cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lohja
Maantiede ja luonto
Lohjanjärven rannoilla on myös muutama suojeltu Suomen oloissa ainutlaatuinen jalavalehto, joissa kasvaa runsaasti sekä kynäjalavaa että vuorijalavaa.
Jasmin Vähäkangas
Yksityiselämä
Tammikuussa 2001 Mäntylä meni naimisiin Mike Raution kanssa. Hän haki avioeroa kolmen kuukauden kuluttua. Keväällä 2001 Mäntylän suhteesta Ilkka Kanervaan nousi kohu.
Lohja
Maantiede ja luonto
Lohjalla lienee myös Suomen tunnetuin luola, Torholan kalkkikiviluola. Se on Suomen suurin karstiluola, jollainen syntyy, kun hapan vesi liottaa kalkkikiven pois. Luola on 31 metriä pitkä ja alhaisimmillaan 9 metrin syvyydessä. Luolan alkuosa on helposti saavutettavissa, mutta viimeiseen kammioon, niin kutsuttuun Torholan kellariin joutuu ryömimään ahtaista koloista.
Karkalinniemen vieressä sijaitsee Karstun linnavuori, jolla arvellaan olleen yksi Suomen sadoista muinaislinnoista. Sen huipulta avautuvat komeat näköalat länteen Lohjanjärvelle. Paikalla on myös himmeä kalliomaalaus.
Jasmin Vähäkangas
Yksityiselämä
Vuonna 2010 Mäntylä alkoi seurustella näyttelijä Oskari Katajiston kanssa. Mäntylä ja Katajisto kihlautuivat 10. helmikuuta 2011. Kihlaus purkautui kesäkuun 2011 alussa Mäntylän aloitteesta hänen suunnitellessaan menoa Kreikkaan töihin heinäkuuksi.
Lohja
Kaupunkikuva ja nähtävyydet
pienoiskuva|250px|Laurentius-sali ja [[Anttilan koulu (Lohja)|Anttilan koulu.]]
Jasmin Vähäkangas
Yksityiselämä
Syyskuussa 2012 Mäntylä kihlautui englantilaisen Dennis Bramleyn kanssa. He avioituivat syyskuussa 2014 ja erosivat vuoden 2016 syksyllä.
Lohja
Kaupunkikuva ja nähtävyydet
Kulttuurihistoriallisesti merkittävin nähtävyys on Lohjan Pyhän Laurin kirkko. 1400–1500-lukujen vaihteessa valmistuneen kirkon erityispiirre on hyvin säilyneet keskiaikaiset Al secco -tekniikalla tehdyt katto- ja seinämaalaukset. Sen lisäksi merkittäviä nähtävyyksiä ovat Lohjan museo ja Kässän talo Virkkalassa.
Jasmin Vähäkangas
Yksityiselämä
Mäntylä asui avoliitossa Australiassa vuodesta 2015 vuoden 2017 heinäkuuhun saakka australialaisen, Mäntylää 15 vuotta vanhemman Richard Testerin kanssa.
Lohja
Kaupunkikuva ja nähtävyydet
Perinteikkäässä Vivamon toimintakeskuksessa sijaitsee muun muassa Särkyneen sydämen kirkko sekä Kansan Raamattuseuran keskustoimisto.
Jasmin Vähäkangas
Yksityiselämä
Jasmin Mäntylä tapasi oululaisen, kiinteistövälittäjänä toimivan Jarmo Heikkisen heinäkuussa 2017 ja he asuivat sittemmin avoliitossa Oulussa.
Lohja
Kaupunkikuva ja nähtävyydet
Marraskuussa 2016 Lohja sai kansainvälistä näkyvyyttä uutisella, jonka mukaan kaupunkiin on tulossa Emojikatu ja Meemikatu.
Jasmin Vähäkangas
Yksityiselämä
Mäntylä tapasi nykyisen miehensä Marko Vähäkankaan yhteisellä työpaikalla 2022. He avioituivat Oulussa kesäkuussa 2023. Avioliiton myötä Mäntylä vaihtoi sukunimensä.
Lohja
Kaupunginosat
pienoiskuva|250px|[[Vappulan uutta omakotialuetta.]] pienoiskuva|250px|Suihkulähde Aurlahden uimarannassa.
Lohjan kaupungin viralliset kaupunginosat numerojärjestyksessä ovat: 1. Anttila, 2. Ahtsalmi, 3. Pitkäniemi, 4. Hiidensalmi, 5. Pappila (Lohja), 6. Moisio (Lohja), 7. Myllylampi, 8. Neitsytlinna, 9. Ojamo, 10. Ojamonkangas, 11. Keskilohja, 12. Metsola (Lohja), 13. Gunnarla, 14. Vienola (Lohja), 15. Gruotila, 16. Pappilankorpi, 17. Jönsböle, 18. Kyrkstad, 19. Virkkala, 20. Maksjoki, 21. Vappula, 22. Routio, 23. Lempola, 24. Ventelä, 25. Perttilä (Lohja), 26. Muijala, 27. Röylä (Lohja), 28. Paloniemi (Lohja), 29. Immula, 30. Kirkniemi, 31. Nummenkylä (Lohja), 32. Karnainen, 101. Sammatti, 102. Karjalohja, 103. Nummi (Lohja), 104. Pusula, 105. Saukkola
Kylät
pienoiskuva|[[Saukkolan kylän keskusta vuonna 2011.]]
Karjalohjan kyliä ovat:
Ahtiala, Härjänvatsa, Ilmoniemi, Immola, Karjalohja (ruots. Karislojo), Karkali, Kärkelä, Kattelus, Kourjoki, Kuusia, Pitkälahti (ruots. Långvik), Lönnhammar, Lohjantaipale, Maila, Makkarjoki, Murto, Mustlahti, Nummijärvi, Pappila, Pellonkylä (ruots. Voltarby), Pipola, Puujärvi, Pyöli (ruots. Böle), Saarenpää, Sakkola, Suurniemi (ruots. Stornäs), Särkjärvi (ruots. Malmby), Tallaa (ruots. Tallnäs), Tammisto
Nummen kyliä ovat:
Haarla, Hakula, Heijala, Heimola, Huhti, Hyrsylä, Hyvelä, Immola, Jakova, Järvenpää, Jättölä, Korkianoja (ruots. Högfors), Kovela, Leppäkorpi, Luttula, Maikkala, Mäntsälä, Maskila, Mettula, Miemola, Millola, Mommola, Niemi, Näkkilä, Nummi (ruots. Nummis), Oinola, Oittila, Pakkala, Pälölä, Raatti, Remala, Rettlahti (ruots. Rättlax), Röhkölä, Salo, Saukkola, Sierla, Sitarla, Säräjärvi, Tavola, Varttila, Vivola, Yli-Immola
Pusulan kyliä ovat:
Ahonpää, Hattula, Hauhula, Herrala, Hirvijoki, Hyönölä, Hyrkkölä, Ikkala, Karisjärvi, Kärkölä, Kaukela, Koisjärvi, Mäkkylä, Marttila, Pusula, Radus, Seppälä, Suomela, Uusikylä (ruots. Nyby), Viiala, Vörlö
Sammatin kyliä ovat:
Haarjärvi, Kaukola, Kiikala, Leikkilä, Lohilampi, Luskala, Myllykylä, Niemenkylä, Sammatti
Kartanoita
Lohjan huomattavimpia kartanoita ja suurtiloja ovat: Hiiden kartano, Kirkniemi, Kyrkstadin kartano, Laakspohjan kartano, Ojamon kartano, Paloniemen kartano, Vaanilan kartano ja Vohloisten kartano.
