cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kulttuurin ja tieteen palatsi
Historia
Palatsi rakennettiin vuosina 1952–1955, ja se oli lahja Neuvostoliitolta Puolan kansalle. Tyyliltään se edustaa sosialistista realismia ja muistuttaa huomattavasti Moskovan Seitsemää sisarusta. Pääarkkitehti Lev Rudnev liitti rakennukseen myös viittauksia puolalaiseen arkkitehtuuriin; tästä esimerkkinä ovat muun muassa renessanssityyliset attikat.
thumb|left|230px|Palatsi yöllä
Nykyään
Kulttuuripalatsi on herättänyt varsovalaisten keskuudessa ristiriitaisia tunteita. Monet pitävät sitä Neuvostoliiton valta-aseman symbolina. Kommunismin jälkeisinä vuosikymmeninä asenteet ovat kuitenkin lientyneet, ja vuonna 2007 rakennus julistettiin suojelukohteeksi. Uudenvuodenaattona 2000 paljastettiin tornin korkeimman osan neljälle sivulle lisätyt kellot, mikä teki tornista maailman korkeimman kellotornin. Vuonna 2002 Tokiossa sijaitseva NTT Docomo Yoyogi Building ohitti palatsin kellotornin korkeudessa.
Rakennuksessa on nykyään toimistoja, näyttelytiloja, kaksi teatteria, elokuvateatteri, monitoimihalli (Sala kongresowa), Tekniikan museo, uimahalli ja liikuntatiloja jne. Rakennuksen tornia käytetään myös radio- ja televisioantennina.
Anni Sumari
Anni Sumari (s. 16. elokuuta 1965 Helsinki) on suomalainen kirjailija, runoilija ja kääntäjä. Hänen runojaan on käännetty yli 20 kielelle.
Elämä ja ura
Sumarin esikoisteos, novellikokoelma Matkakertomuksia pimeästä, julkaistiin 1986. Sen jälkeen häneltä ilmestyi lyhytproosaa ja runoutta. Vuonna 1998 Sumari sai Tanssiva karhu -palkinnon runokokoelmasta Mitta ja määrä. Hänen runoteoksensa Sineriaani (2000) oli Runeberg-palkintoehdokas. Vuonna 2001 ilmestyi Sumarin esikoisromaani Junanäytelmä.
Sumari valmistui filosofian maisteriksi yleisestä kielitieteestä ja tiedotusopista Helsingin yliopistosta vuonna 1991. Hän on toiminut muun muassa Kriittisen korkeakoulun kirjallisen ilmaisun opettajana, tiedotussihteerinä, viestintäsuunnittelijana ja freelance -kielentarkastajana. Sumari on ollut Suomen Kirjailijaliiton jäsen vuodesta 1988 ja MUU ry:n jäsen vuodesta 1994.
Sumari on suomentanut muuan muassa Samuel Beckettin teoksia ja Ódinnin ratsun, johon on vapaasti suomennettu islantilaisiin Runo-Eddaan ja Proosa-Eddaan sisältyvät jumalmyytit. Hän on suomentanut myös Nobel-palkitun yhdysvaltalaisrunoilija Louise Glückin runoja.
Projekti 971
Projekti 971 Štšuka-B on Venäjän laivaston 14 ydinsukellusveneen muodostama alusluokka, joka usein sekoitetaan Neuvostoliiton laivaston Akula-luokan sukellusveneisiin.
Suunnittelu
Malahkitin suunnittelutoimisto kehitti luokan, joka otettiin käyttöön vuosina 1986–1992. Veneiden pituus on tyypillisesti 110,3 metriä, suurin nopeus 33 solmua ja suurin sukellussyvyys 600 metriä. Aseistuksena on neljä 533 millimetrin ja neljä 650 mm:n torpedoputkea, joihin aluksilla on tilat 40 ohjukselle tai torpedolle. Ohjuksina voivat olla esimerkiksi RPK-2 Vjuga  ja RPK-7 Vorobei.
Alukset
Akula I -sarjan veneitä rakennettiin seitsemän. Niistä kolmen uskotaan olevan vielä käytössä. Parannettua Akula I -mallia rakennettiin viisi. Ensimmäinen Akula II -vene "Vepr" otettiin käyttöön 25. marraskuuta 1996 ja seuraava "Gepard" otettiin käyttöön 5. joulukuuta 2001.
Käyttö
Syyskuussa 1998 yhdellä Venäjän pohjoisen laivaston Akulalla tapahtui välikohtaus, jossa 19-vuotias varusmies Aleksandr Kuzminyh ampui lopulta kahdeksan palvelustoveriaan ja linnoittautui alukseen, uhaten räjäyttää sen torpedovaraston. Paikalle tilannetta selvittämään saapuivat muun muassa turvallisuuspalvelu FSB:n erikoisyksikkö ja nuoren merisotilaan äiti. Miestä suostuteltiin antautumaan, mutta hän ampui lopulta itsensä.
