cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Painovoima (sarjakuvahahmo)
Televisio
Tohtori Franklin Hall esiintyi Marvel Cinematic Universeen (MCU) sijoittuvan sarjan S.H.I.E.L.D. Agentit kolmannessa jaksossa ”Voimavara”, näyttelijänään Ian Hart. Hän oli kanadalainen fyysikko, jonka entinen työtoveri Ian Quinn oli siepannut viemään loppuun työnsä painovoiman manipulointiin tarkoitetun laitteen parissa, joka toimi gravitoniumiksi kutsutulla aineella. Hall piti gravitoniumia liian vaarallisena, joten hän päätti tuhota laitteen. Phil Coulson yritti pelastaa Hallin, mutta Hall putosi gravitoniumiin, joka tuhosi hänen kehonsa ja imi hänen mielensä itseensä. Aine nähdään uudelleen jaksossa ”Johdatus”, jossa Hydran agentit vapauttivat aineen ja John Garrett antoi gravitoniumin takaisin Quinnille.
Viidennellä tuotantokaudella, jaksossa ”Inside Voices”, paljastui, että Garrettin kukistumisen jälkeen Raina oli huijannut Quinnin avaamaan gravitonium-säiliön, jolloin gravitonium oli imenyt Quinnin itseensä. Hydran ainut jäljelle jäänyt jäsen, kenraali Hale, sulautti pienen määrän gravitoniumia geneettisesti muokatun tyttärensä Rubyn kehoon. Ruby ei kuitenkaan osannut hallita painovoimaan liittyviä voimiaan ja tappaa vahingossa Werner von Struckerin. Elena ”Yo-Yo” Rodriguez tappaa Rubyn ja S.H.I.E.L.D. kerää loput gravitoniumista talteen. Myöhemmin remoraatit, yksi Halea aiemmin manipuloineen ja useiden avaruusoliorotujen muodostamaan Konfederaatioon kuuluvista roduista, hyökkää S.H.I.E.L.D.:n kimppuun. Glenn Talbot yhdistää jäljellä olevan gravitoniumin sekä Hallin ja Quinnin mielet itseensä, tullen MCU:n versioksi Painovoimasta. Talbot imee astranien johtaja Crixonin itseensä ottaakseen tämän paikan Konfederaation johtajien joukossa, pakottaa remoraattien johtajan Qovasin ja muut Konfederaation jäsenet alaisuuteensa ja pukeutuu pukuun, joka muistuttaa Painovoiman pukua sarjakuvista. Konfederaatioon kuuluvan krii-ryhmittymän johtaja Taryan uskotteli Talbotille, että keräämällä lisää gravitoniumia, tästä tulisi niin voimakas, että voisi pysäyttää jopa Thanoksen hyökkäyksen. Coulson ja Hale yrittävät pysäyttää Talbotin, mutta Talbot tappaa Halen ja varoittaa Coulsonia olemaan asettumatta hänen tielleen. Talbot imi itseensä myös Carl Creelin ja otti Robin Hintonin vangikseen löytääkseen tämän näkijävoimilla lisää gravitoniumia. Uusi esiintymä löytyy Chicagossa, missä Daisy Johnson yrittää ensin puhua hänet luopumaan aikeistaan, mutta päätyykin käyttämään Tuhatjalkais-seerumia ja sen antamilla voimilla lennättää Talbotin avaruuteen jäätymään. Tämän ansiosta S.H.I.E.L.D. onnistui eliminoimaan vaihtoehtoisen tulevaisuuden, jossa gravitoniumin etsintä oli saanut Maan tuhoutumaan ja jossa kriit olivat Taryanin pojan, Kasiuksen, johtamina orjuuttaneet eloonjääneet ihmiset.
PC-FX
Konsoli oli PC Enginen seuraaja (nimellä TurboGrafx-16 Pohjois-Amerikassa).
Tekniikka
Suoritin oli 32-bittinen NEC V810.
Konsolissa oli liitäntätukea NEC PC-9801 -tietokoneisiin, mikä mahdollisti konsolin käyttämisen ulkoisena SCSI-asemana.
RG32M
thumb|300px|RG32M BAE Systems RG32M on eteläafrikkalaisen BAE Systems Land Systems South Africa -puolustusvälineyhtiön valmistama kevyesti panssaroitu nelivetoinen maastoajoneuvo.
Suomen puolustusvoimille on hankittu 74 ajoneuvoa. Puolustusvoimat ostivat 26 autoa vuonna 2010 ja toinen 23 auton erä tilattiin vuonna 2011. Vuonna 2012 tilattiin 25 autoa lisää, jolloin autoja on tilattu yhteensä 74 kappaletta. Suomessa autoja käytetään lähinnä kriisinhallinta- ja kuljetustehtäviin.
Muita auton käyttäjiä ovat Ruotsin puolustusvoimat ja Irlannin asevoimat.
Tekniset tiedot
Mitat Alustan tiedot Aseistusvaihtoehdot
Saint-Genix-les-Villages
Saint-Genix-les-Villages on kunta itäisessä Ranskassa Savoien departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee Rhônen ja sen sivujoen Guiersin haarassa, noin 85 kilometriä Lyonista itään.
Kunta perustettiin 1.tammikuuta 2019, jolloin kolme kuntaa Gresin, Saint-Genix-sur-Guiers ja Saint-Maurice-de-Rotherens yhdistyivät.
Elonet
thumb|Elonetin logo Elonet on Kansallisen audiovisuaalisen instituutin ylläpitämä internetsivusto, joka sisältää kattavat tiedot suomalaisista elokuvista ja tietoja niiden tekemiseen liittyneistä henkilöistä ja yrityksistä. Sivusto sisältää myös laajalti tietoa ulkomaisista Suomessa esitetyistä elokuvista. Sivuston sisältö tuotetaan Kansallisen audiovisuaalisen instituutin filmografisesta tietokannasta poimimalla.
Elokuvatietokanta avattiin internetissä vuonna 2006. Elonetin aineistot liitettiin Finna-tiedonhakupalveluun vuonna 2017. Elonet-tietokanta uudistui joulukuussa 2019 liittyen samalla Finna-pohjaiseksi. Uudistuksen yhteydessä palvelussa julkaistiin yli 200 pitkää suomalaista elokuvaa joiden oikeudet KAVI omistaa, osa elokuvista julkaistiin Ultra HD -tarkkuudella.
Antifasismi
thumb|250px|Hollantilaisia vastarintaliikkeen jäseniä kuvattuna [[Yhdysvaltain armeijan sotilaiden kanssa vuonna 1944.]] right|thumb|250px|Antifasistinen mielenosoitus Sveitsissä. thumb|250px|[[Antifaschistische Aktionin tunnus.]] right|thumb|250px|Antifasistinen tunnus, [[hakaristi|hakaristi kielletty.]] Antifasismi viittaa fasismia (usein myös kansallissosialismia) vastustaviin liikkeisiin ja aatteisiin. Itseään fasistiseksi kutsuvia hallintoja ei tuolloin enää ollut. Antifasismilla alettiin tällöin tarkoittaa erilaisten äärioikeistolaisten tai sellaisiksi katsottujen liikkeiden vastustamista. Antifasistiset liikkeet ovat usein radikaaleja ja äärivasemmistolaisia, kuten Antifaschistische Aktion tai Antifa.
Historia
Antifasismi syntyi alun perin 1920-luvulla Italiassa vastavoimaksi maassa nousseelle kansallismieliselle totalitaristiselle fasismiliikkeelle. Esimerkiksi vuonna 1921 Apuliassa järjestettiin "antifasistinen lakko" fasistien väkivallantekoja vastaan.