Historia
Lohjan vanhimmat asutuslöydöt ovat kahdeksantuhannen vuoden takaa. Lohjalle on myöhemmin muuttanut väkeä Hämeestä ja Varsinais-Suomesta. Paikannimistön perusteella alueella on sijainnut etenkin Varsinais-Suomesta, erityisesti Halikosta, peräisin ollutta asutusta. Hiitin eli Hiidenkylän mailla asutusta on ollut 400–700-luvuilla ja Lohjan suurpitäjään kuuluneen Nummen Hyrsylästä on löydetty kansainvaellusajan keihäänkärkiä. Lohjalla on kaksi rautakautista muinaislinnaa, Pöykärin Linnanmäki sekä Uusipöylin linnavuori.
Lohjan keskustassa sijaitseva Lohjan Pyhän Laurin kirkko on Suomen kolmanneksi suurin keskiaikainen harmaakivikirkko. Se on rakennettu 1400-luvun lopussa ja se tunnetaan runsaista seinämaalauksistaan.
Ojamolla avattiin 1500-luvun puolivälissä Suomen ensimmäinen kaivos. Sen malmia jalostamaan perustettiin Mustion ruukki.
Lohja tunnetaan omenoistaan. Omena saapui Lohjalle Siuntion kautta 1530-luvulla, kun Siuntion Suitian kartanon isäntä, Etelä-Suomen laamanni Erik Fleming tuotti Tallinnasta puutarhaansa omenapuuntaimia. Pian myös toiseen Siuntion mahtikartanoon – Sjundbyhyn – tuli omenapuita. Sjundbytä hallitsivat Tottit Henrik – ja hänen vaimonsa Sigrid Vaasa - Ruotsin kuninkaan tytär. Tottit hallitsivat myös silloisen Lohjan merkittävintä suurtilaa, Kirkniemen kartanoa, jonka lähiympäristö sopi omenankasvatukseen paremmin kuin Sjundby, joten omenaa istutettiin myös Kirkniemen kalkkipitoiseen ja multavaan maaperään. Kirkniemen kartanon esimerkkiä seurasivat ensin Lohjan muut suurkartanot, kuten Laakspohjan kartano, Iso-Pappilan kirkkoherra, varakkaat rusthollarit ja Lohjan rahvas.
oikea|pienoiskuva|250px|Lohjan kartta vuodelta 1783. Lohjalle perustettiin suomenkielisen maaseudun ensimmäinen koulu vuonna 1659. 1800-luvun puolivälin jälkeen Lohja kehittyi nopeasti. Pitäjässä oli kaksi taajamaa, teollisuusyhdyskunta Virkkala ja kirkon ympärille syntynyt palvelukeskus Lohjannummi. Lohjannummen ensimmäinen kauppa perustettiin vuonna 1861, apteekki vuonna 1862 ja postikonttori vuonna 1865. Vuonna 1865 Virkkalassa käynnistettiin ensimmäinen höyrysaha, samana vuonna kun pitäjään tuli lainakirjasto. Kunnallishallinnon Lohja sai vuonna 1867. Säästöpankki avattiin vuonna 1870. Vuodesta 1897 alkaen Lohjalla jalostettiin kalkkikiveä, vuonna 1906 Mustion ruukinpatruuna Hjalmar Linder rakennutti selluloosatehtaan ja vuonna 1907 Lohjalla avattiin lasitehdas. Länsi-Uudenmaan maaseudun ensimmäinen suomenkielinen oppikoulu alkoi toimia vuonna 1914.
Kuntaliitokset
250px|pienoiskuva|[[K-Market Lohjan Saukkolassa, entisen Nummi-Pusulan kuntaan kuuluneessa kylässä.]] Sammatti päätti vuonna 2007 liittyä Lohjan kaupunkiin, ja liitos toteutui 1. tammikuuta 2009. Karjalohja puolestaan liittyi Lohjan kaupunkiin 1. tammikuuta 2013. Liitosneuvottelut oli aloitettu maaliskuussa 2008.
Siuntio ja Nummi-Pusula aloittivat liitosneuvottelut Lohjan kanssa tammikuussa 2011. Alustavasti mukana ollut Inkoo luopui hankkeesta. Myös Siuntiossa valtuuston enemmistö kääntyi keväällä 2012 vastustamaan kuntaliitosta, minkä johdosta Lohja ja Nummi-Pusula päättivät, että Lohjaan liittyy vain Nummi-Pusula ja aiemmin päätetysti Karjalohja. Liitokset toteutuivat vuoden 2013 alusta. Valtioneuvosto teki kuntaliitospäätöksen kesäkuussa 2012.
Lohjan kauppala ja kaupunki
Lohjannummesta tuli vuonna 1911 taajaväkinen yhdyskunta, viralliselta nimeltään Lohjannummi – Lojobacken. Vuonna 1926 Lohjankylä sekä Pappilan, Moision ja Ojamon yksinäistilat erotettiin Lohjan kunnasta Lohjan kauppalaksi. Samalla ympäröivän Lohjan kunnan nimeen liitettiin erotukseksi sana maalaiskunta. Siihen kuuluivat ne osat, jotka eivät tulleet osaksi uutta kauppalaa.
Vuonna 1953 Lohjan kauppalasta tuli yksikielinen suomenkielinen kunta.
Kauppala sai kaupunkioikeudet vuonna 1969.
Lohjalla ja kaksikielisessä Lohjan kunnassa pidettiin kansanäänestys kuntaliitoksesta vuonna 1995, ja kunnat yhdistyivät 1. tammikuuta 1997. Yhdistynyt Lohja on jatkanut vapaaehtoisesti kaksikielisenä.
Lohjan vaakuna
pienoiskuva|171x171px|Lohjan kauppalan ja kaupungin vaakuna vuosina 1951–1996.
Lohjan kaupungin vaakunan heraldinen selitys vaakunan piirtäneen Olof Erikssonin mukaan kuuluu Sinisessä kentässä hopeinen halstari paaluttain; sen varren kummallakin puolella saatteena kultainen pähkinäterttu. Pähkinätertut kertovat Lohjan vehreästä luonnosta. Halstari on Lohjan suojelupyhimyksen, Pyhän Laurin tunnus - Pyhän Laurin kerrotaan kuolleen kidutettuna kuumalle halstarille. Kirkon lisäksi suojelupyhimyksen mukaan on nimetty yksi Lohjan kolmesta pääkadusta, Laurinkatu. Vaakuna oli ennen Lohjan kunnan vaakuna, josta tuli yhdistyneen kunnan ja kaupungin vaakuna. Sitä ennen Lohjan kaupungin käytössä oli Ahti Hammarin suunnittelema vaakuna, jonka selitys kuuluu: sinisessä kentässä kolme hopeista, hopeapunaliekkistä masuunia vieretysten, tyvessä hopeinen punavaruksinen lohi.
Lohja 700 vuotta
Lohjan kaupunki täyttää 700 vuotta vuonna 2023. Kirjallisissa lähteissä Lohjan seurakunta mainitaan nimittäin ensimmäisen kerran vuonna 1323. Tätä vanhempia kirjallisia merkintöjä löytyy vain neljältä maalaispaikkakunnalta Varsinais-Suomesta ja yhdestä kaupungista; Turusta.
Lohjan juhlavuoden pääjuhla on suunniteltu pidettäväksi 10.–13.8.2023. Paikalle on kutsuttu muun muassa Espoon hiippakunnan piispa Kaisamari Hintikka, sekä ministeritason puhujia.
Hallinto
Lohjan kaupungin ylin päättävä toimielin on kaupunginvaltuusto, jossa on 51 valtuutettua. Kaupunginvaltuuston puheenjohtajana toimii SDP:n Joona Räsänen. Lohjan kaupunginhallituksen muodostaa 13 valtuuston valitsemaa jäsentä, ja sen puheenjohtajana toimii kokoomuksen Pekka Luoma.
Vuonna 2021 valitun kaupunginvaltuuston suurin puolue on kokoomus (11 paikkaa, 20,6 %), toiseksi suurin SDP (11 paikkaa, 19,9 %) ja kolmanneksi suurin on perussuomalaiset (8 paikkaa, 16,2 %). Muut paikat: vihreät (6 paikkaa, 11,0 %), Meidän Lohja (4 paikkaa, 8,9 %), keskusta (4 paikkaa, 8,1 %), vasemmistoliitto (4 paikkaa, 7,6 %), kristilisdemokraatit (2 paikkaa, 4,4 %) ja RKP (1 paikka, 2,5 %).
