cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nina Siemaszko
Antonina Jadwiga "Nina" Siemaszko (s. 14. heinäkuuta 1970) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Chicagossa, Illinoisissa, näyttelijä Casey Siemaszkon siskona.
Ilmari Tiainen
Ilmari Tiainen (11. joulukuuta 1912 Parikkala – 7. toukokuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä ja kapteeni evp, joka toimi Maalaisliiton kansanedustajana Kymen läänin vaalipiiristä vuosina 1948–1951.
Tiaisen vanhemmat olivat maanviljelijä ja kauppias Oskar Tiainen ja Olga Maria Terävä. Tiainen oli naimisissa Fanny Aleksandra Norivaaran kansa vuodesta 1942 lähtien.
Siivet saan
Siivet saan on suomalaisen laulaja Maarit Hurmerinnan kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1978.
B-puoli
Nimikappale on versio Minnie Ripertonin kappaleesta "Reasons". "Helmet kyynelten" on alun perin Jackson Brownen "Here Come Those Tears Again". "Istun tässä pöydässä taas" on käännös Otis Reddingin hitistä "Sittin' On The Dock of The Bay."
Tupolev ANT-2
ANT-2 oli Tupolevin valmistama kevyt matkustajalentokone ja ensimmäinen neuvostoliittolainen täysin metallirunkoinen kone.
Kehitys
Sen suunnitteli Andrei Tupolev, jonka suunnitteluryhmä työskenteli tuolloin TsAGI-tutkimuslaitoksessa.
Koneen ensilento tapahtui 26. toukokuuta 1924. Koelentäjänä toimi Nikolai Ivanovits Petrov. Koelentoja jatkettiin huhtikuuhun 1925 asti. Koneen laajaa sarjavalmistusta ei aloitettu, mutta se kehitti Neuvostoliiton lentokoneteollisuuden osaamista etenkin alumiinin käytön suhteen. Viiden koneen valmistusta harkittiin, mutta vuonna 1930 vain yksi ANT-2bis valmistettiin. Siinä oli 200 hevosvoiman moottori ja se pystyi kuljettamaan kolme matkustajaa. Kone on nykyään Moskovan lähellä Moninon ilmailumuseossa.
Kyrölä
Kyrölä on Järvenpään 4. kaupunginosa. Kyrölä sijaitsee aivan kaupungin keskustan lähellä, vain 2 kilometrin päässä. Se sijaitsee eteläisessä Järvenpäässä ja sen rinnakkaisosia ovat Ristinummi, Lepola, Kinnari ja Satukallio. Vuoden 2014 lopussa kaupunginosassa asui 2 467 ihmistä.
Sverdlovskin alue
Sverdlovskin alue on Venäjän federaation Uralin federaatiopiiriin kuuluva alue Keski-Uralilla Euroopan ja Aasian rajalla.
Maantiede
thumb|230px|left|Näkymä Uralilta Sverdlovskin alueen Prigorodnyin piirissä
Kyrölä
Kyrölässä sijaitsee pientalokylä Tanhuniitty (valmistunut 1975–1978), joka on Suomen ensimmäisiä alueita, jonka suunnittelussa otettiin huomioon erityisesti mahdollisuudet asukkaiden yhteistoiminnalle ja helpolle kanssakäymiselle.
Sverdlovskin alue
Maantiede
Sverdlovskin alue rajoittuu koillisessa Hanti-Mansiaan, idässä Tjumenin alueeseen, etelässä Kurganin ja Tšeljabinskin alueisiin sekä Baškortostaniin, lännessä Permin aluepiiriin ja luoteessa Komiin.
Alueen itäosa kuuluu Länsi-Siperian alankoon ja länsiosa Uralvuoristoon. Alue kuuluu pääasiassa Obin vesistöön. Luonnonvaroiltaan alue on rikas.
Alueen 194 226 neliökilometrin pinta-ala vastaa laajuudeltaan 57 prosenttia Suomesta. Sverdlovskin alueella on mittaa lännestä itään noin 560 ja etelästä pohjoiseen 660 kilometriä. Pinta-alasta 70,3 % on metsää, 21,1 % maatalousmaata, 3,5 % asutus- tai rakennusalueita, 2,2 % teollisuuden, liikenteen tai armeijan käytössä, 1,9 % on rajattu saastumisen tai muun syyn takia pois yleisestä käytöstä, 0,6 % on luonnonsuojelualueina ja 0,5 % vesistöjen peittämää.
Ilmasto on mantereinen. Ilman keskilämpötila on tammikuussa −16...−20 celsiusastetta ja heinäkuussa +16...+19 astetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 500 millimetrin luokkaa.
Alueen merkittävimpiin suojelualueisiin kuuluvat Denežkin kamenin luonnonpuisto, Visimskin biosfäärialue ja Pripyšmenskije boryn kansallispuisto.
Historia
Sverdlovskin alue muodostettiin 1934 entisen Uralin alueen lounaisosasta. Sittemmin siitä on erotettu Permin alue.
Väestö
Sverdlovskin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 4 297 747. Tällä väkiluvulla alue oli Venäjän viidenneksi väkirikkain federaatiosubjekti, edellään vain Moskova (11,50 milj.), Moskovan alue (7,10 milj.), Krasnodarin aluepiiri (5,22 milj.) ja Pietari (4,88 milj.).
Alueen suurimmat kaupungit olivat (asukasluku 2010 väestönlaskennasta):
Kooltaan 30 000–100 000 asukkaan kaupunkeja olivat:
Kansallisuusjakauma
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan alueella asui 148 eri kansallisuutta:
Lisäksi 28 975 ei ilmoittanut kansallisuuttaan.
Asukasluvun kehitys
Neuvostoliiton alkuvuosina nykyista Sverdlovskin aluetta edelsi pinta-alaltaan nykyisestä paljon laajempi, 327 400 neliökilometrin laajuinen alue. Tästä erotettiin sittemmin Permin alue. Laajemman alueen väkiluku oli 4 201 300 vuonna 1934.
Oheinen taulukko kuvaa Sverdlovskin alueen väkiluvun kehitystä vuosien 1959–2010 väestönlaskentojen pohjalta. Tänä aikana alue on pysynyt nykyisenkokoisena.
Uskonto
Vuonna 2012 julkaistiin laaja, Venäjän uskontoja ja kansallisuuksia myös alueellisesti kartoittanut Arena-kyselytutkimus. Sen mukaan Sverdlovskin alueen väestön uskonnollinen vakaumus oli seuraava:
Hallinto
Sverdlovskin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Jekaterinburg (1924–1991 nimenä Sverdlovsk). Paikallishallinnosta vastaavat kuvernööri, alueduuma ja lakiasäätävän kokouksen edustajainhuone. Alueen ensimmäisenä kuvernöörinä toimi vuosina 1995–2009 Eduard Rossel. Nykyisin kuvernöörinä on Jevgeni Kuivašev.
Alue on jaettu tavanomaisesta poikkeavasti paikallishallintoa varten ensin viiteen hallintopiiriin, joiden alaisuuteen kaupunkipiirikunnat ja kunnallispiirit muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta sijoittuvat. Hallintopiirijaon ulkopuolella paikallishallinnossa toimivat Jekaterinburgin kaupunki ja neljä kaupunkipiirikuntaa.
