cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alfenaali
Alfenaalin LD50-arvo hiirellä oraalisesti annosteltuna on 280 mg/kg.
Qui-Gon Jinn
Qui-Gon Jinn on kuvitteellinen hahmo Tähtien sota -saagassa. Hän on yksi vuoden 1999 elokuvan Tähtien sota: Episodi I – Pimeä uhka päähenkilöistä ja häntä näytteli Liam Neeson.
Esiosatrilogia
Qui-Gon oli yksi esiosatrilogian ensimmäisen elokuvan, Tähtien sota: Episodi I – Pimeä uhka, päähenkilöistä. Hän on jedimestari sekä Obi-Wan Kenobin opettaja. Hän kapinoi jedineuvoston vanhoillisia sääntöjä vastaan eikä siksi koskaan päässyt jedineuvoston jäseneksi, mutta on silti yksi voimakkaimmista jedeistä.
Elokuvan alussa Qui-Gon ja Obi-Wan olivat lähetetty planeetta Naboolle neuvottelemaan korruptoituneen Kauppaliiton kanssa, joka oli saartanut planeetan. He joutuvat hyökkäyksen kohteeksi ja pelastavat planeetan kuningattaren, Padmé Amidalan. He pääsevät saarron läpi, mutta kuningattaren alus vaurioituu ja he joutuvat tekemään pakkolaskun Tatooinelle sen korjauttamiseksi.
Etsiessään varaosia, Qui-Gon tapaa orjapojan nimeltä Anakin Skywalker, joka oli epätavallisen herkkä Voimalle. Verikokeen mukaan hänen midikloriaaniarvonsa—jolla herkkyyttä Voimalle mitattiin—oli korkeampi kuin kenelläkään koskaan aiemmin. Qui-Gon sai myös kuulla Anakinin äidiltä, Shmiltä, ettei pojalla ollut isää. Uskoen Anakinin tämän johdosta olevan jedien ennustuksissa mainittu "valittu", jonka tehtävä on tuoda Voimaan tasapaino, Qui-Gon lyö vetoa Anakinin orjuuttajan, romukauppias Watton, kanssa Anakinin vapaudesta ja Amidalan aluksen varaosista. Anakin voittaa, mutta juuri kun he ovat aikeissa lähteä Tatooinelta, sith-lordi Darth Maul hyökkää Qui-Gonin kimppuun, mutta Qui-Gon pääsee pakoon. Palattuaan Coruscantiin, Qui-Gon pyytää jedineuvostoa kouluttamaan Anakinista jedin. Yoda kuitenkin aistii pojassa vihaa ja pelkoa, jolloin neuvosto kieltäytyy. Qui-Gon vannoo kouluttavansa Anakinin itse, kunhan Obi-Wanille myönnetään jediritarin arvo.
Kun Qui-Gon, Obi-Wan ja Anakin lähtevät Amidalan mukana Naboolle vapauttamaan planeettaa Kauppaliiton hallinnasta. Qui-Gon ja Obi-Wan kohtaavat uudelleen Darth Maulin ja päätyvät valosapelitaisteluun, jossa Qui-Gon haavoittuu kuolettavasti. Obi-Wan kuitenkin voittaa Maulin ja ennen kuolemaansa Qui-Gon pyytää tätä kouluttamaan Anakinista jedin.
Qui-Gon ainoastaan mainitaan esiosatrilogin muissa elokuvissa, Tähtien sota: Episodi II – Kloonien hyökkäys ja Tähtien sota: Episodi III – Sithin kosto. Kloonien hyökkäyksessä Yoda kuulee Qui-Gonin äänen Anakinin surmatessa kokonaisen heimon Tuskenin ratsastajia. Obi-Wan puolestaan saa Geonisiksella selville, että Qui-Gonin entinen opettaja, kreivi Dooku, oli kääntynyt sith-lordiksi. Sithin kostossa Yoda paljastaa Obi-Wanille Qui-Gonin ilmestyneen rajan takaa opettaakseen heitä säilyttämään tietoisuutensa kuoleman jälkeen. Poistetussa kohtauksessa Yoda kuulee Qui-Gonin äänen juuri ennen kuin saapuu tapaamaan Alderaanin senattori Bail Organaa.
Jatko-osatrilogia
Elokuvassa Star Wars: The Rise of Skywalker Qui-Gonin ääni puhuu muiden menneisyyden jedien ohella ja lainaa näiden ohella voimaansa Reylle taistelussa Palpatinea vastaan, sanoen ”Jokainen koskaan elänyt jedi elää sinussa.” ja ”Seisomme takanasi”.
Jedioppilas
Kirjasarja nimeltä Jedioppilas kertoo Qui-Gonin vaiheista ennen Pimeän uhan tapahtumia. Ensimmäisessä kirjassa Nouseva voima (12 vuotta ennen Pimeän uhan tapahtumia) Yoda yrittää taivutella Qui-Gonilla ottamaan itselleen uuden padawanin, mutta Qui-Gon on vastahakoinen, sillä hänen edellinen oppilaansa Xanatos kääntyi Voiman pimeälle puolelle vuosia sitten. Qui-Gon seuraa sivusta valosapeliturnausta, jonka osanottajien joukossa on myös 12-vuotias Obi-Wan. Hän huomaa Obi-Wanin olevan taitava, mutta huomatessaan pojan hallitsemattoman vihan, hän kieltäytyy kouluttamasta tätä. Pian turnauksen jälkeen hän lähtee suorittamaan tehtävää planeetta Bandomeerille. Samalla aluksella hän tapaa jälleen Obi-Wanin, joka lähetettiin planeetalle aloittamaan uusi elämä maataloustyöläisenä. Matkan aikana he puolustavat arcona-rotuun kuuluvia olentoja rikollisjärjestöltä nimeltä Ulkomaailma-korporaatio ja päästyään perille Qui-Gon saa kirjeen Xanatosilta.
Toisessa kirjassa Musta vastustaja paljastuu, että Xanatos on Ulkomaailman nykyinen johtaja. Qui-Gon lähettää Obi-Wanin maataloustöihin ja aikoo tavata Xanatoksen sopiakseen rauhan Ulkomaailman ja Bandomeerin välille. Xanatos aikoi kuitenkin sabotoida tapaamista Qui-Gonin tappamiseksi. Mestari ja entinen oppipoika kohtaavat taistelussa, jonka jälkeen Qui-Gon ja Obi-Wan tekevät lopun Ulkomaailman liiketoimista Bandomeerilla. Xanatos kuitenkin pääsee pakoon. Kohtaaminen Xanatosin kanssa auttoi Qui-Gonia näkemään Obi-Wanin todellisen potentiaalin, jolloin hän hyväksyy tämän uudeksi padawanikseen. Kirjassa Uhattu temppeli, Xanatos hyökkää jeditemppeliin ja melkein salamurhaa Yodan, mutta Qui-Gon ja Obi-Wan estävät tämän. Kirjassa Koston päivä, he jahtaavat Xanatosia tämän kotimaailmaan Telosiin, missä langennut jedi kieltäytyy antautumasta ja tekee itsemurhan. Tämän jälkeen Qui-Gon päästää lopultakin jättää tuskallisen menneisyytensä Xanatosin kanssa taakseen.
Aiheesta muualla
Figuren aus Star Wars
Stephen Thomas
pienoiskuva|Stephen Thomas Stephen Thomas (6. joulukuuta 1809 Bethel, Vermont – 18. joulukuuta 1903 Montpelier, Vermont) oli yhdysvaltalainen sotilas, poliitikko, juristi ja yrittäjä.
