cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Max Verstappen
Kausi 2019
Verstappen ajoi kauden avausvoittonsa Itävallan GP:ssä, jossa hän ohitti kilpailua pitkään johtaneen Charles Leclercin vain kaksi kierrosta ennen maalia. Verstappen ajoi voittoon myös Saksan GP:ssä. Unkarin GP:ssä Verstappen ajoi uransa ensimmäisen paalupaikan vain 18 tuhannesosan erolla Valtteri Bottakseen. Verstappenista tuli näin F1-historian sadas paalupaikan ajanut kuljettaja ja ensimmäinen hollantilainen F1-kuljettaja, joka on ajanut paalupaikalle. Kilpailussa Verstappen sijoittui toiseksi, kun Lewis Hamilton ohitti hänet vain kolme kierrosta ennen maalia. Verstappen ajoi myös kilpailun nopeimman kierroksen, mikä oli samalla Hungaroringin rataennätys.
Kausi 2020
Verstappen solmi tammikuussa 2020 jatkosopimuksen Red Bullille kauden 2023 loppuun saakka. Verstappenin kausi alkoi huonosti hänen keskeytettyä avauskilpailussa tekniseen vikaan. Tämän jälkeen Verstappen ajoi säännöllisesti palkintosijalle ollen Mercedes-kuljettajien jälkeen paras kuljettaja. Verstappen ajoi kauden avausvoittonsa 70-juhlavuotiskilpailussa Silverstonessa. Turkin GP:ssä Verstappen oli kuudes. Kauden päättäneessä Abu Dhabin GP:ssä Verstappen ajoi uransa kolmannen paalupaikan niukasti ennen Valtteri Bottasta. Kilpailussa Verstappen ajoi voittoon johtaen kilpailua lähdöstä maaliin ollen lähellä ajaa Grand Slamin, kunnes hän menetti kilpailun nopeimman kierroksen viimeisellä kierroksella Daniel Ricciardolle. Verstappenista tuli kaikkien aikojen nuorin 10 osakilpailua voittanut Formula 1 -kuljettaja. Verstappen keräsi kauden aikana 214 pistettä sijoittuen sarjan kolmanneksi jääden Mercedeksen kuljettajien Lewis Hamiltonin ja Valtteri Bottaksen taakse.
Yksityiselämä
Verstappen on seurustellut vuodesta 2020 lähtien kolminkertaisen F1-maailmanmestarin Nelson Piquet’n tyttären valokuvamalli Kelly Piquet’n kanssa.
Lauri Koli
Lauri Anton Koli (14. lokakuuta 1929 Viipuri – 25. syyskuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen biologi ja tietokirjailija. Hän toimi Helsingin yliopiston Eläinmuseon museonhoitajana ja oli myös dosenttina vuosina 1971–1993.
Jo Swerling
Joseph Swerling (18. huhtikuuta 1893 Venäjä – 23. lokakuuta 1964 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvakäsikirjoittaja. Hän kirjoitti 1920-luvun alkupuoliskolla sanoma- ja aikakauslehtiin ja vuonna 1929 hän yhdessä Edward G. Robinsonin kanssa kirjoitti menestysnäytelmän The Kibitzer. Samana vuonna Swerling aloitti Hollywoodissa Columbia Picturesin palveluksessa. Columbialla ollessaan alkoi Swerlingin yhteistyö elokuvaohjaaja Frank Capran kanssa, jonka tuloksena syntyi muun muassa klassikkoelokuva Ihmeellinen on elämä (1946). Yhteistyö päättyi myöhemmin Swerlingin kyllästyttyä Capran tapaan kaapata kaikki kunnia elokuvistaan itselleen. Swerling oli ehdokkaana parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-palkinnon saajaksi elokuvasta Sankaritekojen mies (1942).
Lauri Koli
Koli valmistui Helsingin yliopistosta maisteriksi vuonna 1954. Hän teki ja toimitti vuodesta 1961 lähtien useita kalakirjoja, joista on tullut useaan otteeseen uudemman kerran painettuja kalantunnistuksen klassikkoteoksia.
Leo Pärnänen
Leo Pärnänen on Kansallisteatterin näytelmän Pikkujättiläinen lapsinäyttelijä. Hän esittää näytelmässä 9-vuotiasta Eino-poikaa.
Dante Rossi
Dante Rossi (28. elokuuta 1936 Bologna – 15. maaliskuuta 2013 Lavagna) oli italialainen vesipalloilija ja olympiavoittaja. Hän edusti seuratasolla genovalaista SS Nerviä ja pelasi maalivahtina. Rossi osallistui olympialaisiin kahdesti, vuosina 1960 ja 1964. Hän voitti yhden olympiamitalin, kultaa Rooman kisoista 1960. Rossi pelasi vuoden 1960 kisoissa viisi ja vuoden 1964 kisoissa kuusi ottelua.
Combi coupé
thumb|Saab 900 Combi coupé
Combi Coupé on Saabin lanseeraama korimalli. Se on coupén ja farmarin välimuoto, oikeammin sanottuna viistoperä. Combi Coupéta tehtiin 3- ja 5-ovisina versioina. Saab kehitti itse monikäyttöisen korimallin, joka otettiin ensimmäisenä Saab 99-mallin valikoimaan. Myöhemmin Saabin suunnittelijat sovelsivat Combi coupé-version Saab 95:stä, Saab 98:n. Tämä malli ei kuitenkaan tullut koskaan tuotantoon sen vähäisen markkinatarpeen vuoksi. 98-mallin prototyyppi on Saabin museossa Trollhättanissa, Ruotsissa. Combi Coupén tavaratila on auton muotoihin ja kokoon nähden varsin suuri, hieman alle 500 litraa. Korimalli oli aikanaan automaailman läpimurto, nykyisten crossovereiden edeltäjä.
Ykkösen kausi 2013
Ykkösen kausi 2013 oli Suomen jalkapallon toiseksi korkeimman sarjatason Ykkösen 41. kausi. Kausi pelattiin kymmenen joukkueen kolminkertaisena sarjana, jolloin ottelumääräksi tuli 27. Sarjan voitti Seinäjoen Jalkapallokerho, joka nousi Veikkausliigaan. Ykkösestä Kakkoseen putosivat AC Kajaani ja Oulun Palloseura.
Sarjataulukko
thumb|Oulun paikallisottelu OPS–AC Oulu 31. toukokuuta.
Lähde: palloverkko.palloliitto.fi
William A. Pickering
thumb|William Pickering 1898 William Alexander Pickering (9. kesäkuuta 1840 Eastwood, Nottinghamshire, Englanti – tammikuu 1907 San Remo, Italia) oli Salmisiirtokuntien kiinalaisten ensimmäinen protektori 1877–1888. Pickering oli brittiläisen siirtomaahallinnon ensimmäinen virkamies, joka osasi puhua ja kirjoittaa kiinaa. Pickeringin virkamiesura päättyi 1887 tehtyyn murhayritykseen, jossa saamistaan vammoista hän ei koskaan toipunut.
Alkuvuodet ja Formosa
Pickering kävi yksityiskoulua Nottinghamissa ja lähti merille 16-vuotiaana ja palveli Englannin ja Kiinan välillä purjehtivissa laivoissa. 1862 hän siirtyi Kiinan meritulliviraston palvelukseen Fuzhoussa Fujianin maakunnassa. Siellä ollessaan hän opiskeli mandariinikiinaa ja Fujianissa puhuttua kiinan murretta. 1863 hän siirtyi Formosaan, jossa hän avusti tullilaitoksen perustamisessa. 1865 hän sai johdettavakseen Anpingin tulliviraston Taiwanfoon satamassa Formosalla. Kaksi vuotta myöhemmin hän siirtyi samalla paikkakunnalla toimineen englantilaisen yrityksen palvelukseen.