Kaksikielisyys
Lohjan kaupungin ei kielilainsäädännön perusteella tarvitsisi olla kaksikielinen, sillä väestöstä ruotsinkielisiä on alle kuusi prosenttia. Kaksikielisyys perustuukin kaupungin omaan tahtoon: kaupunginvaltuusto esitti yksimielisesti valtioneuvostolle 26. syyskuuta 2001, että valtioneuvosto määräisi Lohjan edelleen kaksikieliseksi kaudelle 2003–2012. Kautta jatkettiin myös vuosille 2013–2023. Kaupunginvaltuuston mukaan kaksikielisyys on etu seudullisessa yhteistyössä, uusien asukkaiden houkuttelussa sekä pyrkimyksessä säilyttää nykyinen ruotsinkielinen väestö. Kaksikielisyydellä on myös historiallinen tausta, sillä alueella on asunut ruotsinkielistä väestöä jo keskiajalta lähtien. Ennen vuoden 1997 alun kuntaliitosta Lohjan kunta oli kaksikielinen (suomi enemmistökielenä) ja Lohjan kaupunki yksikielisesti suomenkielinen.
Talous
pienoiskuva|oikea|250px|Tytyrin kalkkikaivos- ja tehdas. Lohja on teollisuusvaltainen kaupunki, ja kaupunki onkin kasvanut yhdessä etenkin kaivos- ja metsäteollisuuden kanssa. Teollisuuden vahvoja toimialoja ovat metsä-, metalli- ja muoviteknologia sekä elektroniikka.
Vuonna 2013 Lohjan elinkeinorakenne oli seuraava:
Kaivos- ja mineraaliteollisuus
Kustaa Vaasa antoi jo 1542 Eerik Flemingille luvan rautamalmin louhintaan, ja Ojamon rautakaivoksen sanotaankin olevan Suomen ensimmäinen. Rautaa tärkeämmäksi kaivannaiseksi osoittautui kuitenkin kalkkikivi, jota on kaivettu Lohjalla Ojamon avolouhoksen lisäksi Törmän ja Solhemin avolouhoksista, sekä myöhemmin Tytyrin kaivoksesta. Lohjalla on Tytyrin lisäksi sijainnut 1990-luvun laman aikana suljettu, vuonna 1897 perustettu Virkkalan kalkkitehdas. Kalkkikaivostoiminnan aloitti Petter Forsströmin luotsaama Lohjan Kalkkitehdas Oy, mutta vuonna 1992 toiminta myytiin nykyiselle Nordkalk Oyj:lle.
Matkailu
Lohjalla on rikas järvikulttuuri sekä paljon luonto-, elämys- ja ohjelmapalveluyrittäjiä. Lohjan Matkailupalvelukeskus palvelee Lohjan keskustassa. Lohjanjärvi on hyvin tunnettu kalastusmatkailukohde niin itsenäisesti matkaileville sekä opastettuina kalastusmatkoina.
Lohjan Paloniemeen suunniteltiin keväällä 2017 kiinalaisille tarkoitettua lomakylää. Lohjan Hiidensalmessa järjestetään vuoden 2021 asuntomessut.
Metsäteollisuus
pienoiskuva|oikea|250px|Sappi Limitedin Kirkniemen tehdas. Nykyään kaivosteollisuutta merkittävämpi työllistäjä Lohjalla on metsäteollisuus. Myös sen juuret ulottuvat 1800-luvun lopulle. Kamariherra Hjalmar Linder perusti Lohjan Selluloosatehtaan Pitkäniemeen vuonna 1906. Samana vuonna Linder rakennutti myös Lohjan sähkörautatien Lohjan rautatieasemalta selluloosatehtaalle. Rata avattiin vuonna 1912 yleiselle liikenteelle, ja siitä tuli Suomen ensimmäinen yleistä liikennettä välittänyt sähkörautatie. Nykyään tehtaassa ei enää valmisteta selluloosaa, vaan se on erikoistunut irroke- ja muihin erikoispapereihin. Vuoden 2008 huhtikuussa tehdas työllisti noin 350 henkilöä. Kesään 2015 saakka Mondi-nimisenä toiminut paperitehdas suljettiin lopullisesti.
Metsäliitto rakensi Kirkniemen paperitehtaan Jönsböleen vuonna 1966. Tehdasta on laajennettu uusilla paperikoneilla vuosina 1972 ja 1996. Nykyään Sappi Limitedin omistama tehdas valmistaa pääasiassa aikakauslehtipaperia, ja työllistää 760 henkilöä.
Pitkäniemessä sijaitsee myös Metsä Woodin kertopuutehdas, sekä lentokonevaneria ja ohutviilua valmistava Mahogany Oy.
Muoviteollisuus
Lohjalla toimii kaksi merkittävää suomalaista talousmuovien valmistajaa: vuonna 1936 perustettu ja vuonna 1942 toimintansa Lohjan Ventelään siirtänyt Oy Plastex Ab, sekä aina Lohjan Immulassa sijainnut, vuonna 1956 toimintansa aloittanut Oy Orthex Ab. Korkean automaatioasteen vuoksi muoviteollisuus ei kuitenkaan ole erityisen merkittävä työllistäjä, esimerkiksi Orthex työllistää noin 90 henkilöä. Plastex valmistaa muovituotteita sekä teollisuus- että kotikäyttöön. Kuluttajatuotteista tunnetuimpiin kuuluvat kastelukannut, kanisterit sekä sumutin- ja retkipullot. Orthexin valikoimaan kuuluu pelkästään kuluttajatuotteita, ja se onkin Suomen suurin kotitalousmuovien valmistaja. Tuotevalikoimaan kuuluvat lähes kaikki kodin muovit keittiövälineistä pyykkikoreihin ja löylykiuluista lumikoliin.
Metalli- ja elektroniikkateollisuus
Palo- ja turvallisuusovia rakennus- ja telakkateollisuudelle valmistavan Saajos Oy:n pääkonttori ja tehdas sijaitsee Keskilohjalla. Muita tehtaita ovat Hyrlesin ohutlevytehdas, Enicsin elektroniikkatehdas, venevalmistaja Seliö Boats, puuntyöstökoneita valmistava Valon Kone sekä nanoteknologiaa hyödyntävät nLight Oy ja Photonium Oy.
Liikenne
Lohjan sijaintia Valtatie 1:n/E18-moottoritien ja valtatie 2:n sekä Hanko–Hyvinkää-maantien (25) risteyskohdassa pidetään yhtenä kaupungin strategisena vahvuutena. Kaupungin logistisiin vahvuuksiin luetaan myös lyhyet etäisyydet Länsi-Uudellamaalla sijaitseviin Hangon ja Inkoon satamiin, Helsinki-Vantaan lentokentälle, Turkuun ja Helsinkiin.
Lohjan halki kulkee Hyvinkää–Karjaa-rata, mutta henkilöjunaliikenne radalla lakkautettiin vuonna 1983. Lohjalle on suunnitteilla ELSA-rata, eli niin kutsuttu Tunnin juna.
Väestön kehitys
(Tiedot 26. marraskuuta 2018)
joista
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Uskonnolliset yhteisöt
Lohjalaisista noin 72,8 prosenttia (34 318 henkilöä) kuuluu evankelisluterilaiseen kirkkoon. Vuoden 2018 aluejaon mukaan Lohjalla on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Suomen helluntaikirkon jäsenseurakunnista Lohjalla toimivat Lohjan Asemakirkko ja Lohjan helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Lohjan alueella toimii Helsingin ortodoksinen seurakunta.
Lohjalla toimii myös adventtiseurakunta ja vapaaseurakunta ,
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Lohjan kaupungin nykyisellä alueella.