Thomas palveli Unionin armeijassa Yhdysvaltain sisällissodassa toimien valtaosan sodasta everstinä. Thomas kunnostautui erityisesti Cedar Creekin taistelussa lokakuussa 1864, jossa hänen komentamansa divisioona otti vastaan raskaita tappioita hidastaessaan Konfederaation etenemistä. Thomas sai tämän johdosta myöhemmin Yhdysvaltain korkeimman sotilasansiomitalin, Medal of Honorin. Hieman ennen sisällissodan loppua Thomas ylennettiin prikaatikenraaliksi.
Politiikassa Thomas teki pitkän uran Vermontin paikallispolitiikassa ja hän toimi useiden vuosien ajan Vermontin edustajainhuoneessa sekä kahden vuoden ajan osavaltion varakuvernöörinä. Ennen sisällissotaa Thomas oli demokraatti, mutta hän vaihtoi sodan aikana republikaaniseen puolueeseen.
Leo Mattson
Leo Mattson (17. heinäkuuta 1887 Tornionjokilaakso, Ruotsi – 6. helmikuuta 1970 Lake Worth ) oli amerikansuomalainen toimittaja ja työväenliikkeen aktivisti. Metsätyöläisen perheeseen syntynyt Mattson muutti vuonna 1906 Yhdysvaltoihin, jossa hän työskenteli Michiganin ja Minnesotan kaivoksissa. Hän liittyi sosialistiseen liikkeeseen ja opiskeli Työväen Opistossa. Amerikan Suomalaisen Sosialistijärjestön suuntataisteluissa vuonna 1914 Mattson kuului radikaaleihin ja työskenteli sen jälkeen Sosialistin toimittajana. Myöhemmin Mattson toimi kommunistisessa Yhdysvaltain Suomalaisessa Sosialistijärjestössä ja International Workers’ Orderissa. Hän työskenteli Uusi Kotimaa ja Eteenpäin -lehtien toimittajana sekä Työmiehen päätoimittajana vuosina 1931–1935 ja 1945–1950.
Batoni
Batoni on georgian kielen "herraa" tai "mestaria" tarkoittava sana. Se on peräisin sanasta patroni, joka tarkoitti aiemmin samaa asiaa, ja sitä on käytetty yleisesti 1400-luvulta alkaen.
Jouppila (Seinäjoki)
Jouppila on Seinäjoen 10. kaupunginosa. Se sijaitsee Läntisellä suuralueella, noin yhden ja puolen kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Vuoden 2022 joulukuussa Jouppilan asukasluku oli 1 133. Alueella on Seinäjoen korkein kohta, Jouppilanvuori (118 metriä merenpinnasta) ja urheilukeskus, jossa on muun muassa tenniskentät, kaksi jäähallia ja täysimittainen luistelustadion. Jouppilan alueella joen rannassa on myös Seinäjoen teknologia- ja yliopistokeskus Frami. Jouppilan asuinalueella on pääasiassa omakotitaloja.
Historia
1800-luvulla kaupanteko keskittyi Östermyraan, joka oli nuoren kunnan ydinkeskus. 1870-luvulla kaupanteon painopiste siirtyi Joupin, Jouppilan ja Nyykoolin seudulle.
Jousiammunnan maailmanmestaruuskilpailut 2019
Jousiammunnan maailmanmestaruuskilpailut 2019 kilpailtiin ’s-Hertogenboschissa, Alankomaissa 10.–16. kesäkuuta. Nämä olivat jousiammunnan 50. maailmanmestaruuskilpailut. Lajeja oli kymmenen, joista viisi kilpailtiin tähtäinjousella ja viisi taljajousella. Molemmilla jousityypeillä ohjelmassa olivat miesten ja naisten henkilökohtainen kilpailu, miesten ja naisten joukkuekilpailu sekä sekaparien kilpailu.
Menestyneimmät maat olivat Etelä-Korea ja Taiwan, jotka molemmat saavuttivat kolme kultamitalia. Etelä-Korea sai yhteensä kahdeksan mitalia. Kaikkiaan mitaleille ylsi 14 maata.
Tähtäinjousella miesten henkilökohtaisen mestaruuden voitti Yhdysvaltain Brady Ellison ja naisten mestari oli Taiwanin Lei Chien-ying. Taljajousella henkilökohtaisiksi maailmanmestareiksi ampuivat Yhdysvaltain James Lutz ja Venäjän Natalija Avdejeva.
Pižma
Pižma voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Hägerstadin linna
Hägerstadin linna on rakennus Ruotsissa Åtvidabergin kunnassa. Se sijaitsee Vindommen-järven rannalla. Linna on rakennettu 1860-luvulla. Linna on 22-huoneinen ja nelikerroksinen, pinta-alaltaan se on 900 m2 kokoinen. Sinne tehtiin täydellinen remontti vuonna 2000.
COMSOL Multiphysics
COMSOL Multiphysics on simulointiohjelmisto, joka soveltuu erityisesti fysiikan ja insinööritieteiden ongelmien simulointiin sekä analysointiin.
Multiphysics osaa mm. simuloida sähkömagneettisien partikkelien virtausta, nestevirtauksia, lämpövirtauksia, laskea kuormituksissa syntyviä jännityksiä ja sekä rakenteiden ominaistaajuuksia.
Ohjelman rakenne
COMSOL-moduulit:
Robert Boroffice
250px|right Robert Ajayi Boroffice (s. 23. huhtikuuta 1949) on nigerialainen työväenpuoluetta edustava senaattori ja tutkija.
Borofficesta tuli Ibadanin yliopiston luennoitsija vuonna 1975 ja vuonna 1986 eläintieteen professori Lagosin valtionyliopistoon. Hän teki mutaatioihin ja syöpään liittyvää tutkimusta. Myöhemmin hän nousi yliopiston dekaaniksi.
Boroffice nimitettiin vuonna 1992 tieteen koordinaattoriksi National Agency for Science and Engineering Infrastructureen (NASENI). Hänen toimialoihinsa kuului biotekniikka, tietotekniikka ja avarustekniikka. Hänellä oli keskeinen rooli, kun Nigeriaan perustettiin National Biotechnology Development Agency (NABDA), National Information Technology Development Agency (NITDA) ja National Space Research and Development Agency (NASRDA). Boroffice oli NASRDAn pääjohtaja vuodet 1999-2009, jona aikana NASRDA toteutti ulkomaisella avustuksella kaksi satelliittia: vuonna 2003 kaukokartoitussatelliitin NigeriaSat-1 ja vuonna 2007 tietoliikennesatelliitin NIGCOMSAT 1.
Flight of the Conchords (televisiosarja)
Flight of the Conchords on komediasarja, joka seuraa uusiseelantilaisen Flight of the Conchords -musiikkiduon seikkailuja sen pyrkiessä menestykseen ja maineeseen New Yorkissa. Sarjan kaksi päänäyttelijää Jemaine Clement ja Bret McKenzie esittävät fiktiivisiä versioita itsestään. Muissa keskeisissä rooleissa näyttelevät Rhys Darby, Kristen Schaal ja Arj Barker, minkä lisäksi sarjassa on monia vierailevia tähtiä.
Sarjan ovat luoneet James Bobin, Jemaine Clement ja Bret McKenzie. Bobin on pääkäsikirjoittaja ja ohjaaja. Ensimmäinen jakso esitettiin HBO-kanavalla 17. kesäkuuta 2007. Sarjan toinen tuotantokausi alkoi 18. tammikuuta 2009.
Juoni
Sarja seuraa kahden entisen paimenen Jemainen ja Bretin (Jemaine Clement ja Bret McKenzie) päivittäistä elämää New Yorkissa, jonne he ovat muuttaneet Uudesta-Seelannista musiikillisen menestyksen toivossa. Duon managerina toimii Murray (Rhys Darby), jonka "sivutyö" on Uuden-Seelannin konsulaatissa. Yhtyeellä on yksi fani Mel (Kristen Schaal), jolla on lähinnä pakkomielle yhtyettä kohtaan. Duolla on myös yksi ystävä Dave (Arj Barker), joka omistaa paikallisen panttilainaamon.
