cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hanna Marklund
Hanna Gunilla Marklund (s. 26. marraskuuta 1977 Skellefteå, Ruotsi) on ruotsalainen uransa päättänyt jalkapalloilija, joka pelasi keskuspuolustajana. Marklund käytti pelinumeroa 4. Hän pelasi Ruotsin naisten jalkapallomaajoukkueessa 118 ottelua, ja teki niissä 6 maalia.
Jussi Lappi-Seppälä
Elämäkerta
Lappi-Seppälä oli kokoomuksen kansanedustajana 1945–1953 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä ja presidentin valitsijamiehenä vuosien 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa. Lappi-Seppälällä oli myös lukuisia luottamustehtäviä eri järjestöissä ja yrityksissä. Hän sai professorin arvonimen 1969.
Hanna Marklund
Ura
Marklund aloitti jalkapallon pelaamisen Varuträsk IF:ssa. Seuraavaksi hän siirtyi pelaamaan Sunnanå SK:hon Damallsvenskaniin. Vuonna 2000 Marklund teki sopimuksen Umeå IK:n kanssa, ja pelasi seurassa vuoteen 2004 asti. Viimeksi mainitun seuran riveissä hän voitti kolme Damallsvenskanin mestaruutta (2000, 2001 ja 2002). Hänet palkittiin marraskuussa 2005 Diamantbollen-palkinnolla. Marklund ilmoitti tammikuussa 2008 lopettavansa uransa raskauden vuoksi. Hänelle syntyi sittemmin myös toinen tytär.
Jussi Lappi-Seppälä
Elämäkerta
Lappi-Seppälä oli naimisissa Aamu Aulikki Kotivalo Koskimiehen kanssa 1936–1965. Avioeron jälkeen hän avioitui 1965 Mirja Inkeri Teräsvirran (ent. Wilenius) kanssa. Suomentaja Jyrki Lappi-Seppälä (s. 1945) on hänen poikansa.
Lappi-Seppälä ja Martaksen suunnittelemia taloja
thumb|Limingan kunnantalo valmistui vuonna 1955.
Gustaf Sigurd Gideon von Numers
Gustaf Sigurd Gideon (Gösta) von Numers (13. kesäkuuta 1863 Helsinki – 6. heinäkuuta 1948 Luumäki) oli suomalainen valtiopäivämies ja professorin arvonimen saanut lääkäri.
Henkilöhistoria
Von Numersin vanhemmat olivat esittelijäsihteeri, valtioneuvos Karl Johan Oskar von Numers ja Hedvig Constance Fredrika Ehrenstam. Hän pääsi ylioppilaaksi 1881 Helsingin ruotsalaisesta reaalilyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1884, filosofian maisteriksi 1886, lääketieteen kandidaatiksi 1886, lääketieteen lisensiaatiksi 1891 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1896. Von Numers teki kymmenkunta opintomatkaa Euroopan maihin ja Amerikkaan.
Von Numers oli Kokkolan kaupunginlääkärinä, Lapinlahden keskuslaitoksen alilääkärinä, Sörnäisten kuritushuoneen lääkärinä 1891, Helsingin yleisen sairaalan assistenttina 1892, Helsingin synnytyslaitoksen ja gynekologian osaston assistenttina 1892–1897 ja Viipurin lääninsairaalan toisena alilääkärinä 1901–1930. Hän sai professorin arvon 1929.
Von Numers oli naimisissa vuodesta 1902 sairaanhoitaja Ida Cecilia Ahrenbergin kanssa. Heidän poikansa oli diplomaatti Sigurd von Numers. Gustaf Sigurd Gideon von Numers oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1904–1905.
Trinidad (Uruguay)
Trinidad on kaupunki Uruguayssa, Floresin departementissa. Vuonna 2011 sen väkiluku oli 21 429.
Kaupunki sijaitsee Porongosin kukkuloilla. Se on ympäröivän maanviljelyalueen kaupan ja jalostustoiminnan keskus. Kaupunkiin on rautatie- ja maantieyhteydet ja sillä on lentoasema.
Thornburg feist
Thornburg feist on yhdysvaltalainen koirarotu.
Luonne ja käyttäytyminen
Thornburg feist on älykäs ja sinnikäs metsästäjä. Se seuraa jälkeä hiljaa, kunnes ajettuaan riistan puuhun haukkuu äänekkäästi.
Alkuperä
1940-luvulla pohjoiscarolinalaiset metsästäjät John Little, Marshall Thornburg ja Holton Thornburg jalostivat rodun risteyttämällä keskenään omia pieniä feist-koiriaan. Tarkoituksena oli luoda pieni puuhun ajava koira, joka oli sekä tarmokas metsästäjä että halpa ylläpitää. 1980-luvulla Holton Thornburgin poika Farrell oli ottanut vastuun jalostuksesta, ja hänen omistamansa Buck oli jatkojalostuksessa ratkaisevassa roolissa.
Kansalaisvaikuttaminen
Kansalaisella on monia tapoja vaikuttaa politiikkaan, yritysten toimintaan ja mediaan.
Äänestäminen on edustuksellisen demokratian oikeus vaikuttaa vaaleissa ja kansanäänestyksissä.
Lakko on yhteisellä päätöksellä sovittu töistä pois jääminen, jonka tarkoituksen on yleensä painostaa työnantajaa. Ammattiliitot käyttävät lakkoa ja lakolla uhkaamista aseena palkkaneuvotteluissa. Varsinkin maissa, joissa järjestäytyminen on heikkoa, esiintyy myös lakkoja ilman ammattiliiton siunausta. Toisinaan työntekijät menevät lakkoon myös painostaakseen valtiota, tai myötätuntolakkoon tukeakseen toisen alan työtaistelua.
Työnantajan vastaava toimenpide on työsulku.
Mielenosoitus on sananmukaisesti mielipiteen ilmaus jossa yleensä useampi kuin yksi henkilö tahtoo vaikuttaa päätöksentekoon ja ilmaista oman mielipiteensä. Mielenosoituksessa käytetään ainakin kahta erittäin merkittävää vapautta ja oikeutta, sananvapautta ja kokoontumisvapautta.
Katso myös kansalaisliikkeet.
Boikotti tarkoittaa ostamisesta, myymisestä tai muuta taloudellisesta kanssakäymisestä kieltäytymistä. Yleensä boikotin tarkoituksena on pakottaa kohde muuttamaan käyttäytymistään, esimerkiksi epämoraalisena tai epäoikeudenmukaisena pidettyä liiketoimintatapaa.
Painostusryhmä voi olla rekisteröity tai rekisteröimätön yhdistys tai ryhmä ihmisiä, jotka haluavat muuttaa jonkin tärkeänä pitämänsä asian, epäkohdan tms. tai kiinnittää huomiota mielestään tärkeään asiaan. Painostusryhmän tärkein vaikutuskeino on mediajulkisuus, tavoitteena on saada huomiota asialleen. Pienikin ryhmä voi saada tehokkaalla toiminnallaan melkoista hämminkiä aikaiseksi, esimerkiksi 1990-luvulla Pelastakaa edes äidit -yhdistys toimi aktiivisesti vain 12 ihmisen voimin kiinnittääkseen huomiota sosiaalitoimen asiakkaiden oikeusturvaan ja ihmisoikeuksiin. Yhdistyksen tavoitteet toteutuivat osittain kun Suomeen hyväksyttiin ns. sosiaalihuollon asiakaslaki.
Muita vaikutusmuotoja ovat mm. Facebook-ryhmän perustaminen, lukijakirje, adressi, kansalaisaloite, kuntalaisaloite, eurooppalainen kansalaisaloite, lausunto, suora yhteydeotto kansanedustajaan, kantelu eduskunnan oikeusasiamiehelle tai oikeuskanslerille sekä valitus Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen.
