cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dylan Mulvaney
2022–tällä hetkellä: Dylan Mulvaney's Day 365 Live!
Mulvaney isännöi ''Dylan Mulvaney's Day 365 Live! -''live-esitystä Manhattanin Midtownin Rainbow Roomissa 13. maaliskuuta 2023 juhlistaakseen TikTok-videosarjansa Days of Girlhood vuosipäivää. Shown tuotot lahjoitettiin The Trevor Projectille, joka sekä levittää tietoa että tukee LGBTQ-nuoria.
1. huhtikuuta 2023 Mulvaney mainosti Bud Light -olutbrändiä Instagram-videolla March Madnessin yhteydessä, NCAA: n järjestämässä korkeakoulukoripalloturnauksessa. The Washington Postin mukaan tuotemerkkisponsorointi johti oikeistomedian, kuten Fox Newsin, johtohahmojen viittaamiseen Mulvaneyyn "halventavalla ja usein transfobisella sanalla lähes tusina kertaa seuraavien kolmen päivän aikana". Sponsorointi johti siihen, että konservatiivit kehottivat boikotoimaan Bud Lightia, ja laulaja Kid Rock ampui useita Bud Light -koteloita kiväärillä protestivideossa. Useat Budweiserin tehtaat saivat myös pommiuhkauksia vastauksena. Mulvaney mainosti myös Nike-urheiluliivejä sponsoroidussa viestissä Instagramissa huhtikuussa 2023, ja vastauksena olympiauimari Sharron Davies vaati Niken boikottia.
Indya Moore
Indya Adrianna Moore on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli. Hänet tunnetaan Angel Evangelistan roolista FX-televisiokanavan sarjassa Pose. Time nimesi hänet maailman 100 vaikutusvaltaisimman ihmisen joukkoon vuonna 2019. Moore on transsukupuolinen ja ei-binäärinen ja käyttää englanninkielessä pronomineja they/them ja she/her.
Radio Jyväskylä
Radio Jyväskylä oli vuonna 1985 perustettu suomalainen kaupallinen radiokanava, jonka kolmannessa ja samalla viimeisessä vaiheessa omisti Bauer Media Groupin tytäryhtiö Bauer Media Oy. Hampurissa pääkonttoria pitävä saksalainen Bauer Media ilmoitti 27.10.2016 Radio Jyväskylän henkilöstölle, että radion toiminta loppuu jo seuraavana päivänä. Kolmannella tulemisellaan Radio Jyväskylä ehti toimia vajaa kolme vuotta. Bauer Media ilmoitti, että kanava korvataan SuomiRockilla.
Vuoden 2012 juhannuksen jälkeen kanavan taajuuksilla aloitti Radio City Jyväskylä. Vuosina 2014–2016 Radio Jyväskylä kuului Keuruulla, Jyväskylässä ja Pihtiputaalla.
Kiurujärvi
Kiurujärvi on matala järvi Savukosken länsiosassa Lapin maakunnassa. Sen pinta-ala on neljä neliökilometriä. Etäisyys Rovaniemeltä on 133 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede
Kiurujärven pituus etelästä pohjoiseen on noin neljä kilometriä. Järven etelä- ja keskiosa ovat pitkänomaista vesialuetta. Pohjoisessa Kiurujärvi laajenee pyöreähköksi vesialueeksi, joka on melko tasasyvyistä. Syvin kohta, seitsemän metriä, sijaitsee järven keskiosassa. Kiurujärven eteläpuoliskon rannoilla levittäytyy maataloudellisia alueita. Järven luoteispuolella levittäytyy laaja Kiurunrämeet ja koillisessa on Kiuruvaara. Rannat ovat melko laakeita, 260 metrin korkeuskäyrä kiertää Kiurujärven varsin etäältä.
Kiurujärveen laskee Lätäkköoja etelästä. Järven luusua on muutaman hehtaarin laajuinen lahti järven pohjoisimmassa kolkassa. Siitä alkaa kolmisen kilometriä pitkä Kiurujoki, joka virtaa pohjoiseen ja laskee Luiroon, joka puolestaan virtaa etelään Kiurujärven itäpuolitse. Kiurujärven vaikutuspiirissä noin 700 metriä itään sijaitsee Sulkusenlampi.
Kiurujärven itärannan lähellä sijaitsee kolmionmuotoinen Haudansaari, jonka pinta-ala on noin 70 aaria.
Kiurujärven vesitilavuus on 6 156 000 kuutiometriä.
Radio Jyväskylä
Ensimmäinen vaihe
Radio Jyväskylän toimiluvanhaltija oli sosiaalidemokraattinen lehti Vastin (Keski-Suomen Viikkolehden edeltäjä). Demarit olivat varmistaneet toimiluvan jo 1983 ja pyysivät silloista Vastimen toimitussihteeriä ja vs. päätoimittajaa Unto Tikkasta vetämään projektia. Hän kieltäytyi kunniasta aavistettuaan, etteivät kanavan rahkeet riittäisi laadukkaaseen journalismiin, ja muutti Uuden Suomen toimitukseen Vantaalle.
Radioaseman toimituksen tilat ja studio olivat alussa Jyväskylän Harjulla sijaitsevan Vesilinnan kellarissa. Myynti ja hallinto toimivat Kauppakadulla vanhassa Tiilitalossa. Lähetinantenni oli Vesilinnan tornissa, josta ohjelmaa lähetettiin 200 watin teholla taajuudella 97,7 MHz. Kuuluvuusalue ulottui noin 40 kilometrin säteelle kaupungin keskustasta.
Radio Jyväskylän toimituksen perustajanelikko vuonna 1985 oli Ilkka-lehdestä Jyväskylään siirtynyt päätoimittaja Kari Tyni, Viiden Kunnan Sanomista Karstulasta siirtynyt Arvo Vuorela, Vastin-lehdesta radioon vaihtanut Päivi Kupla ja Veli-Pekka Turpeinen. Tyni toimi päätoimittajana toukokuuhan 1990 saakka ja hänen jälkeensä päätoimittajana jatkoi Arvo Vuorela 1990–1998.
Alussa lähetyksiä oli vain muutama tunti aamulla kello 6–9 ja iltapäivällä 15–18. Keskipäivällä lähetyksessä oli usean tunnin mittainen tauko. Kesällä 1986 radio laajensi arkipäivien lähetysajan 12 tuntiin ”kuudesta kuuteen”. Myöhemmin lähetysaikoja venytettiin iltoihin, viikonloppuisin jopa aamuyön tunneille. Tekniikan kehittyessä 1990-luvun alussa yöajatkin kyettiin täyttämään CD-jukeboksin soittamalla musiikilla. Jukeboksia hyödynnettiin myös Luurijukeboxissa, jossa kuuntelijat pystyivät puhelimella valitsemaan radiosta iltaisin ja öisin tulevia kappaleita.
Radio Jyväskylä muutti 1989 Vesilinnan kellaritiloista kaupungin keskustaan, Ilmarisenkadulla sijaitsevaan uuteen toimitaloon. Vesilinnan lähetin siirrettiin korkeammalle Matti Nykäsen hyppyrimäen huipulle. Lisäksi asema hankki alilähettimen Jyväskylän maalaiskunnan puolelle laajentaakseen kuuluvuusaluettaan. Toiminta laajeni myöhemmin Jämsän seudulle Radio Jyväskylän ostettua heikosti menestyneen Radio Jämsän. Äänekoskella toimineen Radio Nelostien lopetettua Radio Jyväskylä laajensi kuuluvuusaluettaan pohjoiseen.
