cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vuoden 1800 konklaavi
Kirkkovaltio ja Eurooppa konklaavin alkaessa
Konklaavin alkaessa ja loppuessa vallitsi paavinistuimen ja Ranskan välillä riita, jonka edellinen paavi Pius VI oli jättänyt seuraajalleen. Riidan juuret piilivät Ranskan suuressa vallankumouksessa, jossa valtaan oli noussut kansalliskokous. Vallankumouksen jälkeinen Ranska oli ollut pahoissa talousvaikeuksissa, jotka oli ratkaistu kansallistamalla kirkon omaisuus. Myöhemmin kansalliskokous oli myös lakkauttanut maan luostarit ja tehnyt kirkon piispoista ja papeista virallisesti ranskalaisia virkamiehiä. Kun kansalliskokous oli vaatinut pappeja ja piispoja vannomaan uskollisuutta Ranskan uudelle perustuslaille ja kirkkojärjestykselle, noin puolet papeista oli kieltäytynyt.
Silloinen paavi Pius VI oli tuominnut kaikki uskollisuutta perustuslaille vannoneet papit ja samalla kansalliskokouksen julistuksen ihmisoikeuksista, mikä oli johtanut siihen, että Ranskan vallankumoushallitus oli katkaissut diplomaattisuhteensa Kirkkovaltioon ja myös miehittänyt Avignonin sotilaallisesti. Ranskan ryhtyessä sotaan muita Euroopan maita vastaan, paavi oli asettunut tukemaan Ranskan vastaista liittoumaa. Ranskan joukot olivat kuitenkin edenneet Italiassa Napoléonin johdolla, ja 15. helmikuuta 1798 Kirkkovaltiolle kuuluva Rooma oli julistettu tasavallaksi. Paavi Pius VI oli vangittu ja kuljetettu pois Roomasta, ja hän oli kuollut vangittuna marttyyrina 1799.
Konklaavin kulku ja uusi paavi
Kardinaalit aloittivat kokouksensa 1. joulukuuta 1799. Paikkana oli San Giorgion saarella sijaitseva benediktiiniläisluostari Venetsiassa. Alue kuului silloiselle Itävalta-Unkarille. Taustalla konklaavin pitopaikalle oli se, että ennen kuolemaansa Pius VI oli ohjeistanut kardinaaleja järjestämään konklaavinsa turvallisessa paikassa. Roomaa ei pidetty vuonna 1799 tarpeeksi turvallisena paikkana, sillä alue kuului Napoléonin valta-alueeseen.
Konklaavi kesti yli kolme kuukautta kardinaalien yrittäessä löytää sopivaa ehdokasta. Valinta oli erityisen tärkeä, sillä edellisen paavin kuollessa paavinistuimen uskottiin jo olevan mennyttä ja koko instituution olevan vaarassa hävitä.
Maakäpinkäinen
Maakäpinkäinen (Coracina maxima) on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Maakäpinkäistä tavataan suuressa osassa Australiaa. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Paul Luostarinen
Paul Albin Luostarinen (10. heinäkuuta 1870 Enonkoski – 5. tammikuuta 1940 Mikkeli) oli suomalainen Mikkelissä vaikuttanut kauppias ja kauppaneuvos.
Luostarisen vanhemmat olivat maanviljelijä Pekka Johan Luostarinen ja Maria Wilhelmiina Luostarinen. Hän aloitti uransa kauppa-apulaisena kauppias E. Hendulinin liikkeessä Savonrannalla ja siirtyi sitten vuonna 1889 Savonlinnaan J. Salosen liikkeen palvelukseen. Luostarinen suoritti kolmivuotisen asevelvollisuutensa 6. Mikkelin tarkk’ampujapataljoonassa 1892–1895 ja hänet ylennettiin aliupseeriksi.
Luostarinen toimi vuodesta 1895 alkaen mikkeliläisen kauppiaan A. Westerholmin vuonna 1887 perustaman kangas- ja siirtomaatavarakaupan hoitajana. Vuonna 1909 rahoitusvaikeuksiin joutunut Westerholm oli pakotettu myymään liikkeensä Luostariselle ja pieksämäkeläiselle kauppias V. A. Winbladille. Liike jatkoi sitten Winblad & Luostarinen -nimellä Luostarisen toimiessa liikkeen johtajana. Vuonna 1915 hän osti liikkeen kokonaan itselleen. Liike muutettiin vuonna 1918 osakeyhtiöksi ja sen nimeksi tuli Mikkelin Tukkukauppa Oy. Luostarinen oli yhtiön pääosakas ja toimitusjohtaja. Vuonna 1921 Luostarinen hankki yhtiön kaikki osakkeet itselleen.
Mikkelin Tukkukauppa Oy harjoitti tukku- ja vähittäiskauppaa puuvilla- ja villatuotteilla, elintarvikkeilla ja siirtomaatavaroilla. Liikkeellä oli asiakkaita koko Savon alueella aina Kouvolasta Iisalmeen saakka. Vuonna 1930 liike muutettiin toiminimeksi. Luostarinen oli myös mukana perustamassa Mikkelin Höyrylaiva Oy:tä ja hän oli yhtiön toimitusjohtajana vuodesta 1917 lähtien. Mikkelin Höyrylaiva Oy harjoitti 1920-luvulla sisävesilaivaliikennettä Tähti-nimisillä matkustajalaivoilla.
Luostarinen oli Mikkelin kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1913, Mikkelin rahatoimikamarin jäsenenä 1915-1928 sekä Mikkelin kaupunginhallituksen jäsenenä vuodesta 1929. Hän oli lisäksi Mikkelin VPK:n päällikkönä, Suomen Tukkukauppiaiden Liiton lisätyn johtokunnan jäsenenä vuodesta 1920 ja Mikkelin kauppiasyhdistyksen puheenjohtajana. Luostarinen sai kauppaneuvoksen arvon 1929.
Luostarinen kuoli talvisodan aikana loppiaisaattona 5. tammikuuta 1940 Mikkelin ilmapommituksessa, jossa menehtyi kaikkiaan 30 ihmistä. Luostarisen kuoltua Mikkelin Tukkukauppa siirtyi Mikko Hämäläisen omistukseen ja siitä muodostettiin uudelleen osakeyhtiö vuonna 1949 nimellä Mikkelin Tukkukauppa Oy. Tämä yhtiö poistettiin kaupparekisteristä vuonna 1995.
Paul Luostarinen oli naimisissa 1899–1939 Adolfina Hämäläisen kanssa.
Decapitated
Decapitated on puolalainen death metal -yhtye, joka perustettiin Krosnossa vuonna 1996. Debyyttinsä Winds of Creation yhtye julkaisi vuonna 2001. Sitä vuotta myöhemmin seurannut Nihility oli teknisempi ja brutaalimpi levy, mutta vuoden 2004 The Negation sekä 2006 Organic Hallucinosis sisältävät pehmeämpää ja tyypillisempää death metalia.
Kesällä 2005 vokalisti Sauron jätti yhtyeen terveyssyistä, ja tilalle tuli nykyinen Atrophia Red Sunista tunnettu laulaja Covan.
Yhtye joutui 29. lokakuuta 2007 vakavaan liikenneonnettomuuteen Homelissa, Valko-Venäjällä. Sen vokalisti Covan sekä rumpali Vitek saivat vakavia päähän kohdistuneita vaurioita, ja heidät kuljetettiin 550 kilometrin päähän Moskovaan ensiapuun. Witold Kiełtyka menehtyi saamiinsa vammoihin venäläisessä sairaalassa 2. marraskuuta 2007.
Diskografia
Studioalbumit
Jäsenet
Entiset jäsenet
Leeni Peltonen
Leeni Marja Peltonen (s. 1. elokuuta 1961 Heinola) on suomalainen viestintäalan ammattilainen ja tietokirjailija, joka on työskennellyt myös toimittajana ja päätoimittajana.
