cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Halosenniemi
Historia
Arkkitehtonisesti rakennus edustaa kansallisromantiikkaa. Pekka Halonen suunnitteli rakennuksen yhdessä veljensä Antti Halosen kanssa. Taiteilijakoti on sisätilojaan myöten upea kokonaistaideteos. Rakennuksen arkkitehtuurissa yhdistyy tyylikkäästi perinteinen suomalainen rakentaminen ja eurooppalaisen kansallisromantiikan vaikutteet.
Makinami (1941)
Makinami (, vierivä aalto) oli keisarillisen Japanin laivaston Yūgumo-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Halosenniemi
Historia
Tuusulan kunta osti Halosenniemen rakennuksen tontteineen vuonna 1949. Alkuvuosikymmeninä Halosenniemen rakennus toimi osittain Tuusulan kotiseutumuseona ja osittain museonhoitajan kotina. 1970-luvun puolessa välissä museokäytössä olleet tilat palautettiin Pekka Halosen taiteilijakotimuseoksi. 1980-luvun loppupuolella tehtiin päätös rakennuksen palauttamisesta kokonaisuudessaan alkuperäisen kaltaiseksi Pekka ja Maija Halosen kodiksi. Nykyisessä muodossa Halosenniemi avattiin yleisölle vuonna 1990.
Makinami (1941)
Valmistus
Alus tilattiin Maizurun laivastoarsenaalista. Se laskettiin vesille 27. joulukuuta 1941 ja otettiin palvelukseen 18. elokuuta 1942.
Halosenniemi
Nykypäivä
Nykyisin Halosenniemi on Tuusulan kunnan omistuksessa ja avoinna yleisölle. Halosenniemen kokonaisuuteen kuuluu myös Maija ja Pekka Halosen puutarha, joka on palautettu alkuperäisen kaltaiseksi. Kallioinen niemi julistettiin vuonna 1966 luonnonsuojelualueeksi. Museon vaihtuvat näyttelyt esittelevät Pekka Halosen taidetta muun muassa yhdistäen sitä aikalaistaiteilijoiden ja myöhempien aikakausien taiteeseen. Halosenniemi on myös suosittu erilaisten pienimuotoisten konserttien ja tilaisuuksien paikkana. Talo on eräs Tuusulanjärven taiteilijayhteisön nähtävyyksistä.
Makinami (1941)
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Japanin 2. laivaston 2. hävittäjälaivueen 31. hävittäjäviirikköön päällikkönään Hitomi Toyoji. Se suojasi 6.–10. syyskuuta 1942 Kuresta Trukille taistelulaivat Kongōn ja Harunan, jonka jälkeen alus partioi Salomonsaarten pohjoispuolella. Se suojasi 13.–14. lokakuuta Kongōa ja Harunaa näiden tulittaessa Henderson Fieldin lentotukikohtaa sekä uudelleen 15.–16. lokakuuta Myōkōa ja Mayaa vastaavassa tehtävässä.
Alus suojasi 26. lokakuuta amiraali Kondon hyökkäysosastoa Santa Cruz -saarten taistelussa. Alus suojasi 3.–5. marraskuuta Suzuyaa ja Mayaa matkalla Trukilta Shortlandsiin, minkä jälkeen se osallistui Guadalcanalin huoltomatkoihin eli niin kutsuttuun Tokion pikajunaan. Alus suojasi 13.–15. marraskuuta Guadalcanalin maihinnousuosastoa Guadalcanalin taistelussa. Sen miehistö pelasti 14. marraskuuta upotetulta joukkojenkuljetusalus Arizonamarulta 1 020 eloonjäänyttä. Alus suojasi 24. marraskuuta saattueen Shortlandsista Mundaan.
Alus kuljetti täydennyksiä Guadalcanalille, kun osasto kohtasi 30. marraskuuta Yhdysvaltain laivaston risteilijöistä ja hävittäjistä kootun osaston Tassafarongan taistelussa. Alus ei kyennyt käyttämään torpedoputkiaan sille kuormattujen täydennysten ollessa esteenä. Alus oli 3. joulukuuta täydennyssaattueen suojana, kun se kärsi lieviä vaurioita ilmahyökkäyksessä.
Alus kuljetti 16. ja 21. joulukuuta joukkoja Mundaan sekä 2. ja 10. tammikuuta 1943 Guadalcanalille. Siitä tuli 27. tammikuuta kontra-amiraali Hashimoto Shintaron komentaman 3. hävittäjälaivueen lippulaiva Guadalcanalin evakuointien ajaksi. Alus johti 1. helmikuuta joukkojen evakuointia, kun se joutui ilmahyökkäykseen. Aluksen konehuone täyttyi vedellä ja se pysähtyi, jolloin Hashimoto siirtyi Shirayukille. Fumizuki hinasi vaurioituneen aluksen Shortlandsiin.
Alus lähti 6.–8. helmikuuta Rabauliin ja edelleen Trukille hätäkorjauksia varten. Se saapui 24. huhtikuuta Maizuruun, jossa alus siirrettiin telakalle korjattavaksi. Aluksen korjaukset valmistuivat 15. syyskuuta, minkä jälkeen se lähti Shanghaihin. Alus suojasi 24. syyskuuta – 5. lokakuuta joukkojenkuljetussaattuetta Shanghaista Trukin kautta Rabauliin, mistä se palasi 9. lokakuuta Trukille. Alus suojasi 17.–26. lokakuuta laivastoa matkalla Enewetakille, mistä se palasi Trukille. Se osallistui Cape Torokinan maihinnousuun, jolloin se muun muassa suojasi 6. marraskuuta joukkojenkuljetussaattuetta Rabaulista Bougainvilleen.
Alus hinasi 11. marraskuuta Yhdysvaltain ilmahyökkäyksessä Rabauliin vaurioituneen Naganamin satamaan. Se kuljetti ja evakuoi 19. marraskuuta joukkoja Garovelta. Se kuljetti ja evakuoi 21. marraskuuta joukkoja Bukalta. Alus osallistui 24. ja 25. marraskuuta 1943 välisenä yönä Bukan evakuointioperaatioihin ja osallistui samalla St. Georgen niemen taisteluun, jossa alus vaurioitui joko USS Charles Ausburnen, USS Claxtonin tai USS Dysonin laukaisemasta torpedosta. Rampautuneen aluksen upottivat USS Converse ja USS Spence tykkitulella 55 merimailia St. Georgen niemestä kaakkoon. Alukselta pelastuneet 28 eloonjäänyttä pääsivät pelastusveneillä maihin.
BMW
Bayerische Motoren Werke AG (”Baijerin moottoritehtaat”), lyh. BMW on Münchenissä pääkonttoriaan pitävä saksalainen yritys, joka valmistaa henkilöautoja ja moottoripyöriä. Yhtiö valmistaa myös lentokonemoottoreita yhdessä Rolls-Roycen kanssa.
BMW on toimittanut moottoreita muun muassa Formula 1 -talli Williamsille, kunnes se osti Sauber-tallin ja ryhtyi kilpailemaan BMW Sauber -nimellä. BMW-konsernin liikevaihto kasvoi 56 miljardiin euroon vuonna 2007. Nykyisellään konserni työllistää maailmanlaajuisesti noin 106 000 työntekijää ja valmistaa vuosittain noin 1,3 miljoonaa autoa ja 100 000 moottoripyörää. BMW AG:n osakkeet noteerataan Frankfurtin pörssin DAX-indeksissä. BMW-konsernin tuotemerkkeihin kuuluvat muun muassa autovalmistajat BMW, alun perin brittiläiset Mini ja Rolls-Royce sekä moottoripyörävalmistajat BMW Motorrad ja ruotsalainen Husqvarna. Konsernilla on yhteistyösopimus myös ranskalaisen PSA Peugeot Citroën -konsernin kanssa, liittyen moottorien toimittamiseen. Aiemmin huhuttiin myös Volvo Carsin ostoaikeista, mutta yrityskauppaa ei syntynyt. BMW:n imago nojaa vahvasti urheilullisuuteen ja dynaamisuuteen. Merkin myydyin automalli on 3-sarja.
