cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Honey Aaltonen
Honey Aaltonen (oik. Isko Kaleva Honey Aaltonen, 9. helmikuuta 1960 Marttila – 29. lokakuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen rumpali, säveltäjä, sanoittaja, radiotoimittaja ja kirjailija. Honey toimi mm. Blues News -lehden toimittajana ja Jussi Kettu Bandin rumpalina. Lisäksi hän tuotti mm. Jolly B. Goodin, Knucklebone Oscar & his Hitmenin, The Eviltonesin ja Sepi Kumpulaisen äänitteitä sekä Blue Northin julkaisemat kokoelmalevyt Living Finnish Blues ja Blues News Is Coming. Aaltonen oli Suomen Afroamerikkalaisen Musiikin Yhdistyksen eli SAMY ry:n (vuodesta 2006 Finnish Blues Society ry) varapuheenjohtaja. Hänet tunnettiin myös helsinkiläisen Fennica-levykaupan myyjänä.
Olavi Voittonen
Olavi Voittonen (s. 27. toukokuuta 1941 ) on suomalainen rovasti, joka toimi vuosina 2007–2014 Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksen (SRK) johtokunnan puheenjohtajana. Hänet asetettiin Akaan seurakunnan kappalaiseksi vuonna 1972. Myöhemmin Voittonen työskenteli Oulujoen seurakunnassa 30 vuoden ajan ennen eläkkeelle jäämistään.
Voittonen valittiin SRK:n johtokuntaan vuonna 1982. Ennen puheenjohtajavalintaansa hän toimi SRK:n julkaisujen toimitusneuvoston johdossa. Voittonen erosi SRK:n puheenjohtajan tehtävästä kesäkuussa 2014 Pyhäjoen suviseuroissa. Hänen seuraajakseen valittiin teologian tohtori Viljo Juntunen.
Kabir
Kabir (1440?-1518) oli intialainen mystikkorunoilija, joka saavutti suurta arvostusta hindujen, muslimien ja sikhien keskuudessa. Hänen tarkka syntymäaikansa ei ole tiedossa kuten eivät hänen vanhempansakaan, mutta hänen tiedetään olleen muslimi varhaisessa elämässään. Kabirin nimi, joka tarkoittaa arabiaksi suurta, todistaa hänen islamilaisesta taustastansa. Nuoruudessaan hän liittyi hindulaisen askeetikko Ramanandan seuraajaksi. Kabirin nimissä on kolme kirjaa, jotka ovat Bijak, Granthavali ja kokoelma, joka on osa sikhiläistä Adi-Granthia. Hänen ympärilleen on muodostunut pohjois- ja keski-intialainen yhteisö ja filosofia nimeltä Kabir panth (suom. Kabirin polku), joka vetää puoleensa erityisesti daliteja.
Rabindranath Tagore on kääntänyt englanniksi sata Kabirin runoa vuonna 1915 kirjassa The Songs of Kabir.
Kevin Larsson
Kevin Larsson (s. 31. tammikuuta 1996 Pietarsaari) on suomalainen jalkapalloilija, joka pelaa Veikkausliigaa FF Jaron riveissä. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä ja hänen pelinumeronaan on 23. debyyttinsä liigatasolla Larsson on tehnyt kaudella 2014 ja toiminut kauden aikana lähinnä vaihtomiehen roolissa.
Andrea Cossu
Andrea Cossu (s. 3. toukokuuta 1980 Cagliari) on italialainen jalkapalloilija, joka edustaa Serie A:ssa pelaavaa Cagliari Calciota. Cossun pelipaikka on hyökkäävä keskikenttä.
Seurajoukkueura
Cossu siirtyi Olbiasta Hellas Veronaan vuonna 1997. Hän edusti seuraa kahdeksan vuotta pelaten yli 90 ottelua. Välissä hän oli myös neljällä lainapestillä, kolme kertaa Lumezzanessa ja kerran Sassari Torreksessa.
Vuonna 2005 Cossu siirtyi Cagliari Calcioon. Hän pelasi seurassa yhden kauden aikana Serie A:ssa 22 ottelua ilman maaleja. Vuonna 2006 hän palasi takaisin Hellas Veronan väreihin. Cossu edusti seuraa kahden kauden ajan, ennen kuin edessä oli paluu takaisin kotikaupunkiin Cagliariin Cagliari Calcion riveihin. Cossu on edustanut Cagliari Calciota vuodesta 2008 asti ja on pelannut yli kaksisataa Serie A-ottelua. Hän on yksi Cagliarin avainpelaajista nykyisin. Kauden 2014-2015 jälkeen Cagliari putosi Serie A:sta Serie B:hen.
Maajoukkueura
Cossu on pelannut Italian jalkapallomaajoukkueessa kaksi ottelua vuonna 2010. Helmikuussa 2010 hänet kutsuttiin maajoukkueen mukaan harjoitusotteluun Kamerunia vastaan ja näin hänestä tuli ensimmäinen sardinialainen Italian maajoukkuepelaaja sitten Gianfranco Zolan. Cossu teki debyyttinsä tuossa pelissä. Hänet nimettiin alustavaan miehistöön vuoden 2010 MM-kisoihin, mutta lopulliseen Marcello Lippin miehistöön Cossu ei päässyt.
The London Gazette
The London Gazette on Lontoossa ilmestyvä brittiläinen sanomalehti ja yksi Yhdistyneen kuningaskunnan virallisista lehdistä. (Kaksi muuta ovat The Edinburgh Gazette Skotlannissa ja The Belfast Gazette Pohjois-Irlannissa.)
Historia
Lehti perustettiin Lontoon ruton aikaan 1665, kun Kaarle II oli hoveineen paennut ruttoa Oxfordiin. Ensimmäinen numero ilmestyi The Oxford Gazette -nimellä 7. marraskuuta 1665, ja siinä julkaistiin virallisia tiedotteita. Ruton laannuttua hovi palasi Lontooseen, ja lehti siirtyi mukana. Lehti sai uuden nimen The London Gazette. Se on Yhdistyneen kuningaskunnan vanhin yhtäjaksoisesti julkaistu lehti.
Vuosina 1889–1996 London Gazettea julkaisi HMSO eli His/Her Majesty's Stationery Office. Se yhtiöitettiin 1996, ja se jatkaa toimintaansa nimellä The Stationery Office.
Sisältö
London Gazette julkaisee suuren joukon virallisia tiedotteita. Niitä ovat mm. seuraavat:
Robert Rousseau
thumb|Robert Rousseau n. 1963–1964
Robert ”Bobby” Rousseau (s. 26. heinäkuuta 1940 Montreal) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä.
Rousseau oli mukana Kanadan olympiajoukkueessa 1960 talviolympialaisissa. Joukkue voitti turnauksessa hopeaa. Hän aloitti NHL-uransa kaudella 1960–1961 Montreal Canadiensin paidassa. Ensimmäisellä kaudella pelejä kertyi vain 15, mutta seuraavalla kaudella hän oli mukana jo 70 ottelussa tehden 40 tehopistettä. Kauden päätteeksi hänet sai vuoden tulokkaalle annettavan Calder Trophyn. Rousseau pelasi Canadiensissa vuoteen 1970 saakka. Sinä aikana hän voitti Stanley Cupin neljästi: 1965, 1966, 1968 ja 1969. Hänet valittiin NHL:n toiseen tähdistökentälliseen kauden 1965–1966 päätteeksi. Kauden 1970–1971 Rousseau pelasi Minnesota North Starsissa sekä kaudet 1971–1975 New York Rangersissa, kunnes lopetti uransa.
