cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Muhos
Urheilu
Muhoksen Pallo-Salamat on palloiluseura, jonka miesten pesäpallojoukkue pelaa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Ykköspesiksessä. Muhoksella on myös jääkiekkoseura Muhoksen Jääklubi. Muhoksella toimii myös jalkapalloseura Ponkilan Pantterit ja siellä on Oulun seudun ainoa Pay & Play -golfkenttä, Oulujokilaakson Golf. Muhoksen Naisvoimistelijat on muhoslainen järjestö, joka pitää muun muassa tanssitunteja eri lajeista, akrobatiaa, pilatesta sekä jumppaa jokaiselle ikäryhmälle.
Tapahtumat
Vanhoillislestadiolaisten suviseurat järjestettiin Muhoksella vuosina 2003 sekä 2019.
Muuta
Muhoksella ilmestyy Oulujokilaakson eli Muhoksen, Utajärven ja Vaalan alueen paikallislehti Tervareitti.
Muhoksella on ollut metsäntutkimuslaitoksen tutkimusalue vuodesta 1923. Nykyään alue on Liimanninkosken lehtojensuojelualue.
Muhoksen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla palvilihapotut, ohrarieska ja imellysmarjapuuro.
Gázi
Gázi on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Malevízin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Γαζίου, Dimotikí Enótita Gazíou) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Iraklionin alueyksikössä Kreetan alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 19 221 ja varsinaisen Gázin kaupungin väkiluku 12 606 (vuonna 2011). Gázi on Malevízin kunnan kuntakeskus.
pienoiskuva|vasen|upright=0.96|Bysanttilaisaikainen kirkko [[Fódelen kylässä.]] Gázin kaupunki sijaitsee noin seitsemän kilometriä Iraklionin keskustasta länteen ja se on käytännössä Iraklionin esikaupunkialuetta. Kunnallisyksikkö käsittää alueen Kreetan saaren pohjoisrannikolla Iraklionin länsipuolella. Gázi oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Malevízin kunnaksi yhdessä Krousónaksen ja Týlisoksen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Gázin kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Ariel Ortega
Ariel Arnaldo Ortega (s. 4. maaliskuuta 1974 Libertador General San Martín, Argentiina) on argentiinalainen aktiiviuransa lopettanut jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Ortega aloitti ammattilaisuransa vuonna 1991 kotimaansa pääsarjan River Platessa. Hän edusti vuonna 2012 päättyneellä urallaan myös muun muassa Valenciaa, Sampdoriaa, Parmaa, Fenerbahçea ja Newell's Old Boysia.
Ortega pelasi Argentiinan maajoukkueessa 86 ottelua ja teki niissä 17 maalia vuosina 1993–2010. Hän edusti Argentiinaa MM-kisoissa vuosina 1994, 1998 ja 2002. Vuoden 2002 turnauksessa hän pelasi Argentiinan kaikki kolme ottelua alusta loppuun.
VCO
VCO eli jänniteohjattu oskillaattori on oskillaattori, jonka värähtelytaajuutta voidaan säätää jännitteen avulla. Jänniteohjattuja oskillaattoreita käytetään radiotekniikassa, vaihelukituissa silmukoissa, äänikorteissa ja syntetisaattoreissa. Tavallinen tapa toteuttaa VCO on käyttää kapasitanssidiodia oskillaattorin resonanssipiirin osana. Joidenkin kideoskillaattorien taajuutta voidaan hienosäätää jännitteen avulla (VCXO).
Pepín Bello
José "Pepín" Bello Lasierra (12. toukokuuta 1904 Huesca – 11. tammikuuta 2008 Madrid) oli espanjalainen kirjailija. Hän oli hieman ennen sisällissotaa maineeseen nousseen sukupolven arvostetuimpia edustajia sekä Salvador Dalín, Luis Buñuelin ja Federico García Lorcan läheinen ystävä. Hän vietti 100-vuotispäiväänsä toukokuussa 2004, ja hänen elämästään on tekeillä elokuva.
VCO
Käyttö syntetisaattoreissa
Syntetisaattoreissa oskillaattorimoduuli tuottaa vaihtojännitettä, jonka taajuus voidaan asettaa ihmisen kuuloalueelle. Mikäli VCO:n ohjausjännitteeseen lisätään vaihtojännitekomponentti, esimerkiksi toisen oskillaattorin signaali, on kyseessä taajuusmodulaatio.
Ariel Ortega
Ortega oli myös saavuttamassa kultaa Pan-Amrikan kisoissa 1995 ja olympiahopeaa vuoden 1996 kesäolympialaisissa.
VCO
Käyttö syntetisaattoreissa
Syntetisaattorien oskillattoreissa yleisimmät aaltomuodot ovat pulssi- tai kanttiaalto (pulse / square wave), kolmioaalto (triangle wave), siniaalto (sine wave) sekä kohina (noise). Nämä yksinkertaiset aaltomuodot siniaaltoa lukuun ottamatta sisältävät korkeataajuuksisia harmonisia komponentteja, mikä mahdollistaa niiden monipuolisen muokkaamisen suotimilla. Oskillaattorin aaltomuotoa suodattamalla ja sekä taajuutta että amplitudia moduloimalla syntetisaattorilla voidaan luoda erikorkeuksisia, ajassa muuttuvia ääniä.
Tyypillisten audiosignaalilähteiksi tarkoitettujen oskillattorien lisäksi syntetisaattoreista löytyy useimmiten myös yksi tai useampi matalataajuusoskillaattori (LFO), jonka värähtelytaajuus on yleensä paljon matalampi (alin taajuus on tyypillisesti alle yhden hertsin). Tätä käytetään perinteisesti modulaatiolähteenä, jolloin voidaan rakentaa esimerkiksi edestakaisin nousevia ja laskevia ääniä tai ohjata vaikkapa suodinta syklisesti.
Erytheia
Erytheia voi viitata johonkin seuraavista asioista:
Kalat (tähdistö)
Kalojen tähdistössä on nykyään kevättasauspiste, ekvaattorin ja eläinradan leikkauspiste, jossa Aurinko on kevättasauspäivänä 22. maaliskuuta.
Zeta (ζ) Piscium on kaksoistähti, jonka komponenttien väli on 24 kaarisekuntia.
Kaloissa on yksi Messierin kohde, M74, joka on suuri kierteisgalaksi. Kalojen kuviossa sijaitsee myös Van Maanenin tähti, harvinainen esimerkki valkoisesta kääpiöstä, joka 12,2 magnitudin kirkkaudellaan erottuu 20 cm kaukoputkella.
Historia ja mytologia
Kalat on horoskooppitähdistö Vesimiehen ja Oinaan välillä. Vaikka astrologisen merkin, vesimerkin Kalat katsotaan kiinnittyvän ekliptisiin pituusasteisiin 330° - 0, kun aurinko on näillä, se on nyt enimmäkseen Vesimiehessä, johtuen tähdistön ja merkin yhtymäajasta tapahtuneesta precessiosta. Prekessio johtaa länsimaisen astrologian eläinradan jakautumiseen, joten ne eivät vastaa nykyisellä aikakaudella samanlaisia nimiä kantavia tähtikuvioita, kun taas hindu- ja jainkulttuurissa laajalti käytetty Jyotiṣa liittää tapahtumat Auringon nykyisiin taustatähtikuvioihin.
A. B. Tammivaara
Alfons (Affi) Bernhard Tammivaara, vuoteen 1906 Ekberg (28. maaliskuuta 1893 Tampere – 20. lokakuuta 1958 Jämsänkoski ) oli suomalainen diplomi-insinööri, joka toimi Rauman kaupunginjohtajana.