Treeing cur
Treeing cur on yhdysvaltalainen koirarotu.
Ulkonäkö
Treeing cur on vankkarakenteinen ja lihaksikas. Korvat ovat riippuvat ja häntä voi olla minkä pituinen tahansa. Kaikki värit sallitaan.
Luonne ja käyttäytyminen
Treeing cur on perinyt kantarotujensa parhaat käyttöominaisuudet: se käyttää sekä näkö- että hajuaistiaan, on hiljainen oravaa mutta äänekäs pesukarhua metsästäessään.
Alkuperä
Alun perin mitä tahansa sekarotuista puuhun ajavaksi jalostettua koiraa kutsuttiin nimellä Treeing Cur, mutta nykyisin kyseistä nimeä käytetään omasta, erillisestä rodustaan. Sen alkuperä on curien ja ajokoirien, curien ja feistien sekä kahden eri curin välisisä risteytyksissä. Vuonna 1993 alettiin käyttää rotunimeä treeing cur, ja samalla myös perustettiin National Treeing Cur Association.
Rotu kuuluu amerikkalaisiin ns. "puuhun ajaviin koiriin" (treeing dogs). Kun riista on paennut puuhun, koira ilmoittaa sen sijainnin metsästäjälle haukkumalla puun juurella. Treeing cur ajaa paitsi oravaa ja pesukarhua, myös puumaa ja karhua.
Kastanjavarpunen
Kastanjavarpunen (Passer eminibey) on afrikkalainen varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 11,5–13,5 cm ja se on pienimpiä varpusia. Koiras on kastanjanruskea ja naaras varpusmaisen vaaleanruskea.
Esiintyminen
Kastanjavarpunen elää Itä-Afrikassa Etiopian, Kenian, Somalian, Sudanin, Tansanian ja Ugandan alueella noin 540 000 neliökilometrin alueella ja sen kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö
Kuivat savannit ja ruohostoiset avomaat.
Pitkä Humaljärvi
Pitkä Humaljärvi on Päijät-Hämeessä Padasjoella Kaukelan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 6,7 hehtaaria, se on 750 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,0 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Lummennen ja Vesijaon valuma-alueella (14.25), jonka Miestämän–Vesijaon alueeseen (14.252) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 118 metriä mpy.
Riisuttu mies
Riisuttu mies on Aku Louhimiehen ohjaama, 15. syyskuuta 2006 ensi-iltansa saanut elokuva. Riisuttu mies on Louhimiehen neljäs elokuva, ja sen pääosissa esiintyvät Samuli Edelmann, Matleena Kuusniemi, Mikko Kouki, Laura Malmivaara, Jussi Parviainen ja Pentti Siimes.
Elokuvan näki vuonna 2006 elokuvateattereissa 78 077 ihmistä. Sivuosassa oleva Mikko Kouki voitti roolisuorituksestaan Jussi-palkinnon.
Elokuva on esitetty Suomen televisiossa ensi kerran 10. marraskuuta 2008 MTV3-kanavalla.
Käsikirjoittajan ja elokuvan tekijöiden kiista
Elokuvan käsikirjoittaja Veli-Pekka Hänninen vaati jo elokuvan tekovaiheessa tuotannon keskeyttämistä sopimusrikkomuksen takia, sillä hän ei hyväksynyt käsikirjoitukseen tehtyjä muutoksia. Helsingin käräjäoikeus hylkäsi kuitenkin Hännisen kanteen ennenaikaisena, sillä käsikirjoitusta voidaan verrata vasta valmiiseen elokuvaan.
Helsingin hovioikeus antoi jutussa tuomion tammikuun lopulla 2007. Oikeus asetti Riisuttu mies -elokuvan esityskieltoon 100 000 euron sakon uhalla. Hovioikeus katsoi, että tuotantoyhtiö Lasihelmi Filmi on rikkonut sekä Hännisen yrityksen kanssa tekemää sopimusta että Hännisen oikeuksia. Hännisen yhtiö Kirjoituksia Ruudun Takaa irtisanoi sopimuksen Lasihelmi Filmin kanssa elokuussa 2005.
Maaliskuun lopulla 2007 Hänninen pääsi sopimukseen elokuvaa rahoittaneiden FS Filmsin ja MTV3:n kanssa. Hänninen totesi esityskiellon aiheuttavan rahoittajille kohtuuttomia taloudellisia vahinkoja, koska nämä eivät olleet riidan osapuolia. Elokuvaa ei tulla näkemään enää valkokankaalla, mutta sen muut esitysmuodot, esimerkiksi televisioesitykset ja DVD-myynti ovat sallittuja.
George Starkey
George Starkey (8. tai 9. kesäkuuta 1628 – 1665 Lontoo) oli Amerikassa ja Englannissa vaikuttanut alkemisti ja lääketieteen harjoittaja. Starkey kirjoitti useat teoksensa salanimellä Eirenaeus Philalethes.
Starkey syntyi Bermudalla vuonna 1628. Hänen isänsä oli skotlantilaistaustainen puritanisti pappi, joka kuoli Starkeyn ollessa yhdeksänvuotias. Starkey sai koulutuksensa Harvardissa. Master of Arts -tutkinnon hän suoritti joskus ennen vuotta 1650, todennäköisesti vuonna 1649. Hän muutti Englantiin vuonna 1650, missä hän opetti kemiaa muiden muassa Robert Boylelle. Starkey kirjoitti useimmat teoksensa salanimellään, mutta julkaisi kirjoituksia myös omalla nimellä. Hänen töillään oli vaikutusta muiden muassa Isaac Newtoniin, John Lockeen ja Gottfried Leibniziin.
Aarne Kauhtio
Aarne Kauhtio (v:een 1906 Lindstedt, 26. lokakuuta 1888 Hämeenlinna – 19. tammikuuta 1950) oli suomalainen Hämeenlinnassa ilmestyneen Hämeen Sanomien päätoimittaja.
Kauhtio tuli Hämeen Sanomien palvelukseen vuonna 1913. Hän oli lehden toimitussihteerinä 1914 ja päätoimittajana 1914–1945. Hän kirjoitti myös pakinoita lehteen nimimerkillä Antti. Kauhtio oli 1930-luvulla aktiivisesti mukana Lapuan liikkeen ja IKL:n toiminnassa ja lehti omaksui sen myötä äärioikeistolaisen linjan. Tämä johti lopulta Kauhtion riitoihin lehtiyhtiön hallituksen enemmistön kanssa ja hän oli erotettuna päätoimittajan tehtävistä ensin lyhyen aikaa vuonna 1938 ja sitten pitempään 1939–1941. Sotien jälkeen Kauhtio joutui lopullisesti eroamaan paikaltaan.
Kauhtio on haudattu Ahveniston hautausmaalle Hämeenlinnaan.
Mikko Huoviala
Mikko Huoviala (s. 8. elokuuta 1979 Valkeakoski) on sääksmäkeläinen näyttelijä ja muusikko. Hän on työskennellyt Suomen Kesäteatterissa vuodesta 2013. Hänet tunnetaan erityisesti mielipiteitä jakavasta Kylänmiehen roolista joka on häirinnyt lähes 150 000 kesäteatterikävijän elämää keskeyttämällä näytöksen omilla jutuillaan. Huoviala on näytellyt myös Valkeakosken kaupunginteatterissa useissa näytelmissä vuodesta 1998 lähtien. Hän on valkeakoskelaisen suomirockbändin Julma isäntä laulaja ja perustajajäsen. Vuosina 1994-2000 Huoviala lauloi Moraali nimisessä punkrockbändissä joka julkaisi 3 EP -levyä ja oli mukana mm. Sulfiittirock 2 kokoelmalevyllä. Moraali esiintyi neljä kertaa vuonna 1997 myös Virossa. Huoviala on myös säveltänyt Valkeakosken Kaupunginteatterin musiikkinäytelmän Pyhä yksinkertaisuus sekä toiminut toisena säveltäjänä näytelmässä Romeo ja Julia.
