cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neocallitropsis pancheri
Luokitus
Neocallitropsis pancheri kuuluu sypressikasvien heimon alaheimoon Callitroideae. Sen lähimpiä sukulaisia ovat sädesypressit ja suku Actinostrobus. Se luokitellaan tavallisesti omaan yksilajiseen sukuunsa, koska se eroaa selvästi käpyjen ja lehtien ominaisuuksiltaan sekä kasvutavaltaan kaikista muista sypressikasveista. Eräät tutkijat ovat kuitenkin ehdottaneet sen siirtämistä sen lähimpien sukulaisten, sädesypressien sukuun.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee Neocallitropsis pancheri -lajin erittäin uhanalaiseksi. Sen levinneisyysalue on pienentynyt selvästi 1900-luvun toisella puoliskolla, ja sen kolme elinympäristöä ovat pahoin sirpaloituneet.
Jämsän teloitukset 1918
Helmi–toukokuun aikana Jalmari Saaren ja Johannes Fromin johtama joukkio, jossa oli mukana myös muun muassa Veikko Sippola, pidätti Jämsän seudulla kymmeniä työväenliikkeessä mukana olleita henkilöitä. Pidätetyt vietiin Saaren kartanossa toimineeseen tilapäisvankilaan, jossa heitä kuulusteltiin ja kidutettiin. Teloitukset tapahtuivat aluksi kartanon riihen seinää vasten, mutta myöhemmin suurimmaksi osaksi Jämsän kirkon kivisen kellotapulin alakerrassa, jonne humalassa olleet teloittajat öisin veivät vankeja ammuttavaksi. Teloitettavia ei tuomittu minkäänlaisessa oikeusistuimessa vaan teloituksista päättivät Jalmari Saari sekä Jämsän suojeluskunnan esikunta. Teloituksiin vaikuttivat myös henkilökohtaiset kaunat.
Neocallitropsis pancheri
Levinneisyys ja elinympäristö
Se on sopeutunut elämään vähäravinteisilla pensastoisilla serpentiinimailla, ja viihtyy parhaiten jokirannoilla. Useat Uuden-Kaledonian havupuista kasvavat serpentiinialueilla, ja muita saman alueen tyypillisiä kasveja ovat sädesypressilaji Callitris neocaledonica, kaurilaji Agathis ovata, podokarpuskasveihin (Podocarpaceae) kuuluvat Dacrydium araucarioides, Dacrydium guillauminii, Dacrycarpus vieillardii ja Podocarpus novae-caledoniae sekä useat sarakasvien heimon (Cyperaceae) lajit.
Lincolnin tuomiokirkko
Lincolnin tuomiokirkko tai Lincolnin katedraali on tuomiokirkko Lincolnissa Englannissa. Varhaisgoottilaista tyyliä, ja tarkemmin sen brittisuuntausta early Englishia, edustava katedraali rakennettiin 1185–1311 ja se oli vuosina 1311–1549 maailman korkein rakennus.
Historia
Vilhelm Valloittaja määräsi katedraalin rakennettavaksi vuonna 1072, ja nykyinen tuomiokirkko on rakennettu maanjäristyksessä tuhoutuneen tilalle.
Japan Cup
thumb|right|Tapahtuma vuonna 2007 Japan Cup on laukkakilpailu, joka järjestetään vuosittain marraskuun lopussa Japanissa Tokion Fuchussa sijaitsevalla ratsastusradalla. Kilpailun mitta on 2 400 metriä ja se juostaan nurmiradalla. Palkintorahojen yhteenlaskettu loppusumma on noin 4,6 miljoonaa dollaria, mikä tekee kilpailusta yhden maailman suurimmista.
Japan Cup on kutsukilpailu, ja verrattain lyhyen historiansa aikana siitä on muodostunut suosittu kansainvälinen kilpailu.
Weikko Pakarinen
Pakarinen pääsi ylioppilaaksi 1902 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1905. Hän oli historian, äidinkielen ja klassisten kielien opettajana eri oppikouluissa Joensuussa 1905–1906, Kokkolassa 1907, Iisalmessa 1907–1913 ja Oulussa 1913–1922. Pakarinen toimi sitten klassisten kielten lehtorina Turun klassillisessa lyseossa 1922–1930 sekä latinan ja kreikan opettajana Turun yliopistossa ja Jyväskylän kesäyliopistossa.
Weikko Pakarisen sisar oli oopperalaulaja Maikki Järnefelt-Palmgren o.s. Pakarinen.
Pickwick-kerhon jälkeenjääneet paperit
Pickwick-kerhon jälkeenjääneet paperit on Charles Dickensin ensimmäinen romaani. Se ilmestyi aluksi kuukausittain ilmestyneen kirjallisuuslehden jatkokertomuksena yhteensä 19 osassa vuosina 1836–1837. Kirja on yksi Dickensin suosituimmista teoksista.
Kirja kertoo herra Samuel Pickwickin perustaman seuran seikkailuista. Seura tekee iloluonteisia tutkimusmatkoja pitkin Englantia. Perustajan lisäksi seuraan kuuluu kolme jäsentä. Lisäksi päähenkilöihin kuuluvat järkevä mutta ovela miespalvelija, tämän isä sekä seuran jäsenten kateellinen vastustaja herra Jingle.
Kärkkäänjärvi
Järvi sijaitsee noin 15 kilometriä pohjoiseen Juorkunan kylästä ja laskee pohjoisluoteeseen Piltuanjokea pitkin. Järven vieritse kulkee itä-länsisuunnan pitkää harjannetta myöten metsäautotie Juorkunan Olvasjärven ja Puolangan Luppoperän välillä, josta pääsee edelleen Auholle. Koillisessa järven lähelle, tosin Loukko-ojan erottamana, työntyy yli 180 metrin korkeuteen nouseva Iso Palovaara. Kälväsvaaran poroerotuspaikan lisäksi järven länsilaidalla sijaitsee Kauniskankaan eli Kärkkään pihapiiri, nyttemmin kesäasuntokäytössä.
Ominaisuudet
Järven rannat ovat pääosin suota, mutta järvi on kirkasvetinen, koska siihen tulee paljon pohjavettä läheisellä Kälväsvaaran harjulla olevista lähteistä, ja ilmeisesti myös suoraan järveen purkautumalla. Suurimmat avolähteet ovat Hetesuon laidalla, josta Heteoja virtaa kohti järveä Kälväsvaaran poroerotuspaikan pohjoisreunalta. Pienempiä lähteitä on myös järven etelärannan tuntumassa, eteläkaakosta siihen laskee Kallio- ja Siliäsuon tienoilta pieni Hongannoro-niminen puro. Yli puolet järven valuma-alueesta on kangasmaita, loput pääosin ojittamattomia soita. Järvessä kasvaa runsaasti vesisammalta. Kärkkäänjärvi on luonnontilaisena alueen edustavimpia pienvesiä, jossa on runsas ja monipuolinen kasvillisuus. Se on myös tärkeä lintuvesi viereiselle Olvassuon luonnonpuiston lajistolle. Heteojan lähteet ja lähdepurot ovat edustavia esimerkkejä Olvassuon Natura-alueen lähteistä ja puroista.
Siim-Tanel Sammelselg
thumb|250px|Siim-Tanel Sammelselg Siim-Tanel Sammelselg (s. 18. toukokuuta 1993 Tallinna) on virolainen mäkihyppääjä.
Sammelselg kilpaili neljissä nuorten MM-kilpailuissa 2010–2013 sijoittuen henkilökohtaisessa kilpailussa parhaimmillaan 44:nneksi 2013 ja joukkuekilpailussa kymmenenneksi 2011.