Henkilöhistoria
Leeni Peltonen syntyi opettaja Juhani Peltosen ja terveystarkastaja Leila Ahosen perheeseen. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi Tampereen yliopistosta 1989. Peltonen työskenteli TEE-lehden toimitussihteerinä 1985–1987 ja freelancer-toimittajana 1988–1989. Kaksplus-lehdessä hän oli toimittaja, toimitussihteeri ja vt. päätoimittaja 1989–1994 ja Suomen Kuvalehdessä toimitussihteeri 1995–2001 ja toimituspäällikkö 2001–2004. Peltonen oli Yhtyneet Kuvalehdet -yhtiön Kirjat-ryhmän kustannuspäällikkö 2004, Kotilieden päätoimittajaksi hänet nimitettiin 2005. Hän oli vuodesta 2014 myös Dekon, Maalla-lehden ja Kotiliesi Käsityön päätoimittaja. Peltonen irtisanoutui tehtävistään 2015 ja perusti viestintäyrityksen.
Teoksia
Peltonen on julkaissut ja toimittanut useita tietokirjoja:
Manner (sukunimi)
Manner on suomalainen sukunimi, joka voi viitata seuraaviin tunnettuihin henkilöihin:
IFK Uppsala
IFK Uppsala on ruotsalainen urheiluseura. Seura perustettiin vuonna 1895, ja se otti ohjelmaansa jalkapallon, jääpallon ja yleisurheilun. Kaikissa lajeissa se oli maansa eliittiä 1900-luvun alussa. 1940-luvulla ohjelmaan otettiin lisäksi käsipallo.
Jääpallo
IFK Uppsala on voittanut Jääpallon Ruotsin mestaruuden 12 kertaa. Mestaruuksista 11 tuli vuosina 1907–1920, ja viimeisin mestaruus vuonna 1933. Ruotsin korkeimmalla sarjatasolla seura ei ole pelannut vuoden 1946 jälkeen.
Jalkapallo
Jalkapallossa IFK Uppsala on saavuttanut kolme kertaa Ruotsin mestaruuskilpailujen hopeaa, vuosina 1907, 1908 ja 1911. Ruotsin korkeimmalla sarjatasolla se on pelannut kaksi kautta, kaudet 1912–1913 ja 1914–1915. Seuran jalkapallon edustusjoukkue pelaa Ruotsin 2. divisioonassa.
Jääkiekko
IFK Uppsala pelasi Ruotsin ensimmäisessä jääkiekko-ottelussa vuonna 1922, kun seura kohtasi saksalaisen Berliner SC:n Tukholman stadionilla.
Clay Regazzoni
Ura
pienoiskuva|vasen|Clay Regazzoni Ferrari 312 P:ssä 29.5.1971 Regazzoni teki debyyttinsä Ferrarilla Hollannin GP:ssä kaudella 1970, jossa ajoi heti neljänneksi. Hän saavutti ensimmäisen voittonsa samalla kaudella Italian Monzassa. Vaikka Regazzoni ei debyyttikaudellaan ajanut kuin kahdeksan osakilpailua sijoittui hän silti MM-sarjassa peräti kolmanneksi. Kolmen Ferrarilla vietetyn kauden jälkeen Regazzoni siirtyi kaudeksi 1973 BRM:lle ja palasi seuraavana vuonna takaisin Ferrarille. Kausi 1974 oli hänen uransa paras: Toinen sija MM-sarjassa, yksi voitto ja seitsemän palkintopallisijaa. Kauden 1977 Regazzoni ajoi Ensignillä ja seuraavan kauden Shadow'lla. Kauden 1979 hän ajoi Williamsin F1-tallissa, jossa hän saavutti tallin ensimmäisen voiton, mutta siirtyi takaisin Ensignille seuraavana vuonna.
Regazzonin F1-ura päättyi Long Beachin GP:ssä maaliskuussa 1980. Jarrupoljin hänen Ensign-autostaan hajosi suoran lopussa. Hän törmäsi pysäköityyn autoon, josta hän kimposi törmäyssuojiin. Hän halvaantui vyötäröstä alaspäin ja haastoi kilpailun järjestäjät oikeuteen turvajärjestelyistä, mutta Los Angelesin oikeus hylkäsi vahingonkorvausvaatimuksen.
Hän kuoli Italiassa auto-onnettomuudessa joulukuussa 2006.
Aglianico
thumb| Aglianico on viinin valmistukseen käytettävä, useimmiten tumma rypälelajike. Se on italialainen alkuperäislajike, jota on sanottu yhdeksi merkittävimmistä italialaisrypäleistä. Rypäleen parhaimmat kasvupaikat ovat vulkaanisessa maaperässä, vuoren rinteillä.
Historiaa
Aglianico on ikivanha rypälelajike.
Nimitykset
Aglianicoa viljellään ympäri maailmaa kymmenillä eri nimillä.
Aglianico Italiassa
Aglianicoa viljellään Italiassa lähinnä eteläisillä Apulian, Basilicatan ja Campanian alueilla. Kaikkiaan rypälettä viljellään Italiassa noin 100 neliökilometrin alueella.
Rypälettä käytetään kymmenissä italialaisissa laatuviineissä. Aglianicoa sisältäviä laatuluokiteltuja DOCG-punaviinejä ovat Aglianico del Taburno, Aglianico del Vulture Superiore ja Taurasi.
Aglianico-viinit ovat useimmiten punaviinejä, mutta myös rosee- ja kuohuviinejä tuotetaan.
Foxtrot (albumi)
Foxtrot on rock-yhtye Genesiksen neljäs studioalbumi, joka ilmestyi vuonna 1972.
Albumin aloituskappale ”Watcher of the Skies” tunnetaan erityisesti Tony Banksin mahtipontisesta mellotron-introsta. Myös yli 20-minuuttinen päätöskappale ”Supper’s Ready” lukeutuu useimpien Genesis-ystävien suosikkeihin ja progressiivisen rockin klassikoihin. ”Supper’s Ready” kertoo hyvän ja pahan välisestä taistelusta ja sen sanoitus sai alkunsa Peter Gabrielin kokemasta yliluonnollisesta ilmiöstä. Konserteissa Peter Gabriel esitti tätä kappaletta muun muassa pukeutuneena kukaksi. Albumin kappaleista myös ”Get ’Em Out by Friday” kuului Genesiksen konserttiohjelmistoon usean vuoden ajan.
Albumi ylsi Britannian albumilistalla sijalle 12, mutta ei yltänyt listoille Yhdysvalloissa.
George Milne
thumb|upright|George Milne. George Francis Milne (5. marraskuuta 1866 Aberdeen, Skotlanti – 23. maaliskuuta 1948 Lontoo) oli brittiläinen sotamarsalkka, joka toimi Britannian pääesikunnan päällikkönä vuosina 1926–1933.
Milne valmistui Woolwichin kuninkaallisesta sotilasakatemiasta vuonna 1885 ja Camberleyn yleisesikuntakoulusta vuonna 1897. Hän osallistui tykistöupseerina Omdurmanin taisteluun vuonna 1898. Buurisodan aikana vuosina 1899–1902 Milne toimi everstiluutnanttina Herbert Kitchenerin esikunnan tiedusteluosastolla. Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa Milne oli neljännen divisioonan komentajana, ja hän johti sitä sodan alussa Le Cateaun, Marnen ja Aisnen taisteluissa. Hänet ylennettiin lokakuussa 1914 prikaatinkenraaliksi ja seuraavana vuonna kenraalimajuriksi, ja siirrettiin sen jälkeen Balkanille Salonikin rintamalle 27:nnen divisioonan komentajaksi. Tammikuusta 1916 alkaen Milne oli kaikkien Salonikiin sijoitettujen brittiläisten joukkojen komentaja ranskalaisen ylipäällikön, Maurice Sarrailin alaisuudessa. Britannian armeijan esikuntapäällikkö William Robertson ei kuitenkaan halunnut hyökkäyksiä käynnistettävän Salonikin rintamalla, mikä rajoitti Milnen toimintamahdollisuuksia. Tilanne muuttui kun Sarrail korvattiin uudella ylipäälliköllä, ja saatuaan luvan Milne komensi huhtikuussa 1917 joukkonsa hyökkäykseen Dojran-järvellä. Operaatiossa malariasta kärsineet brittijoukot kokivat suuria tappiot ilman merkittävää menestystä. Ympärysvallat eivät tämän jälkeen toteuttaneet Salonikin rintamalla hyökkäysoperaatiota ennen syksyn 1918 menestyksekästä Vardarin offensiivia.