Seikkailuja rytmittävät kaksikon esittämät laulut, jotka kertovat niin ankeasta suurkaupunkielämästä kuin lukuisista ihmissuhdesotkuistakin. Musiikin tyylilaji karkaa välillä folkista aina bossa novaan tai hip hopiin (miesten rap-pseudonyymit ovat Hip-Hopopotamus ja Rhymenoceros).
Jeff Loomis
thumb|Jeff Loomis [[Nevermoren konsertissa vuonna 2018.]] Jeff Loomis (s. 14. syyskuuta 1971 Appleton, Wisconsin) on yhdysvaltalainen kitaristi ja säveltäjä. Parhaiten hänet tunnetaan Nevermore-yhtyeen kitaristina. Vuodesta 2014 alkaen hän on soittanut Arch Enemy -yhtyeessä.
Loomis käyttää Jacksonin sähkökitaroita, ENGLin vahvistimia sekä Brian Mayn, Digitechin, Krankin ja Ibanezin efektipedaaleja.
Ura
Loomis sai ensimmäisen soittimensa 9- tai 10-vuotiaana, muttei alkanut harjoittelemaan tosissaan ennen kuin täytti 15 vuotta. Teini-ikäisenä hän soitti muutamissa Wisconsinin paikallisissa cover-yhtyeissä ja kolmessa death metal -yhtyeessä ennen liittymistään asemaltaan vakiintuneempiin yhtyeisiin. Loomis pitää lempikitaristeinaan Yngwie Malmsteenia, Ritchie Blackmorea, Marty Friedmania, Jason Beckeria, Tony Iommia ja Brian Mayta.
Hän kävi koe-esiintymisessä Megadethin kitaristiksi 16-vuotiaana, korvaamaan yhtyeestä erotetun Jeff Youngin. Soitettuaan muutaman kappaleen yhdessä, Megadethin laulaja-kitaristi Dave Mustaine kiitti Loomista ja sanoi kuinka hänestä tulisi jonakin päivänä todella hyvä kitaristi, mutta hän ei ollut sopiva yhtyeeseen ikänsä takia.
Loomis valittiin seattlelaisen Sanctuary kitaristiksi vuonna 1990. Sanctuary kuitenkin hajosi neljä kuukautta myöhemmin, koska kitaristi Lenny Rutledge halusi tehdä grunge-tyylistä musiikkia, johon myös yhtyeen levy-yhtiö painosti. Progressiivista metallia soittanut Nevermore perustettiin 1992, ja Loomis soitti siinä vuoteen 2011 asti. Loomis keskittyi sen jälkeen soolotuotantoonsa. Vuoden 2014 marraskuussa hänen ilmoitettiin liittyneen ruotsalaiseen melodista death metalia soittavaan Arch Enemy -yhtyeeseen.
Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit
Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit olivat eteläisen Yhdysvaltain Kalliovuorten alueella Yhdysvaltain ja Meksikon rajaseudulla asuneita alkuasukkaita. Alue tunnetaan lähinnä maanviljelystä, mutta siihen sopimattomilla alueilla elettiin metsästyksellä ja keräilyllä. Tunnetuimmat alueen intiaaniheimot lienevät olleen ryöstelystään tunnetut apassit ja navajot. Melko tunnettuja ovat myös maataviljeleviin, taloissa asuneisiin maanviljelijöihin kuuluneet hopit ja zunit, jotka olivat pueblointiaaneja. Pohjoisesta saapuneet apassit ja navajot olivat pueblointiaanien vihollisia. Espanja valloitti seudun 1540-luvulla ja Yhdysvallat valtasi alueen Meksikolta 1840-luvulla. Pueblointiaanit kapinoivat espanjalaisia vastaan vuonna 1680, minkä takia hevosen käyttö alkoi voimaperäisesti levitä intiaanien keskuuteen. Yhdysvallat liitti alueen itseensä vuonna 1849, jolloin navajot ja apassit aloittivat pitkän sissisodan valloittajaa vastaan. Intiaanisodat päättyivät lopulta sissipäällikkö Geronimon antautumiseen vuonna 1886. 1900-luvulla alueen intiaaniväestö lähes kuusinkertaistui ja oli 1980-luvun alussa jo 270 000.
Lounaisalue
Lounaisalue kattaa suunnilleen nykyisten Yhdysvaltain Arizonan ja New Mexicon ja näihin rajoittuvia osia Coloradosta, Kansasista, Texasista ja Oklahomasta. Meksikon puolella lounaisalueen tapaan eläneitä heimoja oli Baja Californiassa, Sonorassa, Chihuahuassa ja Coahuilassa.
Guido Pella
Guido Pella (s. 17. toukokuuta 1990 Bahia Blanca) on argentiinalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä ATP-listan sijalla 32 maaliskuussa 2019. Häntä valmentaa José Acasuso.
Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit
Lounaisalue
Alue on suureksi osaksi kuivaa ja kuumaa vuoristoista aluetta. Etelässä ja lännessä on aavikkoa kaktuksineen ja yuccapensaineen. Pohjoisessa on vuoristometsiä, joiden puut ovat joillain seuduilla harvassa kasvavia ja pensasmaisia, joillain seuduilla korkeita. Itäalueella on ylängön lyhytheinäpreeriaa. Maanviljely onnistui kuivuuden takia vain jokilaaksoissa, vaikka maa oli muuten hedelmällistä. Riistaa oli aavikoilla niukasti, muilla alueilla kohtalaisesti. Riista oli yleensä valkohäntäpeuraa, muurileuraa, jäniksiä, kaniineja ja biisonia vain itäosan preerialla. Pähkinämännyn siemenet, kaktuksen ja yuccan hedelmät, agaven ydin ja monet juurekset ja marjat kelpasivat ravinnoksi.
Lounaisalueen kulttuuripiirijako:
Lounaisalueen intiaanit
Seudun intiaanit olivat pääosin maanviljelijöitä sen jälkeen kun maanviljely saapui alueelle, noin 800 eaa. Alueelle kulkeutui myös vaeltelevia heimoja, jotka tekivät ryöstöretkiä paikallisiin kyliin. Maanviljelyn tuonut Meksikon keskiylängön vaikutus lienee heikennyt noin vuonna 1 Elatusta saattoi hankkia muun muassa peuran, kaniinin ja jäniksen metsästyksellä ja kasvien siemenien ja hedelmien keräilyllä. Kalastuksen merkitys oli pieni, koska alueella ei ole juurikaan suuria vesistöjä.
Team JVA
Team John Village Automotive (lyhennettynä Team JVA) on brittiläinen autourheilutalli. Tallin perusti vuonna 1980 entinen Formula Ford mestari John Village. Talli on voittanut kaksi kuljettajien mestaruutta Formula Vauxhall-sarjassa vuosina 1991 ja 1996. Talli on kilpaillut muun muassa Formula Ford, Italian F3000, International Formula Master ja A1 Grand Prix-sarjassa edustaen Kanadaa.
Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit
Kulttuurialueet
Jotkut lounaisalueen intiaanit elivät kylissä maata viljellen, toiset osan aikaa kylissä liikkuen osan vuotta ympäristössä puolinomadisesti ja sotien, ja kolmannet elivät pienissä ryhmissä metsästäen ja keräillen. Lounaisalueella oli kolmenlaista maanviljelyä. Edistyneimpänä viljelynä pidetään yleensä pueblojen, Etelä-Arizonan ja Coloradojoen maanviljelyä. Toisaalta taas alkuaan viljelijöinä pidetyt yuomat alkoivat metsästää ja keräillä hyvin kuivilla seuduilla. Kolmanneksi apassit vaelsivat alueelle metsästys-keräilykulttuurin piiristä ja omaksuivat täällä jonkin verran maanviljelyä ja muuta "kehittyneempää" kulttuuria. Pueblojen kulttuuri kehittyi varhemmasta anasazista ja siihen vaikutti osin myös Mogollon. Pueblointiaanit tunnetaan parhaiten rakentamistaan suorakulmaisista taloista. Pueblokulttuuri oli yhtenäisestä talonrakennustavasta huolimatta melko hajanainen, erot lännessä asuvian hopien ja zunien sekä idässä asuvien Rio Granden ja sen itäpuolisten kansojen välillä olivat suuret. Pueblointiaanit viljelivät lähinnä maissia, papua, kurpitsaa ja puuvillapensasta paikoissa missä oli vuorilta virtaavaa vettä tai lähteitä, ja varsinkin Rio Granden varrella harjoitettiin kastelukanavien kaivua. Pueblointiaanit myös metsästivät, keräilivät kasveja ja kalastivat sitä mukaa kun alueen luonnon antimet sen sallivat.
Guido Pella
Pella pelasi Grand Slam -turnauksen pääsarjassa ensimmäisen kerran Yhdysvaltain avoimissa 2012 häviten ensimmäisellä kierroksella Nikolai Davydenkolle neljässä erässä. Hän on päässyt kolmannelle kierrokselle vuonna 2018 Wimbledonissa ja Yhdysvaltain avoimissa.
Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit
Historia
Lounaisalueelle on kohdistunut kautta historian monia kansainvaelluksia ja esihistoriallisena aikana muun muassa Meksikon korkeakulttuurialue vaikutti siellä ainakin ajoittain. Lounaisalueella asui noin 57 heimoa.
Vapaus – Isänmaa – Aseveljeys
Vapaus – Isänmaa – Aseveljeys (lyh. VIA) oli Suomessa jatkosodan aikana toiminut, Valtion tiedoituslaitoksen perustama salainen organisaatio. VIA:n tehtävänä oli väestön mielialojen tarkkailu ja tulosten tiedottaminen valtiojohdolle ja eri viranomaisille sekä propagandan välittäminen väestön keskuuteen. VIA keräsi laajan asiamiesverkostonsa avulla tietoja väestön mielialoista ja raportoi päivittäin Valtion tiedoituslaitokselle.
Asiamiesverkosto
VIA koostui asiamiesverkostosta. Verkoston pohjana oli Akateemisen Karjala-Seuran perustaman maanpuolustusjärjestö Maan Turvan talvisodan aikana organisoima mielialojen tarkkailuorganisaatio, jossa oli talvisodan loppuvaiheessa 3 150 jäsentä. Jatkosodan alkuvaiheessa asiamiehiä oli runsaat 5 000, korkeimmillaan yli 10 000. Organisaatio oli koko maan laajuinen, maa oli jaettu 11 tarkkailupiiriin ja 61 tarkkailualueeseen. VIA:n asiamiesverkosto kattoi kaikki yhteiskuntapiirit, joskin ruotsinkielisillä alueilla asiamiehiä oli harvemmassa. Työväestöllä oli puolestaan suurempi edustus asiamiesverkostossa kuin sen suhteellinen osuus antaisi olettaa: taustalla oli viranomaisten huoli työväestön epäluuloisesta asenteesta sodan päämääriä kohtaan. Työväestöä tarkkailemaan oli pestattu sosiaalidemokraattisia asiamiehiä jo talvisodan aikana.
Kartoitus
Väestön mielialojen kartoitus perustui laajan moniportaisen organisaation työhön. VIAn verkoston asiamiehet seurasivat mielialoja tuttavapiirissään ja työpaikallaan ja kertoivat havainnoistaan paikallisasiamiehille. Paikallisasiamies raportoi kirjallisesti verkoston alueasiamiehelle, joka yhdessä piiriasiamiehen kanssa rakensi tiedoista kokonaiskuvan ja raportin Valtion tiedoituslaitoksen Tarkkailutoimistoon. Tarkkailutoimisto teki raporteista yhteenvedot päivittäin ja välitti tiedot laitoksen omalle väelle, valtioneuvostolle, valtiolliselle poliisille ja muille tietoja tarvitseville viranomaisille. Tiedoista tehtiin vielä viikkoyhteenveto, ja laadittiin erilaisia katsauksia maan mielialojen kehityksestä.
Kun haluttiin saada selville väestön näkemyksiä jostain määrätystä aiheesta, tehtiin VIA:n organisaation avulla salainen gallup-tyyppinen kartoitus. Asiamiehille välitettiin aihe, ja he haastattelivat lähipiiriään keskustelemalla asiasta. Haastateltaville ei kerrottu tietojen keruusta. Jokaisesta haastateltavasta täytettiin lomake, jossa listattiin vastaajan mielipiteen lisäksi sukupuoli, ikä, ammatti, puoluekanta ja vastaajan eniten lukema sanomalehti. Kun asiamiesverkoston avulla vastauksia saatiin kymmeniä tuhansia, saatiin väestön mielipiteistä tilastotietoa joka voitiin jakaa maan eri osien, ammattikuntien ja puoluerajojen kesken.
Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit
Historia
Paleointiaanit, jotka metsästivät suurriistaa ja keräsivät kasveja, saapuivat tällekin alueelle viimeistään noin 13 000 kalenterivuotta sitten, ehkä tuhansia vuosia aiemmin. Noin 6000 eaa. paleointiaanien kulttuuri oli muuttunut muun muassa hirviä ja jäniksiä metsästäväksi arkaaiseksi kulttuuriksi, johon myös liittyi liikkuva elämäntapa. Viljely alkoi saada jalansijaa noin 3000-2500 eaa. Vanhojen ja uusien vaikutteiden pohjalta syntyi eri alaueille erilaisia perinteitä mm Mogollon, Anasazi, Pataya, Sinaqua ja Salado. Näistä on säilynyt vain erilaisia arkeologisia löytöjä. Noin 300 eaa. Meksikosta vaelsi Hohokam-kulttuurin perustajia lounaaseen. Hohokamit loivat mutkikkaan mm. kastelulaitteita rakentaneen yhteiskunnan Meksikon mallin mukaan. Noin 1300-1500, ehkä jo noin 1200 jaa. suuret kansainvaellukset aiheuttivat sotia ja kylien hylkäämistä. Pohjoisesta Koillis-Kanadasta subarktiselta alueelta tunkeutui nadene/atcabasca- kansoihin kuuluvia navajoja ja apasseja vuoden 1400 jaa. molemmin puolin. Nämä heimot saapuivat pieninä ryhminä pueblokylien ympärillä ja vaativat omakseen pueblojen alueita. Apassien elintapana oli metsästys ja keräily, ja lounaisalueella he ryöstelivät ja viljelivät maata.
Eurooppalaisten tulo
Espanjalaiset olivat vallanneet asteekkien maan etelässä 1520-luvulla ja saaneet sieltä suuren kulta-aarteen. Sieltä lähti tiedustelijoita pohjoiseen etsimään kultaa. Ensimmäiset eurooppalaiset käväisivät seudulla jo 1539 jaa.
Espanjalainen Vasquez de Coronado kartoitti valloitti New Mexicoa, Arizonaa ja Länsi- Kansasia 1540-1542. Coronado kukisti zuni-intiaanit jo vuonna 1541. Kun espanjalaiset eivät löytäneetkään maasta kultaa, seikkailijoiden ja valloittajien mielenkiinto hävisi. Tilalle tulivat espanjalaiset fransiskaanien lähetyssaarnaajat 1500-luvun lopulla.
