cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Agatha Christie
Pöytälaatikkokirjailija
Christie kirjoitti ensimmäisen julkaistun novellinsa ”The House of Beauty” noin vuoden 1908 tienoilla, joskin se julkaistiin vasta 1926. Ensimmäisen, vielä julkaisemattoman romaaninsa Snow Upon the Desert (Lunta erä­maassa) Christie kirjoitti vuoden 1909 tienoilla. Virikkeen romaanille antoi juuri päättynyt talvi­sesonki Kairossa. Christien elämä­kertojan Laura Thompsonin mukaan romaani on rakenteellisesti toivottoman sekava, koska se väen väkisin yrittää puristaa yhteen kaksi periaatteessa yhteen­sopimatonta ideaa. Thompsonin mielestä romaanissa on jo kuitenkin nähtävissä Christielle luonteen­omainen sujuva vuoro­puhelu ja tarkka ihmis­tuntemus. Lisäksi romaanissa esiintyy miesten palvontaa janoava nainen – teema, joka toistuu Christien tuotannossa useita kertoja, esimerkiksi Arlene Marshall Varjossa auringon alla -romaanissa.
Ensimmäiset romaanit
Christien ensimmäinen julkaistu romaani Stylesin tapaus (1920) perustui vahvasti Christien kokemuksiin sairaalan apteekissa, sillä romaanin idea lähti itämään juuri murhassa käytettyjen aineiden erityis­ominaisuuksista. Stylesin tapaus osoitti myös jo Christien kyvyt lukijan hämäämisessä. Romaanissa esiintyy myös ensimmäisen kerran belgialainen sala­poliisi Hercule Poirot. Christie oli kirjoittanut Stylesin tapauksen jo 1916, mutta kustantaja sille löytyi vasta 1919, jolloin Christie solmi Bodley Headin kanssa sopimuksen Stylesin tapauksesta ja viidestä muusta kirjasta.
Christie ei tässä vaiheessa vielä harkinnut vakavasti kirjailijan­uraa. Toisen romaaninsa Salainen vastustaja Christie kirjoittikin avio­miehensä ehdotuksesta helpottamaan perheen raha­vaikeuksia. Christie jatkoi kuitenkin edelleen vapaa-ajallaan romaanien ja novellien kirjoittamista.
Ammattina kirjailija
Christie hankki 1924 agentikseen nuoren Edmund Corkin, joka hoiti Christien liike­toimia tämän loppu­elämän ajan. Corkin avulla Christie pääsi eroon epä­edullisesta sopimuksesta Bodley Headin kanssa ja solmi paremman sopimuksen kolmesta kirjasta Collinsin kanssa. Yhteis­työ Collinsin kanssa jatkui niin ikään koko Christien uran ajan.
Kuuluisuus
Agatha Christien ensimmäinen romaani Collinsille oli Roger Ackroydin murha, joka ilmestyi 1926. Kirja sai oma­peräisen ja ennen­näkemättömän loppu­ratkaisunsa ansiosta runsaasti huomiota, mutta sitä myös arvosteltiin lukijoiden huijaamisesta ja sala­poliisi­kirjallisuuden ”reilun pelin” sääntöjen rikkomisesta, vaikka se itse asiassa vain hämää lukijaa muttei huijaa.
Katoaminen nosti Christien julkisuuden keilaan. Vaikka Roger Ackroydin murha oli menestynyt hyvin, katoamisen yhteydessä Christien ammattina lehdissä oli vain ”kirjailijatar” tai ”sala­poliisi­romaanien kirjoittaja”. Katoamis­vuosi 1926 oli myös veden­jakaja Christien kirjallisella uralla. Kirjoittamisesta tuli pakotie vuoden 1926 traumaattisille tapahtumille. Toisaalla oli ”Agatha Christie”, joka tuotti huolellisesti sommiteltuja sala­poliisi­romaaneja hämmästyttävällä vauhdilla (vuosina 1930–1939 Agatha Christie kirjoitti peräti 17 sala­poliisi­romaania). Toisaalla oli taas sala­nimi Mary West­macott, jonka turvin Christie käsitteli runsaasti oma­elämä­kerrallisia aiheita.
Christien ensimmäiset romaanit katoamisen jälkeen olivat Sininen juna ja Neljä suurta. Kumpikin oli aloitettu ennen katoamista, mutta niiden kirjoittaminen loppuun osoittautui kivulloiseksi, minkä Christie totesi myös oma­elämä­kerrassaan. Christie itse on sanonut aina inhonneensa Sinistä junaa ja novelleista kokoon­parsittu Neljä suurta on Laura Thompsonin mukaan yksi Christien huonoimmista julkaistuista teoksista. Kumpaakin teosta kuitenkin myytiin hyvin.
Mary Westmacott
Vuoden 1926 seurauksena oli myös sala­nimi Mary West­macott, joka säilyi salaisuutena vuoteen 1949 asti (eli ensimmäiset neljä romaania). Christie ei halunnut sen paljastamista, sillä Mary West­macott sai tavallisesti parempia arvosteluja kuin Agatha Christie ja West­macottin nimen turvin Christie pystyi pohtimaan hyvinkin henkilö­kohtaisia asioita. Christie kielsikin sen jälkeen ”Agatha Christie” -nimen käytön West­macott-romaanien yhteydessä aina kuolemaansa asti.
Mary West­macott -romaaneissa Christie tutki ihmis­suhteita ja rakkautta sen monissa eri muodoissaan. Ne sisältävät runsaasti oma­elämä­kerrallisia aineksia, joista osa löytyy vain hieman muunnellussa muodossa Christien oma­elämä­kerrasta Vanha hyvä aikani.
Kulta-aika 1930–1949
Vuonna 1930 ilmestyi ensimmäinen neiti Marple -romaani Murha maalaiskylässä, jossa Christie loi myös usein käyttämänsä peri­englantilaisen kylän mallin. Samana vuonna sai myös ensi-iltansa Christien ensimmäinen näytelmä Black Coffee.
Vuonna 1933 Christie kirjoitti erityisen paljon: sala­poliisi­romaanit Idän pikajunan arvoitus, Mykkä todistaja, Parker Pyne tietää kaiken, osan Lister­dalen arvoituksen novelleista ja West­macott-romaanin Kuin muuttolintu, joka on oma­elämä­kerrallisin Christien West­macott-romaaneista. Siinä on runsaasti vaikutteita Christien lapsuudesta, nuoruudesta, ensimmäisestä avio­liitosta ja katoamisesta.
Vuodet 1937–1949 olivat Christien uran hedelmällisintä aikaa. Christien omat kokemukset heijastuivat jossain määrin romaaneihin Kuolema Niilillä, Teetä kolmelle, Viisi pientä possua ja Kohtalokas viikonloppu. Muita tämän kauden sala­poliisi­romaaneja olivat Simeon Leen testamentti, Neiti Pinkertonin salaisuus, Eikä yksikään pelastunut, Varjossa auringon alla, Salomonin tuomio, Ruumis kirjastossa, Syyttävä sormi, Kohti nollapistettä, Vuoksi ja luode ja Väärän vänkyrä talo. Christie kirjoitti myös novelli­kokoelmansa Särkyneen peilin arvoitus ja Herkuleen urotyöt kuten myös West­macott-romaaninsa Yksinäinen kevät ja Ruusun aika.
Kirjailijasta instituutioksi
Christiestä muodostui 1900-luvun puoli­välissä instituutio. Kustantaja William Collinsin mukaan mainos­lause ”Christie for Christmas” (Christie jouluksi) yksinään lisäsi kirjan myyntiä noin.
