cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Berit (laulaja)
Ura
Berit voitti 14-vuotiaana iskelmälaulukilpailun ja sai kiinnityksen Matti Valkosen yhtyeen solistiksi. Muutaman vuoden keikkailtuaan ja siinä ohessa ompelijaksi opiskeltuaan ja vuoden verran myös leikkaamoapulaisena työskenneltyään Berit lähetti tekemänsä demokasetin PSO:lle ja sai kutsun koelauluun. Taiteilijanimen Berit keksi ohjelmatoimistossa työskennellyt Jorma Kalevi Nuppola, jolla oli Berit-niminen norjalainen sukulaistyttö. Ensimmäinen single "Katulyhdyt"/"En pakoon juosta voi" julkaistiin vuonna 1969.
Suuria hittejä ei 1970-luvulla syntynyt, mutta laulaja keikkaili ahkerasti ympäri Suomea. Myös levytyksiä tehtiin lähes vuosittain koko 1970-luvun ajan. Soitetuimpia kappaleita olivat "Sattuma kuljettaa" ja "Preerian keltainen ruusu". Iskelmien lisäksi Berit levytti kaksi humppalevyä legendaarisen Dallapé-orkesterin kanssa. Syksyn Sävel -kilpailussa laulaja oli mukana vuonna 1972 kappaleella "Katselen toisien onnea" ja vuonna 1979 kappaleella "Ei kyynelhelmiin suostu sydämein".
Berit vaihtoi levy-yhtiötä PSO:lta Veikko Samulin VIP Musicille 1980-luvun alussa ja vuonna 1983 julkaistu albumi Tässä nyt ja näin menestyi hyvin. Nimikappale nousi listoille ja albumista tuli artistin ensimmäinen kultalevy. LP:n kaksi muuta hittiä olivat "Et usko kuinka paljon kaipaankaan" ja "Helli mua hiljaa", joka oli suomenkielinen käännöskappale F. R. Davidin menestyskappaleesta "Words". Vuonna 1983 Berit osallistui taas Syksyn Säveleen "Sinä olet hän" -kappaleella, joka ei voittanut, mutta josta tuli kuitenkin hitti. Samanniminen pitkäsoitto myi kultaa. 1986 Berit osallistui Kevään sävel -kilpailuun kappaleella "Elämän jano" ja levytti muun muassa kappaleen "Keurusselän sini" (sävel ja sanat Juha Vainio salanimellä Mirja Lähde), joka vei laulajan ohjelmistoa takaisin 1970-luvun humppa- ja tanssilavatyyliin.
1990-luvulla tanssimusiikkilinja jatkui ja ilmestyi muun muassa albumi nimeltään Humppatytön paluu (1994)
2000-luvulla uutta tyyliä edusti albumi Kasvot väkijoukossa 2000, joka sisältää texmex-henkisiä iskelmiä. Levy syntyi yhteistyössä Veli-Matti Järvenpään kanssa. Vuonna 2002 Berit julkaisi albumin Hitit, joka sisälsi uudelleenäänityksiä vanhemmista musiikkikappaleista. Albumin julkaisi Poptori.Vuonna 2005 ilmestyi Topi Sorsakosken tuottama latinohenkinen albumi "Kosketathan mua".(Finpile).
Juho Tolppola
Juho Tolppola (s. 5. lokakuuta 1981 Vantaa) on suomalainen ammattilaisnyrkkeilijä.
Amatöörinä Tolppola otteli 175 ottelua, joista saavutti 135 voittoa. Vuonna 2000 hän saavutti EM-pronssia. Suomenmestaruuden hän voitti vuosina 1998 ja 2000 ja 2001. Hän on saavuttanut voitot myös Tammer- ja GeeBee-turnauksista.
Tammikuussa 2008 Tolppola hävisi Englannissa ottelun Euroopan mestaruudesta brittiläistä Colin Lynesiä vastaan. Tolppola pääsi otteluun kakkoshaastajan loukkaannuttua. Huhtikuussa 2008 hän voitti argentiinalaisen Walter Sergio Gomezin tuomariäänin täysien erien jälkeen.
Algetin kansallispuisto
Algetin kansallispuisto on luonnonsuojelualue Georgian kaakkoisosassa. Se sijaitsee Kvemo Kartlin hallintoalueella Tetritsqaron piirikunnassa noin 60 kilometriä maan pääkaupungista Tbilisistä lounaaseen.
Solitoni
Solitoni on itseään vahvistava aaltopaketti, joka voi syntyä epälineaarisessa väliaineessa.
Algetin kansallispuisto
Algetin kansallispuisto ulottuu Algeti-joen laakson yläosista itäisen Trialeti-vuorijonon metsäisille etelärinteille. Puiston korkein kohta on Kldekari, joka kohoaa 2 000 metrin korkeuteen. Neuvostohallinto perusti Algetin luonnonpuiston vuonna 1965 suojellakseen idänkuusen ja kaukasianpihdan esiintymisalueiden kaakkoisreunoja. Vuonna 2007 alueesta tehtiin kansallispuisto.
Solitoni
Solitoneja esiintyy monissa epälineaarisen fysiikan ilmiöissä, ja niitä saadaan epälineaaristen differentiaaliyhtälöiden ratkaisuina. Eräät tunnetuimmista ovat epälineaarinen Schrödingerin yhtälö ja Korteweg-de Vries -yhtälö. Vaikka solitonit ovat selkeästi aaltoliikettä, niillä voidaan havaita hiukkasluonnetta.
Algetin kansallispuisto
Kansallispuiston alue on 6 822 hehtaarin laajuinen. Siitä 6 044 hehtaaria on metsää, valtaosa havupuita, pyökkiä ja tammea. Puistossa on yhteensä 1 664 kasvilajia ja yli 80 lintulajia.
Aurinkotetra
Aurinkotetra (Hyphessobrycon heliacus) on tetrojen (Characidae) heimoon kuuluva kalalaji, jota monesti pidetään akvaariokalana. Sitä tavataan luonnossa Teles Pires-joessa Tapajós-joen yläjuoksulla Brasiliassa. Aurinkotetra voi kasvaa korkeintaan vain noin 2,8 senttimetrin mittaiseksi. Lajia tavataan pinnasta 2 metrin syvyiseen veteen. Se on ravinnoltaan kaikkiruokainen.
Juho Tolppola
Joulukuussa 2008 Tolppola pääsi euroopanmestaruusotteluun italialaista Gianluca Brancoa vastaan. Ottelu keskeytettiin 9. erässä Tolppolan silmäkulmassa olleen turvotuksen vuoksi. Suomalainen P3-nyrkkeilytalli jätti keskeytyksestä protestin, joka jäi tuloksettomaksi. Seuraavassa ottelussaan 14. helmikuuta 2009 Tolppola kohtasi puolalaisen Maurycy Gojkon. Tolppola voitti vasenkätisen Gojkon kaikin tuomariäänin.
Aurinkotetra
Akvaarion tilavuuden tulisi sille olla vähintään 75,7 litraa, ja sen veden lämpötila 24–28 celsiusastetta. Aurinkotetralle sopivin happamuus on 6,0–7,5 ja veden kovuus 3–12. Se viihtyy parhaiten vähintään 6 kalan parvessa.
Juho Tolppola
Seuraavan kerran Tolppolan piti nousta kehään 18. huhtikuuta 2009 mutta kamppailu peruttiin Tolppolan sairastelun vuoksi.
Solitoni
Solitoni-ilmiön havaitsi ensimmäisenä John Scott Russell (1808–1882) huomatessaan kanavassa useita maileja etenevän aallon, joka ei heikentynyt itsestään.
Antipatros Tarsoslainen
Antipatros Tarsoslainen (s. n. 144 eaa.) oli antiikin kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi ja koulukunnan johtaja toisen vuosisadan puolessa välissä eaa. Hän oli Diogenes Seleukialaisen oppilas ja Panaitioksen opettaja.