Sammelselg osallistui neljään maailmancupin joukkuekilpailuun vuosina 2007–2012. Näissä Viro oli parhaimmillaan yhdeksäs Lahdessa 2011. Hän osallistui neljään henkilökohtaiseen maailmancupin kilpailuun 2014−2015 sijoittuen parhaimmillaan 45:nneksi Sapporossa tammikuussa 2014.
Hänen paras sijoituksensa Fis-cupissa on 13:s ja Continental Cupissa 16:s.
Itävalta
Itävalta, virallisesti Itävallan tasavalta , on sisämaavaltio Keski-Euroopassa. Se koostuu yhdeksästä osavaltiosta. Itävallan naapurimaat ovat lännessä Liechtenstein ja Sveitsi, etelässä Italia ja Slovenia, idässä Unkari sekä pohjoisessa Saksa, Slovakia ja Tšekki.
Itävallan maiseman tunnusomaisia piirteitä ovat Alpit ja Tonava.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Itävallan kartta, CIA 1999. pienoiskuva|vasen|Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva [[Hallstattin kylä sijaitsee keskellä alppimaisemaa.]] pienoiskuva|vasen|Neusiedlerjärven rantamaisemaa.
Itävalta on valtio Keski-Euroopan eteläosissa, ja sen pinta-ala on 83 883 neliökilometriä. Sen rajanaapurit ovat Saksa ja Tšekki pohjoisessa, Slovakia ja Unkari idässä, Slovenia ja Italia etelässä sekä Sveitsi ja Liechtenstein lännessä.
Itävallan maantieteen tärkeimmät piirteet ovat Alpit ja Tonava. Alppien alueeseen kuuluu 62 prosenttia koko maan pinta-alasta, ja vuoristo voidaan Itävallassa jakaa kolmeen lännestä itään kulkevaan vuorijonoon. Pohjoisten ja Eteläisten Kalkki-Alppien väliin jää niin sanottu Keskus-Alpit. Keskimmäiseen vuoristoalue on näistä korkein, ja siihen kuuluvat muun muassa Ötztalin Alpit ja Hohe Tauern. Kärntenissä on maan korkein kohta, 3 798 metrin korkuinen Großglockner.
Sini-irena
Sini-irena (Irena puella) on Intiassa ja Kaakkois-Aasiassa elävä metsien varpuslintu. Koiraslinnun päävärit ovat turkoosin sininen ja musta, ja naaras on puolestaan vaaleansininen. Sini-irenat elävät pareittain tai pienissä ryhmissä ja pesimäaikana jakautuvat pareiksi. Niiden ravintoa ovat pääasiassa hyönteiset ja hedelmät.
Itävalta
Maantiede
Alppien pohjoispuolella on kukkulainen subalpiininen vyöhyke, joka ulottuu aina Tonavalle asti. Sen pohjoispuoli kuuluu osittain Böömin massiivin ylänköalueeseen. Wienin itäpuolella oleva tasanko puolestaan on Pienen Unkarin alangon läntinen jatke.
Sini-irena
Koko ja ulkonäkö
thumb|left|250px|Naaras Kooltaan sini-irena on noin 25 cm. Koiraan päälaki, niska, selkä ja yläperä ovat hohtavan turkoosin siniset. Muuten koiras on väriltään musta. . Naaras on väriltään täysin vaaleansininen mutta siivet ovat hieman muuta lintua tummemmat. Lajin silmät ovat punaiset ja nokka sekä koivet mustat.
Elinympäristö
Lajia tavataan Himalajan juurilta Intiasta sekä myös Myanmarista, Jaavalta, Sumatralta, Borneosta ja Palawanin saarelta Filippiineiltä Sini-irenat elävät tiheissä metsissä aina 1 800 metrin korkeuteen. Laji ei ole varsinaisesti muuttolintu, mutta liikkuu uusille alueille ravinnon perässä.
Itävalta
Ilmasto
Itävalta kuuluu pitkälti siirtymävaiheen ilmastovyöhykkeeseen. Maan läntisessä osassa vallitsevat lännestä puhaltavat tuulet ja meri-ilmasto. Itävallan itäosat puolestaan kuuluvat selvästi enemmän mannerilmasto valtapiiriin. Sadanta on vähäisempää ja kesät ovat kuumia ja talvet kylmiä. Suurten korkeuserojen takia sää ja ilmasto voivat muuttua rajusti pienelläkin matkalla. Talvet ovat kylmiä kaikkialla. Suurimmat sademäärät saadaan kesäkuukausina, mutta koska sateet tulevat silloin ukkosluontoisina kuuroina, sateinen sää ei kestä kauan. Talvisaikaan ylhäällä Alpeilla sää on keskimäärin aurinkoisempaa kuin laaksoissa, joissa on useammin pilvistä ja sumuista. Kesällä taas laaksoissa on useammin aurinkoista, silloinkin kun pilvet peittävät vuorenhuiput. Alppien keskiosassa esiintyy ajoittain lämmin ja kuiva föhntuuli.
Sini-irena
Elintavat ja ravinto
Useimmiten sini-irenat elävät pareittain tai pieninä parvina, joissa on kuudesta kahdeksaan lintua. Toisinaan havaitaan myös suurempia kolmenkymmenen yksilön parvia. . Lajille on tyypillistä kokoontua kylpemään puroihin kuumina päivinä.
Itävalta
Luonto ja luonnonsuojelu
Itävallan eläimistö on tyypillisen keskieurooppalaista: jäniksiä, saksanhirviä, fasaaneja, kettuja, mäyriä, näätiä ja peltopyitä. Vuoristoissa elävät muun muassa gemssi, alppimurmeli, kotka ja naakka. Pannonian alueelle luonteenomaisia ovat Neusiedljärven ruoikoissa viihtyvät suuret määrät kahlaajalintuja. Viime vuosina maan keski- ja eteläosien metsissä on jälleen tavattu joitakin karhuja.
Suurten korkeuserojen takia kasvillisuus on monimuotoista. Itävalta on Euroopan metsäisimpiä maita. Tyypillisiä ovat lehtimetsät (tammi ja pyökki) ja sekametsät (kuusi ja pyökki), korkeammalla myös havumetsät (kuusi, lehtikuusi ja mänty). Alppiniittyjen kasvillisuus on erityisen värikästä ja vaihtelevaa: siellä kukkivat alppitähti, katkerot, etelänarnikki, kanervat ja monet muut lajit.
Sini-irena
Elintavat ja ravinto
Ravintonaan sini-irenat käyttävät pääasiassa hedelmiä ja hyönteisiä. Erityisesti laji on mieltynyt viikunoiden hedelmiin. Jotkut linnut syövät myös mettä. Laji ruokkii poikasiaan pääasiallisesti hyönteisravinnolla.
Aiheesta muualla
BirdForumin artikkeli sini-irenasta
Itävalta
Luonto ja luonnonsuojelu
Itävallassa on kuusi kansallispuistoa: Tonavan ja Auenin kansallispuisto, Gesäusen kansallispuisto, Hohe Tauernin kansallispuisto, Kalkki-Alppien kansallispuisto, Neusiedler Seen kansallispuisto ja Thayatalin kansallispuisto.
Varhainen historia
vasen|thumb|upright|Osa roomalaisaikaisesta hautakirjoituksesta [[Techelsbergistä.]] Itävallan alueelta on löytynyt viitteitä ihmisasutuksesta varhaispaleoliittiselta kaudelta. Hallstatt on puolestaan antanut nimensä Hallstattin kulttuurille, joka vallitsi alueella noin 1100–450 eaa. Kelttiläiset heimot perustivat noin 400 eaa. Noricumin kuningaskunnan, joka oli Itävallan alueen ensimmäinen tunnettu valtiomuodostelma. Rooman valtakunta valloitti Noricumin ja nykyisen Itävallan Tonavalle asti.
