cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HMS Grafton (H89)
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Välimeren laivaston 1. hävittäjälaivueeseen, kunnes se siirrettiin syyskuussa 1939 huollettavaksi Maltalle. Alus määrättiin palvelukseen palatessaan Kotilaivastoon. Se saapui 22. lokakuuta Plymouthiin saattue- ja partiointitehtäviin HMS Gallantin, HMS Greyhoundin ja HMS Glowwormin kanssa.
Haarus
Haarus on Suomessa sijaitseva kylä Kauhavan kaupungissa, entisten Alahärmän ja Kortesjärven kuntien alueella. Haarus on Haarusjärven rannalla. Haaruksessa asuu neljä asukasta. Lisäksi siellä on 11 mökkiä.
HMS Grafton (H89)
Palvelus
Alus pelasti 18. toukokuuta Gallantin ja HMS Foresightin kanssa miinaan ajaneen apumiinalaiva HMS Princess Victorian eloonjääneet. Alus liitettiin 24. toukokuuta suojaamaan siirtoarmeijan evakuointia Ranskasta. Alus suojasi 26. toukokuuta 1940 HMS Arethusaa ja HMS Galateaa näiden tukiessa maa-ammunnoin Pas-de-Calaisissa joukkojen evakuointia.
Alus evakuoi 28. toukokuuta 277 miestä. Alus oli 29. toukokuuta palaamassa Doveriin, kun se pysähtyi pelastamaan HMS Wakefulin eloonjääneitä. Graftoniin osui Saksan laivaston sukellusveneen U-62 laukaisema torpedo, joka rampautti aluksena. HMS Ivanhoe upotti tuhoontuomitun aluksen tykkitulella, kun hinaukseen ottaminen oli epäonnistunut. Aluksen tuhoutuessa kaatui neljä miehistönjäsentä, joista yksi oli aluksen päällikkö.
Haarus
Luonto
Haaruksen länsiosassa sijaitsee Haaruskangas niminen hiekkakangassa. Kankaalle on hiekanoton seurauksena muodostunut lampia. Haaruksen metsät ovat havuvoittoisia.
Haarusjärvi
Haarusjärvi on 40,8 hehtaarinen järvi Haaruksessa. Haarusjärveen laskee Kakkurilampi Kakkuriluoman kautta. Laskupaikalle on rakennettu tekosaaria turpeen/humuksen vuoksi. Haarusjärvi laskee Pirttisenjoen kautta Purmojokeen.
Joseph Morgan
thumb|Joseph Morgan (2011) Joseph Morgan (synt. Joseph Martin, 16. toukokuuta 1981 Lontoo, Englanti) on englantilainen näyttelijä ja tullut tunnetuksi mm. televisiosarjasta Vampyyripäiväkirjat ja Vampyyrien sukua näytellessään Klaus Mikaelsonia.
Morgan on syntynyt Lontoossa, mutta muutti sitten Morristoniin, Swanseaan Walesissa ja asui siellä 11 vuotta. Morgan on naimisissa näyttelijä Persia Whiten kanssa.
Gospel Power
Gospel Power on suomalainen hengellistä rytmimusiikkia esittänyt yhtye. Yhtye perustettiin vuonna 1980. Gospel Powerin kantavana voimana toimi Lasse Heikkilä, joka on säveltänyt ja sanoittanut lähes kaikki yhtyeen kappaleet.
Gospel Powerin ponnahti julkisuuteen voitettuaan vuonna 1981 Tampereella pidetyn Nuoriston Taidetapahtuman parhaan yhtyeen ja Hämeen läänin parhaan hengellisen yhtyeen tittelin. Seuraavana vuonna julkaistiin yhtyeen ensimmäinen levy.
Vuonna 1986 yhtyeen solistiksi tuli Heikki Hela. Bändin imago muuttui uuden solistin myötä ahdistuneesta eskapismista uskon, pelastuksen, riemun ja vapauden julistukseen sekä teatterinomaiseen, osin koomiseenkin ilmaisuun. Sanoituksista poistuivat vaativat hengelliset teemat ja konserttien määrä kasvoi. Gospel Power oli suosionsa huipulla Pölyä!-levyn aikaan vuonna 1987. Kyseistä albumia myytiin tuhansia kappaleita.
Vuonna 1989 Gospel Powerin pohjalta kasattiin lyhytaikainen Edison-niminen yhtye, joka julkaisi LP-levyn Se Toimii. Vuonna 1999 Maata näkyvissä -festareilla Turussa Gospel Power teki pienimuotoisen reunion-esiintymisen.
Syyskuussa 2019 Gospel Power teki comeback-esiintymisen Tampereen Pakkahuoneella järjestetyssä Ristirock Reloadedissa, jonka myötä uuden kokoonpanon oli tarkoitus lähteä keväällä 2020 kiertueelle. Kiertue siirrettiin syksylle 2022 COVID-19-pandemian vuoksi. Vuonna 2020 yhtye kuitenkin julkaisi uuden kappaleen "86". . Gospel Power teki myös pandemian aikana yksittäisiä keikkoja, joista osa nauhoitettiin etänä katseltavaksi ilman yleisöä.
Kokoonpanot
1980–1981
1983–1985
Suojatie-musikaalissa mukana myös:
2019–
Just!
Just! on suomalaisen Popeda -yhtyeen kuudestoista studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2001.
Kappaleet
Kaikki sävellykset Costello Hautamäki ja sanoitukset Pate Mustajärvi, paitsi (9) säv./san. Bob Seger, suom.san. Juice Leskinen ja (11) san. Pauli Hanhiniemi.
Maria Mandel
thumb|Maria Mandel Maria Mandel (10. tammikuuta 1912 – 24. tammikuuta 1948) oli Auschwitzin naisten leirin komendantti. Hänen uskotaan vastanneen noin 500 000 ihmisen kuolemasta kaasukammioissa.
Mandel syntyi Munzkirchenissä Itävallassa. Lokakuussa 1938 hän liittyi leirivartiostoon Aufseherinä Lichtenburgissa, vanhassa keskitysleirissä Saksissa, missä hän työskenteli 50 muun SS-naisen kanssa. 15. toukokuuta 1939 hänet lähetettiin vasta avattuun Ravensbrückin keskitysleiriin Berliinin lähellä. Hän teki nopeasti vaikutuksen esimiehiinsä, ja kesäkuussa 1942 hänestä tuli SS-Oberaufseherin.
Lokakuun 7. 1942 Mandel siirrettiin Auschwitz II Birkenaun leiriin Puolassa, jossa hänestä tuli SS Lagerfuhrer, komentaja, miespuolisen SS-komendantin Rudolf Hössin alaisuuteen. Mandel johti kaikkia Auschwitzin naisten leirejä ja alaleirejä, mukaan lukien Hindenburgin, Lichtenwerdenin, Budyn ja Rajskon leirit. Mandelia alettiin nopeasti kutsua pedoksi. Mandel piti klassisesta musiikista, ja hän toimi kapellimestarina keskitysleirillä ja halusi musiikkia, kun vangit menivät kaasukammioon. Marraskuussa 1944 hänet komennettiin Mühldorfin alaleiriin Dachaun keskitysleiriin (Elisabeth Volkenrathista tuli Auschwitzin naiskomendantti). Toukokuussa 1945 Mandel pakeni Mühldorfista synnyinmaahansa Itävaltaan, Munzkircheniin.
Yhdysvaltain armeija pidätti Mandelin 10. elokuuta 1945. Kuulustelut paljastivat hänen olleen älykäs ja täysin omistautunut työhönsä leireillä. Hänet luovutettiin Puolaan marraskuussa 1946, ja marraskuussa 1947 hänet vietiin Krakovan oikeustalolle ja tuomittiin kuolemaan. Mandel hirtettiin vuonna 1948.
