cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stefan Ridderwall
Seuraura
Ridderwall jakoi kausina 2008–2009ja 2009–2010 Djurgårdenin torjuntavastuun Gustaf Wesslaun kanssa. Jälkimmäinen kausi 2009–2010 päättyi Elitserien-hopeaan. Ridderwall teki toukokuussa 2010 vuoden mittaisen jatkosopimuksen Djurgårdenin kanssa. Hän aloitti kaudella 2010–2011 joukkueen ykkösmaalivahtina. Ridderwall tippui kuitenkin kauden aikana kakkosmaalivahdiksi, kun Mark Owuya otti ykkösmaalivahdin paikan. Kauden jälkeen Djurgårdenin johto ilmoitti, että Ridderwall ei mahdu enää joukkueen tulevaisuuden suunnitelmiin.
Kaudeksi 2011–2012 Ridderwall siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Timrå IK:hon. Timråssa Ridderwall jakoi torjuntavastuun Joakim Lundströmin kanssa ja pelasi runkosarjassa 25 ottelua. Seuraavaksi kaudeksi hän teki sopimuksen Allsvenskanin Örebro HK:n kanssa. Örebrosta Ridderwall vapautettiin kuitenkin joulukuun 2012 lopussa, ja hän siirtyi tammikuussa Allsvenskanin IK Oskarshamniin.
Maajoukkueura
Ridderwall voitti alle 20-vuotiaiden MM-hopeaa vuonna 2008. Hän toimi turnauksessa Ruotsin kakkosmaalivahtina Jhonas Enrothille ja pelasi yhden ottelun. Ridderwall toimi hänelle kakkosmaalivahtina myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2006.
Nystatiini
Nystatiini on makrolidi ja sienilääke. Eri maissa sitä käytetään muun muassa ihon sienitartunnoissa voiteena paikallisesti ja suutartunnoissa nesteliuoksina tai pastilleina. Kuurit kestävät pari viikkoa. Se toimii muun muassa hiivasienitulehduksiin. Nieltynä se imeytyy suolistosta huonosti kehoon. Suomessa sitä käytetään ensisijaisesti suun sienitartuntoihin.
Nystatiinin kauppanimiä ovat muun muassa Nystimex, Nystatin, Mycostatin ja Flagyl Comp. Jälkimmäinen on metronidatsolin yhdistelmälääke.
Streptomyces noursei -aktinobakteerit tuottavat nystatiinia, joista tutkijat Elizabeth Lee Hazen ja Rachel Fuller Brown eristivät sen 1950 Albanyssa. "Nystatiini" tulee sanasta New York State.
Annostus
Nystatiinin annostelussa käytetään kansainvälistä yksikköä (IU). 100 milligrammaa (mg) nystatiinia on noin 5710 IU. Ihovoiteena vuorokausiannokset aikuisille ovat noin 200 000–600 000 IU eli 35–105 mg. Liuokset ja pastilliannokset ovat likimain samaa kokoluokkaa.
Haittavaikutukset
Nystatiini voi aiheuttaa suuhun pahan maun. Tämä on yleisin sivuvaikutus. Harvinaisempia ovat muun muassa oksentelu, pahoinvointi, ruokahaluttomuus ja vatsakivut.
Kemia
Nystatiini on vaalean kellertävä kiinteä aine. Lämmitys, happi ja valo nopeuttavat sen hajoamista. Hajoaminen kiihtyy noin 160 °C:ssa. Se hajoaa huoneenlämpöisissä vesiliuoksissa hitaasti. 100 °C:ssa pH-arvon 7 vesiliuoksissa se säilyy hyvin ainakin 10 minuutin ajan.
28 °C:ssa sen liukoisuus metanoliin on 11.2 mg/ml, etanoliin 1.2 mg/ml, hiilitetrakloridiin 1.23 mg/ml, kloroformiin 0.48 mg/ml, bentseeniin, 0.28 mg/ml ja etyleeniglykoliin 8.75 mg/ml.
Toimintamekanismi
Nystatiini on ionofori. Se tuottaa tiettyjen sienien solukalvoihin ionikanavia useista nystatiinimolekyyleistä. Siten ne päästävät hallitsemattomasti ioneita kalvon eri puolin. Tämä purkaa kalvojen välisiä elintärkeitä ionipitoisuuseroja, joka johtaa solun kuolemaan. Solukalvoissa nystatiini sitoutuu ergosteroliin voimakkaammin kuin kolesteroliin. Siksi sen vaikutukset kohdistuvat lähinnä sienisoluihin eläinsolujen sijaan. Muun muassa Aspergillus- ja Candida-sienien soluissa on paljon ergosterolia, jota ei ole eläinsoluissa.
Columbia Pictures
Columbia Pictures (tai kokonimellä Columbia Pictures Industries, Inc.) on suuri yhdysvaltalainen elokuva- ja televisiostudio. Se kuuluu Columbia TriStar Motion Picture Groupiin, jonka omistaa kansainvälisen suuryhtiön Sonyn tytäryhtiö Sony Pictures Entertainment. Vuonna 1924 perustettu Columbia Pictures on yhdessä MGM:n kanssa viidenneksi vanhin yhä toiminnassa olevista Hollywoodin tuotantoyhtiöistä.
Historia
Columbia Picturesin edeltäjä oli CBC Film Sales (CBS tulee nimistä Cohn-Brandt-Cohn), jonka perustivat vuonna 1918 Harry ja Jack Cohn sekä Joe Brandt. Jack Cohn ja Joe Brandt hoitivat yhtiön myyntiä, markkinointia ja jakelua New Yorkissa, ja Harry Cohn vastasi tuotannosta Hollywoodissa. CBC perustettiin tekemään Screen Snapshots -niminen sarja lyhytelokuvia, joilla elokuvatähtiä tehtiin tutuiksi katsojille. Sen jälkeen se julkaisi sarjan nimeltä Hall Room Boys.
CBC teki vuonna 1922 ensimmäisen kokopitkän elokuvansa More to Be Pitied Than Scorned, josta tuli menestys. Yhtiö vuokrasi aluksi studiotilansa, ja suuri osa sen alkuaikojen tuotannoista oli halpatuotantoja.
CBC vaihtoi vuonna 1924 nimekseen Columbia Pictures ja jatkoi kasvuaan. Harry Cohn osti vuonna 1926 yhtiölle oman studion Hollywoodin Gower Streetiltä. Vaikka yhtiö vuokrasikin tähtensä ja ohjaajansa, se onnistui tekemään lisää menestyselokuvia. Vuonna 1927 yhtiö teki sopimuksen nuoren ohjaajalupaus Frank Capran kanssa. Caprasta tuli pian yhtiön johtava ohjaaja.
Kenraali Enrique Mosconin kansainvälinen lentoasema
Kenraali Enrique Mosconin kansainvälinen lentoasema  on kansainvälinen lentoasema Comodoro Rivadavian kaupungin tuntumassa Argentiinassa. Lentoasema toimii solmukohtana LADE:lle.
Columbia Pictures
Historia
Columbian johtokolmikko ajautui riitoihin. Vuonna 1931 Brandt erosi ja myi osuutensa Harry Cohnille, josta tuli yhtiön johtaja, ja Jack Cohn jatkoi varajohtajana. Harry Cohn oli johtajana ankara, ja hän erotti väkeä herkästi. Samalla hän kuitenkin antoi luottamilleen elokuvantekijöille paljon vapauksia. Etenkin Frank Capran ohjaamat elokuvat, kuten Oscar-palkittu Tapahtui eräänä yönä (1934), toivat Columbialle 1930-luvulla menestystä.