Radio Jyväskylän jokasyksyinen suurprojekti oli Ralliradio. Ensimmäiset Suurajot Radio Jyväskylä selosti syskyllä 1985 muutaman päivän vanhana radioasemana, Kyseessä oli ensimminen kerta maailmassa, kun MM-ralli selostettiin radiossa alusta loppuun. Asema lähetti Jyväskylän Suurajojen (nykyisin Suomen ralli tai Neste Oil Ralli) ajan usean vuorokauden verran ympäri vuorokauden ralliaiheisia haastatteluja, tulostietoja, liikenne- ja muuta tietoa sekä musiikkia.
Jääkiekkoselostukset Radio Jyväskylä aloitti myös perustamissyksynä 1985, jolloin JyPHT, nykyinen JYP, nousi SM-liigaan. Ensimmäisinä selostajina toimivat Veli-Pekka Turpeinen ja Anssi Kukkonen, joka selosti pääasiassa helsinkiläiselle Radio Ykköselle. Päätoimittaja Kari Tyni jatkoi selostajana kevääseen 1990, jolloin hän siirtyi yksityisyrittäjäksi ja siirtyi selostamaan Ylen maakuntaradiossa Radio Keski-Suomessa, kunnes siirtyi 2006 JYP Jyväskylä Oy:n markkinointijohtajaksi.
Tynin jälkeen Radio Jyväskylässä JYP-otteluita selostivat muun muassa Pete Kaijansinkko ja Aki Laine. Kaijansinkon apuselostajana kunnostautui myös Hannu Aravirta, joka myöhemmin kunnostautui valmentajana.
Kaudella 2006–2007 JYPin pelit selosti Järviradion selostaja. Selostukset kuitenkin palasivat Radio Jyväskylälle jo seuraavaksi kaudeksi, jolloin selostajana toimi yhden kauden Anssi Ritari, ja vuosina 2008–2014 pelejä selosti Timo Lievemaa. Vuosina 2014–2018 selostajana toimi Aleksis Ärje. Vuosina 2018–2020 selostajana toimi Julius Sorjonen kunnes Toukokuussa 2020 tiedotettiin JYPin pelien selostuksen siirtyvän uudelle radioasemalle Radio Keskisuomalaiselle.
Kesällä 1999 Radio Jyväskylä liittyi Radio Plus -ketjuun ja otti nimekseen Radio Plus Jyväskylä. Samalla vanhat pienitehoiset taajuudet vaihdettiin yhteen tehokkaampaan. Taajuudella 102,5 MHz oli mahdollista lähettää 3 kilowatin teholla. Jyväskylästä tuotettiin ketjun muille asemille uutis- ja ajankohtaismateriaalia. Radio Plus -ketju päätti toimintansa vuoden 2000 lopussa, johon päättyi sillä erää myös jyväskyläläisen yksityisen radiotoiminnan tarina. Alkuperäinen Radio Jyväskylä hiljeni 31.12.2000.
Radio Jyväskylän toinen vaihe 14.5.2001–25.6.2012
Syksystä 2006 lähtien Radio Jyväskylä oli jälleen toiminut paikallisena asemana, jonka sisällöt tuotettiin Jyväskylästä. Samalla aseman musiikkiformaatiksi tuli rock. Slogan kanavalla oli ”rokkia jonka tunnet”.
SBS Finland Oy:llä oli paikallisasemat Oulussa, Tampereella ja Raumalla. Lisäksi yhtiö pyöritti valtakunnallista Iskelmä-ketjua ja radio- ja tv-puolella toimivaa Voicea. SBS Finland on osa ProSiebenSat1 Media AG -konsernia, joka toimii 12 Euroopan maassa.
SBS Finland kertoi 11.6.2012 laajentavansa juhannuksen jälkeen Radio Cityn kuuluvuutta, jonka vuoksi Radio Jyväskylän nimi muuttui Radio City Jyväskyläksi. Lähetykset tehtiin samalla kaavalla kuin Iskelmän lähetykset eli keskitetysti. Valtaosa ohjelmavirrasta tuotettiin ja lähetettiin Helsingistä päin. Aluetoimituksesta kuitenkin tuotettiin ja lähetettiin paikallisuutisia, JYPin selostettuja jääkiekko-otteluita sekä päivittäistä tunnin mittaista paikallisohjelmaa. Myös paikallismainonta säilytettiin. Radio Jyväskylän lähetykset päättyivät 25.6.2012. Radio City Jyväskylä lähetti edelleen taajuudella 102,5 MHz. Hurrikaani Hockey -lähetykset JYPin otteluista kuuluivat edelleen kanavan pääsisältöihin. Ottelut selosti Julius Sorjonen ja laitatoimittaja on Joni Pakarinen. Radio City Jyväskylän ohjelmistoon kuuluivat myös paikallisuutiset ja joka arkipäivä lähetettävä paikallismakasiini.
Elsa Lára Arnardóttir
thumb|right|Elsa Lára Arnardóttir. Elsa Lára Arnardóttir (s. 30. joulukuuta 1975 Reykjavík) on islantilainen edistyspuolueen poliitikko, joka istui kansanedustajana Alþingissä vuosina 2013–2017.
Elsa Lára valmistui kasvatustieteiden kandidaatiksi Islannin opettajakorkeakoulusta vuonna 2005. Myöhemmin hän opiskeli johtamista Bifröstin yliopistossa ja valmistui vuonna 2019. Vuosina 2005–2013 hän työskenteli opettajana. Vuonna 2013 hänet valittiin Alþingiin, jossa hän istui vuoden 2017 vaaleihin asti. Vuosina 2013–2016 hän toimi ETYJin parlamentaarisen yleiskokouksen Islannin-delegaation puheenjohtajana. Vuosina 2018–2019 hän toimi akranesilaisessa peruskoulussa opettajana, ja vuodesta 2019 hän on toiminut koulun apulaisrehtorina. Vuosina 2018–2022 hän istui Akranesin kunnanvaltuustossa ja toimi kunnanhallituksen puheenjohtajana.
Heikki Huopainen
Hän on työskennellyt pitkään tanssijana, järjestäjänä ja näyttelijä-ohjaajana eri teattereissa. Huopainen tuli tunnetuksi muutamista Spede Pasasen elokuvista.
Huopainen oli myös Wilmicopla Oy:n perustajajäsen.
Koirajärvi (Virrat, Kantoperä)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,4 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Vaskuunjärven valuma-alueella (35.44), jonka Vaskuunjärven alueeseen (35.442) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 147,5 metriä mpy.
Bowler
Bowler voi viitata seuraaviin:
Patrick Leahy
Patrick Joseph Leahy (s. 31. maaliskuuta 1940 Montpelier, Vermont) on yhdysvaltalainen entinen demokraattisen puolueen poliitikko, joka toimi toisena Vermontin osavaltion senaattoreista lähes 50 vuoden ajan vuosina 1975–2023. Leahy oli myös Yhdysvaltain senaatin president pro tempore eli de facto senaatin varapresidentti vuosina 2012–2015 ja 2021–2023. Leahy on toiminut myös senaatin oikeusvaliokunnan puheenjohtajana.
Ura
Leahy suoritti perustutkintonsa vuonna 1961 Saint Michael’s Collegessa Vermontissa. Vuonna 1964 hän valmistui juristiksi Georgetownin yliopistosta. Leahy työskenteli asianajajana kunnes hänet valittiin Chittendenin piirikunnan syyttäjäksi vuosiksi 1966–1974.