Eveline Crone
Eveline Adriana Maria Crone (s. 23. lokakuuta 1975, Schiedam, Alankomaat ) on alankomaalainen psykologian tohtori, kehityspsykologian tutkija ja Rotterdamin Erasmus-yliopiston yhteiskunnallisen kehitysneurotieteen professori. Tätä ennen hän oli pitkään Leidenin yliopiston neurokognitiivisen kehityspsykologian professori.
Hän on useasti palkittu tutkija ja toiminut monissa tieteellisissä organisaatioissa erityisesti kotimaassaan. Euroopan komission nimittämän Euroopan tutkimusneuvoston (ERC) tieteellisen neuvoston varapuheenjohtajana Crone osaltaan arvioi ja esimerkiksi ERC:n ohjelman eräänä laatijana ohjaa huomattavaa eurooppalaista tutkimusrahoitusta.
Opinnot ja työura
Crone valmistui Amsterdamin yliopistosta kehityspsykologiksi ja psykologian tohtoriksi (M.A. 1999, Ph.D. 2003). Hänen suuntautumiselleen aivotutkimukseen oli sytykkeenä maisterityövaihetta edeltänyt harjoittelu yhdysvaltalaisessa Pittsburghin yliopistossa (1997–1998). Tällöin hänen näki ensimmäisiä nuorten lasten neurokuvantamisia, ja hänen kiehtomuksensa aihepiiriin syttyi. Hänen väitöskirjansa (2003) oli otsikoitu Performance monitoring and decision-making: Psychophysiological and developmental analyses.
Hän perusti Leidenin yliopistoon vuonna 2005 oman tutkimuslaboratorion ja -ryhmän (Brain and Development Lab). Hänen tutkimustyönsä selvittelee itsesäätelyyn ja sosiaaliseen kehitykseen liittyviä psykologisia ja hermostollisia prosesseja. Työssään hän käyttää kognitiivisen neurotieteen lähestymistä ihmisen kehityksen selvittämiseksi ja tutkii aivojen kehityksen yhteyttä psykologinen prosessien muutokseen syntymästä aikuisuuteen, keskittyen erityisesti nuoruusvuosiin.
Aivotoimintaa kuvantavat laitteistot ovat keskeisessä asemassa Cronen tutkimusryhmän tekemissä pitkittäisseurannoissa. Tutkittavana ovat muutokset työmuistissa, estoissa (inhibitiot), suunnittelussa, riskinotossa, sosiaalisessa oppimisessa, sosiaalisessa hyljeksinnässä, sosiaalisuutta edistävässä käytöksessä, samoin kuin yksilölliset erot yksiöiden välillä. Hänen eräs erityinen mielenkiinnon kohteensa on lasten ja nuorten kognitiivisten ja sosiaalisten kokemusten rikastuttaminen longitudinaalisten lähestymisten, harjoitusten ja interventioiden suunnittelun kautta. Esimerkiksi kunnianhimoisessa Braintime-tutkimushankkeessa seurattiin Cronen johdolla lähes 300 nuoren aivojen kehitystä vuosina 2001–2015. Hankkeesta on lukuisten tieteellisten julkaisujen ohella laadittu myös dokumenttielokuva.
Erityisesti nuoriin keskittyvän tutkimustyön ohella Crone on kolleegoineen tutkinut aivokuvantamisella myös muita keskeisiä aivomuutoksia. Hän osallistui esimerkiksi Nature Neurosciencessa vuonna 2017 julkaistuun tutkimukseen, jossa osoitettiin ensimmäistä kertaa, että raskaus muuttaa pitkäkestoisesti eli ainakin kahden vuoden ajaksi äidin aivojen rakennetta.
Crone on myös ahkera jatko-opintojen ohjaaja. Loppuvuonna 2019 Crone oli ohjannut jo 16 valmistunutta väitöskirjatyötä minkä ohella hänellä oli ohjattavanaan kymmenen uutta väitöskirjaopiskelijaa. Post doc vaiheen oli ohittanut tai se oli meneillään 11 tutkijalla. Cronen väitöskirja- ja post doc-oppilaista ovat useat jo edenneet professoriuralle tai professoreiksi (2019).
Euroopan tiedeneuvostossa
Crone on toinen alankomaalainen, joka valittiin Euroopan tutkimusneuvoston (ERC) tieteellisen neuvoston jäseneksi. Vuonna 2017 tehdyn ERC:n tieteelliseen neuvostoon valinnan jälkeen hänet on valittu tutkimusneuvoston tieteellisen neuvoston varapuheenjohtajaksi omalla vastuualueellaan (Social Sciences and Humanities). Tehtävänsä myötä hän on huomattavassa asemassa eurooppalaisesta tutkimusrahoituksesta päätettäessä. Euroopan tiedeneuvoston budjetti on 16 miljardia euroa vuosille 2021-2027.
Tunnustuksia
Crone on tuottelias ja runsaasti palkittu tieteentekijä. Hän oli alankomaalaisen nuorten tieteentekijöiden akatemian jäsen (De Jonge Akademie, 2008–2013) ja loppuvaiheessa myös puheenjohtaja. Tämän jälkeen hänet valittiin useisiin tiedeakatemioihin. Vuonna 2013 Cronesta tuli Alankomaiden kuninkaallisen tiedeakatemian (KNAW), Academia Europaean ja Hollannin kuninkaallisen tiedeseuran jäsen. Monista kotimaastaan saamista tieteellisistä palkinnoista mainittakoon esimerkiksi sosiaalitieteiden Ammodo-palkinto (KNAW, 2017: 300 000 eur) ja Alankomaiden merkittävimpänä tiedepalkintona tunnettu Spinoza-palkinto (NWO, 2017: 2,5 milj eur henkilökohtainen tutkimusrahoitus 2017-2027).
Jaavankäpinkäinen
Jaavankäpinkäinen (Coracina javensis) on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Liiviläisten liitto
Liiviläisten liitto on liiviläisiä edustava latvialainen järjestö, jonka toiminta alkoi vuonna 1922. Liiton tarkoituksena oli edistää liivin kielen opetusta ja kouluttaa liiviläisiä parempiin ammatteihin. Yhdistys toimi paljolti Virosta ja Suomesta saadun tuen varassa. Neuvostoliitto lopetti järjestön toiminnan miehittäessään Baltian maat toisen maailmansodan sytyttyä. Liiviläisten liitto aloitti toimintansa kuitenkin uudelleen vuonna 1988. Liiviläisten liitossa on noin 360 jäsentä, jotka ovat kansallisuudeltaan pääasiassa liiviläisiä, latvialaisia ja venäläisiä.