Talous
Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan Sverdlovskin alue tuotti vuonna 2010 yhteensä 1 033,7 miljardia ruplan osuuden eli 2,76 % Venäjän federaation bruttokansantuotteesta. Tällä osuudella alue lukeutuu BKT:n kertymisessä Venäjän kärkikymmenikköön eli taloudelle merkittävimpiin federaatiosubjekteihin. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 240 500 ruplaa eli noin 5 893 euroa. Se on 92 % Venäjän keskiarvotasosta.
Alueen merkittävimmät teollisuudenalat ovat rauta- ja värimetallurgia sekä kaivos-, koneenrakennus-, kemian-, metsä-, puunjalostus-, paperi-, kevyt-, ja elintarviketeollisuus. Kaivosteollisuus tuottaa rautaa, kuparia, alumiinia, asbestia ja kivihiiltä. Maatalous on keskittynyt viljan viljelyyn ja karjanhoitoon.
Alueen rautatieverkon keskus on Jekaterinburg. Jekaterinburgin rautatieasemalta johtaa ratoja niin pohjoiseen Hanti-Mansiaan, itään Keski- ja Itä-Siperiaan, kaakkoon Tšeljabinskiin sekä länteen Permiin ja Moskovaan. Lentoliikenteessa erityisen merkittävä on Jekaterinburgin Koltsovon kansainvälinen lentoasema. Vuonna 2012 se oli matkustajamäärältään (3,8 miljoonaa matkustajaa) koko Venäjän 5. suurin lentoasema edellään vain neljä Moskovan ja Pietarin lentoasemaa.
thumb|700px|center|Teollisuuskaupunki Nižni Tagilia
Nikki Cox
Nicole Avery "Nikki" Cox (s. 2. kesäkuuta 1978) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muiden muassa televisiosarjoista Rakkaat viholliset ja Las Vegas. Hän esitti myös Nikki Whitea kaksi kautta kestäneessä sarjassa Nikki.
Ilmari Karvonen
Ilmari Karvonen (7. elokuuta 1893 Luumäki – 12. helmikuuta 1967) oli suomalainen kirkkoherra, opettaja ja kristillinen kirjailija. Hän kuului evankeliseen liikkeeseen.
Karvosen vanhemmat olivat vääpeli Reinhold Karvonen ja Selma Korhonen. Hän pääsi ylioppilaaksi Sortavalan reaalilyseosta 1912 ja suoritti teologian erotutkinnon 1915 sekä pastoraalitutkinnon 1918. Karvonen vihittiin papiksi 1916.
Karvonen oli Viipurin suomalaisen lyseon uskonnon opettajana 1922–1923; Viipurin kauppaoppilaitoksen pikakirjoituksen opettajana 1923–1929 ja 1943–1944 sekä Viipurin kirkkomusiikkiopiston uskonnon opettajana 1931–1935.
Antonija Šola
Šola on osallistunut Kroatian euroviisukarsintoihin ja edennyt parhaimmillaan toiseksi vuonna 2008.
Tšitan alue
Tšitan alue on nykyistä Taka-Baikalian aluepiiriä vastannut entinen Venäjän federaation ja Venäjän SFNT:n hallinnollinen alue (liittovaltiosubjekti) Kaakkois-Siperiassa.
Alue rajoittui koillisessa Sahaan, idässä Amurin alueeseen ja Kiinaan, etelässä Mongoliaan, lännessä Burjatiaan sekä luoteessa Irkutskin alueeseen. Alueen pinta-ala oli 431 500 neliökilometriä.
Tšitan alue perustettiin Neuvostoliitossa vuonna 1937. Maaliskuun 1. päivänä 2008 Tšitan alue yhdistettiin sen sisällä sijainneen ja siihen kuuluneen toisen liittovaltiosubjektin Agan Burjatian autonomisen piirikunnan kanssa. Niistä muodostettiin uusi liittovaltiosubjekti Taka-Baikalian aluepiiri.
Väestö
Tšitan alueen asukasluku vuonna 2002 oli 1 155 346 ja väestötiheys 2,8 as./km². Pääkaupungissa Tšitassa oli 316 643 asukasta. Väestön enemmistö oli venäläisiä. Suurin osa alueen burjaateista asui ja asuu Agan Burjatian piirikunnassa, mutta heitä asuu myös muualla varsinkin Agan Burjatian ja Burjatian välisellä alueella.
Hallinto
Tšitan alue oli jaettu 31 piirin ja 10 kaupunkialueeseen. Alueeseen kuului myös Agan Burjatian autonominen piirikunta, joka oli kuitenkin myös suoraan yksi Venäjän federaation subjekti. Aluetta johtivat aluehallinnon päämies ja alueduuma.
85P/Boethin
85/Boethin on lyhytjaksoinen komeetta, jonka löysi pastori Leo Boethin 4. tammikuuta 1975. Komeetan kiertoaika on 11,20 vuotta ja kirkkaus perihelissä on ollut 12–8 magnitudia.
Komeetan radan laski ensimmäisenä IAUn Central Bureau for Astronomical Telegramsin (CBAT) tutkija Brian Marsden 12. helmikuuta 1975 edellisen kuukauden aikana tehdyistä karkeista havainnoista. Julkaistu rata oli paraabeli, minkä perusteella komeetta ei palaisi takaisin Aurinkokunnan sisäosiin. Havaintojen epätarkkuuden vuoksi Marsden huomautti kuitenkin komeetan olevan mahdollisesti silti lyhytjaksoinen ja julkaisikin kuukautta myöhemmin vaihtoehtoisen, elliptisen radan, jonka kiertoaika oli 12,41 vuotta. Vuonna 1975 komeetan kirkkaus oli 10–11 magnitudin luokkaa.
Kolmannen kerran 85P/Boethinin odotettiin näyttäytyvän vuonna 1997, jolloin se tarkentuneiden ratalaskelmien mukaan olisi ollut perihelissään 17. huhtikuuta. Yrityksistä huolimatta komeetasta ei onnistuttu saamaan ensimmäistäkään havaintoa.
Lokakuussa 2006 NASA ilmoitti, että 85P/Boethin tulee olemaan yksi komeettoja tutkimaan lähtevän Deep Impact -luotaimen kohteista. Suunnitellusta ohilennosta kuitenkin luovuttiin marraskuun 2007 alussa, sillä komeetta Boethinistä ei ollut edelleenkään saatu havaintoja. Luotaimen uudeksi kohteeksi valittiin varasijalla ollut komeetta 103P/Hartley 2.
On mahdollista, että 85P/Boethin on vuoden 1986 jälkeen hajonnut pienemmiksi kappaleiksi, jotka kooltaan jäävät alle havaintojen vaatiman rajan. Tämä on kuitenkin epätodennäköistä, sillä näin täydellisen hajoamisen tiedetään tapahtuneen vain kerran (komeetta LINEAR S4). Luultavampaa on, että komeetta on hajonnut muutamaan osaan (kuten 73P/Schwassmann-Wachmann 3), jotka ovat jääneet huomattavasti jälkeen siitä, missä ehjän komeetan pitäisi olla. Toinen mahdollisuus on, että komeetan rata tunnetaan liian huonosti. Komeetta Boethin on havaittu Aurinkokunnan sisäosissa vain kahdesti, eivätkä näillä kerroilla tehdyt havainnot ehkä ole olleet riittävän tarkkoja mahdollistaakseen radanmäärityksen sellaisella tarkkuudella, että komeetta ennusteen pohjalta onnistuttaisiin havaitsemaan.