Henkilöhistoria
Tammivaaran vanhemmat olivat kirjanpitäjä Karl Henrik Tammivaara ja Julia Eufrosyne Appelgrén ja puoliso vuodesta 1922 Signe Salome Malmgrén. Tammivaara tuli ylioppilaaksi 1913 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1921. Hän toimi tie- ja vesirakennuspiirin insinöörinä Oulussa 1921–1925 ja kaupungininsinöörinä Lappeenrannassa 1925–1929, Hämeenlinnassa 1929–1935 ja Raumalla 1935–1937. Rauman kaupunginjohtaja Tammivaara oli 1937–1956 mutta työskenteli vielä eläkkeellä TVH:n Hämeen piirin palveluksessa johtaen muun muassa Tampereen lentokentän laajennustöitä. Tammivaara kuoli sairuaskohtaukseen tarkastusmatkalla Jämsänkoskella.
Samarskiitti
pienoiskuva|oikea|250px|Samarskiitti-(Y)
Samarskiitti on rakenteeltaan kompleksinen, harvinaisia maametalleja sisältävä oksidimineraali. Tarkemmin sanoen samarskiitti on joukko toisistaan hieman poikkeavia mineraaleja riippuen siitä, mitä kaikkia metalleja ja missä suhteessa toisiinsa niitä mineraalissa esiintyy.
Alkuaine samarium löytyi 1800-luvulla samarskiittimineraalista spektroskooppisesti. Samarskiitti, ja sen kautta samarium, on nimetty tuntemattoman venäläisen kaivosvirkamiehen Vasilij Evgrafovič Samarskij-Byhovecin (1803–1870) mukaan.
Sisilian lippu
pienoiskuva|Sisilian lippu Sisilian lippu on Italiaan kuuluvan Sisilian saaren itsehallintoalueen virallinen lippu. Se otettiin virallisesti käyttöön vuonna 2000, mutta epävirallisissa yhteyksissä sitä on käytetty vuodesta 1282.
Pompejin merirosvot
Juoni
Kirja alkaa siitä, mihin sen edeltäjä Vesuviuksen salaisuudet jäi. Sen ensimmäisessä kohtauksessa Jonatan ben Mordokai on haavoittunut vakavasti tulivuorenpurkauksessa, ja makaa eräänlaisessa koomassa. Päähenkilö Flavia Gemina sekä orjatyttönsä Nubia lähtevät etsimään kukkaa lääkkeeksi Jonatanille. He löytävät kukkien yhteydessä pienen tytön yksin luolasta. Tämä kertoo kuinka kaksi miestä sieppasivat hänen isoveljensä. Flavia ja Nubia vievät tytön pakolaisleiriin. Pakolaisleirissä oli enimmäkseen Vesuviuksen purkauksen vuoksi kotinsa ja/tai omaisensa menettäneitä ihmisiä. Pakolaisleiristä löytyvät myös pikkutytön, eli Julian isovanhemmat. Julian isovanhemmat ovat suunniltaan Julian isoveljen Rufuksen sieppauksesta. Flavia kumppaneineen lupaa etsiä Rufuksen takaisin perheelleen. He saavat kuulla myös, että Apollo-niminen poikakin on kadonnut ja kenties siepattu.
Sisilian lippu
Lipun keskellä on samankaltainen triskelion (tai trinacria) kuin Mansaaren lipussa. Sisilialaisessa versiossa triskelionin keskellä on kreikkalaista mytologiaa edustavan Medusan pää.
Pompejin merirosvot
Juoni
Tämän jälkeen Flavia ja Nubia lähtevät tohtori Mordokain teltalle. Siellä tohtori Mordokai hoitaa Jonatania, joka ei vieläkään osoita juurikaan elonmerkkejä. Teltassa ovat myös Jonatanin isosisko Mirjam, joka menetti lähes kaikki hiuksensa purkauksessa, sekä Flavian setä Gaius, joka on ihastunut Mirjamiin. Illalla Nubia soittaa hiulua teltassa. Joukko pakolaisia kerääntyy teltan ulkopuolelle, ja osa heittää kolikoita Nubialle. Kaunis musiikki myös virkistää Jonatanin, joka herää koomasta. Yöllä Nubia näkee painajaista. Hän herää, ja menee teltan pihalle katselemaan tähtiä. Sitten hän tapaa yön pimeydessä karanneen orjan. Orjan nimi on Kuanto, ja hän kertoo että jos hänet saadaan kiinni, hän joutuu ristille. Kuanto houkuttelee myös Nubiaa karkaamaan hänen mukanaan. Kuanto on Nubian mielestä komea, ja hän antaa Nubialle jotakin. Nubia antaa miehelle vastalahjaksi toisen korvakorunsa. Lupus on Nubian tietämättä herännyt, ja vakoilee noita kahta. Vaikka hän ei saa hiljaisesta puheesta selvää, hän näkee kuitenkin kaiken.
Seuraavana aamuna Flavia kertoo Jonatanillekin aikovansa selvittää kadonneiden lasten arvoituksen. Lupus menee venerannalle ja alkaa vakoilla siellä olevien miesten puheita. Hän kuulee, kuinka yksi miehistä puhuu Felixistä ja Melissasta. Nimenomaan Melissa-niminen tyttö on kadonneiden joukossa! He alkavat siksi epäillä että syyllinen olisi Publius Pollius Felix, joka on yksi Gaiuksen patronuksista. Lopulta selviää, että syyllisiä ovatkin ilkeä orjakauppias ja Kuanto, joka huijasi Nubiaa, jotta orjakauppias voisi myydä hänet orjamarkkinoilla.
Lettosara
Lettosara (Carex heleonastes) on Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa esiintyvä, sarakasvien heimoon kuuluva suokasvi. Laji on monissa maissa uhanalainen, myös Suomessa.
Ulkonäkö ja koko
Monivuotinen lettosara kasvaa 15–40 cm korkeaksi. Yksittäin tai harvoissa mättäissä olevat varret ovat pystyjä, jäykkiä ja teräväreunaisia. Varren tyvitupet ovat vaaleanruskeita. Harmaanvihreät lehdet ovat lähes varren pituisia, 1–2 mm leveitä ja suoria. Tiheähkö kukinto on 1–2 cm pitkä ja 3–4-tähkäinen. Tähkät ovat 5–10 mm pitkiä ja leveän sukkulamaisia. Tähkän tyvi on hedekukkainen, kärki emikukkainen. Tähkäsuomut ovat pullakkoa lyhyempiä, tylpähköjä, kalvolaitaisia ja vaaleanruskeita. Kellanruskeat pullakot ovat kapeanpuikeita, himmeitä ja ohutsuonisia. Pullakossa on selkeä pitkittäishalkeama ja sen suuota on lyhyt. Lettosara kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa.
Suomessa esiintyvistä muista saralajeista lettosara muistuttaa lähinnä harmaasaraa (C. canescens) ja liereäsaraa (C. diandra). Se voi risteytyä harmaa- ja äimäsaran kanssa.
Elinympäristö
Lettosara viihtyy parhaiten märillä ja ravinteisilla suotyypeillä, kuten rehevillä luhtanevoilla, lettonevoilla, koivuletoilla ja lähteisillä soilla. Laji on harvinaistunut ennen kaikkea soiden kuivatusten ja metsitysten takia.
Etymologia
Lajinimi heleonastes tulee kreikan sanoista helos (suom. suo) ja heleionomos (suom. suolla asuva).
