cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jesuiittojen historia
Koulutustyö
Jesuiittojen kasvatus- ja koulutustyö on kiistämättä kasvattanut useita historian suurmiehiä ja taiteellisia lahjakkuuksia, mutta sekin on saanut osansa jesuiittoihin kohdistuneesta arvostelusta. Esimerkiksi Peter Petersenin vuodelta 1944 oleva tutkimus nimeltään Jesuitenerziehung suhtautuu negatiivisesti jesuiittojen opetustyöhön. Yksi tutkimuksen ajatus on se, että jesuiittojen koulut olisivat kouluja juuri lahjakkaalle eliitille. Kritiikkiä saivat osakseen myös koulujen sotilaallinen kuri ja oppilaiden välinen kilpailu opetusmenetelmänä, minkä lisäksi Petersenin mielestä kasvatukseen liittyy "tahdon kidutusta". Tutkimuksen lopussa kirjoittaja toteaa jesuiitoista: "Heissä ei ole lämmintä rakkautta, vaan heidän luonteensa on jäänkova."
Keski-Eurooppa
Yksi jesuiittaveljeskunnan alkuperäisistä tavoitteista oli päästä "valtaamaan" takaisin katolilaisuudelle sen protestantismille menettämät alueet Euroopasta. Euroopassa tapahtuvan työn keinoina oli koulutustyö sekä diplomatian käyttö. Jesuiittojen toiminta Euroopassa oli osaltaan pysäyttämässä protestantismin leviämistä Puolaan, Itävaltaan ja eteläiseen Saksaan.
Espanja ja Portugali
Jesuiittaveljeskunnan leviäminen suureksi eurooppalaiseksi voimatekijäksi oli alkanut jo sääntökunnan ensivuosina. Neljä vuotta Paavali III:n antaman hyväksynnän jälkeen eli 1544 isä Aroaz, Ignatius Loyolan serkku, matkusti kuuden kumppaninsa kanssa Espanjaan. Vaikka moni jesuiittaveljeskuntaa perustamassa ollut mies olikin juuriltaan espanjalainen, ei järjestö ollut ottanut Espanjaa kokoontumispaikakseen. Siispä isä Aroazin matka Espanjaan aloitti nopean prosessin, joka johti jesuiittojen onnistumiseen. Jesuiitat saivat nopeasti jalansijaa Espanjassa. Tosin nuorelle sääntökunnalle ilmaantui myös vastustajia, ja muun muassa Melchior Cano -niminen espanjalainen teologi asettui veljeskuntaa vastaan.
Joka tapauksessa Espanjasta muodostui jesuiitoille tärkeä alue. Ignatius Loyolan kuollessa maassa oli jo kolmesataa jesuiittaa, ja alle kahdessakymmenessä vuodessa määrä nelinkertaistui. Kun järjestö lopulta lakkautettiin, jäseniä oli Espanjassa 2171. Espanjasta myös suuntautui useita lähetysmatkoja Euroopan ulkopuolelle, muun muassa Etelä-Amerikkaan ja Filippiineille. Jesuiittaoppineet osallistuivat myös maallista hallintoa koskeviin keskusteluihin, ja heistä osa kannatti ajatusta, jonka mukaan kuninkaan valta oli peräisin Jumalalta, mutta tuli kuninkaalle kansan kautta. Tällaisten ajatusten esittäminen hankaloitui syvästi Espanjan siirtyessä 1600-luvulla itsevaltiuteen.
Jo yksi jesuiittaveljeskunnan perustajista, Simão Rodrigues, oli portugalilainen. Espanjan tavoin jesuiitat saivat jalansijaa myös Portugalista, mistä käsin harjoitettiin lähetystyötä Kaukoitään ja eteläiseen Afrikkaan. Samalla Portugalissa jatkui jesuiittojen opillinen tutkimustyö, ja kuuluisia jesuiittatutkijoita olivat muun muassa Pedro da Fonseca ja Luis Molina. Loppujen lopuksi jesuiittojen syvä alamäki 1700-luvulla alkoi kuitenkin juuri Portugalista, missä maan pääministeri hyökkäsi voimakkaasti veljeskuntaa vastaan.
Ruotsi
Jesuiitoilla oli jonkin verran vaikutusta myös protestanttisen uskon omaksuneeseen Ruotsin valtakuntaan. Heidän toimintaansa helpotti Juhana III:n katolilainen vaimo Katariina Jagellonica. Aikanaan paavi jopa toivoi voivansa käännyttää kuninkaan jesuiittojen avulla, mutta lopulta ajatus kaatui kuninkaan alettua asettaa paaville ehtoja. Vaikka neuvottelut paavin ja kuninkaan välillä katkesivatkin, kasvatettiin tuleva kuningas Sigismund katolilaisuuteen. Tämäkään toimi ei loppujen lopuksi tuonut suurempaa hyötyä, sillä kruunu pysyi kuninkaalla suhteellisen lyhyen aikaa. Konkreettisesti jesuiittojen toiminta Ruotsissa näkyi kuningatar Kristiinan kääntymisenä katolilaisuuteen. Tapauksen suora merkitys jäi vähäiseksi, koska Kristiina luopui kruunustaan. Myöhemmin Kristiina muutti Roomaan, ja hänet on haudattu Vatikaanin Pietarinkirkkoon.
Nykyään Suomessa ei työskentele jesuiittoja, mutta Ruotsissa on kaksi jesuiittayhteisöä. Maassa työskentelee noin 15 jesuiittaa erilaisissa ammateissa filosofian opettajista spirituaalisiin ohjaajiin.
Lähetystoiminnan perusteita
Jesuiitat osoittautuivat perustamisensa jälkeen tehokkaiksi käännyttäjiksi. Järjestö oli paitsi vapaa luostarielämästä, harjoitti se myös akkomodaation perusteita käännytystyössään eli pyrki mukautumaan paikalliseen kulttuuriin. Tällainen mukautuminen ei kuitenkaan saanut yksinomaan ihastunutta vastaanottoa kristikunnassa. Jyrkkää vastustusta ilmeni dominikaanien ja fransiskaanien taholta. Nämä pitivät jesuiittojen toimintaa "pakanuuteen sopeutumisena" ja siten paholaisen palvontana. Edes jesuiittaveljeskunta ei ollut yksimielinen toimintansa oikeutuksesta. Akkommodaation tuomitseva päätös saatiin paavilta vuonna 1704, ja ei-kristilliset riitit saivat lopullisen hylkäyksen 1744. Muutos kirkon kantaan annettiin vasta 1938 akkommodaation hyväksi. Kiisteltyjen menetelmiensä ansiosta jesuiitat harjoittivat vuosisatoja tehokasta käännytystyötä niin Etelä-Amerikassa kuin Aasiassakin.
Etelä-Amerikka
pienoiskuva|vasen|Jesuiittojen lähetyskirkko [[Latinalainen Amerikka|Latinalaisessa Amerikassa]] Vuonna 1549 isä Numbrega seurueineen matkusti Brasiliaan harjoittamaan lähetystyötä paikallisten parissa. Toiminta oli alkuun hidasta, mutta kielten opettelun jälkeen se alkoi nopeutua. Vähitellen jesuiittojen lähetystyö Keski- ja Etelä-Amerikassa lisääntyi, vaikka osa lähetyssaarnaajista kuoli marttyyrina työnsä takia. Lähetystyö kuitenkin tuotti tulosta, ja vuoteen 1630 mennessä mantereella oli jo 70 000 käännynnäistä. Ennen Klemens XIV:n päätöstä lakkauttaa jesuiittaveljeskunta vuonna 1773 pelkästään Brasiliassa toimi jo 445 jesuiittaa.
