cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pääjärvi (Karstula)
Maantietoa
Järvellä on kartan mukaan 57 saarta. Saaret ovat järven kokoon nähden varsin pieniä. Suurimmat saaret ovat Vuohisaari, Niittysaari ja Männikkösaari, jotka löytyvät Jyväslahden suuosasta. Niittysaari lienee suurin saari kartasta mitatulla yli 14 hehtaarin pinta-alalla. Samassa lahdessa sijaitsevat myös Selkäluoto, Hermanninsaari, Taikinasaari, Parkinluoto, Jyrkkäkallio, Karjasaari, Kertosaari, Ellunsaari ja Tuomaansaari. Järvenselän rannikoilla on vielä Nuttura, Pajusaari, Unikonsaari, Kirkkosaari, Lehtosaari, Korpisaari, Niittysaari, Sikosaari ja Kivikonsaari. Eteläisellä lahdella on vielä Verkkosaaret, Limonsaaret, Särkimätäs, Haapasaari, Pienisaari ja Pajukannansaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on määritetty 112,31 miljoonaa kuutiometriä eli 0,112 kuutiokilometriä, jolloin sen keskisyvyydeksi tulee 3,8 metriä. Järven pohjoisosan rannat ovat matalia. Perälänlahti, Perhonlahti ja Laikanlahti ovat yli puoliksi alle 1,5-metrisiä lahtia. Järven eteläinen kapea lahti on sen sijaan jyrkkärantaisempi. Pohjoisosan länsirannan edustalla on yli kaksikilometrinen syvännejakso, jossa on yli 10 metriä vettä. Myös Kirkkosaaren länsipuolella on kaksi 10-metristä syvännettä, ja lisäksi Riuttasalmessa on vielä yksi. Eteläosan lahdessa on useita 10-metristä syvännettä, joista Limon kohdalla sijaitsee järven syvin kohta 14,9 metriä.
Järven rantaviivan pituus on 95,4 kilometriä. Järven lähiympäristössä viljellään maata lähinnä sen pohjoisrannikoilla. Täkein asuinalue on Karstulan kirkonkylä, joka sijaitsee etelä- ja pohjoisosan välissä. Muita kulmakuntia ovat Perhosperä, Unikonsalmi, Laikka, Haapaniemi, Rantakylä, Jyväslahti, Pääjärvenmäki ja Hietaniemi. Riuttasalmen ylittää kantatie 58, jonka salmen pengertien keskellä on noin 80 metriä pitkä silta. Kantatiestä haarautuu Jyväslahdella pohjoiseen kulkeva Rantakylän läpi Haapalahteen kulkeva yhdystie 16861. Se yhtyy siellä seututiehen 697, joka kiertää järven kirkonkylään. Kirkonkylästä alkaa seututie 636, joka kulkee etelään ylittäen järven eteläpäässä Kouheroisenkosken alle 50-metristä siltaa pitkin. Järven eteläosan länsirannoille johtaa tietä heikommin kuin muualla. Saarijärven vastainen kuntaraja kulkee Kouheroisen koskessa ja järven etelärannassa.
Vedenlaatu
Pääjärven vedenlaatu on heikentynyt 1950-luvulta lähtien. Sen suurimmat kuormittajat ovat olleet yläpuolisten alueiden metsäajoitukset 1970-luvulle saakka, turvetuotanto, järven ympäristön maanviljely, entinen perunajauhotehdas ja kunnallisen jäteveden käsittelylaitos.
Säännöstelypato
Pääjärven vedenpinta vaihtelee vuodenaikojen mukaan joskus voimakkaasti. Kesäisin vedenpinta alenee eniten ja sitä estämään on järven lasku-uoman Kouheroisenkosken joenniskaan rakennettu säännöstelypato, jonka luukkuja säätämällä on alinta vedenpinnan korkeutta onnistuttu pitämään ylempänä.
Natura-alueet
Järven pohjoispäässä sijaitseva Laikanlahti ja sen sivulahti Ruokolahti kuuluvat Natura 2000- ohjelmassa (FI0900141, 143 hehtaaria, SPA) erityiseen suojelun piiriin. Laikanlahteen laskee pohjoisesta tuleva Kiminginjoki. Erityisesti Ruokolahti on rehevöitynyt ja umpeen kasvava lahti. Sen kasvistossa on runsas ilmaversoiskasvusto, kelluslehtikasvusto sekä uposlehtisiä. Sen runsas vesikasvillisuus muodostuu näkyvästi myös kortteesta, ruo'osta ja kaislasta. Lahdella pesii suuri naurulokkiyhdyskunta, mutta suojelun perusteena on ainakin 26 lintulajia.
Pääjärvi on myös muuttolintujen suosima levähdyspaikka. Paikkaa suosivat kevätmuutossa sekä arktiset muuttolinnut että hanhet. Syksyisin järven rannat keräävät etelään muuttavia kahlaajia.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Pääjärven alueella (14.63), jonka Pääjärven lähialueeseen (14.631) järvi kuuluu. Pääjärven valuma-alueen pinta-ala on 1 214 neliökilometriä ja sen järvisyys on 7,09 %.
Pääjärveen tulee kolme suurempaa jokea. Karstulan kirkonkylässä siihen laskee lyhyt Enojoki, joka on Päällinjärven valuma-alueen (14.633) laskujoki. Sen alimmat järvet ovat Päällin (99 ha) ja Ylin (37 ha) sekä Humpissa sijaitseva Iso-Korppinen (112 ha). Laikanlahteen laskee Kiminginjoki, joka on Kyyjärven valuma-alueen (14.64) laskujoki. Sen suurimpia järviä ovat alimpana oleva Kiminginjärvi (150 ha) ja keskijuoksulla sijaitseva Kyyjärvi (1628 ha). Kolmas joki Vahanganjoki, joka laskee järven länsirantaan. Se on Vahankajoen valuma-alueen (14.67) laskujoki, ja sen valuma-alueelta voidaan mainita alajuoksun Tohtaanlampi (10 ha) ja seuraavaksi Vahanka (477 ha) ja Valkkuna (82 ha).
Pääjärven lähialueen järvet laskevat usein suoraan Pääjärveen omaa ojaa myöten. Sellaisia ovat esimerkiksi Naapurinlampi (2 ha), joka laskee länsirantaan, Iso Metsälampi (1 ha) ja Pieni Metsälampi (2 ha) Kouheroisensalmessa, sekä Kulhanlampi (4 ha) edellisten pohjoispuolelta. Sen sijaan Jyväslahteen laskevan Vuoripuron valuma-alueella sijaitsevat Vuorijärvi (17 ha) ja Pieni Vuorijärvi (13 ha). Lisäksi Poukanlahteen laskevalla Lipityspuron valuma-alueella ovat Poukanlampi (15 ha), Pajulampi ja Pitkänsuonlampi (4 ha). Näiden lisäksi on Iso-Metsonen (8 ha) ja Pieni-Metsonen (3 ha), joiden laskuojasta ei ole tässä tietoa.
Pääjärven lasku-uoma on lyhyt koskijakso järven eteläpäässä Kouheroisensalmessa, mistä alkavat Kouheroisenkoski ja sen perään Juurikkalakoski. Nämä laskevat Hepolampeen, ja kun Pääjärven vedenpinnan korkeus on 147,5 metriä mpy ja Hepolammella 143,9 metriä, saadaan kosken pudotukseksi 3,6 metriä.
