimmäiset runsaat 60 vuotta Katalonian aluesarjoissa. Kaudeksi 2004–2005 päävalmentajaksi tulleen Oriol Alsinan valmennuksessa seura saavutti viisi sarjanousua seitsemän kauden aikana. Vuodesta 2008 lähtien seuran puheenjohtajana on toiminut Alsinan vaimo Isabel Tarragó. Espanjan neljänneksi korkeimmalle ja alimmalle kansalliselle sarjatasolle Tercera Divisióniin Llagostera nousi kaudeksi 2009–2010. Jo kaudella 2010–2011 seura voitti Terceran lohkonsa ja nousi karsintojen kautta Segunda División B:hen.
Kaudella 2012–2013 Llagostera ylsi cup-kilpailu Copa del Reyssä neljännelle kierrokselle, jolla se kohtaa pääsarjaseura Valencian.
Manu Teittinen
Manu (Mauno) Uolevi Teittinen (26. maaliskuuta 1931 Kotka – 5. maaliskuuta 2004 Vantaa ) oli suomalainen jazzmuusikko ja kirjailija.
Teittinen toimi 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa rumpalina omaa nimeään kantaneissa kymenlaaksolaisissa jazzyhtyeissä sekä Pentti Aholan jazz-yhtyeessä. 1950-luvun lopulla hän oli rumpalina Olavi Virran yhtyeessä. Teittisen kantapaikkana 1950-luvulla oli kotkalainen ravintola Fennia.
Teittinen opiskeli sitten journalistiikkaa Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa Tampereella ja hän valmistui sosionomiksi Työväen akatemiasta. Hän toimi 1970-luvulla Ruotsin Suomalaisseurojen keskusliiton kulttuurisihteerinä ja vuonna 1990 perustettiin Teittisen aloitteesta Suomen Jazz-arkisto (nimi vuodesta 2017 Musiikkiarkisto). Hän keräsi arkistoa varten materiaalia erityisesti Kymenlaakson jazzhistoriasta. Teittinen kirjoitti myös omaelämäkerrallisen romaanin Kartsa (Tammi 1975), jossa hän kuvasi nuoruusvuosiaan sota-ajan Kotkassa.
Teittinen toimi vapaaehtoisena nuorisotyöntekijänäkin ja avusti muun muassa nepalilaisia muusikoita.
Maksim Košelev
Maksim Pavlovitš Košelev (, s. 7. maaliskuuta 1976 Uljanovsk, Neuvostoliitto) on venäläis-valkovenäläinen jääpalloilija, joka on edustanut urallaan Venäjän pääsarjassa Krasnogorskin Zorkia, Irkutskin Baikal-Energijaa, Habarovskin SKA-Neftjanikia ja Uljanovksin Volgaa. Košelev aloitti uransa Valko-Venäjän jääpallomaajoukkueessa vuoden 2014 kisoissa ja on edustanut sen jälkeen Valko-Venäjää kolme kertaa vuoteen 2016 mennessä (2014, 2015 ja 2016). Hän on pelannut kolmessa MM-turnauksessa 15 ottelua ja tehnyt niissä 4 maalia.
Saavutukset
Seurajoukkueessa
Maajoukkueessa
Luettelo pikkuplaneetoista: 224001–225000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 224001:stä ja päättyen 225000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Henriod et Cie
Henriod et Cie. oli ranskalainen, vuosina 1898–1908 toiminut ajoneuvovalmistaja.
Historia
Vuonna 1890 sveitsiläinen 24-vuotias Charles Edouard Henriod avioitui Marie-Louise Baehnin kanssa. Marie-Louise tuli perheestä joka omisti hiusjousia valmistavan tehtaan. Henriod'n perhe taasen oli touhunnut sekä höyrykoneisten että nestemäisiä polttoaineita käyttävien ajoneuvojen ja moottoreiden parissa jo vuosia. Nestemäisillä polttoaineilla tarkoitetaan, että Henriod'n moottorit kykenivät käyttämään polttoaineenaan bensiinin lisäksi alkoholia. Vuonna 1896 Charles perusti vanhemman veljensä Fritzin kanssa Sveitsin Biel/Biennen kaupunkiin moottoroituja ajoneuvoja valmistaneen yrityksen nimeltä Henriod Frères.
Yritys toimi Sveitsissä ainoastaan parin vuoden ajan. Vuonna 1898 Charles Henriod siirtyi Ranskaan ja perusti Henriod-autoja valmistavan yrityksen Pariisin esikaupunki Neuilly-sur-Seinen alueelle.
Yritys valmisti autoja Neuillyssa vuoteen 1908 asti, mutta Charles muutoin jatkoi työtään ajoneuvotekniikan parissa. Hän patentoi ensimmäisen automaattivaihteiston vuonna 1909. Lisäksi hän suunnitteli rotaatioventtiilijärjestelmän ensimmäisen version. Ranskan aloittaessa sotatoimet Ranskaa vastaan vuonna 1914, Charles palasi takaisin Sveitsiin.
Mallit
Ensimmäinen malli oli 4 CV. Vuonna 1902 sitä seurasivat yksisylinterinen 6 CV Simplon ja kaksisylinterinen 12 CV. Vuonna 1903 myyntiin saatiin jo nelisylinterinen 24 CV. Vuonna 1903 kolme Henriod 12 CV- ja 24 CV -autoa osallistui Pariisi-Madrid-autokilpailuun. Vimmeiseksi malliksi jäi vuoden 1906 32 CV, joka oli varustettu ilmajäähdytteisellä nelisylinterisellä moottorilla.
Wu Zetian
Lapsuus
Wu Zetian syntyi Lizhoussa (利州) vuonna 624. Hänen isänsä Wu Shihuo oli puutavara-alalla, perhe oli melko varakas. Wu Zetian oli vahvamielinen lapsi, eikä halunnut viettää aikaansa käsitöiden parissa muiden yläluokan tyttöjen tapaan. Zetian oli kiinnostunut kirjallisuudesta, politiikasta sekä musiikista. . Muihin tyttöihin verrattuna Zetianilla oli enemmän tietoa poliittisista asioista.
Palatsielämä
Ennen Keisari Taizongin kuolemaa 649 alkemistien antamiin lääkkeisiin selvisi, että Wu Zetian oli suhteessa Taizongin yhdeksännen ja nuorimman pojan Gaozu kanssa. Keisari Taizongin kuoltua Zetuan lähetettiin luostariin elämään buddhalaisnunnana, muiden jalkavaimojen tapaan. Tang dynastian uusi keisari Gaozu kuitenkin kutsui Zetianin takaisin palatsiin ja otti hänet omaksi jalkavaimokseen. Parin ensimmäinen poika, Li Hong, syntyi 652.
Zetian pääsi ensimmäisen kerran valtaan, kun hän syytti Gaozun vaimoa, keisarinna Wangia, hänen tyttövauvansa murhaamisesta. Wangin motiivin katsottiin olevan se, että tämä ei ollut tuottanut miespuolista perillistä keisarille. Myöhemmin on selvinnyt, että Zetian oli itse tappanut vastasyntyneen lapsensa päästäkseen valtaan. Hän myös syytti Wangia noituudesta, joka oli tuon ajan Kiinassa vakava rikos. Wang erotettiin vallasta ja karkotettiin. Zetianista tuli Gaozun uusi vaimo. .
