cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arne Ilander
Suomen sisällissota
Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) varavääpeliksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin vääpeliksi 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodassa taisteluihin Tampereella jossa hän haavoittui vaikeasti Kalevankankaalla 28. maaliskuuta 1918 ja oli sen jälkeen hoidettavana Vaasan sotilassairaalassa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Sairauslomalta palattuaan hän palveli 3. lokakuuta 1918 alkaen Itämeren 1. jalkaväkirykmentti n:o 1:n yhdeksännessä komppanian vääpelinä, josta hänet siirrettiin 12. joulukuuta 1918 rykmentin esikuntavääpeliksi. Armeijasta hän erosi 11. helmikuuta 1919 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön 15. helmikuuta 1919 ja sijoitettiin paikallispäälliköksi Degerbyn suojeluskuntaa jossa hän palveli 15. lokakuuta 1919 saakka. Hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 15. lokakuuta 1919 ja sijoitettiin Autojoukkoihin (myöh. nimi Autopataljoona), missä hän toimi adjutanttina ja komppanianpäällikkönä. Uudelleen hän erosi armeijasta 24. toukokuuta 1922 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön 1. marraskuuta 1922 ja sijoitettiin päälliköksi Vaasan suojeluskuntapiirin 4. alueelle, missä tehtävässä palveli 11. marraskuuta 1923 saakka, jonka jälkeen hän toimi eri autoliikkeitten palveluksessa Helsingissä.
Talvi- ja jatkosota
Talvisotaan hän osallistui Ryhmä Talvelan esikunnassa ja osallistui taisteluihin Värtsilässä. Jatkosotaan hän osallistui yhdysupseerina 36. Armeijakunnan esikunnassa ja osallistui taisteluihin Sallassa. Esikuntatehtävistä hän siirtyi myöhemmin kotirintamalle väestönsuojelutehtäviin. Hänet on haudattu Helsingin Kaartin hautausmaahan.
Laila Karttunen
Laila Maria Karttunen (16. maaliskuuta 1895 Suonenjoki – 7. tammikuuta 1981 Hämeenlinna) oli suomalainen tekstiilitaiteilija, opettaja, tekstiiliperinteen tutkija ja taidemaalari.
Karttunen valmistui Turun piirustuskoulusta ja Taideteollisuuskeskuskoulun mallipiirustusosastolta 1920-luvulla. Hän toimi Hämeenlinnassa Wetterhoffin kutomakoulun piirustuksen opettajana, ammattikutomon taiteellisena johtajana ja suunnittelijana 1920-luvun. 1930-luvun taitteessa hän siirtyi Helsinkiin ja perusti oman suunnittelutoimiston. Samalla hän toimi Suomen Käsityön Ystävien kutomon johtajana. Toisen maailmansodan aikana Käsityön Ystävien toiminta hiipui niin paljon, että Karttunen palasi Hämeenlinnaan Wetterhoffille ja työskenteli siellä, kunnes jäi eläkkeelle 1958. Eläkkeelle jäätyään hän keskittyi yhä enemmän suunnittelutyöhön, erityisesti kirkkotekstiileihin.
Karttusen luomistyön taustalla on vahva tekninen osaaminen. Hän suodatti teoksiinsa persoonallisuutensa kautta surrealistisia, informalistisia, kansanomaisia ja abstrakteja tyylivirtauksia. Hän oli myös vahvasti sitoutunut siihen, että käsiteollisuudella on kansallinen valistustehtävä ja se on osa suomalaisuusliikettä. Suunnittelijan tuli ammentaa ideoita suomalaisesta kansanperinteestä ja siirtää ne nykyaikaisen koti- ja taideteollisuuden kautta osaksi kotien sisustusta.
Karttunen käynnisti vuonna 1943 kansanomaisten tekstiilien keruukampanjan, josta hän oli saanut idean 1930‐luvun alussa, kun hän käsityönopettaja Eeva Jauhiaisen kanssa järjesti näyttelyn Marttojen kokoamista vanhoista kansanomaisista tekstiileistä. Erityisesti Karttuseen oli tehnyt vaikutuksen Laatokan Karjalan alueelta kerätyt mallit, jotka olivat muista poikkeavia, vaihtelevia ja työtavoiltaan monipuolisia. Kirjonnasta tulikin hänen taiteensa olennainen osa vuosikymmenien ajaksi. Oma retki Laatokan‐Karjalaan toteutui vuonna 1938, jolloin Karttunen ja Jauhiainen kiersivät kylissä valokuvaten, piirtäen ja muistiinpanoja tehden. Kaiken kaikkiaan Karttunen teki neljä viisi keruumatkaa eri puolille Suomea.
Sodan jälkeinen materiaalien säännöstelyn loppuminen innosti Laila Karttusen uuteen luomistyöhön, mikä näkyi 1950‐luvun alkuvuosina palkintoina Milanon triennaalissa 1951 ja 1954. Karttusen töitä oli eri näyttelyissä lähes joka vuosi, joskus parikin kertaa vuodessa. Laila Karttunen suunnitteli 1950‐luvulla Wetterhoffille lukuisia upeita täkänöitä ja ryijyjä. Wetterhoffin ammattikutomossa valmistettiin myös hänen suunnittelemiaan upeita damastiliinoja sekä puku‐ ja huonekalukankaita.
Karttunen toimitti käsityöjulkaisuja ja kirjoitti käsi- ja taideteollisuusalan julkaisuihin. Hän testamenttasi jäämistönsä Hämeenlinnan taidemuseolle.
Suomen keskiaikaiset kaupungit
Yleistä
Suomen keskiaikaiset kaupungit syntyivät kaikki vanhojen kauppapaikkojen yhteyteen, lukuun ottamatta luostarin ympärille rakentunutta Naantalia. Myös kirkollista toimintaa oli niiden alueella ollut jo ennen kaupungin perustamista. Myönnetyt kaupunkioikeudet sisälsivät itsehallinnon, oman oikeuslaitoksen sekä yksinoikeuden kauppaan ja käsityöhön. Veroa kaupunkien puolestaan piti maksaa kruunulle. Osa niistä toimi myös hallinnollisina keskuksina, joista valvottiin ympäröivää linnalääniä. Kaupankäynti Suomen keskiaikaisissa kaupungeissa oli pitkään nykyisen Pohjois-Saksan alueelta lähteneiden kauppiaiden hallussa ja he muodostivat myös kaupunkien asioista päättäneiden raatien enemmistön. Rakennuskanta koostui linnoja ja kirkkoja lukuun ottamatta pääosin puurakennuksista, ainoastaan Turkuun ja Viipuriin tiedetään rakennetun myös kivitaloja.
Kaupunkeja perustettiin keskiajalla Ruotsin valtakunnan itäiseen osaan Suomeen paljon vähemmän kuin itse emämaahan. Keskiajan lopussa Ruotsissa oli 37 privilegioin varustettua kaupunkia ja Suomessa ennen Tammisaaren perustamista vuonna 1546 vain kuusi. Tanskassa niitä oli peräti 90 ja Virossakin kymmenen. Syyksi on esitetty maatalouden ylijäämän pienuutta, joka ei Suomessa pystynyt elättämään useampia tiiviitä asutuskeskuksia. Maan kuudesta kaupungista neljä sijaitsi Varsinais-Suomessa ja Satakunnassa, jotka olivat Suomen tuottoisimpia viljelyalueita. Myös Ruotsissa kaupungit olivat keskittyneet maan viljavimpiin osiin, sillä Rauman korkeudella sijaitsevan Gävlen pohjoispuolella ei ollut keskiajalla yhtään kaupunkia.
