cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Julia Välimäki
Välimäki aloitti mallinuransa vuonna 2004 Laila Snellmanin luotsaamassa mallitoimisto Paparazzissa. Välimäki sai vuonna 2005 sopimuksen pienen pariisilaisen toimiston kanssa, ja tämän jälkeen hänen uransa lähti nopeasti nousuun myös Milanossa, Lontoossa ja Tukholmassa. Hänet nähtiin muun muassa ranskalaisen Clarins-kosmetiikkamerkin ja italialaisen Ermanno Scervino-muotitalon kampanjakasvona, sekä useissa kansainvälisesti arvostetuissa muotilehdissä kuten Brittien Voguessa ja Saksan Ellessä. Välimäki sai myös kotimaassa tunnustusta menestyksekkäästä vuodestaan, kun hänet palkittiin Kaupungin paras -palkinnolla. Vuonna 2006 Välimäki sai 3-vuotisen sopimuksen IMG:n kanssa, joka on yksi maailman tunnetuimmista mallitoimistoista. Vuonna 2009 Iltalehti mainitsi Välimäen edelleen yhtenä kuumimmista suomalaisista mallinimistä. IMG ei uusinut sopimustaan Välimäen kanssa, ja vuosina 2010-2011 Välimäki työskenteli kotimaan lisäksi muun muassa Singaporessa, Seoulissa, Lontoossa, Berliinissä ja Barcelonassa. Vuonna 2011 Välimäen ura sai uutta tuulta alleen, kun hän vaihtoi emotoimistoaan Suomessa ja aloitti yhteistyön Brandin kanssa. Samana vuonna Välimäki mainittiin City-lehden Nuoret toivot 25 alle 25-vuotiasta lupausta -listalla. Vuosina 2012-2014 Välimäki nähtiin jälleen useissa kansainvälisissä julkaisuissa sekä mm. Lontoon muotiviikoilla. Hänet mainittiin myös Ilta-Sanomien Suomen seksikkäin nainen 2014 -listalla.
Total Energy
Total Energy on muistomerkki, jolla kunnioitetaan Vihdin Nummelan lentokentältä viimeiselle lennolleen lähteneiden muistoa.
thumb|left|Teokseen liittyvä nimilaatta. Muistomerkin on suunnitellut ja toteuttanut Veijo Aulio, ja se valmistui vuonna 2011. Muistomerkki esittää nousuun lähtevää lentokonetta. Muistomerkin jalustassa on niiden nimet, joiden muistoksi muistomerkki on pystytetty.
Jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941 kentältä lähteneistä kaatui seitsemän lentäjää. Heidän nimiensä lisäksi nimilaatassa on myöhemmin surmansa saaneiden nimet.
Kentän toisella puolella, lähellä valtatietä 25, on 1. elokuuta 1941 tapahtuneen pommikoneturman muistokivi.
Psametik III
Ankhkaenre Psammetikos III (Psametik III) oli Egyptin 26. dynastian viimeinen faarao ja hallitsi vuosina 526–525 eaa. Hän hävisi Persian kuningas Kambyses II:lle ja hänet vietiin Susaan kahleissa ja teloitettiin.
Herodotoksen mukaan Psametik III:n tytär orjuutettiin, hänen poikansa tuomittiin kuolemaan ja kannattajat muutettiin kerjäläisiksi. Heidät tuotiin entisen faaraonsa luokse testatakseen hänen reaktiotaan, mutta hän oli ainoastaan surullinen nähdessään heidän tilansa. Faarao säästettiin, mutta hänen poikansa pilkottiin palasiksi hänen silmiensä edessä. Kun Psametik III alkoi suunnitella vallankumousta, hänet pakotettiin juomaan "härän verenä" tunnettua myrkyllistä realgaarimineraalista valmistettua liuosta, minkä johdosta hän kuoli.
Synteesikaasu
Synteesikaasu on yleisnimitys vetyä ja hiilimonoksidia sisältävälle kaasulle.
Synteesikaasulla on laajat käyttömahdollisuudet kemianteollisuudessa, ja sitä valmistetaan usein kaasuttamalla kivihiiltä tai biomassaa.
Synteesikaasussa on vaihtelevat määrät vetyä ja häkää (CO). Kaasun käyttötarkoitus määrää usein tarvittavat suhteet ja voi rajoittaa muiden kaasujen läsnäoloa. Esimerkiksi Fischer–Tropsch-menetelmässä vedyn ja hiilimonoksidin suhde on hyvä olla 2:1. Ammoniakkisynteesissä taas häkä konvertoidaan vesikaasureaktiolla vedyksi ja syntynyt hiilidioksidi (CO2) poistetaan. Jäljelle jää typpi-vety kaasua, joka johdetaan ammoniakkiuuneihin. Kaupunkikaasua on myös aikanaan tehty myrkyttömäksi konvertoimalla häkä vedyksi. Häkäpöntöissä muodostuu myös synteesikaasua, joka poltetaan moottorissa. Synteettisiä biopolttoaineita, kuten metanolia, voidaan valmistaa puukaasusta. Suomeen on suunniteltu sellutehtaiden yhteyteen biopolttoainetuotantoa.
Suuria määriä synteesikaasua valmistaa Sasol kivihiilestä Etelä-Afrikassa. Kaasu käytetään synteettisen polttoaineen ja muovin tuotantoon. Puumassasta valmistetussa tuoreessa synteesikaasussa on mukana pyrolyysiöljyä (kansankielellä tervaa), joka täytyy erottaa kaasusta pois, jotta synteesikaasu olisi käyttökelpoista myöhemmissä jalostusvaiheissa.
Ivar Kreuger
Kreuger syntyi Kalmarissa varakkaan pankkiirin Ernst August Kreugerin lapseksi. Koulussa hän oli lahjakas, hyppäsi kaksi luokkaa yli ja pääsi 16-vuotiaana opiskelemaan Tukholmaan Kuninkaalliseen teknilliseen korkeakouluun, jossa hän suoritti kaksi insinöörin tutkintoa, vain 20-vuotiaana. 1900-luvun alussa hän oli töissä insinöörinä seitsemän vuotta Yhdysvalloissa, Meksikossa ja Etelä-Afrikassa.
Palattuaan Ruotsiin Kreuger perusti vuonna 1908 rakennusyrityksen Kreuger & Tollin yhdessä ystävänsä insinööri Paul Tollin kanssa. Kreuger & Toll rakennutti muun muassa Tukholman Olympiastadionin, Tukholman kaupungintalon ja NK:n pääkonttorin.
Yritykset
Kreuger perusti 1917 Svenska Tändsticks AB:n, josta tuli maailmanlaajuinen yritys ja Euroopan tulitikkumarkkinoilla lähes monopoli. Yritys sulautettiin Kreuger & Tolliin, ja Kreuger perusti Yhdysvalloissa uuden yrityksen nimeltä International Match Corporation, joka hallitsi lähes koko maailman tulitikkukauppaa.
Ensimmäisen maailmansodan aiheuttaman laman aikana Kreugerin yritykset lainasivat rahaa velkaantuneille Euroopan valtioille ja saivat samalla tulitikkumonopolin niissä maissa. Vuonna 1929 Kreuger lainasi 28 miljoonaa dollaria Romanialle. Romania taas antoi Kreugerin tulitikuille yksinoikeuden. Romania maksoi velkansa vasta vuonna 2002. Kreuger sai pian haltuunsa Pohjois-Ruotsin metsäteollisuuden ja loi selluloosakartellin.
