cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mihail Saltykov-Štšedrin
Suku ja koulutus
Mihailin varhaiskasvatus oli puutteellista, mutta poikkeuksellisen tarkkaavaisena poikana hän puhui kuuden vuoden iässä sujuvasti ranskaa ja saksaa. Hänet opetti lukemaan ja kirjoittamaan venäjää maaorjamaalari Pavel Sokolov sekä paikallinen pappi, ja hänestä tuli innokas lukija. Hän mainitsi myöhemmin kahdeksanvuotiaana lukemansa Uuden testamentin suurena vaikuttajanaan. Hänen lapsuudenystäviensä joukossa oli Sergei Jurjev, naapuritilan vuokranantajan poika ja myöhemmin merkittävä kirjailija, Russkaja Mysl- (ven. Русская Мысль) ja Beseda-lehtien toimittaja ja kustantaja.
Vuonna 1834 hänen vanhempi sisarensa Nadežda valmistui Moskovan aatelistyttöjen Katariina-instituutista, ja Mihailin koulutus oli siitä lähtien hänen ystävänsä, samasta instituutista valmistuneen Avdotja Vasilevskajan harteilla, joka oli kutsuttu taloon kotiopettajattareksi. Mihailin muita opettajia olivat paikallinen pappi Ivan Vasiljevitš, joka opetti pojalle latinaa, ja opiskelija Matvei Salmin.
Kymmenvuotiaana Mihail lähetettiin suoraan Moskovan aatelispoikien-instituutin (Dvorjanski-instituutti) kolmannelle luokalle, josta hänet vuonna 1838 siirrettiin yhtenä parhaista oppilaista opiskelemaan valtion varoin Tsarskoje Selon lyseo on. Kirjeessään tädilleen Mihail valitti opetuksen olevan huonoa: "Meille opetettu tieto on niukkaa, satunnaista ja täysin merkityksetöntä ..." Mihail aloitti runojen kirjoittamisen jo lyseoaikoinaan sekä käänsi Byronin ja Heinrich Heinen runoja. Hänet julistettiin kouluperinteen mukaisesti "Puškinin perilliseksi", jossa oletettiin, että jokaisella lukiokurssilla oli oltava yksi sellainen.
Valmistuttuaan lyseosta parhaitten joukossa vuonna 1844 Saltykov-Štšedrin värvättiin heti töihin sotaministeriön kansliaan. Hän oli katkera siitä ettei päässyt jatkamaan opintojaan Pietarin yliopistossa. Samaan aikaan hän osallistui Mihail Petraševskin kerhon kokouksiin ja kiinnostui Charles Fourierin ja Henri de Saint-Simonin utopistisesta sosialismista.
Kirjallinen ura ja virka-ura
Koska Saltykov-Štšedrinin vuosina 1847–1848 kirjoittamat pienoisromaanit kuvasivat yhteiskunnallisia ongelmia, ne kiinnittivät Ranskan helmikuun vallankumouksesta huolestuneiden viranomaisten huomion. Nikolai I:n mukaan niissä oli havaittavissa ”haitallinen suuntaus ja pyrkimys vallankumouksellisten ajatusten levittämiseen”. Huhtikuussa 1848 kirjailija pidätettiin ja karkotettiin Vjatkaan, jossa hänet nimitettiin kuvernöörin erityisvirkamieheksi ja vuonna 1850 lääninhallituksen neuvonantajaksi. Vjatkan kuvernementtiin ja sen lähiseuduille tekemiensä työmatkojen aikana hän tutustui perinpohjaisesti talonpoikien ja maaseudun virkamiehistön elämään. Täällä hän tapasi myös tulevan vaimonsa.
Nikolai I:n kuoltua Saltykov-Štšedrin sai vuoden 1855 lopulla luvan palata Pietariin, jossa hän jatkoi lähes kahdeksan vuoden ”Vjatkan vankeuden” keskeyttämää kirjailijan toimintaansa. Aleksanteri II:n valtaannousua seurannut vapautuminen sai Saltykov-Štšedrinin uskomaan valtion tekemiin yhteiskunnallisiin uudistuksiin, joiden toteuttamiseen hän halusi henkilökohtaisesti osallistua. Osittain syyt olivat myös taloudelliset: hän oli juuri mennyt naimisiin ja äidin antama taloudellinen tuki oli lakannut. Vuosina 1856–1858 hän työskenteli maaorjien vapauttamista valmistelleen sisäministeriön hovineuvoksen arvoisena virkamiehenä ja vuosina 1858–1862 Rjazanin ja Tverin kuvernementtien varakuvernöörinä. Virkamiehenä Saltykov-Štšedrin kamppaili korruptiota ja kartanonomistajien mielivaltaa vastaan mutta joutui samalla luopumaan monista liberaaleista käsityksistään. Vuoden 1862 alussa hänet ilmeisesti pakotettiin eroamaan valtioneuvoksen arvoisena virkamiehenä Tverissä sattuneiden levottomuuksien takia.
Saltykov-Štšedrin toimi 1860-luvulla Nikolai Nekrasovin kutsusta Nikolai Tšernyševskin rinnalla kirjallisuuslehti Sovremennikin toimituksessa ja oli yksi sen nimekkäimmistä kirjailijoista sen jälkeen kun maltillisemmat liberaalipiirit erkanivat lehden linjasta. Hän lähti lehdestä ja palasi myöhemmin valtion palvelukseen. Vuosina 1865–1868 hän työskenteli virkamiehenä Penzan, Tulan ja Rjazanin kuvernementeissa. Vuonna 1868 hänet erotettiin Aleksanteri II:n määräyksestä. pienoiskuva|Jelizaveta Apollonovna Boltina, kirjailijan vaimo Saltykov-Štšedrin luopui lopullisesti virkamiehen urasta 1860-luvun lopulla ja omistautui kirjailijan ja lehtimiehen uralle. Nekrasov kutsui hänet Sovremennikin tilalle perustetun Otetšestvennyje zapiski -lehden toimittajaksi ja osakkaaksi. Nikolai Nekrasovin kuoltua Saltykov-Štšedrin toimi lehden vastaavana toimittajana sen lakkauttamiseen asti vuonna 1884. Tänä aikana hän kirjoitti merkittävimmät teoksensa. pienoiskuva|Mihail Saltykov-Štšedrin n. 1870, Andrei Denjer in valokuva Poliittisuudestaan huolimatta Saltykov pidättäytyi sitoutumasta lopullisesti mihinkään ryhmittymään. Eräänlaisen aidon nihilismin hengessä hän kritisoi toimittajakolleegansa Tšernyševskin Mitä on tehtävä? -romaanin ohjelmallista yhteiskuntasopimusta samalla kun teilasi Dostojevskin Kirjoituksia kellarista (1864) vastakirjoituksena Tšernyševskille.
Vuosina 1875–1876 Saltykov-Štšedrin hoiti terveyttään ulkomailla. Myöhemmin hän kävi useaan otteeseen Saksassa, Ranskassa ja Sveitsissä. Saltykov-Štšedrin on haudattu Pietariin Sutelan kirjailijahautausmaalle.
Perhe
Saltykovin vaimo oli Vjatkan entisen varakuvernööri Boltinin tytär Jelizaveta Apollonovna Boltina (1839-1910), jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1856. Jelizaveta Apollonovna oli kaunis ja koulutettu nainen, mutta mieltyneempi maalliseen elämäntyyliin, vastaanotoilla ja visiiteillä käymiseen kuin kommunikoimaan kirjailijoiden kanssa. Hän oli tottunut matkustamaan ulkomailla, eikä täysin vastannut miehensä henkisiä tarpeita sekä kutsui tämän teoksia "Mihailin hölynpölyksi", vaikka puhtaaksikirjoittikin niistä osan. Saltykov, jolla oli vaikeuksia varsinkin viimeisinä vuosinaan perheessä esiintyneiden draamojen kanssa, kutsuen sitä perhehelvetiksi, oli erittäin kiintynyt vaimoonsa, eikä voinut tulla toimeen ilman häntä edes kolmea päivää. He olivat pitkään lapsettomia, kunnes Konstantin (1872-1932) ja Jelizaveta (1873-1927) syntyivät.