Zao
Zao voi tarkoittaa:
Johan Anttila
Johannes (Hannes) Jaakko Evert Anttila (9. syyskuuta 1893 Tampere – 21. marraskuuta 1968 ) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti, rovasti ja rehtori. Hänen vanhempansa olivat talonomistaja Juho Jaakko Anttila ja Matilda Hartikkala. Hän solmi vuonna 1918 avioliiton saksalaisen Mary Susanna Schüllerin kanssa. Mary Anttilan kuoltua vuonna 1963 Hannes Anttila avioitui Karin Liestalon (o.s. Hedman) kannsa vuonna 1965. Hannes Anttila on haudattu Tampereelle.
Opinnot
Hannes Anttila kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen klassillisesta lyseosta vuonna 1913 ja liittyi Hämäläis-osakuntaan. Anttila opiskeli Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa vuosina 1913–1914 ja suoritti teologian tutkinnon vuonna 1914. Teologian opintojaan hän jatkoi Leipzigin yliopistossa 1915–1917. Myöhemmin hän jatkoi opintojaan 1919–1920 Helsingin yliopistossa suorittaen teologian erotutkinnon. Hänet vihittiin papiksi vuonna 1920. Hän suoritti kasvatusopin tutkinnon vuonna 1926 ja auskultoi Helsingin suomalaisessa normaalilyseossa vuosina 1926–1927. Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin hän suoritti vuonna 1929 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1930–1932. Rovastin arvo hänelle myönnettiin vuonna 1940.
Suomen sisällissota
Anttila saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin komppanianpäälliköksi 2. Krenatöörirykmentin 1. Jyväskylän pataljoonan ensin 3. komppaniaan ja 11. huhtikuuta alkaen 1. komppaniaan. Hän osallistui Suomen sisällissodassa taisteluihin Vilppulassa, Kuljussa, Sääksjärvellä, Tampereella, Kangasalla sekä Vesilahdella ja etenemiseen Kangasalan asemalta Pälkäneen kautta Koskelle.
Sisällissodan jälkeen
Sisällissodan jälkeen Anttila palveli samassa joukko-osastossa, josta myöhemmin muodostettiin Viipurin vartiopataljoona. Suomen armeijasta hän erosi 1. lokakuuta 1918 jatkaakseen keskenjääneitä teologian opintojaan Helsingin yliopistossa. Opintojensa ohella hän toimi Länsi-Teiskon suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Opintojensa jälkeen hän toimi Pihtiputaalla kappalaisen viransijaisena vuodet 1920–1922 ja hoiti virkansa ohella Pihtiputaan suojeluskunnan paikallispäällikön tehtäviä. Uudenmaan Rykmenttiin sotilaspastoriksi hänet määrättiin 1. lokakuuta 1922, jossa tehtävässä toimi 31. joulukuuta 1927 asti. Samalla hän toimi myös Radiojoukkojen sotilaspastorina vuosina 1922–1927. Yleisesikunnan koulutustoimistoon toimistoupseeriksi hänet komennettiin 1. tammikuuta 1928. Suojeluskuntain yleisesikunnan käyttöön hänet oli komennettuna 28. huhtikuuta 1934 – 31. elokuuta 1933. Armeijasta hän erosi toistamiseen marraskuussa 1934 majurin arvoisena.
Talvi- ja jatkosota
Anttila toimi talvisodassa Kotijoukkojen esikunnassa toimistopäällikkönä sekä kotijoukkojen rovastina vuosina 1939–1940. Välirauhan aikana ja jatkosodassa hän toimi samoissa tehtävissä kuin aikaisemminkin. Anttila ylennettiin everstiluutnantiksi vuonna 1941.
Opetustoimi
Hannes Anttila toimi sotilaspedagogiikan opettajana vuodesta 1925 alkaen sekä uskonnon ja filosofian opettajana Helsingin suomalaisessa normaalilyseossa vuosina 1926–1927 ja Helsingin suomalaisessa tyttökoulussa vuosina 1927–1928. . Armeijasta erottuaan hän antautui opetusalalle ja perusti ensi töikseen vuonna 1934 Helsinkiin Tehtaanpuiston yhteiskoulun. Hän toimi perustamansa koulun johtajana ja rehtorina vuosina 1934–1954 ja opetti johtajantoimensa ohella uskontoa ja filosofiaa.
Luottamustoimet
Suomen nuorten kristillisen liiton sotilassihteerinä ja Valkean ristin sihteerinä Anttila toimi vuosina 1919–1920, Suomen sotilaskotiliiton sihteerinä vuosina 1924–1926 ja keskushallituksen jäsenenä vuoteen 1932, Santahaminan sotilaskodin sihteerinä vuosina 1924–1927, Jääkäriliiton sihteerinä vuodet 1930–1938 ja varapuheenjohtajana vuodet 1947–1957 ja puheenjohtajana 1957–1962 sekä johtokunnan jäsenenä vuodet 1963–1964 ja uudelleen varapuheenjohtajana vuodet 1964–1968. Hallan säätiön sihteerinä hän on toiminut vuosina 1935–1940 ja varapuheenjohtajana vuosina 1940–1960, Vuonna 1936 hän perusti sotilaallista alkeisvalmennusta antavan nuorisojärjestön nimeltään Kansallinen partioliitto (myöhemmin Nuori Vartio) ja toimi samalla perustamansa liikkeen ylipäällikkönä vuodet 1936–1939. Tehtaanpuiston yhteiskoulun johtokunnan puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1954 alkaen. Yhteiskoulujen liiton johtokunnan jäsen hän oli vuosina 1944–1949 ja Uskonnon opettajien liiton hallituksen varapuheenjohtajana vuosina 1945–1954; liiton kunniajäsenyyden hän sai vuonna 1963. Hän toimi myös perustamansa presidentti Kallion rahaston puheenjohtajana vuosina 1939–1944 ja myöhemmin rahaston kannatusyhdistyksen varapuheenjohtajana.
Jussi Pöykkö
Juho (Jussi) Ferdinand (J. F.) Pöykkö (4. syyskuuta 1901 Rovaniemen maalaiskunta – 25. joulukuuta 1980 Rovaniemen maalaiskunta) oli suomalainen maanviljelijä ja kunnanjohtaja, joka toimi Maalaisliiton kansanedustajana Lapin läänin vaalipiiristä vuosina 1954–1958.
Pöykkö suoritti kansakoulun vuonna 1930. Hän työskenteli muun muassa maanviljelijänä, kantakirjaston hoitajana sekä kunnanjohtajana Rovaniemen maalaiskunnassa. Kunnallispolitiikassa Pöykkö oli mukana toimien kunnanvaltuuston jäsenenä Rovaniemen maalaiskunnassa. Presidentin valitsijamiehenä hän toimi vuoden 1950 vaaleissa.
Camilla Munsterhjelm
Camilla Munsterhjelm (s. 1975) on suomalainen nyrkkeilijä. Hänen paras saavutuksensa on EM-pronssi vuonna 2001 sarjassa alle 54 kg. Hän on myös saanut hopeaa PM-kisoissa vuonna 2003. Lisäksi hänellä on useita SM-mitaleja lajissaan. Seuratasolla hän edustaa Oulun Kehäkerhoa, valmentajanaan Taisto Alatalo. Koulutukseltaan hän on eläinlääkäri.
Jioji Konrote
Jioji Konousi Konrote (s. 26. joulukuuta 1947) on fidžiläinen upseeri ja poliitikko, joka on toiminut maansa presidenttinä vuodesta 2015. Hänet valittiin jatkokaudelle elokuussa 2018 opposition protesteista huolimatta.