Senaattiin Leahy valittiin ensimmäisen kerran vuonna 1974. Hän oli 34-vuotias ja siten kaikkien aikojen nuorin senaattori Vermontista. Hänet on valittu jatkokaudelle seitsemän kertaa (1980, 1986, 1992, 1998, 2004, 2010 ja 2016). Leahy oli Vermontin ensimmäinen sisällissodan jälkeen kongressiin valittu demokraatti, ja hän edustaa Vermontia yhdessä demokraattipuoluetta tukevan Bernie Sandersin kanssa.
Marraskuussa 2021 Leahy ilmoitti, että ei asetu enää ehdolle vuoden 2022 vaaleissa.
Yksityiselämä
Leahy on ollut vuodesta 1962 naimisissa Marcelle Pomerleaun kanssa. Heillä on kolme lasta.
Trae Young
Trae Young (s. 19. syyskuuta 1998) on yhdysvaltalainen koripalloilija, joka pelaa pelintekijänä. Hän edustaa NBA-liigassa pelaavaa Atlanta Hawksia. Hän on pituudeltaan 188 cm.
Young pelasi kauden 2017–2018 Oklahoman yliopiston joukkueessa. Dallas Mavericks varasi hänet NBA:han viidennellä vuorolla vuoden 2018 varaustilaisuudessa mutta myi eteenpäin Atlanta Hawksille.
Young pelasi NBA-kaudella 2018–2019 runkosarjassa 81 ottelua, kaikki avauskokoonpanossa. Hän sai ottelua kohden peliaikaa 30,9 minuuttia. Hän teki keskimäärin 19,1 pistettä, antoi 8,1 syöttöä ja otti 3,7 levypalloa.
Henrik-tietokanta
Henrik-tietokanta on vapaasti käytettävä kirjahistoriallinen tietokanta, joka sisältää tietoja perukirjoihin ja huutokauppakamarien pöytäkirjoihin sisältyvistä kirjamaininnoista ja kirjojen omistajista ennen vuotta 1809. Tietokanta on nimetty filosofian tohtori h.c. Henrik Grönroosin mukaan. Se perustuu hänen kokoamaansa aineistoon, jota säilytetään Kansalliskirjastossa Svenska litteratursällskapet i Finlandin arkistossa.
Tietokannassa on Helsingin, Hämeenlinnan, Kajaanin, Naantalin, Oulun, Porvoon, Rauman, Tammisaaren, Tampereen, Tornion, Turun ja Uudenkaupungin kaupunkien sekä Lappeen pitäjän perukirjoissa sekä edellä mainittujen kaupunkien huutokauppakamarien pöytäkirjoissa olevia kirjamainintoja ja kirjojen omistajia ennen vuotta 1810. Tietokantaa täydennetään.
Solid Ball of Rock
Solid Ball of Rock on Saxon-nimisen heavy metal -yhtyeen kymmenes studioalbumi vuodelta 1990. Albumista julkaistiin Japanissa versio, jossa on yksi bonuskappale.
Solid Ball of Rock on Saxonin ensimmäinen levy, jolla soittaa nykyinen basisti Nibbs Carter. Levy oli pitkästä aikaa myyntimenestys, mutta ei noussut edeltäjiensä lailla Britannian albumilistalle, sillä levyä markkinoitiin lähinnä Saksassa ja muualla Keski-Euroopassa johtuen Saxonin uudesta saksalaisesta levymerkistä.
Albumilla on astetta tummempi, mutta suhteellisen rokkaava soundi. Melodinen rock-kappale ”Requiem (We Will Remember)” julkaistiin singlenä, ja nykyään se on yhtyeen suosituimpia hittejä.
Yhdysvaltain avoin tennisturnaus 2015 – miesten kaksinpeli
Marin Čilić oli turnauksen puolustava mestari. Hän hävisi tänä vuonna välierissä turnauksen voittaneelle Novak Đokovićille, joka voitti loppuottelussa Roger Federerin.
Turkvision laulukilpailu
Turkvision laulukilpailu on vuosittainen turkkilaisten musiikkikanavan TMB TV:n luoma laulukilpailu, joka perustuu Eurovision laulukilpailuun. Ensimmäinen kilpailu pidettiin Eskişehirissä, Turkissa joulukuussa 2013. Turkkilaisten kansojen asuttamat alueet ja valtiot voivat osallistua kilpailuun. Viimeisin kilpailu järjestettiin 20. joulukuuta 2020 verkkotapahtumana Istanbulista, Turkista.
Kirby Air Ride
Kirby Air Ride on HAL Laboratoryn kehittämä ja Nintendon julkaisema ajopeli. Peli on julkaistu vuonna Nintendo GameCubelle. Peli pohjautuu Kirby-maailman hahmoihin.
Turkvision laulukilpailu
Formaatti
Turkvision on vuosittainen laulukilpailu, jonka TÜRKSOY loi TMB TV:n kanssa. Kilpailu perustuu Eurovision laulukilpailuun, mutta keskittyy ensisijaisesti turkkilaisiin maihin ja alueisiin. Osallistujien on osallistuttava ensin semifinaaliin. Jokaisen kansan tuomaristo antoi 1-10 jokaisesta kilpailusta, paitsi omasta. 12-15 maata ja aluetta pääsee finaaliin, jossa raati päättää voittajan. TÜRKSOY ilmoitti, että televisiointi otetaan käyttöön, mutta niin ei ikinä tapahtunut.
Kirby Air Ride
Pelitilat
Pelissä käytetään näppäiminä ainoastaan analogista tikkua ja A-painiketta.
Turkvision laulukilpailu
Formaatti
Turkvision laulukilpailun isännöinti tapahtuu maassa tai alueella, joka on myös turkkilainen kulttuurikeskus.
Osallistuminen
Ensimmäiseen Turkvision laulukilpailuun osallistui 24 maata tai aluetta. Tšuvašian, Venäjän, Turkmenistanin ja Xinjiangin oli tarkoitus osallistua vuoden 2013 kilpailuun, mutta vetäytyivät myöhemmin syistä, joita ei ole kerrottu julkisuuteen.
Venäjän Omskin alue lähetti vuoden 2014 kilpailun, mutta ei antanut lausuntoa osallistumisesta. Kalmykia osallistui vuoden 2015 kilpailuun, mutta ei osallistunut muina vuosina.
Tulevaisuus
Marraskuussa 2020 Turkvisionin nettisivusto ilmoitti toivovansa, että vuoden 2021 kilpailu olisi Şuşassa, Azerbaidžanissa. Kilpailun pääkoordinaattori İslam Bağırov vahvisti tämän joulukuussa 2020, myöhemmin kuitenkin ilmoitettiin, että kilpailu järjestetään Kazakstanin Türkistanissa. Vuoden 2021 kilpailua ei kuitenkaan koskaan järjestetty.
Lou Harrison
Lou Silver Harrison (14. toukokuuta 1917 – 2. helmikuuta 2003) oli yhdysvaltalainen säveltäjä, jota opetti muun muassa Arnold Schönberg.
Harrison on tunnettu erityisesti eri kulttuurien musiikin elementtien yhdistämisestä töissään. Häneen vaikutti aasialainen, erityisesti indonesialainen, musiikki, ja joissakin hänen töissään on käytetty esimerkiksi perinteisiä indonesialaisia gamelan-soittimia tai peltitölkeistä ja muista materiaaleista tehtyjä versioita niistä.