Columbia laajeni edelleen 1940-luvulla. Sen Technicolor-musikaali Al Jolson (1946) oli suurmenestys. 1950-luvun alussa Columbiasta oli tullut yksi Yhdysvaltain suurimmista elokuvayhtiöistä. Se oli yksi ensimmäisistä elokuvayhtiöistä, joka aloitti myös televisiotuotannon.
Kenraali Enrique Mosconin kansainvälinen lentoasema
Lentoasema rakennettiin vuonna 1929. Uusi terminaali valmistui 1952. Terminaalipinta-alaa on yhteensä 3 415 neliömetriä. Vuodesta 2000 lentoaseman operaattorina on toiminut Aeropuertos Argentina 2000. Lentoasemalla on yksi 2 750 metriä pikä kiitotie.
Columbia Pictures
Historia
Columbian menestyselokuvia 1950-luvulla olivat esimerkiksi Oscar-palkitut Täältä ikuisuuteen (1953) ja Alaston satama (1954). Cohnin veljekset kuolivat 1950-luvun lopulla, ja yhtiön johtoon nostettiin vuonna 1985 Sam Briskin. Yhtiö alkoi sijoittaa brittiläiseen elokuvaan ja teki menestyselokuvia, kuten Kwai-joen silta (1957) ja Arabian Lawrence (1962) sekä myöhemmin Gandhi (1982).
1970-luvun alussa Columbia pelastui konkurssilta, kun Herbert Allen Jr. nousi sen johtajaksi ja uudisti yhtiön johdon. Yhtiön menestyselokuvia 1970-luvulla olivat esimerkiksi Shampoo (1975) ja Kolmannen asteen yhteys (1977).
Frank Price johti yhtiötä jonkin aikaa, ja se teki menestyselokuvia kuten Kramer vastaan Kramer (1979), Tootsie – lyömätön lyyli (1982), Haamujengi (1984) ja Karate Kid (1982).
The Coca-Cola Company osti Columbian vuonna 1982. David Puttnam nousi vuonna 1986 yhtiön johtajaksi mutta joutui jättämään paikkansa vuonna 1987, kun Columbia yhdistyi Tri-Star Picturesiin.
Sony osti Columbia Picturesin vuonna 1989 Coca-Colalta ja sen nimeksi vaihdettiin Sony Pictures Entertainment (SPE).
Vuonna 1991 SPE osti itselleen The Culver Studiosin toiminnan. 1990-luvulla yhtiön menestyneimpiin elokuviin kuuluu yli 326 miljoonaa dollaria tuottanut Men in Black – miehet mustissa, sekä useita palkintoja voittaneet Air Force One ja Kuka sanoo tahdon?.
2000–luvulla studion menestyneimpiin elokuviin kuuluu Spider-Man – hämähäkkimies, Spider-Man 2 – Hämähäkkimies 2 ja Men in Black II – miehet mustissa II.
Los Menucos
Los Menucos on kylä Río Negron maakunnassa Argentiinassa. Kylän asukasluku oli 5 187 vuonna 2010. Kylä sijaitsee 803 metriä merenpinnan yläpuolella.
Viipurin Reipas
Vuonna 1891 perustetun Viipurin Reippaan ja sen voimistelu-urheilun perustamisvaiheen kantava voima oli Väinö Pynninen, joka valittiin 19-vuotiaana seuran puheenjohtajaksi. Tässä tehtävässä Pynninen oli vuoteen 1909. Reipas oli 1900-luvun alussa Helsingin Ponnistuksen kanssa keskeisimpiä suomalaisseuroja, jotka ajoivat valtakunnallisen suomenkielisen urheiluliiton perustamista. Liitto, Suomalainen voimistelu- ja urheiluseurain Liitto eli SVUL:n edeltäjä, perustettiinkin kesällä 1900. Vaikka valtakunnan liitto ei saanut perustamislupaa, Viipurin Reipas järjesti kesällä 1903 valtakunnalliset voimistelujuhlat Viipurissa. Viipurilaisseurasta tulikin 1900-luvun alussa Suomen korkeatasoisin voimisteluseura, joka kiinnitti huomiota voimisteluharrastuksen levittämiseen maaseudulle. Voimistelumuodotkin laajenivat. Telinevoimistelusta tuli perinteisen sauva- ja vapaaliikevoimistelun ohella seuran päälaji. Viipurin Reippaan uraauurtavan työn tuloksensa virallaisesti perustetun SVUL:n voimistelujaoston sijoituspaikaksi tuli Viipuri. Suurin ansio tästä oli Reippaan vireällä ja tuloksekkaalla toiminnalla. Tämä viipurilaisjakso kesti vuodet 1910–1914.
Seuran edustajien menestystä Lontoon ja Tukholman olympialaisissa
Viipurin Reipas ja sen edustajat ovat olleet heti alusta lähtien mukana Suomen osallistuessa olympialaisiin. Viipurin Reippaan yleisurheilijat Heikki Åhlman (myöhemmin Pennola) ja Uno Häggman (myöhemmin Uuno Tuomela) olivat Ateenan vuoden 1906 välikisojen suomalaisedustajina eli puolet joukkueesta oli reipaslaisia.
Viipurin Reippaan voimistelun vahvuus tuli esille vuosien 1908 ja 1912 kesäolympialaisissa, joissa voimistelujoukkueen ytimen muodostivat Reippaan voimistelijat. Lontoon joukkueeseen kuului 40 voimistelijaa, joista 14 oli Viipurin Reippaan miehiä. Suomen joukkue saavutti kisoissa joukkuevoimistelussa pronssia. Tukholman kisoissa suomalaisvoimistelijat saivat hopeaa.
Viipurin Reipas voitti voimistelun Suomen-mestaruuskilpailuissa seuramestaruuden vuosina 1903, 1906 ja 1912.
Viipurin Reipas – 1920- ja 30-lukujen Suomen voimistelun mahtiseura
Vaikka Väinö Pynninen luopui Reippaan ja sen voimistelun johtotehtävistä, johtoon nousi uusi pystyvä henkilö – Yrjö Nykänen. Hän voitti vuonna 1916 ensimmäisen voimistelun mestaruuden. Hän otti oman voimistelun lisäksi valmentajan roolin. Nykänen valmensi Suomen voimistelujoukkuetta kolmissa olympialaisissa eli 1924, 1928 ja 1936. Viipurin Reipas ja Viipuri muutenkin oli johtava voimistelukaupunki. Kilpaileva SVUL:lilainen viipurilaisseura oli Kelkkalan Kisailijat ja TUL:n puolella Talikkalan Toverit. Reippaasta alkoi Nykäsen valmentamana nousta 1920-luvulla uusi voimistelijapolvi: Eetu Kostamo, Evert Karttula, Otto Suhonen.
Vuoden 1932 Los Angelesin olympiakisoihin Reippaasta nousi uusi tähti – silloin vain 17-vuotias Einari Teräsvirta. Tämä erityisesti rekin spesialisti ottikin heti lajissa olympiapronssia eli hänestä tuli ensimmäinen Reippaan telinevoimistelun olympiamitalisti.
Viipurin urheilu ja erityisesti voimistelu koki sotien seurauksena suuren takaiskun. Yrjö Nykänen menehtyi talvisodan pommituksissa. Seuran voimistelutoiminta lamaantui. Huiput vaihtoivat seuraa uusilla asuinpaikkakunnillaan. Einari Teräsvirta esimerkiksi saavutti Suomen voimistelujoukkueessa olympiakultaa Lontoon kisoissa 1948. Samassa joukkueessa todellisen suursaaliin korjasi Veikko Huhtanen kolmella kullalla, yhdellä hopealla ja pronssilla. Hän oli syntyjään viipurilainen ja Nykäsen johtaman Viipurin Reippaan voimistelukoulun kasvatti, vaikka olikin muuttanut jo ennen talvisotaa Viipurista ja vaihtanut seuraa.