Puhuttaessa jesuiittojen toiminnasta Etelä-Amerikassa mainitaan yleensä Paraguay, jossa jesuiitoilla on ollut merkittävä vaikutus maan kehitykseen ja historiaan. Vuonna 1609 jesuiitat aloittivat valtion alueella voimakkaan lähetystyön ja perustivat sen itäosaan käytännössä oman valtionsa. Sen tarkoituksena oli suojella intiaaneja espanjalaisten siirtolaisten ja virkamiesten hallinnolta ja riistolta. Jesuiittojen hallitsemilla alueilla elinolosuhteet, aineellinen ja henkinen kulttuuri saivat kehittyä, ja jopa jesuiittoja voimakkaasti arvostellut valistusfilosofi Voltaire myönsi, että jesuiittojen avulla oli saavutettu "sellainen sivilisaation aste kuin niissä oloissa oli mahdollista".
Jesuiittojen hallinnoimaa Paraguayta on kuvattu "kristillis-sosialistiseksi" ja "puolikommunistiseksi". Suurin osa viljelymaasta ja koko karja pidettiin yhteisomistuksessa, vaikka intiaanien sallittiinkin omistaa pieniä maapaloja. Yhteisomistuksen piiriin luettiin myös varastoitu ruoka, jota jaettiin kulloisenkin tarpeen mukaan sillä edellytyksellä, että saaja oli myös tehnyt työtä.
Jesuiitat opiskelivat itsekin intiaanien äidinkieltä. Intiaaneille taas opetettiin espanjaa ja hiukan myös latinaa. Jumalanpalvelukset olivat kansankielellä. Hallinnon osalta kyseessä oli jonkinasteinen demokratia, sillä intiaanit saivat äänestää keskuudestaan "pormestarin" ja muita virkamiehiä. Jesuiitoilla oli kuitenkin valtaa ehdokkaiden valintaan liittyen.
Espanjalaisia kehitys ei miellyttänyt. Jesuiittojen johtamia alueita kadehdittiin muun muassa niiden paremman taloudellisen tilanteen takia. Niinpä lopulta yli 150 vuotta kestäneen suotuisan kauden jälkeen Espanjan kuningas Kaarle III karkotti jesuiitat koko valtakunnasta. Intiaanien omistuksessa olleet maat ja omaisuus ryöstettiin.
Jesuiittojen toiminta Etelä-Amerikassa noudatti akkommodaation periaatteita, eli veljeskunta pyrki mukautumaan paikalliseen kulttuuriin. Esimerkiksi Jumalaa tarkoittavana käsitteenä käytettiin tupán -nimistä ukkoshenkeä. Samoin vaikkapa suitsukekäytännön osalta suitsukkeet korvattiin paikallisella anguaypuulla, minkä lisäksi Jeesus apostoleineen esitettiin maalauksissa intiaaneina – lukuun ottamatta espanjalaiseksi maalattua Juudasta.
Aasia
pienoiskuva|[[Francisco Xavier|Pyhä Francisco Xavier, yksi jesuiittaveljeskunnan perustajista ja laajaa käännytystyötä Kaukoidässä harjoittanut jesuiitta.]]
Vuoteen 1537 mennessä Intian rannikkoseuduilla asuvat paravat kääntyivät kristinuskoon ja saivat samalla Portugalin armeijan suojeluksen. Pyhimykseksi myöhemmin julistettu jesuiittakäännyttäjä ja yksi veljeskunnan perustajajäsenistä, Francisco Xavier sai syvää arvostusta paravien keskuudessa kääntämällä uskon- ja synnintunnustuksen, kymmenen käskyä, Ave Maria-, Salve Regina- ja Isä meidän -rukouksen tamiliksi. Paravien keskuudessa harjoitettu lähetystyö kantoi myös pitkäaikaisempaa hedelmää, sillä nämä pysyivät kristittyinä myös tulevat vuosisadat jesuiittojen lakkauttamisenkin jälkeen. Paravien lisäksi tällainen kristillisyys säilyi Malabarrannikolla elävien Tuomas-kristittyjen parissa.
Jo ennen 1500-luvun puoliväliä olivat Francisco Xavierin lisäksi useat jesuiitat harjoittaneet laajamittaista käännytystyötä Kaukoidässä. Lähetystoiminta levisi myös Japaniin. Heidän saapumisensa osui aikakauteen, jolloin lääninherrat, daimiot, etsivät itselleen liittolaisia tehokkaiden muskettien ja kauppasuhteiden toivossa, eivätkä Japanin provinssit olleet enää tiiviisti shōgunin hallinnan alaisina. Jesuiittalähetyssaarnaaja Alessandro Valignano kannatti ja vaati lähetysmenetelmäksi voimakasta sopeutumista paikalliseen kulttuuriin, mikä oli aikaisemminkin tuonut jesuiitoille hyviä tuloksia. Kysymys voimakkaasta sopeutumisesta aiheutti kiistaa lähetyssaarnaajien välille. Lähivuosikymmeninä jesuiittojen ongelmat jatkuivat, sillä shōgunien jälleen ottaessa Japanin haltuunsa valitsivat he valtionideologiaksi kungfutselaisuuden kristinuskon sijasta. Kristinuskoa alettiin vähitellen pitää valtiolle vaarallisena lahkolaisuutena, muun muassa sen vaatiessa muita uskontoja huomattavasti voimakkaampaa uskollisuutta Jumalaa kohtaan. Kiristynyt tilanne näkyi jonkinasteisina kristittyjen vainoina sekä esimerkiksi Shimabaran kapinan muodossa. Kovat jesuiittavainot sen sijaan saattoivat alkaa vasta, kun katolilaisiin nyrpeästi suhtautuivat hollantilaiset ja britit aloittivat kaupan Japaniin 1600-luvun alussa, eikä japanilaisten enää tarvinnut pelätä kaupan katkeamista uskonnollisista syistä. 1614 jesuiittoja alettiin syyttää salaliitosta ja vakoilutoiminnasta Portugalin ja Espanjan hyväksi, ja 1620 alkoivat kristittyjen vainot, jotka pakottivat jesuiitat luopumaan lähetystyöstään.
pienoiskuva|vasen|Ranskalaisjesuiitta [[Nicolas Trigault kiinalaiseen asuun pukeutuneena.]] Jesuiittojen työn lopputulokset vaihtelevat arvioista riippuen. Esimerkiksi Catholic Encyclopedia vuodelta 1913 sanoo, että vuonna 1582 pelkästään Japanin kristittyjen määrä olisi ollut jo 200 000 ihmistä, maahan olisi perustettu 250 kirkkoa ja siellä toimisi 59 lähetyssaarnaajaa. Sen sijaan vuonna 1582 jesuiitta Alessandro Valignano raportoi Japanissa olevien kristittyjen määräksi noin 150 000 kristittyä ja kirkkoja olevan 200. Catholic Encyclopedian mukaan kristittyjen määrä olisi jesuiittojen lähetysten aikana ollut korkeimmillaan ollut noin 1,8 miljoonaa,, kun taas luotettavammat lähteet puhuvat noin puolesta miljoonasta kristitystä. Katolinen lähetystyö alkoi 1200-luvulla Kiinassa. Se keskeytyi jo samalla vuosisadalla, mutta alkoi jesuiittojen johtamana uudelleen noin vuonna 1580. Tällöin organisoidusta lähetystyöstä vastasivat pääasiassa portugalilaiset jesuiitat. Catholic Encyclopedian tietojen mukaan ensimmäiset maassa toimineet jesuiitat perustivat muun muassa neljä kollegiota ja yhden seminaarin. Mukautumalla kiinalaisten katsantokantaan jesuiitat saivat jalansijaa Kiinassa: jesuiittojen Kiinan-lähetyksen aloittanut italialainen Matteo Ricci meni toimissaan niin pitkälle, että alkoi elää kiinalaisen elämäntyylin mukaisesti, pukeutui kiinalaisittain ja kasvatti itselleen tavan mukaan pitkät kynnet. Hän pyrki myös löytämään yhtäläisyyksiä kiinalaisesta filosofiasta ja kristinuskosta. Tämän työn seurauksena hän esitti kristilliset tulkinnat kungfutsetselaisuuden käsitteille tie ("taivas") ja chang-ti ("ylhäinen herra" taikka "herra ylhäällä"). Riccin työn tulokset eivät kuitenkaan olleet täysin aukottomia ja kiinalaiseen filosofiaan istuvia: esimerkiksi chang-ti'n rinnastaminen persoonalliseen jumaluuteen ei istunut kiinalaiseen ajatteluun, joka näki käsitteen persoonattomana voimana ja "kosmisena alkusyynä". Myöhempinä vuosina kiihtyneet kiistat riiteistä kärjistivät jesuiittojen asemaa Kiinassa, ja kulttuuriin mukautumisen heikettyä jesuiitat saivat käytännössä karkotustuomion 1723.