Avioliitto solmittiin vastoin Saltykovin äidin Olga Mihailovnan tahtoa, joka piti morsianta melko kevytmielisenä. Avioliittonsa yhteydessä Saltykov lainasi vuonna 1861 äidiltään 23 000 ruplaa velkakirjoja vastaan ​​Vitenevon kartanon ostamiseksi. Vuonna 1864 kun tarina Semeinoje tšastje (ven. Семейное счастье, "Perheonni"), jossa Saltykovin äiti on tunnistettavasti kuvattuna julkaistiin, tämä jätti velkakirjat irtisanottaviksi, vaikka myöhemmin antoikin velan anteeksi pojalleen.
Tuotanto
pienoiskuva|Mihail Saltykov-Štšedrin noin 1880-luvulla Opiskeluvuosinaan Saltykov-Štšedrin kirjoitti runoja, joista muutamia julkaistiin kirjallisissa aikakauslehdissä. Hänen ensimmäiset pienoisromaaninsa Protivoretšija (”Ristiriitoja”, 1847) ja Zaputannoje delo (”Sekava juttu”, 1848) kuvasivat yhteiskunnallisia ongelmia naturalistisen koulukunnan hengessä.
Sensuurin kieltämässä Aleksei Koltsovia käsittelevässä artikkelissa (1856) Saltykov-Štšedrin esitti ohjelman, jonka mukaan kirjailijan tehtävänä oli kaunokirjallisuuden yhteiskunnallisen ja käytännön merkityksen lisääminen sekä ajankohtaisten ongelmien tutkiminen. Erityistä huomiota oli kiinnitettävä kansan perustarpeisiin. Tähän ohjelmaan perustuu ”hovineuvos N. Štšedrinin” nimissä julkaistu Gubernskije otšerki (ven. Губернские очерки, "Tuokiokuvia kuvernementistä”, 1856–1857), joka arvostelee satiirin keinoin maaorjuutta, virkamiehiä ja sivistyneistöä. Valtavan suosion saanut teos teki Saltykov-Štšedrinisä tunnetun kirjailijan. Kirjallisuuskriitikot Nikolai Tšernyševski ja Nikolai Dobroljubov kiittivät kirjan todenmukaista yhteiskuntakuvausta. Teos sai ilmestyä sensuurin hampaisiin joutumatta, mikä oli merkki Nikolai I:n kuolemaa seuranneita vapaammista ajoista.
Varakuvernöörinä toimiessaan Saltykov-Štšedrin kirjoitti kertomuksia, kuvauksia ja näytelmiä, jotka ilmestyivät aluksi Sovremennik-lehdessä ja myöhemmin koottuina kirjoiksi Nevinnyje rasskazy (ven. Невинные рассказы, ”Viattomia kertomuksia”, 1863) ja Satiry v proze (ven. Сатиры в прозе, ”Proosasatiireja”, 1863). Talonpoikaisreformin jälkeistä aikaa kuvaavat teokset Pisma iz provintsii (ven. Письма о провинции, "Kirjeitä maaseudulta”, 1869) ja Priznaki vremeni (”Ajan merkkejä”, 1869).
Merkittävimpiä teoksia ovat venäläistä kansanluonnetta kuvaava ja itsevaltiutta kritisoiva Istorija odnogo goroda (ven. История одного города, ”Erään kaupungin historia”, 1869–1870), jota edelsivät kertomukset Glupovin (Hölmölä) kaupungista ja sen asukkaista (1861–1862), Pompadury i pompadurši (ven. Помпадуры и Помпадурши, 1863–1874) ja Gospoda taškentsy (ven. Господа Ташкентцы, ”Herrat taškentilaiset”, 1869–1872). Kapitalismin nousua käsittelevät Dnevnik provintsiala v Peterburge (”Maalaisen Pietarin-päiväkirja”, 1872), Blagonamerennyje retši (ven. Благонамеренные речи, ”Alamaisia puheita”, 1872–1876) ja Ubežištše Monrepo (ven. Убежище Монрепо, ”Pakopaikkani Monrepos”, 1878–1879). Aateliston henkistä ja fyysistä rappiota kuvaava sosiaalipsykologinen romaani Gospoda Golovljovy (ven. Господа Головлёвы, Maalaisaatelia, 1875–1880, suom. 1985) on yksi venäläisen kirjallisuuden suurimpia mutta samalla myös synkimpiä teoksia, rappeutunutta maalaisaatelia edustavan, kammottavan parivaljakon (gospoda), julman matriarkka Arina Petrovnan ja hänen poikansa Porfiri Juduška ('pikku-Juudas') Golovljovin vuoksi. Kertomussarjan V srede umerennosti i akkuratnosti (”Kohtuullisuuden ja tunnollisuuden keskellä”, myös nimellä Gospoda Moltšaliny, 1874–1880) aiheena on vaikenemisen perinne venäläisessä yhteiskunnassa. Länsi-Euroopan elämää kirjailija kuvaa kriittisesti teoksessa Za rubežom (ven. За рубежом, ”Ulkomailla”, 1880–1881).
Saltykov-Štšedrinin terävä satiiri saavutti huippunsa 1880-luvulla teoksissa Sovremennaja idillija (ven. Современная идиллия, ”Nykyajan idylli”, 1877–1883), Pisma k tjotenke (ven. Письма к тётеньке, ”Kirjeitä tädille”, 1881–1882) ja Pošehonskije rasskazy (ven. Пошехонские рассказы, ”Pošehonin (Hölmölän) kertomuksia”, 1883–1884). Otetšestvennyje zapiski -lehden lakkauttamisen jälkeen hän julkaisi teoksiaan aikakauslehdessä Vestnik Jevropy (Euroopan sanansaattaja) ja sanomalehdessä Russkije vedomosti. Masennuksestaan ja yksinäisyydestään huolimatta hän kirjoitti viimeisinä vuosinaan teokset Skazki (ven. Сказки для детей изрядного возраста, 1882–1886, suom. Satuja, 1953), Melotši žizni (ven. Мелочи жизни, "Elämän turhuuksia", 1887) ja Pošehonskaja starina (ven. Пошехонская старина. ”Vanhoja aikoja Pošehonessa (Hölmölässä)”, 1889). Tästä teoksesta ovat venäjän kieleen jääneet elämään sanat pošehonets (maalaistollo) ja pošehone (hölmölä).
Perintö
Saltykov-Šedrin lukeutui aikansa eturivin radikaalikirjailijoihin. Hän oli Aleksandr Ostrovskin ohella tunnetuimpia venäläisen keskiluokan satiirisia kuvaajia.
Third World Posse
Third World Posse on EP Sepulturalta Third World Posse julkaistiin Australiassa. EP sisältää studioversion Dead Embryonic Cells, Cover-Version Dead Kennedys Drug Me:sta ja 3 kappaletta Under Siege- Kotivideosta. Third World Posse nauhoitettiin ja julkaistiin vuonna 1992. Sepultura oli pari viikkoa lomalla kiertueesta, milloin Third World Posse nauhoitettiin.