Jalkapallo
Jalkapalloon Viipurin Reipas tuli mukaan heti alusta pitäen eli vuodesta 1908, kun jalkapallon Suomen mestaruuksista alettiin kilpailla. Keskeisiä toimijoita jalkapallotoiminnan käynnistämisessä olivat Pekka A. Roiha ja Reino Laaksonen. Vuonna 1910 Reipas pääsi jo loppuotteluun, mutta tappio tuli turkulaiselle ÅIFK:lle lukemin 2–4. Tämän ajan nimekkäin reippaalainen jalkapalloilija oli maalivahti Aku Syrjäläinen, joka edusti Suomea Tukholman olympialaisissa 1912.
Seuraavan kerran Reipas pääsi loppuotteluun vuosina 1918 ja 1919, mutta molemmilla kerroilla tappiot tuli helsinkiläiselle HJK:lle, ensin maalein 0–3 ja jälkimmäisenä vuonna 0–1. Vuosina 1922 ja 1927 Reipas oli jälleen loppuotteluissa, mutta mestaruus meni molemmilla kerroilla Helsinkiin HPS:lle. Sen ajan nimekkäimpiä Reippaan jalkapalloilijoita olivat Suomen maajoukkueessakin pelanneet Leo Leivo ja Toivo Roivainen. Vuonna 1930 käynnistyneessä sarjamuotoisessa jalkapallon Mestaruussarjassa Reipas pelasi aina vuoteen 1938 asti B- eli Itä-Länsi-sarjassa, josta seura nousi kaudella 1939 Mestaruussarjaan pudotakseen sieltä välittömästi.
Jääpallo
Jääpalloon Viipurin Reipas tuli kaudesta 1909 lähtien. Menestys ei ollut samanlainen kuin jalkapallossa eli seura ei saavuttanut loppuottelupaikkaa. Reipas oli alkuaikoina kaksi kertaa välierissä eli ensimmäisissä SM-kisoissa 1909 ja kaksi vuotta myöhemmin eli 1911. Reippaan "kelta-mustapaitaisen" joukkueen henkilöhahmo alkuaikoina oli Reino Laaksonen, ensin pelaajana ja sitten joukkueen aktiivina puuhamiehenä. Reippaan nimekkäin pelaaja oli Armas Ahnger, josta kehittyi myöhemmin kaupungin johtavan jääpalloseuran Susien ja maajoukkueen monivuotinen mestaripelaaja. Reipas menetti varsin pian johtoaseman viipurilaisessa jääpallossa, sillä kaupungin jääpallon ykkösjoukkueeksi 1910-luvulta lähtien nousi Sudet ja myöhemmin 1920- ja 30-luvuilla myös Viipurin Palloseura.
Jääkiekko
Jääkiekko oli sotien välisenä aikana kakkoslaji verrattuna jääpalloon. Viipurin Reippaan jääpalloilijat osallistuivat vuonna 1928 pelattuihin ensimmäisiin jääkiekon Suomen mestaruuskilpailuihin ja saavuttivat jääkiekon Suomen mestaruuden, joka jäi jääkiekossa seuran ainoaksi. Mestarijoukkueessa pelasivat silloin: Gustaf Berg, Erkki Kariluoma, Allan Lagerström, Eino Louhi, Onni Peltonen, Leo Tukiainen, Eino Turunen ja Walter Itäharju.
Lahtelainen evakkoseura
Jatkosodan seurauksena Viipurin Reippaan seurayhteisö evakuoitui Lahteen ja jatkoi siellä toimintaansa muun muassa jalkapallossa, jääpallossa ja jääkiekossa. Lahtelaisen Reippaan seuratunnuksessa Viipurin linna vaihtui Lahden kaupungintaloon.
Palloilulajeissa Reipas pelasi aluksi alkuperäisellä nimellään Viipurin Reipas, mutta jatkoi vuodesta 1962 Reippaan nimellä. Näkyvin sodanjälkeisen lahtelaistuneen Viipurin Reippaan palloilumuoto oli jääpallo. Siinä lajissa seura pelasi SM-sarjassa kaikkiaan seitsemän kautta. Sodan jälkeen ensimmäinen jääpallon SM-sarjakausi oli 1949–50, jonka jälkeen seura pelasi yhtäjaksoisesti kaudelle 1954–55 asti jääpallon SM-sarjassa. Paras saavutus tuli kaudella 1952–53 sijoittumallan neljänneksi samalla pistemäärällä WP-35:n kanssa. Parhaita Reippaan maalintekijöitä tänä aikana olivat Pentti Snellman, Kalevi Lamppu ja Lappeenrannasta siirtynyt Pentti Vartiainen. Näkyvänä hahmona Reippaan 1950-luvun jääpallossa oli myös Aki Lievonen - ensin pelaajana ja sitten valmentajana. Kaudella 1959-60 Viipurin Reipas kävi vielä jääpallon SM-sarjassa, mutta tulos oli välitön putoaminen häviämällä kaikki yhdeksän ottelua 10 joukkueen sarjassa. Jääpallossa Viipurin Reipas on saanut viimeisen olympiaedustajansa, sillä jääpallo oli Oslon talviolympialaisissa 1952 kisojen näytöslaji ja Reippaan puolustaja Jussi Halme edusti Suomen jääpallomaajoukkuetta.
Jalkapallossa Viipurin Reipas pelasi enimmäkseen Suomisarjaa 1950-luvulla. Seura saavutti lahtelaisen jalkapalloilun ykkösaseman heti siirryttyään Lahteen, vaikka valtakunnallisesti oltiin vielä alemmissa sarjoissa. Paikkakunnalle oli muuttanut myös toinen viipurilaisseura, TUL:n Sorvalin Veikot. Kun TUL:n jalkapalloseurat liittyivät Palloliiton alaisiin sarjoihin, käytiin kesällä 1954 todellinen "evakkoderby" Viipurin Reippaan ja Sorvalin Veikkojen välillä Reippaan ollessa vahvempi.
Varsinainen jalkapallomenestys alkoi nimen vaihduttua Lahden Reippaaksi vuonna 1962. Lahden Reipas-nimi oli näkyvä aina vuoteen 1995, jolloin edustusjoukkue lopetettiin sen fuusioituessa kilpailevan paikallisseuran FC Kuusysin kanssa FC Lahdeksi. Junioritoimintaa jatkettiin FC Pallo-Reippaan nimissä. Vuodesta 2012 Lahden Reippaan edustusjoukkue aloitti uudelleen jalkapallon edustusjoukkuetoiminnan, kun se sai Salpausselän Reippaan paikan Kolmosesta. Perinteiset lahtelaisen Reippaan pelipaitojen "musta-oranssi" -pystyraidat muistuttavat seuran taustasta.
Viipurin Reipas jatkaa edelleen voimistelun parissa toimintaa alkuperäisellä nimellään eli on palattu seuran 1800-luvun pääurheilulajiin.
