cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alien 3
Juoni
Alienia vastaan käytyjen yhteenottojen jälkeen ainoat henkiin jääneet Ripley ja Morse (Danny Webb) tuhoavat Alienin käyttämällä tulikuumaa lyijyä. Weyland-Yutanin miehet, mukanaan Bishop-androidille identtinen Michael Bishop, ovat saapuneet paikalle ja yrittävät vakuuttaa Ripleyn suunnitelmistaan tuhota Alien. Ripley tietää yhtiön aikovan käyttää rotua taistelutarkoituksiin ja haluaa estää Alienin leviämisen. Ripley tuhoaa kuningataralkion ja itsensä hyppäämällä laavaa sisältävään masuuniin.
Lövön silta
Sillan alitse kulkee 3,2 metrin kulkusyvyinen Biskopsö–Högsåran veneväylä. Sillan rakennustöiden ajan paikalla oli vesiliikenteelle kulkuaukko, jonka korkeus on 18 metriä ja leveys 80 metriä.
Alien 3
Tuotanto
Elokuvan tekemisessä ilmeni vaikeuksia alusta alkaen, kun Fox-yhtiöiden johtaja Joe Roth hylkäsi vuonna 1987 alkuperäisen William Gibsonin kirjoittaman käsikirjoituksen kaksiosaiseen tarinaan, jossa Maa olisi jakautunut kylmän sodan vastapuolien mukaisesti kahtia ja Weyland-Yutani joutuisi kamppailemaan asemastaan. Syy hylkäykseen oli, että elokuvan pääosaan oli alun perin kaavailtu Michael Biehniä, joka näytteli alikersantti Hicksia Aliens – paluussa, ja Sigourney Weaverin esittämä Ellen Ripley olisi ollut ainoastaan sivuosassa. Vaikka Ripleyn piti olla taas pääosassa elokuvan jälkimmäisessä osassa, Roth katsoi Ripleyn olevan niin oleellinen osa Alien-sarjaa, ettei häntä voinut sivuuttaa.
Lövön silta
Valmiin sillan alituskorkeus väylän kohdalla on 19 metriä.
Alien 3
Tuotanto
Elokuvan ohjaaja vaihtui myös useita kertoja projektin aikana; muun muassa Renny Harlinin piti ohjata elokuva, jolloin sen ilmestymisajankohdaksi oli vielä suunniteltu vuoden 1990 alkupuoliskoa. Hän kuitenkin jätti projektin. Myös ensimmäisen Alien-elokuvan ohjaajaa Ridley Scottia lähestyttiin asiassa. Lopulta ohjaajaksi valittiin aiemmin musiikkivideoita ohjannut David Fincher, joka on myöhemmin sanonut, että hän joutui vain myötäilemään tuottajien päätöksiä ja tekemään elokuvasta mahdollisimman kaupallisen.
Lövön silta
Liikenne
Noin 400–500 vakinaista asukasta asui Lövön lossiyhteyden takana. Lövön saaren asukkaiden lisäksi lossin kautta kulkivat muun muassa Kasnäsin, Vänön, Rosalan ja Högsåran asukkaat. Vakinaisten asukkaiden lisäksi lossiyhteyden takana oli yli 1 000 vapaa-ajan asuntoa. Tieliikennettä oli vuonna 2002 keskimäärin 400 ajoneuvoa vuorokaudessa ja kesällä 500 ajoneuvoa vuorokaudessa.
Alien 3
Tuotanto
Vuonna 2003 elokuvasta julkaistiin DVD:llä teatteriversion rinnalla uusi versio, ns. assembly cut, joka on noin 30 minuuttia pidempi kuin vuoden 1992 teatteriversio, ja jossa juonta on muutettu huomattavasti ja uusia erikoistehosteita lisätty. David Fincher ei osallistunut uuden version tekoon. Kun Alien 3 julkaistiin Blu-raylla vuonna 2010, uutta versiota korjailtiin vielä hiukan ja Sigourney Weaver, Charles Dance sekä Lance Henriksen äänittivät dialogia uudelleen.
Lövön silta
Liikenne
Sillan alitse kulkevalla vesiliikenneväylällä 62 prosenttia liikenteestä on huviveneitä, moottori- ja soutuveneitä ja 36 prosenttia purjeveneitä. Väylää käyttävät myös satunnaisesti laivaliikenne ja kalastusalukset. Vuoden 1998 kesällä tehdyssä viikon laskentaseurannassa väylällä kulki 962 venettä ja alusta.
Rakentaminen
Vuonna 2001 Tiehallinto teki Lövön lossipaikan kehittämisen yleissuunnitelman. Tiesuunnitelman laatiminen aloitettiin vuonna 2006.
Hankkeen urakoitsijana toimi Skanska ja urakkasumma on noin 7,8 miljoonaa euroa. Sillan teräsrakenneurakoitsijana on Rautaruukki, joka valmisti sillalle Suomen suurimmat siltalohkot. Koko rakennusalueen pituus on 1 125 metriä. Lokakuussa 2009 aloitettiin linjansiirtötyöt ja lossin siirtoa valmistelevat toimenpiteet. Kannen viisi teräslohkoa kuljetettiin paikalle merikuljetuksena ja nostettiin paikoilleen suurella merinosturilla. Yhden lohkon paino on 200 tonnia ja pituus noin 90 metriä. Lohkot asennettiin paikoilleen viikossa toukokuun 2010 aikana. Silta rakennettiin lossin kohdalle, ja eteläpuolisen rannan kalturi siirretään 40 metriä sivuun siltapaikalta.
Flagellantit
thumb|220px|Flagellantteja 1400-luvulta peräisin olevassa puupiirroksessa. Flagellantit olivat 1200–1400-luvuilla esiintyneitä uskonnollisia liikkeitä, joiden jäsenet ruoskivat ruumistaan synnin aiheuttaman turmeluksen kuolettamiseksi. Erityisesti tätä käytettiin katumuksen osoittamiseksi mustan surman aikana, jotta Jumala lopettaisi epidemian. Paavi Klemens VI kielsi vuonna 1349 liikkeen, jota hän piti uhkana omalle asemalleen. Sen jälkeen heitä alettiin vainota ja polttaa rovioilla. Ruoskijoista käytetty nimitys flangellantit pohjautuu latinan ruoskimista tarkoittavaan flagellare-sanaan.
Liikkeen alku
Ensimmäinen kuvaus ilmiöstä on vuodelta 1210. Keski-Italian Perugiassa kaupungin asukkaat olivat alkaneet ruoskia itseään. Mukana olivat niin aateliset kuin aatelittomat, nuoret ja vanhat, ja he kulkivat kaupungin kaduilla vailla rihman kiertämää. Jokaisella oli nahkaremmeistä tehty raippa. Ilmiön kirjaaja munkki Justinos arveli, että käyttäytymisen taustalla oli laittomuuksien ja epäjärjestyksen lisääntyminen, jota piiskaajat halusivat katua ja sovittaa.
Itsensä kiduttamista oli tehty kristittyjen munkkien ja erakkojen keskuudessa jo ennen flagellantteja. Piinaaminen katsottiin katumuksen ja hurskauden osoitukseksi. Munkit saattoivat käyttää paljaalla iholla rengashaarniskaa kuolettaakseen lihansa. Toiminta levisi 1200-luvulla luostarien ulkopuolelle kaikkiin yhteiskuntaluokkiin. Naiset osallistuivat siihen yleensä sisätiloissa. Samalla liike muuttui fanaattiseksi: toiminnalla haluttiin saada synnit anteeksi ja kuolemanjälkeinen palkkio.