Mihail Saltykov-Štšedrin
Novellit
Teoksessa: Venäläinen nauru: humoristisia ja satiirisia novelleja, kansantarinoita, pienoiskomedioita ja sananparsia, toim. ja suom. Juhani Konkka, Turku: Tajo 1964 Teoksessa: Venäläisiä kertojia, toimittanut ja suomentanut Vappu Orlov. Helsinki: Avain 2010. ISBN 978-951-692-801-5
Saartjie Baartman
thumb|200px|Saartjie Baartman. Karikatyyri 19. vuosisadan alusta Saartjie (Sarah) Baartman (1789 Etelä-Afrikka - 29. joulukuuta 1816 Pariisi, Ranska) oli eteläafrikkalaisperäinen khoi-nainen, joka tuotiin Eurooppaan näytteille vuonna 1810. Saartjie Baartman oli naisen hollantilainen nimi, hänen oikea nimensä ei ole tiedossa. Saartjie oli eurooppalaisten mielestä hyvin erikoisen näköinen. Lyhyyden ja tumman ihon lisäksi hänellä oli voimakas steatopygia eli rasvapakaraisuus. Baartmania on pidetty esimerkkinä siirtomaiden hyväksikäytöstä, rasismista ja mustien halventamisesta.
Elämäkerta
Baartman syntyi Etelä-Afrikan Itä-Kapin alueella vuonna 1789. Etniseltä taustaltaan Baartman oli quena, joita kutsuttiin useiden muiden ryhmien tapaan khoiksi tai hottentoteiksi. Hänen äitinsä kuoli Baartmanin ollessa kaksivuotias ja hänen isänsä kuoli Baartmanin ollessa jonkin verran vanhempi. Myöhemmin Baartmanilla oli suhde erään miehen kanssa ja sai lapsen, joka kuitenkin kuoli. Myös hänen miehensä kuoli hollantilaisen siirtolaisen surmaamana. Perheenjäsentensä kuoleman jälkeen Baartman matkusti töihin kotiapulaiseksi Kapkaupunkiin. Baartman oli lukutaidoton, mutta hänen väitetään allekirjoittaneen sopimuksen englantilaisen laivakirurgin William Dunlopin ja yrittäjä Hendrik Cesarsin kanssa näytöksistä Englannissa. Näytöksiin Baartman haluttiin hänen kärsimänsä steatopygian eli rasvapakaraisuuden takia, mikä teki hänen pakaroistaan epätavallisen suuret.
Baartmanin ensiesiintyminen Englannissa tapahtui Lontoon Piccadilly Circuksella. Näytöksissä Baartman pukeutui usein kireisiin vaatteisiin, koristautui höyhenillä ja helminauhoilla ja poltti piippua. Näytöksiin liittyi usein myös tanssi ja soittimien soittaminen. Rikkaat asiakkaat saattoivat myös kutsua hänet yksityisiin näytöksiin koteihinsa, jossa vieraat saattoivat myös koskea Baartmaniin. Hänen väitetty eläimellinen sukupuolisuutensa herätti ihmettelyä ja kauhistusta, mutta myös ihannointia. Häntä kutsuttiin hottentotti-Venukseksi Suuret pakarat olivat tuolloin muotia ja niitä pidettiin haluttavina. Baartman saapui myös aikaan, jolloin William Wyndham Grenvillen Whig-puolueen spekuloitiin yrittävän ottaa haltuunsa maan parlamentin. Whig-puolue tunnettiin myös nimellä "broad bottoms" (vapaasti käänettynä leveätakamukset) Grenvillen oman suuren takamuksen takia. Baartmania käytettiin tästä syystä usein poliittisissa piirroksissa.
Vuonna 1814 Baarman muutti yhdessä Cesarsin kanssa Pariisiin, jossa hän saavutti taas julkisuutta ja esiintyi Cafe de Parisissa. Pariisissa hän tapasi myös erään miehen, joka tunnettiin taiteilijanimellä Reaux ja joutui todennäköisesti tämän parittamaksi. Baartman myös joi ja poltti raskaasti. Hän kuoli muutamassa vuodessa – mahdollisesti kuppaan ja tuberkuloosiin. Ranskalainen Georges Cuvier säilöi Baartmanin ruumiin, sukuelimet ja aivot, jotka asetettiin näytille Pariisin Musé de L'Hommeen, jossa ne olivat esillä aina vuoteen 1974 saakka. Nelson Mandela valittiin Etelä-Afrikan presidentiksi vuonna 1994 ja hän pyysi Ranskaa palauttamaan Baartmanin ruumiin Etelä-Afrikkaan. Ruumis palautettiinkin lopulta maaliskuussa vuonna 2002. Saman vuoden elokuussa hänet haudattiin Hankeyhyn, Itä-Kapiin.
Catherine Potter
Catherine Potter (1957 Guelph, Ontario – 3. joulukuuta 2010) oli kanadalainen muusikko. Hänen soittimensa oli intialainen bambuhuilu bansuri, jonka soittoa hän opiskeli Intiassa Hariprasad Chaurasian johdolla.
Potter sai maisterin arvon etnomusikologiassa Montrealin yliopistosta ja kandidaatin arvon jazzissa Concordia-yliopistosta. Hän sai useita stipendejä Conseil des arts et des lettres du Québecilta sekä Canada Councililta ja Jon Higgins -palkinnon vuonna 1999. Potter teki yhteistyötä muiden muassa Boubacar Diabatén, Simon Shaheenin, Ramasutran ja Ganesh Anandanin kanssa. Häneltä julkaistiin vuonna 1997 ensialbumi Bansuri. Vuonna 2002 hän perusti maailmanmusiikkiyhtye Duniya Projectin, jonka nimilevy ilmestyi vuonna 2006.
Seinäjoen maalaiskunnan vaakuna
thumb|150px|right|Seinäjoen maalaiskunnan vaakuna (1954–1958)
Seinäjoen maalaiskunnan vaakuna on saanut aiheensa kunnan sijainnista ja maiden viljavuudesta. Vaakunan avainten lehti viittaa kunnan nimen alkukirjaimeen, ja ne edustavat tyypiltään vilja-aittojen avaimia, jotka symboloivat pitäjän viljavia peltoja ja niistä nousevaa vaurautta. Avaimet kertovat myös kunnan keskeisestä ”avainasemasta”.
Seinäjoen kaupunginvaltuusto myönsi vuonna 2010 vaakunan käyttöoikeuden Törnävä-seuralle kotiseutuvaakunana.
Monivedosmalli
Monivedosmalli on filosofi Daniel Dennettin kuuluisassa kirjassaan Tietoisuuden selitys (1992) hahmottelema malli ihmisen tietoisuuden luonteesta. Tässä mallissa pyritään käyttämään hyväksi nykyajan luonnontieteellinen tieto esimerkiksi aivojen rakenteesta ja toiminnasta. Dennett katsoo monivedosmallin kumoavan perinteisen ja intuitiivisen käsityksen tietoisuudesta. Tietoisuus on hänen mukaansa hyvin erilainen, kuin millainen se tuntuu tai usein käsitetään olevan. Hänen mukaansa yleinen käsitys on virheellisen kartesiolaisen teatterin pauloissa, vaikka tätä ei aina ymmärrettäisikään.
Tietoisuus hajaantunut ympäri aivoja
Monivedosmallin mukaan koetuista tapahtumista johtuvat aistihavainnot käsitellään erikseen pienissä yksiköissä ja eri puolilla aivoja ilman, että niitä tuotaisiin yhteen. Tietoisuudesta on siis monta erilaista vedosta, mutta ei yksittäistä yhtenäistä "kuvanauhaa". Ei ole myöskään mitään tahoa tietoisuuden sisällä, joka päättäisi kaikesta tai kokisi kaiken, koska mikään taho ei saa kaikkea informaatiota itselleen.
Nykyinen tieto aivojen toiminnasta tukee tällaista käsitystä, ja on jyrkästi ristiriidassa sen perinteisen ajatuksen kanssa, että kaikki mielen tapahtumat kokoontuisivat jonnekin yhteen paikkaan aivoissa, jossa ne kokee yhtenäinen tietoisuus tai "sielu".
