cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Myanmarin historia
Burma itsenäistyi vuonna 1948, minkä jälkeen maa on kohdannut monia sisäisiä kriisejä etnisten ja poliittisten epävakauksien myötä. Kenraali Ne Winin johtama armeija kaappasi vallan vuonna 1962. Sotilasjuntta on käytännössä johtanut maata siitä asti. Vuonna 1989 juntta muutti maan nimeksi Myanmar. Maassa on ollut lukuisa etnisiä konflikteja.
Demokratiauudistukset alkoivat vuonna 2011. Vuonna 2015 maan johtoon nousi aiempi demokratia-aktivisti Aung San Suu Kyi, joka toimi kanslerina. Sotilaat johtivat yhä pitkälti maata. Armeija kaappasi vallan vuonna 2021.
Esihistoria
Pronssikausi saapui alueelle noin vuonna 1500 eaa. ja tuolla ajanjaksolla ihmisten tiedetään pitäneen jo kotieläimiä ja harjoittaneen riisinviljelystä. Rautakausi alkoi alueella noin vuonna 500 eaa. Tuohon aikaan alkoi syntyä raudanvalmistustaitoisia yhteiskuntia nykyisen Mandalayn kaupungin eteläpuolelle.
Varhaiset kuningaskunnat
Ensimmäinen tunnettu alueelle saapunut kansa oli monit, jotka alkoivat asuttaa maata noin vuonna 300 eaa. Heidän uskotaan saapuneen alueelle nykyisen Kiinan länsiosasta, ja heidän elipiirinsä laajeni Iravadi-joen vartta pitkin etelään. Heidän ensimmäinen kuningaskuntansa Suvannabhumi keskittyi Thatonin satamakaupungin ympärille noin 300 eaa. Monien kulttuuri alkoi saada 200-luvulla eaa. vaikutteita Intian suunnalta, ja moneilla oli ratkaiseva merkitys buddhalaisuuden leviämisessä Kaakkois-Aasiaan.
Ensimmäisiä kansoja alueella olivat myös tiibetiläis-burmalaisia kieliä puhuneet pyut, jotka saapuivat nykyisen Burman alueelle ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Pyuiden ensimmäinen kuningaskunta Sriksetra sijaitsi Iravadijoen laaksossa. Pyuiden muinaiset kaupungit kukoistivat alueella tuhannen vuoden ajan vuosina 200 eaa. – 900 jaa.
thumb|upright|Baganin kuningaskunta laajimmillaan kuningas [[Narapatisithun valtakaudella 1100–1200-lukujen vaihteessa.]] Varsinaiset burmalaiset eli bamarit alkoivat saapua alueelle Tiibetin suunnalta 800-luvulta lähtien, syrjäyttäen Iravadijoen varrella asuneet monit ja pyut. Vuonna 849 burmalaiset perustivat pääkaupunkinsa Baganiin, joka sijaitsi nykyisen Burman keskiosassa Iravadi-joen varrella. Paganin kuningaskunta oli ensimmäinen burmalainen kuningaskunta.
Burmalaisten uusi valtakeskus taas muodostui Taungoon kaupunkiin. Mongolien hyökkäyksen jälkeen kesti 200 vuotta ennen kuin burmalaiset pystyivät taas kontrolloimaan yhtä suurta aluetta nykyisen Burman alueelta. Vuonna 1541 burmalaisia hallinnut Taungoo-dynastian kuningas Tabinshwehti yhdisti eri kansat jälleen burmalaisten vallan alle liittoutuen portugalilaisten kanssa. 1600-luvulla Burma hajosi jälleen ja Shanit alkoivat valloittaa uudelleen alueita pohjoisessa Burmassa. Etelässä burmalaiset taas joutuivat vastatusten portugalilaisten kanssa ja vuonna 1613 burmalaiset torjuivat portugalilaisten valloitusyrityksen. Taungoo-dynastia kesti 1486–1752, mutta se hajosi keskinäisiin valtataisteluihin.
Toungoo-dynastian jälkeen valtaan nousi Konbaung-dynastia vuonna 1752. Dynastian ensimmäinen kuningas oli Alaungpaya, jonka valtakaudella Burman alue laajentui suurin piirtein nykyiseen muotoonsa. Konbaung-hallitsijat keskittyivät sotiin ja valloituksiin, burmalaiset kävivät sotia käytiin moneja, rakhineita ja thaita vastaan. Vuonna 1757 burmalaiset hyökkäsivät monien Hamsavati-kuningaskuntaan ja sen jälkeen Manipurin kuningaskuntaan. Vuonna 1767 burmalaiset hyökkäsivät ja tuhosivat thaiden hallitseman Ayutthayan kuningaskunnan. Ayutthayan tuhoamisen jälkeen sotaretket nykyisen Intian alueelle jatkuivat ja vuonna 1784 burmalaiset valloittivat Arakanin ja vuonna 1816 Assamin kuningaskunnan. 1700-luvulla Konbaung-dynastia joutui myös neljän Kiinan Qing-dynastian maahantunkeutumisen kohteeksi.
Valloitusretkien edetessä länteen nykyisen Intian alueella, burmalaiset törmäsivät vuonna 1824 Brittiläiseen Intiaan, mikä johti kolmeen tuhoisaan anglo-burmalaiseen sotaan.
Brittien siirtomaakausi
Kolmen Anglo-burmalaisen sodan jälkeen Burma joutui brittien hallintaan. Britannia alisti vuonna 1824 Ala-Burman valtansa alle ja vuonna 1886 maan loppuosan.
Ensimmäinen anglo–burmalainen sota käytiin vuosina 1824–1826. Se päättyi Yandabon rauhaan, jossa burmalaiset joutuivat luovuttamaan Brittien siirtomaaimperiumille valloittamansa nykyisin Intiaan kuuluvat Manipurin ja Assamin, sekä Arakanin alueen maan lounaisrannikolla ja Tanintharyin rannikkokaistaleen maan eteläosassa. Toisen anglo-burmalaisen sodan seurauksena Burma menetti briteille loputkin Ala-Burmasta, mukaan lukien Rangoonin kaupungin, vuonna 1852.
Toisen anglo-burmalaisen sodan jälkeen valtaan nousi kuningas Mindon Min. Hän perusti uuden pääkaupungin Mandalayn vuonna 1853, johon siirrettiin aiemman pääkaupungin Amarapuran väestö. Hän yritti modernisoida Burmaa ja kehittää teollisuutta, tietoisena siitä että brittien ja ranskalaisten valta lähialueilla kasvoi. Mindon Min oli viimeinen merkittävä burmalainen kuningas, hänen valtakautensa kesti vuoteen 1878 asti. Hänen poikansa Thibaw Min nousi valtaan veristen valtataistelujen jälkeen. Thibaw ei ollut yhtä neuvokas hallitsija ja hän asetti brittiläisille kauppiaille ylimääräisiä tullimaksuja, mikä provosoi brittejä. Britit lähettivät kuninkaalle uhkavaatimuksen jonka hän jätti huomioimatta, mikä johti kolmanteen anglo-burmalaiseen sotaan. Vuonna 1885 britit hyökkäsivät Ylä-Burmaan, valloittivat Mandalayn ja Thibaw syöstiin vallasta. Thibaw jäi viimeiseksi Burman kuninkaaksi.