Historia
Yhtiön alkuperä juontuu vuoteen 1913, jolloin baijerilainen Karl Rapp perusti lentokonemoottoripajan Müncheniin. Pajan nimeksi tuli Rapp Motorenwerke GmbH. Vuonna 1917 yhtiön nimi muutettiin Bayerische Motoren Werke GmbH:ksi. BMW:n logo on lainannut värityksensä Baijerin osavaltion vaakunasta, eikä liity mitenkään lentokoneiden potkureihin, kuten usein mielletään. Se on säilynyt muuttumattomana alkuvaiheista asti.
Eisenacher Motorenwerk (EMW)
Toisen maailmansodan päätyttyä 1945 Neuvostoliiton Saksan-miehitysvyöhykkeellä ja myöhemmin Itä-Saksassa sijainnut Eisenachin tehdas jatkoi autojen ja moottoripyörien valmistusta BMW-nimellä, kunnes 1951 nimeksi tuli Eisenacher Motorenwerk, lyh. EMW ja tuotemerkin keskiosan siniset neljännesosat muutettiin punaisiksi.
Lentokonemoottorit
pienoiskuva|[[Junkers Ju 52:ssa käytetty BMW 132T -tähtimoottori.]] BMW:n lentokonemoottoreiden merkittävimpiä kehitysaskeleita oli mekaanis-hydraulinen laite, joka sääti automaattisesti moottorissa polttoaineen virtausta, ahtimen säätöjä, seossuhdetta, sytytyksen ajoitusta ja potkurin lapakulmia suhteessa kaasuvivun asentoon. Kyseisen laite, Kommandogerät, on nykyautoissa olevien moottorinohjausyksiköiden esi-isä.
BMW:n lentokonemoottoreihin asennettiin myös vesi/metanoli -suihkutusjärjestelmiä, joilla jäähdytettiin polttoaineseosta ahtimen jälkeen.
BMW:n valmistamia moottoreita asennettiin toisen maailmansodan aikana ainakin seuraaviin konemalleihin:
BMW:n BMW 003 -suihkumoottori oli tarkoitus asentaa myös Messerschmitt Me 262 -suihkukoneisiin, mutta ne eivät koskaan ehtineet kyseisen koneen siipien alle.
Sodan jälkeen neuvostoliittolaiset asensivat Saksasta sotasaaliiksi saamiaan BMW 003 -mallin suihkumoottoreita MiG-9-lentokoneisiin kunnes Neuvostoliiton oma suihkumoottorituotanto saatiin käyntiin.
Merkkivuosia
pienoiskuva|”Nelisylinterinen”, BMW:n pääkonttori [[Münchenissä.]]
BMW:n autotehtaat
BMW valmistaa autoja seuraavilla paikkakunnilla:
Automallit
BMW on perinteisesti ollut Mercedes-Benzin kovin kilpailija. BMW on yksi harvoista jäljellä olevista automerkeistä, jotka valmistavat lähes ainoastaan takavetoisia automalleja. BMW:tä on perinteisesti markkinoitu urheilullisella ajettavuudellaan ja keskikokoista 3-sarjaa pidetään usein luokkansa mittapuuna ja merkin tunnetuimpana ja myydyimpänä mallina.
BMW ei käytä useimmista muista valmistajista poiketen V6-moottoreita, vaan pitkittäisasennettuja kuusisylinterisiä rivimoottoreita. BMW valmistaa myös kahdeksan-, kymmenen- ja kaksitoistasylinterisiä V-moottoreita. BMW:n tällä hetkellä valmistamat henkilöautomallisarjat ovat: 1-, 2-, 3-, 4-, 5-, 6-, 7-sarjat, Z4,Z8, X1, X2, X3, X4, X5 ja X6. Lisäksi BMW valmistaa vuonna 2001 markkinoille tullutta muista malleista poiketen etuvetoista uutta Miniä. Mallisarjoissa loppupääte ”i” kertoo kyseessä olevan bensiinin ruiskutuksella varustettu malli ja vastaavasti loppupääte ”d” tarkoittaa dieselmoottorista mallia. Loppupääte ”A” tarkoittaa useimmissa mallisarjoissa automaattivaihteistoa. 7-sarjassa loppupääte ”L” tulee saksankielisestä sanasta ”lang” (suom. pitkä), ja tarkoittaa akselivälin olevan 14 senttimetriä perusmallia pidempi.
Nelivetoisia malleja ovat suurin osa X-sarjalaisista sekä eräät 3- ja 5-sarjalaiset jotka tunnistaa mallimerkinnän ”X”-kirjaimesta. Vuosien 2009 ja 2010 aikana BMW siirtyi korvaamaan merkinnän ”X” selkeämmällä ”Xdrive”-merkinnällä.
BMW Motorrad -moottoripyörät
pienoiskuva|BMW R32. pienoiskuva|BMW F 650 GS Dakar (2004). pienoiskuva|BMW R1200RT. BMW Motorrad, BMW-konsernin divisioona, valmistaa moottoripyöriä ja ajovarusteita. Se esitteli ensimmäisen moottoripyöränsä R32:n vuonna 1923. Ensimmäisestä mallista lähtien BMW:t ovat perinteisesti olleet tunnettuja bokserimoottoreistaan ja kardaanivedosta. Nyttemmin nelisylinteriset rivimoottorilla varustetut ja kaksisylinteriset bokserimoottoriset mallit muodostavat yhä suuremman osan tuotannosta. Lisäksi BMW valmistaa myös pienempiä yksisylinterisiä 650-kuutioisia malleja. BMW osti Husqvarnan moottoripyörätuotannon vuonna 2007.
Ennen BMW:n moottoripyörät ovat olleet tunnettuja nimenomaan hyvistä matkaominaisuuksistaan, tosin mallisto oli samalla saanut maineen pappapyörinä. Nyttemmin BMW on pyrkinyt muuttamaan imagoaan nuorekkaampaan suuntaan esittelemällä lukuisia aiempaa urheilullisempia malleja. BMW on ollut moottoripyörävalmistajien etunenässä lukkiutumattomien ABS-jarrujen ja polttoaineensuihkutusjärjestelmien tuomisessa moottoripyöriin. Nelisylinterisissä rivimoottoreissa käytetään neliventtiilitekniikkaa. Kaikki BMW:n moottorit ovat nelitahtisia ja niissä on 450-kuutioista moottoria lukuun ottamatta elektroninen polttoaineensuihkutusjärjestelmä.
BMW käyttää mallinimissä iskutilavuutta edeltävää kirjainta ilmaisemaan moottorin tyyppiä ja iskutilavuuden jälkeisiä kirjaimia ilmaisemaan moottoripyörän rungon tyyppiä. Esimerkiksi mallinimi R 1200 GS kertoo kyseessä olevan 1200-kuutioisella kaksisylinterisellä bokserimoottorilla varustettu matkaenduro.
Vanhoja malleja
Moottoripyörien myyjät Suomessa
Suomessa on BMW moottoripyörillä on 8 virallista jälleenmyyjää ja huoltoa:
BMW Motorsport (M)
pienoiskuva|BMW M5. BMW-automerkkiin on vuosien aikana yhdistetty urheilullisuus. Vuonna 1972 perustettiin BMW M GmbH (BMW Motorsport) hoitamaan yhtiön kilpa-autotoimintaa. Yritys kehitti BMW:lle moottoreita ja kilpailuista saamiensa kokemuksien perusteella rakensi 455 kappaletta aikansa superautoa BMW M1:tä, jonka 277 hevosvoiman moottorin BMW M GmbH valmisti. Samaa moottoria käytettiin 286 hevosvoiman tehoisena vuosina 1984–1988 BMW M 635 CSI:ssä sekä 5-sarjan E28-korimallin M5-versioissa.