Tietoisuus koostuu osista, jotka eivät ole tietoisia
Tietoisuuden tekemät päätökset tapahtuvat eri tietoisuuden osien, niin sanottujen demonien eräänlaisena huutoäänestyksenä (Sana demoni ei tässä yhteydessä viittaa millään tavalla yliluonnollisiin olentoihin). Demonit eivät kuitenkaan ole tietoisia. Esimerkiksi nähdyn ilmiön tunnistaminen perustuu siihen, että on olemassa erilaisia demoneja, jotka on tarkoitettu tunnistamaan hahmoja. Demonit eivät tee mitään muuta, kuin analysoivat lakkaamatta aistidataa (aistinelimistä tulevia hermoviestejä), josta etsivät juuri tiettyä hahmoa, joiden löytämiseen ne on tarkoitettu. Ne demonit, jotka löytävät etsimänsä, tiedottavat (hermoviestein) tästä havaintoprosessin seuraavan tason demoneille. Jos joku löytää selvästi etsimänsä, se tiedottaa siitä lujaa (paljon hermoviestejä). Jos joku löytää jokseenkin etsimäänsä muistuttavan hahmon, se tiedottaa hiljempaa (vähemmän hermoviestejä). Voimakkain tiedotus tai tiedotukset yhdessä luovat sen, millaisen "kuvan" seuraava havaintoprosessin taso aistihavainnosta saa.
Mikään tietoinen taho ei siis ratkaise eikä vaikuta siihen, tulkitseeko ihminen näkemänsä epämääräisen vilauksen metsikössä koiraksi vai linnuksi, sen ratkaisee se, kumpaa hahmoa etsivät demonit viestittävät kovemmin löytäneensä juuri etsimänsä. Jos kumpaakin etsivä viestittää jotakuinkin yhtä lujaa, jää havainto epävarmaksi. Esimerkki on voimakkaasti yksinkertaistettu ja kärjistetty, mutta antaa käsitystä monivedosmallin luonteesta.
Dennetin mukaan ihminen ei kuitenkaan ole täysin demoniensa toiminnan varassa. Kieli on kommunikaation väline, mutta Dennetin mukaan tietoisuuden kannalta olennaisinta kielessä on se, että kielen avulla voi ajatella. Kielellinen ajattelu on virtuaalikone, jonka perusta ei ole suoraan materiassa vaan rakentuu materian antamien mahdollisuuksien varaan samaan tapaan kuin tietokoneohjelma, joka ei ole osa tietokoneen rakennetta, mutta toimii rakenteen "päällä".
Tietoisuudella ei ole vain yhtä aikaa
Mitään tiettyä hetkeä sille, kun jonkun asiantilan tajuaminen tai tiedostaminen tapahtuu, tai kun joku havainto saapuu tietoisuuden näyttämölle, ei ole määriteltävissä. Samaan havaintoon liittyvät eri puolet ja asiantilat tulevat käsittelyyn hieman eri aikoihin eri aivoalueilla, ja ne siirtyvät saman tien lähimuistiin tai muuten käsiteltäviksi eteenpäin. Kuulokokemus esimerkiksi ei jää odottamaan hieman hitaampaa näkökokemusta, vaan havainnon tehtyään kuulemiseen liittyvät aivoalueet jatkavat välittömästi uusien havaintojen tekemistä. Tällainen odottelu olisi evolutiivisesti järjetöntä, sillä esimerkiksi vaaratilanteessa tarvitaan välitöntä reagointia. Villipedon lähestyessä tietoisuudella ei ole sekunnin murto-osaakaan turhaa aikaa jäädä odottamaan hitaampia havaintoja niiden ajallista yhteen sovittamista varten, vaan on kannattavaa ryhtyä toimintaan jo silloin, kun yksikin aistinelin havaitsee mahdollisen kuolemanvaaran.
Ei siis ole olemassa mitään tietoisuuden näyttämöä, jonne kaikki kokemukset tulisivat tarkalleen oikein ajoitettuina. Vasta jälkeenpäin tarkasteltuna (muistin avulla) ihminen voi kokea (muistaa) tapahtumat yhtenäisenä virtana.
Jotkut jopa olettavat, että tietoinen havainto tulee aina jonkin verran jäljessä toiminnasta; niin paljon, että tietoisuuden osaksi tulee vain havaita jo tehdyt teot silloin, kun ne ovat jo siirtymässä lähimuistiin. Tietoisuus tosin voi vaikuttaa tuleviin tekoihin ohjaamalla niitä etukäteen varautumalla, luomalla tietynlaisia toiminta- ja reaktiotaipumuksia tietynlaisia mahdollisia tilanteita varten. Ihminen voi tavallaan kouluttaa demoneitaan antamalla niille uusia tehtäviä, mutta hän ei voi toimia eri tavalla, kuin miten demonit saavat hänet toimimaan.
Miksi henkilökohtainen kokemus tietoisuudesta ei vastaa monivedosmallia?
Ihmisen intuitiivinen kuva tietoisuudestaan on jyrkästi ristiriidassa monivedosmallin kanssa. Ihminen tuntee selvästi, että hänen tietoisuutensa ainekset ja havaintomateriaali ovat yhdessä ja kokonaisina, samanaikaisina, ja kulkevat yhtenäisenä virtana ajassa. Ihminen kokee tietoisuutensa yhtenäisenä, koska se on evolutiivisesti kannattavaa. Vain kokemalla tietoisuutensa yhtenäisenä ihminen on riittävän itsekäs ja suunnitelmallinen selviytyäkseen ja voidakseen jatkaa sukua. Luonto on siis rakentanut tietoisuudelle vain yhtenäisyyden kokemuksen tai harhan, ei todellista yhtenäisyyttä. Tämä harha on niin merkittävä ihmisen selviytymisen ja suvunjatkamisen kannalta, että luonnonvalinta on tehnyt siitä erittäin voimakkaan. Todellinen "yksivedoksisuus" olisi paitsi kriittisten voimavarojen tuhlausta, myös lähes mahdotonta toteuttaa ilman kartesiolaista dualismia.
Mikki Hiiri – Olipa kerran joulu
Mikki Hiiri – Olipa kerran joulu (engl. Mickey's Once Upon a Christmas) on vuonna 1999 ilmestynyt Disneyn jouluanimaatio-kokoelma. Se julkaistiin suoraan VHS:lle ja sisältää kolme lyhyttä tarinaa.
Tarina 1: Tulkoon joulu ainainen
Tarinan päähenkilöt ovat Tupu, Hupu ja Lupu, jotka heräävät innoissaan jouluaattoaamuun ja ryntäävät avaamaan lahjojaan. Aku Ankka raivostuu, kun pojat avasivat lahjat ennen aikojaan, vaikka heidän piti avata ne yhdessä. Poikien anteeksipyynnön jälkeen Aku rauhoittuu ja paljastaa komerosta pojille yllätyslahjan, joka on kolme kelkkaa. Pojat eivät lue kelkkojen mukana tullutta korttia. Heidän luokseen saapuvat Iines, Roope-setä ja heidän tätinsä, joka alkaa suudella poikia litimäriksi. Kun jouluaatto on ohi, pojat toivovat, että jouluaatto olisi joka päivä. Seuraavana aamuna, kun he ihmettelevät Tikun ja Takun leikkivän samalla junalla, joka aamu he huomaavat, että heidän lelunsa ovat hävinneet. He huomaavat, että kuusen alla on lahjoja, kun Aku toivottaa hyvää joulua ja hänellä on aamiaistarjotin, joka lentää samalla lailla Akun päälle. Pojat innostuvat, koska heidän toiveensa toteutui. Ajan myötä pojat alkavat kyllästyä. Pojat päättävät muuttaa suunnitelmaa ja pilaavat koko jouluaaton. Kun Aku jahtaa elävää kalkkunaa, minkä pojat vaihtoivat kypsyvän tilalle, koko ympäristö on ihan harmaa. Pojat lukevat kortin, mikä oli kelkan mukana he tajuavat, mitä tekivät väärin ja päättivät, että seuraavasta joulusta tulee kaikkien aikojen paras. Seuraavana päivänä pojat ovat avuliaita ja tosi ystävällisiä. Aku alkoi epäillä, mitä pojat salailevat. Pojat paljastavat heidän lahjansa Akulle, joka oli puuvene, mikä oli yhdistetty heidän kelkoista. Tämän jälkeen kaikki alkoi palautua ennalleen.