Kreuger perusti vuonna 1929 paperitehdas SCA:n ja osti puhelinyhtiö Ericssonin osakkeita, ja hän sai haltuunsa myös kaivosyhtiö Bolidenin osakkeita sekä monien ruotsalaisten pankkien osakkeita. Ulkomailla hän osti Deutsche Unionsbankin osakkeita Saksasta ja ranskalaisen Union de Banques à Parisin. Vuonna 1931 Kreugerin hallussa oli noin 200 pankkia. Wall Streetin pörssi romahti 1929 ja suuri lama alkoi. Se oli kova isku Kreugerille ja hänen imperiumilleen.
Kreugerin omaisuus oli huippuaikoina 20 miljardia Ruotsin kruunua, vuoden 2000 valuuttakurssin mukaan 100 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Laman vuosina hänen pankkinsa myönsivät neljän miljardin kruunun lainoja.
Romahdus
Vuonna 1932 kiersi huhu, että Kreugerin omistamien yritysten taloustilanne horjui. Kreuger & Toll oli huomattava yhtiö Wall Streetillä. Samana vuonna se hakeutui konkurssiin, ja ilmeni, että sen 250 miljoonaa dollaria oli olematonta rahaa.
Ivar Kreuger löydettiin 12. maaliskuuta 1932 kuolleena vuoteestaan Pariisin asunnostaan. Hän oli ampunut itsensä välttääkseen oikeudenkäynnit.
Monien salaliittoteorioiden mukaan Kreuger olisi itse aiheuttanut konkurssinsa. Ennen konkurssia hän oli jakanut tuhansia debentuureja. Ne olivat siihen aikaan hyvin suosittuja, sillä Kreugerin imperiumin nousu oli työllistänyt monia ja monet ruotsalaiset olivat innolla sijoittamassa rahaa näihin ”Kreugerin papereihin”. Romahduksen jälkeen monet menettivät omaisuutensa.
Frank B. Willis
thumb|300px|Willis (oikealla) vuonna 1915 Frank Bartlett Willis (28. joulukuuta 1871 Lewis Center, Ohio – 10. maaliskuuta 1928 Delaware, Ohio) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko.
Willis istui Ohion osavaltion edustajainhuoneessa vuosina 1900–1904 ja Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1911–1915. Hänet valittiin Ohion kuvernööriksi vuonna 1914 ja hävisi uudelleenvalinnan James M. Coxille vuonna 1916. Hän istui senaatissa vuodesta 1921 kuolemaansa asti.
Kutter
Kutter tarkoittaa seuraavia:
Veli Pekka Valtonen
Veli Pekka Valtonen (s. 14. toukokuuta 1954 Vihti) on suomalainen insinööriprikaatikenraali, evp.
Kutter
Henkilöt
Kutter on myös seuraavien henkilöiden sukunimi:
Veli Pekka Valtonen
Valtonen syntyi agrologi Matti Valtosen ja verovirkailija Eila Kandolinin perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1980 on MMM Anne Lintunen. Valtonen valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1980 ja on suorittanut DESS-jatkotutkinnon Pariisin yliopistossa 1996. Hän työskenteli Topografikunnan teknisen toimiston päällikkönä 1982–1988, mittausosaston johtajana 1988–1990 ja ilmakuvaosaston johtajana 1990–2000. Pääesikunnan materiaaliosaston TK-sektorin johtaja Valtonen oli 2000–2001 ja materiaaliosaston apulaispäällikkö 2007. Sotavarustepäälliköksi hänet nimitettiin vuonna 2008. Puolustusvoimien pääinsinöörin virkaa Valtonen hoiti marraskuusta 2012 toukokuun 2014 loppuun. Hänen seuraajansa sotavarustepäällikkönä ja puolustusvoimien pääinsinöörinä on insinööriprikaatikenraali Kari Renko.
Sisilialainen puolustus, Moskova-muunnelma
Sisilialaisen puolustuksen Moskova-muunnelma on shakkiavaus, joka alkaa tyypillisesti: Valkoinen voi pelata 2.Rf3 ilman aikomusta jatkaa 3.d4. Näitä systeemejä (kuten myös valkoisen toisen siirron vaihtoehtoja) kutsutaan anti-sisilialaisiksi. Muunnelma, jossa valkea siirtää 3.Lb5+, tunnetaan Moskova-muunnelmana tai Canal–Sokolski-hyökkäyksenä. Suurmestarit valitsevat joskus tämän muunnelman, kun he haluavat välttää teoriajatkoja: esimerkiksi Kasparov pelasi tätä muunnelmaa internet-pelissään Kasparov – muu maailma. Tämän muunnelman asiantuntijoita ovat esimerkiksi suurmestarit Sergei Rublevski ja Tomas Oral.
Veli Pekka Valtonen
Valtonen ylennettiin insinööriluutnantiksi 1983, insinööriyliluutnantiksi 1984, insinöörikapteeniksi 1985, insinöörimajuriksi 1989, insinöörieverstilutnantiksi 1995, insinöörieverstiksi 2001 ja insinööriprikaatikenraaliksi 2008.
Sisilialainen puolustus, Moskova-muunnelma
Muunnelmia
Musta voi tukkia shakin siirroilla 3...Ld7, 3...Rc6 ja 3...Rd7. Ensimmäinen siirto on yleisin, jolloin siirtojen 4.Lxd7+ Dxd7 jälkeen valkoinen voi pelata 5.c4 Maróczy-tyyliin tai yrittää 5.0-0 jota seuraa c3 ja d4. Asema siirron 3...Rc6 jälkeen voidaan myös saavuttaa Rossolimo-muunnelmassa siirtojen 1.e4 c5 2.Rf3 Rc6 3.Lb5 d6 jälkeen.
ECO-koodit
Koodit B50 – B59 käsittelevät avauksia 1.e4 c5 2.Rf3 d6 joita ei ole koodeissa B60-B99. Näitä ovat Moskova-muunnelma (3.Lb5+), 3.d4 cxd4 4.Dxd4, ja klassisen muunnelma (lukuun ottamatta Richter–Rauzer-hyökkäys), sisältäen myös Sozinin hyökkäyksen ja Boleslavskin muunnelman.
Ishikawan prefektuuri
Ishikawan prefektuuri sijaitsee Honshūn saarella, Japanissa. Sen pääkaupunki on Kanazawa. Prefektuuri syntyi vanhojen Kagan ja Noton provinssien yhdistyessä. Prefektuurin teollisuutta hallitsevat tekstiili- ja koneteollisuus.
Maantiede
Japaninmeren rannikolla sijaitseva prefektuuri on osa Chūbun aluetta. Ishikawan pohjoinen osa muodostuu kapeasta Noton niemimaasta, ja eteläinen osa Honshūn rannikolla sijaitsevasta alueesta. Prefektuurin naapurissa sijaitsevat Toyaman ja Gifun prefektuurit idässä ja Fukuin prefektuuri etelässä.
Aluejako
Ishikawan prefektuuri jakautuu 11 kaupunkiin ja 8 muuhun kuntaan, jotka ovat kaikki maaseutukaupunkeja. Kunnat kuuluvat viiteen piirikuntaan, joilla ei ole hallinnollista merkitystä.
Matkailu
Kanazawan kaupungissa sijaitsevaa Kenroku-enia pidetään yhtenä Japanin kolmesta kuuluisimmasta puutarhasta. Puutarhan lähellä on vuonna 1583 rakennettu Kanazawan linna.
Edmond de Polignac
Sukutausta ja nuoruus
Edmond de Polignac syntyi ylhäisaateliseen perheeseen. Hänen isänsä, Jules de Polignac oli toiminut pääministerinä kuningas Kaarle X:n hallinnossa ja oli myötävaikuttanut surullisen kuuluisien heinäkuun ordonanssien syntyyn. Tapaus johti heinäkuun vallankumoukseen. Vallankumouksen jälkeen perhe asettui Iso-Britanniaan, Lontooseen. Edmond oli perheen nuorin, seitsemäs, lapsi.