Vuonna 1886 britit hallitsivat koko nykyisen Burman kattavaa aluetta. Vuonna 1897 maasta tehtiin Brittiläisen Intian maakunta. Brittivallan alla maa jakaantui kahteen eriarvoiseen aleeseen. Iravadijoen laaksoa hallitsivat britit, kun Ylä-Burma sai pitää nimellisen itsenäisyytensä, valtaa saivat pitää vuoristokansat. Siirtomaa-aikana maahan muutti satoja tuhansia intialaisia. 1930-luvulla intialaisten osuus maan väestöstä oli 30–40 prosenttia, mikä johti intialaisvastaisiin mielenosoituksiin.
Brittien alaisuudessa maa kävi läpi valtavan muutoksen. Burmaan luotiin vahva keskushallinto ja talous muuttui omavaraisviljelystä palvelemaan laajamittaista vientiä. Maa irrotettiin Intiasta vuonna 1937 omaksi kruununsiirtomaakseen. Vuoteen 1939 mennessä Burmasta tuli maailman suurin riisinviejä.
Äänekkäimmän brittihallitoa vastustaneen ryhmän muodostivat aluksi buddhalaiset munkit. 1930-luvulla maassa syntyi thakin-puolue, joka sai nimensä siitä että burmalaisten tuli kutsua siirtomaaisäntiä nimellä thakin, eli herra Burmalaiset päättivät että he ovat herroja omassa maassaan. Tunnetuimpia thakineita olivat Burman itsenäisyystaistelun merkittävimmäksi hahmoksi noussut Aung San, sekä U Nu. Aung San oli myös perustamassa vuonna 1938 Burman ensimmäistä kommunistista järjestöä. Britit määräsivät thakin-puolueen laittomaksi vuonna 1939 ja pidättivät sen johtohenkilöt. Aung Sanin onnistui paeta Kiinaan, missä hän sai Kiinan-Japanin sodan aikana japanilaisilta lupauksen sotilas- ja materiaaliavusta taistelussa brittejä vastaan.
Burmalaiset nationalistit Aung Sanin johdolla liittoutuivat japanilaisten kanssa ajaakseen britit maasta. Burmalaiset ja japanilaiset hyökkäsivät Brittiläiseen Burmaan joulukuussa 1941. Burman valtaus brittiläisiltä toteutui lopulta toukokuussa 1942, kun brittiläisten Mandalayn puolustus murtui. Brittien Burman rajajoukot koostuivat lähinnä Burman etnisistä vähemmistöistä. Aung Sanin johtama Burman itsenäisyysarmeija kasvoi parissa viikossa 30 toverista 200 000 miehen vahvuiseksi armeijaksi, kun tuhannet burmalaiset nuorukaiset liittyivät Aung Sanin joukkoihin.
Japanilaiset julistivat Burman itsenäiseksi ja maan presidentiksi nimitettiin Ba Maw. Valtaa maassa pitivät kuitenkin japanilaiset ja brittiläisen siirtomaahallinnon sijaan Burma joutui toisen ulkovallan määräysvaltaan. Japanilaishallintoon tyytymättömät perustivat salaisen antifasistisen järjestön (AFO) vuonna 1944, ja sen johtoon nousi Aung San. AFO:n edustajat pyysivät liittoutuneilta apua japanilaisten karkottamiseksi Burmasta.
Ne Winin sotilasvalta
Sodan jälkeen Aung San kannattajineen vaati Burmalle täydellistä itsenäisyyttä ja AFPFL aloitti neuvottelut brittien kanssa itsenäisyydestä. Aung San ei ehtinyt nähdä itsenäistä Burmaa, hänet murhattiin kahdeksan muun hallituksen jäsenen kanssa kesken hallituksen istunnon heinäkuussa 1947. Murhan jälkeen britit nimittivät AFPFL:n johtajan U Nun maan pääministeriksi. Maahan laadittiin perustuslaki ja 4. tammikuuta 1948 Britannia myönsi Burmalle täyden itsenäisyyden.
Itsenäisyytensä alkuvuosina maa ajautui poliittisten ja etnisten ryhmien välisiin sisäisiin valtataisteluihin. Kommunistiset liikkeet ryhtyivät vallanpitäjien vastaiseen sissisotaan. Arakanin osavaltiossa islamistiset separatistit vaativat itsenäisyyttä ja alueen irrottamista Burmasta. Myös Aung Sania tukenut armeija oli jakaantunut kahteen ryhmittymään. Eteläisessä Burmassa Karenit olivat nousseet vastustamaan burmalaisia ja vaativat itselleen suurempaa aluetta. Myös kachinit ja monit kapinoivat maan hallintoa vastaan. Heikoimmillaan maan hallitus kontrolloi vain Rangoonia ja sen ympäristöä.
Poliittisen kaaoksen keskellä maan demokraattisella hallituksella oli heikko ote vallasta. U Nu torjui sosialismin AFPFL:n ideologiana vuonna 1958, mikä johti puolueen hajoamiseen, kun vasemmistolaiset erosivat hallituksesta ja perustivat omia ryhmittymiään. Vuonna 1958 pääministeri U Nu kutsui sotilaat hallitsemaan tilapäisesti tilanteen rauhoittamiseksi. U Nu pyysi julkisesti maan armeijaa muodostamaan maahan väliaikaisen hallituksen, ja perustuslaillisen vallankaappauksen johtoon ja maan pääministeriksi nousi Ne Win. Burman armeija alkoi ripein ottein puhdistaa maata. Sen tavoitteena oli rauhan ja järjestyksen palauttaminen, demokratian juurruttaminen maahan ja sosialistisen talouden luominen. Maan armeijalla oli läheiset suhteet AFPFL:n sosialistisiipeen, joka oli eronnut U Nun sosialismin vastaisien tavoitteiden vuoksi. Armeija tehosti sodankäyntiä sissejä vastaan ja Rangooniin pakeni 200 000 ihmistä sissisotaa pakoon. Myös taloudllisiin väärinkäytöksiin ja laittomaan kauppaan puututtiin ankaralla kädellä. Sotilaat luopuivat vallasta 18 kuukauden kuluttua, vuonna 1960 U Nun voitettua vaalit ylivoimaisesti.
Maan sotilasjohtoa huoletti erityisesti se, että maan pohjoisosassa shanien ja kachinien asuttamilla alueilla suunniteltiin eroa Burman liittovaltiosta, mikä olisi lähes puolittanut Burman alueen. Kenraali Ne Win tarjosi jälleen U Nulle armeijan apua shanpäälliköiden taltuttamiseksi, mutta tällä kertaa U Nu torjui tarjouksen. Tämän johdosta Ne Winin johtama armeija suoritti verettömän vallankaappauksen 2. maaliskuuta 1962. Maan presidentti Sao Shwe Thaik pidätettiin välittömästi, sillä hän oli etniseltä taustaltaan shan. Myös U Nu pidätettiin, kuten myös monet shan ja kayah -väestöihin kuuluneet johtajat, jotka olivat kokoontuneet vallankumouksen aikaan Rangooniin puimaan suhdettaan Burmaan. Samana päivänä Ne Win ilmoitti radiossa vallankaappauksesta, mikä hänen näkemyksensä mukaan esti Burman liittovaltion hajoamisen.
Burman sotilasjuntta julisti maan sosialistiseksi ja maahan perustettiin Burman sosialistisen ohjelman puolue, BSPP. Maassa kiellettiin kaikki muut poliittiset puolueet, sanomalehdet lakkautettiin, paitsi puolueen omaksi äänitorveksi perustetut lehdet. Ne Winin johtama juntta oli muukalaisvastainen ja ulkomaalaiset karkotettiin maasta. Kaikki maa siirtyi valtion omistukseen ja niitä hallinnoivien talonpoikien tuli täyttää tietyt tuotantokiintiöt. Ulkomaiset pankit kansallistettiin ja 50 ja 100 kyatin setelit julistettiin kelpaamattomiksi. Kaupankäynti vaikeutui, mikä johti 200 000 intialaisen ja pakistanilaisen poismuuttoon Burmasta.
