cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sitruunavihermedestäjä
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan sitruunavihermedestäjä on noin 10 cm. Koiraan selkä ja pää sekä kurkku ovat väriltään metallinhohtoisen vihreät. Rinnassa on kapea violetti kaulus. Vatsa on väriltään kirkkaan keltainen. Naaraalta puuttuu violetti kaulus ja on ulkonäöltään kerttumainen. Nuoret linnut muistuttavat naarasta. Muista medestäjistä sitruunavihermedestäjän erottaa helpoiten muita lyhyemmän nokan perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö
Sitruunavihermedestäjiä tavataan eteläisen Afrikan itärannikolla ja Ruandassa sekä Kongon demokraattisessa tasavallassa. Lajin elinympäristöä ovat ainavihannat rannikoiden ja jokien läheisyydessä sijaitsevat metsät ja pensaikkoalueet.
Elintavat
Sitruunavihermedestäjät muodostavat usein pienikokoisia parvia. Roikkuvan pesänsä laji tekee puuhun tai pensaaseen. Naaras munii yhdestä kolmeen kermanvaaleaa munaa.
Ravintonaan sitruunavihermedestäjä käyttää pääasiassa kasvien mettä. Lintu tarrautuu kiinni kukan reunaan ja imee mettä nokallaan tai työntää nokkansa kukkaan lentäessään kuten kolibrit. Laji liikkuu nopeasti kukasta toiseen.
Pauli Marttina
Paul (Pauli) Marttina (14. joulukuuta 1898 Viipuri – 25. tammikuuta 1963  ) oli suomalainen sotilas. Hänen lempinimiään olivat muun muassa Paukka ja Kalmiston Janne.
Nuoruus
Marttina syntyi viipurilaiseen kauppiasperheeseen, jonka suku oli kotoisin Aunuksen Säämäjärveltä. Hän kävi seitsemän luokkaa Viipurin yhteiskoulua. Marttina osallistui Suomen sisällissotaan vapauduttuaan sotavankeudesta Viipurissa ja myöhemmin sisällissodan jälkeen Aunuksen retkikuntaan. Kyseisen retken aikoihin hänet ylennettiin vääpeliksi.
Sotilasura
Aunuksesta palattuaan hän osallistui itsenäisen Suomen ensimmäiselle reserviupseerikurssille vuonna 1920. Samalla hän sai Suomen kansalaisuuden. Kursseilta palattuaan hän astui vakinaiseen palvelukseen Karjalan kaartin rykmenttiin. Rykmentissä hän palveli aina vuoteen 1928 saakka, jolloin luutnantiksi ylennyt Marttina siirrettiin kouluttajaksi Reserviupseerikouluun. Kouluttajana hän toimi noin vuoden, jonka jälkeen hän palveli Pohjan rykmentissä aina vuoteen 1936 saakka. Tällöin hänet siirrettiin tiedustelusta vastaavaan Puolustusvoimain Tilastotoimiston alatoimistoon.
Toinen maailmansota
Talvisodan syttyessä Puolustusvoimain Tilastotoimistosta tuli Tiedusteluosasto ja sen alaisuuteen perustettiin kaukopartio-osasto, johon myös Marttina siirrettiin. Hän oli todennut jo talvisodan alla Kajaanissa, että Suomi oli valmistautunut huonosti partiointiin, ja ehdottanut 25. marraskuuta 1939 yleisesikunnalle, että sissi- ja tiedustelutoiminnassa tulisi sodan syttyessä käyttää itäkarjalaisia asekuntoisia pakolaismiehiä. Hän toimi Osasto Marttinan eli Kainuun kaukopartio-osaston johtajana, ja hänet ylennettiin vuonna 1940 kapteeniksi ja 1942 majuriksi.
Kolme päivää ennen jatkosodan syttymistä Marttina johti 16 miehen siviiliasuista iskuryhmää, jonka tehtävänä oli saksalaisten toimeksiannosta ja Luftwaffen avustuksella tuhota Stalinin kanavan portit ja katkaista Muurmannin rata. Isku tunnettiin nimellä Operaatio Erich. Ryhmä ei kuitenkaan onnistunut tehtävässään.
Lapin sodan aikana Martina toimi Sicherheitsdienstin perustaman vastarintaliikkeen yhdyshenkilönä Ruotsissa. Punainen Valpo etsintäkuulutti Martinan kesällä 1945. Hän erosi armeijan palveluksesta ja pakeni Ruotsin kautta Venezuelaan. Hänen esimiehensä eversti Yrjö Pöyhösen kirjoittaman työtodistuksen mukaan hänen palveluksensa Yleisesikunnan ja pääesikunnan tilastotoimistossa sekä sodan aikana Päämajan tiedusteluosastossa alkoi 15. huhtikuuta 1936 ja päättyi 31. joulukuuta 1945.
Sotien jälkeen
Suomeen Marttina palasi vuonna 1950 ja toimi sen jälkeen Helsingin Sanomien ja Ilta-Sanomien ulkomaanosaston toimittajana.
Iida Rauma
Iida Rauma (s. 1984) on suomalainen kirjailija. Hänen esikoisromaaninsa Katoamisten kirja (2011) oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Toinen romaani Seksistä ja matematiikasta ilmestyi vuonna 2015. Seksistä ja matematiikasta oli ehdolla Euroopan unionin kirjallisuuspalkinnon, Toisinkoinen-palkinnon ja HelMet-kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Raumalle myönnettiin romaanista Kalevi Jäntin palkinto ja Tulenkantaja-palkinto. Hän voitti vuoden 2022 Finlandia-palkinnon kirjallaan Hävitys: Tapauskertomus. Kirja oli 2023 ehdolla Euroopan unionin kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Ura
Rauma kävi turkulaisen Juhana Herttuan taidelukion ja valmistui valtiotieteiden maisteriksi Turun yliopistosta, missä hän opiskeli poliittista historiaa, valtio-oppia, sukupuolentutkimusta ja luovaa kirjoittamista. Hän on opiskellut myös Turun taideakatemiassa elokuvaamista.
Rauman esikoisromaani Katoamisten kirja käsittelee rakenteellista väkivaltaa ja erilaisia katoamisia. Rauman toinen romaani Seksistä ja matematiikasta (2015) käsittelee ihmisen ja luonnon suhdetta ja järjen ongelmia. Rauman mukaan romaani on yritys vastata ympäristöä tuhoavan elämäntavan herättämiin kysymyksiin ja ahdistukseen. Rauman kolmas romaani Hävitys: Tapauskertomus (2022) käsittelee kouluväkivaltaa, ekokatastrofia sekä Turun tuhoamista.
Kaksi Rauman artikkelia on julkaistu luovan kirjoittamisen oppikirjassa Kirjoittamisen taide ja taito (Ateena 2014). Rauma on perustanut queerfeministisen Ménage à trois -pornolehden, joka pyrkii haastamaan valtamedian kapeaa ihmiskuvaa.
Yksityiselämä
Rauma on ollut parisuhteessa kirjailija Matias Riikosen kanssa vuodesta 2012. Nuorena aikuisena Rauma asui avoliitossa myös naisen kanssa. Rauma on kertonut julkisuudessa joutuneensa peruskoulussa Kaarinassa koulukiusatuksi.
Eyolf Mattsson
Eyolf Georg Mattsson (myös Mattsson-Ignaeus ja Igneus-Mattsson; 22. maaliskuuta 1897 Sauvo, Suomen suuriruhtinaskunta – 25. toukokuuta 1965 Krasnokamsk, Neuvostoliitto) oli suomenruotsalainen tekniikan opiskelija, joka Suomen sisällissodan jälkeen pakeni Venäjälle ja kohosi neuvostoarmeijassa kenraalimajuriksi.
Lapsuus ja nuoruus
Eyolf Mattsson syntyi varakkaaseen ahvenanmaalaisperheeseen. Hänen isänsä oli pankinjohtaja Mathias Georg Mattsson.
Eyolf saapui Helsinkiin vuonna 1915 aloittaakseen opinnot Teknillisessä korkeakoulussa. Hän alkoi 8.9.1915 opiskella elektroniikkaa ja koneenrakennusta. Eyolf vietti tyypillistä teekkarin elämää, kunnes liittyi vappuna 1917 poliittiseen opiskelijaliikkeeseen.
Sotilasura
Suomen sisällissodan alkaessa Mattsson ryhtyi Suomen kansanvaltuuskunnan palvelukseen ja joutui keväällä 1918 pakenemaan Viipurin kautta Venäjälle. Petrogradissa 21-vuotias Mattsson työskenteli aluksi apumiehenä hinaajalla ja teki muita satunnaisia töitä. Hän oli hyvin kielitaitoinen, hän puhui suomen ja ruotsin lisäksi venäjää, saksaa ja englantia.
Mattsson suoritti Moskovassa venäläisen upseerikurssin vuonna 1918. Elokuussa hän liittyi bolševikkipuolueeseen. Moskovasta Mattsson siirtyi 9.12.1918 Pietarin kansainvälisen sotakoulun opetusupseeriksi. Hän sai komennuksen sotakoulusta Muurmannin ja Petroskoin rintamalle 25.4.1919 ja taisteli vuonna 1919 Itä-Karjalassa pataljoonankomentajana valkoisia vastaan. Taisteluissa Mattsson haavoittui ja joutui sairaalaan Petroskoihin. Hänelle myönnettiin sotilasansioistaan Punaisen lipun kunniamerkki. Loppuvuonna Mattsson osallistui uudelleen Venäjän sisällissodan taisteluihin, tällä kertaa kenraali Nikolai Judenitšin joukkoja vastaan Petrogradin edustalla 14.10.-10.11.1919.
Tammikuussa 1920 Mattsson pääsi oppilaaksi Moskovan sota-akatemiaan. Hän suoritti 3-vuotisen koulutuksen syksyllä 1922. Valmistumisensa jälkeen Mattsson komennettiin ensin komppanianpäälliköksi rajajoukkoihin Karjalankannakselle ja vajaata vuotta myöhemmin rajajoukkojen esikuntapäällikön adjutantiksi Petroskoihin.
Mattsson johti vuosina 1925–1928 Petroskoissa Karjalan jääkäripataljoonaa ja vuosina 1931–1934 Karjalan jääkäriprikaatia. Huhtikuussa 1934 hänet siirrettiin Volgan sotilaspiiriin Stalingradiin, missä hän palveli 2 vuotta jalkaväkidivisioonan komentajana ja varuskunnan päällikkönä. Mattsonista tuli 39-vuotiaana Frunzen sotilasakatemian yleisen taktiikan laitoksen johtaja vuonna 1936. Samalla hänet ylennettiin prikaatinkomentajaksi (kombrik).
Vankeus
Josif Stalinin puhdistusten aikana Mattsson vangittiin vuonna 1936 ja tuomittiin kuolemaan. Tuomio muutettiin kuitenkin 10 vuodeksi vankeutta, jonka jatkoksi tuli 5 vuoden sisäinen karkotus. Mattson selvisi työleireiltä hengissä, vaikka sairastuikin vankeusaikanaan tuberkuloosiin.
Vuonna 1957 Mattssonin maine palautettiin ja hän sai takaisin NKP:n jäsenkirjan ja everstin arvon.
Insinöörinä
Vapauduttuaan Mattsson työskenteli Norilskin kaupungin rakennustöissä napapiirin pohjoispuolella, kunnes asettui perheineen Krasnokamskiin Uralille. Siellä hän työskenteli öljyteollisuudessa Neftestroitrustin työnjohtajana. Mattsson oli 1960-luvun alussa laajassa kirjeenvaihdossa Suomessa asuvien sukulaistensa kanssa ja olisi halunnut vierailla Suomessa, mutta molemminpuoliset viisumivaikeudet estivät matkan.
Mattson oli Erkki Kivalon isän serkku.
Voikosken kirkko
Voikosken kirkko on tehtaanmestari Emil Askolan suunnittelema puukirkko, joka rakennettiin nykyisin Kouvolaan kuuluvan Valkealan Voikosken kylään paikallisen rukoushuoneyhdistyksen toimesta. Alttaritaulun Jeesus Getsemanessa maalasi Mirja Niemi. Kirkossa on istumapaikkoja 150 hengelle. Rukoushuoneeksi kirkko vihittiin 26. syyskuuta 1937. Syyskuussa 2012 oli kirkon 75-vuotisjuhlamessu, jonka saarnan piti Mikkelin hiippakunnan piispa Seppo Häkkinen.
Kaukana poissa
Kaukana poissa tai Harhama on Gary Larsonin luoma yhden kuvan strippisarjakuva, jota julkaistiin vuosina 1979–1995. Sarjakuva perustui lakoniselle ja mustalle huumorille, ja sitä julkaistiin suosionsa huipulla tuhansissa sanomalehdillä ja käännettynä lukuisille kielille. 25 vuoden tauon jälkeen vuonna 2020 Larson alkoi julkaista uusia Kaukana poissa -strippejä sarjakuvan virallisilla kotisivuilla.
Suomeksi Kaukana poissaa on julkaistu kokoelma-albumeina sekä sanoma- ja aikakauslehdissä. Ilta-Sanomat julkaisee sarjakuvaa nimellä Harhama. Kaukana poissa -sarjakuvasta on tehty myös animaatiolyhytelokuva Tales from the Far Side.
Vaikka sarjakuvan aiheet vaihtelevat erittäin paljon, se kierrättää tiettyjä perushahmoja ja tilanteita, kuten
Neponen
Neponen on käsinukkejänishahmo, joka juonsi maanantai-, keskiviikko- ja perjantaiaamuisin lastenohjelma Pikku Kakkosen ohjelmistoon kuuluvaa Neppajymykerhoa. Ennen Neppajymykerhoa Neponen juonsi Pikku Kakkosta Jyrkin kanssa 2000-luvun alussa. Neposen äänenä toimii Anu Tuomi-Nikula. Neponen on ollut myös Yle TV2:n joulukalenterin päähahmona vuonna 2002.
Neposesta on julkaistu myös kirja, jonka on kirjoittanut Anu Tuomi-Nikula ja kuvittanut Nadja Sarell. Neposen joulu -kirja perustuu Yle TV2:ssa esitettyyn joulukalenteriin, jossa Neponen löytää ystävän tontusta.
Tylppäkuonokarhu
Tylppäkuonokarhu (Arctodus spp.) oli suuri, kaikkiruokainen ja nykyään sukupuuttoon kuollut karhu, joka eli Pohjois-Amerikassa noin 1,8 miljoonaa –11 000 vuotta sitten.
Tylppäkuonokarhuja oli kahta lajia: Arctodus pristinus ja Arctodus simus. Lajeista suurin oli Arctodus simus, joka oli samalla suurin koskaan elänyt karhu. Seistessään neljällä jalalla se oli 180 cm korkea ja kahdella jalalla jopa 400 cm korkea. Painoa sillä oli toista tuhatta kiloa, eli enemmän kuin kodiakinkarhulla, joka on nykyisistä karhuista suurin. Se oli pääasiassa lihansyöjä.
Tylppäkuonokarhun lähin nykyinen sukulainen on silmälasikarhu; näiden suvut erkaantuivat toisistaan vasta noin viisi miljoonaa vuotta sitten. Tylppäkuonokarhun ruumiinrakenne muistuttaa kuitenkin enemmän Suomessakin tavattavaa ruskeakarhua.
Harhama
Harhama voi tarkoittaa seuraavia:
Larissa
Larissa voi viitata seuraaviin:
Maantiede
Antiikin aikana:
Nykyaikana:
Rauhocereus riosaniensis
Rauhocereus on kaktuskasveihin kuuluva suku, jossa on vain yksi laji, R. riosaniensis. Tieteellinen sukunimi viittaa Heidelbergin yliopiston kasvitieteen professori Werner Rauhiin, joka oli maineikas mehikasvien eli sukkulenttien tutkija. Lajin läheisin sukulainen on Browningia-suku.
Ulkonäkö ja koko
R. riosaniensis on pylväsmäinen, enimmäkseen pensastava ja tyvestään haarova kaktus. Se muodostaa usein jopa neljän metrin korkuisia tiheikköjä. Varren väritys on sinertävän vihreä ja siinä viisi tai kuusi uurretta, joiden väleihin muodostuu kyhmyjä. Areoleissa on villakarvaa ja muutama tukeva piikki, jotka ovat alta punertavia, päältä kellertäviä, myöhemmin harmaantuvia, enintään viisi senttiä pitkiä. Kukat sijaitsevat varren yläpäässä, ovat avoinna päivisin; kehä on kellomainen ja jopa viisi cm leveä. Pohjuksessa on pieniä suomuja ja kiharia ruskeita karvoja. Hedelmä on munanmuotoinen, punainen ja mehevä, ja kukan jäänteet ovat siinä jäljellä. Siemenet ovat pieniä ja kiiltävän mustia.
Royal Holloway, University of London
Royal Holloway on vuonna 1879 perustettu Lontoon yliopistoon kuuluva julkinen yliopisto. Yliopistossa opiskelee noin 8 000 opiskelijaa, eli se on opiskelijamäärältään Lontoon yliopiston pienimpiä collegeja. Yliopisto on erittäin kansainvälinen, sillä yli 40 prosenttia sen opiskelijoista on ulkomaalaisia ja kotoisin yli 130 eri maasta. Vuoden 2014 Times Higher Educationin maailmanlaajuisessa yliopistojen opiskelijaelämän ja tutkimustyön kansainvälisyyttä vertailevassa rankingissa Royal Holloway on sijoitettu viidenneksi maailmanlaajuisesti ja ensimmäiseksi Iso-Britanniassa.
Yleistä
Royal Holloway sijoittui vuoden 2011 yliopisto rankingissa Ison-Britannian kahdenneksitoista ja maailman 88. parhaaksi yliopistoksi. Royal Hollowayn taiteen ja humanismin tiedekuntaa pidetään yhtenä Iso-Britannian johtavista. Talven 2015 haussa yliopisto vastaanotti yli 16 000 hakemusta 2500 opiskelupaikka varten. Näin ollen yliopiston keskimääräinen sisäänpääsyprosentti hakijoille on alle 15%.
Historia
Yliopiston Eghamin kampuksen perusti vuonna 1879 yrittäjä ja filantrooppi Thomas Holloway vain naisopiskelijoille tarkoitetuksi oppilaitokseksi. Vuonna 1900 yliopisto liittyi osaksi Lontoon yliopistoa. Miesopiskelijoita Royal Holloway on hyväksynyt vuodesta 1945, alkuun kuitenkin ainoastaan jatko-opiskelijoiksi. Alempaa korkeakoulututkintoa suorittamaan miehiä on hyväksytty vuodesta 1965 alkaen.
Founder's Building on Iso-Britannian suurimpia Viktoriaanisen aikakauden rakennuksia. Rakennus on Grade I-suojeltu.
Kampusalue
thumb|250px|Founder’s Building. Yliopiston pääkampus sijaitsee Eghamissa Surreyssa, noin 40 minuutin junamatkan päässä Lontoon ydinkeskustasta. Kampuksen keskuksena toimii vuonna 1881 valmistunut uusgoottilaista tyyliä edustava Founder’s Building. Rakennuksessa sijaitsee osa yliopiston hallinnosta ja kirjastosta, kappeli, taidegalleria, baari ja ruokasali sekä noin 500 opiskelijan asuinhuoneet.
Yliopistolla on tiloja myös Lontoon keskustassa Bedford Squarella ja Lontoon yliopiston hallinnoimassa Senate Housessa.
Merkittäviä alumneja
Yliopistolle on vuosien saatossa kertynyt yli 65 000 alumnia. Alumnien joukkoon kuuluvat muun muassa ensimmäinen Euroopan unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja, "EU:n ulkoministeri", Catherine Ashton ja brittiläinen suffragetti Emily Davison.
Montrealin kasvitieteellinen puutarha
thumb|250px|Kukilla koristeltu [[Volkswagen Kupla eräässä kasvihuoneessa]] Montrealin kasvitieteellinen puutarha on suuri kasvitieteellinen puutarha, joka sijaitsee Montrealissa Kanadassa. Alue on kooltaa 750 000 m2. Kasvitieteelliseen puutarhaan kuuluu 22 000 kasvilajia ja lajiketta, 10 kasvihuonetta ja 30. teemapuutarhaa. . Puutarhassa järjestetään koulutusta, säilytetään harvinaisia kasvilajeja sekä tehdään kasvitieteellistä tutkimusta.
Pormestari Camillien Houde perusti puutarhan vuonna 1931 munkki Marie-Victorinin kampanjoinnin jälkeen.
Kiinalainen puutarha on rakennettu perinteisten kiinalaisten ohjeiden mukaan. Siellä on monia kiemurtelevia polkuja, keinotekoinen vuori ja kiinalaiseen tyyliin tehtyjä rakennuksia, jotka sisältävät bonsaikokoelman. Montrealin kasvitieteellisen puutarhan kiinalainen puutarha on suurin kiinalainen puutarha Kiinan ulkopuolella.
Japanilaiseen puutarhaan on istutettu tyypillisiä japanilaisia kasveja. Alueella on japanilaistyylisiä rakennuksia ja kesän aikana siellä esitetään perinteinen japanilainen teeseremonia. Lisäksi esillä on kukkienasettelutaide Ikebana ja kamppailulaji Iaidō. japanilaiseen puutarhaan kuuluu myös laaja koikarppilammikko.
Kanadan alkuperäiskansojen puutarhassa on vaahteroita, koivuja sekä mäntyjä. Alueella on muutamia toteemipaaluja esittelemässä intiaanien taidetta ja rakennustapoja.
Vuoristopuutarhassa on kiemurtelevia polkuja kivikossa. Polkuja reunustavat pienikokoiset vuoristokasvit.
Puutarha on yksi kaupungin suosituimpia nähtävyyksiä.
Jäkäläautio
pienoiskuva|upright|Ilmanlaadun tutkimusta jäkällillä. Puun rungolla on jaettuna koealoja siihen liittyen. Jäkäläautio on alue, josta esimerkiksi happamoitumiselle tai raskasmetalleille herkät jäkälälajit ovat hävinneet. Jäkäläautioita onkin usein kaupunkien keskustoissa ja teollisuuslaitosten läheisyydessä. Herkät jäkälät ovat tällä tavoin hyviä bioindikaattoreita.
William Nylanderin havainnot
Helsingissä kasvoi jäkäliä runsaasti vielä 1850-luvulla. Helsingin yliopiston ensimmäinen kasvitieteen professori William Nylander julkaisi vuonna 1852 ensimmäisen tutkimuksen Helsingin ja sen lähialueen jäkälistä. Tuolloin Helsingissä kasvoi vielä raidankeuhkojäkälää keskustassakin. Raidankeuhkojäkälä sietää huonosti rikkidioksidia (SO2) ja vielä herkempi laji on riippunaava jota myös löytyi tuolloin Helsingin keskustasta. Nylander oli myös ensimmäinen Suomessa joka kiinnitti huomiota puiden rungoilla epifyyteinä kasvavien jäkälien ja ilmansaasteiden yhteyden.
Tutkimukset 1900-luvun alkupuolella
Seuraavan tutkimuksen teki vuonna 1933 kasvitiedettä opiskeleva Vilho Vaarna. Hän halusi selvittää puiden ja pensaiden rungoilla kasvavien jäkälien määrän ja kunnon. Hän ajatteli tutkimuksestaan olevan hyötyä seuraaville tutkijoille vertailuaineistona. Hänen tutkimusalueensa ylettyi pohjoisessa Pasilaan joten siinä ei ollut puhtaita luonnontilaisia alueita mukana.
Tuolloin jäkäläautio ulottui Helsingin alueella kantakaupungista Taka-Töölöön lännessä ja idässä Hermannin kaupunginosaan. Suunnilleen Pitkänsillan kohdalla oli kaistale jossa kituvat lehtijäkälät toimivat jäkäläaution saastuneimman alueen rajana. Siitä keskustaan päin ei kasvanut puiden rungoilla jäkäliä. Esimerkiksi keskellä oleva Vanha kirkkopuistossa ei puissa kasvanut ollenkaan jäkäliä rungoilla ja niiden kaarna oli nokista. Keskustassa saastuneinta aluetta ei puiden rungoilla kasvanut ollenkaan jäkäliä olivat Vaarnan mukaan Eteläsatama, Esplanadin puisto, Heikinkatu (nykyisin Mannerheimintie), Rautatiealue, Eläintarhanlahti. Kituvien lehtijäkälien ja kituvien pensasjäkälien vyöhykkeet ympäröivät jäkäläautiota rengasmaisena vyöhykkeenä.
Myöhemmin 1950-luvulla Helsingin seudun jäkälistä tehtiin kaksi pro gradu -opinnäytetyötä. Teuvo Nyberg tutki itäisen kantakaupungin jäkäliä ja tuolloin oli jäkäläautio laajentunut huomattavasti. Se ulottui tuolloin Kaivopuistosta Pasila-Kumpula-Vanhankaupunginlahti -linjalle. Marjatta Waris teki toisen tutkimuksen Munkkiniemessä missä ei tuolloin ollut jäkäläautiota. Sen länsikärjessä olevassa Lankiniemessä oli tuolloin niin sanotun normaalivyöhykkeen raja.
1980-luvun alun jälkeen
Ilman laatu on parantunut 1980-luvun alun jälkeen Helsingin keskustassa ja jäkälät ovat palanneet sinne. Vilkaasti liikenneöidyt liikenneväylien varret ovat edelleen alueita, joilta ei jäkäliä löydy. Liikenteen päästöjen vuoksi kaarna on liian happamoitunut jäkälille. Helsingin keskusta on osin muuttunut kituvien lehtijäkälien alueeksi ja esimerkiksi Vanha kirkkopuistossa kasvaa ainakin 20 eri jäkälälajia. Niistä runsalukuisin on sormipaisukarve. Kuitenkin sen vieressä kulkevan Lönnrotinkadun vieressä kasvavat puut ovat edelleen autojen päästöjen vuoksi happamoituneita.
Jumalan pikkusormi
Tausta ja sisältö
Teoksen päähenkilö, nyt jo eläkkeelle jäänyt CIA:n agentti Lauri Nurmi oli mukana jo aiemmassa romaanissa Litium 6:ssa. Nyt Nurmi joutuu Egyptiin, jossa valtava aurinkotuulivoimala on vaarassa joutua terrorismin kohteeksi. Sen uhkana ovat niin suuret energiayhtiöt kuin paikalliset asukkaat, joiden toimeentulo on öljyssä. Ripaus romantiikkaakin kirjassa on: mukana on Nurmen työtoveri ja ystävä Katharine Henshaw.
Isomäki kuvaa aurinkotuulienergian mahdollisuuksia ja näkee ne jo aivan lähitulevaisuudessa taloudellisesti järkevinä. Tarinan aurinkotuulivoimala on kolmen kilometrin korkeuteen kohoava piippu, jossa kohoava ilmavirta synnyttää energiaa. Isomäki itse ei tätä ratkaisua pidä todellisuudessa kovin toimivana, mutta sanoo että teoksen dramaturgian kannalta se oli hyvä ratkaisu. Se saattaisi tosin toimia yöenergian tuottajana.
Voimalan rakentajat ovat Jumalan pikkusormessa saksalaisia, ja kesäkuussa 2009 tuli julki, että saksalaiset aikovat sijoittaa Saharan aurinkovoimahankkeisiin 400 miljardia euroa. Toinen ajankohtainen teema on ydinvoimaloiden vaara joutua sabotaasien kohteeksi. Kirjaa kirjoittaessaan Isomäki kertoo joutuneensa aiheesta vastakkain Säteilyturvakeskuksen johdon kanssa, joka hänen mukaansa vähättelee vaaroja ja varoittaa uskomasta yhdysvaltalaisia, Säteilyturvakeskuksen mukaan ylimitoitettuja, varoituksia ydinvoimaloiden riskeistä. Isomäki toi näkökulmansa esille 24. marraskuuta 2009 YLEn Aamun kirja -haastattelussa, ja aiemmin viikolla julkaistussa, ydinvoimaa ruotivassa pamfletissaan Kosminen rakkaus vai suuri saatana : 20 päätöstä ydinvoimasta.
Vastaanotto
Jos teos pysyttelisi jännitysromaanin tasolla, se kriitikon mukaan jäisi pinnalliseksi viihteeksi, mutta kun tarinaan sidotaan yhteiskunnallisia ulottuvuuksia, voi lukija pohtia erilaisten teknisten keinojen mahdollisuuksia. Samalla hän tuo tarinaan historiallisia ulottuvuuksia, menneitä kulttuureja ja uskontojen aiempia solmukohtia. Isomäen kieli saa kriitikolta kehuja: hän "kirjoittaa sujuvaa perussuomea, jota lukee nikottelematta".
Agdenes
Agdenes on entinen kunta Etelä-Trøndelagin läänissä Norjassa. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Agdenesin kunnassa oli 1 712 asukasta.
Agdenesista muodostettiin yhdessä Orkdalin, Meldalin ja Snillfjordin itäosan kanssa uusi Orklandin kunta vuonna 2020.
Shī shì shí shī shǐ
Shī shì shí shī shǐ eli ”Herra Shin leijonansyönnin historia” on huomattavan kiinalaisen kielitieteilijän Zhào Yuánrènin kirjoittama kiinankielinen tarina. Se koostuu 92 eri tooneilla luettavasta shi-äänteestä. Kuultuna runoa on mahdoton ymmärtää, mutta kirjoitusmerkeillä kirjoitettuna samoin lausuttujen sanojen eli homofonien merkitykset voi erottaa toisistaan. Runo on klassista kiinaa, ja vernakulaarinen (kansanomainen), nykyisellä mandariinikiinan kielellä kirjoitettu runo on hyvin erilainen.
Zhào oli Gwoyeu Romatzyh -latinisaatiojärjestelmän kehittäneen ryhmän johtaja. Järjestelmää ei voi käyttää klassisen kiinan latinisoimiseen, minkä osoittamiseksi Zhào kirjoitti leikkisän runon.
Näyte
Kiinalaisin (yksinkertaistetuin) kirjoitusmerkein runon otsikko ja ensimmäinen säe kirjoitetaan seuraavasti:
Oskar Nylander
thumb|210px|Oskar Nylander, Johan Vilhelm Snellman (Sininen Snellman), 1849. Oskar Nylander (11. kesäkuuta 1827 Oulu – 25. lokakuuta 1849 Oulu) oli suomalainen taidemaalari.
Shī shì shí shī shǐ
Näyte
Pinyin-järjestelmällä sama latinisoidaan seuraavasti:
Oskar Nylander
Nylander syntyi Oulussa varakkaaseen kauppiasperheeseen. Hänen isänsä Anders Nylander oli Oulun johtavia tervaporvareita. Nylander kävi Oulun triviaalikoulua 1830- ja 1840-lukujen vaihteessa. Koulussa huomattiin Nylanderin taiteelliset lahjat, ja häntä kannustettiin taiteilijan uralle. Nylander opiskeli Pietarin taideakatemiassa vuodet 1844–1848. Nylanderin tunnetuimmat teokset ovat J. L. Runebergin runoon perustuva maalaus Pilven veikko, Kuopiossa maalattu J. V. Snellmanin muotokuva ja Nylanderin viimeiseksi työksi jäänyt alttaritaulu Kristuksen kirkastus Limingan kirkossa. Nylander ampui itsensä ateljeessaan Oulussa vain 22-vuotiaana.
Nylanderin tiedetään maalanneen ainakin 30 teosta, joista useimpien olinpaikkaa ei kuitenkaan tunneta. Osa Nylanderin töistä lienee palanut hänen veljensä Fredrik Nylanderin talon mukana Oulun palossa vuonna 1882. J. V. Snellmanin muotokuva tuhoutui Ostrobotnialla riehuneessa tulipalossa 29.11.2008.
Ummeljoen kirkko
Ummeljoen kirkko on rakennettiin nykyisin Kouvolaan kuuluvan Anjalankosken Ummeljoen kylään alun perin rukoushuoneeksi n. 1910. Kirkon suunnittelijaa ja rakentajaa ei tunneta. Ummeljoen nuorten kristillinen yhdistys lahjoitti rukoushuoneen tuolloiselle Anjalan seurakunnalle 1946, kirkoksi se kunnostettiin ja vihittiin 1959. Kirkkosali on jaettu liukuovella kahteen osaan, kokonaispinta-ala on 112 neliötä. Alttarilla on puinen krusifiksi vuodelta 1959. Istumapaikkoja kirkossa on 80 hengelle.
Kivistö
Kivistöllä voidaan tarkoittaa:
Kivistö on myös suomalainen sukunimi. Tunnettuja Kivistöjä:
Papuanvuoripenkoja
Papuanvuoripenkoja (Androphobus viridis) eli aiemmalta nimeltään vuorimaatimali on laulupenkojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Papuanvuoripenkojaa tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajista tunnetaan vain muutamia esiintymiä. Se tunnetaan huonosti ja on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Grete Waitz
Grete Waitz (o.s. Andersen, 1. lokakuuta 1953 Oslo – 19. huhtikuuta 2011 Oslo) oli norjalainen kestävyysjuoksija.
Waitz kilpaili nuoruudessaan keskimatkoilla ja osallistui Münchenin olympialaisiin 1 500 metrin juoksukilpailuun. Tämän jälkeen hän alkoi siirtyä pidemmille matkoille. Vuonna 1975 hän teki kahdesti 3 000 metrin maailmanennätyksen. Vuonna 1978 hän osallistui New Yorkin maratonille, jonka voitti. Seuraavana vuonna hän rikkoi ensimmäisenä naisena kahden ja puolen tunnin haamurajan saavuttamalla ajan 2.27.33. Hän voitti maastojuoksun maailmanmestaruuden viisi kertaa (1978–1981, 1983) ja sijoittui kolmanneksi kaksi kertaa.
Helsingin MM-kilpailuissa 1983 Waitz voitti maratonin kolmen minuutin erolla kakkoseen. Seuraavana vuonna Los Angelesin olympialaisissa hän sijoittui hopealle. Hän voitti urallaan New Yorkin maratonin yhdeksän kertaa (1978–1980, 1982–1986, 1988) sekä Lontoon maratonin kahdesti (1983 ja 1986).
Waitzin patsas on Oslon Bislett Stadionin ulkopuolella. Hänen mukaansa on myös nimetty juoksukilpailuja. Waitz harrasti juoksua huippu-urheilu-uransa jälkeenkin ja järjesti juoksutapahtumia, joissa pyrki jakamaan tietoa kestävyysjuoksusta ja terveydestä.
Vuonna 2005 julkisuuteen tuli tieto, että hän sairastaa syöpää. Hän kuoli syöpään huhtikuussa 2011.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Waitzin kuvan yhden Boeing 787-8 -koneensa pyrstöön. pienoiskuva|left|Waitzin kuva Norwegianin Boeing 787:n pyrstössä.
Nuclear Blast
Nuclear Blast on saksalainen itsenäinen levy-yhtiö ja jakelija, jonka perusti Markus Staiger vuonna 1987. Levy-yhtiön varhainen tuotanto keskittyi hardcore punk -musiikkiin, mutta sittemmin sen tarjonta on painottunut metallimusiikkiin; julkaisulistoilla on niin melodista metallia, black metalia, grindcorea, death metalia kuin tribuuttialbumeitakin.
Yhtiön pääkonttori sijaitsee Göppingenin piirikunnassa, Saksassa.
Vuonna 2018 Believe Digital osti enemmistöosakkuuden Nuclear Blastista.
HC Litvínov
HC Litvínov on tšekkiläinen jääkiekkojoukkue Litvínovista. Joukkue pelaa kotiottelunsa Ivan Hlinka Stadionilla.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Minnetonka
Minnetonka voi viitata ainakin seuraaviin:
Asylum
Asylum voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Team Fortress Classic
Team Fortress Classic (TFC tai TF 1.5) on Valve Corporationin kehittämä ja Sierra Entertainmentin vuonna 1999 julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli perustuu Quake-pelin Team Fortress -modifikaatioon ja se käyttää GoldSrc-pelimoottoria joka on raskaasti muokattu versio Quake-moottorista.
Pelaaminen
Team Fortress Classic on tavoitepohjainen ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Se on moninpeli, jossa keskenään taistelee kaksi tiimiä, RED ja BLU. Tiimit taistelevat erilaisissa ympäristöissä aavikosta Itä-Eurooppaan.
Joukkueet
Pelillisesti joukkueet eivät juurikaan eroa toisistaan. Ainoa huomattava ero on tehtävänanto tietyissä pelimuodoissa sekä tiimin hahmojen väritys ja tunnukset.
Hahmoluokat
Erän alussa pelaaja valitsee pelattavan hahmon. Hahmot jakautuvat hyökkääviin, puolustaviin ja tiimiä tukeviin luokkiin. Luokasta riippuen hahmoilla on 50-100 osumapistettä sekä 100-300 osumapisteen Kevlar-liivi joka määrittää hahmon ottaman vahingon. Hahmot voivat kasvattaa suojaliivin kestoa sekä ammusten määrää keräämällä varusteita taistelukentältä. Jokaisella kymmenestä hahmosta on vähintään yksi kyseiselle hahmoluokalle ominainen ase. Kaikilla muilla paitsi Engineerillä, Spyllä, Civilianilla ja Medicillä on varusteenaan sorkkarauta, Engineeri, Spy ja Civilian käyttävät luokkakohtaisia lähitaisteluaseita ja Medicillä on lääkintäpakkaus.
Pelimuodot
Peli sisältää kolme virallista pelimuotoa: Capture Point, Capture The Flag ja Hunted.
Tarina
Tarina ei ilmene peliä pelattaessa, mutta se on esitetty Team Fortress 2:n verkkosivuilla julkaistuissa sarjakuvissa. TFC:llä ja TF2:lla on paljon samanlaisuuksia; Useita karttoja on kierrätetty, minkä lisäksi TF2:n Engineerin isä Radigan Conagher toimii Engineerinä TFC:ssa
Juoni
Redmond, Blutarch ja Gray Mann syntyivät vuonna 1822 kolmoisveljeksinä rikkaalle englantilaiselle Zepheniah Mannille, joka oli saavuttanut omaisuutensa aseteollisuudella. Gray, joka oli älykäs, tiedostava ja puhekykyinen heti syntymästään saakka, joutui kotkan kidnappaamaksi vuoden 1822 Suuren Kotkavitsauksen aikana vain pari minuuttia synnytyksen jälkeen ja katoaa näin moneksi vuodeksi; Zepheniah salaa Grayn olemassaolon kaikilta muilta. Redmond ja Blutarch olivat äärettömän kilpailuhenkisiä kamppaillessaan iäkkään isänsä suosiosta, tarkoituksenaan periä tämän yhtiö hänen kuolemansa jälkeen. 1860-luvulla he vakuuttelivat Zepheniahin ostamaan yhtiölleen lukuisia maaplänttejä ympäri Yhdysvaltoja (virheellisen uskomuksen mukaan höyrymoottorit toimivat soralla, ja nämä maa-alueet olisivat sitä täynnä), mutta kun he saapuivat paikan päälle selvisi, että alueet olivat pelkkää karua joutomaata. Myöhemmin matkan aikana Zepheniah sairastui lukuisiin eri tauteihin, ja kuoli pian sen jälkeen. Testamentissaan, Zepheniah luovutti sotatarvikeyrityksensä Mann Co.:n adjutantilleen, australialaiselle metsästäjälle Barnabas Halelle ja tiluksensa palvelijattarelleen, Elizabethille. Rangaistuksena harkitsemattomuudesta ja lyhytnäköisyydestä Zepheniahksen testamentti määräsi Redmondin ja Blutarchin jakamaan hyödyttömät maat jotka he olivat pakottaneet hänet hankkimaan. Pian tämän jälkeen Blutarch perusti oman yhtiönsä Builders League Unitedin (BLU) ja palkkasi joukon palkkasotureita valtaamaan maa-alueet kokonaan itselleen; Redmond seurasi esimerkkiä omalla yhtiöllään, Reliable Excavative Demolition (RED).
Heidän taistelunsa jatkuivat neljä vuosikymmentä, eikä kumpikaan veljeksistä antanut periksi. Blutarch tajusi, että he kuolisivat pian, ja palkkasi insinööri Radigan Conagherin rakentamaan hänelle koneen, jolla hän pystyisi elämään vaikka loputtomiin. Tällä tavalla Blutarch uskoi voivansa voittaa veljensä ja napata alueet itselleen. Myöhemmin Conagher tapasi salaperäisen naisen joka tarjosi hänelle Australium-nimistä arvokasta metallia, jos Conagher vaihdossa valmistaisi Redfordille täysin identtisen koneen. Conagher suostui, mutta myöhemmin näytetään kuinka hän rakentaa vielä kolmannenkin koneen tuntemattomasta syystä.
Yhteisö
Yhteisö on nykyään erittäin pieni mutta se on luonut paljon erilaisia modeja, karttoja, pelimuotoja ja uutta sisältöä.
Modit
AMX MOD:in ja AMX MOD X:n tarkoitus on auttaa ylläpitäjien valvontaa palvelimilla. Sen avulla on helpompi mm. potkia pelaajia ja antaa ilmoituksia.
Kartat
Surf-kartoissa tavoite on liukua erilaisten pintojen päällä. Deathrunissa tasohypellään ansoja varoen. Climbissä kiipeillään erilaisissa kartoissa. Bhopin idea on hyppiä nopeasti käyttäen hyväksi pelin ohjelmointivirhettä, bugia joka mahdollistaa nopean liikkumisen.
Kehityshistoria
TFC:n kehitys alkoi pian Half-Lifen ilmestymisen jälkeen. Alkuperäisen Team Fortressin kehittäjät olivat aikeissa kehittää uuden pelin, Team Fortress 2:n joka perustuisi Quake 2-moottoriin. Valve kuitenkin osoitti kiinnostusta ja osti pelin oikeudet ja palkkasi alkuperäiset tekijät, John Cookin ja Robin Walkerin. Valve alkoi kehittää peliä nimeltä Valve's Team Fortress mutta sen kehitys oli hidasta ja Valve halusi jonkin tuotteen markkinoille. Näin syntyi Team Fortress Classic
Turnaukset
Vaikka TFC on kuoleva peli, sillä on iso kilpailullinen yhteisö. United Gaming Clans tarjoaa kilpailuja myös Team Fortress 2:een ja Fortress Forever-modiin.
Rustokalat
Rustokalat (Chondrichthyes) ovat yksi selkärankaisten (Vertebrata) luokista. Siihen sisältyvät hait (Selachimorpha), rauskut (Batoidea) ja sillikuningaskalat (Chimaeriformes).
Rakenne
Rustokalojen kallo ja tukiranka on pääosin rustoinen toisin kuin luukaloilla. Niillä ei ole uimarakkoa ja niiden iho on hammassuomujen peittämä. Rustokalojen suomut ovat erilaisia luukaloihin verrattuna. Rustokalojen suussa on useita rivejä hampaita, joista osa odottaa aina käyttövuoroaan. Niitä kutsutaan "ihohampaiksi" eli "dentikkeleiksi". Rustokaloilla on erittäin hyvä hajuaisti ja ne pystyvät tunnistamaan myös toisen eläimen ympärillä olevan heikon sähkökentän.
Lisäksi rustokalojen hengityselimistö kidukset poikkeavat hieman luukaloista. Kaikkien kalojen verenkierto on yksinkertainen sillä niiden sydämessä on vain yksi eteinen ja yksi kammio. Siis sydämeen tulee ja siitä lähtee hiilidioksidipitoista verta. Kaasujen kuten hapen ja hiilidioksidin vaihtuminen tapahtuu yleensä kiduksissa.
Rustokaloilla on sisäinen hedelmöitys, ja ne synnyttävät joko eläviä poikasia tai munivat munia. Ne saavat kerralla paljon vähemmän poikasia kuin luukalat, enimmillään 10-20 poikasta. Poikaset saavuttavat sukukypsyyden vasta 6-18 vuoden iässä.
Useimmat hait ovat petoja, mutta suurikokoisimmat hait käyttävät ravintonaan planktonia. Rauskut taas elävät meren pohjassa käyttäen ravintonaan muun muassa nilviäisiä ja äyriäisiä.
Luokittelu
Rustokaloilla on kaksi alaluokkaa; näistä koppapäisiin kuuluu vain yksi lahko. Vaihtoehtoisessa luokituksessa koppapääkalat luetaan omaksi luokakseen rustokalojen rinnalle.
Tiamiini
Tiamiini eli B1-vitamiini on yksi ihmisen tarvitsemista vitamiineista. Se toimii fosfaatteja sitovissa muodoissaan välttämättömänä koentsyyminä monissa entsyymeissä. Esimerkiksi pyruvaattikarboksylaasi vaatii toimiakseen tiamiinidifosfaattia. Tiamiini on siten osana muun muassa energian eli ATP:n tuottoa. Sillä on koentsyymitoimintojensa lisäksi tosin muitakin käyttökohteita kehossa.
Keho ei varastoi tiamiinia. Siksi sitä tulisi saada usein ja kylliksi ravinnosta. Sen puutos aiheuttaa muun muassa beriberiä. Sianliha, herne ja tattari sisältävät erityisen paljon tiamiinia. Tiamiinia on runsaasti myös muissa viljoissa, lihoissa, pavuissa, linsseissä ja pähkinöissä. Viljojen tiamiini on pääosin kuoriosissa, kuten leseissä.
Tiamiini on välttämätön vitamiini kaikille monisoluisille eliöille. Mitkään eläimet, ihmiset mukaan lukien, eivät tiettävästi pysty valmistamaan tiamiinia. Sen sijaan melkein kaikki kasvit pystyvät sitä valmistamaan. Myös jotkin mikrobit tuottavat tiamiinia. Suolistomikrobit valmistavat sitä vähäisiä määriä ainakin nisäkkäiden paksusuolissa, mutta sieltä tiamiinin imeytyminen on mitätöntä. Imeytyminen on tehokasta lähinnä vain ohutsuolen alkupäästä.
Kemia
Tiamiini on orgaaninen yhdiste, joka on kationina fysiologisessa pH:ssa (pH ~7.4). Se koostuu 4-metyylin ja 5-etanolin sitovasta tiatsolirenkaasta (4-metyyli-5-hydroksietyylitiatsolista), jonka typpeen on kiinnittynyt 5-metyleenisillan kautta pyrimidiinirengas, jossa on lisäksi 2-metyyli ja 6-amiini (2,5-dimetyyli-6-aminopyrimidiini).
Tiamiinilla on useita vitamiinina toimivia johdannaisia. Eräs näistä on rasvaliukoinen benfotiamiini. Muita on ovat esimerkiksi alla käsitellyt disulfidit.
Fosfaattiesterit (TMP, TDP, TTP)
pienoiskuva|TDP eli TPP.|vasen Tiamiinin OH-ryhmässä voi olla perättäin 3 fosfaattia. Jos fosfaatteja on 1, 2 tai 3, muodostuu vastaavasti tiamiinimonofosfaatti, tiamiinidifosfaatti tai tiamiinitrifosfaatti. Näitä kutsutaan vastaavasti lyhentein TMP, TDP ja TTP. TDP:tä kutsutaan myös tiamiinipyrofosfaatiksi eli TPP:ksi. Nämä kaikki voivat eliöissä yleensä muuntua toisikseen entsymaattisesti.
Vapaaemäs
Fosfaattivapaan tiamiinin vapaaemäs kestää alle pH 5:ssä jopa 120–130 °C:n lämpötiloja, mutta on epävakaa neutraaleissa ja erityisesti yli pH 8:ssa. Tällöin se hajoaa lähinnä hapettumalla, ja sen liuokset muuntuvat kellertäviksi moninaisista hapettumistuotteista, joita ovat mm. tiamiinidisulfidi ja tiokromi. Tiamiinilla on 2 maksimiabsorbanssia aallonpituuksilla 235 ja 267 nm. Noin pH 3:ssa sillä on vain 1 maksimi 246 nm:ssä. Tätä UV-säteilyn absorptiota voidaan käyttää spektrofotometriseen pitoisuusmittaukseen, mutta menetelmä on epätarkka. Se ei lisäksi ole kovin herkkä, ja tiamiinipitoisuuden tulee mittauksessa olla suuri.
Suolat
Mononitraatti on valkeaa tai hiukan kellertävää kiteistä jauhetta. Siinä on vieno haju ja kitkerä maku. Se on niukasti vesiliukoista (~27 g/l, 25 °C), ja vähäliukoista metanoliin, etanoliin ja kloroformiin. Se ei liukene dietyylieetteriin. Se ei sula, vaan hajoaa lämpötilassa 198 °C. Sen tiheys on noin 0,35 g/cm3.
Hydrokloridi on hygroskooppinen, valkea, kiteinen ja lähes hajuton jauhe. Se on täysin vesiliukoinen (~1 kg/l), liukoinen glyseroliin (~56 g/l), vähäliukoinen metanoliin ja etanoliin, ja liukenematon mm. dietyylieetteriin, asetoniin ja bentseeniin. Se ei sula, vaan hajoaa 248–250 °C:n lämpötilassa. Sen vesiliuokset ovat happamia ja tiheys ~0,4–0,51 g/cm3.
Disulfidit
Tiamiinidisulfidissa (CAS 67-16-3) kahden tiamiinin välinen disulfidisidos niiden aukinaisten tiatsolirenkaiden rikkien välillä. Aine on hieman liukoinen mm. veteen, bentseeniin ja asetoniin. Se on fluoresoimaton, kellertävä ja kiteinen. Aine ei kuitenkaan nieltynä imeydy ja muunnu tehokkaasti vitamiinina toimivaksi tiamiiniksi.
pienoiskuva|Prosultiamiini.|vasen Tiamiinista on useita keinotekoisia rasvaliukoisia disulfideja. Näitä on myös joissain kasveissa kuten sipuleissa. Disulfideissa aukinaiseen tiatsolirenkaaseen on disulfidisidoksella kiinnittynyt esim. allyyli (allitiamiini), propyyli (prosultiamiini) tai tetrahydrofurfuryyli (fursultiamiini). Punasoluissa nämä pelkistyvät glutationin vaikutuksesta ja muuntuvat sitten spontaanisti tiamiiniksi tiatsolirenkaan sulkevassa reaktiossa. Rasvaliukoisuuteensa perustuvan hyvän imeytymisen vuoksi niitä käytetään hoitona vakavaan tiamiinin puutokseen esim. alkoholisteilla.
Reaktiot
pienoiskuva|Tiokromi ja sen fosfaattiesterit.|vasen Tiamiini muuntuu emäksisissä liuoksissa hapettimen, esim. kaliumferrisyanidin, vaikutuksesta keltaiseksi tiokromiksi, jonka absorption maksimi on 375 nm, ja joka fluoresoi voimakkaasti sinisenä – emissiomaksimi on 432–435 nm. Reaktio on yleinen tiamiinin ja sen fosfaattiesterien läsnäolon osoittamiseksi mm. ruoka- ja kudosnäytteistä. Tällä voidaan myös määrittää tiamiinipitoisuus spektrofotometrisesti. Usein muilla näytteiden biomolekyyleillä ei ole vastaavia optisia ominaisuuksia samanlaisissa olosuhteissa. Lisäksi tiamiini reagoi pinkeiksi tai punertaviksi spektrofotometriseen analyysin sopiviksi johdannaisiksi diatsotoidun sulfaniilihapon, formaldehydin tai para-aminoasetofenonin kanssa. Nämä vaihtoehtoiset reaktiot ovat mm. vähemmän herkempiä.
Tiamiininäytteet yleensä preparoidaan happohydrolyysillä tai entsyymeillä, kuten tiaminaasien (kohta: tiaminaasit) tai muiden fosfataasien avulla. Tutkittavat aineet erotetaan ioninvaihtokromatografialla, kaasukromatografialla tai HPLC:llä. Analyysi tehdään fluoresenssiin tai UV-absorptioon perustuen, tai liekki-ionisaattorilla. Mikrobin kasvukykyyn perustuvassa mittauksessa käytetään usein Lactobacillus viridescens-bakteereita (kanta: ATCC 12706).
Yli pH 6 sulfiittiliuoksissa tiamiini katkeaa nopeasti ja peruuttamattomasti kahtia toimimattomaan muotoon sen metyleenisillasta (–CH2–). Reaktiolla on merkitystä ruokateollisuudessa, jossa käytetään sulfiitteja säilöntäaineina. Kloori (esim. kloorattu vesi) nopeuttaa samanlaisia reaktioita.
Toiminta eliöissä
Ihmisillä ja monilla muilla eläimillä tiamiinidifosfaatti (TDP) toimii ainakin viidessä entsyymijärjestelmässä välttämättömänä koentsyyminä:
TDP voi olla koentsyyminä muissakin entsyymeissä, joita on vain tietyissä eliöissä. Esimerkkinä tästä ovat etanolikäymisen pyruvaattidekarboksylaasit, joita on mm. hiivoissa.
Fosforylaatio
Tiamiinidifosfokinaasi (EC-numero 2.7.6.2) fosforyloi ATP:llä tiamiinin vapaaemäksestä TDP:tä: TDP voi fosforyloitua tiamiinidifosfataasilla (EC 3.6.1.6) TMP:ksi: Tiamiinidifosfaattikinaasi (EC 2.7.4.15) fosforyloi ATP:llä TDP:stä TTP:tä: Suoliston alkalinen fosfataasi voi muuntaa tiamiinin vapaaemästä vähäisissä määrin TMP:ksi sopivien fosfaattiryhmän luovuttavien molekyylien läsnä ollessa.
Imeytyminen
Aktiivinen kuljetus tapahtuu ThTr1- ja ThTr2-välitteisesti. ThTr1 ja 2 ovat solukalvon lävistäviä kalvoproteiineja, joiden geenit ovat vastaavasti SLC19A2 ja SLC19A3. Tiamiinin fosfaattiesterit defosforyloituvat entsymaattisesti vapaaemäksiksi ennen niiden ThTr-kuljetusta kalvon läpi. ThTr2 sijaitsee solukalvon ulkopuolella. Emäksen saapuessa soluun ThTr2:n kautta, protoni (H+) siirtyy samalla suoleen. ThTr1:iä on solussa veren puolella. Lähinnä ne siirtävät emäksiä vereen ottaen samalla H+ verestä sisään soluun. ThTr1:t ovat näistä kahdesta proteiinista pääasiallisia tiamiinin kuljettajia, sillä emäkset voivat fosforyloitua suolen sisäpinnan soluissa TDP:ksi tai TMP:ksi. Nämä voivat kulkeutua ThTr1:lle vaihtoehtoista reittiä pitkin RFC1-kalvoproteiinin (geeni SLC19A1) kautta vereen. RFC1 osallistuu myös folaattien kuljetukseen. Lisäksi ThTr1:ien toimimattomuus harvinaisessa TRMA-oireyhtymässä ei johda ihmisillä tiamiinin puutokseen.
Aktiiviseen kuljetukseen osallistuvat tiettävästi myös tietyt orgaaniset kationikuljettajat, OCT:t (eng. organic cation transporter), jotka ovat antiporttereita ja kuuluvat SLC22A-proteiinien superperheeseen. OCT:itä on useita, eikä tiedetä mikä niistä osallistuu tiamiinin kuljetukseen. Kuljetukseen osallistuvat myös ALP-kalvoproteiinit (eng. alkaline/acid phosphatases).
Kuljetus
Eläimillä tiamiini fosforyloituu jälleen ja päätyy vereen. Ihmisten veren tiamiinipitoisuus on 5–12 µg/dl, josta noin 75 % on sisällä punasoluissa, 15 % valkosoluissa ja 10 % lähinnä albumiiniin sitoutuneena. Joillain eliöillä tiedetään olevan myös spesifisiä tiamiinia sitovia proteiineja.
Verestä tiamiinia soluihin päätyy passiivisesti, mutta myös proteiinivälitteisesti. Tiamiinia kuljettavat
Varastoituminen
Tiamiini ei varastoidu kehoon ylimäärin. Sen saannin loppuessa, puutosoireet ilmenevät ihmisillä muutamassa viikossa. Aikuisilla ihmisillä kehossa on noin 30 mg tiamiinia, josta puolet on lihaksissa. Kaikesta tiamiinista noin 4/5-osaa on entsyymeissä TDP-koentsyyminä. Ihmisillä mm. sydämessä tiamiinipitoisuus on 0.28–0.79 mg/100 g, munuaisissa 0.24–0.58 mg/100 g, maksassa 0.20–0.76 mg/100 g ja aivoissa 0.14–0.44 mg/100 g. Tiamiinin puutoksessa pisimpään sen loppuminen kestää aivoista.
Hajotus ja erittyminen
Ihmisillä tiamiinin puoliintumisaika vaihtelee kudoksesta toiseen, mutta se on noin 10–20 päivää. Ylimääräinen tiamiini erittyy nopeasti pois kehosta virtsan mukana – lähinnä tiamiinin vapaaemäksenä ja TMP:nä. Tiamiinin aineenvaihduntatuotteita tunnetaan kymmenittäin: niitä ovat muiden muassa 2-metyyli-4-amino-5-pyrimidiinikarboksyylihappo ja 4-metyylitiatsoli-4-etikkahappo.
Tiaminaasit
Tiaminaasi-entsyymit hajottavat tiamiinia. Tyypin I tiaminaaseja on mm. makean veden kalojen elimiä ympäröivässä rasvassa, äyriäisissä ja simpukoissa, joissain merikaloissa ja mikrobeissa. Harvinaisempia tyypin II tiaminaaseja on lähinnä joissain mikrobeissa. Molemmat katkaisevat tiamiinin metyylisillan muodostaen pyrimidiini- ja tiatsoliyhdisteitä, mutta eri mekanismein. Tiaminaasit ovat toimimattomia ehjissä kudoksissa, mutta aktivoituvat solujen hajotessa. Bakteerien tiaminaasit ovat tosin eksoentsyymeitä: ne ovat sitoutuneena bakteerien solukalvoihin ja vaikuttavat siten joka tapauksessa bakteerin ulkopuoliseen ympäristöön. Tiaminaasien toiminnalla voi olla merkitystä ruuan säilytyksessä, valmistuksessa ja jopa sulamisessa suolistossa. Tiaminaasit usein menettävät toimivuutensa kuumennettaessa, eikä niillä siten ole merkitystä tavanomaisissa ihmisten ruokavaliossa. Eläimillä raaka ruoka voi kuitenkin johtaa puutokseen.
Antagonistit
Tunnetaan useita tiamiinin antagonisteja jotka siis estävät tiamiinin toimintaa kehossa – usein ottamalla sen paikan entsyymeissä ja tehden entsyymeistä toimimattomia. Oksitiamiini (CAS 136-16-3) on antagonisti, jossa tiamiinin amiini (–NH2) on korvautunut OH-ryhmällä. Aine ei läpäise veri-aivoestettä, joten se ei aiheuta tiamiinin puutosta keskushermostossa, ainoastaan muualla kehossa. Pyritiamiini (CAS 534-64-5) taas on keskushermostoonkin pääsevä antagonisti, joka aiheuttaa siten nopeasti keskushermoston tiamiinin puutoksesta johtuvaa ataksiaa ja kouristuksia. Edeltäviä aineita käytetään tutkimuksessa. Kolmas esimerkki taas on amprolium, joka on heikko antagonisti. Sitä käytetään lintujen kuten kanojen kokkidioosi-tautiin. Aine on vahva antagonisti taudin bakteereille ja tappaa ne, muttei tapa lintuja.
Suositukset ja saanti
Suomalaisten ravintosuositusten mukaan 6–65-vuotiaan pitäisi joka vuorokausi saada tiamiinia keskimäärin 1 milligramma (mg), jos hänen energiantarpeensa on 2000 kilokaloria vuorokaudessa. Tämä ja alla olevan taulukon arvot ovat Suomen Valtion ravitsemusneuvottelukunnan ravitsemussuosituksia vuodelta 2018. Vuonna 2017 tarkasteltiin 18–74-vuotiaiden suomalaisten ravitsemusta. Tuolloin miehet saivat tiamiinia keskimäärin 1,4 milligrammaa vuorokaudessa (mg/vrk) ja 0,2 mg per ruuasta ravintoenergiana saatu megajoule (mg/MJ). Naisilla nämä arvot olivat 1,1 mg/vrk ja 0,2 mg/MJ. Miehistä 52% sai tiamiinia saantisuositusten mukaisesti ja 18% alle keskimääräisen tarpeen (eli alle 1,2 mg/vrk). Naisilla nämä osuudet olivat vastaavasti 45% ja 25% (eli alle 0,9 mg/vrk). "Keskimääräinen tarve" tyydyttää ravinnetarpeen puolella väestöstä, mutta sitä hieman alhaisempi saanti ei silti välttämättä johda oireilevaan puutostilaan.
Liikasaanti
Euroopan elintarviketurvallisuusvirasto EFSA ei ole asettanut tiamiinin päiväsaannille ylärajaa. Tiamiini on verrattain turvallinen aine, sillä keho rajoittaa sen imeytymistä. Vasta noin satakertaisesti suositellun päiväsaannin ylittävät määrät (noin 100 milligrammaa) aiheuttavat ihmisillä allergisia reaktioita, päänsärkyä, heikkoutta ja kouristuksia. Koe-eläinten kuolemia hengityskatkoon on todettu annoksilla, jotka ovat noin tuhat kertaa riittävää päiväannosta suurempia.