Harrison sävelsi esimerkiksi yhden oopperan (Rapunzel, 1954), baletin, kaksi sinfoniaa, kaksi viulukonserttoa, kolme pianosonaattia, kuusi cembalosonaattia, yhden messun ja yhden motetin.
1. jääkäripatteristo
thumb|150px|Paul Sievert 1. jääkäripatteristo oli valkoisten itäarmeijan jääkäritykistöprikaatiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Patteriston komentaja oli kapteeni Paul Sievert.
Joukko-osastot
thumb|350px|left|1. jääkäripatterin 1. tykki tulitoiminnassa Viipurissa 27. huhtikuuta 1918
1. patteri
Päällikkö: jääkärikapteeni Torsten Ragnar Fredrik Lecsch (haavoittui 21. maaliskuuta), jääkäriyliluutnantti Jarl Frithiof Lundqvist (21. maaliskuuta alkaen, toimi aikaisemmin jääkäritykistön adjutanttina, siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen perustetun jääkäritykistöprikaatin esikuntapäälliköksi), jääkäriluutnantti Väinö Lahja Rikhard Valve.
2. patteri
thumb|350px|left|Vaskiluodossa vallattu tykki Päällikkö: jääkäriluutnantti Albin Palmén (haavoittui 26. maaliskuuta ja siirrettiin 3. jääkäripatteristoon), jääkärikapteeni Jarl Olof Vegelius (siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen 2. jääkäripatteriston komentajaksi), jääkärivänrikki Emil Alfred Holmström (28. huhtikuuta alkaen, toimi aikaisemmin jaosjohtajana).
1. ammuskolonna
Päällikkö: jääkäriluutnantti Emil Johannes Johansson.
2. jääkäripatteristo
thumb|Jarl Olof Vegelius 2. jääkäripatteristo oli valkoisten itäarmeijan jääkäritykistöprikaatiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Patteriston komentaja oli jääkärikapteeni Jarl Olof Vegelius (Vegelius toimi aikaisemmin jääkäritykistössä 2. patterinpäällikkönä).
3. patteri
Päällikkö: jääkärikapteeni Bjarne Arnulf Wegelius, jääkärivaravääpeli Ahti Ilmari Anthos.
4. patteri
thumb|4. patterin sotakuormastoa Päällikkö: jääkärikapteeni Roley Alarik Sandström.
2. ammuskolonna
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Axel Rudolf Danielson (11. huhtikuuta 1918 alkaen).
Patteristossa palvelleet Saksan jääkärit
Patteriston lähettiupseerina (adjutanttina) jääkäriluutnantti Curt Ragnar Björklund, tähystysupseerina patteriston esikunnassa jääkärialiupseeri Karl Holger Athniel Nygård myöh. Norme, jääkärivääpeli Aarne Wennfrid Möttönen.
Vehkajärvi (Virrat, Laajanperä)
Vehkajärvi on Pirkanmaalla Virroilla Laajanperän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 2,0 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Vaskuunjärven valuma-alueella (35.44), jonka Vaskuunjärven alueeseen (35.442) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 150,6 metriä mpy.
Luettelo Pöytyän julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Pöytyän julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää varsinaissuomalaisessa Pöytyän kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Karinaisten kunta yhdistyi Pöytyään vuoden 2005 alussa ja Yläne vuoden 2009 alussa.
Dianne Feinstein
Dianne Goldman Berman Feinstein (synt. Dianne Emiel Goldman, 22. kesäkuuta 1933 San Francisco, Kalifornia) on yhdysvaltalainen poliitikko ja demokraattisen puolueen senaattori Kaliforniasta vuodesta 1992. Hän on ollut myös San Franciscon pormestari.
Näkemyksiä
Feinsteiniä pidetään keskustalaisena poliitikkona. Hän on äänestänyt Obamacareksi kutsutun Yhdysvaltain terveydenhuoltouudistuksen puolesta. Feinstein on uransa aikana kannattanut kuolemanrangaistusta, mutta kertoi vuonna 2018 vastustavansa sitä. Hän on myös äänestänyt Patriot Act -tiedustelulain voimassapitämisen puolesta. Syyskuussa 2016 Feinstein tuki Barack Obaman hallinnon ajamaa 1,15 miljardin dollarin arvoista asekauppaa Saudi-Arabian kanssa. Hän äänesti Donald Trumpin hallinnon 675 miljardin dollarin puolustusbudjetin puolesta vuonna 2018.
Yksityiselämä
Sukujuuriltaan Feinstein on amerikanjuutalainen. Hän on ollut naimisissa kolme kertaa. Feinstein nai Jack Bermanin 1956 ja heidän tyttärensä Katherine syntyi 1957. Pariskunta erosi kolme vuotta naimisiinmenonsa jälkeen. Feinstein meni naimisiin 1962 aivokirurgi Bertram Feinsteinin kanssa. Mies kuoli kuitenkin syöpään 1978. Vuodesta 1980 lähtien Feinstein on ollut avioliitossa Richard C. Blumin kanssa.
Rudolph Pariser
Rudolph Pariser (s. 8. joulukuuta 1923) on yhdysvaltalainen kemisti. Hän työskenteli pitkään polymeerikemistinä DuPontille.
Pariser syntyi kauppiasvanhemmille Harbinissa, Kiinassa; Yhdysvaltain kansalaisuuden hän sai vasta vuonna 1944. Hän valmistui Kalifornian yliopistosta Berkeleyssä vuonna 1944 ja Minnesotan yliopistosta vuonna 1950.
Pariser–Parr–Pople-menetelmä on nimetty Pariserin, Robert Parrin ja John Poplen mukaan.
Mattilan silta
Mattilan silta on teräsbetoninen jatkuva palkkisilta Voltin kylässä Kauhavalla, entisen Alahärmän kunnan alueella. Silta on valmistunut vuonna 1921, ja siitä tuli museosilta vuonna 1986. Sillan rakenteessa on erikoista se, että sillan kaiteet toimivat kannattajina. Kivisten virtapilarien rakentaminen alkoi vuonna 1914, mutta sen jälkeen muun muassa maailmansota viivästytti rakennustöitä niin, että silta valmistui vasta vuonna 1921. Silta ylittää Lapuanjoen.
Mattilan kolmiaukkoisen sillan kokonaispituus on 72,3 metriä. Keskiaukon jänneväli on 22,5 metriä ja vapaa väli 20,8 metriä. Sillan hyötyleveys on 4 metriä.
Mattilan silta ja Voltin kylän raittiasutus kuuluvat Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Mikko Nousiainen (näyttelijä)
Mikko Olavi Nousiainen (s. 26. huhtikuuta 1975 Tampere) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt pääosassa Jari Sarasvuona elokuvassa Valmentaja, Arina elokuvassa Levottomat, Mikkona elokuvassa Going to Kansas City sekä pienemmissä rooleissa elokuvassa Keisarikunta ja televisiosarjoissa Blondi tuli taloon, Toisen kanssa ja Mustat lesket. Lisäksi hän on näytellyt muun muassa Tampereen Teatterissa, Tampereen Työväen Teatterissa sekä Pyynikin kesäteatterissa.
Nousiainen kiinnitettiin syksyllä 2006 Renny Harlinin ohjaamaan Mannerheim-elokuvaan pääosaan, mutta elokuvan kuvauksia ei koskaan aloitettu rahoitusvaikeuksien vuoksi.
