cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laskuperustekorko
Laskuperustekoron määräytyminen
Neuvottelukunnassa toimii vakuutusyhtiöiden ja Eteran aktuaarit, eläkesäätiöiden edustajat, ministeriön ja eläketurvakeskuksen asiantuntijat.
Nykyinen laskuperustekorko määritellään käyttäen Markowitzin portfolioteorian mukaista optimointimallia, joka on yleisesti käytössä oleva menetelmä sijoitusten optimaalisen tuotto–riski-suhteen arvioimiseen. Malli perustuu eri sijoituslajeille arvioituihin tuottojen keskimääriin, hajontoihin ja korrelaatiokertoimiin. Laskuperustekorkolaskelmissa käytetyt sijoituslajit ovat takaisinlainat, sijoituslainat, lyhyet sijoitukset, joukkovelkakirjat, osakkeet ja kiinteistöt. Tarkastelun lähtökohtana on sijoituksille pitkällä ajalla keskimäärin saatavissa oleva tuotto, joten tunnusluvut on pyritty arvioimaan niin, että ne kuvaavat sijoitustuottojen pitkän aikavälin ominaisuuksia.
Optimoinnilla haetaan kutakin sijoitustuottojen hajontaa (riskiä) vastaava allokaatio, jolla saadaan maksimaalinen tuotto-odotus. Tulos yhdistetään laitosten vakavaraisuustarpeeseen (= toimintapääoma suhteessa vastuuvelkaan) käyttämällä hyväksi sitä, että kullekin optimaaliselle sijoitusjakaumalle voidaan arvioida vakavaraisuusrajan arvo. Laskelmissa käytetty riskitaso on valittu siten, että vakavaraisuusasema on keskimäärin yhden tuottojen hajonnan verran tavoitevyöhykkeen alarajan yläpuolella. Näin saadaan arvioitua kutakin vakavaraisuusastetta vastaava valitulla riskitasolla saatavissa oleva pitkän aikavälin keskituotto-odotus.
The Sinister Urge
The Sinister Urge on Rob Zombien toinen sooloalbumi, joka julkaistiin vuonna 2001. Albumi on nimetty Ed Woodin vuonna 1961 ilmestyneen elokuvan The Sinister Urge mukaan.
Kappaleessa ”Iron Head” on laulamassa Ozzy Osbourne ja kappaleessa ”Dead Girl Superstar” on Kerry Kingin (Slayer) soittama kitarasoolo.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Rob Zombie ja Scott Humphrey sekä sanoittanut Zombie, ellei toisin mainittu.
Listasijoitukset
Albumi - Billboard (Pohjois-Amerikka)
Singlet - Billboard (Pohjois-Amerikka)
Koijärvi (Jämsä)
Koijärvi on Koskenpään kylässä Jämsän pohjoisosassa sijaitseva noin 0,9 neliökilometrin laajuinen järvi. Se kuuluu Vataanjoen valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistöalue Iso Rautaveden alueella, joka puolestaan on toisen jakovaiheen vesistö Jämsän reitin valuma-alueella. Päävesistönä on Kymijoen vesistö. Koijärven vedet laskevat Vataanjokea etelään kohti Uuttanaa, jonka pinta on vain kymmenen senttimetriä Koijärveä alempana.
Koijärven länsiosassa on saari, järven itäranta on varsin polveileva lahtineen ja niemineen. Iso Rautavesi ja Koskenpään kyläkeskus sijaitsevat Koijärven kaakkoispuolella. Aivan Koijärven itäpuolella sijaitsee Koveroinen ja luoteispuolella Vähä Riihijärvi. Koijärven ja Koveroisen välinen kannas on metsäistä, kuten koko Koijärven ympäristö.
John P. Marquand
John Phillips (John P., myös J. P.) Marquand (1893 Wilmington, Delaware, Yhdysvallat – 1960 Newburyport, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija.
Marquand päätyi sukulaisten hoiviin liikemiesisän konkurssin jälkeen. Hän opiskeli kemiaa Harvardin yliopistossa, mutta ryhtyi kuitenkin kirjailijaksi. Häntä vaivasi yhteiskunnallinen eriarvoisuus ja sen ilmeneminen ihmisissä. Vainajan muotokuva on satiiri puritaanisesta, yläluokkaisesta bostonilaisympäristöstä. Paluuta ei ole kuvaa Uuden-Englannin pikkukaupungin elämää. Hänen salapoliisiromaaniensa päähenkilö on japanilainen etsivä Mr. Moto.
Marquand sai Pulitzer-palkinnon 1938 teoksesta Vainajan muotokuva.
Hecla–Grindstone Provincial Park
thumb|Hecla Provincial Park Hecla–Grindstone Provincial Park on Manitoban provinssissa Kanadassa sijaitseva luonnonpuisto, joka muodostuu Hecla- ja Black-saarista, Grindstonen niemimaasta sekä useista pienemmistä saarista. Se sijaitsee mantereesta työntyvällä niemimaalla Winnipegjärven eteläaltaan luoteisosassa, noin kahdensadan kilometrin päässä Winnipegistä pohjoiseen. Luonnonpuistoon kuuluvan Hecla Islandin saaren pinta-ala on noin 1 084 neliökilometriä.
Manitoban provinssi perusti luonnonpuiston vuonna 1969. Tuolloin luonnonpuisto käsitti vain Hecla Islandin. Aluetta laajennettiin 1997 käsittämään Grindstonen niemimaa sekä useita pienempiä saaria. Alueen maanmuodot ovat vaihtelevia ja käsittävät havu- ja sekametsiä, kalkkikivikallioita, hienoja hiekkarantoja, soita sekä lehtometsää.
Alueella tavataan luonnonvaraisena mustakarhuja, hirviä, kettuja, majavia, valkopäämerikotkia, pelikaaneja, kuikkia, haukkoja, kolibreja, tikkoja ja pöllöjä.
Grindstonen niemimaa on pinta-alaltaan lähes yhtä suuri kuin Hecla Island. Siellä sijaitsee yli 350 kesäasuntoa, kauppa ja hiekkarantoja. Alueella järjestetään vuosittain elokuun alussa perhejuhla, Annual Grindstone Days.
Cheraw
Cheraw on intialainen kansantanssi Mizoramin osavaltiosta. Tanssin uskotaan olevan Mizojen kauan sitten tuomaa ulkomaista perua oleva tanssi, sillä samanlaisia tansseja tanssitaan myös Kaukoidässä ja Filippiineillä.
Tanssi vaatii hyvää rytmiikkaa ja taituruutta. Neljä henkilöä tekee rytmejä pitkillä bambutikuilla ja pääesiintyjät tanssivat perinnepuvuissaan monimutkaisia rytmisiä liikkeitä keppien tahtiin. Tanssia tanssitaan kaikissa Mizoramin juhlallisuuksissa ja festivaaleissa.
Edessan kreivikunta
Edessan kreivikunta oli lyhytikäinen valtakunta, joka perustettiin ensimmäisen ristiretken yhteydessä Edessan kaupunkiin Mesopotamiassa (nykyinen Şanlıurfa).
Kreivikunnan perusti vuonna 1098 Bouillonin Balduin, yksi ristiretken johtajista, joka erosi muista ristiretkeilijöistä matkalla Jerusalemiin. Saavuttuaan Edessaan Balduin sai paikallisen kuninkaan Thoroksen adoptoimaan itsensä. Kuningas salamurhattiin pian, ja Balduin otti itselleen kreivin arvonimen, saman, joka hänellä oli ollut Bouilloinissa.