Itävallasta tuli 1400-luvulla arkkiherttuakunta. Se oli yksi Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan kuuluneista käytännössä itsenäisistä valtioista, mutta sikäli erikoisasemassa, että sen arkkiherttua oli lähes poikkeuksetta myös keisari. Kun Habsburgien monarkia, jonka keskeisimmän osan Itävalta muodosti, joutui toistuvasti sotiin Osmanien valtakuntaa vastaan, se valloitti vähitellen myös osmaneille kuuluneita alueita, erityisesti Unkarin. Näitä ei kuitenkaan katsottu Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan kuuluviksi.
thumb|[[Itävallan keisarikunta suurimmillaan 1860-luvulla.]] Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta lakkasi vuonna 1806, kun keisari Frans II luopui sen keisariudesta. Kaksi vuotta aikaisemmin hän oli kuitenkin julistanut Itävallan keisarikunnaksi ja tullut sen keisariksi nimellä Frans I. Tästä keisarikunnasta tuli vuonna 1867 Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia. Itävallan keisari oli Itävalta-Unkarin johdossa ensimmäisen maailmansodan päättymiseen vuonna 1918.
Tasavallan alkuhistoria
Vuosina 1918–1919 Itävallasta käytettiin nimeä Republik Deutschösterreich, joka muutettiin ententen vaatimuksesta Itävallan tasavallaksi. Syksyllä 1922 Itävalta sai Kansainliitolta lainan, jolla sen taloutta pyrittiin kohentamaan. Maa oli tasavalta vuoteen 1934, jolloin oikeistolainen kansleri Engelbert Dollfuss hajotti parlamentin politiikan ajauduttua sisäisten ristiriitojen vuoksi ongelmiin. Diktatorinen austrofasistiseksi kutsuttu hallinto nousi jo vuonna 1933 valtaan Italian fasistien ja suojeluskuntien tuella.
Itävalta liitettiin natsi-Saksaan vuonna 1938 (Anschluss). Saksaan liitettynä maasta käytettiin nimeä Ostmark. Saksan aseellista maahantuloa ei vastustettu, toisin sanoen hallinto toimi miehittäjän apuna.
Raili Halttu
Raili Karin Helena Renkonen (o.s. Halttu, 13. heinäkuuta 1909 Oulu – 3. joulukuuta 2006) oli suomalainen yleisurheilija, joka menestyi parhaiten pikajuoksussa ja pituushypyssä. Hän oli yksi neljästä ensimmäisestä Suomea olympialaisten yleisurheilussa edustaneesta naisesta.
Itävalta
Uusi Itävalta 1945
thumb|[[Bruno Kreiskyn ensimmäinen hallitus.]] pienoiskuva|[[Karl Nehammer, Itävallan liittokansleri vuodesta 2021 lähtien.]] Liittoutuneet miehittivät Itävaltaa toisen maailmansodan jälkeen vuosina 1945–1955. Valtion alue ja pääkaupunki Wien jaettiin neljään voittajavaltioiden miehitysvyöhykkeeseen. Valvontakomissio sopi syksyllä 1945 väliaikaisen hallituksen täydentämisestä ja vapaiden vaalien järjestämisestä. Hallituksella oli lupa hoitaa ulkosuhteita valvontakomission valvonnassa. Maasta tuli vuonna 1955 Itävallan valtiosopimuksen mukaisesti jälleen suvereeni liittotasavalta sillä ehdolla, että se jäisi puolueettomaksi maaksi ja sen puolueettomuuden tunnustaisivat liittoutuneet ja Neuvostoliitto. Sen aseostoilla oli vuosikymmenet samanlaiset rajoitteet kuin Suomella, tosin ilman kauppataseiden asettamia velvoitteita ostaa Neuvostoliitosta aseita. Maa liittyi YK:hon ja arabimaiden ystäväksi lukuisissa Lähi-idän kriiseissä.
Itävallan politiikan näkyvin hahmo oli koko 1970-luvun sekä 1980-luvun alkupuolen liittokanslerina vuosina 1970–1983 toiminut sosiaalidemokraattisen SPÖ:n johtaja Bruno Kreisky.
Itävallan ulkopolitiikka ajautui kriisiin, kun Kurt Waldheim valittiin Itävallan presidentiksi vuonna 1986. YK:n pääsihteerinä vuosina 1972–1981 toimineen konservatiivi Waldheimin menneisyydestä paljastui, että hän oli mahdollisesti osallistunut sotarikoksiin natsiupseerina. Läntisen Euroopan maiden ja Yhdysvaltojen poliittiset johtajat eivät siksi suostuneet tapaamaan Waldheimia, joka kuitenkin oli virassa koko presidenttikautensa 1986–1992.
Neuvostoliiton romahdettua Itävalta lähestyi muita Euroopan maita. Se liittyi Suomen ja Ruotsin mukana Euroopan unioniin vuonna 1995 ja otti ensimmäisten joukossa käyttöön euron vuonna 1999.
Sosiaalidemokraattisen puolueen (SPÖ) hallittua kolme vuosikymmentä liittokanslerinvirkaa muodostettiin vuonna 2000 oikeistokoalitio, johon kuuluivat konservatiivinen kansanpuolue (ÖVP) ja oikeistolainen vapauspuolue (FPÖ). EU julisti Itävallan diplomaattiseen eristykseen seitsemäksi kuukaudeksi vastalauseena Vapauspuolueen asemalle. Vapauspuolueen politiikan ja johdon aiheuttaman kuohun jälkeen liittokansleri Wolfgang Schüssel (ÖVP) julisti 9. syyskuuta 2002 vaalit pidettäväksi ennenaikaisesti. 24. lokakuuta vaaleissa ÖVP voitti maanvyöryvoiton, 42,3 prosenttia äänistä ja FPÖ jäi 10,1 prosenttiin.
ÖVP:n ja FPÖ:n koalitiohallitus jatkui 28. helmikuuta 2003 pitkällisten hallitusneuvottelujen jälkeen, ja Wolfgang Schüssel jatkoi liittokanslerina. Maahan säädettiin uudet turvapaikanhakijoita koskevat lait, joita pidetään Euroopan tiukimpina.
Vuoden 2006 vaaleissa 1. lokakuuta 2006 sosiaalidemokraatit otti voiton. SPÖ kieltäytyi yhteistyöstä Vapauspuolueen kanssa, eivätkä sen paikat riittäneet Vihreidenkään kanssa hallituksen muodostamiseen. Kolmikuukautisten hallitusneuvottelujen jälkeen SPÖ ja ÖVP sopivat suuresta koalitiohallituksesta Alfred Gusenbauer kanslerina. Vuoden 2008 vaalit järjestettiin ennenaikaisesti suuren koalitiohallituksen kaaduttua. Niiden voittajiksi nousi kaksi oikeistopopulistista maahanmuuttovastaista puoluetta FPÖ ja BZÖ, jotka saivat yhteensä lähes 30 prosentin kannatuksen. Suurimpana puolueena säilyi sosiaalidemokraatit. BZÖ:n johtaja ja entinen FPÖ:n johtaja Jörg Haider kuoli auto-onnettomuudessa pian vaalien jälkeen.