Tarina 2: Hessun joulu
Tarinan päähenkilönä ovat Hessu Hopo ja hänen poikansa Max, jotka kirjoittavat kirjeen Joulupukille. Kun postimies ehtii lähteä, Max ja Hessu aloittavat takaa-ajon. Max onnistuu pysäyttämään postimiehen ja Hessu saapuu myöhemmin paikalle. Pihatöiden jälkeen Musta Pekka tokaisee, että Hessu luulee pukin olevan olemassa. Max hämmästyy ja kyselee, onko oikeasti niin, ja Pekka alkaa kertoa totuutta Maxille. Tämän kuultuaan Max menettää uskonsa. Kun Hessu ja Max ovat naapureitten luona syömässä jouluateriaa, joulupukki ilmestyy paikalle ja Max helpottuu. Kuitenkin yksi naapurin lapsista tämä vakuuttaa pojalleen, että Pukki on olemassa. Max ei tahdo enää uskoa. Hessu hälyttää Maxia ulos ja näkee Pekan talon katolla hahmon, joka muistuttaa Joulupukkia. Tämä paljastui kuitenkin yhdeksi Karhukoplan jäseneksi, joka pidätetään. Hessu alkaa menettää toivonsa ja Max piristää tätä. Max pukeutuu itse pukiksi ja sanoi Hessulle, että halusi tehdä sen, jotta saisi Hessun onnelliseksi. Pian kuitenkin oikea pukki ilmestyy ja antaa Maxille lahjaksi tuliterän lumilaudan. Pekka puolestaan ei saa mitään, koska ei uskonut pukkiin. Hessu kertoo Maxille, että hänen jokavuotinen joululahjansa on ollut aina Maxin onni ja sama toive oli myös Maxilla.
Tarina 3: Kalleimmat joululahjat
Tämän tarinan päähahmot ovat Mikki Hiiri, Pluto ja Minni Hiiri. Mikki aikoo ostaa Minnin kelloon sopivan kultakorun. Mikki kärsii rahaongelmasta ja toisena ongelmana on, että kultaliike suljetaan aikaisin. Minnin huolena ovat laskut ja hän haluaisi ostaa Mikille oman lahjan. Mikki on töissä Mustan Pekan joulukuusifirmassa. Ahkeruuden jälkeen asiakas palkitsee Mikin isolla rahasummalla. Kun köyhä perhe on ostamassa noin kymmenmetristä kuusta, koska toiset olivat varattuja, Mikki ehdottaa pientä kuusta, mikä ei ollut varattu. Köyhä perhe ostaa tämän. Musta Pekka raivostuu ja tyhjentää Mikin rahasaaliin Mikin taskusta ja antaa potkut. Mustalle Pekalle tapahtuu onnettomuus, joka johdattaa hänen firmansa tuhoon, kun kaikki kuuset syttyvät tuleen. Minni on Iineksen kanssa Mortimetin pakkaamofirmassa. Kun Minni luulee saavansa joulubonuksen, hän saa vain kovan hedelmäkakun. Mikki miettii miten ostaa Minnille lahjan. Pian Mikki joutuu hyväntekeväisyyskonsertin huuliharpunsoittajaksi hänellä ei ole kuin 2 tuntia aikaa. Mikki lämpiää ja alkaa soittaa yhdessä palomiesten kanssa. Mikki saa pian idean, että aikoo vaihtaa huuliharpun kaulakoruun. Mikki ei ehdi liikkeeseen mutta pyytä myyjältä vaihtoa huuliharpun koruun. Myyjä palauttaa huuliharpun Mikille ja sanoo tämän olevan arvoton. Mikki sanoo että huuliharppu oli hänelle arvokas ystävä. Kun Mikki alkaa soittaa huuliharppua, myyjä kääntyy ja sanoo että voi vaihtaa koruun. Illalla Mikin luona, kun Minni ja Mikki avaavat lahjoja, Mikki sai lahjaksi kotelon mikä sopii huuliharppuun ja Minni sai korun kelloa varten. Minni oli vaihtanut kellon koteloon ja Mikki huuliharpun koruun. Minni sanoi tyytyväisenä, että olivat luopuneet arvokkaasta esineestä että he saisivat lahjansa.
Juliana Nikomedeialainen
pienoiskuva|upright|[[Ortodoksinen kirkko|Ortodoksinen Pyhää Julianaa esittävä ikoni.]] Pyhä Juliana Nikomedeialainen (myös Juliana Nikomedialainen) oli varhais­kristillinen marttyyrineitsyt, joka kirkollisen perimätiedon mukaan eli ja teloitettiin Nikomedeiassa (nyk. Izmit) Vähässä-Aasiassa vuoden 300 jaa. tienoilla. Julianasta tuli keskiajalla hyvin suosittu pyhimys, ja hänen tarinansa on päässyt 1200-luvulla kirjoitettuun pyhimystarinakokoelma Kultaiseen legendaan.
Suomessa helmikuun 16. päivä oli omistettu Julianalle Mikael Agricolan vuoden 1544 kalenterista 1900-luvun alkuun asti.
Južnajan metroasema
Južnaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 8. marraskuuta 1983.
The Collection (Black Sabbath)
Vinyyliversio
A-puoli
B-puoli
C-puoli
D-puoli
Artemisia I
pienoiskuva|upright=0.85|Artemisia I 1500-luvulla julkaistussa piirroksessa. Artemisia I oli kuningatar ja sotapäällikkö, joka hallitsi 400-luvulla eaa. Kaariassa Vähässä-Aasiassa sijainnutta Halikarnassoksen kaupunkivaltiota. Hänen valtapiiriinsä kuuluivat myös muun muassa Kos, Kalymna ja Nisyros. Artemisia hallitsi Persian kuningas Kserkses I:n yliherruuden alaisena ja osallistui persialaissotiin Persian puolella.
Artemisia I:n isä oli Halikarnassoksen hallitsija Lygdamis I. Hänen äitinsä oli kreetalainen. Artemisian edeltäjä hallitsijana oli hänen aviomiehensä, jonka nimeä historiankirjat eivät mainitse. Virallisesti Artemisia oli alaikäisen poikansa Pisindeliin sijaishallitsija, mutta ei ole varmaa, kohosiko Pisindelis itse koskaan valtaistuimelle.
Artemisia I komensi henkilökohtaisesti viittä sotalaivaa Kserkseen vuoden 480 eaa. sotaretkellä Kreikan kaupunkivaltioita vastaan. Halikarnassoksesta syntyisin ollut kreikkalainen historioitsija Herodotos on kuvannut Artemisian osuutta sodassa ja ylistää vuolaasti hänen rohkeuttaan ja pätevyyttään. Artemisia kunnostautui taktikkona jo voitokkaassa Artemisionin meritaistelussa, mutta osoitti kyvykkyytensä erityisesti persialaisille tappiollisessa Salamiin meritaistelussa. Hän varoitti turhaan Kserksestä hyökkäämästä kreikkalaisen laivaston kimppuun kapeassa salmessa Salamiin luona. Kreikkalaiset olivat Artemisionin taistelun jälkeen luvanneet Artemisiasta drakhman kiinniottopalkkion. Hän pelastautui tappiollisesta Salamiin taistelusta upottamalla tiellään olleen oman liittolaisensa, Kalyndan kuningas Damasithymoksen laivan, jolloin kreikkalaiset luulivat hänen vaihtaneen puolta ja antoivat hänen paeta. Kserkses, joka näki tapahtuman mutta ei tunnistanut upotettua laivaa omakseen, ylisti Artemisian rohkeutta (”miehet taistelivat kuin naiset ja naiset kuin miehet”). Taistelun jälkeen Artemisia neuvoi Kserksestä vetäytymään saman tien kokonaan Kreikasta suuremman tappion välttämiseksi ja tällä kertaa Kserkses noudatti neuvoa. Artemisia saattoi Kserkseen aviottomat pojat turvaan Efesokseen.