Perusvuorovaikutus
Perusvuorovaikutus on fysiikassa voima, jota ei voida eritellä pienempiin vuorovaikutuksiin sekä mekanismi, jolla tietyt alkeishiukkaset vuorovaikuttavat määrättyjen alkeishiukkasten kanssa.
thumb|440px|[[Hiukkasfysiikan standardimallin mukaan alkeishiukkasia ovat kvarkit, leptonit ja bosonit (higgsin bosoni ja mittabosonit)]]
Perusvuorovaikutuksia erikseen kuvaavia yhtälöitä käytetään yleisesti, sillä harvoin tulee eteen kokeellisia tai käytännön tilanteita, joissa jouduttaisiin ottamaan huomioon useamman kuin yhden perusvaikutuksen ilmiölle aiheuttamat muutokset.
Gravitaation yhdistäminen muiden vuorovaikutusten kanssa samaan teoriaan (Suureen yhtenäisteoriaan) on nykyfysiikan suurimpia haasteita.
Kaikki neljä vuorovaikutusta voidaan kuvata matemaattisesti kenttänä. Vuorovaikutusten voimakkuus voidaan esittää kentän vektorisuureina, eli niillä on tällöin suunta ja suuruus.
Hiukkasteoria
Mittabosoni on hiukkasteorian alkeishiukkanen, joka välittää perusvuorovaikutusta, joka liittyy johonkin jatkuvaan sisäiseen symmetriaan. Gravitaatiota lukuun ottamatta kaikki perusvuorovaikutukset osataan johtaa tällaisista symmetrioista. Hiukkasfysiikan standardimallin mittabosoneihin kuuluvat sähkömagneettista vuorovaikutusta välittävä fotoni, heikkoa vuorovaikutusta välittävät W- ja Z-bosonit sekä vahvaa vuorovaikutusta välittävä gluoni.
Jos vuorovaikutuksen taustalla oleva symmetria on tarkka, on vastaava mittabosoni massaton. Mikäli symmetria on rikkoutunut, voivat mittabosonit saada massan (ns. Higgsin mekanismi). Fotoni ja gluonit ovat massattomia, kun taas W- ja Z-bosonit ovat massallisia.
Mittabosonien spin on aina kokonaisluku, kuten muillakin bosoneilla. Kaikkien edellä mainittujen bosonien spin on 1. Usein oletetaan, että myös gravitaatiota välittäisi mittabosoni, gravitoni, jonka spin olisi 2.
Painovoima / gravitaatio
Massojen vuorovaikutus; Klassisen fysiikan painovoima tai yleisen suhteellisuusteorian gravitaatio. Painovoima on Newtonin teoriassa massojen välinen vetovoima ja gravitaatiovoima on seurausta Albert Einsteinin yleisen suhteellisuusteorian kuvaamasta aika-avaruuden kaarevuudesta.
Painovoiman perussäännöt kehitettiin 1600-luvulla (Galilei, Newton).
Hiukkasfysiikassa gravitonit käsittävää kvanttigravitaation teoriaa ei toistaiseksi ole onnistuttu muotoilemaan matemaattisesti mielekkäällä tavalla.
Sähkömagneettinen vuorovaikutus
sähkömagneettinen vuorovaikutus, joka vaikuttaa elektronien ja atomiydinten välillä sekä varautuneiden hiukkasten välillä, ja jolla voidaan selittää sähköiset ja magneettiset ominaisuudet kuten sähkökenttä, magneettikenttä ja sähkömagneettinen säteily. Sähkömagneettisen vuorovaikutuksen lainalaisuudet esitti 1800-luvun fyysikot (pääasiassa Maxwell).
Lorentzin voima on voima, jonka sähkömagneettinen kenttä aiheuttaa varattuun hiukkaseen. Hiukkaseen vaikuttaa sähkökentästä aiheutuva voima ja magneettikentästä aiheutuva voima.
Hiukkasfysiikassa sähkömagneettista vuorovaikutusta välittää fotoni.
Heikko vuorovaikutus
heikko vuorovaikutus vaikuttaa atomiytimissä ja ilmentyy radioaktiivisuutena (esim. beeta-hajoaminen). Heikon vuorovaikutuksen löysivät 1920-luvun alun, radioaktiivisuuden selittäneet, fyysikot (muun muassa Heisenberg ja Paul Dirac).
Hiukkasfysiikassa heikkoa vuorovaikutusta välittävät W- ja Z-bosonit.
Vahva vuorovaikutus
Vahva vuorovaikutus vaikuttaa kvarkkien välillä ja pitää täten kvarkeista koostuvat protonit ja neutronit koossa. Vahva vuorovaikutus pitää koossa myös atomiytimen kokonaisuutena. Vahvan vuorovaikutuksen teoriat on kehitetty selittämään hiukkaskiihdyttimissä havaittuja ilmiöitä. Hiukkasfysiikassa vahvaa vuorovaikutusta välittää gluoni.
thumb|[[Heliumatomin ydin. Vaikka ytimessä on varautuneina hiukkasina vain saman merkkisiä (protonit) ja neutraaleja (neutronit) hiukkasia, pitää vahva vuorovaikutus ytimen koossa.]]
Hiukkasfysiikan standardimalli
Hiukkasfysiikan standardimalli ei vielä (v. 2021) selitä neljännen perusvuorovaikutuksen suhteellisuusteoreettista vuorovaikutusta, gravitaatiota, joka vaikuttaa massallisten kappaleiden välillä. Einsteinin kehittämää yleistä suhteellisuusteoriaa käytetään kuvaamaan tätä voimaa, joka havaitaan perushiukkasten suurten kasautumien välillä. Voiman teoreettinen välittäjähiukkanen - gravitoni - on kuitenkin vielä löytämättä; kvanttiteorian diskreettisyys ei ole yhteensopiva Einsteinin yleisen suhteellisuusteorian jatkuvien funktioiden kanssa.
Gravitaatiovoima juontuu Einsteinin yleisen suhteellisuusteorian kuvaamasta aika-avaruuden kaareutumisesta. Muut kolme voidaan nähdä diskreetteinä kvanttikenttinä, jolloin niiden vuorovaikutuksia välittävät hiukkasfysiikan standardimallin kuvaamat alkeishiukkaset:
Mitä perusvuorovaikutukset eivät selitä?
Perusvuorovaikutukset eivät selitä hypoteettisen pimeän energian hypoteettista hylkimisvoimaa galaksijoukkojen välillä; eli maailmankaikkeuden kiihtyvää laajenemista, joka on kuitenkin voitu todelliseksi ilmiöksi todeta.
Martti Hetemäki
pienoiskuva|Martti Hetemäki vuonna 2020 Martti Sakari Hetemäki (s. 14. syyskuuta 1956 Helsinki) on suomalainen virkamies, joka nimitettiin valtiovarainministeriön kansliapäälliköksi seitsemän vuoden määräajalle maaliskuusta 2013 lähtien. Hän jäi virastaan eläkkeelle vuonna 2020. Koulutukseltaan hän on valtiotieteen tohtori.
Hetemäki aloitti työelämäprofessorina Helsinki Graduate School of Economicsissa heinäkuun alussa 2020. Professuuri on puoliksi Helsingin yliopistossa ja puoliksi Aalto-yliopistossa.
Ura
Hetemäki on työskennellyt eri tehtävissä valtiovarainministeriössä, muun muassa finanssineuvoksena 1994–1995, kansantalousosaston osastopäällikkönä (ylijohtaja) 1995–2003 ja vuodesta 2003 alivaltiosihteerinä. Hän oli sosiaaliturvan kokonaisuudistusta vuosina 2007–2009 valmistelleen Sata-komitean varapuheenjohtaja ja valtiovarainministeriön verotuksen kehittämistyöryhmän puheenjohtaja 2008–2010.