Christien nousu todella suureen kuuluisuuteen ei kuitenkaan ollut romaanien ansiota vaan niiden sovitusten, jotka tekivät Christien nimen tunnetuksi kirjallisten piirien ulko­puolella. Christien näytelmä­sovitus Eikä yksikään pelastunut -romaanista vuonna 1943 menestyi hyvin Lontoossa ja Broad­waylla. René Clairn elokuva Eikä yksikään pelastunut (1945) oli ensimmäisen suuren luokan elokuvasovitus Christien teoksesta ja se menestyi hyvin. Vielä suuremmaksi menestykseksi muodostui kuitenkin novellin ”Syyttäjän todistaja” (1925) näytelmä- ja elo­kuva­versio. Näytelmä (1953) oli välitön yleisö- ja arvostelu­menestys West Endissä ja Broad­waylla. Billy Wilderin ohjaama Todistaja (1957) oli vielä suurempi menestys ja se onkin ainut Christien teokseen perustuva elo­kuva, josta Christie itse piti.
Taistelu verottajaa vastaan 1938–1972
1930-luvulla Christie oli ansainnut romaaneillaan erittäin hyvin. Taloudelliset vaikeudet alkoivat 1938, kun Yhdys­valtojen verotus­käytäntö muuttui ja ulko­mailla asuvat henkilöt joutuivat maksamaan tulo­veroa Yhdys­valloista saamistaan tuloista. Vero­selvitysten ajaksi Christien saatavat Yhdys­valloista jäädytettiin, ja koska suurin osa Christien tuloista tuli Yhdys­valloista, Christie oli sodan aikana vara­rikon partaalla. Tilannetta pahensi vielä Britannian verottaja, joka vaati veroja Yhdys­valloissa ansaituista rahoista.
Yhdys­valtojen vero­viranomaiset tekivät 1948 päätöksen, jonka mukaan Christien oli maksettava veroja. Sen jälkeen Christie joutui maksamaan vielä veroja Britanniassa. Verotus­ongelmien ratkaisemiseksi Christie perusti 1955 Christie Settlement Trustin, joka puolestaan omisti Agatha Christie Limited -yhtiön. Kirjailija Agatha Christiestä tuli siten Agatha Christie Limitedin työn­tekijä, jolla oli säännöllinen vuosi­palkka. Vuonna 1957 lähes kaikki Christien teosten tekijän­oikeudet siirrettiin Christie Copyright Trustiin, jotta niiden perintö­vero ei muodostuisi kohtuuttomaksi. Verottaja hyväksyi järjestelyn aluksi, mutta muutti kantansa jo 1957 ja 1964 Christielle määrättiin yli jälki­verot. Lopullisesti asia ratkaistiin, kun Christie myi 1966 vielä omistamansa tekijän­oikeudet Agatha Christie Limitedille, josta puolestaan myytiin 51 prosenttia Booker McConnellille 1968. Sitten Booker hankki 1972 oikeudet Christien tekijän­oikeuksiin ja nämä takuuna lainasi Christielle verojen maksuun tarvittavat rahat.
1950-luku
Laura Thompson on kuvannut Christien 1950-luvun tuotantoa sanoilla ”Agatha Christie majesteettisella auto­pilotti­kurssilla”. 1950-luvun romaaneja olivat muun muassa Rouva McGinty on kuollut, Neiti Marplea ei petetä, Hautajaisten jälkeen ja Salaperäiset rukiinjyvät. Christien pää­huomio oli kuitenkin teatterissa. Vuosi­kymmenen alun näytelmät menestyivät hyvin: Hiiren­loukku, Witness for the Prosecution ja Spider’s Web. Loppu­puolen näytelmät kuten Verdict (1958) saivat kuitenkin murskaavan vastaan­oton sekä kriitikoilta että katsojilta.
Viimeiset vuodet
Christien 1960-luvun kirjalliselle tuotannolle on tyypillistä irrottautuminen totutuista kuvioista ja modernin maailman vaikutus. Kolmas tyttö (1966) sijoittuu uskottavasti beatnik-ajan Lontooseen. Ikiyö (1967) on poikkeuksellinen teos Christien tuotannossa, koska sen pää­henkilö on nuori, työ­väen­luokkainen mies ja romaani on kirjoitettu hänen näkö­kulmastaan. Leimallista 1960-luvun romaaneille on myös epä­luulo nuorisoa kohtaan. Bertramin hotellissa (1965) nuori murhaaja kuvataan Luciferin lapseksi, Kurpitsajuhlassa (1969) lapsia murhataan surutta ja huipentumana Salaperäinen matkustaja (1970), jossa nuoret ovat pahuuden ja terrorin levittäjiä.
Christien myöhäis­tuotannolle on myös tyypillistä menneen ajan muistelu. Bertramin hotellissa kuvaa neiti Marplen silmin Christien omia muistojaan menneestä ajasta, mutta jotka kuitenkin on jotenkin suhteutettu nyky­aikaan. Sama toistuu myös romaaneissa Eipä aikaakaan niin voi kauhistus (1968), Norsun muisti (1972) ja Neiti Marple koston jumalattarena (1971).
Agatha Christien suhtautuminen teostensa elo­kuva­sovituksiin oli MGM-katastrofin jälkeen ollut nuiva, mutta hän suostui 1972 Louis Mountbattenin henkilö­kohtaisesta pyynnöstä Idän pika­junan arvoituksen kuvaamiseen. Toisin kuin MGM:n elokuvat Idän pikajunan arvoitus oli sekä yleisö- että arvostelu­menestys.
Christien viimeinen romaani oli Kohtalon portti (1973). Parin edellisten romaanien tapaan se sisälsi runsaasti Christien omia muistoja menneestä elämästä. Se oli kuitenkin rakenteellisesti jo niin heikko, että Christien agentit ja lähi­piiri eivät olisi halunneet julkaista sitä. Christien läheisille oli jo selvää, että Kohtalon portti oli Christien viimeinen teos, sillä edes muokkaus ei kyennyt poistamaan sen risti­riitaisuuksia. Siksi jouluksi 1974 ilmestyikin novelli­kokoelma Poirotin lyhyet jutut, jonka novellit oli alun perin julkaistu 1923–1935, ja jouluksi 1975 Esirippu. Poirotin viimeinen juttu, jonka Christie oli kirjoittanut 1940-luvulla.
Yleistä
Agatha Christien kirjalliselle tyylille on ominaista kerronnan yksin­kertaisuus ja selkeys. Kirjailijan oma persoona tai henkilö­kohtaiset mieltymykset eivät koskaan tulleet lukijan ja teoksen väliin. Geo­metrisesti punottu juoni oli uskottava ainoastaan Christien luomassa arvoitus­sala­poliisi­maailmassa, josta P. D. James käyttää nimitystä ”Christie Land”. Tästä kirjoitus­tavasta on myös seurauksena kerronnan toistuvuus ja yksi­ulotteisuus. Mary West­macottina Christie osoitti kykenevänsä luomaan uskottavia henkilö­hahmoja, mutta sellainen tyyli ei sopinut Agatha Christien suosimaan arvoitus­dekkarin laji­tyyppiin.
Arvoitus­dekkareiden kirjoittamisessa Christie oli kiinnostunut ennen kaikkea motiivista ja ihmis­luonnosta. Murha tekona ei kiinnostanut häntä lainkaan. Häntä kiinnosti ”englantilaisen murhan” ihmissuhteiden dynamiikka. Christien romaaneissa murha ja väki­valta on tois­sijaista ja keskiössä on itse arvoituksen ratkaiseminen.