Vaikka useat antiikin historioitsijat mainitsevat Artemisia I:n, hänen hallituskaudestaan ei tiedetä mitään persialaissotien jälkeen. Osa historioitsijoista sekoitti hänet seuraavalla vuosisadalla eläneeseen Artemisia II:een. 800-luvulla jaa. elänyt Fotios väitti Artemisia I:n tehneen itsemurhan heittäytymällä rantakalliolta mereen kun hänen rakastettunsa, abydoslainen Dardanos oli torjunut hänet, mutta tarinaa ei pidetä kovin uskottavana.
Liao Bin Qu
Liao Bin Qu (, synt. 11. marraskuuta 1983 Guangxin maakunta, Kiina) on kiinalainen muusikko, joka tuli tunnetuksi Twelve Girls Band-musiikkiryhmässä soittamalla diziä.
Hän on opiskellut ammattimaista dizin-, xiaon- ja hulusinsoittoa Central Conservatory of Musicissa.
Jerry Edmonton
pienoiskuva Jerry Edmonton (synt. Gerald McCrohan, 24. lokakuuta 1946 Oshawa, Ontario, Kanada – 28. marraskuuta 1993 Santa Barbara, Kalifornia, Yhdysvallat) oli Steppenwolf-yhtyeen rumpali. Hän soitti yhtyeessä sen perustamisesta lähtien aina vuoteen 1976 saakka. ”Born to Be Wild” -kappaleen säveltäjä Mars Bonfire (oik. Dennis Edmonton) oli hänen veljensä. Jerry Edmonton menehtyi auto-onnettomuudessa vuonna 1993.
Lars-Börje Eriksson
Lars-Börje Eriksson (s. 21. lokakuuta 1966 Åre) on ruotsalainen entinen alppihiihtäjä.
Erikssonin uran paras saavutus on supersuurpujottelun pronssimitali Calgaryn olympialaisista 1988. Hän osallistui urallaan kaksiin maailmanmestaruuskilpailuihin. Crans-Montanan MM-kisoissa 1987, hän sijoittui alppiyhdistetyssä 9:ksi ja Vailin kisoissa 1989 samassa lajissa 12:ksi. Vailin kisoissa Eriksson osallistui lisäksi supersuurpujotteluun jossa sijoittui 7:ksi, sekä suurpujotteluun jossa sijoitus oli 11:s.
Alppihiihdon maailmancupissa Eriksson pystyi kahteen osakilpailuvoittoon ja kuuteen palkintopallipaikkaan. Hänen uransa paras kausi oli 1989-1990, jolloin hän oli maailmancupin kokonaiskilpailussa 8:s.
Laila Hirvisaari
Laila Ellen Kaarina Hirvisaari (vuosina 1958–2004 Hietamies; 7. kesäkuuta 1938 Viipuri – 16. kesäkuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen kirjailija. Hänen tuotantoonsa kuuluu laajoja romaanisarjoja sekä näytelmiä ja televisiosarjoja, joissa liikutaan niin Karjalankannaksella ja Laatokan Karjalassa kuin Venäjällä, Intiassa ja Roomassakin. Hirvisaari on Ursula Pohjolan-Pirhosen ja Kaari Utrion ohella huomattavimpia suomalaisia historiallisista aiheista kirjoittaneita naiskirjailijoita.
Syksyyn 2008 mennessä Hirvisaaren kirjoja oli myyty yli 4 miljoonaa kappaletta. Suuresta suosiostaan huolimatta Hirvisaari antoi haastatteluja vain harvoin ja kertoi silloinkin yksityiselämästään varsin niukasti.
Elämä ja ura
Laila Hirvisaari syntyi 7. kesäkuuta 1938 Viipurissa. Hirvisaaren isä Aarne kaatui jatkosodassa Lailan ollessa vasta kolmevuotias. Laila Hirvisaari avioitui vuonna 1958 kirjailija Heikki Hietamiehen kanssa ja otti samalla käyttöön miehensä sukunimen Hietamies.
He saivat kolme tytärtä: Kristiinan (s. 1958), Eveliinan (s. 1964) ja Anuliinan (s. 1968). Tyttäristä Eve Hietamies on myös kirjailija ja käsikirjoittaja. Laila ja Heikki Hietamies erosivat vuonna 1985 asumuseron kautta; virallisesti he erosivat vuonna 1991. Laila Hietamies otti vuonna 2004 yhdessä kolmen serkkunsa kanssa tyttönimensä takaisin, jonka jälkeen hän julkaisi romaaninsa nimellä Laila Hirvisaari.
Hopeakloridi
Hopeakloridi (AgCl) on hopea- ja kloridi-ionien muodostama ioniyhdiste. Hopeakloridia esiintyy luonnossa sarvihopea- eli klooriargyriitti-nimisenä mineraalina.
Laila Hirvisaari
Elämä ja ura
Hirvisaaren (Hietamiehen) ensimmäinen romaani Lehmusten kaupunki ilmestyi 1972 ja aloitti Lappeenrannasta kertovan romaanisarjan, jonka seitsemäs osa ilmestyi syksyllä 2004. Sarja kertoo Lappeenrannasta ja lappeenrantalaisista aina 1920-luvulta lähtien. Toinen tunnettu romaanisarja, Kannas-sarja (1980–1984) kertoo Kannaksella sijaitsevan Suontaan kylän asukkaiden vaiheista 1920–1940-luvuilla. Sarja sisältää muun muassa evakkokokemuksia Länsi-Suomessa.
Hopeakloridi
Kemialliset ominaisuudet
Hopeakloridi on hyvin niukkaliukoista veteen. Hopeakloridia valmistetaankin lisäämällä kloridisuolaliuokseen, kuten kaliumkloridiliuokseen, hopeanitraattia. Tällöin hyvin huonosti veteen liukeneva hopeakloridi saostuu ja voidaan kerätä. Lisäksi syntyy kaliumnitraattia, joka jää vesiliuokseen.
Hopeakloridi liukenee komplekseja muodostaen alkalimetallien syanidiliuoksiin, tiosulfaattiliuoksiin, ammoniumkarbonaatti ja -kloridi sekä elohopeanitraattiliuoksiin.
Laila Hirvisaari
Elämä ja ura
Lehmusten kaupunki ja Kannas-sarjojen välissä ilmestynyt kaksiosainen Hamina-sarja kuvaa ensiksi pienen kylän ihmisten elämää ja sen jälkeen elämää Haminassa. Kuusiosainen Laatokka-sarja (1986–1991) kertoo Vienan Karjalasta ja vallankumouksen kokemasta Venäjästä. Sonja-sarja (1993–1997) pureutuu yläluokkaisen venäläistytön Sonjan ja hänen lähipiirinsä elämään edellisessä vuosisadanvaihteessa ja antaa toisenlaisen näkökulman Venäjän vallankumouksesta. Kolmiosainen Anni-sarja kuvaa pientä Metsäkylän kylää ja sen asukkaiden värikästä elämää, joka heittelee ihmisiä Viipuriin sekä sodan jälkeen Virolahdelle.
Hopeakloridi
Käyttö
Hopeaklorida käytetään valokuvauspapereissa. Hopeakloridi on herkkä valolle, joka hapettaa kloridi-ioneja, jolloin hopeaionit vastaanottavat niistä vapautuvat elektronit ja pelkistyvät metalliseksi hopeaksi. Pelkistyminen johtaa mustan kuvan syntymiseen. Valokuvauksessa käytetään hopeakloridin lisäksi myös hopeabromidia ja hopeajodidia.
Laila Hirvisaari
Elämä ja ura
Laila Hirvisaari asui vuoteen 1974 saakka Lappeella ja Lappeenrannassa, kunnes muutti Helsingin Vuosaareen. Vuonna 1985 hän muutti Tuusulan Rantatielle mutta palasi myöhemmin Helsinkiin.