Nykyään M-tekniikkaa käytetään sarjatuotantoautoissa minkä voi tunnistaa autossa olevasta M-kirjaimesta. Merkki löytyy sekä korista että moottorista. Varsinaisten M-mallien (kuten M2, M3, M4, M5, M6, sekä Z3- ja Z4 M Coupé ja M Roadster) lisäksi tavallisiin BMW-autoihin on saatavilla BMW Motorsportin lisävarusteita ja näiden olemassaolo on usein merkitty autoissa M-kirjaimella. Nämä eivät kuitenkaan ole varsinaisia M-malleja.
Saarnastuoli
thumb|upright|Saarnastuoli [[Turun linnan kirkko|Turun linnan kirkossa.]] thumb|[[Lohjan Pyhän Laurin kirkko|Lohjan Pyhän Laurin kirkon asehuone, jossa sisäänkäynnin yläpuolella näkyy ulkosaarnastuolin aukko.]] Saarnastuoli tai saarnatuoli on kirkkojen etuosassa sijaitseva erillinen puhujakoroke, josta pidetään saarnoja. Saarnastuolin alkukohtana on ollut piispanistuin eli kathedra, joka sijaitsi kirkon alttarin takana ja jolla istuen piispa piti saarnansa. Saarnastuoli on toisaalta kehittynyt lukupulpetista, ambosta, josta luettiin Raamatun tekstit ja rukoukset. Niitä alettiin rakentaa, kun seurakunnat kasvoivat, ja saarnatehtävät siirtyivät enimmäkseen papeille.
Saarnastuoli on kirkon etuosassa, usein kuorin ja kirkkosalin rajalla tai jopa kirkkosalin puolella, usein kirkon pohjoissivulla, ns. evankeliumipuolella (kirkkosalista katsoen vasemmalla puolella).
Saarnastuolista pidetään jumalanpalveluksen saarna. Aikaisemmin saarnan jälkeen sieltä voitiin lukea kirkolliset tiedotukset, muun muassa avioliittoon kuulutukset, kuolleiden ja kastettujen nimet, jotka nykyään liitetään usein saarnan jälkeen seuraavaan esirukoukseen. Myös viralliset ilmoitukset kirkollisten elinten kokouksista ja muuta tarvittavaa voitiin lukea saarnastuolista, mutta tällaisten ilmoitusten lukeminen jumalanpalveluksissa on loppunut lähes kokonaan. Vielä 1800-luvulla saarnastuolista luettiin kunnallisia ja valtiollisia kuulutuksia ja julistuksia. Vuonna 1907 kuultiin saarnastuolista viimeisen kerran keisarillinen kuulutus, mutta tämänkin jälkeen monet muut viralliset kuulutukset julkistettiin kirkoissa. Käytäntö päättyi lopulta vuonna 1925. pienoiskuva|Imatran [[Kolmen Ristin kirkko|Kolmen ristin kirkon saarnastuoli, jossa vihreä saarnastuoliliina. Oikealla kuvassa näkyy hiemen alttarikaidetta.|alt=]]
Saarnastuolin historiaa
Saarnastuolit tulivat kirkkoihin 1200-luvulla. Niitä rakennettiin lähinnä kiertelevien kerjäläismunkkien harjoittamaa saarnatoimintaa varten. Saarnatuoli sijoitettiin kuuluvuuden takia korkealle. Ulkonäkönsä, joka oli hallitseva saarnatuoleissa aina 1900-luvun alkuun saakka, saarnastuolit saivat 1600-luvulla, jolloin ne saatettiin koristaa hyvinkin rikkaasti. Vanhemmissa saarnastuoleissa on usein rintasuojus ja kaikukatos. Myöhemmin saarnastuolille on hankittu symbolisia selityksiä, kuten että korkealle sijoitettu saarnastuoli kuvaa evankeliumin ja Jumalan sanan saarnan korkeaa asemaa. Saarnastuolin, ehtoolliskalkin ja kastemaljan samankaltaisen muodon on nähty muistuttavan kolmen armovälineen yhteenkuuluvuudesta. Saarnastuolin massiivinen koko ja sijainti korkealla, kirkon lehterien tasolla, alettiin ymmärtää ja selittää symbolisesti; oli kyse saarnan keskeisyyden painottamisesta, vaikka saarnastuoli oli vain tekninen apuväline äänen kuuluvuuden takaamiseksi suurissa kirkoissa.
Rikkaasti koristellut, joskus mahtipontiset saarnastuolit ja niiden myöhäsyntyiset symboliset selitykset ovat jumalanpalvelusteologian kehittyessä jääneet sivuun. Useissa läntisissä kirkoissa onkin 1900-luvun viimeisten vuosikymmenien aikana tullut yleiseksi, että jumalanpalveluksen saarna pidetään kirkon kuorissa olevan ambon, lukupulpetin ääreltä. Samoin uusien kirkkojen saarnastuolit ovat vaatimattomampia ja usein vain parin porrasaskelman korkeudella kuorin lattiasta. Suomessa on tavallista, että saarnastuolin kirjatelineestä riippuu kristillisin symbolein koristeltu liina, "saarnastuoliliina". pienoiskuva|[[Lähetyskirkko|Helsingin Lähetyskirkon alttari-saarnastuoli vuodelta 1900. Alttari on alttarikaiteen ympäröimä. Sen yläpuolella, seinällä olevan ristin alla on saarnastuoli|alt=]] Vanhimmat saarnastuolit Ruotsin valtakunnassa, ja siten myös Suomessa, ovat 1500-luvulta. Suomen vanhin säilynyt saarnastuoli on Hattulan keskiaikaisessa Pyhän Ristin kirkossa.
Alttarisaarnastuoli
pienoiskuva|Saksalainen Hueckeswagenin Paavalin kirkon (Pauluskirche) kuori, jossa alttarin yläpuolella on saarnastuoli ja kirkon urut sen yläpuolella. 1700-luvulla oli etenkin Saksassa, evankelisissa kirkoissa, kehittynyt tapa rakentaa saarnastuoli alttarin yläpuolelle kuoriin korostamaan saarnastuolin ja alttarin, saarnan ja ehtoollisen samanarvoisuutta (kanzelaltar). Tällainen käytäntö hävisi kuitenkin pian käytöstä ja vuonna 1836 Ruotsissa kiellettiin saarnastuolien rakentaminen alttarin yläpuolelle. Suomessa tällaisia alttarisaarnastuoleja on muutama.
Saarnastuolin symboliikka
Saarnastuoli itsessään ei symboloi mitään, mutta siihen on liitetty useita symboleja. Mikäli saarnastuoli on viisikulmainen, on se usein tehty kuvaamaan Jeesuksen viittä salaisuutta: syntymä, kärsimys, ylösnousemus, taivaaseen astuminen ja paluu, joita saarnastuolista pitäisi selittää. Monesti saarnastuolin kirjatelineestä laskeutuu liina, mutta se on vain koriste.
Joissakin kirkoissa pilarissa, jossa saarnastuoli on kiinni, on kuva lain tauluista muistutuksena, että evankeliumin julistuksen pohjana on lain julistus. Kyyhkynen mahdollisessa kaikukatoksessa on Pyhän Hengen vertauskuva ja muistutuksena puhujan johdatuksesta. Ehtoollisen kuvaus saarnastuolissa muistuttaa sanan ja sakramenttien yhteenkuuluvuudesta. Usein saarnastuoleissa on myös kuvattuna evankelistat. Joissakin saarnastuoleissa on vanha tiimalasi, ei vain ajan mittaamista varten, vaan kehottamassa ottamaan ajan rajallisuudesta vaarin.