APL Nerpa
thumb|Piirros Akula II -luokan sisaraluksista: K-152 eli Nerpa, K-157 ja K-295 thumb|Akula II -vene K-157 "Vepr" Intian laivasto on vuokrannut kymmeneksi vuodeksi vuonna 2008 valmistuneen Akula II -veneen Nerpa (nimellä INS Chakra) 650 000 000 dollarilla. Sen rakennustyöt aloitettiin alun perin 1994. Veneen kokeet aloitettiin Tyynellämerellä lokakuussa 2008 ja 8. marraskuuta 2008 sillä sattui Japaninmerellä sammutusjärjestelmän lauetessa onnettomuus, jossa kuoli 17 sukellusveneen rakentaneen telakan asiantuntijaa ja kolme merisotilasta. Lisäksi loukkaantui kaksikymmentäyksi 208-henkisen miehistön jäsentä. Onnettomuuden arvellaan johtuneen tukehtumisesta, siitä, että sammuttava freoni olisi vienyt hapen ilmasta.
Magnum Opus (albumi)
Magnum Opus on Yngwie Malmsteenin albumi, joka julkaistiin vuonna 1995.
Kappaleet
Japanin painoksen/erikoispainoksen/vuoden 2003 remasteroidun painoksen bonuskappale
Länsi-Saimaan seutukunta
Länsi-Saimaan seutukunta oli yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsi Etelä-Suomen läänissä, Etelä-Karjalan maakunnassa. Kun seutukunta yhdistettiin vuoden 2009 alussa Lappeenrannan seutukuntaan, siihen kuului kuusi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero oli 092.
Kaikkien pyhien kirkko (Martock)
Kaikkien pyhien kirkko on 1200-luvulla rakennettu Martockissa Englannissa sijaitseva kirkkorakennus, joka on rakennussuojeluluokassa Grade I. Benjamin Ferrey ja Ewan Christian remontoivat kirkkoa 1860- ja 1880-luvuilla.
Kalevi Kilpi
Eino Kalevi Kilpi (14. kesäkuuta 1922 Tampere – 9. maaliskuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja Yleisradion toimittaja. Hän valmistui valtiotieteen kandidaatiksi 1948.
Kilpi syntyi vasemmistolaiseen perheeseen. Hänen vanhempansa Eino Kilpi ja Sylvi-Kyllikki Kilpi olivat tunnettuja poliittisia vaikuttajia.
Kilpi toimi Yleisradion selostusosastolla apulaispäällikkönä vuosina 1948–1962. Tuona aikana hänestä tuli tunnettu radioääni, joka osallistui selostajana useimpiin 50-luvun tärkeisiin tapahtumiin. Vuonna 1956 Kilpi soitti ensimmäisenä radiossa Georg Otsin laulaman suomenkielisen Saarenmaan valssin, josta hän oli saanut nauhan vierailulla Viron radioon.
Kilpi on tiettävästi ainoan Jean Sibeliuksen myöntämän radiohaastattelun haastattelija vuonna 1948. Kilpi oli naimisissa Sibeliuksen tyttärentyttären Merike Ilveksen kanssa ja sai tämän vuoksi tehdä haastattelun.
Kalevi Kilpi oli SKDL:n kansanedustaja vuosina 1962–1966. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1965–1993. Hän on eräs kaupunginvaltuuston historian pitkäikäisimmistä jäsenistä.
Trick ’r Treat
Trick ’r Treat on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalais-kanadalainen kauhuelokuva, jonka on ohjannut Michael Dougherty. Elokuva kertoo viisi toisiinsa liittyvää tarinaa halloweenin vietosta. Elokuvan pääosissa esiintyvät Dylan Baker, Rochelle Aytes, Anna Paquin ja Brian Cox.
Michael Möllenbeck
Michael Möllenbeck (12. joulukuuta 1969 Wesel, Nordrhein-Westfalen – 2. marraskuuta 2022 ) oli saksalainen kiekonheittäjä.