Perheen lapsille annettiin klassinen kasvatus: he kävivät koulunsa latinaksi ja kreikaksi. Perheessä puhuttiin ranskaa, saksaa ja englantia. Edmond kiinnostui varhain teatterista ja kirjoitti näytelmiä kahdeksanvuotiaana. Hän sairasteli paljon ja lapsena ja oli jäänyt heiveröiseksi, minkä vuoksi vanhemmat veljet kiusasivat häntä. Kun vanhemmat huomasivat lapsensa musikaalisuuden, hänelle palkattiin saksalainen musiikinopettaja.
Kun isä kuoli vuonna 1847, sai muu perhe luvan palata Ranskaan. He joutuivat keskelle vuoden 1848 sekasortoa, mutta säästyivät ryöstelyltä. Näihin aikoihin Edmond de Polignac luki paljon ja ryhtyi keäämään nuotteja. Hänen kokoelmiinsa päätyivät Mozartin, Haydnin, Beethovenin ja Berliozin teokset. Hän kävi paljon konserteissa ja aloitti sävellyksen opiskelun. Ensimmäiset teokset ilmestyivät 1851 ja 1852. Merkittäväksi opettajaksi ja vaikuttajaksi de Polignacille muodostui Charles Gounod.
Säveltäjäksi
1850-luvulla Ranska eli valtavaa taloudellista nousukautta. Napoleon III:n hallinto panosti infrastruktuuriin ja talouskasvuun.Talouskasvu auttoi myös taide- ja kulttuurielämää. Edmond de Polignac asui tuon ajan puoliksi äitinsä luona Englannissa ja naispuoleisen serkkunsa kanssa Pariisissa. Hänet hyväksyttiin Pariisin konservatorion oppilaaksi vuonna 1855. Hänen veljensä loivat sotilasuraa. Konservatoriovuosinaan hän jatkoi säveltämistä, vaikka ei ollutkaan sävellyksen opiskelija.
Opiskeluaikana de Polignacin terveysongelmat pahenivat. Hänen vatsakipunsa ja ruoansulatusvaivansa enenivät. Hän joutui viettämään paljon aikaa terveyskylpylöissä. Häneltä puuttui myös opiskelun vaatimaa itsekuria ja hän jättäytyi usein pois opinnoistaan löytäessään muuta tekemistä. Myöskään perhe ei ihan hyväksynyt että aateispojasta tulisi ammattisäveltäjä. Nuoren aatelismiehen tuli joko ryhtyä papiksi, liittyä armeijaan, hoitaa perheen omaisuutta tai mieluiten olla ilman ammattia. Tärkeintä olisi kuitenkin jatkaa sukua. De Polignac ei tekisi mitään näistä.
Konservatorioaikoinaan de Polignac lienee huomannut olevansa homoseksuaali. Salailu ja hermopaine saivat hänet sairastumaan. Vuonna 1858 hänen kuoroteoksensa esitettiin hyväntekeväisyyskonsertissa. Seuraavana vuonna hän lopetti opintonsa ja ilmoitti olevansa herrasmiessäveltäjä. Herrasmiessäveltäjä sai huomata esittävänsä musiikkiaan monille toisen keisarikunnan luomille uusrikkaille, jotka pitivät musiikki-iltoja uusissa hulppeissa palatseissaan.
Ylhäisyydestään huolimastta de Polignacit eivät olleet enää kovin varakkaita. Edmond de Polignac päätti etsiä rikkaan vaimon. Hänen veljensä suosittelivat etsimään yhdysvaltalaisia perijättäriä. Monesta tulevasta avioliitosta juoruttiin, mutta yhdestäkään ei tullut mitään.
Säveltäjänä
1860-luku oli de Polignacille ammatillisen menestymisen aikaa. Ranskaan perustettiin musiikkiseuroja, jotka pitivät konsertteja ja tilasivat sävellyksiä. Musiikkiseurojen kautta de Polignac pääsi tapaamaan taiteilijoita ja saamaan virikkeitä. Hän sävelsi kuoroteoksia ja oopperoita. Jotkut niistä, kuten "Marthe ja Maria" olivat aiheeltaan uskonnollisia. Äiti ryhtyi painostamaan poikaansa avioitumaan ja tämä kävi Lontoossa esittäytymässä nuorille naisille. Avioliittoa hän ei nytkään solminut. Vuonna 1865 hän osallistui kuoroteosten sävellyskilpailuun ja voitti teoksillaan kolme kärkipalkintoa.
Miehillä oli paljon yhteisiä kiinnostuksen kohteita ja he liikkuivat Ranskan kolmannen tasavallan taidepiireissä. Marcel Proust käytti de Polignacia romaanissaan "Kadonnutta aikaa etsimässä" paroni Charlusin esikuvana. Miesystävänsä kautta hän pääsi kansallisen musiikkiyhdistyksen jäseneksi ja hänen teoksiaan esitettiin sen konserteissa yhdessä Claude Debussyn ja Gabriel Faurén teosten kanssa.
Vuonna 1879 de Polignac omasta mielestään kehitti oktatonisen sävelasteikon. Hän ei tiennyt, että sitä on käytetty venäläisessä kansanmusiikissa jo vuosisatoja. Hän käytti sitä kolmeosaisessa kärsimysoratoriossaan nimeltä "Échos de l'Orient judaïque". Yleisö ja kriitikot eivät oikein tienneet miten suhtautua teokseen.
Yllättävä avioliitto ja viimeiset vuodet
Raha-asioitaan de Polignac ei osannut hoitaa. Hän lankesi nopeita pikavoittoja lupaaviin tarjouksiin ja oli lopulta 57-vuotiaana puilla paljailla. Sukulaiset lainasivat hänelle rahaa, mutta ne vain tilapäisesti lievensivät tilannetta. Robert de Montesquiou päätti auttaa ja tutustutti de Polignacin Singerin ompelukonetehtailijan perijättäreen Winnaretta Singeriin. De Polignac ja Singer solmivat avioliiton vuonna 1893, joka kesti de Polignacin vuonna 1901 tapahtuneeseen kuolemaan saakka. Tulevaa vaimoa ei de Polignacin homous häirinnyt, sillä hän oli lesbo.
Avioparin ikäero oli huomattava. De Polignac oli 59-vuotias ja Singer 28-vuotias. Avioliitto oli solmittu hyötymistarkoituksessa; de Polignac tarvitsi rahaa ja Singer aristokraattisen aviomiehen. Liitosta muodostui kuitenkin hyvin onnellinen. Puolisot olivat kiinnostuneet samoista asioista ja heillä oli yhteisiä ystäviä. He keräsivät taidetta ja pitivät vuosittaista näyttelyä ja olivat tervetulleita taiteilijapiireihin.
Pariskunta piti salonkia, jossa vierailivat monet kulttuurihenkilöt, kuten Oscar Wilde ja tämän miesystävä, Marcel Proust, Maurice Ravel, Claude Debussy ja Isadora Duncan. Salonkia pidettiin foorumina kaikelle kulttuuriin ja sivistykseen liittyvälle. Oli monia jotka pitivät pariskunnan elämää moraalittomana ja jopa sairaana, mutta monien mielestä he olivat hienoja kulttuuripersoonia.
Vuonna 1895 Winnaretta Singer osti Venetsiasta palatsin ja nimesi sen aviomiehensä mukaan Palazzo de Polignaciksi. Vuonna 1928 hän perusti pariskunnan nimeä kantavan Singer- De Polignac- säätiön.
Hellblade: Senua’s Sacrifice
Hellblade: Senua’s Sacrifice (lyhyesti Hellblade) on Ninja Theoryn kehittämä toimintaseikkailupeli. Peli julkaistiin vuonna PlayStation 4:lle ja Windowsille.