Hetemäki on Suomen itsenäisyyden juhlarahaston hallituksen puheenjohtaja.
Vuonna 2010 Hetemäen johtama verotuksen kehittämistyöryhmä esitti ansiotuloverotuksen rajaveroasteiden alentamista kautta linjan ja 50 prosentin kattoa ylimmälle rajaveroasteelle. Vuonna 2013 yhteisöveroa oltiin laskemassa 4,5 prosenttiyksiköllä 20 prosenttiin. Hetemäki laski veronalennuksen dynaamiset vaikutukset yläkanttiin, ja valtiovarainministeriö joutui pienentämään odotuksia dynaamisista vaikutuksista.
Vuonna 2016 Hetemäki toimi työllisyysryhmän puheenjohtajana. Hän on ollut vetovastuussa aktiivimallia valmistelleessa työryhmässä ja puolusti kritiikkiä osakseen saanutta aktiivimallia valtiovarainministeriön kolumnissa 10. tammikuuta 2018.
Näkemyksiä
Hetemäen mukaan ilman euroa ei olisi eurokriisiä, ja euromaat ovat euron ja Euroopan keskuspankin virheiden armoilla. Hetemäki on kirjoittanut kirjoituksen Eurokriisin syyt ja euroalueen tulevaisuus.
Hetemäen mielestä suomalaisten pitäisi hyväksyä palkkaerojen kasvu, jotta työllisyysaste nousisi. Hetemäen mukaan Suomen työllisyysaste on eteläeurooppalainen.
Hetemäki piti loppuvuodesta 2017 sote-uudistusta välttämättömänä palvelujen turvaamiseksi.
Toukokuussa 2018 Hetemäki kannatti sote-uudistusta.
The Beatles 1967–1970
The Beatles 1967–1970 on The Beatles -yhtyeen tupla-LP-kokoelmalevy vuodelta 1973, joka julkaistiin samanaikaisesti toisen kokoelman, The Beatles 1962–1966 tupla-LP:n, kanssa. Sinisten levynkansien vuoksi The Beatles 1967–1970 -levystä käytetään yleisesti nimitystä "Sininen tupla". Kaikki kokoelmaan kelpuutetut kappaleet ovat yhtyeen jäsenten tekemiä.
Martti Hetemäki
Yksityiselämä
Martti Hetemäki on Päiviö Hetemäen poika. Hetemäellä on kolme lasta.
The Beatles 1967–1970
Kaikki kappaleet Lennon-McCartney, ellei toisin mainita.
Levy 1
A-puoli
B-puoli
Levy 2
A-puoli
B-puoli
Novella Matvejeva
Novella Matvejeva (1934 Puškin, Neuvostoliitto – 2016 ) oli neuvostoliittolainen runoilija, säveltäjä ja laulaja. Hän esitti omia runojaan kitaralla säestäen. Runot ovat romanttisia ja allegorisia.
Japanilaiset koirarodut
thumb|Akita japanilaisessa postimerkissä. 1920-luvulla japanilaisia rotuja alettiin vaalia kansallisaarteina.
Japanilaiset koirarodut ovat Japanissa jalostettuja pystykorvarotuja. Perinteisesti alkuperäisiin japanilaisiin rotuihin on luettu kuuluviksi akita, hokkaidonkoira, kainkoira, kishunkoira, shikokunkoira ja shiba. Ne ovat kaikki pystykorvia ja muistuttavat suuresti toisiaan. Hokkaidonkoira, kainkoira, kishunkoira ja shikokunkoira kuuluvat shika inuihin eli keskikokoisiin japanilaisiin pystykorviin. Niihin luetaan myös sanshu, mutta FCI ei tunnusta sitä omaksi rodukseen vaan pitää sitä kishun muunnoksena. Mikawa ja riukiunkoira ovat vanhoja japanilaisia rotuja. Mikawa on kuollut sukupuuttoon, mutta harvinaisen riukiunkoiran pelastamiseksi ollaan tekemässä töitä.
Nimestään huolimatta japaninterrieriä, japaninpystykorvaa ja japanese chiniä eli japaninspanielia ei lasketa kuuluviksi alkuperäisiin japanilaisrotuihin, koska ne polveutuvat koirista, jotka on tuotu Japaniin muualta maailmasta. Japanilainen rotu on myös tosa, joka jalostettiin risteyttämällä shikokunkoiraan eurooppalaisia mastiffeja. Myös akitaan on jalostuksessa sekoittunut länsimaisten rotujen kuten mastiffin, tanskandoggin ja saksanpaimenkoiran perimää, eikä sitä siksi pidetä puhtaasti japanilaisena rotuna. Yhdysvalloissa akitasta on eronnut omaksi rodukseen amerikanakita.
Rotujen alkuperä
Ennen maantieteellistä eristäytymistä Korean niemimaasta Japaniin oli levinnyt kolme siperialaisen harmaasuden alalajia: japaninsusi l. honshunsusi (Canis lupus hodophylax, Nihon-ōkami, yamainu), hokkaidonsusi l. ezonsusi (Canis lupus hattai, Ezo-ōkami) ja koreansusi (Canis lupus coreanus). Japaninsutta esiintyi Honshūn, Kyūshūn ja Shikokun saarilla; hokkaidonsutta Hokkaidōlla, Sahalinilla, eteläisillä Kurillien saarilla ja Kamtšatkan niemimaalla; ja koreansutta nimensä mukaisesti lähinnä Korean niemimaalla.
Jomonkoira ja yayoikoira
Suuri osa nykyisin tunnetuista japanilaisista pystykorvista (saksanpystykorvasta jalostettua japaninpystykorvaa lukuun ottamatta) polveutuu ainakin osittain jomonkoirasta ja yayoikoirasta. Jomonkoira saapui maahan Taiwanin ja Riukiu-saarten kautta Kiinasta n. 6000 eaa. Se oli rakenteeltaan shiban kaltainen, ja nykyisen jomonshiban jalostus perustuukin sen prototyyppiin. N. 300 jaa. Koreasta kulkeutui maahan yayoikoira, joka oli jomonkoiraa kookkaampi ja jonka otsapenger oli korkeampi. Myöhemmin näistä kahdesta alkoi kehittyä erilaisia, alun perin keskikokoisia metsästys- ja vahtikoiria. Ei ole kuitenkaan olemassa yhtä ainoaa "kaikkien japanilaisten alkuperäisrotujen kantatyyppiä", sillä tutkimusten mukaan niiden perimään ovat vaikuttaneet useat eri aasialaiset esi-isät japaninsudesta alkukantaisiin koiriin.
Canis familiaris japonicus
Jotkut japanilaiset tutkijat pitävät nykyisen shiban edeltäjänä rotua nimeltä Canis familiaris japonicus. Hollantilainen Philipp Franz von Siebold kuitenkin luokitteli vuonna 1842 julkaistussa teoksessaan Fauna Japonica kyseisen nimikkeen alle kuuluviksi peräti neljä eri japanilaista koirarotua:
Metsästyskoira viitannee erityisesti nykyisten shika inujen kantarotuun, ja se oli Sieboldin mukaan siperialaisten metsästyskoirien jälkeläinen. Paariakoira taas oli metsästyskoiran ja kiinalaisten, intialaisten ja eurooppalaisten katukoirien puolivilli jälkeläinen, joka eli itsenäisenä kulkukoirana rannikkokylissä ja kaupungeissa kuulumatta varsinaisesti kellekään. Siitä oli kuitenkin paikallisille hyötyä vartioidessaan asuinkortteleita öisin ja tyhjentäessään talojen edustat ruuan tähteistä. Seurakoira vastaavasti oli japanese chinin kantarotu, jonka portugalilaiset olivat tuoneet mukanaan Macaosta. Villikoira oli saanut alkunsa metsästyskoiran ja japaninsuden risteytyksestä, ja sitä käytettiin paitsi metsästykseen, myös ruokana.