Huhtikuussa 2010 presidentti Heinz Fischer valittiin toiselle presidenttikaudelle. Vuoden 2016 presidentinvaalin voitti vihreiden ehdokas Alexander Van der Bellen. Asevelvollisuuden tulevaisuudesta järjestettiin kansanäänestys tammikuussa 2013. Sitovan kansanäänestyksen mukaan asevelvollisuus säilytetään. ÖVP-puolueen uudeksi puheenjohtajaksi tuli toukokuussa 2017 Sebastian Kurz. Hän ilmoitti puolueen eroavan koalitiohallituksesta, mikä johti uusiin vaaleihin. Lokakuun 2017 parlamenttivaalien voittajaksi nousi ÖVP, mutta myös maahanmuuttovastainen FPÖ lisäsi parlamenttipaikkojaan. Puolueet muodostivat joulukuussa 2017 koalitiohallituksen, jota johti liittokansleri Kurz. Kurzin hallitus riitautui toukokuussa 2019, kun FPÖ:n johtajasta Heinz-Christian Strachesta tuli julkisuuteen video, joka paljasti tämän olleen valmis ottamaan lahjuksia venäläisen oligarkin sukulaisena esiintyneeltä naiselta, jonka hän tapasi Ibizalla. Uudet vaalit pidettiin syyskuussa 2019.
Hallituksen kaaduttua Itävallan väliaikaiseksi liittokansleriksi tuli toukokuun lopussa 2019 maan perustuslakituomioistuimen puheenjohtaja Brigitte Bierlein, joka oli maan ensimmäinen naispuolinen liittokansleri. Hallituksessa oli lähinnä virkamiehiä ja uuden väliaikaisen hallituksen tehtävä oli johtaa maa ennenaikaisiin vaaleihin ja luovuttaa sitten hallitusvalta vaalien jälkeen valittavalle uudelle poliittiselle hallitukselle.
Ibiza-skandaaliksi kutsuttujen tapahtumien seurauksena siis ÖVP:n ja FPÖ:n hallitusyhteistyö kriisiytyi ja maassa ajauduttiin ennenaikaisiin parlamenttivaaleihin syyskuussa 2019. Vaaleissa entisen liittokansleri Kurzin johtama ÖVP sai vaalivoiton ja lisäsi kannatustaan yli viisi prosenttiyksikköä ja sai 37 % äänistä. Suurin oppositiopuolue sosiaalidemokraattinen SPÖ sai huonoimman vaalituloksensa toisen maailmansodan jälkeen ja 22 prosenttia äänistä, jossa oli laskua viisi prosenttiyksikköä edellisistä vaaleista. Suurin häviäjä oli skandaalin ytimessä ollut oikeistopopulistinen Vapauspuolue FPÖ, joka sai 16 prosenttia äänistä menettäen kannatuksestaan kymmenen prosenttiyksikköä. Edellisissä vaaleissa parlamentista pudonneet Vihreät tekivät komean paluun historiansa parhaalla vaalituloksella (14 prosenttia äänistä). FPÖ:n romahdukseen vaikuttivat Ibiza-skandaalin lisäksi puoluejohtaja Stracheen kohdistuneet epäilyt kulukorvausten väärinkäytöstä sekä se, että tiukkaa maahanmuuttopolitiikkaa kannattava liittokansleri Kurz oli tullut tässä asiassa ikään kuin FPÖ:n tontille.
Tammikuussa 2020 Itävaltaan saatiin lopulta yli kolme kuukautta vaalien jälkeen muodostettua uusi hallitus, jonka muodostavat kansanpuolue ÖVP ja vihreät. Liittokansleriksi nousi taas ÖVP:n puoluejohtaja Sebastian Kurz. Liittokanslerin mukaan hallitusohjelmassa yhdistyvät molempien puolueiden tavoitteet, sillä mukana on sekä tiukkaa maahanmuuttopolitiikkaa että tiukkaa ympäristöpolitiikkaa, ÖVP:llä on hallituksessa kymmenen ministeriä ja vihreillä neljä 33-vuotias Kurz oli uuden hallituksensa aloittaessa maailman nuorin pääministeri.
Politiikka
thumb|Itävallan parlamenttitalo Wienissä. Itävallan valtionpäämies on liittopresidentti, joka valitaan kuuden vuoden välein kaksivaiheisella suoralla kansanvaalilla. Presidentti nimittää liittokanslerin, joka on yleensä parlamentin enemmistön muodostavan koalition ehdokas, usein parlamentin suurimman puolueen puheenjohtaja.
Itävallan perustuslaki perustuu Bundes-Verfassungsgesetz 1920:n vuoden 1929 versioon. Itävallan valtiosopimus (Österreichischer Staatsvertrag), joka hyväksyttiin 15. toukokuuta 1955, lopetti liittoutuneiden miehityksen toisen maailmansodan jälkeen. Sopimuksen yhtenä kohtana oli, että parlamentti julisti perustuslain lisäyksellä 26. lokakuuta 1955 maan pysyvästi puolueettomaksi.
Itävallan parlamentissa on kaksi kamaria, liittoneuvosto (bundesrat), jossa on 62 osavaltioiden valitsemaa edustajaa, ja kansallisneuvosto (nationalrat), jossa on 183 kansan nelivuotiskausille valitsemaa ehdokasta (vuoden 2010 vaaleista viisivuotiskausille). Parlamentin alahuone tai presidentti voi erottaa liittokanslerin. Puolueiden on ylitettävä neljän prosentin äänikynnys saadakseen parlamenttipaikkoja, mutta ehdokas voi tulla valituksi myös joltakin 43 vaalipiirin Direktmandat-paikalla. Ylähuone eli Bundesrat voi viivyttää lakien hyväksymistä palauttamalla ne kerran uuteen käsittelyyn alahuoneessa. Äänestysikäraja on 16 vuotta.
Hallitusvaltaa on Itävallassa käyttänyt moneen otteeseen ja pitkäaikaisesti maan kahden perinteisen valtapuolueen sosiaalidemokraattisen SPÖ:n ja konservatiivisen ÖVP:n muodostama yhteishallitus eli suuri koalitio, jollainen on ollut vallassa toistaiseksi 41 vuotta vuoden 1945 jälkeen vuosina 1949–1966, 1986–2000 ja 2007–2017.
Osavaltiot
Itävalta on liittotasavalta, jossa on yhdeksän osavaltiota:
pienoiskuva|Wien.
Talous
thumb|Itävaltalainen matkustajajuna.
Itävalta on korkean elintason maa, jonka talous on yksi Euroopan vakaimpia. Talouden pohjana ovat vahvat vientivetoiset PK-yritykset, kouluttautunut työvoima sekä tutkimus- ja kehityspanostukset. Itävallan talous supistui vuonna 2020 koronapandemian takia 6,7 prosenttia, mutta jo vuonna 2021 talous kasvoi 4,5 prosenttia. Kasvua ajoi erityisesti voimakas kotimaankysyntä.
Maatalous työllistää noin 4 prosenttia työvoimasta ja tuottaa 1,2 prosenttia bruttokansantuotteesta. Karjanhoito ja viininviljely ovat maatalouden tärkeimmät haarat. Itävallan maatiloista peräti 23 prosenttia tuottaa luomusatoa. Osuus on EU:n suurin. Teollisuusalalla työskentelee neljännes työvoimasta, ja se tuottaa 25,7 prosenttia bruttokansantuotteesta. Rauta- ja terästeollisuus ovat pitkään olleet Itävallan johtavia valmistusteollisuuden aloja, ja Itävallassa keksittiin esimerkiksi merkittävä teräksen tuotantotapa LD-prosessi. Itävaltalaiset valmistusteollisuuden yritykset ovat pääosin PK-yrityksiä, mutta esimerkiksi sementtiä, paperia, olutta, sokeria ja sokerituotteita valmistaa myös suurempia yrityksiä. Itävallassa tuotetaan myös muun muassa alumiiniä, teollisuuskoneita, moottoriajoneuvoja, kemikaalia, elektroniikkaa, tekstiilejä, lasia, posliinia ja käsiteollisuuden tuotteita. Itävallan palveluala tuottaa 62,8 prosenttia bruttokansantuotteesta ja työllistää 71 prosenttia työvoimasta. Matkailun kautta saa työnsä jopa joka kuudes työntekijä.