Sijaishallitsijana ja keisarinnana
Wu Zetian keräsi paljon vaikutusvaltaa, ja keisari Gaozu hallituskauden loppuvaiheessa hän teki suurimmaksi osaksi päätökset. Hän sai mm. Gaozun nimeämään Li Hongin kruununprinssiksi. Wu käytti julmia ja häikäilemättömiä keinoja asemansa pitääkseen. Hän murhautti kylmäverisesti jopa omia lapsiaan sekä lukemattomat määrät muita alamaisiaan hallintokautensa aikana. . Zetian sai myös kansan puolelleen rakennusprojekteillaan, joihin sisältyy mm. suuri pagoda Chang'anissa (nyk. Xi'an) jossa hän hallitsi ja 17-metrinen buddha Fengxian-luolassa, jonka mallina toimi oletettavasti Wu Zetian itse. Hän nosti avoimesti buddhalaisuuden silloin hallitsevan taolaisuuden yläpuolelle, mikä kasvatti hänen suosiotaan kansan keskuudessa.
Vanhoilla päivillään Wu pyrki myös sovittamaan elämänsä aikana tekemät synnit: hän kirjoitti ne kultaisille levyille, jotka hän sitten määräsi palvelijan heittämään alas pyhältä Song-vuorelta.
Porin toinen kirkko
Porin toinen kirkko valmistui vuonna 1703 samalle paikalle kuin kaupungin ensimmäinen, vuoden 1698 kaupunkipalossa tuhoutunut kirkko. Molemmat kirkot sijaitsivat nykyisen Hallituskadun kohdalla, myöhemmin paikalle rakennetun Satakunnan Museon pääsisäänkäynnin edustalla. Uudempi kirkko tuhoutui vuoden 1852 Porin palossa, jonka jälkeen sen korvaajaksi rakennettiin Keski-Porin kirkko.
Rakennus- ja korjaustyöt
Porin toinen kirkko oli edeltäjänsä tapaan puurakenteinen, laudoitettu ja punaiseksi maalattu. Kooltaan se oli noin 28×14 metriä ja harjastaan noin 15 metrin korkuinen. Kirkon vieressä oli erillinen kellotapuli. Rakennus valmistui vuoteen 1703 mennessä, mutta varsinaisesti se tuli käyttökuntoon vasta isovihan päättymisen jälkeen. 1720-luvun lopulla alkaneet viimeistelytyöt saatiin vihdoin valmiiksi vuonna 1734 porilaisen timpurin ja kirkonrakentajan Jaakko Winbergin johdolla. Viimeisenä tehtiin maalaustyöt sekä paanukaton tervaus.
Professori Lars Petterssonin tutkimusten mukaan Porin toinen kirkko oli länsitornillinen pitkäkirkko, jonka rakenne viittaa pohjalaiseen rakennusmestariin. Samantyyliset kirkot olivat yleisiä Pohjanmaan rannikkokaupungeissa, paikallinen satakuntalainen piirre puolestaan oli sakariston ja asehuoneen sijoittaminen runkohuoneen keskelle. Torni lienee alun perin ollut hyvin korkea, mutta 1800-luvun alkuun mennessä se oli ilmeisesti vaurioitunut jossakin myrskyssä ja madallettu katon tasalle.
Vuosina 1751–1752 toteutettiin rovasti Mikael Lebellin aloitteesta sisätilojen koristemaalaus, josta vastasi tunnettu ruotsalainen maalari Daniel Hjulström. Katto maalattiin taivaansiniseksi ja seinät valkoisiksi. Kattoon tuli lisäksi valkoisia pilviä ja enkeleitä sekä muun muassa Pyhän Kolminaisuuden nimi koristeellisin kirjaimin. Seinille maalattiin myös erilaisia koristekuvioita, lehtereiden kaiteet ja kirkonpenkit puolestaan marmoroitiin öljyvärein. Kaiteisiin tuli lisäksi raamatullisia aiheita esittäviä kuvia. Samassa yhteydessä rakennettiin uusi kellotapuli, josta vastasi parikymmentä vuotta aikaisemmin kirkkoa viimeistelemässä ollut Jaakko Winberg. Sen huipulle tuli vaskiseppä Samuel Bergin takomat kupariset pallo ja aurinko, jotka Hjulström kultasi. Kirkkoon valmistui myös uusi kivijalka ja pääsisäänkäynnin portaikko porilaisten kauppiaiden Öölannista tuomasta hiekkakivestä. Vuosina 1758–1760 tehtiin kirkon viimeiset suuret korjaustyöt, kun kuoriin rakennettiin toiset lehterit rakennusmestari Anders Engströmin johdolla. Uudet urut kirkko sai viimein vuonna 1774, jolloin otettiin käyttöön ruotsalaisen Vaxholmin seurakunnan lukkarin Gabriel Lindin valmistamat urut.
Toini Kaukonen
Toini Ines Kaukonen (o.s. Talas; 5. heinäkuuta 1906 Kuopio – (hautauspäivä 22. heinäkuuta 1982)) oli suomalainen oppikoulujen opettaja ja kääntäjä.
Porin toinen kirkko
Esineistö
Uuden kirkon esineistöstä muodostui vuosikymmenten kuluessa huomattavasti ensimmäistä kirkkoa monipuolisempi. Se karttui lähiseutujen aatelisten ja varakkaiden kaupunkilaisten lahjoituksista. Arvokkaimpia esineitä olivat muun muassa alttarilla pidetty vapaaherratar Helgard Elisabet Rehbinderin lahjoittama hopeoitu ristiinnaulitun kuva ja kattokruunut, joita olivat lahjoittaneet raatimiehet Johan Indrén ja Arvid Brander sekä vänrikki Johan Lagermarck.
Toini Kaukonen
Kaukonen toimi Helsingin Akateemiset Naiset ry:n sihteerinä vuosina 1936–1938. Hän voitti tekijänoikeuskiistan Turun Kaupunginteatteria vastaan korkeimmassa oikeudessa 1974. Juttu koski Jean-Paul Sartren näytelmää Likaiset kädet. Teatterin johto otti näytelmän pohjaksi Kaukosen käännöksen, mutta korvasi siitä kolme ensimmäistä kohtausta Raimo Meltin käännöksellä. Korkeimman oikeuden mukaan Meltin käännös poikkesi huomattavasti Kaukosen käännöksestä. Kaukonen sai vahingonkorvauksen käännöksensä muuttelemisesta ja teatterin johto joutui korvaamaan myös Kaukosen oikeuskulut. Kaukonen nosti myös kunnianloukkaussyytteen Oy Yleisradio Ab:ta vastaan. Juttu koski lokakuussa 1969 lähetettyä Taiteessa tapahtuu -ohjelmaa, jossa annettiin ymmärtää, että Kaukonen olisi syyskuussa 1969 Sartren etuja valvovalle ranskalaiselle järjestölle osoittamassaan kirjeessä ilmoittanut Turun Kaupunginteatterin esittämästä Likaiset Kädet -näytelmästä ja saanut tekijän kieltämään esityksen. Todellisuudessa Sartre oli antanut esityskiellon jo kesäkuussa. Korkeimman oikeuden päätöksen mukaan radiotoimittaja oli antanut kuulijoilleen sen käsityksen, että Kaukonen oli menettelyllään synnyttänyt kulttuuriskandaalin, ja siten saattanut Kaukosen häpeää tuottavan huomion kohteeksi. Korkein oikeus tuomitsi vuonna 1981 Yleisradion vahingonkorvauksiin Kaukoselle kunnianloukkauksen aiheuttamasta henkisestä kärsimisestä.
Porin toinen kirkko
Esineistö
Kirkkotekstiileistä komeimpia olivat eversti Gustav Eneskjöldin jo vuonna 1708 lahjoittama kultareunuksinen messukasukka sekä hollantilaissukuisen kauppiaan Carl in de Betoun ja aatelisrouva Maria Eleonora Bromanin myöhemmin lahjoittamat kasukat. Kirkossa oli myös ristiinnaulittua Kristusta esittävä taulu ja kuningas Kaarle XI:n muotokuva.