Tuula Karppinen
Tuula Karppinen kilpaili yleisurheilu-uransa jälkeen soudussa. Hän voitti tässäkin lajissa useita Suomen mestaruuksia, muun muassa neljä mestaruutta yksikössä ja saman verran pariairokaksikossa. Hänen puolisonsa on soudun MM-mitalisti ja olympiaedustaja Reima Karppinen.
FS Victor Schoelcher (F725)
Victor Schoelcher (runkonumero F725) oli Ranskan laivaston 1962 palvelukseen otettu Commandant Rivière -luokan fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta, missä köli laskettiin lokakuussa 1957. Se laskettiin vesille 11. lokakuuta 1958 ja otettiin palvelukseen 15. lokakuuta 1962.
Palvelus
Alus myytiin 1988 Uruguaylle, joka liitti 9. tammikuuta 1989 sen laivastoonsa nimellä ROU General Artigas. Alus luovutettiin ilman Exocet-ohjuksia ja Dagaie-suojasoihtuheittimiä, jotka kuitenkin asennettiin alukselle 1992. Uruguayn laivasto poisti aluksen palveluksesta 27. huhtikuuta 2005.
Dionysius (pyhimys)
thumb|220px|Pyhän Dionysiuksen patsas Pariisin [[Notre Damen katedraali (Pariisi)|Notre Damen katedraalissa.]]
Pyhä Dionysius on katolinen marttyyri ja pyhimys. Kolmannella vuosisadalla hän oli Pariisin piispa. Hän koki marttyyrikuoleman noin vuonna 250. Dionysiusta pidetään Pariisin suojeluspyhimyksenä, ja hän kuuluu neljäntoista hädässäauttajan pyhimysryhmään. Muita ryhmään usein liitettäviä pyhimyksiä ovat Barbara, Blasius, Erasmus, Pyhä Yrjö, Katariina Aleksandrialainen, Kristoforos ja Margarita Antiokialainen.
Legendan mukaan Dionysius käveli teloituksensa jälkeen päättömänä Saint-Denisin kirkkoon asti, minkä jälkeen hän kaatui siellä olevaan hautaan. Kirkossa olevia hautoja käytettiin monien kuolleiden Ranskan kuninkaiden hautapaikkoina.
Suomessa Maarian kirkko on ollut pyhitetty Pyhälle Dionysiukselle.
Hallan sellutehdas
Hallan sellutehdas oli Kotkassa Hallan saarella sijainnut sellutehdas. Alueella toimi myös Hallan saha vuoteen 1986. Tehdas on lakkautettu 1938 ja rakennukset pääosin purettu. Kotkassa on toiminut myös kolme muuta sellutehdasta; Kotkan sellutehdas (Stora Enso) ja Sunila sekä lakkautettu Hovinsaaren sellutehdas.
Tehdasalueen rautatie ja kalusto
Tehtaalle on ollut rautatieyhteys Karhulan-Sunilan Rautatieltä ja sinne liikennöitiin Karhusalmen sillan kautta, joka sijaitsi sellutehtaan konttorirakennuksen vieressä. Sahan lopettaessa rautatien käytön, silta nostettiin radan päälle estämästä tukkirekkojen kulkua sahalle.
Emil Cioran
Elämänvaiheet
thumb|E. M. Cioranin syntymäkoti Rășinarissa. Cioranin isä oli ortodoksinen pappi. Cioran vietti onnellisen lapsuuden Rășinari-nimisessä kylässä Transilvaniassa, joka tuohon aikaan kuului Itävalta-Unkariin. Muutto pois kotikylästä oli hänelle traumaattinen kokemus.
Cioran aloitti filosofian opinnot Bukarestin yliopistossa 17-vuotiaana ja tutustui siellä vuonna 1928 Eugène Ionescoon ja Mircea Eliadeen. Hän valmistui kandidaatiksi 1932. Vuosina 1933–1935 Cioran opiskeli Berliinin yliopistossa, jossa hän tutustui Ludwig Klagesiin ja Nicolai Hartmanniin. Palattuaan Romaniaan hän opetti 1936–1937 filosofiaa Andrei Șagunan lukiossa Brașovissa.
Cioran sai 1937 Ranskan Bukarestin-instituutista väitöskirja-apurahan Henri Bergsonin filosofian tutkimiseen ja lähti Pariisiin, mutta hän ei aikonutkaan kirjoittaa väitöskirjaa. Apurahaa jatkettiin lopulta vuoteen 1944 saakka, ja opiskelijakortin ansiosta Cioran pystyi syömään opiskelijaruokalassa 40-vuotiaaksi saakka. Hän palasi Romaniaan marraskuussa 1940 kolmeksi kuukaudeksi. Tämän jälkeen hän ei enää koskaan palannut Romaniaan.
Cioran eli vaatimattomissa oloissa Pariisin latinalaiskorttelissa elämänsä loppuun saakka ja pysytteli Pariisin yliopisto- ja kirjallisuuspiirien ulkopuolella. Elantonsa hän ansaitsi lähinnä käännöksillä ja toimimalla kustantajien lukijana. Hänellä oli kuitenkin älymystössä joitakin läheisiä ystäviä: Mircea Eliade, Eugène Ionesco, Samuel Beckett, Gabriel Matzneff, Frédérick Tristan, Henri Michaux, Gabriel Marcel ja Roland Jaccard. Vuonna 1942 hän tapasi englanninopettaja Simone Bouén, josta tuli hänen elämänkumppaninsa.
Viimeisinä vuosinaan Cioran vetäytyi lähes täydellisesti sosiaalisesta elämästä. Aikaansa hän vietti enimmäkseen puistoissa ja hautausmailla. Viimeinen teos ilmestyi vuonna 1987. Ranskan akatemia myönsi Cioranille vuonna 1988 korkean kunnianosoituksen Grand Prix Morandin, jota kirjailija ei kuitenkaan ottanut vastaan. Cioran kuoli Alzheimerin tautiin 1995, Simone Boué kuoli 1997. Molemmat on haudattu Pariisiin Montparnassen hautausmaalle.
Tuotanto
Cioran julkaisi ensimmäisen teoksensa Pe culmile disperării ('Epätoivon huipulla') 22-vuotiaana vuonna 1934. Teos sai Romaniassa innostuneen vastaanoton, ja Ciorania alettiin nuoresta iästään huolimatta pitää yhtenä tärkeimmistä romanialaisista kirjailijoista. Myös Cartea amăgirilor (”Harhojen kirja”, 1935), Schimbarea la față a României ('Romanian kirkastus', 1936) ja Lacrimi și Sfinți ('Kyyneleitä ja pyhimyksiä', 1937) julkaistiin Romaniassa. Viimeinen kirja aiheutti Romaniassa skandaalin.
Pariisissa Cioran kirjoitti kaksi kirjaa romaniaksi. Amurgul gândurílor ('Aamunkoiton ajatuksia') valmistui vuonna 1938 ja ilmestyi Sibiussa 1940. Teosta Îndreptar pătimaș ('Intohimoinen käsikirja') hän alkoi kirjoittaa Pariisissa 1940 ja sai sen valmiiksi 1945. Tämän jälkeen ilmestyneet kirjansa hän kirjoitti ranskaksi. Îndreptar pătimaș julkaistiin Bukarestissa 1991 ja ranskankielisenä laitoksena Bréviaire des vaincus ("'Voitettujen käsikirja') Pariisissa 1990. Kommunistien valtakaudella Cioranin kirjat olivat Romaniassa kiellettyjä.