Möllenbeck sijoittui 1987 nuorten EM-kisoissa kuudenneksi. Seuraavana vuonna hän karsiutui Sudburyn nuorten MM-kisoissa heitettyään 52,68. Hän osallistui ensimmäisiin aikuisten arvokisoihin Göteborgin MM-kisoissa 1995, joissa karsiutui tuloksella 59,76. Vuonna 1997 hän oli GP-finaalissa kahdeksas ja Sevillan MM-kisoissa 1999 kuudes tuloksellaan 64,90. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui GP-finaalissa viidenneksi heitettyään 65,53. Möllenbeck oli Sydneyn olympialaisissa 2000 kymmenes, kunnes voitti ensimmäisen arvokisamitalinsa Edmontonin MM-kisoissa 2001 heitettyään kolmanneksi tuloksella 67,61. Seuraavana vuonna hän voitti Euroopan cupin ja EM-pronssia Münchenin EM-kisoissa. Kauden lopussa hän oli neljäs yleisurheilun maailmancupissa.
Möllenbeck sijoittui 2003 toiseksi Euroopan cupissa. Hän oli samana vuonna viides Pariisin MM-kisoissa ja IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Seuraavana vuonna hän voitti Euroopan cupin, mutta karsiutui Ateenan olympialaisissa. Vuonna 2005 hän oli toinen Euroopan cupissa. Helsingin MM-kisoissa hän voitti uransa toisen MM-pronssin. Kauden lopussa hän oli IAAF:n yleisurheilufinaalissa kahdeksas. Vuonna 2006 Möllenbeck heitti neljänneksi Euroopan talviheittocupissa. Hän oli myöhemmin samana vuonna viides Göteborgin EM-kisoissa ja seitsemäs IAAF:n yleisurheilufinaalissa.
Möllenbeck voitti kiekonheitossa Saksan-mestaruuden vuosina 2002, 2004 ja 2005.
Castra
thumb|Roomalaisen sotilasleirin pohjakaava: 1. principia (päämaja), 2. via praetoria, 3. via principalis, 4. porta principalis dextra, 5. porta praetoria (pääportti), 6. porta principalis sinistra, 7. porta decumana (takaportti). Castra (lat., linnoitettu leiri) oli roomalainen sotilasleiri. Castrat olivat yksi Rooman sotilaallisen menestyksen avaintekijöistä, sillä niiden avulla legioonat pysyivät sotaretkillä jatkuvasti hyvin huollettuina ja iskukykyisinä.
pienoiskuva|vasen|pysty|Ostkastell Welzheim, Limesin lähellä, Porta praetoria. Marssilla sotajoukko kuljetti telttoja ja paaluja, joista rakennettiin leiri joka yöksi. Paaluista tehtiin nelikulmainen suoja-aitaus, jonka sisälle teltat pystytettiin tarkasti määrättyyn järjestykseen päällikön teltan (praetorium) ympärille.
Pysyvämmässä talvileirissä (castra hiberna) teltat korvattiin parakeilla ja muilla rakennuksilla. Monista pitkäaikaisista leireistä kehittyi vähitellen kaupunkeja. Esimerkiksi Torinon ja Xantenin paikalla on aikoinaan sijainnut roomalainen sotilasleiri.
Some Hearts
Some Hearts on yhdysvaltalaisen countrylaulajan Carrie Underwoodin debyyttialbumi. Se julkaistiin 15. marraskuuta vuonna 2005. Albumi on myynyt seitsenkertaiseen platinaan oikeuttavan määrän Yhdysvalloissa, ja kolminkertaiseen platinaan oikeuttavan määrän Kanadassa.
Kappalelista
* = Julkaistu myös singlenä
Janne Huilaja
Janne Huilaja (s. 1961 Kittilä) on suomalainen kirjailija. Hän asuu Muurolassa Rovaniemellä ja on aikaisemmalta ammatiltaan rakennusmestari, mutta nykyisin vapaa kirjailija.
Huilaja, joka syntyi ja eli Kittilän Kaukosen kylässä 25-vuotiaaksi, joskin kävi välissä ammattikoulun Rovaniemellä ja armeijan Ivalossa, kuvaa kirjoissaan pohjoisen elämää realistiseen tyyliin. Musikaalinen ja kitaransoitosta innostunut Huilaja kiinnostui kirjoista vasta yli 20-vuotiaana, kirjoittamaan hän alkoi työttömäksi jäätyään.
Teokset
Esikoisteos Kolmijalkainen kettu oli sekä Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkinnon että Olvi-säätiön kirjallisuuspalkinnon ehdokkaana. Myös Karkuri-romaani oli Olvi-palkintoehdokas.
Messerschmitt Me 163 Komet
thumb|300px|Messerschmitt Me 163 Komet thumb|Messerschmitt Me 163B thumb|Walter HWK 509B-1 -rakettimoottori Messerschmitt Me 163 Komet oli saksalainen toisessa maailmansodassa käytetty rakettimoottorinen hävittäjälentokone. Polttoaineina olivat hydratsiini ja alkoholi, joiden reaktio tuotti työntövoiman.