Salmisiirtokunnat
Pickering joutui palaamaan Englantiin terveysongelmien takia 1870. Siellä hän tapasi Salmisiirtokuntien kuvernöörin, joka tarjosi Pickeringille kiinan kielen tulkin paikkaa Salmisiirtokuntien hallinnossa. Pickering hyväksyi tarjouksen ja saapui Salmisiirtokuntaan maaliskuussa 1872. Hän oli Salmisiirtokuntien ensimmäinen ja ainut brittiläinen virkamies, joka osasi kiinaa. Työssään Pickering erotti monia oikeuden tulkkeja, jotka olivat kiinalaisten salaseurojen jäseniä.
Pickeringillä oli merkittävä osuus Larutin sotien (1861–1873) päättämisessä. Kaksi kiinalaista salaseuraa oli sotinut Perakin alueen tinakaivosoikeuksista. Pickering taivutteli salaseurat hyväksymään britit välittäjiksi ja sai siten aikaan aselevon. Neuvottelut johtivat lopulta Pangkorin sopimuksen allekirjoittamiseen tammikuussa 1874. Pangkorin sopimuksella oli myös merkittävä vaikutus brittien siirtomaavallan kasvulle Malakan niemimaalla.
Kiinalaisten protektori Salmisiirtokunnassa
Pickering nimitettiin 3. toukokuuta 1877 Salmisiirtokuntien kiinalaisten ensimmäiseksi protektoriksi. Salmisiirtokuntien alati kasvava kiinalaisväestö oli aiheuttanut levottomuuksia ja väärinkäytöksiä kuten pakkotyötä ja -prostituutiota. Protektorin tehtävänä oli valvoa, ettei väärinkäytöksiä tapahtuisi ja että saapuvat kiinalaissiirtolaiset olisivat tietoisia oikeuksistaan ja protektorin olemassaolosta. Pickeringin näkemyksen mukaan ongelman syy ja ratkaisu olivat kiinalaiset salaseurat. Hän pakotti salaseurojen johtajat rankaisemaan itse jäseniään, jotka rikkoivat lakia. Pickering toimi myös salaseurojen kiistojen välittäjänä. Yhteistyöstä kieltäytyminen johti salaseuran johtajan karkottamiseen Salmisiirtokunnista. 1878 Pickering muodosti kiinalaisten ja eurooppalaisten lähetysasemien avulla turvakodin prostituution uhreiksi joutuneille naisille.
Muistelmat
Pickering julkaisi Formosan vuosistaan muistelmateoksen ''Pioneering in Formosa. Recollections of Adventures among Mandarins, Wreckers, & Head-Hunting Savages'' vuonna 1898.
Dudu Pukwana
Dudu Pukwana (18. heinäkuuta 1938 Port Elizabeth, Etelä-Afrikka – 30. kesäkuuta 1990 Lontoo, Englanti) oli eteläafrikkalainen jazzsaksofonisti.
Pukwana opiskeli alun perin pianonsoittoa, mutta vaihtoi soittimensa vuonna 1956 alttosaksofoniin tavattuaan Nikele Moyaken. Voitettuaan Moyaken kanssa vuonna 1962 ensipalkinnon jazzfestivaalilla Johannesburgissa Pukwana sai Chris McGregorilta kutsun Blue Notes -kokoonpanon jäseneksi. Viranomaiset häiritsivät tämän etnisyyksien rajat rikkoneen sekstetin toimintaa, joten se poistui vuonna 1964 maasta ja soitti tämän jälkeen Ranskassa, Zürichissä sekä Lontoossa. Pukwana toimi myös McGregorin Brotherhood of Breath -yhtyeessä ja sävelsi tälle tunnetuksi tulleen kappaleen "Mra". Hän teki yhteistyötä lisäksi muiden muassa Incredible String Bandin, Misha Mengelbergin, Han Benninkin, Mongezi Fezan, Elton Deanin, Keith Tippettin, Louis Moholon, Harry Millerin, Hugh Masekelan ja Jonas Gwangwan kanssa.
2,4-dikloorifenoksietikkahappo
2,4-Dikloorifenoksietikkahappo eli 2,4-D on kloorattuihin aromaattisiin karboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään hyvin yleisesti rikkaruohomyrkkynä.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa 2,4-dikloorifenoksietikkahappo on värittömiä kiteitä. Yhdiste liukenee erittäin vähäisessä määrin veteen ja hyvin moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. 2,4-Dikloorifenoksietikkahappo on heikko happo ja sen pKa-arvo on 2,87. 2,4-Dikloorifenoksietikkahapon herbisidiset vaikutukset perustuvat siihen, että se matkii kasvien omaa kasvuhormonia auksiinia. Yhdiste ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Sille altistumisesta oireita voivat olla pää- ja vatsakivut, huonovointisuus ja hengityksen vaikeutuminen.
Valmistus ja käyttö
2,4-Dikloorifenoksietikkahapon valmistuksessa 2,4-dikloorifenoli reagoi metallisen natriumin kanssa muodostaen natrium-2,4-dikloorifenolaattia. Tämä suola reagoi kloorietikkahapon kanssa 2,4-dikloorifenoksietikkahapoksi. Yhdistettä voidaan valmistaa myös klooraamalla fenoksietikkahappoa.
2,4-Dikloorifenoksietikkahappoa käytetään selektiivisenä rikkaruohomyrkkynä muun muassa maataloudessa, puutarhoissa, puistoissa ja vesikasvien hävitykseen. Se tuli Yhdysvalloissa markkinoille vuonna 1942 ja on edelleen Yhdysvaltojen käytetyin herbisidi. Ainetta käytetään myös hedelmänviljelyksillä sadon parantamiseksi, koska yhdiste toimii kasvuhormonina. Aine oli yksi osa niin kutsuttua Agent Orange-herbisidiä. 2,4-Dikloorifenoksietikkahapon käyttö on sallittua Euroopan unionin alueella.
Joanna Haartti
Joanna Haartti (s. 14. huhtikuuta 1979) on suomalainen näyttelijä. Haartti valmistui teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 2008. Lisäksi hän on opiskellut Snellman-korkeakoulussa puhe- ja draamataiteen linjalla.
Haartin tunnetuimpia rooleja ovat Sylvia Kansallisteatterin Rakkaudesta minuun -näytelmässä (2006), Turun kaupunginteatterin Föribeat-musikaalin Teija (2007), Siru Teatteri Jurkan Näytät vieraalta rakas -näytelmässä (2009) sekä Kansallisteatterin Kristuksen morsiamessa (Marion) vuonna 2010. Lisäksi hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa Miehen työ (2007), Prinsessa (2010), Hiljaisuus (2011) ja Olen suomalainen (2019) sekä televisiosarjoissa Haamukirjoittaja ja Kellot soi. Hän oli yksi Putous-viihdesarjan toisen kauden näyttelijöistä.
Haartti on osa Teatteri Takomon kiinteää näyttelijäensebleä. Hän esittää yhdessä Jussi Nikkilän kanssa lasten runoiluohjelmaa Runoja ja rusinoita, ohjelmaa esitetään Pikku Kakkosessa. Haartti näytteli pienen sivuroolin sairaalasarjassa Syke vuonna 2015.
Dana White
Dana White (s. 28. heinäkuuta 1969) on yhdysvaltalainen manageri ja liikemies, joka tunnetaan parhaiten työstään vapaaottelupromootio Ultimate Fighting Championshipin presidenttinä.