Jaavankäpinkäinen
Levinneisyys
Jaavankäpinkäistä tavataan Jaavalla Indonesiassa. Sitä pidettiin melko yleisenä 1990-luvulla. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Liiviläisten liitto
Liiton perustaminen
250px|thumb|Liiviläisten seuran jäseniä Mazirbessä vuonna 1923. Liiviläisten liiton perustivat kansallismieliset liiviläiset tarkoituksenaan kansallisten pyrkimysten ajaminen. Perustajista merkittävimpiä olivat Kōrli Stalte, Didrik Volganski ja Mārtins Lepste. Liiviläisten liiton toiminta alkoi vuoden 1922 puolivälissä, jolloin päätettiin muun muassa seuran tavoitteista ja järjestettiin tapahtumia. Latvian hallitus hyväksyi seuran säännöt vasta vuonna 1923. Perustamisen yhteydessä otettiin käyttöön myös liiviläisten lippu ja kansallislaulu. Liiton toiminnan alkuvaiheessa sen toiminta kangerteli. Ongelmaksi muodostui esimerkiksi liivin käyttö kokouksissa, sillä sitä oli yleensä käytetty vain arkielämässä. Kuitenkin liitto oli mukana lähes kaikissa liiviläisissä yhteishankkeissa. Kulttuuritoiminnan vähäisyys kasvatti kaikesta huolimatta tyytymättömyyttä seuran puheenjohtajana vuosina 1924–1933 toimineeseen Mārtins Lepsteen, joka vuonna 1933 syrjäytettiinkin asemastaan.
Seuratalon perustaminen
pienoiskuva|Muistolaatta [[Heimoaate|heimotyön kunniaksi Liiviläisten seuratalon seinässä]] Yksi keskeinen Liiviläisten liiton toteuttama hanke oli seuratalon perustaminen. 1930-luvulla lähes koko toiminta keskittyi seuratalon perustamiseen. Tarkoitusta varten saatiin lahjaksi tontti Mazirbestä 1930-luvun puolivälissä. Taloudellisten ongelmien takia talon rakentaminen myöhästyi kuitenkin useita vuosia. Taloa alettiin lopulta rakentaa vuonna 1938. Rakentamiseen saatiin taloudellista tukea Virosta, Suomesta, Unkarista ja Latvian hallitukselta. Rakennuksen suunnitteli suomalainen arkkitehti Erkki Huttunen yhteistyössä latvialaisen arkkitehdin Visvaldis Paeglen kanssa ja rakennusurakka annettiin latvialaiselle rakennusmestari Kronsbergille. Rakennuksen peruskivi laskettiin lokakuussa 1938 ja tilaisuudessa oli mukana Latvian, Viron ja Suomen edustajia. Rakennus nousi vesikattovaiheeseen saman vuoden joulukuussa ja se vihittiin 6. elokuuta 1939. Taloa ei kuitenkaan otettu käyttöön ennen Neuvostoliiton Latvian miehitystä. Neuvostoliitto lakkautti seuran Latvian miehityksen myötä vuonna 1940, jolloin liiton koko omaisuus seurataloa myöten takavarikoitiin valtiolle. Seuratalo muutettiin kulttuuritaloksi, jossa esitettiin elokuvia ja järjestettiin tansseja. Saksalaismiehityksen alussa liiviläiset saattoivat jälleen käyttää taloaan, mutta se muutettiin lopulta sotilaiden majoituspaikaksi.
Jälleensyntyminen
Liiviläistä toimintaa alettiin elvyttää jo vuonna 1977. Liiviläisten liiton uusi perustaminen käynnistyi kokouksella 13. marraskuuta 1988. Virallisesti seura perustettiin perustavalla kokouksella 26. marraskuuta. Tuolloin seura perustettiin nimellä Līvõd Kultūr Īt, mutta se otti itselleen Liiviläisten liiton vanhan nimen vuonna 1993. Perustavaan kokoukseen osallistui noin 150 osanottajaa ja se valitsi seuran vanhimmaksi Ieva Neilanden. Jäseniä seuralla oli 142. Ensimmäisiä merkittäviä hankkeita liiton uuden perustamisen jälkeen oli Mazirbessä elokuun alussa vuonna 1989 järjestetty seuratalon rakentamisen 50-vuotisjuhla. Tilaisuuteen osallistui 629 henkilöä ja paikalla oli esitelmöimässä muun muassa virolainen Eduard Vääri. Seura perusti alaosastot vuonna 1989 Ventspilsiin ja Kolkaan, vuonna 1993 Riikaan ja Mazirbeen, sekä vuonna 2004 Staiceleen. Jäsenten määrä kasvoi vuoteen 1999 mennessä 200:aan. 1. elokuuta 1998 pidettyyn juhlaan osallistui Suomen silloinen presidentti Martti Ahtisaari ja Latvian presidentti Guntis Ulmanis. Liiviläisten liitto sai takaisin seuratalonsa 1. tammikuuta vuonna 2000. 250px|thumb|Liiviläisten lippu.
Toiminta
Liiviläisten liiton ensimmäisiä tavoitteita sen uuden perustamisen jälkeen oli liivin kielen opettaminen. Vuodesta 1989 vuoteen 1995 liivin kielen opetusta järjestettiinkin Riiassa kaupungin ja Latvian opetusministeriön tuella. Vuodesta 1995 kielen opetusta on järjestetty Kolkassa. Latviassa tunnetut liittoon kuuluvat poliitikot Ilmārs Geige sekä Dainis ja Helmi Stalte ovat toimineet liiton omaisuuden takaisin saamiseksi ja taloudellisen tuen järjestämiseksi. Liiviläisten liitto on myös järjestänyt liiton seuratalon 50-vuotisjuhlien jälkeen liiviläisjuhlat joka vuoden ensimmäisenä sunnuntaina.
Tex Revolver
Tex Revolver on sarjakuvahahmo ja Villiä Länttä parodioiva sarjakuva, jonka loi italialainen Benito Jacovitti 13. maaliskuuta 1955. Tex Revolver ilmestyi ensimmäisen kerran Il Vittorioso -lehdessä numeroissa 11–14 (13.3.–12.10.1955). Suomessa sarjakuvaa ei tiettävästi ole julkaistu, mutta se on käännetty mm. ranskaksi, pienikokoisessa Tagada-lehdessä numeroissa 3–6 (helmi–maaliskuussa 1959) sekä uudelleen normaalikokoisissa Super Boy numeroissa 299–300 sekä Jet Cobb numerossa 9 (kaikissa julkaisijana impéria).
Markus Ketterer
Jari Markus Ketterer (s. 23. elokuuta 1967 Helsinki) on suomalainen entinen jääkiekkomaalivahti ja nykyinen maalivahtivalmentaja. Hänet on valittu Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 160.
Ura
Ketterer aloitti uransa I-divisioonassa Jokereissa, jossa hän pelasi kauden 1987–1988. Seuraavalla kaudella hän siirtyi SM-liigassa pelaavaan TPS:aan, jossa voitti kolmella seuraavalla kaudella Suomen mestaruuden. Ketterer valittiin vuonna 1991 SM-liigan parhaaksi maalivahdiksi. Kaudeksi 1991–1992 hän palasi takaisin Jokereihin, voittaen jälleen Suomen mestaruuden kauden päätteeksi. Buffalo Sabres varasi hänet NHL:ään 1992 varaustilaisuuden viidennellä kierroksella numerolla 107. Hän siirtyi Pohjois-Amerikkaan syksyllä 1993 ja pelasi AHL:ssä Rochester Americansissa kaksi kautta. Ketterer oli mukana luukkuvahtina myös 32 NHL-ottelussa pelaamatta kuitenkaan minuuttiakaan, myöhemmin Hockey Hall of Fameen valitun kaksikon Grant Fuhr ja Dominik Hašek jakaessa torjuntavastuun Buffalon maalilla. Vuonna 1995 hän siirtyi Ruotsiin Färjestadiin, jossa pelasi vuoteen 1997 saakka. Hän lopetti pelaajauransa pelattuaan Jokereissa kaksi viimeistä kauttaan (1997–1999). Ketterer keräsi 254 pelatussa SM-liigan ottelussaan yhteensä neljä syöttöpistettä.
Fokker D.VII
Fokker D.VII oli ensimmäisen maailmansodan lopun hävittäjälentokone, jonka pääsuunnittelijana oli Rheinhold Platz. Sitä valmistettiin vähän ennen ensimmäisen maailmansodan loppua Fokkerin ja Albatrosin tehtaalla Saksassa.