Tunturikirjosiipi
Tunturikirjosiipi (Pyrgus andromedae) on paksupääperhosten heimoon kuuluva perhoslaji. Se on elinympäristövaatimuksiltaan tunturien ja vuoristojen perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö
Muiden Pyrgus-suvun lajien tapaan tunturikirjosiiven siivissä on ruskealla pohjalla selkeärajaisia, muodoltaan nelikulmaisia valkoisia pilkkuja. Takasiiven yläpinnassa minkäänlaisia pilkkuja ei pientä pitkänomaista keskitäplää lukuun ottamatta ole, mikä erottaa tunturikirjosiiven monista lähisukulaisistaan, ei kuitenkaan kaikista. Etusiiven tyvi on vaaleakarvainen. Siipien alapinnat ovat vihertävän tai kellertävän ruskeat, valkotäpläiset. Takasiiven alapinnan poikki kulkee katkonainen vaalea juova, jonka keskivaiheilla sisäreunassa on likimain suorakulmainen lovi. Siipiripset ovat valkeat, suonten kohdilta tummat. Siipien kärkiväli on 27–29 mm.
Elinympäristö ja elintavat
Tunturikirjosiipi elää nimensä mukaisesti tuntureissa ja vuoristoissa. Sitä tavataan vuoristoniityillä, tunturikankailla koivuvyöhykkeen yläosassa ja jopa paljakalla. Useimmin sen tapaa yksitellen tunturien kukkaniityiltä, yleensä kalkkivaikutteisilla alueilla. Vain harvoin perhosia on pienellä alalla useita. Tunturikirjosiipi viihtyy aurinkoisilla, mutta tuulensuojaisilla paikoilla ja lepää usein paljaalla kalliolla siivet sivuille levitettyinä. Perhonen on arka ja lentää nopeasti.
Lajin elintavat tunnetaan hyvin puutteellisesti. Naaras munii lehtien alapinnoille ja osa toukista kehittyy hyvin nopeasti koteloituen jo noin kuukauden kuluttua ja talvehtivat koteloina. Sen sijaan osa toukista on hidaskasvuisia ja talvehtivat toukkana kaksi kertaa. Alpeilla havaittu vuorovuotisuus perhosten esiintymisessä viittaa kehityksen olevan siellä aina kaksivuotinen. Toukkia ei ole tavattu Suomessa.
Suomessa tunturikirjosiipi on vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa luokiteltu silmälläpidettäväksi (NT)
Päijät-Häme (sanomalehti)
Päijät-Häme on Hämeen Median kustantamiin Seutunelosiin kuuluva paikallinen ilmaisjakelulehti. Sen päätoimittajana toimii Sisko Ojajärvi. Lehden painos on vuoden 2013 mediakortin mukaan 5 900 kappaletta. Lehti jaetaan Asikkalaan.
Lehti alkoi ilmestyä uudelleen 1. joulukuuta 2004, kun Lahden seudun ilmaisjakelulehdet syksyllä 2003 yhdistänyt Seutuviikko purettiin. Tästä kuitenkin jäi Seutunelosille yhteinen päätoimittajuus.
Vinjalammi
Vinjalammi on Kanta-Hämeessä Hattulassa Hyrvälän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 8,9 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Se on muodostunut Vinjalamminharjun pohjoispuolelle. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä ja sen rannat ovat pääasiassa suota. Harjun rinteet laskevat lampeen lounaassa ja koillisessa on myös suotonta rantaa.
Laivamato
Laivamato (Teredo navalis) on matomainen simpukka, joka käyttää ravinnokseen puuta. Laivamato on tunnettu erityisesti siitä, että se tuhoaa puisia laivanhylkyjä ja muita merivedessä olevia puisia rakenteita.
Laivamadon kuoret ovat kehittyneet leukamaisiksi jyystimiksi, joiden avulla simpukka pystyy rikkomaan puuta. Laivamato käyttää ravinnokseen puun hiilihydraatteja. Sen suolessa elää bakteeri, joka pystyy hajottamaan selluloosaa.
Laivamato kasvaa Itämeressä 20–25 cm pitkäksi, trooppisissa merissä jopa puolimetriseksi.
Itämeren vähäsuolainen murtovesi on maailmassa siitä harvinainen meri, ettei siinä juuri ole laivamatoja. Laivamato on kuitenkin yleistynyt Itämerellä vuodesta 1993 lähtien. Itämerta suolaisemmilla vesillä, esimerkiksi Atlantilla ja Välimerellä, laivamato tuhoaa puiset laivanhylyt jopa muutamassa kymmenessä vuodessa. Suolaisemmilla vesillä on puisten hylkyjen säilyminen mahdollista vain, jos ne hautautuvat riittävän nopeasti pohjamutaan.
Helmikuun vallankumous
Helmikuun vallankumous oli maaliskuussa 1917 Venäjällä tapahtunut vallankumous, jonka seurauksena keisarinvalta kukistui. Nikolai II luopui kruunusta veljensä Mikael Aleksandrovitš Romanovin hyväksi, joka luovutti vallan edelleen väliaikaiselle hallitukselle.
Vallankumouksen tärkeimmät syyt olivat Venäjän huono menestys ensimmäisessä maailmansodassa sekä Nikolai II:n henkilökohtainen epäsuosio hallitsijana. Vallankumouksen tapahtumat sijoittuivat lähinnä valtakunnan pääkaupunkiin Pietariin, pääasiassa ajalle 8.–16. maaliskuuta (juliaanisen kalenterin mukaan 23. helmikuuta – 3. maaliskuuta) 1917. Helmikuun vallankumous nähdään osana laajempaa Venäjän vallankumousta, joka jatkui myöhemmin samana vuonna lokakuun vallankumouksessa.
Koska vallankumous alkoi Venäjällä tuolloin käytössä olleen juliaanisen kalenterin mukaan helmikuussa, se nimettiin helmikuun vallankumoukseksi. Gregoriaanisen kalenterin mukaan tapahtumat ajoittuvat kokonaan maaliskuuhun. Tämän vuoksi Venäjän ulkopuolella on joskus käytetty myös nimeä maaliskuun vallankumous.
Helmikuun vallankumous vaikutti olennaisesti Suomen suuriruhtinaskunnan kehitykseen käynnistämällä sen prosessin, joka saman vuoden joulukuussa johti Suomen itsenäistymiseen. Ennen helmikuun vallankumousta Suomessa vallitsi toiseksi sortokaudeksi kutsuttu ajanjakso.
Helmikuun vallankumouksen tausta
pienoiskuva|Tsaari [[Nikolai II ja kenraali Aleksei Brusilov vuonna 1916.]] Helmikuun vallankumoukseen oli monia syitä. Vanhempaa perua olivat tsaarin harjoittama itsevaltainen politiikka ja maanomistuksen epätasaisuus maaseudulla. Venäjän tsaarit uudistivat maata hyvin hitaasti. Vuoden 1905 vallankumouksen ansiosta maahan oli perustettu kansanedustuslaitos valtakunnanduuma, mutta tsaari hajotti duuman aina halutessaan. Lisäksi muuttamalla vaalilakeja vuonna 1907 duumasta tehtiin heikommin koko kansaa edustava, eikä Nikolai II suostunut nimittämään duumalle vastuullista hallitusta.
