cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sinfonia nro 5 (Beethoven)
thumb|200px|Kohtalonsinfonian alkutahdit alkuperäisessä käsikirjoituksessa. thumb|200px|Kohtalonsinfonian kansilehti. Ludwig van Beethovenin sinfonia nro 5 c-molli (op. 67) valmistui vuosina 1804–1808 ja kantaesitettiin 22. joulukuuta 1808. Sinfoniasta on käytetty myös lisänimeä Kohtalonsinfonia, mutta toisin kuin kolmannessa sinfoniassa, tämä lisänimi ei ole Beethovenin antama. Lisänimi on tullut siitä, että hän sanoi kerran ystävälleen sinfonian ensimmäisistä nuoteista: "Näin kolkuttaa kohtalo ovelle." Beethoven saikin inspiraationsa Kohtalonsinfoniaan unestaan, jossa kuolema koputtaa hänen oveensa. Teos on yksi länsimaisen taidemusiikin tunnetuimmista sinfonioista, ja se koostuu neljästä osasta. Kuuluisa on varsinkin ensimmäisen osan pahaenteinen c-molli-teema. Se on hyvin tunnettu.
Säveltäminen
Beethoven kehitteli teosta huomattavan pitkän aikaa. Ensimmäiset luonnokset ovat vuodelta 1804, Eroica-sinfonian valmistumisen jälkeen. Beethoven kuitenkin keskeytti toistuvasti työnsä sinfonian parissa valmistellessaan muita sävellyksiä, joihin kuului ensimmäinen versio Fideliosta, Appassionata-sonaatti, kolme Razumovsky-jousikvartettoa, Viulukonsertto, neljäs pianokonsertto ja neljäs sinfonia. Kohtalonsinfonian lopullinen valmistuminen tapahtui vuosina 1807–1808 yhdessä Pastoraalisinfonian kanssa, joka kantaesitettiin samassa konsertissa.
Beethoven oli Kohtalonsinfoniaa säveltäessään yli kolmenkymmenen ikäinen. Hänen elämässään oli tänä aikana meneillään etenevän kuurouden aiheuttama kriisi. Säveltämisen aikana maailmassa oli meneillään Napoleonin sodat, poliittista kuohuntaa Itävallassa ja Napoleonin joukkojen Wienin miehitys vuonna 1805.
Kantaesitys
pienoiskuva|vasen|Ruhtinas von Lobkowitz, jolle Beethoven omisti kohtalonsinfonian Sinfonia esitettiin ensimmäisen kerran 22. joulukuuta 1808 Theather an der Wienissä laajassa Beethovenin itsensä johtamassa konsertissa, jonka ohjelmisto koostui kokonaan hänen omien teostensa kantaesityksistä. Konsertti kesti yli neljä tuntia. Viides ja kuudes sinfonia oli numeroitu konsertissa päinvastoin kuin ne nykyään tunnetaan. Konsertin ohjelma oli seuraava:
Beethoven omisti teoksen kahdelle mesenaatilleen, ruhtinas Franz Joseph von Lobkowitzille ja kreivi Rasumovskylle, sinfonian ensimmäisessä painetussa julkaisussa huhtikuussa 1809.
Osat
Kohtalonsinfonia noudattaa pääpiirteittäin tavanomaista sinfoniamuotoa. Neljä osaa kestävät noin 35 minuuttia.
David Klöker Ehrenstrahl
thumb|Ehrenstrahlin omakuva vuodelta 1691. Taiteilijaa ympäröivät [[allegoriat.]] David Klöker (tai Klöcker), aateloituna Ehrenstrahl, (27. huhtikuuta 1628 – 27. lokakuuta 1698) oli saksalaissyntyinen, Ruotsissa vaikuttanut taidemaalari.
Ehrenstrahl syntyi Hampurissa räätälin perheeseen. Eläin- ja maisemamaalari Jurian Jakobsz opetti häntä Amsterdamissa. Vuonna 1651 tai 1652 Ehrenstrahl muutti Ruotsiin, jossa hän oli kuningatar Maria Eleonooran palveluksessa. Noihin aikoihin Ehrenstrahl teki muun muassa maalauksen, jossa on kreivi K. G. Wrangel ratsunsa selässä. Siitä ja muistakin Ehrenstrahlin tekemistä muotokuvista ilmentyy Ehrenstrahlille ominainen rehellinen luonteenkuvaaminen. Jo 1650-luvun aikana Ehrenstrahl lähti Ruotsista moneksi vuodeksi opintomatkalle. Hän palasi Ruotsiin vuonna 1661, ja kuningatar Hedvig Eleonoora nimitti hänet hovimaalariksi. Yhdeksän vuoden päästä Ehrenstrahl pääsi hovi-intendentiksi.
Ehrenstrahlin dekoratiivinen tyyli ilmentyy muun muassa maalauksissa, jotka hän maalasi leskikuningattaren makuuhuoneeseen ja niin sanottuun Ehrenstrahlin salonkiin. Aika mahtavia ovat myös muun muassa maalaukset, jotka hän maalasi 1600-luvun viimeisinä vuosina Linnankirkkoon ja jotka sen palon jälkeen vietiin Suurkirkkoon.
Birgit Sergelius
Birgit Lovisa Sergelius (13. maaliskuuta 1907 Helsinki – 29. tammikuuta 1979 Tukholma, Ruotsi) oli suomalainen näyttelijä, joka myöhemmin teki uran Ruotsissa.
Sergelius aloitti uransa Suomessa, mutta näytteli vuodesta 1930 ruotsalaisissa elokuvissa. Hän oli vuodet 1934–1941 naimisissa näyttelijä Georg Rydebergin kanssa ja 1942–1977 taiteilija Erik Öhlinin kanssa.
Untsukul
thumb|250px|Untsukul. Untsukul (, avaariksi Унсоколо, Unsokolo) on kylä, maalaiskunta ja Untsukulin piirin hallinnollinen keskus Dagestanissa Venäjällä. Se sijaitsee Avarskoje Koisu -joen varrella 186 kilometriä tasavallan pääkaupungista Mahatškalasta lounaaseen. Asukkaita on 5 500 henkeä (vuonna 2002).
Untsukul on kuuluisa puusta valmistetuista ja metallilla koristelluista käsityöesineistään. Nykyään niitä tehdään erityisessä taidekäsityöverstaassa. Muita nähtävyyksiä ovat lähistöllä sijaitsevat erikoiset kalkkikivimuodostumat. Kylässä toimii lasten taidekoulu, kulttuurikeskus, kansanteatteri sekä paikkakunnalla syntyneelle bolševikkijohtajalle Mahatš Dahadajeville omistettu museo. Majoituspalveluja tarjoaa Orlinaja gora -niminen lomakeskus.
Menger
Menger on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Mengerin lause on Karl Mengerin todistama verkkoteorian lause.
Edith Stein
thumb|Edith Stein noin vuonna 1938-1939. thumb|Edith Steinin muistolaatta Pyhä Ristin Teresa Benedicta eli Edith Stein (12. lokakuuta 1891 Breslau, Saksan keisarikunta – 9. elokuuta 1942 Auschwitzin keskitysleiri) oli juutalaissyntyinen filosofi, joka kääntyi katolisuuteen ja on yksi kolmesta Euroopan suojeluspyhimyksestä Katariina Sienalaisen ja Birgitta Vadstenalaisen ohella. Hänet julistettiin autuaaksi 1. toukokuuta 1987 ja kanonisoitiin 11. lokakuuta 1998.
Nuoruus ja opiskelu
Edith Stein syntyi Saksan keisarikuntaan kuuluneessa Breslaussa. Hänen perheensä oli ortodoksijuutalaisia, mutta hän kielsi uskonsa vuonna 1904, jolloin hänestä tuli ateisti.