Dunbarin taistelu
Dunbarin taistelu 3. syyskuuta 1650 oli englantilaisten ja skotlantilaisten joukkojen välinen taistelu, joka päättyi Oliver Cromwellin johtamien englantilaisten voittoon. Cromwell aloitti sodan Skotlantia vastaan, koska skotit olivat hyväksyneet Kaarle II:n kuninkaakseen Kaarle I:n mestauksen jälkeen. pienoiskuva|vasen|125px|Dunbarin taisteluun osallistuneille sotilaille jaettiin kunniamerkki. Dunbaria pidetään Cromwellin suurimpana voittona muun muassa siksi, että hän ei ollut valmistautunut ratkaisutaisteluun vaan pyrki alun perin vain avaamaan joukoilleen perääntymisreitin. Englantilaiset saivat valtansa alle Etelä-Skotlannin ja seuraavien vuosien aikana myös Ylämaan, jota ei ollut sitä ennen valloitettu kertaakaan.
Om mani padme hum
pienoiskuva|Mantra kirjoitettuna vuoren rinteeseen Tuvassa. Om mani padme hum (Devanagari ॐ मणि पद्मे हूँ; IAST ) on luultavasti buddhalaisuuden ja hindulaisuuden tunnetuin mantra. Kuusitavuinen myötätunnon Bodhisattvan, Avalokiteshvaran mantra yhdistetään erityisesti tämän nelikätiseen Shadakshari-muotoon. Dalai Lamaa pidetään Avalokiteshavaran inkarnaationa, joten hänen seuraajansa pitävät mantraa erityisen suuressa arvossa.
Vuonna 2006 Tuvan tasavallassa Dogee-vuoren, lähellä Kyzyliä, rinteeseen kirjoitettiin om mani padme hum valkoiseksi maalatuilla kivillä. Kyseessä on maailman suurin kirjoitettu buddhalainen mantra (120 × 20 metriä). .
Ensimmäinen kirjallinen tieto mantrasta on jo 1250-luvulta, jolloin flaamilainen tutkimusmatkailija ja munkki Vilhelm Rubruk mainitsee sen muodossa on man baccam. Hänen käsityksensä mukaan lauseen merkitys tosin oli "Sinä tiedät, Jumala."
Tarkoitus ja kirjoitusasu
pienoiskuva|Mantra eri aasialaisilla kielillä.
Mantran tarkoitus vaihtelee käyttäjittäin. Mantran eräs tulkinta on se, että sillä ei ole reaalista merkitystä, vaan se on äänteiden muodostama sarja, jonka vaikutus sijaitsee sen tarkoituksen ulkopuolella. Usein mantra käännetään englanniksi "Hail, the jewel in the lotus," (suomeksi "Terve, jalokivi lootuksessa"). Joskus mantran suomenkieliseksi käännökseksi on mainittu "Oom, jalokivi lootuksen kukassa, huum".
Mantra esiintyy monissa aasialaisissa kielissä niiden oman kirjoitusasun mukaisesti:
Shutter (vuoden 2004 elokuva)
Shutter (ชัตเตอร์ กดติดวิญญาณ) on thaimaalainen vuonna 2004 valmistunut kauhuelokuva, joka kertoo valokuvissa näkyvistä kummituksista. Elokuvan ovat ohjanneet Banjong Pisanthanakun ja Parkpoom Wongpoom. Pääosissa ovat Ananda Everingham, Natthaweeranuch Thongmee ja Achita Sikamana.
Elokuvassa on käytetty valokuvia, joiden väitetään olevan oikeita haamukuvia. Elokuvasta kertovassa dokumentissa kerrotaan, että kuvausten aikana kuvauspaikkana käytetyllä tiellä tekijät ottivat valokuvan, jossa he muutamaa päivää myöhemmin huomasivat selittämättömän hahmon tien vieressä.
Juoni
Ajaessaan kotiin eräänä iltana Tun ja Jane törmäävät vahingossa naiseen, joka on ylittämässä tietä. Järkyttynyt Jane haluaa tarkistaa, onko nainen kunnossa, mutta Tunin halusta he pakenevat paikalta. Myöhemmin kun Tun on ottamassa kuvia vasta valmistuneesta koululuokasta, hän huomaa pelottavan näköisen hahmon opiskelijoiden välissä. Kun Tun saa kuvat kehitettyä, hän huomaa niissä tuntemattoman hahmon kasvot. Tun ja Jane alkavat tutkia ottamiaan kuvia, joissa esiintyy yhä useammin tuo sama hahmo. Kuvat liittyvät Tunin menneisyyteen, ja Tun saa pian huomata, ettei sitä voi paeta.
Texasinkalkkarokäärme
thumb|Texasinkalkkarokäärme värisyttämässä häntäänsä. Texasinkalkkarokäärme eli teksasinkalkkarokäärme (Crotalus atrox) on pohjoisamerikkalainen kalkkarokäärmelaji.
Koko ja ulkonäkö
Ruskeaa nahkaa kirjavoittavat vaaleareunaiset vinoneliömäiset kuviot. Kalistin muodostuu kartiomaisista, osaksi päällekkäisistä sarveistuneista renkaista. Kun käärme värisyttää häntäänsä, renkaista lähtee kaliseva ääni.
Yläleuassa sijaitsee kaksi pitkää ja kaarevaa, tiehyellistä myrkkyhammasta. Ne ovat painautuneet vasten kitalakea ja tulevat esiin vasta, kun käärme aikoo purra.
Texasinkalkkarokäärme kasvaa enintään kahden metrin pituiseksi. Se painaa 6–7 kiloa.
Levinneisyys
Texasinkalkkarokäärmettä tavataan Yhdysvaltojen lounaisosissa sekä Meksikon pohjois- ja keskiosissa.
Elinympäristö
Aavikot, pensasmaat, preeriat ja vuoriseudut.
Ravinto
Texasinkalkkarokäärme pyydystää pieniä nisäkkäitä, lintuja ja sammakoita. Se syö kerran joka toinen tai kolmas viikko. Käärme pystyy paikantamaan lämminverisen uhrinsa pilkkopimeässä päänsä aistinkuoppien avulla. Kyseessä ovat eläinkunnan lämmölle herkimmät elimet. Myrkkynsä ruiskutettua käärme odottaa uhrin menehtymistä. Myrkky vaikuttaa verenkiertoelimistöön ja kudoksiin. Se myös helpottaa ruoansulatusta.
Pyhän Marian kirkko (Luton)
Pyhän Marian kirkko on 1300- ja 1400-luvuilla rakennettu kirkko Lutonissa Bedfordshiressa.
Arkkitehtuuri
Kirkkoa on remontoitu useita kertoja. Tornin huipulla on pienempiä kulmatorneja. Laivan länsisyvennyksessä on kastemalja, joka on 1400-luvulta.
Peter Pan (vuoden 2003 elokuva)
Peter Pan on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut P. J. Hoganin ohjaama australialainen fantasiaelokuva. Elokuva perustuu J. M. Barrien 1900-luvun alussa kirjoittamaan samannimiseen lastenromaaniin ja -näytelmään. Elokuvan pääosissa esiintyvät Jeremy Sumpter, Rachel Hurd-Wood, ja Jason Isaacs.
Vaikka elokuvan katsotaan olevan sovituksista lähinnä Barrien tarinaa, se korostaa kuitenkin alkuperäisteosta suoremmin Peterin ja Wendyn välistä rakkautta. Peter Pan on kerran kotoaan karannut esiteini-ikäinen poika, joka ei halua kasvaa aikuiseksi, ja on asunut tuntemattoman ajan toisessa maailmassa nimeltä Mikä-Mikä-Maa, jossa kukaan ei vanhene päivääkään, ja jonne pääsee vain lentämällä (onnellisten ajatusten ja keijupölyn voimalla) toiseen tähteen oikealta ja suoraan aamunkoittoon.
Matkoillaan syntymäkaupunkiinsa Lontooseen Peter on ajan kuluessa kerännyt Mikä-Mikä-Maahan kavereikseen poikia, joista pian sukeutui Kadonneet Pojat. Kadonneet Pojat pitävät Peteriä yhtä aikaa ystävänä ja jonkinlaisena isähahmona. Mutta Peter on käynyt hieman yksinäiseksi.