Vallankumouksen laukaiseva tekijä oli hallituksen huono toiminta vuonna 1914 syttyneessä ensimmäisessä maailmansodassa, jossa Venäjä soti ympärysvaltojen puolella keskusvaltoja vastaan. Sodan aikana kävi selväksi, että Venäjä ei ollut enää samanlainen sotilasmahti kuin aiemmin. Maan sotaonni kääntyi selkeästi vuoden 1915 aikana, jolloin sen päävihollinen Saksa valloitti käytännössä koko Puolan ja rintama työntyi Baltiaan saakka. Sota sai myös Venäjän talouden romahtamaan. Inflaatio kurjisti nimenomaan kaupunkiväestön elinoloja, kun taas omavaraisella maaseudulla hyödyttiin tilanteesta.
Syyskuussa 1915 Nikolai II nimitti itsensä armeijan ylipäälliköksi, vaikka lähes kaikki valtiojohdossa pitivät sitä hyvin huonona ideana ja kaikki ministerit kahta lukuun ottamatta vetosivat tsaariin, jotta tämä luopuisi ajatuksesta. Ensinnäkään Nikolai II ei ymmärtänyt sotilasstrategisista kysymyksistä juuri mitään, toiseksi jokainen sotilaallinen vastoinkäyminen heijastui tästä alkaen suoraan hänen henkilökohtaiseen kansansuosioonsa ja kolmanneksi hän joutui laiminlyömään Venäjän sisäiset asiat keskittyessään sodan johtamiseen. Nikolain oleskellessa enimmäkseen stavkassa eli armeijan päämajassa Mogiljovissa valta Pietarissa siirtyi yhä enemmän itsevaltiutta puolustaneelle keisarinna Aleksandra Fjodorovnalle, jota tuki keisariperheen lähipiiriin mystisillä parantajankyvyillään kohonnut, poliittisena juonittelijana ja irstailijana tunnettu munkki Grigori Rasputin. Keisarinna nimitti ja erotti ministereitä Rasputinin neuvojen mukaan. Lisäksi Venäjällä levisi sodan aikana hysteerinen pelko, että maan hallituksessa, armeijan johdossa tai hovissa olisi ollut saksalaismielisiä pettureita. Keisarinnan saksalainen syntyperä ei auttanut asiaa.
pienoiskuva|Oppositiojohtaja [[Pavel Miljukov vuoden 1917 alussa.]] Maailmansodan syttymisen ja helmikuun vallankumouksen välisenä kahden ja puolen vuoden aikana Venäjällä ehti olla neljä pääministeriä, joista kaikkia pidettiin täysin kyvyttöminä. Duuman oppositiossa olleet liberaalit ja maltilliset konservatiivit muodostivat vuonna 1915 edistyksellisenä blokkina tunnetun liittouman, joka vaati parlamentaarista luottamusta nauttivan hallituksen nimittämistä. Edistyksellisen blokin johtoon kohosi perustuslaillisdemokraattien eli kadettipuolueen johtaja Pavel Miljukov. Kun enemmistö vuonna 1912 valitun neljännen valtakunnanduuman edustajista oli liittynyt oppositioon ja julkaissut ehdotuksen uudistusohjelmaksi, Nikolai II keskeytti syyskuussa 1915 duuman istuntokauden.
Nikolai II näytti pyrkivän kompromissiin nimittäessään syksyllä 1916 editykselliseen blokkiin kuuluneen duuman varapuhemiehen Aleksandr Protopopovin sisäministeriksi, mutta vanhan hallinnon politiikkaa jatkanut Protopopov menetti välittömästi opposition myötätunnon. Kun duuma kokoontui 14. (1.) marraskuuta 1916 uudelle istuntokaudelle, oppositio hyökkäsi silloista Boris Stürmerin hallitusta vastaan kovemmin kuin koskaan. Miljukov piti duumassa kuuluisan puheen, jossa hän luetteli hallituksen ja sodanjohdon epäonnistumisia kysyen jokaisen kohdalla: ”Onko tämä typeryyttä vai maanpetosta?” Miljoonia kopioita puheesta levitettiin ympäri maata ja se vahvisti epäluottamusta tsaarin hallintoon.
Nikolai II erotti marraskuussa 1916 maanpetturiksi leimatun pääministeri Stürmerin ja joulukuussa joukko vanhoillisia monarkian tukijoita salamurhasi vihatun Rasputinin, mutta mikään ei enää palauttanut tsaarin tai hänen hallituksensa uskottavuutta. Lopulta kaikki oppositiopuolueet äärivasemmalta äärioikealle yhdistyivät vastustamaan Nikolai II:n valtaa. Vuoden 1916 lopulla jopa pääesikunnan kenraalit alkoivat pohtia mahdollisuutta pakottaa epäsuosittu tsaari luopumaan kruunusta jonkun lähisukulaisensa hyväksi. Venäjän liittolaisillakaan ei ollut enää luottamusta maan johdon kykyihin.
Normaalia kylmempänä talvena 1916–1917 Pietaria vaivasi pula lämmityspolttoaineesta ja elintarvikkeista. Viljan hinnan romahtamisen ja muiden hyödykkeiden hintojen nousun vuoksi Venäjän talonpojat eivät olleet halukkaita myymään viljaansa kaupunkeihin, joten Pietariin ei saatu tarpeeksi leipää. Hallitus ilmoitti 4. maaliskuuta (19. helmikuuta) ottavansa säännöstelyn käyttöön kymmenen päivän kuluttua, mikä johti Pietarissa paniikinomaiseen elintarvikkeiden hamstraukseen, kätkemiseen ja varasteluun. Varsinaista nälänhätää ei vielä vallinnut, mutta sitä pelättiin. Pietarissa oli myös suuri hallituksenvastainen lakko vuoden 1905 verisunnuntain muistopäivänä 22. (9.) tammikuuta ja sen jälkeen tiheään tahtiin toistuneita poliittisia lakkoja. Lisää mielenosoituksia odotettiin, kun duuma kokoontui uudelle istuntokaudelle 27. (14.) helmikuuta.
Lakot, mielenosoitukset ja sotilaskapina Pietarissa
Vallankumoukseen johtanut tapahtumaketju sai alkunsa Pietarin Putilovin tehtaalla käynnistyneestä lakosta. Kun tehtaanjohto vastasi lakkoon 7. maaliskuuta (22. helmikuuta) työsululla, työläiset siirtyivät kaduille ja ryhtyivät levittämään lakkoa muihin tehtaisiin. Lakkoliike levisi alkuun varsinkin Pietarin pohjoisella ”Viipurin puolella” ja ensimmäisten joukossa mukaan liittyivät Parviaisen tehtaat. Seuraava päivä sattui olemaan kansainvälinen naistenpäivä, jolloin tuhannet Pietarin tekstiilitehtaiden naistyöntekijät marssivat kaduille vaatimaan hallituksen vaihtamista, sodan lopettamista ja leipää. Lakot ja mielenosoitukset kiihtyivät. Pietarissa puhkesi 9.–10. maaliskuuta (24.–25. helmikuuta) spontaani paikallinen yleislakko, johon liittyi noin puolet pääkaupungin työvoimasta. Lakossa oli noin 305 000 työläistä ja 421 tehdasta. Mielenosoitukset siirtyivät kaupungin keskustaan, muun muassa Znamenskaja-aukiolle. Jopa 100 000 työläistä marssi pitkin Pietarin katuja laulaen Marseljeesia ja Varšavjankaa.
Myöhemmän neuvostoliittolaisen historiankirjoituksen mukaan ”Viipurin puolen” lakkoliikettä olisi johtanut bolševikkipuolue, jonka Pietarin-edustajana oli tuolloin Aleksandr Šljapnikov. Nykykäsityksen mukaan osaa liikehdinnästä organisoivat yhteisvoimin bolševikkien, mežraiontsy-ryhmän sekä menševikkien ja sosialistivallankumouksellisten vasemmistosiipien kannattajat, mutta nämä ammattivallankumoukselliset eivät aloittaneet liikehdintää vaan lähinnä liittyivät siihen mukaan.