Toini Kaukonen
Kaukosen puoliso oli hallintoneuvos Eero Kaukonen vuodesta 1935. Kaukonen harrasti matkailua, kirjallisuutta ja keittotaitoa.
Porin toinen kirkko
Hautaukset
Kirkon lattian alle haudattiin varakkaimpia kaupunkilaisia yleisesti aina vuoteen 1751, jolloin sitä alettiin rajoittaa kuninkaan määräyksestä. Kolme vuotta myöhemmin maahaudat kiellettiin kokonaan, jonka jälkeen kirkon alle haudattiin enää muurattuihin hautaholveihin. Varhaisin holvi oli rakennettu jo ensimmäisen kirkon alle vuonna 1666, jolloin sinne haudattiin aatelisherra Henrik Grothusen. Vuonna 1732 uuden kirkon alla oli 12 sukuhautaa, jotka kuuluivat aatelis-, pappis- ja porvariperheille. Grothusenin lisäksi hautaholveja oli muun muassa Eneskjöldin, Birkenholzin, Grubbenhjelmin ja Knorringin aatelissuvuilla sekä Gottlebenin ja Forteliuksen pappissuvuilla. Lopullisesti kirkon alle hautaaminen lopetettiin pormestari Lars Sacklénin aloitteesta vuonna 1774.
Kirkkomaa sijaitsi pääosin alueella, jossa 1850-luvulta lähtien toimi Porin Oluttehdas. Vuonna 1744 hautausmaalle muurattiin talvihauta ja luuhuone, jossa säilytettiin talvella kuolleita vainajia ja hautojen kaivamisen yhteydessä ylös nousseita aikaisempien vainajien luita. Alue oli alun perin ympäröity hirsiaidalla, mutta kirkon korjaustöiden yhteydessä 1752 se korvattiin kiviaidalla, joka muutaman vuoden kuluttua rapattiin ja kalkittiin valkoiseksi. Lähes 250 vuoden jatkuvan täyttämisen jälkeen hautausmaa oli 1800-luvun alkuun mennessä käynyt ahtaaksi ja kohonnut jo kolmisen metriä viereisiä katuja korkeammalle. Lisäksi sen todettiin lämpiminä kesinä levittävän tauteja, kuten mätäkuumetta. Vuonna 1801 päätettiin perustaa uusi hautausmaa kaupungin ulkopuolelle Hampustenmäkeen. Nykyään Vanhana hautausmaana tunnettu alue vihittiin käyttöön kesäkuussa 1809.
Entisen hautausmaan alueella tehtyjen rakennustöiden yhteydessä on myöhemmin tullut esiin pääkalloja ja luita, jotka on haudattu uudelleen 1800-luvun lopussa käyttöön otetulle Käppärän hautausmaalle. Vuonna 1911 paljastui myös kahden ensimmäisen kirkon alle muurattuja hautaholveja.
Muistomerkki
Vuonna 1938 Hallituskadun varrella sijainneeseen puistoon pystytettiin Porin entisten kirkkojen muistomerkki, jossa on kuvattuna 1852 tuhoutunut kaupungin toinen kirkko. Puistoon valmistui Satakunnan Museo vuonna 1973, jonka edustalla on muistomerkin nykyinen paikka.
Porin toisesta kirkosta ei tiettävästi ole yhtään valokuvaa, mutta Zachris Topeliuksen teoksessa Finland framställdt i teckningar on Porin jokirantaa esittävä Johan Knutsonin kivipiirros, jossa näkyy myös kirkko. Lisäksi se on kuvattuna Johan Isak Sillströmin 1850-luvulla tekemässä akvarellissa.
Birgit Lunelund
Birgit Lunelundin vanhemmat olivat professori Harald Vilhelm Lunelund ja Dagny Elisabeth Dorothea Berg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1924 ja valmistui filosofian maisteriksi 1932.
Teoksia
Nimellä Birgit Lunelund: Nimellä Birgit Lunelund-Grönroos:
Hannes Pöllä
Hannes Pöllä (s. 9. maaliskuuta 1998 Kuopio ) on suomalainen koripalloilija.
Ura
Kauden 2014–2015 päätyttyä Namika Lahti ajautui konkurssiin, ja Namikan nuoren kultasukupolven pelaajat saivat yhteydenottoja muilta suomalaisseuroilta. Samoihin aikoihin Pöllä kritisoi Lahden harjoitusolosuhteita ja pohti siirtymistä pääkaupunkiseudulle. Pöllä ei pelannut syksyllä 2015 jouduttuaan kuntouttamaan itseään polvivammasta. Tammikuusta 2016 lähtien hän pelasi miesten I-divisioona A:ssa Mäkelänrinteen urheilulukion erikoisjoukkue HBA-Märskyssä.
Syksyllä 2016 Pöllä valmistautui viimeiseen lukiovuoteensa Mäkelänrinteessä mutta valmistautui jo siirtymään tämän jälkeen Yhdysvaltain yliopistokentille. Ainakin Penn State ja Tulane olivat kiinnostuneita Pöllästä, joka sitoutui suullisesti syyskuussa 2016 yliopistokoripallon tunnetuimpiin joukkueisiin kuuluneeseen Oklahoman yliopistoon. Oklahoman valmentajana toimi aikaisemmin muun muassa Martti Kuismaa ja Hanno Möttölää valmentanut Lon Kruger.
Sovelto
pienoiskuva|Sovelton logo Sovelto Oyj on suomalainen koulutuspalveluja tarjoava yritys, joka syntyi vuonna 2006, kun FCS Partners Oyj ja Sovelto Oy yhdistivät liiketoimintansa ja yhdistelmänimeksi otettiin ensin FC Sovelto Oyj. Myöhemmin nimi muutettiin muotoon Sovelto Oyj. Sovelton toimitusjohtajana toimii Sanna Varpukari ja hallituksen puheenjohtajana Risto Linturi. Sovelton liikevaihto on pysyt viimevuosina noin 7,7 miljoonaa eurossa. Henkilöstön määrä vuonna 2018 oli 55 henkilöä.
Sovelton palvelut
Sovelton nykyinen koulutustarjonta sisältää teknologia-, johtamis- ja tuottavuuskoulutusta.
Otto Isakower
Otto Isakower (2. kesäkuuta 1899 Wien, Itävalta – 10. toukokuuta 1972 New York, Yhdysvallat) oli itävaltalais-yhdysvaltalainen psykoanalyytikko. Hän valmistui lääkäriksi Wienin yliopistossa 1923 ja erikoistui psykiatriaan. Hän innostui psykoanalyysistä ja kehitti sitä. Erityisesti hänet tunnetaan Isakowerin ilmiönä tunnetusta näköhallusinaatiosta, jota voidaan tavata muun muassa nukahtamis- ja heräämisvaiheessa, eräiden huumausaineiden käytön yhteydessä sekä liittyneenä temporaaliepilepsiaan. Hänen selityksensä ilmiöön on psykoanalyyttinen ja keskittyy egon regressioon.
Isakower julkaisi ensimmäiset teoksensa Wienissä. Hän pakeni juutalaisvainoja Lontoon kautta New Yorkiin, jossa jatkoi työskentelyään.
Ukonvuoren kalliomaalaus
Ukonvuoren kalliomaalaus sijaitsee Koloveden kansallispuistossa Enonkoskella Etelä-Savossa. Kalliomaalauksesta ilmoitti Matti Siivonen kahteen otteeseen ja viimeksi vuonna 1992.