Itävallan sähköstä tuotetaan noin kolmasosa vesivoimalla. Itävallassa ei ole ydinvoimaloita. Voimalaitoksen rakentaminen aloitettiin vuonna 1972 Zwentendorfiin Tonavan varrella. Vuonna 1978 järjestettiin kuitenkin kansanäänestys, ja 50,5 % äänestäjistä vastusti ydinvoiman käyttöönottoa, eikä voimalaa ole avattu. Maassa säädettiin laki ydinvoiman kieltämiseksi. Vuonna 2009 voimala muutettiin aurinkovoimalaksi.
Liikenne
Itävallan halki on vuosisatoja kulkenut tärkeitä liikennereittejä eri Euroopan osiin. Sen pohjalta maahan on syntynyt tiheä maantieverkosto, ja maassa on myös useita moottoriteitä. Rautateitä puolestaan operoi valtion omistama Österreichische Bundesbahnen. Isoimmissa kaupungeissa on niin sanottu S-Bahn-paikallisjunajärjestelmä, ja Alpeilla on puolestaan monia maisemallisesti tunnettuja rautateitä, kuten Semmeringin rautatie.
Lufthansan omistama Austrian Airlines on entinen valtionyritys. Itävallan tärkein lentoasema on Wienin kansainvälinen lentoasema. Tonava on puolestaan tärkeä vesireitti Saksan ja Mustanmeren välillä.
Väestö
Itävallassa asui vuoden 2021 alussa maan tilastokeskuksen mukaan 8 933 346 ihmistä. Itävallan väkiluku ylitti 8 miljoonan asukkaan rajan vuonna 2000, kun noin vuonna 1900 nykyisten rajojen sisällä asui vajaa 6 miljoonaa ihmistä. Itävallan tilastokeskuksen arvion perusteella vuonna 2080 asukkaita olisi 9,94 miljoonaa.
Itävallan väestö on vuosien 2011–2021 välillä kasvanut pääosin maahanmuuton ansiosta. Väkiluku kasvoi tuona aikana yli 557 tuhannella asukkaalla, ja maahanmuuton osuus kasvusta oli 97 prosenttia. Maahanmuuton seurauksena ulkomaalaisten osuus Itävallan väestöstä on myös kasvanut. Vuonna 1985 ulkomaalaisia oli 3,9 prosenttia, kun vuoden 2020 heidän osuutensa oli 17,1 prosenttia. Suurimmat ulkomaalaisryhmät ovat saksalaiset, romanialaiset, serbit, turkkilaiset ja unkarilaiset. Väestö on silti varsin homogeenista, sillä itävaltalaisten osuus on 82,9 prosenttia.
Historiallisista vähemmistöistä Burgenlandin osavaltiossa elää unkarilaisten, romanien, slovakkien ja kroaatteja. Unkarilaisia elää lisäksi Wienissä ja romaneja ympäri maata. Itävallan sloveenit ovat keskittyneet maan etelärajalle Kärntenin ja Steiermarkin osavaltioihin. Itävallan turkkilaiset ovat maahan 1960-luvulta lähtien töihin tulleiden jälkeläisiä.
Itävaltalaisista noin kolme neljäsosaa oli vuoden 2009 tiedon perusteella kristittyjä. Suurin osa kristityistä on katolisia, mutta maassa on myös protestantteja, erityisesti luterilaisia, ja ortodokseja. Itävallan katolisen kirkon mukaan maassa oli vuoden 2021 lopulla 4,83 miljoonaa katolisia. Katoliseen kirkkoon kuuluvien määrä on vähentynyt koko ajan, ja esimerkiksi vuonna 2001 maassa oli vielä 5,9 miljoonaa katolista. Vuoden 2009 tilastojen mukaan itävaltalaisista 12,0 prosenttia oli ateisteja ja 4,2 prosenttia muslimeja. Muslimeista monet kuuluvat maan turkkilais- tai bosniakkivähemmistöön. Pelkästään Wienissä asui ennen toista maailmansotaa yli 200 000 juutalaista, mutta sodan jälkeen heitä oli enää noin 4 500. Itävaltaan on sittemmin muuttanut juutalaisia erityisesti itäisestä Euroopasta ja Keski-Aasiasta.
Itävalta on kaupungistunut valtio, ja yli puolet asukkaista elää yli 10 000 asukkaan kaupungeissa. Noin neljäsosa kaikista itävaltalaisista elää Wienin suurkaupunkialueella. Wienin kunnan alueella asui vuoden 2021 tilastojen mukaan 1,92 miljoonaa ihmistä. Seuraavaksi suurimmat kaupungit olivat Graz (291 134 asukasta), Linz (206 537 asukasta), Salzburg (155 416 asukasta), Innsbruck (131 059 asukasta) ja Klagenfurt (101 765 asukasta).
Kulttuuri
pienoiskuva|Sacherkakku Sacherin kahvilassa. pienoiskuva|Wolfgang Amadeus Mozart.
Arkikulttuuri
Itävallan historiassa Alpit ovat muodostaneet luontaisen kulkuesteen, ja niiden rajaamissa laaksoissa on syntynyt erilaisia perinteitä. Media ja ihmisten helpottunut liikkuvuus ovat sittemmin pienentäneet alueellisia eroja. Noin kolmannes itävaltalaisista asuu viidessä suurimmassa kaupungissa. Loput asuvat pikkukaupungeissa tai maaseudulla. Maatilat ovat usein kuuluneet samalle suvulle vuosisatojen ajan, ja niissä on kellotorni, jonka avulla väki on voitu kutsua pelloilta syömään. Maan länsiosissa on sveitsiläistyyppisiä jyrkkäkattoisia puutaloja, kun taas itäosissa Tonavan alueen taloissa on enemmän slaavilaisia vaikutteita ja rapattuja seiniä.
Itävaltalainen ruokakulttuuri on saanut vaikutteita Saksasta, Unkarista, Tšekistä ja Pohjois-Italiasta. Aamiainen on tyypillisesti kevyt: kahvia tai maitoa ja hillovoileipiä. Makkarasämpylä on tyypillinen aamupäivän välipala. Lounas on päivän pääateria ja siihen kuuluu keitto ja lihapitoinen pääruoka, kuten wieninleike lisukkeineen. Kaupungeissa iltapäiväkahvi on tärkeä tapahtuma, ja kahvilakulttuuri on vilkasta. Ilta-ateria on kevyenpuoleinen, esimerkiksi leikkeleitä, leipää ja viiniä tai olutta.
Taide ja kirjallisuus
1800-luvun lopulla Wienissä syntyi kuvataiteen koulukunta, jota kutsutaan Wienin sesessioksi, jonka keskeisin taiteilija oli Gustav Klimt. Siinä olivat mukana myös arkkitehdit Otto Wagner, Adolf Loos ja Josef Hoffmann. Viimeksi mainittu oli perustamassa myös osuustoiminnallista taidekäsityön yritystä Wiener Werkstätteä. Klimtin sessionisteista erosi myöhemmin ryhmä, jota kautta nousivat esille muun muassa Oskar Kokoschka, Alfred Kubin ja Egon Schiele. Itävallassa 1900-luvulla kehittyneitä taiteen suuntauksia ovat myös fantastinen realismi ja Junge Wilde.
Monet tunnetuimmista itävaltalaisista näyttelijöistä ja elokuvaohjaajista on tehnyt uransa Yhdysvalloissa. Tällaisia näyttelijöitä ovat muun muassa Paul Henreid, Oscar Homolka, Hedy Lamarr, Maximilian Schell ja kehonrakentajasta näyttelijäksi ryhtynyt Arnold Schwarzenegger. Tunnettuja itävaltalaisyntyneitä ohjaajia ovat puolestaan Erich von Stroheim ja Otto Preminger.