Liikkeen kukistaminen
Vähitellen liikkeestä tuli rasite yhteiskuntarauhalle. Flagellantit syyttivät muita epäuskoisiksi ja paholaisen kanssa liittoutuneiksi. He vainosivat juutalaisia. Kirkko piti epäkohtana sitäkin, että papisto syrjäytyi syntien anteeksisaamisesta ja synninpäästöstä. Niinpä paavi kielsi itsensä ruoskimisen ja julisti liikkeen kerettiläiseksi vuonna 1261. Toiminta laantui Italiassa, mutta sen voittokulku jatkui muualla Keski-Euroopassa. Ruttoepidemian eli mustan surman puhkeaminen 1340-luvulla synnytti liikkeen uuden kukoistuksen. Tällöin sen vahvoja tukialueita olivat Speyerin ja Strasbourgin seudut. Muuallakin Saksassa liike sai kannatusta ja kiertävät flagellantit otettiin usein vastaan riemuiten kirkonkellojen soidessa.
Yksi flagellanttien lahko oli kuolleistaherättäjät. He yrittivät palauttaa kuolleet henkiin itseään ruoskimalla. Paavi ja Saksan piispat tuomitsivat kuolleistaherättäjät kerettiläisinä kuolemaan vuonna 1349.
Liike nousi esille vielä vuonna 1399 Modenassa, jossa yhden miehen näky synnytti kansanliikkeen. Sen johtajat poltettiin kerettiläisinä roviolla. Saksassa nousi vuonna 1414 esille mies, joka julisti itsensä profeetaksi ja alkoi johtaa flagellanttien ryhmää. Hänet poltettiin samana vuonna roviolla. Tätä pidetään liikkeen loppuna.
Patronaattioikeus
Patronaattioikeus (, ’suojelusherruus’) merkitsi aateliselle aiemmin kuulunutta oikeutta ottaa pappi seurakuntaan, jossa hänellä oli säteritila. Alun perin niissä seurakunnissa, joissa joku varakas henkilö, useimmiten aatelinen, oli tehnyt kirkolle huomattavan lahjoituksen, hän oli saanut patronaattioikeuden eli oikeuden seurakunnanpapin nimittämiseen. Patronaattioikeus muodostui keskiajalla ja se oli laajassa käytössä Ruotsin suurvaltakaudella 1600-luvulla. Kustaa II Adolf vahvisti nämä oikeudet vuonna 1612 antamassaan aatelin privilegiossa. Aatelin vallan kasvaessa patronaattioikeus muutti yhä enemmän luonnettaan siihen suuntaan, että jo pelkkä asuinpaikka voitiin tulkita oikeudeksi papin valintaan, vaikka lahjoituksia ei olisi tehtykään.
Petri Karosen mukaan patronaattioikeuden merkitystä on liioiteltu ja pappien nimittämisessä oli usein kyse aikakaudelle tyypillisestä patronus-klientti-suhteesta. Suurvalta-ajalla seurakuntien pappismiesten määrä kaksinkertaisui. Suurin osa Suomen seurakunnista oli konsistoraalisia, joihin tuomiokapituli ja seurakuntalaiset yhdessä valitsivat papin.
Käytännössä oikeus johtui siitä, että kartano edusti taloudellista kykyä rakentaa kirkkoja, kappeleita tai rukoushuoneita, jolloin kirkkoherran, kappalaisen tai papiston apulaisen, saarnaajan asettaminen vaikutti kohtuulliselta.
Suomessa uusien patronaattioikeuksien jakaminen kiellettiin vuonna 1867, jolloin oikeus oli jäljellä neljällä aateliskartanolla kahdeksan seurakunnan alueella. Viimeisinä Suomessa patronaattioikeuksista luopuivat Åminnen kartano Halikossa vuonna 1896 ja Louhisaaren kartano Askaisissa vuonna 1910. Ennen vuotta 1865 evankelis-luterilaiset seurakunnat Suomessa vastasivat myös paikallishallinnosta ennen kuin maaseudulla kunta-asetuksella erotettiin maallinen kunta evankelis-luterilaisesta seurakunnasta, mihin saakka seurakunnan kirkkoherra toimi myös kunnanjohtajana.
Catherine Cusack
Catherine Cusack (s. 21. joulukuuta 1968, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläis-irlantilainen näyttelijä. Hän on edesmenneen näyttelijä Cyril Cusackin neljäs tytär sekä näyttelijöiden Sinéad, Sorcha ja Niamh Cusackin sisarpuoli.
Cusack hyväksyttiin Royal Holloway and Bedford New Collegeen, mutta hän siirtyi työskentelemään lontoolaiseen Tricycle Theatreen. Cusackin ensimmäinen varsinainen näyttelijän rooli oli Brendan Behanin näytelmässä The Hostage, ennen kuin hän siirtyi näyttelemään BBC:n tuottamaan televisiosarjaan Sophia and Constance. Hän on myös näytellyt televisiosarjoissa Doctor Who, Coronation Street ja Elämää Ballykissangelissa sekä elokuvissa The Lonely Passion of Judith Hearne ja Finding Neverland – tarinan lähteillä.
Boke
thumb|Henkilökuva, jossa syväterävyysalueen ulkopuolinen osa sisältää usein toivottavana pidettäviä pyöreähköjä muotoja. thumb| Kapea, bokea korostava [[syväterävyysalue on yleinen ilmiö makro-objektiivia käytettäessä.]]
Boke (, "sumeus") on valokuvaustermi, jolla tarkoitetaan valokuvan syväterävyysalueen ulkopuolisten alueiden subjektiivisia esteettisiä ominaisuuksia.
Muotokuvia otettaessa kuvan varsinainen kohde pyritään usein erottamaan taustastaan käyttämällä lyhyttä syväterävyysaluetta. Tällöin osa kuva-alasta jää tarkoituksella epätarkaksi. Syväterävyysalueen ulkopuolisten osien esteettiset ominaisuudet vaikuttavat kuvan kokonaisvaikutelmaan.
Syväterävyysalueen ulkopuolisten alueiden piirtyminen riippuu objektiivista ja sen himmentimen rakenteesta. Miellyttävän boken luodakseen objektiivien valmistajat saattavat lisätä himmentimen lehtien lukumäärää ja pyöristää lehtiä.
Objektiivissa on erilaisia himmentimen muotoja, jotka voivat tehdä epätarkasta valopisteestä (kts. esim. kuva) soikean, pyöreän, tähtimäisen, nelikulmion tms., riippuen millainen objektiivin verho himmentimessä on. Ilmentymää voi tietenkin muuttaa suotimilla, jota ilmiöta taas ei voi välttämättä erottaa sanasta Boke (jos tarkoitetaan lopullisen kuvan ilmentymää).
Asteroidivyöhyke
Asteroidivyöhykkeellä tarkoitetaan yleensä Marsin ja Jupiterin ratojen välissä sijaitsevaa aluetta, jossa Aurinkoa kiertää suuri määrä pienehköjä taivaankappaleita ja pikkuplaneettoja, joita kutsutaan asteroideiksi. Asteroidi-nimityksellä on aikaisemmin viitattu kaikkiin pikkuplaneettoihin, mutta nykyisin kaikki eivät pidä Aurinkokunnan ulkolaitojen pikkuplaneettoja asteroideina. Planeetan määritelmässäkin asteroidit ja TNO:t mainitaan erikseen. Asteroidi-nimityksen voidaankin katsoa viittaavan Aurinkokunnan sisäosien pikkuplaneettoihin. Niistä suurin osa on juuri asteroidivyöhykkeellä, mutta koska on olemassa myös Maan lähelle tulevia asteroideja ja troijalaisia asteroideja, Marsin ja Jupiterin väliseen vyöhykkeeseen viitataan myös nimellä päävyöhyke. Asteroidivyöhykkeen kohteita kutsutaankin päävyöhykkeen asteroideiksi. Suurin osa asteroideista on epäsäännöllisen muotoisia aurinkokunnan pienkappaleita.