Romano Fenati
Ura
Fenati kilpaili uransa alkuvaiheilla kotimaansa 125cc-sarjassa. Vuonna 2011 hän voitti tämän kuutioluokan Euroopan mestaruuden. Kaudeksi 2012 hän siirtyi Moto3-luokkaan FTR Hondan talliin. Fenati oli ensimmäisessä kisassaan Qatarissa toinen ja voitti jo seuraavan osakilpailun Espanjassa. Hänestä tuli ensimmäinen kuljettaja sitten Noboru Uedan ja vuoden 1991, joka on pystynyt ajamaan palkintosijoille kahdessa avausstartissaan. Hän oli lopulta MM-sarjan kuudes. Seuraavalla kaudella Fenati ei päässyt kertaakaan podiumille ja oli vasta sarjan kymmenes. Kauden 2014 kolmessa ensimmäisessä kilpailussa Fenati sijoittui kahdesti kärkikolmikkoon, voittaen Argentiinan GP:n. Argentiinan kilpailun podiumilla italialaiselle Fenatille soitettiin vahingossa Ranskan kansallislaulu Marseljeesi. Hän oli lopulta sarjan yhteispisteissä viides kerättyään kauden aikana Argentiinan voiton lisäksi kolme voittoa. San Marinon Moto2-luokan osakilpailussa kaudella 2018 Fenati painoi ohitettaessa kilpakumppaninsa Stefano Manzin jarrukahvaa yli 200 kilometrin tuntinopeudessa ja Manzi sai vain vaivoin säilytettyä pyöränsä hallinnan, teko tuomittiin lajipiireissä poikkeuksellisen törkeänä ja järjestäjien langettaman kilpailukiellon lisäksi Fenatin talli Marinelli Snipers irtisanoi tämän sopimuksen välittömästi. Myös Fenatin seuraavan kauden talli MV Agusta ilmoitti ettei se ole enää kiinnostunut tämän palveluksista ja purkavansa tekemänsä sopimuksen.
David Grann
thumb|David Grann vuonna 2010. David Grann (s. 10. maaliskuuta 1967 New York, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen toimittaja ja kirjailija, jonka esikoisteos The Lost City of Z oli heti kirjallinen läpimurto ja nousi sekä myynnilliseksi menestykseksi että on saanut kriitikkojen kehut.
Grann on ollut vuodesta 2003 The New Yorkerin toimittaja, joka on kirjoittanut esikoisteoksensa The Lost City of Z – A Tale of Deadly Obsession in the Amazon Indiana Jonesin esikuvasta Percy Harrison Fawcettista. Hän törmäsi Fawcettin nimeen Arthur Conan Doylesta kertovissa teoksissa kirjoittaessaan lehtiartikkelia Sherlock Holmes -tutkijan salaperäisestä kuolemasta. Fawcett on myös Doylen tieteisromaanin Kadonnut maailma päähenkilön John Roxtonin esikuva. Fawcett-kirjaa tehdessään Grann teki tutkimustyötä myös Etelä-Amerikassa Amazonin alueella, missä Fawcettin arvellaan kadonneen. Kirjan tekemiseen kului neljä vuotta. The Lost City of Z:n elokuvaoikeudet ostettiin jo ennen kirjan julkaisua, ja James Grayn ohjaama filmatisointi Z: Amazonin kadonnut kaupunki (engl. The Lost City of Z) sai ensi-iltansa New Yorkin elokuvajuhlilla 2016.
Grann on kirjoittanut aiemmin novelleja, joita on julkaistu antologioissa.
Karl Koller (silmälääkäri)
thumb|right|Karl Koller noin vuonna 1900 Karl (Carl) Koller (3. joulukuuta 1857 Schüttenhofen, Böömi, Itävallan keisarikunta (nyk. Sušice, Tšekki) – 22. maaliskuuta 1944 New York, Yhdysvallat) oli juutalaissyntyinen itävaltalainen silmälääkäri, joka keksi paikallispuudutuksen.
Elämäkerta
Karl Koller opiskeli lääketiedettä Wienin yliopistossa ja työskenteli sen jälkeen Wienin yliopistollisessa keskussairaalassa silmäsairauksien osastossa apulaislääkärinä. Tuohon aikaan silmäleikkaukset olivat kivuliaita ja vaikeita suorittaa, ja monien muiden lääkäreiden lailla Koller etsi ainetta, jolla kipua voitaisiin lievittää. Hänen ystävänsä ja kollegansa hermotautilääkäri Sigmund Freud oli julkaissut kesällä 1884 kirjasen Kokaiinista ja maininnut siinä, että kokaiinimuriaatti vaikutti kudoksiin puuduttavasti, ja ennakoinut ”muitakin käyttötapoja, jotka perustuvat kokaiinin puudutusvaikutukseen”. Koller tuli ajatelleeksi, että kokaiiniliuosta voitaisiin käyttää silmän puuduttamiseen. Hän kokeili ainetta aluksi eläimiin ja lopulta omaan silmäänsä, ja tulokset olivat myönteiset. Koller julkisti tuloksensa silmälääkärien kongressissa syyskuussa 1884, ja uutinen levisi kulovalkean lailla ympäri maailman. Kokaiinia alettiin pian käyttää muussakin pikkukirurgiassa ja hammaslääketieteessä. Kokaiini säilyi ainoana puudutusaineena siihen saakka kunnes prokaiini keksittiin vuonna 1904.
Koller joutui vuonna 1885 sapelikaksintaisteluun erään kollegansa kanssa, joka oli solvannut häntä juutalaisuuden tähden; kollega sai kaksi syvää haavaa. Koska kaksintaistelut oli laissa kielletty, tapauksen johdosta aloitettiin esitutkinta. Vaikka rikossyytteistä luovuttiin, tapaus vahingoitti Kollerin mainetta eikä hänen uransa edennyt Itävallassa huolimatta maailmanlaajuisesta kuuluisuudesta. Hän muutti Wienistä ensin Utrechtiin (1885–1888), sitten Lontooseen ja lopulta toukokuussa 1888 Yhdysvaltoihin. Siellä hän menestyi silmälääkärinä ja sai useita huomionosoituksia. Hän oli myös toistuvasti ehdolla Nobelin lääketieteen palkinnon saajaksi.
Rasimäki
pienoiskuva|Peltomaisemaa Rasimäen kylässä. Rasimäki on kylä Nurmeksen Valtimolla, Pohjois-Karjalassa. Se on tullut tunnetuksi sekä maisemana että kulttuuriympäristönä ja myös Joensuun yliopiston aloittaman vuosikymmeniä kestäneen kylätutkimuksen yhtenä tutkimuskohteena.
Maisema
Rasimäki kuuluu Suomen valtakunnallisesti arvokkaisiin maisema-alueisiin. Kumpuilevat viljelykset ja tilarakennukset sijaitsevat nauhamaisesti kylätien molemmin puolin jyrkkätörmäisen Rumojoen varressa. Tiloja on Rumojokivarressa kolmisenkymmentä, ja niistä vain osa on pysyvästi asuttuja. Kaikki asuinrakennukset ovat puolitoistakerroksisia tyyppitaloja, jotka poikkeavat toisistaan ainoastaan väritykseltään.
Joen molemmin puolin levittäytyvät kumpuilevat pellot. Kylän maatalous nojautuu paljolti karjanhoitoon. Maisemassa näkyvät kulttuuripiirteet ovat koneellistumisesta huolimatta säilyneet poikkeuksellisen perinteisinä. Pellot ovat karjatalouden käytössä. Lehmien ja lampaiden laidunmaita on kylällä runsaasti.
Rasimäen asutuskylä
Rasimäki on ehkä edustavin ja suurin esimerkki Karjalan siirtoväen sodan jälkeen raivaamasta ja rakentamasta asutuskylästä ja se on yksi Museoviraston vuonna 2009 määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Kylä on Suomen tutkituimpia kyliä yhdessä Valtimon Sivakkavaaran kanssa, ja sen tunnettuihin tutkijoihin kuuluu muun muassa Itä-Suomen yliopiston professori, sosiologi Pertti Rannikko. Kylällä on myös ortodoksinen Johannes Kastajan tsasouna. Tsasounalla järjestetään vielä ajoittain jumalanpalveluksia. Nykyään kylä on paljolti autioitunut. Koulukin on lakkautettu, mutta 2005 vuodesta siinä on toiminut thaimaalaisia marjanpoimijoita huolitseva yritys, Tomaki Services Oy. Suuri osa pelloista on paketoitu.