Taajamat
Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Lohjan keskustaajama ulottuu pieniltä osin myös Siuntion kunnan alueelle. Nummelan taajama ulottuu pääosin Vihdin kunnan alueelle. Yhteensä Lohjan keskustaajamassa on 32 783 asukasta ja sen pinta-ala on 45,76 neliökilometriä.
Kaukolämpö
Lohjan Energiahuolto Oy Loher perustettiin vuonna 1982. Sen tehtävänä on hankkia, tuottaa ja jakaa lämpöenergiaa. Lohjan kaupunki omistaa yhtiön.
Koulutus
pienoiskuva|250px|Lohjan vuonna 2005 valmistunut pääkirjasto. Lohjalla on runsaasti ensimmäisen ja toiseen asteen kouluja. Alakouluja on yhteensä 23 ja yläkouluja 5. Alakouluista kaksi ja yläkouluista yksi on ruotsinkielisiä. Lukioita on kaksi; suomenkielinen lukio, eli Lohjan Yhteislyseon lukio, joka on Suomen suurimpia, sijaitsee keskustassa, sekä Virkkalassa Källhagenin yläkoulun yhteydessä toimiva ruotsinkielinen Virkby Gymnasium. Vuoden 2013 alusta Lohjalla on kuntaliitoksen myötä ollut myös kolmas lukio, Nummi-Pusulan lukio.
Ammatillista koulutusta tarjoaa Länsi-Uudenmaan koulutuskeskus, jonka kahdessa Lohjan yksikössä voi opiskella yhteensä 17 eri ammattiin. Liikunta-alan ammatillista koulutusta tarjoaa Kisakallion urheiluopisto.
Ammattikorkeakoulutusta tarjoaa Laurea-ammattikorkeakoulun Lohjan yksikkö, jossa on sairaanhoitaja- ja tradenomi-koulutusta.
Yliopistokoulutusta järjestää Lohjalla Hiiden opisto, joka tarjoaa avointa yliopisto-opetusta monimuoto-opetuksena.
Muuta koulutusta tarjoavat muun muassa Länsi-Uudenmaan musiikkiopisto, Kisakallion urheiluopisto, Hiiden opisto, Lohjan kuvataidekoulu, Tanssikoulu Un Dos Tres sekä Tanssistudio Funka.
Jätehuolto
Lohjan jätehuollosta vastaa Länsi-Uudellamaalla toimiva Rosk´n Roll Oy Ab, josta 99,62 prosenttia omistavat kunnat, Hanko, Inkoo, Karkkila, Lohja, Raasepori, Siuntio ja Vihti. Rosk´n Roll ylläpitää vuonna 2000 valmistunutta Munkkaan jätekeskusta, jossa jätteitä käsitellään ja lajitellaan. Jätehuoltoon liittyvistä asioista vastaa Länsi-Uudenmaan jätelautakunta.
Liikuntapalvelut
Kisakallion urheiluopistolla on mahdollista harrastaa monia urheilulajeja niin sisä- kuin ulkotiloissakin. Jäähallin, palloiluhallin ja curling-radan lisäksi opistolta löytyy hyvät tilat muun muassa telinevoimisteluun. Myös retkimelonta ja soutu kuuluvat lajivalikoimaan, sillä opisto sijaitsee Maikkalanselän rannalla. Luonnon keskellä sijaitseva Kisakallio tarjoaa myös hyvät reitit hiihtoon ja maastojuoksuun.
Sairaanhoito
Lohjan sairaala kuuluu Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiiriin. Paloniemen sairaala on erikoistunut psykiatriaan.
Teatteri
Kaupungissa toimii kolme harrastajateatteria, joista Lohjan teatterissa on ammattijohto. Teatteri on perustettu 1967, mutta toiminta on jo jatkunut yli sadan vuoden ajan. Teatteri toimii yhteistyössä muun muassa Lohjan kaupunginorkesterin ja Lohjan museon kanssa.
Musiikki
Lohjan kaupunginorkesteri on perustettu vuonna 1964. Orkesteri on muun muassa vieraillut Savonlinnan Oopperajuhlilla ja toiminut José Carreraksen sekä Plácido Domingon orkesterina heidän vieraillessaan Suomessa. Vuodesta 2010 lähtien Lohjan kaupunginorkesterin taiteellisena johtajana ja kapellimestarina on toiminut Esa Heikkilä.
Media
Seudun paikallislehti Länsi-Uusimaa ilmestyy Lohjalla. Ykkössanomat ilmestyi Lohjan Saukkolassa, mutta Salon Seudun Sanomat lakkautti sen vuonna 2015. Lisäksi Karkkilan Tienoo julkaisee ajoittain artikkeleita jotka koskettavat Lohjaa entisen Nummi-Pusulan suunnalla. Lohjalla ilmestyvät myös ilmaisjakelulehdet Länsi-Uusimaa Ilta (ent. Iltalohja) ja Ykkös-Lohja.
Ruokakulttuuri
Lohjan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla omenakaurapuuro ja omenalimppu sekä ruiskorppujauhosta ja voista tehdylle pohjalle rakennettu kermavaahto-hillojälkiruoka ”hiekkaa alla lunta päällä”.
Urheilu
Lohjan Kisa-Veikkojen naisten jääkiekkojoukkue nousi SM-sarjaan voitettuaan Tapparan 15. maaliskuuta 2008 Tampereella luvuin 0-8. Lohjan Kisa-Veikoilla on varsin laaja junioritoiminta: 9 poikien juniorijoukkuetta ja kolme tyttöjen joukkuetta. Tämän lisäksi Kisa-Veikoilla on kolme miesten joukkuetta, sekä vuonna 2001 perustettu ”mammajoukkue” LoKV Ladies. Seuran juniorijoukkueissa pelaa yhteensä noin 600 pelaajaa; tämän lisäksi seura järjestää nuoremmille kiekkokoulua sekä korttelisarja Hippo-liigaa. Lohjan Jääankkojen nousu II-divisioonasta Suomi-sarjaan varmistui maaliskuussa 2009.
Lohjan alueen yleisurheilua hoitaa Länsi-Uudenmaan Urheilijat (LUU), joka kuului vuonna 2009 Suomen Urheiluliiton seuraluokittelussa Superluokan seuraksi (20 parasta Suomen yleisurheiluseuraa). LUU:n menestyneimpiä urheilijoita ovat Saara Nikander (moninkertainen nuorten Suomen mestari kestävyysjuoksussa) ja Oskari Mörö (nuorten Olympialaisten edustaja vuonna 2010 ja SE-juoksija 400 m:n aidoissa). Lasten ja nuorten liikuttamisessa LUU:lla on erinomaista osaamista ja siitä osoituksena on vuonna 2002 myönnetty SLU:n Nuoren Suomen Sinettiseuran titteli.
Lohjan Kalaseura on lohjalainen kalastusseura, joka muodostui kun Lohjan Virkistyskalastajat, Kalkin Kalakerho ja Lohjan Seudun Kala- ja Erämiehet yhdistyivät vuoden 2006 vaihteessa. Vuosittain järjestetään useita kilpailuja eri kalastustapojen harrastajille. Uistelupuolella seura järjestää vuosittain Lohjanjärvi-cupin, joka koostuu kuudesta osakilpailusta. Hong Kong Challenge kalastuskilpailu on omalla sarallaan Suomen suurin ja se kerää peräti 150 venekuntaa Lohjanjärvelle syyskuussa.