Boeing 314 Clipper
thumb|Boeing 314 Clipperin pienoismalli Miamin lentoasemalla. Boeing 314 Clipper oli Boeingin vuosina 1938–1941 valmistama pitkän matkan lentovene. Se oli aikansa suurin matkustajaliikennekäytössä ollut lentokone. Koneessa käytettiin aiemmin peruttuun XB-15-pommikoneeseen suunniteltuja siipiä. ”Clippereitä” rakennettiin 12 kappaletta, joista yhdeksän Pan Amille ja kolme BOAC:lle.
Suunnittelu ja kehitys
Clipper oli Boeingin vastaus Pan Amin pyyntöön lentoveneestä, jolla olisi ennennäkemätön kantama. Boeingin tarjous oli onnistunut ja Pan Am allekirjoitti sopimuksen kuuden Clipperin ostamisesta 21. heinäkuuta 1936. Boeingin insinöörit käyttivät peruutettuun XB-15-pommikonehankkeeseen suunniteltuja siipiä, mutta korvasivat niiden alkuperäiset 850 hevosvoiman Pratt & Whitney Twin Wasp -tähtimoottorit tehokkaammilla 1 600 hevosvoiman Wright Twin Cyclone -moottoreilla. Lentääkseen pitkiä matkoja, kuten oli tarpeen lennoilla valtamerten yli, 314 kuljetti 16 100 litraa lentobensiiniä. Myöhempi 314A-malli kuljetti 4 540 litraa enemmän polttoainetta. Clipperin kolmoisperä oli valittu Boeingin testattua myös tavallista perää ja kaksoisperää. Valinta tehtiin, koska tavallinen tai kaksoisperä ei olisi tarjonnut riittävää hallintamahdollisuutta turvalliselle lennolle.
Vastapainona matkojen pituudelle Pan Amin ”Clipperit” rakennettiin loisteliaiksi. Istuimista saatiin 36 sänkyä yön yli kestäviä lentoja varten, kun matkanopeus oli vain noin 300 km/h ja monet lennot kestivät yli 12 tuntia. Koneissa oli lounge ja ruokailualue ja keittiöissä ruokaa valmistivat neljän tähden hotelleista palkatut kokit. Miehillä ja naisilla oli omat pukeutumishuoneet ja valkoisiin puetut stuertit tarjoilivat viisi- ja kuusiruokalajisia aterioita hopealautasilta. Vaikka Atlantin ylittäviä lentoja ehdittiin operoida vain kolmen kuukauden ajan vuonna 1939, lentomatkustus ei ole sen koommin vetänyt vertoja niiden ylellisyysstandardille.
Käyttöhistoria
Ensimmäinen Clipper, Honolulu Clipper, otettiin käyttöön San Francisco–Hongkong-reitille tammikuussa 1939. Tällä reitillä matka yhteen suuntaan kesti yli kuusi päivää. Kaupallinen matkustajaliikenne kesti alle kolme vuotta, sillä se päättyi Yhdysvaltojen liityttyä mukaan toiseen maailmansotaan.
Kun sota puhkesi Tyynellämerellä, Pacific Clipper oli matkalla Uuteen-Seelantiin. Takaisin Honoluluun palaamisen – jolloin olisi ollut riski joutua japanilaishävittäjien tulilinjalle – sijaan päätettiin lentää länteen New Yorkiin. Pacific Clipper kulki yli 13 500 kilometriä eksoottisten kohteiden (Surabaya, Karachi, Bahrain, Khartum ja Leopoldville) kautta laskeutuen lopulta 6. tammikuuta 1941 New Yorkin LaGuardian lentovenetukikohtaan.
Yankee Clipper lensi Atlantin yli New Yorkista Southamptoniin pysähtyen Foynesissa Irlannissa, Botwoodissa Newfoundlandissa ja Shediacissa New Brunswickissa.
Clipper-laivasto otettiin Yhdysvaltain puolustusvoimille, missä niitä käytettiin kuljettamaan laitteita Euroopan- ja Tyynenmeren-rintamilla. Itse asiassa vain koneiden merkinnät vaihdettiin – Clippereitä jopa ohjasivat Pan Amin kokeneet kapteenit. Clippereillä kuljetettiin sotilastarvikkeita Natalin kautta Liberiaan, toimittamaan lastit brittijoukoille Kairoon tai ja jopa venäläisjoukoille Teheranin kautta. Clipperit saivat armeijalta nimityksen C-98.
Sodan jälkeen Clipperit palautettiin Pan Amille. Ne olivat kuitenkin käyneet vanhentuneiksi jo ennen sodan loppua. Pitkän kantaman matkustajakoneiden, esimerkiksi Lockheed Constellationin ja DC-4:n, käyttöönoton aikana suurten kiitoteiden määrä oli lisääntynyt. Uudet maasta nousevat koneet olivat helpompia lentää, eivätkä ne edellyttäneet niin laajaa koulutusta kuin lentoveneet.
314 poistettiin lopullisesti Pan Amin matkustajaliikenteestä vuonna 1946. 12 rakennetusta koneesta kolme menetettiin onnettomuuksissa, joista vain yhdessä sattui kuolemantapauksia, 24 henkilöä Lissabonissa 22. helmikuuta 1943.
Howard Hughes oli yrittänyt saada ostettua Clipperin toisen maailmansodan aikana, muttei onnistunut. Kun Hughes sai ostettua sodan jälkeen yhden, sillä ei enää lennetty ja se romutettiin.
William Paterson
Paterson toimi 1789–1790 senaattorina, 1790–1793 New Jerseyn kuvernöörinä ja vuodesta 1793 Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomarina. Patersonin kaupunki New Jerseyssä on nimetty hänen mukaansa.
Poikamiesten holhokki
Poikamiesten holhokki on vuonna 1938 valmistunut suomalainen elokuva, jonka on ohjannut Orvo Saarikivi. Elokuva perustuu Denys Astonin romaaniin Poikamieskerhon holhokki vuodelta 1937. Romaanissa tapahtumat sijoittuvat Englantiin, mutta elokuvassa tapahtumapaikkoina ovat Helsinki ja Porvoo. Myös elokuvan henkilöiden roolinimet on muutettu suomalaisiksi.
Pikkunokikana
Pikkunokikana (Fulica leucoptera) on eteläamerikkalainen rantakana. Se elää Chilessä, Boliviassa, Paraguayssa, Brasilian kaakkoiskolkassa ja sieltä etelään läpi Argentiinan Tulimaahan ja Falklandsaarille saakka. Louis Jean Pierre Vieillot kuvaili lajin holotyypin Paraguaysta vuonna 1817.
Poikamiesten holhokki
Elokuvan ensi-ilta oli 28. elokuuta 1938 Kino-Palatsissa Helsingissä. Elokuvan yleisömenestys oli keskitasoa parempi.
Kirjavaras (romaani)
Kirjasta on tehty saman niminen elokuva vuonna 2013. Sen on ohjannut Brian Percival ja pääosia näyttelevät Sophie Nelisse, Geoffrey Rush ja Emily Watson.
Poikamiesten holhokki
Arviot
Pääkaupungin lehtien aikalaiskriitikot eivät juuri innostuneet elokuvasta. Hufvudstadsbladetin Hans Kutter totesi, että elokuvassa on lajityypille uutta sen ylellinen elämänpiiri, mutta vaikutelmaksi tulee kuitenkin kotikutoisuus. Orvo Kärkönen kirjoitti Aamulehdessä puolestaan, että ”filmi täyttää varsin huomattavatkin vaatimukset”.
Kirjavaras (romaani)
Juoni
Kirja sijoittuu natsi-Saksaan toisen maailmansodan aikana. Äiti joutuu antamaan yhdeksänvuotiaan Liesel-tytön kasvattityttäreksi Hubermannin perheeseen lähelle Müncheniä. Liesel ei aluksi osaa lukea, mutta on kiinnostunut kirjoista ja päätyy loppujen lopuksi lukemaan ääneen sodan aikana pommisuojassa oleville ihmisille. Kirja kertoo ystävyydestä, kirjoista, sanojen mahdista, juutalaisvainosta ja natseista.