Markus Ketterer
Ura
Ketterer edusti Suomea yhteensä 108 maaottelussa. Hän oli mukana 1992 olympialaisissa, 1991 Kanada-cupissa, 1996 maailmancupissa sekä 1989, 1990, 1991, 1992, 1993 ja 1996 MM-kilpailuissa. Hänet valittiin 1991 MM-kisojen parhaaksi maalivahdiksi sekä 1992 MM-kisojen tähdistökentälliseen. 1992 hänet nimitettiin myös vuoden jääkiekkoilijaksi. Maajoukkuetasolla Ketterer saavutti MM-hopean, 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden ja Kanada-cup -pronssin.
Fokker D.VII
Taustaa
Tammikuussa 1918 Fokkerin prototyyppi V.11 voitti Berliinin Johannisthalissa järjestetyn hävittäjävertailun testaajanaan muun muassa hävittäjälentäjä Manfred von Richthofen. Koelentojen perusteella prototyypin runkoa jatkettiin ja sivuvakain muutettiin toisentyyppiseksi. Koneen sarjatuotanto aloitettiin keväällä 1918 sekä Fokkerin että sen kilpailijayhtiö Albatros Flugzeugwerken tehtailla.
Markus Ketterer
Ura
Ketterer on peliuransa päätettyään jatkanut jääkiekkouraansa Jokerit-organisaatiossa. Kaudesta 2011–2012 alkaen hän on toiminut maalivahtivalmentajana ja joukkueenjohtajana. Kettererin isä Taisto Ketterer toimi pitkään kuuluttajana Jokerien otteluissa.
Fokker D.VII
Taustaa
Koneessa yhdistyivät kestävyys ja suorituskyky, joka oli varsinkin korkealla lennettäessä erinomainen. Sodan päätyttyä liittoutuneet vaativat kaikkien D.VII-koneiden luovuttamista. Anthony Fokker onnistui kuitenkin siirtämään useita koneita Hollantiin, jossa Fokkerin lentokoneet saivat uuden tulevaisuuden.
Rakenne
D.VII:n perusrakenne oli aikaansa edellä: koneessa oli teräsputkirunko, vanerisiivet mäntyisillä siipisaloilla ja kangasverhous. Ilmanvastusta lisääviä pingotusjänteitä oli itsekantavan rakenteen ansiosta vain pyrstössä ja laskutelineissä.
Moottoreina käytettiin alkusarjassa Mercedes D.III -moottoreita, joiden tehoksi on ilmoitettu eri lähteissä 160 tai 180 hv. Sarjavalmistuksen keskivaiheilta käytettiin BMW D.IIIa- tai Mercedes D.IIIaü -moottoreita, joista BMW-moottorin teho oli jopa 185 hv.
Käyttö
Saksalaiset käyttivät konetta ensimmäisen maailmansodan lopputaisteluissa. Myöhemmin sodan loputtua ja liittoutuneiden saatua koneita käyttäjämaita olivat myös Belgia, Hollanti, Puola, Romania, Ruotsi, Suomi, Sveitsi, Tšekkoslovakia, Unkari, Venäjä ja Yhdysvallat, jossa koneita oli käytössä 142 kappaletta.
Kone oli rakenteellisesti erittäin kestävä. Siinä oli kuitenkin joitain ongelmia muun muassa polttoainesäiliöissä. Moottorin ja aseistuksen kanssa oli lämpöongelmia. Kone oli kuitenkin lentäjien mielestä helppo ohjattava.
Sodan lopussa Saksalla oli 775 D.VII-konetta. Ne saavuttivat 565 ilmavoittoa. Ernst Udet saavutti konetyypillä 42 voittoa ja hänet palkittiin Pour le Merite-ristillä. Myös Hermann Göring lensi konetyypillä.
Käyttö Suomessa
Suomen ilmavoimat oli neuvotellut 20–30 saksalaisen sotilaskoneen hankinnasta vuonna 1918. Koneet jäivät kuitenkin saapumatta Saksan antauduttua. Vuonna 1919 suomalaisten onnistui kuitenkin hankkia kolme konetta ilman liittoutuneiden välikäsiä, vaikka liittoutuneet tekivät kaikkensa myydäkseen huomattavasti kalliimmalla omia lentokoneitaan, kuten Spad S.XIII ja Martinsyde F.4 Buzzard. Suomi ostikin liittoutuneilta muun muassa Breguet 14-, Georges Levy G.L. 40- ja Caudron G.3 -lentokoneita.
Kolme Fokker D.VII -konetta saapui yhdessä kahden Albatros C.III -koneen kanssa Uttiin loppukesästä 1919. D.VII-koneet olivat Ostdeutsche Albatros Werke GmbH:n (O.A.W.) valmistamasta erästä 8300/18–8469/18. Koneiden tunnukset olivat aluksi 1C.350–1C.352, joiden tilalle muunnettiin myöhemmin 1C.355–357.
İstiklâl Marşı
İstiklâl Marşı ("Itsenäisyysmarssi") on Turkin kansallislaulu. Se on otettu virallisesti käyttöön 12. maaliskuuta 1921. Turkin muututtua Kemal Atatürkin johtamaksi maalliseksi valtioksi ja tasavallaksi maassa julistettiin kilpailu uuden, maan muuttunutta tilannetta kuvaavan kansallislaulun löytämiseksi. Kilpailuun tuli kokonaista 724 runoa, joista Turkin kansalliskokous valitsi yksimielisesti voittajaksi runoilija Mehmet Akif Ersoyn isänmaallisen runon Korkma, sönmez bu şafaklarda  ("Älä pelkää, punalippu liehuu"). Runo tuo voimakkaasti esille turkkilaisten vapaudenkaipuun, mutta myös heidän uuden identiteetin etsimisensä.
Samaan aikaan maassa oli käynnissä toinen kilpailu, jossa 24 säveltäjää kilpaili maan tulevan kansallislaulun säveltämisestä. Maan kansalliskokous, joka pystyi kokoontumaan sodan vuoksi vasta 1924, valitsi voittajaksi Ali Rıfat Çağatayn sävellyksen. Kansallislaulu laulettiin tällä sävelmällä aina vuoteen 1930, jolloin Osman Zeki Üngör, maan Presidentillisen sinfoniaorkesterin kapellimestari, teki sävelestä uuden sovituksen. Sittemmin Turkin kansallislaulu on laulettu tällä sovituksella. Samainen laulu on myös Kyproksen turkkilaisen tasavallan kansallislaulu.
Virallisissa yhteyksissä maan kansallislaulusta lauletaan vain kaksi ensimmäistä säkeistöä. Sävelmä on G-mollissa muistuttamassa itämaisesta musiikista ja siinä on vaikutteita espanjalaisesta sekä latinalaisamerikkalaisesta tangomusiikista.
Kadotettu (televisiosarja)
Kadotettu (Vanished) on kesken jäänyt yhdysvaltalainen televisiosarja, jonka ensi-ilta oli FOX-kanavalla 21. elokuuta 2006. Se kertoo senaattorin vaimosta, jonka katoaminen paljastuu osaksi laajempaa salaliittoa.
Kadotettua näytettiin FOX-kanavalla yhdeksän jaksoa, minkä jälkeen viimeiset neljä jaksoa näytettiin MySpacella, koska sarjalle ei riittänyt katsojia televisiossa. Tuotantotiimi oli kuvitellut, että heillä olisi ainakin toinen tuotantokausi aikaa selvittää mysteeriä, joten viimeinen osa ei tarjonnut selvää ratkaisua.
Vanemuine (jumala)
Vanemuine on virolainen pseudomytologinen laulun ja soiton jumala.
Vanemuine-hahmo syntyi 1800-luvun puolenvälin tienoilla osana kansallisromanttista taidemytologiaa, jota loivat mm. Viron kansalliseepoksen Kalevipoegin kirjoittajat Fr. R. Faehlmann ja Fr. R. Kreutzwald. Kalevipoeg-eepoksen alussa laulaja pyytää Vanemuista lainaamaan hänelle kanneltaan.