Lakkoliikkeen puhjetessa pääkaupungin järjestyksestä vastasivat sisäministeri Protopopov, Pietarin sotilaspiirin komentaja, kenraalimajuri Sergei Habalov, Pietarin varuskunnan komendantti, kenraalimajuri Aleksandr Balk, ja sotaministeri, jalkaväenkenraali Mihail Beljajev, jotka olivat kaikki aloitekyvyttömiä ja päässeet asemiinsa lähinnä keisariparin ja Rasputinin suosikkeina. Ensimmäisenä toimenpiteenä poliisi suoritti vallankumouksellisina tunnettujen henkilöiden joukkopidätyksiä. Kasakkajoukkojen kieltäydyttyä hajottamasta mielenosoituksia Habalov määräsi reservissä olleet henkikaartin rykmentit turvaamaan pääkaupungin strategisia kohteita. Nikolai II oli matkustanut Mogiljoviin 7. maaliskuuta. Kuultuaan Pietarin levottomuuksista hän määräsi illalla 10. maaliskuuta kenraali Habalovin tukahduttamaan mielenosoitukset armeijan avulla. Sotilaat avasivat tulen väkijoukkoja vastaan 11. maaliskuuta (26. helmikuuta), paikoin konekivääreillä, jolloin ainakin 50 ihmistä kuoli. Jopa eliittijoukkoina pidetyt keisarillisen henkikaartin joukot epäröivät käskyjen toteuttamista. Kaartinrykmenttien pääjoukot olivat rintamalla, joten Pietarin varuskunnassa oli vain niiden reservipataljoonia, joiden sotilaat olivat enimmäkseen maaseudun talonpoikaistaustaisia reserviläisiä ja äskettäin värvättyjä alokkaita ja samaistuivat enemmän mielenosoittajiin kuin armeijaan. Sata miestä henkikaartin Paavalin rykmentin neljännestä komppaniasta ryhtyikin tulittamaan poliiseja estääkseen siviilien verilöylyn, jolloin komppania jouduttiin riisumaan aseista.
Bleach: Heat the Soul
Bleach: Heat the Soul on vain Japanissa ilmestynyt, menestyneeseen anime- ja mangasarjaan perustuva 3d-tappelupelisarja joka on ilmestynyt vain PsP:lle.
Helmikuun vallankumous
Lakot, mielenosoitukset ja sotilaskapina Pietarissa
pienoiskuva|pysty=1.3|Pietarin liettualainen vankila vallankumouksellisten polttamana. Seuraavana päivänä 12. maaliskuuta (27. helmikuuta) 24 000 miestä käsittänyt henkikaartin Volynian rykmentti siirtyi yllättäen mielenosoittajien puolelle. Kapinan rykmentissä nostatti mielenosoittajien ampumista vastustanut kersantti Timofei Kirpitšnikov. Esimerkin innoittamina myös Preobraženskin rykmentti ja Liettuan rykmentti vaihtoivat puolta. Iltaan mennessä kapinaan oli liittynyt 67 000 sotilasta ja seuraavana päivänä jo 127 000. Lisäksi useimmat kapinasta pidättäytyneet yksiköt julistautuivat ”puolueettomiksi”, joten esivallalle uskollisina pysyi vain parituhatta miestä pääosin Izmailovon rykmentistä. Monet aluksi uskollisina pysyneistä joukoista luopuivat taistelusta havaittuaan nopeasti komentajiensa epävarmuuden ja epäpätevyyden. Kapinaan nousseet sotilaat taas tajusivat, että välttääkseen rangaistuksen heidän olisi vietävä vallankumous loppuun saakka.
Kapinalliset sotilaat ottivat haltuunsa asevarikkoja, polttivat salaisen poliisin Ohranan päämajan ja vapauttivat Pietarin vankiloista satoja poliittisia vankeja. Muun muassa Krestyn vankilan, Špalernajan tutkintavankilan ja niin sanotun liettualaisen vankilan vangit vapautettiin. Muutaman päivän sisällä kapinointi levisi myös Moskovan varuskuntaan ja Venäjän Itämeren-laivaston tukikohtiin. Kronstadtin laivastotukikohdassa surmattiin 14. (1.) maaliskuuta lukuisia upseereita, muun muassa tukikohdan komentaja, amiraali Robert Wirén.
Duuman väliaikaisen komitean ja Pietarin neuvoston perustaminen
Nikolai Golitsynin johtama hallitus päätti 11. maaliskuuta hajottaa duuman ja Nikolai II antoi tarvittavan keisarillisen määräyksen. Runsaat 50 duuman 420:stä edustajasta, kaikki edistyksellisen blokin jäseniä, kokoontui 12. maaliskuuta omin päin Taurian palatsissa ja päätti perustaa omasta keskuudestaan järjestyksen palauttamiseen tarkoitetun duuman väliaikaisen komitean, jonka puheenjohtajaksi valittiin duuman puhemies Mihail Rodzjanko. Samana päivänä joukko vasemmistopuolueiden edustajia perusti samassa rakennuksessa Pietarin työläisten ja sotilaiden neuvoston, jonka esikuvana oli vuoden 1905 Pietarin neuvosto. Sen puheenjohtajaksi valittiin menševikki Nikolai Tšheidze.
Rodzjanko sähkötti illalla 11. ja aamulla 12. maaliskuuta tsaarille Mogiljoviin, että tällä olisi viimeinen tilaisuus estää vallankumous nimittämällä välittömästi uusi, kansan luottamusta nauttiva hallitus. Nikolai II ei edes vastannut sähkeisiin, koska piti varoituksia ”sen lihavan Rodzjankon typeryyksinä”. Golitsynin hallituksen ministerit jättivät 12. maaliskuuta sähkeitse eronpyyntönsä, joita tsaari ei hyväksynyt. Kapinalliset alkoivat kuitenkin pian pidättää ministereitä. Duuman väliaikainen komitea valtuutti pidätykset ja alkoi itse toimia Pietarissa väliaikaisena hallituksena, koska muutakaan uskottavaa hallitusvaltaa ei ollut. Vallankumous ei juuri näkynyt Pietarin ulkopuolella, mutta Moskovassa oli 13. maaliskuuta (28. helmikuuta) lakkoja ja mielenosoituksia ja sinne perustettiin seuraavana päivänä oma työläisneuvosto. Muutamassa muussa suurkaupungissa oli seuraavina päivinä rauhanomaisia väenkokouksia. Kiovassa ukrainalaisnationalistit perustivat Ukrainan keskusradan.
Duuman väliaikainen komitea antoi 13. maaliskuuta ”Rodzjankon käskynä” tunnetun määräyksen sotilaille palata järjestyksessä kasarmeihinsa. Vastareaktiona tähän kapinalliset sotilaat painostivat Pietarin neuvoston toimeenpanevan komitean antamaan 14. (1.) maaliskuuta sittemmin pysyväksi muodostuneen niin sanotun määräyksen nro 1, jonka nojalla rivisotilaiden vaaleilla valitsemat sotilasneuvostot tulivat osaksi armeijan virallista komentoketjua.