Tiede ja filosofia
Kolme itävaltalaista fyysikkoa on saanut Nobelin: Erwin Schrödinger, Victor F. Hess ja Wolfgang Pauli. Veriryhmien keksijän Karl Landsteinerin lisäksi kuusi muuta lääketieteilijää ja neljä kemistiä on palkittu Nobelilla.
Itävallasta tuli filosofian keskus vuonna 1874, kun Franz Brentano kutsuttiin opettamaan Wieniin. Hänen ympärilleen kehittyi Brentanon koulukunta. Brentanon seuraajista Alexius Meinong puolestaan perusti Grazin koulukunnan. Wienin piiri syntyi Moritz Schlickin ja Otto Neurathin ympärille. Loogista empirismia edustaneen piirin lähellä olivat myös Ludwig Wittgenstein ja Karl Popper, jotka kuitenkin vaikuttivat pääosin Britanniassa. Itävaltalainen psykologian koulukunta syntyi Sigmund Freudin opetusten jälkeen. Freudin opit perustuivat psykoanalyysiin ja -terapiaan. Muista psykologeista Alfred Adler on yksilöpsykologian perustaja. Grazin koulukunnassa harrastettiin hahmopsykologiaa. Lisäksi Viktor Frankl on perustanut logoterapian, Erwin Ringel tutkinut itsemurhia ja Paul Watzlawick viestintäpsykologiaa.
Maailmanperintökohteet
pienoiskuva|Wachaun kulttuurimaisemaa Tonavan laaksossa. Unescon maailmanperintöluettelossa on 12 kohdetta Itävallasta
Urheilu
thumb|[[Yhdistetty|Yhdistetyn hiihtoa Seefeldin osakilpailussa Itävallassa.]] Alppihiihto on Itävallan suosituin urheilulaji. Itävaltalainen Mathias Zdarsky kirjoitti vuonna 1897 lajin ensimmäisen ohjekirjan. Itävaltalainen Toni Sailer voitti vuonna 1956 ensimmäisenä laskijana samoissa olympialaisissa pujottelun, suurpujottelun ja syöksylaskun. Hänen jälkeensä alppihiihtohuipulla ovat olleet muun muassa Franz Klammer, Mario Reiter, Petra Kronberger, Günther Mader, Anita Wachter ja Hermann Maier.
Jalkapallo on hiihtolajien lisäksi suosittua. Maa oli 1920- ja 1930-luvuilla lajissa jopa ihan maailman kärkeä, ja sen historian parhaita pelaajia ovat Matthias Sindelar, Toni Polster, Hans Krankl ja David Alaba. Itävallan miesten maajoukkue oli helmikuussa 2022 maailmanrankingissa 30:s ja naisten maajoukkue joulukuussa 2021 maailmanrankingin 21:s.
Itävalta on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1896. Siltä on jäänyt väliin ainoastaan Antwerpenin kesäolympialaiset 1920. Maan menestynein laji on alppihiihto, josta se vuoteen 2022 mennessä oli voittanut 40 kultamitalia. Mäkihypyssä ja taitoluistelussa Itävallalla on seitsemän kultamitalia. Menestyneimmät urheilijat ovat kolme kultaa voittaneet Felix Gottwald, Thomas Morgenstern, Matthias Mayer ja Hermann Maier.
Itävallan Innsbruck on järjestänyt talviolympialaiset 1964 ja 1976. Maassa on myös useita kansainvälisesti tunnettuja alppihiihtokeskuksia, ja niissä on järjestetty useita alppihiihdon MM-kilpailuja. Itävallassa on pidetty myös hiihdon MM-kilpailuja, ja maassa on vuosittain kaksi Keski-Euroopan mäkiviikon osakilpailua.
The Temple of Elemental Evil
The Temple of Elemental Evil on Gary Gygaxin ja Frank Mentzerin kirjoittama sekä TSR, Inc. -yhtiön vuonna 1985 julkaisema roolipeliseikkailu, joka sijoittuu Dungeons & Dragonsin Greyhawk-maailmaan. Se on jatko-osa Gygaxin aiempaan seikkailuun The Village of Hommlett, joka julkaistiin miniseikkailuna vuonna 1979. Pelaajien tehtävä on tuhota temppelinraunioissa oleva suuri pahuus.
The Temple of Elemental Evil keskittyy varsinaisen roolipelaamisen sijaan seikkailuun, jossa sivuhahmot jäävät vähemmälle huomiolle.
Troika Gamesin kehittämä videopeliversio seikkailusta The Temple of Elemental Evil julkaistiin vuonna 2003.
Ebba From
Ebba Ingegerd Svahn (o.s. From, s. 23. lokakuuta 1915 Helsinki – 25. marraskuuta 2006) oli suomalainen yleisurheilija, joka menestyi parhaiten pikajuoksussa. Hän oli yksi neljästä ensimmäisestä Suomea olympialaisten yleisurheilussa edustaneesta naisesta.
Valtimo (anatomia)
thumb|right|Valtimon seinämän kerrokset|300px
Valtimo on paksuseinäinen verisuoni, joka kuljettaa verta sydämestä poispäin. Valtimo kuljettaa happea ja ravintoaineita veren mukana kudoksille. Poikkeuksen tekevät keuhkovaltimot, jotka vievät hiilidioksidipitoisen veren keuhkoihin hapettumaan. Ruumiin päävaltimo on aortta, josta haarautuvat kaikki pienemmät valtimot.
Valtimon seinämän rakenne
Sisimpänä valtimossa on sisäkalvo, joka muodostuu endoteelista ja siihen liittyvästä sidekudoksesta. Endoteeli on litteää levyepiteeliä. Sisäkalvon ulkopuolella on keskikalvo, joka muodostuu lähinnä kimmosyistä ja sileälihassyistä. Suurissa valtimoissa eli paineentasaajavaltimoissa on suhteellisen suuri määrä kimmosäikeitä, kun taas pienemmissä valtimoissa sileälihassyt ovat vallitsevana rakenteena. Paineentasaajavaltimoiden kimmosäikeet tasaavat verenvirtausta. Uloimpana kerroksena valtimossa on sidekudoksinen ulkokalvo, joka kiinnittää verisuonen ympäristöönsä. Valtimoiden seinämät ovat paksumpia kuin laskimoiden, koska valtimoissa on suurempi verenpaine. Liian ohut seinämä repeytyisi valtimopaineen vaikutuksesta. Lisäksi veri virtaa nopeammin valtimoissa kuin laskimoissa, koska valtimoiden luumen (ontelo) on pienempi.
Mustalampi (Iitti, Lapinkulma)
Mustalampi on Kymessä Iitissä Lapinkulman kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 6,6 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Pyhäjärven alue (Kymijoki)ella (14.12), jonka Pyhäjärven lähialueeseen (14.121) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 88,5 metriä mpy.
G. I. Lindström
Gustaf Israel Lindström (23. joulukuuta 1821 Turku – 17. heinäkuuta 1877 Hämeenlinna) oli suomalainen pappi ja lukion lehtori.
Lindströmin vanhemmat olivat turkulainen oikeusraatimies Karl Johan Lindström ja hänen toinen vaimonsa Anna Maria Plomqvist. Lindström kävi Turun triviaalikoulua ja Turun lukiota päästen ylioppilaaksi 1842. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1847, teologian kandidaatiksi 1853 sekä teologian lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1857. Lindström vihittiin papiksi 1856.
Lindström toimi Turun yläalkeiskoulun vt. apulaiskollegana vuodesta 1853 ja vakinaisena kollegana 1854. Hän oli Hämeenlinnan lukion (alkeisoppilaitoksen) teologian lehtorina vuodesta 1857.
Lindström kirjoitti myös runoja ruotsin kielellä.