Stein aloitti opiskelunsa Breslaun yliopistossa, missä hän opiskeli psykologiaa, saksaa ja historiaa. Hän kuitenkin kiinnostui tieteenfilosofiasta, ja hän lähti vuonna 1913 Göttingenin yliopistoon opiskelemaan fenomenologiaa Edmund Husserlin alaisuudessa. Stein seurasi Husserlia Freiburgin yliopistoon tämän pyynnöstä. Siellä Stein väitteli vuonna 1916 tohtoriksi. Tämän jälkeen hän alkoi työskennellä Husserlin apulaisena. Hän valmisteli tehtävässään käsikirjoituksia julkaisuja varten.
Katolisena nunnana
Stein oli tutustunut Göttingenissä katolisuuteen, johon hän alkoi tuntea vetoa. Hän palasi vuonna 1921 lomallaan Breslaun, jossa hän tutustui mystikko Ávilan Teresan elämäkertaan. Se vaikutti häneen syvästi, ja hän kääntyi katolisuuteen. Hänet kastettiin 1. tammikuuta 1922.
Stein jätti kääntymyksensä jälkeen assistentuurinsa Husserlin alaisuudessa ja ryhtyi opettajaksi dominikaanien ylläpitämässä speyeriläisessä tyttökoulussa. Hän opetti siellä vuoteen 1932 asti ja tutustui siellä myös katoliseen filosofiaan. Hän muun muassa käänsi Tuomas Akvinolaisen teoksen De veritate.
Stein aloitti vuonna 1932 Münsterissä pedagogisen instituutin opettajana, mutta hän menetti seuraavana vuonna opetusoikeutensa Saksan antisemitististen lakien takia. Vuonna 1934 Stein liittyi karmeliittain sääntökuntaan ja otti uudeksi nimekseen Teresa Benedicta a Cruce (Ristin siunaama Teresa) Ávilan Teresan mukaan. Kölniläisessä luostarissa Stein kirjoitti metafyysisen teoksensa Endliches und ewiges Sein, jossa hän pyrki yhdistämään Tuomas Akvinolaisen ja Husserlin filosofiat. Kansallissosialistien aiheuttaman uhan takia hänet siirrettiin vuonna 1938 Echtin luostariin Alankomaihin, missä hän kirjoitti merkittävän fenomenologisen tutkimuksen Ristin Johanneksesta.
Hitler provosoitui, kun valloitetun Alankomaiden piispat tuomitsivat antisemitismin. Hitler määräsikin kaikki ei-arjalaiset katoliset pidätettäväksi. Gestapo pidätti 2. elokuuta 1942 sekä Edith Steinin että tämän sisaren Rosan, joka oli muuttanut siskonsa kanssa samaan aikaan Alankomaihin. Heidät siirrettiin ensin Westerborkin kokoamisleirille ja sieltä 7. elokuuta Auschwitzin keskitysleiriin, jossa heidät murhattiin kaasukammiossa 9. elokuuta 1942.
Kanonisointi
Stein julistettiin autuaaksi 1. toukokuuta 1987, ja hänet kanonisoitiin 11. lokakuuta 1998. Hän oli ensimmäinen juutalaissyntyinen katolinen pyhimys sitten raamatullisen ajan. Jotkut juutalaiset kritisoivat Steinin kanonisointia, ja esimerkiksi Simon Wiesenthal -keskuksen mukaan hän kuoli juutalaisen taustansa, ei katolisen natsivastaisuutensa takia.
Valkorintaluura
Valkorintaluura (Grallaria hypoleuca) on luurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Valkorintaluuraa tavataan Kolumbiassa, Ecuadorissa ja Perussa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Hertta Upari
Upari opetti ja toimi tallimestarina vuosina 1942–1945 Hippodromin ratsastuskoulussa Helsingissä Ruskeasuolla. Myöhemmin hän johti myös Helsingin ratsastusopistoa ja Urheiluratsastajat-yhdistyksen tallia vuodesta 1966. Vuodesta 1946 hän oli Helsingissä Ratsupoliisin palveluksessa, vuodesta 1951 vanhempana konstaapelina, jossa virassa hän koulutti 30 vuoden kuluessa poliisin käyttöön 80 hevosta. Upari nimitettiin 1940-luvulla Pohjoismaiden ensimmäiseksi ratsupoliisiksi, joka sai käyttää ratsupoliisin virka-asua. Upari jäi poliisista eläkkeelle 58-vuotiaana, jolloin hän lopetti myös aktiivisen ratsastamisen. Urheiluratsastajat ry:n tallia hän johti vuodesta 1966. 84-vuotiaana kuollut Upari kävi päivittäin tallilla elämänsä viimeisiin viikkoihin saakka.
Upari kilpaili koulu-, este- ja kenttäratsastuksessa, kiitolaukkakilpailuissa ja raviohjastajana sekä toimi esteratsastuskilpailujen ratamestarina. Hän voitti esteratsastuksen PM-kultamitalin sekä kouluratsastuksessa kolme SM-kultaa hevosella Mixtura peräkkäisinä vuosina 1962–1964.
Katsastus
Katsastus on ajoneuvoille tehtävä tarkastus, jossa tarkastetaan, että
Katsastustoiminta Suomessa
thumb|250px|[[Kiihdytyskilpailukäytössä olevassa moottoripyörässä on katsastustarra merkkinä siitä, että FHRA on katsastanut ajoneuvon kilpailua varten.]] thumb|right|Auton pakokaasujen mittausta. Suomessa katsastuksia tekevät katsastusasemat. Katsastus suoritetaan lakien, asetusten sekä EU:n direktiivien mukaisesti. Uusi Katsastuksen arvosteluperusteet -ohje astui voimaan 20.5.2018.
Katsastuksia:
Katsastustoimintaa Suomessa valvoo Liikenne- ja viestintävirasto valvomalla katsastajien pätevyyttä ja toimipaikkojen teknisiä edellytyksiä sekä lupavalvonnalla että koekatsastuksilla.
Ajoneuvon määräaikaiskatsastus
Määräaikaiskatsastuksessa tarkistettavia kohteita ovat
Katsastuksessa havaitun vian perusteella ajoneuvo voidaan määrätä jälkitarkastukseen, jolloin määräaikaiskatsastuksessa todettu vika tai puute tarkastetaan millä tahansa katsastusasemalla uudelleen. Jälkitarkastus on tehtävä kuukauden kuluessa määräaikaistarkastuksesta. Muuten auto on katsastettava kokonaan uudelleen. Lievemmistä vioista voidaan määrätä pelkkä korjauskehotus, jolloin ajoneuvoa ei tarvitse hyväksyttää uudelleen korjaamisen jälkeen. Hyväksytty määräaikaiskatsastus merkitään ajoneuvon rekisteröintitodistukseen ja ajoneuvorekisteriin. Jos ajoneuvon katsastus ei ole voimassa, ajoneuvo on käyttökiellossa. Mikäli käyttökiellossa oleva ajoneuvo havaitaan liikenteessä, se asetetaan ajokieltoon tai mikäli ajoneuvossa havaitaan katsastuksessa päästöihin tai liikenneturvallisuuteen liittyvä merkittävä puute, se voidaan asettaa katsastuksessa ajokieltoon.
Määräaikaiskatsastuksen ajankohta
Esimerkiksi 13.6.2020 käyttöön otettavaan henkilöautoon
Historia
Ajoneuvojen katsastustoiminta alkoi Suomessa kunnallisena toimintana kaupunkien järjestyssääntöjen pohjalta. Ensimmäinen virallisesti katsastusmieheksi Suomessa hyväksytty henkilö oli insinööri Fredrik Vilhelm Lindroos, jolle Helsingin maistraatti myönsi valtuudet 29. heinäkuuta 1907.