Ymmärryksen siivet
Ymmärryksen siivet: Miksi tiede on länsimaista? on suomalaisen diplomi-insinööri Päiviö Latvuksen (s. 15. joulukuuta 1938 Jaakkima) kirja vuodelta 2000. Latvus on tutkinut tieteen historiaa ja kirjoittanut aiheesta 500-sivuisen, tietoteoreettiseksi luokitellun yleisteoksen. Latvuksen mukaan kristinusko ja naisen avoin läsnäolo yhteiskunnassa ovat olleet merkitykseltään oleellisia seikkoja tieteen nousussa.
Sisältö
Euroopan kehityksen pysähtymisen ja pimeän keskiajan synnyn ratkaisevimmaksi syyksi Latvus nostaa 200-luvulla syntyneen asketismin. Asketismin myötä nainen menetti alkuseurakunnassa saamansa mahdollisuuden vaikuttaa yhteisön olemukseen. Rooman myöhäisantiikissa syntyneen asketismin ensimmäiset vaikuttajat löytyvät Latvuksen mukaan stoalaisuudesta, uusplatonismista sekä gnostilaisuudesta. Tyytymättä enää alkuseurakunnan jo omaksumaan ”armahdetun osaan”, myös kristityt lähtivät asketismin keinoin ”tavoittelemaan korkeuksia”.
Seuraukset alkoivat näkyä erityisesti miehen suhteessa naiseen. Ortodoksian kannalta feminiininen sallivuus osoittautui vaaratekijäksi. Eroksen pelko oli toinen päätekijä asketismiin agitoinnissa. Latvus löytää myös slaavilaisen kulttuurin 500 vuoden degeneroitumisen erääksi päätekijäksi pelon naisen seksuaalisuutta ”Ladaa” ja mielen labiiliutta kohtaan, jonka synnytti tataarien hyökkäys Kiovaan 1200-luvulla.
Vahvimmiksi eristäjiksi ja naisen syyllistäjiksi myöhäisantiikissa nousivat erityisesti – mitä ilmeisimmin – omassa nuorudessaan, stoalaisuudessa, uusplatonismissa tai manikealaisuudessa alitajuntansa – suhteessa naiseen – vammauttaneet kirkkoisät, kuten Tertullianus.
Kirkkoisien mukaantulo luonnontieteistä kiinnostuneiden joukkoon oli paradoksaalinen. Luontoa oli tutkittava Jumalan kunniaksi, ja oli osoitettava – gnostilaisuutta ja uusplatonismia vastustaen – että tämä luomus oli tehty suvereenisti, materian synnystä lähtien.
Johan Bengtsson
thumb|Johan Bengtsson The Soundsin konsertissa Berliinissä 2013. Johan Bengtsson on ruotsalaisen The Sounds -yhtyeen basisti. The Sounds syntyi, kun lapsuudenystävät Felix Rodriguez ja Johan Bengtsson päättivät muodostaa yhtyeen lukiokavereidensa keskuudesta. Yhtyeeseen kuuluu heidän lisäkseen Maja Ivarsson, Jesper Anderberg ja Fredrik Nilsson.
Ymmärryksen siivet
Sisältö
Kristillinen ajattelu oli tuova ihmiskunnan ulos antiikista – ja ensi merkit olivat nähtävissä jo Augustinuksen, Basilius Suuren ja Filoponoksen (v. 529) oivalluksissa ja kritiikissä antiikin maailmankuvia kohtaan. Asketismin vuoksi uudet ajatusradat pääsivät todella eurooppalaisten käyttöön vasta vuosisatoja myöhemmin.
Naisen asteettaisen paluun myötä herkkyys ja empatia voittivat alaa keskiaikaiselta kovuudelta. Latvuksen mukaan tämä on tieteellisen ajattelun kannalta selvimmin nähtävissä fransiskaanien työssä Oxfordissa, jossa tietoteoreettinen ajattelu nousi uuteen ulottuvuuteen.
Latvus väittää naisen miehestä poikkeavan sallivuuden olevan yksi seikoista, jonka nainen täysivaltaisena yhteisön jäsenenä tuo korostetusti esille. Sallivuus taas on koko yhteisön luovuuden kannalta ratkaisevan tärkeä ominaisuus. Latvus viittaa William Whewelliin, joka tieteen historiaa kartoittaessaan on todennut, että yhteisöt, joiden ajatustottumuksista puuttuu induktiivisyys, eivät ole edenneet luonnontieteissä. Latvus nostaa juuri naisen ja hänen olemuksensa induktiivisten ajatustottumusten markkinoijaksi yhteisössä.
Hypoteesinsa testauksessa Latvus hyödyntää Euroopan lisäksi slaavilaisen kulttuurin nopeata nousua 1800-luvun alussa. Pietari Suuren merkittävin tuliainen lännestä oli naisen vapautuminen. Myös islamin tieteen nousun keskiajalla Latvus arvioi osaltaan tapahtuneen naisen avoimen läsnäolon ansiosta. Tieteen kehityksessä hävinneiden joukkoon hän nostaa Kiinan, ja tämänkin juuri osaltaan naisen avoimen läsnäolon puutteen vuoksi.
Latvus on myös kiinnostunut nykykulttuurin moraalista ja epäilee, että näennäisesti ylivertainen länsieurooppalaisen kulttuurin voittokulku maailmalla ei ole pysyvää – merkittävästi juuri kristinuskon nopean katoamisen vuoksi.
Sinä päivänä
Sinä päivänä (One Day) on vuonna 2011 ensi-iltansa saanut elokuva, joka perustuu David Nichollsin samannimiseen romaaniin. Elokuvan pääosissa näyttelevät Anne Hathaway ja Jim Sturgess.
Juoni
Elokuva kertoo tytöstä ja pojasta, jotka valmistuvat Edinburghin yliopistosta heinäkuun 15. päivänä 1988. Heidän elämäänsä seurataan 20 vuoden ajan, aina jokaisen vuoden heinäkuun 15. päivänä.
Forgotten Realms
right|250px|
Forgotten Realms on roolipelien kampanjamaailma, joka on tarkoitettu Dungeons & Dragons -roolipeliä varten. Sen pääasiallinen suunnittelija on Ed Greenwood. Varsinaisen roolipelikampanjan lisäksi Forgotten Realms -maailman pohjalta on laadittu satoja romaaneja sekä lukuisia tietokonepelejä, joista tunnettuja esimerkkejä ovat mm. Baldur's Gate -sarja, Icewind Dale -sarja, Neverwinter Nights -sarja sekä viimeisimpänä MMO-peli Neverwinter. Useita romaaneista on suomennettu. Kuuluisimpia Forgotten Realms -romaanien kirjoittajia ovat Ed Greenwood, R. A. Salvatore ja Elaine Cunningham.
Dungeons & Dragonsin fantasiamaailmoista se on suosituin.
Historia
Forgotten Realms -maailmasta on julkaistu yli 150 lähdeteosta ja seikkailua. Se oli olemassa jo ennen kuin maailma itse oli kuvattu missään kirjassa, ja toimi Ed Greenwoodin omien seikkailukampanjoiden näyttämönä. Greenwood julkaisi maailmasta artikkeleita aluksi Dragon -lehdessä.
Varsinainen virallinen Forgotten Realms -julkaisu oli laatikoitu kirjasarja (kaksi kirjaa ja neljä karttaa) vuonna 1987, ja pohjautui AD&D:n ensimmäiseen laitokseen. Alun perin TSR:n suunnitelmissa oli, että Forgotten Realms korvaa Greyhawk-maailman AD&D:n perustana, mutta vielä tänäkin päivänä Forgotten Realms on erillinen tuote. Toinen laitos julkaistiin vuonna 1993, pohjautuen AD&D:n toiseen laitokseen.