Elämä
Plutarkhos puhuu Antipatroksesta yhdessä Zenonin, Kleantheen ja Khrysippoksen kanssa yhtenä merkittävimmistä stoalaisista filosofeista, ja Cicero mainitsee hänet terävänä. Antipatroksen henkilöhistoriasta ei tiedetä mitään, eivätkä hänen mielipiteistään säilyneet muutamat teksikatkelmat antaisi perusteita erityiselle maineelle, elleivät muut antiikin aikaiset kirjailijat todistaisi toisin. Antipatros vaikuttaa osallistuneen koulukuntansa ja Akatemian käymiin kiistoihin, vaikkakin hänen sanotaan tunteneen olevansa alakynnessä julkisissa väittelyissä aikalaiseensa Karneadeehen verrattuna, joten hän tyytyi kirjoittamaan. Kiivaiden kirjoitustensa ansiosta hän sai lempinimen Kalamoboas ("Kynähuutaja").
Filosofia
Antipatros opetti, että usko Jumalaan on "siunattua, katoamatonta ja hyvänsuopaa ihmisiä kohtaan", ja syytti niitä, jotka laittoivat jumalien nimiin "syntymisen ja häviämisen", minkä sanotaan olleen Khrysippoksen oppi. Tämän jumalia käsittelevän tutkielman lisäksi hän kirjoitti myös kaksi kirjaa ennustamisesta, mikä oli yleinen aihe stoalaisten keskuudessa. Niissä hän katsoi ennustustaidon olevan seurausta jumaluuden ennaltatietämisestä ja hyväntahtoisuudesta, selitti unien olevan yliluonnollisia vihjauksia tulevasta, ja kokosi Sokrateen nimiin laitettuja ennustuskertomuksia. Antipatroksen sanotaan uskoneen, että Kohtalo on jumala, vaikkakaan ei ole täysin selvää, mitä hän tarkoitti tällä. . Athenaioksen mukaan hän kirjoitti tutkielman Peri deisidaimonias.
Antipatroksen moraalifilosofiaa käsittelevistä teoksista ei ole säilynyt muuta kuin joitakin hajanaisia huomautuksia, jotka ovat juuri ja juuri riittäviä osoittamaan, että aihe oli taantumassa. Käsitellyt kysymykset koskevat lähinnä yksityiskohtia, ja siten niillä oli enemmän tekemistä moraalisten ohjeiden soveltamisen kuin itse ohjeiden kanssa.
Ydinaseeton vyöhyke
[[Tiedosto:nwfz.svg|thumb|400px|
]]
Ydinaseeton vyöhyke on valtioiden välisellä sopimuksella luotu järjestelmä, jonka jäsenmaat sitoutuvat olemaan rakentamatta, hankkimatta, testaamatta ja hallitsematta ydinaseita ja jonka Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous tunnustaa. Ydinaseettomia vyöhykkeitä koskevat periaatteet kirjattiin ensin kertaa ydinsulkusopimukseen vuonna 1970, ja YK:n yleiskokous vahvisti ne 1975. . Ydinaseettomien vyöhykkeiden tavoitteena on tarjota jäsenilleen negatiiviset turvatakuut olemassa olevien ydinasevaltojen ydiniskuja vastaan ja ehkäistä alueen maiden välisen ydinasekilpajuoksun syntyä.
Historia
Ajatus ydinaseettomasta vyöhykkeestä esitettiin ensimmäisen kerran 1958. Puolan ulkoministeri Adam Rapacki mukaan nimetty suunnitelma esitti Puolan, Tšekkoslovakian sekä Länsi ja Itä-Saksan muodostamaa Keski-Euroopan ydinaseetonta vyöhykettä, johon myös muut Europpan maat olisivat halutessaan voineet osallistua. Kylmä sota teki suunnitelman kuitenkin toteuttamiskelvottomaksi. Käytännössä ensimmäinen ydinaseeton vyöhyke muodostui vuonna 1961, jolloin voimaan astunut Antarktiksen sopimus kielsi ydinjätteen loppusijoittamisen ja, muun sotilaallisen toiminnan lisäksi, ydinräjäytykset 60. leveyspiirin eteläpuolella. Vastaava vaikutus oli vuonna 1967 voimaan astuneella Ulkoavaruuden sopimuksella, joka kieltää kaikkien joukkutuhoaseiden asettamisen valmiuteen ulkoavaruuteen tai toisille taivaankappaleille. On huomattava, että sopimus on muotoiltu niin, etteivät lentonsa aikana avaruuden rajan ohittavat mannertenväliset ydinohjukset riko sopimuksen säännöksiä.
Ensimmäinen varsinainen ydinaseeton vyöhyke, Etelä-Amerikan ja Karibian ydinaseeton vyöhyke muodostettiin Tlatelolcon sopimuksella, joka allekirjoitettiin vuonna 1967 ja astui voimaan 1969. Kaikki 33 Latinalaisen Amerikan ja Karibian maata irtisanoutuivat ydinaseidan hallinnasta, testaamisesta ja käytöstä. Sopimusta valvovaksi kansainväliseksi järjestöksi perustettiin samalla Agency for the Prohibition of Nuclear Weapons in Latin America and the Caribbean (OPANAL). Sopimukseen kuuluu myös kaksi lisäprotokollaa. Ensimmäinen protokolla on tarkoitettu Etelä-Amerikan ja Karibian ulkopuolisille valtioille, jotka de jure tai de facto hallitsevat vyöhykkeeseen kuuluvia alueita, kuten esimerkiksi Ranskan hallitsema Ranskan Guyana. Toisen lisäprotokollan vahvistamalla ydinasevallat tunnustavat sopimuksen.
Teknisen kehityksen luomat uudet mahdollisuudet hyödyntää merenpohjaa taloudellisesti ja sotilaallisesti alkoivat herättää huolta 60-luvulla. Vuonna 1969 Neuvostoliitto ehdotti merenpohjan täydellistä demilitarisointia yli 12 merimailin päässä rannikosta. Yhdysvallat ei tähän suostunut, koska sopimus olisi merkinnyt muun muassa merenpohjaan asennettujen, sukellusveneiden paikallistamiseen käytettyjen kuuntelulaitteiden kieltämistä. Molemmilla suurvalloilla oli kuitenkin poliittista tahtoa ehkäistä uusi asevarustelukilpa ja jatkoneuvottelujen jälkeen valtiot esittivät yhteisen päätöslauselman vuoden 1969 aseidenriisuntakonferenssissa. YK:ssa käytyjen jatkoneuvotteluiden jälkeen Merenpohjan joukkotuhoaseiden kieltosopimus avattiin allekirjoitettavaksi 1971 ja astui voimaan vuotta myöhemmin. Myöskään tällä sopimuksella ei ole erillistä verifiointimekanismia, vaan sopimusosapuolilla on oikeus tarkkailla muiden osapuolten toimia merenpohjassa. Nimensä mukaisesti merenpohjan joukkotuhoaseiden kieltosopimus koskee vain pohjaan asennettavia asejärjestelmiä; ydin- ja muilla joukkutuhoaseilla varustettujen alusten on kansainvälisen oikeuden puitteissa sallittua liikkua kansainvälisillä vesialueilla.
thumb|Yhdysvaltain ydinkoe Romeo Bikinin atollilla vuonna 1954.