Vuonna 1144 muslimit valtasivat Edessan ja Joscelinille jäi jäljelle vain Eufratjoen länsipuolella olevat maat. Vuonna 1149 Joscelin joutui Syyrian emiirin Nur al-Dinin vangiksi ja kuoli vangittuna vuonna 1159. Tällä välin hänen vaimonsa myi loput kreivikunnasta Bysantin keisarille Manuel I:lle.
NX-bitti
NX-bitti (no execute) tarkoittaa tietokoneen muistin tilabittiä, joka määrittää saako sivulta suorittaa ohjelmakoodia vai ei. Eri suoritinarkkitehtuurit ovat tukeneet toimintoa pitkään. x86-arkkitehtuuriin se tuli AMD:n lisättyä tuen 64-bittisiin suorittimiinsa (AMD64).
Toimintoa on kutsuttu myös termeillä "Enhanced virus protection", "Execute disable" (XD-bit) ja "Data execution prevention" (DEP).
ARM-suorittimissa käytetään vastaavalle ominaisuudelle termiä XN (execute never).
Ratkaisu rajoittaa ohjelmissa esiintyvien puskurin ylivuotovirhe -tietoturva-aukkojen hyödyntämistä hyökkäyksiin estämällä tietokoneohjelman suorittamisen tietyiltä alueilta. Haittaohjelmat pyrkivät hyödyntämään haavoittuvuuksia ylikirjoittamalla pinon sen omalla koodilla ja sitten suorittamaan sen. NX-bitillä yritys suorittaa ohjelmakoodia suojatusta paikasta havaitaan ja voidaan pysäyttää. NX ei kuitenkaan pysäytä haittaohjelmia, jotka eivät riipu sen mukana tulevasta koodista: haittaohjelma voi edelleen ohjata ohjelman suorituksen toiseen paikkaan joka avaa sen hyökkäykselle. ROP-hyökkäystä (Return Oriented Programming) vastaan on kehitetty ASLR-tekniikka.
Useilla arkkitehtuureilla (mukaan lukien x86) pino kasvaa muistissa "alaspäin". Kun ohjelma kutsuu funktiota, se työntää pinolle paluuosoitteen josta suoritus jatkuu funktiosta palattaessa. Jos pinolla sijaitsevaan (toisin sanottuna lokaaliin) muuttujaan voi sijoittaa mielivaltaisen määrän dataa, paluuosoitteen voi ylikirjoittaa. Perinteisesti puskurin ylivuotohaavoittuvuutta vastaan hyökätessä paluuosoitteeksi valittaisiin sellainen joka ohjaisi ohjelman suorituksen hyökkääjän syöttämään dataan. Oikein käytettynä NX-bitti kuitenkin estää tämän.
Pecco
Pecco on kunta Italiassa Piemonten alueella sijaitsevassa Torinon metropolikaupungissa. . Vuoden 2011 alussa kunnassa oli arviolta 192 asukasta. pienoiskuva|left
Kiuruveden kirkko
Kiuruveden kirkko Kiuruvedellä on arkkitehti Bertel Liljequistin vuonna 1938 suunnittelema. Rakentaminen alkoi seuraavana vuonna, talvisota keskeytti työt, mutta niitä jatkettiin heti sodan päätyttyä. Kirkko otettiin poikkeusluvalla käyttöön keskeneräisenä 1940 adventtina, välirauhan aikana. Sen vihki lopullisesti käyttöön piispa Eino Sormunen 25. toukokuuta 1941. thumb|left|200px|Näkymä alttarille. Kirkkoon lahjoitettiin vuonna 1953 Uuno Eskolan mosaiikkityönä tehty alttaritaulu. Työ on tehty noin 300 000 luonnosta otetusta kivestä, jotka ovat maalaamattomia, luonnollisessa värissään. Eskola keräsi kivet Italiasta 1950-luvulla. Kuoriosassa on myös väri-ikkunat.
Kirkossa on kahdet urut, pääurut ovat Kangasalan urkutehtaan 34-äänikertaiset urut vuodelta 1978. Kuoriurut ovat 8-äänikertaiset. Kirkkosalissa on myös piano.
thumb|left|Kiuruveden kirkko sijaitsee Kiuruvesi-järven äärellä. Ulkoa kirkko edustaa tyypillistä Liljequistin kirkkoarkkitehtuuria: rakennus on vaaleaksi rapattu, torni on korkea ja pääovi on korotettu portaalimaisesti. Pääoven yläpuolella on kuvanveistäjä Johannes Haapasalon punagraniittinen kivireliefi.
Rakennus peruskorjattiin vuonna 1990.
Seurakunnassa on pääkirkon lisäksi kaksi kyläkirkkoa, Lapinsalossa ja Sulkavanjärvellä.
Kiuruveden ensimmäisen (1765-1852) ja toisen kirkon (1852-1937) muistomerkkinä toimii Vanhalla hautausmaalla (Kirkkokatu) sijaitseva Sankarivainajien muistomerkki, jonka kääntöpuolella kerrotaan aiemman kirkon sijainnista myöhemmin sankarihaudoille valitulla paikalla.
Kiuruveden aikaisempi vuonna 1852 rakennettu puinen ristikirkko, jossa oli istuinpaikkoja 1 200 hengelle, tuhoutui tulipalossa 23. heinäkuuta 1937. Kirkon irtaimistoa sekä kirkossa säilytetty arkisto saatiin pelastettua.
Elvis & Onerva
Elvis & Onerva on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut suomalainen romanttinen draamaelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Mikael Syrjälä. Elokuvan nimirooleissa esiintyvät Johannes Brotherus ja Mimosa Willamo. Muita päärooleja näyttelevät Saana Koivisto, Ella Lymi, David Sandqvist, Joel Hirvonen, Minna Haapkylä, Tommi Korpela, Carl-Kristian Rundman, Jessica Grabowsky ja Hannu-Pekka Björkman. Elokuvassa teini-ikäinen Elvis (Brotherus) ihastuu luokalleen juuri tulleeseen tyttöön Onervaan (Willamo).
Elvis & Onerva sai ensi-iltansa Espoo Ciné -elokuvajuhlilla 11. toukokuuta 2019. Teatteriensi-illan se sai 7. kesäkuuta 2019.
Ajosjärvi (Mänttä-Vilppula)
Ajosjärvi on Pirkanmaalla Mänttä-Vilppulassa Vilppulan taajaman länsipuolella sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 416 hehtaaria eli 4,2 neliökilometriä. Se on 3,5 kilometriä pitkä ja 2,4 kilometriä leveä. Järven ympäristö on melko alavaa maata. Järven itäpuolelta sen ohittaa pohjois-etelä- suuntainen harjujakso, josta Ajosharju sijaitsee järven kohdalla. Länsiranta nousee loivasti länteen jättäen järven painaumaan. Sen länsirannasta kohoaa selvästi vain Kuoppaniemestä nouseva 30 metrin korkeuteen kohoava nimetön mäki.
Järvessä on laskettu olevan 38 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 31 hehtaaria, mikä on noin 7 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista Peltosaari, Kohosaari, Tervasaari, Selkisaari, Jokisaari ja Latosaari ovat yli hehtaarin suuruisia, 21 ovat yli aarin ja loput 11 ovat alle aarin kokoisia. Muita nimettyjä saaria ovat esimerkiksi Latosaaren vieressä Huvilasaari, sekä Mikonsaari, Koivukari ja Raatosaari, Kotiniemen lähellä Loukkusaari ja Koivuniemensaari, ja luoteisosassa Kokkosaari ja Mertasaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 12 miljoonaa kuutiometriä eli 0,012 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 2,9 metriä ja suurin syvyys on 10,7 metriä. Syvin kohta sijaitsee Peltosaaren ja Kohosaaren välisen salmen pohjoispuolella. Muita lähes kymmenmetrisiä syvänteitä sijaitsee esimerkiksi järven kaakkoisosassa, Huvilasaaren pohjoispuolella, Kuoppaniemen edustalla ja järven pohjoisosan lahden kapeikossa.