Rasimäen asutuskylä raivattiin asumattomaan korpeen Rumojoen varteen sodan jälkeen Suojärveltä tulleille evakoille asutukseksi. Rasimäen ja läheisen Kokkojoen alueelle perustettiin yhteensä 46 asutustilaa. Raivattu peltopinta-ala oli peräti 600 ha. Monet siirtolaisista puhuivat myös karjalan kieltä. Asutettujen evakkojen enemmistö oli uskonnoltaan ortodokseja, joten kylälle rakennettiin myös oma rukoushuone, tsasouna vuonna 1961. Asutusvaiheen mentyä kasvoi siirtokarjalaisten ja heidän jälkeläistensä muutto etelän kasvukeskuksiin ja Ruotsiin.
Sabotaasi (elokuva)
Sabotaasi on Alfred Hitchcockin ohjaama brittiläinen jännityselokuva vuodelta 1936. Se perustuu Joseph Conradin romaaniin Anarkistit ja kertoo sabotööristä, joka aikoo räjäyttää pommin Lontoossa. Elokuvan pommikohtaus on yksi Hitchcockin uran kuuluisimmista ja kiistellyimmistä kohtauksista.
Tarina
Karl Verloc on sabotööri, jonka kulissina toimii hänen omistamansa elokuvateatteri. Hänen vaimonsa Sylvia ja Sylvian nuori veli Steve eivät tiedä tästä mitään. Valepuvussa oleva poliisi Spencer ystävystyy Sylvian ja Steven kanssa. Kun poliisin henkilöllisyys selviää, Verloc antaa Stevelle paketin, jossa on pommi. Steve lähtee viemään sitä perille. Hän viipyy matkalla liian kauan ja pommi räjähtää bussissa. Sylvia on järkyttynyt ja murhaa Verlocin veitsellä. Hän ei ehdi tunnusta murhaa, sillä muut sabotöörit tulevat elokuvateatteriin ja räjäyttävät sen ilmaan.
Hitchcockin cameorooli
Alfred Hitchcockilla ei ole cameoroolia Sabotaasissa.
Alkuteos ja käsikirjoitus
Sabotaasi perustuu Joseph Conradin romaaniin Anarkistit (The Secret Agent, 1907). Toisin kuin edellisessä elokuvassa Salainen asiamies Conradin romaani oli Hitchcockin oma valinta. Hitchcock ja Charles Bennett ryhtyivät kirjoittamaan käsikirjoitusta. He käsittelivät Conradin romaania hyvin vapaasti, kun he siirsivät tapahtumat nykyaikaan ja muokkasivat siitä trillerin. Romaani päähenkilöistä jäi jäljelle vain kolme, valepukuinen poliisi lisättiin ja romaanin loppu muutettiin.
Roolijako ja kuvaukset
Valepukuisen poliisin rooliin Hitchcock olisi halunnut Robert Donatin, joka olisi ollut sopivan charmikas rooliin. Hitchcock ei kuitenkaan saanut Donatia vaan joutui tyytymään John Loderiin. Kuvausten aikana poliisin roolia jouduttiinkin muuttamaan, jotta se sopisi Loderille.
Hitchcock oli aluksi innoissaan siitä, että naispääosaan oli saatu Sylvia Sidney. Innostus haihtui kuitenkin, kun kuvaukset alkoivat, sillä Sidney oli tottunut Hollywoodin tapaan kuvata elokuvia. Hollywoodissa kohtaukset kuvattiin kokonaan ja monta kertaa riippuen siitä kuinka monta kuvakulmaa tarvittiin valmiiksi leikatussa kohtauksessa. Hitchcockilla elokuvat olivat kuitenkin aina valmiiksi leikattuja ja kohtauksista kuvattiin vain se pieni pätkä, mitä Hitchcock tulisi tarvitsemaan leikkauspöydällä. Sidney olikin epätoivon partaalla kuvausten loppuvaiheessa, kun veitsimurhakohtausta kuvattiin. Sidneyllä ei ollut lainkaan vuorosanoja (hän oli tottunut näyttelemään siten että hänellä aina oli jotain sanottavaa) eikä hän kyennyt visualisoimaan, miten kuvatuista pätkistä voisi muodostua järkevä kohtaus. Sidney uhkasi jo erota ennen kuin hän näki kohtauksen raakaversion, joka teki hänen syvän vaikutuksen: ”Hollywoodin on kuultava tästä!”
Sabotaasin budjetti ei ollut järin suuri, mutta Hitchcock antoi silti rakentaa 3 000 punnalla osan raitiovaunulinjasta studion maille. Kohtaus kesti valmiissa elokuvassa vain pari sekuntia. Apulaistuottaja Ivor Montagu oli sitä vastaan, sillä 3 000 puntaa parista sekunnista olisi hukkaan heitettyä rahaa. Hitchcock sai kuitenkin tahtonsa läpi, sillä hän halusi tehdä vaikutuksen yhdysvaltalaiseen katsojiin ja toisaalta myös yhdysvaltalaisiin tuottajiin, jotka kyllä tietäisivät, miten paljon kohtaus oli maksanut.
Aikalaisvastaanotto
Sabotaasi sai ensi-iltansa Britanniassa 2. joulukuuta 1936. Se sai hyvän vastaanoton ensi-iltansa aikana mutta ei niin hyvää kuin 39 askelta. Kriittisimmin katsojat ja kriitikot suhtautuivat pommikohtaukseen. Muun muassa The Observerin C. A. Lejeune, joka tavallisesti suhtautui myönteisesti Hitchcockin elokuviin, kritisoi kohtauksen julmuutta.
Varietyn mielestä se oli kokeneen ja pätevän ohjaajan työtä. Suurimpina heikkouksina Variety piti vanhanaikaista ja sekavaa juonta. Erityistä kiitosta sai Oscar Homolkan näyttelijäsuoritus.
Sabotaasi kiellettiin Brasiliassa, koska se olisi häirinnyt yleistä järjestystä. Viranomaisten mukaan elokuva oli oppitunti salaliitoista ja terrorismista.
Myöhempiä arvioita
Sabotaasi kuuluu Hitchcockin Englannin kauden parhaimmistoon, vaikka se ei ylläkään elokuvien 39 askelta ja Nainen katoaa tasolle. Se muistetaan ennen muuta pommikohtauksesta, jota pidetään visuaalisena taidonnäytteenä Hitchcockin kyvystä luoda jännitystä taitavan montaasin avulla.
Aikapommikohtaus: jännitys ja šokki
Hitchcock on usein esittänyt vertauksen siitä, mikä hänen mielestään on jännityksen ja šokkiefektin välinen ero. Jos kuvataan ihmisiä pelaamassa korttia ja yhtäkkiä räjähtää pommi, niin se on šokkiefekti. Jännitystä – mikä on paljon tehokkaampaa – taas on, että katsoja katsoja tietää pommista ja että se voi räjähtää hetkellä minä hyvänsä.
Tätä tehokeinoa hän käytti Sabotaasin kuuluisimmassa kohtauksessa. Siinä poika lähetetään viemään pakettia, jossa on aikapommi. Hän myöhästyy, mutta pommi ei räjähdäkään silloin kun se pitäisi, ja katsojat huokaisevat helpotuksesta. Seuraavalla hetkellä pommi kuitenkin räjähtää ja poika kuolee. Niin yleisö kuin arvostelijatkin olivat tuolloin sitä mieltä, että Hitchcock meni kohtauksessa liian pitkälle. Hitchcock sanoikin François Truffaut'n haastattelussa, että se oli vakava erehdys, koska pojasta oli tullut liian sympaattinen. Joidenkin kriitikoiden mielestä Hitchcockin suurin virhe ei suinkaan ollut se, että hän antoi pojan kuolla, vaan se että pojan mukana kuoli erittäin hellyttävä koira ja bussilastillinen ihmisiä.