Ura
White syntyi 28. heinäkuuta 1969 Manchesterissa, Connecticutissa, Yhdysvaltain itärannikolla. Hän vietti nuoruutensa Las Vegasissa ja Mainessa. White opiskeli Bostonin yliopistossa, mutta ei valmistunut. Nyrkkeilyä harrastanut White järjesti yliopisto-opintojensa aikana nyrkkeilyohjelman syrjäytymisvaarassa oleville nuorille.
Yliopisto-opintojensa jälkeen White ansaitsi elantonsa järjestämällä boxaerobic-kursseja. 1990-luvulla hän työskenteli liikuntapalvelualalla sekä Bostonissa että Las Vegasissa. White toimi myös managerina sekä Tito Ortizille että Chuck Liddellille. Työnsä kautta hän tutustui Art Davieen, joka työskenteli Ultimate Fighting Championshipin tuolloin omistaneessa Semaphore Entertainment Groupissa. Davie kertoi Whitelle, että yhtiö etsi ostajaa UFC-promootiolle. White välitti tiedon lapsuudenystävälleen, Station Casinon omistaneelle Lorenzo Fertittalle. Vuonna 2001 Fertitta osti UFC:n yhdessä veljensä Frankin kanssa. White pääsi promootiota hallinnoimaan perustetun Zuffa, LCC -yhtiön vähemmistöosakkaaksi ja yhtiön päivittäisistä toiminnoista vastaavaksi presidentiksi. Hän omistaa Zuffasta tällä hetkellä 9 %.
BP (ajanlasku)
BP tarkoittaa paleontologiassa ja geologiassa esineen ikää radiohiilivuosina. BP on lyhenne sanoista, ”ennen nykyhetkeä”. Nykyhetkeksi on valittu vuosi 1950 AD, koska radiohiiliajoitus tuli laajemmin käyttöön 1950-luvulla, ja koska ilmakehässä tehtyjen ydinkokeiden jäänteet häiritsevät maaperän radioisotooppien määrien mittaamista tämän jälkeen. BP-ajoitukset ovat oletuksena kalibroimattomia. BP-merkintää voidaan täydentää maininnalla ovatko luvut kalibroituja (lyhenne ) tai kalibroimattomia (lyhenne ). Kalibroitu ikä yrittää olla tarkempi kuin kalibroimaton. BP cal. ovat siis kalibroitua vuotta sitten, BP ja BP uncal. kalibroimatonta vuotta sitten.
Radiohiiliajoitus perustuu kahden hiili-isotoopin keskinäisten suhteiden mittaamiseen, toisen isotoopin ollessa radioaktiivinen isotooppi hiili-14, jonka määrä vähenee ajan myötä sen hajotessa typen isotoopiksi typpi-14. Hiili-14:ää muodostuu ilmakehässä kosmisen säteilyn takia, ja sitä sataa maan pinnalle. Ilmakehässä ei muodostu joka vuosi samaa määrää hiili-14:ää, mikä monimutkaistaa tarkkojen radiohiiliajoitusten tekoa. Nimenomaan vanhojen esineiden todelliset iät ovat eri kuin radiohiili-iät.
Kalibrointi
Radiohiiliajoituksista (BP) määritetään ”todellinen ikä” kalenterivuosiksi käyttäen kalibrointikäyriä, jotka on muodostettu vertailuaineiston avulla. Esineiden tarkkoja ikiä on saatu puiden vuosirengassarjojen avulla. Eri kalibrointikaavat tuottavat erilaisia kalibroituja ikiä, joten kalibroimallakaan saatu ikä ei aina ole esineen todellinen ikä.
Esineen radiohiili-ikä poikkeaa varsinkin vanhempien esineiden osalta satoja tai tuhansia vuosia esineen todellisesta iästä, esimerkiksi radiohiili-ikä 9600 BP on kalibroituna 11 000 kalenterivuotta.
Ajoituksia on myös kalibroitu jääkairausnäytteisiin. Jääkausitutkimuksessa ja muinaisten ilmastojen tutkimuksessa käytetään usein Grönlannista porattua GISP2-jääkairausnäytettä ajoitusten pohjana.
Carl Finnilä
Carl Johan Finnilä (18. maaliskuuta 1892 - 1. helmikuuta 1918 Vihti) oli suomalainen lintutieteilijä.
Carl Finnilän saman niminen isä Carl Johan Finnilä (s. 1862, k. 1920) oli vaasalainen liikemies, joka omisti aikanaan Pohjoismaiden suurimman tukkuliikkeen. Hänen äitinsä oli Hanna Elisabeth Häggblom (s. 31. heinäkuuta 1868 Uusikaarlepyy).
Finnilä oli eläintieteilijä, joka tutki etenkin Lapin lintuja. Luonnontieteellisessä keskusmuseossa säilytetään hänen munakokoelmaansa, joka käsittää 164 lintulajin 568 pesyettä. Hän julkaisi kirjoituksen Studier över fågelfaunan i Salla Lappmark sommaren 1914 (J. Simelius, Helsinki 1914) ja (postuumisti) teoksen Napapiirin tuolla puolen (WSOY 1919).
Carl Finnilä murhattiin Suomen sisällissodassa 1918 ollessaan matkalla pohjoiselle rintamalle. Kuollessaan hän oli naimaton, oli kirjoilla Helsingissä ja toimi yliopiston amanuenssina. Finnilän vanhemmat perustivat Helsingin yliopistoon eläintieteellisen rahaston poikansa muistoksi.
Koskikatu (Joensuu)
280px|thumb|Carelicum Joensuun torin nurkalta talvipäivänä kuvattuna. thumb|280px|Koskikatua Kauppakadun kulmasta länteen päin. Vasemmalla oleva entinen Oma-Avun ravintolan rakennus purettiin 2010-luvulla. thumb|280px|Ahjon rakennus Joensuun taidemuseon pihasta katsottuna. thumb|280px|Joensuun pääkirjasto valmistui vuonna 1992. Koskikatu on itä-länsisuuntainen katu Joensuun keskustassa. Se johtaa Elielinkujan päästä, Rantakadulta Länsikadulle. Katu jatkuu Yliopistokatuna kohti Linnunlahtea ja Noljakkaa. Nimensä se on saanut sijaintinsa mukaan Pielisjoen koskista.
Kadun varren rakennuksia
Koskikadun varrella on eteläpuolella, joelta päin alkaen:
Koskikadun varrella on pohjoispuolella, joelta päin alkaen:
Poikkikatuja ovat joelta päin luettuna Torikatu, Kauppakatu, joka on myös kävelykatu, Kirkkokatu, Koulukatu, Kalevankatu, Merimiehenkatu ja Sepänkatu.
Toriparkki
Lokakuussa 2018 avatun Toriparkin sisään- ja ulostuloväylät ovat Koskikadulla Mustosen kadun kohdalla.
Liikennevalot
Liikennevalot ovat Rantakadun, Koulukadun ja Länsikadun risteyksissä. Koulukatu on etuoikeutettu katu.
Pyörätiet
Kadun pohjoislaidalla kulkee koko matkalla pyörätie. Eteläpuolella pyörätie on merkitty vain kahden korttelin matkalle eli Merimiehenkadun ja Länsikadun välille.
Sutinen
Sutinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Boris Strel
Boris Strel (20. lokakuuta 1959 Škofja Loka, Slovenian ST – 28. maaliskuuta 2013 ) oli slovenialainen alppihiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti Jugoslaviaa.