Järven rantaviivan pituus on 25 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 9 kilometriä. Sen rannat ovat silmämäärin puolet peltomaata ja loput metsämaata. Soistuneita rantoja on vain vähän. Järven itärantaan Ajosharjulle ulottuu Vilppulan taajaman asutusta, mutta muualla se on pääasiassa haja-asutusta tai vapaa-ajan asutusta. Kotiniemessä sijaitsee Vilppulan vankila, joka on perustettu vuonna 1988. Vankila-alue on entistä Kotiniemen kasvatuslaitosta, joka on Museoviraston suojelemaa.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Ruoveden alueella (35.33), jonka Ajosjärven valuma-alueeseen (35.335) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 97,9 metriä mpy. Järvi saa kaiken veden omalta valuma-alueeltaan, koska se on osa vesistönsä latvavesiä.
Dalkai
Dalkai eli Dalkhai on intialaisten naisten heimotanssi, jota tavataan kylissä Sambalpurin alueella Orissan osavaltiossa. Tanssi on hyvin energinen ja sitä säestetään mm. suurilla miesten soittamilla Dhol-rummuilla. Rumpalit liittyvät myös usein mukaan vauhdikkaaseen tanssiin.
Bonaventure
Bonaventuren nähtävyyksiä ovat kirkko, museo ja eläintarha. Kunta tarjoaa myös palveluita kalastusturisteille.
Kraftnät Åland
Kraftnät Åland AB on vuonna 1997 perustettu ahvenanmaalainen energiayhtiö, joka hoitaa sähköverkkoa ja tarjoaa sähkönsiirtopalveluja Ahvenanmaalla. Kraftnät Ålandilla on väliaikainen laillinen monopoli Ahvenanmaan pääsähkönsiirtoverkkoon, jonka se myös omistaa. Lähinnä maakunnan ja kuntien omistamaa Kraftnät Ålandia voidaan pitää yleishyödyllisenä yhteisönä, jonka tulot kertyvät pääasiassa siirtopalveluista, mutta se saa tuloja myös tasepalveluista sekä käyttämättömien päästöoikeuksien myynnistä ja valokuidun vuokrauksesta.
Siirtoverkko
Kraftnät Ålandin hallinoima siirtoverkko on pituudeltaan 312,6 kilometriä ja siihen kuuluu 18 sähköasemaa. Verkosta 110 kV:n maakaapelia on 60,4 kilometriä ja 45 kV:n 85 kilometriä. 110 kV:n ilmajohtoa on 15,7 kilometriä ja 45 kV:n 151,5 kilometriä.
Varavoimalat
Varavoimana Kraftnät Åland käyttää vuonna 2005 käyttöön otettua omistamaansa 20 MW:n kaasuturbiinilaitosta. Lisäksi yrityksellä on sopimus Mariehamns Energi Ab:n kanssa sen koko varavoimakapasiteetin käytöstä, yhteensä 48 MW.
Merikaapelit
Kraftnät Åland omistaa Ahvenanmaan ja Ruotsin välisen 110 kV:n merikaapelin, 80 megawatin vaihtosähkökaapelin, joka otettiin käyttöön vuonna 2000. Kraftnät Åland ostaa tasesähköä Svenska kraftnätiltä, jonka kanssa se on tehnyt järjestelmän käyttösopimuksen, ja myy sille tasesähköä. Tasepalveluiden tuottamat tulot ovat kuitenkin suhteellisen vähäiset. Kraftnät Åland myös vuokraa valokuitua Ruotsin-yhteydeltä, mutta toiminto ei ole merkittävä osa liiketoimintaa.
Ahvenanmaa–Naantali-merikaapeli on Ahvenanmaan Jomalan ja Manner-Suomen Naantalin välinen Kraftnät Ålandin noin 160 kilometrin pituinen merikaapeliyhteys. Yhteyden siirtokapasiteetti on 100 megawattia. Merikaapeliyhteys tarvitaan turvaamaan Ahvenanmaan sähköntarve poikkeustilanteiden varalta ja tulevaisuudessa sitä pitkin voidaan siirtää esimerkiksi Ahvenanmaan tuulienergiaa mantereelle. Merikaapeliyhteys otettiin käyttöön vuoden 2015 lopussa. 13. joulukuuta 2012 Kraftnät Åland solmi sopimuksen ABB:n kanssa merikaapelin rakentamisesta. Sopimuksen hinta on 100 miljoonaa euroa. Kokonaisuudessaan Kraftnät Ålandin hankkeen arvo on 125 miljoonaa euroa, josta yhtiö sai tukea Suomen valtiolta lähes puolet, 48,6 prosenttia kokonaiskustannuksista. Merikaapeliyhteys on varayhteyskäytössä, mutta se yritetään saada osittain markkinoiden käyttöön vuonna 2016.
Näiden suurjänniteyhteyksien lisäksi Ahvenanmaan 45 kV verkko on kytketty 9 megawatin merikaapeliyhteydellä Brändöstä Kustaviin Carunan verkkoon.
Jason Chimera
Jason Chimera (s. 2. toukokuuta 1979 Edmonton, Alberta, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka on vapaa agentti. Chimera on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Chimera siirtyi 2009 joulukuussa Washington Capitalsiin, ja kerkesi edustaa 6 kautta Capitalsia ennen Islandersiin siirtymistä.
Seurajoukkueissa
Chimera pelasi kaudet 1996–1999 WHL-juniorisarjaa. Hän aloitti WHL-uransa Medicine Hat Tigersissa. Ensimmäisen WHL-kauden jälkeen Chimera varattiin NHL:ään, kun Edmonton Oilers otti hänen pelaajaoikeutensa varaustilaisuudessa 1997. Chimera kävi pelaamassa kaudella 1997–1998 AHL:ssä Hamilton Bulldogsissa, mutta palasi kuitenkin takaisin WHL:ään. Kaudella 1998–1999 hänet kaupattiin Medicine Hatista Brandon Wheat Kingsiin vaihdossa Justin Yeomaniin.
Kaudet 1999–2002 Chimera haki pelipaikkaa Edmontonista, mutta pelasi lähinnä farmijoukkue Hamiltonissa. Chimera pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa kaudella 2000–2001, jolloin ei pelannut yhtä ottelua enempää NHL:ssä. Seuraavalla kaudella Chimera oli Edmontonin mukana kolmessa ottelussa. AHL:ssa hän pelasi hyvän kauden, ja hänet valittiin kauden päätteeksi AHL:n tähdistökentälliseen. Chimera teki kauden aikana 77 pistettä 77 ottelussa ja oli Hamiltonin eniten pisteitä tehnyt pelaaja. Chimera teki samalla Hamilton yhden kauden piste-ennätyksen. Syyskuussa 2002 hän solmi Edmontonin kanssa hyvän AHL-kauden jälkeen yksisuuntaisen sopimuksen, jonka ansiosta hän tienaisi saman summan sekä NHL:ssä että AHL:ssä.