Åseral
Åseral on Norjan kunta Länsi-Agderin läänissä. Se sijaitsee sisämaassa ja sen rajanaapureita ovat lännessä Hægebostad ja Kvinesdal, etelässä Audnedal ja pohjoisessa ja idässä Itä-Agderin lääni. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Åseralin kunnassa oli 912 asukasta.
Historia
Vuonna 1837 Åseral oli osa Bjellandin seurakuntapiiriä, mutta koska se oli eri läänissä (tuolloin Itä-Agderin läänissä, kun taas Bjelland sijaitsi Länsi-Agderin läänissä), se perustettiin omaksi formannskapsdistriktikseen. Åseral siirrettiin Itä-Agderin läänistä Länsi-Agderin lääniin 1. syyskuuta 1880.
Elinkeinoelämä
Pääelinkeinoja ovat maa- ja metsätalous, joista saa elantonsa 23 % työvoimasta. Matkailu ja sen johdannaisena rakennustoiminta on vilkasta kunnan kolmessa hiihtokeskuksessa: Bortelidissa, Ljoslandissa ja Eikerapenilla, joiden yhteydessä on myös isoja huvila-alueita.
Åseralissa on useita patoja ja viisi vesivoimalaa, joiden vuosittainen tuotanto on yhteensä 1 522 GWh.
Bloc Partyn diskografia
Bloc Party on Essexista, Englannista kotoisin oleva vaihtoehtorockia ja indie rockia soittava yhtye.
René Auberjonois
Auberjonois syntyi ranskalais-sveitsiläiseen perheeseen New York Cityssa 1. kesäkuuta 1940. Hänen isänsä Fernand oli sveitsiläis-amerikkalainen journalisti, joka toimi ulkomaankirjeenvaihtajana muiden muassa Pittsburgh Post-Gazettelle ja Toledo Bladelle. Isoisä René Auberjonois (1872-1957) puolestaan oli yksi Sveitsin tunnetuimmista postimpressionismia edustaneista taidemaalareista. René Murat Auberjonoisin äiti oli prinsessa Laure Louise Napoléone Eugénie Caroline Murat, jonka esiäideistä yksi oli keisari Napoleon I:n sisar Caroline.
Näyttelijän töidensä ohella Auberjonois ohjasi kahdeksan TV-sarjan Star Trek: Deep Space Nine episodia sekä antoi äänensä lukuisiin äänikirjoihin, animaatioelokuviin ja videopeleihin.
Auberjonois kuoli metastoituneeseen keuhkosyöpään kotonaan Los Angelesissa 8. joulukuuta 2019.
Hautes-Pyrénées
Hautes-Pyrénées (oksitaaniksi Nauts Pirenèus / Hauts Pirenèus) on Ranskan departementti numero 65 ja se sijaitsee Pyreneitten vuoriston pohjoispuolella Ranskan lounaisosassa. Hautes-Pyrénées on yksi Midi-Pyrénées'n provinssin departementeista.
Departementin hallintopaikka on Tarbes, paikallishallintokaupunkeja ovat Argelès-Gazost ja Bagnères-de-Bigorre. Vuonna 2006 Hautes-Pyrénées'ssa asui 227 732 asukasta ja väestötiheys oli 51,0 asukasta neliökilometrillä. Pinta-alaa departementilla on 4 464 neliökilometriä.
Historia
Departementti oli muinoin osa Bigorrea, aikanaan itsenäistä kreivikuntaa, mutta myöhemmin osa Gascognen provinssia. Suurin osa alueesta päätyi englantilaisten haltuun Ranskan ja Englannin solmittua Brétignyn sopimuksen vuonna 1360.
Maantiede
Maisema Hautes-Pyrénées'n departementissa on vuoristoista ja maanviljelysvaltaista, jossa on kyliä, maatiloja, peltoja, ylängöillä sijaitsevia laitumia sekä tuulisia vuoristoteitä. Ranskan ja Espanjan välisellä rajalla on vuori nimeltä Monte Perdido. Vuoren korkein huippu on tosin Espanjan puolella.
Anabel Medina Garrigues
Medina Garriguesin korkein sijoitus tenniksen maailmanlistalla kaksinpelissä on 16, jonka hän saavutti toukokuussa 2009. Nelinpelissä hän on ollut parhaimmillaan kolmannella sijalla marraskuussa 2008. Hän on voittanut 11 WTA-turnausta kaksinpelissä ja 23 nelinpelissä, sisältäen vuoden 2008 ja 2009 Ranskan avoimet, joissa molemmissa hänen parinaan pelasi Virginia Ruano Pascual.
Pekingin olympialaisissa 2008 hän sai hopeaa nelinpelissä Ruano Pascualin kanssa. Loppuottelussa he hävisivät Serena ja Venus Williamsille.
Norrmalmstorg
thumb|250px|Norrmalmstorgia itään heinäkuussa 2006. thumb|250px|Norrmalmstorgin pohjoispuoli noin vuonna 1900, keskellä samana vuonna valmistunut Svenska Lifförsäkrigsbolagetin pääkonttori. Norrmalmstorg on Ruotsin pääkaupungin Tukholman keskustassa sijaitseva aukio. Se kuuluu Norrmalmin kaupunginosa-alueeseen. Aukio yhdistää Hamngatanin sekä Biblioteksgatanin ostoskadut, ja se on myös aloituspiste Djurgårdeniin meneville raitiovaunuille, Djurgårdslinjenille. Aukion lounaisosan lähistöllä sijaitsee Kungsträdgården-puisto.
Aukion länsilaidan kattaa Citypalatset, Ivar Tengbomin suunnittelema 1932 valmistunut toimistorakennus.
Aukio tunnetaan etenkin siitä, että siellä tapahtunut pankkiryöstö loi käsitteen Tukholma-syndrooma. Kreditbanken (nyt osa Nordeaa) jossa ryöstö tapahtui ei enää sijaitse alueella, vaan sen tilalla on nykyisin ruotsalaisen muotibrändi Acne Jeansin lippulaivatavaratalo.
Aiheesta muualla
59.33333°N, 18.07278°W
Heikki Koskinen
Heikki Koskinen voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä
Kielenhuolto
Kielenhuolto (aiemmin kielenviljely tai kielenvaalinta) on kielenkäytön tarkoituksellista ohjailua suosituksin. Kielenhuollon voidaan katsoa olevan osa kielensuunnittelua, tarkemmin korpussuunnittelua.
Tehtävät
Nykypäivän kielenhuollon perustehtävät ja -kohteet ovat
Piirteitä
Kielenhuollossa kiinnitetään huomiota oikeinkirjoitukseen, sanastoon, kielen muotorakenteeseen sekä sanonnan selkeyteen ja yksiselitteisyyteen. Jo vanhastaan kielenhuollon punaisen langan ovat muodostaneet rakenteen symmetrisyys, johdonmukaisuus, vakiintuneisuus ja yleisyys. Kielenhuollon antamien suositusten lopullisesta käyttöön ottamisesta päättääkin jokainen kielenkäyttäjä itse.
Suomessa
Suomessa virallinen kielenhuoltajataho Kielitoimisto hoitaa tehtäviään muun muassa julkaisemalla neljä kertaa vuodessa ilmestyvää Kielikello-lehteä sekä esitelmöimällä, luennoimalla, konsultoimalla ja kouluttamalla. Myös Kielitoimiston internet-sivulla on ajantasaista tietoa suomen kielen kielenhuollosta.