Lampsjärvi
Lampsjärvi eli Lamssinjärvi on Varsinais-Suomessa Laitilan Leinmäellä oleva järvi, joka kuuluu Sirppujoen vesistön Pahkajärvenojan valuma-alueeseen.
Boris Strel
Strel sijoittui Lake Placidin olympialaisissa 1980 kahdeksanneksi suurpujottelussa ja keskeytti pujottelun. Hän sai Schladmingin MM-kilpailuissa 1982 pronssia suurpujottelussa. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän oli samassa lajissa viides.
Lampsjärvi
Maantiede
Järven pinta-ala on 19 hehtaaria ja se on 750 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Siihen laskee kolme suo-ojaa. Järven luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa 1,3 kilometriä pitkä laskuoja Valkkisjärveen.
Järvellä on 2,0 kilometriä rantaviivaa ja sen ranta on pääosin suota, mutta itärantaan rajautuu kallio- ja moreenipohjainen metsämaasto. Pohjoisessa sijaitsee Oromaansuo, joka on Iso-Hölön länsiosaa. Kaakoiskulmauksessa sijaitsee ainoa loma-asunto, jonne johtaa tiet Laitilasta.
Boris Strel
Strel saavutti maailmancupissa kaksi palkintokorokepaikkaa: hän oli toinen Adelbodenin suurpujottelussa tammikuussa 1981 ja voitti saman lajin Cortina d'Ampezzossa joulukuussa 1981. Suurpujottelucupin kokonaispisteissä hän oli kahdeksas kaudella 1979–1980.
SASI
SASI voi tarkoittaa jotain seuraavista:
Samos (antiikin kaupunki)
Samos oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Samoksen saarella Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Pythagóreion kylän paikalla saaren kaakkoisrannikolla. Kaupungin arkeologiset kohteet muodostavat yhdessä läheisen Heraionin kanssa Unescon maailmanperintökohteen nimeltä Sámoksen Pythagoreion ja Heraion.
Antiikin aikaista Samoksen kaupunkia ei tule sekoittaa saaren nykyiseen pääkaupunkiin Sámoksen kaupunkiin (usein Vathý), joka sijaitsee eri paikassa saaren koillisrannikolla.
Maantiede
Antiikin Samoksen kaupunki sijaitsi nykyisen Pythagóreion kylän paikalla. Kaupungin sijainti oli edullinen merenkulun ja kaupan kannalta, sillä se sijaitsi Samoksen saaren Vähästä-Aasiasta erottavan, vain noin 1,5 kilometriä leveän salmen rannalla. Kaupungin akropolis eli linnavuori, nykyinen Kástron kukkula, sijaitsi kaupungin pohjoispuolella. Alakaupunki levittäytyi kukkulan etelärinteeseen sekä tasangolle sen ja rannikon väliin. Satama sijaitsi nykyisen satamalahden paikalla. Kaupungin länsipuolella Heraionin ympärillä oli muutoin vuoristoiselle saarelle suhteellisen laaja maanviljelykseen soveltuva tasanko. Antiikin aikana Samos luettiin osaksi Jooniaa.
Esihistoriasta arkaaiselle kaudelle
Varhaisimmat merkit asutuksesta Pythagóreion kylän paikalla ovat peräisin neoliittiselta kaudelta 4000–3000-luvuilta eaa. Ne on tehty Kástron kukkulalta. Myöhempi Samoksen kaupunki oli alun perin joonialaisten siirtokunta. Perinteen mukaan saaren asuttivat Manner-Kreikan Epidauroksesta tulleet joonialaiset noin 1100–1000 eaa. Nämä toivat alueelle mukanaan suuren jumalattaren Heran kultin. Samos oli Khioksen ohella merkittävin Joonian rannikon edustan saarten siirtokunnista, siinä missä muut alueen siirtokunnat sijaitsivat Vähän-Aasian rannikon puolella.
pienoiskuva|vasen|Antiikin Samoksen kaupungin raunioita ja [[Pythagóreion arkeologinen museo.]] Samoksen edullinen sijainti teki siitä geometrisella kaudella noin 900–600 eaa. yhden varhaisista kreikkalaisista merimahdeista ja merkittävistä kauppakaupungeista itäisen Välimeren alueella. Kaupungilla oli suuri sotalaivasto ja kaupallinen laivasto, osin saaren laajojen metsien ja näin puuvarojen ansiosta. Kaupungissa kehitettiin kokonaan uusi sotalaivatyyppi samaina. Perinteisen käsityksen mukaan samoslaiset olisivat perustaneet Samothraken eli ”Traakialaisen Samoksen” siirtokunnan. Samokselta oli kotoisin kuuluisa merenkulkija Kolaios, joka oli 600-luvun eaa. puolessa välissä ensimmäinen, joka purjehti ”Herakleen pylväiden” eli Gibraltarin ohi.
pienoiskuva|vasen|Hellenistisen kauden huvilan rauniot Kástron kukkulan rinteessä. Samoksen kaupungin huippukautta sekä taloudellisesti että kulttuurisesti oli arkaainen kausi ja erityisesti 500-luku eaa. Vuosisadan loppupuolella kaupunkia ja saarta hallitsi tyranni Polykrates, ja siellä vaikutti varhaisiin filosofeihin lukeutunut Pythagoras. Polykrateen aikana kaupungissa toimivat myös muun muassa runoilijat Anakreon ja Ibykos, taiteilija Theodoros, kuvanveistäjä Geneleos sekä arkkitehti Rhoikos. Polykrateen aikana kaupunkia rakennettiin paljon. Tuolloin rakennettiin muun muassa Eupalinoksen tunneli, kaupunginmuuri, sataman suuri aallonmurtaja sekä kaupungin lähellä sijainnut Heraion eli suuri Heran temppeli.
Klassiselta roomalaiselle kaudelle
400-luvun eaa. alussa Samos osallistui laivoillaan Joonian kapinaan Persiaa vastaan. Samos menetti poliittisen merkityksensä 400-luvulla eaa. Ateenan noustessa. Vuonna 478 eaa. kaupunki liittyi Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Myöhemmin se joutui sotaan Ateenaa vastaan. Ateenalaiset valloittivat kaupungin vuonna 439 eaa. yhdeksän kuukauden piirityksen jälkeen. Tuolloin kaupunki tehtiin puolustuskyvyttömäksi muun muassa tuhoamalla sen muurit.
300-luvulla eaa. Samos oli jonkin aikaa liitossa Spartan kanssa, mutta kuului muuten pääasiassa Ateenan valtapiiriin. Timotheos valtasi kaupungin vuonna 365 eaa. Asukkaat ajettiin maanpakoon ja saari asutettiin ateenalaisilla. Samoslaiset palasivat vuoden 322 eaa. jälkeen Aleksanteri Suuren luvalla, ja kaupungin muurit rakennettiin uudelleen. Seuranneella hellenistisellä kaudella kaupungin satama toimi Ptolemaiosten sotasatamana. Myöhemmin alueen suurvallaksi tuli Pergamon. Aikakaudella Samoksen tunnettuja kansalaisia olivat filosofi Epikuros sekä tähtitieteilijä Aristarkhos. Vuodesta 129 eaa. Samos kuului Rooman vallan alaisuuteen ja Asian provinssiin.
Rooman sisällissodassa Samos oli Cassiuksen ja Brutuksen puolella. Antonius ja Kleopatra asuivat huvilassa Kástron kukkulalla talvella 40/39 eaa. Myöhemmin kaupungissa majoittuivat muun muassa Octavianus Augustus (30 eaa., 19/18 eaa.) sekä Tiberius, Claudius, Trajanus ja Hadrianus.
pienoiskuva|upright|Samoksen lyömä dioboli, 400-luku eaa.