Teoksia
thumb|Laila Hirvisaarta haastatellaan [[Helsingin kirjamessut|Helsingin kirjamessuilla 2009.]] Laila Hirvisaari julkaisi 41 romaania, useita näytelmiä sekä novelleja ja muita julkaisuja. Ensimmäisen kirjansa Hirvisaari (Hietamies) julkaisi vuonna 1972. Kallis kotimaa (2004) jäi viimeiseksi Laila Hietamiehen nimellä julkaistuksi romaaniksi; sen jälkeen ilmestyneet teokset on julkaistu nimellä Laila Hirvisaari. Kirjat on kustantanut Otava lukuun ottamatta vuonna 1985 ilmestynyttä Joulumuisto-novellia, jonka on julkaissut Gummerus.
Hopeakloridi
Käyttö
Hopeakloridia voidaan käyttää magnesium-hopeakloridipattereissa. Patterissa magnesium hapettuu magnesiumkloridiksi ja hoea-ionit pelkistyvät. Magnesium-hopeakloridipatterin tuottama lähdejännite on 2,59 V ja napajännite on noin 1,5 V. Magnesium-hopeakloridipattereissa elektrolyyttinä on merivesi, ja niitä käytetään esimerkiksi poijujen valojen jännitelähteinä sekä erilaisissa meteorologisissa laitteissa. Jännitelähteessä tapahtuva kokonaisreaktio on:
Laila Hirvisaari
Teoksia
Hirvisaaren teokset ovat olleet monina vuosina myydyimpiä kotimaisia kaunokirjoja. Esimerkiksi vuonna 2004 myydyin teos oli Kallis kotimaa (121 600 kpl), vuonna 2009 Pihkovan kellot (82 400 kpl), vuonna 2011 Minä, Katariina (83 900 kpl) ja vuonna 2013 Me, Keisarinna (62 800 kpl).
Vuodesta 2002 Laila Hirvisaaren nimeä kantava rahasto on jakanut vuosittain 5 000 euron apurahan aloittelevalle kirjailijalle.
Laila Hirvisaaren miljoonas kirja painettiin vuonna 1982, toinen miljoona meni rikki vuonna 1992, kolmas vuonna 2002 ja neljäs vuonna 2008.
Kambodžan maakunnat
right Kambodžan maakunnat ovat maan ylimmän tason hallintoyksiköitä. Kambodža jaetaan 20 maakuntaan  (ខេត្ត – khet) ja neljään maakunnantasoiseen kuntaan (ក្រុង – krong). Maakunnat jaetaan edelleen piirikuntiin (srok), jotka vuorostaan jaetaan kuntiin (khum). Kunnat jaetaan piireihin (khan) ja edelleen kortteleihin (sangkat).
Tennis kesäolympialaisissa 2020
Tenniksessä kilpailtiin Tokion 2020 kesäolympialaisissa 16. kertaa. Ottelut pelattiin 24. heinäkuuta – 1. elokuuta 2021. Tennisottelut pelattiin Ariake Tennis Parkissa. Olympialaisissa pelataan viidessä muodossa: naisille ja miehille oli kaksin- ja nelinpelit sekä näiden lisäksi pelattiin sekanelinpeli.
Venäjän olympiakomitean urheilijat saavuttivat yhteensä kolme mitalia, mikä oli eniten. Yksikään maa ei saavuttanut useita kultamitaleja.
Aikataulu
Lähde:
Pyhät Gabinus ja Susanna
Pyhä Gabinus ja Pyhä Susanna olivat varhaiskristillisiä marttyyreitä, jotka kuolivat keisari Diocletianuksen vainoissa. Gabinus ja Susanna olivat Roomassa eläneet isä ja tytär. Gabinus oli pappi, ja hänen veljensä Caius kohosi paaviksi. Perhe oli sukua keisari Diokletianukselle, mutta tästä huolimatta keisari tapatti Susannan vuonna 295 ja sulki Gabinuksen vankilaan, missä hän kuoli. Gabinuksen reliikit on siirretty Pyhän Kolminaisuuden kirkkoon Lyoniin.
Suomessa 19. helmikuuta on ollut Susannan päivä Mikael Agricolan vuoden 1544 kalentarista 1600-luvun almanakkoihin. 1700-luvulla Susanna siirrettiin varsinaiselle muistopäivälleen 11. elokuuta ja kalentereissa päivän nimeksi tuli Gabinus.
Jimmy Finnholm
Jimmy Leander Finnholm (s. 9. lokakuuta 1991 Pedersöre) on keskimatkojen juoksija. Hän voitti SM-hopeaa 3 000 metrin estejuoksussa Porin Kalevan kisoissa 2015. Finnholm on saavuttanut viestijuoksun SM-kilpailuissa 4 × 800 metrin viestissä kultaa 2015, hopeaa 2014 ja pronssia 2012 sekä 4 × 1 500 metrin viestissä hopeaa vuosina 2012 ja 2013 sekä pronssia 2015. Hän edustaa IK Falken -seuraa. Hänellä on maaotteluedustuksia. Häntä valmentaa Guy Storbacka.
Gent–Wevelgem 2014
thumb|Vuoden 2014 reitti Gent–Wevelgem 2014 oli järjestyksessään 76. maantiepyöräilyn Gent–Wevelgem-kilpailu. Se käytiin 233 kilometrin reitillä Deinzestä Wevelgemiin 30. maaliskuuta 2014. Kilpailu kuului UCI World Touriin. John Degenkolb voitti massakiriin päättyneen kilpailun ennen Arnaud Démarea ja Peter Sagania.
Tulokset
Lähteet: Cyclingnews, UCI
Osallistuneet joukkueet
Kilpailussa olivat mukana seuraavat 25 joukkuetta:
Starlight Express
Starlight Express on Andrew Lloyd Webberin Richard Stilgoen tekstiin säveltämä juna-aiheinen musikaali, jossa näyttelijät liikkuvat rullaluistimin. Se kantaesitettiin Apollo Victoria -teatterissa Lontoossa 27. maaliskuuta 1984, ohjaajana Trevor Nunn. Kriitikoiden penseydestä huolimatta musikaali oli ohjelmistossa vuoteen 2002 ja sai yhteensä 7 406 esitystä. Tämä tekee siitä viidenneksi pisimpään ohjelmistossa pysyneen lontoolaismusikaalin. Myös Broadwayllä Starlight Expressiä esitettiin vuoden 1985 kantaesityksen jälkeen vuosia useilla näyttämöillä.
Musikaalia on luonnehdittu lapsuudenunelmaksi pienoisjunien maailmasta. Rullaluistimilla etenevät näyttelijät esittävät junan vetureita ja vaunuja. Hahmoina ovat muun muassa vanha höyryveturi Rusty, joka yrittää pärjätä kilpailussa dieselveturi Greaseballia ja tietokoneohjattua Electra-sähköveturia vastaan. Lontoon Victoria-teatteriin rakennettiin katsomoa kiertäviä rullaluistinramppeja näyttelijöiden ”junaradoiksi”. Koreografian musikaaliin kehitti Arlene Phillips.
Musikaalin tunnetuimmat laulut ovat ”I am the Starlight” ja ”The Light at the End of the Tunnel”. Alkuperäisversiota on myöhemmin uusilla lauluilla ja muilla muutoksilla, joita ovat tehneet David Yazbek, Don Black sekä Alistair Lloyd Webber ja Nick Coler. Suurin uudistus Lontoossa tehtiin 1992, kun musikaali tuotiin uudestaan ohjelmistoon nimellä The New Starlight Express.