Eteläisen Tyynenmeren valtiot huolestuivat 1960- ja -70-luvuilla muun muassa Yhdysvaltain ja Ranskan alueella suorittamista ydinkokeista sekä ydinjätteen mereen dumppaamisen aiheuttamista riskeistä. Uusi-Seelanti ehdotti ydinaseettoman vyöhykkeen luomista alueen valtioiden yhteistyöfoorumissa jo vuonna 1975. Sopimus avattiin allekirjoituksille lopulta kymmenen vuotta myöhemmin Rarotongalla, Cookinsaarilla ja tuli voimaan 1986. Tlatelolcon sopimuksesta poiketen, Rarotongan sopimus ei luonut erillistä toimeenpanevaa organisaatiota, vaan vyöhykkeen verifikaatio tapahtuu keskinäisen tietojenvaihdon ja Kansainvälinen atomienergiajärjestön safeguards-sopimusten avulla. Mikronesia, Marshallinsaaret ja Palau eivät ole liittyneet vyöhykkeeseen, koska niillä on sopimusvelvoite sallia Yhdysvaltain ydinsukellusveneiden liikkua aluevesillään. Rarotongan sopimuksen kaksi ensimmäistä lisäprotokollaa vastaavat Tlatelolcon sopimuksen protokollia. Kolmannen protokollan allekirjoittamalla vyöhykkeen ulkopuoliset valtiot irtisanoutuvat ydinkokeista eteläisellä Tyynellämerellä. Rarotongan sopimus on Tlatelolcoa laajempi, sillä se kieltää myös rauhanomaiset ydinräjäytykset sekä ydinjätteiden dumppaamisen.
ASEANin alkuperäiset jäsenvaltiot – Indonesia, Malesia, Filippiinit, Singapore ja Thaimaa julistivat alueensa ”Rauhan, vapauden ja liittoutumattomuuden vyöhykkeeksi” jo 1971. Kylmän sodan ja alueen valtioiden välisten jännitteiden vuoksi julistuksessa esitetty tavoite ydinaseettomasta vyöhykkeestä ei kuitenkaan tuolloin ollut toteutettavissa. Ensimmäinen käytännön ehdotus sopimuksesta esitettiin 80-luvun puolivälissä. Lopulta joulukuussa 1995 10 ASEAN-maata allekirjoitti Bangokokin sopimuksen ja vyöhyke astui voimaan 1997. Myöskään Bangkokin sopimuksella ei ole erillistä valvovaa organisaatiota vaan verifikaatio tapahtuu tietojenvaihdon ja IAEA:n toimien avulla. Sopimuksen jäsenmailla on kuitenkin oikeus halutessaan tarkastaa toistensa ydinlaitoksia.
Viimeiset venäläiset sotilaat poistuivat Mongoliasta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen vuonna 1992. Samana vuonna Mongolia ilmoitti kieltävänsä ydinaseet alueeltaan ja pyrkivänsä hankkimaan ydinaseettomalle statukselleen kansainvälisen tunnustuksen. Edellytykset tavoitteelle olivat hyvät, sillä sekä Venäjä että Kiina suhtautuivat siihen positiivisesti. Lisäksi YK:n yleiskokouksen päätöslauselma 3472/1975 mahdollisti myös yhden valtion muodostamien ydinaseettomien vyöhykkeiden tunnustamisen. . Neuvotteluja käytiin YK:n puitteissa ja Mongolian ydinaseeton status hyväksyttiin yleiskokouksessa vuonna 1998 päätöslauselmalla 53/77 D. Mongolian kansalliseen lakiin ydinaseiden kielto lisättiin vuonna 2000.
Keski-Aasian entiset neuvostotasavallat seurasivat Mongolian esimerkkiä ja vuonna 1997 Kazakstanin, Kirgistanin, Tadžikistanin, Uzbekistanin ja Turkmenistanin valtionpäämiehet antoivat Almatyn julistuksen, jossa asettivat ydinaseettoman vyöhykkeen tavoitteekseen. Alueen geopoliittinen tilanne vaikeutti neuvotteluita. Läntiset ydinasevaltiot vastustivat sopimuksen artiklaa, jossa todettiin, ettei se vaikuttaisi aikaisempiin kansainvälisiin sitoumuksiin, ts. allekirjoittajavaltioiden ydinaseita koskeviin sopimuksiin Venäjän kanssa. Semein sopimus allekirjoitettiin Semipalatinskin ydinkoealueella Kazakstanissa 2006 ja astui voimaan 2009.
Pelindaban sopimus sai alkusysäyksensä Ranskan suoritettua 1960-luvulla ydinkokeita Saharassa, nykyisen Algerian alueella. Afrikan yhtenäisyysjärjestö (OAU) asetti Afrikan ydinaseettoman vyöhykkeen tavoitteekseen ensimmäisessä kokouksessaan vuonna 1964. Kylmä sota ja mantereen ainoan ydinasekyvyn omaavan valtion, Etelä-Afrikan pysyttely ydinsulkusopimuksen ulkopuolella kuitenkin tekivät etenimisen kohti tätä tavoitetta mahdottomaksi useiksi kymmeniksi vuosiksi. Etelä-Afrikan purettua ydinohjelmansa vuonna 1991 neuvottelut vyöhykkeestä alkoivat OAU:n ja YK:n puitteissa. Sopimus avattiin allekirjoituksille Kairossa 1996 ja se astui voimaan 2009. Aikaisemmissa ydinaseettomien vyöhykkeiden sopimuksissa asetettujen rajoitusten ja vaatimusten lisäksi Pelindaban sopimus kieltää aseelliset hyökkäykset ydinlaitoksia vastaan ja asettaa vaatimuksia laitosten turvajärjestelyille.
Kattavuus
Koko tunnettu maailmankaikkeus 100 kilometriä merenpinnan tason yläpuolella on ydinaseeton vyöhyke, samoin kaikki merenpohja 12 merimailia kauempana rannikoista. Maan pinnalla ydinaseettomat vyöhykkeet kattavat tällä hetkellä 84 miljoonaa neliökilometriä, 56% koko planeetan maapinta-alasta. Vyöhykkeisiin kuuluu 115 maailman 193 valtiosta ja niiden alueella asuu 39% maailman väestöstä. Ydinaseettomat vyöhykkeet kattavat koko eteläisen pallonpuoliskon.
Ydinasevaltiot ja ydinaseettomat vyöhykkeet
Kaikki varsinaisten ydinaseettomien vyöhykkeiden sopimukset sisältävät lisäprotokollan, joka hyväksymällä ydinsulkusopimuksessa tunnustetut ydinasevaltiot tunnustavat vyöhykkeen ja antavat vyöhykkeen maille negatiiviset turvatakuut. Toistaiseksi kaikki ydinasevaltiot ovat ratifioineet vain Tlatelolcon sopimuksen lisäprotokollan.
Juho Tolppola
30. toukokuuta 2009 Helsingissä käydyssä otteluillassa Tolppola kohtasi Giuseppe Laurin toisen kerran urallaan. Kamppailun panoksena oli EBU-liiton vyö. Tolppola diskattiin 9. erässä. Diskauksen jälkeen Tolppolan isä Jack hyökkäsi tuomarin kimppuun ja löi tätä.
Ydinaseeton vyöhyke
Ydinasevaltiot ja ydinaseettomat vyöhykkeet
Rarotongan sopimuksen toisen lisäprotokollan ovat ratifoineet Yhdysvaltoja lukuun ottamatta kaikki ydinasevaltiot. Yhdysvallat on allekirjoittanut sopimuksen mutta ei ratifioi Amerikan Samoalla sijaitsevan sotilastukikohtansa vuoksi. Yhdysvallat ei myöskään ole ratifioinut Pelindaban sopimusta, jonka ongelmakohta koskee Diego Garcialla sijaitsevaa strategista lentotukikohtaa.
Yksikään ydinsulkusopimuksen tunnustama ydinasevaltio ei ole toistaiseksi ratifioinut Bangkokin ja Semein sopimusten lisäprotokollia.