3. elokuuta 1921 Italian sosialistipuolue (PSI) teki rauhansopimuksen Benito Mussolinin Kansallisen fasistipuolueen kanssa ja ammattiliitotkin yhtyivät rauhaan. Militantit antifasistit perustivat Arditi del popolo -järjestön, mutta Italian kommunistipuolue (PCI) käski jäsenensä vetäytymään siitä.
Merkittävimpiä italialaisia liberaaleja antifasisteja olivat Benedetto Croce (joka julkaisi 1925 Antifasististen intellektuaalien manifestin) ja Piero Gobetti.
Usean tahon militanttien antifasistien ohella maailmansotien välisessä Britanniassa oli merkittäviä rauhanomaisiakin antifasisteja kuten liberaali sir Ernest Barker.
Antifasismin merkittävimpiä taisteluita on ollut Espanjan sisällissota 1936–1939, jossa anarkistit sekä tasavaltalainen kansanrintama kävi sisällissotaa Saksan ja Italian tukemia Francisco Francon fasistijoukkoja vastaan.
Toisessa maailmansodassa Ranskan kansallissosialistien Vichyn hallitusta vastaan taisteli myös moni ”äärioikeistolainen” nationalisti ja monarkisti.
Fasismi myöhemmässä poliittisessa kielenkäytössä
Erityisesti Neuvostoliitossa ja sieltä periytyneenä myös Venäjällä fasismin vastaisuudella on ollut keskeinen asema poliittisessa kielenkäytössä ja jopa osana kansallista identiteettiä. Neuvostoliitossa toinen maailmansota nähtiin luokkien ja yhteiskuntajärjestelmien välisenä sotana, ja Neuvostoliitto tuon sodan kiistattomana voittajana, joka vapautti maailman fasismista, eli pelasti sen pahuudelta. Tällaisen käsityksen antoi erityisesti kylmän sodan aikainen neuvostopropaganda. Se myös pyrki antamaan kuvan koko länsileiristä fasistisena sortokoneistona, jonka tavoitteena on pahimmillaan uusi sota ja Neuvostoliiton tuhoaminen. Fasismista tuli paitsi viittaus lähinnä Adolf Hitleriin ja saksalaiseen natsismiin, myös liki yleiskäsite, kommunismin ihanteiden vastakohta, joka edusti kaikkea pahaa. 2000-luvun Venäjällä ovat neuvostoretoriikan renessanssi yhdistyneenä venäläiseen nationalismiin sekä toisaalta avoimesti fasistisiksi (tai natsistisiksi) julistautuneiden pienten poliittisten ryhmien pyrkiminen mukaan politiikkaan nostaneet termin uudelleen esille.
Militantti antifasismi
Militantit antifasistit vastustavat fasismia myös väkivaltaisin keinoin. Heidän katsotaan usein lähtevän luokkataistelun lähtökohdista ja pitävän fasismia työväenluokan vastaisena ideologiana. Historioitsija Dave Renton pitää tätä näkemystä kapeana. Hän väittää, että antifasisteille väkivalta ei ole osa aatetta, vaan hän kutsuu militantteja antifasisteja ”ammattilaisantifasisteiksi”.
Vihreiden nuorten ja opiskelijoiden pääsihteeri Jehki Härkösen mukaan ”Militantti antifasismi saattaa ruokkia uusnatsismia entisestään. Skinheadien rekrytointia auttaa, jos on olemassa selkeä vastapuoli, jonka kanssa voi rähinöidä.” Hänen mukaansa ”Suomi oli pitkään ainoa Euroopan maa, jossa ei ollut toimivaa antifasistista yhteisöä.”
Anti-Fascist Action
Anti-Fascist Action (AFA) perustettiin Britanniassa 1985. Perustajat halusivat irtaantua Anti-Nazi Leaguen liberaalista, yhteenottoa välttelevästä toiminnasta, ja olivat sitä mieltä, että fasisteja ja rasisteja vastaan tulee iskeä suoraan kaduilla. Britanniassa vaikutti tuolloin muun muassa fasistijärjestöt Combat 18 ja National Front. AFA:n kaksoisstrategiaan kuului fyysinen yhteenotto kaduilla sekä ideologinen taistelu fasismia vastaan valkoisen työväenluokan yhteisöissä.
Kirjaimet AFA yhdistetään nykyään myös muiden Euroopan maiden antifasisteihin. Yhdistävänä tekijänä AFA:lla on hajautettu epämuodollinen rakenne.
Sosiologian professori Ann-Dorte Christensenin mukaan anarkistisessa liikkeessä kuten Tanskan AFA:ssa rakennetaan väkivaltaan perustuvaa hypermaskuliinista identiteettiä muun muassa tappeluilla poliisin kanssa. Tämä on karkottanut naisia liikkeestä ja tuottanut homososiaalisen yhteisön uusnatsiliikkeen tapaan. Yhteiskuntatieteiden tohtori Jiri Nieminen arvioi Kansan Uutisissa, että tämä pätee yleisemminkin radikaaliin vasemmistoon Suomen kiakkovieraita myöten.
Militantti antifasismi Ruotsissa
Ruotsissa militanttia antifasismia edustaa Antifascistisk aktion (AFA). AFA on hyökännyt oikeistolaisia, ruotsidemokraatteja sekä jopa hallituspuolueiden edustajia vastaan.
Ruotsin AFA muun muassa tuhoaa ja vandalisoi kansallissosialistien koteja ja autoja. AFA-aktivisteja on yhdistetty myös tuhopolttoihin ja pahoinpitelyihin. AFA on itsekin tunnustanut tuhopolton ajastetuilla palopommeilla.
Ruotsin AFA on muun muassa hyökännyt Norrköpingin maahanmuuttovirastoon uhkailemaan työntekijöitä, lyönyt rikki kristillisdemokraattien ikkunaruutuja, uhannut estää kunnanvaltuuston kokouksen Göteborgissa, mikä vaati miljoona kruunua vaatineen poliisioperaation kokouksen turvaamiseksi, sekä lyönyt kirveen maahanmuuttoasioiden tuomarin oveen ja spraymaalannut tämän talon. AFAn jäsenet ovat myös uhkailleet ja pahoinpidelleet poliitikkoja ja näiden perheenjäseniä raa'asti.
Ruotsin antifasistisen liikkeen historiaan liittyy kiinteästi Björn Söderbergin murha vuonna 1999. Söderberg oli ammattiliitto SAC:n aktiivi ja antifasisti, jonka uusnatsit ampuivat kotitalonsa ovelle. Joulukuussa 2008 uusnatsit yrittivät polttaa SAC:n aktiivien kodin Tukholmassa, kun vanhemmat ja pikkulapsi olivat vielä sisällä kerrostaloasunnossa.
Tanska ja Saksa
Saksassa antifasistinen liike alkoi voimistua Berliinin muurin murtumisen jälkeen, kun myös uusnatsien terrori maahanmuuttajia kohtaan kiihtyi. Uusnatsien tuhopolttoiskuissa vuonna 1990 kuoli useita ihmisiä, joukossa pieniä lapsia.
Tanskan Antifa on perustettu vuonna 1992. Antifa- ja AFA-nimien ohella se käyttää myös nimitystä Antifascistisk Aktion.
Venäjä
"Nashi" ("Putin-nuoret") on Vladimir Putinin vuonna 2005 luoma, "virallista" antifasismia edustava liike. Sen aatteena on antifasismi, jossa korostetaan voittoa natsi-Saksasta sekä rasististen rikosten torjuntaa. Liikkeen suurissa tapahtumissa on jopa 100 000 osanottajaa.