Lentokone tuli Luftwaffen palveluskäyttöön vuonna 1944. Konetta rakennettiin alle 400 kappaletta ja sillä operoinut Jagdgeschwader 400 saavutti kaikkiaan vain yhdeksän ilmavoittoa, mutta menetti 14 konettaan enimmäkseen nousu- tai laskeutumisonnettomuuksissa.
Jos laskeutuminen tai nousu kentältä epäonnistui, kone useimmiten räjähti. Tästä syystä lentäjiä kehotettiin pakkotilanteessa yrittämään kapuamista ja pudottautumista koneen siiveltä maahan.
Yhdysvaltain ilmavoimien ilmavoimissa kone tunnettiin nimellä ”Voimamuna” sen muodon ja nopeuden perusteella. Yhdysvaltalaiset Mustang-lentäjät pyrkivät ampumaan ”loppuunpalaneet munat”, kun ne laskeutuivat liitolennossa kentilleen. Kone oli ensimmäisiä, jossa lentäjien piti tarkkaan huomioida mitä söivät ennen lentoa – suolistokaasun laajeneminen nopean nousun aikana oli tuskallista. Kone oli ongelmallinen myös tankatessa, koska hydratsiini-ajoaine räjähti kosketuksissa esimerkiksi öljyn kanssa. Tankattavien koneiden alle asetettiin vedellä täytetty matala allas, joka esti hydratsiinin kontaktin hallin tai kentän öljyläikkien kanssa.
Hydratsiini on myrkyllistä ja reagoi myös kudoksen kanssa. Lentäjät käyttivät erityistä umpihaalaria, suojalaseja sekä naamaria. Happinaamari asetettiin kasvoille jo koneen ollessa maassa myrkyllisten höyryjen varalta, mutta myös koska koneen nousunopeus vei sen nopeasti normaaliin hengitykseen riittävän tiheän ilmakehän yläpuolelle.
Painon säästämiseksi koneessa ei ollut perinteistä laskutelinettä, vaan pyörät irrotettiin nousun yhteydessä ja laskeutuminen tehtiin rungon alla olevalla jalaksella.
Tunnetuin tyypillä lentänyt lienee Wolfgang Späte, jolla oli 72 pudotusta ennen siirtymistään Me 163 -ohjelmaan. Tyypin ensimmäinen koelento tehtiin moottorittomana ja Späte oli tunnettu purjelentäjä. Hän komensi koelentotoimintaan perustettua Erprobungskommando (Ekdo) 16:tta.
Neuvostoliiton historia
Neuvostoliitto oli ensimmäisen maailmansodan jälkeen Venäjän keisarikunnan raunioille perustettu sosialistinen valtio. Vladimir Leninin johtamat bolševikit eli kommunistit kaappasivat Venäjällä vallan lokakuun vallankumouksessa 1917 ja perustivat Neuvosto-Venäjän. Valtiona Neuvostoliitto sai alkunsa vuonna 1922, jolloin Neuvosto-Venäjän, Ukrainan, Valko-Venäjän ja Transkaukasian neuvostotasavallat sopivat uuden sosialistisen liittovaltion muodostamisesta.
Vuoteen 1922 jatkuneen sisällissodan voitti bolševikkien puna-armeija. Sisällissota ja sotakommunismi aiheuttivat nälänhädän, jossa kuoli noin viisi miljoonaa ihmistä. Pian Neuvostoliiton perustamisen jälkeen Leniniä seurasi vallassa Josif Stalin. Stalin hallitsi maata ankarin ottein ja 1930-luvun vainojen aikana arviolta miljoona kansalaista surmattiin. Kaikkiaan Neuvostoliiton olemassaolon aikana vankileireillä oli 18 miljoonaa ihmistä ja leireillä kuoli ainakin 1,6 miljoonaa ihmistä. Maatalouden kollektivisointi johti Ukrainassa ja muilla alueilla vuosien 1930–1933 nälänhätään, jossa kuoli koko Neuvostoliitossa arviolta 8,7 miljoonaa ihmistä.
Toisessa maailmansodassa Neuvostoliitto taisteli liittoutuneiden rinnalla ja oli näin yksi voittajavaltioista. Sodassa kuoli noin 20 miljoonaa neuvostoliittolaista sotilasta ja siviiliä. Muun muassa Viro, Latvia, Liettua ja Moldova liitettiin Neuvostoliittoon. Sodan jälkeen neuvostovaltion ja länsimaiden suhteet viilenivät ja maailma ajautui kylmään sotaan.