Gallimard julkaisi Cioranin ensimmäisen ranskankielisen teoksen Hajoamisen käsikirjan (Précis de décomposition) vuonna 1949, ja teos herätti huomiota sekä sisältönsä että lyyrisen, hiotun kielensä ansiosta. Gallimard julkaisi myös suurimman osan Cioranin myöhemmistä teoksista. Cioran sai 1950 Hajoamisen käsikirjasta Ranskan valtion myöntämän arvostetun Rivarol-palkinnon, jonka hän sanoi ottaneensa vastaan, koska tarvitsi rahaa. Myöhemmin hän kieltäytyi kaikista hänelle myönnetyistä kirjallisuuspalkinnoista. Vuonna 1952 julkaistu Katkeruuden syllogismeja (Syllogismes de l'amertume) on Cioranin luetuimpia teoksia, ja sen ansiosta hänestä tuli tunnettu Ranskassa ja koko maailmassa etenkin sen jälkeen, kun se oli julkaistu pehmeäkantisena taskupainoksena. Cioranin kenties merkittävin teos on vuonna 1973 ilmestynyt De l'inconvénient d'être né ('Syntymisen harmillisuudesta'). Vuonna 1987 ilmestyi hänen viimeinen teoksensa Aveux et anathèmes ('Kirouksia ja tunnustuksia'). Suomeksi Cioranin teoksista ovat ilmestyneet Hajoamisen käsikirja ja Katkeruuden syllogismeja.
Suomentaja Sampsa Peltosen mukaan laadukkaita suomennoksia Cioranin teoksista ei ole saatavilla.
Ajattelu ja tyyli
Cioran sai kyllikseen konservatiivisesta filosofiasta jo nuoruudessaan ja hylkäsi systemaattisen ajattelun ja abstraktin spekulaation. Sen sijaan hän keskittyi henkilökohtaiseen pohdintaan ja intohimoiseen lyyrisyyteen, sillä kaikki tavat saada tietoa olivat hänen mielestään yhtä arvokkaita. Myöhemmin hän totesikin: ”En ole keksinyt mitään, olen vain ollut tuntemusteni sihteeri”. Cioranin mielestä kaikki filosofiset järjestelmät ovat virheellisiä, koska ihminen on kykenemätön luomaan vapaita ideoita. Cioranin tuotanto rakentuukin pikemmin ristiriitaisuuteen kuin pyrkimykseen rakentaa monimutkaisuudessaan vakaa ja kestävä ajatusrakennelma; ristiriitaisuuksia on Cioranin tuotannossa jopa saman tekstin sisällä. Cioranin mukaan onkin olennaista oppia elämään omien ristiriitaisuuksiensa kanssa ja hyväksyä ne, niin vaikeaa kuin se onkin.
Cioran osasi hyvin saksaa. Nuoruudessaan hän opiskeli erityisesti Kantia, Schopenhaueria ja varsinkin Nietzscheä. Hänestä tuli agnostikko, ja hän otti tunnuslauseekseen ”olemassaolon harmillisuuden”. Nuoruudessa Cioraniin vaikuttivat suuresti myös Georg Simmel, Philipp Mainländer, Martin Heidegger, Wilhelm Dilthey ja Søren Kierkegaard sekä Lev Šestov, jonka ansiosta usko elämään sattumanvaraisuuteen tuli keskeiseksi osaksi Cioranin ajattelua. Cioran lopputyö yliopistossa käsitteli Henri Bergsonia (myöhemmin hän kuitenkin hylkäsi Bergsonin ajattelun ja oli sitä mieltä, ettei tämä ollut ymmärtänyt elämän traagisuutta).
Antiikin filosofeista Ciorania kiehtoivat skeptikot ja kyynikot, erityisesti Diogenes Sinopelainen.
Kaunokirjallisista teksteistä Cioran luki varsinkin Fjodor Dostojevskia ja Marcel Proustia sekä elämäkertoja. Pyhimyselämäkerrat ja mystikkofilosofit (varsinkin Pyhän Teresa Ávilalaisen tuotanto) olivat Cioranille erityisen rakkaita ja vaikuttivat merkittävästi hänen omiin teksteihinsä, varsinkin mystiseen käsitykseen ikävän luonteesta Cioran suhtautui historiaan intohimoisesti ja oli erityisen perehtynyt rappiokausien kirjailijoihin ja rappion teoreetikkoihin, kuten Oswald Spengleriin, jonka gnostilainen näkökulma ihmiskunnan kohtaloon ja sivilisaatioon vaikutti voimakkaasti Cioranin poliittiseen filosofiaan. Cioranin mukaan ihminen on voinut vastustaa rappiota niin kauan, kuin hän on pysynyt yhteydessä lähtökohtiinsa eikä ole irrottanut itseään omasta itsestään ja on ollut tekemättä mitään. Nyt ihmiskunta on matkalla kohti omaa tuhoaan, koska se on tehnyt itsestään objektin ja analysoi itseään loputtomiin. Cioran halveksi edistyksen ajatusta ja kuvitelmaa, että historia kuljettaisi ihmiskuntaa kohti suurempaa täydellisyyttä; siten Cioran myös vieroksui Hegeliä. Cioran oli tutustunut myös buddhalaiseen filosofiaan. Cioran tunsi suurta läheisyyttä Venäjää ja Espanjaa kohtaan, koska molemmat kansakunnat ovat menettäneet muinaisen mahtinsa ja koska uskonnollisella hurmoksella ja sen vastapainolla ateismilla on molemmissa maissa ollut niin suuri merkitys.
Koko Cioranin tuotannolle on ominaista pessimismi, jonka juuret monien kriitikoiden mielestä juontavat jo hänen lapsuuteensa (vuonna 1935 Cioranin äiti sanoi hänelle, että olisi tehnyt abortin, jos olisi tiennyt, kuinka onneton hänen lapsestaan tulisi). Cioranin pessimismi, tai oikeastaan hänen skeptisisminsä tai jopa hänen nihilisminsä, on kuitenkin ehtymätöntä ja omalla tavallaan jopa iloista; sille ei voi osoittaa yhtä selkeää alkuperää. Cioran itse ei pitänyt itseään pessimistinä ja katsoi skeptisyytensä liittyvän voimakkaasti mystiikkaan. Cioran onkin sanonut, ettei hänen äitinsä puhe abortista häirinnyt häntä, vaan teki häneen suuren vaikutuksen ja johti hänet voimakkaaseen oivallukseen olemassaolon luonteesta: ”Olen vain sattuman oikku. Miksi suhtautua siihen niin vakavasti?”
Haastatteluissa ja teksteissään Cioran puhuu paljon unettomuudesta, josta hän kärsi nuorena ja jonka ansiosta hän menetti uskonsa filosofiaan ja jonka aiheuttaman yksinäisyyden ansiosta hän koki voivansa nähdä olemassaolon todellisen luonnon selkeämmin. Kuoleman ja kärsimyksen ongelma vaivasi Ciorania, ja häntä kiehtoi ajatus itsemurhasta, koska hänen mielestään mahdollisuus tehdä itsemurha tekee myös elämisen jatkamisen mahdolliseksi. Synkistä teksteistä huolimatta Cioran oli yksityiselämässään seurallinen ja iloinen; Cioran onkin sanonut kirjoittaneensa itsemurhan puolesta mutta puhuneensa sitä vastaan, sillä itsemurhasta kirjoittaminen kuuluu ideoiden maailmaan, kun taas siitä puhuttaessa on vastassa oikea ihminen. Ideat saavat kuitenkin aina alkunsa kärsimyksestä, joka on useimmiten salattua. Niinpä vain optimistit kykenevät itsemurhaan. Cioranin mielestä elämä on joka tapauksessa kuolemaa vahvempi siinä mielessä, että epävarmuus on olennainen osa sitä. Elämä, suuri tuntematon, ei perustu mihinkään ymmärrettävissä olevaan eikä siinä ole järjen häivääkään, kuolema taas on varma ja selkeä – vain elämän mysteeri tekee elämästä elämisen arvoisen.
