cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valokuvauksen historia
Valokuvauksen digitalisoituminen
Valokuvauksen alkuvuosina valokuvaajat valmistivat itse valokuvamateriaalinsa. Kuvan tallentaminen valonherkälle materiaalille vaatii valon määrän säännöstelemistä. Hurter ja Driffield selvittivät kuinka hopean määrä mustavalkoisen valokuvan valonherkässä emulsiossa vaikuttaa valonherkkyyteen. Vuonna 1890 saatiin valmiiksi kaava sensitometriasta, jonka avulla voitiin matemaattisesti laskea sopiva valotus suhteessa valotusaikaan, objektiivin himmentimen aukkoon ja kehitysprosessiin. Näin valokuvauksesta tuli matematiikkaa, tiedettä ja teollisuutta (Hurter Memorial Lecture 2006). Camera obscuraa piti valokuvausta varten parantaa säädettävällä suljinkoneistolla ja objektiivin himmenninjärjestelmällä. Ennen kuin valokuvauksesta saattoi tulla teollisuutta, piti keksintö standardoida. Kansainvälisessä kongressissa Pariisissa vuonna 1900 sovittiin valokuvauksen yhteisistä standardeista. Näin kameroihin voitiin rakentaa numeroarvoihin perustuvat himmenninaukko-, valotusaika- ja filminherkkyysjärjestelmät.
Digitaalisen valokuvan syntyyn liittyivät myös maalaustaiteen ja arkkitehtuurin aikaisemmat keksinnöt. Albertin ikkuna on toiminut maalauksen ja piirustuksen apuvälineenä piirrettäessä camera obscuran avulla. Filmille kuvattaessa valokuvaus ei kartesiolaista matriisia tarvinnut, mutta myöhemmin siitä tuli digitaalisen valokuvauksen ja kolmiulotteisen kuvantamisen olennainen osa. Digitaalisessa valokuvassa kaksiulotteisen matriisin soluja kutsutaan pikseleiksi ja kolmiulotteisessa kuvantamisessa käytettyjä kuutiomaisia soluja kutsutaan vokseleiksi. Kolmiulotteista kuvantamista käytetään muun muassa lääketieteessä ja virtuaalisissa pelimaailmoissa. Kartesiolaisesta matriisista on tullut kolmiulotteisen tilan klassinen esitysmuoto.
Vera Jocić
thumb|160px|Vera Jocić
Vera Jocić, makedoniaksi Вера Јоциќ, serbiaksi Вера Јоцић, (21. elokuuta 1923 Sindjelić – 22. toukokuuta 1944 Sasa) oli jugoslavialainen partisaani ja hänet nimitettiin postuumisti Jugoslavian kansan sankariksi. Hän on inspiroinut makedonialaista runoilijaa Aco Šopovia, joka teki Jocićista kertovan laulun ”Silmät”.
Jocićin vanhemmat olivat muuttaneet Makedoniaan Serbiasta. Toisen maailmansodan aikana Bulgaria miehitti Makedonian. Jocic liittyi tämän jälkeen Makedonian partisaaneihin. Sasan kylässä käydyssä kahakassa hän haavoittui ja kuoli vammoihinsa.
Keski-Afrikan tasavallan pääministeri
Keski-Afrikan tasavallan pääministeri on Keski-Afrikan tasavallan hallituksen johtaja. Hänet nimittää maan presidentti, samoin kuin koko hallituksen.
The Beatles Collection
The Beatles Collection on The Beatlesin kokoelma-albumi vuodelta 1978. Se sisältää yhtyeen kaikki Britanniassa julkaistut albumit vinyylimuodossa.
Kappalelista
Albumi kattaa jokaisen kappaleen alla olevilta albumeilta:
Pöytätennis kesäolympialaisissa 2008 – miesten kaksinpeli
Pöytätenniksen miesten kaksinpeli Pekingin kesäolympialaisissa 2008 alkoi 19. elokuuta ja finaali pelattiin 23. elokuuta 2008. Yhteensä osallistujia oli 44 maasta, 77 urheilijaa. Olympiakultaa voitti kiinalainen Ma Lin, joka kaatoi kiinalaisen Wang Haon loppuottelussa erävoitoin 4-1. Pronssia voitti kiinalainen Wang Liqin ja neljäs oli ruotsalainen Jörgen Persson.
Objektivismi (ontologia)
Ontologinen tai metafyysinen objektivismi on ontologinen näkökanta, jonka mukaan todellisuus on olemassa tajunnasta riippumatta. Näin se on eräs vastaus kysymykseen, ”riippuuko todellisuus meistä, vai onko se itsenäinen?” Objektivismin vastakohtana on subjektivismi, jonka mukaan todellisuuden olemassaolo riippuu tajunnasta.
Vahvemman objektivistisen näkemyksen mukaan tajunnasta riippumattomasta todellisuudesta olisi olemassa vain yksi oikea kuvaus. Objektivistit eivät välttämättä ota kantaa siihen, onko meillä tietoa tällaisesta kuvauksesta vai ei.
Platonilainen realismi oli eräs metafyysisen objektivismin muoto, koska se katsoi, että ideat ovat olemassa objektiivisesti ja meistä riippumatta. George Berkeleyn empiristinen idealismi (subjektiivinen idealismi) taas oli eräs subjektivismin muoto, koska hän katsoi, että oliot ovat olemassa vain sikäli kuin ne havaitaan.
Gottlob Frege käytti termiä ”objektivismi” tietoteoreettisesta ja metafyysisestä kannasta, joka asettui Immanuel Kantin ajattelua vastaan. Näin termin käyttö häntä edeltäneeseen filosofiaan on takautuvaa.
Roger William Gries
Roger William Gries (s. 26. maaliskuuta 1937 Cleveland) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänestä tuli benediktiinien jäsen 11. heinäkuuta 1957, ja hänet vihittiin papiksi 16. toukokuuta 1963. Hänet nimitettiin Clevelandin hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Praesidiumin titulaaripiispaksi 3. huhtikuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Anthony Pilla, jota avustivat Alexander James Quinn ja Anthony Edward Pevec.
Paatero
Paatero on suomalainen sukunimi, joka on peräisin on Kalevalasta, jossa se tarkoittaa pyöreää kiveä. Sukunimen ovat ottaneet käyttöön muutamat suvut 1900-luvun alussa muuttaessaan ruotsinkielisiä sukunimiä (Fager, Randell, Himmelroos, Wigilant, Lidblad, Lindvall) suomenkielisiksi, mutta samaan aikaan myös itäsuomalaiset sukunimet Huohvanainen ja Putto on vaihdettu Paateroksi.
Paatero-sukunimi on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Argentiinan koripallomaajoukkue
Argentiinan koripallomaajoukkue edustaa Argentiinaa koripallon maajoukkuekilpailuissa.
1900-luku
Argentiina isännöi koripallon ensimmäisiä maailmanmestaruuskilpailuja 1950. Finaalissa isäntämaa voitti Yhdysvallat pistein 64–50 ja vei kultaa. Argentiinan Oscar Alberto Furlong oli kisojen toiseksi paras pistemies. Helsingin 1952 olympialaisissa Argentiina hävisi pronssiottelussa Uruguaylle 68–59 ja sijoittui neljänneksi.
2000-luku
Vuoden 2002 MM-kisoissa Yhdysvalloissa Argentiina voitti jatkolohkossa isäntäjoukkueen pistein 87–80. Argentiina eteni finaaliin, jossa se hävisi jatkoajalla Jugoslavialle 77–84. Argentiinan pelaajista Manu Ginóbili valittiin turnauksen tähtiviisikkoon.