Suomen ensimmäinen päätoimisen katsastusmiehen virka perustettiin Helsinkiin joulukuun alussa 1914, ja viran ensimmäiseksi haltijaksi nimitettiin insinööri Thorvald Tawast. Vuonna 1915 uusittujen Helsingin kaupungin järjestyssääntöjen mukaan jokaisen kaupungissa asuvan autonomistajan oli tuotava autonsa katsastettavaksi kahdesti vuodessa. Vuodesta 1922 lähtien katsastustoiminta oli lääninhallitusten alaista ja osittain toimitusmaksuperustaista. 14. lokakuuta 1922 annettiin asetus automobiililiikenteestä, joka sisälsi ohjeet katsastuksesta ja rekisteröinnistä. Samaan aikaan kirjattiin valtakunnan tasolla ensimmäiset kuljettajan pätevyyttä koskevat säädökset. Suomi on alan uranuurtajia maailmassa.
Katsastusmiesten yhdyssiteeksi ja edunvalvojaksi perustettiin vuonna 1927 Autokatsastusmiesten Yhdistys.
Vuonna 1926 määrättiin läänit jaettavaksi katsastusalueisiin, joihin kuhunkin nimitettiin yksi katsastusmies kolmen vuoden määräajaksi kerrallaan. Vuonna 1929 lähtien katsastusalueista ja niihin sijoitettavien katsastusmiesten määrästä vastasi lääninhallitusten asemesta kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö. Vuonna 1930 säädetyn sotatilalain nojalla annettiin vuonna 1933 asetus, jossa määrättiin katsastusmiesten tehtäväksi arvioida autojen sopivuus puolustusvoimien käyttöön. Jos auto hyväksyttiin liikekannallepanossa armeijan käyttöön otettavaksi, sen rekisteriotteeseen tehtiin merkintä ”sotilastarkoituksiin kelpoinen”.
Vuonna 1926 hyväksytyssä katsastusmiesten ohjesäännössä määrättiin, että katsastusmiesten tuli suorittaa tehtävänsä huolellisesti ja oikeudenmukaisuutta noudattaen. Katsastusten aika ja paikka tuli sopia ajoneuvojen omistajien mukavuutta silmälläpitäen, ja katsastustilaisuuksista oli annettava yleisölle tieto sanomalehdissä ja kuntien ilmoitustauluilla julkaistavilla kuulutuksilla. Katsastus oli mahdollisuuksien mukaan toimitettava katsastusalueen jokaisessa kunnassa sen vilkasliikenteisimmällä paikalla. Katsastusmiesten lähin esimies oli kunkin läänin maaherra ja katsastustoimen ylin valvoja kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön ylitarkastaja. Kullakin katsastusalueella toimineen katsastusmiehen tehtävänä oli moottoriajoneuvojen katsastuksen lisäksi valvoa alueellaan olevien autokoulujen toimintaa sekä yhdessä Liikkuvan poliisin kanssa liikennettä yleensä.
Autokannan voimakas kasvu 1950- ja varsinkin 1960-luvulla lisäsi tuntuvasti katsastusmiesten työmäärää, jolloin heidän avukseen nimitettiin vara- ja apulaiskatsastusmiehiä. Katsastusaikoja alettiin porrastaa vuodesta 1952 lähtien, jolloin kaikkien autonomistajien ei tarvinnut enää tuoda autojaan katsastukseen kesäkuun loppuun mennessä. Vuonna 1962 vapautettiin uudet henkilöautot ensimmäisen vuoden katsastuksesta. Kun vuonna 1952 Suomessa työskenteli 28 vakituista katsastusmiestä, vuonna 1964 vakituisia katsastusmiehiä oli 29, apulaiskatsastusmiehiä kaksi ja varakatsastusmiehiä 133. Vuonna 1952 Helsingissä suoritettiin liki 20 000 katsastusta, vuonna 1964 määrä oli noussut 75 000:een.
Katsastusmiesten työn muuttuessa ympärivuotiseksi heidän työoloihinsa alettiin kiinnittää huomiota 1960-luvulla. Autojen katsastus tapahtui pitkälle 1960-luvulle saakka taivasalla tai alkeellisessa katoksessa katsastusmiesten ollessa säiden armoilla. Esimerkiksi Helsingin Hernesaaressa katsastusmiehet työskentelivät usein jäätävässä tuulessa, vesi- tai lumisateessa. Suomen ensimmäinen uudenaikainen katsastusasema valmistui Raumalle vasta vuonna 1974.
Ensimmäinen suuri muutos ajoneuvojen katsastusaikojen suhteen tehtiin vuoden 1972 alussa voimaan tulleella lainmuutoksella, jonka mukaan kunkin ajoneuvon katsastusaika määräytyi sen rekisteritunnuksen viimeisen numeron mukaan. Poikkeuksena olivat linja-autot ja ammattimaiseen liikenteeseen käytetyt kuorma-autot, jotka oli katsastettava kesäkuun loppuun mennessä. Numeroon 1 päättyvällä rekisteritunnuksella varustetut autot oli katsastettava tammikuussa, ja kuukaudet menivät numerojärjestyksessä siten, että kesäkuu oli varattu linja- ja kuorma-autoille ja marraskuu nollaan päättyville rekisterinumeroille. Määräysten mukaan auton sai tuoda katsastukseen myös varsinaista katsastuskuukautta seuraavan kuukauden aikana, ja mikäli katsastusaseman töiden järjestelyt sallivat, myös varsinaista katsastuskuukautta aikaisemmin.
Vuonna 1968 toiminta valtiollistettiin Autorekisterikeskuksen osaksi. Vuoden 1993 alussa Autorekisterikeskuksesta tuli liikelaitos. Vuoden 1996 alusta toiminta eriytettiin omaksi osakeyhtiökseen Suomen Autokatsastus Oy:ksi. Jo sitä ennen oli vuodesta 1994 lähtien sallittu rajoitetusti yksityinen toiminta. Suomen ensimmäisen yksityinen katsastusasema perustettiin Joutsaan. Vuonna 2003 valtio myi Suomen autokatsastuksen suomalaiselle pääomasijoittajalle ja yhtiön johdolle. Yhtiön nimeksi tuli A-Katsastus Oy. Vuonna 2006 suurimmat katsastajat A-Katsastus Oy ja K1-Katsastajat myytiin ulkomaalaisille pääomasijoittajille. A-Katsastuksen omistajaksi tuli englantilainen Bridgeport Capital ja K1-katsastajien omistajaksi espanjalainen Applus. Näiden yritysten hallussa on noin 70 prosenttia katsastusmarkkinoista. Loppu jakautuu noin 120 pienemmän yrityksen kesken.
Henkilöauton katsastuksessa vaaditaan auton vuosimallista riippuen muun muassa seuraavaa:
Vaatimukset eivät koske vanhempia autoja.
Hinnoittelu
Valtiovalta ei enää säätele katsastuksen hintaa, vaan katsastusyritykset määrittävät itse katsastuksen hinnan kilpailutilanteen ja kysynnän mukaan.
Katsastuksen hinta koostuu seuraavista tekijöistä (alv. 24 %):
Katsastustoiminnan vapauttamisen yhtenä tarkoituksena vuonna 1994 oli parantaa autokatsastuksen saatavuutta ja palvelutasoa, kilpailun hillitessä hintojen nousua. Samalla katsastushintoihin lisättiin 22 % arvonlisäveroa. Vaatimuksia päästömittauksineen ja tarkistuksineen on sen jälkeen nostettu, mutta myös hinnat nousivat voimakkaasti vastoin ennakkotoivetta. Vuosina 2002–2008 katsastusmaksu nousi 41,6 %.