Nikolai II:n ja suuriruhtinas Mikaelin kruunustaluopuminen
pienoiskuva|pysty=1.3|Nikolai II:n kruunustaluopumista esittävä tuntemattoman tekijän historiamaalaus. Kuvassa vasemmalta hoviministeri [[Woldemar Freedericksz|Freedericksz, kenraali Ruzski, duuman edustajat Šulgin ja Gutškov, kenraalimajuri Vojeikov sekä Nikolai II.]] Kenraali Habalovin ilmoitettua suurimman osan Pietarista olevan kapinallisten sotilaiden ja työläisten hallussa Nikolai II määräsi 12. maaliskuuta kenraali Nikolai Ivanovin komentamaan rintamalta erotettavaa erikoisjoukkoa, joka rauhoittaisi Pietarin. Nikolai II lähti itse Mogiljovin päämajasta hovijunalla kohti Pietarin liepeillä sijainnutta Tsarskoje Seloa, mutta kiertotien valitseminen ja rautatietyöläisten lakkoilu hidastivat junaa. Se pysähtyi lopulta 14. maaliskuuta Pihkovaan, mihin tsaari jäi kenraali Nikolai Ruzskin komentaman luoteisrintaman esikunnan vieraaksi. Duuman väliaikaisen komitean liikennekomissaari Aleksandr Bublikov oli ilmeisesti määrännyt rautatieläiset hidastamaan tsaarin junaa.
Pietarissa Habalovin komentamat viimeiset tsaarille uskolliset joukot olivat linnoittautuneet Amiraliteettiin, mutta joutuivat antautumaan 13. maaliskuuta, jolloin koko kaupunki oli kapinallisten hallussa. Pääesikunnan päällikkö, kenraali Mihail Aleksejev määräsi kenraali Ivanovin pysähtymään Tsarskoje Seloon ja ryhtyi kenraali Ruzskin kanssa painostamaan tsaaria nimittämään duumalle vastuullisen parlamentaarisen hallituksen yleisen luottamuksen palauttamiseksi. Nikolai II taipui, määräsi illalla 14. maaliskuuta Ivanovin luopumaan etenemisestä Pietariin ja valmistautui nimittämään duuman puhemiehen Rodzjankon pääministeriksi. Rodzjanko kuitenkin sähkötti seuraavana yönä Pihkovaan, että pääkaupungissa ei enää tyydyttäisi vähempään kuin Nikolai II:n eroon.
pienoiskuva|vasen|Nikolai II:n kruunustaluopumismanifesti painettuna. Pelastaakseen monarkian Aleksejev, Ruzski ja Rodzjanko päättivät vaatia Nikolaita luopumaan kruunusta 12-vuotiaan poikansa Aleksein hyväksi, jolloin sijaishallitsijaksi voitaisiin nimittää Nikolain nuorempi veli, suuriruhtinas Mikael Aleksandrovitš. Aleksejevin pyynnöstä kaikki Venäjän rintamakomentajat ilmoittivat sähkeitse tukevansa vaatimusta. Nähtyään sähkeet Nikolai II päätti vastentahtoisesti suostua maansa edun nimissä ja allekirjoitti manifestin kruunustaluopumisestaan iltapäivällä 15. (2.) maaliskuuta Pihkovassa. Samana päivänä Pihkovaan saapuivat myös kansanedustajat Aleksandr Gutškov ja Vasili Šulgin, jotka duuman väliaikainen komitea oli lähettänyt vaatimaan Nikolain kruunustaluopumista, mutta päätös oli tehty jo ennen heidän saapumistaan.
Suuriruhtinas Mikael oleskeli Pietarissa ruhtinas Putjatinin talossa, kun tieto Nikolai II:n kruunustaluopumisesta saapui. Duuman väliaikaisen komitean johtajat saapuivat 16. (3.) maaliskuuta Mikaelin luo esittämään näkemyksensä vallankumouksellisesta tilanteesta. Komitean puheenjohtaja Rodzjanko ja sosialistivallankumouksellisiin liittynyt trudovikkien kansanedustaja Aleksandr Kerenski suosittelivat Mikaelia kieltäytymään kruunusta, sillä kansa ei välttämättä hyväksyisi häntä hallitsijaksi ja vallankumous voisi tällöin muuttua entistä verisemmäksi. Kadettipuoleen johtaja Miljukov ja oktobristien johtaja Gutškov toivoivat monarkian säilyttämistä. Neuvonpidon päätteeksi Mikael ilmoitti luopuvansa hänelle tarjotusta kruunusta ja ottavansa sen vastaan vain, mikäli mahdollinen tuleva perustuslakia säätävä kansalliskokous niin tahtoisi. Paikalle kutsutut juristit Vladimir Nabokov ja Boris Nolde laativat asiakirjan, jolla Mikael luovutti ylimmän vallan uudelle väliaikaiselle hallitukselle. Tämäkään menettely ei perustunut mihinkään lakiin.
Kun Mogiljoviin samana päivänä palannut Nikolai kuuli veljensä päätöksestä, hän yritti luopua uudelleen kruunusta poikansa hyväksi, mutta tätä ei enää huomioitu. Nikolai II:n ja Mikaelin kruunustaluopumisjulistukset julkaistiin samanaikaisesti seuraavana aamuna.
Väliaikainen hallitus
pienoiskuva|pysty=1.4|Väliaikainen hallitus istunnossaan. Duuman väliaikainen komitea asetti väliaikaisen hallituksen 15. (2.) maaliskuuta. Hallituksen ohjelma oli syntynyt duuman komitean ja Pietarin neuvoston toimeenpanevan komitean välisissä neuvotteluissa edellisenä yönä. Oppositiojohtaja Miljukov pääsi sanelemaan väliaikaisen hallituksen yksitoista henkilöä käsittäneen ministerilistan. Pääministeriksi tuli Zemgorin puheenjohtaja, ruhtinas Georgi Lvov, mutta hallituksen vahvat miehet olivat Miljukov itse ulkoministerinä ja Gutškov sotaministerinä. Kerenski sai ainoana sosialistivallankumouksellisten edustajana oikeusministerin salkun. Hän kuului ainoana hallituksen jäsenenä myös Pietarin neuvoston johtoon ja hyötyi tästä kaksoisroolista. Duuman väliaikaisen komitean puheenjohtajalle Rodzjankolle ei Miljukovin tahdosta annettu mitään asemaa uudessa hallinnossa.
Nikolai II tunnusti kruunustaluopumisensa yhteydessä 15. maaliskuuta uuden hallituksen ja nimesi ruhtinas Lvovin ministerineuvoston puheenjohtajaksi eli pääministeriksi. Tämä nimitys menetti merkityksensä, kun suuriruhtinas Mikael seuraavana päivänä luovutti myös keisarin vallan väliaikaiselle hallitukselle. Miljukovin ehdotuksesta epäedustavien vaalilakien avulla valittua vanhaa duumaa ei enää kutsuttu uudelleen koolle. Kun myös parlamentin ylähuoneena toiminut valtakunnanneuvosto sekä ministerineuvosto saman tien lakkautettiin, väliaikainen hallitus otti itselleen sekä keisarin, hallituksen että parlamentin valtaoikeudet. Perustuslakia säätävä kansalliskokous luvattiin kutsua koolle mahdollisimman pian.