Ceres, Pallas, Vesta ja Hygiea ovat suurimmat päävyöhykkeen asteroidit. Niiden kaikkien läpimitta on yli 400 kilometriä, ja niissä on suuri osa päävyöhykkeen massasta. Cereksessä yksin on noin kolmannes vyöhykkeen massasta. Asteroideista suurin, noin 950 kilometrin läpimittainen Ceres on myös niistä tällä hetkellä ainoa, joka luokitellaan kääpiöplaneetaksi, sillä se on painovoimansa pyöreäksi muokkaama taivaankappale. Myös Vesta ja Pallas (ehkä myös Hygiea) saattavat täyttää kääpiöplaneetan määritelmän.
Löytyminen
thumb|220px|Cereksen löytäjä [[Giuseppe Piazzi]]
Johannes Kepler oli jo vuonna 1596 huomannut Marsin ja Jupiterin välisen suuren aukon, jonne mahtuisi vielä yksi planeetta. Vuonna 1766 Johann Daniel Titius keksi kaavan planeettojen etäisyydelle Auringosta. Kaavan toi julkisuuteen Johann Elert Bode hieman tätä myöhemmin. Kaava tunnetaankin nykyään nimellä Titiuksen–Boden laki. Kun William Herschel sitten löysi vuonna 1781 planeetan Saturnuksen takaa, joka myöhemmin sai nimen Uranus, sen etäisyyden huomattiin sopivan Titiuksen–Boden lakiin.
Uranuksen löydyttyä Marsin ja Jupiterin välisen planeetan olemassaoloon alettiin uskoa ja 11. syyskuuta 1800 paroni Franz von Zachin ja Johann Schroeterin johtama eurooppalaisten tähtitieteilijöiden ryhmä jakoi ekliptikan alueisiin systemaattisen etsinnän käynnistämiseksi Marsin ja Jupiterin välisen planeetan löytämiseksi. He eivät kuitenkaan ehtineet edes kunnolla aloittaa, kun sisilialainen tähtitieteilijä Giuseppe Piazzi löysi sattumalta heidän etsimänsä planeetan 1. tammikuuta 1801. Se sai nimen Ceres.
Kun Cerestä sen löytymisen jälkeen havainnoinut Heinrich Olbers sitten täysin odottamatta löysi Pallaksen 28. maaliskuuta 1802, sen keskietäisyyden havaittiin olevan suurin piirtein sama kuin Cerekselläkin. William Herschel ehdotti samana vuonna, että Cerestä ja Pallasta voisi sanoa asteroideiksi, eli tähdennäköisiksi, sillä toisin kuin muut planeetat, ne näyttivät pienen kokonsa vuoksi ajan parhaillakin kaukoputkilla vain tähtimäisiltä valopisteiltä. Herschelin mielestä Ceres ja Pallas eivät olleet kunnon planeettoja. Monet tähtitieteilijät eivät kuitenkaan hyväksyneet tätä, ja Cerestä ja Pallasta pidettiin edelleen planeettoina.
Sitten vuonna 1804 Karl Ludwig Harding löysi Junon ja Heinrich Olbers löysi Vestan vuonna 1807. Monen vuosikymmenen ajan tähtitieteelliset teokset kertoivat aurinkokunnassa olevan 11 planeettaa: Merkurius, Venus, Maa, Mars, Vesta, Juno, Ceres, Pallas, Jupiter, Saturnus ja Uranus. Tilanne muuttui vasta vuonna 1845, kun K. L. Hencke löysi Astraean. Vuonna 1847 löydettiinkin jo kolme uutta asteroidia: Hebe, Iris ja Flora. Vuonna 1851 Marsin ja Jupiterin välillä kiertäviä taivaankappaleita tunnettiin jo 15. Näistä viimeisimpänä löydetty oli Eunomia. Aluksi ne luettiin muiden lailla keskietäisyytensä mukaisessa järjestyksessä Auringosta lukien planeettojen luettelon, ja jokaisella niistä oli oma erityinen symbolinsa.
Tähän kuitenkin tuli muutos jo vuonna 1851, kun J. F. Encke muutti asteroidien vanhat symbolit löytöjärjestyksen mukaisiksi ympyröidyiksi numeroiksi, ja merkitsi ne löytöjärjestyksen mukaisesti. Hän ei tehnyt tätä kuitenkaan erottaakseen asteroideja planeetoista, vaan vain helpottaakseen symbolien merkitsemistä ja uusien symbolien laatimista. Encke ei kuitenkaan aluksi muuttanut Vestan, Junon, Cereksen ja Pallaksen symboleja ja merkitsi ne edelleen etäisyyden mukaan. Ensimmäinen numerosymbolin saanut asteroidi oli Astraea, ja sen uusi symboli oli ympyröity numero yksi (①), Heben uusi symboli oli ② ja Eunomian ⑪. Vuonna 1852 hän kuitenkin muutti numeroinnin alkamaan viitosesta, niin että Astraean symboliksi tuli ⑤, Heben ⑥ ja Eunomian ⑮. Vuonna 1864 myös Ceres, Pallas, Juno ja Vesta saivat uudet symbolit (①, ②, ③ ja ④) ja ne luettiin muiden asteroidien tavoin löytöjärjestyksen mukaisesti. Vaikka uudet symbolit saivatkin laajan kannatuksen, niin jotkut tähtitieteilijät, esimerkiksi Iriksen, Floran, Victorian ja muutaman muun asteroidin löytäjä John Russell Hind eivät kuitenkaan pitäneet ympyröidyistä numeroista, vaan käyttivät edelleen vanhoja symboleja.
Alkuperä
thumb|180px|P/2010 A2, kuvassa myös suurennos itse kappaleesta, josta törmäysaines irtoaa. Aluksi ajateltiin, että asteroidivyöhyke oli syntynyt suuremman planeetan hajotessa palasiin. Tämän teorian keksi Heinrich Olbers aikana, jolloin asteroideja pidettiin vielä planeettoina, mutta niiden tiedettiin olevan pienehköjä. Oikeastaan asteroidivyöhykettä ei tuolloin vielä tiedetty olevan olemassa sillä ainoastaan Ceres ja Pallas tunnettiin tuolloin. 1800-luvun alussa uskottiinkin, että neljä pientä planeettaa: Vesta, Juno, Ceres ja Pallas ovat saattaneet aluksi muodostaa yhden suuremman planeetan.
Nykyisin kuitenkin uskotaan, että asteroidit ovat Jupiterin ja Marsin ratojen väliin jäänyttä materiaalia, joka ei koskaan päässyt muodostumaan planeetaksi Jupiterin gravitaatiovaikutuksen vuoksi. Tähän viittaavat esimerkiksi eri asteroidien väliset kemialliset erot sekä se, että Vesta, Ceres ja Pallas ovat ominaisuuksiltaan protoplaneetarisia kappaleita; Vestalla ja Cereksellä on esimerkiksi planeettojen ja suurten kuiden tavoin kerrostunut rakenne: ydin, vaippa ja kuori.
Asteroidivyöhykkeellä on tiettävästi tapahtunut asteroidien pilkkoutumista ja yhdistymistä törmäysten seurauksena. Asteroidiryhmien olemassaolo todistaa törmäyksistä. Vuonna 2010 havaittiin kohde P/2010 A2, jonka uskotaan olevan kahden päävyöhykkeen asteroidin välinen törmäys. Myös 596 Scheilaan on havaittu törmänneen kappale.