Kalaöljy
thumb|Kalaöljykapseleita Kalaöljy (Piscis oleum) on rasvaisten kalojen lihasta saatavaa öljyä. Sitä käytetään ravintolisänä sen sisältämien omega-3-rasvahappojen vuoksi.
Koostumus ja käyttötarkoitus
Tuore kalan lihaöljy sisältää 10–30 % omega-3-sarjan rasvahappoja, joista tärkeimpinä eikosapentaeenihappo (EPA) ja dokosaheksaeenihappo (DHA), sekä pieniä määriä muita tyydyttyneitä ja tyydyttymättömiä rasvahappoja. Kalaöljyä käytetäänkin näiden rasvahappojen lähteenä ravintolisävalmisteissa, joita varten öljy yleensä väkevöidään sisältämään 30–70 % omega-3-rasvahappoja. Kalaöljy, päinvastoin kuin kalanmaksaöljy, ei sisällä vitamiineja.
Kalaöljyä, kuten myöskään kalanmaksaöljyä, ei pidetä erityisen hyvänmakuisena, mutta kapselina nautittaessa maku ei juuri maistu.
Hyödyt
Kalaöljyn on todettu vähentävän psyykkisten sairauksien riskiä.
Gissi (italialainen tutkimus, jossa oli 11 000 osanottajaa) osoitti merellisten omega-3-rasvahappojen tehon.
Suositukset
Kalaöljyä suositellaan nykyisin osaksi ruokavaliota, koska ihmisen elimistö ei pysty valmistamaan riittävästi kaikkia omega-3-rasvahappoja. Rasvaista kalaa tulisi syödä vähintään 150 grammaa vuorokaudessa.
Suomalaisten ravitsemussuositusten mukaan omega-3-rasvahappojen osuus ravinnon kokonaisenergiasta tulisi olla 1 % eli noin 2 grammaa vuorokaudessa. Tämä vastaa noin 150 grammaa rasvaista kalaa vuorokaudessa. Suomen Sydänliiton mukaan EPA- ja DHA-rasvahappoja tulisi 2000 kcal päiväkulutuksella saada vähintään 200 milligrammaa vuorokaudessa, ja alfalinoleenihappoja 2000 milligramma vuorokaudessa. Sydäntautipotilaiden ja riskiryhmiin kuuluvien tulisi saada EPA- ja DHA-rasvahappoja gramma vuorokaudessa.
Kalaöljykapselien terveysvaikutukset
Omega-3-rasvahappoja ja ruoasta saatuja kalaöljyjä pidetään terveellisinä. Kapseleina kalaöljyä suositellaan kuitenkin vain niille sepelvaltimotautipotilaille, jotka eivät syö kalaa. Tutkimusten mukaan on kyseenalaista, ovatko kapselit suositeltavia heillekään. Kalaöljykapselit voivat lisätä pahaa LDL-kolesterolia sekä suurilla annoksilla heikentää veren hyytymistä ja nostaa paastoveren sokeripitoisuutta.
Nils A. Etola
Nils August Etola, vuoteen 1935 Etholén (10. maaliskuuta 1916 Helsinki – 26. heinäkuuta 1993 Kirkkonummi) oli suomalainen kauppaneuvos, yrittäjä ja yritysjohtaja.
Nils Etolan vanhemmat olivat toimitusjohtaja Johan Etholén ja Anna Karjagin ja puoliso vuodesta 1940 hammaslääkäri Irja Kahilus. Toimitusjohtaja Erkki Etola on heidän poikansa. Nils Etola tuli ylioppilaaksi 1934 ja valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1937, kauppakurssitutkinnon hän suoritti Toursin yliopistossa samana vuonna. Hän oli toimitusjohtaja Etolassa 1938–1976, Kumi-Tuote-yhtiössä vuodesta 1938 ja Etra-yhtiössä vuodesta 1942 ja yritysten hallitusten puheenjohtaja vuoteen 1993. Kauppaneuvoksen arvon Nils Etola sai 1970. Kumi- ja muovituotteisiin erikoistumalla Nils Etola kehitti Etola-yhtiöstä merkittävän konsernin, jolla oli laaja vähittäismyymäläverkosto ja useita eri tuoteosastoja. Nils Etolalla oli myös useita liike-elämän luottamustehtäviä, sotilasarvoltaan hän oli yliluutnantti.
Voltairine de Cleyre
Voltairine de Cleyre (17. marraskuuta 1866 Leslie – 20. kesäkuuta 1912 Chicago) oli yhdysvaltalainen anarkisti, feministi ja ateisti. Hän oli aikakautensa merkittävimpiä anarkistifilosofeja ja Emma Goldmanin ohella Yhdysvaltain tunnetuin naisanarkisti, jota pidetään myös yhtenä tärkeimmistä varhaisista feministeistä.
Elämä
Michiganin Lesliessä syntyneen Cleyren isä oli Ranskasta siirtolaisena saapunut räätäli, joka nimesi nuorimman tyttärensä valistusfilosofi Voltairen mukaan. Opiskeltuaan kolmen vuoden ajan katolisessa koulussa Ontariossa, Cleyre alkoi suhtautumaan uskontoon jyrkän kielteisesti ja ryhtyi vapaa-ajattelijaksi. Hän kirjoitti vapaa-ajattelijoiden julkaisuihin ja kiersi puhumassa heidän tilaisuuksissaan kyseenalaistaen erityisesti perinteiset naisia alistaneet uskonnolliset ja sosiaaliset kaavat. Anarkismin Cleyre omaksui 1886 tapahtuneen Haymarketin verilöylyn jälkeen.
Cleyre otti aluksi vaikutteita Thomas Painen, Mary Wollstonecraftn ja Henry David Thoreaun kaltaisilta filosofeilta ja myöhemmin myös työväenliikkeen vaikuttajilta kuten Eugene V. Debsiltä ja Bill Haywoodilta. Cleyre asui eri puolilla Yhdysvaltoja, kunnes asettui vuonna 1889 Philadelphiaan, jossa hän asui köyhien juutalaissiirtolaisten keskuudessa hankkien elantonsa kotiopettajana.
Cleyre kärsi erilaisista sairauksista jo lapsesta saakka, ja 1900-luvulle tultaessa hänen terveytensä heikkeni entisestään. Vuonna 1910 Cleyre muutti sairaalahoitoon synnyinseudulleen Michiganiin, ja kuoli kesäkuussa 1912 vain 45-vuotiaana.
Veijariromaani
Veijariromaani eli pikareskiromaani kuvaa usein näennäisen omaelämäkerrallisessa muodossa kuvitteellisen tai historiallisen henkilön seikkailuja, vastoinkäymisiä ja urotekoja parodiseen ja satiiriseen tyyliin.