Hämäämiskeinot
Usein pää­epäilty on murhaaja ja siksi lukija ei ole taipuvainen uskomaan hänen syyllisyyteensä. Christie muunteli tätä teemaa monilla eri tavoilla:
Christie käytti usein myös hyväkseen lukijan ennakko­käsityksiä stereo­tyypeistä. Femme fatale ei esimerkiksi välttämättä olekaan kohtalokas miesten­nielijä vaan ennemminkin uhri.
Arvostus ja suosio
Brittiläinen rikos­kirjailijoiden yhdistys The Crime Writers Association valitsi vuonna 2013 Christien kirjan Roger Ackroydin murha kaikkien aikojen parhaaksi rikos­kirjaksi. Samalla itse Christie valittiin kaikkien aikojen parhaaksi rikos­kirjailijaksi.
Arvostelu
Julian Symonsin mielestä Christie kirjoitti arvoituksia eikä romaaneja. H. R. F. Keating on samoilla linjoilla sanoessaan Christien uhranneen hyvän kirjoittamisen moni­mutkaisten juonten takia. Michael Dibdin syytti Channel 4:n ohjelmassa J’Accuse (1992) Christietä brittiläisen rikos­romaanin tappamisesta. Hänen mukaansa Christien romaanien juonet ovat kaikki saman­kaltaisia: epä­määräinen joukko ihmisiä on jossain syrjäisessä paikassa, jossa murha tapahtuu. Hänen mukaansa henkilöt ovat stereo­tyyppejä vailla psyko­logista syvyyttä tai tunteita eikä Christie ota huomioon yhteis­kunnassa olevia ongelmia. Samassa ohjelmassa Ruth Rendell teilasi Christien tavan kuvata kuolemista: Rendellin mielestä kuolemaan liittyy aina sokki, kauhu ja tuska – ja niitä Rendell ei löydä Christien teoksista.
Christien kirjojen maailman­kuvaa on 2000-luvun kuvauksissa ruvettu pitämään vanhan­aikaisena, koska Christie ei romaaneissaan kuvannut väki­valtaa tai seksiä. Christie jätti nämä tarkoituksella pois, koska ne eivät sopineet Christien käsitykseen arvoitus­dekkarista. Uusissa elo­kuva­sovituksissa kuvaamatta jäänyttä väki­valtaa ja seksiä on kuitenkin lisätty. Niinpä esimerkiksi Hercule Poirot -sarjan jaksoon Viisi pientä possua (2003) on lisätty viattoman ihmisen teloitus ja homo­seksuaalisia suhteita. Uudessa neiti Marple -televisio­sarjassa Marple on saanut tausta­tarinakseen onnettomasti päättyneen suhteen naimisissa olevaan mieheen ja kirjoista poiketen hän pystyy ratkaisemaan rikoksia, koska on itse tuntenut saman­kaltaisia tunteita.
Puolustajat
P. D. Jamesiä Christien juonten epä­uskottavuudet tai mahdottomuus eivät haittaa, koska tapahtumat sijoittuvat kuvitteelliseen maailmaan, jolla ei ole mitään tekemistä todellisuuden kanssa. James puolustaa myös Christien henkilön­kuvausta, joka hänen mielestään saattaa vaikuttaa lattealta mutta on kuitenkin osuva ja todellinen luonteen­kuvaus.
P. G. Wodehousen mielestä (vuonna 1969) loppu­ratkaisun tietäminen ei haitannut lukemista, koska hänen mielestään henkilöt olivat niin kiinnostavia. Muita Christien ihailijoita olivat myös T. S. Eliot ja Clement Attlee. Ranskalaiset filosofit pitivät häntä arvossaan jo 1960-luvulla. Jacques Maritain piti Christietä koko laji­tyypin johto­tähtenä ja Gabriel Marcelin mielestä Christie ”oli melkein suuri kirjailija.”
Laura Thompsonin mielestä Christien latistaminen pelkäksi juonen punojaksi on kohtuutonta. Perusteena hän käyttää Christien tekemiä teostensa näytelmä­sovituksia, jotka kaikki olivat epä­onnistuneita ja pelkkiä varjoja alku­teoksista (mukaan lukien Hiiren­loukku). Hän pitää näytelmä­versioita romaanien juonellisina luu­rankoina, joista on riistetty kaikki ne tekijät, jotka tekivät juonesta romaanissa kiehtovan ja jännittävän.
Suosio
Christien suosion salaisuutta on turhaan yritetty arvailla. Usein on esitetty, että syynä olisivat taidokkaat juonet. Tämä ei kuitenkaan selitä, miksi yhtä taidokkaita juonia luoneet aikalais­kirjailijat kuten Margery Allingham, John Dickson Carr tai Dorothy L. Sayers eivät ole lähi­mainkaan niin suosittuja kuin Christie. Laura Thompson arvelee, että salaisuus olisi Christien voimakkaassa mieli­kuvituksessa, joka olisi koko ajan läsnä mutta kuitenkin näkymättömissä. P. D. James on tiivistänyt sen: ”Kyllä, meillä on koko ajan aavistus siitä, että pinnan alla kytee paljon enemmän kuin mitä päälle näkyy.” Jamesin mielestä Christien dekkareiden suurin vahvuus on niissä kuvattu järjestyksen tuominen kaaos­maiseen maailmaan pelkän rohkeuden ja älykkyyden avulla ja sen välittyminen vahvana lukijaan.
Christien sala­poliisi­romaaneista valittiin kansain­välisessä äänestyksessä parhaaksi Eikä yksikään pelastunut.
Marko Rajala
Marko "Karhu, Nalle" Rajala (s. 20. helmikuuta 1970 Pori, Suomi) on suomalainen entinen jalkapallomaalivahti, joka edusti peliuransa aikana porilaisseuroja Musan Salamaa ja FC Jazzia.
Rajala oli uransa huipulla kaudella 2001, jolloin hän vartioi FC Jazzin maalia neljässä liigaottelussa ja lisäksi heinäkuussa Porissa pelatussa UEFA Intertoto Cupin toisen kierroksen ottelussa Jazzin ja ranskalaisseura Paris Saint-Germainin välillä. Kyseessä oli seuran toinen kotiottelu Intertoto Cupissa. Porilaiset hävisivät pariisilaisseuralle kyseisen ottelun 1-4.
Rajala toimii nykyään Luvian Kiekon U19 jääkiekkojoukkueen huoltajana.
Teller
Teller on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Katso myös
テラー
Alexa Nikolas
Alexa Helen Nikolas (s. 4. huhtikuuta 1992 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Nicole Bristowin roolista televisiosarjassa Zoey 101 vuosina 2005–2006.
Nikolas syntyi Chicagossa, Illinoisissa. Hän on esiintynyt Zoey 101:n lisäksi esimerkiksi Vanessa Hudgensin musiikkivideolla ”Come Back to Me” ja Zackin ja Codyn viiden tähden elämää -sarjassa.
Kreikkalaistaustainen Nikolas on Victoria Justicen ystävä.
Sanna Lius
Liuksen esittämä Elina kuului Salattujen elämien alkuperäisiin hahmoihin. Hän näytteli sarjassa vuoden 2007 puoliväliin asti, lyhyttä syksyllä 2006 pitämäänsä kahden kuukauden taukoa lukuun ottamatta. Liuksen poistuminen sarjasta nähtiin tammikuussa 2008. Häntä kuitenkin nähtiin sarjassa uudelleen marras–joulukuussa 2008 muutaman jakson ajan.
Lius on valmistunut merkonomiksi vuonna 1995. Hän on sittemmin työskennellyt toimintaterapeuttina. Lius oli vuodesta 2007 vuoteen 2013 saakka naimisissa entisen jääkiekkoilija Joni Liuksen kanssa. He asuivat Jyväskylässä ja heillä on yksi lapsi.