Päävyöhykkeen rakenteesta
Päävyöhykkeen etäisyys Auringosta on noin 2–4 AU, mutta asteroidit jakautuvat vyöhykkeelle epätasaisesti: tietyillä etäisyyksillä Auringosta asteroideja on suhteellisesti hyvin vähän. Jupiter on gravitaatiovaikutuksellaan häirinnyt päävyöhykkeen asteroideja ja poistanut niitä vyöhykkeeltä Kirkwoodin aukkojen kohdalta. Aukkojen kohdalla asteroidivyöhykkeen pikkuplaneetta ja Jupiter ovat tietyissä rataresonansseissa. Merkittävimmät aukkojen resonanssit ovat: 2:1, 3:1, 5:3, ja 7:2 (3,3; 2,5; 3,7 ja 2,3 AU:n etäisyydellä Auringosta). Rataresonanssi tarkoittaa taivaankappaleiden kiertoaikojen suhdetta, esim. Kirkwoodin aukon 2:1 resonanssissa pikkuplaneetta kiertää Auringon kahdesti ajassa jossa Jupiter suorittaa vain yhden kierroksen. Vaikka suurin osa Jupiter-resonansseista on epävakaita, niin Hilda-ryhmän kappaleet asteroidivyöhykkeen ulko-osissa (kuten 153 Hilda) ovat vakaassa 3:2 resonanssissa Jupiterin kanssa. Päävyöhykkeen sisäreunan 4:1 Kirkwoodin aukon kohdalla sijaitsee Hungaria-ryhmä, jonka kappaleet ovat pysyneet radoillansa suuren inklinaationsa (radan kaltevuus) vuoksi, mutta ne eivät silti ole vakaita. Ryhmä on nimetty 434 Hungarian mukaan.
Asteroidivyöhyke kuvaillaan yleensä elokuvissa tai kirjoissa niin tiheäksi, että sen läpäiseminen tuottaisi suurehkoja vaikeuksia avaruusalukselle. Todellisuudessa asteroidit ovat levittäytyneet niin suurelle alueelle, että mahdollisuus edes satunnaisen asteroidin läheltä sivuuttamiseen on hyvin epätodennäköistä. Monia avaruusluotaimia on lähetetty sen läpi, eikä niillä ole ollut mitään ongelmia. On esitetty arvioita, että olisi noin miljoona päävyöhykkeen asteroidia, joiden läpimitta on suurempi kuin 1 km. Näiden kappaleiden etäisyys toisiinsa olisi täten arviolta keskimäärin noin miljoona kilometriä. Tämä on noin 2,5 kertaa Maan ja Kuun etäisyys toisiinsa. 100 m–1 km:n läpimittaisten asteroidivyöhykkeen kohteiden keskimääräinen etäisyys olisi eräiden olettamusten mukaan kuitenkin arviolta vain noin 100 000 km, mikä vastaa neljäsosaa Maan ja Kuun etäisyydestä toisiinsa. Siltikin tämä etäisyys on erittäin suuri, yli seitsemän kertaa Maan läpimitan suuruinen. Mahdollisuus, että luotain ei selviäisi asteroidivyöhykkeen läpi, on lähes olematon.
Itse asiassa avaruusluotainten on täytynyt valita lentoreittinsä tarkasti, jos niiden on haluttu ohittavan edes yhden asteroidivyöhykkeen pikkuplaneetan lähietäisyydeltä. NASA:n Galileo-luotaimen työryhmältä vaadittiinkin vaivannäköä, kun he yrittivät selvittää mikä asteroideista olisi tarpeeksi lähellä Galileon reittiä, jotta luotain voisi suorittaa tarpeelliset lentoreitin muutokset lähiohituksen onnistumiseksi. Tämä kuitenkin johti ensimmäiseen lähikuvaan asteroidista, 951 Gasprasta ja myöhemmin myös 243 Idasta.
Päävyöhykkeen asteroidien ratojen eksentrisyys (soikeus) on yleensä vähemmän kuin noin 0,33 ja inklinaatio (kaltevuus) on yleensä alle noin 20 astetta. Yhteensä päävyöhykkeen asteroideista tulisi halkaisijaltaan noin 1300–1500 km kokoinen kappale, joka olisi noin 4 % Kuun massasta. Materiaa on ollut enemmänkin, mutta siitä suurin osa on jo pudonnut Aurinkoon tai poistunut aurinkokunnasta pääasiassa noin 4 miljardia vuotta sitten tapahtuneen jättiläisplaneettojen vaelluksen aikana.
Asteroidiryhmät
thumb|220px| Asteroidiryhmät erottuvat selvästi puhtaiden [[rata-arvot|rata-arvojen kaaviossa, jossa vaaka-akselina on asteroidin radan soikeus ja pystyakselina kaltevuus ]]
Asteroideja voidaan ryhmitellä niin sanottuihin asteroidiryhmiin ; samassa ryhmässä asteroidien puhtaat rata-arvot (rataelementit) ovat lähellä toisiaan: muun muassa radan isoakselin puolikas, inklinaatio ja eksentrisyys. Ryhmien arvellaan muodostuneen isompien asteroidien törmäyksistä toisiinsa. On myös olemassa asteroideja, joiden radat ovat samantyyppiset, mutta niiden alkuperä ei ole sama kappale vaan ne ovat syntyneet erikseen, esim. Hildat. Noin puolet asteroideista kuuluu johonkin asteroidiryhmään. Hungaria- ja Phocaea-ryhmät erottuvat muusta päävyöhykkeestä suuren inklinaationsa vuoksi. Hungaria-ryhmä sijaitsee epävakaan 4:1 Jupiter-rataresonanssin alueella päävyöhykkeen sisäosissa, mutta Hungaria-asteroidien suuri inklinaatio suojaa niitä. Hildojen tapaan nämä ryhmät eivät välttämättä ole törmäyksen tuotetta vaan niiden kappaleet vain kulkevat samantyyppisillä radoilla.
Japanilainen tähtitieteilijä Kiyotsugu Hirayama totesi ryhmien olemassaolon vuonna 1918 laskemalla asteroidien puhtaita rata-arvoja. Hirayama määritteli ryhmistä viisi: Koronis, Eos, Themis ja myöhemmin Flora ja Maria. Ryhmiä voidaan kutsua joskus Hirayama-ryhmiksisi, erityisesti Hirayaman löytämää viittä asteroidiryhmää. Nykyään ryhmiä tunnetaan enemmän. Lisäksi päävyöhykkeen asteroidien 9 Metis ja 113 Amalthea on havaittu olevan samaa alkuperää, eli niiden uskotaan olevan entisen asteroidiryhmän suurimmat jäsenet, jotka ovat siitä enää jäljellä. Suurin osa ryhmän massasta on jo hävinnyt.
Päävyöhykkeen asteroidien ominaisuuksia
Suurin osa päävyöhykkeen asteroideista on melko pieniä kappaleita. Vyöhykkeellä on vain noin 200 kappaletta, joiden läpi­mitta on noin 100 km tai enemmän. 200 km:n läpimittaisia tai suurempia päävyöhykkeen asteroideja on kuitenkin vain 27. Monet päävyöhykkeen asteroideista ovat löyhiä kivikasoja, joiden sisällä on tyhjää tilaa. Ne ovat myös epäsäännöllisen muotoisia eli aurinkokunnan pienkappaleita, sillä niiden painovoima ei riitä pyöreän muodon saavuttamiseen.