Veijariromaaneissa on yleistä purevan kriittisen kuvan antaminen ajan tavoista ja yhteiskunnallisista oloista. Esitystapa on yleensä episodimainen: usein tarinan rungon muodostaa matkanteon kuvaus. Veijariromaanin päähenkilö ei ole varsinaisesti pahantekijä tai rikollinen, sen sijaan hän vastaa maailman pahuuteen juonikkuudella selviytyäkseen ympäristön tuottamista ongelmista. Koska veijarilla ei ole käytettävissään voimakeinoja, hänen on turvauduttava juoniin, huijauksiin ja kepposiin. Hän hyödyntää empimättä vallanpitäjien ja mahtimiesten heikkouksia. Veijari ei toimi suunnitelmallisesti eikä välttämättä aina tavoittele sosiaalista nousua tai pyri parantamaan maailmaa. Veijari on ollut erityisesti satiirikkojen suosima henkilöhahmo paljastaessaan vallanpitäjien ja nousukkaiden naurettavuuksia. Jo antiikin komedioissa veijarihahmo esiintyi usein sivuhenkilönä. Päähenkilöksi veijari on noussut varsinkin sellaisina aikoina, jolloin yhteiskunta on ollut voimakkaassa murrosvaiheessa.
Pikareskiromaani syntyi Espanjassa 1500-luvun puolivälissä tarkoituksellisesti kehiteltynä vastagenrenä ritariromaanille ja sen harhailevalle, haavemaailmassa elävälle sankarille. Pseudoautobiografisena pikareskiromaanin tapahtumat myötäilevät sankarin (espanjan picaro = 'ratsastaja') monipolvista vaellusta ja antavat sen kautta humoristis-satiirisen kuvan maailmasta. Veijarityylin (gusta picaresca) varhainen edustaja oli tuntemattoman tekijän romaani La vida de Lazarillo de Tormes (1554). Muita varhaisia klassikkoja ovat Mateo Alemánin La Vida del picaro Guzman de Alfarache (1599–1604), sekä lajin tunnetuin klassikko, Miguel de Cervantes Saavedran El ingenioso hidalgo don Quijote de la Mancha (1605, 1615, Don Quijote manchalainen, surullisen hahmon ritari). Veijariromaanin sankarina on esiintynyt myös naisia, jotka käyvät veijarimaisesta seikkailusta toiseen pyrkien valloittamaan mahdollisimman paljon varakkaita miehiä, kuten Francisco López de Úbedan romaanissa La pícara Justina (1605).
Pikareskiromaanin sankari ei yleensä kehity, joten tässä suhteessa laji eroaa ratkaisevasti kehitysromaanista. Pikareskiromaanin päähenkilö on tyypillisesti orpo tai jollakin tavalla sivullinen, vakiintumaton ja alituiseen liikkeessä niin maantieteellisesti kuin sosiaalisestikin. Lajin kehityksen ja suosion taustana on nähty keskiaikaisen säätyjärjestelmän rappeutuminen, jolloin raha mahdollisti yhteiskunnallisen nousun ja alemmat kansanosat alkoivat epäillä ylempiensä moraalia.
Thomas Nashe perusti teoksellaan The Unfortunate Traveller, or, The Life of Jacke Wilton (1594) englantilaisen seikkailullisen veijariromaanin tyypin (rogue story). Saksan kirjallisuuden tunnetuin veijariromaani on Hans Jacob von Grimmelshausenin Der abenteurliche Simplicissimus Teutsch (1669, Seikkailukas Simplicissimus), jonka innoittamana julkaistiin muitakin "simplikiaanisia" kirjoja, kuten Johan Beerin Der simplicianische Weltkucker (1677–1679) ja Daniel Speerin Der Ungarische oder Dacianische Simplicissimus (1683). Tunnettuja veijariromaaneja ovat myös ranskalaisen Alain-René Lesagen Histoire de Gil Blas de Santillane (1715–1735, Kavaljeerin muistelmat) sekä englantilaisten Daniel Defoen Moll Flanders (1722, suom.), Henry Fieldingin Jonathan Wild (1743), Tobias Smollettin The Adventures of Roderick Random (1748) ja William Thackerayn The Luck of Barry Lyndon (1844).
Veijariromaanit olivat tavallista suositumpia ensimmäisen ja toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina. Nykyajan veijariromaaneissa on perinteiselle veijarihahmolle tuntemattomia moralistin ja anarkistin piirteitä. He ikään kuin edustavat viattomuutta ja kriittistä ajattelua turmeltuneen ja vieraannuttavan maailman keskellä. Moderneja veijariromaaneja ovat esimerkiksi tšekki Jaroslav Hasekin Osudy dobrého vojaka Svejka za svétové valky (1920–1923, Kunnon sotamies Svejkin seikkailut maailmansodassa), yhdysvaltalaisten John Steinbeckin Tortilla Flat (1935, Ystävyyden talo) ja Saul Bellow'n The Adventures of Augie March (1953, Augie Marchin kiemurat) sekä saksalaisten Thomas Mannin Bekenntnisse des Hochstaplers Felix Krull (1954, Huijari Felix Krull), Günter Grassin Die Blechtrommel (1959, Peltirumpu) ja Heinrich Böllin Ansichten eines Clowns (1963). Mannin teoksessa – kuten veijariromaaneissa usein – korostetaan huijariuden ja taiteilijuuden yhteyttä. Peltirummun rumpali Oskar Matzerath on varsin perinteinen veijarityyppi: hän lopettaa kasvamisensa kolmivuotiaana ja tarkkailee yhteiskuntaa kääpiöperspektiivistä saattaen naurettaviksi kaikki ideologiat.
Suomen kirjallisuudessa lajin piiriin ovat luettavissa muun muassa Maiju Lassilan Kuolleista herännyt (1916), Pentti Haanpään Taivalvaaran näyttelijä (1938), Veikko Huovisen Rauhanpiippu (1956) ja Lampaansyöjät (1970), Martti Larnin Neljäs nikama eli veijari vastoin tahtoaan (1957), Heikki Turusen Simpauttaja (1973), Arto Paasilinnan Jäniksen vuosi (1975) ja Onnellinen mies (1976), Juhani Peltosen Elmo (1978) ja Rosa Liksomin Kreisland (1996). Tunnettuja veijarihahmoja ovat esimerkiksi Mikko Vilkastus Aleksis Kiven komediassa Nummisuutarit (1864), Hoppulainen Minna Canthin näytelmässä Murtovarkaus (1883), pastori Nyman Maria Jotunin romaanissa Arkielämää (1909) ja sotamies Honkajoki Väinö Linnan Tuntemattomassa sotilaassa (1954).
Berenike (Egypti)
Berenike eli Berenike Troglodytike  oli antiikin aikainen kaupunki Egyptissä. Se oli Punaisenmeren alueen merkittävin kauppasatama 200-luvulta eaa. aina 500-luvulle jaa. saakka, ja sieltä käytiin kauppaa erityisesti eteläisempään Afrikkaan, Arabiaan ja Intiaan.
Maantiede
Bereniken kaupunki sijaitsi Egyptin Punaisenmeren puoleisella rannikolla eli kyseisen meren länsirannalla suunnilleen samalla korkeudella kuin Syene lännempänä Niilin varrella, suunnilleen Kravun kääntöpiirin kohdalla. Nykyisin paikka on lähellä Ras Banasia noin 800 kilometriä etelään Suezilta ja noin 300 kilometriä itään Assuanista. Kaupunki oli rakennettu suojaisan luonnonsatamalahden pohjukkaan. Sitä suojasi vallitsevilta pohjoistuulilta suuri niemi. Lahti tunnettiin latinaksi nimellä Sinus Immundus.