Nuevo Mexicon ensimmäinen kuvernööri Juan de Onate loi espanjalaisten hallinnon 1598 ollen intiaaneja kohtaan niin julmia, etteivät nämä alussa uskaltaneet kapinoida. Onate pani pueblointiaant maksamaan veroa Espanjalle. Fransiskaanien lähetystyö tehostui 1620-luvulla. Espanjalaiset kirkonmiehet käännyttivät tällöin pueblointiaaneja ruoskimisen, silpomisen tai kuoleman uhalla. Maallisen puolen hallinto ja maanomistajat puolestaan käyttivät pueblointiaaneja maaorjina ja suhteutuivat intiaaneihin muutenkin huonosti. Pueblointiaaneja kohtasivat kuivuudesta ja taloudellisesta hyväksikäytöstä johtuvat nälänhädät ja eurooppalaisten tuomat taudit harvensivat pueblojen väkeä. Kaiken kukkuraksi espanjalaiset eivät kyenneet suojelemaan puebloja sotaisten apassien ryöstöretkiltä, jotka olivat toden teolla alkaneet 1630-luvulla apassien saatua hevosia. Apassit tuhosivat monia pueblokyliä ja hyökkäilivät espanjalaisten kimppuun.
Pueblointiaanista koko maailmanjärjestys oli uhattuna. Tämä nosti aikaa myöten paikallisia kapinoita. Vuonna 1680 alkoi suuri tietäjä Popen johtama kapina samanaikaisesti monessa paikassa niin kuin päälliköt olivat sopineet. Kapinassa olivat mukana pueblointiaanit, navajot ja ehkä osa apasseistakin. Kapinalliset intiaanit surmasivat 400 espanjalaista, muun muassa puebloissa toimineita pallaja ja munkkeja polttaen kirkot. Kapinalliset myös veivät tai tuhosivat valkoisten omaisuuden.
Espanjalaiset yrittivät vähän aikaa taistella vastaan muun muassa Santa Fessa, mutta pakenivat pian Meksikoon. Kun espanjalaiset yrittivät 1681-1682 vallata alueensa takaisin, intiaanit voittivat taistelun joka käytiin Albuquerquen lähellä. Intiaanit alkoivat pian riidellä ja lopulta taistella keskenään, koska heimot olivat alkujaankin huonoissa väleissä. Toisaalta intiaaneja vihastutti se että Pope jopa surmasi intiaanivastustajiaan ja esiintyi diktaattorina. Kun Pope kuoli 1690, intiaanien kapinaliitto rakoili pahasti. Kapinallisten keskinäisten kiistojen takia espanjalaisen Diego Jose de Vargasin oli helppo vallata alueensa takaisin. Uusi vuoden 1696 kapina kukistui nopeasti lähinnä sen vuoksi, että osa kereseistä ja pecosit tukivat espanjalaisia.
Espanjalaiset valtasivat maansa takaisin vuoden 1692 jälkeen ja kohtelivat tämän jälkeen intiaaneja paremmin. Espanjalaiset eivät enää orjuuttaneet tai yrittäneet suoraan hävittää vanhoja intiaanien uskomuksia. Tämä ei kuitenkaan rauhoittanut aluetta, koska apassit tekivät ryöstöretkiään ja pitivät intiaanisotaa yllä.
Guido Pella
Ensimmäisen ATP-turnausvoittonsa Pella saavutti São Paulossa maaliskuussa 2019.
Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit
Eurooppalaisten tulo
Sekä pueblot että navajot saivat espanjalaisten kotieläimiä jo vuoteen 1600 mennessä. Navajot muuttuivat espanjalaisten ja pueblojen vaikutuksesta kiertelevistä metsästäjistä lammaspaimeniksi ja vuoden 1680 pueblokapinan jälkeen pueblonaisia pakeni navajojen pariin, jolloin navajot alkoivat viljellä maissia. Hevonen alkoi toden teolla levitä vuoden 1680 pueblokapinan jälkeen juuri täältä pohjoiseen ja itään. Niinpä 1700-luvulla hevonen levisi alussa apasseille, navajoile ja uteille, myöhemmin osageille, cheyenneille, kiowille, arapahoille. Sitten hevonen levisi pawneille, apsarokeille, shoshoneille, dakotoille, mandaneille ja myöhemmin myös creeille, ojibwayille, sahaptineille ja mustajaloille. Näin lounaisalue oli ratkaiseva kulttuurivaikuttaja tasankointiaanien elämäntavan synnyssä.
1700-luvulla lounaisalueella oli sotia eri intiaaniryhmien kesken, mm. yksittäiset apassiryhmät, ei kokonaiset heimot yhtaikaa ryöstelivät laajalti pueblokyliä ja muun muassa pimat rakensivat helposti puolustettaviin paikkoihin paaluvarustuksilla linnoitettuja kyliä. Apassit hankkivat näin syötävää, tarkoituksena ei ollut vihollisten surmaaminen. Apasseilla ei ollut tasankojen intiaanien tyylisiä soturijärjestöjä. Mutta toki apassit kokosivat sotajoukon, jos joku kuoli ryöstöretkellä Meksikossa apassien ryöstöretket aiheuttivat laajojen alueiden jättämistä asumattomiksi. Apassit suojautuivat kostoa vastaan asumalla itse ylämaalla ja vuoristolaaksoissa sekä harjoittamalla liikkuvaa elämää.
Meksikon voimakas kuvernööri Juan Bautista de Anza onnistui 1770- ja 1780-luvuilla hillitsemään apassien jatkuvia ryöstöretkiä huomattavasti neuvotteluin ja sotimalla. Vihamielisten intiaanien takia alueella oli vielä 1800-luvun alussa melko vähän espanjalaisia. 1800-luvul1a yuma-ryhmät kamppailivat niin verisesti keskenään, että olivat tuhota toisensa.
Vuonna 1821 New Mexico ja Arizona kuuluivat silloin itsenäistyvään Meksikoon. Meksikon hallinto karkotti pois enimmät emämaan Espanjan fransiskaanit. Nyt apasseilla oli tilaisuus taas aloittaa laaja ryöstely, mitä monet espanjalaiset pakenivat vielä Sonorasta asti. Näihin aikoihin alkoivat Yhdysvaltain metsästäjät ja kauppiaat vaeltaa alueelle. Rio Granden itäpuolinen alue oli vuodesta 1836 Texasin tasavallan osa ja liitettiin vuonna 1845 Yhdysvaltoihin. Vuonna 1646 suuri osa lounaisaluetta joutui Meksikon ja Yhdysvaltain välisessä sodassa Yhdysvaltojen valvontaan, ja alue liitettiin suureksi osaksi Yhdysvaltoihin vuonna 1848, ja Meksiko myi Arizona eteläosankin Yhdysvalloille 1853.
1800-luvulla lounaan ympäristö mahdollisti intiaanien ja maahan tunkeutuvien valkoisten Yhdysvaltain kansalaisten välisen pitkän sissisodan. Yhdysvallat otti navajojen asuinseudun valtansa alle 1849. Navajot alkoivat hyökätä uudisasukkaiden kimppuun vain vuoden kuluttua heidän tulostaan. Valkoiset kostivat tämän, ja ensimmäinen rauhansopimus intiaanien kanssa särkyi nopeasti. Amerikkalaisten ensimmäinen sotaretki navajoja, apacheja ja uteja vastaan alkoi 1851, tarkoituksena estää uudisasukkaisiin kohdistuva häirintä. 1858 syttyi sota navajoja vastaan, kun raivokohtauksen saanut intiaanikauppias tappoi orjapojan Fort Defiancessa. Nyt alkoi sodan ja rauhan vuorottelu. Apassit olivat erityisen hyökkääviä Yhdysvaltain sisällissodan vuosina 1861-1865, jolloin pohjoisvaltiot ja etelävaltiot taistelivat keskenään ja apasseilla oli vastassa vain paikallinen miliisi.