Kiinan kansantasavalta on antanut yksipuolisen julistuksen, jossa se irtisanoutuu ydinaseiden käytöstä kaikkia ydinaseettomia valtioita vastaan, riippumatta niiden jäsenyydestä ydinaseettomissa vyöhykkeissä. Toisin kuin vyöhykesopimuksen lisäprotokollan ratifiointi, tämän kaltainen julistus ei kuitenkaan ole kansainvälisen oikeuden näkökulmasta juridisesti sitova.
Lähi-idän ydinaseeton vyöhyke
Iran esitti 1974 ensimmäisen kerran Lähi-idän ydinaseetonta vyöhykettä. Neuvotteluprosessia on pyritty käynnistämään lukuisia kertoja mutta samat syyt, joiden vuoksi vyöhykesopimukseen pyritään ovat myös olleet sen esteenä. Näihin syihin lukeutuvat Israelin-Palestiinan konflikti, ja siihen liittyvä laajempi Arabien-Israelin konflikti, Israelin hyvin todennäköinen ydinase ja pysyttely ydinsulkusopimuksen ulkopuolella sekä Iranin ydinohjelma. Koska Israel on sekä Lähi-idän ainut ydinsulkusopimuksen ulkopuolinen valtio että alueen ainut ydinasevaltio, ydinaseettoman vyöhykkeen perustaminen on ollut erityisesti arabimaiden tavoite. Madridin rauhankonferenssissa 1991 päätettiin vyöhykkeen perustamiseen tähtäävän kansainvälisen mekanismin luomisesta. Mekanismin toiminta kuitenkin tyrehtyi Israelin vastustukseen. Vuoden 1995 Ydinsulkusopimuksen tarkastelu- ja jatkokokouksessa arabimaat saivat kokouksen loppuasiakirjaan erityisen maininnan Lähi-idän ydinaseettomasta vyöhykkeestä vastineeksi tuelleen sopimuksen muuttamiseksi määräaikaisesta jatkuvaksi.
Obaman hallinnon asetettua ydinaseriisunnan prioriteetikseen, vuoden 2010 Ydinsulkusopimuksen tarkastelukokous päätti käytännön toimista vuoden 1995 Lähi-itä-julistuksen toteuttamiseksi. Näistä tärkein on aihetta käsittelevän kansainvälisen konferenssin kokoaminen vuonna 2012. 14.10.2011 Ulkoasiainministeriö ilmoitti YK:n, sekä vuoden 1995 päätöslauselman pöydänneiden Iso-Britannian, Yhdysvaltain ja Venäjän valinneen Suomen kokouksen isäntämaaksi. Alivaltiosihteeri Jaakko Laajava valittiin kokouksen fasilitoijaksi; hänen tehtävänsä on neuvotella käytännön järjestelyt ja neuvotteluperiaatteet, joiden puitteissa kaikki alueen maat suostuvat osallistumaan konferenssiin. Konferenssi ei mitä todennäköisimmin tule antamaan ehdotusta sopimustekstistä vaan toimii pidemmän neuvotteluprosessin alkuna.
Juho Tolppola
Juho Tolppola kukisti paluuottelussaan viiden vuoden ottelutauon jälkeen toukokuussa 2014 Ruotsin Suro Ismailovin kaikin tuomariäänin.
Syyskuussa 2014 Helsingin Hartwall Areenassa käydyssä ottelussa Tolppola voitti italialaisen Emanuele de Prophetisin kahdeksaneräisessä ottelussa yksimielisin tuomaripistein.
Huhtikuussa 2015 Tolppola otteli unkarilaista Szabolcs Szaboa vastaan Helsingin Hartwall Areenassa kuusieräisen ottelun, jonka voitti kaikin tuomariäänin.
Tolppola kävi Matias Laitista vastaan Alahärmässä 23. toukokuuta 2015 välisarjan kymmeneräisen SM-ottelun, joka päättyi Tolppolan selkeään pistevoittoon. Tolppola antoi kuitenkin ottelun jälkeen nesteenpoistolääke hydroklooritiatsidia sisältävän positiivisen dopingnäytteen. Dopingkäry tarkoitti sitä, että ottelun tulos mitätöitiin ja Tolppola menetti tittelinsä. Lisäksi Tolppolalle määrättiin kahden vuoden kilpailukielto.
Tolppolan on määrä palata kehään Vantaan Energia -areenalla 13. toukokuuta 2017 käytävässä ottelussa Unkarin Gyorgy Mizseita vastaan. Kyseessä on samalla Tolppolan uran 25-vuotisjuhlaottelu.
Ylempi suolilievevaltimo
thumb|Ylempi suolilievevaltimo haaroineen Ylempi suolilievevaltimo haarautuu sisusvaltimorungon alapuolelta vatsa-aortasta, mutta munuaisvaltimoiden yläpuolelta. Se on pariton valtimo, joka vie hapekasta verta haimalle, ohutsuolelle, umpilisäkkeelle, umpisuolelle sekä nousevalle ja poikittaiselle paksusuolelle. Ylemmän suolilievevaltimon veri päätyy porttilaskimoon kierrettyään vatsaontelon elimissä. Porttilaskimosta veri kulkee maksaan puhdistettavaksi eli siitä poistetaan ruuansulatuskanavasta mahdollisesti imeytyneet mikrobit ja vierasaineet. Eläimillä vastaava valtimo on etumainen suolilievevaltimo.
Silent Hunter III
Silent Hunter II:n tavoin peli asettaa pelaajan saksalaisen sukellusveneen komentoon toisen maailmansodan aikana. Pelissä on parannettu monia ominaisuuksia, joista sen edeltäjät olivat saaneet valituksia, kuten erityisesti puute dynaamisissa kampanjoissa.
Pelaaminen
Peli sisältää 3D-sukellusvenevalvomon, jolloin pelaajalla on vapautta liikkua sisätiloissa sukellusveneessä. Aikaisemmista sukellusvenesimulaatioista poiketen Silent Hunter III:ssa pelaaja voi nähdä ja olla vuorovaikutuksessa miehistön jäseniin. Pelissä on myös tietoa yksittäisten miehistön jäsenistä, kuten sijoituksesta, kokemuksesta ja moraalista.
Sen lisäksi, että dynaaminen kampanja on tarkempi esitys toisen maailmansodan sukellusvene sodankäynnistä, se parantaa myös merkittävästi pelin uudelleenpeluuarvoa, koska pelitapahtumat voivat olla täysin erilaisia seuraavalla pelikerralla.
Pelattavat sukellusveneet
Peli sisältää seuraavat pelattavat sukellusveneet. Pelaajalle tulee sotaan vain rajallinen mahdollisuus valita sukellusveneet, jos he päättävät käynnistää sodan vuonna 1939. Kuitenkin eri sukellusvene käytettävissä joita pelaaja voi vaihdella suuresti.
Vastaanotto
Rock, Paper, Shotgun -sivuston 25:n parhaan simulaatiopelin listalla Silent Hunter 3 oli sijalla numero 3 toukokuussa 2017.
Fononi
Fononi on kiteen värähtelyenergian kvantti. Fononeihin liittyvät ilmiöt ovat tärkeä osa tiiviin aineen fysiikkaa, koska ne vaikuttavat materiaalien fysikaalisiin ominaisuuksiin kuten lämmönjohtavuuteen ja sähkönjohtavuuteen. Lämmön johtuminen eristeessä johtuu fononien etenemisestä, ja matalataajuiset fononit ovat äänen kvantittuneita värähtelyjä kiinteässä aineessa.
Klassisen mekaniikan mukaan kiteen värähtely voidaan hajottaa eri värähtelykomponenttien superpositioksi Fourier'n muunnoksen avulla. Kun näitä eri värähtelytiloja tarkastellaan kvanttimekaniikan mallein niissä ilmenee hiukkasominaisuuksia. Värähtelyn energiatilojen miehitys voidaan siksi kuvata kiteessä liikkuvilla hiukkasilla, joita kutsutaan fononeiksi. Fononilla ei kuitenkaan ole varsinaista liikemäärää, sillä se ilmaisee atomien suhteellista liikettä eikä atomien massakeskipisteiden liikettä. Hiukkasina fononit käyttäytyvät kuten bosonit.