Suomen keskiaikaisia kaupunkeja on asukasluvultaan pidetty pieninä verrattuna muun Euroopan kaupunkeihin. Taloushistorioitsija Yrjö Kaukiainen on veroluetteloihin nojaten arvioinut, että keskiajan lopulla 1500-luvun puolivälissä Turussa oli 2 230, Viipurissa 2 080, Raumalla 630, Ulvilassa 450 ja Porvoossa noin 200 asukasta. Samaan aikaan Itämeren alueen suurimmissa asutuskeskuksissa Lyypekissä ja Gdańskissa oli yli 20 000 ja muun muassa Tallinnassa ja Tukholmassa yli 10 000 asukasta. Saksalaisen tutkijan Konrad Fritzen mukaan Itämeren alueen kaupungeista yli puolet oli kuitenkin 1400-luvun puolivälissä alle 5 000 asukkaan kaupunkeja ja noin viidesosa alle tuhannen asukkaan. Nykyisen Saksan alueen kaupungeista peräti 95% on arveltu olleen alle 2 000 asukkaan taajamia, joten niihin verrattuna suomalaiset kaupungit eivät olleet poikkeuksellisen pieniä.
Turku
thumb|Tuomiokirkko on ainoa Turun keskiaikaisesta kaupunkimaisemasta säilynyt rakennus.
Suomen vanhimman kaupungin Turun tarkkaa perustamisvuotta ei tiedetä, koska kaupunkioikeudet myöntävä asiakirja ei ole säilynyt. Yhtenä perustamisajankohtana pidetään vuotta 1229, jolloin piispanistuin siirrettiin Nousiaisista Turun Koroisiin. Varsinaisesti kaupunki alkoi kuitenkin kehittymään vasta 1280-luvun jälkeen, kun Turun tuomiokirkkoa alettiin rakentamaan. Samaan aikaan perustettiin myös Turun linna. Vuonna 1318 novgorodilaiset polttivat linnaa lukuun ottamatta koko kaupungin. Pähkinäsaaren rauhan jälkeen Turusta muodostui Ruotsin valtakunnan itäisen osan epävirallinen pääkaupunki, joka oli koko nykyisen Suomen alueen kirkollinen, hallinnollinen ja taloudellinen keskus. Kaupungissa sijaitsi muun muassa dominikaaniluostari sekä katedraalikoulu, lisäksi Turussa toimivat Suomen ainoat laamannit ja 1400-luvulla kaupungissa kokoontui maan korkeinta tuomiovaltaa käyttävä tuomioistuin, Turun maaoikeus.
Turun keskiaikainen rakennuskanta koostui pääosin puutaloista, vaikka kaupungissa oli myös joitakin kivitaloja. Kaupunkimainen asutus levittäytyi melko pienelle alueelle tuomiokirkon, Kerttulinmäen ja Kaskenmäen välille. Kaupunki kuului myös Itämeren piirissä toimineen Hansaliiton kaupankäynnin piiriin, vaikka ei ollutkaan varsinainen hansakaupunki. Suomen eri osiin Turun yhdistivät maantiet, joista vanhimmat olivat Varsinais-Suomen ja Satakunnan välinen Huovintie, Hämeeseen kulkeva Hämeen Härkätie sekä Viipuriin johtava Suuri rantatie eli Alinen Viipurintie. 1500-luvun aikana valmistui Pohjanmaalle kulkeva Pohjanmaan rantatie, myös Tukholman ja Turun välinen Suuri Postitie on otettiin käyttöön jo viimeistään saman vuosisadan aikana.
Ulvila
thumb|Ulvilan Pyhän Olavin kirkko Turun jälkeen seuraavat kaupunkioikeudet Suomessa sai Kokemäenjoen suuhun perustettu Ulvila, jolle kuningas Albrekt Mecklenburgilainen antoi ne vuonna 1365. Seudulla oli kuitenkin kauppapaikka jo ainakin 1200-luvulta lähtien ja esimerkiksi vuonna 1344 on sen asukkaita tiedetty kutsutun "kaupunkilaisiksi". Saksalaisten kauppiaiden ylläpitämä Pyhän Gertudin kiltatalo on mahdollisesti tuolloin toiminut keskiaikaiselta kaupunginpaikalta pari kilometriä yläjuoksulle päin sijaitsevassa Liikistössä, jossa oli myös Ulvilan ensimmäinen kirkko. Liikistön kauppapaikan edeltäjänä taas pidetään kauempana yläjuoksulla sijainnutta Kokemäen Teljää, jota perimätieto on pitänyt yhtenä Suomen muinaiskaupungeista.
Ulvila oli keskiajalla Ruotsin valtakunnan pohjoisin kaupunki, jolla oli sisämaan yhteyksien ohella suuri merkitys myös koko Suomen puoleisen Pohjanlahden kaupankäynnin kannalta. Sen kaupunkioikeudet kuitenkin lakkautettiin vuonna 1550 Helsingin perustamisen yhteydessä, jonne kaupungin porvarit pakotettiin muuttamaan. Kahdeksan vuotta myöhemmin he saivat jälleen oikeuden palata kotiseudulleen, mutta Ulvilan sijasta vastaperustettuun Porin kaupunkiin. Syynä oli Kokemäenjoen madaltuminen purjehduskelvottomaksi, kaupunki päätettiin siirtää seitsemän kilometrin päähän alajuoksulle, jonne myös jokisuu oli maankohoamisen vuoksi siirtynyt. Ulvilan seurakunta jatkoi toimintaa omana kirkkopitäjänään, jonka perillinen Ulvilan kunta puolestaan otti kaupunki-nimityksen jälleen käyttöön vuonna 2000.
Ulvilan keskiaikaisesta kaupungista ei ole enää jäljellä kuin Pyhän Olavin kirkko, joka sijaitsee nykyisen keskustan luoteispuolella. Asutus oli sen eteläpuolella merenlahden rannalla, joka maankohoamisen vuoksi on muuttunut kapeaksi Kokemäenjoen sivu-uomaksi. Paikalla tehdyissä kaivauksissa on löydetty toistakymmentä asumuksenpohjaa sekä erilaista esineistöä.
Porvoo
thumb|250px|Porvoon tuomiokirkko. Porvoo sai kaupunkioikeudet noin vuonna 1380, vaikka jossakin vanhemmissa lähteissä on virheellisesti vuodeksi mainittu 1346. Porvoon kirkkopitäjä puolestaan mainitaan ensimmäistä kertaa asiakirjoissa saman vuosisadan alkupuolella ja Porvoon tuomiokirkko 1327. Keskiaikaista kaupunkia edelsi ylempänä Porvoonjoen varrella sijainnut Saksalan kauppapaikka. Porvoo oli 1400-luvulta lähtien Espoosta Pyhtäälle ulottuneen Porvoon linnaläänin keskuspaikka. Kaupungin tärkein kauppakumppani oli Rääveli eli nykyinen Tallinna, jonne Porvoon kautta suuntautui koko itäisen Hämeen turkiskauppa. Turun tavoin joutui kaupunki keskiajalla myös hävityksen kohteeksi, kun tanskalaiset merirosvot polttivat sen 1500-luvun alussa.
Kaupungin vanhin rakennettu alue on sijainnut tuomiokirkon ympäristössä ja 1400-luvun puolivälissä se levisi myös nykyisen Raatihuoneentorin alueelle. Keskiaikainen asemakaava on edelleen hahmotettavissa, sen muodostivat neljä joen suuntaista katua ja niiden jyrkät jokirantaan laskeutuvat sivukadut. Nykyisistä kaduista keskiajalta periytyvät Jokikatu sekä Välikatu. Kirkkoa lukuun ottamatta Porvoossa ei ole jäljellä keskiaikaisia rakennuksia, vaan vanhan kaupungin rakennuskanta on peräisin 1700–1800-luvuilta. Porvoon kaupunki lakkautettiin vuonna 1550 Helsingin perustamisen yhteydessä, johon saakka se oli Uudenmaan ainoa kaupunki. Vuonna 1602 Porvoo sai kaupunkioikeutensa takaisin kuningas Kaarle IX:lta.