Yksityiselämä
Nousiaisen vanhemmat ovat näyttelijät Eija ja Heikki Nousiainen. Hän on ollut avoliitossa näyttelijä Petra Karjalaisen kanssa ja heillä on vuonna 2006 syntynyt poika Niila, joka hänkin on jo näytellyt elokuvassa Pieniä suuria valheita (2018) yhdessä isänsä ja isoisänsä kanssa. Nousiainen meni kihloihin näyttelijä Linda Wiklundin kanssa alkuvuodesta 2015, heidän seurusteltuaan sitä ennen noin vuoden ajan ja heidät vihittiin heinäkuussa 2017.
James Bond
James Bond on kirjailija Ian Flemingin vuonna 1953 aloittama jännitysromaanien sarja, jonka pääosassa on brittiläinen vakooja ja salainen agentti nimeltä James Bond, koodinimeltään 007. Flemingin kuoltua vuonna 1964 romaanisarjaa ovat jatkaneet muut kirjailijat.
Romaanien lisäksi Bond on seikkailut vuodesta 1962 alkaen yli 20 elokuvassa, joista niin sanotussa virallisessa elokuvasarjassa häntä ovat esittäneet Sean Connery, George Lazenby, Roger Moore, Timothy Dalton, Pierce Brosnan ja Daniel Craig. Bond-elokuvasarjasta on tullut yksi maailman tuottoisimmista elokuvasarjoista. James Bondista on julkaistu myös sarjakuvia ja videopelejä.
Ilmestyessään James Bond -kirjat uudistivat vakoilugenreä tuomalla siihen autenttisuutta, seksiä ja väkivaltaa. Ensimmäisinä vuosikymmeninään tarinat sijoittuivat keskelle kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen elokuvien Bond on nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina.
Kirjoitushistoria
James Bondin loi englantilainen Ian Fleming (1908–1964). Fleming työskenteli toisessa maailmansodassa Britannian merivoimien tiedusteluosaston johtajan avustajana ja kohosi sotilasarvoltaan komentajaksi. Sodan jälkeen hän ryhtyi lehtimieheksi ja kirjoitti päätoimisesti useiden vuosien ajan The Sunday Timesiin.
thumb|Goldeneye Jamaikalla, missä Fleming kirjoitti Bond-romaaninsa. Fleming alkoi tammikuussa 1952 kirjoittaa ensimmäistä James Bond -tarinaa Casino Royale Jamaikan-lomakodissaan Goldeneyessa. Käsikirjoitus valmistui kahdessa kuukaudessa, ja kirja julkaistiin 13. huhtikuuta 1953. Kirjansa päähenkilön nimen Fleming otti yleisen käsityksen mukaan samannimiseltä ornitologilta, jonka lintukirja Flemingillä oli. Fleming kirjoitti seuraavien vuosien aikana uuden Bondin joka talvi Jamaikan-kodissaan. Casino Royale herätti ilmestyessään kohua, mutta se ei kuitenkaan nostanut seuraavien kolmen Bondin myyntiä. Kirjasarjan kaupallista menestystä auttoi julkisuus, jota Fleming sai pääministeri Anthony Edenin oleskeltua Goldeneyessa. Kun presidentti John F. Kennedy kertoi julkisuudessa pitävänsä Bondeista, niiden myynti kääntyi vahvaan nousuun. Fleming kirjoitti Bondeja kuolemaansa 1964 saakka.
Sisältö
James Bond perustuu Flemingin omiin kokemuksiin tiedustelumaailmasta ja ulkomailla matkustelusta. Sarjan päähenkilö on Britannian tiedustelupalvelun MI6:n salainen agentti James Bond, koodinimeltään 007. Fleming sijoitti Bondin keskelle juuri alkanutta kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen hänet on elokuvissa nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina. Flemingin tarinoissa miehekäs Bond saa tehtäviä, joissa hän nykyaikaisia vempaimia käyttäen torjuu neuvostoliittolaisia agentteja, tuo kansainvälisiä gangstereita oikeuden eteen ja saa kauniita naisia sänkyynsä.
Luettelo Flemingin Bond-kirjoista
Fleming kirjoitti kaksitoista Bond-romaania:
Flemingin Bond-novellit on julkaistu kahdessa kokoelmassa:
Kahdeksansivuinen novelli 007 in New York (1963) ilmestyi aluksi New York Herald Tribune -lehdessä ja liitettiin vasta vuonna 2002 Octopussy-kokoelmaan. 007 in New York on viimeinen suomentamaton Fleming-Bond.
Muiden kirjoittamat Bond-tarinat
Flemingin kuoleman jälkeen Bond-kirjasarjaa ovat jatkaneet Kingsley Amis (1968), Christopher Wood (1977–1979), John Gardner (1981–1996), Raymond Benson (1997–2002), Sebastian Faulks (2008), Jeffery Deaver (2011), William Boyd (2013) ja Anthony Horowitz (2015).
Charlie Higson kirjoitti vuosina 2005–2008 alle 14-vuotiaille suunnattua Young Bond -kirjasarjaa, jossa seikkailee nuori James Bond. Higson kirjoitti viisi romaania, joista ensimmäisessä Bond on 13-vuotias. Higsonin jälkeen sarjaa jatkoi vuosina 2014–2017 neljällä romaanilla Steve Cole.
Vuosina 2005–2008 ilmestyi Samantha Weinbergin (salanimellä Kate Westbrook) kirjoittama Moneypenny Diaries -romaanitrilogia, jonka pääosassa seikkailee M:n sihteeri Moneypenny.
Historia
Kaikkien Bond-elokuvien alussa nähtävän ”aseenpiippukohtauksen” suunnitteli Maurice Binder.
Saltzman jätti Bondin myöhemmin yksin Broccolille. Vuodesta 1995 alkaen Bond-elokuvia on tuottanut Broccolin tytär Barbara Broccoli.
Pääosanäyttelijät
thumb|[[Sean Connery James Bondina ensimmäisessä Bond-elokuvassa Salainen agentti 007 ja tohtori No (1962).]]
James Bondin ensimmäiseksi esittäjäksi pyydettiin Cary Grantia, James Foxia ja Richard Johnsonia, jotka kaikki kuitenkin kieltäytyivät. Rooliin valittiin lopulta tuntematon skottinäyttelijä Sean Connery, vaikka tämä olikin hyvin erilainen kuin kirjojen James Bond ja herätti monissa epäilyksiä, myös Flemingissä. Conneryn (1962–1967 ja 1971) jälkeen Bondia ovat esittäneet viralliseen Bond-elokuvasarjaan kuuluvissa teatterielokuvissa George Lazenby (1969), Roger Moore (1973–1985), Timothy Dalton (1987–1989), Pierce Brosnan (1995–2002) ja viimeisimpänä Daniel Craig (2006–2021).
Vuosikymmenten kuluessa elokuvien Bond on muuttunut näyttelijänsä persoonan ja ajanjaksonsa hengen mukaan. Conneryn Bond sopi 1960-luvun tyyliin ja seksikkyyteen. Mooren Bond oli hienostunut ja hiukan koominen, ja 1970-luvun Bondit tarjosivatkin kevyttä viihdettä poliittisena ja vakavana aikana. Timothy Daltonin Bond oli uskollisin Flemingin kirjoille, mutta hahmon täytyi mukautua 1990-luvun taitteen poliittiseen korrektiuteen, alkoholin- ja tupakanvastaisuuteen ja sukupuolimoraaliin. Pierce Brosnanin aikana Bondin elämäntyylistä tehtiin jälleen loistelias. Daniel Craigin kovia kokenut ja moraaliltaan monikäsitteinen Bond taas heijastelee 2000-luvun epävarmuutta, ympäristökatastrofin uhkaa, terrorismia ja kansainvälistä gangsterismia.