Stalin kuoli 1953 ja valta siirtyi aluksi kollektiiviselle johdolle. Vuonna 1955 Neuvostoliiton johtoon tuli Nikita Hruštšov ja seuranneen suojasään kaudella valtio otti etäisyyttä stalinismiin. Hruštšovin syrjäytti vuonna 1964 Leonid Brežnev, jonka vuoteen 1982 kestänyttä kautta on kutsuttu pysähtyneisyyden ajaksi. Vuonna 1985 valtaan noussut Mihail Gorbatšov ryhtyi uudistamaan maata ja puhui avoimuuden puolesta. Tämä johti siihen että poliittinen oppositio ja vähemmistökansallisuudet saivat äänensä kuuluviin. Baltian maat irtaantuivat ensimmäisinä Neuvostoliitosta vuonna 1991. Sisäpoliittisen kriisin myötä Neuvostoliitto hajosi joulukuussa 1991. Neuvostoliiton seuraajavaltioksi kansainvälisissä sopimuksissa julistautui suurin neuvostotasavaltana ollut valtio Venäjä.
Aika ennen Neuvostoliittoa
thumb|Vallankumouksellisten mielenosoitus helmikuussa 1917. Yhteiskunnalliset levottomuudet, kyllästyneisyys itsevaltaiseen keisarin hallintoon, ensimmäisen maailmansodan aiheuttama taisteluväsymys ja pitkään kytenyt vallankumouksellisuus johtivat vuonna 1917 Venäjän keisarikunnan luhistumiseen ja Venäjän tasavallan perustamiseen. Hallitusvalta oli helmikuun vallankumouksen myötä siirtynyt keisarilta duuman johtamalle väliaikaiselle hallitukselle, joka vastaavasti kaatui lokakuun vallankumouksessa bolševikkien ottaessa hallitsevan aseman johtajansa V. I. Leninin johdolla.
7. marraskuuta 1917 alkaneen lokakuun vallankumouksen jälkeen Neuvosto-Venäjää hallitsi sosialistinen bolševikkipuolue, joka muutti nimensä kommunistiseksi puolueeksi maaliskuussa 1918. Myöhemmin bolševikit kielsivät muiden puolueiden toiminnan. Vuoden 1917 tapahtumien yhteydessä ja niiden jälkeen Puola, Suomi, Viro, Latvia, Liettua, Valko-Venäjä, Ukraina, Armenia, Georgia ja Azerbaidžan itsenäistyivät Neuvosto-Venäjästä.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen tilanne kehittyi sisällissodaksi, jossa vastakkaisina pääosapuolina olivat bolševikit ja ulkovaltojen tukemat, vastavallankumoukselliset valkoiset. Sisällissotaan sekaantuivat keisarillisen Venäjän liittolaiset ensimmäisessä maailmansodassa, Iso-Britannia, Yhdysvallat, Ranska ja Japani, jotka tukivat valkoisia vastavallankumouksellisia. Sisällissodan aikana suuri osa entistä Venäjän imperiumia lännessä oli saksalaisjoukkojen käsissä. Ulkovaltojen sekaantuminen maan asioihin hallitsi alkuvuosikymmenet Neuvosto-Venäjän ulkopolitiikkaa, joka suhtautui epäluuloisesti ja vihamielisesti maata miehittäneisiin ulkovaltoihin. Kun ulkovaltojen tuki valkoisille loppui, sisällissota kääntyi vuonna 1922 puna-armeijan eduksi.
Puola ja Neuvosto-Venäjä olivat sodassa vuosina 1919–1921. Puola pysäytti puna-armeijan etenemisen Varsovan taistelussa vuonna 1920 marsalkka Józef Piłsudskin johdolla. Sota päättyi vuonna 1921 Riian rauhaan.
Turkestanissa alkoi vuonna 1916 Basmatši-liikkeen johtama kapina, joka jatkui pitkälle 1920-luvulle asti. Kapinaan osallistui kirgiisejä, kazakkeja, uzbekkeja ja turkmeeneja.
Sisällissodan aikana Neuvosto-Venäjän hallinto omaksui sotakommunismina tunnetun politiikan, jossa turvauduttiin laajoihin kansallistamisiin ja maatalouden pakko-ottoihin, jossa maanviljelijöiltä takavarikoitiin kaikki vilja, jonka katsottiin menevän yli heidän oman tarpeensa. Sisällissodan sekasorto ja sotakommunismi aiheuttivat vuosina 1921–1922 nälänhädän, jossa kuoli noin viisi miljoonaa ihmistä.
Sotakommunismin politiikka tuli tiensä päähän vuonna 1921, kun työläiset ja talonpojat nousivat kapinaan. Tukea he saivat Kronstadtin laivastotukikohdan matruuseilta. Kronstadtin kapina kukistettiin, mutta se sai aikaan sen että bolševikkihallinto luopui sotakommunismista.