Viipuri
thumb|250px|Yksi Viipurin säilyneistä keskiaikaisista rakennuksista. Viipuri oli Turun jälkeen Suomen merkittävin ja suurin keskiaikainen kaupunki. Kaupunkirakenteeltaan ja rakennuskannaltaan se oli jopa Turkua ainutlaatuisempi. Ruotsin sijaishallitsijana toiminut Torkkeli Knuutinpoika perusti Viipurin linnan vuonna 1293 paikalle, jossa jo vanhastaan toimi vilkas karjalaisten kauppapaikka. 1300-luvun aikana asutus laajeni linnan kaakkoispuolella sijaitsevalle niemelle ja siitä alettiin käyttämään nimitystä "civitas" eli "kaupunki". Ensimmäistä kertaa nimitys esiintyy Vatikaanin arkistoissa 1350-luvulla. Varsinaiset kaupunkioikeudet Viipuri sai kuitenkin vasta vuonna 1403 kuningas Eerik XIII Pommerilaiselta.
Viipurista muodostui 1400-luvun aikana itäisen Suomen ja Karjalan keskus, jolla Ruotsin ja Novgorodin sekä myöhemmän Venäjän rajalla sijainneena oli myös suuri sotilaallinen merkitys. Asemastaan johtuen, se joutui usein sotatoimien kohteeksi. 1470-luvulla Viipurin linnan käskynhaltijana toiminut Eerik Akselinpoika Tott rakennutti kaupungin suojaksi muurin, joka on ainoa Suomeen rakennettu kaupunginmuuri. Koko Ruotsin valtakunnassakaan niitä ei Viipurin lisäksi rakennettu kuin Tukholman, Kalmarin ja Visbyn ympärille. Myöhemmin laajennettu muuri purettiin 1800-luvun jälkipuoliskolla ja nykyään sen keskiaikaisista osista on Raatitornin lisäksi jäljellä enää joitakin pieniä pätkiä sekä 1550-luvulta peräisin oleva Pyöreä torni.
Muista Suomen keskiaikaista kaupungeista poiketen Viipuriin rakennettiin runsaasti kivirakennuksia. Keskiajan lopussa 1570-luvulla kaupunginmuurin sisäpuolinen alue oli käytännössä aivan täyteen rakennettu. Myöhemmin alue tunnettiin Linnoituksen kaupunginosana. Varsinaista asemakaavaa keskiaikaisessa Viipurissa ei ollut, joten kaupunkiin muodostui kapea ja harva katuverkosto, joka suurimmalta osaltaan oli kivetty. Katujen väliin syntyneet korttelit olivat muodoiltaan epäsäännöllisiä. Kaivauksissa on selvinnyt kaupungissa olleen jopa jonkinlainen alkeellinen viemäriverkosto. Viipurin keskiaikaiset kadunnimet ovat osittain säilyneet nykypäivään saakka.
Keskiaikainen Viipuri oli monikansallinen kaupunki, jossa suomalaisten ja karjalaisten lisäksi asui myös saksalaisia, ruotsalaisia ja hollantilaisia. Heidän hallussaan oli Keski-Eurooppaan suuntautunut kaupankäynti. Yleisimpiä tuontiartikkeleita olivat muun muassa kankaat, suola ja mausteet, vientituotteista merkittävimpiä puolestaan olivat turkikset ja terva, mutta myös esimerkiksi kalaa myytiin runsaasti. Myös venäläisten vaikutus oli merkittävä. Vilkkaan kauppiaselämän johdosta Viipurissa oli myös runsaasti erilaisia kiltataloja, kapakoita ja viinikellareita, joiden johdosta kaupungin yöelämä oli sangen levotonta ja sitä rauhoittelemaan tarvittiin erityisiä yövartijoita. Myös uskonnollinen elämä oli Viipurissa vilkasta. Kaupungissa toimi sekä dominikaanien että fransiskaanien luostari. Ensimmäinen tuomiokirkko valmistui 1420-luvulla, mutta se tuhoutui vuoden 1477 kaupunkipalossa. Fransiskaanien luostarikirkkoa alettiin rakentamaan ilmeisesti 1445 ja dominikaanien 1481. Molemmat luostarit lakkautettiin uskonpuhdistuksen myötä 1520-luvulla.
Rauma
Kaupungin perustamisen myötä aloitti toimintansa myös fransiskaanikonventti, joka oli Viipurin ja Kökarin ohella Suomen kolmas fransiskaaniluostari. Ensimmäinen kirjallinen maininta Rauman luostarista on vuodelta 1449, mutta toisen näkemyksen mukaan munkit olivat asettuneet paikalle jo vuosisadan alkupuolella. Ulvilan ja Porvoon tavoin myös Rauman porvarit määrättiin muuttamaan Helsinkiin vuonna 1550. Suurin osa jäi kuitenkin paikalleen kuninkaan määräystä ja mahdollisia sakkotuomioita uhmaten. Helsinkiin asettuneet puolestaan saivat paluuluvan seitsemän vuotta myöhemmin.
Keskiaikaisen Rauman ensimmäinen asutus ja kauppapaikka syntyi Pyhän Kolminaisuuden kirkon ja nykyisen Kalatorin väliselle alueelle. Fransiskaaniluostarin tapaan myös Pyhän Kolminaisuuden kirkko on saatettu rakentaa jo ennen kaupunkioikeuksien myöntämistä. Fransiskaaniveljesten kirkko tunnetaan nykyään Pyhän Ristin kirkkona. Asutus levisi myöhemmin koko nykyisen Vanhan Rauman alueelle, joka on yksi Unescon maailmanperintökohteista. Sen rakennuskanta ei ole keskiaikaista, lukuun ottamatta Pyhän Ristin kirkkoa ja Pyhän Kolminaisuuden kirkon raunioita, vaan peräisin 1700–1800-luvuilta. Vanhan Rauman katuverkosto ja tonttijako kuitenkin periytyy osittain keskiajalta.
Naantali
thumb|Naantalin keskiaikainen kirkko Nuorin Suomen keskiaikaisista kaupungeista on Naantali, joka sai kaupunkioikeudet kuningas Kristofer Baijerilaiselta vain vuotta Raumaa myöhemmin. Se syntyi vuonna 1443 Piispa Maunu II Tavastin perustaman Naantalin luostarin ympärille, joka oli aloittanut toimintansa 1440. Naantalista tuli vilkas pyhiinvaelluskohde, jonka elämää vilkastuttivat aatelisten, porvareiden ja talonpoikien vierailut. Kaupunki eli luostarin tavoin kukoistuskauttaan aina 1520-luvulla alkaneeseen uskonpuhdistukseen saakka. Sen myötä luostari menetti suurimman osan maistaan, eikä saanut enää ottaa uusia noviiseja. Lopulta sen toiminta näivettyi ja Naantalin luostarin viimeinen nunna kuoli vuonna 1591. Luostarin kirkko tunnetaan nykyään Naantalin kirkkona ja se on ainoa jäljellä oleva rakennus keskiaikaisesta kaupungista.
Abdulbaha’
Abdulbaha’ (myös kirjoitusasulla `Abdu’l-Bahá'), alun perin Abbas Efendi, (23. toukokuuta 1844 Teheran, Persia – 28. marraskuuta 1921 Haifa, Mandaatti-Palestiina) oli bahai-uskon perustajaprofeetan Baha’ullahin vanhin poika ja hänen seuraajansa vuodesta 1892. Liikkeen joutuessa vuodesta 1868 alkaen maanpakolaisuuteen, Abdulbaha’ vahvisti ja edisti sen leviämistä Persian lisäksi 23 maahan. Hän kirjoitti bahai-uskon keskeisimpiä teoksia Baha’ullahin ja Shoghi Effendin tekstien rinnalla. Abdulbaha’n vierailut länsimaissa levittivät uskonnon Lähi-idän ulkopuolelle. Samalla hänen kirjoituksensa saivat vaikutteita kristinuskosta ja länsimaisesta humanitaarisuudesta.