Muita Cioranin tuotannolle ominaisia teemoja ovat muun muassa perisynti, historian traagisuus, sivilisaation loppu, uskon tuomasta lohdutuksesta kieltäytyminen, absoluutin pakkomielle ja elämä ihmisen metafyysisenä karkotuspaikkana. Jumalasta Cioran on sanonut, että Hän olisi täysin toisarvoinen, ellei Johann Sebastian Bachia olisi olemassa, ja että vain Bachin musiikki antaa oikeutuksen olla pitämättä maailmaa täysin epäonnistuneena. Toisaalta maailma ilman Jumalaa olisi pelkää olemattomuutta (tai tyhjyyttä), ja Jumala itse on ylin olemattomuus.
William H. Gass on kuvaillut Cioranin tekstejä filosofiseksi romanssiksi, jossa toistuvat nykyajan teemat vieraantuminen, absurdius, ikävä, turhuus, rappio, historian hirmuvalta, muutoksen rahvaanomaisuus, tietoisuus kärsimyksestä ja järki sairauden muotona. Tuotannon pääosa koostuu ironisista, skeptisistä ja ytimekkäistä aforismeista tai vähän pidemmistä fragmenteista. Mieltymys fragmentteihin liittyy sekä systemaattisia järjestelmiä kaihtavaan ajatteluun että tuskalliseen kielen vaihtamiseen romaniasta ranskaksi ja jopa laiskuuteen. Cioran piti fragmenttejaan ajatteluprosessin yhteenvetona, josta on jätetty pois lopputulokseen johtanut päättelyketju Cioranin ranskankieliset tekstit ovat äärimmäisen hiottuja ja klassisten kielinormien mukaisia; klassinen tyyli perustuu osittain myös pyrkimykseen kirjoittaa vähintään yhtä hyvin kuin ranskalaiset kirjailijat ; Cioran pitikin tyyliään ainoana vahvuutenaan, joskin vahvuus ei ollut hänen mielestään luontaista vaan kovan työn tulos. Cioran on usein puhunut traumaattisesta kielen vaihtamisesta, johon hän päätyi kääntäessään Stéphane Mallarmén runoja romaniaksi ja todettuaan, ettei ollut mitään järkeä kirjoittaa kielellä, jota kukaan ei ymmärtänyt. Hän sanoo kirjoittaneensa Hajoamisen käsikirjan neljä kertaa, ennen kuin siitä tuli niin hiottu, ettei jälkeä muukalaisuudesta ("métèque") enää ollut. Vaikka romaniaksi kirjoitetuissa teksteissä esiintyvät teemat ovat pääosin samoja kuin myöhemmin ranskaksi kirjoitetuissa, ei Cioran itse pitänyt niitä tyylillisesti yhtä korkeatasoisina kuin ranskaksi kirjoittamiaan tekstejä. Hän suhtautui erityisen varauksellisesti romaniankielisistä teksteistä tehtyihin käännöksiin, varsinkin ranskannoksiin: hän ei kokenut pitkällisen kirjallisen perinteen ja kielenhuollon pysähdyttämän ja jäykistämän ranskan kielen voivan ilmaista asioita samalla tavalla kuin slaavilaisuuden ja latinalaisuuden sekoituksessaan joustavan romanian kielen. Romaniaksi Cioran kirjoitti vaistonvaraisesti, ranska oli hänelle kuin pakkopaita.
Suuren yleisön mielestä Cioranin ajattelu on pessimististä ja jopa sairaalloista. Cioranin äärimmäistä tyylittelyä ja pyrkimystä klassistiseen ilmaisuun on joskus arvosteltu, koska tyylin on katsottu hämärtävän tekstin varsinaista sanomaa. Toisaalta Cioranin filosofista ajattelua on arvosteltu myös siksi, että siitä puuttuu syvällisyys esimerkiksi silloin, kun hän käyttää Nietzschen ajatuksia vain antamalla niistä esimerkkejä.
Yhteydet äärioikeistolaisuuteen
Cioranin ja Mircea Eliaden yhteydet Romanian 1930- ja 1940-luvun äärioikeistolaisiin liikkeisiin ovat herättäneet paljon keskustelua, ja niistä kerrotaan seikkaperäisesti esimerkiksi Marta Petreun teoksessa An Infamous Past: E. M. Cioran and the Rise of Fascism in Romania.
Teokset
thumb|Emil Cioranin ja [[Simone Bouén hauta Montparnassen hautausmaalla.]]
Sohn Kee-chung
Sohn Kee-chung (, 29. elokuuta 1912 Sinŭiju – 15. marraskuuta 2002 Soul) oli eteläkorealainen kestävyysjuoksija ja olympiavoittaja. Sohnista tuli ensimmäinen korealainen olympiamitalisti, kun hän vuoden 1936 Berliinin olympialaisissa voitti maratonkultaa osana Japanin joukkuetta.
Sohn Kee-chung syntyi nykyisen Pohjois-Korean alueella olevassa Sinŭijun kaupungissa. Vuosina 1933–1935 hän osallistui 13 maratonille, joista hän voitti kymmenen. 3. marraskuuta 1935 hän juoksi maailman kaikkien aikojen parhaan ajan: 2 tuntia, 26 minuuttia ja 42 sekuntia. Se säilyi parhaana aikana aina vuoteen 1947.
Japani miehitti Koreaa Berliinin kisojen aikaan ja Sohn Kee-chung pakotettiin osallistumaan osana Japanin joukkuetta ja käyttämään japanilaistettua nimeä Son Kitei. Hän voitti maratonin ajalla 2 tuntia, 29 minuuttia ja 19,2 sekuntia. Sohn käytti erikoisia juoksutossuja, joissa oli oma lokero isovarvasta varten. Eräs korealaisista lehdistä, Dong-a Ilbo, poisti tarkoituksella Japanin lipun kuvasta, jossa Sohn Kee-chung vastaanotti mitaliaan. Tämä raivostutti japanilaiset: kahdeksan toimittajaa vangittiin ja lehden toiminta loppui yhdeksäksi kuukaudeksi.
Olympiamaraton jäi Sohn Kee-Chungin uran viimeiseksi. Myöhemmin hänestä tuli arvostettu maratonvalmentaja. Hän valmensi muun muassa Barcelonan vuoden 1992 olympiavoittajaa Hwang Young-chota.
Kotikisoissa Soulissa 1988 Sohn Kee-chung sai kunnian tuoda olympiatuli avajaisissa stadionille. Sohn kuoli 90-vuotiaana keuhkokuumeeseen.
Dome Karukoski
Thomas ”Dome” August George Karukoski (s. 29. joulukuuta 1976 Nikosia, Kypros) on suomalainen kahdesti Jussi-palkittu elokuvaohjaaja.
Karukoski on ohjannut pitkät elokuvat Tyttö sinä olet tähti (2005), Tummien perhosten koti (2008) Kielletty hedelmä (2009), Napapiirin sankarit (2010), Leijonasydän (2013), Mielensäpahoittaja (2014), Tom of Finland (2017) ja Tolkien (2019).
Joulukuussa 2013 yhdysvaltalainen viihdelehti Variety listasi Karukosken kymmenen vuoden kiinnostavimman elokuvaohjaajan (10 Directors to Watch) joukkoon ensimmäisenä suomalaisena. Karukosken ensimmäinen Hollywood-tuotanto on Tolkien, joka kertoo kirjailija J. R. R. Tolkienin nuoruusvuosista.
Ura
Taideteollisessa korkeakoulussa elokuvaohjaamista opiskelleen Karukosken ensimmäinen elokuva Tyttö sinä olet tähti (2005) sai positiivisen vastaanoton niin kriitikoilta kuin yleisöltäkin. Elokuva nosti Samuli Vauramon ja Pamela Tolan suomalaisten näyttelijöiden tähtikaartiin ja toimi Karukosken lopputyönä Taideteollisessa korkeakoulussa.
Vuonna 2013 sai sai ensi-iltansa Karukosken viides elokuva Leijonasydän, jonka pääosissa ovat Peter Franzén ja Laura Birn. Elokuvasta tuli Karukoksen toiseksi katsotuin Napapiirin sankareiden jälkeen.