Shin’ichi Suzuki
Shin'ichi Suzuki (, 1898 – 1998) oli kansainvälisesti tunnettu musiikkipedagogi ja viulisti. Hän on tärkeimpiä nykyajan musiikkikasvatukseen vaikuttaneita henkilöitä ja lukuisissa maissa käytettävän Suzuki-metodin luoja.
Elämä
Shin'ichi Suzuki syntyi 1898 Nagoyassa, Japanissa seitsemän lapsen perheeseen. Isä, Masakichi Suzuki, omisti maan suurimman viulutehtaan, jossa poika kävi kesäisin töissä. Isältään poika omaksui myös keskeiset arvonsa: jatkuvan oppimishalun, nöyryyden, rehellisyyden, vilpittömyyden ja sinnikkään työnteon.
Viulu oli Suzukille kuitenkin vain leikkikalu 17-vuotiaaksi saakka, jolloin hän kuuli ensimmäistä kertaa levyltä viulunsoittoa. Franz Schubertin "Ave Maria" Mischa Elmannin soittamana vaikutti nuoreen Shin'ichiin syvästi. Hän alkoi omin päin opetella viulunsoittoa jäljitellen levyltä kuulemaansa Haydnin menuettia. 21-vuotiaana Suzuki matkusti Tokioon opiskelemaan viulunsoiton alkeita ja musiikinteoriaa.
Onnekkaiden sattumien seurauksena Suzuki muutti pian Berliiniin, missä hän sanoo opiskelleensa kahdeksan vuotta Karl Klinglerin johdolla. Suzuki kertoi myös tutustuneensa moniin aikansa tunnetuimpiin muusikoihin ja mm. tiedemieheen ja viulunsoiton harrastajaan, Albert Einsteiniin. Suzukin kuoleman jälkeen on tuotu esille todisteita, että häntä ei huolittu Berliinissä oppilaaksi ja että muutkin osat hänen elämäntarinastaan saattavat olla keksittyjä. Suzukin puolustajien mukaan väärennösväitteet ovat perättömiä, ja muistuttavat, että Klingler olisi ehtinyt elinaikanaan hyvin kiistää olleensa Suzukin opettaja mutta ei koskaan puuttunut Suzukin väitteisiin. Suzuki kävi paljon konserteissa ja pohdiskeli musiikin ja taiteen koko olemusta – samalla, kun myönsi omat puutteensa esiintyjänä. Berliinissä hän tapasi myös tulevan vaimonsa Waltraudin.
Palattuaan Tokioon Suzuki opetti keisarillisessa konservatoriossa viulunsoittoa. Ratkaiseva käänne tapahtui, kun eräs isä pyysi opettamaan 4-vuotiaalle pojalleen viulunsoittoa. Näin nuoren lapsen opettamisesta Suzukilla ei ollut mitään tietoa, mutta hän sai oivalluksensa äidinkielen oppimisprosessin soveltamisesta musiikinopiskeluun. Koska kaikki japanilaiset osaavat puhua vaikeaa kieltä, miksi he eivät oppisi soittamaan viulua samalla tavalla: kuuntelemalla ja matkimalla?
Toisen maailmansodan loputtua 1945 Suzuki muutti Matsumotoon ja aloitti "lahjakkuuskasvatus"-ohjelman. Viimeiset kolme vuotta perhe oli asunut rahattomana ja nälkäisenä pikkukaupungissa, mutta samaan aikaan Suzuki oli kehitellyt mielessään ideaa pienille lapsille suunnatusta musiikkikasvatuksesta, jossa jokaisella (terveellä) lapsella uskotaan olevan lahjakkuutta musiikinopiskeluun. Ohjelmasta tuli pian hyvin suosittu, ja mukana oli tuhansia lapsia. Lahjakkuuskasvatus ei ollut ainoastaan musiikinopiskelua: se oli uudenmallinen päiväkoti, jossa opiskeltiin mm. piirustusta, kaunokirjoitusta ja englannin kielen alkeita.
Lahjakkuuskasvatus herätti ajan mittaan suurta huomiota myös ulkomailla. Vuonna 1964 Suzuki kiersi Yhdysvalloissa oppilasryhmänsä kanssa, jonka nuorimmat jäsenet olivat 5-vuotiaita. Esiintymiset televisioitiin, ja ne saivat valtavasti huomiota. Sittemmin Suzuki-metodia on alettu käyttää lukuisissa maissa eri soittimien opetukseen.
Suzuki kuoli 26. tammikuuta 1998 kotonaan Matsumotossa, vain vähän ennen sadan vuoden ikää.
Keskeisiä pedagogisia näkemyksiä
thumb|Nuoria Suzuki-viulisteja. Lahjakkuus Suzukin mukaan jokainen lapsi on lahjakas, ainoastaan ympäristötekijät määräävät miten lahjakkuutta kehitetään. 1950-luvun Japanissa 6-vuotiasta lasta soittamassa J.S. Bachin viulukonserttoa saatettiin pitää nerona ja ihmelapsena, vaikka kyseessä oli yksinkertaisesti ahkeran harjoittelun ja oikeanlaisen musikaalisen ympäristön tulos. Varhaisen iän kasvatuksella on suuri merkitys ihmisen oppimiskykyyn, persoonallisuuteen, herkkyyteen ja inhimillisyyteen.
Kertaaminen Sinnikäs oikeiden asioiden harjoittelu johtaa lopulta hyviin tuloksiin: Vaikka vaikealta tuntuva asia ei sujuisi täydellisesti kymmenen harjoituskerran jälkeen, niin tuhannen kerran jälkeen voidaan siirtyä jo uusiin haasteisiin. Myös ennestään tuttuja asioita on kerrattava sen sijaan, että aina harjoiteltaisiin uusia ja vaikeampia taitoja. Tämänkin Suzuki perusteli vertauksella kielen oppimiseen: Kielitaito kehittyy käyttämällä lähinnä tuttuja sanoja ja lauseita, eikä jatkuvasti opettelemalla uusia ilmaisuja.
Muistin harjoittaminen Muisti on tärkein oppimiskykyyn vaikuttava tekijä. Myös muistia voi kehittää, ja ahkeran harjoittelun tuloksena uudet asiat jäävät mieleen nopeasti. Lahjakkuuskasvatuksessa japanilaislapset kehittivät muistiaan mm. opettelemalla haiku-runoja ulkoa. Keskeisimpiä asioita on kuitenkin musiikin opiskelu korvakuulolta, ei nuoteista. Kappaleita on kuunneltu levyltä lukuisia kertoja, ennen kuin niitä lähdetään harjoittelemaan.
Kasvatetaan kunnollisia ihmisiä Suzukin ensisijainen tavoite ei ollut kouluttaa ammattimuusikoita. Tarkoitus oli kouluttaa erinomaisia soittajia, lahjakkaita ja herkkiä ihmisiä, jotka kannattavat oikeita arvoja ja pärjäävät elämässä. Oikeanlainen musiikkikasvatus johtaa elinikäiseen musiikkiharrastukseen ja vahvistaa muitakin inhimillisiä osa-alueita.
Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunta
pienoiskuva|Ritarikunnan tunnuksia Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunta on Venäjän kunniaritarikunta. Arvoltaan se on toiseksi korkein. Ritarikunnan perusti keisarinna Katariina Suuri 21. toukokuuta 1725, ja se on nimetty 1200-luvulla eläneen suuriruhtinas Aleksanteri Nevskin mukaan. Ritarikunnassa on vain yksi luokka.