Bahailaisuuden levittäjä länsimaihin
thumb|200px|Nuori Abbas Efendi (Abdulbaha’) vuonna 1868.
Valtataistelu johtajuudesta
Nuorturkkilaisten vallankumouksen seurauksena jossa syrjäytettiin sulttaani Abd-ul-Hamid II vapautettiin kaikki poliittiset vangit vuonna 1908. Vapautunut Abdulbaha’ siirtyi Haifaan, matkusti laajalta vuosina 1910–1913 ja palasi Haifaan uuden uskonnon maailmankeskukseen. Samaan aikaan Mirza Muhammad Alin joukkojen kannatus kuihtui. Abdulbaha’n vahva karisma ja haluttomuus sitoutua selkeästi määrättyyn oppiin pitivät liikkeen yhtenäisenä sen leviämisen aikana.
Oppi yhtenäistyy
Baha’ullahin ja Abdulbaha’n kirjoitukset levisivät 1890-luvulta lähtien. Varhaiskauden bahailaisuus oli opillisesti baabilaisuuden jatkaja, mutta leviäminen Lähi-idän ulkopuolelle – varsinkin Amerikkaan – muutti bahai-uskoa. Jumalaa ei voinut tuntea suoraan, mutta sen sijaan hänen ilmentymiään olivat olleet profeetat Abraham, Zarathustra, Mooses, Jeesus, Muhammad, Bab ja viimeisenä Baha’ullah. Virallisenkin opin kannalta Jeesus oli eräs tärkeimmistä profeetoista ja hänen odotettiin palaavan viimeisinä päivinä. Abdulbaha’n uskonnollista auktoriteettia lisättiin opilla, jonka mukaan hän oli "Liiton Keskus". Oppi muistutti bahai-uskoa edeltäneen šaikhilaisuuden oppia kätketyn imaamin ainoasta maanpäällisestä edustajasta, ruknista.
Tällä tavalla liikettä yhtenäistettiin Abdulbaha’n taakse, mikä ei jättänyt tilaa muille johtohahmoille. Luultavasti tämä sai osan hänen kannattajistaan liittymään kilpailevan Mirza Muhammad Alin joukkoihin. Toisena kilpailevana johtohahmona oli syyrialainen entinen kristitty Ibrahmin Khairallah (k. 1929), joka toimi itsenäisenä bahai-johtajana Amerikassa. Hän loi liikkeelle vahvan kristillisen messiaanisen odotuksen. Vuodesta 1900 lähtien amerikkalaiset bahait suuntasivat katseensa yksinomaan Abdulbaha’an, joka otti etäisyyttä Khairallahin oppeihin. Abdulbaha’n neutraali asenne uskonnollisissa opeissa loi menestystä Amerikassa ja esti puhtaasti kristittyjä näkemästä liian aikaisin bahai-uskon šiialaiset juuret. Juuri Amerikassa bahailaisuus saavutti lopullisesti universaalin luonteen.
Nopea kasvu ja tasaantuminen
Bahailaisuus sai 1870- ja 1880-luvulla kannatusta myös muidenkin kuin baabilaisten keskuudessa. Liike ei vetänyt puoleensa šiialaista oppineistoa, mutta sen sijaan liike levisi erityisesti kauppiaiden ja sivistyneistön keskuudessa. Bahai-uskon nopeimman kasvun aikana vuodesta 1890 vuoteen 1920 se keräsi käännynnäisiä länsimaista sekä sorrettujen Persian juutalaisten ja zarathustralaisten keskuudesta. Laajeneminen pysähtyi 1920-luvulla, kun Persian yhteiskunta muuttui maalliseksi ja bahai-uskon perinteinen kohderyhmä ei kaivannut enää uutta uskontoa.
Viimeiset vuodet
thumb|200px|Abdulbaha’ kiertueellaan Yhdysvalloissa vuonna 1912. Vankilasta vapautumisensa jälkeen Abdulbaha’ saattoi kiertää vapaasti ympäri maailmaa eikä hänen tarvinnut tyytyä ainoastaan lähettämään valtuuttamiaan persialaisia opettajia. Vuonna 1911 hän kiersi luennoimassa ympäri Eurooppaa ja seuraavana vuonna Amerikassa. Kiertueet toivat runsaasti julkisuutta, mutta niissä ei tuotu esille uusia opillisia asioita.
Abdulbaha’ kuoli 1921. Hän nimitti testamentissaan tyttärenpoikansa Shoghi Effendin liikkeen johtajaksi. Abdulbaha’n testamentti korosti velvollisuutta totella nuorta Shoghia. Abdulbaha’n syrjäytetty veli Mirza Muhammad Ali yritti vielä vedota varhaisempaan Baha’ullahin testamenttiin, jossa johtajuuden olisi kuulunut siirtyä hänelle, mutta asia ei saanut juurikaan kannatusta. Nykyinen bahai-usko perustuu Babin, Baha’ullahin ja Abdulbaha’n teoksiin, joiden tulkitsijana toimii Shoghi Effendi. Abdulbaha’n hauta sijaitsee Babin hautapyhäkössä Israelin Haifassa.
Henrik Henrikinpoika Horn
thumb|Henrik Henrikinpoika Horn Henrik Henrikinpoika Horn (22. toukokuuta 1618 Tukholma – 22. helmikuuta 1693 Stade, Saksa) oli Ruotsin sotamarsalkka, hallintomies ja valtaneuvos. Hän oli Henrik Kaarlenpoika Hornin poika.
Hornista tuli henkivartiokaartin vänrikki 1634 ja Kuurinmaan rykmentin eversti 1643. Vapaaherran arvon hän sai 1651. Vuonna 1654 hänet ylennettiin ratsuväen kenraalimajuriksi. Hän kunnostautui Pohjan sodassa Kaarle X Kustaan Puolan sotaretkellä ja osallistui Varsovan taisteluun 1656. Hänestä tuli sotamarsalkka 1665 ja vuonna 1666 hänet nimitettiin Bremen-Verdenin kenraalikuvernööriksi.
Horn nimitettiin vuonna 1674 Suomen kenraalikuvernööriksi, mutta hän ei koskaan astunut virkaan, koska halusi mieluummin palvella sotilaana. Hän johti Ranskan-Hollannin sodan aluksi Bremen-Verdenin puolustusta, mutta joutui luovuttamaan Staden 1676 viholliselle ja palaamaan Ruotsiin. 1677 hänestä tuli Ruotsin laivaston ylipäällikkö ja hän johti Ruotsin laivastoa 1. heinäkuuta käydyssä meritaistelussa, joka päättyi tanskalaisten voittoon. Sodan jälkeen, vuonna 1680 hän palasi Bremen-Verdenin kenraalikuvernööriksi.
Jerry Pournelle
Pournelle syntyi Shreveportissa Louisianassa, ja palveli Korean sodassa. Hänelle myönnettiin parhaan uuden kirjailijan John W. Campbell -palkinto 1973 ja Prometheus-palkinto 1992.
Toistuvista ehdokkuuksistaan huolimatta Pournelle ei voittanut ainuttakaan Parhaan romaanin Hugo-palkintoa.
Palkintoja
National Space Society (NSS) myönsi hänelle Robert A. Heinlein muistopalkinnon.
Heinlein Society myönsi hänelle Larry Nivenin kanssa Robert A. Heinlein -palkinnon.
Eemeli Ylitalo
Eemeli Ylitalo (s. 22. helmikuuta 1998 Kauhava) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Mestis-joukkue Kokkolan Hermeksessä. Hän toimii joukkueen varakapteenina.