Neuvostoliiton perustaminen
vasen|pienoiskuva|Neuvostoliiton rajat perustamishetkellä. Valloitetuille alueille perustettiin Ukrainan, Valko-Venäjän, Azerbaidžanin, Armenian ja Georgian sosialistiset neuvostotasavallat. Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan eli Neuvosto-Venäjän ympärille oli muodostunut viisi muuta neuvostotasavaltaa. Neuvostotasavallat pitivät joulukuussa 1922 edustajainkokouksen, joka päätti uuden liittovaltion, Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton (SNTL), perustamisesta. Keskushallinnon oli määrä hoitaa maan ulkopolitiikkaa ja maanpuolustusta. Muut asiat olivat osavaltioiden hoidossa. Käytännössä valta oli kuitenkin keskitetty tiukasti Moskovaan.
Neuvostoliiton hallitus pyrki rauhoittamaan Basmatšin kapinan jakamalla Turkestanin eri kansallisuuksien kesken vuonna 1924. Myöhemmin näistä hallintorakenteista muodostuivat Kirgisian, Uzbekistanin, Turkmenistanin, Tadžikistanin ja Kazakstanin sosialistiset neuvostotasavallat.
Kronstadtin kapinan jälkeen pidetyssä kommunistisen puolueen kongressissa Lenin totesi, että jyrkkä kommunismiin siirtyminen ei sovi vallitseviin olosuhteisiin ja se vaarantaisi hallinnon säilymisen. Lenin myöntyi tilapäiseen taktiseen vetäytymiseen ja puoluekongressi hyväksyi uuden, NEP-politiikkana (Novaja ekonomitšeskaja politika), tunnetun talouspolitiikan. NEP-politiikka salli rajatun määrän yksityisyrittäjyyttä ja talonpoikien sallittiin kerätä voittoja ruoantuotannosta. Raskas teollisuus ja pankkitoiminta sen sijaan pysyi valtion hallinnassa. NEP-politiikan aikakaudella väestön elintaso koheni ja useimmat talouden alat saavuttivat sotaa edeltäneen tason 1920-luvun toisella puoliskolla.
Sisällissodan jälkeisinä vuosina bolševikkihallitus pyrki luomaan uudelleen suhteita länsimaihin. Länsivallat suhtautuivat bolševikkeihin kielteisesti, näiden kieltäydyttyä vastaamasta keisarikunnan aikaisista veloista. Suhteiden liennyttämiseksi pidettiin vuonna 1922 Genovan konferenssi, mutta Neuvosto-Venäjän edustaja esitti täällä länsivalloille kaksi kertaa suuremman laskun sisällissodan aikaisen intervention tuhoista, eikä yhteisymmärrystä löytynyt. Konferenssin tärkein tulos oli Neuvosto-Venäjän ja Saksan välillä solmittu Rapallon sopimus, jossa nämä sopivat taloudellisesta ja poliittisesta yhteistyöstä. Neuvostoliiton tunnustamisen vuodeksi tuli 1924, jolloin merkittävistä maista sen kanssa solmivat diplomaattisuhteet Iso-Britannia, Ranska, Italia, Kiina ja Ruotsi. Yhdysvaltojen kanssa diplomaattisuhteet solmittiin vasta 1933. Ulkosuhteisiin vaikutti erityisesti se, että Moskovassa piti päämajaansa kommunistinen internationaali Komintern.
NEP-aikakausi oli suhteellisen vapaata aikaa maan kulttuurielämässä. Hallitus sieti eri kulttuurisuuntauksia, edellyttäen että ne eivät olleet vihamielisiä sitä vastaan. Taiteen ja kirjallisuuden alalla oli eri koulukuntia, joista osa oli perinteisiä ja osa radikaalisti kokeellisia. Kommunistiset kirjailijat Maksim Gorki ja Vladimir Majakovski olivat tänä aikana aktiivisia, mutta monien muiden ei-sosialististen kirjailijoiden teoksia tukahdutettiin. Neuvostoavantgarden aika loppui viimeistään 1930-luvun alussa, kun sosialistisesta realismista tuli ainoa virallisesti hyväksytty taiteen suuntaus.
Elokuva oli tänä aikana yksi tapa levittää propagandaa lukutaidottoman väestön keskuuteen. Vuonna 1925 valmistunut Sergei Eisensteinin Panssarilaiva Potemkin sai myös maailmanlaajuista menestystä. Muita tunnettuja neuvostoelokuvan tekijöitä olivat Dziga Vertov, Oleksandr Dovženko ja Vsevolod Pudovkin.
Vuonna 1926 Neuvostoliiton väkiluku oli 147 miljoonaa.