Georg Dolivo
thumb|right|Nuori Georg Dolivo vuonna 1963. Georg Dolivo (alk. Georgij Dolivo-Dobrovolskij, 9. helmikuuta 1945 Helsinki – 2. helmikuuta 2023 Helsinki ) oli suomalainen laulaja ja kulttuurialan vaikuttaja. Dolivo tunnettiin muun muassa viihdekvartetti Kivikasvojen entisenä jäsenenä, ja hän sanoitti kappaleita ryhmälle sekä Fredille ja Ilkka Hemmingille. Nuorena Dolivo esiintyi myös Kukonpojat-lauluyhtyeessä.
Dolivo toimi Turun ruotsalaisen teatterin johtajana vuosina 1984–87 ja Svenska Teaternin johtajana 1987−1996. Vuosina 1996–2001 hän oli Helsinki – Euroopan kulttuurikaupunki 2000 -säätiön johtaja. Vuosina 2001–2012 Dolivo työskenteli Espoon kulttuurijohtajana. Hänelle myönnettiin Espoo-mitali vuonna 2007. Dolivo on toiminut Suomen elokuvasäätiön hallituksen puheenjohtajana kausina 2011–2013 ja 2014–2016.
Dolivon isoisä oli valkoinen kenraali Severin Dobrovolski, joka luovutettiin 1945 "Leinon vankina" Neuvostoliittoon, jossa hänet teloitettiin.
Georg Dolivon kuoleman jälkeen Kivikasvojen alkuperäisjäsenistä on elossa vain Ismo Sajakorpi. Fredi kuoli huhtikuussa 2021 ja Ilkka Hemming toukokuussa 2022.
Spoof
Spoof on suomalainen sukunimi. Se voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Pražskajan metroasema
Pražskaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 6. marraskuuta 1985.
UAE Team Emirates
UAE Team Emirates (UCI-tunnus UAD) on italialaislähtöinen, vuodesta 2017 Yhdistyneisiin arabiemiirikuntiin kirjattu maantiepyöräilyn ammattilaistalli. Talli osallistuu UCI World Tour -sarjaan. Tallin slovenialainen pyöräilijä Tadej Pogačar voitti Ranskan ympäriajon vuonna 2020 ja 2021.
Historiaa
thumb|250px| Lampre-Fondital-tallin [[Jevgeni Petrov vuoden 2006 Italian ympäriajossa]] Lampre-Caffita -talli syntyi Lampre- ja Saeco-tallien yhdistymisen seurauksena 2005. Lampre toimi joukkueen ykkössponsorina vuosina 2005–2016. Muina nimisponsoreina toimivat tuona aikana Caffita, Fondital, N.G.C., Farnese-Vini, ISD ja Merida.
Tallissa ajoi paljon italialaispyöräilijöitä. Se oli vahvasti mukana pyöräilyn suurissa ympäriajoissa, erityisesti Italian ympäriajossa. Tallin johtajana toiminut Giuseppe Saronni on entinen kilpapyöräilijä ja Italian ympäriajon voittaja. .
Seurauksena Saeco-tallissa olleesta perinteestä, Lampre tuli tunnetuksi erilaisista julkisuustempauksista. Vuoden 2005 Italian ympäriajossa talli järjesti mainoskampanjan, jossa esiintyivät tallin kapteenit Gilberto Simoni ja Damiano Cunego. Kilpailun lepopäivänä talli järjesti harjoitukset ja kuvaussession Monzan kilparadalla.
Kaudeksi 2017 tallin omistus siirtyi Yhdistyneisiin arabiemiirikuntiin ja joukkueen nimeksi vaihtui UAE Team Emirates.
2023
Lähde: UCI
Estádio Coronel Emílio Gomes
Estádio Coronel Emílio Gomes on monikäyttöinen stadion Iratissa Brasiliassa. Stadion avattiin vuonna 1950. Nykyään sitä käytetään enimmäkseen jalkapallossa Iraty Sport Clubin kotikenttänä. Stadionille mahtuu 8 000 ihmistä.
200 metrin aitajuoksu olympialaisissa
200 metrin aitajuoksu on entinen yleisurheilun olympialaji, joka kuului olympialaisten ohjelmaan kaksi kertaa, vuosien 1900 ja 1904 olympialaisissa. Ainoat olympiavoittajat 200 metrin aitajuoksussa ovat Yhdysvaltain Alvin Kraenzlein ja Harry Hillman.
Vinnitsy
thumb|250px|Ojattijokea Vinnitsyssä. thumb|250px|Vanha asuintalo. thumb|250px|Kirkko. thumb|250px|Uudempaa Vinnitsyä. Vinnitsy (, vepsäksi Vingl ~ Vidl ) on kylä ja maalaiskunta Leningradin alueen Podporožjen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ojattijoen rannalla 75 kilometriä Podporožjesta kaakkoon. Kylässä on 2 300 (vuonna 2007) ja kunnassa 4 300 asukasta (vuonna 2006).
Historia
Vinnitsyn pogosta mainitaan ensimmäisen kerran ruhtinas Svjatoslav Olgovitšin vuonna 1137 antamaan lahjakirjaan tehdyssä lisäyksessä. 1400–1500-luvuilla pogosta kuului Novgorodin Äänisen viidennekseen. 1700-luvulta lähtien kylä oli volostin keskus. Vuosina 1927–1963 se toimi Vinnitsyn piirin hallinnollisena keskuksena. Toisen maailmansodan aikana piirikeskus oli evakuoituna Ozjoran kylään.
1900-luvun puoliväliin saakka Vinnitsy oli Ojatin rannalle viiden kilometrin matkalle levittäytyneiden pienten kylien ryhmä. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan siihen kuului yli neljäkymmentä kylää. Vinnitsyyn luettiin myös nykyään erillisinä kylinä pidetyt Nekrasovo ja Gribanovskaja. Vuonna 1970 Vinnitsyyn liitettiin Andronovskojen, Davydovskajan, Jakovlevskajan, Jesipovskajan, Kirillovskajan, Kuzminskajan, Romanovskajan, Timofejevskajan ja Tšapajevkan kylät. Velikodvorskajan kylään yhdistettiin Isakovskaja, Jahnovskaja, Maksimovskaja, Miniskaja ja Osipovskaja. Velikodvorskaja liitettiin Vinnitsyn kylään vuonna 1997.
Vinnitsyä pidetään Leningradin alueen vepsäläisasutuksen keskuksena. Kuitenkin vielä 1800-luvun lopulla kylä oli täysin venäläinen. Vepsäläiset alkoivat muuttaa syrjäkylistä Vinnitsyyn sen jälkeen, kun siitä tuli hallintopiirin keskus. Vuonna 1989 vepsäläisiä oli noin kolmannes kylän asukkaista. Monet heistä ovat nopeasti venäläistyneet.
Liikenne ja talous
Vinnitsyn kautta kulkee M18-valtatieltä Domožirovossa haarautuva päällystämätön maantie, joka johtaa Gomorovitšiin Podporožjen ja Vytegran väliselle tielle. Toinen tie johtaa Vinnitsystä etelään Ozjoran, Kurban ja Ladvan kyliin. Kolmas yhdistää Vinnitsyn Averkijevskajan (Tšikozeron) kylään. Vinnitsystä on linja-autoyhteys Pietariin, Podporožjeen sekä piirin eteläisiin kyliin. Aikaisemmin kylässä oli myös pieni lentokenttä.
Kylässä toimii maidon, lihan ja perunan tuotantoa harjoittava maatalousyritys Vinnitskoje. Suurin osa elintarvikkeista tuotetaan kuitenkin yksityispalstoilla.
Kulttuuri ja nähtävyydet
Vinnitsyssä on kaksi lastentarhaa, keskikoulu, kyläkirjasto ja lastenkirjasto, kulttuuritalo ja sairaala. Vuonna 1998 perustettu vepsäläinen kulttuurikeskus pyrkii elvyttämään perinteisiä käsityöammatteja ja kansankulttuuria. Vuosittain vietetään vepsäläistä Elon pu -folklorejuhlaa, johon kerääntyy tuhansia vieraita Leningradin ja Vologdan alueilta sekä Karjalan tasavallasta.