Siinä missä Siebold piti kesykoiraa ja paariakoiraa sekarotuisina, hän oli vastaavasti huolissaan metsästyskoiran sisäsiittoisuudesta ja tulevien sukupolvien kapeasta geenipoolista. Näistä neljästä rotutyypistä ainoastaan puhdas metsästyskoira sopisi teoriaan Canis familiaris japonicus -rodun asemasta shiban kantarotuna.
Vanhimmat japanilaiset rodut
250px|thumb|right|Riukiunkoira on toinen kahdesta vanhimmasta japanilaisesta rodusta, ja samalla vanhempi kuin yksikään Korean alkuperäisroduista. Uusien geneettisten tutkimusten mukaan japanilaiset ja korealaiset rodut voidaan jakaa alkuperänsä ja rotupuhtautensa perusteella kolmeen eri ryhmään:
1. Vanhin ryhmä Ryhmän rodut polveutuivat suoraan alkuperäisestä jomonkoirasta omiksi linjoikseen jo varhaisessa vaiheessa. Ne ovat säilyneet kaikkein alkuperäisimpinä ja geneettisesti puhdasrotuisimpina.
2. Keskimmäinen ryhmä Ryhmän rodut polveutuivat jomonkoiran myöhäisemmästä tyypistä ja risteytyivät paitsi yayoikoiran, myös alkuperäisen jomonkoiran kanssa.
3. Nuorin ryhmä Ryhmän rodut polveutuvat useasta eri kantarodusta ja ovat sekoittuneet aikojen saatossa enemmän myös muihin rotuihin. Ne muistuttavat kaikkein vähiten alkuperäistä jomonkoiraa.
Rotujen arvostus ja suojelu
Rotujen nimet liittyvät usein maantieteellisiin paikkoihin, kuten Japanin saariin. Akita on esimerkiksi saanut nimensä Akitan maakunnasta, Hokkaidō ja Shikoku ovat puolestaan saaria.
Akita
Akita on kotoisin Akitan maakunnasta Honshūn saarelta. Se on kookkain japanilaisista pystykorvista, mutta sen kantarotu akita matagi oli alun perin keskikokoinen japanilainen pystykorva. Aluksi rodun tärkein tehtävä oli karhunmetsästys, mutta koiratappeluiden yleistyttyä kokoa alettiin kasvattaa mastiffiristeytyksillä. Toisen maailmansodan aikana tehtiin myös risteytyksiä saksanpaimenkoiran kanssa, koska muiden koirien pito oli tuolloin kiellettyä. Kun koiratappelut kiellettiin, rodun huomattiin olevan melkein sukupuuton partaalla. Rotu elvytettiin pienestä jäljellä olevasta kannasta, minkä vuoksi se on melko sisäsiittoinen. Mastiffeilta periytyneet riippuvat korvat jalostettiin pois, ja tyypilliset pystyt korvat saatiin vakiinnutettua. Kansallisrodun asema ja uskollisen Hachikō-koiran tarina ovat lisänneet akitan suosiota ja arvostusta. Nykyisin se on melko suosittu Italiassa ja Ranskassa, mutta esimerkiksi Suomessa ja Yhdysvalloissa amerikanakita on huomattavasti yleisempi.
Shika inut
Shika inuihin kuuluvat japanilaisista alkuperäisroduista neljä keskikokoista; hokkaidonkoira, kainkoira, kishunkoira ja shikokunkoira. Hokkaidon- ja shikokunkoira on nimetty sen saaren mukaan, jolla ne on kehitetty. Lisäksi hokkaidonkoiran toinen nimitys ainu viittaa Japanin alkuperäisasukkaisiin joiden mukana se saarelle saapui. Kainkoira on sen sijaan nimetty entisen Kain provinssin mukaan.
Hokkaidonkoiralla on hyväksytty monet eri värimuodot, joskin valkoinen on yleisin.
Kainkoira on aina brindle, joko mustalla, ruskealla tai punaisella pohjavärillä.
Kishunkoiraa tavataan pääosin vain valkoisena, vaikka hyväksyttyjä värejä ovat myös punainen ja seesami.
Shikokunkoiralla hyväksytyt värit ovat seesami, musta seesami ja punainen seesami, joskin myös valkoisia, punaisia ja black & tan -värisiä yksilöitä tavataan.
Kokoluokaltaan koirat ovat 42–56cm korkeita ja painoa 15–27kg.
Vaikkakin shika inut ovat harvinaisia kotimaansa ulkopuolella, Suomessa tavataan jokaista näistä roduista.
Shiba
Shiba on yleensä pitkäikäinen ja terve rotu. Se on pienin japanilaisista pystykorvista, mutta se on kuitenkin itsenäinen ja omapäinen. Sille on ominaista shibakiljunta, joka kuulostaa varsin omalaatuiselta. Moni shiba harrastaa agilityä, mutta usein ne ovat myös pelkkiä seurakoiria.
Tavallinen shiba edustaa shinshu shiba -muunnosta. Epävirallisia variaatioita ovat mm:
Tunnustamattomat rodut
Japanista löytyy myös useita vanhoja rotuja, joita FCI ei ole tunnustanut.
Suomen Nihonken
Suomen Nihonken (SuNi) perustettiin 1.4.2012 Sastamalassa edistämään ja tukemaan japanilaisten pystykorvarotujen akitan, hokkaidonkoiran, kainkoiran, kishunkoiran, shiban ja shikokunkoiran harrastus- ja kasvatustoimintaa Suomessa. Nykyisin se edustaa pelkästään shika inuja, ei akitaa eikä shibaa. Se on Suomen ainoa shika inu -rotuja edustava yhdistys.
Richard Dybeck
thumb|Richard Dybeck Richard Dybeck (1. syyskuuta 1811 Odensvi Västmanland Ruotsi – 28. kesäkuuta 1877 Södertälje Ruotsi) oli ruotsalainen muinaistutkija, etnologi ja säveltäjä. Hän kirjoitti sanat Ruotsin kansallislauluun Du gamla, du fria.
Dybeck oli kiinnostunut riimuista ja matkusti pitkiä matkoja etsiessään riimukiviä. Vuonna 1868 hän löysi Uplannista kiinnostavan Yttergärde-kiven, jossa mainitaan Ulf-niminen mies, joka sai perityksi peräti kolme danegeldiä.
Big Fun
Big Fun on C.C. Catchin vuonna 1988 julkaistu albumi. Se nousi Saksassa listalla parhaimmillaan sijalle 53. Albumin tunnetuimmat kappaleet lienevät "Nothing But a Heartache" ja "Backseat Of Your Cadillac".
Henkilö
Henkilö on yksityinen ihminen ja persoona. Termillä voidaan viitata myös ihmisen yksilölliseen olemukseen.
Filosofien määrittelemänä henkilö on se ihminen, jolla on tietyt psykologiset kyvyt, joita pidetään välttämättöminä ja tarpeellisina täyttääkseen vaatimukset. Vaatimuksina on yleisesti muun muassa kyky ajatella, itsetietoisuus ja että on henkilökohtainen identiteetti, joka säilyy läpi elämän.