Ateenan 2004 olympialaisissa Rubén Magnanon valmentama Argentiina voitti välierässä Yhdysvallat pistein 89–81. Finaalissa se voitti Italian 84–69 ja saavutti ensimmäisen kerran olympiakultaa. Voittajajoukkueessa pelasivat muun muassa Manu Ginóbili, Pepe Sánchez, Carlos Delfino, Andrés Nocioni, Luis Scola ja Fabricio Oberto.
Japanissa järjestetyissä vuoden 2006 MM-kisoissa Argentiina hävisi välierässä Espanjalle 74–75 ja pronssiottelussa Yhdysvalloille 81–96 ja sijoittui neljänneksi. Manu Ginóbili valittiin jälleen turnauksen tähtiviisikkoon.
Pekingin 2008 olympialaisissa Argentiina saavutti pronssia. Se hävisi välierissä Yhdysvalloille 81–101 ja voitti pronssiottelussa Liettuan 87–75.
Vuoden 2010 MM-kisoissa Turkissa Argentiina hävisi puolivälierissä Liettualle pistein 85–104. Sijoitusotteluissa Argentiina voitti Venäjän 73–61 ja Espanjan 86–81 ja päätyi lopputuloksissa viidenneksi. Luis Scola oli kisojen paras pistemies 27,1 pisteen ottelukohtaisella keskiarvolla.
Lontoon 2012 olympialaisissa Argentiina sijoittui neljänneksi. Se voitti puolivälierissä Brasilian 82–77 mutta hävisi välierissä Yhdysvalloille 83–109 ja pronssiottelussa Venäjälle 77–81.
Vuoden 2014 MM-kisoissa Argentiina hävisi jo neljännesvälierissä Brasilialle. Rio de Janeiron 2016 olympialaisissa Argentiina jäi alkulohkossaan neljänneksi, mikä tiesi joutumista jo puolivälierissä suosikkijoukkue Yhdysvaltoja vastaan, ja Yhdysvallat voittikin tämän ottelun selvästi.
Vuoden 2019 MM-kisoissa Argentiina saavutti hopeaa.
Henning von Holtzendorff
Henning von Holtzendorff (9. tammikuuta 1853 Berliini – 9. kesäkuuta 1919) oli saksalainen amiraali, joka toimi ensimmäisen maailmansodan aikana Saksan merivoimien pääesikunnan päällikkönä 1915–1918.
Holtzendorff yleni 1904 kontra-amiraaliksi, 1907 vara-amiraaliksi ja 1910 amiraaliksi. Vuosina 1909–1913 hän komensi Saksan avomerilaivastoa. Holtzendorff pakotettiin eläkkeelle, koska hän vastusti meriministeri Alfred von Tirpitzin suunnitelmia laivaston nopeasta laajentamisesta ja kilpailusta brittien laivasto-ohjelman kanssa. Hänet kuitenkin kutsuttiin takaisin palvelukseen syyskuussa 1915 ja nimitettiin merivoimien pääesikunnan johtoon. Holtzendorff oli nyt kääntynyt kannattamaan Tirpitzin ajamaa rajoittamatonta sukellusvenesotaa, ja hän kirjoitti 22. joulukuuta 1916 merkittävän muistion, jossa ilmoitti, että tällä keinolla Englanti voitaisiin pakottaa ulos sodasta viidessä kuukaudessa. Viime kädessä Holtzendorffin muistio vakuutti marsalkka Hindenburgin, kenraali Ludendorffin ja keisari Vilhelm II:n rajoittamattoman sukellusvenesodan kannattavuudesta. Se käynnistettiin runsaan kuukauden kuluttua.
Rajoittamaton sukellusvenesota johti huhtikuussa 1917 Tirpitzin ja Holtzendorffin odotusten mukaisesti Yhdysvaltain sodanjulistukseen Saksalle, mutta se ei odotetusti pakottanut Englantia seinää vasten. Sen seurauksena Holtzendorffin asema kävi vaikeammaksi, ja kun hän oli joutunut erimielisyyksiin ylimmän sodanjohdon kanssa, hänet lopulta erotettiin elokuussa 1918 ja korvattiin amiraali Reinhard Scheerillä. Hän sai eronsa yhteydessä suuramiraalin arvon.
Canary Wharfin asema
Canary Wharf on Docklands Light Railwayn asema Canary Wharfin liikekeskuksessa Lontoon Tower Hamletsin kaupunginosassa. Se sijaitsee aivan One Canada Squaren ja kauppakeskuksen vieressä. Asemalla on kuusi laituria ja kolme raidetta; jokaisen raiteen molemmilla puolella on laituri pysähdysten nopeuttamista varten. Asemalla pysähtyvät linjan Bankista ja Stratfordista Lewishamiin menevät junat.
Canary Wharfin asema on Heron Quaysin ja West India Quayn asemien välissä, joihin molempiin on matkaa vain noin 200 metriä. Lontoon metrokartassa DLR:n asema on merkitty vaihtoasemaksi metron Jubilee-linjan kanssa, vaikka sen asema sijaitsee hieman lähempänä Heron Quaysia.
Canary Wharfin asema oli alkuperäisissä Docklands Light Railwayn suunnitemissa, mutta se ei ollut vielä järjestelmän avautuessa elokuussa 1987 valmis. Siitä suunniteltiin samanlaista pientä, kaksiraiteista asemaa, kuin Heron Quays. Myöhemmin selvisi kuitenkin, että siitä tulisi liian pieni kapasiteetiltaan kasvavaa liikekeskusta varten, joten se päästiin avaamaan vasta marraskuussa 1991.
Pieni Korppi
pienoiskuva|Arapaho päällikkö Pieni Korppi, William S. Soulen kuva vuosilta 1868–1874.
Pieni Korppi eli Hosa (, s. noin 1820 – 1889) oli arapaho -intiaanien nawathinehena -heimon päällikkö.
Pieni Korppi oli tunnettu komeasta ulkomuodostaan ja hyvistä puhujanlahjoista. Hän oli rauhanvälittäjänä jo vuonna 1840 kun arapahot, tekivät rauhan cheyenitten, kiowien, comanchien ja tasanko apassien kanssa. Hän myös toivotti kullankaivia tervetulleeksi tiipiiseensä kun he saapuivat saapumisen Denveriin kultakuumeen aikana.
Huolimatta kaikista poniteluistaan rauhan säilyttämiseksi hän joutui allekirjoittamaan Yhdysvaltojen hallituksen ja cheyennejen ja arapahojen vuonna 1861 tekemän Fort Wise-sopimuksen. Siinä sovittiin että intiaanit muuttavat pienempään reservaattiin reservaatista joka sijaitsi nykyisien Coloradon, Kansain, Nebraskan ja Wyomingin alueilla jotka heille oli luovutettu vuoden 1851 Fort Laramien sopimuksessa. Kaikki arapahojohtajat eivät kuitenkaan suostuneet allekirjoittamaan sopimusta, ja Pieni Korppikin pettyi pian sillä Yhdysvaltojen joukot hyökkäsivät rauhallisten intiaanien leiriin ja järjestivät Sand Creekin verilöylyn.
John M. Chivingtonin kostoretki päättyi rauhallisen cheyenneintiaanienkylän teurastukseen 29 marraskuuta vuonna 1864. Kylän johtajista Musta Pata, Valkoinen Antilooppi ja Vasen Käsi, jäi henkiin vain Musta Pata. Miehiä, naisia ja lapsia pahoinpideltiin julmasti ja heiltä vietiin päänahat. Sotilaiden raakuus sai koko kansakunnan tyrmistymään. Pieni Korppi ja hänen arapaho heimonsa selviytyivät vain sen vuoksi että olivat leiriytyneet kauas muista arapahoista ja cheyenneista. Pieni Korppi hyväksyi kuitenkin vuonna 1867 Medicine Lodge-sopimuksen jossa arapahoille annettiin reservaatti Arkansas joen ja Cimarron joen (Arkansas joen sivujoki) läheltä intiaani aluetta.