Yhdysvallat
Vuonna 2017 viranomaiset aloittivat tutkimuksen, voisivatko antifasistiset ryhmittymät tehdä pommi-iskuja republikaanien ja demokraattien puoluekokouksiin, kuten Kreikassa, Italiassa ja Meksikossa on tehty. Keväästä 2016 lähtien on tehty aseellisia hyökkäyksiä myös yksittäisten ihmisten kimppuun. Yhdysvaltalaisia anarkisteja on myös hakeutunut ulkomaille, jossa he ovat muun muassa harjoitelleet turkkilaisten anarkistiryhmien kanssa sekä taistelleet ääri-islamilaista Isis-järjestöä vastaan.
The Independent -lehden syksyllä 2017 haastatteleman poliisin mukaan Trumpin vaalikampanjan aikana antifan mielenosoittajat käyttivät aseita, kilpiä ja kypäriä, sekä hakkasivat ihmisiä, heittivät pommeja ja polttopulloja, sytyttivät tulipaloja ja rikkoivat ikkunoita. Viranomaisten mukaan viime vuosina Yhdysvalloissa syntyneet antifasistiset ryhmittymät ovat kehittyneet muun muassa vuoden 1999 WTO:n vastaisissa mielenosoituksissa mukana olleesta mustasta blokista. Turvallisuusministeriö on varoitellut antifasistien ja äärioikeistolaisten keskinäisestä väkivallasta huhtikuusta 2016 asti. Kummatkin ovat muuttuneet väkivaltaisemmiksi, suuremmiksi ja enemmän yhteenottoja hakeviksi. Ministeriö pelkäsikin, että jos nationalistit saavat lisää näkyvyyttä myös antifa muuttuu väkivaltaisemmaksi.
Suomalaisia järjestöjä
Vuonna 1946 perustettiin Sodan ja fasismin vastainen työ -niminen järjestö. Antifasistit ovat järjestäytyneet nykyisin erilaisiin toimintaryhmiin, niin kutsuttuihin Antifa-ryhmiin. Ensimmäinen suomalainen Antifa perustettiin Turkuun vuonna 1992. Helsingissä perustettiin Antifa vuonna 1994.
Vuonna 2009 julkisuuteen tuli Suomen Antifasistinen Komitea -niminen ryhmä, jonka venäläismieliset jäsenet (muun muassa Johan Bäckman) keskittyvät arvostelemaan Viron ja Latvian hallituksien toimia.
Helsingissä järjestettiin 22. lokakuuta 2011 autonomisten ja anarkististen antifasistinen mielenosoitus uusnatsien samana päivänä järjestämää seminaaria vastaan. Mielenosoitukseen osallistui 100–150 henkeä.
Väkivaltainen antifasismi
Nykyään militantit antifasistit ovat järjestäytyneet nimellä Varisverkosto. He ovat esimerkiksi tapelleet SVL:n katupartioiden kanssa. Kumpikin osapuoli hakeutuu yhteenottoihin, mutta esittää puolustautuneensa. Kummatkin ovat myös käyneet toistensa kodeissa. SVL:n perustaneen Esa Holapan mukaan antifasistit rikkoivat erään vastarintaliikkeen aktivistin ikkunat ja maalasivat tämän seiniin tekstin: "Täällä asuu natsi". Viranomaiset varoittavat järjestöt hiljalleen radikalisoivat toisensa.
Kun 18.10.2014 poliisi seurasi SVL:n "suomalaisia nuoria suojelevaa" katupartiota partion kimppuun hyökkäsi toinen joukkio. Tämä johti kymmenien ihmisten joukkotappeluun, jossa astaloina käytettiin muun muassa rautaputkia. Tapahtuma oli ennalta suunniteltu. Takku-sivustolle kirjoitetun viestin mukaan vastapuoli oli antifasisteja. Joukkio lähti poliisia pakoon pudottaen rautaputkensa, kun poliisit keskeyttivät tappelun nopeasti pippurisumutteella.
Poliisin väitteiden mukaan vasemmistoanarkistit ja uusnatsit ovat kahakoineen keskenään myös jalkapallo-otteluissa, jopa ennalta sovitusti. Vasemmistoanarkistit ovat soluttautuneet HJK:n fanikunnan liepeille, uusnatsit HIFK:n. Soluttautuminen on tapahtunut esimerkiksi hakeutumalla fanikulkueisiin varsinaisen fanikunnan ulkopuolelta. Näin molemmat pyrkivät poliisin näkemyksen mukaan oikeuttamaan agendaansa. Jalkapallokannattajat järjestivät 30.9.2016 noin 50 hengen joukkotappelun Kaisaniemen puistoon, johon he olivat varustautuneet muun muassa hammassuojin. Poliisin kiinniottamat tappelijat ovat heidän mukaansa toistuvasti olleet järjestämässä vastaavanlaisia tappeluita: samat henkilöt ovat itsenäisyyspäivän mielenosoituksissa omien banderolliensa alla ja lietsovat väkivaltaa myös HJK–HIFK-paikallisotteluissa.
Vuoden 2016 lopussa Suojelupoliisi listasi Antifan yhdeksi Suomen turvallisuutta uhkaavaksi ryhmittymäksi. Poliisi arvioi, että Suomen Antifan ensisijaisina iskukohteina ovat Pohjoismainen vastarintaliike ja Soldiers of Odin. Lisäksi Suojelupoliisi esitti, että Antifan kohteiksi voivat joutua myös muut maahanmuuttovastaiset tai oikeistopopulistiset henkilöt tai ryhmät.
22. lokakuuta 2017 antifasistit järjestivät Tampereella vastamielenosoituksen samanaikaiselle uusnatsistisen Pohjoismaisen vastarintaliikkeen mielenosoitukselle. Poliisin mukaan vastamielenosoittajien joukosta heitettiin naamioituneina soihtuja poliisia kohti ja yritettiin päästä kiinni uusnatseihin, joita poliisit turvasivat. Poliisi tutkii vastamielenosoittajien toimia epäiltynä väkivaltaisena mellakkana.
Valtion lentokonetehdas
thumb|250px|VL Tuisku. Valtion lentokonetehdas tai Ilmailuvoimien lentokonetehdas oli suomalainen lentokonevalmistaja, joka toimi 1920-luvun alusta aina 1950-luvun alkuun, jolloin yhtiön toiminnot siirtyivät Valmetille. Lentokonetehdas aloitti toimintansa 1921 ilmavoimien alaisuudessa nimellä Ilmailuvoimien Lentokonetehdas (IVL tai I.V.L.). Yhtiön nimi vaihtui lopulliseen Valtion lentokonetehdas -muotoonsa 23. helmikuuta 1928, jolloin tehdas siirtyi ilmavoimien alaisuudesta puolustusministeriön alaisuuteen. Yhtiöstä ja sen tuotteista käytettiin tästä eteenpäin lyhennettä VL (toisinaan VLT).
Toiminta Helsingin saarilla
Yhtiö jatkoi 1920-luvun lopun ajan toimintaa Suomenlinnassa ja Santahaminassa tehdastiloissa. Suomenlinna oli uusien lentokoneiden rakentamista varten ja Santahamina lentokoneiden ja moottoreiden peruskorjausta varten. Lentokonetehdas käytti Suomenlinnassa Suomenlinnan telakan aluetta ja rakennuksia 66, 67, 68, 74, 76, 77, 79, 105, 108 ja 110. Näistä rakennukset 76 ja 110 on kokonaan purettu, minkä lisäksi rakennuksesta 79 on purettu osa ja 105 jaettu kahtia (nykyisin rakennukset C35 ja C36). Lentokonetehtaan ensimmäinen johtaja (1921–1932) oli luutnantti Asser Järvinen, joka opiskeli vuosina 1923–1925 lentokoneenrakennusta Ranskassa, joka tuohon aikaan oli Euroopan parhaita ilmailun kouluttautumispaikkoja.