Vahva
Vahva voi tarkoittaa seuraavia:
Argumentum ad consequentiam
Argumentum ad consequentiam eli seurauksiin vetoaminen on argumentointivirhe, jossa argumentin oikeellisuus pyritään perustelemaan vetoamalla sen seurauksiin – joko toivottaviin tai ei-toivottaviin. Se eroaa argumentum ad baculumista siinä, että ad baculum vetoaa väkivaltaan tai sen uhkaan, kun taas ad consequentiam puolestaan argumentista seuraavaan hyötyyn tai haittaan. Argumentum ad consequentiamin yleinen muoto on:
Katso myös
Apelul la consecinţe
Kivijärven rautatieasema
Kivijärven rautatieasema on Venäjän ja Suomen välisen rajavyöhykkeen tuntumassa sijaitseva Venäjän rataverkon rautatieasema. Se toimii Suomen ja Venäjän välisen rautatieliikenteen rajanylityspaikkana yhdessä Suomen rataverkolla sijaitsevan Vartiuksen rautatieaseman kanssa. Vartiuksen ja Kivijärven liikennepaikkojen välinen etäisyys on kuusi kilometriä. Kivijärven rautatieasema on Lietmajärvi–Kostamus-rautatien läntisin Venäjän puolella sijaitseva liikennepaikka.
Rueil-Malmaison
Rueil-Malmaison [ʁɥɛj malmɛzɔ̃] on Ranskan kunta Hauts-de-Seinen departementissa Pariisin läntisellä esikaupunkivyöhykkeellä, 12,6 kilometrin päässä Pariisin keskustasta. Vuonna 2014 siellä oli 79 204 asukasta. Sen pinta-ala on 14,7 neliökilometriä.
Rueil-Malmaisonin naapurikunnat ovat Hauts-de-Seinen departementin Nanterre, Suresnes, Saint-Cloud, Vaucresson ja Garches sekä Yvelinesin departementin Celle-Saint-Cloud, Bougival, Croissy-sur-Seine, Le Vésinet ja Chatou.
Historia
Kaupungin nimi oli Rueil vuoteen 1928, jolloin se muutettiin Rueil-Malmaisoniksi tunnetuimman matkailunähtävyyden vuoksi. Malmaisonin linnassa asuivat Napoleon Bonaparte (Napoleon I) ja hänen ensimmäinen vaimonsa Joséphine de Beauharnais. Linna on nykyään Napoleon-museona. Joséphine haudattiin Saint-Pierren kirkkoon. Pariskunnan jälki näkyy kaupungissa monessa paikassa, ja kaupunkia leimaa Napoleonin aikainen henki.
Rueilissa sijaitsevat sveitsiläiskaartin kasarmit, jotka on suunnitellut Ludvig XV:n aikaan arkkitehti Axel Guillaumot.
Nähtävyydet ja puistot
Nykyisin alueella oleva 650 hehtaarin luonnonpuisto tuo kansallispuistoon ja Seinen rannalle matkailijoita. Alueella on kahdeksan puistoa ja puutarhaa. Yksi puistoista on Impressionistien puisto, jossa muun muassa taiteilija Claude Monet inspiroitui maalaamaan.
kardinaali Richelieun harmaan eminenssin Père Josephin talon ympärillä on hänen mukaansa nimetty puisto Le parc du Père Joseph.
Seinen rannalla on myös pala Rueil-Malmaisonin historiaa ja nähtävyyksiä. 1800-luvun impressionistit, kuten Monet, Renoir, Turner, Corot, Sisley ja Berthe Morisot maalasivat kaupungissa useita töitään. Seinen rannalla on kahviloita, veneilyä ja pyöräilijöille omat kulkureitit.
Talous
Rueiliin ovat sijoittuneet viime vuosina monet La Défensen alueelta halvempiin tiloihin muuttaneet yritykset, ensimmäisenä niistä Esso. Pääkonttoriaan tai Ranskan-konttoriaan pitävät kunnassa myös muun muassa Schneider Electric, rakennusyhtiö Vinci, lääkeyhtiö AstraZeneca, luottokorttiyhtiö American Express ja kulutustavarajätti Unilever.
Juha Kangas (kapellimestari)
Juha Jaakko Antero Kangas (s. 27. marraskuuta 1945 Kaustinen) on suomalainen kapellimestari, joka perusti Keski-Pohjanmaan Kamariorkesterin vuonna 1972.
Kangas opiskeli Sibelius-Akatemiassa viulunsoittoa. Vuosina 1972–1986 hän opetti sitä itse Keski-Pohjanmaan musiikkiopistossa. Kangas toimi myös viiden vuoden ajan vuoteen 1972 Helsingin kaupunginorkesterin alttoviulistina. Hän oli kaustislaisen pelimanniyhtyeen Kankaan pelimannien jäsen 1960- ja 1970-luvulla.
Kangas jäi eläkkeelle Keski-Pohjanmaan kamariorkesterista 2010 ja on sen jälkeen jatkanut vierailevana kapellimestarina erityisesti Suomessa ja myös ulkomailla.
Hero (Divinefiren albumi)
Hero on kristillistä metallia soittavan Divinefiren toinen studioalbumi, joka julkaistiin 8. marraskuuta 2005.
Phil Selway
thumb|200px|Phil Selway esiintymässä [[Amsterdamissa vuonna 2006.]] Phil Selway on (s. 23. toukokuuta 1967 Abingdon, Berkshire) rumpali englantilaisessa yhtyeessä nimeltä Radiohead. Hän myös laulaa taustoja joillekin yhtyeen kappaleille, erityisesti kappaleeseen "There There". Albumin Kid A jälkeen hän on myös ohjelmoinut rumpukoneella joillekin kappaleille rumpuosiot. Selway on Radioheadin vanhin jäsen.
Yksityiselämä
Selwaylla on vaimo nimeltä Cait ja kolme poikaa nimeltä Leo, Jamie ja John-Patrick.
Marioara Trașcă
Trașcă saavutti olympiahopeaa kahdeksikossa Los Angelesissa 1984 ja Soulissa 1988. Hän sai olympiapronssia perämiehellisessä nelosessa 1988. .
Olavi Alakulppi
Olavi Eelis Alakulppi (17. heinäkuuta 1915 Rovaniemen maalaiskunta – 19. elokuuta 1990 Petersburg, Virginia) oli suomalainen maastohiihtäjä ja Mannerheim-ristin ritari.
Nuoruusaika
Alakulpin suku on kotoisin Rovaniemen Saarenkylästä. Hänen vanhempansa olivat Elis Heikki Alakulppi ja tämän toinen vaimo sallalainen Senja Törmänen. Pariskunnan mentyä naimisiin 1914 heille syntyi kaksitoista lasta, joista Olavi oli vanhin. Olavi Alakulppi harrasti liikuntaa ja urheilua jo nuorena, suorittaen muun muassa I luokan urheilumerkin ja II luokan voimistelumerkin. Hänen monia eri lajejaan olivat esimerkiksi viisiottelu, suunnistus ja sotilasottelu. Sarjakilpailuihin hän alkoi osallistua 15-vuotiaana. Alun perin Alakulpin päälaji talviurheilussa oli mäkihyppy, ensimmäiseen mäkikisaansa Ounasvaaralla hän osallistui 16-vuotiaana vuonna 1932. Myöhemmin hän osallistui myös yhdistetyn kilpailuihin. Alakulpin ennätykseksi mäkihypyssä jäi 39,5 metriä, joka oli vain puolitoista metriä tuolloista Ounasvaaran ison mäen ennätystä lyhyempi. Alakulppi astui varusmiespalvelukseen Lapin Rajavartiostoon 6. toukokuuta 1935, aliupseerikouluun Joensuuhun hänet määrättiin 1. syyskuuta samana vuonna. Maastohiihtokilpailuissa hän alkoi menestyä juuri varusmiespalveluksensa aikana talvella 1935–1936. Alakulppi kotiutettiin siviiliin 440 päivän jälkeen alikersanttina 18. heinäkuuta 1936. Naimisiin hän meni Eevi Johanna Kinnusen kanssa 19. marraskuuta 1939. Vain kolme päivää myöhemmin hänet ylennettiin kersantiksi.