Stalinin valtaannousu
pienoiskuva|thumb|[[Vladimir Lenin ja Josif Stalin vuonna 1922.]] Sisäpoliittisesti 1920-lukua leimasi taistelu vallasta. Lenin sairastui ja jäi vuonna 1922 sivuun puolueen toiminnasta. Huomattavimpana neuvostojohtajana Leninin takana pidettiin Lev Trotskia, jonka myös Lenin oli arvioinut kyvykkäimmäksi. Sen sijaan pääsihteerinä toimineeseen Josif Staliniin Lenin suhtautui varauksella ja kehotti puoluetovereitaan syrjäyttämään tämän pääsihteerin virasta. Lenin kuoli tammikuussa 1924.
Stalin vahvisti asemiaan liittoutumalla Lev Kamenevin ja Grigori Zinovjevin kanssa Trotskia vastaan. Trotskin ja Stalinin tosiasiallisissa näkemyksissä ei juuri ollut eroa. Trotski oli lähempänä Leninin kantaa ja katsoi että kommunismi saattoi säilyä Neuvostoliitossa vain jos länsimaissa tapahtuisi sosialistinen vallankumous. Stalin taas katsoi parhaaksi vakiinnuttaa ideologia ensin Neuvostoliitossa ja sen jälkeen edistää kommunismin leviämistä muualla. Stalin tulkitsi Trotskin näkemyksiä tätä vastaan ja syytti tätä sodanlietsojaksi, joka vetäisi maan takaisin sotaan. Tätä näkemystä Zinovjev ja Kamenev tukivat. Trotski saatettiin epäsuosioon, erotettiin puolueesta 1927 ja karkotettiin ulkomaille 1929. Stalinin agentit seurasivat häntä kaikkialle, ja vuonna 1940 Trotski murhattiin Meksikossa.
Syrjäytettyään vasemmiston Stalin kääntyi oikeistoa vastaan ja esitti, että puolueen tehtävä oli rakentaa ’’sosialismi yhdessä maassa’’. Tämän teorian mukaan sekä puolueen oikeiston että vasemmiston tavoitteet olivat aiheuttaneet kapitalististen ainesten vahvistumista. Stalinin mukaan vasemmisto ajoi toteuttamiskelvottomia uudistuksia ja oikeisto taas ajoi sosialismin hidasta kehittämistä valtionideologiaksi. Stalinin mukaan oli vain yksi oikea tapa sosialismin toteuttamiseen, ja sitä puolue ryhtyi hänen johdollaan toteuttamaan.
Teollistaminen ja kollektivisointi
1920-luvun lopulla Stalin päätti toteuttaa voimaperäisen ohjelman sosialismin rakentamiseksi. NEP-järjestelmä oli ajautunut kriisiin, sillä suurteollisuutta oli vähän ja maatilat olivat useimmiten niin pieniä, etteivät ne usein pystyneet myymään viljaa markkinoille. Vain varakkaimmat talonpojat eli kulakit saattoivat myydä ylijäämäviljaa. He eivät kuitenkaan halunneet sitä myydä, vaan pitivät sen mieluummin itsellään, sillä teollisuus tuotti vain vähän ostettavaa. Vilja oli kannattavampaa käyttää rehuna. Tilanne oli kestämätön, sillä se aiheutti sen että kaupunkiväestöllä ei ollut tarpeeksi syötävää.
Kulakit olivat hyötyneet NEP-politiikasta ja tätä politiikkaa tuki Buharinin johtama puolueen oikeistosiipi. Stalin katsoi ”oikeistopoikkeaman” uhaksi ja Buharin syrjäytettiin. NEP-politiikka hylättiin ja Stalin lähti toteuttamaan ensimmäistä viisivuotissuunnitelmaa vuonna 1928. Sen tavoitteena oli nopea teollistuminen, jota maatalouden tuli palvella.
Teollistamiseen liittyen toteutettiin pakkokollektivisointi ja kulakit pakotettiin luovuttamaan ylijäämäviljansa valtiolle. Keskivarakkaat talonpojat liittyivät kolhooseiksi eli kollektiivitalouksiksi, jossa omaisuus oli yhteistä. Kulakkeja ei hyväksytty kolhooseihin, vaan heidän omaisuutensa takavarikoitiin kolhoosien hyväksi. Monet kulakit karkotettiin kotiseudultaan ja heidät siirrettiin raskaisiin kaivos- tai metsänhakkuutöihin, missä heitä menehtyi suurin joukoin. Talonpojat vierastivat kolhoosijärjestelmää, mutta valtio sai nyt hankittua enemmän viljaa.