Kallio ja sen sijainti
Kalliomaalaus sijaitsee keskellä Koloveden kansallispuistoa noin 21 kilometriä Enonkoskelta luoteeseen, Vaajasalossa (saari) olevassa Ukonniemessä. Veteen päättyvän ja lounaaseen aukeavan kallioisen vuoren jyrkänne on lohjennut puoliluolaksi, jonka onkalossa maalaus sijaitsee. Hankalan louhikon yläosaan on rakennettu telineiden varaan laituri, jonne pääsee veneeltä portaita pitkin. Maalauksia voi tarkastella laiturilta.
Osa maalauksen kalliosta on lohjennut pois ja lisävaurioita on voinut aiheutua aiemmin paikalla harjoitetusta kvartsin louhinnasta. Vuoren nimessä oleva Ukko viittaa mahdollisesti pakanuuden ajan ukonpalvontaan.
Maalaus
Ainoa selvä kuvio esittää 50 senttimetriä korkeaa ihmishahmoa. Koukkupolvinen ja kätensä ylös kohottanut ihminen on maalattu luolan perällä olevaan ulokkeen kärkeen noin 1,3 metriä luolan maapohjasta. Pitkään vartaloon on maalattu pyöreä pää, lyhyet raajat ja oikea käsi on osittain koholla. Vasen käsi ei enää erotu, mutta sen yli pyyhkäiseen sadeveden valumajälki. Jalat on maalattu koukkupolvisesti.
Maalauskentässä on punaväriläiskiä, joista ei erotu kuvioita. Yksi läiskistä voisi esittää 12 senttimetriä leveää rengasta.
Ajoitus
Vertaamalla maalausta ja Heinävedellä olevaa Vierunvuoren kalliomaalausta, on ne todettu tyyliltään samanaikaisiksi. Vierunvuoren kuviot on ajoitettu kivikaudelle kampakeraamiseen aikaan.
Maalauksen löytäjä Matti Siivonen kertoi arkeologeille löytäneensä saviastianpaloja läheisen Sihvonniemen rannalta 1960-luvulla. Saviastian palaset löytyivät vesijättömaalta ja ne olivat löytäjän mukaan kampakeramiikkaa. Palaset ovat sittemmin hävinneet.
Savon Työ
Savon Työ oli Kuopiossa vuosina 1924–1930 ilmestynyt kommunistinen sanomalehti.
Lehden edeltäjä oli viranomaisten elokuussa 1923 lakkauttama Savon Kansa. Sen julkaisuyhtiö Savon Kansan Kirjapaino Oy sai jatkaa toimintaansa syksyllä 1924 ja ryhtyi julkaisemaan uutta lehteä. Toiminnan turvaamiseksi Savon Työn virallisina julkaisijoina toimi joukko yksityishenkilöitä.
Edeltäjänsä tavoin Savon Työ oli etupäässä poliittinen lehti, joka SKP:n uuden linjan mukaisesti kiinnitti huomiota myös pienviljelijöiden asemaan. Samalla se pyrki olemaan entistä parempi uutisväline. Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden painos pysytteli ilmeisesti 5 000 kappaleen tuntumassa. Pohjois-Savon lisäksi se toimi Kainuun työväenjärjestöjen äänenkannattajana.
Lehden vastaavina toimittajina työskentelivät Ville Ronimus (1924–1925), Emil Virtanen (1925), Esa Hietanen (1925–1926) ja Yrjö Enne (1926–1927). Toimitustyöhön osallistuivat myös Kaarlo Luoto ja Aapeli Majanen. SKP:n oppositioryhmään kuulunut Luoto erotettiin päätoimittajan tehtävistä vuonna 1928. Hänen jälkeensä toimittajiksi otetut Kalle Lampinen ja Yrjö Tuominen irtisanottiin ”hoipertelijoina” vuonna 1929. Savon Työllä oli myös niin sanottuja ”linnatoimittajia” eli yksityishenkilöitä, jotka kantoivat juridisen vastuun lehdestä. Loppuvaiheessa todellisena päätoimittajana työskenteli Esa Hietanen.
1930-luvun alkuun mennessä Savon Työn julkaisuyhtiö oli ajautunut konkurssin partaalle. Helmikuussa 1930 lehti sai kahden kuukauden lakkautustuomion, toukokuussa se lakkautettiin uudestaan ja kesäkuussa viranomaiset estivät koko kommunistilehdistön toiminnan. Lapualaiset muiluttivat lehden entisen linnatoimittajan Emanuel Juutin, kun taas samassa tehtävässä toimineen Kalle Korhosen muilutus epäonnistui. Savon Kansan Kirjapaino Oy joutui SDP:n käsiin ja alkoi julkaista sosiaalidemokraattista Savon Työmiestä (myöhemmin Savon Kansa).
Darwyn Cooke
Darwyn Grant Cooke (16. marraskuuta 1962 Toronto, Ontario – 14. toukokuuta 2016 Florida, Yhdysvallat ) oli kanadalainen Eisner-palkittu sarjakuvakäsikirjoittaja, sarjakuvapiirtäjä ja animaattori, joka tunnetaan parhaiten työstään DC-kustantamon sarjakuvien parissa. Hän oli tekemässä muun muassa sarjakuvia DC: The New Frontier, Kissanainen ja The Spirit.
Cooke työskenteli myös animaatioiden parissa tehden muun muassa storyboardeja 1990-luvun animaatiosarjoihin Batman ja Teräsmies. Lisäksi hän käsikirjoitti jaksoja Justice League Unlimitediin ja oli mukana käsikirjoittamassa The New Frontier -sarjakuvaansa perustuvaa animaatioelokuvaa Oikeuden Puolustajat: Uusi rintama (2008).
Cooke kuoli 53-vuotiaana syöpään kotonaan Yhdysvaltain Floridassa 14. toukokuuta 2016.
Manhunt (täsmennyssivu)
Manhunt voi viitata muun muassa seuraaviin asioihin:
Beloglazov
Beloglazov on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Ihminen (Arda)
Ihmiset ovat eräs J. R. R. Tolkienin kirjoissa Hobitti eli sinne ja takaisin, Taru sormusten herrasta ja Silmarillion esiintyvistä kuvitteellisista kansoista.
Historia
Ihmiset ilmestyivät Keski-Maahan Auringon noustua ensimmäistä kertaa ensimmäisellä ajalla. Ihmiset olivat Ilúvatarin, luojan, toisia lapsia. Haltiat, jotka Ilúvatar oli herättänyt Keski-Maahan kolme Aikaa aikaisemmin, olivat ensimmäisiä lapsia ja he kutsuivat ihmisiä "jäljessäsyntyneiksi".
Ihmiset kantoivat kuolevaisuuden lahjaa, kun taas haltiat olivat kuolemattomia: vaikka heidät surmattaisiin maan päällä, heidän henkensä menevät Mandosin Huoneeseen odottamaan vapautumistaan maailman loputtua. Haltiat olivat siis sidottuja maailmaan, siihen asti kunnes se loppuu, mutta silloin kun ihminen kuolee, hän vapautuu "Ardasta" eikä enää välitä sen huolista.
Nimet
Haltiat kutsuivat ihmisiä quenyankielisellä nimellä atani, joka tarkoittaa "toista kansaa", mutta myös nimillä hildor (seuraajat tai jälkeentulevat), fírimar (kuolevaiset) tai engwar (sairaalloiset). Atani on sindariksi edain, mutta nimitystä käytettiin vain niistä ihmisistä, jotka olivat haltioiden ystäviä.