Keisariaikana ritarimerkkejä jaettiin sotilas- että siviiliansioiden perusteella. Venäläisiä ritarikuntien tunnuksia saatettiin myöntää myös ulkomaalaisille, valtion päämiehille ja ei kristityille. Jos kysymyksessä oli muun uskontokunnan edustaja, korvattiin pyhimyksiä esittävät tunnukset merkeissä yleensä kaksipäisellä kotkalla.
Tunnustuksen saajista
Tunnustuksen saaneita suomalaisia olivat muiden muassa kreivi Robert Henrik Rehbinder, amiraali Johan Fredrik Oskar von Kræmer, kenraali Casimir Ehrnrooth, kenraali Gustaf Mauritz Armfelt ja kenraali G. A. Thesleff.
Venäjän lokakuun vallankumouksen 1917 jälkeen ritarikunta lakkautettiin mutta perustettiin uudelleen Stalinin käskyllä 29. heinäkuuta 1942, nyt pelkästään sotilasansiomerkiksi. Sitä jaettiin toisen maailmansodan aikana 42 000 sotilaalle. Lisäksi 1 470 sotilasyksikköä sai oikeuden käyttää merkkiä.
Venäläisten ritarikuntien arvojärjestys
Korkein on Pyhän Andreaksen, sitten 2. Pyhän Aleksanteri Nevskin, 3. Valkoisen Kotkan, 4. Pyhän Vladimirin, 5. Pyhän Annan ja 6. Pyhän Stanislauksen ritarikunnat. Hierarkian ulkopuolella olivat vain korkea-arvoisille naisille tarkoitettu Pyhän Katariinan ritarikunta sekä Pyhän Yrjön ritarikunta, jonka kunniamerkeillä palkittiin upseerien pääasiassa sodanaikaisia sotilasansioita.
Laakerinäsiä
Laakerinäsiä (Daphne laureola) on ainavihanta ja myrkyllinen näsiäpensas, jota esiintyy Euroopassa pohjoisosaa lukuun ottamatta sekä Pohjois-Afrikassa. Se kasvaa matalasti, tavallisesti alle metrin enintään puolitoista metriä korkeaksi. Lehdet ovat nahkeita, tummanvihreitä, osin kiiltäviä. Laji kukkii pienin keltavihrein kukin varhain keväällä. Hedelmät ovat mustia marjoja.
Matematiikan miehiä
Matematiikan miehiä on vuonna 1937 ilmestynyt Eric T. Bellin kirja. Se esittelee kuuluisien matemaatikkojen elämäkertoja.
Kirjan ovat suomentaneet Helka ja Klaus Vala, ja se on ilmestynyt suomeksi WSOY:n kustantamana vuonna 1963.
Metodin esitys
thumb|180px|Metodin esityksen kansi
Metodin esitys on René Descartesin vuonna 1637 julkaisema filosofinen ja matemaattinen tutkielma. Sen koko nimi on Esitys metodista jolla ohjataan järkeä oikein ja etsitään totuutta tieteissä, ranskaksi Discours de la méthode pour bien conduire sa raison, et chercher la verité dans les sciences. Teos on yksi kartesiolaisen tietoteorian perustavista teoksista.
Metodin esitys tunnetaan parhaiten Descartesin kuuluisimman lausuman ”cogito ergo sum”, ”ajattelen, siis olen”, lähteenä. Sen lisäksi se sisältää Descartesin ensimmäisen esityksen kartesiolaisesta koordinaattijärjestelmästä.
Teos on ollut merkittävä luonnontieteiden kehityksen kannalta. Teoksen kautta tieteellisen skeptisyyden ajatus, jota antiikin aikana olivat kannattaneet muun muassa Sekstos Empeirikos ja muut skeptikot, heräsi uudelleen henkiin ja muuttui totuuden etsinnän menetelmäksi, jonka Descartes katsoi olevan kiistämätön. Descartes aloitti ajattelunsa epäilemällä kaikkea voidakseen tarkastella maailmaa uudesta, puhtaasta näkökulmasta ilman ennakko-oletuksia.
Teos julkaistiin alun perin Leidenissä ranskaksi yhdessä Descartesin teosten Optiikka, Meteorologia ja Geometria (Dioptrique, Météores e Géométrie) kanssa. Tämä kokoelma oli Descartesin ensimmäinen julkaistu teos. Myöhemmin teos käännettiin latinaksi ja julkaistiin vuonna 1656 Amsterdamissa.
Sisältö
Kirja on jaettu kuuteen osaan:
Tieteen metodi
Toisessa osassa Descartes esittää neljä ohjenuoraa jotka luonnehtivat hänen tieteellistä metodiaan (AT VI, 17-19):
Moraali ja maksiimit dedusoidaan tällä menetelmällä
Kolmannessa osassa Descartes esittää kolme moraaliohjetta jotka oli tarkoitettu tilapäiseksi moraaliksi sillä aikaa, kun hän rakentaisi tietoteoreettisen pohjansa vaiheittain uusiksi alusta alkaen (AT VI, 22-27):
Descartes käytti analogiaa asunnon purkamisesta perustuksiaan myöten, jotta se voitaisiin rakentaa uudelleen vakaalle pohjalle. Hän käyttää jopa vertausta naapuriin muuttamisesta moraalin asumuksessa, sillä aikaa kun hänen omaa asuntoaan rakennetaan uudelleen.
Todistus Jumalan ja sielun olemassaolosta
Neljännessä osassa Descartes soveltaa metodiaan itseensä ja haastaa myös oman järkeilynsä ja ymmärryksensä. Hän uskoi kuitenkin, että oli kolme asiaa, joita ei voitu epäillä. Nämä kolme asiaa tukivat toisiaan ja muodostivat näin vakaan perustuksen metodille. Descartes katsoi, että hän ei voinut epäillä sitä, että hän itse oli olemassa, kun hän ajatteli (”ajattelen, siis olen”). Epäilyn metodi ei voi epäillä järkeä, koska se perustuu itse järkeen. Järjen mukaan Jumala on olemassa ja takaa samalla sen, että järki ei mene harhaan.
Fysiikka, sydän, ihmisten ja eläinten sielu
Viidennessä osassa Descartes kuvaa, kuinka hän olisi käsitellyt julkaisemattomiksi jääneissä teoksissaan (Le monde ou traité de la lumière (”Maailma, eli tutkielma valosta”) ja L'Homme (”Ihminen”)) luonnonlakien ajatusta, aurinkoa ja tähtiä, ajatusta kuusta vuoroveden syynä, painovoimaa, valon ja tulen tutkimusta, lääketiedettä sekä verenkiertoa sydämessä ja valtimoissa. Hän katsoo, että verenkierto vaikuttaa olevan täysin itsenäinen ihmisen ajatteluun nähden, mistä hän tekee sen johtopäätöksen, että ruumis ja sielu ovat erillisiä. Descartes ei vaikuta tekevän eroa mielen, hengen ja sielun välillä. Ne olivat hänelle inhimillisen järjen ja ajattelun sijaintipaikka.
Descartes määrittelee myös, mikä ero on ihmisillä ja eläimillä. Hän seuraa aristoteelista sielun kolmijakoa kasvi-, eläin- ja järkisieluun ja toteaa eläinten olevan ennen kaikkea automaatteja, kun taas ihmiset ovat niistä erotuksena järjellisiä. Eläimet voitaisiin viime kädessä korvata niitä jäljittelevillä koneilla, eikä eroa huomaisi, kun taas ihmisten korvaaminen ei onnistuisi yhtä helposti kahden lopullisen eron vuoksi:
Kokemukset
Metodin esityksen jälkeen kirjoittamissaan teoksissa Descartes näytti, kuinka hänen metodiaan sovellettiin käytännössä matematiikassa ja luonnontieteissä.