Myöhempi historia ja kaivaukset
Herulit tuhosivat Samoksen kaupunkia ja Heraionia vuonna 267 jaa. Varhaisimmat merkit kristillisestä asutuksesta kaupungissa ovat peräisin 300-luvulta jaa. Kaupunki säilyi asuttuna varhaiselle bysanttilaiselle kaudelle saakka. Se hylättiin 600-luvulla arabien hyökkäysten seurauksena. Tuolloin asukkaat muuttivat saaren sisäosiin. Myöhemmin kaupungin paikalle syntyi Tigánin kylä, joka on nykyisin nimetty Pythagóreioksi Pythagoraan mukaan.
Rakennukset ja löydökset
Antiikin Samoksen kaupungin arkeologiset jäännökset ovat hajaantuneet eri puolille Pythagóreion kylää ja sen lähiympäristöä. Kaupungin alueelta on löydetty muun muassa julkisten ja yksityisten rakennusten raunioita, joissa on muun muassa mosaiikkilattioita ja seinämaalauksia, sekä temppeleitä (Artemis, Afrodite, Dionysos, Kybele, Isis), kauppapaikkoja, kylpylöitä, urheilupaikkoja, hautausmaita, muureja, kivettyä katua, sekä vesijohto- ja viemäriverkostoa. Pythagóreion alueella on suoritettu kaivauksia useissa eri kohdissa, ja raunioita on näkyvissä useissa paikoissa. Merkittävimmät kohteet sijaitsevat nykyisen kylän ulkopuolella.
Pythagóreion kylässä
Agoran alue
Satama sijaitsi luonnonsatamalahdessa kaupungin itäosassa. Se jakautui kahteen osaan: sen sisäosassa aallonmurtajan suojaamana oli sotasatama ja ulompana kauppasatama. Aallonmurtaja rakennettiin Polykrateen kaudella, ja satama on varhaisin tunnettu esimerkki tällä tavoin suojatusta suljetusta satamasta. Satamalahdessa sijaitsee nykyisinkin Pythagóreion kylän satama, joskin se on antiikin aikaista satamaa pienempi, sillä lahti on osin liettynyt aikojen kuluessa. Myös nykyisen aallonmurtajan perustus on Polykrateen aallonmurtajassa.
Kylpylä
Kylpylä sijaitsi rannikolla kaupungin länsiosassa Heraionille johtaneen tien (ja kylän nykyisen pääkadun) varressa. Se oli rakennettu roomalaisella kaudella 100-luvulla jaa. Rakennuskokonaisuuteen kuului lukuisia julkisia rakennuksia, mukaan lukien kuumat ja kylmät termit altaineen sekä gymnasion, palaistra ja stadion. Rakennusten seinät olivat marmoriset ja lattiat oli koristeltu mosaiikein. Yksi holvattu kuuma huone muutettiin kristillisellä ajalla 400-luvulla baptisterioksi eli kastekappeliksi. Samaan aikaan paikalle rakennettiin kolmilaivainen basilikakirkko.
Pythagóreion ulkopuolella
pienoiskuva|[[Samoksen teatterin rauniot.]]
Kaupunginmuuri
Kaupunkia ympäröi suuri kaupunginmuuri, jonka kokonaispituus oli noin 6,5 kilometriä. Se rakennettiin alun perin Polykrateen aikana. Muuri tuhottiin ateenalaisten vallattua kaupungin ja rakennettiin uudestaan noin vuonna 300 eaa. Sitä kunnostettiin viimeisen kerran vuoden 200 eaa. jälkeen. Kaupunginmuurissa oli 40 tornia ja 12 porttia. Muurista ja torneista on säilynyt osia erityisesti Kástron kukkulan rinteessä kaupungin länsilaidalla sekä muurien pohjoislaidalla kukkulan harjanteella. Parhaiten säilyneiden osien korkeus on noin 6 metriä ja paksuus 4,5–5 metriä. Myös yksi muurin torneista on säilynyt kukkulan lounaisrinteessä.
Teatteri
Teatteri sijaitsi vuorenrinteessä kaupungin pohjoisosassa. Se oli tyypillinen kreikkalainen puolikaarenmuotoinen teatterirakennus, jonka keskellä oli pyöreä orkhestra. Teatteri rakennettiin 300-luvulla eaa. Rakennus on säilynyt suhteellisen huonosti. Sen jäänteiden päällä on nykyisin puusta tehty katsomo- ja näyttämörakennelma, ja sitä käytetään esityksiin myös nykyaikana.
Eupalinoksen tunneli pienoiskuva|[[Eupalinoksen tunnelia.]]
Eupalinoksen tunneli on noin kilometrin pituinen tunneli-akvedukti eli vesitunneli, joka kulkee Kástron kukkulan läpi ja toi vettä kaupunkiin kukkulan pohjoispuolelta. Sen tarkoitus oli turvata kaupungin vedensaanti myös piirityksen aikana. Tunnelin pituus on metriä, ja leveys ja korkeus sisällä noin 1,8 x 1,8 metriä. Vesitunnelin rakentaminen kesti noin 10 vuotta ja se valmistui noin vuonna 550 eaa. Tunneli on ensimmäinen, jota kaivettiin työn nopeuttamiseksi yhtä aikaa kummastakin päästä niin, että tunnelinosat saatettiin yhteen pelkästään matemaattisten laskelmien avulla. Tunneli sai nimensä sen suunnittelijasta Eupalinoksesta. Nykyisin tunnelin eteläosa on avoinna yleisölle, ja se on mahdollisesti tarkoitus kunnostaa ja avata myöhemmin koko matkaltaan.
Roomalainen akvedukti
Roomalaisella kaudella kaupunkiin johdettiin vettä akveduktilla lähteestä kaupungin länsipuolelta nykyisen Mýloin kylän suunnasta. Akveduktista on säilynyt muutamia kaaria solassa Kástron kukkulan länsipuolella.
Heraion pienoiskuva|[[Heraion (Samos)|Heraionin rauniot.]]
Heraion eli Heralle omistettu temppeli oli yksi antiikin maailman suurimpia temppeleitä. Se sijaitsi rannikkotasangolla noin kahdeksan kilometriä kaupungista länteen. Kreikkalaisessa mytologiassa paikka oli Zeuksen ja Heran hääpaikka. Paikan ensimmäinen suuri temppeli rakennettiin 500-luvulla eaa., mutta se tuhoutui tulipalossa jo noin 30 vuoden sisällä. Uuden temppelin rakentaminen alkoi Polykrateen aikana 500-luvun eaa. loppupuolella. Sitä rakennettiin useassa vaiheessa, mutta se ei koskaan valmistunut lopullisesti. Temppeli edusti joonialaista tyyliä. Sen koko oli noin 108,6 x 55,2 metriä ja siinä oli yhteensä 155 pylvästä.
Muut kohteet
Kaupungin länsipuolella heti kaupunginmuurien ulkopuolella sijaitsee varhaiskristillisen hautausmaan arkeologinen kohde. Sen yhteydestä on löydetty basilikakirkon rauniot. Kástrin kukkulan suunnassa sijaitsevat kaupungin kivilouhokset, joihin kuuluu 35 louhospaikkaa. Niistä kaivettiin rakennuskivi kaupungin julkisiin rakennuksiin ja muureihin.