Chimera pystyi vakiinnuttamaan paikkansa Edmontonissa kaudella 2002–2003. Chimera pelasi Edmontonissa kaksi kautta, kunnes hänet kaupattiin Phoenix Coyotesiin varaustilaisuuden 2004 yhteydessä. Phoenix antoi Edmontonille Chimerasta ja kolmannen kierroksen varausoikeudesta toisen ja neljännen kierroksen varausoikeudet. Phoenix teki Chimeran kanssa kaksivuotisen sopimuksen elokuussa 2004. Työsulkukauden 2004–2005 Chimera pelasi Italian Serie A:ssa HC Varesessa.
Kaudeksi 2016–2017 Chimera siirtyi New York Islandersiin. Siirtotakarajalla helmikuussa 2018 Chimera siirtyi Anaheim Ducksiin vaihdossa Chris Wagneriin.
Maajoukkueessa
Chimera edusti Kanadaa jo nuorten maajoukkueessa. Hän pelasi Kanadan paidassa nuorten MM-kilpailuissa 1999. Chimera sai kilpailuista MM-hopeaa.
Ensimmäisen aikuisten arvoturnauksen Chimera pelasi Kanadalle MM-kilpailuissa 2007. Kanada voitti turnauksessa maailmanmestaruuden. MM-kilpailuissa 2008 Chimera otti toisen MM-mitalinsa. Tällä kertaa Kanada sijoittui turnauksessa hopealle.
Varlaam Kierittiläinen
Pyhittäjä Varlaam Kierittiläinen eli 1500-luvulla Vienanmeren rannoilla. Surmattuaan vaimonsa mustasukkaisuudesta, hän purjehti Vienanmeren rantoja edestakaisin etsien katumusta ja anteeksiantoa ja syntien sovitusta.
Myöhemmin hän vihkiytyi munkiksi ja asettui asumaan metsään erakkona Kierettijärven lähistölle, mistä sitten siirtyi myöhemmin kuolinpaikkaansa Tsupanlahteen.
Ortodoksinen kirkko muistelee pyhittäjä Varlaam Kierettiläistä omana muistopäivänään vuosittain marraskuun 6. päivänä sekä myös Karjalan pyhänä, joiden yhteinen muistopäivä on lokakuun viimeisen päivän ja marraskuun 6. päivän välisenä lauantaina.
Telema
thumb|150px|Telema ry:n logo Telema on Oulun alueella toimiva lyhytelokuvaryhmä, joka on toiminut vuodesta 1999 alkaen. Ryhmän nimi tulee ryhmän perustajien, Tero Luukkosen, Leo Myllyksen ja Matti Kinnulan, etunimistä. Ryhmän elokuvat ovat findietä eli suomalaista independent-elokuvaa. Vuosina 2004-2011 Telema toimi rekisteröitynä yhdistyksenä nimellä Telema ry. Yhdistysmuotoisen toiminnan päätyttyä ryhmän toiminta on jatkunut vapaamuotoisena.
Teleman suurimpana tuotantona pidetään vuonna 2005 valmistunutta Ruutanajärveä. Telema ry on saanut seuraavia palkintoja: Kempeleen kulttuuriapuraha (2006), Kempele-palkinto (2006) sekä Neo Arena Horror Award (2007). Vuoden 2008 alkupuolella Telema tuotti jäänmurtaja Sampon 20-vuotisjuhlaristeilyvideon Sampo Toursille. Teleman elokuvat ovat nähtävillä Indietaivas-sivustolla. Telema on kunnioittanut kempeleläisiä juuriaan pitämällä sekä Ruutanajärven että Kätkön ensi-illat Kempeleen lukion auditoriossa.
S. S. Van Dine
S. S. Van Dine, oik. Willard Huntington Wright, (15. lokakuuta 1888 Charlottesville, Virginia, Yhdysvallat – 11. huhtikuuta 1939 New York, New York, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen taidekriitikko ja 1920-1930-luvuilla suosituimpia yhdysvaltalaisia jännityskirjailijoita. Kahdentoista teoksen päähenkilö on aristokraattinen salapoliisi Philo Vance.
Valovirta
Valovirta (myös "valonmäärä", tunnus F tai Φ) on fotometrian suure, joka kuvaa, kuinka paljon näkyvää valoa valonlähde säteilee kokonaisuudessaan. Valovirran SI-järjestelmän mukainen mittayksikkö on luumen (lm). Valovirta kuvaa valonlähteen säteilytehoa painotettuna silmän herkkyyskäyrällä V(λ).
Valovoima kuvaa valon lähteen intensiteettiä eli voimakkuutta ja sen yksikkö on kandela (cd). Kandela on luumenia steradiaania kohti eli cd = lm / sr.
Marita Hauhia
Marita Hauhia (s. 10. huhtikuuta 1946 Vehkalahti) on suomalainen nuortenkirjailija ja opettaja.
Bonaventure (täsmennyssivu)
Bonaventure voi tarkoittaa:
Buenaventura
Buenaventura (esp. Bonaventura) voi tarkoittaa:
Kagu
thumb|250px|Villi kagu Riviére Bleue Parkin suojelualueella pienoiskuva|Kagun muna Kagu (Rhynochetos jubatus) on lähes lentokyvytön, erittäin uhanalainen aurinkokurkilintujen lahkoon kuuluva lintulaji.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 60 cm. Höyhenpuku on vaalea, tuhkanharmaa ja valkoinen. Koivet ovat pitkät, punaiset, samoin keskimittainen nokka on punainen. Päälaella on töyhtö, jonka höyhenet ovat tavallisesti päänmyötäisesti. Kagu on lähes lentokyvytön ja se liikkuu maassa kävellen. Siipiään se käyttää pääasiassa soidintanssissa, jossa molemmat sukupuolet tanssivat siivet levitettyinä toistensa ympärillä siipisulkiensa värikuvioita esitellen. Se pystyy liitämään pakoon vaaraa. Kagulla on paljon ääniä, joista tavallisin on aamuinen duetto, joka saattaa kestää 15 minuuttia.
Kagun sukupuuttoon kuollut isokokoisempi lähisukulainen Rhynochetos orarius tunnetaan fossiililöydön perusteella. Kagun systematiikka ei ole aivan selvä, sillä se on joskus luokiteltu myös haikaroihin.
Esiintyminen
Kagu elää vain Uudessa-Kaledoniassa. Se on yksi maailman harvinaisimmista lintulajeista ja on nykyään hyvin uhanalainen johtuen saarelle tuoduista vieraista petolajeista (kissat, rotat, koirat), kaivostoiminnasta ja metsien hakkuista. Kagu on rauhoitettu Uudessa-Kaledoniassa. Laji pesii myös vankeudessa Nouméan eläintarhassa ja Riviére Bleue Parkin suojelualueella, josta niitä on vapautettu luontoon. Kagun suojeleminen on koettu Uudessa-Kaledoniassa hyvin tärkeäksi.
Elinympäristö
Kagu elinympäristöä ovat vuorenrinteiden tiheäkasvuiset metsät.
Lisääntyminen
Risuista ja kuivista ruohoista rakennettu pesä on maassa ja ainoaa munaa haudotaan noin viisi viikkoa. Poikanen itsenäistyy noin 14 viikon ikäisenä.
Ravinto
Ravinnokseen kagu kaivelee maasta selkärangattomia, kuten kotiloita, toukkia ja matoja.
Petr Ševčík
Petr Ševčík (s. 4. toukokuuta 1994 Olomouc) on tšekkiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pituudeltaan 172-senttimetrinen. Hän edustaa Tšekin jalkapalloliigassa pelaavaa Slavia Prahaa. Hän on pelannut Tšekin maajoukkueessa vuodesta 2019.