Vuonna 1871 Pieni Korppi kävi Washingtonissa DC:ssä sekä muissa Itä-Yhdysvaltojen kaupungeissa. New Yorkissa hän puhui Cooper Unionissa (yksityinen korkeakoulu) tieteen ja taiteen edistämisestä. Presidentti Grant tarjosi hänelle rauhanmitaliakin mutta hän sanoi ettei ansaitse sitä koska ei ollut ikinä sodassa valkoisten kanssa ollutkaan. Pieni Korppi onnistui pysyttelmään puolueettomana Red River-sodan aikana 1874–1875. Viimein hän muutti asumaan Blaine Countyyn, Oklahomaan jossa hän kuoli vuonna 1889.
Rodrigo Galatto
Rodrigo José Galatto (s. 10. maaliskuuta 1983 Porto Alegre, Brasilia) on brasilialainen jalkapallomaalivahti.
Seurajoukkueura
Galatto on Grêmion kasvatti. Ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa hän teki 26. marraskuuta 2005 ottelussa Náuticoa vastaan.
22. tammikuuta 2010 hän siirtyi kauden kestävällä lainasopimuksella bulgarialaiseen Liteks Lovetšiin. Hän teki joukkueessa ensiesiintymisensä 26. helmikuuta 2010 ottelussa Lokomotiv Mezdraa vastaan.
6. elokuuta 2010 Galatto teki kolmivuotisen sopimuksen espanjalaisen Málagan kanssa, joka maksoi hänestä 1,2 miljoonan euron siirtokorvauksen.
Travis Waltonin ufosieppaus
thumb|250px|Taiteilijan näkemys Travis Waltonin sieppauksesta.
Travis Waltonin ufosieppaus on väitetty ufosieppaustapaus, joka tapahtui Yhdysvalloissa, Arizonassa 5. marraskuuta 1975. Tapahtuma sai alkunsa, kun seitsemän metsurin ryhmä ajoi kuorma-autolla Apache-Sitgreaven metsässä. Yhtäkkiä metsurit havaitsivat tunnistamattoman kirkkaan esineen, joka valaisi metsää. Silloin yksi metsureista, Travis Walton, hyppäsi ulos autosta ja alkoi juosta kohti esinettä. Autossa tilannetta seuranneet miehet kuulivat esineestä piipittävää ääntä ja sen jälkeen ikään kuin suihkumoottoreiden ääntä. Tarkkailijat näkivät myös ufosta lähteneen sinertävän vihreän valonsäteen, joka osui Waltoniin. Walton kaatui maahan ja jäi makaamaan liikkumattomana. Hänen työkaverinsa pelästyivät tapahtunutta niin paljon, että pakenivat paikalta kuorma-autolla.
Muutaman minuutin päästä metsurit rauhoittuivat sen verran, että päättivät palata paikalle ja yrittää pelastaa Waltonin. Palattuaan tapahtumapaikalle he kuitenkin huomasivat, että Walton ja ufo olivat kadonneet.
Metsurit ilmoittivat asiasta poliisille, joka alkoi etsiä Waltonia. Kymmenet poliisit ja vapaaehtoiset etsijät tutkivat katoamispaikkaa ja sen lähimaastoa, mutta Waltonista ei löytynyt merkkiäkään.
Valheenpaljastuskoe
Pian poliisit alkoivat epäillä, että muut metsurit olivat surmanneet Waltonin ja keksineet ufotarinan peittääkseen rikoksensa. Tämän vuoksi poliisit teettivät valheenpaljastuskokeen metsureille. Kokeiden jälkeen testaaja kirjoitti raportissaan, että viisi miehistä puhui totta, mutta kuudennen kohdalla testitulokset eivät olleet vakuuttavia.
Waltonin löytyminen
Viisi päivää katoamisensa jälkeen Travis Walton soitti Grant Neffille, joka oli Waltonin sisaren mies. Walton kertoi soittavansa puhelinkioskista ja pyysi apua. Grant Neff lupasi hakevansa Waltonin autolla niin pian kuin mahdollista. Neff ja Waltonin veli Duane ajoivat puhelinkioskille, josta he löysivät Travis Waltonin, joka vaikutti olevan šokkitilassa. Paluumatkalla Walton kertoi kohdanneensa omituisia olentoja, joiden silmät olivat vaikuttaneet kauhistuttavilta.
Myöhemmin Walton hypnotisoitiin. Hypnoosissa hän kertoi heränneensä ufon sisällä ja nähneensä olentoja, jotka eivät juurikaan muistuttaneet ihmisiä. Olentojen pituus oli alle 150 cm. Niiden hiuksettomat päät olivat erittäin isokokoiset. Myös olentojen silmät olivat erittäin isokokoiset ja ripsettömät.
Hypnoosikuvauksensa lopussa Walton kertoi heränneensä maantiellä ja nähneensä ufon, joka nousi ylöspäin kadoten taivaalle.
Myöhemmät vaiheet
Walton osallistui Totuuden hetki -tosi-TV -sarjaan vuonna 2010. Kysymys 15 kuului näin: "Jouduitko ufon sieppaamaksi 5. marraskuuta vuonna 1975?", johon Walton vastasi "kyllä". Valheenpaljastuskone oli kuitenkin eri mieltä, ja Walton putosi kilpailusta.
Tapiola (täsmennyssivu)
Sukunimi
Tapiola on myös sukunimi:
Artie Abrams
Artie Abrams on musikaali-draama-komedia Glee-sarjassa esiintyvä kuvitteellinen televisiohahmo. Sarjaa esittää Yhdysvalloissa televisiokanava FOX ja Suomessa Sub.
Hahmoa näyttelee Kevin McHale, joka on ollut sarjassa sen pilottijaksosta lähtien, joka esitettiin 19. toukokuuta 2009. Artien hahmon kehittivät Gleen luojat Ryan Murphy, Brad Falchuk ja Ian Brennan. Hän on kitaristi ja hän on glee-kuoron jäsen kuvitteellisessa William McKinley -koulussa Limassa Ohiossa. Hahmo käyttää parapleegikon käsikäyttöistä pyörätuolia.
Ensimmäinen tuotantokausi
left|thumb|upright|[[Kevin McHale Gleen ensi-iltajuhlassa Santa Monicassa, Kaliforniassa.]] Artie esiteltiin jaksossa "Uuteen nousuun" kitaraa soittavana jäsenenä William McKinley -koulun glee-kuorossa. Hän käyttää pyörätuolia, ja koulun jalkapallojoukkueen jäsenet kiusaavat häntä toistuvasti. Hän on myös koulun jazzyhtyeessä, ja myöhemmin on paljastettu, että hän on koulun A.V. Club -kerhossa sekä jäsen Academic Decathlonin tiimissä.
Artien ensimmäinen soolokappale on kyseisessä jaksossa, "Kelailua", missä hän esittää ohjelman pyörätuolissaan kappaleessa "Dancing With Myself".
Aluekarsintojen valmistelujen aikana Principal Figgins (Iqbal Theba) kertoo, ettei koulun budjetissa ole rahaa vuokrata invalidibussia kuljettamaan glee-kuoroa. Muut opiskelijat järjestävät rahankeräyksen myymällä leivoksia, mutta vaikka he tienaavat tarpeeksi rahaa vuokratakseen bussin, Artie pyytää, että rahat lahjoitettaisiin koululle, jotta se voisi hankkia enemmän pyörätuoliramppeja tulevaisuuden oppilaita varten.