Juoni
Peter Pan maleksii salaa Wendyn kodin lastenhuoneen ikkunalla katselemassa ja kuuntelemassa kuinka Wendy kertoo seikkailutarinaa veljilleen, mutta perheen lapsenvahtina toimiva koira ajaa Peterin pois. Millicent-täti ei tahdo Wendyn ryhtyvän kirjailijaksi, jollaiseksi tyttö itse tahtoo. Täti haluaisi Wendyn menevän hyviin naimisiin ja viettävän vähemmän aikaa veljiensä kanssa.
Peterin seuraavalla matkalla, jolla hän tarinoiden kuuntelemisen sijaan on tullut keskellä yötä ihastelemaan nukkuvaa Wendyä, hän onnistuu hukkaamaan varjonsa lastenhuoneeseen. Seuraavana iltana hän palaa etsimään varjoaan Helinä-keijun kanssa. Wendy herää meteliin, ja Peter ja Wendy ihastuvat heti toisiinsa. Myös Helina-keiju rakastaa Peteriä. Peter houkuttelee Wendyn veljineen mukaansa Mikä-Mikä-Maahan, ja Wendystä tulee Kadonneiden Poikien ”äiti”.
Suuren seikkailun jälkeen kadonneet pojat – Peteriä ja Sinttiä lukuun ottamatta – saavat lopulta kodin Darlingin perheen luota. Sintti saa kodin Wendyn Millicent-tädin luota, mutta Peter jää Mikä-Mikä-Maahan.
Sami al-Jabir
Sami al-Jabir (, s. 11. joulukuuta 1972, Riad) on saudiarabialainen entinen jalkapalloilija. Hän pelasi kärkihyökkääjänä ja edusti suurimman osan urastaan al-Hilalia.
Peter Pan (vuoden 2003 elokuva)
Vastaanotto
Ilta-Sanomien Harri-Ilmari Moilanen arvioi, että parhaiten seikkailussa toimivat digitekniikalla ja tehosteilla luodut kommellukset. Visuaalisesta loistokkuudesta huolimatta ”pikku pottereille” suunnatussa elokuvassa ei hänestä ole erityistä fantasian lumoa. Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä uusimman Peter Panin monitahoisuudessa on hyvää yritystä, mutta kokonaisuus jää kummalliseksi muotopuoleksi koettaessaan kalastella mahdollisimman suurta yleisöä. Suomenkielinen jälkiäänitys on Valotiestä täysin käsittämätön ratkaisu ihmisten näyttelemässä eikä aivan pikkulapsille sopivassa elokuvassa.
Sami al-Jabir
Al-Jabir edusti maataan neljissä MM-kisoissa: 1994, 1998, 2002 ja 2006. Tehtyään vuoden 1998 kisoissa maalin Etelä-Afrikkaa vastaan, hänestä tuli ensimmäinen aasialainen, joka on tehnyt maalin kahdessa peräkkäisessä MM-lopputurnauksessa. Vuoden 2002 kisoissa hän pelasi vain ensimmäisen ottelun, jossa Saudi-Arabia hävisi Saksalle 0–8.
Vuonna 2000 al-Jabir pelasi lainassa al-Hilalilta viisi kuukautta Englannin Valioliigan Wolverhamptonissa. Tällöin hänestä tuli ensimmäinen Englannin liigassa pelannut saudiarabialainen.
H-mollimessu
thumb|H-mollimessun credo-jakson käsikirjoituksen ensimmäinen sivu. H-mollimessu (BWV 232) on Johann Sebastian Bachin uran loppupuolen suurteos. Hyvin monet messun osat ovat parodioita Bachin aikaisemmista teoksista, uudelleen sovitettuna ja yhdistettynä. H-mollimessu sisältää Bachin säveltämää musiikkia lähes kahdenkymmenenviiden vuoden ajalta ja siinä on valtava tyylien kirjo. Teoksessa yhdistyy jo lähes galantti kepeys raskaan hartaaseen renessanssikuoromusiikkiin sekä fuugaan ja italialaiseen konserttotyyliin. Kaikista Bachin teoksista h-mollimessu jakaa ehkä voimakkaimmin mielipiteitä. Jotkut musiikkitieteilijät ja säveltäjät, esimerkiksi Carl Friedrich Zelter katsovat sen olevan ”luultavasti suurin musiikkitaideteos, minkä maailma on milloinkaan nähnyt”, kun taas toiset, jotka arvostavat tyylin yhtenäisyyttä, katsovat sen häviävän vertailussa esimerkiksi Bachin Matteus-passiolle.
Teoksen historia
Monien muiden teostensa tavoin Bach ei säveltänyt h-mollimessua yhdellä kertaa, vaan hän sävelsi ensimmäiset jaksot, Glorian ja Kyrien, jo vuonna 1733. Ne muodostavat itsenäisen teoksen BWV 232^I, jonka Bach lähetti Dresdenin hoviin hakiessaan sieltä hovisäveltäjän arvonimeä vuonna 1733. Kyrie- ja Gloria-osat esitettiin ensimmäisen kerran Fredrik August II:n Puolan kuninkaaksi kruunaamisen yhteydessä vuonna 1733.
thumb|left|Johan Sebastian Bach (1685–1750) Kuva säveltäjän kuolinvuodelta. Messun muiden osien valmistumisajat eivät ole tarkkaan tiedossa. Joidenkin tutkijoiden mukaan messun credo, jonka Bach nimesi Symbolum Nicenumiksi eli Nikean uskontunnustukseksi, sävellettiin vuosien 1742−1745 välisenä aikana, kun taas toiset ovat sitä mieltä, että se on sävelletty jo vuonna 1732. Messun muut osat on sävelletty todennäköisesti 1740-luvun loppupuolella. Bach viimeisteli messun viimeisenä elinvuotenaan, vuonna 1749. Tuolloin sävelletyt osat on kirjoitettu alkuperäiseen käsikirjoitukseen epävakaalla kädellä, mikä johtunee säveltäjän sairauksista.
Johann Sebastian Bachin kuoltua teoksen käsikirjoitus jäi hänen pojalleen Carl Philipp Emanuelille, joka tiettävästi esitteli sitä lukuisille oppineille ja keräilijöille. Hän myös esitti siitä osia: ainakin Symbolum Nicenumin hyväntekeväisyyskonsertissa Hampurissa vuonna 1786. 1800-luvun alussa ainakin Johann Nikolaus Forkel ja Joseph Haydn omistivat sen käsikirjoitukset ja myös Ludwig van Beethovenin tiedetään kahdesti pyrkineen hankkimaan siitä kopion. Teoksen julkaisi ensimmäistä kertaa Simrock-kustantamo Bonnissa vuonna 1845. Bach-Gesellschaft julkaisi teoksen vuonna 1856 ja korjatun edition vuotta myöhemmin, kun yhdistys oli saanut käsiinsä teoksen alkuperäisen käsikirjoituksen.
Neue Bach-Ausgabe julkaisi teoksesta uuden edition vuonna 1954 Friedrich Smendin toimittamana. Smend kiinnitti huomiota erityisesti teoksen rakenteeseen neljänä erillisenä yhteennidottuna käsikirjoituksena ja toi esiin paljon uutta tietoa Bachin sävellysprosessista sekä sovitus- ja parodiointimenetelmistä. Editiota arvosteltiin kuitenkin laajasti käsikirjoitusvalinnoista, joista osa ajoittui Bachin kuoleman jälkeen. Christoph Wolffin tekemä uudempi editio on korjannut monia puutteita. Teoksen alkuperäiskappaletta säilytetään Berliinin valtionkirjastossa.