Pronnoi
Pronnoi eli Pronesos (, Pronēsos) ( tai Pronesus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kefallenian (nyk. Kefaloniá) saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Palaiókastron kukkulalla nykyisten Asprogérakaksen ja Pástran kylien välillä etelään Sámista ja Póroksesta.
Historia
pienoiskuva|vasen|220px|Pronnoista löydetty hautakivi, jossa ovat nimet Menemakhos, Sotion, Soto ja Nikion. [[Argostólin arkeologinen museo.]] pienoiskuva|vasen|220px|Pronnoin lyömiä rahoja.
Pronnoi sijaitsi Kefallenian kaakkoisosassa. Se oli klassisella ja hellenistisellä kaudella yksi saaren neljästä kaupungista Palen, Samen ja Kranen ohella. Kaupungit muodostivat tetrapoliin eli neljän kaupungin liiton. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupunki sai nimensä Kefaloksen pojasta nimeltä Pronnesos.
Pronnoin huippukautta oli 400-luku eaa. Polybios kertoo, että Filippos V suunnitteli kaupungin piirittämistä vuonna 218 eaa., mutta luopui siitä, koska se olisi ollut liian vaikeaa sen luonnonympäristön vuoksi. Kaupungin itsenäisyys päättyi vuonna 189 eaa., kun se antautui neuvotteluissa roomalaisille. Kaupungin tiedetään lyöneen omaa hopea- ja pronssirahaa.
Nykyisen Kefalonián kunnan osa Eleiós-Prónnoi on nimetty osaksi kaupungin mukaan.
Rakennukset ja löydökset
Pronnoissa oli linnoitettu akropolis eli linnavuori, josta on säilynyt jälkiä Palaiókastron kukkulalla Asprogérakaksen länsipuolella. Alueelta on tehty löytöjä esihistorialliselta ajalta keskiajalle, mukaan lukien klassisella kaudella tehtyä linnoitusmuuria. Se ympäröi noin 571 metrin korkeuteen merenpinnasta kohoavan Palaiókastron kukkulan huipun sekä viereisen noin 520 metriä korkean kukkulan huipun. Skálan kylän läheltä on löydetty 500- tai 400-luvulta eaa. peräisin olevan Apollonille omistetun temppelin rauniot sekä roomalaisella kaudella 200-luvulla jaa. rakennetun roomalaisen huvilan rauniot.
Paula Malmivaara
Paula Malmivaara on suomalainen oboisti. Hän on Tampere Filharmonian oboen äänenjohtaja. Hän opiskeli Sibelius-Akatemian lisäksi Malmössä ja useilla mestarikursseilla. Hän on soittanut myös Aholansaari Sinfoniettassa.
Lokakuun vallankumous
Lokakuun vallankumous (Neuvostoliitossa myös lokakuun suuri sosialistinen vallankumous) oli Venäjällä marraskuussa (juliaanisen kalenterin mukaan lokakuussa) 1917 tapahtunut poliittinen mullistus, jossa sosialistinen bolševikkipuolue syrjäytti Venäjän väliaikaisen hallituksen ja otti vallan työläisneuvostojen nimissä. Tämä johti Neuvosto-Venäjän perustamiseen.
Lokakuun vallankumous oli jatkumoa aiemmin samana vuonna tapahtuneelle helmikuun vallankumoukselle, jonka yhteydessä keisarinvalta oli kukistunut, ja ne muodostavat yhdessä Venäjän vallankumouksena tunnetun kokonaisuuden. Lokakuun vallankumouksella tarkoitetaan erityisesti maan pääkaupungissa Pietarissa 6.–8. marraskuuta (24.–26. lokakuuta) 1917 suoritettua vallankaappausta, mutta vallankumous jatkui sen jälkeen valtataisteluna ja vuosina 1918–1922 käytynä Venäjän sisällissotana, jonka päätteeksi bolševikit saivat vakiinnutettua yksinvaltansa.
Bolševikkien suosio oli kasvanut nopeasti vuoden 1917 aikana, sillä he lupasivat kansalle ”rauhaa, maata ja leipää” ja kaiken vallan siirtämistä neuvostoille, kun taas väliaikainen hallitus menetti suosionsa jatkettuaan tappiollista ensimmäistä maailmansotaa ja viivyteltyään lupaamiaan uudistuksia. Toisin kuin jokseenkin spontaanisti puhjennut helmikuun vallankumous, lokakuun vallankumous oli bolševikkien johdon huolella suunnittelema ja keskitetysti johdettu vallankaappaus. Avainhenkilöt olivat bolševikkien johtaja Vladimir Lenin ja Pietarin neuvoston johtaja Lev Trotski, jonka aloitteesta vallankumous suoritettiin samaan aikaan toisen yleisvenäläisen neuvostokongressin kanssa. Vallanvaihdos Pietarissa oli lähes veretön, mutta väliaikaisen hallituksen istuntopaikkana toimineen Talvipalatsin hallinnasta käytiin pienimuotoinen taistelu.
Lokakuun vallankumouksesta tuli kommunististen liikkeiden esikuva kaikkialla maailmassa.
Nimi
Nimi ”lokakuun vallankumous” viittaa Venäjällä tuolloin käytössä olleen juliaanisen kalenterin mukaiseen ajankohtaan, vaikka nykyisen gregoriaanisen kalenterin mukaan se tapahtui marraskuussa. Vastustajien propagandassa ja 1920-luvun alkuun saakka bolševikkien omassakin kirjallisuudessa käytettiin myös nimitystä ”lokakuun vallankaappaus”.
Leninin ja bolševikkien oppi vallankumouksesta
pienoiskuva|Vladimir Lenin vuonna 1916. Vladimir Lenin oli jo 1900-luvun alussa tullut siihen tulokseen, että sosialistinen vallankumous Venäjällä ei tulisi tapahtumaan pelkästä työväenluokan omasta aloitteesta, vaan pienen vallankumouksellisen etujoukon olisi johdettava kehitystä. Hän kannatti myös Karl Marxin oppien sovellettua tulkintaa, jonka mukaan Venäjä voisi siirtyä porvarillisen vallankumouksen jälkeen varsin nopeasti seuraavaan, sosialistiseen vallankumoukseen. Tämä muodostui bolševikkien opiksi, kun taas Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen maltillisempaa siipeä edustaneet menševikit pitivät välttämättömänä odottaa teollisen kapitalismin ja porvarillisen demokratian kehittymistä Venäjälle ennen kuin sosialismiin siirtymistä voitaisiin tavoitella.
Siinä missä Marxin mukaan sosialistinen vallankumous puhkeaisi ensimmäisenä pisimmälle kehittyneissä kapitalistisissa maissa, Lenin arveli maailmanvallankumouksen voivan alkaa myös takapajuiselta Venäjältä, koska se oli ”imperialismin heikoin lenkki”. Hänen mielestään sosialistinen vallankumous Venäjällä olisi kuitenkin mielekäs vain sillä oletuksella, että se laajenisi pian muihin maihin. Marxin teorioiden mukaan sosialistista vallankumousta seuraisi ”proletariaatin diktatuuriksi” kutsuttu välivaihe. Toisin kuin useimmat länsimaiden sosialistit, Lenin tulkitsi sen tarkoittavan kirjaimellisesti poliittista diktatuuria.
Helmikuun vallankumous
Venäjä kävi vuodesta 1914 ensimmäistä maailmansotaa, mutta maan sotamenestys oli huono ja tappiot valtavia. Tämä lisäsi epäluottamusta tsaari Nikolai II:n hallintoa kohtaan ja oppositio duumassa vahvistui. Sota aiheutti myös inflaation ja tarvikepulan suurissa kaupungissa.