Esinelöydöt
Kaupungin ja Heraionin alueelta tehdyt esinelöydöt ovat esillä Pythagóreion arkeologisessa museossa Pythagóreion kylässä sekä Sámoksen arkeologisessa museossa Sámoksen kaupungissa. Niihin kuuluu muun muassa kuvapatsaita ja rintakuvia, pyhäkköjen esineistöä, kuten suuri määrä erilaisia votiivilahjoja, sekä keramiikkaa, hautalöytöjä ja rahoja.
Rikkihappo
pienoiskuva|96-prosenttista rikkihappoa|alt=
Rikkihappo (H2SO4, vihtrilliöljy) on vahva, veteen täysin liukeneva epäorgaaninen happo. Se on puhtaana kirkas, huoneenlämmössä hieman jähmeäjuoksuinen neste, jonka tiheys on 1,83-kertainen veden tiheyteen verrattuna. Rikkihappo on voimakkaasti syövyttävää.
Historia
thumb|Sinistä vihtrilliä|alt= Rikkihappoa kutsutaan joskus myös vihtrilliöljyksi. Nimi periytyy aineista, joita käytettiin ennen nykyaikaisia menetelmiä rikkihapon valmistuksessa. Ennen rikkihappoa valmistettiin polttamalla joko rauta(II)sulfaattiheptahydraattia (FeSO4·7H2O) eli vihreää vihtrilliä tai kupari(II)sulfaattipentahydraattia (CuSO4·5H2O) eli sinistä vihtrilliä. Poltossa syntyi vettä ja rikkitrioksidia, jotka reagoidessaan muodostivat öljymäistä ainetta eli rikkihappoa.
Rikkihapon löytäjästä ei ole yksimielisyyttä. Rikkihapon varhaisin löytäjä saattaa olla persialainen lääkäri Mohammad al-Razi, joka tunnetaan myös etanolin löytäjänä ja joka osasi hyödyntää sitä puhdistusaineena. Rikkihapon hän löysi kuivatislatessaan rikkiä sisältänyttä mineraalia. Yleisnerona tunnettu persialainen Geber nimetään myös monesti rikkihapon löytäjäksi. Hänen kerrotaan löytäneen suolahapon sekoittamalla rikkihappoa ja ruokasuolaa. Eurooppalaiset keksivät aineen vasta 1500-luvulla Jan Baptist van Helmontin tekemien kokeiden ansiosta. On tosin väitetty Vincent Beauvais'laisen ja Albert Suuren tunteneen yhdisteen.
Rikkihappo liittyy keskeisesti vedyn löytöhistoriaan. Robert Boyle pani 1600-luvun puolivälin paikkeilla rautanauloja rikkihappoon ja havaitsi, että reaktiossa vapautuu runsaasti kaasumaista vetyä. Alkuaineeksi vedyn totesi Henry Cavendish pudoteltuaan rauta-, tina- ja sinkkipalasia suolahappoon ja rikkihappoon.
thumb|150px|left|Johann Glauber. Rikkihapon tärkeys ymmärrettiin nopeasti, ja se oli yksi ensimmäisistä kemikaaleista, joita tuotettiin suuremmassa määrin. Tässä ansioitui erityisesti lontoolaisapteekkari Joshua Ward, joka käytti saksalais-hollantilaisen Johann Glauberin tekniikkaa. Glauber valmisti rikkihappoa polttamalla rikkiä ja kaliumnitraattia vesihöyryä sisältävässä astiassa. Glauber keksi myös keinon, jolla rikkihapon avulla voidaan valmistaa typpihappoa. Tekniikkaa paranteli vuonna 1746 lääkäri John Roebuck suorittamalla reaktiot lyijykammiossa, jotka olivat kestävämpiä, suurempia ja edullisempia kuin aiemmat lasiastiat. Alan uranuurtajiin kuului myös Johann Christian Bernhardt. Yhdysvalloissa rikkihappo oli ensimmäisiä kemikaaleja, joita alettiin tuottaa kaupallisesti.
Lyijykammiomenetelmällä oli kuitenkin omat heikkoutensa. Louis-Joseph Gay-Lussac ja John Glover tekivät prosessiin parannuksia, joiden ansiosta rikkihaposta saatiin 78-prosenttista, mutta se ei edelleenkään ollut tarpeeksi väkevää kaikkiin tarkoituksiin. Vasta 1800-luvun alussa Peregrine Phillips keksi kontaktimenetelmän, jolla syntyi väkevämpää happoa. Kontaktimenetelmä yleistyi hitaasti, mutta se on erilaisine muunnelmineen nykyisen rikkihappotuotannon perusta.
Rikkihaposta on tullut niin olennainen osa teollistunutta yhteiskuntaa, että sen kulutusta pidetään teollistuneisuuden mittana. Voimakkaasti teollistuneessa valtiossa rikkihapon kulutus on suurempaa kuin vähemmän teollistuneessa.
Turvaohjeet
thumb|right|150px|Syövyttävän kemiallisen aineen [[varoitusmerkki.]] Rikkihappo on huoneenlämmössä voimakkaasti syövyttävää, kirkasta, hajutonta ja öljymäistä nestettä. Se reagoi voimakkaasti useimpien metallien kanssa synnyttäen helposti syttyvää vetykaasua. Huoneenlämmössä se haihtuu hitaasti, eikä siitä vapaudu ärsyttäviä höyryjä. Vaikka rikkihappo ei ole syttyvää, se voi saada aikaan tulipalon sytyttämällä ympärillä olevaa ainetta.
Kun rikkihappoa liukenee veteen, vapautuu runsaasti lämpöenergiaa. Tämän vuoksi rikkihappo, kuten kaikki muutkin hapot, laimennetaan aina siten, että happoa kaadetaan veteen. Koskaan ei saa kaataa vettä rikkihappoon, sillä silloin vesi voisi alkaa kiehua hapon pinnalla ja aiheuttaa roiskumista. Tästä juontuukin sanonta: "Ensin vesi, sitten happo, muuten tulee käteen rakko." Rikkihapon aiheuttamaa tai happoliuoksen lähellä olevaa tulipaloa sammutettaessa on siis varottava veden joutumista happoon.
Jätteeksi jäänyt rikkihappo laimennetaan varovasti vedellä ja neutraloidaan kalkilla.
Fysikaaliset ominaisuudet
Rikkihapon väri vaihtelee kellertävästä ja ruskeasta täysin kirkkaaseen riippuen sen puhtausasteesta. Normaalissa ilmanpaineessa ja huoneenlämmössä rikkihappo on nestemäistä ainetta, jonka suuri viskositeetti aiheuttaa sen öljymäisen luonteen. Rikkihapon viskositeetti on 27 500·10−6 Ns/m², kun vedellä se on 1040·10−6 Ns/m². Normaalissa ilmanpaineessa puhtaan rikkihapon sulamispiste on 10,36 °C ja tiheys 1,832 g/cm³. Puhdasta rikkihappoa ei kuitenkaan ole kaupallisesti saatavilla, vaan sitä myydään eri konsentraatioissa, joiden termodynaamiset ominaisuudet ovat selvästi erilaisia puhtaaseen aineeseen verrattuna. Väkevimmän eli 98-prosenttisen rikkihapon sulamispiste on 3 °C, kiehumispiste 338 °C ja tiheys hieman suurempi, 1,84 g/cm³. Puhdas rikkihappo hajoaa lämmitettäessä rikkitrioksidiksi ja vedeksi, kunnes se saavuttaa 98,3 prosentin väkevyyden. Tämän liuoksen kiehumispiste on noin 337–338 °C. Lämmitettäessä edelleen rikkihappo hajoaa kokonaan edellä mainituiksi lopputuotteiksi.