Ura
Ylitalo on Kauhavan Hela-Kiekon kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin S-Kiekkoon. Kaudeksi 2015–2016 Ylitalo siirtyi Vaasan Sportin B-nuoriin. Kaudella 2017–2018 hän nousi seuran A-nuorten varakapteeniksi.
Kaudella 2018–2019 Ylitalo nousi Sportin A-nuorten kapteeniksi. Hän jakoi pudotuspeleissä joukkueen sisäisen tehotilaston voiton Miro Lehtimäen kanssa lukemalla +5. Ylitalo johdatti Sportin kauden päätteeksi A-nuorten SM-pronssiin. Hän debytoi seuran SM-liigajoukkueessa 11. tammikuuta 2019 Oulun Kärppiä vastaan. Ylitalolle avautui paikka Sportin kokoonpanosta, kun Oskari Manninen ja Jyri Niemi olivat loukkaantuneena ja Colby Robak pelikiellossa. Hänet merkittiin joukkueen seitsemänneksi puolustajaksi. Ylitalo sai ottelussa jääaikaa 4.38 minuuttia. Liigauransa avausmaalin hän teki toisessa ottelussaan 20. helmikuuta 2019 Helsingin IFK:ta vastaan. Ylitalo pelasi kauden aikana kolme SM-liigaottelua. Hän pelasi miesten pelejä myös viisi ottelua lainalla Mestis-joukkue Kokkolan Hermeksessä.
Huhtikuussa 2019 Ylitalo teki Sportin kanssa 1+1-vuotisen SM-liigasopimuksen. Kausi 2019–2020 häneltä jäi kuitenkin kokonaan väliin loukkaantumisen vuoksi. Maaliskuussa 2020 seura kuitenkin käytti Ylitalon sopimuksessa olleen option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen hänen kanssaan. Syyskuussa Sport lainasi hänet kaudeksi 2020–2021 toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella yhteistyöseuraansa, Mestis-joukkue Kajaanin Hokkiin. Ylitalo pelasi siellä kolme ottelua, kunnes lokakuussa hänet kutsuttiin takaisin Sportin vahvuuteen. Marraskuussa Ylitalo palasi kuitenkin toistaiseksi Hokin vahvuuteen. Hän pelasi siellä kauden aikana kaikkiaan 13 ottelua tehopistein 3+3=6, kunnes maaliskuussa 2021 Ylitalo kutsuttiin takaisin Sportiin paikkaamaan Luke Greenin lähdön jättämää aukkoa. Koska hän palasi joukkueeseen siirtotakarajan jälkeen, Ylitalo ei siirtosääntöjen mukaan enää palannut Hokkiin. Hän pelasi Sportissa kauden aikana kaikkiaan yhdeksän runkosarjaottelua ilman tehopisteitä.
Kaudeksi 2021–2022 Ylitalo siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhoon. Joukkuetta siirtyi myös valmentamaan hänelle Hokista tuttu Niko Eronen. Kaudeksi 2022–2023 Ylitalo siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella hänen aiempaan lainaseuraansa Kokkolan Hermekseen. Ylitalo nimettiin joukkueen varakapteeniksi.
Pelityyli
Ylitaloa SaPKossa valmentaneen Niko Erosen mukaan hän on kokonaisvaltainen puolustaja ja esimerkillinen pelaaja. Erosen mukaan Ylitalo on fyysisesti huippu-urheilija, joka pystyy auttamaan joukkuetta jokaisella pelin osa-alueella.
Muuta
Ylitalo harrasti lapsena myös yleisurheilua Kauhavan Wisassa lajinaan keihäänheitto.
Rauno Larsio
Rauno Tuure Larsio, sukunimi vuoteen 1935 Larsen (22. helmikuuta 1930 Tampere – 23. lokakuuta 2014 Tampere) oli suomalainen Talouselämä-lehden pitkäaikainen päätoimittaja ja toimitusjohtaja.
Larsion vanhemmat olivat osastopäällikkö Tuure Arthur Larsio (aik. Larsen) ja Aune Ester Niemi. Hän pääsi ylioppilaaksi 1948 ja valmistui 1950 valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistosta sekä suoritti vielä valtiotieteen lisensiaatin tutkinnon 1956.
Larsio toimi 1952–1955 tamperelaisen Aamulehden urheilutoimittajana mutta siirtyi sitten Helsinkiin ja toimi 1955–1959 Helsingin kauppakamarin apulaisasiamiehenä. Talouselämä-lehden päätoimittajana ja toimitusjohtajana Larsio oli lähes 30 vuotta 1960–1989. Hän jäi eläkkeelle kun Talouselämä ja Insinöörilehdet yhdistyivät Talentumiksi. Eläkevuosinaan Larsio asui Tampereella.
Larsio kirjoitti yritys- ja yhteisöhistoriikkeja ja hän kirjoitti eläkkeellä ollessaan myös dekkarin Harkittu teko.
Kalliokiipijä
Kalliokiipijä (Tichodroma muraria) on vuoristoissa elävä varpuslintu. Lajin nimesi ja kuvaili Carl von Linné 1766.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 15–17 cm, siipien kärkiväli 30–35 cm ja paino 15–20 g. Höyhenpuku on pääosin harmaa. Siipien yläpeitinhöyhenet ovat punaisia lukuun ottamatta ruskehtavia kyynärsulkien peitinhöyheniä. Koiraan kurkku on musta, naaraan valkea. Naaraan puku on ruskehtavampi kuin koiraan. Nokka on pitkä ja kärjestään hiukan alaspäin taipunut. Linnulla on vahvat jalat, joilla se ketterästi kiipeilee jyrkillä kallioseinämillä. Lento on perhosmaisen lepattavaa. Äänet ovat korkeita vihellyksiä.
Kalliokiipijä on sukunsa ainoa laji. Siitä tunnetaan 2 alalajia, nimialalaji muraria ja itäinen nepalensis.
Esiintyminen
Kalliokiipijä asuu Euraasian vuoristoseuduilla Pyreneiltä ja Alpeilta läpi Aasian aina lähelle Kiinan itärannikkoa. Lajin kanta on elinvoimainen ja Euroopassa arvioidaan elävän 77 000–200 000 yksilöä. Laji on pääosin paikkalintu, mutta se voi talveksi siirtyä vuoriston alaosiin. Sitä ei ole toistaiseksi tavattu Suomessa.
Elinympäristö
Vuoristot, Euroopassa alle 2 500 metrin korkeudelle, Himalajalla jopa 5 000 metriin saakka.
Ravinto
Syö hyönteisiä, hämähäkkieläimiä ja muita pieniä selkärangattomia.
Keleos
Keleos oli kreikkalaisessa mytologiassa Eleusiin kuningas. Demeterin etsiessä tytärtään Persefonea vanhan naisen hahmossa Keleos otti tämän vastaan vieraanvaraisesti. Vastapalvelukseksi kuningas, joka ei tunnistanut jumalaista vierastaan, pyysi Demeteriä hoitamaan kahta poikaansa, Demofonia ja Triptolemosta, jotka hän oli saanut vaimonsa Metaneiran kanssa. Tämän lisäksi heillä oli tyttäret Diogenia, Pammerope ja Saisara.
Kiitokseksi vieraanvaraisuudesta Demeter päätti tehdä Demofonista kuolemattoman polttamalla tämän kuolevaisen sielun pois perheen tulisijalla öisin vähän kerrallaan. Metaneira kuitenkin yllätti jumalattaren eräänä yönä pitämässä poikaansa tulessa ja keskeytti rituaalin huutamalla kauhusta, jolloin Demofon paloi tuhkaksi. Demeter paljasti tällöin itsensä, ja haluten korvata perheen menetyksen, opetti Triptolemokselle maanviljelyn taidon.