Ševčík pelasi Tšekin nuorisomaajoukkueissa. Alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2017 hän pelasi yhden ottelun. Hän pelasi ensimmäisen kerran Tšekin A-maajoukkueessa marraskuussa 2019 EM-karsintaottelussa Kosovoa vastaan. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän tuli vaihdosta kentälle kaikissa kolmessa alkulohko-ottelussa sekä pelasi avauskokoonpanossa neljännesvälierän ja puolivälierän. EM-kilpailujen päättyessä hän on pelannut 12 maaottelua eikä ole tehnyt niissä maaleja.
Klassinen ehdollistuminen
thumb|Yksi [[Ivan Pavlovin kokeissaan käyttämistä koirista]]
Klassinen ehdollistuminen viittaa oppimistapaan, jossa kahden eri ärsykkeen välille syntyy mielleyhtymä. Kun ensimmäinen ärsyke esiintyy, ehdollistumisen alainen henkilö osaa jo odottaa seuraavaa ärsykettä. Ensimmäisestä ärsykkeestä tulee toisen signaali. Klassista ehdollistumista onkin kutsuttu myös ”signaalioppimiseksi”.
Venäläinen fysiologi Ivan Pavlov löysi klassisen ehdollistumisen koirakokeissaan (Pavlovin teoria). Tutkimuksessaan hän soitti kelloa koirille ennen ruoan antamista, jolloin muutaman kerran jälkeen koirien sylkirauhaset aktivoituivat jo kellon äänen vaikutuksesta.
Aina ehdollistumisen aiheuttaneet ärsykkeet eivät kuulu loogisesti yhteen, jolloin seurauksena on virheellistä tai haitallista oppimista. Esimerkkinä traumaattiset kokemukset, joissa mikä tahansa tilanteessa esiintynyt ärsyke voi jatkossa aikaansaada pelon tunteen.
Klassista ehdollistumista tapahtuu jatkuvasti. Se on hyvin pitkälti tiedostamatonta, sekä tahdosta että seurauksista riippumatonta oppimista. Harva tiedostaa ehdollistuvansa, eikä tämänkaltaista oppimista voi kytkeä pois päältä niin halutessaan. Ehdollistumisen tapahtuminen on siis hyvin pitkälti ympäristön varassa. Seurauksista riippumatonta ehdollistumisesta tekee sen, että se ei muutu yksilöä palkitsemalla tai rankaisemalla. Ehdollistuman pysyvyyttä ja katoamista voi säädellä lähinnä siihen liittyvän ehdottoman ärsykkeen avulla.
Ärsykkeet ja reaktiot
Ärsyke on mikä tahansa asia, jonka yksilö näkee, kuulee, haistaa, maistaa tai tuntee.
Samanaikaisuus ja toisto
Jotta ehdollistuminen olisi mahdollista, ehdollisen (CS) ja ehdottoman (US) ärsykkeen tulee esiintyä suunnilleen samanaikaisesti. Kaikki tavat eivät kuitenkaan ole yhtä tehokkaita. Ehdollinen ärsyke + ehdoton ärsyke -yhdistelmän on toistuttava tarpeeksi useita kertoja, jotta ehdollistuminen tapahtuisi. Ehdollistumisen nopeus riippuu yksilöstä sekä ehdottoman ärsykkeen merkityksellisyydestä yksilölle. Jos ehdoton ärsyke on hyvin voimakas (esim. kipu- tai pelkoaistimus), jo yksi toisto saattaa aikaansaada ehdollistuman.
Ylläpitäminen ja sammuminen
Vaikka ehdollistuma olisi kerran syntynyt, se ei automaattisesti ole ikuinen. Jotta ehdollistuma pysyisi yllä, ehdottoman ärsykkeen on esiinnyttävä ehdollisen ärsykkeen kanssa aina jatkossakin - mielellään jokaisella kerralla, kun ehdollinen ärsyke esiintyy. Ehdollinen ärsyke ikään kuin "ennustaa" ehdottoman ärsykkeen esiintymisen, joten jos ehdotonta ärsykettä ei enää ole, myös ehdollisesta ärsykkeestä tulee turha.
Ehdollistuma ei purkaannu heti, vaikka ehdollinen ärsyke esiintyisi muutaman kerran ilman ehdotonta. Tämän toistuessa ehdollistuma kuitenkin heikkenee heikkenemistään, ja lopulta katoaa kokonaan eli sammuu. On keskusteltu siitä, onko sammuminen varsinaisesti unohtamista. Esimerkiksi Pavlovin mukaan ei voida puhua unohtamisesta, vaan pikemminkin eräänlaisesta poisoppimisesta; opitaan jotain uutta, joka vaikuttaa estävästi alkuperäiseen oppimistapahtumaan. Opitaan, että ehdollinen ärsyke ei enää tarkoita ehdottoman ärsykkeen esiintymistä.
Tätä teoriaa tukee se, että jos sama ehdollistamiskoe aloitetaan uudelleen ehdollisen reaktion sammumisen jälkeen, ehdollistuminen tapahtuu paljon alkuperäistä nopeammin. Tiedetään myös, että reaktio voi sammumisenkin jälkeen, ilman vahvistamista, esiintyä satunnaisesti "itsestään" (ilmiötä kutsutaan spontaaniksi palautumiseksi.) Näiden seikkojen pohjalta voidaan olettaa, että sammumisesta huolimatta ehdollistumasta on olemassa muistijälki.
Yleistyminen
Ehdollistumat voivat yleistyä ilman erillistä ehdollistamista; muutkin, alkuperäisen ehdollisen ärsykkeen tapaiset ärsykkeet, voivat aikaansaada saman ehdollisen reaktion. Varsinkin pelkojen kohdalla tämä on yleistä.
Pikku-Albert (Little Albert)
Kokeessa lapsi asetettiin keskelle huonetta ja hänelle annettiin valkea rotta. Lapsi ei pelännyt eläintä, vaan oli siitä kiinnostunut. Kun hän kurottautui rottaa kohti, lapsen takana aiheutettiin niin kova ääni, että lapsi pelästyi ja alkoi itkeä. Tätä toistettiin muutaman kerran. Kun rotta kokeen jälkeen tuotiin huoneeseen, lapsi stressaantui, alkoi itkeä ja pyrki kauemmas rotasta. Hän oli ehdollistunut pelkäämään rottaa, ja reagoi itkemällä, joka alun perin oli ollut pelkoreaktio kovaan ääneen.
Kova ääni (ehdoton ärsyke) sai aikaan itkun (ehdoton reaktio). Tämä oli lapsen luonnollinen reaktio. Valkea rotta (neutraali ärsyke) sai aikaan kovan äänen (ehdoton ärsyke) joka sai aikaan itkun (ehdoton reaktio). Lopulta valkea rotta (ehdollinen ärsyke) sai aikaan itkun (ehdollinen reaktio).
Myöhemmin todettiin, että pelko oli yleistynyt myös moniin muihin karvaisiin kohteisiin, kuten kaniin, koiraan, karvakaulukseen ja jopa Joulupukin valkeaan partaan, vaikka mikään näistä ei ollut ollut näkyvissä itse kokeen aikana.
Eläinten koulutus
Ehdollistaminen on suuressa roolissa eläinten koulutuksessa. Muun muassa käskyt opitaan klassisesti ehdollistumalla. Käskystä tulee signaali, jonka avulla eläin tietää, että juuri nyt tietynlainen käytös mahdollistaa palkinnon tai auttaa välttämään rangaistuksen.