Marcilio Dias (1940)
Marcilio Dias (runkonumero M1) oli Brasilian laivaston Marcilio Dias -luokan hävittäjä.
Vanemuine (jumala)
Vanemuine-hahmon innoittajana lienee ollut Kristjan Jaak Petersonin saksannoksena Viron älymystölle tutuksi tullut Christfrid Gananderin Mythologia Fennica, jossa Väinämöinen myös mainitaan. Nimi Vanemuine on Väinämöisen kansanetymologinen vironnos, joka perustuu viron sanaan vanem ’vanhempi, päällikkö’.
Marcilio Dias (1940)
Valmistus
Alus tilattiin Rio de Janeirosta Ilha das Cobrasista, missä köli laskettiin 8. toukokuuta 1937. Alus laskettiin vesille 20. heinäkuuta 1940 ja otettiin palvelukseen 29. marraskuuta 1943.
Vanemuine (jumala)
Vanemuine-jumalan mukaan on Virossa nimetty muun muassa Tartossa toimiva Vanemuine-teatteri. Myös neuvostoliittolainen Tallinnan ja Helsingin välisen matkustajaliikenteen vuonna 1965 uudelleen avannut laiva oli nimeltään Vanemuine.
Marcilio Dias (1940)
Palvelus
Alus oli sisaralustensa kanssa liittoutuneiden Koillisessa laivasto-osastossa, jossa se pääasiassa partioi eteläisellä Atlantilla akselivaltojen saarronmurtajia etsien. Partiomatkat kestivät yleensä neljätoista vuorokautta kerrallaan. Marcilio Dias teki sodan aikana maaliskuusta 1944 huhtikuuhun 1945 kaikkiaan yhdeksän partiomatkaa, joista osassa partio-osastoon kuului myös Yhdysvaltain laivaston aluksia, kuten saattuetukialukset USS Wake Island ja USS Mission Bay.
Alus osallistui myös tarvittaessa Rion, Recifen ja Trinidadin reiteillä saattueiden suojaamiseen. Heinäkuussa 1944 alus suojasi sisaralustensa kanssa viittä saattuetta, jotka kuljettivat brasilialaisia joukkoja Italiaan. Sodan päätyttyä alus jatkoi palvelustaan, kunnes se poistettiin alusluettelosta 1966.
Mylène Flicka
Mylène Flicka (s. Marie-Madeleine Fifamè Akrota 22. heinäkuuta 1996 Cotonou, Benin) on beniniläinen bloggari, aktivisti ja sosiaalisen median yrittäjä.
Mylène Flicka otti käyttöön nimensä 14-vuotiaana, jonka hän löysi Mary O'Haran romaanista My Friend Flicka (1941). Romaani kertoo tammasta, joka voitti kilpailun tuiman temperamenttinsa takia.
Vuonna 2011 Mylène Flicka sijoittui ensimmäiseksi Beninin kirjallisuuden kirjoituskilpailussa (Baccalauréat littéraire du Bénin).
Vuonna 2014 Mylène Flicka aloitti bloginsa ja valmistui seuraavana vuonna Beninin kansallisesta hallinnon ja oikeustieteen koulusta. Hänen Facebook-tilillään on käsitelty Beninin yhteiskunnalliseen, taloudelliseen ja kulttuurielämään liittyviä keskusteluja, ja ne ovat tulleet kuuluisiksi Afrikan blogosfäärissä. Nettiuutisissa nimimerkillä Founmi hän käsittelee naisten oikeuksiin kohdistuvia rikkomuksia, erilaisia Beninin ongelmia ja esittää Afrikan sellaisena kuin hän siitä unelmoi.
Vuonna 2015 Mylène Flicka perusti opintolainarahoillaan yrityksen nimeltä Irawo, joka tarkoittaa nagon kielellä tähteä. Yritys etsii ja edistää innovatiivisia aloitteita ja ihmisiä Beninissä ja muualla Afrikassa sekä antaa roolimalleja nuorille. Irawo suuntautuu erityisesti ranskankielisen Afrikan maihin. Flickan mukaan tämä johtuu siitä, että näitä alueita ei kielimuurin takia tunnisteta kuten mantereen muita osia.
Huhtikuussa 2016, muutama päivä presidentti Patrice Talonin virkaanastujaisten jälkeen Mylène Flicka käynnisti #GiveMeMyCrediot kampanjan, jonka tavoitteena oli sallia valokuvaajien ja luovan työn tekijöiden pitää itsellään tekijänoikeutensa. Kampanja käynnistyi, kun tasavaltalaiskaartin upseeri oli uhkaillut erästä valokuvaajaa valokuvan ottamisesta tasavallan ensimmäisestä naisesta. Tämä valokuva löytyi kuitenkin muutama päivä myöhemmin ilman mainintaa tekijän nimestä rouva Talonin Facebook-tililtä.
Mylène Flicka käynnisti myös kampanjan #FreeMyBoobs, jossa rohkaistiin naisia luopumaan rintaliiveistään.
Ulla Winblad
Ulla Winblad on monien Carl Michael Bellmanin laulujen päähenkilö. Hänen esikuvansa oli silkkitehtaan työläinen Maria Christina Kjellström (Maria Kristina Kiellström, 1744–1798), joka käytti toisinaan äitipuolensa nimeä Winblad.
Mylène Flicka
Elo-syyskuussa 2018 Flicka osallistui kampanjaan, joka tuloksena sosiaalisen median veron laki peruutettiin Beninissä. Hän sanoi The Guardianin artikkelissa: ”Monille beniniläisille sosiaalinen media on sama kuin internet. … Tekemällä sen tavoitettavuuden niin kalliiksi, hallitus ei ainoastaan tapa unelmia, vaan tukahduttaa ääniä.”
Vuonna 2018 hän suoritti liiketoimintajohtamisen maisteritutkinnon (MBA) Pariisissa.
Eräässä haastattelussaan Mylène Flicka on sanonut, että internet on nuorten afrikkalaisten elämänlanka.
Hoosea
thumb|140px|Hoosea
Hoosea (, suom. "Pelastaminen") (700-luku eaa.) oli yksi Israelin kansan profeetoista. Hän toimi Pohjoisessa kuningaskunnassa Israelissa ennen Samarian kukistumista (772 eaa.). Hän kirjoitti Hoosean kirjan, joka luetaan Raamatun Vanhan testamentin pieniin profeetallisiin kirjoihin. Hoosea vertasi Israelin epäjumalanpalvelusta omaan avioliittoonsa uskottoman vaimon kanssa.
Yleisradio
Yleisradio Oy (, lyhyesti Yle) on Suomen valtion omistama valtakunnallinen mediayhtiö, joka harjoittaa yleisradiotoimintaa. 99,98 prosenttia Yleisradiosta on valtion omistuksessa, muita osakkeenomistajia ovat muun muassa eräät media-alan yritykset. Yleisradion rahoitus muodostuu vuodesta 2013 alkaen yleisradioveron tuotoista.
Yleisradiolla on kolme televisiokanavaa, kuusi radiokanavaa, teksti-TV, suoratoistopalvelu Yle Areena, mobiilisovellus sekä internetpalvelut yle.fi-sivustolla.
Yleisradion suurimmat toimipisteet sijaitsevat Helsingin Pasilassa ja Tampereen Ristimäessä Mediapoliksessa. Sen rakennuksia Pasilan alueella ovat muun muassa pääsisäänkäyntinä toimiva Mediatalo, Studiotalo, Luova talo sekä Pasilan linkkitorni. Aluetoimituksia on 25 paikkakunnalla: suomenkielisiä toimituksia on 18, ruotsinkielisiä 8 ja yksi saamenkielinen toimitus Inarissa.
Radioamatöörit, radioyhdistykset ja radiopataljoona
Ennen O.Y. Suomen Yleisradio – A.B. Finlands Rundradio perustamista Suomessa yleisradiotoimintaa harjoittivat yksityiset yhdistykset ja Suomen puolustusvoimien radiopataljoona Santahaminassa. Helsingissä radioamatöörit perustivat Radiola-nimisen yleisradioaseman.