1920-luku
Vaikka lentokonetehtaan ensimmäiset koneet olivat lisenssillä rakennettuja Caudron G.3 -koneita, alkuvuosien tuotanto pohjautui lähes kokonaan IVL A.22 Hansa -meritoimintakoneeseen, jonka rakentamista varten oli hankittu Saksasta Hansa-Brandenburg W.33 -koneen valmistuslisenssi. Sen tuotantoa varten tehtaalle palkattiin tekniseksi johtajaksi Hansa und Brandenburgische Flugzeugwerken työnjohtajana ollut Ernst Schneider. Hän toi mukanaan viisi saksalaista ammattimiestä. Näiden lisäksi palkattiin suomalaisia työmiehiä aluksi 12. Heidät alistettiin tekniselle johtajalle, mikä järjestelynä ei toiminut mm. kielivaikeuksien vuoksi. Tehtaan johtaja Asser Järvinen ja piirtäjä Gunnar Semenius johtivat tuotantoa tehtaan alkuvaiheissa ”kädestä pitäen”. Heidän lisäkseen tehtaalla oli konttoripäällikkö Johan Henrik Sylvin, insinööri Paul Gunn ja piirtäjä Karl Korhonen. Koelentäjänä toimi vuodesta 1923 vääpeli Georg Jäderholm. Hansan valmistus piti lopettaa 78. koneen jälkeen vuonna 1925 mutta muun tuotannon puutteessa Hansoja rakennettiin lopulta 120. Viimeinen valmistui heinäkuussa 1926 ja valmistuneista koneista 118 meni Ilmailuvoimille ja kaksi myytiin Latviaan.
Ilmailuvoimien esikuntapäällikkö Bertel Mårtensonin ja tehtaanjohtaja Asser Järvisen Hansan pohjalta vuodenvaihteessa 1922–1923 suunnittelema kellukkein varustettu koulukone IVL B-tyyppi ei päässyt prototyyppivaiheeseen ollenkaan, vaan tilalle hankittiin Caudron C.60 -maakone, jota hankittiin 30 kpl vuosina 1923–1924. Konetta rakennettiin myös lisenssillä vuosina 1927–1928 kaikkiaan 34 kpl.
Vuonna 1922 yhtiö palkkasi ensimmäisen konstruktöörin insinööri Kurt Bergerin, joka oli opiskellut Lontoossa vuosina 1919–1922 lentokoneinsinööriksi. Hän suunnitteli parannetun potkurin Hansaan. Hänen suunnittelemansa lentokoneet, hävittäjät IVL C.24 ja IVL C.25 sekä matkailukone IVL K.1 Kurki (1927), jäivät kukin vain yhteen prototyyppiin. Bergerin vuosina 1924–1925 suunnittelemien koneiden epäonnistumisen pääsyy oli kelvoton moottori, Siemens-Halske Sh IIIa. Englantiin suuntautuneen opintomatkan jälkeen Kurt Berger suunnitteli IVL Haukan, jonka kolme prototyyppiä valmistuivat vuosina 1926–1927. Haukan sarjatuotannon sijasta päädyttiin hankkimaan kaksi Gloster Gamecockin vertailu- ja mallikonetta sekä 15 koneen valmistuslisenssi. Gamecockit valmistuivat vuosina 1929–1930.
Ilmavoimien Breguet XIV -koneiden korvaajaksi valittiin vuonna 1925 NVI F.K.31 ja N.V. Nationale Vlietuig Industrielta tilattiin kahdeksan konetta ja valmistuslisenssi. Koneen suunnittelija Frederick Koolhoven jätti tehtaan jo helmikuussa 1926 ja Suomen tilaamat koneet valmistuivat vastoinkäymisten jälkeen syksyllä 1926. Kone osoittautui pahaksi virhehankinnaksi, koska siinä oli lukemattomia suunnittelu- ja valmistusvirheitä. Lentokonetehdas vastusti koneen lisenssivalmistusta, mutta sai neljän koneen tilauksen syksyllä 1927 samaan aikaan, kun Hollannista ostetut koneet joutuivat lentokieltoon. Lentokonetehtaan rakentamat koneet valmistuivat vuodenvaihteessa 1929–1930 ja osoittautuivat vielä hollantilaisiakin huonommiksi. Koko F.K.31-kalusto poistettiin ilmavoimien kirjanpidosta helmikuussa 1932.
1930-luku
thumb|left|Potkurilavan valmistusta Valtion lentokonetehaalla joulukuussa 1941. Kurt Berger suunnitteli vuonna 1927 Sääski-koneen tehtaan johtohenkilöistä ja muutamista ulkopuolisista koostuvan avoin yhtiö Sääsken lukuun. Koneen prototyyppi rakennettiin Erkki Nymanin konepajalla ja se lensi ensilentonsa helmikuussa 1928. Osakeyhtiöksi muuttunut avoin yhtiö Sääski rakennutti lentokonetehtaalla toisen prototyypin ja neljä sarjakonetta vuonna 1929. Lopulta lentokonetehdas rakensi kolmessa sarjassa VL Sääskeksi nimettyä konetta 32 kpl vuosina 1929–1932. Kaikkiaan Sääski-koneita rakennettiin 39, joista lentokonetehtaalla 38. Samaan aikaan ilmavoimat hankki Sääsken tapaisen mutta kevyemmän de Havilland D.H.60 Moth -koneen valmistuslisenssin ja lentokonetehdas rakensi ilmavoimien tilauksesta 21 konetta vuosina 1929–1930.
Hansa-meritoimintakoneen korvaajaksi valittiin Blackburn Ripon ja vuonna 1928 tilattiin Blackburnilta näytekoneen lisäksi valmistuslisenssi. Lentokonetehdas rakensi kolmessa sarjassa yhteensä 25 Riponia vuosina 1929–1934. Riponit olivat kuitenkin kalliita eikä niihin oltu kaikilta osin tyytyväisiä. Tämä vuoksi ilmavoimat tilasi vuonna 1930 lentokonetehtaalta VL Kotkaksi nimetyn koneen suunnittelun ja prototyypin. Koneen suunnitteli Kurt Berger ja koneen prototyyppi lensi syksyllä 1930. Prototyypin lisäksi rakennettiin viiden koneen koesarja vuonna 1931. Kotkaa ei otettu kuitenkaan laajempaan sarjavalmistukseen.
Caudron C.60 -koulukoneen korvaajaksi tarvittiin vuonna 1930 uusi kone, joksi kaavailtiin tšekkiläistä Letov Smolikia. Yksi Smolik ostettiin ilmavoimille vuonna 1930 ja koneen valmistuslisenssin hankintaa alettiin valmistelemaan. Puolustusministeriö päätti kuitenkin, että lentokonetehtaalta tilataan kotimaisen koulukoneen prototyyppi syksyllä 1930. VL Paarmaksi nimetty prototyyppi suunniteltiin kovalla kiireellä suurentamalla VL Sääskeä. Kesken prototyypin rakentamisen ilmavoimat tilasivat yhdeksän Smolik-konetta ja valmistuslisenssin marraskuussa 1930. Paarma valmistui ja lensi vasta maaliskuussa 1931. Lentokonetehdas rakensi ilmavoimille 29 Smolikia vuosina 1933–1936. VL Paarma jäi viimeiseksi Bergerin suunnittelemaksi koneeksi. thumb|Lentokonetehtaan työhalli joulukuussa 1941.
Vuosina 1931–1932 lentokonetehtaan toimintaa tutki kolme komiteaa. Kritiikin kohteena olivat muun muassa Siemens-Halske ShIIIa ja Gnome-Rhône Jupiter -moottorihankinnat, Koolhoven F.K.31-projekti, Blackburn Riponin moottorikokeilut, Osakeyhtiö Sääskelle tehtyjen koneiden hinnoittelu sekä omat lentokonekonstruktiot. Tutkimusten lopputuloksena lentokonetehtaan johtaja erosi vuoden 1932 lopussa ja pääsuunnittelija Kurt Berger ja kaksi muuta johtajaa syksyllä 1933. Tehtaan johtajaksi nimitettiin Erkki Mäkinen ja pääsuunnittelijaksi Arvo Ylinen, joka oli tullut lentokonetehtaan palvelukseen kesällä 1931.