Suomessa
Alakulppi lähti talvisotaan rovaniemeläisen Erillinen pataljoona 25:n (ErP 25) kersanttina Sallan suunnalle, jossa pataljoona liitettiin osaksi osasto Roinista. Talvisodassa Alakulppi johti nimeään kantanutta osastoa, joka taisteli puna-armeijan selustassa Sallan alueella. Hän yleni talvisodan aikana vääpeliksi ja kävi upseerikoulun välirauhan aikana. Luutnantti, 6. divisioonaan kuuluneen Jalkaväkirykmentti 33:n kaukopartiojohtaja Alakulppi nimitettiin 17. heinäkuuta 1942 Mannerheim-ristin ritariksi numero 72. Ritari Alakulppi poseeraa saman vuoden jouluna ilmestyneen Martti Jukolan ja Hugo Valkeapään toimittaman Urheilijan Joulu -lehden (Suomen Urheilulehti nro 47) kansikuvassa.
Yhdysvalloissa
Valpo pidätti Alakulpin turvasäilöön 2.9.1945 asekätkennästä epäiltynä. Silloinen kapteeni Alakulppi oli osallistunut aseiden hajavarastointiin Pohjolan suojeluskuntapiirissä. Oulun vankilasta hän karkasi Ruotsiin. Karkaaminen onnistui, kun sairaaksi tekeytynyttä Alakulppia vietiin hammaslääkäriin. Ruotsin kautta hän siirtyi Marttisen miesten joukossa Yhdysvaltoihin ja palveli Yhdysvaltain armeijassa vuosina 1947–1968 useissa eri tehtävissä, myös muun muassa Saksassa, Japanissa ja Etelä-Koreassa. Taistelutoimiin hän osallistui Korean sodassa, mutta enimmäkseen hän toimi kouluttajana. Lisäksi hän osallistui muun muassa talvisodankäynnin ruokahuollon ja varusteiden kehitykseen ja kokeiluihin ja toimi hiihdon ja ampumahiihdon valmentajana. Alakulpin ja muutaman muun Marttisen miehen kehittämä oli esimerkiksi Yhdysvaltojen armeijan ensimmäinen ahkio. Yhdysvaltain armeijassa Alakulppi aloitti alokkaana, sittemmin hän palveli muun muassa kersanttina, luutnanttina ja kapteenina. Hän oli myös teknisistä syistä välillä kansalliskaartin kirjoilla. Alakulppi ylennettiin lopulta everstiluutnantiksi 1965, mistä tehtävästä hän jäi eläkkeelle 1. tammikuuta 1968.
Naton tukikohdassa Länsi-Saksassa 1950-luvun loppupuolella komppanianpäällikkönä toimineen Alakulpin henkilökohtaisena autonkuljettajana kerrotaan toimineen varusmiespalvelustaan varusmieskersanttina suorittanut Elvis Presley. Presley palveli pääosin tiedustelujeepin kuljettajana muutaman kuukauden samaan aikaan kuin Alakulppi, mutta ei ollut hänen henkilökohtainen autonkuljettajansa.
Sotilasarvot ja mitalit
Suomen armeijassa Alakulpin sotilasarvot ja hänen saamansa mitalit olivat seuraavat:
Lisäksi Alakulppi sai Saksan armeijan kultaisen lähitaistelumitalin, jonka hänelle luovutti kenraalieversti Eduard Dietl. Yhdysvaltojen armeijassa hänelle myönnettiin seuraavat kunniamerkit:
Hiihtoura
Alakulppi voitti yhdessä Pauli Pitkäsen, Eino Olkinuoran ja Klaus Karppisen kanssa kultaa 4 × 10 kilometrin viestissä hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 1939 Zakopanessa. Sodan jälkeen hän voitti Yhdysvaltain hiihtomestaruuksia 1949–1950. Hän edusti Yhdysvaltoja hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 1950 Lake Placidissa. Suomessa hänen seuransa oli Ounasvaaran Hiihtoseura.
Arvokisat
Hiihtouransa aikana Alakulppi osallistui seuraaviin arvokisoihin:
Alakulppi toimi pitkään Yhdysvaltojen kansallisen Olympiakomitean jäsenenä. Squaw Valleyssä hän avusti muun muassa selostaja Pekka Tiilikaista ja pääsi itsekin esiintymään radiossa Tiilikaisen jouduttua liikutukseltaan keskeyttämään selostuksensa. Yhdysvaltojen armeijan hiihtovalmentajana hän ikämiehenäkin peittosi kisoissa valmennettavansa.
Muuta
Yhdysvalloissa ollessaan Alakulppi yritti keräämänsä todistusaineiston ja oman silminnäkijälausuntonsa avulla vakuuttaa YK:n sotarikoksia tutkivan komission Neuvostoliiton partisaani-iskujen yhteydessä tekemistä murhista ja tihutöistä, mutta turhaan. Savukosken Seitajärven tapauksesta hän kirjoitti oman silminnäkijälausuntonsa. Alakulppi on haudattu Arlingtonin sotilashautausmaalle vaimonsa ja kuolleena syntyneen poikansa kanssa. Toinen pojista, Vesa Alakulppi (23. huhtikuuta 1941 Rovaniemi – 14. toukokuuta 1968), kaatui kapteenina Vietnamin sodassa, valmistuttuaan West Pointin sotilasakatemiasta.
Kattohaikarat
Kattohaikarat (Ciconiidae) on nykyään ainoa haikaralintujen lahkoon luettu heimo. Heimoon kuuluvat muun muassa kattohaikara (Ciconia ciconia) ja mustahaikara (Ciconia nigra).
Madetoja-palkinto
Madetoja-palkinto on Suomen Säveltäjät ry:n jakama palkinto ansioituneille suomalaisen nykymusiikin esittäjille. Vuonna 1988 perustettu palkinto on nimetty säveltäjä Leevi Madetojan mukaan.
Palkinto jaetaan suomalaiselle tai ulkomaalaiselle henkilölle tai yhteisölle, joka on toiminut erityisen ansiokkaasti suomalaisen luovan säveltaiteen hyväksi. Pääpaino on uuden musiikin esiintuomisessa. Palkintona luovutetaan kuvanveistäjä Matti Koskelan suunnittelema veistos.
Frank Oz
Richard Frank Oznowicz (s. 25. toukokuuta 1944), paremmin tunnettu nimellä Frank Oz, on elokuvaohjaaja, näyttelijä ja nukketeatterin esittäjä.
Oz on syntynyt Herefordissa Englannissa. Hän on ranskalaisesta perheestä, jonka isä on juutalainen ja äiti katolinen. Oz muutti viiden vanhana vanhempiensa kanssa Yhdysvaltoihin Kalifornian osavaltioon.
Oz tunnetaan muun muassa työstään nukke-esitysten parissa Jim Hensonin The Muppet Show’ssa. Hänen esittämiinsä hahmoihin kuuluivat Miss Piggy, Fozzie-karhu ja Sam-kotka. Oz on ollut pääasiallinen vaikuttaja Muppetien hahmojen kehitykseen vuodesta 1969 lähtien. Sarjassa Seesamtie hän on esittänyt muun muassa Keksimonsteria.