Joutuminen epäsuosioon ja lakkauttaminen
pienoiskuva|vasen|[[Klemens XIII, joka ilmoitti "mieluummin hakkaavansa kätensä irti kuin allekirjoittavansa jesuiittaveljeskunnan lakkauttamismääräyksen".]] pienoiskuva|[[Klemens XIV: "...täydellä vallalla, jonka olemme saaneet apostolilta, me hajotamme, tukahdutamme, lopetamme ja hylkäämme mainitun seuran". .]]
1700-luvulla nousussa ollut uusi valistusajattelu ja siitä virinnyt valistusaika horjutti kirkon aikanaan erittäin tiivistä valta-asemaa, joka nyt kyseenalaistettiin. Valistusajattelijat arvostelivat myös sokeaa uskoa valtion ja kirkon arvovaltaan. Luonnontieteet olivat edistyneet edellisillä vuosisadoilla, ja tämä vaikutti todellisuuskäsitykseen. Myös tiedot muista maanosista vaikuttivat käsityksiin yhteiskunnasta ja uskonnosta.
Samalla, kun valistusaika horjutti kirkkoa, oli Kirkkovaltio ajautunut pahoihin vaikeuksiin. Paavista oli tullut heikko voimatekijä, eikä hänen valtionsa pysynyt enää pystyssä ilman Euroopan maallisten valtioiden tukea. Samalla paavinistuin asettui myös omia pappejaan vastaan, sillä se kieltäytyi uudistusmielisten ajatuksista muun muassa pitää messu kansankielellä. Samaan aikaan valistusfilosofit, esimerkiksi jesuiittojen koulua käynyt Voltaire, arvostelivat kirkkoa taantumukselliseksi ja taikauskoiseksi. Valistusfilosofien kiihkeimmät hyökkäykset eivät kuitenkaan olleet tähdätty suoraan paavia vastaan, vaan kovinta kritiikkiä saivat osakseen jesuiitat. Jesuiitat leimattiin "vallanhimoisiksi, fanaattisiksi ja taantumuksellisiksi, moraaliltaan joustaviksi ja tekopyhiksi". Samalla levisi huhuja, joiden mukaan jesuiitat olivat rikastuneet laittomin keinoin Etelä-Amerikan hallintoalueillaan.
Jesuiittojen tilanne paheni Portugalin pääministeri Sebastião José de Carvalho e Melon aloittaessa jesuiittainvastaisen toimintansa. Hän kuului valistusmiehiin. Syytteitä jesuiittoja kohtaan esitettiin niin laittomasta kaupankäynnistä kuin myös kuninkaan murhaamiseen tähtäävästä salaliitosta. Lisäksi jesuiittojen väitettiin kiihottaneen kapinaa intiaanien keskuudessa Paraguayssa. Pääministeri e Melon toimiin kuului myös jesuiittojen omaisuuden kansallistaminen sekä näiden karkottaminen Kirkkovaltioon. Jesuiittojen epäonni ei loppunut tähän vuoden 1759 karkotukseen, sillä 1764 Ranska toimi samoin ja 1767 Espanja ja Napoli häätivät puolestaan maansa jesuiitat. Toiminta ei jäänyt karkotuksiin, sillä 1769 neljän Euroopan mahtimaan Rooman-lähettiläät esittivät vaatimuksensa jesuiittaveljeskunnan lakkauttamiseksi. Vielä tällöin paavinistuin asettui jesuiittojen puolelle, ja paavi Klemens XIII:n mukaan hän "mieluummin hakkaisi kätensä irti kuin allekirjoittaisi lakkauttamismääräyksen". Jo vuonna 1766 paavi oli julkaissut bullan Christianæ reipublicæ salus, joka oli tähdätty valistusta vastaan.
Paavi Klemens XIII ei kuitenkaan elänyt enää kauan, vaan menehtyi vielä samana vuonna. Seuraavassa konklaavissa ongelmia aiheutti Bourbon-sukuisten valtioiden uhkaus käyttää veto exclusionis -veto-oikeuttaan epämieluisan paavikandidaatin hylkäämiseen. Kolme kuukautta kestäneen kokouksen jälkeen kardinaalikollegio nosti paavinistuimelle fransiskaani Lorenzo Ganganellin, paavilliselta nimeltään Klemens XIV:n. Uusi paavi ei suhtautunut jesuiittoihin yhtä tinkimättömästi kuin edeltäjänsä, vaikkei toisaalta ollut myöskään lupautunut lakkauttamaan sääntökuntaa. Hän yrittikin aluksi antaa Euroopan valtioille myönnytyksillä vähentämällä jesuiittojen oikeuksia. Tämä ei kuitenkaan riittänyt, ja kuten Espanjan Rooman-lähettiläs asian ilmaisi:
Uhkaukset paavinistuinta vastaan lisääntyivät: Kirkkovaltio oli vähällä menettää suhteensa Bourbon-johtoisiin katolilaisiin valtioihin, jolloin kaikki luostarit olisi suljettu, nuntiukset eli paavillisen lähettiläät karkotettu ja Kirkkovaltioon olisi hyökätty. Viimeinen kuolinisku jesuiitoille oli se, kun jesuiittamyönteinen Maria Teresia sanoi, ettei vastustaisi sääntökunnan lopettamista. Klemens XIV julkaisi 16. elokuuta 1773 kirjeen Dominus ac Redemptor noster, jossa hän jesuiittoihin liittyen "täydellä vallalla, jonka olemme saaneet apostolilta, me hajotamme, tukahdutamme, lopetamme ja hylkäämme mainitun seuran".
Kirjeessä esitettiin perusteiksi veljeskunnan lakkauttamiseksi se, että "kirkon tehtävä on tuoda rauha ihmiskunnalle, ja kaikki, mikä luokkaa rauhaa on uhrattava". Kirjeessä myös sanottiin järjestön "herättäneen alusta asti epäsopua", ja siksi rauhan palauttamisen yksi edellytys olisi veljeskunnan lakkauttaminen. Paavin päätös lakkauttaa jesuiittojen sääntökunta sai osakseen suurta myönteistä kiitosta. Protestanttien tiedetään jopa todenneen, ettei kirkko olisi koskaan jakautunut, mikäli Klemens XIV olisi ollut paavi uskonpuhdistuksen aikaan. Valistusfilosofitkin kiittelivät paavia, joka heidän mielestään pyrki tekemään sovinnon modernin maailman kanssa. Jesuiittojen keskuudessa ratkaisu ei luonnollisesti saanut innostunutta vastaottoa, mutta sääntökunta oli vannonut uskollisuuttaan paaville. Niinpä päätös ei saanut heiltäkään laajaa julkista arvostelua. Jälkiseurauksina jesuiittojen kenraalia Lorenzo Ricciä syytettiin vielä perusteettomasti varkaudesta ja lukittiin kuolemaansa saakka Castel Sant'Angeloon.