Elokuvan lehdistöesityksessä eräs toimittaja oli kohtauksesta niin järkyttynyt, että oli vähällä käydä käsiksi Hitchcockiin ennen kuin hänet saatiin rauhoittumaan. Vaikka Hitchcock myöhemmin sanoikin katuvansa tuota kohtausta, se ei estänyt häntä käyttämästä samaa tehokeinoa monissa muissa elokuvissaan. Parhaimmat esimerkit siitä löytyvät Psykosta (1960).
Syyllinen nainen
Sabotaasissa Hitchcock käytti syyllisen naisen teemaa kuten aiemmin Puhtauden lunnaissa. Elokuvan pääosan esittäjillä on hyvin samankaltainen kohtalo: äärimmäisessä stressitilanteessa he suorittavat murhan ja kummankin miesystävä estää heitä tunnustamasta tekoaan.
Lontoo
Sabotaasi on Hitchcockin yksityiskohtaisin elokuva Lontoon East Endistä, jossa Hitchcock vietti lapsuutensa ja nuoruutensa. Elokuvan vihanneskauppa muistuttaa Hitchcockin vanhempien taloa ja East Endin elokuvateatteri on kuin se, jossa Hitchcock näki ensimmäiset elokuvansa. Vilkkaat katumarkkinat, puodit sivukujilla ja vuokralaisista koskevat sivujuonet ovat kaikki sellaista, mitä Hitchcock oli nuorena nähnyt Lontoossa.
Tulijoutsen
Tulijoutsen on suomalaisen doom metal -yhtye Kuolemanlaakson toinen studioalbumi. Se julkaistiin 28. helmikuuta 2014 levymerkillä Svart Records. Albumi julkaistiin rajoitettuna digipakina, digitaalisena latauksena sekä kahtena erivärisenä vinyylipainoksena.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 10.
Deon McCaulay
Deon McCaulay (s. 20. syyskuuta 1987) on belizeläinen jalkapalloilija, joka edustaa NASL:ssa pelaavaa Atlanta Silverbacksia. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. 176 senttimetriä pitkä McCaulay on pelannut kotimaansa lisäksi Costa Ricassa, Hondurasissa ja Yhdysvalloissa. Hän on ollut myös MLS-seura Portland Timbersin testissä. McCaulay on Belizen jalkapallomaajoukkueen kaikkien aikojen paras maalintekijä kuudellatoista osumallaan. Hän voitti yhdessä Robin van Persien ja Luis Suárezin kanssa vuoden 2014 MM-karsintojen maalikuninkuuden yhdellätoista osumallaan.
Shalom Luani
pienoiskuva|Shalom Luani vuonna 2017. Shalom Luani (s. 5. elokuuta 1994) on amerikansamoalainen jalkapalloilija ja amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänet tunnetaan parhaiten jalkapalloilijana ja hänen joukkueensa on Amerikan Samoan pääsarjassa pelaava Tafuana Jets. Luanin pelipaikka on hyökkääjä. Hän ratkaisi Amerikan Samoan jalkapallomaajoukkueelle maan historian ensimmäisen FIFA-voiton Tongan jalkapallomaajoukkuetta vastaan. Hän on pelannut vuodesta 2011 asti maajoukkueessa kahdeksan ottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia, ollen yhdessä Ramin Ottin kanssa maan kaikkien aikojen paras maalintekijä. Amerikkalaisessa jalkapallossa Luani pelaa puolustavana pelaajana, ja hän kuuluu maansa alle 19-vuotiaiden maajoukkueeseen. Hän on 185 senttimetriä pitkä.
Antti Alha
pienoiskuva|Professori Antti Alha Antti Rikhard Alha (7. helmikuuta 1917 Tampere – 13. huhtikuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen oikeuslääketieteilijä. Hän oli Helsingin yliopiston oikeuskemian apulaisprofessori 1952–1981.
Alhan vanhemmat olivat päätoimittaja Edvard (Eetu) Adiel Alha (ent. Ahlman) ja opettaja Olga Reponen. Alhan puoliso oli vuodesta 1942 lääketieteen tohtori Anna-Liisa Sinivaara, he saivat neljä lasta. Alha tuli ylioppilaaksi Suomalaisesta normaalilyseosta 1936 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1947. Lääketieteen tohtoriksi hän väitteli seuraavana vuonna ja sisätautien erikoislääkäri hänestä tuli 1954. Ennen apulaisprofessuuriaan Alha työskenteli paitsi yliopistossa muissa tehtävissä, myös Helsingin yleisessä sairaalassa ja Kivelän sairaalassa sekä valtion oikeuskemian laboratoriossa. Vuonna 1952 Alha nimitettiin apulaisprofessoriksi ja samalla yliopiston oikeuskemian osaston johtajaksi. Hän tutki muun muassa alkoholin käytön vaikutusta ajokykyyn ja kannatti niin sanottua nollapromillelinjaa.
Alha sai professorin arvonimen 1967.
Alha oli jatkosodassa komppanianpäällikkönä.
Erik Huseklepp
thumb|Erik Huseklepp Erik André Huseklepp (s. 5. syyskuuta 1984 Bærum, Norja) on norjalainen jalkapalloilija, joka on kotimaansa lisäksi pelannut Italiassa ja Englannissa. Huseklepp on 188 senttimetriä pitkä ja hänen pelipaikkansa on oikea laitalinkki tai hyökkääjä.
Aikuisten tasolla Huseklepp on edustanut muun muassa Fyllingeniä (2004–2005), Brannia (2005–2011), Baria (2011), Birmingham Cityä (lainalla 2012) ja Portsmouthia. Hän voitti Norjan-mestaruuden vuonna 2007.
Huseklepp teki ensiesiintymisensä Norjan A-maajoukkueessa vuonna 2008. Hän on pelannut 36 maaottelua ja tehnyt niissä seitsemän maalia.
Voimistelu
Voimistelu on urheilulaji ja harjoittelumuoto, jonka tarkoituksena on parantaa ja kehittää fyysistä voimaa, kuntoa, notkeutta, ketteryyttä, koordinaatiota ja tasapainoa. Voimistelu jaetaan kilpa- ja näytösvoimisteluun, kuntovoimisteluun, kasvatusopilliseen eli pedagogiseen ja lääkintävoimisteluun. Voimisteluliikkeet ovat vapaa-, väline- ja telineliikkeitä, joita harjoitetaan yksilö- ja ryhmäsuorituksina.
Voimistelu on alkujaan kehittynyt kasvatukselliseen ja terveydenhoidollisiin tarkoituksiin suunnitelluista ruumiillisista liikkeistä. Nykyaikaisen voimistelun luoja on saksalainen Johann Christoph Friedrich GutsMuths, jota pidetään myös nykyaikaisen seiväshypyn kehittäjänä.
Thomas Munkelt
Munkelt tuli kansainvälisesti tunnetuksi vuonna 1975, kun hän voitti ensimmäisen yhdeksästä DDR:n kansallisesta mestaruudestaan ja Euroopan cupin voiton 110 metrin aitajuoksussa. Hän sijoittui viidenneksi Montréalin 1976 kesäolympialaisissa ja voitti sekä maailmancupin ja Euroopan cupin 1977. Ensimmäisen arvokisavoittonsa Munkelt saavutti voittaessaan Euroopan mestaruuden 1978.
Voimistelu
Kansainvälinen voimisteluliitto Fédération Internationale de Gymnastique (FIG) on yhteistyössä kansallisten liittojen kanssa. Suomen Voimisteluliittoon kuuluu 381 seuraa, joissa on yhteensä noin 122 000 jäsentä.
Thomas Munkelt
Munkeltin uran huippuhetki oli Moskovan olympialaisissa, kun hän voitti Kuuban Alejandro Casañasin 0,01 sekunnilla. Hänen joukkueensa sijoittui viidenneksi 4 × 100 metrin viestijuoksussa. Munkelt voitti Euroopan mestaruuden 1982 ja saavutti hopeaa 4 × 100 metrin viestissä. Hän voitti vielä Euroopan cupin mutta sijoittui viidenneksi MM-kisoissa Helsingissä 1983.