Pueblointiaanit eivät kapinoineet amerikkalaisia vastaan. lukuun ottamatta Taosin pohjoistiwoja 1847.
Eräässä vaiheessa navajointiaanit hyökkäsivät suoraan Fort Defiancen kimppuun. Oli intiaanisotien historiassa harvinaista että intiaanit hyökkäsivät suoraan valkoisten tukikohtien kimppuun. Eversti Kit Carson tuhosi navajojen sadon ja karjan, ajoi intiaanit nälän partaalle ja kilpailevien heimojen uhreiksi. Niinpä 8000 navajoa antautui Pecosjoen varrelle reservaattiin Bosque Redondoon. Noin 450 kilometrin matka reservaattiin tappoi kymmenesosan tällä "pitkällä kävelyllä" olleista navajoista, koska navajoita ammuttiin muun muassa väsymyksestä ja sairaudesta puhumisen takia. Pitkän kävelyn tehneiden elinolot Fort Sumnerissa olivat huonot, kulkutaudit tappoivat heitä, ruokaa oli niukasti eikä ollenkaan huopia. Osa navajoista vältti pitkän kävelyn, mutta joutui orjiksi tai piileksi vuoristoissa. Jo 1868 navajot saivat palata kotiseuduilleen, eivätkä enää kapinoineet valkoisia vastaan. Apassit, lähinnä jicarillat ja mescalerot puolestaan ryöstelivät siirtolaisia 1850-luvulla käyden sissisotaa.
Mutta 1860-luvulla rauhalliset chiricahuat nousivat kapinaan sen jälkeen kun eräs uudisasukas nimeltä John Ward oli syyttänyt aiheetta häntä poikansa sieppaamisesta vaikka syylliset olivatkin chiricahua-päällikkö Cochisen mukaan Gilan autiomaasta tulleita coyoteroja. Sota alkoi, kun armeija yritti pidättää Cochisen, joka pakeni mutta hänen sukulaisiaan jäi vangiksi. Cochise otti puolestaan vankeja saadakseen sukulaisensa vapaaksi. Sota oli käynnissä viimeistään silloin, kun molemmat osapuolet olivat tappaneet panttivankinsa. Lopulta vain muutama suuri sissipäällikkö ryösteli ja taisteli valkoisia espanjalaisia ja amerikkalaisia vastaan, Cochise vuosina 1860-1874, Mimbreno Victorio kaatui 1880 ja Geronimo antautui vasta 1886. Geronimon antautuminen lopetti intiaanisodat, jos mukaan ei lasketa Wowokan hurmokselliseen henkitanssiin liittynyttä siouxien eli lakotojen viimeistä kapinantapaista. Suunnilleen 1890-1910 valkoiset uudisasukkaat ja karjankasvatuksen omaksuneet ajautuivat karjasodan partaalle, kun valkoiset uudisasukkaat tunkeutuivat San Carlos-apassien maille armeijan tuella alkaen kasvattaa siellä suurta karjalaumaa.
Taudit riehuivat lounaisalueellakin pitkään. Vuonna 1883 puolet hopeista kuoli kun isorokko levisi, ja vuonna 1918 puolet jicarilla-apasseista ja melkein neljännes navajoista kuoli influenssaan, joka siihen aikaan tappoi paljon valkoisiakin.
Lounaisalueen kielikunnat
thumb|250px|Läntisten Yhdysvaltain alkuperäiskansojen kartta.
Erkki Melartin
Erik ”Erkki” Gustaf Oskarsson Melartin (7. helmikuuta 1875 Käkisalmi – 14. helmikuuta 1937 Helsinki) oli yksi keskeisimmistä suomalaisista taidemusiikin säveltäjistä.
Ura
Melartin opiskeli Helsingin musiikkiopistossa Martin Wegeliuksen johdolla 1892–1899 ja jatkoi opintojaan Wienissä Robert Fuchsin johdolla. Sydänviasta ja keuhkotaudista huolimatta Melartin loi lähes kaikki musiikinlajit kattavan sävellystuotannon. Merkittäviä teoksia ovat muun muassa kuusi sinfoniaa, Jalmari Finnen librettoon sävelletty ooppera Aino, ensimmäinen suomalainen baletti Sininen helmi, viulukonsertto, Marjatta sopraanolle ja orkesterille, neljä jousikvartettoa, jousitrio sekä pianoteokset Surullinen puutarha ja Fantasia apocaliptica. Melartin sävelsi myös joitakin iskelmiä oopperalaulaja Ture Aralle nimimerkillä Eero Mela. Melartinin esitetyin sävellys on epäilemättä juhlamarssi musiikista näytelmään Prinsessa Ruusunen, joka on Suomen suosituin häämarssi.
Säveltäjänä Melartinia pidettiin pitkään eklektisenä ja akateemisena miniatyyrimuotojen taitajana, mutta käsitystä on jouduttu tarkistamaan muun muassa sinfonioiden, jousikvartettojen ja Aino-oopperan tultua uudelleen huomion kohteeksi. Melartinin musiikilliset juuret ovat Anton Brucknerin ja Pjotr Tšaikovskin edustamassa myöhäisromantiikassa, mutta niihin yhdistyy usein kansanmusiikillisia, impressionistisia ja 1920- ja 1930-luvuilla entistä useammin myös ekspressionistisia aineksia. Tyylillisesti Melartin oli lähes vapaa Jean Sibeliuksen vaikutuksesta. Sinfonioissaan hän osoittaa pikemminkin yhtymäkohtia Gustav Mahlerin musiikkiin.
Säveltäjänuran lisäksi Melartin teki merkittävän uran pedagogina. Vuonna 1909 Melartin perusti Viipuriin orkesterikoulun, jonka johtajana ja opettajana hän toimi vuoteen 1911 asti, jolloin hänet valittiin Helsingin Musiikkiopiston (myöhemmin Sibelius-Akatemia) johtajaksi. Melartinin aikana musiikkiopiston toiminta kasvoi ja monipuolistui. Hänen johdollaan musiikkiopisto organisoitiin konservatorioksi 1924, oman talon eduskunnan naapurina se sai 1931. Melartin erosi konservatorion johtajan paikalta 1936 terveydellisistä syistä.
Sävellyksenopettajana Melartin oli tunnettu avarakatseisuudestaan, joskus jopa suoranaisesta kiltteydestään. Hänen oppilaisiinsa kuuluivat muiden muassa Aarre Merikanto, Yrjö Kilpinen, Väinö Raitio, Ilmari Hannikainen, Uuno Klami, Sulho Ranta ja Helvi Leiviskä.
Säveltämisen ohella Melartinia kiinnostivat myös valokuvaus, eksoottiset kasvit sekä filatelia. Hän oli myös taidemaalari, jolla oli kaksi julkista näyttelyä.
Melartinin maailmankatsomus oli teosofinen. 1. tammikuuta 1921 hän liittyi Ruusu-Ristiin ja julkaisi vuonna 1928 aforismikokoelman Minä uskon (op. 150). Aino-oopperastaan Melartin sanoi, ettei se ole ooppera vaan ”kalevalainen mysteerio”.
Melartinin mukaan on nimetty Erkki Melartin -kamarimusiikkikilpailu. Hänen mukaansa nimetty Erkki Melartinin tie sijaitsee Helsingin Pukinmäessä, lähellä Maasalonpolkua. Osoitteessa Erkki Melartinin tie 7 olevaan luonnonkiveen on kiinnitetty helmikuussa 2000 paljastettu Erkki Melartinin muistolaatta. Sen läheisyydessä sijaitsi Erkki Melartinin vuonna 1912 kodikseen hankkima, tuolloisessa Helsingin maalaiskunnan Boxbackassa sijainnut ja myöhemmin purettu huvila. Pukinmäkitalossa on Melartinin kodista siirretty kirjastonurkkaus ja flyygeli.