Kun jesuiittaveljeskunta lopetettiin, kuihtui myös sen lähetystyö. Myös jesuiittojen oppilaitokset kärsivät, vaikkakin opettajista useat saivat uutta työtä kirkon kouluissa. Vaikka paavi olikin virallisesti lakkauttanut järjestön, oli sillä vielä muutamia tukilinnakkeita Euroopassa. Jesuiittoihin lämpimästi suhtautuneet Fredrik Suuri Preussissa ja Katariina Suuri Venäjällä kielsivät julkaisemasta paavin kirjettä. Preussissa jesuiittojen tarvitsi vain vaihtaa nimensä, kun taas Venäjällä he saivat pitää myös nimensä ja ulkoasunsa.
Vuodet 1773–1814 ja katolisen kirkon kaaos
pienoiskuva|vasen|Paavi Pius VII, jota [[Napoleon I|Napoleon piti vuosia vankinaan.]]
Jesuiittaveljeskunnan lakkauttaminen oli ollut merkittävä isku katoliselle lähetystyölle. Veljeskunnan toiminnan korvaaminen oli hankalaa, mutta samaan aikaan paavinistuin itsekin ajautui yhä syvempiin vaikeuksiin. Ranskan suuri vallankumous horjutti kirkon valtaa. Vallankumous johti Ranskan luostarien ja kirkkojen sulkemiseen. Kun papisto määrättiin vannomaan uskollisuutta uudelle hallinnolle, noin puolet papeista kieltäytyi. Paavi Pius VI julisti meneillään olevan skisman ja erotti kaikki uskollisuutta Ranskan uudelle hallinnolle vannoneet papit. Ranskan joutuessa sotaan muuta Eurooppaa vastaan paavi ja Kirkkovaltio asettuivat tukemaan Ranskaa vastustavaa liittoumaa. Vallankumousarmeijan valloittaessa Italiaa myös Kirkkovaltio alistettiin silloisen kenraali Napoléon Bonaparten johdolla. Paavi pakotettiin solmimaan Kirkkovaltion kannalta epäedullinen rauhansopimus, jossa se muun muassa joutui maksamaan suuret sotakorvaukset Ranskaan. Ranskalaisen upseerin kuoltua Roomassa syttyneissä mellakoissa jo kuolemansairas paavi vangittiin ja vietiin Alppien yli pieneen Valencian linnakkeeseen. Pius VI kuoli marttyyrina, ja paavinistuin käytännössä riisuttiin vuosiksi maallisesta vallasta. Kaiken lisäksi Napoleonin onnistui vangita myös Pius VI:n seuraajaksi valittu Pius VII.
Napoleonin kärsittyä tappion liittoutuneille paavi Pius VII pääsi palaamaan Napoleonin vankeudesta Roomaan 24. toukokuuta 1814. Wienin kongressin kokoontuessa järjestämään sekasortoista Eurooppaa Napoleonin jäljiltä paavilla oli nyt puolellaan aikakauden mukanaan tuoma muuttunut ilmapiiri. Kirkkoa vastustaneiden valistusfilosofien valistusaatteita pidettiin syynä vallankumoukseen ja sekasortoiseen kaaokseen Euroopassa. 1800-luvun alun uudet aatesuuntaukset, kuten romantiikka, pitivät arvossa useita valistusaatteen halveksimia asioita kuten uskoa, historiaa, perinteitä ja arvovaltaa, mikä hyödytti juuri näitä ominaisuuksia edustavaa kirkkoa.
Paavin onnistui Wienin kongressissa palauttaa Kirkkovaltiolle sille ennen kuuluneet alueet Avignonia lukuun ottamatta. Kirkkovaltion palauttaminen paaville sopi hyvin sekä Britannian että kukistetun Ranskan suunnitelmiin, sillä vahva Kirkkovaltio Apenniinien niemimaalla tasapainotti Itävalta-Unkarin ja muiden alueen valtioiden keskinäistä voimatasapainoa.
Jesuiittojen tilanteeseen näkyi helpotusta jo ennen vuoden 1814 uudelleenperustamista: voimistuneen piispanistuimensa turvin Pius VII vahvisti jo 1801 Venäjän jesuiittaveljeskunnan. 1804 vuorossa olivat Napolin ja Sisilian veljeskunnat. Paavi salli 1813 jesuiittojen taas toimia Irlannin ja Yhdysvaltain alueella. Toisaalta jesuiittaveljesten elpyessä näillä alueilla se myös kärsi takaiskun toisaalla, sillä Venäjän tsaariksi vaihtunut Aleksanteri I suhtautui viileästi jesuiittoihin ja lopetti näiden toiminnan maassaan.
Uudelleenperustaminen
Vaikka jesuiitat olivat asteittain päässeet aloittamaan työtään uudelleen, vasta Napoleonin Ranskan kukistuttua Pius VII saattoi perustaa veljeskunnan uudelleen koko katolisen kirkon alueille. Paavi Pius VII julkaisi 7. elokuuta 1814 bullan nimeltä Sollicitudo omnium ecclesiarum, joka virallisesti perusti lakkautetun sääntökunnan uudelleen.
Aikanaan voimakas veljeskunta oli kuitenkin kärsinyt vuosikymmeniä kestäneestä lakkautettuna olemisesta, eikä se palannut nopeasti vanhaan mahtiinsa. Lisäksi Eurooppaa 1800-luvulla ohjanneet liberaalit hallitukset suhtautuivat jesuiittoihin viileästi johtuen muun muassa järjestön konservatiivisista tavoitteista. Paavinistuin sen sijaan alkoi tukea uudelleenperustettua veljeskuntaa luovuttamalla vuonna 1818 sen johdettavaksi pappeja kouluttavan Collegium Germanicumin. Pius VII:tä seurasivat ajatuksiltaan konservatiiviset paavit Leo XII ja Gregorius XVI. Heistä Leo XII luovutti sääntökunnalle Rooman Collegiumin ja Gregorius XVI:n päätöksellä jesuiittaveljeskunnan käännytystyö ulottui vuodesta 1836 eteenpäin koskemaan kaikkea kirkon lähetystyötä – siis myös katolisesta kirkosta irtaantuneiden kristittyjen käännyttämistä. Veljeskunnan elpyminen oli silti hidasta, ja vuoteen 1853 mennessä jäsenmäärä oli päälle viisituhatta. Seuraavan kolmenkymmenen vuoden aikana veljeskunnan vahvistuminen jälleen nopeutui, ja 1884 mennessä jäsenmäärä oli noin 11 500.
Kritiikki
Nykyaikaisen tutkimuksen valossa on alettu uudelleen tarkastella entisiä ennakkoluuloja jesuiittoihin liittyen sekä esitetyn arvostelun oikeudenmukaisuutta. Jesuiitat ovatkin saaneet historiansa aikana runsaasti arvostelua niin katoliselta kirkolta kuin sen ulkopuolisiltakin kriitikoilta. Nykyaikaisen katolisen kirkon jäsenten kritiikin kohteena on ollut käsitys jesuiittojen turhan liberaalista asenteesta. On myös esitetty sellaisia näkemyksiä kuin, että jesuiitat olisivat "lähempänä Marxia kuin paavia". Historiallisella ajalla syytöksiä ovat saaneet osakseen myös jesuiittojen käännytystyön menetelmät sekä tietyt piirteet heidän opetustyössään.