Tadeusz Walasek
Tadeusz Walasek (15. heinäkuuta 1936 Elżbiecin, nyk. Podlasian voivodikunta – 4. marraskuuta 2011) oli puolalainen nyrkkeilijä, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Walasek osallistui nyrkkeilijänurallaan kolmiin kesäolympialaisiin. Melbournessa 1956 hän sijoittui jaetulle yhdeksännelle tilalle. Roomassa 1960 hän saavutti hopeaa hävittyään yhdysvaltalaiselle Edward Crookille. Tokiossa 1964 Walasek saavutti pronssimitalin.
EM-kilpailuista Walasek voitti kultaa vuonna 1961 ja kaksi hopeamitalia.
Walasek kuoli 4. marraskuuta 2011 75-vuotiaana.
Salvador Cabañas
Cabañas aloitti peliuransa kotimaansa Club 12 de Octubressa. Hän kävi pelaamassa välillä myös Audax Club Sportivo Italianossa Chilessä ja siirtyi Jaguares de Chiapasiin Meksikoon vuonna 2003. Vuoden 2006 ensimmäisellä puoliskolla (Clausura 2006) hän voitti Meksikon liigan maalikuninkuuden. Vuoden 2003 Aperturalla hän oli tehnyt viisi maalia 18 ottelussa, 2004 Clausuralla 15 maalia 20 ottelussa sekä 2004 Aperturalla kahdeksan maalia 16 ottelussa. Vuonna 2006 hän siirtyi Meksikon pääsarjaan Club Américaan.
Cabañaksen ensimmäinen maaottelu oli 1. kesäkuuta 2004 Boliviaa vastaan. Vuonna 1999 hän oli mukana nuorten MM-kisoissa ja valittiin vuoden 2006 MM-kisoihin. Näissä kisoissa Cabañas ei kuitenkaan päässyt pelaamaan. Cabañas on pelannut 44 maaottelua, joissa on tehnyt 10 maalia (tilanne 26. tammikuuta 2010).
Audi e-tron GT
Audi e-tron GT on Audin vuodesta 2020 lähtien valmistama edustusluokan neliovinen sedan-korinen sähköautomalli, joka jakaa tekniikkansa Porsche Taycanin kanssa.
Audi e-tron GT (2020–)
Audi e-tron GT Concept -prototyyppi esiteltiin konseptiautona Los Angelesin autonäyttelyssä marraskuussa 2018. Marraskuussa 2020 Audi julkaisi valokuvia tuotantomallista. Tuotantomalli noudattelee konseptiauton muotoilua vahvoilla lokasuojilla, aggressiivisilla ajovaloilla ja suurella kuusikulmaisella jäähdytinsäleikön jäljitelmällä. Loivasti kalteva kattolinja päättyy yksiosaisiin takavaloihin, jotka on yhdistetty valonauhalla. Toisin kuin konseptiversiossa, tuotantoautossa on näkyvät ovenkahvat.
e-tron GT perustuu samalle alustalle kuin Porsche Taycan. 40 prosenttia autojen osista on identtisiä. Aivan kuten Taycan, myös e-tron GT on korimalliltaan neliovinen sedan urheilullisesta coupé-tyylisestä siluetistaan huolimatta. vasen|pienoiskuva|Audi RS e-tron GT e-tron GT:n sarjatuotanto alkoi joulukuussa 2020, kaksi kuukautta ennen virallista ensiesittelyä. Toisin kuin Belgiassa valmistetut e-tron- ja e-tron Sportback -mallit, se on ensimmäinen Audin sähköauto, joka valmistetaan Audin kotimaassa Saksassa Neckarsulmin tehtaalla. Audi esitteli virallisesti e-tron GT:n 9. helmikuuta 2021.
Audi e-tron GT:n täyssähköinen voimansiirto saa voimansa akusta, jonka nettokapasiteetti on 84 kilowattituntia (bruttokapasiteetti 93,4 kWh) sekä kahdesta sähkömoottorista. Auto kiihtyy 0–100 km/h 4,1 sekunnissa, saavuttaa huippunopeuden 245 km/h ja sen suurin jatkuva teho on 350 kilowattia (469 hv), joka voi nousta väliaikaisesti 390 kilowattiin (523 hv). e-tron GT:stä on saatavana myös RS-versio, joka kiihtyy 0–100 km/h 3,3 sekunnissa, saavuttaa huippunopeuden 250 km/h ja jonka suurin jatkuva teho on 440 kilowattia (590 hv), joka voidaan tilapäisesti nostaa 475 kilowattiin (637 hv).
Suurin laskennallinen toimintamatka on 463 kilometriä. Ajoneuvon virallinen EPA-matka yhdellä latauksella on 383 kilometriä. Edmunds-autosivuston suorittamissa testeissä auto ylitti EPA-luokituksensa saavuttaen 439 kilometriä.
Bruce Welch
thumb|Bruce Welch Bruce Welch (s. 2. marraskuuta 1941 Sussex, Englanti) on englantilainen muusikko. Hänet tunnetaan The Shadows-yhtyeen komppikitaristina ja yhtyeen toisena johtohahmona. Welch on sekä akustisen että sähköisen komppikitaran soiton uranuurtaja. Instrumentti nostettiin selvästi yhtyeen kokonais-soinnin ja kappaleiden sovituksen osaksi. Hyvänä esimerkkinä akustisesta soitosta on "Wonderful Land" jossa komppikitara on tasaveroinen orkesteroinnin ohella. Sähkökitarasta esimerkkinä on "FBI" jossa rytmikuvio johtaa kappaletta.
Welch sävelsi useita Cliff Richardin lauluista, joista esimerkiksi "Travelin' Light" sekä Richardin kanssa sävelletty "Don't Talk To Him" olivat hittejä.
Welch toimi solistina The Shadowsin edustaessa Yhdistynyttä kuningaskuntaa (Englantia) 1975 Eurovision laulukilpailussa kappaleella Let Me Be the One sijoittuen toiseksi.
Hän on tehnyt myös muun muassa elokuva- ja televisiomusiikkia ja toiminut Cliff Richardin tuottajana.
Joaquim Salarich
pienoiskuva|Joaquim Salarich Joaquim Salarich Baucells (s. 2. tammikuuta 1994 Vic, Espanja) on espanjalainen alppihiihtäjä.
Salarich sijoittui MM-kilpailujen pujottelussa 30:nneksi Beaver Creekissä 2015 ja 25:nneksi St. Moritzissa 2017 sekä keskeytti 2019 Äressa ja 2021 Cortina d'Ampezzossa sekä 2018 Pyeongchangin ja 2022 Pekingin olympialaisissa.
Arkhelaos (täsmennyssivu)
Arkhelaos (Ἀρχέλαος) on ollut seuraavien henkilöiden nimi:
Rajapinta
Rajapinta tarkoittaa yleisesti kahden olomuodon yhtymäkohtaa. Usein sanaa käytetään kuvaannollisesti kahden tilan, ilmiön tai muun sellaisen välisestä yhtymäkohdasta.
Ukrainan yhdistetty valtionyliopisto
Ukrainan yhdistetty valtionyliopisto, oli toisen maailmansodan aikana 1942–1943 Kiovan valtionyliopiston ja Harkovan valtioyliopiston muodostama tilapäinen yliopisto, joka evakuoitiin saksalaisten miehityksen vuoksi Kazakstanin eteläosassa sijaitsevaan Qızılordaan (tuolloiselta nimeltään Kyzyl-Orda).