Helmikuun vallankumous alkoi Pietarin tehdastyöläisten lakkoliikehdintänä. Maaliskuun alussa pääkaupungissa puhkesi spontaani yleislakko ja sadattuhannet työläiset alkoivat marssia kaduilla vaatien leipää ja hallituksen vaihtamista. Mielenosoituksia hajottamaan määrätyt sotilaat siirtyivät mielenosoittajien puolelle ja ottivat koko Pietarin haltuunsa. Duuman oppositiopoliitikot perustivat väliaikaisen komitean, joka asetti 15. (2.) maaliskuuta ruhtinas Georgi Lvovin johtaman väliaikaisen hallituksen. Menševikit perustivat samaan aikaan työläisiä ja sotilaita edustaneen Pietarin neuvoston. Nikolai II joutui luopumaan kruunusta ja valta siirtyi seuraavana päivänä kokonaan väliaikaiselle hallitukselle.
Kaksoisvalta
Venäjällä vallitsi helmikuun vallankumouksen jälkeen niin sanottu kaksoisvalta (dvojevlastije) väliaikainen hallituksen ja Pietarin neuvoston tehdessä päätöksiä rinnakkain ilman selvästi määriteltyjä valtaoikeuksia. Koska tsaarin vallankumouksen yhteydessä hajottamaa duumaa ei enää kutsuttu uudelleen koolle, väliaikaisen hallituksen oli tarkoitus käyttää sekä hallitsijan että parlamentin valtaoikeuksia siihen saakka kunnes Venäjän perustuslakia säätävä kansalliskokous kokoontuisi. Lähimpänä minkäänlaista kansanedustuslaitosta ollut Pietarin neuvosto – ja viime kädessä sen toimeenpaneva komitea – sai eräänlaisen veto-oikeuden väliaikaisen hallituksen päätöksiin, mutta käytti tosiasiassa myös itse lainsäädäntövaltaa. Se esimerkiksi antoi 14. (1.) maaliskuuta niin sanotun määräyksen nro 1, joka osittain siirsi armeijan sisäisen päätösvallan upseereilta sotilaiden neuvostoille ja antoi neuvostolle oikeuden kumota hallituksen sotilaallisia käskyjä. Työläisten ja sotilaiden neuvostoja perustettiin pian kaikkialle, ja ne käyttivät paikallista valtaa työpaikoilla ja armeijan yksiköissä, mutta valtakunnalliselle tasolla Pietarin neuvosto säilytti erityisasemansa ja siihen lisättiin edustajia myös muista kaupungeista.
Sirkus Finlandia (albumi)
Sirkus Finlandia on Larharyhmän neljäs albumi, joka julkaistiin vuonna 2005.
Lokakuun vallankumous
Bolševikkien nousu ja väliaikaisen hallituksen epäsuosio
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjää hallitsi aluksi liberaali oikeisto. Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset (”eserrät”) katsoivat välttämättömäksi tukea toistaiseksi liberaalin porvarillisen demokratian kehitystä. Aluksi myös bolševikkien Venäjällä oleskellut johto (muun muassa Lev Kamenev ja Josif Stalin) ajatteli samoin. Maanpaosta Saksan avustuksella huhtikuussa 1917 palannut Lenin kuitenkin julisti niin sanotuissa huhtikuun teeseissään paljon radikaalimman ohjelman, jonka mukaan bolševikkien lyhyen tähtäimen tavoitteena tulisi olla väliaikaisen hallituksen syrjäyttäminen, kaiken vallan siirtäminen neuvostoille ja sitä kautta toteutettava sosialistinen vallankumous. Alkuhämmennyksen jälkeen bolševikkipuolue omaksui tämän ohjelman, mutta monet puoluejohdossakin epäilivät sen mielekkyyttä. Erityisesti Kamenevin johtama ryhmä puoluejohdossa suhtautui penseästi Leninin kumoussuunnitelmiin ja kannatti mieluummin kaikkien sosialististen puolueiden yhteishallituksen tavoittelua. Kesäkuussa 1917 Pietarissa pidetyssä ensimmäisessä työläisneuvostojen edustajakokouksessa bolševikkien ryhmä oli vielä selvästi pienempi kuin eserrien tai menševikkien, ja he eristäytyivät muista ryhmistä jyrkällä esiintymisellään.
Jari Kekäle
Jari Kekäle (s. 24. maaliskuuta 1966) on suomalainen gospel-musiikin säveltäjä, sanoittaja ja laulaja sekä teologi.
Pronnoi
Rakennukset ja löydökset
Pronnoin satama oli nykyisen Póroksen paikalla. Myös satama, mukaan lukien nykyisen Pyrovoúnin kukkulan pohjoisrinne, oli linnoitettu. Pronnoista tehdyt esinelöydöt ovat Argostólin arkeologisessa museossa.
Jari Kekäle
Yleistä
Kekäle on koulutukseltaan teologi. Hän valmistui 1991 Helsingin yliopistosta teologian kandidaatiksi, ja hänet vihittiin papiksi 2. toukokuuta 1992. Kekäle väitteli teologian tohtoriksi 2007 (väitöskirja Postmoderni isyys ja uskonnollisuus: Tarinallinen näkökulma). Hän on toiminut pappina lähinnä opiskelija- ja koululaistyössä. Hänen työpaikkanaan oli Suomen Evankelisluterilainen Opiskelija- ja Koululaislähetys ry (OPKO) vuoteen 2006 saakka. Nykyään hän toimii perheneuvojana.
Praisos
Praisos (, tai Praessus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Siteían kunnassa lähellä nykyistä Néa Praisóksen kylää, noin 10 kilometriä etelään Siteían kaupungista.
Jari Kekäle
Yleistä
Jari Kekäle on julkaissut ainakin kahdeksan CD:tä. Useat sävellykset ovat nousseet suosituimpien hengellisten laulujen joukkoon. Lisäksi hän on sanoittanut 2006 ilmestyneen ja Tommi Kaleniuksen säveltämän, psalmiteksteihin perustuvan CD:n Ihmeellisesti tehty. Jari on myös julkaissut äänikasetit Armollinen valkeus ja Juurille.
Praisos
Historia
pienoiskuva|vasen|220px|Praisoksen raunioita. pienoiskuva|vasen|220px|Praisoksen raunioita.
Jari Kekäle
Yleistä
Kekäleen sävellyksiä on lisäksi ilmestynyt muiden artistien levyillä. Tilkkutäkki 2 -levyllä Marzi Nyman tulkitsee Kekäleen ehkä tunnetuimman kappaleen Laula ihmisille. Lisäksi Kekäle on tehnyt yhteistyötä muiden lauluntekijöiden kuten Tommi Kaleniuksen kanssa.
Praisos
Historia
Kaupungin tuhouduttua jossain välissä eteokreetit ja saaren uudet doorilaiset valloittajat rakensivat uuden kaupungin hieman pohjoisemmaksi. Geometrisella kaudella Praisoksen valtiomuoto oli demokraattinen. Sitä hallitsivat Kreetan muiden doorilaisten kaupunkien tavoin kosmoi-virkamiehet sekä neuvosto ja kansankokous.