Lunévillen rauha
thumb|upright=1.25|Piirros Lunévillen neuvottelupaikasta. Ylhäällä vasemmalla keisari [[Frans I (Itävalta)|Frans II ja oikealla Napoleon Bonaparte.]] Lunévillen rauha oli 9. helmikuuta 1801 solmittu rauhansopimus, jolla Itävalta ja koko Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta irtautui toisen liittokunnan sodasta Ranskaa vastaan.
Ranskan sotamenestys oli ajanut toisen liittokunnan tappiolle samoin kuin ensimmäisenkin. Kenraali Jean Victor Moreaun komentama armeija löi itävaltalaiset perinpohjaisesti Hohenlindenin taistelussa 3. joulukuuta 1800 ja ryhtyi sitten takaa-ajoon. Joulupäivänä Itävallan armeija taipui Steyrissä aselepoon. Pohjois-Italiassa olleet itävaltalaiset joukot solmivat 15. tammikuuta 1801 erillisen aselevon Trevisossa. Rauhansopimus syntyi Ranskan Lunévillessä 9. helmikuuta. Se pääosin toisti vuoden 1797 Campo Formion rauhan ehdot: Ranska saisi pitää Reinin länsipuoliset alueet, Belgian ja valloituksensa Italiassa. Syrjäytetty Toscanan suurherttua Ferdinand III ja alueitaan läntisessä Saksassa menettäneet ruhtinaat saisivat kompensaationa entisiä kirkollisia ruhtinaskuntia. Itävalta joutui tunnustamaan Ranskan perustamat vasallivaltiot Batavian, Helvetian, Cisalppisen ja Ligurian tasavallan. Sopimuksen allekirjoittivat Ranskan puolesta Napoleonin veli Joseph Bonaparte ja Itävallan puolesta ulkoministeri Johann Ludwig von Cobenzl.
Toisen liittokunnan sotaa jatkoivat tämän jälkeen vielä Iso-Britannia ja lyhyen aikaa eräät Italian valtiot. Sota päättyi kokonaan Amiensin rauhaan helmikuussa 1802.
Julie Fernandez
Julie Fernandez (s. 20. huhtikuuta 1974, Ilford, Essex) on brittiläinen näyttelijä ja malli. Hänet tunnetaan parhaiten hänen roolistaan Brendana televisiosarjassa Konttori.
H-mollimessu
Esityshistoria
On epäilty, ettei koko teosta ole alun perin tarkoitettukaan esitettäväksi yhtenä kokonaisuutena. Teorian tukena on ainakin kolme seikkaa: ensinnäkään Bach ei antanut teokselleen nimeä vaan nimesi ainoastaan teoksen eri osat ja kansilehdet alkuperäiskäsikirjoituksessa; toiseksi: teoksen eri osat ovat sovituksiltaan ja esittäjiltään varsin erilaiset; ja kolmanneksi: teos on kirkollisia tarkoituksia varten liian pitkä, se kestää noin kaksi tuntia.
Julie Fernandez
Fernandezilla on synnynnäinen Osteogenesis Imperfecta ja hän joutuu käyttämään pyörätuolia. Hän aloitti näyttelijänuransa vuonna 1992 Vanessa Lockheadina lyhytikäisessä saippuaoopperassa Eldorado. Hänellä oli rooli myös vuosina 1995–1999 näytetyssä sarjassa Dangerfield.
H-mollimessu
Esityshistoria
1810-luvulla Berlin Singakademie harjoitutti koko teoksen, ja sen osia esitettiin useasti seuraavien vuosikymmenien aikana. Ensimmäinen varma kokonaisesitys tapahtui kuitenkin vasta Riedel-Vereinin toimesta Leipzigissa vuonna 1859. Ensiesityksen jälkeen teosta ryhdyttiin esittämään useammin ja se nousi musiikkitieteilijöiden analyysin kohteeksi. Philipp Spitta ja Albert Schweitzer ovat löytäneet teoksesta luterilaisuutta ja katolisuutta yhdistäviä piirteitä.
Suomessa h-mollimessu on kuulunut Cantores Minores -poikakuoron ohjelmistoon muiden Bachin suurteosten, Matteus-passion, Johannes-passion ja Jouluoratorion ohella sen perustamisvuodesta (1952) lähtien.
Teoksen rakenne
Bachin tuotannossa sävellaji h-molli liittyy usein passiiviseen kärsimykseen. Messun lisäksi Bach käytti tätä sävellajia passioissaan. H-mollimessun useimmat kohdat perustuvat Bachin aikaisemmista teoksista, lähinnä juuri kantaateista otettuihin teemoihin, jotka on sovitettu ja sanoitettu uudelleen messua varten. On myös arveltu, että keräämällä parhaina pitämiään osia eri kirkkovuoden sunnuntaita varten sävelletyistä kantaateista, Bach olisi pyrkinyt ”säilyttämään” kappaleet osana katolista messua, jota hän olisi ehkä pitänyt pysyvämpänä sävellysmuotona. Myös monien sellaisten messun osien, joiden alkuperää ei tunneta, on arveltu olevan lainauksia hävinneistä uskonnollisista ja maallisista kantaateista.
Bach jakoi messun tekstin hyvin pieniin osiin, mikä helpotti aikaisemmin sävelletyn musiikin sovittamista uuteen ympäristöön ja sanoihin. Lainattavan teoksen ja messun kohdan tekstit muistuttavat joissakin messun kohdissa toisiaan, esimerkiksi glorian osaa Gratias agimus tibi (Kiitämme sinua) varten lainattiin kantaatin nro 29 kohtaa, jossa kuoro laulaa Wir danken dir, Gott (Kiitämme sinua, Herra).
Teoksen keskeinen syklinen rakenne on gloria-jakson Gratias agimus tibin teeman toistuminen teoksen viimeisessä Dona nobis pacem -osassa. Lisäksi sekä h-molli- että D-duurisävellajit toimivat teoksen läpi eräänlaisina kiintopisteinä ja sävellajien vaihtuminen teoksessa on huolellisesti harkittua.
H-mollimessussa Bachin onnistui sommittelemaan monimuotoisen musiikillisen materiaalin jäsennellyksi kokonaisuudeksi. Alkuperäiskäsikirjoituksesta voidaan nähdä, että Bach jakoi messun neljään pääjaksoon katolisen missa ordinariumin mukaisesti. Näistä ensimmäinen sisältää kyrie- ja gloria-osat, toinen uskontunnustuksen eli credon ja kolmas sanctuksen. Viimeisen nimenä on Osanna, Benedictus, Agnus Dei et Dona nobis pacem.
Kyrie
Teoksen avaa monumentaalinen ja fuugamainen Kyrie eleison (h-molli) adagiossa, joka on sävelletty kahdelle huilulle, kahdelle oboe d’amorelle, jousille, basso continuolle ja viisiääniselle kuorolle.
Sitä seuraa kahden sopraanon duetoksi sävelletty Christe eleison (D-duuri), jossa laulajia säestävät vain jousisoittimien ritornello ja basso continuo. Missan ensimmäisen osan päättää  toinen Kyrie eleison-fuuga (fis-molli), jossa kromaattisen teeman aloittaa bassot, joiden jälkeen tenorit, altot ja sopraanot seuraavat järjestyksessä.