Ratkaisuksi julkisuudessa katsastuksen hintojen nousun hillitsemiseksi on säädetty muun muassa katsastusoikeuksien vapauttaminen korjaamoiden tehtäväksi 1. heinäkuuta 2014 alkaen. Katsastustoimilupalainsäädäntö on sallinut jo sitä ennen korjaamoiden tehdä pakokaasumittaukset, raskaan kaluston jarrusovitukset sekä nopeudenrajoittimen tarkastukset katsastusta varten. Kyseiset palvelut on hinnoiteltu katsastusasemilla ja korjaamoilla samalle tasolle.
Hintatason nousu on viimeisen kolmen vuoden aikana lähes täydellisesti pysähtynyt, ja jopa kääntynyt laskuun. Katsastusalalle on vuoden 2008 jälkeen tullut yli 50 uutta yritystä.
Laatu
Trafi testaa katsastustoimistoja mystery shopping -menetelmällä. Ylen MOT sai käsiinsä vuoden 2015 testitulokset. MOT:n toimittaja kuvaili katsastustoimistojen laatua "uskomattoman surkeaksi" ja arvioi vikojen löytymisen "sattumanvaraiseksi". Testatut katsastustoimistot saivat tulokseksi keskimäärin vain 2,7 pistettä 9:stä (30%). Hylättävä auto pääsi läpi katsastuksista 18 kertaa 38:sta (47%). Vuonna 2015 Trafi peri katsastuksista valvontamaksuina 7,3 miljoonaa euroa, mutta käytti testitoimintaan vain 100 000 euroa.
HMS Viceroy
HMS Viceroy (viirinumerot D91 ja L21) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Thornycroftin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin elokuussa 1916 osana vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilausta John I. Thornycroft and Companyltä Woolstonista, missä köli laskettiin vielä saman vuoden lopulla 12. joulukuuta. Alus laskettiin vesille 17. marraskuuta 1917 ja valmistui 14. tammikuuta 1918.
Palvelus
Vastaanottotestien päätyttyä alus liitettiin Atlantin laivaston 2. hävittäjälaivueeseen, jonka mukana alus siirtyi Välimeren laivastoon. Alus siirrettiin reserviin sodanjälkeisten säästötoimien seurauksena. Vuonna 1939 alus päätettiin muuttaa saattajaksi niin sanotun WAIR-ohjelman puitteissa, mutta muutostyöt aloitettiin vasta 1940.
Alus myytiin romutettavaksi 1948.
Henning Christiansen
Henning Christiansen (28. toukokuuta 1932 Kööpenhamina – 10. joulukuuta 2008) oli tanskalainen säveltäjä ja kuvataiteilija. Fluxus-taiteilijaryhmän aktiivisena jäsenenä hän työskenteli yhdessä muun muassa Joseph Beuysin, Nam June Paikin, Bazon Brockin ja Wolf Vostellin sekä vaimonsa Ursula Reuter Christiansenin kanssa. Christiansenin tavoitteena oli nimenomaan työskennellä yhteistyössä muiden taiteilijoiden kanssa ja ylittää näin taiteiden välisiä raja-aitoja.
Henning Christiansen toimi Hampurin taideakatemian (Hochschule für Bildende Künste - HfBK) professorina. Hän asui lähes 40 vuotta Tanskan Mønin saarella. Vähän ennen kuolemaansa hän järjesti takautuvan näyttelyn tuotannostaan Kööpenhaminassa ja osallistui Wundergrund-musiikkifestivaaleille.
Elokuussa 1995 20.8. Henning Christiansen ja Bjorn Norgaard esittivät Porin taidemuseon edustalla Kokemäenjoessa kelluvalla lautalla Manresa Sisu Power -nimisen performanssin. Se pohjautui heidän Joseph Beuysin kanssa Düsseldorfissa vuonna 1966 toteuttamaan Manresa-aktioon. Tapahtuma liittyi Porin taidemuseossa esillä olleeseen Imants Tillersin näyttelyyn.
Sakarsaari
Aiheesta muualla
-5.41667°N, 148.1°W
Claude Goubet
Claude Désiré Goubet (1838-1903) oli ranskalainen insinööri ja yksi sukellusveneiden kehittelyn pioneereista. Vuonna 1866 Goubet rakensi pienen sukellusveneen ja täsmälleen kaksikymmentä vuotta myöhemmin 1886 vähän suurempikokoisemman, jonka nimeksi vakiintui Goubet II.
Goubet yritti tarjota venettään Ranskan hallitukselle, mutta epäonnistui yrityksessään, sillä veneen ohjausjärjestelmää moitittiin puutteelliseksi.
Aldo Ghira
Aldo Ghira (4. huhtikuuta 1920 Trieste – 13. heinäkuuta 1991 Rooma) oli italialainen vesipalloilija. Hän kilpaili vuoden 1948 kesäolympialaisissa Lontoossa ja kuului siellä kultaa voittaneeseen joukkueeseen.
Maurice ”Rocket” Richard Trophy
Maurice ”Rocket” Richard Trophy on palkinto, joka annetaan vuosittain NHL:n runkosarjan parhaalle maalintekijälle. Liigan uusimpiin kuuluvaa palkintoa on jaettu kaudesta 1998–1999, jolloin Montreal Canadiens lahjoitti sen NHL:lle.
Palkinto on nimetty Montrealin entisen hyökkääjän Maurice Richardin mukaan. Richard voitti NHL:n maalipörssin viisi kertaa ja oli ensimmäinen pelaaja, joka teki enemmän kuin 50 maalia NHL-kauden aikana.
Palkinnon ensimmäinen voittaja oli Teemu Selänne, joka voitti NHL:n maalintekijätilaston 47 maalillaan kaudella 1998–1999. Kaudella 2003–2004 palkinto jaettiin kolmen pelaajan kesken, kun Jarome Iginla, Ilja Kovaltšuk ja Rick Nash jakoivat tilaston kärkipaikan 41 maalillaan. Aleksandr Ovetškin on voittanut palkinnon ennätykselliset yhdeksän kertaa, Pavel Bure, Jarome Iginla, Sidney Crosby ja Steven Stamkos kahdesti. Ovetškin voitti ensimmäisenä pelaajana samalla kaudella sekä Hart Memorial Trophyn että Maurice ”Rocket” Richard Trophyn. Ovetškin on myös ensimmäinen Maurice ”Rocket” Trophyn neljä kertaa voittanut pelaaja.
Eniten palkinnon voittoja
175px|thumb|[[Pavel Bure voitti maalipörssin kolmesti, mutta sai vain kahdesti Maurice ”Rocket” Richard Trophyn.]]
Maalipörssin voittajat ennen palkinnon perustamista
175px|thumb|NHL:n ensimmäinen maalipörssin voittaja, [[Joe Malone.]] 175px|thumb|[[Jari Kurri oli ensimmäinen eurooppalainen maalipörssin voittaja.]] 175px|thumb|[[Charlie Conacher voitti NHL:n maalipörssin ensimmäistä kertaa kahtena kautena peräkkäin.]]
Voittajat maittain: (1918-1998)
Voittajat
175px|thumb|Ensimmäinen palkinnon voittaja, [[Teemu Selänne, Anaheim Ducksin paidassa.]] 175px|thumb|Venäläinen [[Aleksandr Ovetškin on voittanut Maurice ”Rocket” Richard -palkinnon ennätykselliset 9 kertaa. Hän on myös ensimmäinen Hart trophyn samalla kaudella voittanut pelaaja.]]
Voittajat maittain: (1999-2023)
Doris (Kreikka)
Dorista pidettiin antiikin aikana doorilaisten alkuperäisenä kotiseutuna. Alueen asukkaista käytettiin etnonyymiä Dōrieus, monikossa Dōries tai Dōrieis , latinaksi Dores ja Dorienses.