Laakamatokoe
Tämä klassisen ehdollistumisen koe suoritettiin laaka­madoilla. Madoilla on mm. kaksi synnynnäistä reaktiota; kun niihin kohdistetaan valonsäteitä, ne oikaisevat itsensä pitkäksi. Kipua tuntiessaan ne supistuvat.
Kokeessa madoille annettiin ensin valoärsyke, johon ne reagoivat oikaisemalla itsensä. Heti valoärsykkeen jälkeen madoille annettiin sähköisku, joka sai ne jälleen supistumaan. Kun tätä ärsykeyhdistelmää oli toistettu jonkin aikaa, valonsäteen kohdatessaan madot supistuivat – siitä huolimatta, että niiden luonnollinen eli synnynnäinen reaktio olisi ollut oikaista itsensä pitkiksi.
Tämä on yksi esimerkki siitä, että eläimen koulutuksella voidaan kumota sen luonnollisia käyttäytymismalleja, ns. ”viettejä”. Sen ei kuitenkaan tarvitse tapahtua kivun kautta onnistuakseen.
Ferdinand Foch
pienoiskuva|Ferdinand Foch Ferdinand Foch (ransk. [fɛʁdinɑ̃ fɔʃ]; 2. lokakuuta 1851 Tarbes – 20. maaliskuuta 1929 Pariisi) oli Ranskan marsalkka ja ympärysvaltojen länsirintaman komentaja ensimmäisen maailmansodan aikana.
Uran alkuvaiheet
Foch syntyi Tarbesissa, Hautes-Pyrénées’ssa. Hän liittyi armeijaan 1870 ja oli mukana Ranskan-Preussin sodassa. Vuonna 1871 hän meni sotilasakatemiaan, ja hänet nimitettiin tykistöupseeriksi 1873. Hän toimi vuosikymmenien ajan strategian ja taktiikan opettajana sekä sotakorkeakoulun johtajana. Foch kirjoitti sodankäynnistä kirjat Des Principes de la Guerre (1903) ja De la Conduite de la Guerre (1904).
Ensimmäisessä maailmansodassa
Ensimmäisen maailmansodan alussa elokuussa 1914 Foch komensi Ranskan XXX armeijakuntaa Nancyssa. Hän laati sodan alkuviikkoina niin sanotun XVII-suunnitelman Lothringenin ja Elsassin takaisinvaltaamiseksi. Sen toteutus epäonnistui täydellisesti, ja muutamassa viikossa saksalaiset uhkasivat Pariisia.
Sodan jälkeen
Foch sai Puolan marsalkan arvonimen painostettuaan Saksaa puolalaisten 1918–1919 kansannousun aikana sekä Puolan sotilaallisesta konsultoinnista vuosien 1919–1921 Puolan-Venäjän sodan aikana. Hän sai myös Britannialta sotamarsalkan arvonimen 1919.
Sosiaalisen identiteetin teoria
Henri Tajfelin pääteos Human Groups and Social Categories määritteli teorian sisällön. Teoria määritellään tyypillisesti seuraavassa muodossa: Ihmiset määrittelevät itsensä ryhmäjäsenyyksiensä avulla, ja saavuttaakseen myönteisen itsemäärittelyn, pyrkivät saavuttamaan sisäryhmälleen etua tai paremmuutta vertailun kohteena oleviin ulkoryhmiin nähden.
Teorian synty
Otettuaan vastaan sosiaalipsykologian professuurin Bristolin yliopistossa vuonna 1967 Tajfel suoritti niin sanottuja minimaalisten ryhmien kokeita paikallisista koulupojista koostuvilla satunnaisesti muodostetuilla ryhmillä. Ryhmät alkoivat spontaanisti noudattaa ryhmäkuuluvuuden mukaista sisäryhmän suosintaa. Näiden tutkimusten oli määrä edustaa perustasoa, jonka mukaan voitaisiin määritellä kollektiivisen ennakkoluuloisuuden välttämättömät ja riittävät edellytykset.
Minimaalisten ryhmien kokeet osoittivat, että pelkkä luokittelu voi tuottaa ryhmien välistä erilaistumista. Tajfelin omin sanoin ilmaistuna
Tulosten perusteella Tajfel ja John Turnerin kehittivät sosiaalisen identiteetin teorian.
Teorian kehys
Sosiaalisen identiteetin teorian kehyksenä on oletus yhteiskunnan rakentumisesta hierarkkisesti eri sosiaaliryhmiksi, jotka ovat valta- ja statussuhteissa toisiinsa. Näitä ovat esimerkiksi miehet ja naiset, kansalliset tai uskonnolliset ryhmät. Valta- ja statuserot ovat ominaisia myös pienempien ja lyhytaikaisempien ryhmien välisissä suhteissa, esimerkiksi koululuokkien välillä. Perusoletus on, että sosiaaliset luokat (suuret ryhmät kuten kansakunta tai kirkkokunta tai pienemmät ryhmät kuten organisaatio tai kerho) luovat jäsenilleen sosiaalisen identiteetin. Sosiaalinen identiteetti määrittelee yksilölle, kuka hän on ja kuvaa ja arvioi mitä siitä seuraa. Sosiaaliset identiteetit eivät vain kuvaile jäseniä, vaan ne myös määräävät normeja ja arvioivat jäsenyyden merkitystä. Esimerkiksi kuuluminen sosiaaliseen luokkaan ei vain tarkoita, että yksilö määrittelee ja arvioi itse olevansa tämän luokan jäsen ja että muut määrittävät ja arvioivat häntä luokan jäsenenä, vaan myös sitä, että hän käyttäytyy luokan jäsenelle luonteenomaisella tavalla.
Teorian arvostelua
Sosiaalisen identiteetin teoriaa on myös arvosteltu (Abrams & Hogg 1990). Vaikka positiivinen erottuvuus onkin ollut hyödyllinen makrotason ryhmienvälisten suhteiden selittäjänä, ei itsetunto-oletuksella, jonka varassa ajatus loppujen lopuksi lepää, ole johdonmukaista kokemusperäistä tukea. Muutamia selityksiä on ollut esillä, ja yksi niistä esittää, että itsetunto ja positiivinen erottuvuus eivät sovi käsitteellisesti yhteen, koska ne edustavat eri analyysitasoja (itsetunto yksilötasoa, erottuvuus ryhmätasoa). Ryhmät voivat kyetä positiiviseen erottuvuuteen monin tavoin, jotka eivät mekaanisesti heijastu yksilön itsetuntoon.
Eräs ongelma liittyy korostuneisuuteen (salience). On melko helppoa päättää yleisistä säännöistä, jotka rajaavat sosiaalisen tai henkilökohtaisen identiteetin korostumisen edellytyksiä tai sitä, mitkä sosiaaliset identiteetit milloinkin korostuvat. Jälkikäteen on myös varsin helppoa selittää, miksi tietty identiteetti korostui tietyssä tilanteessa. Silti tietyn identiteetin korostumista on yhä varsin vaikeata ennustaa luotettavasti. Teoriaa on arvosteltu jopa reduktionismista, sillä sosiaalinen identiteetti näyttää herättävän kognitiivisia ja motivaatioprosesseja yksilötasolla. Sosiaalisen identiteetin teoria esittää kuitenkin, että kognitiiviset prosessit luovat ryhmäkäyttäytymisen erityisen muodon samalla, kun sosiaaliset representaatiot puolestaan tuottavat sisällön ja muodon sisällöstä riippumattomat puolet.