Ust-Tsilma
Ust-Tsilma on kylä, maalaiskunta ja Ust-Tsilman piirin hallinnollinen keskus Komin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Petšoraan laskevan Tsilma-joen suussa 664 kilometriä tasavallan pääkaupungista Syktyvkarista pohjoiseen. Asukkaita on 5 100 henkeä (vuonna 2002).
Ust-Tsilman ovat perustaneet novgorodilaiset uudisasukkaat vuonna 1542. Myöhemmin sinne muutti venäläisiä Mezenin, Pinegan ja Vienanjoen seuduilta. Kylän asukkaat kalastivat ja metsästivät Petšoran, Ižman, Pižman ja Tsilman jokivarsilla sekä harjoittivat karjan- ja myöhemmin myös poronhoitoa. Maanviljely oli vähäistä. 1600–1700-lukujen vaihteessa seudulle muutti paljon vanhauskoisia. Vuonna 1891 kylästä tuli Pustozjorskin kihlakunnan keskus. Vuonna 1921 asukkaista 99 % oli venäläisiä, 0,6 % komeja ja 0,4 % nenetsejä. Vuonna 1929 Ust-Tsilman piiri liitettiin Komin autonomiseen alueeseen.
Vähäjoki (Paimio)
Vähäjoki on Saaristomereen laskevan Paimionjoen sivujoki Paimiossa Varsinais-Suomessa. Paimionjokeen Paimion keskustassa yhtyvän joen pituus on noin 10 km, ja sen noin 77,6 km² laajuinen valuma-alue ulottuu latvoiltaan Paimion ohella myös viereisten Tarvasjoen ja Marttilan kuntien alueelle. Joen valuma-alueen järvisyys on noin 0,05 % ja valuma-alueesta on peltoa noin 36 %, metsää noin 56% ja suota noin 5 %. Valuma-alueen maisemaa hallitsevat viljelty jokilaakso sekä peltoaukeita ympäröivät kalliomäet.
Aljaksei Kaljužny
Aljaksei Mikalajevitš Kaljužny (,, s. 13. kesäkuuta 1977 Minsk, Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto) on valkovenäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hän on pelannut vasemman laitahyökkääjän ja keskushyökkääjän paikkoja.
Ura
Kaljužny aloitti pääsarjauransa Dynamo Moskovassa kaudella 1994–1995, pelaten kuitenkin vain kahdessa ottelussa. Seuraava kausi oli ensimmäinen täysi kausi. Seuranaan tuolloin oli Neftehimik Nižnekamsk, jossa hän ei ollut kuin tuon yhden kauden, minkä jälkeen hän palasi takaisin Dynamoon. Moskovassa Kaljužny pelasi seuraavat neljä kautta. Ensimmäisellä kaudella Metallurg Magnitogorskissa vuonna 2001, hän oli voittamassa Venäjän-mestaruutta. Toisen kauden jälkeen Magnitogorskissa, tie vei Severstal Tšerepovetsiin. Kauden 2003–2004 runkosarjan jälkeen Kaljužnyi siirtyi kotimaansa pääsarjaan Extraligan pudotuspeleihin ja Junost Minskiin. Kausi päättyi Valko-Venäjän-mestaruuteen. Seuraavaksi kaudeksi Kaljužny siirtyi takaisin Venäjän superliigaan, tällä kertaa hallitsevaan mestariin Avangard Omskiin. Kolmen Omskissa vietetyn kauden jälkeen, hän siirtyi takaisin Moskovaan ja Dynamoon. Kaudeksi 2010–2011 Kaljužny palasi Omskiin.
Kaljužny on edustanut Valko-Venäjän maajoukkueessa kahdeksissa maailmanmestaruuskilpailuissa ja kolmissa olympialaisissa. Vuoden 2002 Salt Lake Cityn olympialaisissa Valko-Venäjä eteni sensaatiomaisesti aina mitalipeleihin asti.
FV-1
FV-1 on Fuerteventuran saarella, Espanjassa sijaitseva päätie, joka saa alkunsa saaren pääkaupunki Puerto del Rosariosta ja päättyy La Olivan kunnassa sijaitsevaan Corralejon satamaan. Pituutta tiellä on noin 28 kilometriä. Vuonna 2019 tielle valmistui moottoritie osuus La Caldereta ja Corralejon välille. Uuden moottoritien rinnakkaistie on vanha valtatie, joka on saanut numeron FV-104.
Valasjoki
Valasjoki voi tarkoittaa seuraavia:
Lännenhanhikki
Lännenhanhikki (Potentilla anglica) on lähinnä Keski-Euroopassa tavattava sormihanhikkilaji. Suomessa lännenhanhikki on luokiteltu uhanalaiseksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|200px|Lännenhanhikin lehtiä.
Monivuotinen lännenhanhikki on suikerteleva ja juurehtiva. Sen varret ovat hentoja, karvaisia, mutkaisia ja kasvavat 20–50 cm pitkiksi. Aluslehdet ovat pitkäruotisia, varsilehdet lähes ruodittomia. Lehtilapa on kolme-viisisorminen ja lehdykät vastapuikeita, kärkiosastaan hammaslaitaisia, päältä kaljuhkoja, alta tiheään lyhytkarvaisia. Lehden korvakkeet ovat suikeita, ehytlaitaisia ja paljon lehdyköitä pienempiä. Keltaiset kukat ovat yksittäin lehtihangoissa tai kukinto on niukkakukkainen. Suurimmassa osassa kukkia on neljä terälehteä, mutta samassa kasvissa voi olla myös viisiterälehtisiä kukkia. Terälehdet ovat 5–8 mm pitkiä, noin kaksi kertaa verholehtien pituisia. Kukassa on emejä 20–50 kappaletta. Lännenhanhikki kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa.
Lännenhanhikki muistuttaa Suomessa huomattavasti yleisempää rätvänää (P. erecta). Rätvänä on kuitenkin vankempi, lehdet kolmisormisia ja korvakkeet isohampaisia. Lajit voivat risteytyä keskenään.
Levinneisyys
Lännenhanhikin päälevinneisyysalue ulottuu Britteinsaarilta läpi Keski-Euroopan Puolaan saakka. Hajanaisia esiintymiä tunnetaan Etelä- ja Itä-Euroopasta. Pohjoisimpana sitä tavataan eteläisessä Norjassa, Ruotsissa ja Suomessa. Tulokaslajina lännenhanhikkia tavataan monilla Atlantin saarilla sekä Pohjois-Amerikassa. Suomessa lännenhanhikkia kasvaa Lounais- ja Etelä-Suomen saaristossa, jonne se lienee levinnyt meriliikenteen mukana. Kasvupaikkoja tunnetaan eniten Dragsfjärdistä, Nauvosta, Iniöstä ja Tammisaaresta.
Nageia
Nageia on podokarpuskasvien heimoon (Podocarpaceae) kuuluva havupuusuku. Siihen määritellään tavallisesti kuuluvaksi viisi lajia. Suvun edustajat ovat ainavihantia puita tai pensaita, joita esiintyy luonnonvaraisena Aasiassa. Suvun kävyt ovat meheviä, kuten muillakin podokarpuskasveilla, ja pyöreinä muistuttavat suuresti monien koppisiemenisten kasvien hedelmiä.
Nimet
Suvun tieteellinen nimi Nageia on johdettu suvun tyyppilajin Nageia nagi japaninkielisestä nimestä nagi (梛).
Kuvaus
Suvun Nageia edustajat ovat ainavihantia puuvartisia kasveja. Ne ovat yleensä puumaisia, mutta voivat olla myös pystyvartisia pensaita. Oksat haarautuvat rungosta epäsäännöllisesti. Rungon ohut kuori hilseilee levyinä.