Suurimmat asteroidit Ceres (952 km), Pallas (545 km) ja Vesta (530 km) ovat varsinaisten planeettojen tavoin pieniä kappaleita kehittyneempiä taivaankappaleita, niissä on esim. tapahtunut aineiden erottumista. Ne ovatkin aurinkokunnan synnystä selvinneitä protoplaneettoja. Vesta muistuttaa rakenteeltaan kiviplaneettoja; sillä on rautaydin, jota ympäröivät kivinen vaippa ja kuori. Ceres muistuttaa kaasujättiläisten jäisiä kuita; sillä on kivinen ydin, jota ympäröi jäinen vaippa. Myös Pallaksessa on todennäköisesti tapahtunut aineiden erottumista kiviseksi ytimeksi ja jäiseksi vaipaksi. Se on ominaisuuksiltaan jotain Vestan ja Cereksen väliltä. Pallaksen radan suuri inklinaatio saattaa johtua sen kokemasta suuresta törmäyksestä. Vestan tiedetään kokeneen kaksi valtavaa törmäystä, jotka muodostivat sen pinnalle jättiläiskraatterit Veneneia ja Rheasilvia noin 2–1 miljardia vuotta sitten. Cereksellä näyttäisi tapahtuvan vesihöyryn purkauksia. Tämä viittaa siihen, että Cereksellä olisi myös ohut vesikaasukehä.
Hygiea (407 km) on neljänneksi suurin asteroidi, ja se kiertää Aurinkoa kauempana kuin Vesta, Ceres ja Pallas. Se on hiilipitoinen primitiivinen kappale, jonka pinnalla on havaittavissa joillain alueilla nestemäisen veden muokkaamaa koostumusta. Tämä saattaa johtua Hygiean aikaisemmin kokemasta suuresta törmäyksestä. Monet päävyöhykkeen kohteista on kuitenkin suurempien protoplaneettojen hajoamisessa syntyneitä pirstaleita. Tällaisia ovat esimerkiksi 158 Koronis ja 243 Ida. Pirstaleiden ja protoplaneettojen lisäksi osa asteroideista saattaa olla planetesimaaleja, jotka selvisivät Aurinkokunnan syntyajoista. Sellainen näyttäisi olevan 121 x 101 x 75 kilometrin läpimittainen 21 Lutetia.
Asteroidien koostumus
Asteroidin koostumusta voidaan selvittää tutkimalla sen lähettämän valon spektriä. Asteroideja luokitellaan muutamaan perustyyppiin: suurimmat luokat ovat suuruusjärjestyksessä hiilipitoiset, silikaattipitoiset ja metallipitoiset (=rautapitoiset).
Suurin osa rauta- ja silikaattipitoisista asteroideista kiertää alle 2,5 AU:n etäisyydellä auringosta ja hiilipitoiset asteroidit yli 2,5 AU:n etäisyydellä. Tällöin suurin osa päävyöhykkeen asteroideista on hiilipitoisia. Joissain päävyöhykkeen asteroideissa, kuten 24 Themis, on myös jonkin verran vesijäätä.
Päävyöhykkeen komeetat
Päävyöhykkeen komeetat ovat komeettamaista aktiivisuutta osoittavia taivaankappaleita, jotka kiertävät Aurinkoa päävyöhykkeellä. Niiden radat muistuttavat muiden päävyöhykkeen kappaleiden ratoja, sillä niiden eksentrisyys ja inklinaatio ovat päävyöhykkeen asteroideille tyypillisiä. Päävyöhykkeen komeettoja ei tunneta vielä kovin monta. Päävyöhykkeen komeetat 7968 Elst-Pizarro (133P/Elst-Pizarro) ja 118401 LINEAR (176P/LINEAR) luokitellaan sekä pikkuplaneettoihin että komeettoihin.
Asteroidien kuut
Luettelo päävyöhykkeen asteroidien kuista löytyy artikkelista Pikkuplaneetan kuu, kohdasta päävyöhykkeen asteroidit.
Kaikki päävyöhykkeen asteroideista eivät kierrä Aurinkoa yksinään, vaan joillain niistä on myös oma kiertolaisensa eli oma kuu. Ensimmäinen löydetty päävyöhykkeen asteroidin kuu oli 243 Idan kuu Dactyl, jonka Galileo-luotaimen tutkijat löysivät vuonna 1994. Myöhemmin asteroidien kuita on löydetty lisää, esim. 22 Kalliopella on kuu nimeltä Linus. Joillain päävyöhykkeen asteroideista kuten 45 Eugenia, 87 Sylvia ja 93 Minerva on kaksi kuuta.
Asteroidien nimet
Koska asteroideja pidettiin aluksi planeettoina ja koska ensimmäisinä löytyneet asteroidit sijaitsivat juuri päävyöhykkeellä, niin ensimmäisinä löytyneiden päävyöhykkeen asteroidien nimet ovat samantyyppisiä kuin varsinaisilla planeetoilla. Esimerkiksi Ceres, Pallas, Juno, Vesta ja Hygiea ovat saaneet nimensä roomalaisen ja kreikkalaisen mytologian jumalattarilta. Kun asteroideista sitten tuli pikkuplaneettoja eikä niitä enää pidetty varsinaisina planeettoina, niin lopulta niille alettiin antaa myös ei-mytologisia nimiä. Ensimmäisen ei-mytologisen nimen sai vuonna 1852 löytynyt 20 Massalia, jonka nimi tulee Marseillen kaupungin kreikankielisen nimen mukaan. Nykyään päävyöhykkeen asteroideille voi antaa hyvin monenlaisia nimiä, ja asteroidivyöhykkeellä kiertääkin hyvin monentyyppisin nimin nimettyjä pikkuplaneettoja, kuten 216 Kleopatra, 2309 Mr. Spock, 9949 Brontosaurus ja 110393 Rammstein. 1930- ja 40-lukujen taite oli Suomessa asteroidietsinnän kulta-aikaa, ja tästä onkin muistona monta suomalaista asteroidin nimeä. Niitä ovat esim. 1454 Kalevala, 1512 Oulu ja 2828 Iku-Turso. Koska nykyään tunnetaan hyvin monia päävyöhykkeen asteroideja, on suuri osa niistä vielä nimeämättä, esim. (67890) 2000 WK61, (134339) 5628 T-3, (123456) 2000 WO137 ja (280002) 2001 UT157.
Tutkimus
Joitain päävyöhykkeen kappaleita on tutkittu avaruusluotaimilla. Ensimmäinen vyöhykkeen alueen läpi lentänyt luotain oli Pioneer 10 vuonna 1972. Ennen luotaimen lentoa vyöhykkeen ylityksen pelättiin olevan vaarallinen. Pioneer 10 ei kuitenkaan vielä tutkinut päävyöhykkeen asteroideja, vaan sitä teki vasta Jupiteria tutkimaan lähetetty Galileo, joka ohitti 951 Gaspran vuonna 1991 ja 243 Idan ja sen Dactyl-kuun vuonna 1993. Maan lähelle tulevaa asteroidia 433 Eros tutkimaan lähetetty NEAR Shoemaker luotain lensi myös päävyöhykkeen asteroidi 253 Mathilden ohi vuonna 1997. Cassini-luotain ohitti 2685 Masurskyn vuonna 2000 ja Stardust ohitti 5535 Annefrankin vuonna 2002. New Horizons-luotain ohitti 132524 APL:n vuonna 2006. Rosetta-luotain ohitti 2867 Šteinsin vuonna 2008 ja 21 Lutetian vuonna 2010.
Päävyöhykkeen suuria protoplaneettoja Vestaa ja kääpiöplaneetta Cerestä tutkimaan lähetetty Dawn-luotain on ensimmäinen päävyöhykkeen asteroideja tutkiva kiertolaisluotain. Kaikki edelliset luotaimet ovat tehneet vain ohilentoja. Edelliset asteroideja kiertäneet luotaimet olivat tutkineet Maan lähelle tulevia asteroideja. Vesta ja Ceres ovat erittäin paljon suurempia kuin aikaisemmin luotaimilla tutkitut asteroidit, sillä Vesta ja Ceres ovat kaksi massiivisinta asteroidia. Luotain saapui Vestan kiertoradalle 16. heinäkuuta 2011, ja palasi Aurinkoa kiertävälle radalle 5. syyskuuta 2012. Luotain saapuu Cereksen kiertoradalle helmikuussa 2015. Cerekselle on suunniteltu myös laskeutujaluotainta, joka käyttäisi hyväkseen Dawn-luotaimen kääpiöplaneetasta keräämiä tietoja.