Maantiede
Doris oli suhteellisen pienikokoinen vuoristoinen alue, jota rajasivat lännessä Aitolia, pohjoisessa Thessalian eteläosa, idässä Fokis ja etelässä Ozolian Lokris. Se käsitti suunnilleen Oita- ja Parnassos-vuorten välisen alueen, joka oli Kefissos-joen (nyk. Kifisós) sivuhaaran Pindos-joen (nyk. Apostoliá) laaksoa. Laakson leveys oli noin 30 stadioninmittaa eli noin 5,5 kilometriä.
Polikset ja muut kaupungit
Doriin polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Kaupungit muodostivat Doriin tetrapoliin eli neljän kaupungin liiton. Tetrapoliin lisäksi dorislaiset levittäytyivät laajemmallekin alueelle Oita-vuoren ympärillä kohti rannikkoa. Muiksi Doriin kaupungeiksi mainitaan Amfanai, Dryope, Skarfeia (Karfaia) ja Lilaia (Lilaion). Amfanai luetaan kuitenkin yleensä Thessaliaan, Skarfeia itäiseen Lokriiseen ja Lilaia Fokiiseen. Livius sijoitti Doriiseen myös fokislaiset Drymoksen (Drymaia) ja Teithronionin.
Historia
Doriin alkuperäiseksi nimeksi mainitaan Dryopis, jonka se oli saanut aluetta aiemmin asuttaneesta dryopien heimosta. Kreikkalaisen mytologian mukaan Herakles ja malislaiset ajoivat dryopit pois alueelta. Myöhemmän nimensä alue sai doorilaisista, jotka siirtyivät sieltä Peloponnesokselle. Tämän tunnetaan niin kutsuttuna doorilaisvalloituksena. Siksi seutua pidettiin doorilaisen heimon emämaana.
Dorislaiset tai doorilaiset saivat mytologiassa nimensä Doroksesta, joka oli Hellenin poika. Erään perinteen mukaan Doros asettui heimoineen jossakin vaiheessa Doriina tunnetulle alueelle, mutta toisten näkemysten mukaan heimo olisi asunut jo varhaisina aikoina paljon laajemmalla alueella. Herodotoksen mukaan doorilaiset olisivat asuneet Deukalionin aikaan Fthiotiin alueella ja Doroksen aikana Histiaiotiin alueella Ossa- ja Olympos-vuorten juurella. Kadmoslaisten karkotettua doorilaiset Histiaiotiista nämä siirtyivät Pindos-vuoriston alueelle ja sieltä Dryopiin alueelle. Sieltä nämä siirtyivät lopulta Peoponnesokselle, jossa saivat nimen doorilaiset. Tässä Herodotos kertoo tiedossaan olleesta kreikkalaisesta perinteestä, mutta sen historiallisesta todenmukaisuudesta ei ole tietoa.
Apollodoros kuvaa doorilaisten varhaiseksi alueeksi Doriin sijasta koko Korintinlahden pohjoispuolen, mukaan lukien Aitolia, Fokis ja Ozolian Lokris, mikä saattaa kuvata todellisuutta paremmin kuin Herodotoksen kuvaus. On pidetty epätodennäköisenä muun muassa sitä, että niin pienen alueen kuin Doriin väestö olisi voinut vallata suuren osan Peloponnesoksesta.
Lukuun ottamatta doorilaisten varhaisvaiheita varsinaisen Doriin historia on melko merkityksetön ja tunnetaan suhteellisen huonosti. 400-luvun eaa. alkupuolen persialaissodissa alue antautui persialaisille, ja seurauksena sen kaupungit säästyivät. Koska Dorista pidettiin doorilaisten emämaana, Sparta lähetti usein apua, jos alue joutui fokislaisten tai muiden naapuriensa hyökkäyksen kohteeksi. Alue kärsi paljon Fokiin, Aitolian ja Makedonian käymistä sodista, ja Strabon hämmästeli, että alueesta oli enää mitään jäljellä hänen aikanaan. Vielä Plinius mainitsee alueen kaupunkeja.
SIG P220
thumb|250px|Sveitsin armeijan SIG P220 osissa. SIG P220, SIG Sauer P220 tai Pistole 75 on sveitsiläisen SIG Arms AG:n suunnittelema ja saksalaisen J.P. Sauer und Sohn GmbH:n valmistama itselataava pistooli. Se kehitettiin korvaamaan Sveitsin armeijan aiempi SIG P210 -palveluspistooli. Sitä on alkuperäisen 9x19 mm Parabellum/Luger patruunan lisäksi valmistettu myös 7,65 Parabellum, .38 Super ja .45 ACP kaliipereissa.
Siitä on valmistettu useita mallimuunnoksia, muun muassa P225, P226 , P228 ja P229 malleja.
P200 -sarja täyttää Länsi-Saksan poliisin vuonna 1975 etsimälle itselataavalle pistoolille asetetun vaatimuksen, jonka mukaan asetta piti kyetä kantamaan turvallisesti patruuna piipussa, mutta jossa ei tarvitsisi poistaa erillistä varmistusta ennen ammuntaa.
Rakenne
Pistoolin runko on kevytmetallivalua, luisti taas on prässätty teräslevystä ja sen etulevy on kiinnitetty hitsaamalla. Sulkukappale on erillinen, työstetty kappale, joka on upotettu luistiin ja lukittu pyöreän tapin avulla.
Rungon vasemmalla puolella on kolme vipua: luistin salpa, vasaran vapautinvipu ja purkusalpa. Luistin vetäminen taakse ja päästäminen eteen virittää aseen. Vasaran vapauttimesta painamalla siirtyy virekynsi irti vasarasta, jolloin vasara lyö jousensa voimalla eteen, kunnes se tarttuu varmistuskynnykseen, joka pitää sen irti iskurista. Lukitustappi lukitsee iskurin.
Ivan Brunetti
Ivan Brunetti (3. lokakuuta 1967, Italia) on yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija. Brunettin piirrostyyli vaihtelee tikku-ukoista äärimmäiseen realismiin. Tyylistä riippumatta sarjat edustavat nihilististä maailmankatsomusta. Sarjojen huumori perustuu pitkälti tabuille - kuten pedofilia - nauramiseen. Brunettin tunnetuin työ on omaelämäkerrallinen Fantagraphicsin julkaisema Schizo- lehti.
Someron vaakuna
thumb|150px|Someron vaakuna Someron vaakuna on Someron kaupungin tunnus. Vaakunan aihe viittaa seudun ensimmäisten viljelysten aikaan, jolloin pellot saatiin kaskenpoltolla.
Vaakunan selitys kuuluu ”hopeisessa kentässä musta havupuun kanto, josta punaiset, kultasydämiset liekit nousevat ylös ja sivuille.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Someron kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 28. maaliskuuta 1950. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 30. toukokuuta samana vuonna.
Maini Askolin
Maini Johanna Vilhelmina Askolin (22. elokuuta 1890 Porvoo – 15. tammikuuta 1929 Pernaja) oli porvoolaisen kauppiaan, tehtailijan ja kauppaneuvos Johannes Askolinin tytär ja ainoa perijä. Isänsä kuoleman jälkeen hän oli Suomen rikkain nainen. Maini Askolin oli Pernajan Koskenkylässä sijaitsevan Koskenkylän kartanon eli Forsbyn linnan emäntä. Hän avioitui viidesti: hänen aviomiehiään olivat varatuomari William Thuring, johtaja Karl Landby, diplomaatti Martti Ilmanen, kenraalimajuri Nils Procopé sekä eversti Hjalmar Askolin-Ingelberg.