Voimistelu
Suomessa voimistelun kilpatoimintaa järjestetään seitsemässä Suomen Voimisteluliiton alaisessa lajissa. Kilpatoiminnan lisäksi Voimisteluliiton jäsenseurat järjestävät toimintaa myös aikuisten ryhmäliikunnassa, tanssillisessa voimistelussa, tanssissa ja Kilta-ryhmissä.
Max Theodor Alfthan
Max Theodor Alfthan (28. maaliskuuta 1863 Viipuri – 15. heinäkuuta 1914 Saltsjöbaden, Ruotsi) oli suomalainen sotilas ja maantieteilijä, joka toimi vuosina 1905–1910 Uudenmaan läänin kuvernöörinä.
Voimistelu
Kilpailu
Voimistelua voi harrastaa myös ilman kilpailua.
Max Theodor Alfthan
Kilpapurjehtija Max Alfthan oli eversti Max Alfthanin poika. Filosofi Georg Henrik von Wright oli hänen tyttärenpoikansa. Vuorineuvos Anton Alfthan oli Max Alfthanin veli.
Voimistelu
Historia
Antiikin kreikkalaisille fyysinen kunto oli tärkeää, ja kaikissa Kreikan kaupunkivaltioissa harjoitettiin erilaisia liikuntamuotoja kuten juoksemista ja painia. Rooman valtakunnan vallattua Kreikan voimistelu poistui sotilaskoulutuksesta. Roomalaiset esittelivät uudeksi lajiksi puisen hevosen. Vuonna 393 keisari Theodosius I lopetti Olympian kisat, jotka siihen mennessä olivat rappeutuneet, ja voimistelu, samoin kuin muukin urheilu oli vähentynyt. Vuosisatojen ajan voimistelu oli lähes unohdettu.
1500-luvulla italialainen Girolamo Mercuriale kirjoitti teoksen De Arte Gymnastica, joka toi yhteen hänen tutkimuksensa ruokavaliosta, liikunnasta, hygieniasta, luonnonmukaisista taudin parantamismenetelmistä. De Arte Gymnastica selitti myös periaatteita fysioterapiasta ja kirjoitti ensimmäisen kirjan urheilulääketieteestä.
1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alun Saksassa kaksi fyysisen kasvatuksen edelläkävijää – Johann Friedrich GutsMuths (1759–1839) ja Friedrich Ludwig Jahn (1778–1852) – loi harjoitukset pojille ja nuorille miehille. He suunnittelivat laitteita, ja lopulta ne johtivat nykyiseen voimisteluun. Jahnin muotoilemia varhaisia malleja olivat muun muassa rekki, nojapuut ja arkku.
Fédération Internationale de Gymnastique (FIG) perustettiin Liègessä vuonna 1881. Voimistelu oli mukana ensimmäisissä nykyisissä olympialaisissa 1896. 1920-luvulla naiset järjestivät ja osallistuivat voimistelukilpailuihin. Naiset osallistuivat ensimmäisen kerran voimistelukilpailuihin Olympialaisissa Amsterdamin kisoissa 1928.
Vuonna 1954 olympiakisojen laitteet ja lajit oli vakioitu nykyaikaisessa muodossa sekä miehille että naisille ja yhtenäinen luokittelu (mukaan lukien pisteytysjärjestelmä 1–15) oli sovittu. Neuvostoliiton voimistelijoiden esiintyminen kiinnitti maailman huomion erittäin kurinalaisiin ja vaikeisiin esityksiin. Sekä miesten ja naisten voimistelu sai merkittävää kansainvälistä kiinnostusta, ja erinomaisia voimistelijoita löytyi kaikista maanosista. Nadia Comaneci sai ensimmäisenä täydet pisteet vuoden 1976 kesäolympialaisissa Montrealissa, Kanadassa. Comanecia valmensi Romaniassa Romanian valmentaja unkarilainen Béla Károlyi. Comaneci teki neljä täydellistä kympin suoritusta. Vaikka Nadia teki täydelliset tulokset, romanialaiset menettivät kultamitalinsa ja Neuvostoliitto voitti kultamitalin. Kuitenkin Comanecista tuli olympialaisten symboli.
Telinevoimistelu
Miesten telinevoimistelu on saanut alkunsa Kreikassa noin 2000 vuotta sitten. Telinevoimistelua käytettiin parantaviin ”lääketieteellisiin” tarkoituksiin Kiinassa ja Intiassa. Voimistelua käytettiin myös sotilaiden koulutukseen. Telinevoimistelu on yksi seuratuimmista olympialajeista vuodesta 1896 lähtien, ja vuodesta 1928 myös naisten telinevoimistelu on ollut mukana olympialaisissa. Antiikin Olympian kisoissa kilpailijat kilpailivat suorituksilla, joita voidaan kuvata termillä voimistelu. Nimi ”gymnastics” tulee antiikin Kreikan sanasta gymnos, joka kirjaimellisesti käännettynä tarkoittaa alastomuutta. Tämän takia naisilla ei ollut edes katsojina osallistumisoikeutta Olympian kisojen voimistelukilpailuihin. Alun perin telinevoimistelussa kilpailtiin pelkästään joukkueina. Henkilökohtainen moniottelu ja telinekohtaiset kilpailut lisättiin olympialaisten mitalilajeiksi Helsingin kilpailuissa vuonna 1952.
Nykyään miesten telinevoimistelussa kilpaillaan kuudella telineellä (permanto, hevonen, renkaat, hyppy, nojapuut, rekki) ja naisten telinevoimistelussa neljällä telineellä (hyppy, permanto, puomi, nojapuut).
Vaikka liikkeet suoritetaan jokaisella telineellä ja suoritukset ovat lyhytkestoisia, ne ovat fyysisesti uuvuttavia ja koettelevat voimistelijan vahvuutta, joustavuutta sekä kestävyyttä. Vuonna 2006 FIG otti käyttöön uuden pistejärjestelmän telinevoimistelussa, jonka tulokset eivät ole enää vain 10 pistettä.
Telinevoimistelun kansainväliset kilpailusäännöt laatii vuonna 1881 perustettu Kansainvälinen Voimisteluliitto FIG (Federation Internationale de Gymnastique). Liikesarjojen vaikeusosat ja arvostelusäännöt on esitelty sääntökirjassa Code of Points, jota uusitaan neljän vuoden välein aina uuden olympiadin alussa. Kansalliset kilpailusäännöt ovat maakohtaisia ja ne tehdään kansainvälisiä kilpailusääntöjä silmällä pitäen eri tasoisille ja -ikäisille voimistelijoille. Suomessa käytössä oleviin kilpailusääntöihin voi tutustua Suomen Voimisteluliiton kotisivuilla.
Maailman telinevoimistelun huippumaita ovat esimerkiksi Venäjä, Ukraina, Romania, Saksa, Kiina, Japani ja Yhdysvallat.
Rytminen voimistelu
Rytmistä voimistelua harrastavat etupäässä naiset. Välineinä ovat naru, pallo, vanne, keilat ja nauha. Myös joukkueina kilpaillaan.
Rytminen voimistelu on kehittynyt ensin naisvoimistelusta moderniksi voimisteluksi ja siitä rytmiseksi kilpavoimisteluksi. Uusin nimike rytminen voimistelu on ollut käytössä vuoden 1998 lopusta alkaen. Olympialajina rytminen voimistelu on ollut vuodesta 1984 (yksilöt), ja vuodesta 1992 (joukkueet). Kilpailusuoritus muodostuu musiikin mukaan tehdystä liikesarjasta, jossa käytetään välineenä joko narua, vannetta, palloa, keiloja tai nauhaa. Yksilösuorituksen kesto on 1.15-1.30 minuuttia ja joukkuesuorituksen 2.15-2.30 minuuttia. Rytmistä voimistelua on sanottu maailman kauneimmaksi urheilulajiksi.