Jesuiittojen toimintaan liittyvä perätön, vaikkakin yleinen väite on väitetty 1600-luvun alussa käytössä ollut salainen ohjeistus ruhtinaiden palvelukseen soluttautumisesta. Väitteiden mukaan ohjeistus hyväksyisi myös väkivallan käyttämisen. Tällainen ennakkoluulo liittyy jesuiittoihin jo lähes alusta asti liitettyyn "tarkoitus pyhittää keinot" -tyyppisen ajatteluun, jossa jesuiittoja syytetään "uskonnollisiksi machiavellisteiksi". Jesuiittoja käsittelevässä Kasva vapaaksi : matka jesuiittojen kasvatusajatteluun -kirjassa esitetään aiheeseen liittyvä Isä Martti Voutilaisen pohdinta aiheesta:
Ennakkoluulot
Maallikoiden kuvaa jesuiitoista ovat näiden historian aikana leimanneet myös erilaiset ennakkoluulot. Esimerkiksi Uusi sivistyssanakirja vuodelta 1981 määrittelee jesuiitat: "Societas Jesu, lyh. S. J., katolisen kirkon vaikutusvaltaisin, Ignatius Loyolan perustama hengellinen veljeskunta. Kuv. jesuiitta, kavala, keinoista välittämätön henkilö." Samanlaisia ennakkoluuloja esitti myös vuoden 1911 Tietosanakirja, jonka mukaan veljeskunnan jäsenet "ovat edistäneet taikauskoisten käsitysten leviämistä kirkossa". Sama teos kertoi: "Ranskassa jansenismi asettui taistelemaan jesuiittojen huonoa siveysoppia vastaan, ja Pascal paljasti Maaseutukirjeissään heidän kurjan siveytensä."
Jesuiittoja koskevan uudemman kritiikin tärkeimpiä lähteitä ovat olleet historioitsija Edmond Paris (The Secret History of the Jesuits), Avro Mannhattan sekä entiset jesuiitat kuten Malachi Martin (The Jesuits) sekä Alberto Rivera (Alberto, Double Cross, The Godfathers). Eräät katoliset ja ekumeeniset lähteet ovat systemaattisesti pyrkineet kiistämään Alberto Riveran väitteet hänen roolistaan jesuiittana ja hänen soluttautumisestaan protestanttisiin seurakuntiin ja leimanneet Riveran shekkiväärentäjäksi. He perustelevat väitettään sillä, että Alberto Rivera ei vaikuta tuntevan katolista teologiaa. Hän esimerkiksi on väittänyt Neitsyt Marian olevan Jumalan sekä että pappisseminaarilaiset eivät saa lukea Raamattua. Alberto Rivera väitti olleensa katolinen piispa, mutta tästä hän ei ole voinut esittää mitään dokumenttia. Myöskään katolinen kirkko ei tunne tällaista pappia. Myöhemmin hän nimitti itsensä oman kirkkonsa (the Hispanic Baptist Church, Oxnard, California) piispaksi.
Jesuiittaveljeskunta nykypäivänä
Tällä hetkellä jesuiittaveljeskunta muodostaa katolisen kirkon suurimman miessääntökunnan noin 22 000 jäsenellään. Sen toiminta ulottuu 127 maahan kuudessa maanosassa.
Jesuiittojen koulutus on edelleen pitkä ja perusteellinen. Peruskoulutukseen kuuluu ylioppilastutkinto tai jokin vastaava tutkinto. Sen jälkeen jesuiittaveljen koulutus kestää vielä noin 15 vuotta. Useamman tohtorintutkinnon suorittaminen on aivan tavallista. Jesuiitoilla onkin vankka asema tieteellisessä keskustelussa eri puolilla maailmaa paitsi katolisen kirkon piirissä myös sen ulkopuolellakin. Jesuiitat arvostavat hengellisten harjoitusten lisäksi myös opillista sivistystä, mikä näkyy veljestön toiminnassa. Opinnot koostuvatkin hengellisistä harjoituksista, humanistisista aineista, teologiasta ja filosofiasta.
Nykyaikana jesuiittojen toimintaa on yhä ympäri maailmaa, ja siksi jesuiitat ovat myös joutuneet ottamaan kantaa kirkon polttaviin kysymyksiin. Jesuiittojen toiminta varsinkin vapautuksen teologian parissa on herättänyt viime vuosina keskustelua niin kirkon piirissä kuin sen ulkopuolellakin, varsinkin Johannes Paavali II:n tuomittua vapautuksen teologian marxistisena.
Jeesuksen rukous
Jeesuksen rukouksen yleisin sanamuoto on Abba Filemonin muotoilema ”Herra Jeesus Kristus, Jumalan Poika, armahda minua syntistä.” Rukouksella on Raamatussa. Esimerkiksi Markuksen evankeliumissa sokea Bartimaios huutaa Kristukselle: ”Jeesus, Daavidin Poika, armahda minua!” (Mark. 10:47)
1300-luvulla syntyneen hesykastisen liikkeen myötä Jeesuksen rukouksen harjoittaminen alkoi levitä yhä laajemmalle ortodoksiseen maailmaan - Laatokalla sijainneiden Konevitsan ja Valamon luostareiden kautta myös osaksi suomalaista ortodoksisuutta. Vanhan Valamon luostarin igumeni Hariton (1872-1947) kokosi teoksen, joka sisältää otteita pyhien isien ja hengellisten opettajien teoksista, nimenomaan ohjeeksi Jeesuksen rukouksen harjoittamiseen. Valamon luostari julkaisi tämän teoksen suomeksi vuonna 1983 nimellä ”Jeesuksen rukous”.
Arkkipiispa Paavali (1914-1988) piti Jeesuksen rukousta tärkeänä henkilökohtaisen kilvoittelun muotona ja hän myös esitteli Jeesuksen rukouspalveluksen Suomessa.
Jeesuksen rukous on ortodoksisen rukouskilvoituksen keskus, mutta siitä on tullut myös osa läntisen kirkon traditiota. Jeesuksen rukous on kokonaisvaltainen rukous. Parhaimmillaan siinä eivät rukoile vain mieli ja järki, vaan koko olemuksesta nousee kaipuu Jumalan puoleen.
Ortodoksinen kirkko suosittelee, että rukouksen harjoittajat etsisivät itselleen hengellisen ohjaajan tai keskustelisivat asiasta rippi-isänsä kanssa. Jeesuksen rukousta voi kuitenkin rukoilla kuka tahansa.
Jeesuksen rukouksen ympärille on kehittänyt oma jumalanpalvelusmuoto ”Jeesuksen rukouksen palvelus” Rukouspalvelus on peräisin Athokselta, josta ohjaajavanhus, isä Sofroni toi sen Englantiin Pyhän Johannes Kastajan luostariin. Sieltä se on levinnyt kautta kahtena eri versiona: pidempänä (800 Jeesuksen rukousta käsittävänä) noin kaksituntisena ja lyhempänä (400 Jeesuksen rukousta käsittävänä) noin yhden tunnin palveluksena. Rukouspalvelusta käytetään yleisesti ortodoksisissa seurakunnissa myös Suomessa.
Pohjoismaat
pienoiskuva|Pohjoismaiden liput vasemmalta oikealle: Suomi, Islanti, Norja, Ruotsi ja Tanska. Pohjoismaat (joskus myös Pohjola) muodostavat maantieteellisen ja kulttuurisen alueen Euroopan pohjoisosassa. Pohjoismaihin kuuluvat Islanti, Norja, Ruotsi, Suomi ja Tanska. Myös Tanskan itsehallinnolliset alueet, Färsaaret ja Grönlanti, Norjan Huippuvuoret ja Jan Mayen, sekä Suomen itsehallinnollinen maakunta Ahvenanmaa kuuluvat Pohjoismaihin. Yhteistyöelin on Pohjoismaiden neuvosto. Pohjoismaissa asuu yhteensä noin 27 miljoonaa ihmistä.
Kristinuskon saapuminen
Vuosituhannen vaihteessa kristinusko saapui Pohjolaan ja lähensi aluetta muuhun Eurooppaan myös kulttuurisesti. Kristinuskon myötä Stavangeriin ja Ribeen rakennettiin suuret tuomiokirkot. Pohjoismaissa perustettiin myös lukuisia luostareita ja piispanistuimia. Kehitys johti myös kauppaloiden perustamiseen ja linnojen rakentamiseen. Kaupan välityksellä myös ruokailutottumukset ja vaatetus monipuolistuivat. 1300-luvun lopulla Euroopassa levinnyt musta surma oli hävittää koko Norjan ja Islannin väestön. Myös Länsi-Grönlannin pohjoismainen väestö kuoli 1400-luvun alussa, mutta syyksi ei ole voitu vahvistaa ruttoa. Grönlannin ja muun Pohjolan vuorovaikutus keskeytyi lähes 300 vuoden ajaksi.