Lehdet ovat litteitä, ruodillisia ja nahkeapintaisia. Lehtilavan muoto vaihtelee kapean suikeasta leveämpään soikeaan tai puikeaan. Lehdet ovat yleensä yksimuotoisia, mutta varhaislehdet ovat usein hieman myöhäislehtiä pienempiä. Lehtiasento voi olla kierteinen tai varsinkin johtoversoissa vastakkainen. Lehdet ovat silposuonisia, eikä niissä ole näkyvää keskisuonta, toisin kuin lähisukuisilla podokarpuksilla (Podocarpus). Lehdissä on lisäksi yleensä useita pihkatiehyitä. Ilmarakoja voi olla lehden kummallakin pinnalla tai ainoastaan alapinnalla.
Suvun kasvit voivat olla yksikotisia tai kaksikotisia. Hedekukinnot eli hedekävyt ovat muodoltaan lieriömäisiä tai munanmuotoisia. Ne voivat kasvaa yksittäin tai suuremmissa, yleensä 2–6 hedekukinnon muodostamissa tähkämäisissä kukinnoissa. Hedekukinnon hedelehdet ovat muodoltaan kolmiomaisia tai lyhytsuippuisia. Hedelehden tyvellä on kaksi siitepölyä tuottavaa pölylokeroa.
Emikukinnot eli kävyt ovat meheviä, kuten muillakin podokarpuskasveilla. Pitkäperäiset kävyt kasvavat yksittäin. Käpy koostuu useasta rangan ympärille kierteisesti asettuneesta käpysuomusta, joista vain kärjenpuoleisin suomu on hedelmällinen, ja tuottaa yhden siemenen. Kävyn kypsyessä steriilit suomut voivat kuihtua tai kasvaa yhteen ja muodostaa mehevän pohjuksen, kuten podokarpuksillakin. Toisin kuin podokarpuksilla, suvulla Nageia pohjus on yleensä pieni ja vain hieman kävyn perää leveämpi. Siemenen kypsyessä sen ympärille muodostuu pyöreä, mehevä vaippa, jota kutsutaan nimellä epimatium. Siementä täysin ympäröivän epimatiumin pinta on kypsänä yleensä tumman punertava, purppurainen tai sinertävä.
Luokittelu
Suvun Nageia kasvit ovat podokarpuskasvien heimoon kuuluvia havupuita. Niiden lähimpiä sukulaisia ovat niitä paljolti muistuttavat podokarpukset, afrokarpukset (Afrocarpus) ja suku Retrophyllum. Useimmat suvun Nageia edustajat kuvattiin alun perin podokarpusten suvun lajeina ennen kuin ne siirrettiin omaan sukuunsa. Pitkään 1900-luvulla sukuun Nageia laskettiin usein kuuluvaksi myös nykyisten afrokarpusten suvun sekä suvun Retrophyllum lajeja, kunnes kasvitieteilijä Christopher Page jakoi lajeja näihin uusiin sukuihin vuonna 1989.
Lajit
Sukuun lasketaan tavallisimmin kuuluvaksi viisi lajia.
Levinneisyys
Suvun Nageia lajeja kasvaa luonnonvaraisena Aasian itä- ja eteläosissa sekä Australaasiassa. Niiden levinneisyysalue ulottuu lännessä Intiaan ja idässä pohjoisesta Japanista etelään Papuaan-Uuteen-Guineaan. Ne kasvavat yleensä ainavihannissa trooppisissa tai subtrooppisissa sademetsissä.
André Schürrle
André Horst Schürrle (s. 6. marraskuuta 1990 Ludwigshafen, Rheinland-Pfalz) on uransa lopettanut saksalainen jalkapalloilija, joka edusti viimeksi venäläistä Moskovan Spartakia lainalla saksalaisesta Borussia Dortmundista.
Ura
Schürrle aloitti uransa kotikaupunkinsa seurassa Ludwigshafener SC:ssä ennen siirtymistä Mainziin vuonna 2006. Hän pelasi seuran junioriakatemiossa kolme vuotta, ja voitti Saksan A-nuorten mestaruuden 2009. Elokuussa 2009 Schürrle debytoi Bundesliigassa Bayer Leverkusenia vastaan 2-2-tasapeliottelussa. Syyskuussa 2009 Schürrle teki kaksi ensimmäistä liigamaaliaan 3-2-vierasvoitossa VfL Bochumia vastaan tehtyään aikaisemmin viikolla seuran kanssa ammattilaissopimuksen. Hän teki kaudella viisi maalia ja antoi kolme maalisyöttöä.
Schürrle liittyi Bayer Leverkuseniin kaudeksi 2011–2012. Hän teki seuran kanssa vuoteen 2016 ulottuvan sopimuksen kymmenen miljoonan euron siirtosummalla. Hänestä tuli samalla Bundesliigan kallein 19-vuotias pelaaja. Kesäkuussa 2013 Schürrle siirtyi Chelseaan noin 22 miljoonan euron siirtosummalla.
Chelseassa Schürrle ei ajoittaisista hyvistä otteista huolimatta onnistunut missään vaiheessa ottamaan vakituisesti paikkaa avauskokoonpanossa, ja helmikuussa 2015 hän siirtyi lähellä siirtotakarajaa 32 miljoonalla eurolla Bundesliigan VfL Wolfsburgiin. Hän oli alkukauden aikana pelannut Chelsessa 14 liigaottelua, joissa oli tehnyt kolme maalia. Näin hän sai Englannin liigamestarin tittelin. Wolfsburgissa hän voitti samana vuonna Saksan Cupin ja DFL-Supercupin.
Schürrle siirtyi Borussia Dortmundiin 30 miljoonalla eurolla kesällä 2016. Kahden kauden aikana hän pelasi 33 bundesliigaottelua, joissa viimeisteli kolme maalia. Hän pelasi kolme ottelua Dortmundin voittaessa Saksan Cupin 2017. Seuraavalla kaudella hän pelasi lainalla Fulhamissa 24 valioliigaottelua ja teki kuusi maaiia. Kaudella 2019–2020 hän on lainalla Moskovan Spartakissa.
Maajoukkueura
Schürrle on edustanut Saksan maajoukkueita useissa eri ikäluokissa. Marraskuussa 2010 kutsuttiin Saksan A-maajoukkueeseen ja hän debytoi ystävyysottelussa Ruotsia vastaan päästessään kentälle 79. minuutilla. Samalla hänestä ja Mario Götzestä tulivat ensimmäiset jälleenyhdistyneessä Saksassa syntyneet maajoukkuepelaajat. Ensimmäisen maalinsa hän teki kolmannessa ottelussaan Uruguayta vastaan 29. toukokuuta 2011.
Schürrlen hienoin maajoukkuemaali oli kenties Israelia vastaan pelatussa ystävyysottelussa: vasemmalta laidalta kuljetus keskelle ja 23 metristä kova tykki vasempaan takayläkulmaan. Samalla hän kasvatti maalimääränsä maajoukkueessa seitsemään vain 14 pelissä.
Schürrle oli Saksan joukkueen mukana voittamassa maailmanmestaruuden Brasiliassa vuonna 2014. Turnauksessa hän teki kolme maalia kuudessa ottelussa ja lisäksi syötti Götzen ratkaisumaalin loppuottelun jatkoajalla. Ensimmäisen kerran Schürrle onnistui maalinteossa neljännesvälierissä Saksan voittaessa Algerian jatkoajan jälkeen 2–1. Kaksi seuraavaa maalia hän viimeisteli välierien 7–1-voitossa Brasiliaa vastaan. EM-kilpailuissa hän pelasi kaksi ottelua 2012 ja kolme ottelua 2016.
Tilastot
''Päivitetty 21. marraskuuta 2014. ''
Torpa stenhus
thumb|300px|Torpa stenhus