Sherrilyn Kenyon
Sherrilyn Kenyon (s. 1965 Columbus, Georgia) on yhdysvaltalainen kirjailija, jonka useat teokset ovat yltäneet bestseller-listoille (hänen kirjallista tuotantoa ei ole tällä hetkellä saatavilla suomeksi). Hän on varsin tuottelias kirjoittaja ja uusia teoksia ilmestyy ainakin pari kappaletta joka vuosi. Kenyon saakin vuosittain useita ehdokkuuksia ja palkintoja suosittujen kirjojensa vuoksi. Kenyon kirjoittaa useampaa sarjaa, joista tunnetuin on paranormaalin romantiikan maailmaan sijoittuva Dark-Hunter-sarja. Kyseinen sarja toikin Kenyonin suurempaan tietoisuuteen kirjallisuuspiireissä ja nykyään hänellä on suuri maailmanlaajuinen lukijakunta. Lukijoistaan pitävä Kenyon kiertää säännöllisesti kertomassa kirjoistaan ja hän tapaa mielellään lukijoitaan. Kinley MacGregorin nimellä häneltä ilmestyy historiallista romantiikkaa. Kenyonilla on suositut kotisivut, joiden kävijämäärä saattaa olla viikoittain yli 120 000.
Kenyonin teoksia on myyty yli sadassa maassa yhteensä yli 70 miljoonaa kappaletta.
Kenyonin perheeseen kuuluu aviomiehen lisäksi kolme lasta ja monta lemmikkieläintä.
Itsenäiset teokset
° Teokset ovat kytköksissä sekä The MacAllisters- että Brotherhood of the Sword-sarjaan.
Koapeipot
Koapeipot (Rhodacanthis) oli peippojen (Fringillidae) heimoon kuulunut varpuslintusuku.
Koapeipot olivat rastaan kokoisia paksunokkaisia varpuslintuja, jotka elivät Havaijin metsissä. Ne söivät todennäköisesti puiden siemeniä. Ne kuolivat sukupuuttoon 1890-luvulla uudisasukkaiden hakattua metsät ja otettua maan viljelykäyttöön. Tuhon täydensivät kotoperäiset ja saarille tuodut vieraat petoeläimet.
Suvusta tunnetaan myös kaksi esihistoriallista lajia (Rhodacanthis forfex ja R. litotes), jotka olivat kuolleet sukupuuttoon jo ennen kuin eurooppalaiset uudisasukkaat saapuivat saarille vuonna 1778. Ne tunnetaan ainoastaan fossiililöytöjen perusteella.
Tapani Aartomaa
Tapani Olavi Aartomaa (7. toukokuuta 1934 Karuna – 27. lokakuuta 2009 Helsinki) oli kansainvälisesti tunnettu suomalainen graafinen suunnittelija ja professori. Hänet palkittiin taideteollisuuden valtionpalkinnolla vuonna 1986 ja nimettiin vuoden graafikoksi vuonna 2001.
Aartomaa suunnitteli Päijät-Hämeen maakuntavaakunan vuonna 1997.
Aartomaa on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Juan Ginés de Sepúlveda
thumb|Juan Ginés de Sepúlveda. Juan Ginés de Sepúlveda (1490–1573) oli Espanjan johtava humanisti ja kuningas Kaarlen virallinen historioitsija. Kirjoituksillaan Sepúlveda puolusti konkistadorien käymää kovaotteista, mutta hänen mielestään kuitenkin oikeutettua ja paavin luvalla käytävää sotaa Uuden maailman intiaaneja vastaan. Intiaaneja vastaan käydyt sodat, joiden perimmäisenä tarkoituksena oli intiaanien käännyttäminen kristinuskoon, jakoivat kuitenkin voimakkaasti mielipiteitä.
Vuosina 1550–1551 Bartolomé de las Casas ja Juan Ginés de Sepúlveda kävivät kuninkaan toimesta järjestetyssä tilaisuudessa kiistaa valloitussodan oikeutuksesta ja intiaanien kristinuskoon käännyttämisen menettelytavoista (Valladolidin polemikea).
Tuossa mittelössä Las Casas vastusti kiivaasti Sepúlvedan näkemystä intiaanien alistamisesta voimatoimin, eli niin sanotulla oikeutetulla sodalla, jonka jälkeen käännytystyö Sepúlvedan mukaan sujuisi nopeasti.
Democrates Primus
Espanjan imperiumin intiaaneja vastaan käymien sotien oikeutuksesta oli jo varhemmin virinnyt kiivas keskustelu, ”Requerimiento”, jota kiihdytti vuonna 1533 Sepúlvedan julkaisema, valloitukseen myönteisesti suhtautuva tutkielma, Democrates Primus. Tutkielmassa määriteltiin ja hyväksyttiin Kaarle V:n uskon puolesta käymien sotien oikeutus. Las Casas ja hänen tukijansa olivat kuitenkin onnistuneet toimillaan estämään Sepúlvedan tutkielman julkitulon. Ystäviensä ja tukijoidensa, muun muassa Cortésin, rohkaisemana Sepúlveda laati 1540-luvun puolivälissä Democrates Primuksesta parannetun laitoksen, joka nykyään tunnetaan espanjalaisella nimellään Demócrates segundo o De las justas causas de la guerra contra los indios. Sepúlvedan tarkoituksena oli saada teokselleen julkaisuoikeus.
Sepúlvedan teos tarvitsi kuitenkin tavanmukaisen kuninkaallisen hyväksymisen tullakseen painetuksi. Consejo de Indias, Intioiden Neuvosto, arvioi teoksen tekstin painamisen arvoiseksi, mutta Kastiljan Consejo Real, Kuninkaallinen Neuvosto, jonka eräänä jäsenenä oli dominikaani Francisco de Vitoria, Salamancan yliopiston rehtori, oli asiasta toista mieltä.
Kiista Sepúlvedan teoksen painattamisoikeudesta siirrettiin lausuntokierrokselle Alcalán ja Salamancan yliopistoihin. Kului vuosi kiistan saamatta ratkaisua, sillä Las Casasin onnistui joukkoineen vaikuttaa arvioitsijoiden mielipiteisiin ja näin estää kirjan painamisen siitä huolimatta, että Sepúlvedalla oli mahtavia tukijoita, kuten Sevillan arkkipiispa, Intioiden neuvoston presidentti Valdés, joka lausui mielipiteenään Sepúlvedan teoksesta, että ”se olisi painettava suurin kirjaimin ja että sitä olisi saarnattava saarnastuoleista kaikkialla Espanjassa”. Sepúlvedan Democrates secundus sai kuitenkin odottaa kolmesataa vuotta tullakseen espanjan kielelle käännetyksi ja painetuksi.
Jerseyn lippu
Jerseyn lippu on 12. kesäkuuta 1979 lainsäädännöllä vahvistettu itsehallintoalueen symboli. Jerseyn hallitsija Normandian herttua, joka on Englannin kuningatar (vuodesta 1952 lähtien Elisabet II), vahvisti lipun käyttöön 19. joulukuuta 1980 ja se kohotettiin virallisesti salkoon 1. huhtikuuta 1981.
Lipussa on kulmiin asti venytetty punainen Pyhän Andreaan risti valkoisella pohjalla. Ylimmässä neljänneksessä on keltainen Plantagent-suvun kruunu sekä sen alla Normandian punainen, kolmen päällekkäin olevan kultaisen leopardin muodostama vaakuna.