Lapsuus ja nuoruus
Maini Askolinin isä Johannes oli Porvoon rikkaimpia miehiä, joka oli aloittanut työnteon alun perin Hjorthin kauppahuoneessa. Sittemmin liike siirtyi Askolinin omistukseen. Askolinin ensimmäinen vaimo Flora Hjorth (1826–1877) oli Mainin täti. Maini oli Johan Askolinin (1943–1912 ja tämän kolmannen vaimon Rosa Nykoppin (1856–1913) tytär. Johannes ja Rosa vihittiin 1883. Vuonna 1880 leskeksi jääneellä Rosalla oli aiemmasta avioliitosta poika Nils Oskar Osvald (s. 1875) sekä tytär Ella Rosa Sofia (s. 1876). Perheeseen kuului myös Rosa Askolinin äiti, Märta Langén o.s. Hjorth. Mainin vanhemmat hemmottelivat häntä, tältä ei saanut puuttua mitään. Kun perheystävä huomautti kauppaneuvokselle, että tytär hemmotellaan pilalle, totesi Askolin, että oli itse lapsena kokenut puutetta ja nälkää, eikä voi olla pahasta pyrkiä tuottamaan tyttärelle onnellinen lapsuus.
Mainilla oli Johannes Askolinin ensimmäisestä avioliitosta isoveli, vuonna 1866 syntynyt Johannes Vilhelm eli "Janne" Askolin. Askolin halusi adoptoida vaimonsa aiemmasta avioliitosta olevat lapset, mutta poika Nils Oskar Nykopp ei tähän suostunut. Ella-tyttären Askolin adoptoi vuonna 1900. Velipuoli Janne sairasteli ja menehtyi vuonna 1897. Velipuoli Nils Oskar harrasti juopottelua ja kuoli varhain, vuonna 1903. Sisar Ella kuoli vuonna 1909. Isä oli jo ennen adoptiota tehnyt Mainista testamentilla pääperijän, joten Maini oli jo seitsemänvuotiaana suuromaisuuden perijä.
Sinfonia nro 6 (Beethoven)
thumb|200px|Sinfonian käsikirjoitusta. pienoiskuva|vasen|200px|Beethoven säveltämässä Pastoraalisinfoniaa. Kuva on julkaistu vuonna 1834. Ludwig van Beethovenin sinfonia nro 6 F-duuri (op. 68), lisänimeltään Pastoraalisinfonia, valmistui kesällä 1808.
Maini Askolin
Lapsuus ja nuoruus
Alkuun Mainilla oli kotiopettajatar. Vuonna 1901 Maini pääsi Porvoon Strömborgska Läroverketin I luokalle. Oppilastovereiden mukaan Maini oli iloinen ja hyväsydäminen. Vuonna 1907 Strömborgskan jälkeen hän ei halunnut siirtyä ylioppilasluokille Helsinkiin tai Hämeenlinnaan, vaan kielistä kiinnostunut Maini muutti 1908 omaan asuntoon Helsingin Katajanokalle. Pätevät kielten opettajat palkattiin antaamaan hänelle yksityistunteja. Tunnollisen opiskelun ohella Maini osallistui eliitin rientoihin. Mainin kauneus ja varallisuus olivat yleisessä tiedossa, joten kosiskelijoita riitti. Hän oli kiinnostunut opereteista, näytelmistä ja perehtyi antiikkiesineistöön.
Sinfonia nro 6 (Beethoven)
Beethoven haki inspiraatiota kuudenteen sinfoniaansa maaseudun luonnosta ja rauhasta, mistä on peräisin teoksen nimikin. Ensiesitys oli Wienissä 22. joulukuuta 1808 samaan aikaan viidennen sinfonian kanssa.
Maini Askolin
Lapsuus ja nuoruus
Isä Johannes Askolin oli varautunut mahdolliseen kuolemaansa siten, että sekä vaimon että tyttären tulevaisuus olisi turvattu. Testamentissaan hän määräsi Askolin-yhtiölle hallintorenkaan, johon kuuluivat johtajat A. J. Sandbäck (sahat), Ludvig Rosenström (hallinto), A. V. Nyman (metsät), G. W. Törngren (maatilat) ja B. Lönnström (kaupat). Tähän johtoryhmään Maini myöhemmin luotti, isänsä ohjeita noudattaen.
Avioliitot
Matkallaan Ranskassa Maini Askolin tapasi vuonna 1910 tulevan aviomiehensä varatuomari William Thuringin (1880–1968). Keväällä 1911 pari vietti loistokkaat häät. Nuori pari muutti Askolin rakennuttamaan Forsbyn linnaan, jonka suunnitteli arkkitehti John Settergren. Maini sai sisustaa arkketehdin avustamana rakennuksen, kun Jugend-tyylinen 3-kerroksinen kivilinna valmistui 1908. Kun Johannes Askolin sitten vuonna 1912 kuoli, siirtyi koko valtava omaisuus Mainille. Ensi töikseen yhtiön johtoryhmä siirsi pääkonttorin Porvoosta Askolin-yhtiön keskukseen Koskenkylään. Aviopari Thuring keskittyi linnan kaunistamiseen ja taiteen keräämiseen. William Thuring halusi antaa panoksensa Askolin-yhtiön toimintaan. Askolin-yhtiön työväen keskuudessa Thuring oli suosittu, sillä hän piti työläisten puolia. Hän ryhtyi hoitamaan yhtiön ulkomaisia liikesuhteita omatoimisesti. Maini ei miehensä ulkomaanmatkoista pitänyt. Yhtiö oli hyvässä hoidossa ilman tuomari Thuringiakin. Maini olisi mieluummin nähnyt miehensä ottavan osaa iloiseen elämänmenoon, mutta juhli ilman miestäänkin. Nämä seikat kiristivät puolisoiden välejä ja johtivat avioeroon lokakuussa 1918. Maini luovutti Thuringille eron yhteydessä Rönnäsin ja Labbyn kartanot ja tuomari muutti välittömästi Rönnäsin asumaan. Ystävyyssuhde Thuringiin säilyi koko Mainin elämän ajan.
Sinfonia nro 6 (Beethoven)
Pastoraalisinfonia poikkeaa klassismille tyypillisestä muodosta siten, että se koostuu viidestä osasta kolmen tai neljän sijaan. Ylimääräinen osa on myrsky, jonka on arveltu saaneen inspiraatiota Haydnin Vuodenajat-oratorion myrsky-osuudesta. Teos on vahvasti ohjelmallinen, ja sen kaikilla osilla on nimet, joista selviää, mitä teoksen musiikin on tarkoitus kuvata. Paikoin käytetään myös suoranaisia soittimilla tehtyjä ääniefektejä, kuten linnunlaulua toisen osan lopussa (partituurissa lukee, mikä lintu on kulloinkin kyseessä) sekä ukkosenjyrinää myrsky-osuudessa. Kolme viimeistä osaa esitetään attacca, tauoitta.
Teos on noin 40-minuuttinen. Teos on hyvin suosittu, ja sitä pidetään vahvan melodisena ja herkkänä teoksena. Beethoven itse kuvasi suhdettaan luontoon kertomalla rakastavansa enemmän metsän puuta kuin ihmisiä.
Maini Askolin
Avioliitot
Helmikuussa 1919 Maini Askolin avioitui toisen kerran. Tuore puoliso, ruotsalainen johtaja Karl Torsten Landby (s. 1883), oli ollut läheisissä liikesuhteissa Askolin-yhtiön kanssa ja oli puutavara-alan asiantuntija. Maini ja Landby matkustelivat ja viipyivät etenkin Pariisissa ja viettivät vauhdikasta elämää koko vuoden 1919. Vuoden 1920 alusta lähtien Landby keskittyi Askolin-yhtiön tehtäviin Mainin jatkaessa matkustelua. Pariisissa Maini rakastui Suomen Englannin suurlähetystön lähetystösihteeriin, varatuomari Martti Tapani Ilmaseen (1881–1923). Diplomaatti Ilmanen oli sujuvakäytöksinen ja tottunut liikkumaan seurapiireissä, joihin hän Maininkin luotsasi. Kesän jälkeen Mainin palatessa Forsbyn linnaan, totesi Karl Landby tyynesti jääneensä toiseksi, ja palasi Ruotsiin.