Armeijan pitämää valtaa vastaan nousivat ensin opiskelijat kesällä 1962, mutta armeija tukahdutti mielenosoituksen tulittamalla opiskelijoita tappaen satoja. Vuonna 1974 uusi perustuslaki siirsi vallan armeijalta Ne Winin johtamalle kansankokoukselle. Uusia opiskelijalevottomuuksia nousi joulukuussa 1974 YK:n entisen pääsihteerin U Thantin hautajaisten yhteydessä. Mellakat johtivat poikkeustilan julistamiseen ja kapinointi kukistettiin verisesti. Poikkeustila poistettiin 1. syyskuuta 1976.
Vuonna 1978 Myanmarin armeija hyökkäsi väkivaltaisesti rohingya-siviilejä vastaan tappaen ja ajaen näitä pakoon Bangladeshiin. YK:n kanssa saatiin sovittua pakolaisten paluusta.
Demokratialiikkeen alku
Ne Winin luoma yhteiskuntajärjestelmä alkoi 1980-luvun lopulla osoittaa murenemisen merkkejä. Maa oli siirtomaa-aikana ollut brittiläisen imperiumin tärkein riisintuottaja, mutta nyt maan talous oli kurjassa kunnossa ja se luokiteltiin maailman köyhimpien maiden joukkoon. Maahan oli syntynyt suppea sotilaseliitti, mutta tavallinen kansa oli riippuvainen pimeiden markkinoiden kulutustavaratarjonnasta. Talouden elvyttämiseksi hallitus otti käyttöön toimenpiteitä, jotka aiheuttivat levottomuutta kansalaisten keskuudessa. Vuonna 1987 maan valuutta devalvoitiin ja suurimmat setelit julistettiin mielivaltaisesti kelpaamattomiksi, mikä tuhosi useiden burmalaisten monen vuoden säästöt. Tästä johtuen maassa alkoivat laajat levottomuudet syksyllä 1987.
Huolimatta siitä että maan armeija ja poliisivoimat kukistivat mielenosoituksia väkivaltaisesti, maassa alkoi 8888 kansannousuksi kutsutut levottomuudet, jotka alkoivat 8. elokuuta 1988. Viikkoja kestäneissä mellakoissa sai surmansa tuhansia ihmisiä. Mellakat lopetettiin verisesti syyskuussa 1988, kun jatkuvien mielenosoitusten ja levottomuuksien jälkeen armeija kaappasi uudelleen vallan. Sotilasvallankaappaus toi nimellisesti maan johtoon uuden miehen, kun Saw Maung asetettiin Valtion lain ja järjestyksen palauttamiskomitean SLORC:n johtoon. Todellisuudessa muutos oli vain kosmeettinen vallan siirtyessä BSPP:ltä SLORC:lle. Valtaan noustuaan SLORC muutti maan nimeksi Myanmar ja pääkaupunki Rangoonin nimeksi Yangon, vuonna 1989.
Vallankumouksen jälkeen kenraali Aung Sanin tytär Aung San Suu Kyi nousi johtavan oppositiopuolueen Kansallisen demokratialiiton johtoon. Suu Kyi pidätettiin vuonna 1989 ja hänet tuomittiin kotiarestiin, missä hän oli seuraavat kuusi vuotta. SLORC lupasi järjestää maassa demokraattiset vaalit, jotka Suu Kyin johtama oppositio voitti ylivoimaisesti vaikka tämä istui kotiarestissa. Opposition ei kuitenkaan annettu muodostaa hallitusta, vaan oppositiojohtajien pidätysaallot vain kiihtyivät ja puolueet hajotettiin. SLORC ilmoitti että ennen uuden hallituksen luomista maahan pitää laatia uusi perustuslaki. Vuonna 1992 Than Shwe korvasi Saw Maungin juntan johdossa ja pääministerinä.
Aung San Suu Kyi sai vuonna 1991 Nobelin rauhanpalkinnon omistautumisestaan rauhanomaiselle muutokselle. Hänet vapautettiin kotiarestista vuonna 1995, mutta tämänkin jälkeen sotilasjuntta esti hänen toimintansa.
Hallitseva juntta muutti nimensä Valtion rauhan ja kehityksen neuvostoksi (SPDC) vuonna 1997 ja se ryhtyi myös tukemaan modernia yhteiskuntakehitystä. Maan yhteiskuntajärjestelmä oli kuitenkin romahduspisteessä ja muun muassa maan koulut ja yliopistot olivat 1990-luvulla useita vuosia kiinni. Maa hyväksyttiin kuitenkin ASEANin jäseneksi länsimaiden vastustuksesta huolimatta, vuonna 1997. Vuonna 2000 hallitus aloitti neuvottelut Aung San Suu Kyin johtaman opposition kanssa, mikä johti poliittisten vankien vapautukseen. Suu sai lähteä kotoaan toukokuussa 2002, jonka jälkeen hän matkusti ympäri maata, kunnes hänet määrättiin uudelleen arestiin vuoden kuluttua.
Lokakuussa 2004 hallituksen kovan linjan kannattajat saivat voiton ja syrjäyttivät pääministeri Khin Nyuntin ja hänen tukijansa hallituksesta ja armeijasta. Uudet johtajat vapauttivat noin 9000 vankia, joiden he sanoivat Khin Nyuntin Tiedusteluviraston vanginneen. Mukana olivat vuoden 1988 protestien johtohenkilöt Min Ko Naing ja Ko Ko Gyi.
Marraskuussa 2005 Myanmarin hallitus ilmoitti pääkaupungin siirtyvän Yangonista 460 kilometrin päähän viidakon keskelle Naypyidawiin ja muuttotoimiin ryhdyttiin saman vuoden syksyllä. Uutta pääkaupunkia esiteltiin kansainväliselle lehdistölle ensi kertaa maaliskuussa 2007 asevoimien päivän paraatin yhteydessä.
Sotilasjuntan loppu
15. syyskuuta 2007 alkaneet opiskelijoiden ja oppositiotoimijoiden väkivallattomat marssit olivat suurimmat mielenilmaukset sitten vuoden 1988. Sotilashallitus oli päättänyt korottaa polttoaineiden hinnat jopa kuusinkertaisiksi. Hallitus tukahdutti marssit pidättämällä aktivisteja, mutta buddhalaismunkkien liityttyä mielenosoituksiin levottomuudet yltyivät entisestään. Kuun loppuun mennessä Sahramivallankumoukseksi kutsuttuihin mielenosoituksiin osallistui jo 100 000 ihmistä. Aluksi maata hallinnut juntta oli pidättyväinen, mutta 26. syyskuuta juntta aloitti tehoiskun tilanteen rauhoittamiseksi. Ainakin 31 ihmistä kuoli ja 3 000-4 000 aktivistia pidätettiin.
Myanmaria koetteli 2. toukokuuta 2008 maan historian pahin luonnonkatastrofi, kun Trooppinen sykloni Nargis iski valtion eteläosiin. 140 000 ihmistä sai surmansa ja 700 000 jäi kodittomiksi. Myanmarin sotilashallitus kieltäytyi ulkomaisesta avusta ja keräsi runsaasti kansainvälistä kritiikkiä. Hallitus ei ollut myöskään pyrkinyt ehkäisemään tuhoja etukäteen, sillä ihmisiä ei oltu varoitettu lähestyvästä myrskystä tai evakuoitu turvallisemmille alueille. Kansainvälinen poliittinen jännite hallitusta kohtaan kasvoi. Ranska ehdotti jopa Myanmarin kansallisen suvereniteetin sivuuttamista katastrofin uhrien avustamiseksi ja vetosi YK:n vastuuseen suojella myrskyn uhreja myös ilman Myanmarin johdon hyväksyntää.