Muita Lohjalla toimivia urheiluseuroja ovat Lohjan Pallo, FC Lohja ry, Harjun Kiekko, Hongiston Tarmo ry, Karkalin Kiila ry, Karstu-Karkali Seura ry, Lohja Lions, Lohja Lionesses, Lohja Lifting ry, Lohja Tennis ry, Lohjan Boxing Club ry, Lohjan Han Moo Do ry, Lohjan Hiki ry, Lohjan Hockey Night Team ry, Lohjan Kamppailukeskus, Lohjan Keilailuliitto ry, Lohjan Kuntoseura ry (LOKS), Lohjan Liitokiekkoilijat ry, Lohjan Naisvoimistelijat, Lohjan Nyrkkeilykerho ry, Lohjan Pelitoverit ry, Lohjan Purjehtijat ry, Lohjan Seudun Latu ry, Lohjan Seudun Moottorikerho ry, Lohjan Seudun Soutajat ry, Lohjan Squash-klubi ry, Lohjan Tae Kwon Do seura ry, Lohjan Taiji harrastajat ry, Lohjan taitoluistelijat ry, Lohjan Tehon sulkapallojaosto, Lohjan Urheilusukeltajat ry / Norpat, Lohjan Voimailijat ry, LoKV-Taitoluistelu ry, Länsi-Uudenmaan Suunnistajat - Västra-Nylands Orienterare ry, Octopus Lohja ry, PaHu´s ry, Rivitanssiyhdistys WauDeApples, Saaren Kiri ry, Talviuintiseura Lohjan Mursut ry, Tanssikoulu ToeStar, Tanssikoulu Un Dos Tres, Tanssistudio Funka, Tanssiurheiluseura Lohjan Lockstep ry, V- ja U-seura Horman Hiisi ry, V- ja U-seura Lohjan Teho ry, Virkby Start rf, Virkkalan Kiri ry, Virkkalan Pallo-Rotat ry, Virkkalan Voima ry, Voimisteluklubi Lohja ja Xjumpit.
Luonnonsuojelu
Lohjan kaupungin alueella on harjujensuojeluohjelmassa kolme aluetta.
Bobby Hull
Robert Marvin ”Bobby” Hull O.C. (3. tammikuuta 1939 Pointe Anne, Ontario, Kanada – 30. tammikuuta 2023 ) oli kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Häntä pidetään yleisesti yhtenä kautta aikain parhaista jääkiekkoilijoista. Hänet tunnettiin muun muassa kovasta ja tarkasta lyöntilaukauksestaan ja fyysisestä pelityylistään. Hull ja hänen joukkuekaverinsa Stan Mikita olivat ensimmäiset jääkiekon pelaajat, jotka käyristivät mailaansa.
Lohja
Ystävyyskaupungit
Lohjalla on kolme ystävyyskaupunkia:
Lisäksi Ruotsin Lidingön kunta on Lohjan kummikaupunki.
Bobby Hull
Ura
Hull aloitti NHL-uransa vuonna 1957 Chicago Black Hawksissa. The Golden Jet voitti urallaan Stanley Cupin mestaruuden kerran, vuonna 1961. Hän pelasi alun perin numerolla 16, Chicagon voittaessa Stanley Cupin numerolla 7 ja lopulta numerolla 9, jonka Black Hawks (vuodesta 1986 Blackhawks) jäädytti vuonna 1983.
Vuonna 1966 Hullista tuli ensimmäinen NHL-pelaaja, joka on tehnyt enemmän kuin 50 maalia yhden runkosarjakauden aikana. Hän pelasi 23 kautta ammattilaisena vuodesta 1957 vuoteen 1980 ja teki NHL:ssä yhteensä 1170 runkosarjapistettä (610 maalia ja 560 syöttöä) 1063 ottelussa ja 129 pudotuspelipistettä (62 maalia ja 67 syöttöä) 119 ottelussa.
Vuonna 1972 Hull siirtyi Blackhawksista Winnipeg Jetsiin NHL:n kanssa kilpailleeseen WHA-liigaan. Hän voitti seurassa kolme WHA:n mestaruutta (1976, 1978 ja 1979). Kun WHA lakkautettiin vuonna 1979, Hull palasi NHL:ään vielä kaudeksi 1979–1980, jolloin hän pelasi Winnipeg Jetsissä ja Hartford Whalersissa. Hän teki WHA:n runkosarjassa yhteensä 638 pistettä (303 maalia ja 335 syöttöä) 411 ottelussa ja pudotuspeleissä 80 pistettä (43 maalia ja 37 syöttöä) 60 ottelussa. 2000-vuosikymmenellä WHA:ta oltiin käynnistämässä uudelleen ja Hull nimettiin sen komissaariksi. Uuden WHA:n piti alkuperäisten suunnitelmien mukaan käynnistyä vuonna 2004, mutta liigan uusi alku ei lopulta toteutunut.
WHA:han siirtymisen vuoksi Hullia ei valittu Kanadan joukkueeseen vuoden 1972 Summit Series -ottelusarjaan, jossa Kanada pelasi Neuvostoliittoa vastaan. Sen sijaan hän oli mukana WHA:n pelaajista koostuneessa Kanadan joukkueessa vuoden 1974 ottelusarjassa, jonka WHA hävisi 3–5. Hull oli maansa avainpelaajia Kanadan voittaessa Kanada-cupin 1976.
Perhe
Hullin veli Dennis Hull pelasi 13 NHL-kautta (1964–1977) Chicago Black Hawksissa ja yhden (1977–1978) Detroit Red Wingsissä ja sai lempinimen The Silver Jet. Bobby Hullin poika, vuonna 2005 NHL-uransa lopettanut Brett Hull (The Golden Brett) on yksi NHL-historian parhaista maalintekijöistä. Myös Bobbyn kolme muuta poikaa, Bobby Hull jr., Blake Hull ja Bart Hull pelasivat jääkiekkoa alasarjoissa.
Naispappeus kristillisissä kirkoissa
thumb|Nainen pitää saarnaa [[kveekarien kokouksessa (kuva noin vuodelta 1723).]] thumb|[[Anglikaaninen kirkko|Anglikaanisen kirkon naispiispa Katharine Jefferts Schori.]] Naispappeus kristillisissä kirkoissa tarkoittaa naisen toimimista kirkon pappina. Muun muassa katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa naisia ei vihitä papin virkaan, mutta nykyisin useimmissa protestanttisissa kirkoissa naispappeus on käytössä.
Naispappeutta vastustavat vetoavat usein ensimmäisen kirjeen Timoteukselle ja Ensimmäisen korinttolaiskirjeen kohtiin, joissa Paavali kieltää naisia opettamasta ja puhumasta seurakunnassa.
Katolinen kirkko
Katolisen kirkon paavi Johannes Paavali II julisti vuonna 1994 pappeuden olevan kirkon erehtymättömän opetuksen mukaan varattu yksinomaan miehille.
Ortodoksiset kirkot
Ortodoksisessa kirkossa naisia ei vihitä papeiksi. Naispappeutta ei esiinny kirkon perinteessä, ja ortodoksisen näkemyksen mukaan teologisia kysymyksiä ei voida käsitellä irrallaan tästä perinteestä. Ortodoksinen kirkko ei pidä pappeutta oikeutena tai etuoikeutena eikä papistoa maallikoista erillisenä luokkana. Kirkon mukaan kysymys naispappeudesta ei ole oikeudenmukaisuus-, tasa-arvo- eikä ihmisoikeuskysymys.
Ortodoksisen kirkon perinteessä on katsottu olevan useita esimerkkejä, jotka puhuvat naisten pappisvihkimystä vastaan:
Osa ortodoksiteologeista katsoo, ettei naisen vihkimiselle papiksi kuitenkaan ole varsinaisia teologisia esteitä. John Erickson on huomauttanut, etteivät kirkkoisät koskaan suoraan pohtineet naispappeutta ja että he yleensä hyväksyivät kreikkalaisen ja roomalaisen kulttuurin oletukset naisten asemasta. Ericksonin mukaan perinne ei tämän vuoksi tarjoa hyväksyttäviä vastauksia naispappeuskysymykseen. Maria Gwyn McDowellin mukaan on tärkeää erottaa kirkon ”pyhän perinne” eli evankeliumin ilmeneminen eri aikoina ja erilaiset paikalliset perinteet ja tavat, jotka ovat syntyneet tämän pohjalta, sillä perinne ei ole ortodoksisessa kirkossa uskon muuttumaton ilmaus. Kirkon haasteena onkin selvittää, mitkä muodot ja käytännöt tulee säilyttää ja mitkä voivat muuttua ajassa.