Thomas Ball Barratt
Thomas Ball Barratt (22. heinäkuuta 1862 Albaston, Englanti – 29. tammikuuta 1940 Oslo, Norja) oli norjalainen metodistipastori, joka tunnetaan helluntaiherätyksen edelläkävijänä Euroopassa.
Perhetausta ja koulutus
Barratt oli brittiläistä syntyperää. Hänen perheensä muutti Englannista Norjaan Thomasin ollessa noin viiden vuoden ikäinen. Barrattin isä oli kaivostoiminnan johtaja ja äiti opettaja. Koulutuksenssa Barratt sai Tauntonin Queen's Collegessa Englannissa. Barratt oli urheilullinen ja hänellä oli myös taiteellisia taipumuksia. Musiikkia Barratt opiskeli Edvard Griegin johdolla. Vuonna 1889 Thomas Barratt muutti puolisonsa Lauran kanssa Kristianiaan.
Metodistipastorina
Barratt tuli uskoon 12-vuotiaana. Nuoruudessaan hän sai saarnaajakoulutuksen kotipaikkakunnallaan Varaldsøyssä, lukien postillaa hartaustilaisuuksissa. Luterilaiset postillat tuntuivat Barrattille yksipuolisilta ja hän ryhtyi kääntämään Dwight L. Moodyn ja John Wesleyn kirjoituksia norjaksi. Ensimmäisen saarnansa Barratt piti joulukuussa 1880. Pari vuotta myöhemmin hän suoritti paikallissaarnajan tutkinnon Bergenissä. Barratt muutti vaimonsa Lauran kanssa Kristianiaan vuonna 1889 ja aloitti kaupunkilähetyksen kesän 1902 aikana. Barratt myös toimitti hengellistä julkaisua nimeltä Byposten.
Yhdysvalloissa
Syksyllä 1905 Barratt lähetettiin Yhdysvaltoihin varainkeräysmatkalle kaupunkilähetyksen toimitaloa varten. Barrattilla oli mukanaan seitsemäntoista metodistikirkon piispan sekä Norjan kuningas Haakon VII:n suositukset. Yli vuoden kestänyt matka ei kuitenkaan sujunut varojen keräyksen näkökulmasta toivotusti. Matkallaan Barratt tuli tietoiseksi Azusa-kadun herätyksestä ja kävi kirjeenvaihtoa William J. Seymourin ryhmän kanssa. Barrattin vierailu Los Angelesiin ei vielä järjestynyt, mutta Barratt vieraili New Yorkissa kokoontuneen helluntairyhmän tilaisuudessa. Marraskuussa 1906 Barratt koki hengellisen uudistumisensa.
Pohjolan helluntaiapostolina
Barratt kirjoitti henkikasteestaan Byposten-lehteen ja palasi Norjaan joulukuussa 1906. Barrattin aloittamissa kokouksissa alkoi esiintyä voimakasta uskonnollista heräämistä, jota verrattiin Azusa-kadun herätyksiin. Sanomalehdet kirjoittivat "Barrattilaisherätyksestä" etusivun uutisia, sekä tarkastelivat ilmiötä myönteisesti ja kielteisesti. Anglikaaninen pappi Alexander Boddy vieraili vuonna 1907 Barrattin tilaisuudessa. Vaikuttuneena Boddy kutsui Barrattin Englantiin julistusmatkalle. Matkan vaikutuksesta ryhdyttiin Sunderlandissa järjestämään vuotuisia helluntaikonferensseja ja herätys levisi nopeasti.
Oslossa vierailivat myös saksalaiset luterilaiset papit Jonathan Paul ja E. Meyer, jotka veivät helluntaisanomaa Saksaan. Norjasta helluntaiherätys levisi nopeasti Ruotsiin. Metodistipastori Ågren tutustui seurakunnan toimintaan. Samoin nuori baptistipastori Lewi Pethrus vieraili Oslossa 1907 ja ystävystyi Barrattin kanssa. Barrattin toiminnasta tuli kansainvälistä. Vuonna 1908 Barratt vieraili Intiassa. Helluntaisanoma levisi myös Byposten-lehden välityksellä, jolle vuonna 1910 annettiin uusi nimi Korsets Seier.
Karismaattisten ilmiöiden vuoksi Barrattille ja metodistikirkolle tuli välirikko. Myöhemmin Barratt myös muutti mielensä lapsikastetta vastaan ja otti kasteen 1913 Tukholmassa Lewi Pethruksen johtamassa Filadelfia-seurakunnassa. Hän on merkinnyt Norjan helluntailaisuudelle samaa kuin Lewi Pethrus Ruotsin helluntailaisuudelle.
Virsi- ja laulurunoilijana
Barratin kirjoittamia lauluja on myös suomenkielisissä virsi- ja laulukirjoissa:
Hengellinen laulukirja
Seurakunta laulaa
Ruotsin kirkon virsikirja
Ihmisrotu
pienois|Kokoelma mieskasvoja, jotka ulkonäköön perustuvassa rotuluokittelussa on luokiteltu kuuluvan erirotuisille ihmisille. Ylärivissä negridiset ([[Hausat|hausa Pohjois-Nigeriasta), mongolidiset (itäaasialaismies) ja australoidiset (yali Uuden-Guinean Baliem Valleystä) kasvot. Alarivissä amerikkalaiset (šamaaniasuinen mies Amazoniasta), kaukasidiset (islantilainen mies) ja kapoidiset (san Namibiasta) kasvot.]] Ihmisrotu on varsinkin aikaisemmin käytetty nimitys ihmisryhmästä, johon kuuluvilla yksilöillä on tiettyjä muista yksilöistä poikkeavia perinnöllisiä ominaisuuksia, jotka ovat heille suurin piirtein yhteisiä ja liittyvät tiettyyn maantieteelliseen alueeseen. Perinteiset länsimaiset rodun määritelmät ovat perustuneet näkyviin eroihin etenkin ihonvärissä, kasvonpiirteissä ja hiusten laadussa.
Taksonomian isäksi kutsuttu Carl von Linné luokitteli ihmiskunnan amerikkalaiseen, eurooppalaiseen, aasialaiseen ja mustaan rotuun, mistä tuli pitkään vallinneen rotukäsityksen pohja. Monet uskovat edelleen, että ihmiskunta jakautuu mongolidiseen, kaukasidiseen ja negridiseen päärotuun ja jotkut pitävät Australian kantaväestöä neljännen päärodun edustajina.
Euroopassa ensimmäiset ihmisiä koskevat systemaattiset hierarkkiset rotuluokittelut syntyivät 1700-luvun puolivälissä. Käsitykset roduista ja tietyistä rotujaotteluista ovat vaihdelleet kulttuurista ja historian ajankohdasta toiseen. Rodun käsitteeseen on sisältänyt myös muita kuin vain ihmisten erilaiseen ulkonäköön liittyviä merkityksiä. Esimerkiksi Yhdysvalloissa rodun käsite nivoutuu yhteen yhteiskuntaluokan käsitteen kanssa. Rotujaotteluun on liittynyt rotusyrjintää eli rasismia.
Biologisen luokittelun käsitteenä ihmisen jakaminen rotuihin katsotaan perusteettomaksi käsitykseksi, sillä rotukriteereitä on vaikea määritellä, ja ihmisen geneettinen muuntelu on vähäistä ryhmien välillä. Geneettisessä mielessä rotuja ei ole, sillä erillisten luokkien sijaan ihmiskunta on geneettisesti samaa jatkumoa. Vanhan, laajalti näennäistieteelliseksi katsotun rodun käsitteen tilalle on yhteiskuntatieteessä tullut jako etnisiin ryhmiin ja yhteisöihin ja väestögenetiikassa populaatioihin eli kliineihin. Yhteiskuntatieteissä rotua tarkastellaan yhteiskunnallisesti tuotettuna rakenteena, sillä ihmisiä luokitellaan edelleen esimerkiksi ihonvärin perusteella ja ihmisiin liitetään etnisiin taustoihin liittyviä stereotypioita.