YK:n arvioiden mukaan välitöntä apua tarvitsevien ihmisten määrä oli 1,6-2,5 miljoonaa. Kansainvälisen painostuksen alla sotilasjuntta suostui 11. toukokuuta ottamaan vastaan materiaalista tukea, mutta ei päästänyt ulkomaisia avustustyöntekijöitä tai sotilaita maahan. Avustuslähetyksiä viivästyi Myanmarin valtiollisen byrokratian takia ja kuolonuhrien määrä lisääntyi. Myanmarin hallitus pyysi kansainvälistä rahoitusapua, mutta huoli varojen väärinkäytöstä sai monet lahjoittajat kielteiselle kannalle. Maan sotilasjohtajan Than Shwen ja YK:n pääsihteerin Ban Ki-moonin tapaaminen johti avustustyöntekijöiden päästämiseen maahan toukokuun lopulla. Vastineeksi Myanmar sai lisää tukea. Kansainvälisen median päästyä maahan selvisi, että maan sotilashallitus oli teettänyt eloonjääneillä työtä elintarvikkeita vastaan. Avustustöissä myös syrjittiin etnisiä vähemmistöjä.
Katastrofista huolimatta Myanmarissa järjestettiin toukokuussa 2008 ennalta suunniteltu kansanäänestys uudesta perustuslaista. Lain voimaantulon oli määrä tarkoittaa Myanmarin siirtymistä "kurinalaisena kukoistavaan demokratiaan". Vaaleissa 92 % äänestäjistä kannatti uutta perustuslakia. Länsimaat tuomitsivat vaalit kenraalien vallan vahvistamisena. Hallitseva sotilasjuntta SPDC ilmoitti, että maassa järjestettäisiin vaalit vuonna 2010.
Vuoden 2010 vaaleissa Sotilasjuntan tukema USDP-puolue sai jopa 80 % parlamenttipaikoista. Sotilashallituksen USDA-joukkojärjestön seuraajaksi perustettua puoluetta johti pääministeri Thein Sein. Parlamentti valitsi Thein Seinin presidentiksi, hän vannoi virkavalansa 30. maaliskuuta 2011 ja maata hallinnut sotilasjuntta lakkautettiin. Euroopan parlamentti ei pitänyt vaaleja demokraattisina, sillä maassa olevat 2 200 poliittista vankia ja Aung San Suu Kyi oli jätetty vaalien ulkopuolelle. Myöskään Myanmarin 400 000 buddhalaismunkkia eivät saaneet äänestää.
Horjuva demokratia
Armeija ja eri puolilla maata syttyneet etniset levottomuudet jarruttivat seuraavina vuosina Myanmarin demokratisoitumiskehitystä.
Vuonna 2012 Rakhinen osavaltion levottomuuksissa kiistat alueen muslimien ja buddhalaisten välillä riistäytyivät väkivaltaisiksi hyökkäilyiksi puolin ja toisin. Osapuolet polttivat tuhansia taloja. Maan armeija tuli väliin. Levottomuuksissa kuoli noin 200 ihmistä.
Vuoden 2015 vaalit voitti Aung San Suu Kyin johtama NLD-puolue. Oppositiojohtajasta tuli valtionkansleri ja maan tosiasiallinen johtaja. Aungia ei voitu valita perustuslain mukaan presidentiksi, sillä hänen poikansa olivat Iso-Britannian kansalaisia. Presidentiksi nimitettiin Htin Kyaw. Demokratisoituminen ei kuitenkaan edennyt, sillä armeija säilytti tosiasiallisen valtansa. Vuodesta 2016 lähtien Myanmarin presidentin asema on ollut lähinnä seremoniallinen.
Demokratian tilan häilyvyys näkyi esimerkiksi muslimiasianajaja Ko Ni:n murhassa. Rauhantyö itäisillä alueilla edistyi ja moni aseryhmistä luopui aseellisesta taistelusta. Bangledeshin vastainen raja-alue pysyi kuitenkin levottomana, sillä hallituksen ja rohingya-kansan välinen konflikti jatkui ja vuonna 2016 islamilaiset rohingya-sissit aloittivat toimintansa Myanmarissa. Armeija vastasi vuosina 2015–2017 laajoin joukkokarkotuksin. Myanmarin armeija poltti taloja, raiskasi, kidutti, ryösti ja tappoi joukoittain muslimeja. Tuhansia kuoli. Armeijan ja buddhalaismunkkien katsottiin lietsovan muslimivihaa pönkittääkseen valtaansa, jota demokratia uhkasi rapauttaa levittämällä tietoja, joiden mukaan tappajia olivat rohigya-muslimit. Tarkoitus oli ajaa terroristeina ja laittomina siirtolaisina pidetyt toisuskoiset maasta.
Kansainvälinen yhteisö tuomitsi käynnissä olleen konfliktin ja nimesi sen etniseksi puhdistukseksi, mutta ei puuttunut tapahtumiin vahvoin toimin. Yhdysvallat uhkasi Myanmarin sotilasjohtajia talouspakotteilla. Myös sotilaskaappauksen uhka leijui ilmassa. Aung San vaikeni pitkään rohingya-kansaan kohdistuvasta etnisestä puhdistuksesta. Hänen mukaansa konflikti oli osa terrorismin vastaista sotaa. Myanmarin hallinnon kovat otteet Rohingya-muslimeja kohtaan ovat romahduttaneet Aung San Suu Kyin maineen ihmisoikeuksien ja demokratian puolustajana. Maaliskuusta 2018 lähtien Myanmarin presidenttinä toimi U Win Myint. Myanmarin todellinen johtaja on kuitenkin Aung San Suu Kyi, joka on virallisesti vain hallituksen neuvonantaja.
Sotilasvallankaappaus ja poikkeustila 2021
Myanmarin armeijan kenraali Min Aung Hlaing suunnitteli jäävänsä eläkkeelle ja ryhtyvänsä presidentiksi. Tähän hän olisi tarvinnut vaalimenestystä. Sitä Min pyrki hankkimaan muun muassa levittämällä Rakhinen rohingya-muslimien vastaisia tekstejä Facebookissa Hlaingin johtama armeija valvoo Myanmarin yritysmaailmaa ja hänen sukunsa kerää sieltä taloudellisia voittoja,
Armeija ja ihmisoikeusaktivistit syyttivät Aung San Suu Kyin NLD-puoluetta vaalivilpistä. Sotilaiden tukema USDP-puolue menestyi marraskuun 2020 parlamenttivaaleissa huonosti ja menetti paikkojaan. NLD voitti vaalit äänivyöryllä. Se kykeni muodostamaan yksin hallituksen. Sotilaat uhkasivat kaappauksella peitetysti jo viikkoa ennen.
Región Autónoma de la Costa Caribe Norte
right|240px|
Myanmarin historia
Sotilasvallankaappaus ja poikkeustila 2021
Sotilaat julistivat maahan 1. helmikuuta 2021 poikkeustilan. Samana päivänä Min Aung Hlaingin johtama sotilashallinto pidätti kansleri Aung Sanin ja presidentti U Win Myintin.