Kemialliset ominaisuudet
thumb|250px|[[John Daltonin rikkihappomolekyyliä kuvaava malli vuodelta 1808. Siinä kuvataan rikkiatomiin liittyneenä kolme happiatomia. Malli kuvaa parhaiten rikkitrioksidimolekyyliä, koska mallista puuttuvat vetyatomit.]] Rikkihappo on kaksiarvoinen happo, koska sen molekyylissä on kaksi vetyatomia, jotka voivat irrota protolyysireaktiossa. Protolyysireaktio tapahtuu kahdessa osassa. Rikkihapolla on siksi kahdentyyppisiä suoloja. Rikkihapon suolat ovat nimeltään sulfaatteja tai vetysulfaatteja (SO42− on sulfaatti-ioni, HSO4−, vetysulfaatti-ioni). Konsentraatioltaan yksimolaarisessa vesiliuoksessa rikkihappo luovuttaa toisen protoneistaan eli protolysoituu käytännöllisesti katsottuna täydellisesti vetysulfaatti-ioneiksi seuraavan reaktioyhtälön mukaisesti: Vetysulfaatti-ioni on huomattavasti heikompi happo kuin rikkihappo, eivätkä kaikki vetysulfaatti-ionit siis luovuta protonia: Vain noin 1,3 % vetysulfaatti-ioneista on protolysoitunut sulfaatti-ioneiksi yksimolaarisessa rikkihappoliuoksessa.
Vetyionit (eli positiiviset yhden protonin vety-ytimet) eivät viihdy yksin vedessä vaan liittyvät heti vesimolekyyleihin. Tällöin muodostuu positiivisia oksoniumioneja, H3O+. Oksoniumionien suuri konsentraatio liuoksessa aiheuttaa happamuuden.
Epäjalot metallit, jotka sijaitsevat metallien sähkökemiallisessa jännitesarjassa ennen vetyä, reagoivat jo laimean rikkihapon kanssa. Tällöin hapon vetyatomit pelkistyvät, ja reaktiossa syntyvän metallisulfaatin lisäksi muodostuu myös vetykaasua. Epäjalot metallit, jotka muodostavat ionin hapetusluvulla +II, reagoivat rikkihapon kanssa seuraavasti (M merkitsee tässä mielivaltaista metallia):
Jalot metallit sijaitsevat jännitesarjassa vedyn jäljessä, joten vetyionit eivät kykene hapettamaan niitä, eivätkä ne liukene laimeaan rikkihappoliuokseen vetyä vapauttaen. Sen sijaan jaloista metalleista kupari, elohopea ja hopea liukenevat väkevään rikkihappoon, joka on erittäin vahva hapetin. Tällöin pelkistyy vetyatomien sijasta osa rikkihapon rikkiatomeista rikkidioksidiksi.
Erittäin jalot metallit kuten platina ja kulta eivät reagoi hapettuen edes väkevän rikkihapon kanssa. Vaikka lyijy on epäjalo metalli, laimea rikkihappo ei kykene juurikaan liuottamaan sitä. Tämä johtuu siitä, että lyijyn ja rikkihapon reaktiossa syntyvä lyijysulfaatti on erittäin niukkaliukoista ja muodostaa lyijymetallin päälle suojaavan kerroksen. Erittäin väkevä ja noin 260-asteinen kuuma rikkihappo sen sijaan liuottaa myös lyijymetallin täydellisesti.
thumb|98-prosenttisen rikkihapon mustuttama paperipyyhe. Väkevä rikkihappo sitoo hyvin vettä. Tästä syystä rikkihappoa voidaan käyttää myös kuivausaineena esimerkiksi kaasujen valmistuksessa. Muun muassa valmistettaessa kloorikaasua alkalimenetelmällä on tuotteessa mukana usein vesihöyryä. Höyry poistetaan johtamalla kaasuseos väkevään rikkihappoon. Vastaavalla tavalla, johtamalla väkevään typpihappoon, voidaan kuivata useita muitakin kaasuja, kuten happea, typpeä ja hiilidioksidia.
Rikkihappo voi imeä itseensä vettä myös kiinteistä orgaanisista yhdisteistä hajottamalla niitä. Esimerkiksi hiilihydraatit koostuvat hiilestä, hapesta ja vedystä. Paperi koostuu pääasiassa selluloosasta, joka on hiilihydraatti. Kun paperin päälle kaadetaan väkevää rikkihappoa, paperi mustuu. Rikkihappo hajottaa paperin selluloosaa ja ryöstää siltä veden alkuaineet, vedyn ja hapen. Jäljelle jää hiili, joka antaa paperille mustan värin.
Piidioksidin ja silikaattien kanssa rikkihappo ei reagoi, minkä vuoksi sitä voidaankin säilyttää lasiastioissa.
Tuotanto ja hinta
thumb|right|250px|Rikkihapon tuotanto muutamissa eri maissa ja koko maailmassa vuosina 1950, 1960, 1970, 1980, 1990 ja 2000. Rikkihapon maailmanlaajuinen tuotanto kasvaa koko ajan. 2000-luvun alussa se oli 170 miljoonaa tonnia vuodessa. Suurimman tuottajamaan Yhdysvaltojen vuosittainen rikkihappotuotanto on pysynyt jo pidempään 40 miljoonassa tonnissa. Vaikka tuotantokapasiteetti kasvaa koko ajan, rikkihapon hinta kohosi vuonna 2007 ennätyslukemiin, melkein 90:een Yhdysvaltain dollariin per nettotonni. Seuraavana vuonna hinta melkein nelinkertaistui, mutta laski vuoden loppuun mennessä noin 200 dollariin per tonni. Uusien tuotantolaitosten kapasiteetti on mittava. Saudi-Arabiaan on suunniteltu rakennettavan maailman suurin tuotantolaitos, joka pystyy tuottamaan jopa 13 500 tonnia rikkihappoa päivässä eli täydellä kapasiteetillaan toimiessaan noin 49 miljoonaa tonnia vuodessa. Suomalaisen Outotecin toimittaman laitoksen arvellaan valmistuvan vuonna 2010.
Rikkihapon kulutus kasvoi 25 % vuosien 1990 ja 2008 välillä. Vuonna 2008 suurimpia rikkihapon kuluttajia olivat Aasian maat, jotka kuluttivat noin 28 % vuonna 2008 tuotetusta rikkihaposta. Yhdysvallat on toiseksi suurin rikkihapon käyttäjä 19 % osuudella ja Afrikan maat kuluttavat noin 10 % kaikesta tuotetusta haposta. Länsi-Euroopan ja Keski- sekä Etelä-Amerikan valtiot kuluttavat rikkihappoa suunnilleen saman verran, molemmat 6–8 % kaikesta rikkihappotuotannosta.
Rikkihapon kulutuksen kasvua on hyvin vaikea arvioida, ja se riippuu suuresti lannoitemarkkinoista. On arvioitu, että rikkihapon tuotanto tulee kasvamaan 1,4 % vuosittain vuosien 2008 ja 2015 välillä.