Rotumäärittelyjen historiaa
pienois|[[Muinainen Egypti|Muinaisen Egyptin taiteessa eri kansojen edustajat maalattiin erivärisiksi. Vuonna 1820 tehty kopio muinaisegyptiläisestä freskosta, jossa vasemmalta oikealle libyalainen, nubialainen, levanttilainen ja egyptiläinen.]] Antiikin maailmassa esimerkiksi filosofi Aristoteleen jaottelu kreikkalaisiin ja barbaareihin ei perustunut rotuun vaan heidät jaoteltiin niihin, jotka poliittisesti järjestäytyivät kaupunkivaltioiksi (kreikkalaiset), ja niihin, jotka eivät toimineet näin (barbaarit). Roomalaiset erottivat itsensä muista soveltamansa lakijärjestelmän perusteella, ja suurissa yksijumalaisissa uskonnoissa keskiajalla jaottelu kulki oikea- ja vääräuskoisten välillä. Kristinuskossa ja islamissa katsottiin, että kaikki ihmiset olivat kykeneviä kääntymään oikeaan uskoon. Myös juutalaisten goyn käsite liittyi juutalaiseen uskontoon, ei verenperintöön.
Espanjassa reconquistan aikana hallitsijapari Isabella ja Ferdinand karkottivat maasta ensin juutalaiset vuonna 1492 ja myöhemmin muslimit vuonna 1502. Monet karkotettavista olivat kuitenkin kääntyneet kristityiksi välttyäkseen karkotukselta, minkä vuoksi suurinkvisiittori Tomás de Torquemada määräsi, että inkvisition tuli tutkia henkilöiden uskonnon lisäksi myös näiden sukutausta. Vain niiden, joiden onnistui todistaa sukutaustansa kristillisyys, sallittiin jäädä maahan. Määräyksestä kehittyi pian ”puhtaan veren” periaate, jota voidaan pitää rotukäsitteen edeltäjänä.
Eräissä kulttuureissa on kehitetty rotuluokituksia sosiaalisin tai taloudellisin perustein. Esimerkiksi Ruandan kansanmurhaan johtanut hutujen ja tutsien jaottelun on katsottu perustuvan alun perin enemmänkin yhteiskuntaluokkaan ja taloudellisiin tekijöihin kuin etnisiin näkökohtiin. Philip Gourevitchin mukaan hieman yleistäen ilmaistuna hutu muuttui tutsiksi, jos hän ryhtyi kasvattamaan nautakarjaa, ja tutsi muuttui hutuksi, mikäli hän rupesi viljelemään maata. 1800-luvulla John Hanning Speke vahvisti jaottelua tieteelliseen rasismiin perustuvalla haamilaisella teorialla, jonka mukaan tutsit kuuluvat ”korkeampaan” haamilaiseen ja hutut ”alempaan” banturotuun.
Ensimmäiset rotuluokittelut
pienois|pysty|Luonnontutkija ja [[taksonomian isä Carl von Linné jakoi ihmiset neljään rotuun: Homo sapiens americanus, Homo sapiens europaeus, Homo sapiens asiaticus ja Homo sapiens afer. Alexander Roslinin maalaus Linnéstä on vuodelta 1775.]] Valistuksen aikana syntyneet eurooppalaiset rotuteoriat olivat osa uutta luonnontieteiden vertailevaa, tyypittelevää ja luokittelevaa lähestymistapaa maailmaan ja erilaisiin ilmiöihin. Carl von Linné, Johann Friedrich Blumenbach ja muut 1700-luvulla eläneet tutkijat mahdollistivat myöhemmän ”tieteellisen rasismin” tutkimalla ihmisiä osana eläinkuntaa eikä enää Jumalan muusta luonnosta eroavina luomuksina. Rotu määriteltiin niin sanotuissa klassisissa rotuluokitteluissa joukkona ihmisiä, joilla oli yhteisiä havaittavia tai mitattavia ruumiillisia piirteitä. Fyysisten piirteiden lisäksi Ihmisryhmiä luokiteltiin myös esimerkiksi kauneuden ja rumuuden, kulttuurisen kehitystason ja henkisten ominaisuuksien mukaan. Ihonväri oli aluksi merkittävin fyysisistä luokittelupiirteistä. Rotujen välisten erojen uskottiin johtuvan kunkin ryhmän elinympäristöstä.
Eurooppalaiset alkoivat samastua klassisten rotuluokittelujen myötä laajempaan valkoihoisten ryhmään. Eurooppalaiset luokittelijat ottivat antiikin Kreikan kauneusihanteen rotuhierarkian pohjaksi. Mitä kauempana ihminen oli tästä ihanteesta, sitä vähemmän ”kaukasialaisena” häntä pidettiin.
Ensimmäinen merkittävä nykyisen kaltainen rotukäsite esiintyi vuonna 1684 julkaistussa François Bernierin teoksessa Nouvelle division de la terre par les différents espèces ou races qui l’habitent (”Maapallon uusi jako sillä asuviin lajeihin tai rotuihin perustuen”). Matkojensa perusteella Bernier jakoi ihmiskunnan neljään rotuun, joista ensimmäinen asutti valtaosaa Euroopasta ja Pohjois-Amerikasta, Persiaa sekä Pohjois- ja Keski-Intiaa leviten aina Indonesiaan asti. Toinen ryhmä sijaitsi Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, kolmas Itä- ja Keski-Aasiassa. Neljännen ryhmän muodostivat lyhytkasvuiset Skandinavian saamelaiset. Bernierin luokittelu ei ollut hierarkkinen kuten myöhemmät rotuteoriat.
Hierarkkiset rotuluokittelut syntyivät Euroopassa 1700-luvun puolivälin paikkeilla. Niiden tekijöitä olivat taksonomian isäksi kutsuttu Carl von Linné, Georges Leclerc de Buffon ja Johann Friedrich Blumenbach sekä myöhemmin 1800-luvulla Georges Cuvier. Linnén rotujaottelusta tuli pitkään vallinneen rotukäsityksen pohja. Linné jaotteli ihmiset vuonna 1735 ilmestyneessä teoksessaan Systema Naturae neljään rotuun: Homo sapiens americanus, joka oli punertava, temperamentikas ja alistuva; Homo sapiens europaeus: valkoinen, vakava ja vahva; Homo sapiens asiaticus: keltainen, melankolinen ja ahne sekä Homo sapiens afer: musta, passiivinen ja laiska. Myös Johann Friedrich Blumenbachin luokittelu viiteen rotuun perustui ihonväriin: kaukasialainen (valkoinen), mongolinen (keltainen), etiopialainen (musta), malajilainen ja amerikkalainen rotu (punertava).
Fyysinen antropologia
1800-luvulla tapahtunutta rotuajattelun järjestelmällistämistä on myöhemmin ryhdytty nimittämään ”tieteelliseksi rasismiksi”. Sen on katsottu olevan keskeisin länsimaisen rasismin muiden kulttuurien piirissä ilmenneistä rasismeista erottava piirre. Pekka Isakssonin ensimmäiseksi tieteelliseksi rasistiksi luonnehtiman anatomi Robert Knoxin mukaan ”Rotu on kaikki: kirjallisuus, tiede, taide – sanalla sanoen sivilisaatio – riippuvat kaikki siitä”. Vuosisadan loppupuolella rotu-käsite oli levinnyt luonnontieteistä myös historiaan ja yhteiskuntatieteisiin.