Radiopataljoona lähetti yleisradiolähetyksen huhtikuussa 1923 entiseltä Venäjän keisarikunnan Itämeren laivaston upseerikasinolle, nykyiselle Katajanokan kasinolle. Kesällä 1923 Tampereella aloitti Arvi Hauvosen ylläpitämä Tampereen Radio 10 W:lla, jatkoi syksyllä 25 W:lla ja sai vuonna 1924 jo 250 W:n lähetysmahdollisuudet keväällä. Vuonna 1924 aloittaneet Lahden Radioharrastajat saivat tapaninpäivänä vuonna 1926 aikaan Lahden kaupungin ensimmäisen yleisradiolähetyksen Rautatienkadun ja Harjukadun kulmasta kolmannesta kerroksesta asuintaloa.
thumb|250px|Yleisradion [[Pasilan-toimipisteen entisenä pääsisäänkäyntinä toimi Iso Paja. Taustalla 146 metriä korkea Pasilan linkkitorni.]] thumb|Yleisradion pääsisäänkäynti [[Mediatalo (Helsinki)|Mediatalo (entinen Radiotalo) Helsingin Pasilassa. Rakennuskompleksin suunnitteli arkkitehti Kurt Simberg. ]] thumb|250px|Ylen televisiolähetysten valvomo. thumb|250px|Ylen uutisstudio vuosina 2007–2013 thumb|250px|Ylen Kesäkadun sisäänkäynti 1968.
Yleisradion alkutaival
O.Y. Suomen Yleisradio – A.B. Finlands Rundradio -yhtiön perustava kokous pidettiin Helsingissä 29. toukokuuta 1926. Samana vuonna 9. syyskuuta yhtiö lähetti ensimmäisen radio-ohjelmansa Unioninkatu 20:ssä sijainneesta studiosta Suomen Radioyhdistykseltä hankituilla laitteistoilla, ja tätä päivää pidetään Yleisradion syntymäpäivänä, vaikka vasta vuonna 1928 sen lähetyksiä pystyi kuuntelemaan koko maassa. Tämän jälkeen maanlaajuista verkkoa kehitettiin ja tultaessa 1930-luvulle lähetyksiä pystyi kuuntelemaan jo 100 000 suomalaista kotia. Vuonna 1934 Yleisradion toiminta siirtyi Suomen valtiolle. Uuden yhtiön nimeksi tuli ensin Oy Suomen Yleisradio Ab ja vuodesta 1944 Oy Yleisradio Ab. Nimi Yleisradio napattiin Puolustusvoimilta, jossa yleisradiolla tarkoitettiin kaikkien kuultavissa olevaa radiolähetystä. Vanhin säilynyt Yleisradion ohjelma on presidentti P. E. Svinhufvudin uudenvuodenpuhe vuodelta 1935.
Vanhojen ja vuokrattujen tilojen käydessä riittämättömiksi Yleisradion ja Posti- ja lennätinhallituksen asettama toimikunta esitti vuoden 1933 alussa kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriölle, että radiotaloksi ostettaisiin Helsingin Säästöpankin talo osoitteessa Fabianinkatu 15. Kaupat talosta tehtiin huhtikuussa 1933, ja talon omistajaksi tuli Posti- ja lennätinhallitus. Vuonna 1934 käyttöön otettuun taloon sijoittuivat Posti- ja lennätinhallituksen yleisradio-osasto ja lupakonttori sekä Yleisradion toimisto- ja studiotilat. Samaan kortteliin Unioninkadun puolelle valmistui keväällä 1952 vanhaan toimitaloon liitetty uusi liiketalo, josta Yleisradio sai kauan kaipaamiaan lisätiloja. Sodan aikana Yleisradio jatkoi toimintaansa ja keskittyi erityisesti kotirintaman mielialan ylläpitoon. Se teki lähetyksiä myös rintamilta ja avusti maanpuolustusta muun muassa mahdollistamalla ohjeiden lähettämisen kaukopartioille suositun lastenohjelman, Markus-sedän lastentunnin, terveisiin kätkettynä. Talvisodan aikana Lahden radioasema kärsi vaurioita pommituksissa. Sodan jälkeen Yleisradio kielsi useiden neuvostovastaisina pidettyjen levyjen soittamisen.
ULA-lähetykset
Ultralyhyiden aaltojen lähetykset alkoivat Suomessa melko pian Saksan jälkeen 1950-luvun alussa ja laajenivat nopeasti 1950-luvun lopulle tultaessa.
1960-luvun alussa radion ULA-verkko peitti maan Lappia lukuun ottamatta. Koko maa oli ULA-verkon piirissä vuonna 1965, ja samalla rakennettiin toista ULA-verkkoa. Vuonna 1965 myös Lapissa alkoi toimia rinnakkainen ULA-verkko. Etelä- ja länsirannikolle oli valmistunut ruotsinkielisille ohjelmalle oma verkkonsa. Tämän jälkeen koko maassa kuului pääosin omaa ohjelmaa lähettävät yleisohjelma ja rinnakkaisohjelma sekä rannikoilla ruotsinkielinen ohjelma. Sävelradio-lähetysten aloitus vuonna 1963 lisäsi ohjelman määrää tuntuvasti. Stereofoniset lähetykset alkoivat vuonna 1967. Järjestely valtakunnallisten kanavien osalta säilyi tällaisena vuoteen 1985 asti, jolloin kaksi suomenkielistä kanavaa eriytettiin täysin toisistaan. Jonkin verran lähetettiin myös maakunnallisia ohjelmia, mutta varsinaisesti paikalliset ohjelmat aloitettiin vuonna 1975, kun paikallisohjelma Ylen aikainen ja vastaava ruotsinkielinen Radio Mellannyland aloittivat pääkaupunkiseudulla.
Televisiolähetysten synty
24. toukokuuta 1955 Teknillisen korkeakoulun (TKK) Radioinsinööriseuran Televisiokerho toteutti ensimmäisen langattoman suomalaisen TV-lähetyksen TKK:n sähkölaboratoriosta Helsingin Albertinkadulta. Lähetystä vastaanotettiin eri puolille pääkaupunkiseutua sijoitetuilla 13 vastaanottimella. TV-lähetysten alkaessa Yleisradio oli juuri laittanut pystyyn ultralyhyiden aaltojen (ULA) radiotoiminnan Suomessa ja yhtiön rahoitus ja kiinnostus oli keskittynyt vain radioon. Vuonna 1957 Yleisradio kuitenkin aloitti ensimmäiset testilähetykset, ja vakinaiset televisiolähetykset alkoivat 1. tammikuuta 1958 nimellä Suomen Televisio. Vuonna 1959 rakennettiin linkkiyhteys Ruotsiin, ja sitä kautta saatiin yhteydet myös Eurovisioon. Vuonna 1961 rakennettiin linkkiyhteys Porkkalanniemelle, jolloin saatiin yhteys Intervisioon.
Yleisradion uutistoiminnan alkutahteja todistettiin ensimmäisten televisiouutisten myötä syyskuun 1. päivänä 1959, jolloin ruudussa nähtiin viiden minuutin mittainen Suomen Tietotoimiston (STT) sähkelähetys. Tuolloin televisio oli pikemmin erikoisuus kuin todellinen joukkotiedotusväline. Televisiouutisten aloittaessa oli televisiolupia Suomessa vasta vajaat 30 000, eikä televisio näkynyt lainkaan Pohjois- tai Itä-Suomessa.