Suomeen rytminen voimistelu tuli Neuvostoliitosta ja ensimmäiset Suomen mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1971. Suomi on hallinnut rytmistä voimistelua Pohjoismaissa viime vuosikymmenen ajan. Olympialaisissa Suomella on ollut edustaja neljä kertaa: Hanna Laiho (Barcelona 1992), Katri Kalpala (Atlanta 1996), Heini Lautala (Sydney 2000) ja Katja Volkova (Rio 2016).
Rytmisessä voimistelussa hyppyihin, piruetteihin, tasapainoihin, tanssiaskelsarjoihin ja muihin vartalon liikkeisiin yhdistyy välineiden taiturimainen käsittely. Lajin monipuolisuudesta ja vaativuudesta johtuen myös harjoittelu on monimuotoista. Fyysisten ominaisuuksien, väline- ja ohjelmaharjoitusten lisäksi harjoitusohjelmaan kuuluu lajin tarpeita vastaamaan sovellettua klassista balettia. Suomalaisen huippuvoimistelijan harjoitusmäärä nousee usein 30 viikkotuntiin.
Suomessa rytmisen voimistelun kilpailujärjestelmä muodostuu ikäkausi- ja luokkakilpailuista nykyään a-, b- ja c-sarjoissa. Luokkajärjestelmän mukaisissa kilpailuissa kilpaillaan voimistelijan tason, ei iän perusteella. Luokkajärjestelmä alkaa voimisteluasemalta ja Mestariluokka on luokista korkein. Kaikkiaan luokkia on kahdeksan. Voimistelijan on mahdollista nousta luokasta toiseen puolivuosittain. Nostot luokasta seuraavaan tekee erillinen luokkanousuista vastaava työryhmä. Luokkajärjestelmässä kilpaillaan sekä yksilö- että joukkueohjelmilla. Kilpailusuorituksesta annetaan pisteitä kahdella eri osa-alueella: tekninen ja suoritus. Voimistelijan loppupisteet muodostuvat näiden osa-alueiden yhteenlasketusta pistemäärästä. Sääntöjä tarkennetaan olympiadeittain ja kaikki tuomarit joutuvat uusimaan tuomarikorttinsa olympiadin alussa.
Joukkuevoimistelu
Joukkuevoimistelu on harrastajamäärältään suurin Suomen Voimisteluliiton lajeista. Rytmisen voimistelun tapaan se on kehittynyt suomalaisesta naisvoimistelusta ja on nykyään kansainvälinen kilpaurheilulaji. Joukkuevoimistelijalta vaaditaan liikkuvuutta, tasapainoa, koordinaatiota ja rytmitajua. Vartalon liikkeiden virtaavuutta, ilmaisullisuutta ja esteettisyyttä korostavat kilpailusuoritukset ovat liikkeiden ja musiikin muodostamia taiteellisia ja urheilullisia kokonaisuuksia, joille ominaista on yhtenäisyys ja yhdenaikaisuus. Kansainvälinen Joukkuevoimisteluliitto IFAGG perustettiin vuonna 2003.
Kilpa-aerobic
Aerobic on kehitetty 1970-luvun lopulla, ja kilpalajina se on toiminut 1980-luvulta lähtien. Kilpa-aerobic on vaativaa ja korkealla intensiivisyydellä musiikin tahtiin tapahtuvaa liikkumista. Urheilijan tulee samalla suorittaa vaaditut, vaikeusosaelementit. Kilpa-aerobicin kilpailusarjassa täytyy osoittaa luovuutta yhdistettynä kaikkiin vaadittaviin vaikeusosiin, musiikkiin ja ilmaisuun. Kilpa-aerobic kehittää fyysistä voimaa, notkeutta, koordinaatiota sekä äärirajoille ulottuvaa aerobista kestävyyttä yhdessä suorituksessa.
Kilpa-aerobicissa kilpaillaan seuraavissa luokissa: miehet yksilö, naiset yksilö, parit, joukkueet (kolme henkilöä) ja ryhmät (5 henkilöä, vuodesta 2013). Aikuisten sarjan yksilöiden kilpailuohjelmat suoritetaan 10 × 10 m:n (juniorit 7 × 7 m) kokoisella joustoparketilla. Parit, joukkueet ja ryhmät suorittavat ohjelmansa 10 × 10 m:n alueella. Suoritusten kesto on 1 min 30 sek.
Kansainvälinen voimisteluliitto FIG määrittää lajin säännöt ja on ainoa kilpa-aerobic liitto jonka Kansainvälinen Olympiakomitea on hyväksynyt. FIGin järjestämät ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut pidettiin vuonna 1995 Pariisissa, jolloin mukana oli 34 maata. Vuonna 1997 IWGA (International World Games Association) otti kilpa-aerobicin mukaan 5:nteen World Games -tapahtumaan Lahdessa.
TeamGym
TeamGym on joukkuelaji, jossa kilpaillaan monista muista voimistelulajeista poiketen naisten ja miesten sarjojen lisäksi myös sekajoukkueina. Laji koostuu vapaaohjelmasta sekä volttirata- ja trampettisuorituksista. TeamGym on monipuolinen laji, jonka voi aloittaa minkä ikäisenä tahansa. Huippujoukkueiden keski-ikä on yli kahdenkymmenen, joten lajia voi harrastaa aikuisiälle asti. Suomessa kilpaili vuonna 2012 noin 35 TeamGym-joukkuetta. Suomalaiset joukkueet ovat menestyneet erinomaisesti kansainvälisissä arvokilpailuissa, joita TeamGymissa järjestetään PM- ja EM-tasolla. Suomalaisten joukkueiden kilpailumenestykseen voi tutustua Suomen Voimisteluliiton kotisivuilla.
TeamGym syntyi Ruotsissa ja Tanskassa 1980-luvun alussa, ja näissä maissa laji on nykyään voimistelulajeista suosituin. Laji levisi Suomeen 80-luvun puolessa välissä, ja ensimmäiset SM-kilpailut pidettiin vuonna 1987 Helsingissä. 1990-luvun alussa laji levisi myös muualle Eurooppaan ja ensimmäiset epäviralliset TeamGymin EM-kilpailut järjestettiin Portugalin Lissabonissa vuonna 1993. Ensimmäiset viralliset EM-kilpailut järjestettiin Jyväskylässä 1996, jolloin mukana oli 12 maata. Sen jälkeen mukaan on tullut vielä seitsemän maata lisää. Vuodesta 1996 lähtien kilpailut järjestettiin joka toinen vuosi seurajoukkuekilpailuna. Vuonna 2010 EM-kilpailuihin otettiin mukaan junioreiden sarjat ja kilpailut järjestettiin ensimmäistä kertaa maajoukkueittain.
Vuonna 2007 TeamGymin nimi (ent. näytösvoimistelu) muutettiin Suomessa. Syynä vaihtoon oli näytösvoimistelun harhaanjohtavuus, sillä kyseessä on kilpalaji, eikä erityisesti näytöksiin keskittyvä laji. Vaihtoehtoisia nimityksiä pohdittiin mahdollisimman laajasti. Esimerkiksi Ruotsissa on käytössä nimitys truppgymnastik ja Norjassa troppsgymnastikk (joukkuevoimistelu). Joukkuevoimistelu on kuitenkin Suomessa varattu toiselle lajille. Pohdintojen jälkeen nimenvaihdossa päädyttiin kansainväliseen, Euroopan voimisteluliiton UEG:n hyväksymään muotoon TeamGym.