AD&D:n kolmannen laitoksen (joka palasi D&D-nimeen) myötä Forgotten Realmsista julkaistiin kolmas laitos vuonna 2001. Tällä hetkellä maailma on kuvattu yhdessä kirjassa, Forgotten Realms Campaign Setting (Greenwood, Reynolds, Williams, ja Heinsoo; Wizards of the Coast, 2001; ISBN 0-7869-1836-5), johon kuuluu lisäksi kartta. Kirja sisältää yleiskuvauksen koko maailmasta, historiasta, eri valtioista, jumaluuksista ja merkittävistä henkilöistä, sekä pelihahmojen luontiin ja kulttuuritaustan ymmärtämiseen liittyvistä asioista. Se keskittyy tarkasti vain muutamiin alueisiin. Tarkempia kuvauksia varten pelinjohtaja joutuu joko hankkimaan lisämateriaalia tai keksimään ne itse kirjan puitteiden pohjalta.
Forgotten Realms -maailma
Forgotten Realmsin tapahtumapaikka on fiktiivinen Toril-planeetta. Pääasiallisesti pelitapahtumat sijoittuvat Faerûn-nimiselle maanosalle. Faerûnin lisäksi Toril-planeetalla on muita mantereita. Osa mantereista on jätetty tyhjäksi, joten pelinjohtajat voivat sijoittaa sinne omia valtioitaan ja seikkailujaan. Toiset mantereet taas on julkaistu omina D&D-lähdekirjoinaan, jotka toimivat myös itsenäisinä roolipelimaailmoinaan. Näitä ovat mm. Oriental Adventuresin Kara-Tur ja Al-Qadimin Zakhara.
Al-Šu’ara’
thumb|Kuva 1000-luvun teoksesta "Profeettojen tarinoita" Al-Šu’ara’ on 26. suura Koraanissa. Se sisältää 227 jaetta.
Sisältö
Suuran alku kuuluu Ahsen-Bören suomennoksen mukaan seuraavasti:
Johdanto
Johdanto alkaa niin sanotuilla mystisillä kirjaimilla. Islamilainen eksegetiikka on yli tuhat vuotta pyrkinyt selittämään niitä. Muhammad al-Tabari (838–923) katsoi, että jokainen kirjain kantaa omaa merkitystään, joka koostuu useista merkityksistä, Niihin kuuluvat Jumalan, nimi, hänen ominaisuutensa ja niin edelleen. Jaakko Hämeen-Anttila on arvellut, että kirjaimet ovat vain luomassa tunnelmaa. Christoph Luxenberg on etsinyt ratkaisua syyrialais-antiokialaisen kirkon perinteestä, sillä hän katsoo, että Koraani kehittyi tuntemattoman kristillisen lahkon piirissä. Liturgiseen rukouskirjaan merkittiin lyhenteillä hetkijumalanpalveluksessa (Officium) käytetyt psalmit. Kun käytössä ovat yksittäiset kirjaimet, ne voisivat olla viittauksia tiettyyn psalmiin, kirjainyhdistelmät taas olisivat psalmin nimen lyhenteitä.
Seuraava kokonaisuus 1–9 sisältää valittelua siitä, että tarjottua opetusta ja Jumalan antamia merkkejä ei oteta vastaan. Tämä aihe toistuu Koraanissa jatkuvasti, samoin tässäkin oleva epäsuora varoitus tuomiopäivästä. Kokonaisuus päättyy Jumalan suuruuden korostamiseen.
Mooseksen tarina
Koraanissa kerrotaan useita kertoja Mooseksesta Vanhan Testamentin tarinoiden pohjalta. Tässä kertomuksessa Mooses pyytää Faaraota vapauttamaan israelilaiset (jakeet 10–68). Mooses haluaa antaa Jumalan suuruudesta selkeän merkin. Hän heittää ilmaan sauvansa, joka muuttuu käärmeeksi. Faarao pitää Moosesta vain taikurina. Faarao antaa koota joukon muita taikureita esittämään temppujaan todistaakseen väitteensä. He tekivät samanlaisia temppuja kuin Mooses, mutta tämä peri voiton antamalla oman sauvansa siepata muitten tekeleet. Taikurit kääntyivät tällöin uskoon. Jumala kehottaa Moosesta kansansa kanssa lähtemään maasta, mutta Faaraon joukot seuraavat heitä. Jumala käskee Moosesta lyömään sauvallaan merta. Se avautuu ja päästä pakenijat turvaan, mutta hukuttaa Faaraon sotajoukon. Se on merkki ihmisille, mutta useimmat heistä eivät usko.
Ilmoitus on Jumalalta, runoilijoiden puheet paholaiselta
Suura vakuuttaa lopuksi, että ilmoitus tulee Maailman Herralta selkeällä arabiankielellä. Paholainen puhuu runoilijoiden kautta (jakeet 192–227).
Ato Boldon
Ato Boldon (s. 30. joulukuuta 1973 Port of Spain, Trinidad ja Tobago) on trinidadtobagolainen entinen pikajuoksija.
Boldon muutti 14-vuotiaana Yhdysvaltoihin, missä hän pelasi jalkapalloa. Hän osoittautui lahjakkaaksi pikajuoksijaksi ja lopetti jalkapallon peluun 1990-luvun alkupuolella. Vuonna 1992 hän voitti Soulissa juniorien maailmanmestaruuden sekä 100 että 200 metrillä.
Ensimmäisen aikuisten arvokisamitalinsa Boldon voitti 1995 Göteborgin MM-kisoista, missä hän oli sadalla metrillä kolmas. 1996 Atlantan olympialaisissa hän saavutti pronssia sekä sadalla että kahdellasadalla metrillä. 1997 Ateenassa Boldon voitti 200 metrillä Trinidad ja Tobagon ensimmäisen kultamitalin yleisurheilun MM-kilpailuista. 1998 Kansainyhteisön kisoissa Kuala Lumpurissa hän voitti kultaa sadalla metrillä ajalla 9,88. Vuonna 1999 hän kärsi loukkaantumisista, mutta palasi huippukunnossa 2000 Sydneyn olympialaisiin, missä voitti sadalla metrillä hopeaa ja kahdellasadalla pronssia. Vuonna 2001 hän kärähti efedriinistä, mutta selvisi varoituksella. 2001 Edmontonin MM-kisoissa hän oli aluksi neljännellä sijalla sadan metrin henkilökohtaisessa kilpailussa ja pronssilla viestissä, mutta kun Yhdysvaltain Tim Montgomery jäi kiinni dopingista, nousi hän molemmissa kilpailuissa yhden sijan ylöspäin.
Viisiottelu (yleisurheilu)
Viisiottelu oli yleisurheilun olympialaji vuosina 1906–1924. Naisten viisiottelu oli olympiaohjelmassa vuosina 1964–1980, jonka jälkeen se modernisoitiin seitsenotteluksi. Yleisurheilun hallikisoissa naiset kilpailevat nykyäänkin viisiottelussa, jossa lajeina ovat 60 metrin aidat, korkeushyppy, kuulantyöntö, pituushyppy ja 800 metriä.
Säännöt
Viisiottelu koostui seuraavista kilpailulajeista: pituushyppy, keihäänheitto, 200 metrin juoksu, kiekonheitto ja 1 500 metrin juoksu. Poikkeuksena olivat vuoden 1906 välikisat, joissa lajeina olivat vauhditon pituushyppy, antiikkinen kiekonheitto, keihäänheitto, 192 metrin juoksu ja paini.
Olympialaiset
Ateenan välikisoissa 1906 kultaa sai Ruotsin Hjalmar Mellander Suomen Uno Häggmanin (myöhemmin Tuomela) sijoittuessa neljänneksi.
Lontoon kisoissa 1908 viisiottelu ei kuulunut ohjelmaan.