Hän menee treffeille glee-kuoron jäsenen Tina Cohen-Changin (Jenna Ushkowitz) kanssa. Treffeillä Artie kertoo, että hänen vasen puolensa on halvaantunut kahdeksanvuotiaana auto-onnettomuuden takia. Artie on loukkaantunut, kun Tina tunnustaa teeskennelleensä puhevikansa kuudennelta luokalta asti. Hän antaa myöhemmin anteeksi Tinalle, mutta tekee seksistisiä huomautuksia hänen pukeutumisestaan vaatien Tinaa pukeutumaan paljastavammin, jos hän haluaa olla Artien kanssa. Tina kehottaa julkisesti Artieta korjaamaan hänen käytöstään ja Artie pyytää anteeksi; lopulta heistä tulee pari.
Kun Tina kuulee, että Artien unelmana on olla tanssija, hän pyytää Artieta esiintymään steppiohjelmassa hänen kanssaan hänen halvauksestaan huolimatta. Heidän yrityksensä epäonnistuu ja Artie pyytää Tinaa lähtemään. Myöhemmin Tina esittelee hänelle tutkimuksia selkäydinvamman hoitojen edistymisestä, ja antaa Artien uskoa, että hän saattaisi pian kävellä, mutta opinto-ohjaaja Emma Pillsbury (Jayma Mays) muistuttaa hänelle, että kyseisten hoitojen testaamisessa kestää useita vuosia. Artie hyväksyy ettei hän voikaan ehkä koskaan olla tanssija, ja kertoo Tinalle häntä valitsemaan toisen tanssiparin; Artie johtaa glee-kuoron esityksen "Dream a Little Dream of Me", kun Tina tanssii Mike Changin (Harry Shum Jr.) kanssa. Artie on kauhistunut, kun Uudet Tuulet häviävät karsinnat, mutta kiitollinen siitä, että kuuluu glee-kuoroon, myöntäen, että Tina oli hänen ensisuudelmansa.
Yrittäen ansaita huonoa mainetta parantaakseen heidän julkisuuttaan koulussa, Artie ja Tina, muiden glee-kuorolaisten Brittany Piercen (Heather Morris), Mercedes Jonesin (Amber Riley) ja Kurt Hummelin (Chris Colfer) kanssa esittävät improvisoidun esityksen kappaleesta "U Can't Touch This" koulun kirjastossa, mutta kirjastonhoitaja rangaistuksen sijaan pyytää heitä esiintymään hänen kirkkoryhmässään.
Toinen tuotantokausi
Toisen tuotantokauden alussa Artie pyytää Finn Hudsonia auttamaan häntä pääsemään jalkapallojoukkueeseen. Hän toivoo saavansa Tinan takaisin, vaikka he ovat eronneet, ja Tina seurustelee nykyään Mike Changin kanssa. Uusi valmentaja, Shannon Beiste (Dot-Marie Jones) uskoo että Finnin tavoite on aiheuttaa hänelle harmia, koska hän joutuisi eväämään pyörätuoliurheilijan pääsyn joukkueeseen; valmentaja erottaa Finnin joukkueesta. Kuitenkin uudelleen harkinnan jälkeen hän ottaa molemmat oppilaat mukaan joukkueeseen.
Brittany Pierce on Artien parina parilaulukilpailuissa, ja he alkavat seurustelemaan. Artie menettää neitsyytensä Brittanylle, mutta ennen kilpailuja Santana Lopez paljastaa Artielle, että Brittany halusi Artien vain hänen äänensä takia, jotta Brittany voittaisi kilpailun. Artie on poissa tolaltaan koska hänen ensimmäisen seksuaalisen kokemuksensa tarkoitusperät olivat huonot. Artie ja Brittany eroavat.
Myöhemmin Artie ymmärtää, että hän haluaa palata yhteen Brittanyn kanssa. Puckin (Mark Salling) rohkaisemana hän ja Brittany alkavat taas seurustelemaan. Myöhemmin Artie ja Brittany keskustelevat suhteestaan: Artie suuttuu Brittanylle siitä, ettei hän ymmärrä, että hän pettää Artieta Santanan kanssa, ja Artie kutsuu Brittanya tyhmäksi. Artie katuu sanomisiaan ja yrittää pelastaa parisuhteen, mutta Brittany kieltäytyy.
Kolmas, neljäs ja viides tuotantokausi
Kolmannen tuotantokauden alussa Artieta, joka on koulussa toiseksi viimeistä vuottaan, pyydetään ohjaamaan koulun musikaali, West Side Story. Huolimatta itseluottamuksen puutteesta esiintyjät kiittävät häntä, ja Artie kiittää koko kuoroa, siitä, että he uskoivat Artieen.
Kouluvuoden lopussa Artie kavereineen johtavat New Directions -kuoron voittoon kansallisissa kilpailuissa.
Neljännen tuotantokauden alussa Artie valitsee Blainen uudeksi lead-laulajaksi kuorolle. Brittany kampanjoi vuosikurssinsa johtajaksi ja valitsee avukseen Artien. He kuitenkin häviävät kisan Blainelle ja Samille.
Finn palaa McKinleyhyn, ja Artie vierailee hänen työpaikallaan pyytääkseen häntä avukseen ohjaamaan Grease-musikaalin, ja Finn hyväksyy pyynnön.
Hänen liukastuttuaan jäisellä rampilla Artie näkee unen, jossa hän kävelee, mutta kuoro ei pärjää ilman häntä, hän ymmärtää oman arvonsa kuorolle. Hän alkaa seurustelemaan alemman vuosikurssin opiskelijan, glee-kuorolaisen Kitty Wilden kanssa viidennen tuotantokauden alussa, mutta he eroavat tuotantokauden puolivälissä Artien valmistuttua ja glee-kuoron hajottua.
Kehitys
thumb|upright|[[Kevin McHale (kuvassa) näyttelee Artie Abramsia ohjelmassa Glee.]] Kevin McHale tuli Gleen koe-esiintymisiin poikabänditaustasta. Hän oli aiemmin ollut jäsenenä NLT (Not Like Them) -poikabändissä. Hänen koe-esiintymisessä esitetty kappaleensa oli The Beatlesin Let It Be.
Kevin piti Artien hahmokehityksestä Wheels -jaksossa. Hän kertoo, että kun hänet valittiin rooliin, hän ei tiennyt hahmonsa taustoja, ja keksi hahmolle oman taustatarinan. McHale kertoo myös, että tuotannon alusta asti sarjan luoja Ryan Murphy ilmaisi, että Artien ja Tinan tulisi olla yhdessä, joten McHale ja Jenna Ushkowitz istuivat lähekkäin kuvauksissa, olettaen että hahmojen välit syvenisivät jossain vaiheessa. McHale kuvaa Artien ja Tinan välistä suhdetta vertaamalla sitä ABC dramedian Boy Meets World Coryn ja Topangan suhteeseen.
McHale oli mukana 2010 Glee Live! In Concert! -konserttikiertueella. Hän esiintyi pyörätuolissa käyttäen langatonta headset-mikrofonia tavallisen käsikapulan sijaan, koska hän tarvitsi käsiään pyörätuolin käyttämiseen. McHale esiintyi myös valkoisessa talossa Obamille ja vieraille huhtikuussa 2010.
Vastaanotto
Vastaanotto on ollut pääosin positiivista; Shawna Malcolm arvioi jakson Vitamin D positiivisesti, ja ylisti Artielle annettua huomiota.