Kauppaliittojen ja sotien keskiaika
Pohjolan asema kulttuurisena, taloudellisena ja poliittisena toimijana vahvistui myöhäiskeskiajalla, kun Ruotsi, Norja ja Tanska solmivat Kalmarin unionin vuonna 1397. Unioniin kuuluivat myös Norjan vanhat merentakaiset alueet – Shetlandinsaaret, Orkneysaaret, Färsaaret ja Islanti – sekä Ruotsin alaisuuteen kuuluneet Suomi ja Ahvenanmaa. Alkuvuosinaan unioni oli voimakas, mutta vähitellen unioni alkoi jakautua sisäisesti Tanska-Norjaan ja Ruotsi-Suomeen. Lopulta unioni jakautui kahtia. Jakautumista seurannutta levottomuuksien aikaa edelsi Tukholman verilöyly vuonna 1520, jolloin Tanskan kuningas Kristian II mestautti aatelisia ja nimekkäitä kaupunkilaisia säilyttääkseen valtansa Ruotsissa.
Myöhäiskeskiajan ja renessanssin aikana Pohjola jäi jälkeen muusta Euroopasta. Samaan aikaan Ruotsista kehittyi eurooppalainen suurvalta, joka hallitsi suurta osaa Itämeren alueesta, mukaan lukien valtaosaa nykyisestä Baltiasta sekä osia nykyiseen Saksaan ja Puolaan kuuluvista alueista. Tanska-Norja aloitti siirtomaavallan harjoittamisen ottamalla hallintaansa Tranquebarin kaupungin Intiassa, osan nykyisestä Ghanasta sekä kolme Karibianmeren saarta: Sankt Thomasin, Sankt Janin sekä Sankt Croix'n. Saaret kuuluivat Tanskan hallintaan vuoteen 1917 asti.
Alte Vesten taistelu
Alte Vesten taistelu oli kolmikymmenvuotisen sodan aikainen taistelu 24 – 25. elokuuta (juliaaninen ) 1632 Albrecht von Wallensteinin imperialistien ja Kustaa Aadolfin ruotsalaisten välillä. Taistelu oli ruotsalaisten yritys murtaa Alte Vesten kukkulalla sijainnut Nürnbergiä piirittäneen Wallensteinin armeijan linnoitettu leiri. Hyökkäys kuitenkin tyrehtyi ja taistelu päättyi ruotsalaisten selvään tappioon. Kustaa Aadolf joutui lopulta jättämään Nürnbergin mukanaan suurin osa armeijastaan.
Pohjoismaat
Kauppaliittojen ja sotien keskiaika
Tanska-Norja tai Ruotsi-Suomi ei kuitenkaan noussut vastaavaan asemaan suhteessa Euroopan kaupunkivaltioihin tai Espanjan, Portugalin, Hollannin ja Englannin kaltaisiin merimahteihin. Kehitystä häiritsi toistuvat sodat entisten unionimaiden välillä, jotka kääntyivät pääosin Ruotsin voitoksi. Ensin Tanska joutui luovuttamaan Ruotsille Skånen, Hallandin ja Blekingen kehittyneet ja viljavat maakunnat. Vuonna 1814 myös Norja siirtyi Ruotsille. Ruotsi taas menetti Suomen lopullisesti Venäjälle vuonna 1809. Niin sanotun Vanhan Suomen se oli menettänyt jo vuonna 1721. Islannin, Färsaarten ja Grönlannin kolonisoidut osat säilyivät Tanskan hallinnassa.
Alte Vesten taistelu
Tausta
thumb|vasen|Alte Vesten kukkula piirroksessa vuodelta 1705. thumb|vasen|Alte Vesten linnoituksen rauniot nykyisin. Albrecht von Wallensteinin imperialistien armeija oli piirittänyt Kustaa Aadolfin johtaman ruotsalaisen armeijan Nürnbergissä Baijerissa heinäkuussa 1632. Piiritetty ruotsalaisarmeija oli paljon pienempi, mutta tiedossa oli apujoukkoja. Johan Banérin ja herttua Bernhard von Sachsen-Weimarin joukot kulkivat Münchenistä kohti Nürnbergiä ja yhdistyivät 14. elokuuta sen länsipuolella Uffenheimissa Axel Oxenstiernan ja Wilhelm von Sachsen-Weimarin joukkojen kanssa. Kymmenen päivää myöhemmin joukot saapuivat edelleen Bruckiin Nürnbergin pohjoispuolella. Täällä Kuustaa Aadolf marssitutti omat joukkonsa ulos kaupungista ja yhdisti armeijat. Hänen mukanaan oli myös Böömin Talvikuningas Friedrich V. Yhdistyneen armeijan vahvuus oli noin 46 000 miestä.
Pohjoismaat
Lähentyminen suurvaltapolitiikan vieressä
Pohjoismaat ovat lähentyneet toisiaan 1800-luvun loppupuolelta lähtien. Ensimmäisinä askeleina Tanska ja Ruotsi lopettivat keskinäisen sodankäyntinsä. Ympäröivät suurvallat katsoivat strategisista syistä tärkeäksi Itämeren alueen säilymisen useamman itsenäisen valtion hallussa. Venäjä, Preussi ja Iso-Britannia tarvitsivat välilleen puskurivyöhykkeitä, eikä aluetta haluttu jättää vain yhden valtion hallintaan.
Alte Vesten taistelu
Tausta
Wallensteinin Nürnbergiä piirittävän armeijan koko oli tuolloin 40 000–45 000 miestä. Kaupunkia piirittävät joukot olivat rakentaneet sen ympärille joukon leirejä. Niiden keskipisteessä oli Alte Vesten eli Altenbergin jyrkkä kukkula. Kukkulan laella oli keskiaikaisen linnan rauniot. Alte Vesteä puolustamaan oli keskitetty noin 7 000 miestä.
Pohjoismaat
Lähentyminen suurvaltapolitiikan vieressä
Pohjolan alueella vallitsi köyhyys 1800-luvun alkupuolella, mikä sai aikaan siirtolaisliikkeen Yhdysvaltoihin. Teollistumisen myötä suureen osaan Pohjolaa syntyi kuitenkin raskasta teollisuutta, kaivostoimintaa ja telakoita mikä alkoi vetämään työvoimaa kaupunkeihin. 1900-luvun alussa itsenäistymispyrkimykset vahvistautuivat Pohjolassa. Norja itsenäistyi vuonna 1905, Suomi vuonna 1917 ja Islanti vuonna 1918. Suomi ajautui seuraavana vuonna sisällissotaan. Sodan osapuolista punaiset halusivat tiiviit suhteet Venäjään ja valkoiset Pohjoismaihin. Norja päätyi säilyttämään perustuslaillisen monarkian, mutta Suomesta tuli tasavalta, jonka ulkopolitiikka perustui suurelta osin hyvine Venäjä-suhteiden ylläpitoon.