Hiilipaperi
thumb|Hiilipaperin, jonka punainen puoli tulee alkuperäistä vasten ja musta kopiota vasten. Hiilipaperi (myös ”kalkiopaperi” tai ”kalkeeripaperi”) on ohut väriä luovuttava paperi, joka kahden paperin väliin sijoitettuna jäljentää alempaan paperiin päällimmäiseen paperiin lyödyt tai piirretyt merkinnät. Pääasiassa hiilipapereita käytettiin kirjoituskoneissa ja mekaanisissa tulostimissa kuten kaukokirjoittimessa. Ennen kopiokoneiden aikakautta, kun toimistotyössä haluttiin arkistoon kopio kirjeestä, se tehtiin hiilipaperin avulla. Käyttämällä useampia paperi-hiilipaperikerroksia voitiin saada aikaan samalla kertaa 3-5 kopiota. Hiilipaperi voitiin myös käyttää useamman kerran, koska uusi teksti ei osunut aivan samaan kohtaan kuin aikaisempi. Hiilipaperi on ohut paperi, jonka toinen puoli on tiivis ja kiiltävä ja väriä luovuttava puoli yleensä musta tai sininen ja tahraava.
Viisiottelu (yleisurheilu)
Olympialaiset
Tukholmassa 1912 USA:n Jim Thorpe oli täysin ylivoimainen voittaen kaikki muut lajit paitsi keihäänheiton, jossa tuli toiseksi ja sai näin ollen pistettä vaille täydellisen sijapisteluvun kuusi pistettä. Seuraavana vuonna Thorpen suoritus hylättiin ammattilaissyytteiden takia ja voittajaksi nousi Norjan Ferdinand Bie. Thorpen nimi palautettiin kultamitalilistoille 1982.
Antwerpenissa 1920 Suomen Eero Lehtonen saavutti sijapisteluvun 14 voittaen kymmenen pisteen erolla. Pronssia sai Hugo Lahtinen.
Pariisissa 1924 ottelu sai shokkialun, kun USA:n Robert LeGendren hyppäsi pituudessa maailmanennätyksen 776. Se on edelleenkin ainoa moniottelussa tehty yksittäisen lajin maailmanennätys. Sijapistejärjestelmän takia ennätyshyppy ei kuitenkaan auttanut LeGendreä erityisemmin, vaan hän jäi kolmanneksi. Tiukassa pistekamppailussa Eero Lehtonen selviytyi voittajaksi 14 pisteellä, kahden pisteen erolla Unkarin Elemér Somfayhin.
Hiilipaperi
Hiilipaperista on käytetty myös nimityksiä kalkeerauspaperi ja kalkeeripaperi, sillä periaate on sama kuin kalkeerauksessa, jossa liidulla hierotun paperin avulla siirretään painolaattaan paperille piirretty kuva.
Viisiottelu (yleisurheilu)
Muut kilpailut
Suomen mestaruuksia viisiottelussa ratkottiin miehissä vuosina 1910–1936. Vuoteen 1928 asti käytettiin sijapistejärjestelmää, sen jälkeen pistetaulukkoa. Eniten mestaruuksia saavutti Hugo Lahtinen, neljä vuosina 1915–1921. Naiset kilpailivat viisiottelussa Suomen mestaruuksista vuosina 1951–1980, jonka jälkeen laji korvautui seitsenottelulla. Lajit olivat 80 metrin aitajuoksu, kuulantyöntö, korkeushyppy, pituushyppy ja 200 metrin juoksu. Vuonna 1969 80 metrin aitajuoksun korvasi 100 metrin aitajuoksu.
Kohtalo
Viisiottelun pisteytys koettiin epäoikeudenmukaiseksi ja se oli tärkein syy lajin poistamiseen vuoden 1924 jälkeisestä olympiaohjelmasta. Samassa yhteydessä poistettiin 3 000 metrin joukkuejuoksu ja maastojuoksu. Vähitellen lajin harrastaminen kuihtui kymmenottelun tieltä. Suomessa piirinmestaruuksia ratkottiin joissakin tapauksissa vielä 1950-luvulla. Saksassa lajia harrastetaan vielä nykyäänkin.
Hiilipaperi
Viimeisiä vielä käytössä olevia sovelluksia hiilipaperille ovat erilaiset sekki- ja kuittivihkot ja manuaalinen pankkikorttimaksukuitin tulostuslaite. Niissä on käytössä hiiletön itsejäljentävä kopiopaperi NCR-paperi, joka kehitettiin 1950-luvulla.
Trouble Walkin’
Trouble Walkin' on yhdysvaltalaisen rockmuusikko Ace Frehleyn toinen sooloalbumi. Albumi julkaistiin 13. lokakuuta 1989, ja albumin tuottivat Frehley, hänen entinen yhtyetoverinsa John Regan sekä Frehleyn kanssa Kiss-yhtyeen parissa jo 1970-luvulla työskennellyt tuottajalegenda Eddie Kramer. Frehleyn entinen yhtye, hänen vuonna 1984 perustamansa Frehley's Comet oli hajonnut hieman ennen albumin nauhoitusten alkua, mutta muutama yhtyeessä vaikuttanut muusikko jatkoi työskentelyä Frehleyn kanssa myös Trouble Walkin -albumilla.
Albumi ei ollut kovinkaan mainittava menestys listoilla, ja Yhdysvaltain Billboard 200-listalla sen sijoitus oli vasta 102. Albumilta julkaistiin yksi single, alun perin Electric Light Orchestran levyttämä kappale "Do Ya", joka ei kuitenkaan saavuttanut kovinkaan suurta radiosoittoa tai menestystä listoilla. Albumi sisältää myös Kiss-yhtyeen laulajakitaristi Paul Stanleyn sekä Desmond Childin ja Holly Knightin Bonnie Tylerille säveltämän kappaleen "Hide Your Heart", jonka myös Kiss myöhemmin levytti vuoden 1989 studioalbumilleen Hot in the Shade. Koska albumi oli kaupallinen epäonnistuminen, Frehleyn seuraavaa sooloalbumia saatiin odottaa peräti kahdenkymmenen vuoden ajan, kunnes täysin uutta materiaalia sisältänyt Anomaly julkaistiin lopulta vuonna 2009.
Albumilla vierailee liuta muusikkoja, joista mainittavimpia ovat Skid Row -yhtyeen entinen laulaja Sebastian Bach, kitaristi Dave Sabo sekä basisti Rachel Bolan, jotka vierailivat albumilla taustalaulajina. Myös Frehleyn hyvä ystävä ja Kissin alkuperäinen rumpali Peter Criss vieraili albumilla taustalaulajana, mutta soitti myös lyömäsoittimia muutamassa kappaleessa. Yleisen harhaluulon mukaan Criss olisi myös päälaulajana kappaleessa "2 Young 2 Die", mutta todellisuudessa tässä kappaleessa päälauluvastuun kantaa Frehley's Cometin entinen kitaristi Richie Scalet.
Asteridae
Asteridae on Cronquistin järjestelmän mukaan kaksisirkkaisten luokan alaluokka. Asteridae ei ole monofyleettinen taksonominen alaluokka, joten sen käyttö on vähenemään päin. Modernimman kladistisen luokituksen mukaan suurin osa alaluokan kasveista kuuluu euasterideihin.
Lahkot
Kurvplanter
Mathias Johansson
Evert Mathias Johansson (s. 22. helmikuuta 1974 Oskarshamn, Ruotsi) on ruotsalainen entinen jääkiekkoilija ja maailmanmestari, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Johansson pelasi koko Elitserien-uransa ajan Färjestads BK:ssa, jossa hän on tehnyt alemmat sarjan mukaan lukien yhteensä 702 runkosarjaottelussa tehot 136+209=345. Johansson on joukkueen seurahistorian eniten runkosarjaotteluita pelannut pelaaja sekä vastaavassa pistepörssissä viidentenä ja syöttöpörssissä neljäntenä. Hän pelasi myös NHL:ssä kauden 2002–2003. Nykyään Johansson toimii Färjestadin kykyjenetsijänä.