Omaha
Omaha on kaupunki Yhdysvaltojen Nebraskan osavaltiossa. Kaupunki on perustettu vuonna 1854 ja Pacific Railroad-rautatien alkupiste teki Omahasta yhden tärkeimmistä maan rautatiekeskuksista. Huomattava merkitys kaupungin kasvuun on ollut myös karjataloudella ja elintarviketeollisuudella. Omahan asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 408 958 ja suuremman metropolialueen 865 350.
Maantiede
thumb|vasen|Omahan siluettia yöllä. Omaha sijaitsee Nebraskan osavaltion itäosassa Missourijoen länsirannalla. Lähellä Omahaa Missouri-jokeen laskee Platte-joki. Missouri-joen vastarannalla Iowan osavaltion puolella sijaitsee Council Bluffsin kaupunki. Kaupungin alue kuuluu Douglasin piirikuntaan.
Omahan alueella vallitsee tyypillinen mannerilmasto. Kesät ovat lämpimiä ja talvet kylmiä ja kuivia. Alueen läpi kulkevat matalapaineen vyöhykkeet saattavat muuttaa säätä nopeasti. Nopeat muutokset ovat tyypillisiä etenkin talvisin.
Historia
Omahan kaupungin lähialueen alkuperäisasukkaita eli intiaaneja olivat omahat, otoet ja missourit. Nykyisen kaupungin seutu kuului omahien alueeseen. Meriwether Lewis ja William Clark kävivät alueella tutkimusretkellään Yhdysvaltojen ostamalle Louisianan alueelle vuonna 1804. Manuel Lisa perusti puolestaan seudulle turkiskauppa-aseman vuoden 1812 sodan aikana. Talvella 1846–1847 mormonit perustivat sittemmin Omahaan liitetyn Florencen hieman nykyisestä keskustasta pohjoiseen. Monet mormoneista kuolivat ankaran talven aikana, mutta sittemmin paikka oli pysähdyspaikka länteen edelleen kohti Utahia matkustaville mormoneille. Suuri joukko siirtolaisia kulki Omahan kautta myös Kalifornian kultaryntäyksen aikana.
Omahat luopuivat virallisesti alueistaan vuonna 1854 ja nykyisen kaupungin perusti samana vuonna Council Bluffs & Nebraska Ferry Company -yhtiö. Omahasta kaavailtiin alueelle perustettavan osavaltion pääkaupunkia, mutta kun Nebraskasta tehtiin oma osavaltionsa vuonna 1867 pääkaupungiksi valittiin Lincoln. Vuonna 1863 Omahasta tuli Pacific Railroad -rautatien alkupiste ja kaupungista kehittyi sittemmin yksi maan tärkeimmistä rautatiekeskuksista. Vuonna 1879 Omahassa käytiin historiallinen oikeudenkäynti Standing Bear v. Crook. Laittomaan vangitsemiseen liittynyt oikeudenkäynti päättyi paikallisen tuomioistuimen todettua intiaanien olevan lain mukaan "henkilöitä", joita habeas corpus -laki koski. Näin armeija määrättiin vapauttamaan vangittu poncapäällikkö Seisova Karhu.
thumb|center|upright=3.55|Näkymä Omahaan vuonna 1914.
1880-luvulla Omahaan perustettiin Union Stockyards -karjapiha ja lihanpakkaamoja. Niihin töihin muutti suuri määrä siirtolaisia. Siirtolaisia saapui esimerkiksi Saksasta, Skandinaviasta, Irlannista, Puolasta ja Italiasta. Etelävaltioista kaupunkiin muutti myös afroamerikkalaisia. Tänä aikana rakennettiin myös kaupungin ensimmäinen pilvenpiirtäjä New York Life Insurance Building eli nykyinen Omaha Building. Vuonna 1898 Trans-Mississippi and International Exposition -näyttely keräsi Omahaan yli kaksi miljoonaa vierailijaa. Samana vuonna kaupungissa järjestettiin yli 30:n heimon intiaanikongressi. Omahan viljapörssi perustettiin vuosisadan vaihteessa. Toisen maailmansodan jälkeen Arthur C. Storz lobbasi ilmavoimien päämajan siirtämiseksi Omahaan. Nykyisin Omahan Offutin lentotukikohta onkin United States Strategic Commandin päämaja.
Talous
thumb|Toimistoja Omahan keskustassa. Perinteisesti Omahan taloudelle hyvin merkittävässä asemassa oli karjatalous. Monet elintarviketeollisuuden laitokset kuitenkin katosivat 1960- ja 1970-luvuilla. Omahan karjapihat suljettiin vuonna 1999. Kaupungin taloudellinen pohja on samalla monimuotoistunut. Yli puolet kaupungin työpaikoista on nykyisin palvelualalla. Omahassa sijaitsevat esimerkiksi Union Pacific Railroadin, Berkshire Hathawayn ja Mutual of Omaha Companies yhtiöiden päätoimistot. Taantunut elintarviketeollisuus on edelleen huomattava työllistäjä. Muita kaupungin teollisuuden aloja ovat esimerkiksi teräs- ja maatalouskoneteollisuus.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Omahassa aikavälillä 2012–2016 olivat 53 789 Yhdysvaltain dollaria ja henkilöä kohden 30 222 dollaria. 15,1 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö
thumb|Kartta Omahan rodullisesta jakautumisesta. valkoiset, mustat , aasialaiset ja latinot. Omahan asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 408 958 ja vuoden 2017 arvion mukaan 466 893. Suuremman metropolialueen asukasluku oli vuonna 2010 865 350. Kaupungin asukkaista 78,2 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 67,4 %), 12,3 % afroamerikkalaisia, 0,5 % intiaaneja, 13,7 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 3,5 % aasialaisia. 16,1 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 10,3 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Chain of Command – salainen tehtävä
Chain of Command – salainen tehtävä on vuonna 1994 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintaelokuva, jonka on ohjannut David Worth. Elokuvan pääosassa esiintyy Michael Dudikoff.
Satasairaala
Satasairaala (alk. Porin yleinen sairaala, vuosina 1965–2018 Satakunnan keskussairaala ) on Porissa Tiilimäen kaupunginosassa toimiva maakunnallinen keskussairaala, jonka omistaa Satakunnan sairaanhoitopiirin kuntayhtymä. Sen toiminta-alue kattaa koko Satakunnan maakunnan.
Historia
Porin yleinen sairaala aloitti toimintansa vuonna 1878, jolloin senaatti päätti perustaa uuden yleisen sairashuoneen Turun ja Porin läänin pohjoisosia varten. Tarkoitusta varten ostettiin V kaupunginosassa Isolinnankadun ja Ruhtinaankadun kulmassa sijainnut rakennus. 1900-luvulle tultaessa sairaala ei enää vastannut aikakauden maakunnallisen sairaanhoidon vaatimuksia. Porin yleisessä sairaalassa oli ainoastaan 55 sairaansijaa, mutta potilaita oli jatkuvasti lähes parikymmentä enemmän, eikä kaikkia sisään pyrkiviä pystytty ottamaan hoitoon. Sairaalan tilat olivat pimeät ja epäkäytännölliset, ja useita välttämättömiä tiloja puuttui kokonaan. Tilanahtautta helpotti kuitenkin vuonna 1895 Porin kaupungin asukkaita varten perustettu Porin kaupunginsairaala. Vuonna 1927 yleisen sairaalan johtava lääkäri J. V. Sysimetsä teki aloitteen uuden sairaalan rakentamisesta, ja kansanedustaja Oskari Leivo otti asian esille eduskunnassa. Rahoitus hankkeelle saatiin vasta 1934, jolloin eduskunta hyväksyi Kyllikki Pohjalan käynnistämän aloitteen sairaalan määrärahasta.