Uudempi itsekategorointiteoria (Turner ym. 1987) väittää, että itsensä luokittelemisesta seuraa oman minän määrittely, hahmottaminen ja arvioiminen sisäryhmäprototyypin mukaan sekä myös tämän prototyypin mukainen käyttäytyminen. Tällainen itsensä luokittelu depersonalisoi havaitsemista ja käyttäytymistä niin, että kaikki ryhmän jäsenet, oma minä mukaan lukien, ovatkin ryhmän jäseniä eivätkä ainutkertaisia yksilöitä. Eräät tämän mukaiset tulkinnat ovat osoittautuneet hedelmällisiksi jatkotutkimusta ajatellen, ja keskustelu jatkuu vilkkaana.
Tutka
thumb|Pitkän kantaman tutka-antenni. thumb|Optinen "tutka" LIDAR nopeuksia mittaamassa. Tutka on radiotekninen mittauslaite, joka perustuu radioaaltojen (sähkömagneettisen säteilyn) avulla tapahtuvaan ilmaisuun ja mittaamiseen. Sen avulla voidaan tutkia ympäristöä monissa eri tarkoituksissa, kuten ohjata meri- tai ilmaliikennettä tai valvoa sitä (esim. tutkailmavalvonta). Sillä voidaan havaita, seurata ja mitata kohteiden suunta, etäisyys, nopeus ja muitakin ominaisuuksia. Useimmissa muissa kielissä sanaa tutka vastaa sana radar (radio detection and ranging).
Tutkan toimintaperiaate
right Tutkassa on radiolähetin (oma lähetin tai passiivisessa tutkassa vieras lähetin), joka lähettää voimakkaita radioaaltoja, ja radiovastaanotin, joka käsittelee (prosessoi) kohteen heijastumisesta aiheutuvia tutkakaikuja. Heijastunut heikko radiosignaali on mahdollista havaita ja vahvistaa, joten tutka sopii hyvin etäistenkin kohteiden havainnointiin.
Tutkat toimivat sähkömagneettisen spektrin radioaalto- tai mikroaaltoalueella, ja siksi mittaaminen voi tapahtua lähes haitatta sumun, sateen ja pimeyden läpi, jopa erikoistapauksissa kiinteiden aineiden, kuten puun tai maaperän läpi. Käyttötarkoitus ja toimintataajuus ovat yhteydessä toisiinsa, mutta kaikki taajuusalueet ovat mittaamisessa jollain tavalla käyttökelpoisia. Säätilan vaikutus kasvaa merkitsevästi, kun taajuus on yli 3 GHz. 9 GHz:n taajuudella rankka vesi- ja lumisade vaimentavat mittausetäisyyden alle sataan kilometriin.
Taajuusalueiden perinteisiä nimityksiä
Pulssitutkan lähettimen lähete on jaksotettu lyhyiksi, suuritehoisiksi pulsseiksi. Lähetetty ja maalista heijastunut signaali etenevät valon nopeudella. Aika, joka kuluu signaalin etenemisessä lähettimestä maaliin ja takaisin, on mitattavissa ja muutettavissa laskennallisesti etäisyydeksi.
Kantoaaltotutkan jatkuvassa lähetteessä ei ole katkoksia, eikä se ole erityisen suuritehoinen. Jos siinä käytetään modulaatiota, joko taajuusmodulaatiota (FM) tai vaihemodulaatiota (PM), etäisyys voidaan mitata sen avulla määrittämällä aika, joka kuluu kun täsmälleen lähetetyn kaltainen signaalin tunnusmerkki palaa heijastuneena maalista takaisin. Aina ei ole tarpeen mitata etäisyyttä, esim. poliisin nopeudenvalvontatutka, joka on tyypillinen dopplertutka.
Jos käytetty aallonpituus on kyllin lyhyt, jotta antenni voi olla kohtuullisen pieni muodostaakseen tarpeeksi terävän säteilykuvion eli keilan, voidaan sen asennon avulla määrittää maalin suunta sekä sivu- että korkeussuunnassa.
Monopulssitutka pyrkii hyvin suureen suuntatarkkuuteen. Se perustuu keilan jakamiseen kahteen (tai useampaan) osaan ja osakeilojen tuottamien kaikujen vertaamiseen keskenään, joko niiden voimakkuuden, tai vaihe-eron perusteella.
Seuranta: Kun maalin paikka voidaan näin määritellä toistuvasti ja tarkasti, voidaan näiden reittipisteiden avulla määritellä maalin kulkunopeus ja reitti. Näitä tietoja voidaan käyttää myös maalin tulevan reitin ennakointiin esimerkiksi törmäysten estämiseksi lennonvarmennuksessa ja merenkulussa, tai maaliin osumiseksi ammuksella sotilaallisissa sovellutuksissa.
Pulssidopplertutka on pulssitutkan ja dopplertutkan yhdistelmä. Tarkoituksena on eritellä kaikupulssit maalin liikehdinnän aiheuttaman dopplersiirtymän eli taajuuden pienen muutoksen perusteella. Tyypillinen sovellus on lennonvarmennustutka, joka suodattaa pois kuvasta ja tietojenkäsittelystä tarpeettomat maalit, kuten maanpinnasta, metsistä, tuuliturbiineista ja rakennuksista syntyneen suuren ja tarpeettoman maalien joukon, maavälkkeen. Näin saadaan hyötymaalit, lentoliikenne, paremmin näkyville, kun se ei peity tarpeettomien maalien alle. Dopplersiirtymän avulla voidaan eritellä esim. suihkukoneet, potkurikoneet ja helikopterit. Säätutka on myös pulssidopplertutka, vaikka sellaisia usein nimitetäänkin yksinkertaisesti dopplertutkiksi. Myös niillä on oleellinen toimintatapa eritellä ilmamassojen, jääkiteiden ja vesipisaroiden erilaisia liikekomponentteja sääennusteiden laatimisen perustaksi.
Jos pulssidopplertutkan mittausalueella on maavälkettä, joka ei olekaan paikallaan pysyvää vaan liikkuvaa, onkin liikekomponenttien erittely tarpeellisiin ja turhiin hyvin vaikeaa. Tällainen tilanne syntyy, jos metsän puut huojuvat kovassa tuulessa rajusti, tai jos merellä on suuria aaltoja, merivälkettä. Myös laajalti käyttöönotettu tuulivoima ja suuret tuulivoimapuistot lukuisine turbiineineen synnyttävät tilanteen, jossa tutkamaali sisältää tuuliturbiinien pyörivien roottoreiden laajan dopplersiirtymien joukon. Kun roottorisiivet vielä ovat pinta-alaltaan laajoja ja niitä on paljon, on jouduttu kehittämään vaativia laskentamenetelmiä ja kalliita laitteita uuteen ympäristöön sopeutumiseksi.
Tuulivoimaloiden lukuisat lieriömäiset tornit muodostavat suuren heijastuspinta-alan, joka voi aiheuttaa maalin paikan poikkeamisen oikeasta eli harhamaalin. Edes toisiotutka, joka on liikennekoneiden tärkeä lennonjohtoväline, ei pelastu tältä virhemahdollisuudelta. Asiaa helpotetaan tuulipuistojen ja tutka-asemien paremmalla keskinäisellä sijoituksella, jota voidaan tietokoneella mallintaa. Joskus tuulipuistojen aiheuttama katvealue on katettava ylimääräisellä tutkalla.
Pitkän kantaman tutka
Pitkän kantaman tutkat, ESR (en-route surveillance radar), toimivat useimmiten 1–3 GHz:n taajuudella (aallonpituus 30 cm – 10 cm). 1 GHz:n tutka toimii hyvin pitkän kantaman tutkana, jonka antennin kokonaishalkaisija on reilusti yli 10 metriä. Usein on rakennettu samaan antennikompleksiin kaksi antennia, joko päällekkäin tai seläkkäin. Niistä toinen on SSR, toisiotutka, joka ei näe kaikkia maaleja, ja toinen on "oikea" ensiötutka (primary surveillance radar, PSR), joka näkee kaikki riittävän kaiun tuottavat maalit.