Muun muassa teologi Kyriaki Karidoyanes FitzGerald on arvostellut esimerkiksi perusteluja, joiden mukaan Neitsyt Maria olisi toteuttanut sakramentaalista pappeutta, jos se olisi mahdollista. FitzGeraldin mukaan ortodoksisen kirkon opetuksessa Marian asema on ainutlaatuinen, ”ensimmäinen pyhien joukossa”, ja tämän palvelutehtävän vertaaminen kehenkään toiseen ihmiseen tai muuhun palvelutehtävään, myös sakramentaaliseen pappeuteen, on sen merkityksen väheksymistä.
Vaikka ortodoksisen kirkon perinteessä ei ole esimerkkejä naisten vihkimisestä papeiksi, on kirkossa aikaisemmin vihitty naisia diakoniuteen. Tutkimusten perusteella on todettu, että diakonissan virka oli mahdollisesti diakoniin verrattavissa oleva kirkon virka. Ekumeenisen patriarkaatin vuonna 1988 järjestämässä ortodoksisten kirkkojen välisessä teologisessa konsultaatiossa esitettiin, että ”apostolinen diakonissan virka tulisi ottaa uudelleen käyttöön. Ortodoksinen kirkko ei koskaan ole täysin hylännyt tätä virkaa, vaikka se onkin jäänyt pois käytöstä. On olemassa laaja todistusaineisto apostoliselta ajalta ja patristisessa, kanonisessa ja liturgisessa perinteessä siitä, että tätä virkaa pidettiin korkeassa arvossa”.
Luterilaisuus
Martti Luther torjui kirjoituksissaan naisten vihkimisen saarnavirkaan. Hänen käsityksensä mukaan naisten toiminta saarnaajina olisi ollut vastoin Raamattua ja Jumalan säätämää luonnollista lakia.
Tanskan luterilaisessa kirkossa ensimmäinen nainen vihittiin papiksi vuonna 1948 ja Ruotsin luterilaisessa kirkossa naispappeus mahdollistui vuonna 1958. Viron evankelis-luterilainen kirkko alkoi vihkiä naisia papeiksi 1967. Latvian evankelis-luterilaisessa kirkossa naisia alettiin vihkiä papeiksi neuvostoaikana vuonna 1976, mutta jälleenitsenäistymisen jälkeen 1990-luvulla siirryttiin käytäntöön, jossa papiksi vihitään vain miehiä. Kirkolliskokous rajasi pappeuden Latviassa jälleen vain miehille 2016.
Anglikaaninen kirkko
Englannin kirkossa naispappeus hyväksyttiin 11. marraskuuta 1992, ja ensimmäiset 22 naispappia vihittiin 8. toukokuuta 1994.
Diakonissat
thumb|Pyhä diakonissa Olympiada. Ikonissa Olympiadalle on kuvattu diakonin liturginen asuste [[orari.]]
Diakonissa oli alkukristillisen seurakunnan naispalvelija, jonka tehtävänä oli auttaa köyhiä ja kärsiviä. Myöhemmin diakonissa oli piispan apulainen jumalanpalveluksessa ja kasteessa. On ollut kiistanalaista kuuluiko diakonissanvirka kirkossa niin sanottuun alempaan papistoon lukijan ja ipodiakonin kanssa, vai oliko kyseessä diakoniin rinnastettava ylemmän papistoon kuuluva vihkimys. Monien historiallisten lähteiden kuvaukset diakonissan vihkimistoimituksesta ja tavasta, jolla diakonissa osallistui ehtoolliseen alttarissa muun ylemmän papiston kanssa viittaisivat siihen, että kyseessä oli nimenomaan diakoniin rinnastettava vihkimys. Diakonissat käyttivät myös jumalanpalveluspukujensa yhteydessä oraria, kuten miesdiakonitkin.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Suomessa teologisen loppututkinnon ensimmäisenä naisena suoritti Wendla Ivaska vuonna 1913. Kirkkolakiin naisteologien tehtäviä koskevat määräykset tulivat vuonna 1953. Vuoden 1963 kirkolliskokous perusti naisia varten seurakuntalehtorin opetusviran. Aluksi lehtoreilla ei ollut oikeutta saarnata eikä jakaa ehtoollista. Vuonna 1978 lehtoreille sallittiin saarnaaminen kirkkoherran luvalla, konfirmaation toimittaminen, ehtoollisen sairaaloissa ja vanhainkodeissa antaminen sekä muun ehtoollisen antamisessa avustaminen.
Helsingin Sanomat kirjoitti vuonna 1969, että tuolloin vihittiin ensimmäinen suomalainen nainen Marja-Leena Teivonen papiksi Tukholman hiippakunnassa Ruotsissa. Teivonen oli opiskellut Helsingin yliopistossa teologian kandidaatiksi ja valmistunut edellisenä keväänä ja lähtenyt Ruotsiin, kun ei saanut Suomesta työtä. Teivonen oli 25-vuotias papiksi vihittäessä ja aloitti Ruotsin kirkon suomalaisten parissa seurakuntatyön.
Pappisviran avaamista naisille käsiteltiin useissa kirkolliskokouksissa. Vuoden 1958 kokouksessa asetetun komitean mietintö valmistui vuonna 1962, ja vuoden 1963 kirkolliskokouksessa asiasta äänestettiin. Papinviran avaamisen puolesta äänesti 63 ja vastaan 55. Muutos olisi vaatinut kolmen neljäsosan määräenemmistön. Vuoden 1976 kirkolliskokouksessa 70 äänesti puolesta ja 33 vastaan. Kolmannen kerran asiasta äänestettiin vuonna 1984, jolloin 73 äänesti puolesta ja 32 vastaan. Seuraavan kerran pappisviran avaaminen naisille oli esillä vuoden 1986 kirkolliskokouksessa, jolloin ehdotus sai tarvittavan määräenemmistön äänin 87 puolesta ja 21 vastaan.
Naispappeuden hyväksymisen yhteydessä vuonna 1986 kirkolliskokous hyväksyi myös ponnen, jonka mukaan niillä, jotka vastustavat papinviran avaamista naisille, on edelleen oikeus tulla vihityksi pappisvirkaan ja nimitetyksi kirkon virkoihin.
Kirkkolain muutos astui voimaan vuoden 1988 alusta, ja 6. maaliskuuta samana vuonna vihittiin pappisvirkaan 94 naisteologia. Kun pappisvirka oli avautunut naisille, suurin osa seurakuntalehtoreista otti pappisvihkimyksen ja samalla lehtorinvirkoja muutettiin papinviroiksi. Vuoden 1990 kirkolliskokous avasi myös piispan viran naisille.
Vuoden 1986 kirkolliskokouspäätöksen jälkeen monet herätysliikkeet evankelisluterilaisen kirkon piirissä pitäytyivät kirkon aiempaan käytäntöön, eivätkä kutsuneet järjestämiinsä tilaisuuksiin opetus- tai puhujatehtäviin taikka jumalanpalvelusta toimittamaan naispuolisia pappeja. Myös osa seurakuntapapistosta vastusti naispappeutta. Pappisliiton hallitus hyväksyi 18.3.1987 ns. ajo-ohjeet, joiden mukaan papinviran haltijalla oli oikeus väistyä jumalanpalvelusyhteistyöstä, mikäli hän ei katsonut voivansa toimittaa jumalanpalvelusta yhdessä toisten kanssa.