Lindström oli naimisissa vuodesta 1854 Fredrika Charlotta Timmin kanssa.
Semtex
thumb|250px|Semtex H -muoviräjähde. Semtex on muoviräjähde, joka koostuu pentriitistä, heksogeenista ja lisäaineista. Se on kehitetty 1950-luvun lopulla Tšekkoslovakiassa. Se tuli tuotantoon 1960-luvulla.
Semtex on muovailtava niin kuin muutkin muoviräjähteet, mutta toimii laajalla lämpötila-alueella. Se tunnetaan julkisuudessa terroristiyhteyksistä, sillä muun muassa suurta huomiota herättäneessä Lockerbien pommi-iskussa käytettiin sitä.
Semtex on tehokkain muoviräjähde ja huomattavasti perinteistä TNT:tä tehokkaampaa. Sen painoon suhteutettu räjähdystehoindeksi (R.E. factor) on 1,66 kun TNT:n on 1 (C-4:n 1,34). Riittäväksi määräksi lentokoneen tuhoamiseksi on mainittu 250 grammaa Semtexiä. Lockerbien pommi-iskussa matkustajakoneen tuhosi 12 unssia (noin 340 grammaa) Semtexiä.
Koostumus
thumb|Semtex A -muoviräjähde. Semtexin pääosat ovat PETN ja RDX. Semtex H:ssa PETN:iä on 49,8 prosenttia ja RDX:ää 50,2 prosenttia. Semtex A:ssa on PETN:iä 94,3 prosenttia ja RDX:ää 5,7 prosenttia. Räjähdysaineen lisäksi Semtexin koostumukseen kuuluu antioksidanttia, pehmenninainetta ja sidosainetta. Havaitsemisen helpottamiseksi on lisätty vielä etyleeniglykolidinitraattia.
Historia
Semtexin keksi vuonna 1966 Stanislav Brebera. Se luotiin maamiinojen raivaukseen sekä käsiteltävyydeltään entisiä räjähdysaineita turvallisemmaksi vaihtoehdoksi kaupallisiin räjäytystöihin. Neuvostoliiton miehitettyä Tšekkoslovakian 1968 Semtexin kehitystyö otettiin pois Breberan käsistä.
Semtex sai nimensä Pardubicen (sijaitsee Itä-Tšekissä) esikaupungista Semtínistä, missä tätä räjähdeseosta ensiksi valmistettiin. Valmistajana toimi aluksi Semtín Glassworks, sittemmin VCHZ Synthesia ja nykyisin valtionyhtiö Explosia, a.s..
Tuotanto
Semtexiä tuotettiin ensin B 1 -tuotemerkin alla sotilaskäyttöön. Vuodesta 1964 tuotemerkki oli Semtex 1A, vuodesta 1967 Semtex H ja vuodesta 1987 Semtex 10. Semtex 1A:ta käytettiin lähinnä Tšekkoslovakiassa. Semtex H:ta vietiin lähinnä Vietnamiin miinanraivaustarkoituksiin. Vuonna 1981 vienti riskialueille kiellettiin ja Semtexiä sai jatkossa viedä enää Varsovan liiton maihin. Vuonna 1989 vienti lopetettiin tilapäisesti kokonaan.
Terrori-iskut toivat muutoksia koostumukseen, tuotannossa ja jakelussa ammottavia aukkoja
Muoviräjähteitä ei tunnettu yleisesti ennen terrori-iskuja. Lockerbien johdosta Semtexiin lisättiin metallikomponentteja sekä merkintä-ainetta, joka tuottaa havaittavan hajun. Myös valvontaa laajennettiin viennistä kattamaan koko Semtexin myynti. Uusi Semtex säilyy myös alkuperäistä lyhyemmän aikaa (pehmenninaineen vaikutus katoaa), kolme vuotta edellisen version kahteenkymmeneen verrattuna.
Nykyään Semtexiä tuotetaan uutena enää 10 tonnia vuodessa, pääosin Tšekin armeijan käyttöön. Explosian päähuomio on Tšekin armeijan varastoissa olevan vanhan räjähdysainemateriaalin uudelleenkäsittelyssä, merkinnässä ja tuhoamisessa.
Valvonnasta huolimatta Semtexin salakuljetustapauksia on paljastunut. Sitä kerrotaan myös varastettavan huomattavia määriä työmailta myytäväksi mustassa pörssissä.
Vuonna 2002 Sunday Mirrorin tutkijat löysivät turvallisuusaukon Pardubicessa sijaitsevalla Semtex-tehtaalla. He kävelivät useampana päivänä kadulta suoraan sisään tehtaaseen kenenkään estämättä ja saivat kierrellä tiloissa vapaasti.
Semtex-nimen muita käyttäjiä
Pop-ikoni Madonnan vuonna 2006 perustama uusi yhtiö Semtex Girls Ltd. herätti tuotemerkin omistavan räjähdeyhtiön huomion. Tšekkiyhtiö on aikaisemminkin taistellut luvatonta tuotemerkin käyttöä vastaan lakiteitse, mutta päätyi sopimaan mm. tapauksen, joka koski Semtex-nimistä suosittua tšekkiläistä energiajuomaa.
Susan Boyle
Boyle esitti kilpailussa Victor Hugon romaanin Kurjat pohjalta tehdyn ”Les Misérables” -musikaalin ensimmäisestä kohtauksesta Fantine-hahmon soololaulun ”I Dreamed a Dream”. Suorituksellaan hän ällistytti täysin sekä yleisön että tuomarit, joiden kilpailijan ulkoiseen olemukseen perustuneet ennakko-odotukset olivat mahdollisimman kaukana tämän taitavasta esityksestä.
Boyle oli kilpailun finaalissa ennakkosuosikin asemassa, mutta hän sijoittui siinä lopulta toiseksi hävittyään tanssiryhmä Diversitylle.
Musiikkiura
Boyle on vuonna 1999 tehnyt omalla kustannuksellaan demonauhan, jossa on kaksi kappaletta: ”Cry Me a River” ja ”Killing Me Softly with His Song”. Tätä nauhaa hän on noihin aikoihin jakanut muutamia kappaleita tuttavilleen.
Samana vuonna Boyle levytti ”Cry Me a River” -blueskappaleen Whitburnin kunnanvaltuuston vuosituhannenvaihteen kunniaksi tuottamalle ”The Millennium Celebration” -nimiselle hyväntekeväisyys-CD:lle, jota painettiin vain 1 000 kappaletta. Sen lisäksi hän on laulanut muun muassa kirkkokuorossa ja karaokekilpailuissa. Hän on maininnut aloittaneensa laulamisen 12-vuotiaana.
Britain’s Got Talent -kilpailun ensimmäisessä esiintymisessään Clyde Auditorium -konserttisalissa Glasgow’ssa Boyle tavoitti 11,8 miljoonan tv-katsojan yleisön. Hän lauloi varmasti ja yleisön suosion saavuttaen, mutta muusta kuin lauluosuudesta oli nähtävissä, ettei hän ollut ammattilainen tai saanut esiintymiskoulutusta. Kilpailussa kysyttäessä hän totesi esikuvakseen Elaine Paigen. Tuomareina kilpailussa olivat Simon Cowell, Amanda Holden ja Piers Morgan.
Kuusitoista päivää myöhemmin hänen kilpailuvideonsa eri versioita YouTubessa oli katsottu jo yli 150 miljoonaa kertaa.
Boyle oli jo ensimmäisen julkisuusviikkonsa aikana haastateltavana useassa Ison-Britannian ja Yhdysvaltain televisiokanavien keskustelu- tai uutisohjelmassa ja myös lyhyesti laulanut niissä a cappella eli ilman säestystä.