Alte Vesten taistelu
Valmistelut
Kustaa Aadolfin ja Friedrich V:n suunnitelmana oli houkutella imperialistit pois linnoitetusta leiristään. Tätä varten kohti heidän puolustuslinjojaan tehtiin tykkikaivantoja, joista ruotsalaisten kevyttä ja raskasta tykistöä käsittävät patterit alkoivat juliaanisen kalenterin mukaan tiistaina 21. elokuuta tulittaa puolustajia. Jalkaväki hivuttautui samaan tapaan kohti linnoitteita avaten kiivaan muskettitulen. Imperialistit vastasivat 48 paunan raskailla kanuunoilla. Toimintaa etulinjassa johtanut Johan Banér haavoittui musketinkuulasta käsivarteensa. Tulitaistelu jatkui seuraavan päivän ajan. Imperialistit vetäytyivät lopulta pois ruotsalaisten tulituksen tieltä. Kustaa Aadolf käski lopettaa tulituksen ruudin ja ammusten säästämiseksi. Tulitus ei ollut lopulta haluttua vaikutusta ja sen kuvailtiin tehneen "enemmän jälkeä turpeeseen ja puihin kuin viholliseen". Kustaa Aadolf oli itse laukaissut aamulla tykin kohti kavaljeeria, jonka hän virheellisesti uskoi olevan Johann Tillyn oikea käsi Johuann von Aldringen, tai jopa Wallenstein itse. Lopulta osumasta ilmaan lentänyt ratsumies osoittautui kuitenkin vain tavalliseksi everstiksi.
Pohjoismaat
Lähentyminen suurvaltapolitiikan vieressä
Teollistuminen loi pohjan myös demokratisoitumiselle. Pohjoismaissa siirryttiin täyteen kansanvaltaan ensimmäisen maailmansodan jälkeisenä aikana. Ensimmäisessä maailmansodassa Pohjola pitäytyi puolueettomana. Toisen maailmansodan aikana Saksa miehitti Norjan ja Tanskan. Ruotsi pitäytyi edelleen puolueettomana, kun taas Suomi toimi yhteistyössä Saksan kanssa sodan alkuvaiheissa. Toinen maailmansota aiheutti Suomelle valtavia tappioita ensin Neuvostoliittoa ja sitten Saksaa vastaan. Sota aiheutti vahinkoa myös Norjassa. Islanti, Färsaaret ja Grönlanti olivat sodan aikana amerikkalaisten ja brittien miehittämiä. Erityisesti amerikkalaisten läsnäolo Grönlannissa sai yhteiskunnan kehittymään rivakasti parin vuoden aikana.
Alte Vesten taistelu
Valmistelut
Ruotsalaisten vaihtoehdoksi jäi nyt suora rynnäkkö. He olivat aikaisemmin onnistuneet soluttamaan Wallensteinin leiriin kaksi omaa kätyriään. Weimarin herttuan satulasepän oli tarkoitus tuikata tuleen imperialistien leiritelttoja rynnäkön aikana. Toinen soluttautuja oli kulkukauppias, jonka tehtävä oli sytyttää Wallensteinin joukkojen ammusvarasto. Kulkukauppias jäi kuitenkin kiinni hänen alettuaan varastaa pöytähopeita. Vangiksi otettuna hän luuli soluttautumishankkeen jo paljastuneen. Hän kertoi vangitsijoilleen myös toveristaan, joka jäi myös kiinni. Molemmat ruoskittiin kuoliaaksi teilirattaaseen sidottuna ruotsalaisten hyökkäyspäivänä.
Pohjoismaat
Nykyaikaisen Pohjolan kehittyminen
Sodan jälkeen Pohjolan talous kehittyi muun muassa Marshall-avun ansiosta. Suomen ulkopoliittinen linja perustui tasapainotteluun tiiviiden idänsuhteiden ylläpidossa ja samalla hivuttautumalla lähemmäksi länttä ja muita Pohjoismaita. Suomi noudatti venäläisten vaatimuksesta tiukkaa puolueettomuuspolitiikkaa ja kävi kauppaa sekä lännen että Neuvostoliiton kanssa. Ruotsi pitäytyi edelleen puolueettomana, kun taas Tanska, Norja ja Islanti liittyivät vuonna 1949 sotilasliitto Natoon. Sisäisesti Pohjoismaissa vaikuttivat voimat, jotka uskoivat monenväliseen yhteistyöhön. Pohjoismaiden neuvosto perustettiin vuonna 1952 ja lähtökohtana oli Pohjolan kulttuurinen, taloudellinen ja poliittinen lähentyminen siltä osin, kuin ulkopoliittiset erot sen sallivat. Pohjolassa ryhdyttiin toimiin hyvinvointimallin rakentamiseksi jo ennen toista maailmansotaa. Poliittisesti Pohjola poikkesi muusta Euroopasta korottamalla veroja ja maksuja. Sotien jälkeen pohjoismaissa uudistettiin myös terveydenhuoltoa ja koululaitosta.
Alte Vesten taistelu
Rynnäkkö
Hyökkäys koitti 24. elokuuta. Kustaa Aadolfin hyökkäyspäätökseen vaikutti Wallensteinin yllytys. Tahallaan ruotsalaisten vangiksi jättäytynyt sotilas väitti valheellisesti Kustaa Aadolfille itselleen, että suurin osa Wallensteinin ratsuväestä oli jättämässä leiriä. Kukkulalla saatettiinkin havaita joukkojen liikehdintää, mutta todellisuudessa kyse oli puolustajien uudelleen asemoitumisesta. Kuninkaalle virheellinen tieto antoi kuitenkin loppusysäyksen hyökkäyskäskylle. Hänen armeijansa oli jaettu kolmeen osaan marssijärjestyksessä. Vasen sivusta toimi etujoukkona ja sitä johti kuningas itse. Keskustaa johti Wilhelm von Sachsen-Weimar ja jälkijoukkona toimivaa oikeaa sivustaa johtivat Wilhelm V ja Bernhard von Sachsen-Weimar. Hyökkäyskärjessä olivat prikaatin vahvuiset musketöörit, joiden tavoite oli Alte Vesten linnake.
Pohjoismaat
Nykyaikaisen Pohjolan kehittyminen
1900-luvun jälkipuolella Pohjoismaiden talouskasvu kiihtyi. Talouskasvun taustalla oli viennin kasvu sekä öljyn ja maakaasun kaltaisten luonnovarojen tuotanto. Vuosituhannen vaihteen tietämillä Suomella ja Islannilla oli vahvoja nousu- ja laskusuhdanteita. Norjan talous pysyi kasvussa erityisesti Pohjanmeren öljyesiintymien ansiosta. Yhteisestä historiallisen suunnan samankaltaisuudesta huolimatta Pohjoismaita leimaavat erot suhteessa muihin liittoutumiin. Tanska liittyi vuonna 1973 Euroopan yhteisöön ja myöhemmin Euroopan unioniin. Suomi, Ruotsi ja Ahvenanmaa liittyivät EU:n jäsenmaiksi vasta 1995. Norja ja Islanti ovat Grönlannin ja Färsaarten tavoin yhä unionin ulkopuolella. Ruotsi taas on edelleen Naton ulkopuolella, kun taas Suomi liittyi siihen huhtikuussa 2023.
Alte Vesten taistelu
Rynnäkkö
Hyökkäyksen alkaessa tulitus oli erittäin kiivasta puolin ja toisin. Puolustajien etuna oli kaivetut asemat. Hyökkääjät etenivät musketti- ja tykkituleen avoimessa maastossa. Kärjessä oleva prikaati kärsi suuria tappioita, joita Kustaa Aadolf joutui jatkuvasti korvaamaan uusilla vahvistuksilla. Hyökkäys ei silti edennyt lähemmäksi vihollista. Hyökkäyksen toinen painopiste oli Alte Vesten juurella sijainnut metsikkö. Tällä suunnalla hyökkäyksen kärjessä olivat Torsten Stålhandskenin suomalaiset hakkapeliitat. Noin 300 miehen joukkoa vastassa oli imperialistien eversti Adam Philipp von Cronbergin rykmentti, jota kuvailtiin imperialistien "parhaaksi ja lähes vanhimmaksi". Ensimmäinen hyökkäys torjuttiin, mutta lopulta Cronbergin rykmentti lyötiin hajalle. Cronberg jäi hakkapeliittojen vangiksi. Heidän jäljessään Bernhard von Sachsen-Weimar valtasi joukkoineen kukkulan puolivälin, josta näki jo kukkulan takana sijainneelle Wallensteinin pääleirille.