Kansat
Ihmisiä oli monia kansoja ja kulttuureita. Tärkeimpiä kansoja Ensimmäisellä Ajalla olivat edain ("Ihmisten Isät"). Haltiat kutsuivat nimellä edain vain niitä, jotka taistelivat heidän kanssaan Morgothia vastaan Beleriandissa. Ne ihmiset, jotka taistelivat Morgothia vastaan, jaettiin kolmeen Huoneeseen.
Ensimmäinen Edainin Huone oli Bëorin Huone, jonka ihmiset saapuivat Beleriandiin vuonna 305 Kolmatta Aikaa. Finrod Felagund antoi heille Ladrosin Dorthonionissa. Toinen Edainin Huone oli Haladin, jota johti Haldad ja myöhemmin tämän tytär Haleth, jolloin Huoneen nimi muuttui Halethin Huoneeksi. He asuttivat Brethilin metsän. Kolmas Huone, josta tuli suurin, oli Marachin ja myöhemmin hänen perijänsä Hadorin johtama. He puolestaan asuttivat Dor-lóminin. Tämä ryhmä tunnettiin nimillä Marachin ryhmä ja Hadorin ryhmä.
Muut ihmiset eivät ylittäneet Sumuvuoria tai taistelleet Morgothia vastaan. Jotkut, kuten itäläiset, taistelivat avoimesti hänen puolellaan. Myöhemmin haradrim taistelivat Sauronin puolella edainia vastaan. Seuraavassa kappaleessa lyhyt kuvaus tärkeimmistä ihmisryhmistä Ensimmäisellä, Toisella ja Kolmannella Ajalla.
Edain ja Dúnedain
Edain auttoivat haltioita ja valaria Vihan sodassa Ensimmäisen Ajan lopulla, jolloin edainille annettiin palkkioksi uusi maa Keski-Maan ja Kuolemattomien Maiden välistä. Se oli Númenorin saari, kaukana Keski-Maan pahuudesta.
Heidät johti saarelle Elros isänsä Eärendilin avulla. Elrosista tuli Númenorin ensimmäinen kuningas nimellä Tar-Minyatur, ja edainista tuli dúnedain (Lännen ihmiset). Númenorin valtakunta kasvoi tasaisesti, ja dúnedainista tuli mahtavin, ylpein, pitkäikäisin ja pitkäkasvuisin Ardan ihmisten kansoista. He taistelivat yhdessä haltioiden kanssa Morgothin luutnanttia Sauronia vastaan.
Númenorin kansa jakautui kahtia: Ihmisten Kuninkaisiin, jotka saivat kuninkaan tukea ja Uskollisiin, joita johti Andunië. Haltiat olivat Toisella Ajalla lähes lyöneet Sauronin. Tämä antautui viimeiselle Númenorin kuninkaalle, Ar-Pharazônille, ja pääsi lopulta kuninkaan neuvonantajaksi. Sauron neuvoi númenorilaisia hyökkäämään Valinoriin ja saamaan näin kuolemattomuuden. Rangaistuksena itse Ilúvatar upotti Lännen ihmisten saaren. Vain Uskolliset selviytyivät ja perustivat Gondorin ja Arnorin kuningaskunnat.
Mustat númenorilaiset ja Haradrim
Uskolliset eivät olleet ainoita númenorilaisia, jotka olivat lähteneet Keski-Maahan ennen kuin Númenor upposi. Númenorilaiset olivat perustaneet Keski-Maahan siirtokuntia jo Toisen Ajan toisella vuosituhannella: kuninkaan miehet siksi koska he halusivat valloittaa lisää maita ja Uskolliset koska heidät oli karkotettu Númenorista. Uskolliset asettuivat Pelargiriin ja kuninkaan miehet Umbariin. Kun Númenor tuhoutui, kuninkaan miehiä alettiin kutsua Mustiksi númenorilaisiksi. Umbarista Sauron otti miehiä, joista osasta tuli Nazgûleita. Gondor valloitti Umbarin vuonna 933 Kolmatta Aikaa.
Kauempana idässä Umbarista asui toinen ryhmä ihmisiä, haradrim. He olivat tummaihoisia, ja heillä oli suuria norsuja muistuttavia olifantteja, eli mûmakeja. Gondorin kuningas Hyarmendacil I löi haradrimin vuonna 1050 Kolmatta Aikaa.
Sekä Umbar että Harad jätettiin molemmat tarkistamatta Sormuksen sodan aikoihin. Moni Haradin sotilas taisteli Sauronin puolella Gondoria vastaan tuossa sodassa.
Itäläiset
Morgothin tai Sauronin armeijoissa taistelleista ihmisistä monet olivat itäläisiä, jotka asuivat Rhûnin meren lähellä. Muutamat heistä tarjosivat apuaan haltioille Beleriandissa: nämä olivat Bor ja hänen poikansa sekä Ulfang Musta ja hänen poikansa. Tämä liitto oli kauhea Nirnaeth Arnoediadin haltioille, kun Ulfang ja hänen klaaninsa vaihtoivat puolta sillä aikaa kun Bor ja hänen poikansa kuolivat taistelussa Eldarin rinnalla.
Morgothin tuhon jälkeen rutto kulki itäläisten keskuudessa, ja kun Haltiain ja Ihmisten Viimeinen Liitto tuhosi Sauronin, itäläiset olivat seuraava vihollinen, joka hyökkäsi Gondoriin vuonna 492 Kolmatta Aikaa. Gondorin kuningas Rómendacil I voitti heidät, mutta itäläiset hyökkäsivät uudelleen vuonna 541 Kolmatta Aikaa tappaen kuninkaan. Rómendacilin poika, Turambar, valloitti suuria maa-alueita itäläisiltä. Kun Gondorin mahti alkoi murentua 1300-luvulla Kolmatta Aikaa, itäläiset valloittivat Anduin-joen itäisen rannan, mutta eivät Ithilienin maakuntaa ja tuhosivat samalla Pohjanmiehet, Gondorin liittolaiset.
Itäläiset jakautuivat erilaisiin heimoihin Kolmannella Ajalla, esimerkiksi vaunumiehiin, balchothiin sekä varjaageihin. Vaunumiehet olivat hyvin aktiivisia 1856–1944 Kolmatta Aikaa. He uhkasivat Gondoria monta vuotta, mutta Eärnil II voitti heidät 1944. Vuonna 2510 Kolmatta Aikaa he hyökkäsivät jälleen Gondoriin valloittaen suurimman osan Calenardhonin maakunnasta, kunnes Éothéod tuli Gondorin avuksi.
Ennen Sormuksen sotaa itäläiset eivät hyökänneet. Sodassa he olivat silti Sauronin joukoissa.
Pohjanmiehet
Pohjanmiehet olivat jakautuneet kahteen erilliseen joukkoon. Kaikki miehet, jotka asuivat Sinivuorista ja Sumuvuorista itään, eivät olleet Sauronin tai Morgothin alamaisia. Vihan sodan jälkeen he liittyivät edainiin, jotka eivät halunneet matkata Númenoriin. Pohjanmiehet, jotka asuivat Synkmetsässä ja muissa Rhovanionin osissa, olivat ystävällisiä dúnedainille ja osa heitä. Synkmetsän metsämiehet, Laakson ja Esgarothin ihmiset sekä éothéod, joista myöhemmin tuli rohirrim, olivat pohjanmiehiä.
Mustainmaalaiset
Kun Elendil perusti Arnorin kuningaskunnan, sen rajat ylettyivät Harmaavirralle (sindariksi Gwathló). Enedwaithin ja Minhiriathin välissä asui joukko ihmisiä, jotka olivat sukua Halethin ryhmään kuuluville ihmisille ja heidät tunnettiin nimellä Mustainmaalaiset. He asuivat suuressa metsässä, joka peitti osan Eriadorista ja kun númenorilaiset alkoivat kaataa puita rakentaakseen laivoja Toisella Ajalla, dúnedain löysivät mustainmaalaiset. Heistä tuli myöhemmin Rohanin katkeria vihollisia. Mustainmaalaiset palvelivat Sarumania Sormuksen sodassa ja Ämyrilinnan taistelussa.