Yksityiselämä
Susan Boyle syntyi Blackburnissa, West Lothianissa Skotlannissa yhdeksänlapsisen perheen nuorimmaiseksi. Hänen isänsä Patrick työskenteli kaivoksessa ja äitinsä Bridget pikakirjoittajana. Isä oli myös osa-aikainen laulaja.
Hänen vanhempansa ovat irlantilaisia maahanmuuttajia. Susan Boyle oli neljän veljeksen ja kuuden siskoksen muodostamasta lapsikatraasta nuorin. Lapsista vain kuusi jäi eloon. Susan syntyi äidin ollessa 45-vuotias. Synnytys oli vaikea, ja Susan ehti hetken kärsiä hapenpuutteesta. Hänellä on diagnosoitu oppimisvaikeuksia, jotka johtivat koulukiusaamiseen. Häntä kutsuttiin nimellä ”Susie Simple”, mutta hän oppi puolustautumaan ivaajiaan vastaan. Vuonna 2012 diagnoosi kuitenkin korjattiin. Boylella on autismiin kirjoon kuuluva Aspergerin syndrooma ja keskimääräistä korkeampi älykkyysosamäärä. Oireyhtymä on vaikuttanut hänen live-esiintymistensä vähäiseen määrään 2014 lähtien.
Suoritettuaan koulunsa päätteeksi muutaman tutkinnon hän sai kuudeksi kuukaudeksi työtä keittäjänä West Lothianin Collegessa. Tämä jäi hänen ainoaksi työpaikakseen kykykilpailuun saakka. Hän myös osallistui yhteiskunnan järjestämiin koulutusohjelmiin. Toisinaan hän kävi teatterissa kuuntelemassa ammattilaulajia, ja esiintyi itsekin paikallisissa tapahtumissa. Hän kävi äänenkäytönopettaja Fred O’Neilin pitämillä laulutunneilla.
Vuonna 1995 hän kävi Michael Barrymoren ”My Kind of People” -musikaalia varten järjestetyssä koe-esiintymisessä Braeheadin ostoskeskuksessa Glasgow’ssa. Hän on kertonut olleensa liian hermostunut tehdäkseen tuolloin hyvää vaikutusta tuomareihin. The Guardian -lehden mukaan hän on käynyt Edinburghin ilmaisutaiteen oppilaitosta ja osallistunut "Edinburgh Fringe" -taidefestivaaleille.
Fred O’Neilin mukaan Susan Boyle luopui The X Factor -nimisen television kykykilpailun koe-esiintymisestä, koska uskoi, että ulkonäkö ratkaisisi valituksi tulemisen, ja oli lähellä luopua myös suunnitelmastaan osallistua Britain’s Got Talent -kisaan. O’Neil kertoi skotlantilaiselle The Scotsman -sanomalehdelle Boylen kanssa käymästään puhelinkeskustelusta, jossa tämä oli todennut olevansa liian vanha tähän nuorten ihmisten kilpailuun. O’Neil oli kuitenkin taivutellut hänet mukaan ohjelmaan.
Susan Boylen isä kuoli 1990-luvulla. Hänen sisaruksensa olivat jo lähteneet kotoa, minkä takia Susan jäi yksin hoitamaan iäkästä äitiään. Tämä kuoli 91 vuoden iässä vuonna 2007. Susan Boyle asuu perheensä kotitalossa kissansa Pebblesin kanssa. Hänen äitinsä oli aina rohkaissut häntä osallistumaan paikallisiin laulukilpailuihin, joita Susan useasti myös voitti. Äiti oli myös yrittänyt taivutella Susania osallistumaan Britain’s Got Talent -kilpailuun patistamalla häntä laulamaan omaa seurakuntaansa suurempien yleisöjen edessä.
Britain’s Got Talentissa esiintymisensä aikoihin Boyle oli työtön, mutta toimi aktiivisesti vapaaehtoistyöntekijänä katolisessa ”Our Lady of Lourdes” -seurakunnassa Blackburnissa.
Schiller (kraatteri)
thumb|Schiller-kraatteri. Schiller on törmäyskraatteri Kuun luoteisosassa. Kraatterin halkaisija on 179,36 km, ja syvyys 3,9 km. Kraatteri on pitkulaisen muotonsa puolesta helposti tunnistettavissa. Schilleristä itään sijaitsee kraatteri Bayer, ja kaakkoon Rost.
Pyöräily kesäolympialaisissa 1896 – miesten 12 tunnin ajo
Miesten 12 tunnin pyöräily kesäolympialaisissa 1896 käytiin 12. huhtikuuta. Kilpailuun osallistui seitsemän urheilijaa neljästä valtiosta ja se alkoi viideltä aamulla loppuen viideltä iltapäivällä. Kultaa voitti Itävallan Adolf Schmal.
Tulokset
Schmal ohitti kaikki muut kilpailijat kierroksella jo kilpailun alussa ja ajoi lopun matkaa Keepingin kanssa ja voitti kilpailun juuri tällä kierroksella.
John Moses Browning
thumb|John Moses Browning John Moses Browning (23. tammikuuta 1855 Ogden, Utah, Yhdysvallat – 26. marraskuuta 1926 Liège, Belgia) oli yhdysvaltalainen asesuunnittelija, jolle myönnettiin 128 asepatenttia.
Browningin suunnittelemista aseista on edelleen aktiivisessa sotilaskäytössä esimerkiksi M2-konekivääri. Muita hänen suunnittelemiaan merkittäviä aseita olivat muun muassa Colt M1911 .45 ACP -pistooli ja BAR (Browning Automatic Rifle) -pikakivääri, joita kumpaakin käytettiin paljon toisessa maailmansodassa.
Sa'd Zaghlul
Sa'd Zaghlul (heinäkuu 1857 – 23. elokuuta 1927) oli egyptiläinen valtiomies ja nationalisti. Hän johti maan Wafd-puoluetta ja oli Egyptin muodolliseen itsenäisyyteen lopulta vuonna 1922 johtaneen kansallismielisen liikehdinnän johtohahmo. Hän toimi myös maan pääministerinä vuonna 1924.
Nuoruus
Sa'd Zaghlul syntyi heinäkuussa 1857 Ibyanahissa Niilin suiston alueella Egyptissä. Hänen perheensä kuului Egyptin maaseudun arabiankieliseen keskiluokkaan. Koulutuksensa hän sai al-Azharin yliopistossa Kairossa ja Egyptin lainopillisessa koulussa.
Kansallinen liike
Zaghlul alkoi toimia Egyptin kansallisessa liikkeessä 1880-luvulta lähtien ja hän tuli pidätetyksi Egyptin Urabi-kapinan yhteydessä. Zaghlulin poliittinen ura eteni nopeasti kapinan jälkeen. Hänestä tuli vetoomustuomioistuimen tuomari vuonna 1892 ja vuonna 1895 hän meni naimisiin tuolloisen pääministeri Mustafa Paša Fahmin tyttären kanssa. Vuonna 1906 hänestä tuli opetusministeriön johtaja ja oli mukana perustamassa Hizb al-Ummah-puoluetta. Nimitys opetusministeriksi tehtiin egyptiläisten nationalistien lepyttelemiseksi Dinšawain selkkauksen jälkeen. Zaghlulin johdolla arabiasta tuli valtion peruskoulujen opetuskieli. Hän otti usein yhteen brittien kanssa ja häntä on kuvailtu toisinaan ylimieliseksi ja itsevaltaiseksi. Toisaalta hän oli karismaattinen ja kykeni tasapainoilemaan itsenäisyysliikkeen radikaaleimman ja maltillisimman siiven välillä. Hänellä oli myös toimiva keskusteluyhteys brittien kanssa. Tietyissä nationalistissa piireissä Zaghlulin toiminta nähtiin petturuutena ja yhteistyönä maan miehittäjän kanssa.