Ero Landbystä tuli voimaan joulukuussa 1920, kuten myös Mainin kolmas avioliitto Martti Ilmasen kanssa. Uuden isännän mukana Forsbyn palvelusväen joukkoon liittyi uusi jäsen, univormuun pukeutunut hindu Luis Lobo, josta tuli linnan hovimestari. Maini ja Martti Ilmanen olivat molemmat innostuneita seuraelämästä ja juhlista. Maini myös liikkui miehensä kanssa tiluksillaan eri pitäjissä hoitaen niin työasioita kuin tavaten työväkeä. Liikkuminen sujui vaivatta, sillä Mainilla oli useita autoja. Näistä yksi oli erikoistilauksena Englannista vuonna 1921 hankittu Rolls-Royce. Mainin ja Martin onnellinen avioliitto loppui ennen aikojaan, sillä Ilmanen menehtyi lento-onnettomuudessa Ranskassa toukokuussa 1923. He eivät saaneet lapsia, sillä Mainilla oli useita keskenmenoja. Tästä syystä Maini hankki suojatteja, joista hän adoptoi vuonna 1925 pojakseen Carl-Johan Nils Anders Askolinin (s. 24.5.1925 Tukholmassa).
Kauan ei Mainin tarvinnut olla yksin, uusi avioliitto solmittiin syyskuussa 1926. Viides aviomies oli kenraali Procopén upseeritoveri, eversti Hjalmar Fredrik Ingelberg (s. 1882). Ingelberg oli paitsi upseeri, myös varatuomari. Maini ei enää tässä vaiheessa vaatinut aviomiehen kaikkea huomiota, vaan Ingelberg sai rauhassa ahkeroida Askolin-yhtiössä. Kyvykäs mies tuli toimeen sekä johtajiston että työväen kanssa.
Sairaus
Jo viidettä kertaa avioituessaan Maini tiesi olevansa sairas. Kesällä 1926 hänellä todettiin rintasyöpäkasvain. Kasvain olisi pitänyt jo silloin poistaa, mutta Maini otti asian vakavasti vasta kun hänen kuntonsa heikkeni. Mainin ehdotuksesta aiottu syöpäleikkaus toteutettiin kesällä 1927 Forsbyn linnassa, jonne Maini hankki parhaan mahdollisen leikkaussalivälineistön. Leikkauksen suoritti professori Oskar Boije avustajanaan professori Gösta Becker. Myöhemmin leikkaussalin välineet lahjoitettiin Loviisan sairaalaan. Leikkaus onnistui, mutta sairaus ilmeisesti oli otaksuttua vakavampaa laatua. Linnassa asuvien lääkärin ja sairaanhoitajan lisäksi nimekkäät professorit (mm. Arvo Ylppö) vierailivat Mainia hoitamassa. Mielentyyneytensä viimeiseen saakka säilyttänyt Maini Askolin kuoli 15. tammikuuta 1929. Forsbyn linnan mailta purettiin vanha keilaradan paviljonki, jonka maapohja vihittiin hautausmaaksi. Arkkitehti Harry Röneholmin suunnittelemasta hautakappelista linnan puistossa tuli Maini Askolinin viimeinen leposija.
Hyväntekeväisyys
Maini Askolin teki lahjoituksia järjestöille, joiden tarkoituksena oli lieventää kärsimyksiä ja puutetta. Huomattavimpia lahjoituksia olivat 100 000 mk sekä Forsbyn työväestön sairaskassalle että tukirahastolle vuonna 1923. Vuotta aiemmin rakennettiin Koskenkylän kulttuuritalo Majborg Mainin kustannuksella. Maini oli hyväsydäminen ja antelias. Kun hän pienenä tajusi, että jotkut lapset joutuivat olemaan vähällä syömisellä, hän sai isänsä järjestämään Porvoon kaupungin kansakouluihin ilmaisen puuroaterian varattomien vanhempien lapsille ja myöhemmin kaikille Isnäsin ja Forsbyn kansakoulujen lapsille ilmaisen kouluaterian. Mainin testamentista liikeni henkilökunnalle, aviomies Ingelbergille sekä hyväntekeväisyyteen yli 2 miljoonaa markkaa.
Aiheesta muualla
Maini Askolinin testamentista kirjoitettiin lehtien palstoilla vilkkaasti:
HMS Viscount
HMS Viscount (viirinumero D92) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Thornycroftin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilauksessa John I. Thornycroft and Companyltä Woolstonista, missä köli laskettiin 20. joulukuuta 1916. Alus laskettiin vesille 29. joulukuuta 1917 ja valmistui 4. maaliskuuta 1918.
Palvelus
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä alus oli Atlantin ja Välimeren laivastoissa ennen siirtoa kotivesille. Alus liitettiin 1938 Portlandiin sijoitettuun 6. sukellusvenelaivueeseen. Alus myytiin romutettavaksi kesäkuussa 20. maaliskuuta 1945.
Hand in Hand (kappale)
”Hand in Hand”, koreankieliseltä nimeltään ”Son-e Son Japgo” (손에 손 잡고), on Thomas Whitlockin sanoittama kappale vuoden 1988 kesäolympialaisia varten. Kappaleen on säveltänyt Giorgio Moroder.
Kuusiston VPK
Kuusiston vapaaehtoinen palokunta on vuonna 1937 perustettu, Kaarinan kaupungissa toimiva vapaaehtoinen palokunta. Palokunnan alkuperäinen kotikunta Kuusisto liitettiin Kaarinaan vuonna 1946. Kuusiston VPK:n paloasema sijaitsee Kaarinan paloaseman yhteydessä osoitteessa Kyynäräkatu 2, 20780 Kaarina.
Toiminta
Kuusiston VPK toimii Varsinais-Suomen aluepelastuslaitoksen sopimuspalokuntana ja on normaalin pelastustoiminnan ohella erikoistunut vesihuoltotehtäviin yhdessä Kaarinan VPK:n kanssa.
Hälytysosastoon kuuluu 22 henkilöä ja pelastustoimen tehtäviä on vuosittain noin 40-70 kpl.
Kalusto
Kuusiston VPK:n kalustoa
Wilhelm Stjernschantz
Henkilöhistoria
Stjernchantzin vanhemmat olivat Johan Wilhelm Stjernschantz (2. kesäkuuta 1825 – 30. maaliskuuta 1886) ja hänen toinen vaimonsa Alma Charlotta Adolf-Fredrikintytär Sirén. Hän meni naimisiin 6. lokakuuta 1902 Turussa Signe Ekstamin (s. 14. marraskuuta 1877) kanssa. Puolison vanhemmat olivat Turun ja Porin läänin rahastonhoitaja Viktor Emil Ekstam ja Alexandra Elisabet Stockus. Avioparille syntyi kolme lasta: Stella (s. 1903 Helsinki), Ben (s. 1907 Espoo) ja Mac (s. 1912 Pietari).
Stjernschantz oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906. Erottuaan puolustusvoimien palveluksesta hän oli vuodesta 1932 alkaen Tervakosken paperitehtaan johtajana vuoteen 1939 saakka.