Tuotot
James Bond -elokuvasarja on vuoden 2017 alkuun mennessä tuottanut lipputuloina maailmanlaajuisesti yli seitsemän miljardia Yhdysvaltain dollaria, mikä tekee siitä kaikkien aikojen neljänneksi tuottoisimman elokuvasarjan.
Palkinnot
Bond-elokuville on myönnetty vuoteen 2017 mennessä viisi Oscar-palkintoa: parhaat äänitehosteet (007 ja Kultasormi, 1964), parhaat erikoistehosteet (Pallosalama, 1965), parhaat äänitehosteet ja paras laulu (007 Skyfall, 2012) sekä paras laulu (007 Spectre, 2015). Golden Globe -palkintoja Bondit ovat saaneet kolme: parhaan uuden naisnäyttelijän palkinto Ursula Andressille (Salainen agentti 007 ja tohtori No) sekä parhaan kappaleen palkinto elokuville 007 Skyfall ja 007 Spectre.
Televisio
CBS-televisioyhtiö esitti vuonna 1954 Casino Royalen tunnin mittaisena dramatisointina ''Climax! Mystery Theatre'' -sarjassa Yhdysvalloissa. Bondia esitti Barry Nelson. Vuonna 1958 CBS pyysi Flemingiltä Bond-televisiosarjaa. Sarjasta oli tarkoitus tulla 32-osainen, ja Fleming kirjoitti yksityiskohtaisen synopsiksen kolmeentoista jaksoon. Sarjaa ei kuitenkaan koskaan toteutettu. Tuotantoyhtiö Hubbell Robinson hankki oikeudet Bond-televisioelokuvaan vuonna 1959, mutta James Masonin tähdittämäksi suunniteltua elokuvaa ei koskaan tehty.
James Bond -elokuva nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran syyskuussa 1972, kun yhdysvaltalainen ABC esitti Kultasormen sunnuntai-illan elokuvana. Elokuvasta esitettiin voimakkaasti sensuroitu versio. Vuonna 1974 ABC esitti elokuvan 007 Istanbulissa, minkä jälkeen Bond-elokuvista tuli Yhdysvalloissa toistuvaa televisioviihdettä. Britanniassa Bond nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran lokakuussa 1975, jolloin ITV esitti elokuvan Tohtori No. Tammikuussa 1980 esitetty Elä ja anna toisten kuolla sai 23,5 miljoonaa katsojaa, ja se on edelleen Britannian televisiohistorian katsotuin elokuva.
VHS- ja Betamax-Bondeja alettiin vuokrata 1980-luvun alussa ja myydä vuosikymmenen lopulla. Nykyisin Bond-elokuvat tulevat maksuttomille televisiokanaville sen jälkeen, kun niitä on ensin myyty videolla ja dvd:llä, maksutelevisiossa sekä suoratoistopalveluissa.
Radio
Etelä-Afrikan radio esitti Kuuraketin dramatisoituna kuunnelmana vuonna 1956. Bondia esitti Bob Holness. BBC esitti Elät vain kahdesti -romaanin dramatisoinnin vuonna 1990. Bondia esitti Michael Jayston.
Sanomalehdissä
pienoiskuva|vasen|150px|Kirjailija [[Ian Flemingin teettämä mallipiirros Bondista.]] James Bond tuli suurelle yleisölle tutuksi ensi kertaa vuonna 1958, kun englantilainen sanomalehti Daily Express alkoi ensimmäisenä lehtenä julkaista James Bond -sarjakuvaa. Kuutena päivänä viikossa heinäkuusta 1958 alkaen ilmestynyttä sarjakuvaa piirsi tammikuuhun 1966 asti John McLusky. Kirjailija Ian Fleming suhtautui ajatukseen sarjakuvasovituksesta aluksi varauksellisesti, sillä hän pelkäsi sarjakuvan vähentävän Bondin arvoa sekä tarinoidensa lyhentymistä. Kun Fleming oli saatu vakuuttuneeksi sarjakuvan laadusta, hän halusi vielä varmistaa, että sarjakuvan Bondista tulisi oikeannäköinen, joten hän teetti toisella taiteilijalla piirroksen Bondista malliksi lehdelle. McLusky piti Flemingin näkemystä kuitenkin liian 30-lukulaisen sotilaallisena ja teki Bondista nykyaikaisemman näköisen. McLusky yhdisteli Bondiinsa urheilija Henry Cottonia, näyttelijä Robert Tayloria, Gary Cooperia ja Edinburghin herttuaa. McLusky piirsi koko uransa aikana vuosina 1958–1983 yhteensä 18 James Bond -seikkailua ja 2250 strippiä.
McLuskyn lopetettua Daily Expressissä vuonna 1966 Bond-piirtäjänä jatkoi ensin Henry Gammidge ja hänen jälkeensä Yaroslav Horak. McLusky palasi Bondin pariin vuonna 1982 ja teki käsikirjoittaja Jim Lawrencen kanssa neljä uutta Bond-tarinaa.
Daily Express julkaisi Bondia vuoteen 1977 saakka. Sen jälkeen sarjakuvaa julkaistiin lehden sunnuntainumerossa ja arkipäivinä Daily Starissa vuoteen 1984 asti, jolloin se lopetettiin.
Sarjakuvalehtenä
Ensimmäinen James Bond -sarjakuvalehti julkaistiin Yhdysvalloissa tammikuussa 1963 Kuvitettuja klassikkoja -sarjassa. Tarina oli nuorille suunnattu sovitus elokuvasta Salainen agentti 007 ja tohtori No (1962). Julkaisu lisensoitiin eteenpäin sarjakuvayhtiö DC:lle, joka ei kuitenkaan koskaan alkanut julkaista vakituista Bond-sarjakuvaa ennen option raukeamista 1972.
1970-luvulla ja 1980-luvulla Bond-sarjakuvia julkaistiin lähinnä ei-englanninkielisissä maissa. Sarjakuvakustantaja Marvel hankki Bond-sarjakuvien lisenssin 1980-luvulla ja julkaisi yksiosaiset erikoisnumerosovitukset elokuvista Erittäin salainen ja Octopussy. Play Value julkaisi kaksi James Bond 007 Adventure Storybooks -sarjakuvaa hyvin nuorille lukijoille. Seuraavana Eclipse julkaisi sarjakuvasovituksen elokuvasta Lupa tappaa ja vuonna 1989 Mike Grellin kirjoittaman ja kuvittaman Permission to Die, jossa oli uutta materiaalia. Marvel julkaisi vuonna 1992 kaksitoista Bondia. Sarjakuvien oikeudet siirtyivät vuonna 1992 Dark Horselle. Se omisti Bond-lisenssin neljän vuoden ajan ja julkaisi viisitoista Bond-sarjakuvaa. Topps julkaisi vuonna 1996 kolmiosaisen sovituksen elokuvasta 007 ja Kultainen silmä. Bond-sarjakuvia ei juurikaan julkaistu sen jälkeen pitkään aikaan. Vuonna 2014 Bondin sarjakuvalisenssi siirtyi Dynamite Entertainmentille, joka aloitti Bond-sarjansa marraskuussa 2015.