Peli kertoo kelttiläisen traumatisoituneen Senua-nimisen nuoren naisen tarinan. Se sijoittuu noin 700-luvulle nykyisen Skotlannin alueelle ja ammentaa skandinaavisesta mytologiasta.
Senua on pelin aikana psykoosissa, ja pelin yhteydessä onkin ollut keskustelua sen tavasta esittää tapahtumat psykoosiin ajautuneen henkilön näkökulmasta. Pelin kehittämiseen osallistui professori ja neurotieteilijä Paul Fletcher Cambridgen yliopistosta, psykologi Charles Fernyhough ja hyväntekeväisyysjärjestö Wellcome Trust.
Pelaaminen
Pelaajan päätavoite on edistää pelin tarinaa liikuttamalla pelihahmoa maailmassa. Tarinan juonta rytmittävät ongelmanratkaisutehtävät ja taistelukohtaukset.
Peli käyttää tehosteita hallusinaatioiden matkimiseen kuten psykoosista kärsivät ihmiset ne kokevat: esimerkiksi Senuan ääniharhat kuuluvat kuulokkeita käyttävällä pelaajalla eri puolilta, kuten takaa tai sivuilta. Visuaaliset harhat ovat puolestaan kuvattu pelimaailman valaistuksen tai tarkkuuden muutoksilla. Pelikuvassa saattaa näkyä myös vääristymiä tai valoefektejä. Ongelmanratkaisutehtävien aikana Senua antaa merkityksiä ympäristöstä löytyville muodoille. Hän tulkitsee ne maailmasta löytyviksi salaisuuksiksi, ja pelaaja voi niiden avulla ratkoa ongelmanratkaisutehtävät.
Pelin kehittäjä on antanut ymmärtää, että pelissä on lopullinen kuolema: jos Senua kuolee, hän kuolee lopullisesti.
Tarina
Senua todisti lapsuudessaan, kun hänen isänsä poltti Senuan äidin elävältä sen takia, koska äiti koki samanlaisia harhoja kuin Senuakin. Sen jälkeen isä piti Senuan pitkän aikaa eristettynä muusta maailmasta. Senua tapasi rakastettunsa Dillionin ja muutti pois isänsä luota. Myöhemmin viikinkivalloittajat surmasivat Dillionin sillä välin, kun Senua oli vetäytyneenä erämaahan.
Pelin alussa Senua soutaa pitkin jokea kohti kuolleiden valtakuntaa. Hän on rantautunut vieraalle maalle, ja hänen päämääränsä on kuljettaa Dillionin irtileikattu pää Tuonelan jumalattaren Helan luokse. Senua toivoo, että rakastettu palaisi sen jälkeen eläväksi tai siirtyisi mukavampaan tuonpuoleiseen.
Pelin aikana Senua näkee näkyjä tai muistikuvia, joissa hänen äitinsä puhuttelee häntä. Senua taistelee tiensä Helheimin linnoitukseen ja tapaa Helan. Peli päättyy siihen, kun Senua kamppailee loputonta vihollislaumaa vastaan Helan edessä. Kun pelaaja luovuttaa taistelun, viholliset lyövät Senuan maahan, ja hän luopuu unenomaisessa loppukohtauksessa yrityksestään pelastaa Dillionin sielu. Hän hyväksyy, ettei hän ole vastuussa Dillionin kohtalosta.
Vastaanotto
IGN antoi pelille arvosanaksi 9/10 arvostelussaan.
Polygon-sivusto antoi pelille arvosanaksi 8,5/10 arvostelussaan.
GameSpot antoi pelille arvosanaksi 8/10 arvostelussaan.
Ääniala
Ääniala koostuu kaikista niistä sävelkorkeuksista, jotka ihminen tai soitin pystyy tuottamaan. Ääniala tyypillisesti ilmaistaan matalimmasta sävelestä korkeimpaan säveleen. Fysiologiseen äänialaan kuuluvat kaikki tuotetut sävelkorkeudet, mutta lauluäänialaan vain ne jotka kuulostavat laululta.
Pojan puheääni sijaitsee lähellä äänialan alalaitaa. Naisten ja miesten äänten keskeinen ero on äänenkorkeus: keskimäärin miehet puhuvat noin oktaavia matalammalta kuin naiset. Normaalin modaalirekisterissä tuotetun puheäänen keskimääräinen perustaajuus on miehillä noin 125 Hz (vaihteluväli 80–160 Hz) ja naisilla 225 Hz (vaihteluväli 150–300 Hz).
Yleistä äänialasta
Miesten äänialat sijaitsevat tyypillisesti matalammalla kuin naisten äänialat, sillä miespuolisten kurkunpää kasvaa murrosiässä kun pojan ääni madaltuu. Ennen murrosiän fysiologisia muutoksia tyttöjen ja poikien äänialat ovat samankaltaiset. Eri äänialat johtuvat keskeisesti äänihuulten pituudesta: korkeaäänisillä äänihuulet ovat lyhyet ja matalaäänisillä äänihuulet ovat pitkät. Laulajien äänialoja on jaettu kuorolaulamisen ja oopperaroolituksen helpottamiseksi erilaisiin kategorioihin. Nämä ovat perinteisesti korkeimmasta matalimpaan: sopraano, mezzosopraano, kontra-altto, tenori, baritoni ja basso. Erityisen tarkka äänialojen luokitus on saksalainen Fach-systeemi. Jokainen ääni ja äänen rekisterisiirtymien kohdat ovat kuitenkin yksilöllisiä, joten ääniluokitusten kategoriat ovat vain yleistyksiä ja laulajat, etenkin harjaantuneet, pystyvät tuottamaan säveliä laajemmalta alalta kuin mitä ääniluokituksissa edellytetään. Laulajilla on kuitenkin tietyissä kohdissa fysiologisista syistä johtuvat äänirekisterien siirtymäkohdat joita ei kyetä siirtämään ylöspäin tai alaspäin.
Laulukelpoisia ovat ne sävelet joita henkilö pystyy pitämään samalla korkeudella eli toisin sanoen sävelet joita pystytään vain hetkellisesti koskettamaan eivät kuulu lauluäänialaan. Säveliä joita pystytään koskettamaan hetkellisesti voidaan tuottaa yläpäässä kiljaisemalla tai alapäässä narinatekniikalla, mutta kummallakaan tavalla kosketetut sävelet eivät ole laulukelpoisia. Laulajan äänialan yläpäässä voi olla useampia säveliä joita kyetään koskettamaan mutta ei pitämään. Laulukelpoiseen säveleen pystytään lisäämään jokin vokaali kuten esimerkiksi a tai sopraanoiden käyttämä ah. Äänten yläpäässä erityisesti sopraanoiden laulukelpoiset sävelet eivät sisällä varsinaisia lyriikoita, sillä lyriikoiden lausuminen muodostuu vaikeammaksi ja lopulta mahdottomaksi ylöspäin mentäessä. Vaikeaksi lyriikoiden lausuminen muodostuu sävelten e5-f5 paikkeilla. Tyypillisesti sopraano laulaa oktaavia korkeammalta kuin tenori ja äänet tukevat toisiaan.