Smolik-koneen kotimaisen seuraajan valmistelu aloitettiin vuonna 1934. Prototyyppi tilattiin kesällä 1935 ja koelennettiin tammikuussa 1936. VL Viima -nimen saaneen koneen prototyyppi jäi viimeiseksi Suomenlinnassa valmistuneeksi, sillä toinen prototyyppi rakennettiin vuonna 1937 Tampereella.
Muutto Tampereelle
thumb|Entistä lentokonetehtaan aluetta Tampereen Härmälässä. Vasemmalla tehtaan entinen hallintorakennus, keskellä lasivitriini, jossa museoituna [[VL Viima|Viima-harjoituslentokone, ja oikealla aikoinaan Ilmailuvarikon käytössä ollut varikkorakennus.]] Uutta paikkaa alettiin 1930-luvun alussa etsiä etäämpää Neuvostoliiton rajasta. Tehtaan sijainti rannikolla Helsingin edustalla oli sotilasstrategisesti huono. Suomenlinnan tehdastilat olivat myös liian pienet esim. Blenheimin kokoisten pommikoneiden kokoonpanoon sarjatuotantona tai suuremman konemäärän huoltoon ja korjauksiin. Suomenlinnassa ei myöskään ollut lentokenttää – se oli toiminut merikoneiden kokoonpanotehtaana, mutta ei maakoneiden, joiden koelennotkin jouduttiin tekemään talvisin jäältä. thumb|left|Valtion lentokonetehtaan työhalli Tampereella joulukuussa 1941.
Tehtaan uudesta sijoituspaikasta syntyi 1930-luvulla kova kilpailu useiden kuntien kesken. Tuleva uusi lentokonetehdas tarvitsi myös lentokentän, jonka rakennustyöt antaisivat työtä maailmanlaajuisen lamakauden aikana sadoille työttömille. Toisaalta kentän rakentaminen työllisyysmäärärahoilla merkitsi tehtaan rakentamiskustannusten alenemista – se sai kentän ja muuta infrastruktuuria puolustusministeriön kannalta ilmaiseksi. Tampere näki lentokonetehtaassa mahdollisuuden työpaikkojen luomiseen ja mahdollisuuden rakennuttaa Tampereelle lentokenttä valtion avustuksella. Mannerheim vastusti Tamperetta perustelunaan, että teollisuuskaupunkina se joutuisi mahdollisessa sodassa pommitusten kohteeksi. Hän ajoi Vaasaa tehtaan kotipaikaksi.
Valtioneuvosto teki vuonna 1931 päätöksen lentokonetehtaan sijoittamisesta Parolaan, joka ei ollut merkittävästi kauempana Neuvostoliitosta kuin Suomenlinna, mutta tosin olisi mahdollistanut tehdasrakennusten hajauttamisen ja piilottamisen metsiin. Parolan ympärille olisi myös voinut rakentaa ilmatorjuntatykistöllä syvemmän suojauksen. Tämä sai Tampereen lupaamaan omaa panostusta lentokentän rakentamiseen. Puolustusministeriö puolsi lentokonetehtaan sijoittamista Parolan sijasta Tampereelle. Valtion lentokonetehdas siirrettiin Tampereelle, Härmälään, vuonna 1936.
Tehtaalle rakennettiin Suomen ensimmäinen tuulitunneli vuonna 1939. Sen mittalaitteet hankittiin Saksasta.
Se valmisti sekä Suomessa suunniteltuja koneita että ulkomaisia malleja lisenssillä. Suomen ilmavoimille kehitettiin ja rakennettiin Tampereella
Toisen maailmansodan aikana tehtaalla koottiin englantilaisia Bristol Blenheim -pommikoneita ja huollettiin muun muassa saksalaisia Ju 88 -pommikoneita.
Hajasijoitus sota-aikana
thumb|250px|VL Pyörremyrsky Keski-Suomen ilmailumuseossa. Puolustusministeriön talvisodan aikana antaman käskyn mukaisesti lentokonetehdas hajasijoitettiin seuraavasti
Jatkosodan loppu toi suuren muutoksen
Lentokonetehtaan viimeinen itse suunnittelema lentokone oli Pyörremyrsky, mutta sen valmistajan nimeksi tuli VMT (Valtion metallitehtaat), koska koneen koelennot tehtiin vasta sodan päätyttyä.
Tuolloin Suomessa uskottiin, että Neuvostoliitto laskisi rauhansopimuksen sallimaan Suomen asevoimien miesvahvuuteen myös puolustusministeriön omistamien asetehtaiden henkilökunnan. Asetehtaat siirrettiin 6. syyskuuta 1945 Kauppa- ja teollisuusministeriön hallintoon, erään tarinan mukaan Eduskunnan tehdessä asiasta päätökset vuorokaudessa.
Asetehtaista 29. syyskuuta 1946 syntynyt Valtion Metallitehtaat, VMT, oli siviiliyhtiö. Sen osana lentokoneteollisuus sai sotakorvaustoimituksista sellaiset laitteet, joiden suunnittelu oli suomalaiselle teollisuudelle erityisen vaikeaa. Toive, että Neuvostoliitto tilaisi sotakorvauksena koululentokoneita, ei toteutunut. Lentokoneiden suunnittelu ja rakentaminen päättyi lentokonetehtailla Tampereella ja Kuorevedellä kokonaan muutamaksi vuodeksi. Samoina vuosina Suomen Ilmavoimien lentokaluston huoltamiseenkin oli perin rajoitetusti resursseja. Suomen pankki ei juurikaan antanut lupaa käyttää ulkomaanvaluuttaa lentokoneiden laiteostoja varten. Vuonna 1945 lentokonetehdas rupesi valmistamaan laskutikkuja, joiden materiaalina oli lentokoneiden potkureihin kehitetty kolupuu.
1. tammikuuta 1951 VMT:n lentokonetehtaasta tuli osa Valmetia. Lentokonetehdas hajosi sodanaikaisen rakenteensa mukaisesti
Olukonda
Olukonda kylä Oshikoton alueella Pohjois-Namibiassa alueella, jota aiemmin kutsuttiin Ambomaaksi. Se on Olukondan vaalipiiri vaalipiirin keskus. Siirtomaa-aikana, Saksan Lounais-Afrikassa sitä kutsuttiin ”Pohjoisen pääkaupungiksi”. Olukonda on parhaiten tunnettu siitä, että se on entinen Suomen Lähetysseuran lähetysasema Ondongassa Onayenan vaalipiirissä
Olukonda oli suomalaisten toinen lähetysasema Ambomaalla ja koko maailmassa. Se perustettiin v. 1871, vain vuosi ensimmäisen lähetysaseman, Omandongon jälkeen.
Olukonda on kuuluisa erityisesti sen takia, että se oli Martti Rautasen pitkäaikainen kotipaikka, ja nykyään siellä sijaitseekin Nakambale-museo, joka saa nimensä Rautasen ambokielisen nimen, Nakambale (‘hatun kanssa, ts. mies, joka käyttää hattua’) mukaan.
Lähetysaseman perustaminen
Suomalaiset lähetyssaarnaajat saapuivat Ambomaan Omandongolle, ensimmäiselle lähetysasemalleen vuoden 1870 heinäkuussa. Seuraavana vuonna, 1871, perustettiin Olukondan lähetysasema, joka aluksi oli sivuasemana. Olukondassa asui Ondongan perintöruhtinas Kambonde Nakwayanpoika, joka oli lähetyssaarnaajille tuttu siitä, että he olivat yöpyneet tämän luona matkallaan länteen Uukwambin heimon luo.