Yksi Ozin tunnetuimmista nukkehahmoista on George Lucasin Tähtien sota -elokuvien pienikokoinen jedimestari Yoda. Oz esittää Yodan ääntä ja nukke-esitystä (milloin se on mahdollista) Tähtien sota -elokuvissa vuodesta 1980 (Imperiumin vastaisku) vuoteen 2017 (The Last Jedi). Oz antoi paljon vaikutteita hahmolle ja on itse vastuussa hahmon tavaramerkistä, käänteisestä puhetavasta (lauseen verbi on viimeisenä).
Vuonna 1980 Oz esiintyi The Blues Brothers -elokuvassa, jonka ohjaajana toimi John Landis. Hän esiintyi myöhemmin muissakin Landisin elokuvissa. Lisäksi Oz on ohjannut useita elokuvia.
Demetrio Ribes
Demetrio Ribes Marco (1875–1921) oli espanjalainen arkkitehti. Ribes oli kotoisin Valenciasta. Hänestä tuli sukupolvensa huomattavimpia arkkitehteja Francisco Moran ja Sancho Fusterin ohessa. Ribesin työt edustavat jugendia, mutta myöhemmin hän toi töihinsä rationalismin.
Demetrio Ribesin tärkeimpinä töinä pidetään Valencian päärautatieasemaa (Estación del Norte de Valencia) ja Kolumbuksen kauppahallia (Mercado de Colón). Muita tunnettuja töitä ovat muun muassa Barcelonan pohjoinen rautatieasema (Estació del Nord), Xátivan härkätaisteluareena, Castellón de la Planan postitoimisto (Edificio de Correos de Castellón), Asilo de la Marquesa de San Joaquín sekä Casa Ribes Valenciassa ja Casa Lázaro Biarissa.
Sähködipoli
Sähködipolin muodostavat kaksi erimerkkistä mutta yhtä suurta varausta, joilla on tietty etäisyys (d) toisistaan.
Dipolia luonnehtii dipolimomentti (tunnus p), vektorisuure, jonka suuruus on yksittäisten varausten q suuruus kerrottuna varausten välimatkalla d:
Dipolimomentin SI-yksikkö on coulombimetri (Cm). Usein käytännöllisemmän kokoinen yksikkö on Debye (D), jonka suuruus coulombimetreissä on D = 3,336 x 10-30 Cm.
Jos dipoli asetetaan ulkoiseen sähkökenttään, kenttä vaikuttaa dipolin erimerkkisiin päihin vastakkaissuuntaisilla voimilla. Syntyy vääntömomentti τ, joka pyrkii vääntämään dipolin kentän suuntaiseksi:
missä p on sähköinen dipolimomentti.
Sähkökentässä sijaitsevan dipolin potentiaalienergia voidaan esittää yhtälöllä
Molekyylin poolisuus
Molekyylin poolisuuteen vaikuttaa olennaisesti sen suuntautuneisuus (esimerkiksi vesimolekyylin kulma 105 astetta). L. Paulingin mukaan elektronegatiivisuus mittaa atomin kykyä vetää sidoselektroneja puoleensa. Kahden tai useamman atomin sitoutuessa kovalenttisesti toisiinsa saattaa atomien välille syntyä elektronegatiivisuuseroista johtuvia osittaisvarauksia. Paulingin elektronegatiivisuustaulukossa jaksollisen järjestelmän kaikkein elektronegatiivisimmat alkuaineet ovat oikealla ylhäällä (mm. fluori, happi). Esimerkiksi vesimolekyylit ovat poolisia.
Fluorimolekyyli F2 ei ole poolinen molekyyli, koska siinä on kaksi samaa atomia, jotka ovat yhtä elektronegatiivisia. Tosin tällaisillakin molekyyleillä on hetkellisiä polarisoitumisen tapaisia voimia, nk. dispersiovoimia.
Kirjallisuutta
Dipôle Dipolo magnetico
VL Viima
Viima I (VI-1)
Viiman suunnittelua alettiin valmistella ennen Tuiskun ensilentoa vuonna 1934, ja sitä lähdettiin suunnittelemaan vanhentuneiden Smolikeiden korvaajaksi. Lentokonetehdas esitteli 4. lokakuuta 1934 puolustusministeriölle tarjouksensa, johon kuuluivat suunnittelu ja piirustusten laatiminen (75 000 mk), kehittely ja muutostyöt (60 000 mk) sekä itse prototyyppi ilman moottoria ja mittareita (321 000 mk). Tehdas arvioi ensimmäisen koneen toimitusajaksi kymmenen kuukautta.
Viiman suunnittelu oli Tuiskun tavoin aloitettu Arvo Ylisen johdolla jo ennen varsinaista tilausta. Projekti olikin syksyllä 1934 niin pitkällä, että koneen mallia päästiin testaamaan tuulitunneliin Prahaan. Konetyypin suunnitteluun oli kulunut lähes 10 000 tuntia. Puolustusministeri Arvi Oksala hyväksyi Viiman tilaamisen 7. helmikuuta 1935 edellisvuoden lokakuussa tehdyssä tarjouksessa esitettyyn hintaan.
Suurin osa lentokonetehtaan suunnittelukapasiteetista valjastettiin välittömästi Viiman piirustusten laadintaan. Koneen piirustukset valmistuivat joulukuussa 1935, ja nopeasti rakennettu prototyyppi VI-1 lensi ensilentonsa Laajalahden jäällä 11. tammikuuta 1936 ohjaajanaan Bo von Willebrand. Tehdas jatkoi koneen koelentoja helmikuun lopulle, minkä jälkeen kone luovutettiin ilmavoimille. Ilmavoimien lentäjä, lentomestari Urho Heiskala teki koneelle täydellisen koelento-ohjelman. Hän piti konetta siivekkeiltään ja sivuperäsimeltään tehottomana ja korkeusperäsimeltään herkkänä. Lentokonetehdas teki muutoksia prototyyppiin saamansa palautteen perusteella, ja VI-1 luovutettiin lopullisesti ilmavoimille 13. huhtikuuta 1937. Prototyypin kehittämiseen ei enää päätetty laittaa lisää rahaa, sillä kone oli päätetty suunnitella uudelleen.
Viima II
pienoiskuva|vasen|Ilmapuolustusliitolle tilattu OH-ILN siirtyi suoraan ilmavoimien käyttöön. Valtion lentokonetehdas tarjosi puolustusministeriölle 22. tammikuuta 1937 Viima I:n pohjalta kehitettyä paranneltua Viima II:ta, jonka prototyyppi päätettiin tilata 300 000 markalla. Viima II:een tehtiin useita muutoksia: sen runko oli madallettu, välisiiven polttoainesäiliö poistettu ja sen siipiprofiili oli parempi. Konetyypin osittaiseen uudelleensuunnitteluun kului lähes 12 000 tuntia. Ensimmäinen Viima II, VI-2, rakennettiin Tampereen uudessa lentokonetehtaassa, ja se lensi ensilentonsa 12. lokakuuta 1937 Jorma Visapään ohjaamana. Koelentäjän ensivaikutelma toisesta prototyypistä oli huomattavasti parempi kuin VI-1:stä. Visapää vertasikin konetta klassiseen taitolentokoneeseen, Bücker Bü 131:een. VI-2 luovutettiin Ilmailukoululle 17. marraskuuta 1937. pienoiskuva|Viima II VI-2 Tampereella kesäkuussa 1938.
Lentokonetehdas teki 18. tammikuuta 1938 puolustusministeriölle tarjouksen 20 Viiman sarjasta. Koneiden hinta oli 190 000 markkaa kappaleelta; hintaan ei kuulunut moottoreita tai puolustusministeriön hankkimia laitteita. Yksityiskohtainen tilaus allekirjoitettiin 4. kesäkuuta 1938 ja tehtaan tilausvahvistus 16. marraskuuta 1938.