Hahmo on myös saanut negatiivista huomiota; jaksossa Wheels, joka keskittyi Artieen ja hänen liikuntakyvyttömyyteensä, liikuntakyvyttömien näyttelijöiden komitea koki sopimattomana valita täysin työkykyisen näyttelijän näyttelemään liikuntakyvytöntä hahmoa. CSI-tähti Robert David Hall kommentoi "luulen, että kyseessä on oikeustoimien pelko, että vammainen ihminen hidastaisi tuotantoa, ja pelko, että katsojat kokisivat olonsa epämukaviksi."
Gleen luoja Brad Falchuk vastasi, että vaikka hän ymmärsi huolen ja turhautumisen vammaisuuden kannalta, McHalella oli laulun- ja näyttelemisen taidot ja karisma, jota roolissa tarvitaan sekä "on vaikeaa sanoa ei jollekin, joka on noin lahjakas". McHale on ilmoittanut, että hänellä on ilo edustaa hahmoa pyörätuolissa ja, että "mielestäni siinä on hienoa se, että vaikka Artie on pyörätuolissa, hän voi tehdä kaiken sen saman mitä muutkin".
BKV
BKV (Budapesti Közlekedési Zártkörűen, lyhenne BKV tulee entisestä nimestä Budapesti Közlekedési Vállalat; ) on unkarilainen yritys, joka vastaa Budapestin julkisesta liikenteestä. Se liikennöi Budapestin metroa, lähijunia, sekä johdinauto-, raitiovaunu- ja linja-autoliikennettä.
Pipestone
thumb|300px|Pipestonen kaupunki Pipestone on kaupunki Pipestonen piirikunnassa Minnesotan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Pipestonen väkiluku oli noin 4 100 vuonna 2010. Pipestonen pormestarina toimii Laurie Ness. Pipestone perustettiin vuonna 1876.
Lykurgos Spartalainen
Lykurgos perusti legendan mukaan spartalaisen yhteiskuntajärjestyksen säätämällä niin sanotut Lykurgoksen lait. "Siihen asti", sanoo historioitsija Herodotos, "oli spartalaisilla melkein huonoin hallitusmuoto koko Hellaassa." Valtiota raateli sisäinen riitely, kun maassa asui kaksi toisilleen vihamielistä heimoa. Hallitus harjoitti välillä rajatonta yksinvaltaa ja välillä kansanvaltaa. Tarinan mukaan Lykurgos oli kuolleen kuninkaan veli, joka ryhtyi hallitsemaan Spartaa sillä aikaa, kun odoteltiin perillisen syntymistä leskelle. Kun kälylle syntyi poikalapsi, julisti Lykurgos juhlallisesti hänet kuninkaaksi. Sen jälkeen hän lähti lopullisesti Spartasta vannotettuaan kansalaisia noudattamaan lakeja hänen paluuseensa saakka.
On kuitenkin osoitettu, että Spartan poliittinen järjestelmä on pitkän kehityksen tulos, joka saavutti lopullisen muotonsa vasta 500-luvun lopulla eli Lykurgoksen kauden jälkeen.
thumb|left|280px|Caesar van Everdingenin maalaus Lykurgos osoittaa kasvatuksen merkityksen. Kuva perustuu Plutarkhoksen kertomukseen Lykurgoksesta, joka puhui [[Agora|agoralle kokoontuneelle kansanjoukolle kasvatuksesta. Havainnollistaakseen asiaansa hän asetti esille kaksi koiraa, joiden eteen hän asetti vadillisen ruokaa sekä elävän jäniksen. Toinen koira lähti jäniksen perään, mutta toinen jäi aterioimaan kulholle. Lykurgos selitti: "Molemmat koirat ovat samasta pentueesta, mutta ne on kasvatettu eri tavoin." Yhden Lykurgos oli kouluttanut metsästämään, mutta toisen hän salli kasvaa vapaasti. Jälkimmäinen koira nuolee vatia etualalla, mutta metsästyskoira istuu kuuliaisesti Lykurgoksen vierellä. Pyydystetty jänis makaa Lykurgoksen jaloissa.]] Kaksi vihamielistä heimoa, doorilaiset ja akhaialaiset kilpailivat Spartan viljelysmaan omistuksesta. Lykurgos järjesti kertomusten mukaan säännöllisen maan jaon molemmille. Niinpä doorilaiset myöhemmän tiedon mukaan saivat Spartan ympäriltä 9 000 suurempaa ja akhaialaiset kauempaa pitkin maan rajoja 30 000 pienempää maapalstaa. Säädettiin lisäksi, ettei maatiloja saanut myydä. Kerran matkustaessaan ja nähdessään yhtä kauas toisistaan pystytetyt rajakivet huudahti Lykurgos: "Onhan nyt koko maa kuin pelto, jonka veljet ovat veljellisesti keskenään jakaneet." Kuitenkin tämä omaisuuden tasainen jako häiriytyi siitä, että varsinainen spartalaisheimo hupeni alinomaisissa sodissa ja kahakoissa; siten väheni tilallisten spartalaisten lukumäärä ja maaomistus kasautui perinnön kautta yksityisten sukujen käsiin suuriksi maa-aloiksi.
Tarina kertoo, että Lykurgos perusti valtion elimet tasapainottamaan toisiaan rajattoman kuninkuuden ja hillittömän kansanvallan välillä. Tämä elin oli gerusia eli neuvosto. Sen jäseniä (gerontteja) oli 28, ja lisäksi siihen kuuluivat molemmat kuninkaat. Geronteilla piti olla ikää vähintään 60 vuotta. Tämä neuvosto oli asetettu puolustamaan kansaa, jos kuninkaat väärinkäyttivät valtaansa, ja toisaalta tukemaan kuninkaan arvoa, jos kansanvalta pyrki liiallisuuksiin. Hallitusmuodosta tuli siten ylimysvaltainen.
Kaksi kuningasta, toinen Prokleen ja toinen Eurystheneen suvusta, hallitsi aina yhtaikaa Spartassa. Kansankokouksessa olivat osallisina ainoastaan dorialais-spartalaiset, jotka olivat täyttäneet 30 vuotta. Se sai hyväksyä tai hylätä lakiehdotukset sekä päättää sodasta ja rauhasta lausumalla "kyllä" tai "ei". Se valitsi myös gerusian jäsenet ja virkamiehet huutoäänestyksellä.
Lykurgoksen kuoleman jälkeen asetettiin jonkun ajan kuluttua viisi eforia valvomaan koko hallitusmuodon säilymistä ja noudattamista. He valvoivat neuvoston toimia ja saattoivat vangita kuninkaatkin, jos huomasivat sen tarpeelliseksi.
Spartan kansalaiset eivät mitenkään osallistuneet talouden ylläpitoon, vaikka omistivat maan. Maanviljely tärkein väestöryhmä oli vapaiden kansalaisten eli perioikien ryhmä. Alin väestöryhmä oli helootit, jotka olivat täysin oikeudettomia maaorjia. Helootit kapinoivat usein ja tämän on arvioitu vaikuttaneen Spartan järjestelmään. Lykurgoksen lait tähtäsivät myös spartalaisten kasvattamiseen sotilaskansaksi. Lapsi oli heti synnyttyään valtion omaisuutta. Vanhimmat tarkastivat sen; jos se oli vahva ja ruumiiltaan säännöllisesti muodostunut, annettiin se hoitajattarelle, joka ei sitä kuitenkaan saanut hemmoitella; vaan jos se oli heikko taikka muuten vikainen, heitettiin se rotkoon tai jätettiin muulla tavalla kuolemaan.