Región Autónoma de la Costa Caribe Norte
Región Autónoma de la Costa Caribe Norte (lyhennetään RACCN) on Nicaraguassa sijaitseva itsehallinnollinen alue, jonka pinta-ala on 32,159 km². Sen pääkaupunki on Puerto Cabezas eli Bilwi. Vuonna 2005 alueen asukasluku oli 249 700.
Myanmarin historia
Sotilasvallankaappaus ja poikkeustila 2021
Armeija lupasi järjestää uudet demokraattiset vaalit vuoden päästä. Se kiisti pyrkivänsä kaappaamaan vallan itselleen. Sen sijaan ulkopuoliset kommentaattorit pitivät todennäköisenä, että armeija pyrki palaamaan pysyvämmin valtaan. Min Aungin nimi on liitetty ulkomailla rohingyoiden vainoon.
Región Autónoma de la Costa Caribe Norte
RACCNia ja rannikon eteläistä autonomista aluetta Región Autónoma del Atlántico Suria (RACCS) asuttavat pääasiassa alkuperäiskansoihin kuuluvat miskitot, kreolit, sumut, garifunat ja ramat. Perimältään ryhmät ovat intiaaneja ja afrokaribialaisia, ja he puhuvat omia kieliään, kreolienglantia ja espanjaa.
Myanmarin historia
Sotilasvallankaappaus ja poikkeustila 2021
Yhdysvallat ja YK tuomitsivat kaappauksen. Kiina ja Venäjä pyysivät lisäaikaa YK:n päätöslauselman antamiseen.
Kaappaus oli epäsuosittu hyvin suuren kansaosan keskuudessa. Tiistaina kaappauksen jälkeen protestoijat paukuttivat kattiloita ja huudattivat autojen torvia. Armeija pisti ulkonaliikkumiskieltoja, sulkuja ja rajoitti Internetin käyttöä ja sulki sosiaalisen median. Se pyrki voimatoimin hajottamaan protestit. Mielenosoitukset laajenivat suurimmaksi sitten vuoden 2007. Myanmarin turvallisuusjoukot tappoivat kymmeniä mielenosoittajia ja pidättivät yli 2150 helmi-maaliskuussa 2020. Myös protestoijat käyttivät paikoin väkivaltaa.
Yeezus
Yeezus on yhdysvaltalaisen hip hop -artistin Kanye Westin kuudes sooloalbumi. Se julkaistiin 18. kesäkuuta 2013. Albumi nousi useilla kriitikoiden listoilla vuoden parhaimpien albumien joukkoon.
Yhdysvalloissa albumia myytiin ensimmäisen viikon aikana 327 000 kappaletta, ja se nousi heti Billboard 200 -listan ykköseksi. Se oli Westin kuudes peräkkäinen listaykkösenä debytoinut albumi, vaikkakin sen ensimmäisen viikon myynti oli matalampi kuin aikaisemmilla albumeilla.
Suomessa albumi nousi ensimmäisellä viikolla Suomen virallisen listan sijalle 13., mikä oli sen paras sijoitus listalla.
Vuoden 2014 Grammy-gaalassa Yeezus oli ehdolla vuoden parhaaksi rap-albumiksi ja New Slaves -kappale vuoden rap-kappaleeksi.
Singleinä albumilta julkaistiin kappaleet ”Black Skinhead” ja ”Bound 2”.
Unto
Unto on suomalainen miehen nimi, joka on muunnos Kalevalassa esiintyvästä nimestä Untamo. Nimi on Suomessa annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 12 616 miehelle ja 2–8 naiselle.
Gerardus ’t Hooft
Gerardus ’t Hooft (IPA:, s. 5. heinäkuuta 1946) on alankomaalainen fyysikko, joka on tutkinut heikkoa vuorovaikutusta. Hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1999 yhdessä Martinus J. G. Veltmanin kanssa heikon vuorovaikutuksen kvanttiluonteen valaisemisesta matemaattisen kenttäteorian avulla. Hän työskentelee teoreettisen fysiikan professorina Utrechtin yliopistossa. Asteroidi 9491 Thooft on nimetty hänen kunniakseen, ja t'Hooft on kirjoittanut sille leikkimielisen perustuslain siltä varalta, että asteroidi myöhemmin asutetaan.
Hän on saanut myös Wolfin palkinnon fysiikasta vuonna 1981.
Tommi Hänninen
Tommi ”Tex” Hänninen (s. 1968) on suomalainen sarjakuvataiteilija ja graafikko, joka tunnetaan muun muassa töistään Like-kustannuksen ja Johnny Kniga -kustantamon graafikkona ja Bunnyduck-sarjakuvistaan, joissa seikkaileva hahmo, pupuankka on esiintynyt muun muassa television evvk-ohjelman alkutunnuksessa, Femmagaalan ulkoasussa ja Helsingin Sanomien Nyt-liitteessä. Hänninen on myös piirtänyt kansikuvituksia useille artisteille, muun muassa Hybrid Childrenille ja The 69 Eyesille.
Anne Holt
thumb|right|Anne Holt Anne Holt (s. 16. marraskuuta 1958 Larvik) on norjalainen rikoskirjailija. Hän on koulutukseltaan asianajaja ja toimi maansa oikeusministerinä vuosina 1996–1997.
Holtin teokset muodostavat kaksi sarjaa. Varhaisemman Hanne Wilhelmsen -sarjan päähenkilö on poliisi, joka ajaa vaaleanpunaisella Harley Davidson -moottoripyörällä. Inger Johanne Vik -sarjan päähenkilö on vastentahtoinen psykologinen profiloija.
Johannelundin metroasema
Johannelundin metroasema on Tukholman metron asema Vinstan kaupunginosassa. Asema on 1 700 päivittäisellä matkustajallaan metron toiseksi vähiten käytetty asema Enskede gårdin jälkeen.
Luettelo Nigerin kaupungeista
Tämä on luettelo Nigerissä sijaitsevista kaupungeista.
Gregor Foitek
Gregor Foitek (s. 27. maaliskuuta 1965 Zürich, Sveitsi) on entinen sveitsiläinen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui urallaan 22 osakilpailuun, mutta ei saavuttanut niissä yhtään MM-pistettä.
Foitek aloitti uransa F1:sissä vuonna 1989, jolloin hän ajoi EuroBrun- ja Rial-talleissa. Foitek kuitenkin karsiutui jokaisesta osallistumastaan kilpailusta.
Kauden 1990 Foitek aloitti Brabhamilla, mutta siirtyi myöhemmin Onyxille. Kausi jäi myös Foitekin uran viimeiseksi ja hänen parhaaksi sijoitukseksi jäi Monacon GP:sta saavutettu seitsemäs sija.
F1-uran jälkeen Foitek osallistui kahteen CART-sarjan kilpailuun, mutta keskeytti molemmissa.
Alíartos-Thespiés
Alíartos-Thespiés ( eli Δήμος Αλιάρτου-Θεσπιέων, Dímos Aliártou-Thespiéon) on Kreikan kunta, joka sijaitsee Boiotian alueyksikössä Keski-Kreikan alueella. Kunnan pinta-ala on 256,507 neliökilometriä ja väkiluku 10 887 (vuonna 2011).