Äänialan lisäksi puhutaan tessiturasta joka tarkoittaa äänialan sisältä löytyvää kapeampaa sävelkorkeuksien väliä joka muodostaa laulajan mukavuusalueen. Esimerkiksi mezzosopraanon tessitura on matalammalla ja sopraanon korkeammalla vaikka molemmat kykenisivät tuottamaan samat sävelet. Lauluäänialan ääripäiden sävelten tuottaminen on työläämpää ja epävarmempaa. Sen vuoksi esitettävissä kappaleissa ei käydä lauluäänialan äärirajoilla, ja kappaleet transponoidaan eli viedään asteikolla alaspäin tai ylöspäin jotta sävelet olisivat lähempänä tessituraa tai sen sisällä. Alun perin naisen laulama kappale voidaan transponoida alaspäin miehelle sopivaksi ja alun perin miehen laulama kappale voidaan transponoida ylöspäin naiselle sopivaksi. Lauluääniala ja tessitura eivät siis vaikuta kykyyn laulaa kappaleita, sillä kappale voidaan laulaa eri korkeudelta kuin alkuperäisen esittäjän versio.
Äänialat oopperassa
Oopperassa äänialat on määritelty oopperatalojen roolitustarpeita palveleviksi äänityypeiksi. Myös oopperateosten säveltäjät ajattelevat minkälaisille äänille roolit on tarkoitettu. Esimerkiksi tietyn oopperatalon palkkaama äänialaltaan määritelty sopraano on sopiva kyseiselle äänityypille sopiviin sopraanorooleihin. Toisaalta oopperateoksen säveltäjä on edellyttänyt teoksen rooliin tietynlaista ääntä.
Oopperassa äänialojen luokitteluun käytetään saksalaista Fach-systeemiä. Se sisältää korkeimmasta matalimpaan sopraanon, mezzosopraanon, kontra-alton, tenorin, baritonin ja basson. Lisäksi luokittelu on hienosyisempi, sillä jokaisen kategorian sisältä löytyy tarkempia äänityyppejä. Esimerkiksi sopraanokategoriassa on toisistaan poikkeavat koloratuurisopraano, lyyrinen sopraano, spinto-sopraano ja dramaattinen sopraano. Äänityypit eivät perustu vain laulukelpoiseen äänialaan, vaan äänen sointiväriin ja muihin ominaisuuksiin.
Yleensä laulaja kuuluu vain yhteen äänityyppiin, mutta jotkut oopperalaulajat, kuten esimerkiksi Maria Callas ja Renée Fleming, kykenevät esittämään useamman äänityypin rooleja.
Äänialat kuorossa
Kuorossa äänialat on määritelty stemmojen mukaisesti. Kuorossa lauletaan vain laulajan vahvuusalueella eli tessituran sisällä, minkä vuoksi säveliä lauletaan vain noin yhden tai puolentoista oktaavin alueella. Jokainen stemma keskittyy laulajan vahvuusalueeseen jolloin se kuulostaa parhaimmalta ja on laulajalle mahdollisimman helppoa.
Kuorossa äänialan määrittämisen tekee kuoronjohtaja, joka testaa kuoroon hakevien ja kuorolaisten ääntä. Kuoronjohtaja pyrkii löytämään laulajalle sopivimman stemman, jotka ovat korkeimmasta matalimpaan: sopraano, altto, tenori ja basso. Suurissa kuoroissa stemmat edelleen jaetaan ykkössopraanoon, kakkossopraanoon, ykkösalttoon, kakkosalttoon, ykköstenoriin, kakkostenoriin, ykkösbassoon ja kakkosbassoon. Ykkössopraano on aidolle sopraanolle, kakkossopraano ja ykkösaltto mezzosopraanoille, kakkosaltto aidolle kontra-altolle, ykköstenori aidolle tenorille, kakkostenori ja ykkösbasso baritonille ja kakkosbasso aidolle bassolle. Kuoromusiikissa ei ole erillisiä stemmoja mezzosopraanoille ja baritoneille, vaan mezzosopraanot ja baritonit siis saavat laulettavakseen sopraano- ja altto- sekä tenori- ja bassostemmoja.
Lapsikuoroissa ja murrosiän aikaan kuoronjohtaja testaa laulajien ääntä usein, sillä äänet muuttuvat ihmisten varttuessa. Poikien äänet muuttuvat huomattavasti ja muutokset voivat olla nopeita. Poika voi aloittaa sopraanona ja ajan kuluessa siirtyä alton kautta tenori- tai bassostemmaan.
Ääniluokat klassisessa musiikissa
Ihmiset voidaan luokitella eri ääniluokkiin heidän äänialojensa pohjalta. Seuraavat (laulu)ääniluokitukset (korkeimmasta matalimpaan) ovat vakiintuneet käyttöön klassisessa musiikissa.
Yleensä neljä ensimmäistä kuuluvat naisille, kolme viimeistä miehille. Miespulasta johtuen amatöörikuoroissa tenorina saattaa laulaa matalaäänisempi nainen. Toisaalta jotkut miehetkin yltävät kehittyneellä falsettitekniikalla korkeammille taajuuksille - tällöin heistä käytetään seuraavia nimityksiä:
Näiden yleisten luokkien lisäksi oopperan ja muun klassisen musiikin yhteydessä usein käytetään muitakin, vielä tarkempia termejä. Eri maissa on käytössä hieman toisistaan poikkeavia luokitteluja äänialoille ja -laaduille.
Äänialojen historiallisia luokitustapoja
Ranskalainen keskiaikainen musiikkiteoreetikko Jean de Garlande päätyi luokittelemaan äänialat äänen pääasiallisen syntymispaikan mukaan. Hänen mukaansa matalimmat äänet olivat rintaääniä, sitä korkeammat kurkkuääniä ja korkeimmat pää-ääniä. Tämä käsitys on hylätty. Esimerkiksi pää-ääneen sekoitettavia termejä ovat nykyään englanninkielinen head voice ja falsetti. Kurkkuääneen saatetaan sekoittaa kurkkulaulu.
Aiheesta muualla
Register (music)
Isomittari
Isomittari (Geometra papilionaria) on isokokoinen vihermittareihin kuuluva perhonen, joka on levinnyt laajalle alueelle Euraasiassa. Laji lentää valoisissa lehti- ja sekametsissä yleensä öisin, ja sen lentoaika ajoittuu heinä-elokuulle. Isomittarin toukat käyttävät ravinnokseen pääasiassa koivuja. Yksivuotinen laji talvehtii pienenä toukkana.
Koko ja ulkonäkö
Isomittari on Suomessa tavattavista vihreistä mittareista suurin ja muodoltaan päiväperhosmainen; sen siipien kärkiväli on noin 4–6 senttimetriä. Perhosen siivet ovat ylä- ja alapinnoiltaan sinertävän vihreät. Siipien poikkiviirut ja aaltoviiru ovat vaaleat ja muodoltaan hampaiset. Yksilöt haalistuvat nopeasti vaaleamman vihreäksi, jopa kellertäviksi. Koiraan tuntosarvet ovat muodoltaan kaksoiskampahampaiset.
Isomittaria muistuttavia lajeja on kenties vain kalvasmittari (Campaea margaritaria), joka on kuitenkin väriltään selvästi vaaleampi. Se on myös kooltaan pienempi, eivätkä kalvasmittarin siipien poikkiviirut mutkittele.
Levinneisyys
Laji on levinneisyysalueeltaan Euraasialainen. Levinneisyys ulottuu lännessä Irlannista ja Portugalista Keski-Italiaan ja idässä Kaukasukselle sekä Siperiassa Baikalille asti. Itä-Siperian, Amurin, Sahalinin Kiinan ja Korean niemimaan alueella tavataan alalajia G. p. herbacearia; Japanissa ja Kuriileilla lentää alalaji G. p. subrigua. Suomessa isomittaria tavataan yleisenä lähes pohjoisinta Lappia myöten.