4. syyskuuta 2014 sai Toronton elokuvajuhlilla ensi-iltansa Karukosken kuudes elokuva Mielensäpahoittaja, joka perustuu Tuomas Kyrön menestyskirjoihin. Elokuvan pääosissa ovat Antti Litja, Petra Frey, Mari Perankoski ja Iikka Forss.
Karukosken seitsemäs pitkä ohjaustyö oli helmikuussa 2017 ensi-iltansa saanut elämäkertaelokuva Tom of Finland, joka kertoo homoeroottisista Tom of Finland -piirroksistaan maailmanlaajuisesti tunnetusta Touko Laaksosesta. Elokuva kuvattiin Suomessa, Saksassa ja Pohjois-Amerikassa ja pääosaa esitti Pekka Strang.
Keväällä 2017 uutisoitiin Karukosken hankkeesta ohjata uransa ensimmäinen Hollywood-elokuva The Starling, jonka pääosia esittäisivät maaliskuussa julkaistun tiedon mukaan Keanu Reeves ja Isla Fisher. Elokuva jäi kuitenkin tekemättä rahoitukseen liittyneiden syiden takia. Heinäkuussa ilmoitettiin, että Karukoski ohjaa J. R. R. Tolkienista kertovan elämäkertaelokuvan, jonka tuottaa Fox Searchlight Pictures. Tolkienin kuvaukset alkoivat Liverpoolissa lokakuussa 2017. Karukosken sopimukseen kuuluu toinenkin elokuva Fox Searchlightille. Lokakuussa 2017 Karukoskelle myönnettiin Suomi-palkinto.
Karukosken seuraava ohjaus Tolkienin jälkeen oli viisiosainen sarja The Beast Must Die (2021), joka julkaistiin BBC:n ja ITV:n uudessa striimauspalvelussa BritBoxissa. Sarjassa näyttelevät Jared Harris ja Cush Jumbo. Samasta materiaalista leikattiin tunnin pituisia jaksoja Britboxille ja 45 minuutin jaksoja amerikkalaiselle AMC:lle. Suomen C More -palveluun tuli lyhyempi versio.
Yksityiselämä
Karukoski syntyi Kyproksella, mutta muutti viisivuotiaana Suomeen. Hänen äitinsä on Lähi-idän freelance-kirjeenvaihtaja Ritva Karukoski. Karukosken tammikuussa 2015 kuollut isä oli yhdysvaltalainen näyttelijä-runoilija George Dickerson, joka näytteli muun muassa elokuvissa Cutterin kosto (1981), Psyko II (1983), Väkivallan vihollinen 4 (1987) ja Blue Velvet – ja sinisempi oli yö (1986) sekä televisiosarjassa Hill Street Blues. Karukoski tapasi isänsä ensi kertaa vasta 14-vuotiaana.
Karukoski avioitui Nadia Karukosken kanssa vuonna 2015. Heillä on kaksi lasta.
Karukoski on kertonut koulukiusatuksi tulemisesta Aino-Kuutamo Uusitorpan nuorille suunnatussa kirjassa Sä et tiedä miltä musta tuntuu (WSOY 2011). Huhtikuussa 2020 ilmestyi Otavan kustantama, Kalle Kinnusen ja Matti Rämön kirjoittama Karukosken elämäkertakirja Hymypoika – Dome Karukosken tie Lepsämästä Hollywoodiin.
Elias Vikstedt
Elias Vikstedt (10. helmikuuta 1996 – 10. toukokuuta 2016) on kuvitteellinen hahmo televisiosarjassa Salatut elämät. Vuonna 2010 nuorempaa Eliasta esitti Niilo Heinonen, mutta hahmon palattua myöhemmin varttuneempana sarjaan näyttelijäksi vaihtui Petteri Paavola.
Elias on homoseksuaali ja hahmo on tullut suosituksi on-off-poikaystävänsä Larin kanssa ”Larias”-nimellä. Heidän tarinaansa on käännetty monille kielille internetissä, ja kaksikolla on faneja ympäri maailmaa. Elias poistui sarjasta keväällä 2015, mutta palasi takaisin saman vuoden syksyllä. Elias joutui Marianna Kurjen yliajamaksi ja kuoli lähes välittömästi saamiinsa vammoihin 2. marraskuuta 2016 esitetyssä jaksossa. Loppuvuodesta 2016 ja alkuvuodesta 2017 Elias näkyi Mariannan harhanäyssä ja Larin unissa.
Lapsuus
Elias syntyi Sebastian Vuorelan ja Ritva ”Cindy” Rintalan pojaksi, mutta Cindy ei pystynyt huolehtimaan pojasta yksin Sebastianin ollessa vankilassa rötöstensä takia. Kun Cindy päätyi antamaan Eliaksen adoptoitavaksi, huoltajaksi vaihtui Meri Vikstedt. Vuosia myöhemmin Sebastian törmäsi sattumalta poikaansa talonmiehen työssään ja puolusti Eliasta tätä kiusaavia poikia vastaan. Sebastian sai pian tietää Eliaksen olevan hänen poikansa ja halusi tutustua tähän paremmin. Meri kuitenkin sai töitä Brysselistä, jolloin Elias joutui muuttamaan äitinsä kanssa ulkomaille.
Eliaksen paluu
Teini-ikäinen Elias palasi Suomeen, koska halusi paeta äitinsä homofobista miesystävää Vincentiä. Lopulta Sebastian ja Meri suostuivat siihen, että poika muuttaa pysyvästi Suomeen. Elias ystävystyi pian Iida Mustosen, Tale Taalasmaan ja Janne Haukkalan kanssa. Elias oli tuolloin avoimesti homoseksuaali. Hän tutki uusien ystäviensä kanssa pian isänsä kadonneen kaksoisveljen tapausta ja aloitti koulun Suomessa. Jo ensimmäisenä koulupäivänään Elias törmäsi Lariin, joka alkoi kiusaamaan poikaa tämän homouden takia jatkuvasti. Kiusaaminen jatkui Larin ja Iidan aloitettua seurustelun. Pian Elias tutustui myös Cindyyn ja alun hankaluuksien jälkeen kaksikko alkoi rakentaa jonkinlaista äiti-poika-suhdetta.
Lari Väänänen
Elias tajusi myös Larin olevan homo Larin suudeltua häntä. Eliakselle kehittyi pian tunteita Laria kohtaan. Lopulta Elias ja Lari päätyivät sänkyyn. Vaikka Lari pakenikin ahdistuneena Eliaksen luota, pian kaksikolle kävi selväksi, etteivät he pysty olemaan erossa toisistaan. Lari suuttui Eliakselle, kun ymmärsi tämän kertoneen Talelle heidän suudelmastaan. Elias sai aivotärähdyksen jäällä sovitellessaan kiistaa Larin kanssa jäähallissa. Huolestunut Lari lopulta joutui myöntämään Eliakselle välittävänsä tästä. Lari jätti Iidan ja aloitti seurustelusuhteen Eliaksen kanssa. Suhde ei pysynyt kauaa salassa, ja Eliaksen ja Iidan ystävyys joutui katkolle Iidan tajuttua Larin pettäneen häntä Eliaksen kanssa.
Myös Larin ja Eliaksen suhde päätyi väliaikaiseen eroon Larin päättäessä keskittyä jääkiekkoon ja lähteä lajin leirille Kanadaan. Larin homouden paljastuttua koko koululle ja jouduttua pahoinpidellyksi hän joutui lopettamaan jääkiekkoharrastuksen. Elias päätyi lohduttamaan Laria, ja kaksikko palasi yhteen yrittäen tällä kertaa julkisempaa suhdetta.