Kun poika ehti seitsemän vuoden ikään, hänet otettiin valtion kasvatettavaksi sotilaallisen kurin menetelmin. Pojat kävelivät paljain jaloin ja nukkuivat ruokovuoteilla. Heillä oli kuitenkin lupa varastaa; mutta jos heidät tavattiin varkaudesta, heitä kuritettiin viekkauden puutteesta. Pitkiä puheita ei kuunneltu; heidät totutettiin vastaamaan sotilaallisen lyhyesti. Nuoret tytöt kasvatettiin yhtä ankarasti. Heillä oli omat voimisteluharjoituksensa, ja heitä totutettiin karaistuneeseen elintapaan kahdenkymmenen vuoden ikään asti. Juokseminen, painiminen ja aitojen yli hyppiminen oli tyttöjen suosittua huvia.
Lykurgoksen kerrotaan säätäneen käytännön yhteisistä aterioista. Niissä piti kaikkein käydä syömässä, kuningastenkin. Kun kuningas Agis kerran palasi sotaretkeltä ja tahtoi syödä kotonaan puolisonsa luona sekä lähetti noutamaan osaansa yhteisestä atriasta, niin johtajat eivät sitä sallineet. Tavallisin ruoka oli niin sanottu "musta keitos", joka oli valmistettu verestä ja karvaista yrteistä eikä siis maistunut hyvältä, mutta oli varsin ravitsevainen.
Dinkelsbühl
Dinkelsbühl on kaupunki Baijerin osavaltiossa Saksassa. Se sijaitsee Mittelfrankenin hallintoalueella Tonavan sivujoen Wörnitzin varrella ja on osa Ansbachin piirikuntaa. Vuoden 2020 lopussa kaupungissa asui 11 882 asukasta. Kaupunki on pinta-alaltaan 75,17 neliökilometriä ja sen väestötiheys on 158 as./km².
Historia
Dinkelsbühlin keskiaikainen vanhakaupunki hyvin säilynyt. Kaupunki selvisi vahingoittumattomana esimerkiksi toisesta maailmansodasta. Kaupunki on nykyisin suosittu matkailukohde.
Ystävyyskaupungit
Dinkelsbühlin ystävyyskaupunkeja ovat:
Firmin Ngrébada
Firmin Ngrébada (s. 1968) on keskiafrikkalainen poliitikko, jonka presidentti Faustin-Archange Touadéra nimitti Keski-Afrikan tasavallan pääministeriksi helmikuun lopussa 2019. Ennen nimitystään Ngrébada oli presidentin esikunnan johdossa, ja johti hallituksen ryhmää rauhanneuvotteluissa, jotka johtivat rauhansopimuksen allekirjoittamiseen hallituksen ja 14 aseistetun ryhmän välillä 6. helmikuuta 2019.
Levottomuudet voimistuivat jälleen 2020, kun korkein oikeus esti Francois Bozizen ehdokkuuden joulukuun presidentinvaaleissa. Presidentti Faustin-Archange Touadéra valittiin uudelle kaudelle vaaleissa, joiden äänestysprosentti oli huono. Maa jakaantui Bozizen ja Touaderan kannattajiin. Ngrébadan ja Touaderan puolue menetti enemmistön parlamentissä, ja Ngrébadan eroa vaadittiin laajasti. Kun maassa olleet ranskalaiset sotilaskouluttajat lähtivät, poliittinen kriisi paheni ja Ngrébadan hallitus jätti eronpyyntönsä kesäkuussa 2021.
Oto
Oto voi tarkoittaa seuraavia:
HMS Cossack (F03)
HMS Cossack (viirinumerot L03/F03/G03) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Tribal-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa. Alus tuli tunnetuksi vapautettuaan helmikuussa 1940 Norjan vuonossa saksalaiselta tukilaiva Altmarkilta 299 brittiläistä merimiestä.
Valmistus
Alus tilattiin 10. maaliskuuta 1936 osana vuoden 1935 laivasto-ohjelmaa Vickers Armstrongin Newcastle-upon-Tynen telakalta, missä köli laskettiin 9. kesäkuuta. Alus laskettiin vesille 8. kesäkuuta 1937 ja valmistui 7. kesäkuuta 1938.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Välimeren laivaston 1. Tribal-hävittäjälaivueeseen. Alus osallistui Espanjan sisällissodassa kauppasaarron valvontaan. Se vaurioitui 17. elokuuta 1938 harjoitellessaan tankkausta merellä taistelulaiva HMS Barhamin kanssa, minkä seurauksena se oli Maltalla korjattavana 15. syyskuuta saakka.
Aluksen piti vierailla Istanbulissa telakalta palattuaan, mutta vierailua siirrettiin Münchenin kriisin vuoksi. Vierailu tehtiin 2.-6. elokuuta 1939, jolloin alus saattoi Välimeren laivaston lippulaivan HMS Warspitea vierailulla. Laivueen nimi vaihtui huhtikuussa 1939 4. hävittäjälaivueeksi.
Sodan alettua alus suojasi saattueita Välimerellä Marseilleen, Algeriin ja Beirutiin, kunnes se määrättiin siirtymään 3. lokakuuta kotimaahan. Se suojasi itärannikon saattueita, jossa tehtävässä se törmäsi 7. marraskuuta Mayn saaren edustalla brittiläiseen höyrylaivaan SS Borthwickiin. Hävittäjän miehistöstä sai surmansa neljä ja alus jouduttiin siirtämään telakalle korjattavaksi.
Seuraavana päivänä alus siirrettiin Leithiin Messrs Robb and Companyn Prince of Walesin telakalle, jossa korjaukset alkoivat seuraavana päivänä. Korjausten yhteydessä aluksen turbiininlavat vaihdettiin. Alus palasi palvelukseen 9. tammikuuta 1940.
Norjan rannikolla
Tammikuussa 1940 Sherbrooke luovutti aluksen päällikkyyden laivueen komentaja Vianille, koska Vianin oma alus HSM Afridi oli telakalla huollettavana. Alus vastaanotti 14. helmikuuta ollessaan partiomatkalla Norjan rannikolla HMS Arethusan, HMS Intrepidin ja HMS Ivanhoen havainneen Saksan laivaston tukilaivan Altmarkin. Altmarkilla oli tietojen mukaan kannellaan runsaasti sotavankeuteen matkaavia brittiläisiä merimiehiä. Norjan laivaston alukset eivät olleet kyenneet painostamaan saksalaisalusta poistumaan aluevesiltään. Cossack pysäytti Altmarkin ja asetti sille valtausmiehistön saatuaan käskyn suoraan Winston Churchilliltä. Tukilaivan pakoyrityksessä se ajoi karille Jossingfjordissa, minkä jälkeen 299 brittiläistä meriupseeria ja merimiestä vapautettiin. Alus sai operaatiossa lieviä vaurioita keulaansa, minkä vuoksi se siirrettiin 20. helmikuuta Leithiin telakalle, josta se palasi palvelukseen 23. helmikuuta, jolloin Vian palasi Afridille.
Alus osallistui Norjan taisteluihin. Se lähti 7. huhtikuuta Forthista merelle vara-amiraali Edward-Collinsin johtamassa osastossa, johon kuuluivat risteilijät HMS Galatea ja Arethusa sekä Afridin johtama 4. hävittäjälaivueen kymmenen hävittäjää. Alus hinasi 9. huhtikuuta sisaraluksensa HMS Kelvinin kanssa törmänneen HMS Kashmirin telakalle Leithiin.