Keleos oli yksi alkuperäisista Demeterin papeista, joka yhtenä ensimmäisistä ihmisistä oppi Demeterin kultin salaiset menot, Eleusiin mysteerit. Hänen tyttäriestään tuli Demeterin papittaria.
Ovidiuksen versiossa Keleos ei ollut kuningas vaan vanha maalaismies, joka otti Demeterin vastaan vaatimattomassa majassaan.
Takamäki
Takamäki on mm. seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Marc Berthod
Berthod saavutti junioreiden MM-kilpailuissa hopeaa pujottelussa vuonna 2002 sekä kultaa pujottelussa ja pronssia syöksylaskussa seuraavana vuonna. Torinon olympialaisissa 2006 hän sijoittui alppiyhdistetyssä seitsemänneksi ja pujottelussa 14:nneksi.
Berthod saavutti pronssia Åren MM-kilpailujen 2007 superyhdistetyssä. Hän hävisi kilpailun voittaneelle Daniel Albrechtille 0,24 sekuntia; hopeaa sai Benjamin Raich. Berthod kuului lisäksi Sveitsin joukkueeseen, joka sai pronssia joukkuekilpailussa. Val d'Isèren MM-kilpailuissa 2009 hän oli suurpujottelussa kymmenes.
Berthod sijoittui maailmancupin osakilpailussa ensimmäisen kerran kärkikolmikkoon oltuaan toinen Beaver Creekin superyhdistetyssä marraskuussa 2006. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Adelbodenin pujottelukilpailussa 7. tammikuuta 2007. Berthodin voitto oli melkoinen yllätys, sillä hänen lähtönumeronsa oli 60 ja sijoituksensa ensimmäisen kierroksen jälkeen 27. Viikkoa myöhemmin hän oli toinen Wengenin yhdistetyn kilpailussa. . Kauden kokonaispisteissä hän sijoittui kahdeksanneksi, pujottelucupissa kuudenneksi ja yhdistetyn cup-pisteissä toiseksi.
Maailmancup-kaudella 2007–2008 Berthod sijoittui suurpujottelussa kolmanneksi Alta Badiassa sekä voitti suurpujottelukilpailun Adelbodenissa.
Gordon R. Dickson
Gordon Rupert Dickson (1. marraskuuta 1923 – 31. tammikuuta 2001) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hän syntyi Kanadassa, mutta muutti 13-vuotiaana Minneapolisiin. Hän opiskeli Minnesotan yliopistossa ja palveli Yhdysvaltain maavoimissa vuosina 1943–1946.
Dickson on saanut Hugo- ja Nebula-palkinnot.
Childe sykli
Dickson on parhaiten tunnettu Childe sykli -sarjastaan, joka on merkittävimpiä esimerkkejä sotaa käsittelevästä tieteiskirjallisuudesta. Useiden sarjan osien keskiössä on sotataitoinen Dorsai-heimo, joskin isoa osaa näyttelee myös planeetanlaajuinen uskovaisten heimo ja valtava ”Viimeinen Tietosanakirja”.
Dickson, pitkäaikainen astmaatikko, kuoli 77-vuotiaana talvella 2001.
USS Ronquil (SS-396)
USS Ronquil (runkonumero SS-396) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1944 vesillelaskettu Balao-luokan sukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin Portsmouthin laivastontelakalta Kitterystä Mainesta, missä köli laskettiin 9. syyskuuta 1943. Alus laskettiin vesille 27. tammikuuta 1944 kumminaan rouva C. M. Elder ja otettiin palvelukseen 22. huhtikuuta ensimmäisenä päällikkönään H. S. Monroe.
Palvelus
Uuden Englannin rannikolla järjestettyjen vastaanottokokeiden jälkeen alus lähti Havaijille. Alus saapui 8. heinäkuuta Pearl Harboriin ja koulutusjakson jälkeen se lähti ensimmäiselle partiomatkalleen 31. heinäkuuta Formosan ja Sakishima Gunton väliselle merialueelle. Alus upotti 24. elokuuta rahtilaivat Yoshidamaru No. 3 (4 646 t) ja Fukureimaru (5 969 t). Alus palasi Pearl Harboriin 8. syyskuuta.
Toinen partiomatka, joka alkoi 30. syyskuuta, oli kaksi osainen. Ensin sukellusvene kuului Bungo Suidossa toimineeseen ryhmään ja sitten kuuden veneen Boninille suuntautuneeseen syöksyyn. Alus palasi matkalta 28. marraskuuta.
Aluksen kolmas partiomatka oli 1. tammikuuta – 14. helmikuuta 1945, jolloin se partioi Boninin vesillä ollen lentokoneiden pelastusaluksena. Neljännellä matkalla 11. maaliskuuta – 23. huhtikuuta alus ei kohdannut japanilaisia aluksia, mutta pelasti kymmenen maavoimien lentäjää Boninin ja Japanin välillä alas ammutusta B-29 koneesta. Aluksen viides ja samalla viimeinen partiomatka oli 19. toukokuuta – 26. heinäkuuta Itä-Kiinan merellä ja Keltaisella merellä. Tyynenmeren sodan päättyessä alus oli Pearl Harborin edustalla koulutuksessa. Alus palasi San Diegoon syksyllä 1945 aloittaen koulutuspurjehdukset Kalifornian rannikolla.
Tammikuussa 1947 alus lähti San Diegosta ensimmäiselle rauhan ajan komennukselle Tyynelle valtamerelle. Alus oli merelle 114 vuorokautta käyden muun muassa Tahitilla, Karoliineilla, Mariaaneilla, Japanissa sekä Keltaisella merellä. Palattuaan San Diegoon alus jatkoi palvelustaan lähivesillä, kunnes se siirrettiin kolmivuotiseen koulutukseen.
Palveluksesta poistoa varten alus siirrettiin Mare Islandin telakalle toukokuussa 1952. Telakalla alukselle tehtiin niin sanottu Guppy modernisointi, jolloin sen runko ja torni virtaviivaistettiin vedenalaisen nopeuden parantamiseksi, alukselle asennettiin uudet, suuremman kapasiteetin akut toimintasäteen parantamiseksi ja snorkkeli mahdollistamaan dieselmoottorin käyttäminen periskooppisyvyydessä. Lisäksi alukselle asennettiin uutta elektroniikkaa kuten parempi kaikuluotain ja tulenjohtojärjestelmä.
Alus palasi palvelukseen 16. tammikuuta 1953 ja se lähti 12. kesäkuuta Japaniin. Alus matkasi Yokosukan kautta Tokioon, jonne se saapui 19. heinäkuuta osallistuakseen Mustan laivan juhlallisuuksiin, jolla juhlistettiin kommodori Perryn Japanin avaamista vuonna 1852. Elo-syyskuun alus osallistui sukellusveneidentorjunta ja muihin operaatioihin Japanin lähivesillä.
Alus palasi 11. joulukuuta 1953 San Diegoon vuosihuoltoon, reservin koulutukseen ja sotaharjoituksiin. Alus lähti toiselle Tyynenmeren matkalleen 21. maaliskuuta 1955, mistä se palasi syyskuun lopulla. Seuraavat kaksi vuotta alus pysyi länsirannikolla, kunnes se lähti Kaukokitään 31. heinäkuuta 1957.
Pentti Rautaharju
Pentti Matti Rautaharju (23. joulukuuta 1932 Tuusniemi – 7. elokuuta 2018 Fort Lauderdale, Florida, Yhdysvallat) oli suomalais-yhdysvaltalainen lääkäri ja biofyysikko, joka toimi professorina ja tutkimusprofessorina Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Hän oli sydämen sähkökäyrän (EKG) epidemiologisen tutkimuksen kansainvälinen huippuasiantuntija.