Elias alkoi kuitenkin hermostua Lariin, joka ei uskaltanut olla julkisesti oma itsensä tai osoittaa julkisia hellyydenosoituksia. Lopulta Lari kertoi isälleen Ilkalle homoudestaan, jonka jyrkän suhtautumisen vuoksi Lari pakeni asumaan Eliaksen luokse. Ilkka ei kuitenkaan luovuttanut niin helpolla, vaan teki kaikkensa pitääkseen Larin kaukana Eliaksesta. Lopulta Lari päätyi isänsä tahdosta eheytymisleirille, ja Elias ei enää jaksanut vaikeaa suhdetta. Elias päätyi pettämään Laria Miska Koistisen kanssa, minkä Lari sai pian selville. Kaksikko yritti vielä sopia välinsä ja Lari hylkäsi isänsä, mutta Elias oli päättänyt jatkaa elämässä eteenpäin. Lari ja Elias jatkoivat suhdettaan monta vuotta myöhemmin Eliaksen kuolemaan asti.
Miska Koistinen
Elias alkoi seurustella Miskan kanssa haluttuaan pitkään julkisen ja avoimen suhteen. Eliakselle paljastui kuitenkin pian, että Miska on valehdellut hänelle ja auttanut kadulla asuvaa Laria tämän selän takana. Elias päätyi myös suutelemaan Laria tämän syntymäpäivillä ja alkoi tuntea epävarmuutta siitä, kenen kanssa oikeasti haluaa olla. Ystäviensä ja isänsä kannustamana Elias kuitenkin päätyi jatkamaan suhdetta Miskan kanssa ja lopulta meni pojan kanssa kihloihin. Katariina Mäkelän tanssiaisissa Elias sai osuman luodista ja joutui sairaalaan. Pian hän kertoi Larille haluavansa olla tämän kanssa ainoastaan ystäviä ja sysäsi Larin suhteeseen Kalle Laitelan kanssa. Elias alkoi kuitenkin pian osoittaa mustasukkaisuutta tajutessaan Larinkin olevan jo täysin julkisesti oma itsensä Kallen kanssa. Pian Eliakselle paljastui myös se, että Miska on tapaillut salaa entistä poikaystäväänsä Jonnea. Elias vakuuttui siitä, että Miska pettää häntä.
Kaappauksen jälkeen
Miskan ja Eliaksen suhde loppui pian kaappauksen jälkeen, koska Eliaksella oli liikaa tunteita Laria kohtaan, eikä Miska halunnut enää seurustella Eliaksen kanssa. Elias yrittikin tämän jälkeen saada Larin takaisin, mutta Lari valitsi Kallen. Miska halusi palata Eliaksen kanssa yhteen jätettyään Jonnen, sillä koki rakastavansa Eliasta edelleen. He yrittivät aloittaa suhteensa uudelleen, mutta Elias päätti lähti adoptioäitinsä Merin luo Brysseliin ”tuulettumaan joksikin aikaa”.
Elias palasi kuitenkin vuoden 2015 syksyllä. Hän sai töitä Aki Nikkisen Vinottaresta ja hoiti työnsä hyvin. Elias hoiti Vinottaren ja Moosen yhteistyötä Larin kanssa.
Myöhemmin Elias sai selville, että Lari oli saanut selville Sannin ja Talen Ilja-pojan sieppaajan henkilöllisyyden ja lähtenyt tämän asunnolle. Elias lähti paikan päälle mukanaan Sergein laiton ase, jonka tämä oli jättänyt Sebastianin asuntoon. Sieppaajan asunnossa syntyneen käsirysyn seurauksena ase laukesi ja osui Laria kylkeen, mistä Lari sittemmin toipui. Eliaksen ja Larin rakkaus kukoisti Larin ollessa toipumassa, mutta Elias sai selville, että Marianna oli salaa menettänyt odottamansa Sebastianin vauvan. Elias antoi Mariannalle vuorokauden aikaa kertoa totuuden, mutta Marianna ajoi Eliaksen yli ja aiheutti tämän kuoleman, kun Elias oli matkalla tapaamaan kosinta-aikeissa olevaa Laria.
Muuta
Eliaksen ja hänen biologisen äitinsä Cindyn lempielokuva oli Elämä on ihanaa, jota hän katsoi monta kertaa. Eliaksen kuoltua Lari, Sebastian ja Cindy katsoivat Eliaksen muistoksi kyseisen elokuvan.
Herodes Arkhelaos
Herodes Arkhelaos (23 eaa. – noin 18 jaa.) oli Samarian, Juudean ja Edomin etnarkki vuosina 4 eaa. – 6|6 jaa. Hänen vanhempansa olivat Herodes Suuri ja Malthake. Herodes Antipas oli hänen veljensä ja Herodes Filippos hänen velipuolensa.
Herodes testamenttasi Juudean pojalleen Arkhelaokselle, vaikka olikin aikaisemmin aikonut jättää sen Antipaalle. Armeija julisti Arkhelaoksen kuninkaaksi, mutta tämä halusi Rooman keisari Augustuksen suostumuksen ennen kuin hän itse julistautuisi kuninkaaksi. Roomassa häntä vastustivat Antipas ja monet muut juutalaiset, mutta vuonna 4 eaa. Augustus nimitti Arkhelaoksen Juudean, Samarian ja Edonin etnarkiksi.
Arkhelaos nai veljensä Aleksanterin lesken Glafyran, vaikka hänen ensimmäinen vaimonsa ja Glafyran toinen mies oli vielä elossa. Juutalaiset syyttivät Arkhelaosta julmuuksista ja Augustus määräsi hänet karkotettavaksi Galliaan. Tämän jälkeen Juudeasta tuli Rooman provinssi.
Mikko Alkio
Aiemmin Alkio on toiminut muun muassa Microsoftin tietoyhteiskuntasuhdejohtajana, Matti Vanhasen talouspoliittisena neuvonantajana ja komissaari Olli Rehnin kabinetin jäsenenä Euroopan komissiossa. Hän toimi Keskustanuorten puheenjohtajana vuosina 1995–1997. Koulutukseltaan Alkio on oikeustieteiden kandidaatti.
Samasta sukunimestä ja samasta puoluetaustasta huolimatta Mikko Alkio ei ole Maalaisliiton perustajan ja ideologin Santeri Alkion jälkeläinen.
Puoluesihteeriehdokkuus
Alkio ilmoitti 25. helmikuuta 2006 pyrkivänsä keskustan puoluesihteeriksi. Hänen tavoitteenaan oli luoda vahva side kentän ja puoluesihteerin välille. Alkio tuli toiseksi puoluesihteerivaalissa 10. kesäkuuta 2006. Puoluesihteeriksi valittiin Jarmo Korhonen. Suomen Keskustan eduskuntaryhmän jäsenistä Kyösti Karjula ja Aila Paloniemi kuuluivat Alkion puoluesihteeriyttä tukeneen kampanjaryhmän johtonelikkoon. Muita johtonelikon jäseniä olivat Pekka Myllymäki ja entinen Euroopan parlamentin jäsen sekä kansanedustaja Mirja Ryynänen. Muita kampanjaryhmässä olleita kansanedustajia olivat Antti Kaikkonen ja Maija-Liisa Lindqvist.
FS Amiral Charner (F727)
Amiral Charner (runkonumero F727) oli Ranskan laivaston 1962 palvelukseen otettu Commandant Rivière -luokan fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta, missä köli laskettiin marraskuussa 1958. Se laskettiin vesille 12. maaliskuuta 1960 ja otettiin palvelukseen 14. joulukuuta 1962.
Palvelus
Alus myytiin 1990 Uruguaylle, joka liitti 28. tammikuuta 1991 sen laivastoonsa nimellä ROU Montevideo. Alus luovutettiin ilman Exocet-ohjuksia ja Dagaie-suojasoihtuheittimiä, jotka kuitenkin asennettiin alukselle 1992. Aluksen tunnusnumero vaihdettiin myöhemmin numeroksi 3. Uruguayn laivasto poisti aluksen palveluksesta 2008.