Videopelit
James Bond -videopelejä on tehty vuoteen 2016 mennessä yhteensä 25. Ensimmäinen lisensoitu James Bond -peli oli Parker Brothersin kehittämä James Bond 007, joka julkaistiin heinäkuussa 1983 Atari 2600:lle sekä esimerkiksi Atari 5200:lle ja Commodore 64:lle. Edellisenä vuonna oli tosin Britanniassa julkaistu Shaken but Not Stirred -niminen Bond-peli ZX Spectrumille.
Hahmot
pienoiskuva|upright|[[Pierce Brosnania James Bondin roolissa esittävä vahanukke Madame Tussaudsin vahakabinetissa Lontoossa.]]
James Bond
Päähahmo James Bond, koodinimeltään agentti 007, on Britannian tiedustelupalvelu MI6:n salainen agentti. Kirjailija Ian Fleming antoi Bondille nimen yhdysvaltalaisen lintutieteilijän James Bondin mukaan.
Bond arvostaa klassista eleganssia ja laatua. Hän kertoo kiinnittävänsä paljon huomiota yksityiskohtiin. Bond on naistenmies, innokas rahapelaaja, ja hän suosii vodkamartineja. Karismastaan huolimatta hänellä ei ole juurikaan läheisiä ystäviä.
Muita toistuvia hahmoja
M on Bondin esimies, Britannian Salaisen palvelun MI6:n tai MI7:n johtaja. Hänellä ja Bondilla on hyvin kiinteä suhde, vaikka M usein tuskastuukin Bondin sääntöjen vastaisiin menetelmiin ja hedonistiseen elämäntyyliin. Miss Moneypenny on Bondin esimiehen M:n pitkäaikainen sihteeri. Moneypenny ja Bond flirttailevat jatkuvasti, mutta heillä ei ole suhdetta. Q on MI6:n varusteiden kehittelystä ja valmistamisesta vastaavan osaston päällikkö. Bond varustautuu Q:n valmistamilla teknisillä apuvälineillä. CIA:n agentti Felix Leiter on Bondin hyvä ystävä, joka auttaa usein Bondia tämän työssä.
Bondin viholliset ovat usein miljardöörejä, joilla on suuret haaveet ja valtavat hankkeet, jotka uhkaavat maailmaa. Apunaan heillä on kätyreitä.
Bondin seikkailuihin kuuluu aina kauniita ja eteviä naisia. He voivat olla määrätietoisia salaisia agentteja, jotka pystyvät haastamaan Bondin, tai Bondin rakastajattaria eli ”Bond-tyttöjä”.
Vaikutus
James Bondista tuli 1950- ja 1960-lukujen komean ja nokkelan playboysankarin prototyyppi. Hän oli lännessä silloin versoneen kulutusaikakauden symboli suosiessaan vain parhaita merkkejä ja saadessaan käytettävikseen uusinta huutoa olevia elektronisia laitteita.
Bondin innoittamana on syntynyt useita jäljitelmiä ja parodioita, kuten Salainen agentti 86 -televisio- ja elokuvasarja, Austin Powers -elokuvasarja sekä Johnny English -elokuvat.
Tapio Levo
Tapio Antero Levo (s. 24. syyskuuta 1955 Pori) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja.
Ura
Levo muistetaan etenkin Ässien hyökkäävänä puolustajana. Hän pelasi Porissa 18 kautta (1972–1981 ja 1983–1992). Levo kiekkoili myös kahden kauden verran Pohjois-Amerikassa ja HPK:ssa uransa päätöskauden. Levo on yksi SM-liigan tehokkaimpia puolustajia kautta aikojen. Hän teki pisteet 201+215 pelaamassaan 593 runkosarjaottelussa. Pudotuspelien 60 ottelussa Levolle kertyi saldo 22+22. Hän voitti yhden Suomen mestaruuden ja yhteensä kuusi mitalia.
Pohjois-Amerikassa Levo pelasi kaksi vuotta. Ensimmäisen kauden hän edusti Colorado Rockies -seuraa ja toisen kauden New Jersey Devilsiä Coloradon Rockiesin siirryttyä sinne. Levo oli kummallakin kaudellaan joukkueensa tehokkaimpia puolustajia. Hän teki NHL:n heikoimpiin lukeutuvissa joukkueissa tehot 16+53 107 ottelussa.
Levo oli jo päättänyt paketoida uransa kevääseen 1992, mutta Kalajoen Junkkareiden valmentaja ja entinen pelikaveri Ässistä, Antero Kivelä sai houkuteltua hänet vielä pelaamaan divariin. Sieltä hänet houkuteltiin vielä siirtotakarajalla tuomaan kokemusta HPK:n puolustukseen kevään pudotuspeleihin. Pitkä ura päättyi siten hopeamitaliin Hämeenlinnassa.
Suomea Levo edusti viisissä MM-kisoissa, kerran olympialaisissa ja kahdessa Kanada-cupissa. MM-kisoissa 1982 Levo oli Leijonien avainpelaajia ja myös vuoden 1981 Kanada-cupissa maajoukkueen ykköskentässä. Hän pelasi yhteensä 152 A-maaottelua saldolla 26+18.
Uran jälkeen
Jääkiekkouransa jälkeen Levo toimi haastemiehenä Satakunnan käräjäoikeudessa.
Ässät jäädytti Levon pelinumeron 12 seuran 40-vuotisjuhlaottelussa Jokereita vastaan marraskuussa 2007.
The Gift (yhtye)
thumb|The Gift esiintymässä vuonna 2015. The Gift on portugalilainen rock-yhtye. Se perustettiin vuonna 1994. Jäseniä oli aluksi kaksi, mutta pian yhtye kasvoi nelijäseniseksi.
The Gift on esiintynyt Portugalin ulkopuolella muun muassa Saksassa, Macaossa, Espanjassa, New Yorkissa ja Pariisissa. Yhtyeen albumeista kolme on myynyt Portugalissa platinaa.
The Gift sai vuonna 2005 MTV Europe Music Awardsin palkinnon parhaana portugalilaisena yhtyeenä.
Domenico Dolce
pienoiskuva|Domenico Dolce vuonna 2016. Domenico Mario Assunto Dolce (s. 13. elokuuta 1958 Polizzi Generosa, Sisilia, Italia) on italialainen muotisuunnittelija. Hän perusti vuonna 1985 yhdessä Stefano Gabbanan kanssa Dolce&Gabbanan, joka lukeutuu nykyään maailman kuuluisimpiin ja arvostetuimpiin muotitaloihin.
Eteläpää (Virrat)
Eteläpää on Pirkanmaalla Virroilla Vaskuun kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,2 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Vaskuunjärven valuma-alueella (35.44), jonka Vaskuunjärven alueeseen (35.442) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 136,5 metriä mpy.
Donald Sanford
Donald Eugene Sanford (s. 5. helmikuuta 1987 Los Angeles, Yhdysvallat) on Yhdysvalloissa syntynyt, mutta myöhemmin Israelin kansalaisuuden saanut pikajuoksija, joka kilpailee 400 metrillä. Siinä Sanfordin ennätys on Eugenessa vuonna 2010 vielä Yhdysvaltain väreissä juostu 45.21.