Vaikutus tieteeseen
thumb|260px|Kartesiolainen koordinaattijärjestelmä. Yksi Descartesin käytännönläheisimmistä ohjeista oli järjestää oliot eri tavalla paperille, jotta ne voitiin nähdä tarkemmin. Tästä tuli kartesiolaisen koordinaatiston, histogrammien ja analyyttisen geometrian perusta. Nämä ajatukset vaikuttivat myös Isaac Newtoniin ja Gottfried Leibniziin heidän kehittäessään kalkyyliä.
Suurin vaikutus on kuitenkin ollut Descartesin ensimmäisellä ohjenuoralla, jonka mukaan ei tullut koskaan hyväksyä totena mitään, jonka totuudesta ei voitu olla varmoja. Tämä uusi skeptisyyden ajatus vaikutti moniin, jotka alkoivat etsiä asioiden perusteita itse sen sijaan, että olisivat vain luottaneet erilaisiin auktoriteetteihin. Descartesin skeptisyys merkitsi joidenkin mukaan nykyaikaisen filosofian alkua.
Wikikirjasto
Wikikirjasto (Wikibooks) on ilmainen internetissä julkaistava kokoelma vapaita kirjoja. Se perustuu wiki-tekniikkaan. Wikikirjastoa kirjoitetaan useilla kielillä. Sen sisältö on vapaaehtoisten kirjoittama, ja se tulee aina olemaan vapaata GNU Free Documentation -lisenssin mukaisesti. Aatteellinen Wikimedia-säätiö ylläpitää mutta ei omista Wikikirjastoa. Wikikirjaston tunnetuin sisarhanke on Wikipedia.
Wikikirjasto aloitettiin 10. heinäkuuta 2003. Suomenkielinen Wikikirjasto aloitettiin 27. elokuuta 2004. Englanninkielinen Wikikirjasto on suurin ja suomenkielinen 12:nneksi suurin.
Wikikirjasto tarjoaa laajat siteerausoikeudet: kuka tahansa voi käyttää sen sisältöä ilmaiseksi ja joitakin kuvia lukuun ottamatta myös kaupallisesti, kunhan samat oikeudet tarjotaan edelleen ja alkuperäinen lähde mainitaan. Wikikirjaston kuvituksen tärkeimpänä lähteenä toimii media-arkisto Wikimedia Commons, joka sisältää 200 000 tekijänoikeuksista vapaata tai vapaasti levitettävää kuvaa ja muuta mediatiedostoa.
Suomenkielisessä Wikikirjastossa on tällä hetkellä noin 3 300 sivua (2016). Wikikirjastosta voi ladata kirjoja myös PDF-muodossa. Suomenkielinen Wikikirjasto käyttää yleisten kirjastojen kymmenluokittelua. Wikijunior on Wikikirjaston alahanke.
Joitakin wikikirjastoja
Englanti (English) - Saksa (Deutsch) - Ranska (Français) - Suomi (Finnish)
Tanska (Dansk) - Espanja (Español) - Heprea (עברית) - Italia (Italiano) - Japani (日本語) - Hollanti (Nederlands) - Puola (Polski) - Portugali (Português) - Venäjä (русский) - Ruotsi (Svenska)
Bulgaria (Български) - Tšekki (čeština) - Kreikka (Ελληνικά) - Esperanto - Viro (Eesti) - Iran (فارسی) - Galego (Galego) - Unkari (Magyar) - Interlingue - Islanti (Íslenska) - Korea (한국어) - Nauru (Dorerin Naoero) - Romania (Română) - Serbia (српски) - Turkki (Türkçe) - Tataari (Tatar) - Ukraina (українська) - Vietnam (Tiếng Việt) - Kiina (中文)
Stagflaatio
Historia
Stagflaation esiintymisellä Yhdysvalloissa 1970-luvulla on suuri historiallinen merkitys taloustieteissä. Stagflaatio ilmiönä oli ristiriidassa taloustieteen keynesiläisen koulukunnan kehittämän Phillipsin käyrän kanssa. Phillipsin käyrän mukaan stagflaation ei pitäisi olla mahdollista. Hieman aikaisemmin keynesiläinen näkemys inflaation luonteesta oli joutunut tulilinjalle, ja 1970-luvulla myös keynesiläisten keskeisiin teorioihin kuuluva Phillipsin käyrä joutui kyseenalaistamisen kohteeksi. Keynesiläiselle koulukunnalle muodostui vastustajia, koska sen teoriat eivät selittäneet todellisuutta. Teorian tueksi esitettiin vielä NAIRU-teoria, jonka mukaan pitkällä aikavälillä työttömyys ei riipu inflaatiosta. Silti monet taloustutkijat olivat valmiita luopumaan kokonaan keynesiläisistä ajatuksista niiden sisältämien epäjohdonmukaisuuksien vuoksi, eivätkä kaikki enää pitäneet keynesiläisyyttä siinä arvossa kuin aikaisemmin. Keynesiläistä koulukuntaa edustava Paul Krugman on painottanut, että koko teoriaa ei voida hylätä Phillipsin käyrän ongelmien takia. Monetaristien mukaan stagflaatio voidaan paremmin selittää rahan kvantiteettiteorialla ja työmarkkinoiden jäykkyydellä.
Barnet
Barnet (London Borough of Barnet) on yksi Lontoon 32:sta kaupunkipiiristä ja sijaitsee kaupunkialueen luoteisosassa. Sen pinta-ala on 87 neliökilometriä, ja siellä asui vuonna 2017 noin ihmistä. Alueen väestöstä 15,5 prosenttia on juutalaisia, mikä tekee siitä Britannian suurimman juutalaisyhteisön.
Barnetiin pääsee Lontoon metron Northern Linen (tunnusväri musta) kumpaakin haaraa pitkin.
Barnetissä on Ilmavoimien museo Hendonin vanhalla lentokentällä.
FN Browning M1903
FN Browning M1903 (Browning No.2) on yhdysvaltalaisen John Moses Browningin suunnittelema massasulkuinen itselataava pistooli. Pistoolia valmisti belgialainen Fabrique Nationale de Herstal (FN) vuodesta 1903 lähtien. Sitä valmistettiin vuosien 1903–1927 välillä 58 442 kappaletta. M1903 oli palveluskäytössä Paraguayn, Ruotsin, Turkin, Venäjän ja Viron armeijoissa.
Husqvarna m/1907
Saksalaisten otettua FN:n tehtaan haltuunsa vuonna 1914 pistoolien toimitukset Ruotsin armeijalle katkesivat. Tämän seurauksena Husqvarna Vapenfabrik aloitti lisenssivalmistuksen mallinimellä Husqvarna m/1907, valmistaen asetta vuosien 1917–1942 välillä 94 731 kappaletta.
Käyttö Suomessa
Suomen sisällissodan peruina M1903-pistooleja kertyi puolustusvoimien haltuun alle 100 kappaletta, lähinnä maassa olleita venäläisjoukoilta takavarikoituina. Ne pysyivät varastoituina jatkosotaan asti, jolloin ne yhdessä talvisodan ruotsalaisilta vapaaehtoisilta jääneiden 860 Husqvarna m/1907 -pistoolien kanssa jaettiin etulinjan joukoille nimikkeillä 9,00 pist/07 FN ja 900 PIST 07 FN.
Suomeen toimitettiin alkuvuodesta 1940 tilatuista 1000 ja 1500 kappaleen eristä helmi-maaliskuussa 1940 yhteensä 2400 M1903-pistoolia.
Michael Lehmann
Michael Stephen Lehmann (s. 30. maaliskuuta 1957 San Francisco, Kalifornia) on yhdysvaltalainen elokuva- ja televisio-ohjaaja.