Kirkon piispoista yksi, Oulun hiippakunnan piispa Olavi Rimpiläinen ei vihkinyt pappisvirkaan naispuolisia teologeja. Siten Oulun hiippakunnan naispapit vihittiin muissa hiippakunnissa. Piispa Rimpiläisen jäätyä vuonna 2000 eläkkeelle ei Suomen evankelisluterilaisessa kirkossa ole enää ollut käytännössä mahdollista saada pappisvihkimystä ilman, että mukana on myös naispuolisia virkaan vihittäviä.
Xibei San Ma
thumb|200px|[[Kiinan lippu#Muita lippuja|Xibei San Ma'n lippu]]
Naispappeus kristillisissä kirkoissa
Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Suomen vanhinta herätysliikettä edustava Suomen rukoilevaisen kansan yhdistys jakaantui vuonna 1984 naispappeuskysymyksen vuoksi. Tuolloin naispappeutta vastustavat rukoilevaiset perustivat uuden yhdistyksen Länsi-Suomen Rukoilevaisten Yhdistys. Myös Evankelinen herätysliike on jakautunut kysymyksessä kahtia. Suomen Luterilaisesta Evankeliumiyhdistyksestä (SLEY) vuonna 2007 eronneet naispappeuden hyväksyvät perustivat vuonna 2008 Evankelisen lähetysyhdistyksen (ELY). Vanhoillislestadiolaisuuden johto vastustaa naispappeutta, mutta täyttä yksimielisyyttä asiasta ei nuoren polven vanhoillislestadiolaisten keskuudessa vallitse, mm. vuonna 2012 vanhoillislestadiolaisnainen Mari Leppänen vihittiin papiksi oman herätysliikkeen kielteisestä kannasta huolimatta.
Xibei San Ma
Xibei San Ma (suomeksi: Luoteen kolme Ma'ta) oli kiinalaisten sotapäälliköiden hallitsema valta-alue, joka hallitsi suuria alueita Luoteis-Kiinasta (西北, Xīběi) kontrolloiden Gansun, Qinghain ja Ningxian provinsseja vuodesta 1910 aina vuoteen 1949. Xibei San Ma oli siten yksi pitkäikäisimmistä sotaherrojen hallitsemista valta-alueista. Kaikki alueen sotaherrat kuuluivat Ma'n sukuun, joista kolme merkittävintä olivat Ma Bufang, Ma Hongkui ja Ma Hongbin, mistä tulee myös nimi. Muita sukuun kuuluneita päälliköitä olivat Ma Qi, Ma Lin ja Ma Zhongying. Sotapäälliköt ottivat luoteis-Kiinan haltuunsa heti sotapäälliköiden kauden alettua, ja tekivät yhteistyötä ensin kansallismielisten vallankumouksellisten, sitten Guomindangin johtaman Kiinan keskushallinnon kanssa. Pitkän marssin aikana Xibei San Ma otti osaa taisteluihin Kiinan työläisten ja talonpoikien puna-armeijaa vastaan, ja myöhemmin sen joukot taistelivat myös Japanin armeijaa vastaan toisessa kiinalais-japanilaisessa sodassa.
Naispappeus kristillisissä kirkoissa
Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Vuonna 2007 naispappeuskiista sai valtakunnallista julkisuutta Vammalan seurakunnan kappalaisen Jari Rankisen kieltäydyttyä työskentelemästä jumalanpalveluksessa naispapin kanssa. Tapauksen saaman julkisuuden vuoksi Eroa kirkosta -nettisivua ylläpitävän Tampereen vapaa-ajattelijat ry:n mukaan kirkosta eroaminen kaksinkertaistui huhtikuussa 2007, Vammalassa ei kuitenkaan näkynyt eropiikkiä.
Xibei San Ma
Kiinan sisällissodan loppuvaiheessa Xibei San Ma taisteli jälleen Guomindangin puolella kommunisteja vastaan, mutta kommunistien lyötyä kansallismieliset 1949, loppu koitti myös Xibei San Ma'lle. Kommunistien joukkojen miehitettyä Luoteis-Kiinan kokonaan Ma Hongbin loikkasi kommunistien puolelle, kun taas Ma Bufang ja Ma Hongkui siirtyivät Taiwanille Guomindangin johdon mukana.
Ma'n perheen jäsenet kuuluivat Hui-kiinalaisten vähemmistökansallisuuteen, jotka ovat islaminuskoisia. Myös suuret alueet Xibeissä ovat etnisesti islamilaisenemmistöisiä.
Naispappeus kristillisissä kirkoissa
Mielipidetiedusteluja
Kirkon tutkimuskeskuksen vuonna 1999 tekemän tutkimuksen mukaan seurakuntien työntekijöistä ja luottamushenkilöistä 76 prosenttia suhtautui myönteisesti naispappeuteen ja 24 prosenttia varauksellisesti.
Suomen Gallupin yhdessä Kirkon tutkimuskeskuksen kanssa joulukuussa 2000 tekemän puhelinkyselyn mukaan suomalaisista 85 prosenttia hyväksyi naispappeuden varauksetta ja kahdeksan prosenttia varauksin. Viisi prosenttia suomalaisista vastusti yksiselitteisesti naispappeutta. Alle 25-vuotiaiden keskuudessa naispappeuden kannatus oli suurinta, 95 prosenttia. Kielteisintä suhtautuminen oli aktiivisimpien kirkossakävijöiden joukossa, sillä vähintään kerran kuussa kirkossa käyvistä naispappeutta vastusti 28 prosenttia.
Taloustutkimuksen lokakuussa 2006 suorittamassa kyselyssä ainoastaan kolme prosenttia suomalaisista vastusti naispappeutta. Papeista ja kanttoreista naispappeutta vastusti kaksi prosenttia.
Tuomio
SLEY:n palveluksessa ollut pappi Ari Norro tuomittiin sakkoihin naispapin syrjimisestä. Norro oli ollut Hyvinkään seurakunnassa vuonna 2007 saarnaajavieraana eikä jumalanpalveluksen järjestämisen yhteydessä suostunut toimimaan jumalanpalvelusyhteistyössä pastori Petra Pohjanraidon kanssa, koska hänellä oli naispappeudesta toisenlainen mielipide. Hyvinkään kirkkovaltuuston puheenjohtaja Pekka Laine teki asiasta rikosilmoituksen ja asianosaisena pastori Petra Pohjanraito jätti asian syyttäjän harkittavaksi ja syyttäjä otti asian käsittelyyn. Pohjanraito voitti syrjintäjutun käräjäoikeudessa. Norro valitti päätöksestä korkeimpaan oikeuteen asti. Päätös pysyi samana kaikkien oikeusasteiden läpi. (KKO). Syyte perustui yksittäisen päivän työvuorolistaan, jossa naispappi saattoi työskennellä jumalanpalveluksessa eri puolilla seurakuntaa. Seurakunta noudatti piispainkokouksen vuonna 2006 antamia ohjeita, joiden mukaan papeille ei enää tehty sukupuoleen liittyviä työjärjestelyitä.
Luterilaiset vapaakirkot
Suomessa toimivat luterilaiset vapaakirkot kuten Suomen Tunnustuksellinen Luterilainen Kirkko ja Luther-säätiö torjuvat naispappeuden.
Suomen ortodoksinen kirkko
Muiden ortodoksikirkkojen tapaan Suomen ortodoksinen kirkko torjuu naispappeuden.
Vapaat suunnat
Suomen Vapaakirkko hyväksyi naispappeuden vuonna 2002. Myös Suomen Helluntaikirkko ja Suomen metodistikirkko hyväksyvät naispappeuden. Suomen Baptistikirkko ja Herran Kansa torjuvat naispappeuden.
Frans Viktor Eriksson
Frans Viktor Eriksson (10. joulukuuta 1846 Vaasa – 7. tammikuuta 1919 Vaasa) oli suomalainen juristi, valtiopäivämies ja Vaasan hovioikeuden presidentti.
Eriksson oli Jyväskylän vt. pormestari 1878–1880. Tämän jälkeen hän oli Vaasan hovioikeudessa kanslistina ja hoiti sitten muita virkoja ollen viimeksi hovioikeuden presidenttinä 1910–1915. Eriksson erosi virastaan sairauden vuoksi. Hän oli porvarissäädyssä Vaasan kaupungin edustaja valtiopäivillä 1897, 1899 ja 1900.