Alíartos-Thespiéen kunta muodostui, kun Alíartos ja Thespiés yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti. Yhdistyneen kunnan nimi oli alun perin Alíartoksen kunta (Δήμος Αλιάρτου, Dímos Aliártou), mutta se vaihdettiin vuonna 2014 Alíartos-Thespiéen kunnaksi.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Alíartoksen kunta muodostuu kahdesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Visby
Visby on Gotlannin saaren Gotlannin kunnan keskustaajama. Visbyn taajaman asukasluku oli vuoden 2010 lopussa, mikä vastasi 39,5 prosenttia Gotlannin kunnan, maakunnan ja läänin asukasluvusta. Taajaman maapinta-ala oli 12,44 neliökilometriä, joten väestötiheys taajamassa oli maaneliökilometriä kohti. Vuoteen 1970 oli olemassa Visbyn kunta, joka oli kaupunki. Vaikka vuoden 1971 kunnallislakiuudistuksen myötä Visby menetti virallisen kaupungin nimityksensä, edelleen Visbytä epävirallisesti pidetään usein kaupunkina.
Historia
Kaupungin perustamisajankohdasta ei ole varmaa tietoa. Asutusta alueella on kuitenkin ollut jo sitten. Kaupungin vanhin rakennus, vanhan sataman lähellä sijaitseva Kruttornet, on peräisin 1100-luvulta, mutta ensimmäiset kirjalliset lähteet tunnetaan vasta 1200-luvulta. Kaupunki oli osa Tanskaa 1300–1600-luvuilla, minkä jälkeen valta siirtyi Ruotsille.
1100-, 1200- ja 1300-luvuilla Visby oli tärkeä Hansaliiton keskus. Kaupunki oli merkityksellinen saksalaisille: se oli Novgorodiin suuntautuneen kaupankäynnin kannalta tärkeä paikka ja toimi myös lähtöpaikkana Latviaan suuntautuneille ristiretkille. Saksalaiset ovat myös osallistuneet kaupungin rakentamiseen. Saksalaisten valloittaessa kaupungin 1525 siitä puolet paloi.
Ajan kuluessa Visbyn merkitys väheni ja se alkoi taantua. 1800-luvulla alettiin kiinnostua kaupungista historiallisena paikkana, ja samalla alkoi myös kulttuurin ja talouden kehitys. Kaupunki alkoi kasvaa muurin ulkopuolelle, teollisuus lisääntyi ja ensimmäiset turistit saapuivat. 1900-luvun alussa turismista oli tullut jo vakiintunut elinkeino.
Visbyn maalaiskunta liitettiin Visbyn kaupunkiin vuonna 1936. Vuoden 1952 kuntauudistuksessa Visbyn kaupunkiin ei liitetty muita kuntia. Vuoden 1971 kuntauudistuksessa Visby yhdistyi Gotlannin saaren muiden kuntien kanssa nykyiseksi Gotlannin kunnaksi.
Arkkitehtuuri
Kaupunki on vuodesta 1995 alkaen kuulunut Unescon maailmanperintökohteisiin. Keskiaikaisessa kaupungissa onkin paljon historiaan liittyvää nähtävää. Vanhaa kaupunkia ympäröi 3,6 kilometriä pitkä kehämuuri, joka on yksi Euroopan parhaiten säilyneistä. Se on korkeimmillaan 11 metriä korkea ja siinä on yli 50 tornia. Torneja on lisätty jälkikäteen ja muuria on myös korotettu useampaan kertaan.
Kaupungissa oli keskiajalla 17 kirkkoa. Niistä ainoastaan Pyhän Marian kirkko on enää ehjänä ja käytössä. 13 kirkkoa, joista osa on ollut luostareiden kirkkoja, on raunioina. Ne raunioituivat monien hyökkäysten aikana, kun niitä ryöstettiin, poltettiin tai niistä otettiin varaosia ja rakennustarpeita. Esimerkiksi 1500-luvulla lyypekkiläiset tuhosivat monia kirkkoja, mutta Pyhän Marian kirkon he säästivät, koska kirkko oli tuolloin saksalaisten käytössä. Vuoden 1525 valloituksen yhteydessä tuhoutuneita kirkkoja ei enää koskaan korjattu entiselleen. 150 keskiaikaista taloa on säästynyt enemmän tai vähemmän hyvässä kunnossa. Myös vanha asemakaava on suurimmaksi osaksi pysynyt samanlaisena.
Puistot ja kasvillisuus
pienoiskuva|[[Almedalenin puisto.]] Visbyn ehkä tunnetuin puisto on Almedalen, joka toimi keskiajalla satamana. Siellä sijaitsee Olof Palmen muistomerkki. Lisäksi kaupungissa on DBW-järjestön (De badande vännerna) vuonna 1855 perustama kasvitieteellinen puutarha.
Visbyssä kasvaa niin paljon erilaisia ruusuja, että sitä sanotaan ”ruusujen kaupungiksi”. Ruusut kukkivat siellä myöhäiseen syksyyn asti, kasvitieteellisessä puutarhassa jouluun.
Nähtävyydet ja tapahtumat
Visbyn nähtävyyksiin lukeutuu monia kirkonraunioita, muiden muassa Pyhän Katariinan kirkon rauniot. Muita merkittäviä rakennuksia on esimerkiksi Gamla Apoteket, joka on epätavallisen hyvin säilynyt kauppiaan talo keskiajalta ja jossa on taiteilijoiden näyttelytiloja. Gotlands fornsal on Ruotsin maakuntamuseoiden parhaimmistoa, siellä esitellään muun muassa Gotlannin esihistoriallista kautta sekä viikinki- ja keskiaikaa. Toinen saaren historiasta kertova museo on Naturmuseet.
Visbyn keskiaikaviikko on järjestetty vuodesta 1984 lähtien. Heinäkuun alussa pidettävä yhteiskunnallinen keskustelutapahtuma Almedalsveckan kerää vuosittain kaupunkiin useita tuhansia poliitikkoja, kansalaisaktiiveja sekä median edustajia.
Palvelut
Juuri vanhan kaupungin ulkopuolella on kauppakeskus Östercentrum. Lisäksi kaupungista löytyy useita ravintoloita.
Sataman vieressä sijaitsee Uppsalan yliopiston Gotlannin kampus.
Maksims Blems
Maksims Blems (, s. 2. heinäkuuta 1976 Omsk, Neuvostoliitto) on venäläis-latvialainen jääpalloilija, pelipaikaltaan keskikenttä. Hän edustaa Venäjän pääsarjan Irkutskin Baikal-Energijaa.
Blemsin kasvattajaseura on Omskin Junost, jossa hän pelasi neljän kauden ajan vuosina 1996–2000 ennen siirtymistään SKA-Sverdlovskiin, jossa hän pelasi kolme seuraavaa kautta. Sen jälkeen hän pelasi kauden Bratskin Metallurgissa ennen siirtymistään Irkutskin Baikal-Energijaan syksyllä 2004.
Blems sai Venäjän ja Latvian kaksoiskansalaisuuden, mikä mahdollisti hänen esiintymisensä Latvian maajoukkueessa jääpallon kevään 2014 MM-kisoissa ensimmäisen kerran.
Saavutukset
Seurajoukkueissa
Akita (koira)
Akita (秋田犬, akita-inu) on ikivanha suurikokoinen japanilainen pystykorvarotu, joka on myös Japanin kansallisrotu. Rodun suurin kannattajamaa on kotimaa Japani, mutta sillä on vahva jalansija myös Ranskassa ja Italiassa. Yhdysvalloissa akitasta on eriytynyt omaksi rodukseen amerikanakita.