USS Ronquil (SS-396)
Palvelus
Suuren valkoisen laivaston San Franciscoon saapumisen 50-vuotisjuhlallisuuksiin alus osallistui 3.-7. heinäkuuta 1958, mistä se palasi normaalipalvelukseen. Alus lähti San Diegosta 6. huhtikuuta 1959 viiden kuukauden partiomatkalle Tyynellämerellä. Heinä-elokuussa 1960 alus osallistui Yhdysvaltain ja Kanadan laivastojen sukellusveneentorjuntaharjoitukseen itäisellä Tyynellämerellä. Vuoden 1961 syksyllä alus lähti jälleen partiomatkalle, mistä se palasi maaliskuussa 1962.
Pentti Rautaharju
Rautaharju kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion Lyseosta 1951. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa, ja valmistui sieltä lääketieteen kandidaatiksi 1955, ja edelleen lääkäriksi (LL 1959, toisen lähteen mukaan LkT 1959). Tämän jälkeen hän opiskeli Minnesotan yliopistossa biofysiikkaa ja valmistui tohtoriksi (PhD 1963.
USS Ronquil (SS-396)
Palvelus
Osallistuttuaan sukellusveneidentorjuntaesitykseen kansallisille radio ja televisioyhtiöille alus siirrettiin huoltoon, mistä palattuaan se oli lähinnä rannikkovesillä. Alus lähti marraskuussa 1963 San Diegosta 7. laivastoon. Palattuaan Kaliforniaan alus palasi rannikkopalvelukseen. Vuoden 1964 lopulla alus valmistautui operaatioihin Vietnamin alueella ja helmikuussa 1965 se lähti viiden kuukauden matkalle Kaakkois-Aasiaan.
Pentti Rautaharju
Professori Rautaharju laati tieteellisellä urallaan yli 300 tieteellistä julkaisua, joista eläkkeellä ollessaan valmistui noin 70. Hän osallistui tieteellisellä urallaan moniin kansainvälisiin sydän- ja verisuonisairauksia koskeviin tutkimushankkeisiin sekä osallistunut alan standardisoimistyöhön. Tutkimustyössään hän on paneutunut EKG-laitteistojen, tietoja tulkitsevien tietokoneohjelmien ja tietojärjestelmien sekä elintoimintojen säätelyn matemaattisten mallien kehittämiseen.
USS Ronquil (SS-396)
Palvelus
Vuoden 1966 puolivälissä alus liittyi uudelleen 7. laivastoon, mistä se palasi helmikuussa 1967 San Diegoon aloittaen partioinnin länsirannikolla. Palvelus keskeytyi elokuussa, kun alusta tarvittiin Ice Station Zebran kuvauksissa.
Pentti Rautaharju
Muu elämäntyö: Pentti Rautaharju käänsi myös runoutta. Hän julkaisi Eino Leinon runojen käännöksiä: Seventy Seven Sentiments. A Selection of Eino Leino`s poems. Translated by Pentti M. Rautaharju. First Published 2015.
USS Ronquil (SS-396)
Palvelus
Alus matkasi 26. joulukuuta jälleen Japaniin. Matkan aikana alus osallistui monikansalliseen harjoitukseen ennen kuin se palasi länsirannikolle 2. heinäkuuta 1968. Alus lähti jälleen Kaukoitään 4. heinäkuuta 1969 ja palasi jouluaattona San Diegoon. Tammikuusta 1970 alus oli huollossa, mitä seurasi koulutusjakso sekä laivaston sotaharjoitukset. Elokuussa alus liitettiin jälleen 7. laivastoon, joka kesti vuoden vaihteen yli.
Pentti Rautaharju
Hänellä oli elokuussa 2018 kuusi lasta ja 11 lastenlasta.
Teoksia
(ote)
USS Ronquil (SS-396)
Espanjan laivasto
Espanjan laivasto otti aluksen palvelukseen ostopäivänä nimellä Isaac Peral (S32). Alus lähti espanjalaisella miehistöllä varustettuna San Diegosta Cartagenaan, jonne se saapui 22. elokuuta. Alus siirrettiin reserviin jo vuonna 1982, mutta se poistettiin palveluksesta vasta 3. huhtikuuta 1984 uuden sukellusvene Sirocon palvelukseenoton yhteydessä.
30 Rock
30 Rock on amerikkalainen Golden Globe ja Emmy -palkittu komediasarja, jonka ensimmäinen jakso esitettiin Yhdysvalloissa 11. lokakuuta 2006. Ohjelman on luonut entinen Saturday Night Liven pääkäsikirjoittaja Tina Fey, joka on myös sarjan pääosassa. Kuten muissa NBC:n torstai-illan sitcomeissa (Kovan onnen kundi, Konttori ja Tuho-osasto), myöskään 30 Rockissa ei käytetä naururaitaa taustalla.
Sarjan nimi, 30 Rock viittaa NBC:n pääkonttorin sijaintiin New Yorkissa, osoitteessa 30 Rockefeller Plaza.
Juoni
Liz Lemon on tv-sarja The Girlie Show ' n käsikirjoittaja, jonka pitäisi yrittää tulla toimeen uuden pomonsa, Jack Donaghyn kanssa, joka on palkannut Lizin käsikirjoittaman ohjelman uudeksi tähdeksi arvaamattoman Tracy Jordanin. Samaan aikaan Lizin olisi kirjoittajatiiminsä kanssa tehtävä menestyksekästä televisiosarjaa.
Palkinnot
Sarja on palkittu mm. Golden Globella ja parhaan komediasarjan Emmyllä vuosina 2007-2009. Sarjalle on kertynyt myös 10 Emmy-ehdokkuutta. Alec Baldwin on palkittu roolistaan Jack Donaghynä Golden Globella sekä seitsemästi Screen Actors Guild Awardilla. Elaine Stritch palkittiin vierailusta sarjassa Emmyllä.
Sarja Suomessa
Suomessa sarjaa esittävät C More, MTV3, Sub ja TV5. Sarja aloitti Canal+ Film HD:llä 13. elokuuta 2007. 6. syyskuuta alkaen sarjaa on esitetty myös muilla Canal+-kanavilla: Canal+ First esittää uusia jaksoja sunnuntaisin klo 23.00, uusinnat nähdään maanantaisin klo 22.00 Canal+ Hits -kanavalla. Subilla 30 Rock aloitti 11. helmikuuta 2008.
Vierailevia tähtiä
Ensimmäisen tuotantokauden aikana sarjassa vieraili lukuisia tähtiä, joko omana itsenään tai jonakin hahmona.
Ottawa
Ottawa on Kanadan pääkaupunki ja väkiluvultaan neljänneksi suurin kaupunki. Se sijaitsee Ottawajoen varrella Itä-Ontariossa 350 kilometriä Torontosta koilliseen ja 165 kilometriä Montrealista länteen. Ottawassa asuu noin 934 000 ihmistä, joista puolet puhuu äidinkielenään englantia ja kolmannes ranskaa. Suur-Ottawassa, johon kuuluu myös Gatineau ja muita lähistön kaupunkeja, asuu lähes 1,35 miljoonaa ihmistä. Se on osa Québecin–Windsorin käytävää, joka on laaja tiheän asutuksen alue Itä-Kanadassa.
Maantiede ja ilmasto
Ottawa sijaitsee korkealla kalkkikivitörmällä Ottawa- ja Rideaujoen yhtymäkohdassa Ontarion ja Québecin rajalla. Ottawajoella on ollut suuri merkitys kaupungin kehitykselle, sillä se on ollut merkittävä puutavaran uittoväylä ja metsäteollisuuden voimanlähde.
Ottawan ilmasto on mannermaisempi kuin Torontossa ja muissa Ontarion suurkaupungeissa, koska se sijaitsee etäällä Ontariojärvestä. Kesät ovat lämpimät sekä kosteat ja talvet ankarat. Ottawassa on vähintään 1 cm lumipeite noin 120 päivää vuodessa, kun Torontossa on lunta vain 65 päivää vuodessa. Lämpimin kuukausi on heinäkuu, jonka ylin lämpötila on keskimäärin 26 °C, ja kylmin kuukausi on tammikuu, jonka alin lämpötila on keskimäärin −15 °C.