Kambonde oli ollut heille ystävällinen, ja hän toivotti suomalaiset tervetulleiksi. Olukondaan oli Omandongolta matkaa vähän yli 20 kilometriä länteen, ja aseman paikaksi Kambonde antoi paikan, johon hänen hovistaan oli 15 minuutin matka. Olukondaan ryhtyi asemaa rakentamaan Karl Emanuel Jurvelin, joskin hän sai Kambonden vihat niskoilleen nuhdeltuaan tätä pakanallisesta menosta, ja pahaksi onneksi vielä Jurvelinin koirakin sattui puremaan Kambondea. Jurvelin sai kuitenkin rakennettua kaksi pientä pyöreää majaa lähetysaseman rakennuksiksi.
Vuoteen 1880 tullessa Olukondan lähetysaseman työntekijänä oli Gustaf Mauritz Skoglund, joka oli saapunut lähetyskentälle 1871. Hän oli joutunut olemaan Ambomaalla ilman tulevaa puolisoaan, kunnes hänen morsiamensa Amalia Alexandra Natalia Ingman (o.s. Stark) pääsi Afrikkaan. Heidät vihittiin, mutta Skoglund sairastui pian häiden jälkeen malariaan ja kuoli huhtikuun 22. päivä vuonna 1880.
Skoglund oli saavuttanut kuningas Kambonden luottamuksen, ja kun suruviesti tälle tuotiin, tämä oli ollut kauan hiljaa ja sanonut: “Minun sydämeni ja pääni ovat niin täynnä kyyneleitä, etten voi mitään puhua. … Hän oli minun totinen ystäväni ja auttajani, minä itken häntä aina.”
Japaninparatiisimonarkki
Japaninparatiisimonarkki (Terpsiphone atrocaudata) on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Olukonda
Lähetysaseman perustaminen
Tärkeälle paikalle kuninkaan hovin läheisyyteen asettui nyt Martti Rautanen, joka muutti 8. heinäkuuta 1880 Olukondan asemalle. Tästä paikasta tulikin hänen kotinsa elämän loppuun saakka.
Japaninparatiisimonarkki
Levinneisyys
Japaninparatiisimonarkkia tavataan pesivänä Japanissa, Korean niemimaalla sekä Taiwanissa ja talvehtivana Kaakkois-Aasiassa. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, koska se on vähentynyt talvehtimisalueilla tapahtuneiden elinympäristötuhojen vuoksi.
Olukonda
Lähetysaseman perustaminen
Olukondassa Rautanen käänsi koko Raamatun oshindongan kielelle, mutta tässä tehtävässä Skoglund oli ollut hänen edeltäjänsä, sillä tämä oli jo kääntänyt vuosina 1877–78 Matteuksen ja Markuksen evankeliumit tälle kielelle.
Vuonna 1887 juuri Ambomaalle ensimmäiselle työkaudelleen saapunut Frans Hannula asettui Olukondaan Rautasten naapuriksi.
Lähetysjohtaja vierailu
Vuonna 1900 lähetysjohtaja Jooseppi Mustakallio suoritti ensimmäisen lähetysjohtajan tarkastusmatkan Ambomaalle. Ensimmäinen kohde oli Olukonda. Siellä aamunkoitteessa hänen silmiinsä osui tämän lähetysaseman kirkon risti:
Hieman myöhemmin Olukondassa juhlittiin lähetyksen 30-vuotisjuhlaa 600 hengen ollessa läsnä. Ensimmäisistä lähetyssaarnaajista olivat jäljellä enää Martti Rautanen ja tämän puoliso Frieda. Samassa yhteydessä päätettiin perustaa uusi lähetysasema Ongondaan, nimittäin Ontanangaan.
Kuninkaan kaste
Vuonna 1912, ensimmäisenä adventtina, joka osui joulukuun 1. päivälle, Olukondassa kastettiin kuningas Nambala Kadhikwanpoika yhdessä 56 muun ambolaisen kanssa. Kuninkaan uudeksi nimeksi tuli Martin Elifas. Lähetyssaarnaajat katsoivat nyt, että pakanuus oli Ondongan heimossa voitettu, sillä pakanallisen ylipapin toimi, joka kuului kuninkaalle, lakkasi nyt olemasta. Tätä tapahtumaa verrattiin siihen, kun Rooman valtakunnan keisari Konstantinus Suuri kääntyi kristinuskoon.
Suuri kaste vuonna 1905
Vuonna 1905 Olukondassa kastettiin 40 vaimoa ja 14 lasta. Olennainen osa tätä toimitusta oli se, että kastetut puettiin länsimaisiin vaatteisiin, joiden käyttö sen jälkeen erotti heidät kastamattomista pakanoista.
Vuoteen 1905 saakka kastettavien vaatteet oli saatu Suomesta, mutta nyt hererokapinan vuoksi Suomesta lähetetyt tavarat viipyivät matkalla, ja Frieda Rautanen ja hänen tyttärensä Johanna joutuivat ompelemaan vaatteet kastettaville.
Vaateongelma alkoi pikkuhiljaa tulla ratkaistuksi, kun ambomiehet alkoivat käydä töissä etelässä ja alkoivat vaatettaa ensin itsensä ja sitten myös perheensä. Samoin käsityönopetus, joka alkoi tehostua naisopettajien saavuttua Ambomaalle, vaikutti tämän ongelman ratkaisuun.
Ensimmäinen maailmansota
Suomalaiset onnistuivat pysymään erossa maailmansotaan liittyneistä toimenpiteistä. Lähestulkoon ainoa kosketus sotaan oli se, että englantilaisten Ambomaalle saapuneiden joukkojen komentaja, majuri S. M. Pritchard miehineen leiriytyi Ondjumbaan Olukondan lähelle ja kävi tapaamassa suomalaisia ja tutustumassa Onandjokwen sairaalaan, jolle Pritchard lupasi apua. Ondjumbassa piti hoviaan kuningas Martin Elifas.
Mihail Skobelev
thumb|Mihail Skobelev vuonna 1881. Mihail Dmitrijevitš Skobelev (29. syyskuuta (J: 17. syyskuuta) 1843 Pietari – 7. heinäkuuta (J: 25. kesäkuuta) 1882 Moskova) oli venäläinen kenraali, jolla oli merkittävä rooli Turkestanin valloituksessa 1870- ja 1880-luvuilla sekä Turkin sodassa 1877–1878.
Skobelev osallistui Grodnon husaarirykmentin kornettina Puolan kapinan kukistamiseen 1863–1864 ja hänet kutsuttiin 1866 yleisesikuntakatemiaan. Hänet lähetettiin vuonna 1868 Taškentiin ja hän osallistui sotaretkiin Turkestanissa 1869 ja Kaukauksella 1870–1871. Kenraali Konstantin von Kaufmannin johtamalla sotaretkellä Hivan kaanikuntaa vastaan vuonna 1873 Skobelev johti pataljoonankomentajana venäläisten etujoukkoa. Kaufmannin kukistaessa vuonna 1875 Kokandin kaanikunnassa noussutta kapinaa Skobelev toimi ratsuväen komentajana ja valtasi tammikuussa 1876 tärkeän Andižanin kaupungin, mikä mahdollisti koko kaanikunnan miehityksen. Kun Kokand liitettiin helmikuussa 1876 osaksi Venäjän valtakuntaa nimellä Ferganan provinssi, kenraalimajuriksi ylennetty Skobelev nimitettiin sen ensimmäiseksi sotilaskuvernööriksi.