Seuraura
Johansson oli IK Oskarshamnin kasvatti. Hän siirtyi kaudeksi 1990–1991 Färjestads BK:hon, jossa Johansson pelasi jo 16-vuotiaana kolme Elitserien-ottelua. Kaudella 1991–1992 pelejä kertyi 16. Calgary Flames varasi hänet kolmannella kierroksella 54. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 1992. Johansson pelasi varauksensa jälkeen Färjestadissa vielä kymmenen seuraavaa kautta. Kaudella 1992–1993 hän esiintyi myös sarjatasoa alempana Ruotsin I-divisioonan Grums IK:ssa.
Kaudella 1994–1995 Johansson murtautui Färjestadin kokoonpanoon ja teki 40 runkosarjaottelussa tehot 9+8=17. Hän voitti yllättäen joukkueen sisäisen piste- ja maalipörssin kevään 1995 pudotuspeleissä tekemällä neljässä ottelussa tehot 4+3=7. Kausi 1994–1995 oli Johanssonin läpimurtokausi Elitserienissä. Hän oli tehoilla 8+22=30 Färjestadin kolmanneksi paras pistemies ja toiseksi paras syöttäjä. Johansson voitti Ruotsinmestaruuden vuosina 1997, 1998 ja 1999 sekä Elitserien hopeaa vuonna 2001. Kaudella 1998–1999 hän teki liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 20+19=39, joilla Johansson voitti Färjestadin sisäisen piste- ja maalipörssin sekä sijoittui koko Elitserienin maalipörssissä kymmenenneksi neljän muun pelaajan kanssa.
12 Färjestadissa vietetyn kauden jälkeen Johansson siirtyi kaudeksi 2002–2003 NHL:ään ja Calgary Flamesin riveihin. Siirtorajan kynnyksellä, maaliskuussa 2003 hänet kaupattiin Micki DuPontin kanssa Pittsburgh Penguinsiin vaihdossa Shean Donovaniin. Yhteensä Johansson teki NHL:ssä 58 runkosarjaottelussa tehot 5+10=15. Hän palasi vapaana agenttina kaudeksi 2003–2004 Färjestadiin voittaen Elitserienin hopeaa vuosina 2004 ja 2005. Kaudella 2005–2006 Johansson jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin toisen sijan Jesper Mattssonin kanssa tehoilla 16+16=32. Hän oli myös kolmanneksi paras maalintekijä. Johansson voitti Ruotsinmestaruuden keväällä 2006.
Kauden 2008–2009 Johansson pelasi Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanin Malmö Redhawksissa sekä Leksands IF:ssä, joka eteni aina Elitserienin karsintoihin saakka jääden kuitenkin ilman sarjanousua. Kauden 2009–2010 Johansson aloitti taas yhden sarjatason alempana I-divisioonajoukkue Skåre BK:ssa, mutta siirtyi sieltä loppukaudeksi Italian Serie A:n SV Ritten/Renoniin marraskuussa 2009. Hän lopetti pelaajauransa kevääseen 2010.
Kaudeksi 2011–2012 Johansson siirtyi Färjestadin kykyjenetsijän tehtäviin.
Maajoukkueura
Johansson edusti Ruotsia Salt Lake Cityn olympiakisoissa 2002. Hän pelasi myös MM-kilpailuissa vuosina 2001, 2002, 2003 ja 2006. Johansson voitti maailmanmestaruuden vuonna 2006, MM-hopeaa tuli vuonna 2003 ja MM-pronssia vuosina 2001 ja 2002.
Johansson voitti myös alle 20-vuotiaiden MM-hopeaa vuonna 1994. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuosina 1991 ja 1992 voittaen jälkimmäistä turnauksesta hopeaa.
Erica Jong
Erica Jong (o.s. Mann, s. 26. maaliskuuta 1942 New York) on yhdysvaltalainen kirjailija.
Jong opiskeli englantia Barnard Collegessa ja 1700-luvun englanninkielistä kirjallisuutta Columbian yliopistoissa.
Jongin teos Lennä, uneksi (Fear of Flying, 1973) nosti hänet ilmestyttyään julkisuuteen niin kotimaassa kuin Euroopassakin. Minä-muodossa kirjoitettu teos muistuttaa huomattavasti Jongin kahta ensimmäistä avioliittoa. Jong kuvaa teoksessa avoimesti tunne- ja seksuaalielämää. Kirjaa myytiin yli 27 miljoonaa kappaletta ja se käännettiin 43 kielelle. Jong on julkaissut myös runokokoelmia.
Vuonna 2007 Jong luovutti kirjallisen arkistonsa Columbian yliopistolle.
Kovdorin rata
Kovdorin rata eli Kouteron rata on 117 km pitkä rautatie, joka kulkee Muurmannin rautatiestä Pinjärven (Pinozero) kohdalta länteen Kouteroon Murmanskin alueella Venäjällä. Radan liikenne muodostuu Kouteron rautamalmilouhosten ja Kovdorin teollisuuden tuotteista sekä Kantalahden ja Kovdorin välillä kulkevasta yhdestä matkustajajunaparista, jossa kuljetetaan myös Murmanskin ja Kouteron välisiä suoria matkustajavaunuja.
Radan rakennushistoria
Tämä rautatierakennus oli Neuvostoliiton sisäasiainkansankomissariaatin (NKVD) alaisen Pääleirihallinnon (Gulag) alainen rakennushanke No 106, josta vastasi Pinjärven asemalle sijoitettu paikallisleirihallinto. Paikallisleirihallinnon ensimmäisenä komendanttina toimi Kuolajärven rautatierakennushankkeen komendantti I. I. Orlovski 30. maaliskuuta 1941 saakka. Hänen jälkeensä nimitetyn paikallisleirihallinnon komendantin nimeä ei tiedetä. Rakennushanke aloitettiin 30. tammikuuta 1941 ja se lopetettiin 28. kesäkuuta 1941. Radan rakennustöissä oli 1. helmikuuta 1941 34 702 vankia ja 1. kesäkuuta 1941 34 084 vankia. Rata saatiin tällä vankimäärällä jonkinnäköiseen kuntoon kun rakennustyöt määrättiin lopetettaviksi ja vangit ja radan rakentamisessa tarvittava kalusto siirrettiin Pohjois-Petšoran leirihallinnon alaisuuteen rakentamaan Kotlas–Vorkuta-rautatietä. Suomalainen tiedusteluraportti vuodelta 1942 ilmoitti että radan kiskotus on purettu ja siirretty Muurmannin radan kiskoreserviksi. Rata kiskotettiin ja käytännössä rakennettiin uudelleen vasta sodan jälkeen.
HMS Kerrera
HMS Kerrera (viirinumero T200) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Isles-luokan aseistettu troolari, joka valmistui sukellusveneentorjuntaan sekä miinanraivaajaksi.
Valmistus
Alus tilattiin 24. lokakuuta 1940 Fleming and Fergusonilta Paisleystä. Se laskettiin vesille 22. syyskuuta 1941.
Palvelus
Valmistuttuaan alus liitettiin 8. sukellusveneentorjunta ja miinanraivausosastoon Scapa Flow’hun. Se kärsi pahoin 6.-7. joulukuuta jouduttuaan myrskyyn Färsaarten vesillä, ja se siirrettiin telakalle korjattavaksi.
Pelastakaa sotamies Hytönen
Pelastakaa sotamies Hytönen on MTV3:n keväällä 2004 esittämä tositelevisiosarja asepalveluksesta. Sarjassa seurataan TV-persoona Joonas Hytösen aikaa varusmiespalveluksessa Valkealan Vekaranjärvellä sijaitsevan Karjalan prikaatin 3. Kenttätykistöpatterissa. Sarjan on ohjannut Marko Antila ja kuvannut Jussi Eerola.
Sarjan nimi viittaa elokuvaan Pelastakaa sotamies Ryan. Idealtaan sarja muistuttaa brittiläistä vuonna 2002 aloitettua tv-sarjaa I’m a Celebrity, Get Me Out of Here!