Bereniken länsipuolella kulki korkeahko vuorijono, joka erotti sen alueen muusta Egyptistä. Kaupunki oli rakennettu suhteellisen kapealle rannikkokaistalle vuorten ja meren välissä. Vuorilla kaupungin lähellä oli smaragdikaivoksia. Bereniken satama oli luonnostaan vaatimaton, mutta sitä parennettiin keinotekoisesti. Berenikeen johti merkittävä tie sisämaassa Niilin varrella sijainneesta Koptoksesta. Se kulki Egyptin itäisen aavikon poikki ja sen pituus oli 258 roomalaista mailia eli noin 382 kilometriä, mikä tekee noin 11 päivän matkan. Plinius vanhempi ja Itinerarium Antonini Augusti luettelevat karavaaniasemat (hydreumata) reitin varrella.
pienoiskuva|vasen|Bereniken paikka satelliittikuvassa. Kaupunkia ei tule sekoittaa Punaisenmeren rannikon muihin (tai antiikin ajan muihin) Berenike-nimisiin kaupunkeihin.
Historia
Bereniken kaupunki perustettiin hellenistisellä kaudella vuonna 275 eaa., oletettavasti korottamalla paikalla aiemmin ollut kylä kaupungiksi. Sen perusti Ptolemaios II, joka nimesi sen äitinsä Berenike I:n kunniaksi. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymejä Berenikeus ja Berenikiadēs, feminiinissä Berenikeia.
Kaupungin perustamisen syyksi mainitaan se, että Ptolemaiokset tarvitsivat norsuja Seleukidien Syyrian vastaisia sotia varten. Niitä tuotiin meritse etelämpää Aithiopiasta, sillä Seleukidit estivät norsujen tuonnin Intiasta. Kaupungin paikan määräsi paitsi sen sopivuus satamaksi myös se, että merenkulun vaarallisuuden vuoksi satama haluttiin mahdollisimman etelään Egyptin hallussa olleella rannikolla. Norsut kuljetettiin kaupunkiin meritse erityisillä kuljetusaluksilla (elefantagoi).
Kaupunki kukoisti paitsi Ptolemaiosten suosion ja turvallisen satamansa vuoksi myös siksi, että sinne Koptoksesta johtanut tie teki siitä yhdessä Myos Hormoksen kanssa tärkeimmän kauppasataman toisaalta Egyptin ja Aithiopian väliselle kaupalle ja toisaalta Syyrian ja Intian väliselle kaupalle. Kaupungin väkiluvuksi on arvioitu suurimmillaan noin.
pienoiskuva|vasen|Piirros Berenikestä löydetyistä temppelin raunioista. James Raymond Wellsted, 1838. Berenike oli merkittävä kauppakaupunki edelleen roomalaisella kaudella, jolloin sen kautta kuljetettiin itämaista kauppatavaraa Aleksandriaan ja edelleen Roomaan. Roomalaisella kaudella kaupunki muodosti jonkinlaisen oman hallintoalueen, jonka prefektistä käytettiin nimitystä praefectus (montis) Berenicidis. Kaupunki taantui 200-luvulta jaa. lähtien, jolloin levottomaksi muuttunut aika vei pohjan pitkän matkan kaupalta. Se säilyi kuitenkin olemassa aina 500-luvulle saakka.
Rakennukset ja löydökset
Tutkimuksissa kaupungin kooksi on arvioitu pohjois-eteläsuunnassa noin 490 metriä ja itä-länsisuunnassa noin 610 metriä. Kaupungin paikalta on löydetty muun muassa pieni egyptiläistyylinen Serapeion eli Serapikselle omistettu temppeli, jonka koko on ollut noin 31 × 13 metriä. Sen seinät oli koristeltu kreikkalaistyylisillä reliefeillä sekä hieroglyfeillä.
Löydöksiin kuuluu myös muun muassa muita pyhäkköjä ja rakennuksia sekä hautoja ja laajoista kauppayhteyksistä kertovaa esineistöä. Myös Koptokseen johtaneen tien varren karavaaniasemista on löydetty joitakin jäänteitä.
DirectX
DirectX on Microsoftin Windows-käyttöjärjestelmälle ja Xbox-pelikonsoleille kehittämä, erityisesti peleihin tarkoitettu ohjelmointirajapinta tietokoneohjelman ja laitteiston välille. DirectX tarjoaa yhtenäisen rajapinnan mm. 3D-grafiikkaa, ääntä ja ohjauslaitteita varten.
Ohjelmointirajapinnat ohjaavat matalan tason toimintoja, jotka ovat yhteydessä laitteistoon tai korvaavat puuttuvia toimintoja emuloimalla niitä. Alun perin DirectX:n kehittivät kolme Microsoftilla työskennellyttä henkilöä: Craig Eisler, Alex St. John ja Eric Engstrom.
Tarve rajapinnan kehittämiseen oli se, että Windows 95 -käyttöjärjestelmässä suora pääsy laitteistoresursseihin oli suojattua, toisin kuin sitä edeltäneessä DOS-käyttöjärjestelmässä. Tarvittiin laitteistorajapinta (eng. hardware abstraction layer), jolla päästiin käyttämään laitteistoa matalammalla tasolla kuin mitä Windowsin perusfunktiot olisivat mahdollistaneet. Tämä oli tärkeää pelejä varten, jotta saatiin hyvä suorituskyky ja sulava pelikokemus.
Ennen DirectX:n kehitystä Microsoftilla oli WinG-rajapinta.
Komponentit
Käytöstä poistuneita rajapintoja:
Direct3D
Merkittävä osa-alue kehityksestä suuntautuu 3D-grafiikkaan käytettävän Direct3D:n kehitykseen, etenkin tehokkuuden parantamiseen. Nykyään käytetään vain yleisempää termiä DirectX puhuttaessa Direct3D:stä.
Versio 11 Direct3D:stä paransi tehokkuutta lisäämällä tuen monisäikeistykselle ja lisäsi tuen nk. GPGPU-käytölle nimellä DirectCompute.
DirectCompute
DirectCompute on DirectX:n tuki GPGPU-käytölle eli grafiikkasuorittimen hyödyntämistä matematiikkasuorittimen tavoin puhtaasti laskentatehtäviin, kuten fysiikkamallinnukseen. DirectCompute-ohjelma tehdään HLSL-kielellä.
Antoni Gaudí
Antoni Plàcid Guillem Gaudí i Cornet (25. kesäkuuta 1852 Riudoms, Espanja – 10. kesäkuuta 1926 Barcelona, Espanja) oli katalonialainen arkkitehti ja katalonialaisen modernismin (jota ei tule sekoittaa myöhempään tyylisuuntaan, kansainväliseen modernismiin) tärkein edustaja. Tyylihistoriallisesti hänet luokitellaan art nouveaun ja orgaanisen arkkitehtuuriin edustajaksi, mutta hän kehitti huomattavan omaperäisen ja jopa surrealistisen arkkitehtonisen muotokielen. Gaudí työskenteli pääasiassa kotikaupungissaan Barcelonassa, missä sijaitsevat hänen tunnetuimmat työnsä, Güellin puisto ja Sagrada Família -kirkko.
Perhetausta ja nuoruus
Gaudí syntyi Riudomsissa, Tarragonan maakunnassa Reusin lähistöllä. Hänen isänsä Francesc Gaudí i Serra oli kupariseppä, kuten olivat olleet myös hänen isoisänsä ja isoisoisänsä. Hän sairasti lapsesta asti vakavaa reumatismia, jonka aiheuttamien kohtausten vuoksi hän oli ajoittain liikuntakyvytön. On arveltu, että Gaudín sairaus olisi tehnyt hänestä tavanomaista lahjakkaamman luonnon ja ympäristön tarkkailijan, mikä näkyy myöhemmin hänen arkkitehtuurissaan.