Olukonda
Ensimmäinen maailmansota
Lounais-Afrikan hallinto siirtyi ensin Britannialle ja Kansainliiton perustamisen jälkeen Etelä-Afrikan unionille.
Nälänhätä 1915–16
Vuosina 1915–16 nälänhätä ja punatauti koettelivat Ambomaata. Ambomaalaiset nimittivät punatautia “nälän koiraksi”, sillä se seurasi nälkää kuin koira isäntäänsä. Onandjokwen sairaala piti sulkea joulukuussa 1915, ja Olukondassakin lähetysaseman piirissä kuoli nälkään lähes 40 henkeä.
Mihail Skobelev
Sodan puhjettua Ottomaanien valtakuntaa vastaan vuonna 1877 Skobelev siirrettiin Eurooppaan, ja hän saavutti useita strategisesti merkittäviä voittoja turkkilaisista. Hänen joukkonsa valtasivat Lovetšin 3. syyskuuta, kunnostautuivat Plevnan edustalla käydyissä taisteluissa sekä 9. tammikuuta 1878 käydyssä ratkaisevassa taistelussa Šipkansolasta, ja valtasivat sodan lopussa Adrianopolin sekä San Stefanon. Sodan jälkeen Skobelev ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja nimitettiin neljännen armeijan komentajaksi.
Olukonda
Kirkko
1888 Olukondaan ryhdyttiin rakentamaan varsinaista kirkkoa, joka valmistui seuraavana vuonna. Olukondasta tuli näin varsinainen lähetysasema, ja Omulongaa nimitettiin sen “filiaaliksi”.
Mihail Skobelev
Skobelev palasi Turkestaniin vuonna 1880 ja johti sotaretkeä Persiaan kuuluneen Khorasanin alueen tekke-turkmeeneja vastaan. Hän valtasi tammikuussa 1881 Geok-Tepen ja surmautti lähiseudun miespuolisen väestön. Hänet ylennettiin tämän jälkeen jalkaväenkenraaliksi. Skobelev oli etenemässä kohti Ašgabatia, kun hänet kutsuttiin Minskiin armeijakunnan komentajaksi. Vuoden 1882 alussa hän kiersi Moskovassa ja Pariisissa pitämässä jyrkän pansalavistisia poliittisia puheita, joissa ilmoitti germaanisten ja slaavilaisten kansojen välisen sodan olevan väistämätön. Tämä oli vastoin Venäjän hallituksen tuolloista ulkopolitiikkaa, johon kuului liitto Saksan ja Itävallan kanssa, joten Skobelev kutsuttiin nopeasti takaisin Pietariin. Hän kuoli sydänkohtaukseen pian sen jälkeen.
Skobelev tunnettiin miestensä keskuudessa ”valkoisena kenraalina”, sillä hänellä oli tapana käyttää taistelun keskellä valkoista univormua ja ratsastaa valkoisella hevosella.
Olukonda
Kolehdin keruu
Ensimmäinen kolehdin keruu Ambomaalla järjestettiin Olukondassa vuonna 1894. Ambolaisilla ei ollut rahaa, ja kolehdin keräämisen luontaistuotteina arveltiin luovan kirkkoon markkinatunnelman. Niinpä lähetyssaarnaajat valmistivat läkkipellistä erityisiä “kolehtirahoja”, joiden arvo oli yksi Englannin penni. Seurakuntalaiset saivat maksuja luonnontuotteistaan näinä läkkipeltirahoina ja saattoivat sitten laittaa näitä kolehtilaatikkoon. Kolehdin avulla hankittiin seurakunnalle tarpeellisia asioita. Esim. vuonna 1879 eräässä kolehdissa kertyi 110 kolehtirahaa, ja vuonna 1899 samoin 288 rahaa. Noin vuosikymmen tämän rahan käyttöönoton jälkeen Saksan siirtomaavallan raha alkoi syrjäyttää kolehtirahan.
Petitmoni
Petitmoni tai Pucchimoni oli japanilaisen popmusiikki-tyttöyhtyeen Morning Musumen toinen alaryhmä.
Olukonda
Olukonda nykyisin
Sekä kirkko että lähetysaseman muut rakennukset, jotka vielä ovat olemassa, julistettiin kansalliseksi muistomerkiksi vuonna 1992. Ne tunnetaan yhteisellä nimellä Olukonda National Monument (‘Olukondan kansallinen muistomerkki.’) Lähetysaseman päärakennus muodostaa Nakambale –museon, ja vaikka kirkko ei olekaan säännöllisessä käytössä, siellä järjestetään usein vihkiäisiä. Rautanen ja hänen perheensä on haudattu kirkkomaalle. Lähistöllä on leirintäalue, jonka on rahoittanut Suomen valtio.
Petitmoni
Historiaa
Ryhmä perustettiin marraskuussa 1999. Ryhmän perustajajäsenet olivat Kei Yasuda, Sayaka Ichii ja Maki Gotō. Heidän ensimmäinen singlensä, Chokotto Love, myi yli miljoona kappaletta.
21. toukokuuta 2000 Sayaka Ichii valmistui Morning Musumesta ja Petitmonista, jolloin Tsunku korvasi hänet Hitomi Yoshizawalla muodostaen näin ryhmän toisen sukupolvi. Ryhmä julkaisi kolme singleä ja kokonaisen albumin tuona aikana.
2002 Maki Gotō valmistui Morning Musumesta ja Petitmonista, ja häntä seurasi 2003 Kei Yasuda, jolloin ryhmään jäi vain Hitomi Yoshizawa. Tämän jälkeen muodostettiin Petitmonin kolmas sukupolvi. Uusina jäseninä liittyivät Ayaka Kimura (Coconuts Musumesta) ja Makoto Ogawa (Morning Musumen 5. sukupolven jäsen). Tämä kokoonpano ei koskaan julkaissut yhtään singleä. He tekivät tosin yhden kappaleen nimeltään WOW WOW WOW ja 2003 vuoden version kappaleesta Chokotto Love. Nämä julkaistiin myöhemmin Petit Best -albumeilla.
Vuodesta 2003 ryhmä on ollut tauolla, mutta palasi taas muiden alaryhmien kanssa toimintaan vuonna 2009, uudella nimellään Pucchimoni V/Petitmoni V. Uudet jäsenet ovat Erina Mano, Saki Nakajima ja Mai Hagiwara.
Olukonda
Olukonda nykyisin
Olukondassa on enemmän kuin viisi koulua, ja uuden aluevaltuutetun Darius "Mbolondondo" Shikongo aikana Olukonda on kasvanut suureksi ja kehittyneeksi kyläksi. Lähellä Nakambale-museota on klinikka sekä myös Lyaangula Centre, joka on nimetty pastori Efraim Angulan mukaan, käsittäen sukupuolten tasa-arvokehitystä tukevan viraston.
Osip Mandelštam
Osip Emiljevitš Mandelštam, puol. Mandelstam; (14. tammikuuta (J: 2. tammikuuta) 1891 Varsova, Puola, Venäjän keisarikunta – 27. joulukuuta 1938 Dalstroin kauttakulkupiste, Vladivostok, Neuvostoliitto ) oli venäläinen runoilija.
Suku ja koulutus
Osip Mandelštam syntyi Varsovassa juutalaisen nahkakauppiaan poikana, mutta varttui Pietarissa ja piti sitä kotikaupunkinaan. Valmistuttuaan Teniševin kimnaasista hän kastatti itsensä kristityksi Viipurissa ja pääsi opiskelemaan ranskalaista filologiaa ja muinaisranskaa Pietarin yliopistoon, josta hän ei tosin koskaan valmistunut. Vuosina 1907–1910 hän opiskeli Sorbonnen yliopistossa Pariisissa, Heidelbergin yliopistossa Saksassa, Sveitsissä ja Italiassa.