Aino Kuusinen
Aino Maria Kuusinen (ent. Sarola, o.s. Turtiainen, ; 5. maaliskuuta 1886 Savonranta – 1. syyskuuta 1970) oli suomalainen kommunisti, joka työskenteli Kominternin palveluksessa ympäri maailmaa 1930-luvulla, joutui sittemmin vuosiksi gulagiin ja vapauduttuaan pakeni länteen. Aino Kuusinen oli Otto Wille Kuusisen toinen vaimo.
Aino Kuusinen oli koulutukseltaan sairaanhoitaja. Hän kävi neljä vuotta kestäneen oppijakson Helsingin kirurgisen sairaalan sairaanhoitajaopistossa. Valmistuttuaan Kuusinen meni 9. heinäkuuta 1909 naimisiin rautatiehallituksessa insinöörinä toimineen Leo Sarolan kanssa.
Aino Kuusinen tapasi Otto Wille Kuusisen ensimmäisen kerran syksyllä 1919 Helsingin Tapanilassa, jossa hän silloin miehensä kanssa asui. Kuusinen oli tuolloin salaa Suomessa ja hänen ystävänsä majoittivat hänet muutamaksi yöksi Leo ja Aino Sarolan luokse. Kuusinen poistui Suomesta kevättalvella 1920 Ruotsiin, missä asui jonkin aikaa ja josta hän alkoi lähetellä kirjeitä Ainolle.
Kuusinen muutti vuonna 1922 Neuvostoliittoon, jossa hän työskenteli Kominternin eri tehtävissä, kunnes siirtyi sotilastiedustelu GRU:n palvelukseen. Vuosina 1930–1933 salanimeä toveri Morton käyttänyt Kuusinen oleskeli Kominternin valtuutettuna Yhdysvalloissa.
Yhdysvalloista Aino Kuusinen siirtyi Japaniin, jossa hän muun muassa tutustui saksalaisen Frankfurter Zeitungin kirjeenvaihtajaan, myöhemmin vakoilusta Neuvostoliiton hyväksi teloitettuun Richard Sorgeen. Japanista Kuusinen kutsuttiin Moskovaan, jossa hänet vangittiin uudenvuodenpäivänä 1938. Josif Stalinin kuoltua Aino Kuusinen vapautettiin vuonna 1955 ja hänelle langetetut tuomiot mitätöitiin. Seuraavat vuodet hän vietti Moskovassa syvästi katkeroituneena entiseen aviomieheensä Otto Wille Kuusiseen, joka ei ollut tehnyt mitään hänen vapauttamisekseen. Vuonna 1965 Aino Kuusinen matkusti Suomeen ja täältä edelleen Italiaan, jossa hän kirjoitti muistelmansa määräten ne julkaistavaksi vasta kuolemansa jälkeen.
Läntisessä maailmassa herätti suurta huomiota, että Aino Kuusinen oli ensimmäinen korkea-arvoisen neuvostojohtajan länteen loikannut lähiomainen. Seuraava vastaavanlainen tapaus oli Stalinin tyttären Svetlana Allilujevan loikkaus Intian kautta Yhdysvaltoihin keväällä 1967.
Demjan Bednyi
thumb|upright|Demjan Bednyi. Demjan Bednyi (, oikealta nimeltään Jefim Aleksejevitš Pridvorov, Ефи́м Алексе́евич Придво́ров; 13. huhtikuuta (J: 1. huhtikuuta) 1883 H’ersonin läänin Gubovkan kylä – 25. toukokuuta 1945 Moskova) oli venäläinen neuvostorunoilija.
Suku ja koulutus
Jefim Pridvorov syntyi köyhän talonpojan perheeseen. Kyläkoulun jälkeen hän opiskeli armeijan lääkintäkoulussa (1896–1900), palveli armeijassa (1900–1904) ja opiskeli Pietarin yliopiston historiallis-kielitieteellisessä tiedekunnassa (1904–1908). Vuosina 1914–1915 hän oli armeijassa lääkintämiehenä.
Kirjallinen ura
Runoilijan ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1899. Vuodesta 1911 lähtien hän käytti tekijänimeä Demjan Bednyi. Vuonna 1912 hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen ja alkoi toimi Pravdan avustajana. Vuonna 1913 ilmestyi Ivan Krylovia jäljittelevä kokoelma Basni (”Eläinsatuja”).
Bednyin tuotanto on bolševikkipuolueen linjaa noudattelevaa vallankumouksellista agitaatio- ja propagandarunoutta. Hänen satiiriset, ajankohtaisiin tapahtumiin perustuvat eläinsatunsa, runoelmansa, runomuotoiset pakinansa ja pamflettinsa saivat valtavan suosion erityisesti Venäjän kansalaissodan aikana. Lenin arvosti Bednyitä agitaattorina, mutta kiinnitti huomiota hänen karkeaan kansanomaiseen tyyliinsä.
Jules Dassin
pienoiskuva|Jules Dassin vuonna 1970. Jules Dassin (am. engl. ['dʒuːls 'dæsɪn], alk. Julius Dassin, 18. joulukuuta 1911 Middletown, Connecticut Yhdysvallat – 31. maaliskuuta 2008 Ateena, Kreikka ) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan parhaiten 1940-luvulla tekemistään film noir -elokuvista. Dassin oli joutumaisillaan epäamerikkalaisen toiminnan komission kuulusteltavaksi, mutta lähti Eurooppaan. Dassin työskenteli Ranskassa ja asui viime vuotensa Ateenassa. Hän oli naimisissa Melina Mercourin kanssa. Heidän yhteinen elokuvansa Ei koskaan sunnuntaisin oli ehdokkaana kahden Oscarin ja Bafta-palkinnon saajaksi.
Demjan Bednyi
Kirjallinen ura
1930-luvulla Bednyin teokset saivat osakseen murskaavaa kritiikkiä. Näytelmää Bogatyri (”Sankarit”, 1936) arvosteltiin Venäjän historian ja venäläisen kansanluonteen vääristelystä. Vuonna 1938 Bednyi erotettiin Neuvostoliiton kirjailijaliitosta ja kommunistipuolueesta, mutta toisen maailmansodan aikana hän toimi jälleen propagandarunoilijana.
Jules Dassin
Dassinin isä oli venäjänjuutalainen parturi. Hänen poikansa Joe Dassin (1938–1980) oli tunnettu ranskalainen laulaja.
Demjan Bednyi
Perintö
Vuonna 1952 julkaistussa NKP:n päätöksessä Bednyin teoksien uudelleenjulkaisuja arvosteltiin ”mitä karkeimmista poliittisista vääristelyistä”, mutta myöhemmin häntä pidettiin ”yhtenä sosialistisen realismin perustanlaskijoista”, joka ”vaikutti neuvostorunouden kehitykseen, kansanomaisti runouden kieltä ja uudisti eläinsadun lajityyppiä”. Runoilija palkittiin Leninin ja Punalipun kunniamerkeillä.
Suomennetut teokset
Lähde Teoksessa 20 Neuvostoliiton kirjailijaa, suomentanut Armas Äikiä. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1960. Teoksessa Neuvostolyriikkaa 2, toim. Natalia Baschmakoff, Pekka Pesonen ja Raija Rymin, Helsinki: Tammi 1977 ISBN 951-30-3680-4. Runot on suomentanut Matti Rossi Raija Ryminin raakakäännöksestä.
Luettelo pikkuplaneetoista: 421 001–422 000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 421001:stä ja päättyen 422000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Bikku Bitti
Bikku Bitti on vuori Libyassa. Sen huippu (2 267 m) on maan korkein kohta. Vuori sijaitsee Tšadin vastaisella rajalla maan kaakkoisosassa ja on osa Tibestivuoristoa.