Vexations
Vexations on säveltäjä Erik Satien oletettavasti vuonna 1893 säveltämä pianoteos. Se koostuu lyhyestä katkelmasta, joka on tarkoitettu soitettavaksi 840 kertaa peräkkäin.
Vexations koostuu kahdeksantoista nuotin muodostamasta melodiasta, joka toistetaan muunneltuna neljästi (A A1 A A2, missä A on teema, A1 ja A2 muunnelmia, joissa vasemman käden soittamaan teemaan yhtyy oikean käden riitasointuinen, tritonuksista koostuva säestys). Käsikirjoitukseen on merkitty: Pour se jouer 840 fois de suite ce motif, il sera bon de se préparer au préalable, et dans le plus grand silence, par des immobilités sérieuses. (”Soittaaksesi teeman itseksesi 840 kertaa peräjälkeen on hyödyllistä valmistautua etukäteen, täydellisessä hiljaisuudessa, vakavassa liikkumattomuudessa.”)
Vaikka ohje ei sinänsä vaadi kappaleen soittamista satoja kertoja peräkkäin, on huomautus myöhemmin tulkittu kirjaimellisesti. Vexations-esitykset, joita on järjestetty lukuisia, kestävät yleensä neljästätoista yli kahteenkymmeneen tuntiin, ja niissä on useita pianisteja, jotka vuorottelevat rasitusvammojen estämiseksi. Ensimmäisen kerran teos esitettiin kokonaisuudessaan (vaaditut 840 kertaa) 9. syyskuuta 1963 kokonaisen pianistijoukon voimin. Esitys kesti iltakuudesta seuraavaan päivään ja päättyi kello 12:40. Esittäjäryhmään kuuluivat John Cage, David Tudor, Christian Wolff, Philip Corner, Viola Farber, Robert Wood, MacRae Cook, John Cale, David Del Tredici, James Tenney, Howard Klein ja Joshua Rifkin sekä kaksi varamiestä.
Jānis Porietis
Jānis Porietis (14. marraskuuta 1953 Riika – 28. helmikuuta 2021) oli latvialainen säveltäjä.
Porietis opiskeli Emīls Dārziņš -musiikkikoulussa ja saattoi vuonna 1972 päätökseen opintonsa kuoronjohdossa sekä musiikin teoriassa. Emīls Dārziņš -musiikkikoulussa hän sai myös sävellysopetusta Ģederts Ramansilta. Hän jatkoi sävellysopintojaan Jānis Ivanovsin johdolla Latvian valtionkonservatoriossa, josta valmistui vuonna 1977. Porietis aloitti vuonna 1976 työskentelyn Latvian radiossa, jonka musiikin äänijohtajana toimi vuoteen 1991. Vuosina 1974–1998 hän myös opetti sävellystä Emīls Dārziņš -musiikkikoulussa. Vuosina 1991–2000 hän johti Cēsisin Alfrēds Kalniņš -musiikkiopistoa.
Porietis oli Latvian säveltäjäliiton jäsen vuodesta 1980. Hän myös istui edustajana 8. ja 9. Saeimoissa (Latvian kansallinen parlamentti). Porietis kuoli 67-vuotiaana oltuaan kuukausia vaikeasti sairaana.
Lincolnin hauta
Oak Ridge Cemetery
Nána Moúschouri
Ioánna ”Nána” Moúschouri (, kansainvälisesti usein Nana Mouskouri, s. 13. lokakuuta 1934 Chaniá, Kreeta, Kreikka) on kreikkalainen laulaja, joka asuu Sveitsissä. Hän on levyttänyt tunteellisia lauluja rakkaudesta ja kaipauksesta liki viidenkymmenen vuoden ajan. Hän on ollut myös UNICEFin hyvän tahdon lähettiläs.
Moúschouri on yksi kaikkien aikojen eniten äänitteitä myyneistä naisartisteista. Hänen levyjään on arvioitu myydyn 200–300 miljoonaa kappaletta.
Moúschouri edusti Luxemburgia vuoden 1963 Euroviisuissa laululla "A force de prier", mutta jäi kahdeksannelle sijalle. Vuoden 2006 Euroviisuissa Ateenassa hän aloitti lauluehdokkaiden äänestysajan kääntämällä tiimalasin.
Moúschouri on käynyt esiintymässä Suomessa muutaman kerran, viimeksi vuosina 2000 ja 2005 Finlandia-talossa. Hän teki jäähyväiskiertueen 2005–2008. Vuosina 2013 ja 2014 oli kuitenkin vuorossa vuoden kestävä 80-vuotissyntymäpäiväkiertue "Happy Birthday Tour", esiintymismaina muun muassa Ranska, Belgia, Kanada, Espanja ja Kreikka. Hän julkaisi vuonna 2013 uuden kirjan Itinéraire intime.
Moúschouri on naimisissa tuottajansa André Chapellen kanssa, ja hänellä on takanaan yksi eroon päättynyt avioliitto. Moúschourilla on kaksi lasta, Héléne ja Nicolas.
Inkeroisten rautatieasema
Inkeroisten rautatieasema (, ratakm 212+781, 1.5.1897 saakka Inkerois) on Kotka–Kouvola-radan varrella, Inkeroisten taajamassa Kouvolan Anjalankoskella sijaitseva rautatieasema. Asemalla pysähtyvät Kouvolan ja Kotkan sataman väliset lähijunat. Kouvolaan liikennöidään raiteelta 1 ja Kotkaan raiteelta 2.
Inkeroisten rautatieasema avattiin 1. lokakuuta 1890 Kotkan radan valmistuttua. Asemarakennus rakennettiin Oulun radan pysäkin tyyppipiirustusten mukaan. Inkeroisten asema palveli vuonna 1872 perustettua paperitehdasta ja alueen asutusta. Rautatieaseman nimi oli 1. toukokuuta 1897 saakka Inkerois. Inkeroisista tuli risteysasema vuonna 1899, kun Haminan rata avattiin. Samalla Inkeroisiin rakennettiin suurempi Bruno Granholmin suunnittelema asemarakennus.
Nykyinen vuonna 1970 rakennettu asemarakennus on Inkeroisten kolmas. Rakenteeltaan se on vaatimaton elementtirakennus, jota laajennettiin vuonna 1980. Asemalta haarautunut Haminan rata purettiin vuonna 1984, kun uusi Juurikorven ja Haminan välinen rataosuus korvasi sen. Asemalla oli odotustila, mutta lipunmyynti loppui vuonna 2007 ja odotustila suljettiin 2014.
Inkeroisten rautatieasemalle toteutettiin vuoden 2022 loppuun mennessä merkittävä parannustyö, jossa matalat ja lyhyet matkustajalaiturit parannettiin 55 cm korkuisiksi ja 120 m pitkiksi asfaltoiduiksi laitureiksi. Välilaiturille johtanut laituripolku korvattiin alikulkuyhteydellä Pitkätien kautta. Asemalle toteutettiin myös erilliset auto- ja pyöräpysäköintialueet sekä ratapihan vetoraide uusittiin.
Sipilä (Lempäälä)
Sipilä on Lempäälän Sääksjärvellä samannimisen järven rannalla sijaitseva osa-alue. Sipilään kulku tapahtuu rautatien yli Sääksjärven valoristeyksestä. Sipilään on alettu rakentamaan uutta asutusta.
Alueet
Sipilän alueet ovat Sipilä ja Sipilän perä. Sipilän keskustassa on uutta asutusta ja perällä jonkin verran 1960-luvun asutusta ja myös vanhempia taloja. Perimmäisenä on Rajapolun alue, jossa on 13 uutta tonttia, joihin on rakennettu.