Ulkonäkö
Akita on tyypillisen pystykorvan näköinen. Sillä on lyhyt kippura häntä, pystyt korvat ja vahva rakenne. Vinot silmät ovat hyvin tunnusomaiset aasialaisille pystykorville. Akitalla kuuluu olla kohtalaiset kulmaukset, mutta on myös koiria, joilla takaraajat ovat lähes suorat. Näyttelykoirissa urosten ihannesäkäkorkeus on 66 senttimetriä ja narttujen 61 senttimetriä. Kolmen senttimetrin poikkeama molempiin suuntiin sallitaan. Karvapeite on tiheää ja keskipitkää. Turkki on kaksinkertainen. Pitkäkarvaisuutta esiintyy silloin tällöin, mutta se luokitellaan rotumääritelmässä virheeksi. Turkinhoito on helppoa, mutta karva on tärkeää harjata säännöllisin väliajoin ettei se huopaannu.
Luonne ja käyttäytyminen
Akita on perusolemukseltaan rauhallinen perhekoira. Säännöllinen, runsas liikunta on tärkeää, mutta se ei välttämättä tarvitse sen lisäksi juuri muita virikkeitä ollakseen tyytyväinen, vaan nauttii myös saadessaan maata sisällä rauhassa yksin. Se on kokoisekseen vähäruokainen ja kasvaa pentuna nopeasti muiden suurten rotujen tapaan.
Akitan koulutuksessa on oltava määrätietoinen ja ehdottoman johdonmukainen, ja otettava huomioon akitan itsenäisyys: miellyttämishalua ei ole kovinkaan paljon. Perheen omiin koiriin akita yleensä tottuu, mutta lauman sisäisiä arvojärjestyskiistoja voi olla varsinkin nuorena usein, sillä akita pyrkii herkästi hallitsemaan muita koiria ja jos perheessä on muita koiria kannattaa ottaa vastakkaisen sukupuolen Akita. Vieraisiin koiriin se suhtautuu usein dominoivasti, eikä sitä pidä päästää tutustumaan niihin ellei kyseessä ole jo ennestään tuttu koira, jonka kanssa sen tiedetään tulevan toimeen. Voimiensa ja suuren kokonsa vuoksi se voi olla tulistuessaan hyvin vaikea hallita. Sen vuoksi sitä ei tulisi antaa lasten lenkitettäväksi.
Akitaa käytettiin alun perin suurristan eli esimerkiksi karhujen ja japanilaisten peurojen metsästyksessä. Koiria käytettiin myös leirien vartioinnissa ja taakkojen vetäjinä. Nykyään rotu on pääasiassa seurakoira, mutta se on koulutettavissa monenlaisin tehtäviin. Akita on luonteeltaan varsin itsenäinen ja omatahtoinen rotu, mutta oikein motivoituna toko ja agilitykin onnistuvat. Nenänkäyttöä vaativat tehtävät, kuten jälki, haku ja rauniot, ovat akitalle sopivia harrastuslajeja. Suomesta löytyy myös kaverikoirina ja lukukoirina toimivia akitoja.
Alkuperä
Akita on kotoisin Tohokun maakunnasta Akitan prefektuurista. Alueella käytettiin karhunmetsästykseen alun perin keskikokoisia akita matageja, jotka eivät ole nykyisiä akita-inuja. Koiratappeluiden saavuttaessa suosiota Honshun saarella Odate-inuja risteytettiin isompien rotujen, kuten tosan, mastiffin ja tanskandoggin kanssa. Odate-inut eivät myöskään ole nykyisiä akita-inuja. Risteytyksistä seurasi isompi koko, raskaampi rakenne ja luppakorvat, jolloin koirasta tuli niin sanottu shin-akita eli "uusi akita". Japanilaisille koirille luonteenomaiset pystyt korvat ja kippura häntä katosivat, jotka ovat nimenomaan akita-inun peruspiirteitä. Hallituksen kieltäessä muiden koirien kuin armeijan palveluksessa olleiden saksanpaimenkoirien pidon lakia kierrettiin risteyttämällä akitoja saksanpaimenkoirien kanssa. Kun koiratappelut kiellettiin, huomattiin ettei maassa ollut enää jäljellä paljoakaan puhdasrotuisia yksilöitä. Tämän vuoksi rotu julistettiin kansallisaarteeksi ja sen suojelu aloitettiin. Rodun elvyttämiseksi alettiin etsiä puhtaita akitoja, jotka olivat todella harvassa.
Tilanne oli tukala vielä pitkään sodan jälkeenkin. Koirajalostus alkoi taas alusta. Linjoja oli toisen maailmansodan jälkeen kolme: metsästysakita, paimenakita ja taisteluakita. Luppakorvaisuus saatiin jalostettua pois ja rotu alkoi vakiintua tyypillisen aasialaisen pystykorvan näköiseksi. Amerikkalaiset sotilaat veivät raskasrakenteisimpia taisteluakitoja Yhdysvaltoihin ja linja eritytyi siellä pikkuhiljaa erilleen. Japanilaiset puolestaan suosivat metsästysakitoja, koska he pitivät niitä alkuperäisimpänä akitan muotona. Japanilainen rotu saatiinkin pitkän työn tuloksena herätettyä uudelleen henkiin. Lopulta japanilaiset kielsivät mustan maskin kokonaan, mistä amerikkalaiset rodun harrastajat eivät pitäneet, sillä amerikkalaisen linjan koirista suurella osalla oli maski. Tämä johti lopulta siihen, että vuodesta 2000 lähtien FCI-maissa on ollut olemassa virallisesti kaksi eri rotua: japanilainen akita-inu ja amerikanakita, joka tunnettiin ensin nimellä suurijapaninkoira.
Suomessa, kuten monessa muussakin maassa, suurin osa ensimmäisistä tänne tuoduista koirista oli amerikkalaista tyyppiä. Kun akita-rotu sitten jaettiin kahteen eri tyyppiin eli amerikanakitaan ja akitaan, aiheutti se ongelmia etenkin jalostuksessa. Tällä hetkellä Suomessa on rekisteröityneitä kasvattajia kahdeksan ja rekisteröityjä koiria lähes 500 yksilöä, joista arviolta puolet on kuitenkin tyypiltään amerikanakitoja.
Vuonna 2006 Englannin Kennelliitto (Kennel Club) ja vuonna 2020 Amerikan Kennelliitto (American Kennel Club) erotti rodut toisistaan. Näissä kahdessa järjestössä amerikanakita tunnetaan virallisella nimellä Akita ja akita virallisella nimellä Japanese Akita Inu.
Populaarikulttuuri
Akitan suosio kasvoi rajusti vuonna 1932, kun lehdissä julkaistiin tarina Hachikō-koirasta, joka odotti isäntäänsä aamuisin juna-asemalla vielä yhdeksän vuotta hänen kuolemansa jälkeenkin. Aiheesta tehtiin Japanissa vuonna 1987 elokuva Hyvä ja uskollinen palvelija (Hachikō Monogatari) ja Yhdysvalloissa vuonna 2009 elokuva Hachiko – tarina uskollisuudesta, jonka pääosaa näytteli Richard Gere.
Kuuluisia rodunedustajia
Helen Keller toi Yhdysvaltoihin maan ensimmäisen akitan, seesaminvärisen Kamikaze-Go'n vuonna 1937. Pentu kuitenkin kuoli 7 kuukauden iässä penikkatautiin, minkä jälkeen Keller sai vuonna 1938 Japanista lahjaksi sen veljen, punaisen Kenzan-Go'n.
Vladimir Putin sai vuonna 2012 Japanilta lahjaksi punaisen akitanartun nimeltä Yume. Vuonna 2016 uutisoitiin, että japanilaiset olisivat halunneet antaa hänelle uroksen Yumen "partneriksi", mutta hän kieltäytyi vastaanottamasta sitä.