Ensimmäisestä Viima-sarjasta käytettiin nimitystä VI-I, ja se käsitti 22 koneyksilöä, joista kaksi myytiin Suomen ilmapuolustusliitolle 220 000 markan kappalehintaan ilman moottoreita ja mittareita. Ensimmäinen sarjatuotettu Viima, VI-3, sai nimen ”Haijala” Suomen ensimmäisen lentomestarin Hannes Haijalan mukaan. Sen hankintaan tarvittavat varat oli kerännyt puolustuslaitoksen alipäällystö. Vähittäiskauppiaat lahjoittivat ilmavoimille Viiman, joka sai nimekseen ”Pirkka” ja joka luovutettiin käyttöön tunnuksella OH-ILM. Sen sisarkone, OH-ILN, joka oli tilattu ilmapuolustusliitolle, oli alusta lähtien käytännössä ilmavoimien käytössä tunnuksella VI-23, sillä ilmapuolustusliitto oli ilmoittanut maaliskuussa 1939 olevansa halukas luopumaan siitä. Myös kansakouluopettajat päättivät sponsoroida yhtä konetta, joka sai nimekseen ”Kokko” koulu-, lehtimies ja kansanedustaja Väinö Kokon mukaan. Ensimmäinen Viima-sarja luovutettiin vuoden 1939 aikana.
Puolustusvoimat tilasi vuonna 1941 toisen Viima-sarjan, joka käsitti 16 konetta. Tilaus tosin peruttiin jo 1942, koska Tuuli-alkeiskoulukoneen kehitys oli aloitettu ja Viiman moottorien saanti heikkoa. Käyttöikänsä loppupuolella 1950-luvulla Viimoihin asennettiin kokolasitettu ohjaamo. Samassa yhteydessä koneen runkoa levennettiin, pääohjaamo siirrettiin takaa eteen ja moottoripukkia pidennettiin kymmenen senttimetriä.
Käyttö
pienoiskuva|Viimoja korjattavina [[Veljekset Karhumäki|Karhumäen Kuoreveden tehtaalla.]] Viimat sijoitettiin pääasiassa Ilmasotakouluun, ja muutama yksilö meni Lentorykmentti 4:ään ja Erilliseen lentolaivueeseen. Jatkosodan alkaessa yksi Viima oli ehtinyt tuhoutua onnettomuudessa. Yksittäisiä Viimoja palveli laivueiden yhteyskoneina. Sotien päätyttyä lentokunnossa oli 19 Viimaa, jotka olivat korvanneet yhdessä Focke-Wulf Stieglitzien kanssa vanhentuneet Smolikit. Lentosotakoulu ja sen seuraaja Ilmasotakoulu olivat edelleen konetyypin pääkäyttäjät. Viimoja oli lisäksi yhteyskoneina kaikissa ilmavoimien joukko-osastoissa. Rauhan aikana poistettiin yhteensä kahdeksan konetta ja kymmenen myytiin 31. toukokuuta 1960 yksityisille lentokerhoille. Viimeinen ilmavoimien Viima-lento tehtiin 17. elokuuta 1962 koneyksilöllä VI-21, joka myytiin 10. huhtikuuta 1963 siviilitunnuksella OH-VII.
Viimoilla lennettiin puolustusvoimissa noin 78 000 tuntia vuosina 1936–1963. Konetyypille sattui yhdeksän kuolemaan johtanutta onnettomuutta, joissa kuoli yhteensä yksitoista ihmistä. Kymmenisen Viimaa jatkoi vielä pitkälle 1960-luvulle ilmailukerhojen hinauskoneina.
Museokoneet
Ilmavoimien VI-21 on nykyisin Suomen Ilmailumuseossa Vantaalla siviilitunnuksella OH-VII. Se poistettiin rekisteristä 1989 ja oli tuolloin Suomen viimeinen lentokuntoinen Viima.
Viima VI-1 on ollut vitriinissä Tampereen Härmälässä entisen Valtion lentokonetehtaan eli nykyisen Kalmarin tehtaan edessä vuodesta 1986 lähtien. 2010-luvulla vitriinin paikalle kaavoitettiin asuinrakennuksen rakennuspaikka ja syksyllä 2016 vitriini koneineen siirrettiin uuteen paikkaan Niilo Härmälän kadun toiselle puolelle Valmetinkadun varteen Sisunaukion viereen. Koneen uuden sijaintipaikan paljastustilaisuus oli 2. syyskuuta 2016. Siirron yhteydessä kone palautettiin vuoden 1941 koulukoneväritykseen ja entinen kokarditunnus vaihdettiin alkuperäiseen kansallisuustunnukseen. Viima VI-1 koneen omistaa Suomen valtio ja Lentovarikon Kilta ry on solminut Sotamuseon kanssa sopimuksen koneen säilytyksestä, huollosta ja kunnossapidosta. Kilta sai vitriinin lahjoituksena Kalmar Oy:ltä koneen edellisen siirron yhteydessä.
Suomessa oli vuonna 2010 käynnissä useita Experimental-projekteja Viimojen saamiseksi lentokuntoon. Esa Passilan kunnostama Viima VI-17 (rekisteritunnus OH-VIF) esiintyi Turun päälentonäytöksessä 2011 ja Oripään lentonäytöksessä 2013. Phil Lawton osti ensimmäisen VL Viima II -sarjatuotantokoneen VI-3:n takaisin Suomeen vuonna 2015. Kone on lentokuntoinen ja maalattu jatkosodanaikaisiin väreihin. Kone oli nähtävillä mm. Malmin lentonäytöksessä 2015 ja esiintyi Jämin lentonäytöksessä 2016 ja Kaivopuiston lentonäytöksessä 2017. Koneen siviilitunnus on OH-VIG.
Lümanda
Lümanda oli kunta Saarenmaan maakunnassa. Kunnassa oli 25 kylää: Atla, Austla, Eeriksaare, Himmiste, Jõgela, Karala, Kipi, Koimla, Koki, Koovi, Kotlandi, Kulli, Kuusnõmme, Kärdu, Leedri, Lümanda, Metsapere, Mõisaküla, Põlluküla, Riksu, Taritu, Vahva, Vana-Lahetaguse ja Varpe, Viidu.
Lümandassa on ortodoksinen kirkko, joka on rakennettu kalkkiliuskekivestä vuonna 1867 muodoltaan laivaa muistuttavaksi. Siinä on kaksi kupolia. Entisöidyssä kirkkorakennuksessa on ruokala.
Siellä on louhittu kalkkikiveä vuosisatoja. Kalkin polttamista perinteiseen tapaan voi matkailija seurata. Alueella on vuonna 1986 rakennettu kollektiivitalouteen liittyvä klubirakennus. Lännessä Leedrissä on vanha saarenmaalainen ryhmäkylä, jossa on aarniometsän puita ja korkeita kiviaitoja.
Kuntamuutokset
Kaarma, Kärla ja Lümanda yhdistyivät vuonna 2014 Lääne-Saaren kunnaksi. Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Kuressaaren kaupunki ja Saarenmaan saaren kaikki 11 kuntaa (Lääne-Saare, Orissaare, Pihtla, Valjala, Salme, Kihelkonna, Laimjala, Mustjala, Torgu, Leisi ja Pöide) yhdistettiin Saarenmaan kunnaksi.
Väestö
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Lümandan kunnassa oli 744 asukasta, joista 738 (99,2 %) oli virolaisia, 3 (0,4 %) venäläisiä ja 3 (0,4 %) muita kansallisuuksia.
Talous
Paikkakunta on maatalousvaltainen. Siellä on myynnissä erilaisia tontteja ja kiinteistöjä.