Brittiläinen luonnontieteilijä Charles Darwin esitti vallitsevien käsitysten vastaisesti vuonna 1872 että eri rodut olisivatkin kehittyneet yhteisestä esivanhemmasta kirjassaan Tunteiden ilmeneminen ihmisissä ja eläimissä kasvonilmeiden tulkintaan liittyvään tutkimukseen perustuen.
Rotuhierarkiat ja rotupuhtaus
pienois|Yksityiskohta saksalaisen Meyersin tietosanakirjan etnografisesta kartasta vuodelta 1890. Kartaan merkitty muun muassa ”arjalaisten” ja ”indoarjalaisten” asuinalueet. Saksalainen historioitsija ja filosofi Christoph Meiners esitti jo 1793 ilmestyneessä teoksessaan Historische Vergleichung, että kulttuurien kehittyneisyys on yhteydessä rotutyyppeihin. Kulttuurit hän jakoi ”villeihin”, ”barbaarisiin”, ”alkavasti valistuneisiin” ja ”valistuneisiin”. Hän myös loi ihmisten nousevan asteikon, jossa ryhmät asetettiin seuraavaan järjestykseen: ihmisapinat, ”metsäneekerit”, ”pensashottentotit”, ”bushmannit”, ”Etelänmeren neekerit”, suomalaiset, mongoliset paimentolaiskansat, Länsi-Aasian nomadit, Etelänmeren saarikansat, eteläaasialaiset, hindut, länsiaasialaiset ja eurooppalaiset. Meiners myös katsoi, etteivät ”alempiarvoiset” voineet vaatia samoja oikeuksia ”ylempiarvoisten kanssa”.
Arjalaisten uskottiin 1800-luvulla olleen kantaindoeurooppalaisten itsestään käyttämä nimitys. Tämä käsitys perustui lähinnä siihen, että Irlannin omakielisen nimen ’Éire’ luultiin olevan samaa juurta kuin sanskritin ja muiden indoiranilaisten kielten ari-,arya-, ārya- ja vastaavat sanat, joista ’arjalainen’ johdettiin. Koska niihin aikoihin kieli yhdistettiin perimään, ja koska eurooppalaisten ajateltiin olevan rodullisesti ylivertaisia, syntyi käsitys ylivertaisesta ”arjalaisesta” rodusta.
Englantilainen antropologi ja eugeniikan kehittäjä Francis Galton sijoitti eri rodut älykkyysasteikolle, jonka toisessa ääripäässä sijaitsivat ateenalaiset ja heidän alapuolellaan laskevassa järjestyksessä englantilaiset, skotlantilaiset ja pohjoisenglantilaiset. Brittien alapuolella olivat afrikkalaiset, ja alimpana luokittelussa olivat Australian alkuperäisasukkaat.
Aluksi liberaalit sosiaalidarvinistit katsoivat, että kehityksen myötä ihmisestä lajina tai ainakin ”valkoisesta rodusta” tulee älykkäämpi, sivistyneempi ja moraalisesti parempi, vaikka hintana sille darvinistisessa eloonjäämiskamppailussa olikin ”epäkelpojen” tuhoutuminen. 1800-luvun lopussa kuitenkin kehitysusko muuttui pessimismiksi samalla kun rasistiset näkemykset ja rotuhygieeniset vaatimukset vahvistuivat. Negatiivisessa eugeniikassa katsottiin, että ihmiskuntaa tuli jalostaa kotieläinten tavoin niin, että ”epäkelpoja” tuli estää lisääntymästä muun muassa pakkosteriloinneilla, säätämällä avioliittorajoituksia tai eristämällä heidät laitoksiin. Eurooppalaisessa kulttuuripiirissä tällaisessa rotuhygieniassa keskityttiin ”valkoisen rodun” perintöaineksen vaalimiseen ja muiden rotujen perintöaineksen karsimiseen siitä. Rotuhygieenikkojen mukaan kaksi merkittävintä uhkakuvaa olivat eri rotujen sekoittuminen ja ”huonompien” rotujen määrällinen kasvu. Euroopan sisällä tällainen uhka oli alkukantaisena pidetyn ”huonomman” alpiinisen rodun nopeampi lisääntyminen pohjoiseen rotuun eli ”arjalaisiin” nähden. Vuonna 1910 Eugen Fischer esitti, että puhdas germaaninen veri oli jo hävinnyt Espanjasta, Portugalista ja Italiasta, oli häviämässä Ranskasta ja tulisi lopulta häviämään myös Saksasta.
1930-luvulla natsi-Saksan rotuhygieenisten ohjelmien tavoitteena oli säilyttää ”puhdas” saksalainen rotu. Kansallissosialistit suorittivat laajoja, usein julmia kokeiluja ihmisillä koetellakseen perinnöllisyysteorioitaan. Eugeniikka huipentui Saksan T4-eugeniikkaohjelmaan, jossa toistasataatuhatta vammaista ja mielisairasta ihmistä murhattiin ”elinkelvottomana elämänä”.
Myöhemmät rotuluokittelut
1800-luvulla vakiintuneiden päärotujen luokitusjärjestelmän lisäksi esitettiin myös useita tarkempia luokitteluja ja alarotuja. Esimerkiksi Hans Günter jaotteli 1920-luvulla eurooppalaiset viiteen eri rotuun:
Günterin luokittelussa suomalaiset kuuluivat itäbalttilaiseen rotuun, joka oli piirteiltään lähellä mongolideja. Myöhemmin suomalaisia on pidetty pohjoisen ja itäbalttilaisen rodun muodostamana sekakansana. Ihmisrotujen alaluokkia nimitettiin joskus ihmistyypeiksi. Esimerkiksi vuonna 1926 julkaistussa teoksessa ''The Racial Characters of the Swedish nation. Anthropologia suecica'' katsottiin ruotsalaisten edustavan kuutta eri ihmistyyppiä niin, että ”puhtaasti pohjoismaista tyyppiä” edusti 30 prosenttia maan väestöstä.
Yhdysvaltalainen antropologi Carleton Coon esitti vuonna 1962 ilmestyneessä kirjassaan The Origin of Races, että ihmiskunta jakaantui viiteen rotuun: kaukasoideihin, kongoideihin, kapoideihin, mongolideihin ja australideihin. Tässä luokittelussa mongolidiseen rotuun kuuluvat myös intiaanit, malaijit ja Tyynenmeren saarten asukkaat, kun taas kapoidit eli eteläisen Afrikan khoisanit muodostivat oman rotunsa. Coon katsoi, että Homo sapiens kehittyi Homo erectuksesta viisi kertaa viidellä alueella ja että nämä viisi itsenäistä evolutionaarista ”hyppyä” edustivat rotuluokittelun ryhmiä. Hänen mukaansa esimerkiksi kaukasoidit erkanivat Homo erectuksesta 200 000 vuotta ennen kongoideja. Coonin teoria oli aikoinaan tiedeyhteisössä hyvin kiistanalainen. Nykyisin Coonin teoriaa rotujen kehittymisestä pidetään yleisesti vääränä. Laajalti hyväksytyn näkemyksen mukaan Afrikka on kaikkien ihmisten alkukoti, josta Homo sapiens muutti muihin osiin maapalloa viimeistään noin 60 000 vuotta sitten syrjäyttäen vähitellen Homo erectuksen kaikkialla.
Coonin teoriaa käytettiin Yhdysvalloissa perustelemaan rotuerottelujärjestelmää: rotuerottelun kannattajat katsoivat, etteivät afroamerikkalaiset maan valkoista väestöä ”nuorempana” olleet kykeneviä täysipainoisesti osallistumaan maan yhteiskuntaan. Coon myös itse tuki rotuerottelua ajaneita ryhmiä.