Gloria
Kyrien hartaan ja murheellisen tunnelman jälkeen Gloria (D-duuri) on riemukasta musiikkia. Viisiäänistä kuoroa säestää kolme trumpettia ja patarummut. Et in terra pax on rauhallisempi ja alkaa attacca Glorian perään. Laudamus ten (A-duuri) esittävät soolosopraano ja -viulu jousien ja continuon säestäessä. Gratias agimus tibi (D-duuri) pohjautuu Bachin 29. kantaattiin, joka sävellettiin Leipzigin kaupunginvaltuuston virkaanastujaisiin 27. elokuuta 1731. Se on neliääninen fuuga, jossa kuoron äänet aloittavat yksi kerrallaan jälleen nousevassa järjestyksessä koko orkesterin säestäessä. Sopraanon ja tenorin duettona esittämästä Domine Deus -osasta (G-duuri) siirrytään ilman taukoa Qui tollis peccata mundi -osaan (h-molli), joka on peräisin vuonna 1723 sävelletystä 46. kantaatista Schauet doch und sehet. Oboe d’amore ja alttosolistin aaria Qui sedes ad dextram Patrista seuraa bassoaaria Quoniam tu solus sanctus (D-duuri) kahden fagotin sekä continuon kanssa korkean käyrätorvisoolon säestämänä. Glorian päättää iloinen ja ylistävä, osittain fuugamainen, viisiääninen (SSATB) Cum Sancto Spiritu.
Symbolum Nicenum
Musiikkitieteilijä Malcolm Boyd kuvailee Symbolum Nicenum -osaa holvikaarimaiseksi rakennelmaksi, jonka reunoilla on kaksi suurta kuoro-osuutta: Credo ja Confiteor / Et expecto, holveina kaksi soolo-osuutta Et in unum Dominum ja Et in Spiritum Sanctum ja keskipilarina kolme koraalijaksoa.
Credon aloittavat ja lopettavat stile antico -tyyliin eli renessanssityyliin sävelletyt kuoro-osuudet, jotka on hyvin todennäköisesti sävelletty nimenomaan h-mollimessua varten. Ne ovat merkittäviä Bachin myöhemmän luomiskauden kontrapunktisia teoksia. Molempiin on lainattu osia gregoriaanisesta sävelmästä, josta Bach sommittelee Credo-jakson aloittavassa osassa Credo in unum Deum viisiäänisen fuugan. Fuugasta tulee myöhemmin seitsenääninen ensimmäisen ja toisen viulun tullessa mukaan. Sama teema toistuu Credo-jakson viimeisessä osassa Confiteor unum baptisma.
Credon toinen osa on enimmäkseen homofoninen. Patrem omnipotentem pohjautuu vuonna 1729 kirjoitettuun kantaattiin 171 Gott, wie dein Name, so ist auch dein Ruhm. Et in unum Dominum Jesum Christum on sopraanon ja alton duetto, jota säestää kaksi oboe d’amorea, jouset ja continuo, ja sitä seuraavaa viisiäänistä kuoroa Et incarnatus estiä säestävät viulut ja continuo. Crucifixus etiam pro nobis on muodoltaan passacaglia ja sisältää toistuvan, kromaattisesti laskevan bassokuvion, joka on lainattu kantaatista 12 Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen. Bach sävelsi kantaatin jo vuonna 1714 Weimarissa ja on koko messun varhaisin sävelletty osa. Ylösnousemuksen riemua kuvaavassa viisiäänisessä kuoro-osassa Et resurrexit tertia die soittaa täysi orkesteri, jota lisäksi säestävät vielä trumpetit ja patarummut. Osan oletetaan olevan lainaus kadonneesta konsertosta.
Credon toinen soolo-osa Et in Spiritum Sanctum on basson laulama aaria, jota säestää kaksi oboe d’amorea. Confiteor on stile anticon tyyliin tehty sävellys, jonka keskellä tenorit laulavat cantus firmusta. Osa alkaa hidastua moderato-temposta, kun lauletaan in remissionem peccatorum (syntien anteeksiantamiseksi) päätyen lopulta surumieliseen adagioon, jonka tekstinä on Et expecto resurrectionem mortuorum (Ja odotan kuolleiden ylösnousemusta). Bach korostaa sanan mortuorum (kuolleet) melankolisuutta, mutta sitten lauseen sanoma ikään kuin selviää: kyse ei olekaan kuolleiden suremisesta vaan ylösnousemuksen riemusta, ja musiikki saa juhlavan riemuitsevan sävyn (edelleen samaan tekstiin). Credo-jakson päättää vuonna 1729 sävelletyn hääkantaatin Jauchzet, ihr erfreuten Stimmen (BWV 120) uudelleensovitus, viisiääninen konserttofuuga, jonka da capo-jakson alkuosasta Bach poisti alku- ja loppuritornellot ja lisäsi siihen toisen sopraano-osan.
Sanctus
Sanctus (D-duuri), joka ensiesitettiin Leipzigissa joulupäivänä vuonna 1724, koostuu kuusiäänisestä kuoro-osuudesta (SSAATB). Kuoroa säestää kolme trumpettia, patarummut, kolme oboeta, jouset ja basso continuo. Sanctus alkaa rauhallisella adagio-osuudella, mutta siirryttäessä sanoihin Pleni sunt coeli se muuttuu reipastempoisemmaksi fugatoksi 3/8-sävellajissa.
Osanna ja Benedictus
Iloinen ja reipas Osanna (D-duuri) on johdettu kantaatista BWV 215 Preise dein Glücke, gesegnetes Sachsen, joka sävellettiin Fredrik August II:n Puolan kuninkaaksi (August III:ksi) valitsemisen ensimmäisenä vuosipäivänä vuonna 1734. Kahta kuoroa (SATB + SATB) säestää koko orkesteri. Benedictus (h-molli) on kaunis huilun soinnittama tenoriaaria, jonka päätteeksi Osanna kerrataan.
Agnus Dei
Agnus Dei (g-molli) perustuu kantaattiin Ach bleibe doch, mein liebstes Leben (BWV 11), Taivaaseenastumisen oratorioon, joka sävellettiin vuoden 1738 helatorstaita varten. Se on alttoaaria, jota säestävät viulut ja basso continuo. Teoksen päättää Dona nobis pacem (D-duuri), jossa Gloria-jakson Gratias agimus tibi -osaa on muunneltu uusiin sanoihin sopivaksi. Teos loppuu kuoron ja koko orkesterin majesteettiseen D-duurisointuun.
Levytykset
Ensimmäiset äänitykset messun osista löytyvät 12 tuuman savikiekoista, jotka levy-yhtiö His Master's Voice taltioi Royal Albert Hallin konsertista vuonna 1926. Säilyneissä levyissä The Royal Choral Societyn suuri kuoro esittää Edward Cuthbert Bairstown johdolla koraaliosia innostuneesti ja hämmästyttävän hienovaraisesti.
Messu levytettiin ensimmäistä kertaa kokonaan vuonna 1929 kymmenen viikkoa kestäneen levytysjakson aikana, joka alkoi 18. maaliskuuta ja päättyi 31. toukokuuta. Taidemusiikin tuottaja Teri Noel Towen näkemyksen mukaan Albert Coatesin johtama tulkinta on hyvin epätasainen ja sisältää häikäisevän hienoja soolo-osuuksia (erityisesti Elisabeth Schumannin sopraano- ja Friedrich Schorrin basso-osat), mutta myös outoja balansseja kuoron ja orkesterin välillä, omituisen basso continuo -kokoonpanon (välillä piano ja joskus myös urut) ja hetkittäin suorastaan pahoja epävireisyyksiä. Koko mittavan teoksen äänittäminen oli selvästi haaste sekä esiintyjille että teknikoille, ja levy jäikin ainoaksi melkein kahden vuosikymmenen ajaksi.