Gaudí muutti 17-vuotiaana Barcelonaan opiskelemaan arkkitehtuuria, ja Katalonian pääkaupungista tuli hänen elämänsä kiintopiste. Hän asui ja työskenteli Barcelonassa koko elämänsä, ja vain muutamat hänen suunnittelemistaan rakennuksista sijaitsevat sen ulkopuolella. Gaudí oli katalonialainen nationalisti, joka ihaili kotimaakuntansa historiaa ja kulttuuria. Hän puhui koko elämänsä lähes yksinomaan äidinkieltään katalaania, vaikka se aiheuttikin käytännön vaikeuksista – rakennustyömailla hänen työohjeensa oli usein tulkattava espanjaksi ei-katalonialaisille työmiehille.
Gaudí opiskeli arkkitehtuuria ensin 1869–1874 Barcelonan yliopistossa ja sitten 1873–1877 Escola Tècnica Superior d'Arquitectura -oppilaitoksessa (suom. 'Arkkitehtuurin teknillinen korkeakoulu'). Hänen opiskeluaikanaan arkkitehtuuria hallitsivat kertaustyylit, ja Gaudí viehättyi etenkin uusgotiikasta ja uusmaurilaisuudesta, jotka jäljittelivät keskiajan espanjalaisia rakennustyylejä. Useimmista kollegoistaan poiketen Gaudí ei kuitenkaan pyrkinyt tyylipuhtauteen vaan loi omalaatuisia kokonaisuuksia muokkaamalla ja yhdistelemällä vapaasti eri tyylipiirteitä. Gaudín omaperäisyydestä kertoo kuuluisa anekdootti: suunnitellessaan tutkintoaan varten hautausmaan porttia hän halusi saada piirustukseensa oikean tunnelman, joten hän lisäsi siihen ruumisvaunut ja hautajaissaaton, jotka hän piirsi paljon huolellisemmin kuin itse portin. Gaudí valmistui arkkitehdiksi 1878, ja koulun johtajan kerrotaan sanoneen Gaudín valmistuessa: ”Olemme antaneet todistuksen joko hullulle tai nerolle. Aika näyttää...”.
Työura
Jo opiskeluaikanaan Gaudí työskenteli joidenkin tunnettujen arkkitehtien apulaisena, ja hänen ensimmäinen itsenäinen työnsä olivat Barcelonan kaupungille 1878 suunnitellut katulyhdyt. Valmistuttuaan hän perusti oman arkkitehtitoimiston. Opintojensa päättämisvuonna Gaudí myös tutustui Pariisin maailmannäyttelyssä barcelonalaiseen liikemieheen ja taiteentukijaan, Eusebi Güelliin, joka myöhemmin tuli tilaamaan Gaudílta joitakin tämän merkittävimmistä töistä.
Varhaistyöt – maurilainen kausi
thumb|left|Casa Vicens Gaudín ensimmäiset merkittävät työt olivat kaksi yksityistaloa, Casa Vicens (1883–1888) Barcelonassa ja Casa El Capricho (1883–1885) Kantabriassa Espanjan pohjoisrannikolla. Nämä rakennukset edustavat Gaudín maurilaista varhaisvaihetta. Casa Vicens, kaakelitehtailija Manuel Vicensin kaupunkitalo, muistuttaa ulkonäöltään itämaista satulinnaa pienine torneineen ja runsaine kaakeli-ornamentteineen. Casa El Caprichossa, varakkaan aatelispoikamiehen pienessä maalaiskartanossa, Gaudí hyödynsi samankaltaisia kaakeliornamentteja, ja hän kruunasi rakennuksen minareettia muistuttavalla tornilla. Gaudí ei kuitenkaan pyrkinyt puhtaaseen maurilaisuuteen vaan sovelsi ja sovitti vaikutteita espanjalaiseen arkkitehtuuriin.
Jo ensimmäisissä töissään Gaudí toteutti improvisoivaa suunnittelutapaa, josta tuli myöhemmin yksi hänen tunnusmerkeistään. Hän ei pannut paperille yksityiskohtaisia rakennuspiirustuksia, vaan ohjasi henkilökohtaisesti rakennustöitä, kehitellen rakennusta pala palalta ideoidensa ja mielikuviensa pohjalta. Casa Vicensin isäntä Manuel Vicens valitti joutuvansa vararikkoon Gaudín päähänpistojen ja rakennustöiden venymisen vuoksi, mutta valmistuessaan rakennus aiheutti Barcelonassa pienen kaakeliarkkitehtuuribuumin, mikä hyödytti suuresti Vicensin kaakelitehdasta.
Casa Vicensin ja Casa El Caprichon ollessa vielä keskeneräisiä Gaudí sai Eusebi Güellilta suuren työtilauksen. Hän sai suunniteltavakseen sekä Güellin kaupunkipalatsin Barcelonan keskustassa että hänen maatilansa porttirakennukset Barcelonan liepeillä. Miljonääri Güell oli vakuuttunut nuoren ja melko tuntemattoman Gaudín kyvyistä ja antoi tämän käyttöön lähes rajattomat taloudelliset voimavarat. Gaudí myös hyödynsi näitä voimavaroja täysimääräisesti, mikä sai Güellin raha-asioiden hoitajan valittamaan: ”Minä täytän Güellin taskut ja Gaudí tyhjentää ne”.
Güellin maatilan porttirakennukset (1884–1887) kuuluvat vielä Gaudín maurilaiseen kauteen. Tilan pääportin, hevostallin ja portinvartijan asunnon käsittävässä kokonaisuudessa toistuvat Casa Vicensin ja Casa El Caprihon tyylipiirteet, kuten minareettimaiset tornit ja kaakelikuviointi. Güellin palatsissa (1886–1888) Gaudí sen sijaan irtautui maurilaisuudesta: palatsin harmaakivinen julkisivu on raskas ja pelkistetty ja muistuttaa italialaista renessanssipalatsia. Pelkistetyn ulkomuodon rikkovat surrealistiset kattorakennelmat sekä abstrakteiksi veistoksiksi muotoillut savupiiput, jotka toistuvat useissa Gaudín myöhemmissä rakennuksissa. Sekä porttirakennuksissa että Güellin palatsissa Gaudín muotokieleen ilmestyvät ensimmäiset art nouveau -elementit.
Välivaihe – goottilainen kausi
250px|thumb|Astorgan piispanpalatsi. Güellin palatsi on Gaudín tuotannossa siirtymävaihe. Hän hylkäsi rönsyilevät maurilaiset elementit ja siirtyi kohti pelkistetympää uusgotiikkaa. Gaudín goottilaisvaikutteisista rakennuksista ensimmäinen oli Avilan pyhän Teresian nunnakunnan koulurakennus eli Colegio Teresiano (1888–1889) Barcelonassa. Sitä seurasi kaksi rakennusta Luoteis-Espanjassa: Astorgan piispanpalatsi (1887–1915) sekä liike- ja asuinrakennus Casa de los Botines (1891–1892) Leónin kaupungissa. Hän suunnitteli myös Palma de Mallorcan keskiaikaisen katedraalin restaurointityöt (1903–1914).
Gaudí ihaili keskiaikaisen gotiikan muotokieltä, osin koska se liittyi Katalonian mahtavuuden aikaan. Hän piti kuitenkin tyyliä rakennusteknisesti puutteellisena. Erityisesti hän inhosi goottilaisia tukikaaria, joita hän kutsui ”kainalosauvoiksi”, ja hän kehitti omia ratkaisujaan välttyäkseen käyttämästä niitä. Colegio Teresianossa Gaudí käytti ensimmäisen kerran laajasti paraabelikaaria, jotka ovat goottilaisia suippokaaria kestävämpiä, ja Astorgan piispanpalatsissa hän otti käyttöön viistot tukipylväät. Näiden kahden teknisen ratkaisun ansiosta Gaudí saattoi hyödyntää goottilaista arkkitehtuuria tukikaaria käyttämättä.