Drúedain eli villi-ihmiset
Villi-ihmiset drúedain olivat lyhyempiä verrattuna muihin ihmisiin. He elivät Halethin kansan keskuudessa Ensimmäisellä Ajalla. Haltiat kutsuivat heitä nimellä drúedain. Kolmannella Ajalla he elivät Drúadanin metsissä Gondorissa.
Sormusten Sodan aikana heidän kuuluisimmat edustajansa, Ghân-buri-Ghânin johtamat metsäläiset, opastivat Rohanin ratsujoukkoja metsiensä läpi, vaikka nämä olivatkin heidän vihollisiaan. Vastineeksi Théoden lupasi, etteivät enää metsästäisi heitä. Sauronin kukistuttua kuningas Elessar luovutti Drúadanin metsän kokonaan drúedainille.
Hobitit
Hobitit olivat kaukaista sukua ihmisille, melkein eri sukua. Hobittien historia on hieman epäselvä, heidät mainittiin ihmisten kirjoissa vasta Kolmannella ajalla.
Ihmisten kielet
Ensimmäisellä Ajalla Bëorin huoneen edain puhuivat nandorin kielen pohjalta kehittämäänsä kieltä nimeltä taliska. Myös Hadorin huoneen edain omaksuivat tämän kielen, mutta puhuivat sitä eri murteella. Haladin huoneella oli aivan oma kielensä.
Toisella Ajalla suurin osa Bëorin ja Hadorin huoneiden edainista muutti Númenoriin, heistä syntyneet dúnedain alkoivat sekoittaa taliskaan vaikutteita muista kielistä. Näin syntyi adûnaic, "lännen kieli". Númenorin tuhon jälkeen Elendilin johtamat Uskolliset hylkäsivät adûnaicin ja puhuivat vastedes haltiakieliä.
Adûnaic oli kuitenkin jäänyt muiden kansojen keskuuteen toiseksi puhekieleksi. Kolmannella Ajalla Arnorin ja Gondorin ihmiset ottivat kielen taas käyttöön ja rikastivat sitä yhä enemmän haltiakielellä luoden siitä Keski-Maan yhteiskielen, adûnin eli westronin. Kieli säilyi vain heidän ja hobittien äidinkielenä. Muilla ihmiskansoilla oli omat kielensä.
Salaparuta
Salaparuta tuhoutui täysin Belicejoen laaksossa tapahtuneessa voimakkaassa maanjäristyksessä vuonna 1968. Tuhoutunut kylä hylättiin, ja uusi kylä päätettiin rakentaa muutaman kilometrin päähän vanhasta.
KNM Svenner
KNM Svenner (viirinumero G03) oli Norjan laivastossa S-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Alus oli Britannian kuninkaalliselta laivastolta lainattu HMS Shark. Sen ura oli lyhyt, ainoastaan hieman alle kolme kuukautta palvelukseen otosta tuhoutumiseen.
Valmistus
Alus tilattiin 9. tammikuuta 1940 5. hätälaivueessa Scotts Shipbuilding and Engineering Companyltä Greenockista, missä köli laskettiin 5. marraskuuta 1941. Alus laskettiin vesille 1. kesäkuuta 1943 nimellä HMS Shark. Ennen aluksen valmistumista 11. maaliskuuta 1944 se siirrettiin 8. maaliskuuta Norjan laivastolle, joka nimesi sen samalla KNM Svenneriksi.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 23. hävittäjälaivueeseen. Alus aloitti 3. huhtikuuta koeajojen ja varustamisen jälkeen koulutuksen Scapa Flow'ssa. Huhtikuussa alus määrättiinNormandian maihinnousuun Force S:ään, missä sen tehtävänä oli tukea Sword Beachin maihinnousua tykkitulella määrättyihin maaleihin Cabourgissa. Alus osallistui 2. toukokuuta Fabius-harjoitukseen, joka oli sen viimeinen Kanaalissa pidetty maihinnousuharjoitus. Seuraavana päivänä se osallistui Littlehamptonin länsipuolella osastonsa alusten kanssa maihinnousuharjoitukseen ja lopulta 18. toukokuuta osastot S, J ja G pitivät yhteisharjoituksen Brightonin edustalla. Harjoitukseen oli sisällytetty ilma-aseen, E-veneiden, miinojen sekä sukellusveneiden aiheuttamien uhkien torjunta. Harjoituksen päätyttyä alus siirtyi osastonsa mukana keskitysalueelle Portsmouthiin.
Alus saattoi 5. kesäkuuta fregattien HMS Rowleyn ja HMS Holmesin kanssa risteilijät HMS Arethusan, ORP Dragonin, HMS Danaen ja HMS Frobisherin, monitori HMS Robertsin sekä 40. miinanraivaajalaivueen Portsmouthista Sword Beachille muodostettavaan sillanpäähän. Seuraavana päivänä alus saapui 35 merimailia Le Havresta länsiluoteeseen maihinnousurannan edustalle odottamaan miinanraivaajien ilmoitusta raivauksen päättymisestä ja reitin avautumisesta tulitukiosaston aluksille, kun se kohtasi Saksan laivaston 5. torpedovenelaivueen alukset T28:n, Möwen ja Jaguarin. Seuranneessa taistelussa saksalaisten laukaisema torpedo osui alukseen, joka katkesi kahtia upoten nopeasti vieden mukanaan 32 norjalaista merimiestä ja yhden britin. Aluksen miehistöstä pelastettiin 185, joista viisitoista oli haavoittunut.
Suomen urheilu 1924
Suomen urheilu 1924 käsittelee vuoden 1924 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
KNM Stord
KNM Stord (viirinumero G26) oli Norjan laivastossa Britannian kuninkaalliselta laivastolta lainattu S-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 9. tammikuuta 1940 osana 5. hätälaivueen hankintaa J. Samuel White and Companyltä Cowesista, missä köli laskettiin 25. helmikuuta 1942. Alus laskettiin vesille 3. huhtikuuta 1943 nimellä HMS Success. Ennen aluksen valmistumista 3. syyskuuta se lainattiin 26. elokuuta Norjan laivastolle, joka nimesi sen KNM Stordiksi.
Palvelus
Stord määrättiin 3. syyskuuta 1943 Kotilaivaston 23. hävittäjälaivueeseen. Lokakuun aluksen miehistö oli koulutettavana Scapa Flow'ssa, minkä jälkeen alus liittyi laivueeseensa. Alus suojasi 2. marraskuuta Britannian kuninkaallisen laivaston HMS Onslowin, HMS Venuksen, Kanadan laivaston HMCS Haidan, Yhdysvaltain laivaston USS Cappsin ja USS Hobsonin kanssa taistelulaiva HMS Ansonia, lentotukialus HMS Formidablea ja risteilijä HMS Jamaicaa, jotka olivat Kuolan niemimaalta palaavan saattueen RA54 kaukosuojausosastona. Suojaustehtävästä vapauduttuaan Stord palasi 8. marraskuuta laivueeseensa.
Alus liittyi 23. marraskuuta HMS Saumarezin, HMS Hardyn, HMS Savagen, HMS Scorpionin, HMS Scourgen, Venuksen ja HMS Vigilantin kanssa saattueeseen JW58B, josta se erosi 3. joulukuuta samojen alusten kanssa saavuttuaan Arkangeliin. Osasto aloitti paluumatkan Kotilaivastoon.