Lentokentän lähestymisaluetutka
Lentokentän lähestymisaluetutkaa (terminal area radar, TAR) käytetään lentoaseman lähestymislennonjohdossa (APP). Tutkan avulla ohjataan lentoliikennettä lähestymisalueen sisällä ja alueelta toiselle. Lähestymisalueen tutka on ns. keskialueen tutka. Sekin on satoja kilometrejä mittaava ja siksi sillekin on sopiva taajuus 1–3 GHz.
Tarkkuuslähestymistutka
Tarkkuuslähestymistutkan (precision approach radar, PAR) avulla voidaan ohjata laskeutuva lentokone huonoissa sääoloissa turvallisesti kentälle. Tutkalennonjohtaja saa tutkan avulla näytölle tiedon lentokoneen sijainnista kiitotien suhteen. Hän antaa radiolla ohjeita koneen lentäjälle suunnasta ja korkeudesta, niin että kone pysyy oikealla laskeutumislinjalla. Lentokoneessa yhteydenpitoon ei tarvita muita välineitä kuin yhteysradio. Suomessa menettely oli käytössä 2010-luvulle saakka, mutta poistui Helsinki-Vantaalta jo 2000-luvun alussa. Menetelmän vähemmän tarkka versio on nimeltään valvontatutka (aerodrome surveillance radar, ASR)
Liikennekoneen tutka
thumb|right|150 px|Lentokoneen säätutkan antenni. Lentokonetutkat toimivat tyypillisesti yli 9 GHz:n taajuuksilla (alle 3 cm:n aallonpituus). Liikennelentokoneissa on tavallisesti hyvillä säätutkaominaisuuksilla varustettu tutka. Sitä toisinaan myös sanotaan säätutkaksi, vaikka se pystyy hyvin havaitsemaan muutkin edessä olevat kohteet kuin säärintamat. Myös siinä voi olla alapuolisen maaston havainnointiominaisuuksia.
Radiokorkeusmittari
Suuremmissa lentokoneissa on tutkaperiaatteella toimiva korkeusmittari ilmanpainetoimisen mittarin lisäksi. Se on FM-periaatteella toimiva kantoaaltotutka, joka mittaa todellista etäisyyttä koneen alla olevaan pintaan.
Tutka merenkulussa
Pääartikkeli: Merenkulkututka thumb|Wärtsilän valmistaman X-taajuusalueen laivatutkan antenni. Merenkulkututkasta käytetään usein myös nimityksiä laivatutka ja venetutka. Laitteen pääasiallinen käyttötarkoitus on toiminta aluksen navigoinnin apuvälineenä yhdessä kompassin, satelliittipaikantimen ja tietokoneen kanssa. Nykyään laite on käytössä myös vesiteiden kulunvalvonnassa kapeilla, mutkaisilla ja runsaasti liikennöidyillä reiteillä. Sitä tarkoitusta varten on VTS-keskus. Oleellista merenkulkututkan toiminnassa on se, että laite havaitsee sekä liikkuvat että kiinteät kohteet. Vaikka paikannus ja kulkusuunta voidaan satelliittipaikantimella tarkkaan määritellä ja liittää digitaaliseen karttaan, tutka on ainoa apuväline, jolla olemattomissakin näkyvyysolosuhteissa voidaan havaita toinen alus ja estää yhteentörmäys. Laitteet toimivat radioaalloilla sekä S-alueella (3 GHz) että X-alueella (9 GHz).
Jäätutka ja öljytutka ovat erikoistapauksia merenkulkututkasta. Jäätutka käyttää samaa merenkulkututkan hankkimaa kaikutietoa lisälaitteena hyödyntäen jääkentän rosoisuutta, jota on sitä enemmän, mitä paksumpaa jää on, jään nosteen aiheuttaman halkeilun takia. Alus pystyy siten valitsemaan edullisimman reitin halki jääkentän. Öljytutka käyttää samoin merenkulkututkan tutkatietoa ja perustuu öljyn aiheuttamaan vedenpinnan sileyteen verrattuna öljyttömään veteen. Öljyntorjunta-alus tai merialueen valvonta-alus voivat siten etsiä öljypäästöjä merestä. Jäätutka ja öljytutka tarvitsevat tarkoitukseen kehitetyn posessorin algoritmeineen tutkan lisälaitteena, jotta heikko signaali voidaan tulkita ja aluksen liiketila ottaa huomioon.
Toisiotutka
Pääartikkeli: Toisiotutka
Ilmailussa käytetään puhekielessä sanaa toisiotutka (secondary surveillance radar, SSR) erotuksena "oikeasta" ensiötutkasta, tai yksinkertaisesti ensiö ja toisio. Ne onkin usein rakennettu samaan tutkalaitteiden järjestelmään. SSR näkee vain ne lentokoneet, joilla on toisiotutkavastaaja. Jos sitä ei ole, tarvitaan ensiötutka. SSR ei ole tutka sanan varsinaisessa merkityksessä. Sen maassa oleva interrogaattori lähettää kyselysignaalia. Lentokoneen transponderi eli toisiotutkavastaaja lähettää vastaussignaalin. Sana toisiotutka tarkoittaa kuitenkin kokonaista laitejoukkoa ja toimintaperiaatetta, joista tässä lisäksi muutamia:
Sotilaallinen käyttö
Lähes kaikki tutkalaitteet ovat alun perin kehittyneet sotilaallisesta käyttötarkoituksesta. Kaikki liikenne ilmassa, avaruudessa, merellä ja jopa maastossa on sotilastarkoituksissa mahdollista tutkan avulla mitata tarkasti kaikissa olosuhteissa: pimeällä, sateessa jne. Oma liikkuminen, vihollisen liikkeet, maalien määrittäminen ja niihin osuminen ovat tyypillisiä tutkan sotilastarkoituksia. Elektroninen sodankäynti on sotilastutkien toimialaa, joten ne ovat aina huippusalaisia.
Viime vuosina onkin pyritty kehittämään häiveteknologiaa hyödyntäviä, tutkassa vaikeasti havaittavia laivoja ja lentokoneita (esimerkiksi F-117-rynnäkköhävittäjä tai B-2 Spirit -pommikone) kehittämällä tutkaheijastuksia vähentäviä materiaaleja ja vaikuttamalla heijastavien pintojen muotoon. Vastauksena häiveteknologiaan on kehitetty tutkatekniikkaa, joka pyrkii hyötymään siitä tosiasiasta, että häivesuojatun maalin signaali heijastuu useimmiten kaikkialle muualle kuin tulosuuntaansa. Tällöin tutkan vastaanotin sijoitetaankin eri paikkaan kuin lähetin. Häivetekniikka on vaikea tehdä niin, että se toimisi hyvin kaikilla aallonpituuksilla. Siksi on edullista käyttää tutkallakin monia eri aallonpituuksia samaan aikaan.
Itse tutkakin on kehittynyt häivetutkaksi. Ajatus on hajottaa sen lähete niin laajalle spektrin alueelle ja käyttää niin pientä lähetystehoa, että lähetettä ei ole helppo havaita taustakohinasta. Kun tutkan olemassaoloa ei ole helppo ilmaista, sen vaikutuspiiriin joutumiseltakaan ei ole helppo välttyä.