1960-luvun lopulta alkaen Bachin musiikin esityksissä on enenevässä määrin pyritty niin sanottuun historialliseen autenttisuuteen muun muassa periodisoittimia käyttämällä. Näitä esityksiä yhdistää yleensä orkesterien ja kuorojen aikaisempaa pienempi koko, nopeammat tempot ja laulajien ”ei-wagneriaaninen” laulutyyli. Ensimmäisen ”autenttisen” levytyksen Bachin ajan soittimilla teki Nikolaus Harnoncourt vuonna 1968. Levytys teki suuren vaikutuksen aikansa musiikkimaailmaan. Esityksen viisi häikäisevää solistia, periodisoittimista koottu orkesteri ja hienosti harjoitettu poika- ja mieskuoro, jonka koko vaihteli 16:sta 42:een, saivat aikaan suoraviivaisen mutta tunteisiin vetoavan esityksen.
Joshua Rifkin väitti, että hänen levytyksensä h-mollimessusta olisi teoksen ensimmäinen todella alkuperäisversiolle uskollinen levytys. Siitä alkoi vuonna 1982 keskustelu barokkimusiikissa käytettyjen kuorojen koosta. Rifkin tarjosi historiallisiin lähteisiin perustuvia argumentteja näkemyksen tueksi, jonka mukaan Bach käytti vain yhtä laulajaa kutakin äänialaa kohden. Väittely aiheesta on jatkunut sen jälkeenkin. Esimerkiksi muutama vuosi myöhemmin ilmestynyt John Eliot Gardinerin kuuluisa levytys perustuu näkemykseen, jonka mukaan Rifkin on vain osaksi oikeassa: osa perinteisesti kuoron esittämistä kohdista olisi todella tarkoitettu vain yksittäisten laulajien esitettäviksi, mutta useimmissa teoksen kohdissa näin ei ole. Joka tapauksessa h-mollimessun ja muiden barokkiteosten levytyksessä käytettyjen kuorojen koot ovat pienentyneet merkittävästi autenttisuutta tavoittelevien kapellimestareiden vaikutuksesta.
Holden Captiva
pienoiskuva|Holden Captiva pienoiskuva|Holden Captiva MaXX Holden Captiva on Holdenin vuosina 2006–2018 valmistama Australiassa myyty katumaasturi. Sen perusmalli on sama auto kuin Euroopassa myytävä Chevrolet Captiva, ja erikoismalli Captiva MaXX puolestaan on sama auto kuin Opel Antara.
Silvaner
thumb|Silvaner Silvaner on valkoinen viinirypälelajike. Se on Saksan yleisimpiä valkoviinirypäleitä, missä sitä viljellään noin 5 % koko viininviljelypinta-alasta. Pinta-alallisesti Silvaneria viljellään eniten Saksassa Rheinhessenin alueella ja suhteellisesti eniten, rypäleen kotiseudulla, Frankenin alueella. Silvaner kypsyy aiemmin kuin Riesling ja on vähemmän vaativa lajike.
Berserker (Amon Amarth albumi)
Berserker on ruotsalaisen metalliyhtye Amon Amarthin yhdestoista studioalbumi. Se julkaistiin 3. maaliskuuta 2019 levymerkillä Metal Blade Records.
Abstract Window Toolkit
Abstract Window Toolkit (AWT) on Java 1.0:ssa vuonna 1995 julkaistu piirto- ja graafisen käyttöliittymän toteuttava kirjasto.
Sérifos
Sérifos on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään. Saaren pinta-ala on 75,207 neliökilometriä ja asukasluku 1 420 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Sérifos kuuluu Sérifoksen kuntaan, Míloksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkylä on Sérifoksen kylä.
Abstract Window Toolkit
AWT käyttää isäntäkäyttöjärjestelmän käyttöliittymäkomponentteja. Näin ohjelma sulautuu paremmin muiden ohjelmien joukkoon. Toisaalta ongelmana on se, että ohjelma näyttää joka käyttöjärjestelmässä erilaiselta.
Sérifos
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Näkymä [[Sérifos (kylä)|Sérifoksen kylästä alas Livádin satamakylään.]]
Abstract Window Toolkit
J2SE 1.2:ssa AWT:n korvasi Swing, jonka piirtää käyttöliittymän Java-koodilla kirjoitetuilla omilla käyttöliittymäkomponenteilla.
Sérifos
Maantiede
Sérifos sijaitsee Välimereen kuuluvan Egeanmeren keskiosissa ja kuuluu Kykladien läntisimpiin saariin. Sen lähimmät suuremmat saaret ovat Kýthnos pohjoispuolella ja Sífnos kaakkoispuolella.
Hallinto ja kylät
Sérifos kuuluu hallinnollisesti Sérifoksen kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren suurimmat asutukset ovat saaren pääsatama Livádi (605 asukasta), pääkylä Sérifoksen kylä eli Chóra (364), Rámos (80), Panagía (70) ja Galaní (59). (Katso myös: Luettelo Sérifoksen kunnan kylistä ja saarista.) Livádi sijaitsee luonnonsatamalahdessa saaren kaakkoisrannikolla ja Chóran kylä ylempänä sisämaassa. Kylien välinen mutkitteleva tie on noin kaksi kilometriä pitkä.
Antiikki
Antiikin aikainen Serifoksen poliksen eli kaupunkivaltion kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Chóran paikalla. Saari kytkettiin Perseuksen myyttiin ja siellä oli tämän heeroskultti. Kultti kytkeytyi jotenkin paikallisiin sammakoihin. Livius väitti, että sammakoilla oli sellainen erikoinen piirre, että ne olivat hiljaa ja kurnuttivat vain, jos ne vietiin pois saarelta.
Myöhempi historia
Venetsialaiset valtasivat saaren vuonna 1207. Saarella oli rauta- ja kuparimalmia, ja se johti usein kiistoihin sen hallinnasta. Vuonna 1537 Barbarossa hyökkäsi saarelle ja se menetti koko väestönsä. Osmanit valtasivat saaren vuonna 1566. Vuonna 1680 saaren väestön vei rutto.
Saaresta tuli osa itsenäistynyttä Kreikkaa vuonna 1821. Sen malmivarannot ehtyivät 1960-luvulla.
Nähtävyydet
Saaren nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Chóran kylän venetsialaisaikainen linna (Kástro), Panagían kylän bysanttilaisaikainen kirkko vuodelta 950, sekä Evangelístrian (Moní Evangelistrías) ja Taxiárchesin (Moní Taxiarchón) luostarit.
Xiaomi Mi Mix 3
Muotoilu
Mi Mix 3:n näyttö on yksi markkinoiden suurimmista suhteessa runkoon ja puhelimessa on 93 prosentin runko-näyttö-suhde. Johtuen lähes koko puhelimen etuosan kattavasta näytöstä, on Mi Mix 3:ssa etukamera sijoitettu liukukannen alle, joka tulee esille näyttöä alaspäin työntämällä.
Suoritin ja muisti
Versiosta riippuen Mi Mix 3 on saatavilla kuuden, kahdeksan tai kymmenen gigatavun RAM-muistilla. Kuuden gigatavun RAM-muistilla varustettu malli sisältää 128 gigatavua tallennusmuistia, kun taas kahdeksan tai kymmenen gigatavun RAM-muistilla varustetut mallit sisältävät 256 gigatavua tallennusmuistia. Jokaisessa mallissa on Snapdragon 845 -suoritin ja Adreno 630 -grafiikkapiiri.
Ohjelmisto
Julkaisuhetkellä laitteessa on esiasennettuna Android 9.0 "Pie" Xiaomin MIUI 10 -käyttöliittymällä.
Ruskokalvajat
Ruskokalvajat (Gonioctena) on lehtikuoriaisten (Chrysomelidae) heimoon kuuluva kovakuoriaissuku. Sukuun kuuluu maailmanlaajuisesti useita kymmeniä lajeja.