Elinympäristö ja elintavat
Isomittari on laajalle levinnyt ja elinympäristöissään usein runsaslukuinen. Sitä tavataan tyypillisimmin valoisissa, tuoreissa lehti- ja sekametsissä sekä puistoissa ja puutarhoissa. Aikaisimmat yksilöt voivat olla Suomessa lennossa jo kesäkuulla, mutta lento ajoittuu yleensä heinäkuulle, päättyen elokuun puolivälissä. Pohjoisessa lento voi venyä aina syyskuulle asti. Britanniassa lento puolestaan alkaa kesäkuun lopulla ja kestää heinäkuun ajan. Isomittari on lennossa pääasiassa yöllä.
Lajin toukat käyttävät ravinnokseen pääasiassa koivuja, mutta niiden tiedetään syövän myös leppää, pähkinäpensaita ja pyökkejä. Toukka talvehtii keskenkasvuisena. Se viettää koko talven paljaalla oksalla silmuun kiinnittyneenä. Erinomainen suojaväri kätkee sen saalistajilta. Otollisella paikalla samassa puussa voi olla monta toukkaa.
Eija Ahvo
Eija Helena Ahvo-Saartamo (s. 31. tammikuuta 1951 Juankoski) on suomalainen näyttelijä, ääninäyttelijä ja laulaja.
Elämä ja ura
Lapsena Eija Ahvo kävi Juantehtaan oppikoulua samalla luokalla Juice Leskisen kanssa.
Ahvo valmistui ylioppilaaksi vuonna 1971. Hän opiskeli näyttelijäntyötä Suomen teatterikoulussa vuosina 1973–1977.
Vuonna 1969 tuolloin 17-vuotias Eija Ahvo voitti Juankoskella Tähtijahti-iskelmälaulukilpailun naisten sarjan. Miesten sarjan voitti Kari Jalkanen (sittemmin taiteilijanimellä Kari Tapio). Vuodesta 1973 Ahvo on äänittänyt säännöllisesti.
Vuodet 1971–1973 Ahvo toimi Kuopion yhteisteatterin tanssijana. Vuosina 1977–1984 Ahvo näytteli Helsingin Kaupunginteatterissa. Hän ryhtyi freelancernäyttelijäksi ja -laulajaksi vuonna 1984. Hän oli mukana MTV:n suositussa musiikkiviihdesarjassa Soitinmenot, jota esitettiin vuosina 1985–1987.
Uuno Montonen
Uuno Konstantin Montonen (21. toukokuuta 1891 Viipuri – 9. toukokuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli lähtöisin Viipurista ja siirtyi sieltä Helsinkiin.
Eija Ahvo
Elämä ja ura
Teatteriroolien lisäksi Ahvo on näytellyt elokuvissa, televisiosarjoissa, radioteatterissa sekä dubbaajana animaatioelokuvissa ja -sarjoissa, lukenut äänikirjoja ja puhunut mainoksissa. Vuonna 2000 hän ryhtyi myös ohjaajaksi.
Uuno Montonen
Montonen oli monissa elokuvissa ja teattereissa tutuksi tullut näyttelijä. Erityisesti Montonen tunnettiin Armand Lohikosken ohjaamista Pekka Puupää -elokuvista. Montonen näytteli ensimmäisen kerran elokuvassa Meidän poikamme vuodelta 1929. Hänet nähtiin urallaan 93 elokuvassa.
Eija Ahvo
Elämä ja ura
Musiikin parissa Ahvo on tehnyt yhteistyötä erityisesti näyttelijä-laulaja Susanna Haaviston ja säveltäjä Toni Edelmannin kanssa. Helmikuussa 2005 sai ensi-iltansa Ahvon ja Edelmanin näyttämöteos Vuodet – saanko puhua rakkaudesta?, jota esitettiin ympäri Suomea.
Uuno Montonen
Montosen suurimpia rooleja ovat Kantolan isäntä elokuvassa Tukkipojan morsian (1931), vankikarkuri Vikström elokuvassa Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin (1931), Konstu elokuvassa Helsingin kuuluisin liikemies (1934), Ukonmäen isäntä elokuvassa Anu ja Mikko (1940), timpuri Saarinen elokuvassa Pekka ja Pätkä pahassa pulassa (1955) ja rovasti Svanholm elokuvassa Tulipunainen kyyhkynen (1961). Montosen viimeiseksi elokuvaksi jäi televisioelokuva Elävä ruumis (1969).
Eija Ahvo
Elämä ja ura
Ahvo on toiminut myös laulun ja ilmaisutaidon opettajana Sibelius-Akatemiassa, ammattikorkeakouluissa, musiikkiopistoissa, kouluissa ja yrityksissä. Vuodesta 1986 hän on ollut UNICEFin hyvän tahdon lähettiläs.
Uuno Montonen
Montonen oli kuitenkin henkeen ja vereen teatterinäyttelijä. Aluksi hän näytteli Viipurissa, Viipurin Työväen Teatterissa. Suomen Kansallisteatterissa Montonen näytteli vuosina 1927–1962 (jonne hänet kutsuttiin sähkeellä), Viipurissa hän aloitti vakinaisesti jo 1900-vuosikymmenen lopulla. Montonen on kirjoittanut myös kirjan Henkimaailman rajamailla, joka kertoo hänen yliluonnollisista kokemuksistaan. Kirjassa Montonen saa näyn, että tulee kuolemaan vuonna 1972, 81-vuotiaana. Montonen kuoli vuotta myöhemmin, mutta oli kuollessaan 81-vuotias. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1955.
Eija Ahvo
Elämä ja ura
Vuonna 2018 Eija Ahvo sai Pro Finlandia -mitalin.
Yksityiselämä
Ahvo on naimisissa Matti Saartamon kanssa. Ahvon lapsia ovat näyttelijät Joonas Saartamo ja Venla Saartamo. Ahvo asuu Veikkolassa Kirkkonummella.
Ōtsun välikohtaus
pienoiskuva|200px|Salamurhan kohde Nikolai II [[Ilja Repinin maalaamassa vuoden 1896 muotokuvassa.]] Ōtsun välikohtaus oli epäonnistunut salamurha Venäjän kruununperillistä tsarevitš Nikolai Aleksandrovitš Romanovia vastaan tämän kaukoidän kiertomatkalla. Välikohtaus tapahtui 11. toukokuuta 1891 Ōtsun kaupungissa Japanissa.
Taustaa
Ennen Siperian radan rakennustöiden avajaisia Vladivostokissa tsarevitš Nikolai Romanov teki valtiovierailun Japaniin.
Venäjän Tyynen valtameren laivaston sotalaiva vei kruununperillisen Kagoshimaan Kyūshūn saarelle, josta matka jatkui Nagasakiin ja Kobeen. Kobesta tsarevitš matkusti maitse Kiotoon, jossa hän tapasi prinssi Arisugawa Takahiton.
Nikolain matka Japaniin oli yksi maan tärkeimmistä valtiovierailuista keisarillisen Japanin historiassa. Venäjän keisarikunta oli laajentunut kaukoitään ja Japanin hallitus halusi pitää hyvät suhteet luoteiseen naapuriinsa. Tsarevitš Nikolai osoitti kiinnostusta japanilaiseen kulttuuriin ja perinteisiin. Häntä kiinnostivat japanilainen taide ja puutyöt. Hän teetti itselleen perinteisen japanilaisen tatuoinnin. Nikolai myös osti perinteisen japanilaisen hiusneulan japanilaiselta tytöltä.
Murhayrityksen yksityiskohtia
pienoiskuva|300px|Nikolai [[rikšassa Nagasakissa.]] Murhayritys tehtiin Ōtsussa 11. toukokuuta 1891, kun Nikolai oli palaamassa Kiotoon päivän matkalta Biwa-järveltä Shigan prefektuurista.