Valmistusmenetelmät
thumb|left|150px|[[Rikkikiisua|alt=]] Teollisuudessa rikkihappoa valmistetaan nykyisin hapettamalla rikkidioksidia rikkitrioksidiksi ja antamalla sen reagoida veden kanssa. Rikkidioksidia saadaan polttamalla rikkiä, pasuttamalla eli kuumentamalla ilmavirrassa sulfidimineraaleja kuten rikkikiisua eli rautasulfidia tai hapettamalla divetysulfidia.
thumb|150px|Rikkitrioksidimolekyyli|alt= Rikkidioksidi hapetetaan rikkitrioksidiksi. Apuna käytetään katalyyttiä, koska muuten hapettuminen olisi hyvin hidasta. Peregrine Phillips keksi ensimmäisenä katalyytin (platina) hyödyn vuonna 1830, mutta hänen kehittämänsä kontaktimenetelmä levisi hitaasti laajempaan käyttöön, ja heikkosaantoisempi John Roebuckin reaktiomekanismiltaan eroava lyijykammioprosessi säilyi käytetyimpänä prosessina pitkään. Nykyiset teollisuusprosessit ovat Phillipsin kontaktiprosessin erilaisia muunnelmia. Aikaisemmin rikkihapon valmistuksessa katalyyttinä käytettiin lyijykammiomenetelmässä typpidioksidia, mutta nykyisin kontaktimenetelmässä käytetyin katalyytti on divanadiinipentoksidi. Kontaktiprosessissa rikkitrioksidikaasu johdetaan erittäin väkevään 98-prosenttiseen rikkihappoliuokseen.
Lyijykammiomenetelmä
thumb|250px|Piirros rikkihappoa lyijykammioprosessilla tuottavasta tehtaasta
1800-luvun alkupuolelle asti rikkihappoa tuotettiin lasipulloihin. John Roebuckin kehittämän lyijykammiomenetelmän myötä rikkihapon teollinen tuotanto käynnistyi laajemmassa mittakaavassa. Prosessissa rikkidioksidi kerättiin suuriin kammioihin, joiden seinät oli vuorattu lyijylevyillä. Lyijy on yksi harvoista rikkihappoa kestävistä metalleista. Alkuperäisessä lyijykammioprosessissa kuumennettiin kaliumnitraattia rikin kanssa, jolloin vapautui rikin oksideja ja typpimonoksidia. Tämän jälkeen kammioon päästettiin vettä, joka reagoi rikkitrioksidin kanssa muodostaen rikkihappoa. Menetelmää parantelivat muun muassa Charles Bernard Desormes ja Nicolas Clément sekä Charles Tennant, joka keksi erillisen rikinpolttokammion. John Gloverin ja Joseph-Louis Gay-Lussacin tekniset parannukset mahdollistivat aiempaa selvästi väkevämmän hapon tuotannon. Vuonna 1818 Hill of Deptford käytti rikin lähteenä pyriittimalmeja. Tavasta tuli yleinen kaksikymmentä vuotta myöhemmin.
Rikkihapon valmistus lyijykammiomenetelmässä perustuu rikkidioksidin hapettumiseen katalyyttinä toimivan typpimonoksidin avulla. Kemialliset reaktiot lyijykammiomenetelmässä ovat kuitenkin monimutkaisia, eikä kaikista reaktiomekanismeista ole yksimielisyyttä. Yleisesti välituotteena katsotaan syntyvän nitrosyylirikkihappoa.
Lyijykammiomenetelmällä tuotettava rikkihappo on väkevyydeltään 62–77-prosenttista. Siinä on usein epäpuhtauksina typpihappoa, typpihapoketta, lyijysulfaattia, seleenihapoketta, arseenitrioksidia sekä pieniä määriä metalleja.
Kontaktimenetelmä
Viinietikkakauppias Peregrine Phillipsin vuonna 1831 patentoimassa kontaktimenetelmässä rikkidioksidi hapetetaan rikkitrioksidiksi katalyytin avulla. Prosessin nimi tulee siitä, että rikkidioksidi ja happi saadaan ”kontaktiin” katalyytin avulla. Nykyisin useimmiten käytettävä katalyytti on divanadiinipentoksidi. Rikkidioksidi johdetaan reaktiokammioon, jonka lämpötila on 400–450 °C ja paine on yhdestä kahteen ilmakehän painetta. Näissä oloissa rikkidioksidin katalyyttinen hapettuminen on hyvin tehokasta, noin 99,5 prosenttia rikkidioksidista hapettuu.
Kaavio kontaktimenetelmän vaiheista:
Katalyytti on divanadiinipentoksidin ja kaliumsulfaatin tai -pyrosulfaatin seos piidioksidialustalla. Vanadiinikatalyytti pelkistyy divanadiinitetroksidiksi hapettaen rikkidioksidin rikkitrioksidiksi. Divanadiinitetroksidi reagoi reaktorissa olevan hapen kanssa palautuen divanadiinipentoksidiksi ja uudelleen käytettäväksi.
WSA-menetelmä
450px|thumb|Kaavio WSA-menetelmästä
WSA-menetelmä eli märkä rikkihappoprosessi on kontaktimenetelmän johdos, joka kehiteltiin 1960-luvulla. WSA-prosessilla rikkihappoa voidaan valmistaa lähes mistä tahansa kaasumaisesta rikin yhdisteestä. Erityisen hyvin prosessiin soveltuu monissa teollisuusprosesseissa jätteenä syntyvä rikkivety. Rikkipitoinen kaasu poltetaan rikin oksideiksi. Kaasu johdetaan kammioon, jossa rikkidioksidi hapetetaan rikkitrioksidiksi divanadiinipentoksidikatalyytin avulla. Toisin kuin kontaktimenetelmässä WSA-menetelmässä on mukana vesihöyryä, joka reagoi rikkitrioksidin kanssa muodostaen kaasumaista rikkihappoa. Kaasut jäähdytetään ja siirretään kondensaatiotilaan, jossa rikkihappohöyryyn suihkutetaan vettä. Syntynyt rikkihappoliuos jäähdytetään ja kerätään.
Yleistä
Rikkihappo on eniten käytetty teollisuuskemikaali. Sitä käytetään sellu- ja paperiteollisuudessa, kaivos- ja metalliteollisuudessa sekä kemianteollisuudessa muun muassa fosfaattien, lannoitteiden, titaanidioksidin ja viskoosin valmistukseen. Öljyteollisuudessa rikkihappoa käytetään epäpuhtauksien poistamiseen. Sitä käytetään myös metallipintojen puhdistukseen, malmien käsittelyyn, kemiallisten reaktioiden katalyyttinä ja muiden epäorgaanisten happojen lähtöaineena. Rikkihappoa käytetään myös veden poistamiseen orgaanisista yhdisteistä. Lisäksi sitä voidaan käyttää elintarvikkeissa happamuuden säätöaineena. Sen E-koodi on E513. Suurin osa valmistetusta rikkihaposta käytetään fosfaattilannoitteiden valmistamiseen. Elektroniikkateollisuudelle tärkeiden piikiekkojen puhdistukseen orgaanisista epäpuhtauksista käytetään niin kutsuttua SPM- eli piranha-liuosta, joka sisältää rikkihappoa.
Rikkihapon 25-prosenttista liuosta käytetään lyijyakkujen akkuhappona.
Käyttö lannoitteiden valmistuksessa
thumb|right|200px|Fosfaattilannoitteen vaikutusta testannut koe Yhdysvalloissa. Kuva on vuodelta 1942. Suurin osa lannoitteiden valmistuksessa käytettävästä rikkihaposta kuluu fosfaattien muuttamiseen sen avulla veteen paremmin liukenevaan muotoon. Perinteisessä kalsiumdivetyfosfaatin (Ca(H2PO4)2) eli superfosfaatin valmistuksessa käytetyssä märkäprosessissa kalsiumfosfaattipitoista kiveä käsitellään 93-prosenttisella rikkihappoliuoksella kahdeksan tunnin ajan. Tällöin reaktiotuotteina syntyy kalsiumdivetyfosfaattia ja sivutuotteena kalsiumsulfaattia (CaSO4).