Praisoksen tunnettu kaupunkivaihe, jolta löydökset pääosin ovat peräisin, on ollut olemassa vasta hellenistisellä kaudella. Se perustettiin 300-luvulla eaa. Asukkaat olivat edelleen ainakin osittain eteokreettejä. Praisoksen kaupunkivaltion alue käsitti laajimmillaan suuren osan Kreetan itäpäästä, pois lukien Itanoksen alue. Kaupunki soti usein Hierapytnaa ja Itanosta vastaan. Kaupunki löi omaa rahaa, jonka kuvituksessa esiintyivät Apollon, Demeter, Herakles ja Zeus. Hierapytna voitti ja tuhosi Praisoksen lopullisesti noin vuonna 155 eaa.
Lokakuun vallankumous
Bolševikkien nousu ja väliaikaisen hallituksen epäsuosio
pienoiskuva|Pääministeri [[Aleksandr Kerenski työhuoneessaan Talvipalatsissa.]] Porvarillisten kadettipuolueen ja oktobristien johtajat joutuivat eroamaan väliaikaisesta hallituksesta ulkopoliittisen skandaalin seurauksena toukokuun alussa, jolloin hallituspohjaa laajennettiin ottamalla menševikit mukaan ja antamalla eserrille lisää vastuuta. Bolševikit muodostivat nyt yksinään opposition vasemmalla. Aleksandr Kerenskin tultua pääministeriksi eserrät ja menševikit olivat elokuusta lokakuuhun enemmistönä ja kantavana voimana hallituksessa. Kun muut sosialistiset puolueet olivat näin sidottuja hallitukseen ja sen politiikkaan, bolševikit alkoivat nopeasti lisätä kansansuosiotaan käyttämällä iskulauseita “rauhaa, maata ja leipää” ja ”kaikki valta neuvostoille”.
Praisos
Historia
Praisoksen ensimmäiset löydöt teki Federico Halbherr vuosina 1884 ja 1894. Tämän jälkeen arkeologisia tutkimuksia ja kaivauksia on suoritettu useaan otteeseen 1900-luvun mittaan. Merkittävimmät kaivaukset suoritti British School at Athens eli Brittiläinen arkeologinen koulu vuosina 1901–1902.
Rakennukset ja löydökset
Praisos sijaitsi kolmella kukkulalla ja niiden rinteillä. Hellenistisellä kaudella kaupunki oli rakennettu pääasiassa kahdelle näistä kukkuloista, sekä niiden väliselle matalammalla satulalle. Niiden alue oli ympäröity muureilla, ja muurien ympäröimän alueen kooksi on arvioitu noin 10 hehtaaria. Muuria on säilynyt parhaiten sen itä- ja eteläosassa. Korkeampi kukkuloista toimi akropoliina, jolla oli linnoitus sekä temppeli. Kummallakin kukkulalla on paljon jäänteitä pengerrysten tukimuureista. Kaupungin agora sijaitsi todennäköisesti kukkuloiden välisellä satulalla. Näiltä kahdelta kukkulalta ei ole löydetty selviä jäänteitä hellenististä kautta varhaisemmasta asutuksesta, mutta ne ovat saattaneet olla kaupungin paikka jo geometrisella ja protogeometrisella kaudella.
pienoiskuva|240px|Praisoksesta löydetty eteokreetinkielinen piirtokirjoitus arkaaisella kreetalaisella aakkostolla, [[bustrofedon, 600-luvun eaa. loppu tai 500-luvun eaa. alku.]] Kolmas kukkula, kukkuloista eteläisin, oli kaupunginmuurien ulkopuolella. Tällä kukkulalla on ollut pyhäkkö 700-luvulta eaa. ainakin 400-luvulle eaa. Siihen kuului alttari ja todennäköisesti myös temppeli. Loppuvaiheessa kukkulan huippu on ollut ympäröity temenos-muurilla. Pyhäkön alueelta on löydetty lukuisia votiivilahjoja, pääasiassa terrakotasta tehtyjä figuriineja sekä pronssista tehtyjä aseita. Pyhäkön eteläpuolelta on löydetty kaksi myöhäisen pronssikauden aikaista tholos-hautaa. Alkuperäinen, minolainen Praisos on saattanut olla tämän kukkulan tienoilla tai vielä etelämpänä, mistä noin 800 metrin päästä on löydetty megaliittisen talon jäänteet.
Eteokreettien jäljiltä Praisoksesta on löydetty kreikkalaisella aakkostolla mutta todennäköisesti eteokreetin kielellä tehtyjä piirtokirjoituksia, joita ei ole kyetty tulkitsemaan. Kaupungin hautausmaat sijaitsivat sen itä, länsi- ja eteläpuolella. Kaupungilla oli kaksi satamaa, Itia (nyk. Siteía) pohjoisrannikolla ja Stiles etelärannikolla.
Lokakuun vallankumous
Huhtikuun kriisi ja heinäkuun päivät
Väliaikaista hallitusta uhkasivat kahdesti Pietarin kaduilla puhjenneet levottomuudet, joita bolševikit pyrkivät hyödyntämään, aikeenaan mahdollisesti kaataa hallitus samalla tavalla kuin tsaarinvalta oli kaadettu. Ensimmäinen tapaus oli 3. toukokuuta (20. huhtikuuta) spontaanisti puhjennut hallituksen ulko- ja sotapolitiikan vastainen mielenosoitusliike, joka kuitenkin talttui itsestään Pietarin neuvoston asetuttua seuraavana päivänä sitä vastaan.
Suuremmaksi kehittyi osin bolševikkien ja osin anarkistien yllytyksestä Pietarissa 16.–17. heinäkuuta (3.–4. heinäkuuta) puhjennut työläisten ja kapinallisten sotilaiden kansannousu, jota bolševikkien johto toisaalta pyrki ohjailemaan ja hyödyntämään, mutta jonka se yritti myös tappion ja vastatoimien pelossa viime hetkellä turhaan estää. Hallitus kukisti heinäkuun levottomuudet sotavoimalla, vangitsi tapahtumiin yhdistettyjä bolševikkien johtajia ja lakkautti puolueen lehdet. Lenin piiloutui ja pakeni Suomeen, sillä romuttaakseen hänen kannatuksensa hallitus oli julkistanut tiedustelutietoja hänen yhteistyöstään Saksan kanssa, ja hän pelkäsi kuolemantuomiota maanpetoksesta. Kerenskin hallitus ei nostanut syytteitä useimpia vangittuja bolševikkijohtajia vastaan ja melkein kaikki laskettiin vapaiksi elo–syyskuun aikana. Kerenski ja hallitus pelkäsivät tässä vaiheessa enemmän oikealta tulevaa vastavallankumousta kuin bolševikkeja.
Talouden ja armeijan ongelmia
Pietarin ruokahuoltotilanne heikkeni koko vuoden 1917 ajan, sillä inflaation vuoksi talonpoikien oli jatkuvasti yhä vähemmän kannattavaa myydä viljaansa kaupunkeihin. Samalla kaupunkien elinkustannukset nousivat nopeasti ja työttömyys alkoi lisääntyä. Armeijan taistelutahto ja -kyky heikkenivät koko ajan ja sotilaita alkoi karkailla joukoittain, sillä he halusivat päästä osallistumaan maaseudulla oletettuun maanjakoon. Armeija kykeni enää vain vaivoin pidättelemään saksalaisten etenemistä Baltiassa. Kesä–heinäkuun vaihteen epäonnistunut Kerenskin hyökkäys jäi Venäjän armeijan viimeiseksi merkittäväksi aloitteeksi sodassa. Aloite siirtyi Saksan armeijalle, joka valtasi Riian 3. syyskuuta ja käynnisti maihinnousun Saarenmaalle, Hiidenmaalle ja Muhulle 12. lokakuuta. Vallankumousta pelännyt väliaikainen hallitus määräsi siirtämään levottomia armeijan yksiköitä Pietarin varuskunnasta rintamalle, mutta tämä vain käänsi tyytymättömät sotilaat lopullisesti bolševikkien puolelle.