Joseph F. Fraumeni nuorempi
pienoiskuva|Joseph F. Fraumeni nuorempi Joseph F. Fraumeni nuorempi on amerikkalainen tutkija ja lääkäri. Yli 50 vuotta NIH:ssa kestäneen uransa aikana Fraumeni kehitti ja johti kansallista ja kansainvälistä tutkimusohjelmaa, jonka tarkoituksena oli tunnistaa syövän ympäristölliset ja geneettiset tekijät sekä ehkäisykeinot. Hänen oma tutkimustyönsä keskittyi geneettiseen syöpäalttiuteen, erityisesti tutkimalla erilaisten pahanlaatuisten kasvainten esiintymistä suvuissa. Merkittävin hänen tekemänsä löytö on NCI-tutkijan Frederick P. Li:n kanssa tehty tutkimuslöytö harvinaisesta perinnöllisestä oireyhtymästä, johon liittyy lukuisia nuorten syöpiä. Tämä harvinainen oireyhtymä on nimetty tutkijoiden mukaan Li-Fraumenin oireyhtymäksi. Havainto johti lopulta molekyylitutkimuksiin, jotka paljastivat erilaisia periytyviä mutaatioita TP53-kasvainsuppressorigeenissä.
Jochen Hecht
Hecht pelasi NHL:ssä kaudesta ja saalisti yhteensä 463 pistettä. Hän on pelannut kolmessa eri NHL-joukkueessa: St. Louis Bluesissa, Edmonton Oilersissa ja Buffalo Sabresissa. Kaudella hän ei pelannut NHL:ssä, vaan DEL:ssä Adler Mannheim -joukkueessa johtuen NHL:n työsulusta. Hecht pelasi kauden varsin hyvin tekemällä 76 ottelussa 19 maalia ja 37 syöttöpistettä. Se oli hänen NHL-kausistaan paras.
Louis Augustin Guillaume Bosc
thumb|250px Louis Augustin Guillaume Bosc d'Antic (29. tammikuuta 1759 Pariisi – 10. heinäkuuta 1828 Pariisi) oli ranskalainen kasvitieteilijä ja eläintieteilijä.
Boscin isä oli lääkäri ja kemisti Paul Bosc d'Antic (1726–1784), ja hänen poikansa Joseph-Antoine Bosc d'Antic (1764–1837) oli myös lääkäri ja kemisti.
Bosc julkaisi Buffonin ensyklopediassa nilviäisten, matojen ja äyriäisten luonnonhistoriaa käsittelevät teokset Histoire naturelle des coquilles, contenant leur description, les mœurs des animaux qui les habitent et leurs usages (5 osaa, 1801); Histoire naturelle des Vers (2 osaa, 1801) ja Histoire naturelle des Crustacés (3 osaa, 1802).
Hän matkusti Yhdysvalloissa 1797–1800 ja toimi varakonsulina Wilmingtonissa sekä konsulina New Yorkissa. 1806 hänet valittiin Ranskan tiedeakatemian jäseneksi. 1825 hän sai professorin viran Pariisin kansallisesta luonnonhistoriallisesta museosta. Boscin hyönteiskokoelma on jaettu kolmen luonnonhistoriallisen museon kesken: Geneven, Pariisin ja Lontoon (Louis Alexandre Auguste Chevrolat -kokoelma).
Bosc nimesi myös lintuja, muiden muassa suoviiriäisen (Coturnix ypsilophora) ja punatopaasikolibrin alalajin Topaza pella smaragdulus.
Maksim Afinogenov
Maksim Sergejevitš Afinogenov (, s. 4. syyskuuta 1979 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Nopeana luistelijana tunnettu Afinogenov edustaa KHL-seura Dinamo Moskovaa. Afinogenovin yhden kauden piste-ennätys NHL:ssä on kaudelta, jolloin hän teki 73 pistettä. Afinogenov tunnetaan nopean luistelun lisäksi tulisesta rannelaukauksesta.
Ura
Afinogenov on Moskovan Dynamon kasvatti. Hän pelasi ensimmäisen pelinsä Venäjän jääkiekon superliigassa kaudella 1995–1996. Buffalo Sabres varasi Afinogenovin kolmannella kierroksella vuonna 1997 ja hän siirtyi Sabresin organisaatioon kaudeksi. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi myös 15 ottelua farmijoukkue Rochester Americansissa, AHL:ssä. Afinogenov edusti yhdeksän kauden ajan Sabresia, kunnes siirtyi kaudeksi Atlanta Thrashersiin harjoitusleirin kautta. Afinogenovin kaudet ja  jäivät rikkonaisiksi nivusvaivojen takia. Kauden 2009–2010 jälkeen Afinogenov siirtyi KHL-liigaan SKA Pietarin joukkueeseen viisivuotisella sopimuksella. Työsulkukauden hän pelasi Dynamossa.
Afinogenov on pelannut kolmet olympialaiset ja hän voitti olympiapronssia vuonna 2002 Salt Lake Cityssä. Afinogenov on pelannut myös seitsemät MM-kilpailut, joista on voittanut kerran kultaa (2008), kaksi hopeaa (2002 ja 2010) sekä pronssia (2005). Hän on pelannut myös kahdet alle 20-vuotiaiden MM- ja alle 18-vuotiaiden EM-kilpailut. Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuista hän on voittanut kultaa 1999 ja hopeaa 1998. Vuoden 1999 kisoissa hänet valittiin myös parhaaksi hyökkääjäksi. Vuoden 1996 alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuista Afinogenov voitti kultaa.
Kefeus (tähdistö)
Kefeus (latinaksi Cepheus, genetiivi Cephei) on varsin huomaamaton tähdistö pohjoisella tähtitaivaalla lähellä Pohjantähteä Kassiopeian vierellä. Linnunrata kulkee Kefeuksen halki. Tarun mukaan kuningas Kefeus oli Kassiopeian puoliso ja Andromedan isä.
Delta (δ) Cephei on tunnettu muuttuja, jonka 5,4 vuorokauden jaksoisen kirkkauden vaihtelun (3,3—4,4 mag) voi erottaa paljain silmin. Muuttujaksi sen havaitsi ensimmäisenä kuuromykkä John Goodricke vuonna 1784. Delta Cephei on kefeidien muuttujaluokan prototyyppi, galaktisten etäisyysmittausten "standardikynttilä", jollaisilla on määritetty muun muassa Andromedan galaksin M31 etäisyys.
Kruger 60 on 10 magnituden tähtipari 13 valovuoden päässä. Sen muodostaa kaksi punaista kääpiötä, joiden kiertoaika on 44 vuotta. Lähellä Pohjantähteä on NGC 188, joka on yksi vanhimmista avoimista tähtijoukoista. Kefeuksessa on myös Herschelin löytämä kierteisgalaksi NGC 6946, jossa havaittu poikkeuksellisen monta supernovaa: seitsemän kappaletta 85 vuodessa.
UN Light Aircraft Squadron
UN Light Aircraft Squadron (UNLAS) oli YK:n alainen lentoyksikkö Kongon sisällissodassa 1960-luvun alussa.
UNLAS lensi keveillä DHC-2 Beaver- ja DHC-3 Otter -kuljetuskoneilla ja siihen kuului muutamia helikoptereita. Se toimi yhdessä ruotsalaisen F22 Kongo -hävittäjäyksikön kanssa. Koneet olivat vanhoja ja karttoina käytettiin turistikarttoja. Koneet lensivät Kinshasasta ja Lubumbashista. Yksikköön kuului aluksi monien maiden lentäjiä mutta lopulta vain ruotsalaisia. Esimerkiksi pistooliammunnan olympiavoittaja Ragnar Skanåker (tuolloin Eriksson) lensi UNLASissa. Yksikön tehtävät eivät juuri sodan kulkua muuttaneet, koneet muun muassa evakuoivat kristillisiä lähetysasemia.