Metsät
Ammejärven laavu on käytetty nuotiopaikka Sipilän eteläisellä puolella olevassa metsässä. Sinne pääsee rautatiesillan päästä lähtevää opastettua polkua pitkin, Haavikontien ja Hakatien päästä, sekä perältä lähtevältä metsäautotieltä, jota kutsutaan peräkylänmäeksi.
Juri Lontšakov
thumb|300px|Juri Lontšakov avaruuskävelyllä vuonna 2008 Juri Valentinovitš Lontšakov (ven. Юрий Валентинович Лончаков, s. 4. maaliskuuta 1965 Balchasch, Kazakstanin sosialistinen neuvostotasavalta, Neuvostoliitto) on venäläinen kosmonautti. Lontšakov on naimisissa ja perheessä on poika, Kiril.
Juri Lontšakov pääsi lukiosta 1982 ilmavoimiin. Hän lensi vuonna 1997 NASAn STS-100-lennolla ja 2002 Sojuz TMA-1/Sojuz TM-34-lennolla ISS-avaruusasemalle.
Nelson Goodman
Henry Nelson Goodman (7. elokuuta 1906 Somerville, Massachusetts – 25. marraskuuta 1998 Needham, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen filosofi. Hän syntyi Somervillessa, Massachusettsissa, ja valmistui filosofian tohtoriksi Harvardin yliopistosta vuonna 1941. Hän toimi opettajana Pennsylvaniassa vuosina 1951–1964 ja professorina Harvardissa vuosina 1968–1977.
Goodman edusti empirististä ja nominalistista perusnäkemystä ja oli kiinnostunut muun muassa logiikasta, tieteenfilosofiasta ja kielifilosofiasta.
Goodmanin paradoksi induktiosta
Eräs induktion ongelma on sen oikeutus ennustaa tulevia tapahtumia. Se, että menneisyys on osoittanut, että näin saattaa olla, nojaa induktioon, jolloin saavutaan kehäpäätelmään, joka on että induktio oikeutetaan induktiolla. Toinen lähestymistapa on konfirmointi, eli lainomaisista väittämistä ja niiden yksityiskohdista tehdään ennustuksia tulevaisuudesta. Esimerkiksi yleinen hypoteesi "kupari johtaa sähköä", voidaan konfirmoida palalla kuparia, joka myös johtaa sähköä. Mutta miten erottaa lainomainen väittämä muunkaltaisista?
Oletetaan, että ennen aikaa t kaikki havaitut smaragdit ovat olleet vihreitä. Otetaan käyttöön uusi predikaatti, vihryt. Smaragdit ovat vihryitä vain, jos smaragdit joita havaitaan ennen aikaa t ovat vihreitä. Jos smaragdit eivät ole tulleet havaituksi ennen aikaa t, ne ovat sinisiä. Tällöinhän vihreän smaragdin havaitseminen ennen aikaa t tarkoittaa, että sillä on myös predikaatti vihryt. Kaikki konfirmoivat tapaukset vihryistä smaragdeista lisäävät luetettavuutta, että näin pätee kaikkiin smaragdeihin nyt, ja mahdollisesti tulevaisuudessa – induktion periaatteen mukaisesti. Nyt voimme olettaa, että ajan t jälkeenkin smaragdit ovat siis vihryitä, joka tarkoittaa, että ne ovatkin sinisiä, määritelmän mukaisesti.
Estetiikka
Taide oli osa Nelson Goodmanin elämää. Hän toimi muun muassa taidegallerian johtajana vuosina 1929-1941 Bostonissa ja hänen vaimonsa oli tunnustettu taidemaalari Katharine Sturgis. Hän väitti kirjassaan Languages of Art (1968), että vaikka taidetta ei voi määritellä välttämättömillä ja riittävillä ehdoilla, taideteoksilla on yleensä tiettyjä ominaisuuksia. Goodmanin teorian taustalla on se olettamus, että kaikissa taideteoksissa on symboleita ja ne ovat itsessään symboleita. Taiteessa ilmenee ihmisen luonteenomainen toiminta, symboleiden rakentaminen.
Paitsi taideteokset, myös muutkin asiat ovat symboleita, kuten kartat, diagrammit, liikennevalot ja numerot. Vastaavasti myös kaikki sanat ovat symboleita, mutta kaikki kielet eivät ole taiteellisia kieliä. Taiteen ja muiden symboleiden erottaminen vaatii taiteen määritelmäominaisuuksien määrittelyä.
Symptomaattinen taideteoria
Goodman väitti, että kysymys "Mitä on taide?" pitäisi korvata kysymyksellä "Milloin joku objekti on taideteos?" Esimerkiksi tiellä oleva kivi ei ole taideteos eikä symbolikaan. Sama kivi geologisessa museossa ei myöskään ole taideteos, mutta koska se on esimerkki tietyn aikakauden kivien ominaisuuksista, se toimii symbolina. Jos kivi asetetaan taidemuseoon, se saattaa toimia taideteoksena.
Goodmanin mukaan yksi ja sama objekti voi toimia symbolina joissain konteksteissa, mutta ei toisissa. Se voi toimia esteettisenä symbolina joissakin, mutta ei-estettisenä toisissa. Esteettisellä symbolilla on yleensä tiettyjä symptomeja eli oireita. Ne eivät ole välttämättömiä tai riittäviä taideteosten ominaisuuksia, vaan ne ovat pikemminkin kuin johtolankoja tai taudin oireita. Yhden tai useamman esteettisen oireen läsnäolo tai puuttuminen ei tee tai sulje pois teoksen esteettisyyttä. Taideteoksissa on tavallisesti yksi tai useampia esteettisiä oireita. Goodmanin lähestymistapa on probabilistinen: jos jossain on yksi tai useampia esteettisiä oireita, se on luultavasti taideteos.
Syntaktinen täyteläisyys
Eräs taideteoksen ominaisuus on tavallisesti suhteellinen syntaktinen täyteläisyys. Taideteokset ovat tavallisesti täyteläisiä, koska objektin toimiessa taideteoksena sen fyysisistä ominaisuuksista suhteellinen enemmistö on tärkeitä verrattuna siihen, kun se ei toimi taideteoksena. Esimerkiksi jos meille kerrotaan, että sahaviiva on EKG-käyrä, tärkeää on huomata viivan ylä- ja alaosat. Mutta jos meille kerrotaan, että kyseessä on vuorten ääriviiva maisemamaalauksessa, kiinnitämme huomion viivan muihin ominaisuuksiin, kuten sen kokoon, hahmoon, väriin ja tekstuuriin. Kun symboli toimii esteettisenä, sen ominaisuuksista ovat relevantteja useammat kuin jos sama symboli toimii muualla kuin taiteessa.
Ilmaisu
Toinen esteettisen oire on metaforinen esimerkeillä valaiseminen, jota kutsutaan myös ilmaisuksi (tai ekspressioksi). Se viittaa johonkin niistä tavoista, jolla taideteokset tyypillisesti symboloivat. Taideteokset ilmaisevat mielialoja: maalausta voidaan kuvata surulliseksi, sinfoniaa riemuisaksi ja runoa synkäksi. Ilmaista ei vain mielialoja, maalaus voi ilmaista äänekkyyttä, sinfonia kuumuutta, runo sileyttä. Vaikka jotain ominaisuutta voidaan ilmaista eri tavoin eri kulttuureissa, kaikkien kulttuurien taide ilmaisee mielialoja tai muita laatuominaisuuksia muodollisten ominaisuuksien, kuten viivan, värin ja rytmin kautta.
Läpinäkymättömyys
Esteettisten oireiden läsnäolo vaatii meiltä enemmän kuin vain sen edustaman symbolin katsomista, se vaatii keskittymistä itse symboliin. Tämän vuoksi taideteokset ovat läpinäkymättömiä. Teoksesta saattaa puuttua joku oireista ja joku oireista saattaa löytyä myös taideteoksen ulkopuolelta. Oireet jakautuvat eri tavoin eri taiteenaloilla.