Gaudín keskiajan Kataloniaan kohdistama ihailu sai selkeimmän muodon Bellesguard-kartanossa (1900–1909). Pientä keskiaikaista linnaa muistuttava rakennus kohoaa Barcelonan keskustan pohjoispuolisella kukkulalla, paikalla, jossa aikanaan sijaitsi viimeisen barcelonalaisen Aragonian kuninkaan Marti I:n palatsi.
Güellin puisto
300px|thumb|left|Güellin puisto, Sadan pylvään saliin nouseva pääportaikko. Eusebio Güell palkkasi Gaudín 1890-luvun lopulla uuden suurisuuntaisen hankkeensa toteuttajaksi. Güell omisti laajan rakentamattoman alueen Muntanya Pedelan kukkulalla Barcelonan kantakaupungin pohjoispuolella, ja hän halusi rakentaa sinne puistokaupunginosan. Suunnitelmaan kuului kuusikymmentä asuinrakennusta sekä niihin liittyvä puisto. Lopulta vain puisto toteutui, sillä Güell sai kuudestakymmenestä tontistaan myydyksi ainoastaan kaksi.
Vuosina 1900–1914 rakennettu Güellin puisto on Gaudín tunnetuimpia teoksia. Puiston pääsisäänkäyntiä reunustaa kaksi keramiikalla koristeltua mielikuvituksellista paviljonkia. Pääsisäänkäynniltä nousee portaikko Sadan pylvään saliin, valtavaan pylväiden kannattelemaan seinättömään tilaan, jonka alkuperäinen tarkoitus oli toimia alueen asukkaiden torina. Pylvässalin katolla on näköalatasanne, puiston keskipiste, jota kiertää mosaiikkikaakeleilla koristettu kiemurteleva penkki.
Puiston muita osia suunnitellessaan Gaudí pyrki mahdollisimman luonnonmukaiseen vaikutelmaan. Hän valikoi kuivaa maastoa kestäviä, vähähoitoisia Välimeren alueen puita ja pensaita. Hän myös säilytti alueen kumpuilevan maaston ja pyrki sulauttamaan kävelytiet maastoon rakennuttamalla kukkuloita mukailevia mutkikkaita kulkureittejä, siltarakennelmia ja katettuja pylväskäytäviä.
Sagrada Família
Kuuluisin Gaudín suunnittelema rakennus on Sagrada Famílian kirkko (Temple Expiatori de la Sagrada Família). Gaudí alkoi suunnitella rakennusta vuonna 1884 ja työskenteli sen parissa yli 40 vuotta. Vuodesta 1900 lähtien arkkitehti omisti lähes koko aikansa Sagrada Famílialle. Gaudín kuollessa vuonna 1926 rakennus oli keskeneräinen. Arkkitehti haudattiin rakennuksen myös keskeneräiseen kryptaan. Sagrada Famílian rakennustyöt ovat edelleen kesken ja valmistumiseen odotetaan kuluvan vielä toistakymmentä vuotta.
Gaudí ammensi töihinsä ideoita erityisesti luonnosta ja sen muodoista. Hänen töissään näkee esimerkiksi etanan kuoren spiraalimaisia muotoja (La Pedreran portaikko), puiden oksien ja hedelmien muotoja, ja niin edelleen.
Gaudín töistä seitsemän (Güellin puisto, Güellin palatsi, Casa Milà, Casa Vicens, Sagrada Família, Casa Batlló ja Colònia Güell) on lisätty Unescon maailmanperintöluetteloon.
Tärkeimmät hankkeet
thumb|Gaudín keskeneräinen pääteos, Sagrada Família.
Yksityiselämä ja kuolema
Gaudía pidettiin varsin omapäisenä ja hankalanakin persoonana. Hän saattoi olla itsepäinen ja taipumaton. Asia korostui Gaudín vanhetessa, vuonna 1924 hänet jopa pidätettiin, kun hän oli kieltäytynyt keskustelemasta poliisin kanssa. Gaudí eli hyvin vaatimatonta ja niukkaa elämää. Hän ei koskaan avioitunut mutta huolehti vuonna 1879 kuolleen sisarensa Rosen henkisesti vammaisesta Rosa Egea -tyttärestä tämän koko eliniän.
Antoni Gaudín isä kuoli 93 vuoden ikäisenä vuonna 1906 asuessaan Barcelonassa Gaudín luona. Gaudí koki 1910-luvulla sarjan henkilökohtaisia tragedioita: vuonna 1912 kuoli ainoa elossa ollut sukulainen, hänelle hyvin läheinen ottotytär Rosa Egea. Samoihin aikoihin Gaudí koki työuralla useita keskeytyksiä ja pettymyksiä, ja erityisen raskas isku oli hyvän ystävän ja mesenaatin Eusebi Güellin kuolema elokuussa 1918.
Ollessaan päivittäisellä kävelyllään tulossa Sagrada Famílian työmaalta 7. kesäkuuta 1926 Antoni Gaudí joutui Gran Via- ja Bailen -katujen risteyksessä raitiovaunun töytäisemäksi ja loukkaantui pahasti. Hyvin nukkavierusti pukeutunutta ja koko elämänsä kameraa vältellyttä arkkitehtia ei tunnistettu. Gaudí saatiin viimein kaupunginsairaalaan joidenkin taksien jo kieltäydyttyä kuljettamasta kerjäläiseksi luulemaansa miestä. Gaudí menehtyi vammoihinsa muutaman päivän kuluttua, 10. kesäkuuta. Hänen hautajaissaattuettaan oli seuraamassa tuhansia barcelonalaisia. Antoni Gaudí haudattiin Sagrada Familian kryptaan.
Garth (DC Comicsin sarjakuvahahmo)
Garth on DC Comicsin kuvitteellinen sankari, joka myös tunnetaan Vesimiehen teiniapurina nimellä Vesipoika (Aqualad). Robert Bernsteinin ja Ramona Fradonn luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1960 Adventure Comics -sarjakuvalehden numerossa 269. Myöhemmin hahmon sankarinnimi muutettiin Tempestiksi tultuaan aikuiseksi ja se suoritti ensiesiintymisensä uudella sankarinimellä vuonna 1996 Tempest -sarjakuvalehden numerossa kaksi, jonka loi Phil Jimenez.
Hänen alkuperänsä on samanlainen kuin mentorinsa Vesimiehen: hänet jätettiin kuolemaan muinaisten Atlantiksen taikauskojen ja ennustuksien pelossa. Hän kuitenkin selvisi hylkäyksestä huolimatta ja kehittyi supersankariksi ja otti nimekseen Vesipoika, joka oli Teinititaanien yksi perustajajäsenistä. Vuosia myöhemmin hän kuitenkin siirtyi enemmän ryhmän reserviläiseksi ja otti nimekseen Tempest.
Hopeakausi
Vesimies adoptoi nuoren atlantislaisen pojan, joka oli yhtä lailla karkotettu kotipaikastaan, koska hän pelkäsi kaloja. Hänet kuitenkin opetettiin luottamaan meren eläviin olentoihin, jotta hän voisi elää normaalia elämää. Vesimies otti lopulta pojan apurikseen taistelemaan pahuutta vastaan merellä ja sen ulkopuolella, ja ihmiset alkoivat kutsua nuorta sankaria Vesipojaksi.