Kornilovin kapina ja pääministeri Kerenskin heikkenevä asema
Tilanne kääntyi pian jälleen bolševikkien eduksi. Oikeiston menetettyä uskonsa Kerenskin hallitukseen pääministerin kanssa riitautunut armeijan ylipäällikkö, kenraali Lavr Kornilov lähti 9. syyskuuta (27. elokuuta) etenemään kohti Pietaria ilmeisenä aikeenaan kaapata valta. Väliaikainen hallitus joutui pyytämään apua Pietarin neuvostolta ja aseistamaan työläisjoukkoja torjuakseen Kornilovin etenemisen pääkaupunkiin. Monet näistä aseista päätyivät ja jäivät bolševikeille. Kornilovin kapinan yhteydessä pääosa väliaikaisesta hallituksesta erosi ja Kerenski hallitsi jonkin aikaa lähes diktaattorina, kunnes kokosi 10. lokakuuta (27. syyskuuta) vielä yhden, porvarienemmistöisen hallituksen. Hän otti itselleen armeijan ylipäällikkyyden.
Kerenskin asemaa heikensi samoihin aikoihin tapahtunut sosialistivallankumouksellisen puolueen jakautuminen. Omaksi puolueekseen erkaantuneet vasemmistososialistivallankumoukselliset (”vasemmistoeserrät”) asettuivat hallitusta vastaan ja lähentyivät bolševikkeja. Myös menševikit olivat jakaantumassa vasemmisto- ja oikeistosiipeen, joista vain jälkimmäinen halusi tukea hallitusta.
Luodakseen väliaikaiselle hallitukselle edes jonkinlaisen demokraattisen legitimiteetin Kerenski kutsui 27. (14.) syyskuuta koolle niin sanotun demokraattisen neuvottelukokouksen, jonka päätöksellä perustettiin tilapäinen neuvoa-antava edustuselin, Venäjän tasavallan väliaikainen neuvosto eli ”esiparlamentti”. Sen paikat jaettiin kiintiöinä eri puolueille ja elinkeinoelämän eturyhmille. Esiparlamentti asetettiin 15. (2.) lokakuuta ja se kokoontui ensi kerran viisi päivää myöhemmin. Sekä demokraattinen neuvottelukokous että esiparlamentti kuitenkin vain nostivat selvemmin esiin hallituspuolueiden riitaisuuden, hallituksen itsevaltaisuuden ja vähenevän luottamuksen Kerenskiä kohtaan. Bolševikit osallistuivat demokraattiseen neuvottelukokoukseen ja aluksi myös esiparlamenttiin, vaikka Suomesta ohjeita lähettänyt Lenin vastusti niitä ”perustuslaillisuusilluusiona”. Leninin vaatimuksesta bolševikkien edustajat marssivat ulos esiparlamentista sen ensimmäisenä istuntopäivänä 20. (7.) lokakuuta. Muut vasemmistopuolueet masinoivat esiparlamentissa 6. marraskuuta (24. lokakuuta) äänestyksen, joka käytännössä merkitsi epäluottamuslausetta Kerenskin hallitukselle.
Bolševikit valtaavat Pietarin neuvoston
pienoiskuva|Lev Trotski. Lokakuun vallankumouksen kannalta ratkaisevaa oli, että bolševikit saivat käsiinsä Pietarin neuvoston johdon, joka oli sitä ennen ollut menševikkien ja sosialistivallankumouksellisten käsissä. Bolševikkien ehdotus Pietarin neuvoston toimeenpanevan komitean vaihtamisesta sai 22. (9.) syyskuuta pidetyssä neuvoston täysistunnossa enemmistön äänistä, sillä epäsuosituksi käynyt pääministeri Kerenski oli leimannut vanhan puheenjohtajiston, johon hän nimellisesti kuului. Bolševikit ja vasemmistoeserrät saivat nyt yhdessä enemmistön toimeenpanevaan komiteaan ja sen puhemiehistöön. Neuvoston puheenjohtajaksi valittiin 8. lokakuuta (25. syyskuuta) Lev Trotski, joka oli ollut lyhyesti myös vuoden 1905 ensimmäisen Pietarin neuvoston johdossa, tuolloin vielä menševikkinä. Trotski oli liittynyt bolševikkeihin melko hiljattain mežraiontsy-ryhmästä ja vapautunut vain kolme viikkoa aiemmin vankilasta takuita vastaan, mutta Leninin poissa ollessa hänestä tuli nopeasti bolševikkien tärkein johtaja Pietarissa.
Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea
Menševikkien ja eserrien aloitteesta Pietarin neuvoston alaisuuteen perustettiin 29. (16.) lokakuuta Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea, joka aloitti toimintansa 2. marraskuuta (20. lokakuuta) ja jonka nimelliseksi johtajaksi valittiin vasemmistoeserrä Pavel Lazimir. Sotilaallisen vallankumouskomitean alkuperäinen tarkoitus oli luoda koordinoitu johto, jonka avulla sotilaita ja työläisiä voitaisiin yhdessä käyttää pääkaupungin puolustamiseen saksalaisilta tai Kornilovin kapinan kaltaisilta hankkeilta. Komitea oli kuitenkin Trotskin alainen ja bolševikit saivat siihen enemmistön, joten siitä tuli heille täydellinen työkalu omiin tarkoituksiinsa. Komitea lähetti 3.–4. marraskuuta (21.–22. lokakuuta) omat edustajansa Pietarin jokaiseen kasarmiin, ja sotilasneuvostot kaikissa paitsi kolmessa kasarmissa vannoivat sille uskollisuutta.
Keskuskomitean kiistely ja päätös vallankumouksesta
Elokuussa salaa kokoontunut bolševikkien kuudes puoluekokous päätti yrittää aseellista vallanottoa sopivan tilaisuuden koittaessa. Tässä yhteydessä päätettiin myös luopua tunnuksesta ”Kaikki valta neuvostoille”, mutta päätös käytännössä pyörrettiin bolševikkien saatua myöhemmin syksyllä enemmistön Pietarin ja Moskovan neuvostoihin. Helsingissä piileskellyt Lenin näki syyskuun lopussa tilaisuuden tulleen ja kehotti kahdessa keskuskomitealle lähettämässään kirjeessä puoluetta ryhtymään välittömästi toimiin vallan kaappaamiseksi ennen kuin otollinen hetki menisi ohi. Pietarissa 28. (15.) syyskuuta kokoontunut keskuskomitea piti ratkaisua vielä ennenaikaisena ja päätti sivuuttaa Leninin ohjeet. Keskuskomiteassa ajatusta vastustivat varsinkin Lev Kamenev ja Grigori Zinovjev. Helsingistä Viipuriin siirtynyt Lenin alkoi tämän jälkeen painostaa keskuskomiteaa uhkaamalla erota, jos häntä ei toteltaisi.
Lenin palasi lopulta salaa Suomesta Pietariin ja osallistui 23. (10.) lokakuuta keskuskomitean kokoukseen, jossa hyväksyttiin äänin 10–2 hänen muotoilemansa päätöslauselma ”aseellinen kapina on väistämätön ja aika on sille täysin kypsä”. Zinovjev ja Kamenev äänestivät vastaan. Päätös vahvistettiin 29. (16.) lokakuuta laajennetussa keskuskomitean istunnossa, johon osallistui edustajia myös muista bolševikkien elimistä. Zinovjevin ja Kamenevin mielestä puolue ei ollut vielä tarpeeksi vahva ottamaan valtaa yksin. He vastustivat Leninin kaappaussuunnitelmaa niin päättäväisesti, että lähettivät bolševikkien puolue-elimille omissa nimissään kiertokirjeen, jossa varoittivat ryhtymästä mihinkään ainakaan ennen neuvostokongressin ja kansalliskokouksen kokoontumista. Kamenev jopa erosi keskuskomiteasta ja selosti kantansa menševikkien Novaja Žizn -lehdessä julkaistussa haastattelussa, jossa hän rivien välissä paljasti puolueensa kaappaussuunnitelman olemassaolon. Lenin vaati Kamenevin ja Zinovjevin erottamista puolueesta vahingollisen tietovuodon vuoksi, mutta asiasta ei tehty päätöstä.