Tsarevitšin vartiopoliisi Tsuda Sanzō (1855–1891) hyökkäsi kruununperijän kimppuun pienellä miekalla yrittäen sohaista tätä kasvoihin. Nikolain serkku Kreikan prinssi Georgios pelasti uhkaavan tilanteen onnistuessaan pudottamaan miekan hyökkääjän kädestä kävelykepillään.
Tsuda pakeni paikalta, mutta Nikolain rikšan vetäjät alkoivat ajaa häntä takaa ja onnistuivat painamaan Tsudan maahan. Nikolai lähti paikalta yhdeksän senttimetriä pitkä haava otsassaan, mutta Tsuda ei onnistunut surmaamaan kruununperillistä.
Nikolai palasi nopeasti takaisin Kiotoon, jossa prinssi Kitashirakawa Yoshihisa määräsi, että tsarevitšin pitäisi mennä Goshon palatsiin lepäämään sillä välin kun Tokioon ilmoitettiin välikohtauksesta. Pelättiin, että Venäjä saattaisi julistaa sodan Japania vastaan salaliittoteorian nimissä. Japanin vielä pieni armeija ei voisi vastustaa Venäjän mahtavaa armeijaa. Pääministeri Matsukata Masayoshi neuvoi keisari Meijiä lähtemään heti tapaamaan tsarevitšia. Keisari nousi junaan Shimbashin rautatieasemalla ja matkusti läpi yön saapuen aamulla Kiotoon.
Välikohtauksen jälkeen
Keisari Meiji ilmoitti avoimesti pahoittelut välikohtauksesta. Pietariin lähetettiin 10 000 sähkettä, joissa toivotettiin kruununperillisen pikaista paranemista. Kun Nikolai keskeytti Japanin vierailun ja kun keisari pahoitteli tapausta, eräs nainen leikkasi kurkkunsa auki Kioton hallintorakennuksen edessä osoittaakseen japanilaisten surun tapauksen johdosta.
Japanin hallitus yritti tuomita Tsudan 116. artikkelin lakipykälällä, jossa todettiin, että se, joka yrittää murhata keisarin, keisarinnan tai kruununprinssin Japanissa, tuomitaan kuolemaan. Tuomari Kojima Iken sai hallituksen vakuuttumaan, että 116. artikkeli ei päde tässä tapauksessa, ja Tsuda sai elinkautisen.
Tapauksen jälkeen sisä- ja ulkoministerit Saigo Tsugumichi ja Aoki Shuzo erosivat. Venäjän hallitus hyväksyi Japanin hallitukselta anteeksipyynnön, mutta monet historioitsijat ovat pohtineet, miten Nikolain murhayritys oikeasti otettiin vastaan Japanissa ja mikä sen rooli oli 14 vuotta myöhemmin syttyneessä Venäjän ja Japanin vastaisessa sodassa.
Myöhemmät tapahtumat
Poliisimies Tsuda, joka yritti murhata Nikolain, lähetettiin kärsimään elinkautista Kushiroon Hokkaidon saarelle, jossa hän kuoli saman vuoden syyskuussa ”sairauteen” hämärissä olosuhteissa.
Tsudan kiinni ottaneet rikšakuskit Mukaihata Jizaburo (1854–1928) ja Kitagaichi Ichitaro (1859–1914) saivat kutsun venäläiseen sotalaivaan, jolla Nikolai oli saapunut Japaniin. Venäläiset matruusit tarjosivat heille lounaan ja heidät palkittiin kunniamitaleilla. He saivat 2 500 jenin palkkion sekä 1 000 jenin eläkkeen, joka oli tuohon aikaan omaisuus. Japanin media ylisti heitä kansallissankareina. Japanin ja Venäjän sodassa 1904–1905 suhtautuminen heihin muuttui ja heidän sukujaan alettiin solvata palveluksesta viholliselle. Miehet menettivät eläkkeensä, heitä syytettiin vakoilusta ja heidät tuomittiin vankilaan.
Belgravia (televisiosarja)
Sarjan ensi-ilta oli Isossa-Britanniassa 15. maaliskuuta 2020 ja Yhdysvalloissa 12. huhtikuuta 2020.
Lähtökohta
Belgravia alkaa Richmondin herttuattaren tanssiaisista kesäkuussa 1815. Tanssiaiset pidettiin Brysselissä Wellingtonin herttualle kaksi päivää ennen Waterloon taistelua.
Tanssiaiskutsun ovat onnistuneet saamaan kauppias James Trenchard ja hänen vaimonsa Anne. Heidän tyttärensä Sophia on herättänyt vaikutusvaltaisen ja rikkaan perheen pojan, Edmund Bellasisin, kiinnostuksen. Ilta on kohtalokas ja se muuttaa jokaisen elämän vuosikymmeniksi eteenpäin. 26 vuotta myöhemmin kahden erilaisen perheen kohtalot kietoutuvat yhteen hienostokaupunginosassa Belgraviassa.
Näyttelijät
Trenchardin palvelijat
Bellasisin perhe
Greyn perhe
Popen perhe
Kääpiösika
Kääpiösika eli pikkusika (Sus salvanius, syn. Porcula salvania) on erittäin uhanalainen sikojen heimoon kuuluva pienikokoinen sorkkaeläin. Kääpiösika eli aikaisemmin Bhutanissa, Intiassa ja Nepalissa, mutta nykyään sitä tavataan enää vain Intiassa Assamin luoteisosasta muutamasta paikasta Manasin kansallispuistossa. Suomen Lajitietokeskus suosittelee käyttämään lajista nimeä pikkusika.
Kooltaan kääpiösiat ovat 55–71 cm ja painoltaan 7–12 kg. Väriltään eläimet ovat mustanruskeita. Vastasyntyneet poikaset ovat vaaleanpunaisia, mutta niiden väri vaihtuu kahden viikon sisällä vaalean ruskeaksi. Jalat ovat kääpiösialla lyhyet ja häntä lähes olematon. Uroksilla on pienet torahampaat.
Kääpiösika elää korkeissa ruohikoissa. Tavallisesti 4–5 yksilön ryhmissä. Ryhmissä on yksi uros ja vähintään yksi aikuinen naaras sekä muutamia nuoria. Kääpiösikanaaraat saavat sadan päivän kantoajan jälkeen tavallisesti 3–6 poikasta. Pääasiallisena ravintonaan kääpiösiat käyttävät juuria ja muita kasvinosia, mutta voivat syödä myös munia, hyönteisiä, nuori lintuja sekä matelijoita. Käyttäytymiseltään kääpiösiat ovat hermostuneita ja nopeita liikkeissään, eikä niillä ei ole sukulaislajinsa villisian tapaisia torahampaita.
Suurimmat uhat eläimille ovat elinympäristön tuhoutuminen, hakkuut, maanviljely ja metsästys. Kääpiosikakanta on kasvanut 2000-luvulla siirtoistutusten myötä; vuonna 1996 kääpiosikoja arvioitiin olevan alle 200, kun vuonna 2014 niitä oli noin 275.
Joey Belladonna
Joey Belladonna (s. 13. lokakuuta 1960) on yhdysvaltalainen metallimuusikko. Hän toimi vuosina 1984–1992 Anthraxin laulajana. Hänet korvasi aiemmin Armored Saintissa tunnetuksi tullut John Bush.
Lähdettyään Anthraxista Belladonna jatkoi metallimusiikin tekemistä soolouralla. Hänen ensimmäinen oma albuminsa Belladonna julkaistiin Mausoleum Records -levymerkillä vuonna 1995. Sekä arvostelijat että fanit kiittelivät albumia. Toinen albumi, Spells of Fear, kärsi huonosta tuotannosta ja se sai huonot arvostelut musiikkimediassa. Belladonna julkaisi kolmannen, demon asteelle jääneen albumin omakustanteena nimellä 03. Musiikillisesti se oli huomattavasti edeltäjäänsä parempi. Pari vuotta myöhemmin myös Belladonna-albumin demot, jotka sisältävät useita julkaisemattomia raitoja, julkaistiin albumeina Artifacts I ja Artifact II.