Nykyaika
Nykyisin hänen alkuperänsä on muuttunut, kun hänen vanhempansa Idyllistin Kuningas ja Kuningatar lähtevät Atlantiksesta uskonnollis-pasifistisen vakaumuksensa vuoksi. Uudella alueella Kuningas Tharin murhaavat hänen oman palatsinsa vartijat, jotka luulivat hänen tulleen hulluksi laajentaessaan sotilaallista voimaa. Totuus kuitenkin paljastui Kuninkaan kuoltua, jolloin he saivat selville armeijan laajennuksen tarkoituksena puolustaa kaupunkiaan isoveljeltään prinssi Slizzathilta. Myös hänen vaimonsa kuningatar Berra sai kuulla kuninkaalliselta neuvonajantajalta, jonka monarkia käski murhata kuningattaren vielä syntymättömän pojan. Neuvon antaja ei halunnut tehdä murhia, joten hän karkotti kuningattaren, joka päätyi lopulta takaisin Atlantikseen. Siellä hän synnytti purppurasilmäisen pojan, joka oli tarinoiden mukaan merkki muinaisen ja pahan velhon Garn D'anuuthin paluusta. Atlantislaiset ottivat kirotun pojan äidiltään ja jättivät hänet kaupungin ulkopuolelle kuolemaan, josta hänet löysi karkotettu prinnsi Orin. Paremmin tunnettuna Vesimies kasvatti pojan, joka myöhemmällä iällä ryhtyi kasvattajansa kanssa seikkailemaan ympäri maailmaa Vesipoikana. Myös Orinin isä velho nimeltä Atlan opetti Vesipoikaa käyttämään perinnöllisiä mystisiä kykyjä, jonka myötä aikuistunut Vesipoika otti uudeksi nimekseen Tempest.
The Superman/Aquaman Hour of Adventure
Garth teki Vesipoikana teki ensiesiintymisensä Vesimiehen kanssa The Superman/Aquaman Hour of Adventure -animaatiossa vuonna 1967, jonka jaksot esitettiin myöhemmin myös Vesimiehen omassa animaatiossa vuosina 1968–1970. Häntä ääninäytteli Jerry Dexter.
Batman – pelottomat
Garth esiintyi Vesipoikana Batman – pelottomat -sarjan jaksossa ”Sidekicks Assemble!”, jossa hahmon äänenä toimii Zack Shada. Se taisteli jaksossa Robinin ja Speedyn kanssa Ra’s Al Ghulia vastaan.
Young Justice
Garth esiintyy Young Justice animaatiosarjassa, jossa häntä ääninäyttelee Yuri Lowenthal. Sarjan kolmannella kaudella hänestä tuli YK:n Atlantiksen suurlähettiläs.
Titans
Garth esiintyi Vesipoikana Titans televisiosarjassa, jossa häntä esitti Drew Van Acker.
DC Super Hero Girls
Garth esiintyy Vesipoikana vuoden 2019 DC Super Hero Girls animaatiosarjassa, jossa häntä ääninäyttelee Jessica McKenna. Sarjassa Garth on Metropolisin lukion oppilas ja "Invincibros" ryhmän jäsen. Sarjassa Garthin sukunimen on kerrottu olevan "Bernstein".
Jackie Chan Stuntmaster
Jackie Chan Stuntmaster on videopeli, joka pohjautuu kuuluisan taistelulajien expertin ja näyttelijä Jackie Chanin hahmon seikkailuihin, pelaajan joutuessa päihittämään useita kymmeniä vihollisia läpi kenttien.
Tapahtumat
Roistot kaappaavat Jackie Chanin isoisän, ja Jackien on pelastettava hänet. Tapahtumapaikkana ovat New Yorkin eri osiot eli kadut, satama, viemäri, katot sekä tehdas.
Pelin tekemisestä
Radical Entertainment opasti Jackie Chania pelin tekoaikana, sillä Jackie Chan teki liikemallinnuksen ja antoi äänensä pelihahmolleen.
Jean-Pierre Jeunet
Jeunet osti ensimmäisen kameransa 17-vuotiaana, ja opiskellessaan animaatiota Cinémation Studiosissa hän teki sillä lyhytelokuvia. Hän tutustui suunnittelija, sarjakuvataiteilija Marc Caroon, josta tuli hänen pitkäaikainen yhteistyökumppaninsa ja apulaisohjaajansa.
Jeunet ja Caro ohjasivat yhdessä palkittuja animaatioita. Kaksikon ensimmäinen live action -elokuva oli Le Bunker de la dernière rafale (1981), joka oli lyhytelokuva sotilaista karussa futuristisessa maailmassa. Jeunet on ohjannut myös mainoksia ja musiikkivideoita.
Jeunet'n ja Caron ensimmäinen pitkä elokuva oli musta komedia Delicatessen – herkuttelijoiden yö (1991), jonka tapahtumat sijoittuvat nälänhädästä kärsivään maailmanlopun jälkeiseen maailmaan.
Seuraavaksi valmistui synkkä ja moniulotteinen fantasiaelokuva Kadonneiden lasten kaupunki (La Cité des enfants perdus, 1995), joka kertoo tiedemiehestä, joka sieppaa lapsia varastaakseen näiden unet. Elokuvan menestys toi Jeunet'lle kutsun Yhdysvaltoihin ohjaamaan Alien-elokuvasarjan neljättä osaa Alien – ylösnousemus. Myös Caro työskenteli hankkeessa taiteellisena suunnittelijana. Kriitikot eivät arvostaneet elokuvaa, mutta se menestyi taloudellisesti hyvin.
Jeunet palasi kotimaahansa. Toimittuaan Hollywood-elokuvan ohjaajana hänellä oli vapaat kädet seuraavan elokuvan Amélien (Le fabuleux destin d'Amélie Poulain, 2001) suhteen, jossa pääosaa näytteli Audrey Tautou. Elokuva on hänen aiempia teoksiaan kevyempi ja romanttisempi. Se kertoo nuoresta naisesta, joka huomaa tulevansa onnelliseksi tekemällä hyvää, mutta ei onnistu löytämään itselleen rakkautta. Amélie oli menestys eri puolilla maailmaa niin lipputulojen kuin arvosteluiden suhteen. Elokuva oli ehdokkaana viidessä Oscar-palkintosarjassa.
Vuonna 2004 ensi-iltansa sai ensimmäisen maailmansodan aikaan sijoittuva Pitkät kihlajaiset (Un long dimanche de fiançailles), joka perustuu Sébastien Japrisot'n romaaniin. Kyseessä oli Jeunet'n toinen yhteistyö Tautoun kanssa, joka esitti elokuvassa rintamalla kadonnutta rakastettuaan etsivää Mathildéa.
Cvet z juga
Cvet z juga oli Slovenian edustuskappale vuoden 2007 Eurovision laulukilpailussa. Kappale on sekoitus popmusiikkia ja oopperaa. Se kertoo tytöstä, joka hyvästelee poikaystävänsä ja antaa hänelle valkoisen kukan muistona.
Kappale sijoittui semifinaalissa seitsemänneksi ja pääsi finaaliin, jossa se keräsi 66 pistettä ja sijoittui sijalle 15.
Patraksen hiippakunta
Patraksen hiippakunta on ortodoksinen hiippakunta Kreikassa. Se kuuluu Kreikan kirkkoon.
Hiippakunta käsittää 189 seurakuntaa. Hiippakunnan katedraali eli piispanistuin on Patraksessa sijaitseva Neitsyt Marian ilmestyksen katedraali.
Seurakunnat ja kirkot
Hiippakunnassa on 189 seurakuntaa seurakuntakirkkoineen. Sen alueella on myös 82 sivukirkkoa tai -kappelia sekä lukuisia muita kappeleita. Seurakuntakirkkoihin lukeutuvat muun muassa:
pienoiskuva|Patraksen [[Pyhän Andreaan kirkko (Patras)|Pyhän Andreaan kirkko (Kathedrikós Naós Agíou Andréa).]]
Luostarit
Hiippakunnan alueella on yhdeksän toiminnassa olevaa luostaria: