cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arto Satukangas
Vuonna 1987 Satukangas debytoi Pariisissa Karajan-säätiön järjestämänä. Vuosina 1991–1992 hän esiintyi Japanin tärkeimmissä konserttitaloissa ja vuonna 1994 Yhdysvalloissa, jossa hän antoi soolokonsertin New Yorkin Carnegie Hallin resitaalisalissa. Hän on lisäksi konsertoinut useimmissa Euroopan maissa, Kiinassa, Koreassa ja Israelissa.
Arto Satukangas levytti Finlandia Records -levymerkille Aleksandr Glazunovin, Mili Balakirevin ja Maurice Ravelin pianoteoksia. Vuonna 2009 hän levytti Marko Ylösen kanssa Alba-levymerkille sekä Franz Lisztin pianomusiikkia että Frédéric Chopinin ja Sergei Rahmaninovin sonaatit sellolle ja pianolle. Yleisradio valitsi Satukankaan Vuoden radiosolistiksi vuonna 1996.
Lokakuussa 2011 Satukangas esiintyi ensimmäisenä soolopianistina Radion sinfoniaorkesterin solistina Helsingin uudessa Musiikkitalossa. Ohjelmistossa olivat Lisztin molemmat pianokonsertot. Maaliskuussa 2012 hän soitti Rahmaninovin 3. pianokonserton Tampere Filharmonian solistina Tampere-talossa.
Satukangas kuoli syöpään kotonaan Karlsruhessa.
Atahualpa
pienoiskuva Atahualpa, myös Atahuallpa, Ataw Wallpa tai Atabalipa (noin 1502 – 29. elokuuta 1533 Cajamarca) oli Perun inkavaltakunnan viimeinen hallitsija.
Atahualpa oli inkahallitsija Huayna Capacin nuorempi poika. Hänen äitinsä oli prinsessa, mutta ei Huayna Capacin virallinen vaimo, joten Atahualpa ei ollut maan perinteiden mukaan laillinen perijä, mutta ilmeisesti hän oli isänsä suosikki. Huayna Capacin kuoltua 1527 tai 1528 inkavaltakunta jaettiin kahtia. Atahualpan velipuoli Huascar hallitsi Cuzcon aluetta ja Atahualpa pohjoisia osia Quitosta. . He joutuivat kuitenkin pian sotaan keskenään. Atahualpa voitti ja tapatti veljensä vuonna 1532.
Samana vuonna perjantaina 15. marraskuuta Atahualpa jäi Francisco Pizarron johtamien espanjalaisten konkistadorien vangiksi. Atahualpa maksoi vapauttamisekseen tyrmän täydeltä aarteita, mutta espanjalaiset nostivat häntä vastaan Pizarron-vastaisen salaliittosyytöksen, josta hänet tuomittiin poltettavaksi. Kun Atahualpa suostui ottamaan kasteen, tuomio muutettiin kuristamiseksi.
I/JR 7
I/JR 7 eli Jalkaväkirykmentti 7:n I pataljoona oli vuoden 1941 liikekannallepanossa varusmiehistä ja kantahenkilökunnasta muodostettu yksikkö. Välirauhan aikaisen 7. prikaatin I pataljoona numeroitiin uudelleen.
Varustaminen
Varusmiehistä muodostetun pataljoonan materiaalinen valmius oli lähes määrävahvuuksien mukainen.
Keskittäminen ja tehtävä sodan alussa
II armeijakunnan tehtävänä oli valtakunnan alueen puolustaminen ja samanaikaisesti valmistautuminen myös hyökkäyksellisiin sotatoimiin. Armeijakunnan 2. divisioonaan liitetyn rykmentin II pataljoona oli perustamisestaan lähtien valmiina tulevalla toiminta-alueellaan, joten erillisiä keskitysmarsseja ei varsinaisesti tarvittu. Suomen poliittinen johto ilmoitti 25. kesäkuuta 1941 Suomen olevan sodassa Neuvostoliittoa vastaan.
Jatkosodan hyökkäysvaihe
Pataljoona siirtyi 28.–29.6.1941 välisenä yönä alkamassa olevan hyökkäyksen lähtöasemiin ja se ylitti seuraavana päivänä kello 19 valtakunnan rajan edeten yön aikana lähes ilman vastarintaa Tyrjän kylän peltoaukeiden pohjoispuolella oleville kukkuloille, jonne se asettautui puolustukseen. 1. heinäkuuta saamiensa käskyjen mukaisesti rykmentin muut osat saapuivat alueelle asettuen puolustukseen. Käskyn mukaan koko rykmentin tuli valmistautua erillisellä käskyllä hyökkäämään kohti etelää ja kaakkoa.
Neuvostojoukot hyökkäsivät 4. heinäkuuta Tyrjän itäpuolella noin pataljoonan voimin mm. I/JR 7:n asemia vastaan parinkymmenen panssarivaunun tukemana. Pataljoona torjui hyökkäykset ja vihollinen vetäytyi pataljoonan asemien tuntumasta yön aikana. Seuraavana päivänä vihollinen yritti uudelleen kahteen otteeseen tuloksetta karkottaa suomalaisjoukkoja kylän alueelta noin pataljoonan vahvuisin voimin, minkä jälkeen taistelut laantuivat lähinnä tykistö- ja partiotaisteluiksi.
Pataljoona aloitti 31. heinäkuuta hyökkäyksensä rykmentin osana Huuhtalammen länsipuolelta rykmentin hyökkäyskaistan itäisimpänä yksikkönä. Se eteni ensimmäisenä hyökkäyspäivänä liki kaksi kilometriä lähes suoraan etelään Iilammen itäpuolitse lammen eteläpäätyyn, mikä oli rykmentin yksiköistä selvästi pisin matka johtuen vihollisen puolustuksen painopistesuunnan jäämisestä pataljoonan hyökkäysalueen länsipuolelle. Osa pataljoonasta kuitenkin törmäsi myös kiivaampaan vastarintaan.
Seuraavana päivänä alueelle siirrettiin myös rykmentin II pataljoona. Suunnitelman mukaan Iilammen eteläpuolitse tehtävällä hyökkäyksellä saarrettaisiin Tyrjän alueella olevat vihollisen joukot. Iltapäivällä 2. elokuuta alkaneessa hyökkäyksessä rykmentin joukot etenivät noin kilometrin lähemmäksi Tyrjän kylän aluetta. Samalla pataljoona katkaisi Tyrjän alueelta Akkaharjuun johtavan tien. Päivän taistelut olivat hyvin ankaria käsittäen osin ns. pesäke-pesäkkeeltä tapahtuvaa etenemistä.
Pataljoona eteni 3. elokuuta Hiekkamäen tukikohtaan ja sai Tyrjän alueen laajalti tulensa alle. Iltayöstä vihollinen keskitti kaiken saatavilla olevan voimansa mainitun tukikohdan eteen ulosmurtautumisyritystä varten. Varhain seuraavana aamuna vihollinen aloitti erittäin voimakkaan hyökkäyksen pataljoonan asemia kohti yrittäen murtautua kohti Akkaharjua. Erittäin raskaissa taisteluissa osa vihollisen joukoista murtautui pois motista, mutta alueelle jäi runsaasti kaatuneita puna-armeijalaisia. Loppupäivä kuluikin mm. lepoon ja sotasaaliin kokoamiseen. Illalla pataljoona siirtyi vihollisen tyhjentämän Saareksen maastoon noin 4 kilometriä idemmäs.
Rykmentti määrättiin 5. elokuuta 2. divisioonan reserviksi. Tehtävänä oli samanaikaisesti valmistautua jatkamaan etenemistä kohti Lahdenpohjan kauppalaa. Rykmentin I pataljoona jatkoi 6. elokuuta hyökkäystä katkaisemalla Ihalan-Oinaanvaaran tien. Sivustalla olleen (Jalkaväkirykmentti 48:n) hyökättyä Oinaanvaaraan oli vihollisjoukkoja siirtynyt I pataljoonan alueelle. Samalla pataljoona valtasi vihollisen huoltokeskuksen, joka omalta osaltaan edesauttoi naapurirykmentin Oinaanvaaran valtausta seuraavana päivänä.
Pataljoona hyökkäsi 7. elokuuta rykmentin mukana Jaakkiman asema-alueelle, joka vallattiin lähes taisteluitta, kautta kohti Lahdenpohjaa. Illalla laskeutuneen sumun suojissa hyökkäys eteni ripeästi. Päivän aikana pataljoona eteni jopa noin 7 kilometriä lähtöasemistaan. Seuraavana aamupäivänä vallattiin Lahdenpohjan kauppala ilman suuria taistelutoimia I pataljoonan osallistuessa hyökkäykseen. Vihollisen vastarinta alkoi tiivistyä vasta kauppalan pohjoispuolisella alueella vihollisen ollessa kaivautuneena mm. Rauhalan kasarmialueelle ja Jänismäen kukkulalle. Ensimmäinen tavoite, Laatokan ranta, oli saavutettu.
Pataljoona valtasi 9. elokuuta ankaran taistelun jälkeen Rauhalan länsipuolella olleen metsämaaston ja torjui venäläisten hyökkäysvaunujen tukemana tekemän hyökkäyksen. Se jatkoi Jänismäen alueen puhdistamista ja pataljoona miehitti Rauhalan sekä Huuhanmäen kasarmialueet. Seuraavana päivänä puhdistustyöt olivat pataljoonan osalta päätöksessä ja se ryhmittyi puolustukseen rykmentin muiden pataljoonien tavoin valmistautuen hyökkäyksen jatkamiseen Jänismäen alueelta kohti itää.
Yallankoro-Soloba
Yallankoro-Soloba on maalaiskunta Sikasson alueen Yanfolilan piirissä Malissa. Sen keskuskylä Soloba sijaitsee Sankaranijoen varrella 40 kilometriä Yanfolilasta länteen. Kunnassa on 11 300 ja keskuskylässä 2 600 asukasta (vuonna 2009).
Yallankoro-Soloban kunta rajoittuu koillisessa Séré Moussa Ani Samou De Siékorolén, idässä Wassoulou-Ballén ja lounaassa Djallon-Foulan kuntiin sekä luoteessa ja etelässä Guineaan. Maisemaa leimaavat jokilaaksot, tasangot ja kukkulat. Tärkeimmät vesistöt ovat Sankarani ja sen sivujoki Diaban. Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen. Luonnonvarainen kasvillisuus on pensas- ja heinäsavannia.
Kuntaan kuuluu 8 kylää. Asukkaat ovat etupäässä fulbeja. Lisäksi on mandinkoja ja bozoja. Puhutuimmat kielet ovat fulani ja bambara.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, kullankaivu, keräily, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, riisi, durra, hirssi ja puuvilla. Naiset harjoittavat puutarhaviljelyä. Heldelmätarhat tuottavat appelsiineja, cashewpähkinöitä ja mangoja. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja siipikarja. Palveluihin kuuluu 9 alakoulua, kolme yläkoulua ja terveyskeskus.
Kunnan alueella toimii vuonna 2017 avattu Yanfolilan kultakaivos.
Bir Barhut
Bir Barhut (vapaasti kääntäen "Barhutin kaivo") on suurikokoinen ja syvä reikämäinen luola maassa Jemenin aavikolla itäosassa. Pyöreän luolan syvyys on 112 metriä ja leveys noin 30 metriä. Paikallisessa kansanperinteessä se on yhdistetty jinneihin eli eräänlaisiin henkiin.
Kohde
Bir Barhut sijaitsee aavikolla Jemenin itäosassa Mahran maakunnassa lähellä Omanin vastaista rajaa. Matkaa Jemenin pääkaupunki Sanaan on Bir Barhutilta noin 1 300 kilometriä. Barhut itsessään on alueella kulkeva wadi. Niin sanottu kaivo eli Bir Barhut on suuri pyöreä reikämäinen luola. Sen leveys on noin 30 metriä ja syvyys 112 metriä.
Tutkimuksia
Tiettävästi ensimmäisinä luolaa tutkivat D. van der Meulen and H. von Wissmann vuonna 1931. He kuvailivat paikkaa tyypilliseksi kalkkikiviluolaksi ja että paikka ei ollut tuliperäinen. Tuliperäisyydestä oli puhuttu luolan väitetyn pahan hajun takia, mutta tuolloin Meulen ja von Wissman kirjoittivat sen johtuvan pikemminkin ummehtuneesta pölystä tai lepakoista, kuin tuliperäisestä rikkikaasusta. Jemeniläiset tutkijat ovat tehneet luolalla joitakin tutkimuksia, joissa kuitenkaan esimerkiksi luolan pohjalla ei käyty. Joidenkin jemeniläisten tutkijoiden mukaan luola saattaa olla miljoonia vuosia vanha. Luolan pohjalla kävivät ensimmäisinä Oman Cave Exploration Team-ryhmän jäsenet syyskuussa 2021. Sen pohjalta löydettiin esimerkiksi tihkuvan veden luomia tippukivipylväitä ja luolahelmiä. Luolan pohjalla oli myös kuolleita eläimiä, kuten lintuja. Raatojen hajun ohella muita outoja hajuja ei kuitenkaan havaittu. Ryhmä otti ennen poistumistaan vesi-, kivi- ja maanäytteitä.
Kansanperinne
Nimi Bir Barhut tarkoittaa Barhutin kaivoa. Paikallisessa kansanperinteessä Bir Barhut on liitetty jinneihin eli eräänlaisiin henkiin. Jinnien on uskottu eläneen luolassa ja sitä on vältelty. Joskus jinnit liitettiin tarkemmin vääräuskoisten henkiin. Jinnien on uskottu voivan aiheuttaa esimerkiksi sairauksia tai epäonnea. Joissain tarinoissa luola on liitetty myös outoihin pahoihin hajuihin.
Luola on ollut jokseenkin tunnettu myös islamilaisissa kirjoituksissa paikan yhdistämisestä Hudin hautaan. Lähellä sijaitsevaa Kabr Hudin pyhättöä on pidetty Etelä-Arabian pyhimpänä paikkana ja suosittuna pyhiinvaelluskohteena pyhättö on tehnyt myös Bir Barhutin tunnetuksi.
Heinrich Mann
Luiz ”Ludwig” Heinrich Mann (27. maaliskuuta 1871 Lyypekki – 11. maaliskuuta 1950 Santa Monica, Yhdysvallat ) oli saksalainen kirjailija, joka kirjoitti yhteiskunnallisista aiheista. Hän syntyi Lyypekissä ja oli kirjailija Thomas Mannin isoveli. Heidän isänsä kuoleman jälkeen perhe muutti Müncheniin.
Mann vastusti autoritaarisuuden ja militarismin nousua Weimarin tasavallan alkuvaiheessa. Yhdessä ystävänsä Albert Einsteinin ja muiden kuuluisien saksalaisten kanssa Mann lähetti kirjeen Kansainväliselle ihmisoikeusliitolle vastalauseeksi kroatialaisen Milan Šufflayn murhalle 18. helmikuuta 1931.
Mann oli ei-toivottu henkilö natsi-Saksassa. Hän päätyi lopulta Marseilleen Vichyn Ranskaan ja pakeni myöhemmin Espanjaan. Vuonna 1940 hän matkusti Yhdysvaltoihin.
1930-luvulla ja maanpakolaisena Yhdysvalloissa Mannin kirjailijanura joutui vastatuuleen. Vuonna 1950 hän kuoli Santa Monicassa Kaliforniassa yksinäisenä ja rahattomana, vain muutamia kuukausia ennen kuin hänen oli määrä muuttaa Neuvostoliiton miehittämään Itä-Saksaan, josta hän olisi saanut presidentin paikan (Itä-)Saksan taideakatemiasta. Mannin tuhkat vietiin Itä-Saksaan.
Helman heilahdus
Helman heilahdus on Helsinki-Vantaan lentoaseman rautatieasemalla maan alla 45 metrin syvyydessä olevalle laituritasolle sijoitettu kaksiosainen panoraamateos, joka on toteutettu Aarne Jämsän piirtämien kuvien mukaan alumiinilevyille painamalla. Teos kuvaa draperioita.
Taideteos
Helman heilahdus on asetelma, jossa on laskostettuja kankaita, pitsejä ja paljetteja. Kuvat on sijoitettu molemmin puolin laiturialuetta junaratojen toisella puolella oleville seinustoille.
Teospari on toteutettu Aarne Jämsän piirrosten pohjalta. Piirrokset on skannattu, ja sen jälkeen suurennettu tietokoneella ja painettu alumiinilevyille. Teoksen pituus on yhteensä 51 metriä ja korkeus 7,2 metriä, ja sen pinta-ala on 690 neliömetriä. Helman heilahdus on yksi suurimmista taideteoksista Suomessa. Jämsä hankki malliksi tarvitsemiaan tekstiilejä kirpputoreilta ja joillakin kirpputorilla häntä luultiin transvestiitiksi hankitojensa vuoksi.
"Mummolan vintin vaatekaappi, jonka hämärässä valossa lapset harrastavat pukeutumisleikkejä? Lipaston harvoin avattu laatikko, unohtuneiden ajatusten juhlava kätkö, jota tutkiessa aikuisen mieleen saattaa palata silkin kiilto ja viileän eroottinen kahina? Se on kosketuksen muisti, oman kehollisuutemme lähettämä lahja menneisyydestä."
Kutsukilpailu
Kun Kehäradan asemakaavaa laadittiin, Vantaan kaupunki edellytti, että asemia elävöitetään taiteella. Kehäradalle tehtiinkin ympäristötaiteen kaava ensimmäisenä Suomessa. Taide asemilla yhdessä niiden tunnusvärien ja äänimaisemien kanssa antaa niille tunnistettavan yksilöllisen luonteen. Valtion taideteostoimikunta järjesti Kari Cavénille, Aarne Jämsälle ja Santeri Tuorille kesäkuussa 2010 kutsukilpailun, jotta Lentoaseman juna-asemalle saadaan kaavan edellyttämä taideteos. Jämsä voitti kilpailun ehdotuksellaan. Arvostelulautakunta piti Jämsän teosta yllättävänä ja omaperäisenä, ja se oli lautakunnan mukaan ”sekä monumentaalisen jylhä että humoristinen”. Lautakunta oli tyytyväinen kilpailun tasoon. Kaikki ehdotuksista oltaisiin voitu toteuttaa asemalle, vaikka ne erosivat toisistaan.
Ympäristötaiteen säätiö valitsi vuonna 2015 Kehäradan taiteen ympäristötaidekohteeksi. Palkintoperustelussa todettiin muun muassa ”kehäradan taide on oiva esimerkki taiteen nivomisesta osaksi julkista ympäristöä suunnitteluvaiheesta lähtien”. Kokonaisuuden ovat tilanneet Vantaan kaupunki, Liikennevirasto ja Finavia Oy.
Kesäloma
Kesäloma on peruskoululaisten, opiskelijoiden ja monien työpaikkojen loma. Työntekijöiden oikeudesta lomaan säädetään vuosilomalaissa. Kouluissa kesäloma on useimmissa Euroopan ja Pohjois-Amerikan maissa vuoden pisin loma.
Suomen koulujen kesäloma
Suomen peruskouluissa ja lukioissa kesäloma alkaa viikon 22 lauantaina eli vuodesta riippuen joko toukokuun lopussa tai kesäkuun alkupäivinä. Kesäloma on pisin loma koulujen lukuvuodessa. Viimeisenä päivänä ennen lomaa pidetään kouluvuoden päättäjäiset, jolloin oppilaille jaetaan mahdolliset todistukset. Kesäloma loppuu elokuun puolivälissä. Loppumispäivään vaikuttavat tulevan lukuvuoden muiden lomien pituudet.
Kesäloma erottaa toisistaan eri lukuvuodet. Sen jälkeen koululaiset siirtyvät joka vuosi aina seuraavalle vuosiluokalle, paitsi jos heidät heikkojen oppimistulosten tai muiden syiden vuoksi jätetään luokalle.
Vuoteen 1970 saakka Suomen kansa- ja oppikouluissa kesälomaa olivat kesä-, heinä- ja elokuu kokonaisuudessaan. Kouluun palattiin syyskuun ensimmäisenä arkipäivänä. Syyslukukauden 1971 alusta Suomen kouluissa siirryttiin viisipäiväiseen työviikkoon eli lauantait tulivat eräin poikkeuksin vapaapäiviksi (aikaisemmin ne olivat olleet lyhyitä päiviä). Jotta koulupäivien lukumäärä vuodessa ei olisi vähentynyt kovin paljon, lyhennettiin samalla kuitenkin kesälomaa loppupäästä ja koulu alkoi jo elokuussa. Koulupäivien määrä vähentyi noin kahdestasadasta noin sataanyhdeksäänkymmeneen. 1990-luvulla päätösvalta koulujen lomista siirrettiin osittain kunnille, kuitenkin siten, että nykyisen asetuksen mukaan kaikissa kunnissa kevätlukukausi päättyy viikon 22 lauantaina. Tämä merkitsi samalla, että useimpina vuosina koulua käydään vielä muutama päivä kesäkuun alussa. Vuonna 2021 viikon 22 lauantai on 5. kesäkuuta.
Lähteet
Schulferien
Karl Bjarnhof
Karl Bjarnhof (1898 Vejle, Tanska – 1980 Nærum, Tanska) oli tanskalainen kirjailija, muusikko ja toimittaja.
Bjarnhof julkaisi 1932 esikoisnovellikokoelmansa – men hver sin Vej, mutta läpimurtonsa hän teki vasta romaaneilla Tähdet tummuvat (1957) ja Det gode lys (1957), jotka kertovat sokean pojan elämästä ja perustuvat hänen omaan elämäänsä: hän sokeutui varsin nuorena.
Därifrånochhit (sånger 1974–2003)
Därifrånochhit (sånger 1974–2003) on ruotsalaisen progg-laulaja Lasse Tennanderin kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 2003. Albumi sisältää 17 Tennanderin tunnetuinta kappaletta vuosilta 1974–2003. Kappaleiden joukossa ovat muun muassa ”Alla är vi barn i början” ja ”Lisa Lisa”.
Mstislav I Suuri
Mstislav I Suuri (ven. Мстислав Владимирович Великий ) (1. kesäkuuta 1076–14. huhtikuuta 1132 Kiova) oli Kiovan Venäjän ruhtinas seitsemän vuoden ajan vuosina 1125–1132. Hän oli edellisen ruhtinaan Vladimir Monomahin vanhin poika. Norjan saagoissa Mstislavista kerrotaan nimellä Harald, mikä viitannee hänen äidinisäänsä Englannin kuningas Harald II:een.
thumb|250px|Mstislav I:n rakennuttama Pyhän Nikolain katedraali Novgorodissa. Kirkossa on Mstislavin sukua kuvaavia freskoja 1100-luvulta
Ennen nousuaan Kiovan ruhtinaaksi kruununperillinen Mstislav hallitsi Novgorodia 1088–1093 ja 1095–1117. Sen jälkeen hän oli Monomahin kanssahallitsija Dnieprin Belgorodissa ja peri Kiovan kruunun isänsä kuoltua 1125. Hän rakennutti Novgorodiin lukuisia kirkkoja; näistä Pyhän Nikolain katedraali (1113) ja Pyhän Antoniuksen luostarin kirkko (1117) ovat säilyneet nykypäivään. Hän rakennutti kirkkoja myös Kiovaan ja sen ympäristöön.
Mstislavin elämä oli jatkuvaa sodankäyntiä. Hän taisteli kumaaneja (1093, 1107, 1111, 1129), virolaisia (1111, 1113, 1116, 1130), liettualaisia (1131) ja Polotskin ruhtinaskuntaa vastaan (1127, 1129). Vuonna 1096 Mstislav löi setänsä Oleg Tšernigovin Kolokša-joella, mistä alkoi vuosisatojen vihanpito sukuhaarojen välillä. Mstislav oli viimeinen yhtenäisen Kiovan Rusin hallitsija, sillä hänen kuolemansa jälkeen valtakunta hajaantui.
Vuonna 1095 Mstislav nai Ruotsin prinsessa Kristiinan, kuningas Inge I:n tyttären. Heidän 10 lapsestaan monet nousivat merkittäviin asemiin. Kristiinan kuoltua 1122 Mstislav nai uudelleen ja sai vielä kaksi jälkeläistä.
Barbara Stanwyck
Barbara Stanwyck (oik. Ruby Catherine Stevens; ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. 1930- ja 1940-luvuilla hän kuului Hollywoodin kulta-ajan kirkkaimpiin tähtiin. Stanwyck näytteli sekä draamoissa että komedioissa. Myöhemmin hän loi menestyksekkään uran myös televisiossa. Vuonna 1999 Yhdysvaltain elokuvainstituutti valitsi hänet kaikkien aikojen 11. merkittävimmäksi naisnäyttelijäksi.
Barbara Stanwyck aloitti uransa näyttämöllä Broadwaylla vuonna 1924 New Yorkissa ja alkoi sen tuoman menestyksen seurauksena saada rooleja myös elokuvista. Vuonna 1927 hän teki elokuvadebyyttinsä newyorkilaisessa elokuvassa Broadway Nights ja muutti Hollywoodiin aloittaakseen kokopäiväisen uran elokuvanäyttelijänä. Hänestä tuli yksi mainekkaiden ohjaajien Cecil B. DeMillen, Fritz Langin ja Frank Capran suosikeista.
Stanwyck päätti lähes kestäneen elokuvauransa vuonna 1964 ja televisiossa hän näytteli aina vuoteen 1986 asti, jolloin hän päätti koko yli kuusi vuosikymmentä kestäneen uransa. Hän kuoli neljä vuotta myöhemmin Kalifornian Santa Monicassa tammikuussa 1990.
Varhainen elämä
Barbara Stanwyck, alkuperäiseltä nimeltään Ruby Catherine Stevens, syntyi 16. heinäkuuta 1907 Brooklynin kaupunginosassa New York Cityssä Yhdysvalloissa. Hän oli nuorin viidestä lapsesta. Hänen isänsä Byron Stevens oli englantilaisten maahanmuuttajien poika ja äitinsä Catherine McGee irlantilaista sukujuurta. Byron teki työkseen muurarin hommia. Byron ja Catherine olivat muuttaneet New Yorkiin Massachusettsin Chelseasta. Heidän kotinsa sijaitsi Brooklynissä osoitteessa 246 Classon Avenue. Äiti Catherine kuoli talvella 1910 Rubyn ollessa vasta kolmivuotias, kun tuntematon humalainen tönäisi hänet liikkuvasta raitiovaunusta. Catherine löi päänsä katukivetyksen reunaan ja kuoli kuukausi tapauksen jälkeen. Hän odotti kuudetta lastaan onnettomuuden sattuessa. Kaksi viikkoa vaimonsa hautajaisten jälkeen Byron hylkäsi viisi lastaan liityttyään työryhmään kaivamaan Panaman kanavaa, eikä hänestä sen jälkeen enää kuultu.
Rubyn sisarukset olivat Maud, Mabel, Mildred ”Millie” (1902–?) ja Malcolm Byron ”Bert” (1905–1964). Vanhimmat tyttäret Maud ja Mabel menivät naimisiin ja aloittivat omat elämänsä. Ruby vietti suurimman osan lapsuudestaan sijaiskodeissa (monesti yli neljä sijaiskotia vuodessa) vanhemman veljensä Malcolmin kanssa, joista he yleensä karkasivat. Rubyn ollessa kahdeksanvuotias hän pääsi kolmeksi kesäksi vanhemman sisarensa Mildredin mukaan tämän kuoron kiertueelle. Tämä vahvisti Stanwyckin haavetta tulla tanssijaksi. Tähän aikaan Ruby katseli mielellään Pearl Whiten elokuvia, josta tuli hänen idolinsa.
Alkuvaiheet Broadwaylla
13-vuotiaana Ruby lopetti koulun Erasmus Hall High Schoolissa ja meni töihin. 15-vuotiaana hän oli käynyt jo kaksi vuotta työssä. Ruby teki hetken muun muassa mallintöitä, lauloi kuorossa ja oli show-tyttönä Broadwaylla vuosina 1922–1923. Hän vaihtoi nimensä Barbara Stanwyckiksi kolme vuotta myöhemmin. Nimi otettiin näytelmästä nimeltä Barbara Frietchie, jonka pääosaa silloin esitti brittinäyttelijä Jane Stanwyck. Samana vuonna Barbara näytteli Hudson-teatterissa näytelmässä The Noose, josta tuli yksi kauden suurimpia hittejä. The Noose sai ensi-iltansa 20. lokakuuta 1926 ja kesti aina yhdeksän kuukautta 197 näytöksen ajan. Stanwyck sai osastaan hyvät arvostelut. Hän kävi koekuvauksissa elokuvaa Broadway Nights (1927) varten; hän sai roolin ja aloitti uransa valkokankailla. Samana vuonna Stanwyck näytteli ensimmäistä pääosaansa Bonnyna komedianäytelmässä Burlesque, joka sai ensi-iltansa 1. syyskuuta 1927. Näytelmää esitettiin aina ajan, kunnes se lopetettiin 14. heinäkuuta 1928.
Muutto Hollywoodiin ja uran nousu
pienois|vasen|pysty|Stanwyck Ziegfeld-tyttönä vuonna 1924. pienoiskuva|vasen|pysty|Stanwyck elokuvassa Gambling Lady (1934). Yhdessä ensimmäisen miehensä vaudeville-näyttelijä Frank Fayn kanssa hän muutti Hollywoodiin, jossa molempien toiveena oli aloittaa oikea valkokangasura. Hollywoodissa Stanwyckin ensimmäinen elokuva oli George Fitzmauricen ohjaama Lukittu ovi (1929). Siitä ei tullut suurta menestystä, kuten ei myöskään Stanwyckin seuraavasta elokuvasta Mexicali Rose (1929). Seuraavan puolen vuoden ajan hän kävi ahkerasti koekuvauksissa, mutta ei saanut yhtäkään roolia. Aviomies Fay kuitenkin onnistui taivuttelemaan ohjaaja Frank Capran katsomaan vaimoaan. Stanwyck esitti Capralle kohtauksen aiemmasta näytelmästään The Noose. Capra piti Stanwyckistä ja antoi hänelle roolin vuoden 1930 elokuvastaan Ladies of Leisure.
Tuon elokuvan ansiosta Stanwyckista tuli suosittu, ja sen seurauksena hän teki kolme elokuvaa Warner Bros. -elokuvayhtiölle. Syyskuussa 1931 Stanwyck kuitenkin palasi Columbia-yhtiöön, jonka alaisena hän oli tehnyt muutamat ensimmäisistä elokuvistaan. Seuraavan neljän vuoden aikana hän teki yhteensä jopa 14 elokuvaa. Näihin kuuluivat muun muassa mieleenpainuvat roolit elokuvissa Night Nurse (1931), jossa Stanwyck tulkitsee murhilta lapsia pelastavaa Lora Hart -lastenhoitajaa, So Big! (1932), joka oli Stanwyckin ensimmäinen ”laatuelokuva”, Myrsky yli Aasian (1933), Vaalea viettelijätär (1933), jossa Stanwyck näytteli kunnianhimoista naista ja Annie Oakley (1935), jossa Stanwyck esitti nimiroolia.
Vuodet huipulla
pienois|Stanwyck (taustalla) elokuvassaan [[Nainen ilman omaatuntoa (1944).]] Vuonna 1937 Stanwyck teki elokuvan Äidin uhraus ja sai siitä ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa parhaasta naispääosasta. Äidin uhraus kertoi Stella Dallas -nimisestä äidistä. Vuonna 1939 Stanwyck niitti menestystä nyrkkeilyaiheisessa elokuvassa Kultapoika, jossa miespääosassa oli William Holden. Toinen ehdokkuus tuli elokuvasta Nainen Eeva (1941), jossa Stanwyck esiintyi yhdessä Henry Fondan kanssa. Vuonna 1994 Nainen Eeva valittiin "kulttuurisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittävänä" elokuvana säilytettäväksi Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Film Registryssä. Elokuva sai myös paikat American Film Instituten listoilla: 100 romanttisinta elokuvaa (sija 26) ja 100 hauskinta komediaa (sija 55) -listoilla. Vuonna 1941 ilmestyi Stanwyckiltä myös kaksi hyvin menestynyttä elokuvaa He uskoivat elämään ja Jään tänne yöksi, jonka naispääosan Stanwyck nappasi Ginger Rogersin hylättyä tämän.
Robert Taylorin kanssa Stanwyck painoi käden- ja jalanjälkensä ja kirjoitti nimikirjoituksensa märkään betonilaattaan Grauman’s Chinese Theatren edustalla 11. kesäkuuta 1941.
Vuonna 1943 Stanwyck teki kauhuelementtejä sisältävän musiikkielokuvan Dixie-Daisy ja murhamysteeri, joka sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta musiikista.
upright|pienois|vasen|Stanwyck elokuvassaan Jään tänne yöksi (1941). Vuonna 1945 Stanwyck suunnitteli ottavansa naispääosan Mildred Piercenä elokuvassa Mildred Pierce – amerikkalainen nainen (1945), mutta Joan Crawford oli nopeampi ja otti roolin. Crawford voitti suorituksestaan parhaan naispääosan Oscar-palkinnon. Sen sijaan Stanwyck teki pääroolin jouluelokuvaan Naisreportteri rakastuu. Vuonna 1946 Stanwyck sai tunnustusta roolityöstään Lewis Milestonen elokuvassa Paholaisnainen ja vuonna 1947 rikoselokuvassa Miehen rikos, jossa miespääosaa esitti Humphrey Bogart. Film noir/trillerielokuva Valitan, väärä numero! toi Stanwyckille neljännen ja viimeiseksi jääneen Oscar-ehdokkuuden vuonna 1948. Miespääosaa esitti Burt Lancaster ja sivuroolissa oli nuori näyttelijälupaus Kirk Douglas.
pienois|pysty|vasen|Stanwyck elokuvan Musta viitta trailerissa vuonna 1951. 1950-luvulle tultaessa Stanwyck esiintyi edelleen menestyksekkäästi elokuvissa. Näitä elokuvia oli Oscar-ehdokas Raivotar (1950), jossa vastanäyttelijänään Stanwyckillä oli Walter Huston, Fritz Langin Purkaus yössä (1952), jossa näytteli Marilyn Monroe, Titanicin uppoamisesta kertova Oscar-voittaja Titanic (1953), jonka ohjasi Jean Negulesco, toimintaelokuva Mustaa kultaa (1953), jossa miespääosassa oli Gary Cooper, nelinkertainen Oscar-ehdokas Arpa on heitetty (1954), jossa näyttelivät myös William Holden, June Allyson ja Fredric March sekä western Mustajalat sotapolulla (1954), jossa Stanwyckin vastanäyttelijänä oli Ronald Reagan. Reaganista tuli myöhemmin Yhdysvaltain presidentti. Tästä elokuvasta myös alkoi Stanwyckin ura western-aiheisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Hän aloitti pitkän televisiouransa vuonna 1956, joka kesti aina vuoteen 1986 asti. Stanwyckin ensimmäinen rooli televisiossa oli Irene Frazier sarjassa The Ford Television Theatre jaksossa "Sudden Silence". 1950-luvun lopussa Stanwyck näytteli elokuvissa Mies ja hänen menneisyytensä (1956), jossa hän näytteli James Cagneyn kanssa, Nainen ja rikos (1957) ja 40 urhoa (1957). Televisiossa Stanwyck vieraili Belle Garrisonina Dick Powellin Zane Grey Theaterissa vuosina 1958–1959 neljässä jaksossa. 1950-luvun alussa Stanwyck teki elokuvien lomassa televisiomainoksen Lustre Créme -shampoolle.
pienois|Stanwyck vuonna 1943.
Viimeiset vuodet valkokankaalla
pienois|Stanwyck elokuvan [[Purkaus yössä trailerissa vuonna 1952.]] Vuosina 1958–1961 Stanwyckille ei tarjottu lainkaan elokuvarooleja, kunnes vuonna 1962 hän sai osan elokuvasta Kuuma katu, jossa näyttelivät myös Jane Fonda ja Anne Baxter. Hän näytteli myös laulaja- ja elokuvalegenda Elvis Presleyn kanssa Huoleton kulkuri -elokuvassa vuonna 1964. Stanwyckin viimeiseksi elokuvarooliksi jäi samana vuonna tehty mysteerinen kauhuelokuva Yöllistä kauhua, jonka ohjasi William Castle.
Stanwyck näytteli uransa aikana yhteensä. Hän sai yhteensä neljä parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuutta, mutta ei voittanut niistä yhtään. Stanwyckia kutsutaankin usein parhaaksi näyttelijättäreksi, joka ei koskaan voittanut kyseistä arvostettua palkintoa. Vuonna 1982 hänelle viimein myönnettiin Oscar-kunniapalkinto kunnianosoituksena pitkästä urastaan ja elämäntyöstään. Stanwyckille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1987.
Siirtyminen televisioon
pienois|Barbara elokuvan Sulhanen käteisellä trailerissa vuonna 1942. 1960-luvulla Stanwyck oli siirtynyt kokonaan televisioon, ja suuri yleisö muistaakin hänet usein televisiosarjan The Big Valley matriarkkana. Hänet palkittiin tästä Victoria Barkleyn roolista toisella Emmy-palkinnollaan vuonna 1966 ja lisäksi oli kahtena seuraavana vuonna ehdokkaana. Ensimmäinen Emmy-palkinto oli tullut Stanwyckin emännöimästä omasta The Barbara Stanwyck Show'sta, joka lopetettiin vain yhden tuotantokauden jälkeen vuonna 1961 37 jakson jälkeen. Big Valley sen sijaan oli menestys, ja se kesti vuodesta 1965 vuoteen 1969 112 jakson verran, joissa kaikissa Stanwyck oli mukana. Kolmannen Emmynsä Stanwyck voitti Mary Carsonin roolistaan minisarjassa Okalinnut (1983); samasta roolista Stanwyck voitti myös Golden Globen vuonna 1984. Vuonna 1985 Stanwyckillä oli myös kolmen jakson mittainen rooli saippuasarjassa Dynastia. Hän jatkoi roolissaan vielä Dynastian sisarsarjassa Colbyt, jossa hän esiintyi 24 jaksossa vuosina 1985–1986. Televisiouransa aikana hän myös näytteli televisioelokuvissa kuten Riivattu talo (1970) ja vieraili muun muassa sarjoissa Lännen tie vuonna 1962, Lahjomattomat vuosina 1962 ja 1963 ja Charlien enkelit vuonna 1980.
Stanwyck päätti melkein neljäkymmentä vuotta kestäneen elokuvauransa vuonna 1964 ja televisiossa hän näytteli aina vuoteen 1986 asti, jolloin hän päätti koko yli kuusi vuosikymmentä kestäneen uransa viihdeteollisuudessa.
Yksityiselämä
Yksityiselämässään Barbara Stanwyck oli kaksi kertaa naimisissa. 26. elokuuta 1928 Stanwyck avioitui näyttelijäkollega Frank Fayn kanssa. He adoptoivat yhdessä Dion Anthony "Tony" Fay -nimisen pojan 5. joulukuuta 1932, joka oli syntynyt saman vuoden helmikuussa. Pari erosi seitsemän vuotta kestäneen myrskyisän liiton jälkeen 30. joulukuuta 1935. Avioliitto päättyi Fayn kanssa käyneeseen alkoholin täyteiseen tappeluun; sen aikana Fay heitti heidän nuoren poikansa uima-altaaseen. Stanwyck voitti Dionin huoltajuuden oikeudessa.
13. toukokuuta vuonna 1939 Stanwyck avioitui uudelleen, tällä kertaa näyttelijä Robert Taylorin kanssa. Heidän romanssinsa alkoi elokuvan Hänen veljensä vaimo (1936) kuvauksissa ja he tästä pian muuttivat yhteen. He asuivat avioliittonsa aikana Los Angelesin Brentwoodin kaupunginosassa sijaitsevalla ranchilla.
Tämäkään liitto ei ollut onnellinen, sillä Taylor petti vaimoaan usein muiden naisten kanssa. Vuonna 1950 Stanwyck haki eroa kuultuaan Taylorin suhteesta Lana Turneriin, joka astui voimaan vuotta myöhemmin 21. helmikuuta 1951. Samana vuonna Stanwyckin suhde poikaansa Dioniin jostakin syystä katkesi. Stanwyck ja Taylor näyttelivät myöhemmin vuonna 1964 Stanwyckin viimeiseksi jääneessä elokuvassa Yöllistä kauhua. Stanwyck ei mennyt enää Taylorin jälkeen naimisiin ja sai tämän palkasta 15 prosenttia elatusapua tämän kuolemaan 1969 asti.
thumb|upright|vasen|Stanwyck elokuvassa Hänen veljensä vaimo (1936). Koko julkkisuransa ajan Barbara Stanwyckin arveltiin olevan homoseksuaali; asiaa on pohdittu vielä Stanwyckin kuoleman jälkeenkin, ja on tultu siihen tulokseen, että hän kaikkein luultavimmin oli vähintäänkin biseksuaali. Hänellä tiedetään olleen suhde ainakin Joan Crawfordin kanssa, jonka kanssa hän oli erittäin läheinen ystävä 30-luvulta tämän kuolemaan toukokuuhun 1977 asti. Stanwyck ja Frank Sinatran ensimmäinen vaimo Nancy Barbaton olivat useita vuosia parhaita ystävyksiä.
Stanwyckillä oli suhde näyttelijä Robert Wagnerin kanssa, jonka hän tapasi elokuvan Titanic (1953) kuvauksissa. Wagner oli 22-vuotias ja Stanwyck 45-vuotias suhteen alkaessa. Heidän romanssinsa kesti neljä vuotta, jonka jälkeen Stanwyck lopetti suhteen.
Vuonna 1981 74-vuotiaan Stanwyckin kotiin murtautui tunkeilija yhden aikaan yöllä, johon hän heräsi. Tunkeilija pahoinpiteli Stanwyckin makuuhuoneeseensa ja ryösti hänet. Vuonna 1985 Stanwyckin talo tuhoutui tulipalossa. Hän järkyttyi kuullessaan, että oli menettänyt palossa kaikki Robert Taylorin lähettämät rakkauskirjeet. Hänet tunnettiin myös konservatiivisena republikaanina William Holdenin, Ginger Rogersin, Gary Cooperin ja Fred MacMurrayn ohella.
Kuolema
Barbara Stanwyck kuoli 82-vuotiaana sydämen vajaatoimintaan, keuhkolaajentumaan ja keuhkoahtaumatautiin 20. tammikuuta 1990 Saint Johnin sairaalassa Santa Monicassa, Kaliforniassa. Stanwyck ei halunnut hautajaisia, joten hänet tuhkattiin ja tuhkat siroteltiin Lone Pineen Kaliforniaan, jossa on kuvattu useita hänen elokuviensa kohtauksia.
Tähdistö (lehti)
Tähdistö on Eurooppanuoret ry:n julkaisema asiantuntija- ja järjestölehti, joka ilmestyy kahdesti vuodessa. Lehden päätoimittajana toimii Nea-Bettina Baarman. Lehteä on julkaistu vuodesta 2002. Alun perin lehteä julkaistiin painettuna. 2010-luvulla lehden jakelu muuttui sähköiseksi.
Tähdistö pyrkii edistämään Eurooppa-asioihin liittyvää keskustelua uskonnollisesti ja puoluepoliittisesti sitoutumattomalla tavalla. Julkaisuun kirjoittavat niin Eurooppanuorten aktiivit kuin EU-asioissa harjaantuneet asiantuntijat. Viime vuosina Tähdistössä on julkaistu tekstejä esimerkiksi suurlähettiläiltä, akateemikoilta ja europarlamentaarikoilta. Tähdistö on kolmekielinen julkaisu, jossa tekstejä ilmestyy suomen, ruotsin ja englannin kielellä.
Gustaf Ivar Blåfield
Gustaf (Gustav) Ivar Blåfield (27. syyskuuta 1858 – 10. toukokuuta 1920 Tampere) oli suomalainen agronomi, kunnallisneuvos ja valtiopäivämies.
Blåfield asui ja työskenteli pitkään Pälkäneellä. Hän valmistui agronomiksi Mustialasta ja hoiti sitten vuokraamaansa Myttäälän sotilasvirkataloa. Blåfield oli myös osuustoiminta-aktiivi ja osallistui Pälkäneen kunnalliselämään.
Blåfield oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Sulfiittisprii
thumb|Sulfiittispriipohjainen Karhuviina
Sulfiittisprii on sulfiittiselluloosatehtaiden ylijäämäsokereista valmistettua metanolipitoista etyylialkoholia.
Sulfiittispriitä voidaan valmistaa sulffiittiselluloosatehtaiden varsinaisessa prosessista ylijäävistä puun sokereista.
Sulffiittisprii on voimakkaan metanolipitoista ja sitä on käytettykin ensisijassa teollisuudessa. Sulffiittispriistä on myös valmistettu tahnamaista polttoalkoholia. Tätä polttoalkoholia sai kaupoista vielä 1970-luvun alussa. Viimeisimmät sulffiittiselluloosaspriitä tuottaneet paperitehtaat olivat Mäntässä ja Nokialla.
Kieltolain aikana puhtaan spriin puute aiheutti sen, että ryhdyttiin kokeiluihin metanolin poistamiseksi edullisella tavalla; työhön pystyi Valtion Alkoholitehdas Keskukseen Rajamäelle juuri hankittu Guillaume-puhdastislauskojeisto. Sulfiittispriistä metanolista puhdistettua etyylialkoholia käytettiin myöhemmin myös juomateollisuudessa; mm. salakuljetuksen hillitsemiseksi kehitetty Karhuviina oli pääosin sulfiittispriipohjaista votkaa.
Manfred Wörner
Manfred Wörner (24. syyskuuta 1934 – 13. elokuuta 1994 ) oli saksalainen poliitikko. Hän toimi Länsi-Saksan puolustusministerinä (1982–1988). Hän oli vuodesta 1988 Naton pääsihteeri, kunnes kuoli 59-vuotiaana suolistosyöpään.
Wörner oli Saksan kristillisdemokraattisen unionin jäsen ja pääsi parlamenttiin ensimmäistä kertaa vuonna 1965.
Hugo Malmi
thumb|Hugo ja Ilma Malmi (o.s. Durchman).
Hugo Johannes Malmi (vuoteen 1906 Malm; 5. maaliskuuta 1878 Helsinki – 1. huhtikuuta 1952 Helsinki) oli insinööri ja vuorineuvos, joka suunnitteli ja rakennutti Imatrankosken vesivoimalan ja oli Imatran Voiman ensimmäinen toimitusjohtaja.
Malmin päätyö oli Imatrankosken vesivoimalan suunnittelu ja rakentaminen vuosina 1918–1929, voimalan valmistuttua hänestä tuli sen pääjohtaja ja vuonna 1932 Imatran Voiman toimitusjohtaja. Vuosina 1934–1950 hän oli koskitoimikunnan puheenjohtaja ja vuosina 1941–1948 Oulujoen vesivoimalat omistaneen Oulujoki Oy:n toimitusjohtaja. Hän toimi myös useissa eri valtion komiteoissa ja vuosina 1922–1925 suomalais-norjalaisessa rajakomissiossa sekä edusti Suomea alansa kansainvälisissä kongresseissa. Teknillisten seurojen yhteisvaliokunnan puheenjohtaja hän oli vuosina 1930–1939.
Malmi oli ahkera kirjoittaja, joka julkaisi juttuja alansa lehdissä ja laati teoksen Imatra ja sen kahlitseminen (1949). Hänelle myönnettiin vuorineuvoksen arvo vuonna 1948.
Malmin puoliso vuodesta 1906 oli Ilma Maria o.s. Durchman.
Terjo Markkanen
Terjo Tapani Markkanen (24. maaliskuuta 1934, Kotka – 24. heinäkuuta 2007, Kotka) oli kotkalainen järjestöaktiivi ja paikallispoliitikko sekä Eteenpäin Osakeyhtiön hallituksen puheenjohtaja ennen eteläisen Kymenlaakson sanomalehtiuudistusta vuonna 1989, jolloin paikalliset lehdet Eteenpäin ja Etelä-Suomi yhdistyivät Kotkan Sanomiksi (myöh. Kymen Sanomat).
Markkanen toimi Kotkan kaupunginhallituksessa 1973–1981, Metallityöväen Liiton liittotoimikunnassa telepuolen edustajana vuosina 1975–1983 ja Eteenpäin Osakeyhtiön johtokunnan jäsenenä vuosina 1972–1974 sekä sen puheenjohtajana 1975–1988. Lisäksi Markkanen oli paikallisen Länsi-Kotkan sosiaalidemokraattisen työväenyhdistyksen johtokunnassa 1970–1983 sekä 1996–2003 ja toimi sen puheenjohtajana 1973–1976.
Sukutausta
thumb|left|180px|Terjon isoisä, kaupunginvaltuutettu Abel Markkanen, kuvattuna toukokuussa 1928 Kotkan kaupungin 50-vuotisjuhlan yhteydessä.
Abel Markkasta on kuvattu suorasukaiseksi ja työväestön etua tinkimättömästi valvovaksi aktiiviksi, ja hän toimikin useita vuosia Kotkan kaupunginvaltuutettuna sekä otti osaa useiden lauta- ja johtokuntien toimintaan. Abelin poliittista uraa tarkastelemalla voikin löytää useita yhtymäkohtia myöhemmin samassa kaupungissa vaikuttaneeseen pojanpoikaansa Terjo Markkaseen, merkittävimpänä huomattakoon molempien jäsenyydet useissa lautakunnissa. Suomen sisällissodan aikaan Abel Markkanen toimi hetkellisesti punaisen Kotkan rahatoimikamarin puheenjohtajana, kunnes pakeni Venäjälle huhtikuun lopussa 1918. Venäjällä hän oleskeli parisen vuotta, kunnes palasi itsenäiseen Suomeen ja nousi taustastaan huolimatta uudelleen kotkalaiseen paikallispolitiikkaan.
1930-luvulla Abel Markkanen valittiin Kotkan kauppahallin vahtimestariksi ja tässä tehtävässä hän toimi miltei parikymmentä vuotta, eläköityen vain muutama vuosi ennen kuolemaansa vuonna 1948.
Lapsuus ja nuoruus
Terjo Markkasen vanhemmat olivat kotkalaissyntyinen osuuskauppamies, toimitusjohtaja Arvo Abelinpoika Markkanen (1904–1977) ja hänen vaimonsa Ida Rissanen (1907–1968). Terjon lisäksi perheeseen kuuluivat kuusivuotiaana kuollut isosisko Raija, Lahdessa 1939 syntynyt veli Ilpo ja Turtolassa, Lapissa 1947 syntynyt kuopus Arimo.
Isänsä ammatin takia nuori Terjo Markkanen joutui muuttamaan jo vuoden vanhana 1935 Lahteen, josta Arvo Markkanen oli saanut työn myymälänhoitajana. Lahdesta Arvo-isä siirtyi toimitusjohtajaksi Torniolaakson Osuusliikkeeseen sota-aikaan 1942, minkä takia perhe asui Pellossa aina vuoteen 1948. Terjo kuitenkin muutti isovanhempiensa Abel ja Venla Markkasen luokse Kotkaan heti jatkosodan päätyttyä syksyllä 1944 ja siirtyi Kotkan kaupungin kansakoulun oppilaaksi syyslukukaudella 1944.
Markkanen oli aloittanut koulutiensä Lahdessa, josta hän siirtyi Pellon kansakoulun oppilaaksi syksyllä 1942. Takaisin vanhempiensa luokse Markkanen muutti vuonna 1948, kun Arvo siirtyi Turtolasta Hämeenkyröön Osuusliike Oman toimitusjohtajaksi, ja keskikoulun päästötodistuksen Terjo saikin Ikaalisten yhteiskoulusta vuonna 1952. Keskikoulunsa hän oli aloittanut Kotkan Lyseossa vuonna 1945.
Asepalveluksen Markkanen suoritti 1953 Mikkelissä ja aliupseerikoulun käytyään hänen sotilasarvonsa oli alikersantti. Aina vuoteen 1956 Terjo työskenteli sähköasentajana Lahti-Tampere alueella ja aloitti tämän jälkeen radiosähköttäjän opinnot Helsingissä.
thumb|Arvo Markkanen perheineen noin vuonna 1943. Vasemmalta oikealle: Ida, Arvo, Ilpo ja Terjo.
Radiosähköttäjänä & avioliitto
Terjo Markkanen suoritti II luokan radiosähköttäjän tutkinnon 27. huhtikuuta 1957, ja pian tämän jälkeen hän pestautui valtamerilaiva s/s Hermeksen radistiksi. Markkanen työskenteli kolmella eri laivalla radiosähköttäjänä vuosina 1957–1960 ja kiersi maailmaa Venezuelasta Ranskan Länsi-Afrikkaan, kunnes hän 1960 palasi Suomeen ja nyt kotikaupunkiin Kotkaan.
Markkanen avioitui Seija Marita Halmin kanssa 10. tammikuuta 1959. Kasvava perhe veti Markkasen takaisin maihin ja työpaikka valtion Posti- ja lennätinlaitoksella mahdollisti pysyvän asettumisen Kotkaan. Markkasten omakotitalo valmistui Kotkan Lankilaan vuonna 1963. Talo oli Myyntiyhdistys Puutalon markkinoima Pähkinä-valmistalo, mutta sen kokosi kuitenkin Terjon vaimon Seijan kirvesmies-isä Eino Halm. Samoihin aikoihin tapahtui myös Terjo Markkasen poliittinen valveutuminen, kun hän 1963 liittyi SDP:n paikallisosastoon ja päätyi Metallityöväen Liiton jäseneksi telealan kautta.
Poliittinen ura
Markkanen pääsi Länsi-Kotkan sosiaalidemokraattisen työväenyhdistyksen johtokuntaan 1970, ja sitä seuraavina vuosina hän otti vastaan useita poliittisia luottamustehtäviä. Vuodesta 1972 Terjo istui sosiaalidemokraattisesti sitoutuneen, Eteenpäin-sanomalehteä julkaisseen, Eteenpäin Osakeyhtiön johtokunnassa. Kolme vuotta myöhemmin, 15. tammikuuta 1975 hänet valittiin johtokunnan uudeksi puheenjohtajaksi, kun edellinen puheenjohtaja Paavo Ropa oli kutsuttu yhtiön toimitusjohtajaksi. Samana vuonna Terjo Markkanen valittiin myös Metallityöväen Liiton liittotoimikuntaan.
Kotkan kaupunginhallituksessa Markkanen oli vuodesta 1973 aina vuoteen 1981. Hän muun muassa johti peruskoulujärjestelmään siirtymiseksi määriteltyä suunnittelutoimikuntaa 1970-luvulla. Kaupunginhallituksen jäsenenä Markkanen osallistui myös muihin merkittäviin toimikuntiin, mukaan luettuna satamalautakunta, matkailulautakunta, sekä ammattioppilaitoslautakunta.
1970-luvun alussa Markkanen johti toimikuntaa, jonka tehtävänä oli yhdistää Kotkan sosiaali- ja terveyshallinnot yhdeksi organisaatioksi.
Terjo Markkasen puheenjohtajakaudella Eteenpäin Osakeyhtiössä Eteenpäin-lehti kasvoi levikiltään alueen suurimmaksi sanomalehdeksi. Vielä 1960-luvulla sen kilpailija Etelä-Suomi oli pitänyt selkeää johtoasemaa Kotkan alueen johtavana sanomalehtenä ja kilpailu oli näyttänyt jo lähes turhalta. Kuitenkin joukko mittavia uudistuksia muutti tilannetta, ja 1980-luvun lopulla Etelä-Suomi ja Eteenpäin olivat levikiltään lähes tasavertaisia ja Eteenpäin oli noussut alueellisesti johtavaksi 7-päiväiseksi sanomalehdeksi.
1978 oli Eteenpäin Osakeyhtiölle valmistunut uusi toimitalo Kotkan Hovinsaarelle vanhan ja auttamattoman ahtaaksi käyneen painotalon tilalle. Vuonna 1980 oli lehden julkaisu muuttunut seitsenpäiväiseksi, ja 1980-luvun puoliväliin mennessä osakeyhtiön toimintaa oli hajautettu tytäryhtiölle, jotka julkaisivat useita muita lehtiä (muun muassa Kotkansilmää ja PK-lehteä). Tämän lisäksi Eteenpäin Osakeyhtiön painettavaksi oli siirtynyt muita painotuotteita, joista merkittävimpinä mainittakoon Anjalankosken Sanomat ja AKT:n sekä Paperiliiton jäsenlehdet. 50-vuotishaastattelussaan Markkanen toteaa Eteenpäin-lehden kuitenkin olleen yhtiön päätuote ja että tästä lähtökohdasta oli pohdittu kaikkia suuria uudistuksia.
Kaikesta huolimatta 1980-luvun loppupuolella osakeyhtiön tulos kääntyi miinusmerkkiseksi, ja Kotkan päivälehdet päätyivät yhdistymään 1989 Kotkan Sanomiksi (joskin Eteenpäin työtä sosiaalidemokraattisena päivälehtenä jatkoi Viikko-Eteenpäin).
Loppuelämä
Jo 1980-luvun puolivälissä huoli terveydestä astui Terjo Markkasen elämään, ja hän vetäytyi vähitellen poliittisista tehtävistään. Markkanen toimi kuitenkin SDP:n paikallisosaston johtokunnassa vielä 1996–2003.
Markkanen kuoli Kotkassa 73-vutiaana 24. heinäkuuta 2007. Hänet haudattiin Kotkassa sijaitsevalle Parikan hautausmaalle.
Tunnustukset
Keskuskauppakamari myönsi Terjo Markkaselle pronssisen ansiomerkkinsä 11. marraskuuta 1986 maan elinkeinoelämän tunnustuksena 15 vuotta jatkuneesta ansiokkaasta työstä Eteenpäin Osakeyhtiön hallituksen puheenjohtajana.
Saippuakauppias
Saippuakauppias voi viitata johonkin seuraavista:
Jaropolk II
thumb|Jaropolk II:n muotokuva (1672). Jaropolk II (1082 – 18. helmikuuta 1139) oli Kiovan Venäjän ruhtinas seitsemän vuotta vuosina 1132–1139. Hänen valtakautensa päättyi kuolemaan vuonna 1139.
Saksan Itämeren-divisioona
pienoiskuva|Rüdiger von der Goltz. Saksan Itämeren-divisioona oli saksalainen, kenraalimajuri kreivi Rüdiger von der Goltzin komentama noin 10 000 sotilaan vahvuinen yksikkö, joka Suomen sisällissodan loppuvaiheessa keväällä 1918 nousi maihin Hangossa 3. huhtikuuta alkaen ja eteni kohti Helsinkiä.
Lisäksi Tammisaareen laivattiin 14. vahvennettu Jääkäripataljoona vahvuudeltaan n. 1000 miestä ja Helsingin valtaukseen osallistui laivaston taisteluosasto n. 400 miestä. Itämeren Divisioonan kokonaisvahvuus oli runsaat 14 000 miestä.
Itämeren divisioonan esikunnassa Suomen valkoista armeijaa edusti eversti Vilhelm Aleksander Thesleff ja hänellä oli adjutanttina Aksel Woldemar Falkenberg, joka toimi yhdysmiehenä ylipäällikkö Mannerheimin ja Thesleffin välillä.
Vaasan senaatin kutsu ja liittosopimus
pienoiskuva|Saksalaiset upseerit opettavat valkokaartilaisia Johanneksen urheilukentällä. Divisioona kutsuttiin Suomeen Vaasaan evakuoituneen Suomen senaatin suurlähettilään Edvard Hjeltin esittämästä pyynnöstä, joka oli saanut toimeksiantonsa senaatin puheenjohtaja Heikki Renvallilta. Korvatakseen Saksalle avun Hjelt Suomen senaatin puolesta allekirjoitti korvaussopimuksen 21. helmikuuta, mistä muut Vaasassa olleet Suomen senaatin jäsenet valtion varoista vastaava Juhani Arajärvi, puolustusasioista vastaava Alexander Frey ja maatalousasioiden varavastaava Eero Yrjö Pehkonen saivat tiedon vasta jälkikäteen 2. maaliskuuta.
Lisäksi Hjelt ja professori Erich allekirjoittivat Saksan kanssa 7. maaliskuuta rauhansopimuksen sekä kauppa- ja merenkulkusopimuksen sekä salaisen lisäpöytäkirjan, mikä sitoi Suomen ulkomaankaupan Saksan sotatalouteen protektoraatin tavoin. Pääministeriä vastaava senaatin talousosaston puheenjohtaja Pehr Evind Svinhufvud hyväksyi järjestelyn Berliinissä jälkikäteen 10. maaliskuuta. Näin Vaasassa istuva Suomen senaatin osa, ns. Vaasan senaatti, oli vahvasti poliittisesti sitoutunut Saksaan.