Historia
200px|thumb|Rideaun kanavan suu, Bytown (Henry Francis Ainslie 1839) Ottawajoen laakso oli vielä 10 000 vuotta sitten Champlainmeren peitossa. Vesialue oli syntynyt mannerjäätikön sulamisvesistä, mutta maankohoamisen seurauksena nykyisen Ottawan alue kohosi merenpinnan yläpuolelle. Vanhimmat todisteet ihmisasutuksesta on noin vuodelta 6 500 eaa. Ottawajoen laakso on algonkinien perinteistä asuma-aluetta. He kutsuivat jokea nimellä ”Kichi Sibi” (”Suuri virta”). Algonkinit harrastivat erityisesti metsästystä ja kalastusta ja vähemmissä määrin maanviljelyä.
Ranskalainen Samuel de Champlain teki Saint Lawrencen ja Ottawajoen alueelle useita tutkimusmatkoja 1600-luvun alussa ja löysi algonkinien opastuksella Huronjärven. Pian ranskalaiset alkoivat käydä alueella turkiskauppaa. Etelämpänä asuvat irokeesit sotivat 1600-luvulla algonkinien kanssa ja ajoivat heidät lopulta pohjoiseen hollantilaisten ja englantilaisten tuella.
Iso-Britannia sai vuonna 1763 Pariisin rauhassa Uuden Ranskan itselleen. Ottawajoen laakso alkoi houkutella Napoleonin sotien aikaan, sillä sieltä sai Britannian tarvitsemaa puutavaraa. Massachusettsilaisen Philemon Wright johdolla alueelle perustettiin vuonna 1800 ensimmäinen asutuskeskus. Ottawa puolestaan kasvoi vuonna 1826 perustetusta nimeämättömästä leiripaikasta. Sen oli perustanut kenraaliluutantti John By Rideaun kanavan rakentamista varten. Se alkooi nopeasti vetää puoleensa rakentajia, työläisiä ja kauppiaita, ja jo seuraavana vuonna kylää kutsuttiin Bytowniksi.
Bytownista tuli 1830-luvulla metsätyömiesten keskuskaupunki, ja se ohitti Wrightsvillen Ottawajoen laakson merkittävimpänä asutuksena. Chaudièren ja Rideaun putousten ansiosta Ottawaan alkoi 1850-luvulla kehittyä sahateollisuutta, ja vuonna 1855 se sai kaupunginoikeudet ja se nimettiin uudelleen Ottawaksi.
Ylä- ja Ala-Kanada olivat yhdistyneet 1841 Kanadan provinssiksi. Uuden yhdistyneen Kanadan pääkaupunkia valittaessa päädyttiin kuiten poliittisiin kiistoihin, ja pääkaupungin nimeämisessä käännyttiin kuningatar Viktorian puoleen. Kuningatar valitsi vuonna 1857 Ottawan pääkaupungiksi. Valinta oli yllättävä, sillä kaupunki oli vielä suhteellisen pieni ja tunnettiin lähinnä puuteollisuudestaan. Ottawa alkoi tämän jälkeen kasvaa nopeasti. Asukasluku oli vuonna 1871 yli 21 000, kun vuonna 1851 asukkaita oli ollut alle 8 000. Kaupunkiin myös rakennettiin paljon uusia rakennuksia, ja esimerkiksi Kanadan parlamenttirakennukset valmistuivat 1866.
200px|thumb|Kanadan parlamenttirakennukset
Ottawaa kohtasi vakava onnettomuus 26. huhtikuuta 1900, kun Hullista (nykyinen Gatineau) levisi kaupunkiin tulipalo, joka tuhosi useita kortteleita ja jätti tuhannet ihmiset kodittomiksi. Kuusitoista vuotta myöhemmin parlamenttirakennuksissa syttyi raju tulipalo, jonka jäljet saatiin korjattua vuoteen 1922 mennessä.
Toisen maailmansodan jälkeen Ottawan väkiluku alkoi kasvaa voimakkaasti, kun valtion virastoja ryhdyttiin laajentamaan. Liittovaltiosta tulikin pian kaupungin keskeisin työnantaja, mikä auttoi korvaamaan puuteollisuuden hiipumisen. National Research Council, Defence Search Board ja kaksi yliopisto auttoivat Ottawan aluetta kehittymään 1900-luvun jälkipuoliskolla korkean teollisuuden keskukseksi. Bell-Northern Research perustettiin 1971 sekä Corel ja JDS Uniphase 1980-luvulla. Ottawaa alettiin pian kutsua pohjoisen Piilaaksoksi.
Ottawan kaupunkikuvaa kehitettiin 1950–1970-luvuilla ranskalaisen arkkitehdin Jacques Gréberin laatimien suunnitelmien pohjalta lisäämällä viheralueita ja maisemoimalla joenrantoja. 1980-luvulla kaupunkiin perustettiin useita museoita ja taidegallerioita, jotka alkoivat vilkastuttaa sen kulttuurielämää. Näistä merkittävimpiä olivat Kanadan kansallisgalleria (1988) ja Kanadan Kulttuurien museo (1989) Gatineaussa.
Ottawa ja kymmenen sitä ympäröinnyttä kuntaa yhdistettiin vuonna 2001 uudeksi Ottawan kaupungiksi.
Hallinto
Ottawan paikallishallinto on yksitasoinen eli kunta ei kuulu mihinkään sitä ylempänä olevaan alueelliseen kuntaan. Ottawan kunnallishallinto vastaa siis kaikista alueen kunnallisista vastuista. Ottawaa johtaa pormestari ja kaupunginvaltuusto. Kunnallisvaaleissa valtuustoon valitaan yksi edustaja vaalipiiriä kohti. Vaalikausi on neljä vuotta. Valtuusto lisäsi vuoden 2022 vaaleja varten uuden vaalipiirin, minkä jälkeen Ottawassa 24 vaalipiiriä. Kaupungin pormestariksi vuonna 2018 valittiin kolmannen kerran Jim Watson.
Talous
Ottawan tärkeimpiä työllistäjiä ovat Kanadan liittovaltion hallinto ja korkean teknologian yritykset. Vuonna 2007 kaupungissa toimi yli 1 800 teknologiateollisuuden yritystä, jotka työllistivät yhteensä yli 80 000 henkeä.
Ottawa on myös tärkeä teollisuus- ja talouskaupunki joskin Ottawajoen rannalla olleet metsäteollisuuden tuotantolaitokset on ajettu alas 2006-2007.
Liikenne
200px|thumb|O-Train
Ottawan kansainväliseltä lentoasemalta on suora lentoyhteys eri puolille Kanadaa, Yhdysvaltojen itäosiin, Meksikoon, Kuubaan ja Jamaikalle sekä Euroopassa Lontooseen, Pariisiin, Glasgow'hun ja Frankfurtiin. Vuonna 2008 lentokenttää käytti kuukausittain 350 000–400 000 matkustajaa.
Ottawan ja muiden kaupunkien välisestä raideliikenteestä vastaa VIA Rail ja linja-autoliikenteestä useita yhtiöitä, kuten Greyhound.
Ottawasta on moottoritietasoiset liikenneyhteydet sekä Montrealiin että Torontoon (Johnstownin kautta).
Ottawan raitioliikenne korvattiin vuonna 1959 kokonaan bussiliikenteellä, josta vastaa tällä hetkellä kaupungin liikennelaitos OC Transpo. Vuonna 2001 aloitti toimintansa paikallisjuna O-Train, joka liikennöi Greenboron ja Bayview’n välillä. Raideliikenne pyritään laajentamaan koko kaupungin alueelle.
Koulutus
right|thumb|200px|Ottawan yliopisto