Alus suojasi 7. joulukuuta HMS Zealousin, HMS Zambesin, Vigilantin, Savagen, HMS Serapiksen, HMCS Algonquinin, HMCS Siouxin kanssa lentotukialus HMS Implacablea, saattuetukialuksia HMS Trumpeteria ja HMS Premieriä, risteilijä HMS Diademiä iskettäessä Norjan rannikkomerenkulkua vastaan operaatio Urbanessa. Se suojasi 13. joulukuuta Savagen, Saumarezin ja Scorpionin kanssa taistelulaiva HMS Duke of Yorkia ja risteilijä Jamaicaa, jotka olivat Venäjälle matkaavien saattueiden JW55A ja JW55B sekä sieltä palaavan saattueen RA55A kaukosuojausosastona. Stord saapui 16. joulukuuta Kuolan niemimaalle Duke of Yorkin kanssa.
Alus lähti 18. joulukuuta paluumatkalle suojaten edelleen Duke of Yorkia. Alus otti 26. joulukuuta osaa Barentsin meren taisteluun, jonka kuluessa se laukaisi yhdessä Savagen, Saumarezin ja Scorpionin kanssa torpedonsa kohti Saksan laivaston taisteluristeilijää Scharnhorstia. Hävittäjät vetäytyivät laukaisun jälkeen kauemmas voimakkaassa tykkitulessa. Seuraavana päivänä alus viipyi edelleen Kuolan alueella Duke of Yorkin suojana Scharnhorstin upottua. Alus saapui 31. joulukuuta osaston mukana Scapa Flow'hun.
Stord suojasi 16. tammikuuta 1944 Savagen kanssa saattueen JW5A matkaa Islantiin, mistä alus jatkoi 21. tammikuuta saattueen mukana Kuolan niemimaalle. Saattue joutui 25. tammikuuta sukellusveneryhmä Werewolfin kaksipäiväisen hyökkäyksen kohteeksi. Alus saapui 28. tammikuuta saattueen mukana Kuolaan, jossa se erkani suojanneiden hävittäjien mukana täydentääkseen perässä kulkeneen saattueen JW56B suojaa. Alus erkani saattueesta sen saavuttua Kuolaan 1. helmikuuta.
Nicky Romero
Nicky Romero (oikealta nimeltään Nick Rotteveel, s. 6. tammikuuta 1989 Amerongen, Alankomaat) on alankomaalainen house -tuottaja ja DJ.
KNM Stord
Palvelus
Alus liittyi 6. helmikuuta Britteinsaarille lähtevään saattueeseen RA56 yhdessä HMS Inconstantin, HMS Mahrattan, HMS Milnen, HMS Meteorin, HMS Musketeerin, Scourgen ja HMCS Huronin kanssa. Matkan aikana saattue ei kohdannut vihollista, ja Stord erkani 9. helmikuuta suojueen mukana saattueesta jo ennen Loch Eween saapumista.
Nicky Romero
Elämä ja ura
Nicky Romero vietti synnyinmaassaan ensimmäiset elinvuotenssa. Hän muutti myöhemmin vuodeksi Kingstoniin Kanadaan ja palasi sen jälkeen Alankomaihin jatkamaan kouluaan.
KNM Stord
Palvelus
Alus liittyi 29. maaliskuuta saattueeseen JW59 matkalle Kuolaan. Saattue joutui seuraavana päivänä sukellusveneryhmien Thor, Blitz ja Hammer hyökkäyksen kohteeksi ja taistelut jatkuivat kolmen seuraavan päivän ajan. Saattuetukialusten HMS Trackerin ja HMS Activityn lentokoneet saivat lopulta sukellusveneet karkotettua saattueen luota, ja taisteluissa upotettiin kaikkiaan neljä sukellusvenettä. Stord erkani saattueesta 4. huhtikuuta saavuttuaan Kuolaan.
Nicky Romero
Elämä ja ura
Vuonna 2012 Romero saavutti suosiota singlellään "Toulouse". Hän on tehnyt yhteistyötä muun muassa ranskalaisen David Guettan kanssa ja julkaissut useita remixeja eri artistien kappaleista.
Remixit
2008:
2009:
2010:
2011:
2012:
KNM Stord
Palvelus
Alus siirtyi kesäkuun alussa Clydeen, josta se saattoi 3. kesäkuuta tulitukiosasto D:n alukset HMS Warspite, HMS Ramillies ja HMS Mauritius Solentiin, jonne osasto saapui 5. kesäkuuta. Osasto sai määränpäässä tiedon operaation viivästymisestä vuorokaudella. Stord siirtyi sillanpäähän suojaten saattuetta S6 Saumarezin ja HMS Swiftin kanssa. Alus osallistui 6. kesäkuuta tulivalmisteluun ennen maihinnousun aloittamista, ja se tuki maihinnousun alettua joukkoja tykkitulella. Seuraavana päivänä alus siirrettiin itäisen taisteluosaston alueelle tukemaan joukkoja tykkitulella sekä suojaamaan sillanpäässä olevia aluksia.
Saksan laivaston evakuoidessa Cherbourgia alus määrättiin 24. kesäkuuta estämään evakuointi, jolloin se joutui taisteluun suojanneiden E-veneiden kanssa. Heinäkuussa Stord vapautui operaatiosta, ja se siirrettiin Portsmouthin telakalle korjattavaksi. Palvelukseen palattuaan alus siirtyi Scapa Flow'hun liittyäkseen laivueeseensa Kotilaivastossa.
Alus suojasi 15. elokuuta lentotukialuksista ja raskaista pinta-aluksista koottua osastoa, joka pyrki 22. elokuuta tuhoamaan Kaafjordissa Norjan rannikolla piileksivän Saksan laivaston taistelulaivan Tirpitzin. Operaatiosta vapauduttuaan alus jatkoi palvelustaan laivueessaan. Alus suojasi Kotilaivastosta muodostettua taisteluosastoa, joka hyökkäsi 8. joulukuuta Hagesundiin.
Stord liittyi 1. tammikuuta 1945 Kuolaan matkanneeseen saattueeseen JW63, josta se erkani 8. tammikuuta saavuttuaan Kuolaan. Alus liittyi 11. tammikuuta saattueeseen RA63, josta se erkani 21. tammikuuta myrskyisen kotimatkan jälkeen. Helmikuussa alus siirtyi Tyneen telakalle, mistä se palasi maaliskuun alussa laivueeseensa.
Alus liittyi 11. maaliskuuta saattueeseen JW65, ja se liittyi 23. maaliskuuta palaavaan saattueeseen RA65, josta alus erkani 30. maaliskuuta ennen Scapa Flow'ta. Alus liittyi 18. huhtikuuta saattueeseen JW66, josta se erkani 25. huhtikuuta Kuolaan saavuttaessa. Alus liittyi 29. huhtikuuta saattueeseen RA66, josta se erkani 7. toukokuuta ennen Clydeä. Seuraavana päivänä alus liittyi jälleen laivueeseensa aloittaen palveluksen Kotilaivastossa.
Stord ja HMS Broadway vastaanottivat 13. toukokuuta Saksan laivaston sukellusveneiden antautumisia Pohjanmerellä, josta ne ohjattiin Trondheimiin ennen Britteinsaarille siirtämistä. Alus saattoi 16. toukokuuta sukellusveneitä Trondheimiin.
Operaatiosta vapauduttuaan alus jatkoi palvelustaan laivueessa odottaen siirtoa Norjan merivoimiin. Se osallistui erilaisiin miehitystehtäviin. Norja lunasti 1946 aluksen liittäen sen laivastoonsa, jossa se oli aina vuoteen 1959.