Alus suojasi 13. huhtikuuta yhdessä HMS Heron, HMS Foxhoundin ja HMS Foresterin kanssa taistelulaiva Warspitea, kun osasto tunkeutui Vestfjordiin tuhotakseen siellä Furiousin lentokoneiden havaitsemat Saksan laivaston alukset. Osastoon liittyi vuonossa vielä neljä hävittäjää. Seuranneessa niin kutsutussa Narvikin toisessa taistelussa alukseen osui yhdeksän Saksan laivaston hävittäjän Z17 Diether von Roederin ampumaa viiden tuuman kranaattia, jotka aiheuttivat merkittäviä vaurioita sekä surmasivat yksitoista ja haavoittivat 23 miehistönjäsentä. Alus muun muassa menetti liikuntakykynsä saatuaan osuman kattilahuone numero kahteen.
Alus siirtyi satamassa, jolloin se törmäsi pinnan alla kelluvaan hylkyyn. Alus oli kiinni, kunnes nousuvesi irrotti sen 14. huhtikuuta. Alus peruutti pinteestä, minkä jälkeen HMS Kimberley saattoi aluksen Skjelfjordiin norjalaisten korjattavaksi. Aluksen tilapäiskorjausten valmistuttua se saattoi tankkeri British Ladyn Scapa Flowhun, minkä jälkeen se itse siirtyi Portsmouthiin telakalle. Alus siirrettiin telakalle 30. huhtikuuta. Aluksen korjaukset ja muutostyöt sen pohjavesi- ja polttoainetankkeihin valmistuivat 15. kesäkuuta Southamptonissa Thornycroftin telakalla. Muutostöiden aikana aluksen X-torni korvattiin kaksiputkisilla nelituumaisilla Mk XIX ilmatorjuntatykeillä, päämasto lyhennettiin ja takimmainen sauhormi lyhennettiin ilmatorjunnan ampuma-alan parantamiseksi.
Kotilaivastossa
Palvelukseen palanneen aluksen päällikkyyden vastaanotti Vian tehden siitä 4. hävittäjälaivueen johtoaluksen, koska Afridi oli tuhoutunut. Ennen liittymistään laivueeseensa alus suojasi risteilijä HMS Enterpriseä, joka kuljetti kultaa 130 miljoonan punnan arvosta turvasäilöön Yhdysvaltoihin.
Laivueen mukana alus osallistui 6. heinäkuuta vaurioituneen sukellusvene HMS Sharkin etsintään. Alus oli sijoitettuna valmiusosastoon, joka valmistautui saksalaisten maihinnousuntorjuntaan. Se suojasi 11. elokuuta yhdessä HMS Maorin, HMS Sikhin ja HMS Duncanin kanssa 1. miinalaivuetta rakennettaessa itärannikonsulkua (operaatio SN13). Alus kärsi pahoja vaurioita matkattuaan suurella nopeudella huonossa kelissä. Alus oli 28. elokuuta alkaen korjattavana Rosythissä, josta se palasi palvelukseen 13. lokakuuta. Se osallistui 13.-14. lokakuuta Egersundin edustalla hyökkäykseen saksalaisen saattueen kimppuun. Se siirrettiin 14. lokakuuta uudelleen telakalle peräsimessä havaittujen vikojen vuoksi, mistä se palasi 4. marraskuuta palvelukseen.
Alus oli 7. tammikuuta alkaen Thornycroftin telakalla korjattava, koska aluksen pohjassa sekä pohjavesisäiliössä havaittiin vuotoa. Alus palasi palvelukseen 20. helmikuuta. Telakalla ollessa aluksen majoitustiloja (226 henkeä) lisättiin helpottamaan laivueenjohtajana toimimisessa sekä sille asennettiin tyypin 286M tutka.
Palvelukseen palannut alus siirrettiin saattueiden suojaksi. Alus suojasi 22. toukokuuta Clydestä joukkojenkuljetussaattuetta WS8B. 4. hävittäjälaivueenkomentaja Vian sai aamuyöstä 26. toukokuuta Amiraliteetilta määräyksen liittyä Kotilaivastoon Cossackin, HMS Maorin, HMS Sikhin, HMS Zulun sekä Puolan laivaston ORP Piorunin kanssa korvaamaan polttoainepulasta kärsivät taistelulaivojen saattoalukset. Osasto havaitsi Saksan laivaston taistelulaiva Bismarckin, jota vastaan ne hyökkäsivät 27. toukokuuta torpedoin ilman näkyvää tulosta. Alukset kuitenkin seurasivat saksalaisalusta, kunnes taistelulaivat HMS King George V ja HMS Rodney upottivat Bismarckin seuraavana päivänä. Cossack ja Zulu saattoivat King George V:n Loch Eween taistelun jälkeen.
Välimerellä
Alus palveli ajoittain edelleen Kotilaivastossa, mutta se osallistui Maltan saattueiden suojaamiseen. Alus suojasi 20. heinäkuuta alkaen saattuetta GM1, jolloin se oli Kotilaivaston lähettämien Force H:n vahvistuksien (Force X) mukana Välimerellä. Saattue oli osa 21.-24. heinäkuuta toteutettua operaatio Substancea. Alus oli saattueen etummaisena suojauksena 23. heinäkuuta alkaen HMS Eridgen lähdettyä hinaamaan vaurioitunutta HMS Firedrakea takaisin Gibraltarille. Se havaitsi aamuyöstä 24. heinäkuuta Italian laivaston kolme torpedovenetta juuri ennen hyökkäyksen alkamista tutkallaan.
Sam Peckinpah
pienoiskuva|Sam Peckinpah vuonna 1968. David Samuel "Sam" Peckinpah (21. helmikuuta 1925 Fresno – 28. joulukuuta 1984 ), oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja, -tuottaja ja -näyttelijä. Sam Peckinpah muistetaan erityisesti erottuvasta elokuva tyylistään.
Nuoruus
Peckinpah syntyi Fresnossa perheeseen, johon kuului myös isoveli Denny ja adoptoidut nuoremmat sisarukset, Fern Lea ja Susan. Hänen iso-isoisänsä, Rice Peckinpaugh, oli 1800-luvun alkupuolella kauppias ja maanviljelijä. Perhe muutti myöhemmin nimensä muotoon Peckinpah. Samin isoisä, Denver Church Peckinpah, oli tuomari ja myöhemmin edustajainhuoneen jäsen, kuten myös Samin isä David.
HMS Cossack (F03)
Välimerellä
Alus oli mukana operaatio Halberdissa. Aluksen ollessa 23. lokakuuta suojaamassa Gibraltarilta kotimaahan matkaavaa saattuetta HG75 siihen osui Saksan laivaston sukellusveneen U-563:n laukaisema torpedo sillan etupuolelle surmaten aluksen päällikön Berthonin sekä 158 muuta miehistönjäsentä (35.6°N, -10.06667°W).Eloonjääneet jättivät aluksen, mutta se ei kuitenkaan uponnut heti ja miehistö palasi alukseen yrittämään sen pelastamista. Alus saatiin liikkeelle kohti Gibraltaria ja lopulta korvetti HMS Jonquilin saattama hinaaja Thames otti sen hinaukseen. Sään heiketessä Cossack upposi 27. lokakuuta sen jälkeen kun loput miehistöstä oli evakuoitu saattavaan korvettiin.