Ensitöikseen väliaikainen hallitus lakkautti vihatun Ohranan sekä santarmilaitoksen 17. maaliskuuta ja erotti kaikki maakuntien kuvernöörit 18. (5.) maaliskuuta. Järjestystä turvaamaan määrättiin perustettavaksi kansalaismiliisejä. Pietarin neuvosto puolestaan määräsi 18. maaliskuuta lakkautettaviksi kaikki ”mustasotnialaiset” eli taantumukselliset sanomalehdet. Se määräsi 16. maaliskuuta myös vangittaviksi kaikki Romanovin suvun jäsenet, mukaan lukien ylipäälliköksi edellisenä päivänä nimetyn Nikolai Nikolajevitšin. Väliaikainen hallitus tiedusteli aluksi Nikolai II:lle turvapaikkaa Englannista, mutta päätti yleisen mielipiteen paineessa määrätä 20. (7.) maaliskuuta syrjäytetyn tsaarin perheineen kotiarestiin. Nikolai II lähti stavkasta viimeisen kerran 21. (8.) maaliskuuta ja saapui seuraavana aamuna Tsarskoje Selon palatsiin, jossa hän joutui Pietarin sotilaspiirin uuden komentajan, kenraali Lavr Kornilovin lähettämien sotilaiden tiukkaan vartiointiin.
Väliaikainen hallitus antoi tsaarinvallan vastustajille yleisen armahduksen, jonka seurauksena sosiaalidemokraattien johtajat saattoivat palata maanpaosta Venäjälle. Sveitsissä asunut bolševikkien johtaja Vladimir Lenin palasi Pietariin 16. (3.) huhtikuuta ja tunnetuimmat menševikkien johtajat hieman myöhemmin.
Vallankumouksen uhrit
Helmikuun vallankumouksen yhteydessä vangittiin noin 4 000 ja surmattiin ainakin 169 vanhan hallinnon edustajaa. Suurin osa surmatuista oli matruusien Kronstadtissa ja Helsingissä surmaamia merivoimien upseereita. Väliaikainen hallitus ei määrännyt ketään teloitettavaksi ja päätti keskittää vangitut vanhan hallinnon edustajat Pietari-Paavalin linnoitukseen. Vallankumouksen yhteenotoissa sai surmansa mahdollisesti yli 300 ihmistä, joista 184 haudattiin juhlallisesti Pietarin Mars-kentälle 5. huhtikuuta (23. maaliskuuta) 1917.
Lokakuun vallankumoukseen johtaneita syitä
Väliaikaisen hallituksen valta ei muodollisesti koskaan perustunut muuhun kuin suuriruhtinas Mikaelin kruunustaluopumisilmoitukseen. Duuman hajottamisen vuoksi hallituksella ei ollut parlamentin tukea eikä minkäänlaista mandaattia kansalta. Varsinaisen parlamentin puuttuessa Pietarin työläisneuvosto omaksui epävirallisen parlamentin roolin ja hallituksen oli pakko kuunnella sitä. Lisäksi väliaikainen hallitus oli kannatuspohjaltaan heikko ja jatkoi tsaarin epäsuosittua ulko- ja sotapolitiikkaa eli sotaa keskusvaltoja vastaan. Hallituksen jäsenet pelkäsivät tulevia perustuslakia säätävän kansalliskokouksen vaaleja, joita sen vuoksi siirrettiin ja hallituksen vallan oikeutus ja suosio murenivat. Kun bolševikit lupasivat leipää, rauhaa ja maata kansalle, he saavuttivat viimein kannatuksen väliaikaisen hallituksen syrjäyttämiseksi lokakuun vallankumouksessa.
Pietarin levottomuuksien vaikutus Suomeen
Suomen venäläisen hallinnon ja Suomeen sijoitettujen sotajoukkojen ylin johto sai tietää Pietarin tapahtumista 13. maaliskuuta, mutta onnistui tilapäisesti estämään tiedon leviämisen. Helsingissä olleet Venäjän Itämeren-laivaston tukikohdat julistettiin piiritystilaan. Päämaja määräsi lähettämään Viipurista linnoitustykistöpataljoonan kukistamaan Pietarin vallankumousta kenraali Ivanovin komennuskunnan mukana, mutta käsky peruttiin jo seuraavana yönä.
Suomalaiset kalterijääkärit eli kiinni jääneet jääkäriliikkeen tukijat pääsivät vapaiksi, kun vallankumouksellinen väkijoukko vapautti Pietarissa kaikki Špalernajan tutkintavankilan vangit. Suomalaisten separatistien vapauttaminen ei ollut Venäjän väliaikaisen hallituksen tarkoitus, mutta uuden vangitsemismääräyksen antamiseen mennessä asianomaiset olivat jo ehtineet livahtaa Suomeen ja painua maan alle.
MS Roslin
MS Roslin oli saksalainen pirtulaiva, joka ajoi karille Kokkolan lähellä lokakuussa vuosien 1930–1932 välillä.
Helmikuun vallankumous
Suomen hallinnon vaihtuminen ja maaliskuun manifesti
Väliaikaisessa hallituksessa nousi esiin kysymys yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä ja erityisesti siitä, pitäisikö se julistaa lakkautetuksi vain tilapäisesti vai lopullisesti. Pavel Miljukovin vaikutuksesta päädyttiin antamaan maaliskuun manifesti, jonka nojalla yleisvaltakunnallinen lainsäädäntö julistettiin lopullisesti lakkautetuksi. Manifestin sisältö perustui esitykseen, jonka Pietariin lähetetty Suomen eduskuntaa edustanut valtuuskunta valmisteli väliaikaisen hallituksen edustajien ja Dmitri Protopopovin kanssa 18.–20. maaliskuuta. Maaliskuun manifesti oli eräänlainen käännekohta: kysymys siitä, oliko väliaikainen hallitus perinyt Venäjän suuriruhtinaalle kuuluneen vallan nousi esiin. Venäläisen kannan mukaan valta oli suoraan siirtynyt väliaikaiselle hallitukselle, ja tämän voisi muuttaa vasta Venäjän perustuslakia säätävä kansalliskokous. Väliaikainen hallitus peruutti keisarilliset manifestit, joilla oli rajoitettu Suomen autonomiaa.
Helsingin upseerisurmat
Vallankumouksen lietsomina Itämeren-laivaston merisotilaat surmasivat Helsingissä 16. ja 17. maaliskuuta noin 50–100 venäläistä upseeria. Sotilasneuvoston tehtävistään erottama vara-amiraali Nepenin ammuttiin Katajanokalla kun hän oli menossa vastaanottamaan Helsinkiin saapunutta Roditševia ja Pietarin neuvoston edustajaa Matvei Skobelevia. Muita korkea-arvoisia surmattuja olivat kontra-amiraali Arkadi Nebolsin, Viaporin sotasataman komentaja kenraaliluutnantti Veniamin Protopopov sekä 128. jalkaväkidivisioonan ja 116. jalkaväkidivisioonan esikuntapäälliköt, kenraaliluutnantti Pjotr Tihonovitš ja kenraalimajuri Mikael von Kothen, jotka ammuttiin mellakassa Rautatientorilla.
MS Roslin
Roslin ajoi Kokkolan seudulla kovassa pohjoistuulessa Krunnin edustalla oleviin Kuolemankiviin ja sai vuodon ollessaan parhaillaan valmistelemassa pirtuerän luovutusta kuljetettavaksi maihin paikallisten kalastajien veneellä. Vuoto pysyi kuitenkin pumppujen avulla hallinnassa ja laiva päätettiin ohjata läheisen Päiväniemen Kuolinlahteen. Muutaman sadan metrin päässä rannasta se ajoi kuitenkin vedenalaiseen kiveen kapealla väylällä ja sai uuden, pahan vuodon. Laivan miehistö päätti hylätä aluksen, mutta ennen lähtöään he hakkasivat lisää reikiä aluksen pohjaan ja sytyttivät hylyn palamaan.