Kymmenen kappaletta orkesterille
Kymmenen kappaletta orkesterille on Aarre Merikannon pienelle orkesterille säveltämä teos vuodelta 1930. Kaikki kappaleet eivät ole varsinaisia orkesterikappaleita, vaan joukossa on myös kahden tai kolmen soittajan kokoonpanolle sävellettyjä kappaleita. Kyseessä ei olekaan yhtenäinen sarja, vaan eri kokoonpanoille sävellettyjen miniatyyrien kokoelma.
Ensimmäinen miniatyyri Largo misterioso kuuluu säveltäjän tunnetuimpiin kappaleisiin. Se ja viimeinen kappale Vivace giocoso kuullaan myös kolmiosaisessa Partitassa orkesterille.
Työmotivaatio
Työntekijän persoonallisuus
Monien tutkimuksien mukaan persoonallisuus on yksi merkittävimmistä tekijöistä, joka selittää erilaisuutta suoritusten ja ponnistusten tasossa. Erityisesti työmotivaatioon vaikuttavia persoonallisuustekijöitä ovat ihmisten mielenkiinnon kohteet, asenteet työtä ja itseään kohtaan sekä erilaiset tarpeet.
Ihmisen mielenkiinnon kohde näyttää tarkkaavaisuuden suuntaan, ja työntekijän mielenkiinnosta riippuu se, miten ulkoinen ärsyke vaikuttaa hänen käyttäytymiseensä. Ihmistä, joka ei ole kiinnostunut omasta työstänsä tai joka kokee jopa vastenmielisyyttä omaa työtänsä kohtaan, on äärimmäisen vaikea motivoida. Tällainen työntekijä heijastaa usein negatiivisia vaikutuksia koko työyhteisöön. Tällaisia ihmisiä tulisikin kouluttaa tai kannustaa siirtymään muihin tehtäviin.
Asenteet määräävät ihmisen suoritusmotivaatiota. Hyvin asennoitunut työntekijä tarttuu ripeästi työhönsä ja ponnistelee työssään. Ihmisen asenteet itseänsä kohtaan vaikuttavat myös työntekijän suoritukseen. Jos hän kokee itsensä epäonnistujaksi tai on epävarma itsestänsä, se alentaa työsuorituksen tasoa ja tulokset jäävät heikoksi, mikä vahvistaa negatiivista minäkuvaa.
Tarpeet ovat ihmisen sisäinen epätasapainotila, mikä saa ihmisen toimimaan määrätyllä tavalla tarpeidensa tyydyttämiseksi. Tarpeista on tehty lukuisia tutkimuksia ja motivaatioteorioita joista on lisää luvussa ”Tarveteoria”.
Työn ominaisuudet
Viitalan mukaan hyvä työ on riittävän haastavaa, siinä on saavutettavissa olevat palkkiot, hyväksytyt tavoitteet ja työympäristö on hyvä. Itse työn tulisi olla tarkoituksenmukaista ja työ tulisi nähdä osana tärkeämpää isoa kokonaisuutta, koska ihminen luonnostaan pyrkii löytämään selityksiä ja tarkoitusta omalle tekemiselleen. Hackman ja Oldham (1975) kehittivät viisitasoisen teorian kuvaamaan työn ominaisuuksien vaikutuksia työmotivaatioon, työsuoritukseen, työtyytyväisyyteen sekä poissaoloihin ja henkilöstön vaihtuvuuteen. Kun ihminen viihtyy hyvin työssään ja saavuttaa parhaat tulokset, hän kokee työnsä mielekkääksi, tuntee vastuuta työnsä tuloksista ja on tietoinen toimintojensa todellisista tuloksista. Tämä edellyttää työltä tiettyjä ominaisuuksia, joita ovat:
1. Työn vaatimien taitojen moninaisuus
Yleensä työ on mielekästä silloin, kun se on vaativaa ja edellyttää kykyjen ja taitojen käyttöä melkein äärirajoille asti. Liian yksinkertainen tai liian monimutkainen työ ei ole kannustavaa. Kaikista vähiten kannustaa yksinkertainen työ, koska se ei edellytä kykyjen käyttöä. Työ saattaa olla myös liian monimutkaista, ja silloin työntekijä turhautuu ja tuntee vastenmielisyyttä työtä kohtaan.
2. Työtehtävän sisällön mielekkyys
3. Työn merkityksellisyys
Ihminen kokee työnsä mielekkääksi, jos sillä on jokin merkitys muille ihmisille tai organisaatiolle. Edes huippupalkalla täysin turhauttavaa työtä ei jaksa tehdä kukaan.
4. Mahdollisuus itsenäiseen toimintaan
5. Palaute ja vuorovaikutus
Työn tulee mahdollistaa vuorovaikutus muiden ihmisten kanssa ja työntekijän tulee saada tieto, miten hyvin hän on onnistunut suorituksissaan. Työ itsessään voi myös tuottaa suoraa tietoa työn tuloksista. Edellä mainituista tekijöistä kolme ensimmäistä kertovat, miten mielekkääksi työ koetaan. Neljäs kertoo, missä määrin yksilö itse kokee olevansa vastuussa tekemisistään, ja viides kertoo, missä määrin yksilö on tietoinen oman toimintansa tehokkuudesta. Silloin kun työ vastaa ihmisen sisäisiä kiinnostuksenkohteita, sopii arvomaailmaan ja persoonallisuustyyppiin, on helppoa olla sitoutunut ja motivoitunut. Hagmanin ja Oldhamin (1975) mallin lisäksi tulee huomata, että ihmiset ovat erilaisia ja arvostavat eri asioita työssä. Eivät kaikki halua haastavaa ja monipuolista työtä, muistuttaa Robbins. Osa ihmisistä haluaa mieluiten käyttää energiansa työn ulkopuolella ja tehdä helppoa työtä. Sen takia on hyvä pyrkiä kartoittamaan rekrytointivaiheessa ihmisten asenteet, arvot, tarpeet ja ovatko he kunnianhimoisia ja kasvutarpeita tyydyttäviä ihmisiä.
Ihmisten käsitys työstä on täysin henkilökohtainen; joku pitää työtä erittäin mielenkiintoisena ja haastavana, kun taas toinen saattaa ajatella samasta työstä päinvastoin ja heidän molempien ajatukset vaikuttavat toisiinsa. Tästä ihmisten vuorovaikutuksen vaikutuksesta työasenteisiin selittää teoria SIP ”social information processing model”. Teorian mukaan työntekijät omaksuvat asenteet ja käyttäytymisen ihmisiltä joiden kanssa he ovat tekemisissä, kuten työkavereilta, esimiehiltä, kavereilta, perheeltä ja asiakkailta. Robbins esitti tästä hyvän esimerkin työntekijästä, joka aloitti uudessa työpaikassa erittäin motivoituneena. Työntekijä piti työtä hyvänä, monipuolisena, ja siitä saatava palkka oli hyvä. Kuitenkin työntekijän motivaatio laski heti kahden viikon jälkeen rajusti, vaikka työ oli ollut sitä ennen erittäin motivoiva. Kyseisessä tapauksessa työntekijän motivaatio oli laskenut, koska työkaverit eivät arvostaneet työtänsä, pitivät sitä tylsänä ja haukkuivat esimiehiänsä. Useat tutkimukset ovat vahvistaneet, että työkaverit ja esimiehet pystyvät manipuloimaan muiden motivaatiota ja työtyytyväisyyttä omilla mielipiteillänsä. Uudet työntekijät omaksuvat vaikutteet vanhempia työntekijöitä helpommin.