Sam Peckinpah
Nuoruus
Nuori Sam ahmi kirjoja ja jatkoi harrastusta koko elämänsä ajan. Poikavuodet kuluivat suvun maatilalla Dunlap's Ranchilla ratsastuksen ja metsästyksen parissa. Hänen äitinsä Fern Church oli kalifornialaisia uudisraivaajia. Churchin suvun ansioihin kuului ensimmäisen kastelukanavan kaivaminen keskiseen Kaliforniaan. D. Sammy, joka oli Samin kutsumanimi perhepiirissä, oli hiljainen ja herkkä lapsi, joka luonteeltaan poikkesi veljestään ja isästään. Toisen maailmansodan syttyessä hän liittyi Yhdysvaltain merijalkaväkeen ja näki sodan julmuuden palvellessaan Aasiassa. Sodan jälkeen Sam muutti Kaliforniaan ja alkoi opiskella näyttelemistä University of Southern Californiassa, solmien ensimmäisen avioliittonsa 1947 nuoruudenrakkautensa Maria Sellandin (1927–2006) kanssa. Liitto kesti vuoteen 1960, ja siitä syntyi neljä lasta.
Elokuvauran alku
Peckinpah aloitti uransa ohjaamalla ja käsikirjoittamalla televisioon muun muassa lännensarjaa Gunsmoke, kunnes vuonna 1961 sai ohjattavakseen ensimmäisen teatterielokuvansa, Preerian laki' (The Deadly Companions). Myös seuraavat ohjaustyöt valkokankaalle olivat westernejä aina 1970-luvulle saakka; Viheltävät luodit (Ride the High Country) vuonna 1962, Majuri Dundee 1965, Hurja joukko (The Wild Bunch) 1969 ja Balladi Cable Hoguesta vuonna 1970.
Televisiolle Peckinpah ohjasi 60-luvulla muutaman tv-sarjan osan sekä tuntemattomaksi jääneen tv-elokuvan Noon Wine 1966. Loppuvuodesta 1964 Peckinpah lopulta kiinnitettiin ohjaajaksi Steve McQueenin tähdittämään elokuvaan Cincinnati Kid, mutta hän sai muutaman päivän kuvausten alkamisen jälkeen potkut ohjaajanasemastaan näkemyserojen takia. Joissakin lähteissä mainitaan Peckinpahin kuvanneen "eri rotujen välistä eroottista kanssakäymistä ja alastomuutta" ja muuta käsikirjoituksesta poikkeavaa. Hän joutui tapauksen vuoksi myös henkilökohtaiselle, mutta ei poliittiselle mustalle listalle, yli kahdeksi vuodeksi.
Peckinpahin läpimurtotyönä voidaan pitää lännenelokuvaa Hurja joukko vuodelta 1969. Elokuva tuli tunnetuksi realistisesta ja intensiivisestä väkivallan kuvauksesta, jota tehostivat myöhemmissäkin ohjaustöissä nähdyt hidastukset. Elokuvassa oli mukana nimekäs näyttelijäkaarti, muun muassa William Holden ja Ernest Borgnine ja se sai seuraavana vuonna kaksi Oscar-ehdokkuutta. Peckinpah laati elokuvaan myös käsikirjoituksen.
1970-luku
Peckinpah joi. 1970-luku kului päihdeongelman parissa. Kuvatessaan muun muassa Nuorta Bonneria, studiolta oli palkattu mies vahtimaan häntä, jotta korkki ei aukenisi sopimuksen mukaan ennen iltapäivää kello viittä. Englannissa Sam puolestaan kuvasi 1971 väkivaltaisen trillerin Olkikoirat, pääosassa Dustin Hoffman.
Steve McQueen oli pääosassa kahdessa seuraavassa elokuvassa, Nuori Bonner ja Pakotie 1972. Sitten Peckinpah palasi lännenelokuvaan vuonna 1973 elokuvassa Pat Garrett ja Billy the Kid, jossa esiintyi myös Bob Dylan. Hyvä ystävä Warren Oates oli pääosassa seuraavassa Meksikoon sijoittuvassa palkkiometsästäjätarinassa Tuokaa Alfredo Garcian pää vuonna 1974, ja seuraavana vuonna ensi-illassa oli CIA-jännäri Tapporyhmä (The Killer Elite).
Ainoan sotaelokuvansa Rautaristi Peckinpah ohjasi Euroopassa Slivovits-luumuviinan voimin 1977 palaten Yhdysvaltoihin tekemään rekkakuskifilmin Raivopäät (The Convoy, 1978). Peckinpah ryyditti alkoholismiaan kokaiinin käytöllä aina Tapporyhmän kuvauksista alkaen, ja vauhti oli liikaa aikaisemminkin oireilleelle sydämelle. Peckinpah sai ensimmäisen sydänkohtauksensa 1979. Lähellä kuolemaa hän oli käynyt jo pari vuotta aikaisemminkin hypätessään täysissä pukeissa hotellin uima-altaaseen "virkistyäkseen", sammuen kuitenkin saman tien ja vajoten altaan pohjaan. Työtoveri sukelsi ja elvytti hänet viime hetkellä.
Rankka elämä
Ensimmäisen avioliittonsa kariuduttua 1960, josta syntyi kolme tytärtä, Melissa, Kristen ja Sharon sekä poika, Matthew, Peckinpah avioitui 1965 meksikolaisen näyttelijän ja tanssijan Begoña Palaciosin kanssa. "Meksiko on hyvä paikka rakastua...". Suhde oli ilmeisen myrskyisä, sillä pari erosi ja palasi kolmasti yhteen. Kun Palacios kuoli vuonna 2000, hänen tuhkansa siroteltiin Malibu Beachille, jossa sijaitsi myös Peckinpahin leposija. Pariskunnalle syntyi tytär Maria Guadalupe "Lupita" Peckinpah Palacios. Peckinpah solmi vielä kolmannenkin avioliiton 70-luvun alussa kuvatessaan Englannissa Olkikoiria, mutta liitto kesti vain pari vuotta. Ilmeisen karismaattisella ohjaajalla riitti elämänsä aikana myös lukuisia naisia avioliittojen ulkopuolella.
Töiden saaminen oli lopulta hankalaa, koska Peckinpah poltti sillat sekä tuotantokoneistoon että studioihin. Suorasanainen ja rajusti ryyppäävä Peckinpah oli aina ollut Hollywoodin lainsuojaton ja muuttui humalassa aggressiiviseksi. Kukaan ei halunnut riskeerata kymmenien miljoonien tuotantoa sellaisen miehen vastuulle, joka saattoi olla päiväkausia ulkona kuvioista alkoholin ja kokaiinin takia. Hänen neljästätoista studioelokuvastaan yhtäkään ei esitetty ensi-illassa Peckinpahin haluamassa muodossa vaan esimerkiksi Pat Garrett ja Billy the Kidin ohjaajan versio julkaistiin vuosia myöhemmin vasta 1988.
Moni arvostettu näyttelijä ja työtoveri kuitenkin loi häneen loppuun saakka kestävän työ- ja ystävyyssuhteen, kuten Ernest Borgnine, Warren Oates, Steve McQueen, Slim Pickens, Kris Kristofferson ja Bo Hopkins sekä kuvaaja Lucien Ballard.
Sam Peckinpahin tuotannolle oli tyypillistä uusien näkemysten ja arvojen kohtaaminen vanhan kanssa, usein esimerkiksi romanttisen lännen törmääminen nykyaikaan. Itsetuhoinen elämäntapa ei kätkenyt sitä, että hän oli lahjakas elokuvantekijä. Viimeisen elokuvansa Verinen viikonloppu (The Osterman Weekend, 1983), hän filmasi vuonna 1984.
Peckinpah lopetti alkoholinkäytön kokonaan vuotta ennen kuolemaansa, mutta liian myöhään. Hän sai massiivisen sydänkohtauksen matkalla joulun 1984 viettoon Meksikoon Palacioksen ja tämän tyttären luo. Peckinpah kuoli aamulla 28.12. sairaalassa Los Angelesissa. Peckinpahin viimeisiksi töiksi jäivät Julian Lennonin musiikkivideot ”Too Late for Goodbyes” ja ”Valotte”.