Göteborgin synagoga
thumb|Göteborgin synagoga Göteborgin synagoga sijaitsee Stora Nygatanilla Göteborgissa Ruotsissa. Sen suunnitteli saksalainen August Krüger ja se rakennettiin vuonna 1855. Kanavan varrella sijaitsevassa synagogassa näkyvät bysanttilaisen ja maurilaisen tyylin vaikutukset, ja siinä on 300 istumapaikkaa.
Dezső Fábián
pienoiskuva|Dezső Fábián
Dezső Fábián (17. joulukuuta 1918 Budapest – 6. lokakuuta 1973 Budapest) oli unkarilainen vesipalloilija. Hän kuului hopeaa kesäolympialaisissa 1948 Lontoossa saaneeseen ja sitten kultaa kesäolympialaisissa 1952 Helsingissä voittaneeseen joukkueeseen.
Filippistit
thumb|Philipp Melanchthon Filippistit ovat luterilaisen kirkon alkuvaiheessa syntynyt ryhmittymä. Sen vastapuolena oli aitoluterilaiset. Nimensä ryhmä on saanut Philipp Melanchthonin mukaan.
Martti Lutherin vuonna 1546 tapahtuneen kuoleman jälkeen luterilaisuuden johtoon astui reformaattorin lähin ystävä Philip Melanchthon. Hän yritti saada aikaan uskonrauhaa tekemällä myönnytyksiä katolisille. Melanchthon päätyi opettamaan lain kolmatta käyttöä sekä synergismiä. Tämä järkytti osaa luterilaisista teologeista, joiden mielestä Lutherin oppi uskonvanhurskaudesta oli uhattuna. Vuoden 1556 Eisenachin synodissa luterilaiset jakaantuivat aitoluterilaisiin ja Melanchthonin kannattajiin eli filippisteihin. Koska filippistit olivat enemmistönä, oppi lain kolmannesta käytöstä lisättiin myös tunnustuskirjoihin.
Voikalat
Voikalat (Stromateidae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan lämpimistä valtameristä.
Lajit ja anatomia
Voikalojen heimoon kuuluu kolme sukua ja lähteestä riippuen 13–16 lajia. Lajeja ovat muun muassa hopeavoikala (Pampus argenteus), amerikanvoikala (Peprilus triacanthus) ja sinivoikala (Stromateus fiatola). Voikalat ovat pieniä tai keskikokoisia kaloja ja niiden maksimipituus on yleensä noin 30 cm. Ruumiinmuodosltaan ne ovat hyvin litteitä ja korkearuumiisia kaloja. Selkäeviä on yksi ja se on pitkä. Myös peräevä on pitkä. Pyrstöevä on haarautunut ja aikuisilta voikalalajeilta puuttuu vatsaevät, rintaevät ovat sen sijaan eräillä lajeilla melko kookkaat. Voikalojen suu ja hampaat ovat pienikokoiset. Väritykseltään voikalojen heimon lajit ovat tyypillisesti harmaita tai sinisiä ja ruumiissa voi olla myös sinertäviä pilkkuja.
Levinneisyys ja elintavat
Voikalalajeja tavataan lämpimistä vesistä Pohjois- ja Etelä-Amerikan rannikolta, Afrikan länsirannikolta ja indopasifiselta merialueelta. Ne kuitenkin puuttuvat Intian valtameren ja Tyynenmeren lounaisosista. Voikalat elävät suurina parvina lähellä rannikkoa ja toisinaan niitä tavataan myös jokien suistoista murtovesistä. Varsinkin nuoret kalat seuraavat usein meduusoja. Monet heimon lajeista ovat hyviä ruokakaloja, mutta niiden merkitys kaupallisesti ei ole kovin suuri.
Sid Vicious
Sid Vicious (oikealta nimeltään Simon John Ritchie, sukunimi vuodesta 1965 Beverley , 10. toukokuuta 1957 Lontoo – 2. helmikuuta 1979 New York) oli englantilaisen Sex Pistols punk-yhtyeen basisti.
Elämäkerta
Sid Vicious oli kotoisin köyhistä oloista. Hänen äitinsä Anne Beverley kasvatti hänet yksin ensin isän ja myöhemmin isäpuolen kuoltua.
Hän muutti äitinsä kanssa Royal Tunbridge Wellsistä ensin Bristoliin ja sieltä Pohjois-Lontooseen. Anne Beverley käytti huumeita: heroiinia ja muita opiaatteja.
John Wardle (alias Jah Wobble) tutustui John Beverleyhin (alias Sid Vicious) vuonna 1974. Sid Vicious kävi samaa oppilaitosta kuin hänen ystävänsä John Lydon (alias Johnny Rotten). Lydonin kaveri oli John Grey. Neljä kaverusta alkoivat käydä King’s Roadilla, joka oli 1960-luvulla mod-kulttuurin ja 1970-luvulla punk-kulttuurin keskuspaikkoja.
Sid Vicious
Alias-nimensä hän otti käyttöön Johnny Rottenin lemmikkihamsterin ”Sid the Viciousin” mukaan. Vicious (suom. vihainen, häijy) pohjautui Lou Reedin samannimiseen kappaleeseen. Nimi oli alkuaan huumoria, sillä Sid Vicious oli tuolloin hauska ja hyvin tyylitietoinen: Slits-yhtyeen kitaristin Viv Albertinen mukaan hän oli ”kultainen”. Ystävä John Wardlen mukaan Sid Viciousilla oli outo, hautova luonteenpiirre, joka oli hänen toinen puolensa. Kun punkista tuli kansallinen ilmiö, Sid Vicious alkoi kasvaa rooliinsa. Musiikkitoimittaja Jon Savagen mukaan henkilö (persoona) ja henkilöhahmo (persona) alkoivat sekoittua toisiinsa tuhoisalla tavalla. Sex Pistolsin valokuvaaja Dennis Morris kertoo valokuvateoksessaan Never Mind the B*ll*cks (1991) Sid Viciousin olleen sisimmältään ujo.
Kesäkuussa 1976 Sid Vicious löi musiikkitoimittaja ja Sex Pistolsin varhaisen kokoonpanon lyhytaikaista kitaristia Nick Kentiä viisi kertaa polkupyörän ketjulla.
Siouxsie and the Banshees -yhtyeessä Vicious soitti yhden illan ajan rumpuja yhtyeen ensimmäisellä keikalla 20. syyskuuta 1976 Lontoon 100 Clubilla. Seuraavana päivänä The Damned -yhtyeen esiintymisen aikana yleisössä ollut nainen sai lavalle heitetystä olutlasista pahoja silmävammoja. Sid Vicious pidätettiin. Pidätettynä ollessaan hän kirjoitti kirjeen kitaristi Viv Albertinelle ja kertoi lukevansa kirjaa Charles Mansonista.
Sid Vicious muodosti The Flowers of Romance -yhtyeen Viv Albertinen kanssa. Yhtyeessä soitti samaan aikaan myös The Clashissa soittanut Keith Levene. Sid Vicious opetteli basson soittoa kuuntelemalla Ramonesin ensimmäistä albumia. Hän sovelsi ”I Don't Wanna Go Down to the Basement” -kappaleen kuviota lähes kaikessa soitossaan.
Sex Pistols
thumb|Sex Pistols Trondheimissa Norjassa vuonna 1977. Sid Vicious etualalla.
Helmikuussa 1977 Sid Viciousista tuli Glen Matlockin seuraaja Sex Pistolsin basistina ystävänsä Rottenin aloitteesta. Vicious oli käytännössä soittotaidoton, mutta Rotten uskoi hänen oppimiskykyynsä. Keikoilla Viciousin bassoa ei usein ollut edes kytketty vahvistimeen. Esimerkiksi Never Mind the Bollocks, Here's the Sex Pistols -albumilla hän soitti ainoastaan raidan "Bodies". Yhtyeen kitaristi Steve Jones soitti suurimmaksi osaksi levyn basso-osuudet.