Television suosio maassa kasvoi nopeasti, ja vuonna 1964 Yle osti ja sulautti itseensä Tesvision ja tamperelaisen Tamvision. Aluksi keskusteltiin toisen kanavan lopettamisestakin, mutta lopulta päädyttiin kahteen kanavaan, jotka saivat nimekseen TV-ohjelma 1 ja TV-ohjelma 2. 1970-luvun alussa nimiksi vaihtuivat nykyiset TV1 ja TV2. Vuonna 1969 Yleisradio aloitti tv-ohjelmien lähettämisen värillisinä, mutta tekniikan kalleuden vuoksi käytännössä kaikki ohjelmat näkyivät värillisinä vasta 1970-luvun lopulla. Vappuna 1977 väriin siirtyi Tv-uutiset sekä TV-nytt.
Yleisradion pääkonttori Kesäkadulla
Vuonna 1968 Yleisradion pääkonttori siirtyi käytössä kuluneesta ja jo palovaaralliseksikin todetusta Fabianinkadun talosta Taka-Töölöön osoitteeseen Kesäkatu 2 valmistuneeseen uuteen toimitaloon. 1970-luvun alussa alettiin suunnitella Yleisradion tuotantoteknisten toimintojen siirtämistä Pasilaan rakennettaviin uusiin tiloihin. Rakennustyöt alkoivat kesällä 1976, ja ensimmäiset valmistuneet tilat saatiin käyttöön alkuvuonna 1979. Radion lähetystoiminta alkoi Pasilasta 7. marraskuuta 1979, ja viimeiset Yleisradion toiminnot siirtyivät vanhoista Fabianinkadun tiloista Pasilaan vuoden 1981 aikana. Ison Pajan valmistuttua vuonna 1993 myös Yleisradion pääkonttori muutti Kesäkadulta Pasilaan.
Äänilevystö, kansallinen äänitearkisto
Yleisradioon perustettiin vuonna 1935 äänilevystö, jonka tarkoituksena oli hankkia ja arkistoida äänilevyjä radion musiikkiohjelmia varten. Käytäntönä oli pitkään, että sellaisia levyjä, joiden ei katsottu sopivan radiossa esitettäviksi, ei ostettu lainkaan. 1960-luvulla äänilevystö siirtyi holhoavasta asenteesta kohti musiikkiin objektiivisesti suhtautuvan kansallisen äänitearkiston roolia, ja kokoelmia alettiin kartuttaa määrätietoisesti hankkimalla myös ennen Yleisradion perustamista tehtyjä äänitteitä. Vuosittaiset levyjen ja muiden äänitteiden hankintamäärät nousivat useisiin tuhansiin kappaleisiin.
Äänilevystö erotettiin vuonna 1990 Yleisradion musiikkiosaston alaisuudesta itsenäiseksi osastoksi, joka oli osa koko radiotoimialan yhteisiä toimintoja. Vuonna 1995 levystössä oli lähes puoli miljoonaa levyä tai nauhaa. 1990-luvulla kokoelma kasvoi vuosittain noin 7 000 nimikkeellä. Äänilevystön keskeiset osat olivat kattava kokoelma klassista musiikkia, suuri valikoima kansainvälistä kevyttä musiikkia sekä miltei kaikki kotimaiset äänilevyt vuodesta 1901 alkaen. Levystöön on talletettu myös kaikki Lauantain toivotut levyt -ohjelmaan tulleet toivekirjeet ja -kortit vuodesta 1935 alkaen.
Cathay Pacific
Cathay Pacific Airways Ltd. on Hongkongin kansallinen lentoyhtiö. Yhtiön solmukohtana toimii Hongkongin kansainvälinen lentoasema. Hongkongissa sijaitsee myös yhtiön pääkonttori. Cathay Pacific oli vuonna 1999 Oneworld-lentoyhtiöallianssin perustajajäseniä. Yhtiö lentää yli 80 kohteeseen 46 maassa, ja sen laivasto koostuu yli 170 lentokoneesta. Sillä on laaja reittiverkosto etenkin Aasiassa. Cathay Pacific oli saksalaisen lento-onnettomuustutkintatoimisto JACDECin vuonna 2017 julkaisemassa listauksessa arvioitu maailman turvallisimmaksi lentoyhtiöksi.
Yleisradio
Musiikkisensuuri
Ylellä oli monopoli radiokanavissa vuoteen 1985 asti, jolloin paikallisradiokanaville alettiin myöntää lupia. Monopoli purettiin vasta vuonna 1995, jolloin muut maanlaajuiset radioasemat sallittiin.
Cathay Pacific
Cathay Pacific perustettiin vuonna 1946, ja se on osa brittiläistä monialayritys Swire Groupia. Swiren emoyhtiö on vuonna 1816 perustettu, Lontoossa kotipaikkaansa pitävä John Swire & Sons. thumb|250px|{{legend|#0066ff|Cathay Pacificin kohteet}} {{legend|#ff5c5c|Kiina (toimintaa hoitaa pääasiassa Dragonair, paitsi Pekingiin ja Shanghaihin)}}
Yleisradio
Ulkomaanlähetykset
Ulkomaille suunnatut lähetykset ovat Ylellä oma erityistoimintonsa. Lähetykset lyhyillä aalloilla muualle Eurooppaan ja toisiin maanosiin alkoivat pienellä teholla 1938 ja laajemmin uuden lähettimen valmistuttua Poriin vuonna 1948. Sotavuosina lähetettiin suomen ja ruotsin ohella etenkin venäjäksi, jatkosodan aikana viidellä muullakin kielellä. Sodan jälkeen jäivät käyttöön kotimaisten kielten ohella englanti ja ranska.
Lyhytaaltolähetysten asema Yleisradiossa vaihteli ja etenkin vuodet 1958–1967 olivat alennustilan aikaa. Toiminta alkoi elpyä 1970-luvun alussa ja vuonna 1987 aloitti uusi valtion tuella rakennettu ulkomaanlähetysasema Porissa. Tätä ennen ohjelmistoon oli palautettu englannin oheen ranska ja saksa. Venäjä aloitettiin uudelleen syksyllä 1990.
Ulkomaanlähetyksistä käytettiin 1970-luvulta nimitystä Radio Finland, joka sittemmin rekisteröitiin yhtiön aputoiminimeksi. Helsingissä aloitti 1978 Radio Finlandin vieraskielisiä ohjelmia välittänyt ULA-taajuus. Vuonna 1991 sillä alettiin releoida myös ulkomaisten yleisradioyhtiöiden ohjelmia eri kielillä. Aseman nimeksi tuli YLE Capital FM ja vuonna 2005 nimeksi muutettiin YLE Mondo. Vuonna 1993 Radio Finlandin puitteissa aloitettiin radion jakelu satelliittiteitse, aluksi yhteistyössä Deutsche Wellen kanssa. Vuoteen 1997 mennessä satelliittijakelu kattoi koko maapallon Etelä-Amerikkaa ja joitakin Atlantin ja Tyynenmeren osia lukuun ottamatta.
Peltoleinikki
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|180px|Peltoleinikin kukkia ja lehtiä. thumb|vasen|180px|Peltoleinikki kuvattuna Otto Wilhelm Thomén teoksessa Flora von Deutschland, Österreich und der Schweiz (1885).
Yleisradio
Ulkomaanlähetykset
Kotimaankielinen ulkomaanlähetystoiminta laajeni 1990-luvulla. Yleisradio markkinoi sitä edullisena tapana saada uutisia Suomesta. Vuonna 2002 Yleisradio päätti lopettaa vieraskieliset lähetykset venäjää lukuun ottamatta. Koko lyhytaaltotoiminta lopetettiin vuoden 2006 päättyessä. Ulkomaanlähetysten keski- ja lyhytaaltojakelu päättyi vuonna 2007 Helsingin keskiaaltolähetintä lukuun ottamatta. Radion jakelu satelliiteilla Euroopan ulkopuolelle lopetettiin vuoden 2012 alussa, jolloin Yle poistui satelliiteista AsiaSat2 ja Intelsat Americas. Myös Euroopassa radion saatavuutta satelliiteista supistettiin ja jakelutieksi jäi vain radiopalvelu TV Finlandia lähettävän Thor 5:n yhteydessä.