Pohjoismaat
Geologia
Pääosan Pohjoismaista muodostaa Fennoskandia, johon kuuluvat Suomi sekä Skandinavian niemimaan Ruotsi ja Norja. Fennoskandian geologiaa hallitsee vanhasta peruskalliosta muodostuva Fennoskandian kilpi. Nuorempia sedimenttikiviä on Fennoskandian kilven reunoilla kuten Ruotsiin kuuluvissa Gotlannin ja Öölannin saarilla samoin kuin Pohjoismaiden naapurina etelässä olevassa Virossa. Karjalan kannaksella Suomen kaakkoispuolella samoin kuin Tanskassa on jääkauden kasaamina runsaasti irtaimia maalajeja kallioperän päällä. Norjan ja Ruotsin rajalla sijaitsee vuoristo Skandit, joka ylettyy Suomeenkin asti ja sen korkein kohta on yli 2 kilometriä merenpinnan yläpuolella.
Norja on hyvin vuoristoinen maa. Vuoristoisen Norjan vastaisen rajan lisäksi Ruotsissa on laaja tasaisempi alue. Suomi on tasainen maa lukuun ottamatta Pohjois-Suomea. Suomen korkein vuori, Halti, sijaitsee Skandeilla. Tanskassa on hyvin tasaista, korkein kohta on vain noin 173 metrin korkeudessa. Islanti on vuoristoisempi kuin Tanska tai Suomi, sen korkein kohta on 2 199 metrin korkeudessa. Islannissa on myös paljon tulivuoria ja jäätiköitä.
Ilmasto
Pohjoismaiden ilmasto on pääosin väli-ilmasto, johon kuuluu neljä vuodenaikaa. Useimmissa pohjoismaissa kesät ovat usein hyvin lämpimiä ja talvet erittäin kylmiä. Kesällä saattaa tulla helleaaltoja ja lämpötila kohota lähes 40 celsiusasteeseen ja talvella saattaa olla pakkasta 30-40 astetta. Merellisessä Islannissa lämpötila ei vaihtele yhtä paljon kuin mantereisemmassa Suomessa tai Ruotsissa, ja keväisin siellä on noin 4–10 astetta lämmintä.
Alte Vesten taistelu
Seuraukset
Taistelun jälkeen Kustaa Aadolf saattoi vain odottaa piirittäjien ruuan loppumista, mikä ei ollut mahdollista, sillä piirittäjillä oli suuremmat muonavarastot, kuin ruotsalaisilla Nürnbergissä. Joukkoja alkoi ruotsalaisten nälän takia karata joukoittain, minkä lisäksi huomattava määrä hevosia kuoli rehun puutteessea. Lopulta hän päättikin marssia pois Nürnbergistä. Kaupunkiin jätettiin 4 000 miehen varuskunta, kun taas loput ruotsalaiset marssivat Wallensteinin leirin ympäri rummut päristen 8. syyskuuta. Wallenstein ei puolestaan halunnut heidän vetäytymistään häiritä.
Wicked!
Kappaleet
'''Wicked! «CD Extra»'''
Pohjoismaat
Pohjoismainen yhteistyö
right|thumb|Pohjoismaiden neuvoston toimialue.
Wicked!
Singlet
1. «I`m Raving» (03:36)
Pohjoismaat
Pohjoismainen yhteistyö
Pohjoismailla on hyvät keskinäiset suhteet, ja ne tekevät paljon yhteistyötä esimerkiksi talouden ja politiikan alueilla. Pohjoismaiden kansalaiset voivat liikkua vapaasti maasta toiseen ilman passia ja tehdä työtä muissa Pohjoismaissa ilman työlupaa.
Wicked!
Singlet
2. «I`m Raving (Extended)» (05:06)
Pohjoismaat
Pohjoismainen yhteistyö
Toisen maailmansodan jälkeen Pohjoismaiden välinen yhteistyö on ollut melko kiinteää. Pohjoismaasta toiseen muuttaminen ja matkustaminen on tehty keskinäisin sopimuksin hyvin helpoksi. Suomi korosti 1950-luvulla pohjoismaista yhteistyötä, sillä se oli yksi tapa korostaa sitä, että Suomi oli rautaesiripun länsipuolella. Viime vuosina yhteistyö on hieman rakoillut, koska vain osa Pohjoismaista kuuluu Euroopan unioniin.
Wicked!
Singlet
3. «B-Site (www.mix)» (05:35)
Pohjoismaat
Pohjoismainen malli
Pohjoismaita on pidetty myös sisäpolitiikan suhteen yhteneväisinä; kaikilla on korkea verotusaste, mikä mahdollistaa laajan julkisten palvelujen ylläpitämisen (nk. pohjoismainen hyvinvointivaltio). Lisäksi työttömyys on yritetty pitää mahdollisimman pienenä. Tosin mallin ennustetaan joutuvan haasteiden eteen huoltosuhteen heiketessä väestön ikääntymisestä johtuen.
Wicked!
Singlet
4. «Loops And Pipes» (01:22)
Pohjoismaat
Kielet
Ruotsin, norjan ja tanskan kielet ovat niin lähellä toisiaan, että luettu teksti on toisen kielen puhujan ymmärrettävissä. Skandinaavisten kielten keskinäinen ymmärrettävyys heikkenee kuitenkin radikaalisti, kun mantereen kieliä verrataan saarten kieliin islantiin ja fääriin. Skandinaavisten kielten ääntämyksessä on kuitenkin huomattavia eroja. Ruotsia ja norjaa taitaville puhuttu tanska tuottaa yleensä vaikeuksia.
Kulttuuri
Pohjoismaita yhdistävät myös liput: jokainen lippu lukuun ottamatta Grönlantia pohjautuu Dannebrogiin.
Wicked!
Singlet
1. «Progressive Remix» (Simon & Shahin) (07:22)
Pohjoismaat
Kulttuuri
Pohjoismaat ovat kulttuuriltaan suhteellisen yhtenäisiä, ja niillä on paljon yhteistä historiaa. 1400-luvulla kaikki Pohjoismaat kuuluivat Kalmarin unioniin. Suomi on ollut Ruotsin osa, Tanska on puolestaan hallinnut Norjaa ja Islantia. 1800-luvulla Norja oli unionissa Ruotsin kanssa.
Huomiot
<references group="N"/>
Wicked!
Singlet
2. «DJ Taucher Remix» (09:44)
3. «Fortunato & Montresor House Remix» (07:59)
4. «DB 600 Remix» (04:49) 1. «Break It Up» (03:38)
2. «Break It Up (Unplugged)» (03:36)
3. «Wednesday» (06:52)
Satakunnan karhu
Satakunnan karhu (tunnetaan myös nimellä Karhu tai Porin Karhu) on kuvanveistäjä Emil Cedercreutzin suunnittelema veistos, joka sijaitsee Porin raatihuoneen edustalla.
Veistos pystytettiin Hallituskadun ja Raatihuoneenpuiston erottavalle kivimuurille vuonna 1938. Porilaiset opiskelijat lakittavat patsaan vappuna.
Pronssiin valettua pienoismallia Satakunnan karhusta on jaettu vuodesta 2004 Elokuva-Finlandia –palkintona.
Karhuveistoksen versiot
Cedercreutz valmisti ensimmäisen karhuveistoksen Porin raatihuoneen puistoon vuonna 1913. Kipsistä valmistettu Maakarhu oli asetettu kävelemään raatihuoneen rinnettä. Vuonna 1914 Cedercreutz korvasi kipsisen Maakarhun terrastista valmistetulla istuvalla karhunpennulla, joka sijoitettiin Porin raatihuoneen edustan kivikaiteelle.