Vuonna 1965 sairaalan nimeksi tuli Satakunnan keskussairaala (lyh. SATKS tai SatKS ). 1970-luvun alussa järjestettiin arkkitehtikilpailu, jonka voittaneen Veijo Martikaisen suunnitelmien mukaan sairaalaan toteutettiin useita peruskorjaus sekä useita laajennuksia vuosina 1977–1994. 1990-luvulla toteutetut sairaala-alueen pihasuunnitelmat laati maisema-arkkitehti Maj-Lis Rosenbröijer.
Uudisrakentamista on jatkettu myös 2000-luvulla. Uusi lasten- ja naistentalo valmistui vuonna 2015, ja viimeisin laajennus on vuosina 2017–2018 toteutettu H-rakennus. Sairaalan nykyinen nimi Satasairaala otettiin käyttöön marraskuussa 2018.
Taitoluistelu talviolympialaisissa 2018
Taitoluistelussa oli yhteensä viisi tapahtumaa: miesten ja naisten kilpailut, pari- ja joukkuekilpailu sekä jäätanssi.
Aikataulu
Seuraavassa listassa on kaikkien viiden tapahtuman aikataulut.
Kaikki ajat paikallista aikaa (UTC+9).
Lihavoidut tapahtumat ovat loppukilpailuja.
Osallistuminen
Taitoluisteluun otettiin yhteensä 148 urheilijaa: 30 miestä, 30 naista, 20 paria (40 urheilijaa) sekä 24 jäätanssiparia (48 urheilijaa). Jokaiseen tapahtumaan yksi olympiakomitea pystyi lähettämään maksimissaan kolme osallistujaa eli yhteensä 18 urheilijaa. Maakiintiöt jaettiin taitoluistelun vuoden 2017 maailmanmestaruuskilpailuiden ja vuoden 2017 CS Nebelhorn Trophyn tulosten pohjalta.
Casus belli
pienoiskuva|[[Sarajevon laukaukset olivat osa ensimmäisen maailmansodan casus belliä.]] Casus belli on latinankielinen ilmaus, joka tarkoittaa sananmukaisesti sodan aiheuttavaa tapahtumaa, kuvaannollisesti oikeutusta sotatoimille. Sanonta esiintyy tiettävästi alun perin Cicerolla. Casus tarkoittaa ”välikohtausta” tai ”sattumusta”, kun taas belli tarkoittaa ”sodan”. Lähes vastaava termi on causa belli, sodan syy.
Unicum
Unicum on yli 220 vuotta vanha unkarilainen yrttilikööri. Se on väriltään musta ja maultaan kitkerä. Unicum Next on puolestaan alkuperäistä Unicumia aavistuksen makeampi, sitruunaisempi sekä väriltään mustan ja tumman ruskean sävyn väliltä. Unicumia juodaan usein aperitiivina tai Nextiä – sen makeahkosta mausta johtuen – usein myös jälkiruokaliköörinä. Unkarissa Unicumia nautitaan usein myös seurustelujuomana, tällöin oluen kanssa.
Valmistus
Unicum valmistetaan monista erilaisista yrteistä, joista kuudesosa on peräisin Unkarista ja loput ulkomailta. Juoma valmistetaan kuitenkin yksinomaan Unkarissa, Zwackin Soroksári útin juomatehtaalla Budapestissa. Valmistusmenetelmä on muita yrittijuomia erikoisempi, sillä Unicumiin käytetyt yrtit tislataan juomaan eikä ainoastaan uiteta alkoholissa, kuten monissa muissa nykyisissä yrttilikööreissä. Juoman valmistuttua se kypsytetään puoli vuotta unkarilaisessa tammitynnyrissä.
Unicumin logo – kultainen risti punaisella pohjalla – kuvastaa, että juomaa oli aikoinaan käytetty myös lääkkeenä; sitä sai aluksi vain apteekista. Unicumin auttava vaikutus pääasiassa vatsa- ja ruoansulatusongelmiin on usein todettu toimivaksi. Juomaan tislatut yrtit kiihdyttävät aineenvaihduntaa; tämän vuoksi Unicumin liiallisella nauttimisella (etenkin terveelle vatsalle) saattaa olla laksatiivista vaikutusta.
thumb|Perinteisen Unicumin ja Unicum Nextin uudenmuotoiset pullot.
Historia
Itävallan sekä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijan Joosef II:n hovilääkärinä toimi juutalaistaustainen unkarilainen Dr. Zwack, joka maistatti keisarillaan vuonna 1790 keksimänsä mustaa yrttijuomaa. Keisari tokaisi maistaessaan ruokailusalissa kovaan ääneen: ”Das ist ein Unicum!” (”Tämä on erikoisuus!”), minkä jälkeen Itävallassa ja Unkarissa tunnetuksi tullutta juomaa alettiin kutsua Unicumiksi.
Vuonna 1840 lääkärin jälkeläinen József Zwack Jr. hankki luvan alkoholitehtaan perustamiseen, jossa valmistettiin sivutuotteena myös etikkaa. Koska juoman vaikutus vatsaongelmiin todettiin auttavaksi, Zwack sai Punaisen Ristin luvalla käyttää logokseen pulloissaan punaista ristiä, joka myöhemmin muutettiin kultaiseksi ristiksi punaiselle pohjalle.
22. toukokuuta 1883 Unicum-yrttijuoma patentoitiin Zwackin suvulle erikoisine pallonmuotoisine pulloineen. 805-071-numerolla patentoitua juomaa valmistettiin edelleen vuonna 1790 tehdyn reseptin mukaisesti, tällöin jo miltei sadatta vuotta. Vuonna 1886 myös József Zwackin poika Lajos liittyi yhtiön johtoon. Juoman suosio Itävalta-Unkarissa sekä muualla Keski-Euroopassa kasvoi jo niin suureksi, että 1890-luvun alussa perheen oma pieni alkoholitislaamo ei enää riittänyt kysynnän tyydyttämiseksi. Zwackit ostivat 22. syyskuuta 1892 suuremman tehtaan Budapestin IX. asuinpiiristä, joka sijaitsi Ferencvárosin kaupunginosassa, Soroksári útilla, Tonavan rannalla. Nykyinen Zwackin tehdas toimii yhä samassa paikassa.
Vuonna 1895 perheen yhtiöstä tuli Itävallan keisarillisen hovin virallinen juomatoimittaja ja se nousi merkittävimpien keskieurooppalaisten tislaamoiden joukkoon. Yhtiö harjoitti merkittävää vientikauppaa Itävallan lisäksi myös Ranskaan, Italiaan sekä Yhdysvaltoihin, jonne se vei likööriä, konjakkia sekä luumuviinaa.
Vuosina 1905–1909 tuli tunnetuksi Unicumin mainosjuliste, jossa näkyy aaltoilevasta vedestä päätään esiin nostava, parrakas mies, joka katsoo edessään kelluvaa Unicum-pulloa onnellisesti.
Ensimmäisen ja toisen maailmansodan välisenä aikana Lajosin pojat János ja Béla liittyivät yrityksen johtoon. Vaikka Unkarissa vallitsi lama ja veljesten suhteet olivat henkilökohtaisista syistä sangen riitaiset (usein he eivät olleet edes puheväleissä), yhtiö menestyi silti, sillä he molemmat laittoivat panoksensa yritykseen omalla tavalla: Béla kehitti ja uusi tehtaan tuotantojärjestelmiä samalla, kun János laajensi ulkomaanvientiä sekä lisäsi markkinointia. Jánoksen poika, Péter, on sukupolvessa viides ja tekee töitä isänsä kirjoituspöydän äärellä, kun taas hänen vaimonsa, Anne, istuu Bélan paikalla.