Neuvostokongressin hyödyntäminen
Eräät bolševikkien pietarilaiset edustajat ilmoittivat, että työläiset ja sotilaat eivät luultavasti tukisi pelkästään puolueen nimissä tapahtuvaa vallankaappausta. Trotskin aloitteesta sitä päätettiin lykätä vielä viikolla, jotta se voitaisiin ajoittaa samanaikaisesti Pietarissa kokoontuvan toisen yleisvenäläisen neuvostojen edustajakokouksen kanssa. Näin bolševikit voisivat väittää siirtäneensä vallan neuvostoille eivätkä itselleen, jolloin kaappaus todennäköisesti kohtaisi vähemmän vastarintaa. Lenin ei nähnyt Trotskin suunnitelman oveluutta ja vastusti jyrkästi kaikkia viivytyksiä. Kerenskin heikko ja epäsuosittu hallitus saattaisi kaatua milloin hyvänsä ja sen tilalle tulisi luultavasti joko oikeistodiktatuuri tai menševikkien toivoma sosialististen puolueiden yhteinen koalitio, jolloin bolševikit kummassakin tapauksessa menettäisivät tilaisuutensa saada valta kokonaan itselleen. Lisäksi perustuslakia säätävän kansalliskokouksen vaalit oli viimein määrä järjestää 25. (12.) marraskuuta ja se kokoontuisi 11. joulukuuta (28. marraskuuta). Bolševikkien olisi edullisempaa kaapata valta ennen sitä, sillä he tuskin saisivat kansalliskokoukseen enemmistöä ja epädemokraattinen väliaikainen hallitus olisi paljon helpompi syrjäyttää kansan nimissä kuin demokraattisesti valittu kansalliskokous.
Joukko Pietarin seudun bolševikkienemmistöisiä työläisneuvostoja piti 24.–29. (11.–16.) lokakuuta omin päin ”Pohjoisen alueen neuvostojen kongressin”, joka julistautui toisen yleisvenäläisen neuvostokongressin valmistavaksi kokoukseksi ja yritti jakaa tietyille neuvostoille ylimääräisiä edustajamandaatteja vahvistaakseen bolševikkien asemaa tulevassa kongressissa. Lisäksi monet ei-bolševikkienemmistöiset sotilasneuvostot kieltäytyivät lähettämästä edustajiaan kokoukseen. Sotilaiden edustajia saapui kuitenkin juuri riittävästi takaamaan edustajakokouksen uskottavuuden.
Kumousorganisaatio: punakaartit
pienoiskuva|Pietarilainen punakaarti. Bolševikit olivat pian helmikuun vallankumouksen jälkeen perustaneet puolueelle erityisen sotilasjärjestön, jota johtivat Nikolai Podvoiski ja Vladimir Nevski. Toukokuusta alkaen bolševikit olivat perustaneet myös omia punakaarteja, mutta ne eivät olleet erityisen uskollisia puolueelle ja osin sulautuivat Pietarin neuvoston perustamaan kansanmiliisiin. Punakaartien käyttökelpoisuus lisääntyi, kun ne määrättiin marraskuun alussa Pietarin sotilaallisen vallankumouskomitean alaisuuteen. Trotski määräsi Pietarin neuvoston nimissä asetehtaat luovuttamaan kiväärejä punakaarteille, jotka näin saivat viime hetkellä kunnon aseistuksen.
Johtokeskus
Trotskin alainen Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea oli vallankumouksen tärkein johtokeskus. Sen puheenjohtajaksi Lazimirin tilalle tuli viime hetkellä bolševikki Podvoiski.
Neuvostoliittolaisen historiankirjoituksen mukaan bolševikkien keskuskomitea perusti 29. lokakuuta vallankumouksen toimeenpanoa varten viisihenkisen keskuksen, johon kuuluivat Andrei Bubnov, Feliks Dzeržinski, Josif Stalin, Jakov Sverdlov ja Moisei Uritski. Vuonna 1938 julkaistun NKP:n historian lyhyen oppikurssin mukaan keskuskomitean valitsema ”puoluekeskus” toimi sotilaallisen vallankumouskomitean ydinjoukkona ja sitä johti Stalin. NKP:n historia (1959) käyttää siitä nimeä "puolueen keskuskomitean sotilaallinen vallankumouskeskus". Teos kertoo, että se toimi Pietarin neuvoston sotilaallisen vallankumouskomitean sisällä. Stalinia ei enää tällöin kuvattu sen puheenjohtajaksi eikä keskusta ”sotilaallisen vallankumouskomitean ydinjoukoksi”. Vuonna 1974 julkaistussa Neuvostoliiton historiassa mainitaan vain aseellista kapinaa tukevan ”keskuksen” perustaminen kertomatta siitä mitään muuta.
Christer Pursiaisen mukaan puoluekeskuksen merkitys on epäselvä. Stalinin valtakauden historiankirjoituksessa sitä väitettiin todelliseksi johtokeskukseksi, koska siten voitiin korostaa Stalinin ja vähätellä Trotskin osuutta. Erikoista oli, että Pietarin neuvoston puheenjohtaja Trotski ei olisi kuulunut Pietarin neuvoston sisällä toimineeseen bolševikkikeskukseen, vaan johtajana olisikin ollut Stalin. Myös neuvostoliittolainen historiankirjoitus luopui tästä väitteestä Stalinin kuoltua.
Voimasuhteet
Bolševikit johtivat vallankumousta Pietarin keskustan itäpuolella sijainneesta entisestä aatelisneitojen yksityiskoulusta Smolnan instituutista, johon olivat sijoittuneet Pietarin neuvosto ja sen tärkeimmät toimielimet sekä puolueen keskuskomitea. Pietarin sotilaallisen vallankumouskomitean alaisuudessa oli noin 150 000 sotilasta Pietarin varuskunnista, Itämeren laivaston matruuseja Kronstadtista ja Helsingistä sekä noin 20 000 punakaartilaista. Todellisuudessa ylivoimaisesti suurin osa varuskuntien sotilaista ei aktiivisesti tukenut bolševikkien kaappausta, vaan julistautui ”puolueettomiksi”, mutta sekin käytännössä riitti bolševikeille, sillä hallituksen puolella oli vielä harvempia. Väliaikaista hallitusta puolustamassa oli enintään 10 000 sotilasta, pääosin upseerikoulujen oppilaita ja kadetteja sekä joitain iskujoukkoja ja kasakkarykmenttejä.
Bolševikit suorittivat vallankumouksensa pääosin yksin, mutta saivat aktiivista tukea myös anarkisteilta, jotka kannattivat tässä vaiheessa samoja välittömiä tavoitteita.
Jotkut historioitsijat ovat spekuloineet, että Kerenskin hallitus ei yrittänyt torjua bolševikkien kaappaushanketta ennalta, koska Kerenski uskoi hallituksen kykenevän kukistamaan kapinan ja voivansa käyttää sitä perusteena bolševikkien toiminnan lopulliseen tukahduttamiseen.