Lehmann on ohjannut muun muassa elokuvat Heathers (1988), Hudson Hawk – varkaista parhain (1991), Airheads – sekopäät (1994), Kaikenkarvaiset lemmikit (1996), Jättini (1998), 40 päivää ja 40 yötä (2002) sekä Sekavia suhteita (2007). Lehmann on ohjannut elokuvien lisäksi myös televisiosarjojen jaksoja muun muassa sarjoihin Big Love, True Blood, American Horror Story ja Californication.
Lehmann on saanut urallaan sekä kiitosta että kritiikkiä. Hänen esikoisohjauksensa Heathers sai parhaan esikoiselokuvan Film Independent Spirit Awards -palkinnon vuonna 1990, kun taas vuonna 1992 Lehmann sai huonoimman ohjauksen ja huonoimman elokuvan Golden Raspberry -palkinnot elokuvasta Hudson Hawk – varkaista parhain.
Skogskyrkogårdenin metroasema
Skogskyrkogårdenin metroasema on Tukholman metron maanpäällinen vihreän linjan asema, joka sijaitsee Sandsborgin ja Tallkrogenin metroaseman välissä. Se sijaitsee viisi kilometriä Slussenin metroasemasta. Asema avattiin 1. lokakuuta 1950 ja se on yksi Tukholman metron vanhimmista asemista.
Lähteet
59.27806°N, 18.09528°W
Bexley
Bexley (London Borough of Bexley) on yksi Lontoon 32:sta kaupunkipiiristä ja sijaitsee kaupunkialueen itäosassa. Sen pinta-ala on 61 neliökilometriä, ja siellä asui vuonna 2017 noin ihmistä. Bexleyn alueella on yli 200 puistoa, joten se on Lontoon vihreimpiä kaupunkipiirejä. Vaikka se on Lontoon lähiötä, Bexleyyn kuuluu myös paljon rakentamatonta maata, jopa nummea, varsinkin Thamesin rannoilla.
Bexleyyn pääsee paikallisjunalla.
Celebrations
Celebrations on Marsin vuonna 1997 julkaisema makeiskokoelma, joka sisältää Marsin kehittämiä pienoisversioita sen valmistamista suklaapatukoista. Celebrations oli ensimmäinen konvehtirasia, joka sisälsi jo ennestään laatikoissakin myytyjä makeisia. Celebrationsit ovat suosituimpia erilaisten juhlapyhien aikana, kuten joulun, Halloweenin ja pääsiäisen aikaan.
Sisältö
Celebrations sisältää konvehtiversioita näistä Marsin kehittämistä suklaapatukoista.
Helle Kannila
Helle Kannila (vuoteen 1938 Cannelin; 20. toukokuuta 1896 Savonlinna – 3. marraskuuta 1972 Tampere) oli suomalainen kirjastoneuvos ja yksi suomalaisen kirjastolaitoksen tärkeimpiä kehittäjiä. Hän toimi Valtion kirjastotoimiston ensimmäisenä johtajana vuosina 1921–1949 sekä Yhteiskunnallisen korkeakoulun kirjasto-opin lehtorina 1949–1963. Kannila loi perustan itsenäisen Suomen kirjastohallinnolle sekä kirjastonhoitajien koulutukselle. Kirjastouransa ohella hän oli liberaali poliitikko ja naisasiain edelläkävijä.
Celebrations
Sisältö
Iso-Britanniassa myynnissä oleva kokoelma sisälsi ennen seuraavia makeisia.
Helle Kannila
Nuoruus ja tie kirjastoalalle
Helle Cannelinin isä oli Savonlinnan reaalilyseon kasvi- ja eläintieteen sekä voimistelun opettaja Einar Cannelin, joka hankki lisätuloja myös muilla ammateilla. Cannelinit olivat vanhaa sivistyssukua: Hellen isoisä Gustaf Cannelin oli huomattava teologi ja kielitieteilijä, hänen setänsä Knut Cannelin niin ikään kielitieteilijä ja suosittujen suomalais-ruotsalaisten sanakirjojen tekijä. Suku oli lähtöisin Kannilan talosta Huittisista, minkä mukaan Helle Cannelin suomensi sukunimensä Kannilaksi vuonna 1938. Hänen äitinsä oli yhteiskunnallisesti aktiivinen Karin Sahlan, jonka suku oli alkujaan Baltiasta.
Celebrations
Sisältö
Twix paikkasi Galaxy Trufflen vuonna 2011.
Helle Kannila
Nuoruus ja tie kirjastoalalle
Einar Cannelin joutui myöhemmin sairauden vuoksi jättämään voimistelunopettajan työnsä. Perhe muutti Savonlinnasta ensin vuonna 1905 Ouluun ja 1906 Tampereelle, missä Helle kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta tyttökoulusta vuonna 1914. Hän kiinnostui jo varhaisessa iässä kirjoista ja kirjastotyöstä. Vaikutteet tähän tulivat perhepiiristä: täti Alma Sahlan piti omaa kirjakauppaa Savonlinnassa, ja äiti oli Tampereen kirjayhdistyksen puheenjohtaja. Helle kävi 16-vuotiaana Kansanvalistusseuran kaksiviikkoisen kirjastokurssin ja päästyään ylioppilaaksi hän aloitti luontevasti kirjallisuushistorian opinnot Keisarillisessa Aleksanterin–Yliopistossa. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1918 ja maisteriksi 1919 tehtyään laudaturtyön Henrik Ibsenin vaikutuksesta Minna Canthin teoksiin.
Opiskeluaikanaan Kannila työskenteli apulaisena Helsingin kaupunginkirjastossa ja Ylioppilaskunnan kirjastossa sekä Kirjastolehden toimitussihteerinä. Valmistuttuaan hänestä tuli 1918 Ylioppilaskunnan kirjaston amanuenssi ja varakirjastonhoitaja. Nuori ja tehokas kirjastovirkailija sai nopeasti huomattavia luottamustehtäviä. Vuonna 1920 hänet asetettiin johtamaan Alfred Kordelinin säätiön rahoittamaa kirjastonhoitajien valmistuskurssia. Kordelinin kurssit olivat ensimmäisiä lajissaan Suomessa ja muodostivat perustan myöhemmälle kirjastonhoitajien koulutukselle. Samoihin aikoihin Kannila ryhtyi vetämään Kansanvalistusseuran kirjeopiston kirjastonhoitokursseja.
Kirjastojen ohjaaja ja kirjastonhoitajien kouluttaja
Suomen itsenäistyttyä julkista sivistystointa ryhdyttiin järjestämään ajanmukaiselle tolalle. Vuonna 1921 perustettiin kouluhallituksen yhteyteen Valtion kirjastotoimisto, jonka tehtäviin kuului valtionavun myöntäminen kunnallisille kirjastoille, avustusta nauttivien kirjastojen toiminnan valvonta, sekä kirjastojen yleinen tukeminen ja neuvonta. Toimiston johtajaksi valittiin Kannila, vain 25-vuotias Ylioppilaskunnan kirjaston amanuenssi. Hän organisoi kirjastotoimiston ja johti sitä yli neljännesvuosisadan.
1940-luvulla alkoi käydä selväksi, ettei neljän vuoden välein pidettävä valmistuskurssi enää riittänyt pätevien kirjastonhoitajien kouluttamiseen. Opetus siirrettiin Yhteiskunnalliseen korkeakouluun, jonne perustettiin kirjasto-opin lehtorin virka. Kannila hoiti lehtoraattia aluksi sivutoimena, kunnes erosi 1949 kirjastotoimiston johtajan virasta ja keskittyi kokonaan kirjastonhoitajien kouluttamiseen. 50-vuotiaan Kannilan lähtemistä korkeasta valtiollisesta virastaan ja ryhtymistä opettajaksi pidettiin yllättävänä ratkaisuna. Kannila veti yksin kaikki kirjastonhoitajakurssit vuoteen 1960, jolloin Yhteiskunnalliseen korkeakouluun perustettiin toinen kirjasto-opin lehtoraatti. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1963, 67-vuotiaana.