Vuosien 1944 ja 1948 välillä sekä yhtiö että perhe joutuivat kokemaan kovia. Soroksári útin tehtaaseen osui toisessa maailmansodassa kolme pommia amerikkalaisista sekä neuvostoliittolaisista pommituksista. Vuoden 1945 tammikuussa – hieman ennen Puna-armeijan Budapestin saartoa – saksalaiset joukot polttivat tehtaan jäljelle jääneet osat vetäytyessään Länsi-Unkariin. Joukkojen lähdettyä palo kuitenkin sammutettiin paikallisten avustuksella ja tehdaskorttelissa jäi pystyyn kaksi pientä tilaa. Niissä tuotanto pystyttiin pian aloittamaan. Perhe sekä työntekijät yhteisvoimin rakensivat tehtaan uudelleen, kunnes vuoden 1948 syksyllä Unkarin uusi, kommunistinen hallinto syytti János Zwackia valtiopetoksesta tekaistujen todisteiden nojalla, jotta pääsisi valtiollistamaan yritystä. János Zwack poistettiin yrityksen johdosta ja perheelle langetettiin pakkotyöleirituomio.
Sosialismin aikana Unicumia valmistettiin Unkarissa väärän, veikkaillun reseptin perusteella. Zwackin perhe pakeni Italian kautta Yhdysvaltoihin ja teki sopimuksen perheen italialaisen ystävän kanssa, että oikeaa Zwack Unicumia alettaisiin valmistaa Italiassa, mutta ainoastaan Zwackien toimittamilla yrteillä. Tästä lähtien oli kahdenlaista Unicumia: Unkarin valtion Unicum sekä aito ja perinteinen Zwack Unicum.
Vuonna 1958 Zwackin perhe haastoi Unkarin valtion oikeuteen heidän patentoimansa juoman väärentämisestä. Perhe voitti kansainvälisen oikeudenkäynnin, eikä Unkarissa valmistetun Unicumun-pullojen etiketissä enää saanut lukea ”Zwack”. Unkari kävi tällöin kauppaa ainoastaan SEV-maiden kanssa, joten tarvittavia yrttejä oli varsin hankala saada ja näin ollen myös väärennetystä Unicumista tuli harvinaisuus Unkarissa.
1980-luvun loppupuolella, sosialistisen ilmapiirin vapautuessa Jánosin poika Péter Zwack pääsi aloittamaan neuvottelut Unkarin valtion kanssa Soroksári útin Unicum-tehtaan takaisinlunastamisesta. Kauppaan päästiin vuonna 1988 ja virallisesti 10. heinäkuuta 1989 Zwack Unicum Budapest -yhtiö jälleenperustettiin / palasi takaisin Unkariin, jolloin sen alkupääoma oli 60 miljoonaa forinttia (siihen aikaan noin 1,7 miljoonaa markkaa), josta Unkarin valtio omisti 50 prosenttia ja Péter Zwack sekä Emil Underberg 50 prosenttia. Vuoteen 1990 asti sekä Unkarin valtion että Zwackin Unicumia oli saatavilla yhtäaikaisesti.
Vuoteen 1992 mennessä Unkarin valtio ja Underberg ostettiin Zwack-yhtiöstä pois ja näin siitä tuli jälleen perheyritys.
Vuonna 2004 lanseerattiin Unicum Next. Péter Zwack halusi luoda myös yrttijuoman, joka ei ole kitkeränmakuinen, vaan makea ja keveähkö. Unkarissa Unicum Next on etenkin naisten ja nuorten suosiossa sekä sitä käytetään usein moniin cocktail-juomiin. Pullon korkki ja etiketti on punertava ja siinä lukee ”Next”.
26. kesäkuuta 2008 kuudes sukupolvi astui yrityksen johtoon: Péterin poika, Sándor – joka on myös yhtiön toimitusjohtaja – sekä tytär, Izabella, joka on johtoportaan merkittävä jäsen.
Zwack Unicum omistaa myös vuonna 1901 perustetun, unkarilaisen St. Hubertus -yrttiliköörin sekä erilaisten hedelmäviinojen (kuten Vilmos Körte Pálinka Vilmos-päärynäviina) valmistamisoikeuden. Yhtiön omistuksessa on lisäksi lukuisia viinialueita. Péter Zwack on monesti lahjoittanut rahaa hyväntekeväisyyteen ja yhtiö on tukenut Unkarissa monia eri urheilulajeja. Zwack Unicum toimi esimerkiksi Unkarin vesipallo-, jääkiekko- sekä purjehdusjoukkueen virallisena sponsorina. Myös hevosurheilu on saanut paljon tukea. Yhtiö on maan suurin urheilusponsori. Zwack oli ensimmäinen unkarilainen alkoholituotantoyritys, joka suostui kansanterveydellisistä syistä omatoimisesti huomauttamaan etiketeissään ja mainoksissaan kuluttajia alkoholin liiallisen käytön haitoista. Tunnetuin on Unicumin uusissa pulloissa oleva teksti: ”Zwack minõség, de csak mértékkel!” eli suomeksi ”Zwackin laatua, mutta nautitaan vain kohtuudella!” Vuonna 2009 lanseerattiin uudenmuotoinen, edelleen pyöreä, Unicum-pullo.
1. huhtikuuta 2012 markkinoille tuli uusi Unicum Szilva (Unicum Luumu), jossa perinteinen Unicum-yrttilikööri kypsytetään unkarilaisessa tammitynnyrissä, jonka pohja on täytetty unkarilaisilla, kuivatuilla luumuilla. Nextin tapaan myös Szilvaa juodaan Unkarissa sellaisenaan, mutta sitä käytetään myös cocktail-juomiin.
Lahnaslammin rata
Lahnaslammin rata on Suomen rataverkkoon kuuluva vuonna 1974 valmistunut sähköistämätön sivurata Vuokatin rautatieasemalta Sotkamon kunnassa sijaitsevalle Lahnaslammen kaivoksen ratapihalle. Rataosan pituus on noin 12 kilometriä, ja sillä on ainoastaan Lahnaslammen kaivoksen toimintaan liittyvää tavaraliikennettä. Rataosan liikenteenohjaus hoidetaan Oulun rautatieasemalta käsin ja liikkumisluvat yksiköille annetaan radiopuhelimella.
Rataosa erkanee Joensuun–Kontiomäen radasta Vuokatin aseman eteläpuolella, ja kulkee Jäätiönlahden etelärantaa seuraillen kantatietä 76. Kantatie ja rautatie erkanevat Hyvölänkylän kohdalla.
Maud (saari)
Maud, maorikielellä Te Hoiere, on Marlborough Soundsin toiseksi suurin saari Uuden-Seelannin Eteläsaaren pohjoisosissa.
Fauna
Maud on tärkeä luonnonsuojelualue, johon vain tutkijoilla ja luonnonsuojeluviranomaisilla on pääsyoikeus. Maihinnousuun saarelle tarvitaan lupa New Zealand Department of Conservationilta (Uuden-Seelannin luonnonsuojelusta vastaava virasto).
Maud on vapaa eurooppalaisten mukanaan tuomista saalistajista ja tämän vuoksi se on tärkeä suoja-alue eläimille, jotka ovat hävinneet muualta Uudesta-Seelannista. Luonnonsuojelija Don Mertonin ansiosta saarelle siirrettiin vuonna 1974 uhanalaisia kakapoja, kunnes ne uudelleensijoitettiin myöhemmin Codfish-saarelle sekä Anchor-saarelle. Maudille siirrettiin vuonna 1984 myös takaheja ja lisäksi saarella elää harvinaisia Leiopelma pakeka -sammakkoja.