Melissa Morrison-Howard
Melissa Morrison-Howard (s. 9. heinäkuuta 1971 Mooresville, Pohjois-Carolina) on yhdysvaltalainen pika-aitajuoksija.
Morrison-Howardin ensimmäiset arvokisat olivat Pariisin sisäratojen MM-kisat 1997, joissa hän sijoittui 60 metrin aidoissa viidenneksi ajalla 7,88. Samana vuonna hän voitti Yhdysvaltain mestaruuden 100 metrin aitajuoksussa ja osallistui lajissa Ateenan ulkoratojen MM-kisoihin, joissa karsiutui alkuerissä ajalla 13,11. Seuraavana vuonna hän juoksi toiseksi GP-finaalissa ajalla 12,63. Maebashin sisäratojen MM-kisoissa 1999 hän oli 60 metrin aidoissa kuudes. Vuonna 2000 Morrison-Howard voitti Sydneyn olympialaisissa olympiapronssia 100 metrin aitajuoksussa. Kauden lopussa hän oli GP-finaalissa neljäs.
Morrison-Howard voitti maansa sisäratojen mestaruuden 60 metrin aidoissa vuonna 2002. Samana vuonna hän oli GP-finaalissa 100 metrin aidoissa seitsemäs. Seuraavana vuonna hän voitti Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa 60 metrin aidoissa pronssia. Kauden lopussa hän oli IAAF:n yleisurheilufinaalissa 100 metrin aidoissa seitsemäs. Ateenan olympialaisissa 2004 Morrison-Howard uusi olympiapronssinsa ajalla 12,56. Morrison-Howard on koulutukseltaan filosofian kandidaatti pääaineenaan psykologia.
Ennätykset
Lähde:
Albert Arnheiter
Albert Stephan Arnheiter (20. heinäkuuta 1890 Ludwigshafen – 26. huhtikuuta 1945 Lodi) oli saksalainen soutaja ja olympiavoittaja.
Arnheiter osallistui Tukholman olympialaisiin 1912. Hän sai olympiakultaa perämiehellisessä nelikossa.
Jussi Uusipaavalniemi
thumb|Jussi Uusipaavalniemi vuonna 2008. Jussi Uusipaavalniemi (s. 19. kesäkuuta 1965) on suomalainen curlingpelaaja.
Hyvinkääläinen Uusipaavalniemi aloitti curlingin pelaamisen vuonna 1979. Miesten maajoukkueessa hän pelasi kaikkiaan kymmenet EM-kisat ja kuudet MM-kisat. Miesten maajoukkueen kapteenina hän toimi vuosina 1985—1992. Hänen paras sijoituksensa kapteenina on MM-kisojen viides sija vuodelta 1992. Nuoremman veljensä Markku Uusipaavalniemen johtamassa joukkueessa hän saavutti vuonna 1998 MM-pronssia. Uusipaavalniemi voitti Mixed Doubles -paripelimuodon MM-hopeaa yhdessä Anne Malmin kanssa Vierumäellä vuonna 2008 pelimuodon historian ensimmäisissä MM-kisoissa.
Suomen-mestaruuksia Uusipaavalniemi on voittanut kymmenen (1985–1991, 1994, 1996, 1997) curlingin normaalissa pelimuodossa. Sekajoukkueiden SM-kultaa Uusipaavalniemi on voittanut 2006, 2007 ja 2008. Mixed Doubles -paripelimuodon SM-kultaa Uusipaavalniemi voitti 2007 tämän pelimuodon ensimmäisissä SM-kisoissa.
Uusipaavalniemen pituus on 191 cm ja paino 125 kg. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri tietojenkäsittelytieteen alalta. Hän on selostanut curlingia Eurosport-kanavalla yhdessä Perttu Piilon kanssa.
Mary Richmond
Mary Ellen Richmond (5. elokuuta 1861 Belleville, Illinois – 12. syyskuuta 1928 New York, New York) oli yhdysvaltalainen sosiaalityöntekijä ja sosiaalityön pioneeri. Häntä pidetään yhtenä ensimmäisistä ammattimaisen sosiaalityön kehittäjistä, joka loi teoksillaan perustaa sosiaalityön vakiintumiselle itsenäiseksi tieteenalaksi. Richmond kehitti erityisesti tapauskohtaisen sosiaalityön teoriaa ja käytäntöjä.
Adrianopolin taistelu
Adrianopolin taistelu käytiin vuonna 378 Itä-Rooman ja goottien välillä. Tulos oli goottien murskaava voitto, suuri osa Itä-Rooman joukoista tuhottiin ja keisari Valens kuoli itse taistelussa. Goottien ratsuväellä oli olennainen osa voitossa.
Roomalaisen historioitsijan Ammianus Marcellinuksen mukaan taistelu oli pahin roomalaisten kokema tappio sitten Cannaen.
Taistelu
Elokuun alussa ollessaan Adrianopoliksen lähellä Valens sai tiedon läheisestä Fritigernin johtamasta goottijoukosta. Valens halusi kunnian voitosta itselleen, eikä halunnut odottaa Gratianuksen joukkoja, jotka olivat muutaman päivän marssin päässä. Valens marssitti armeijansa goottien kukkulalla sijaitsevan vankkurileirin lähelle, saavuttaen nämä iltapäivällä ja aloitti heti taistelumuotoon levittäytymisen. Gootit asettuivat vankkurileirinsä eteen, vankkurien suojaan jäivät perheet ja omaisuus.
Ennen taistelua gootit halusivat neuvotella, mutta neuvottelut eivät tuottaneet tulosta. Todennäköisesti Fritigern pyrki viivyttelemään, jotta poissaoleva ratsuväki saataisiin paikalle. Fritigern oli tosin aikaisemminkin pyrkinyt rauhan solmimiseen. Myös Valens saattoi pyrkiä viivyttelemään saadakseen aikaa armeijansa järjestäytymiseen. Hidastaakseen ja häiritäkseen roomalaisia gootit olivat sytyttäneet kukkulaa ympäröivät niityt tuleen. Taistelu alkoi, kun jo järjestäytyneen oikean siiven ratsuväki hyökkäsi. Tämä ensimmäinen epäyhtenäinen hyökkäys epäonnistui, mutta se veti mukanaan koko roomalaisten linjan hyökkäämään, myös vain osittain paikalla olevan vasemman siiven. Kun roomalaisten vasen laita oli päässyt kiinni taisteluun, saapui goottien ratsuväki. Tähän roomalaiset eivät olleet valmistautuneet; vasenta siipeä suojaava ratsuväki ei ollut paikallaan, eikä reserviin tarkoitettua osastoa löytynyt. Pitkän taistelun jälkeen roomalaiset lopulta hajaantuivat ja pakenivat.
Vain kolmasosa roomalaisesta armeijasta pääsi pakoon. Kaatuneisiin lukeutui monia korkeita upseereita sekä keisari Valens, jonka kerrotaan joko kuolleen taistelukentällä tai piiloutuneen seurueineen läheiseen maataloon, jonka gootit polttivat. Talossa olleista menehtyivät yhtä vaille kaikki, ja eloonjäänyt kertoi gooteille, kuinka lähellä keisarin vangitseminen oli ollut.
Goottien voittoon vaikutti oleellisesti jalustin, jonka käytön he oppivat Etelä-Venäjän ratsastajakansoilta. Jalustimeen tukeutuen ratsastajat saivat voimaa iskuihin ja pysyivät satulassa.