Vuonna 2012 Israelia ensimmäisen kerran edustanut ja saman vuoden EM-kisoissa Helsingissä 400 metrillä neljänneksi sijoittunut Sanford voitti pronssia yleisurheilun EM-kisoista 2014 Zürichistä 400 metriltä tuloksella 45.27, joka on samalla myös Israelin ennätys. Israelin kansalaisuuden Sanford sai mentyään naimisiin israelilaisen koripalloilijan kanssa. Hän kilpaili myös vuosien 2012 ja 2016 kesäolympialaisissa, joissa hän jäi alkueriin. Vuoden 2015 Euroopan kisoista Bakusta Sanford saavutti sekajoukkuekilpailun pronssia voitettuaan 400 metrin kilpailun.
Sanford on 193 senttimetriä pitkä, painaa 84 kiloa ja edustaa Zenith Velocity AC:tä.
Ruotsi yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Ruotsi on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Lisäksi se oli mukana 50 kilometrin kävelyn MM-kilpailussa 1976 ja olympiaohjelmaan kuulumattomien naisten juoksulajien MM-kilpailuissa 1980, ja jälkimmäisistä se saavutti ensimmäisen MM-mitalinsa. Kaikkiaan Ruotsi on saanut MM-kilpailuissa 24 mitalia, joista kymmenen on kultaisia. Ruotsi toimi MM-kilpailujen isäntänä vuonna 1995, jolloin kisakaupunkina oli Göteborg.
Ruotsin menestynein MM-kisaurheilija on Carolina Klüft, joka voitti kultaa seitsenottelussa vuosina 2003, 2005 ja 2007. Ensimmäinen ruotsalainen maailmanmestari oli korkeushypyn Roomassa 1987 voittanut Patrik Sjöberg. Maailmanmestareita ovat myös 100 metrin aitajuoksun vuonna 1997 voittanut, Venäjältä Ruotsiin siirtynyt Ludmila Engquist, kolmiloikan vuonna 2003 voittanut Christian Olsson, korkeushypyn vuonna 2005 voittanut Kajsa Bergqvist, 1 500 metrin juoksun Moskovassa 2013 voittanut etiopialaissyntyinen Abeba Aregawi, kiekonheiton Dohassa 2019 voittanut Daniel Ståhl sekä seiväshypyn Eugenessa 2022 voittanut Armand Duplantis.
Kotikisoissaan vuonna 1995 Ruotsi jäi ilman mitaleja ja parhaat ruotsalaisurheilijat olivat viidenneksi sijoittuneet 400 metrin aitajuoksija Sven Nylander ja keihäänheittäjä Dag Wennlund. Vuosina 2005–2015 Ruotsin miehet jäivät ilman mitaleja. Helsingissä 2005 paras ruotsalaismies oli seitsemänneksi korkeushypyssä sijoittunut Stefan Holm. Osakassa 2007 Holm sijoittui neljänneksi kuten myös 3 000 metrin estejuoksussa Mustafa Mohamed. Berliinissä 2009 Ruotsi jäi neljättä kertaa kisojen historiassa kokonaan ilman mitaleja ja pistesijoillekin yltivät vain korkeushyppääjä Linus Thörnblad jaetulle viidennelle sijalle, korkeushyppääjä Emma Green jaetulle kuudennelle sijalle ja kymmenottelija Nicklas Wiberg kuudennelle sijalle. Mitaliton kausi jatkui Daegussa 2011, kun pistesijoille ylsivät vain neljänneksi pituushypyssä sijoittunut Carolina Klüft, kuudenneksi kolmiloikassa sijoittunut Christian Olsson sekä seitsemänneksi maratonilla sijoittunut Isabellah Andersson. Moskovassa 2013 Aregawin kultamitalia täydensi Emma Green Tregaron neljäs sija korkeushypyssä. Pekingissä 2015 parhaat ruotsalaiset olivat neljänneksi seiväshypyssä sijoittunut Angelica Bengtsson, viidenneksi kiekonheitossa sijoittunut Daniel Ståhl, kuudenneksi 1 500 metrin juoksussa sijoittunut Abeba Aregawi sekä seitsemänneksi pituushypyssä päätynyt Khaddi Sagnia. Lontoossa 2017 Ståhl saavutti kiekonheitossa hopeaa ja Michel Tornéus oli pituushypyssä kahdeksas. Dohassa 2019 Daniel Ståhl voitti kiekonheitossa kultaa, Armand Duplantis seiväshypyssä hopeaa ja Perseus Karlström 20 kilometrin kävelyssä pronssia ja lisäksi pistesijoille ylsivät kuudenneksi sijoittunut seiväshyppääjä Angelica Bengtsson ja kahdeksanneksi sijoittunut keihäänheittäjä Kim Amb. Eugenessa 2022 Armand Duplantis voitti seiväshypyssä kultaa ja Perseus Karlström pronssia sekä 20 että 35 kilometrin kävelyssä. Lisäksi kiekonheittäjä Daniel Ståhl sijoittui neljänneksi, kiekonheittäjä Simon Pettersson viidenneksi ja pituushyppääjä Khaddi Sagnia kuudenneksi.
Kazakstanintamariski
Kazakstanintamariski (Tamarix laxa) on tamariskikasvien (Tamaricaceae) heimoon, tamariskien (Tamarix) sukuun kuuluva kasvilaji.
Kazakstanintamariski on noin 1,5–3 metriä korkeaksi kasvava pensas. Sen oksat ovat lyhyitä, suoria ja hauraita. Lehdet ovat pieniä sekä keltavihreitä ja niiden muoto vaihtelee suikeasta puikeaan tai vinoneliömäiseen. Kukinto on terttumainen, ja se muodostuu edellisen vuoden versoihin. Kukkaperät ovat noin 2 mm pitkiä. Kukat ovat nelilukuisia ja vaaleanpunaisia, joskus lähes valkoisia. Kazakstanintamariski kukkii aikaisin keväällä huhti–toukokuussa, joskus myös uudestaan myöhään syksyllä kuluvan vuoden versoilla. Syksyllä puhkeavat kukat ovat viisilukuisia. Hedelmänä on 3–4 mm pitkä kota.
Kazakstanintamariski kasvaa jokien suolaisilla törmillä, järvien rannoilla sekä hiekkadyyneillä autiomaissa. Lajia tavataan Aasiassa Iranissa, Afganistanissa, Kazakstanissa, Turkmenistanissa, Venäjällä, Mongoliassa ja Kiinassa.
Kuopion MimmiFutis
Kuopion MimmiFutis (lyh. KMF) on vuonna 1987 perustettu kuopiolainen naisjalkapalloseura, jonka toimintaa jatkaa nykyään Pallokissat. Seuran edustusjoukkue pelasi naisten korkeimmalla sarjatasolla Naisten Liigassa (vuodesta 2003 ). Seuran kotikenttä on Kuopion keskuskenttä.
Seuran puheenjohtaja on Arto Parkkinen ja edustusjoukkueen valmentajana toimii Pertti Nissinen. Aikaisemmin seuran juniori- sekä edustusjoukkueen valmentajina on nähty muun muassa Atik Ismail, Esa Pekonen ja Ensio Pellikka.
Seuran B-tytöt voittivat SM-hopeaa kaudella 2007 (myös kaudella 2005). Edustusjoukkue pelasi alakanttiin, sillä tavoitteena ollut mitali vaihtui paikkaan alaloppusarjassa. Kaudella 2008 KMF:n edustus otti ensimmäisen mitalinsa voittaessaan Naisten Liigassa pronssia. B-tytöt voittivat jälleen SM-hopeaa. Kaudella 2009 edustus voitti toisen pronssinsa. B-tytöt nappasivat vuorostaan pronssia.