Heikki Kuutin Mediasanastossa (Media Doc, 2012) Pelastakaa sotamies Hytönen mainitaan esimerkkinä tv-tyylilajista nimeltä saippuadokumentti, dokumentaarisesti ja ilman tarkkaa käsikirjoitusta toteutetusta tv-ohjelmasta tai -sarjasta, jonka aiheena tai kohteena on julkisuuden henkilö ja hänen toimintansa.
Taustaa
Sarja alkaa Joonas Hytösen esiintymisestä Huomenta Suomi -ohjelmassa palvelukseenastumispäivän aamuna. Haastattelussa käydään läpi Hytösen mietteitä palveluksesta. Ensimmäinen jakso käsittelee vain palvelukseenastumispäivää. Ensimmäisen päivän toinen haastattelu on Hytösen patterissa järjestetty lehdistötilaisuus.
Sarjaa voidaan pitää dokumenttina varusmiespalveluksesta, joskin sarja on keskittynyt hyvin vahvasti Hytösen persoonan ympärille. Puitteet ovat kuitenkin karun todelliset ja varsinkin Hytösen palvelustoverien ja esimiesten kommentit tuovat sarjaan todellisuuden tuntua.
Ohjelma pääsi iltapäivälehtien lööppeihin, kun sen katsojaluvut romahtivat parin ensimmäisen jakson jälkeen.
Juha Siltanen
Juha Siltanen (s. 2. syyskuuta 1959 Helsinki) on suomalainen näytelmäkirjailija, esseisti, suomentaja ja teatteriohjaaja.
Siltanen on kirjoittanut televisio- ja teatterinäytelmiä sekä kuunnelmia. Hän on saanut näytelmistään kotimaisia ja kansainvälisiä palkintoja, muun muassa Pro Finlandia -mitalin vuonna 2007.
Siltanen on työskennellyt usein myös musiikkiteatterin parissa. Hän on suomentanut näytelmiä englannista, ruotsista ja saksasta, esimerkiksi Harold Pinteriä, William Shakespearea, Edward Albeeta ja Eugene O'Neillia. Hänen omia töitään on käännetty ruotsiksi, englanniksi ja ranskaksi.
Siltanen on esiintynyt yhdessä ystävänsä M. A. Nummisen kanssa Radio Suomen radioshow Yömyöhässä. Siltanen myös ohjasi Nummisen kirjoittaman saksankielisen kuunnelman ”Einstein, Weinstein, Wittgenstein” suomeksi Turun kaupunginteatteriin. Siltanen on itse kääntänyt ja sovittanut tekstin.
Televisiossa hän on esiintynyt 1990-luvun alussa Levyraadissa ja 2000-luvun alussa Aivomyrsky-keskusteluohjelmassa yhdessä Kaarina Hazardin ja Leea Klemolan kanssa.
Valtion kirjallisuustoimikunta myönsi Siltaselle kolmivuotisen taiteilija-apurahan elokuussa 2010.
Emmi Jurkka
Emmi Jurkka oli suomalaisen näyttämö­taiteen legenda, valloittavan valovoimainen ja monipuolinen näyttelijä. Hän teki harvinaisen moni­puolisen ja pitkän teatteri­uran, joka kesti yli kuusi vuosi­kymmentä. Teatteri nousi aina perhe-elämän ylä­puolelle, ja Jurkkien lapset kasvoivat lähinnä koti­apulaisten hoivassa, sillä vanhemmat olivat harvoin kotona.
Teatteriin Emmi Jurkan vei jo suku­tausta: hänen isänsä suvussa oli näyttelijöitä ja sisaruksista kolme toimi teatterissa. Näyttelijät Valter ja Arvi Tuomi olivat hänen veljiään. Hänen puolisonsa Eino Jurkka oli näyttelijä, kaikki heidän kolme lastaan valitsivat urakseen näyttämön ja myös seuraavassa polvessa on näyttelijöitä.
Uransa aikana Emmi Jurkka näytteli yli kymmenessä teatterissa. Hän aloitti 16-vuotiaana harrastaja­teatterin avustajana. Kansan näyttämöltä hän sai ensimmäisen väli­kirjansa vuonna 1919. Tämän jälkeen hän näytteli Helsingin lisäksi Oulussa ja Viipurissa sekä Turun Teatterissa ja Tampereen Työ­väen Teatterissa. Vuonna 1931 hän siirtyi Helsinkiin Koiton Näyttämölle, jossa hän esiintyi joissakin miehensä Eino Jurkan ohjaamissa näytelmissä. Hän oli myös kiinnitettynä Suomen Kansallisteatterissa, Radioteatterissa ja Intimiteatterissa. Näyttämö­kiertueita hän teki eri puolille Suomea.
Intimi­teatterissa Jurkka näytteli yhdessä miehensä ja poikiensa Sakarin ja Jussin kanssa. Myös Jurkkien tytär Vappu oli näyttelijä. Näyttelijä Rauli Tuomi oli hänen veljen­poikansa ja veljentytär Liisa Tuomi toimi niin ikään näyttelijänä. Hänen tunnettuja lapsenlapsiaan ovat Laura Jurkka, Mikko Jurkka, Timo Jurkka ja Ville Sandqvist.
Jurkan laajan näyttelijä­suvun oma, Helsingin ensimmäisiin kuuluva ja yhä toimiva huone­teatteri Teatteri Jurkka perustettiin 1953, ja Emmi Jurkka oli sen kantava voima ja johtaja 1953–1974 ja 1976–1981. Teatterissaan Emmi Jurkka esiintyi sekä näyttelijänä että ohjaajana. Hänen sydäntään lähellä olivat nuoret näyttelijät, joiden uran alkua hän halusi tukea. Jurkka esitti myös useita operetti­rooleja hurmaten muun muassa Iloisen lesken Sylva Varescuna 1970-luvulla. Vielä yli 80-vuotiaana hän esitti yksinpuheluita. Emmi Jurkan näyttelijän­laadulle oli ominaista, että hän ei juuri tarvinnut ohjaajaa, vaan hän rakensi rooli­tulkintansa sisältä­päin.
Jurkka palkittiin vuonna 1954 Pro Finlandia -mitalilla, ja hän sai elin­aikanaan paljon muitakin kunnian­osoituksia. Vuonna 1977 hän sai yhdessä Ella Erosen kanssa ensimmäisen Ida Aal­berg -palkinnon. Kirjailija Outi Pakkanen on kirjoittanut vuonna 1984 ilmestyneen elämä­kerran Rakas Emmi.
Varhainen elämä
Emmi Jurkan vanhemmat olivat Gustav Robert Berg­ström ja Emma Tuominen. He suomalaistivat suku­nimensä Tuomeksi vuonna 1906 – Tuomi oli mukaelma Emman tyttö­nimestä. Emmi syntyi kolmanneksi perheen seitsemästä lapsesta. Hänellä oli kaksi vanhempaa veljeä, Leo Robert Arvid (Arvi) ja Valter Bernhard, sekä nuorempi sisko, Aino Johanna, joka nuoruudessaan näytteli Koiton Näyttämöllä sivuosia. Muut Emmin nuoremmista sisaruksista kuolivat varhain: Naima Johanna menehtyi neli­vuotiaana kuume­tautiin, Yrjö Ilmari puolestaan kuoli heti syntymänsä jälkeen. Lisäksi perheeseen syntyivät kaksoset Laura ja Lauri, joista ensin mainittu kuoli vauva­iässä. Laurilla ilmeni selkeitä näyttelijän­lahjoja, ja hän toimi muutamaan otteeseen avustajana Koiton Näyttämöllä, kunnes kuoli 24-vuotiaana tuberkuloosiin. Neljä ensimmäistä lasta elivät pitkälle aikuis­ikään asti, vanhimmiksi elivät Emmi sekä Aino-sisar.