Autti
thumb|Auttijoki virtaa kanjonissaan Autti on kylä Rovaniemellä Lapin maakunnassa, noin 70 kilometriä itään Rovaniemen keskustasta. Taajama sijaitsee Kemijoen ja Korojoen liittymäkohdassa. Autti kuuluu Yläkemijoen alueeseen.
Nyrkkeily kesäolympialaisissa 2020 – naisten 69 kg
Naisten 69 kg painoluokka nyrkkeilyssä Tokion olympialaisissa 2020 kilpaillaan 25. heinäkuuta – 7. elokuuta 2021 Kokugikan Arenalla. Kilpailuun osallistuu 18 nyrkkeilijää.
Autti
Sana autti on saamen kieltä ja tarkoittaa syvää rotkoa. Kylä on saanut nimensä Kemijokilaakson mukaan.
Auttin alueella on ollut asutusta jo 1660-luvulta lähtien. 1950-luvulle saakka Auttia ja vastarannan Pikkukylää erotti Pirttikoski-niminen koski. Pirttikosken tunnelivoimalaitoksen valmistuessa koski hiljeni ja syntyi Pirttikosken kylä.
Auttissa sijaitsee Auttikönkään luonnonhoitometsä, joka kuuluu Pohjois-Suomen vanhojen metsien suojeluohjelmaan. Alueen läpi virtaa Auttijoki paikoin erittäin vaikuttavassa kanjonissa kallioiden välissä.
Pohjois-Karjalan Sähkö
Pohjois-Karjalan Sähkö Oy (PKS) on suomalainen sähköyhtiö ja yrityskonserni, jonka kotipaikka on Joensuu. Konsernin liikevaihto on noin 120 miljoonaa euroa ja sen palveluksessa on noin 270 henkilöä.
Yrityksen liiketoiminta koostuu neljästä eri toiminnosta. Sähköliiketoiminta vastaa sähkön tuotannosta ja hankinnasta. Yhtiö omistaa maakunnassa kaikkiaan 10 vesivoimalaitosta, joista suurin on Kuurnan voimalaitos Pielisjoessa. PKS Sähkönsiirto Oy vastaa sähköverkon rakentamisesta sekä kunnossapidosta Pohjois-Karjalassa ja itäisessä Savossa. Verkostourakointia harjoittaa siihen erikoistunut urakointiyhtiö Enerke Oy. Sähkökauppa myy sähköenergiaa koko Suomeen.
Yhtiö on perustettu 12. toukokuuta 1945 ja sen toimitusjohtajana toimii Jorma Korhonen. Yritys on saanut vihreän sähkön tuotteilleen Quarentee of origin -alkuperämerkinnän.
PKS:n voimalaitokset
Pielisjoessa: Jänisjoessa: Höytiäisellä: Puhoksessa: Nurmeksessa Heinävedellä
Historiaa
Outokummun kuparikaivoksen perustamisella v. 1913 oli keskeinen sija maakunnan sähköistämisessä. Kaivoksen sähköntarve oli suuri ja sitä yritettiin aluksi tyydyttää oman höyryvoimalaitoksen avulla. Ennen pitkää sähköä tarvittiin kuitenkin enemmän, kuin oli mielekästä yrittää itse Outokummussa tuottaa. Imatran Voima Osakeyhtiö rakensi 110 kV johdon Imatralta Varkauteen ja Outokumpu Oy rakensi itse 45 kV johdon Varkauden ja Outokummun välille vuonna 1934. Tätä kautta saatua sähköä riitti jaettavaksi paitsi outokumpulaisille ja lähiympäristön asukkaille myös Liperiin. Johto oli myös yhteys valtakunnanverkkoon, millä olikin suuri merkitys Pohjois-Karjalan Sähkö Oy:tä perustettaessa.
Höytiäisen lasku-uomassa sijaitseva Puntarikoski oli ensimmäisiä kohteita Pohjois-Karjalassa, jonka vesivoima haluttiin valjastaa laajamittaiseen sähköntuotantoon. Koski varattiin aluksi Outokummun kaivoksen tarpeisiin ja sittemmin se oli vuokrattuna Joensuun kaupungille. 1930-luvun lamavuodet kuitenkin taittoivat kaupungin suunnitelmat voimalaitoksen rakentamisesta.
Liperissä toiminut Liperin Sähkövoima Oy oli aloitteentekijänä käynnistettäessä syksyllä 1942 neuvottelut Liperin ja Joensuun sekä niiden naapurikuntien yhteisestä voimayhtiöstä, joka ottaisi Puntarikosken rakentaakseen. Ajatuksella oli vastustustakin voitettavanaan, mutta sähköä kuitenkin haluttiin, ja kun Outokumpu Oy ilmoitti olevansa valmis toimittamaan sitä laajalle alueelle, alkoi käytännön työ maakunnallisen sähköyhtiön perustamiseksi. Pohjois-Karjalan Sähkö Oy:n perustava kokous pidettiin 12.5.1945. Kokoukseen osallistuivat useimmat Pohjois-Karjalan kunnista, kuntia Itä-Savosta, Joensuun kaupunki sekä joukko maakunnassa toimineita teollisuus- ja liikeyrityksiä.
Yhtiön toimitusjohtaja kasvun ja kehittymisen kannalta tärkeiden vuosikymmenten ajan, 1950-luvun alusta aina 1970-luvun lopulle, oli teollisuusneuvoksen arvonimen saanut Onni Mäkelä.
Andrea Fortunato
Andrea Fortunato (26. heinäkuuta 1971 Salerno – 25. huhtikuuta 1995 Perugia) oli italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Fortunato edusti seuratasolla Comoa, Pisaa, Genoaa ja Juventusta. Italian maajoukkueessa hän pelasi yhden ottelun.
Fortunato menehtyi leukemiaan.
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1934
Vuoden 1934 hiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin 20.–25. helmikuuta 1934 Sollefteåssa Ruotsissa.
Talouspulan vaivaamassa Suomessa harkittiin jopa osallistumatta jättämistä, mutta lopulta matkaan saatettiin pieni, iskukykyinen joukkue. Esimerkiksi 18 kilometrin kilpailussa suomalaiset ottivat kolmoisvoiton lisäksi kuusi sijoitusta kymmenen parhaan joukossa. Suomen joukkueen viestivoitto oli kisahistorian ylivoimaisin, kun eroa hopealle tulleeseen Saksaan kertyi yli 11 minuuttia.
18 km
Päivämäärä: 22. helmikuuta <br style="clear:both" />
50 km
Päivämäärä: 24. helmikuuta
<br style="clear:both" />
4 × 10 km viesti
Päivämäärä: 25. helmikuuta
<br style="clear:both" />
Normaalikilpailu (normaalimäki + 18 km)
Päivämäärä: 20. helmikuuta <br style="clear:both" />
Normaalimäki
Päivämäärä: 20. helmikuuta <br style="clear:both" />
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Limakalvo
Limakalvo on ruuansulatuskanavaa, hengitysteitä, virtsateitä ja sukuelimiä peittävä ohut solukerros, jonka päällä on sitkeää limaa. Mikrobit ja monet pienet hiukkaset tarttuvat siihen helposti kiinni. Lima suojaa limakalvoa kuivumiselta ja halkeamiselta.
Chiquitos
thumb|Sijainti. thumb|Jesuiittojen lähetysasema Chiquitosissa. Chiquitos on provinssi Bolivian savannialueella Santa Cruzin departementissä. Espanjalaiset konkistadorit antoivat paikalle suomeksi ”pieniä” tarkoittavan nimen, joka tulee paikallisten intiaanimajojen pienistä ovista. Chiquitosin provinssissa asuu noin 20:n eri etnisen ryhmän edustajia.