Kirjallinen ura
Mandelštam aloitti runoilijana vuonna 1910 ja oli lähellä akmeistien koulukuntaa. Muita sen huomattavia edustajia olivat Anna Ahmatova ja Nikolai Gumiljov. Hän julkaisi ensimmäiset runonsa Gumiljovin ja Sergei Gorodetskin toimittamassa Apollon -lehdessä. Hänestä tuli erittäin läheinen ystävä Ahmatovalle.
Mandelštam muutti vuonna 1918 Moskovaan ja työskenteli valistusasiain kansankomissariaatissa. Hänen kielteinen suhtautumisensa vallankumoukseen johti pidätykseen vuonna 1934, jonka varsinainen syy oli Stalinista kirjoitettu epigrammi eli satiirinen runo ja karkotukseen Tšerdyniin nykyiseen Permin aluepiiriin ja myöhemmin Voronežiin. Hän kirjoitti siellä runoja, joita hänen vaimonsa Nadežda Mandelštam (1899-1980) säilytti käsikirjoituksina. Hän myös opetteli runoja ulkoa voidakseen tilaisuuden tullen julkaista ne. Tällä tavoin säilyneitä runoja julkaistiin vuonna 1966 nimellä Voronežkije tetradi (Voronežin vihkot). Mandelštam pidätettiin toistamiseen vuonna 1938 ja hän kuoli ”Vtoraja retška”-siirtoleirissä lähellä Vladivostokia.
Ensimmäinen kokoelma Kamen (Kivi, 1913, laajennettu painos 1916) koostuu muodoltaan perinteisistä mutta kuvastoltaan omaperäisistä runoista. Pietarin kaupungilla ja sen klassisella arkkitehtuurilla on keskeinen sija Mandelštamin runoudessa. Nikolai Gumiljoville omistetussa Pietarilaissäkeissä (1913, suom. 1997) kuvataan Pietarin kaupunkia siten, että mukana ovat niin moderni kaupunkikulttuuri autoineen kuin Puškinin kuvaama Pietari.
Toinen runokokoelma Tristia ilmestyi vasta vuonna 1922. Siinä antiikin teemojen ja maailmankulttuurin ohella esiin tulevat oman ajan mullistukset. Mandelštamin muistelmateos Ajan kohina (Šum vremeni, 1925, suom. 1972) on venäläisen kirjallisuuden merkittävimpiä muistelmateoksia. Egyptiläinen postimerkki (Jegipetskaja marka, 1928) on kokeellinen proosakokoelma. Proosakokoelma Tšetvjortaja proza (Neljäs proosa, 1930) käsittelee neuvostoyhteiskunnan byrokraattisuuden absurdiutta ja kulttuurin brutaalisuutta. Teos julkaistiin Venäjällä vasta vuonna 1989. Hänen teoksensa on myös eräs venäläisen 1900-luvun korkeakirjallisuuden tunnetuimmista matkakertomuksista Putešestvije v Armeniju (Matka Armeniaan), joka syntyi vuonna 1930 tehdyn matkan innoittamana.
Häntä on kutsuttu vuosisatansa valovoimaisimmaksi venäläiseksi runoilijaksi.
Suomennoksia
Runoja muun muassa Neuvostolyriikkaa 3-antologiassa; laaja luettelo suomennoksista Lahden runotietokannassa.
Niña
thumb|250px|Niñan replika Niña (suom. tyttö) oli yksi kolmesta Kristoffer Kolumbuksen ensimmäisellä, vuonna 1492 Atlantin poikki länteen suuntautuneella matkalla käytetyistä purjelaivoista. Muut Kolumbuksen ensimmäisen tutkimusmatkan purjealukset olivat Santa María ja Pinta. Niña oli karaveli-tyyppinen purjealus. Niña oli matkan kolmesta purjealuksesta pienin. Sen uskotaan olleen Kolumbuksen suosikkilaiva.
WOW air
pienoiskuva|WOW airin pääkonttori Reykjavikissa. WOW air (ICAO: WOW) oli islantilainen halpalentoyhtiö, jonka kotikenttänä toimi Keflavíkin kansainvälinen lentoasema lähellä Reykjavíkia.
WOW air lensi useisiin Euroopan maihin sekä Pohjois-Amerikkaan. Yhtiö perustettiin marraskuussa 2011 ja sen ensilento oli 31. toukokuuta 2012 Pariisiin. Lentoyhtiön perusti islantilainen yrittäjä Skúli Mogensen. Vuonna 2015 yhtiön lennoille odotettiin 800 000 matkustajaa. Yhtiö tiedotti lopettavansa toimintansa 28. maaliskuuta 2019.
Laivasto
Yhtiön laivasto koostui maaliskuussa 2019 seuraavista koneista neljästä koneesta:
Lip sync
Lip sync (, ”huulisynkkaus”) tarkoittaa sitä, että henkilö esittää laulavansa, vaikka varsinainen lauluraita tulee toisesta lähteestä. Tätä kutsutaan monesti lauluksi playbackina. Lip synciä on esiintynyt elokuvissa ja musiikkiesityksissä. Tunnetuin lip sync -tapaus lienee 1980-luvun lopun ja 1990-luvun alun Milli Vanilli -yhtyeen harjoittama lip sync, joka poiki huijaussyytöksiä.
Playback-laulu on nykyään yleistä. Playbackilla pyritään luomaan näyttävä esitys, ja taustanauhoilla voidaan taata esityksen laatu; laulajalla voi olla vaikkapa flunssa, mutta esitys voidaan esittää silti.
Euroviisuissa taustanauhojen käyttö laulussa on kielletty. Soittimet tulevat Euroviisuissa taustanauhoilta.
Ensimmäisen kerran taustanauhojen käyttö nousi keskusteluihin vuonna 1967, kun The Monkees -yhtye ei aina soittanut omia instrumenttejaan, vaan luottivat nauhoituksissa studiomuusikoihin. Faneille oli lopulta kuitenkin yhdentekevää, soittiko yhtye instrumentteja vai ei — he olivat tulleet nauttimaan esityksestä.
George Tomkyns Chesney
thumb|right|175px|Chesneytä esittävä tuntemattoman kuvaajan ottama kuva George Tomkyns Chesney (30. huhtikuuta 1830 – 31. maaliskuuta 1895) oli brittiläinen kirjailija, kenraali ja konservatiivipuolueen edustaja alahuoneessa.
Chesneyn veli oli eversti Charles Cornwallis Chesney. Hän kävi koulua Blundell’s Schoolissa Tivertonissa ja myöhemmin Addiscomben sotilasseminaaria. Vuonna 1848 hän liittyi Bengalin pioneereihin vänrikkinä. Hän palveli pitkään armeijan palveluksessa Intiassa ja osallistui tänä aikana sepoy-kapinaan.
Palattuaan Intiasta Britanniaan everstiluutnantiksi ylennyt Chesney järkyttyi siitä, millaisessa tilassa maan armeija ja laivasto olivat. Hän päätti vedota maan merkkihenkilöihin ja kirjoitti (aluksi) nimettömänä tarinan The Battle of Dorking, joka julkaistiin toukokuussa 1871 maan älykköjen ja poliitikkojen suosimassa Blackwood Magazine -lehdessä, missä se sai suuren suosion. Teos kertoo Saksan armeijan onnistuneesta yllätyshyökkäyksestä Britanniaan, ja sen kertoja on hävityn sodan veteraani. Teosta pidetään invaasiokirjallisuuden genren merkkiteoksena, ja se käännettiin portugaliksi, ranskaksi, ruotsiksi, tanskaksi, hollanniksi, italiaksi ja saksaksi, joskin viimeisen kohdalla teoksen loppua muutettiin.