Tavoitteet teollisuuden nykyaikaistamiselle olivat hyvin epärealistiset. Kun suurin osa investoinneista kohdistettiin raskaaseen teollisuuteen, kulutustavaroista tuli laaja pula ja inflaatio kasvoi. Jo ennen ensimmäisen viisivuotissuunnitelman puoliväliä Stalin sai huomata suunnitelmansa epäonnistuvan. Syy tästä vieritettiin hänen alaistensa niskoille. Tuotantotavoitteita leikattiin hieman alaspäin, ja joitakin niistä saavutettiin. Tämän myötä Stalin saattoi julistaa että ensimmäinen viisivuotissuunnitelma oli saavuttanut tavoitteensa neljässä vuodessa. Tämän jälkeen hänen tavoitteensa olivat toisen viisivuotissuunnitelman aikaan realistisempia. Toisessa viisivuotissuunnitelmassa 1933–1937 teräksen ja kulutustavaroiden tuotanto nousi, kun ensimmäisen viisivuotissuunnitelman aikana rakennetut tehtaat auttoivat lisäämään teollisuustuotantoa. Viisivuotissuunnitelman loppupuolella, ja kolmannen viisivuotisjakson aikana teollisuuden painopiste alkoi siirtyä asevarusteluun kansainvälisen ilmapiirin muututtua kireämmäksi.
Nälänhätä
Pakkokollektivisointi aiheutti vuosina 1932–33 Ukrainassa nälänhädän, ukrainaksi holodomor, sanoista nälkä ja tuho. Ukrainassa nälänhädän seurauksena kuoli ainakin kolme miljoonaa ihmistä. Koko Neuvostoliiton alueella kuoli arviolta 8,7 miljoonaa ihmistä.
Suuri terrori
Kommunistisessa puolueessa valta oli täysin Stalinin käsissä, mutta hän katsoi, että omissa riveissä on vihollisia, jotka oli löydettävä ja tuhottava. Kun Leningradin puoluejohtaja Sergei Kirov murhattiin vuonna 1.12.1934, Stalin piti tätä salaliittolaisten tekona. Monet historioitsijat ovat kuitenkin sitä mieltä, että Stalin oli itse murhan takana päästäkseen eroon mahdollisista vastustajista. Kirovin murhan jälkeen Stalin toimeenpani vuosina 1936–1939 terrorin. Osa puolueen vanhasta johdosta tuhottiin. Virallisen selityksen mukaan oikeisto- ja vasemmisto-oppositio olivat liittoutuneet keskenään ja yrittivät ulkomaisten tiedustelupalvelujen kanssa palauttaa kapitalismin. Syytteet olivat tekaistuja, ja syytettyjä vastaan aloitettiin oikeudenkäynnit. Pääsyytettyinä olivat Stalinin entiset liittolaiset Grigori Zinovjev ja Lev Kamenev, joita syytettiin osallisuudesta Kirovin murhaan. Seuraavissa oikeudenkäynneissä syytettyinä olivat Karl Radek ja Georgi Pjatakov, ja tätä seuraavassa Nikolai Buharin ja Aleksei Rykov. Heidät kaikki tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Puhdistusten kohteeksi joutui myös satoja sotilaskomentajia. Kolme viidestä Neuvostoliiton marsalkasta teloitettiin. Teloitettujen joukossa oli myös sisällissodan sankari, marsalkka Mihail Tuhatševski. Kaikkiaan Stalinin vainoissa teloitettiin yli 1100 puolueen jäsentä.
Valtiollinen poliisi NKVD terrorisoi myös väestöä ja puhdistusten laantuessa vuonna 1938 oli miljoonia Neuvostoliiton kansalaisia teloitettu, vangittu tai karkotettu. Syyt Stalinin toimeenpanemalle terrorille ovat epäselviä. Historioitsijat ovat tulkinneet, että hän pyrki hajottamaan yhteiskuntaa erimielisyyksien estämiseksi tai että kyse oli yksinkertaisesti vainoharhaisuudesta. Syistä riippumatta Stalinin puhdistukset heikensivät Neuvostoliiton valtiota.
Neuvostoliiton väkiluku oli kasvanut vuoteen 1939 mennessä 190,7 miljoonaan. Varovaiset arviot Stalinin vainojen kuolonuhreista liikkuvat miljoonan vaiheilla. Kaikkiaan Neuvostoliiton olemassaolon aikana vankileireillä oli 18 miljoonaa ihmistä ja leireillä kuoli ainakin 1,6 miljoonaa ihmistä.
Ulkopolitiikka
Neuvostoliiton ulkopolitiikkaa määritti 1920-luvulla Rapallon sopimus, jonka nojalla pääasiallisina vastustajina pidettiin Ranskaa ja Iso-Britanniaa ja turvauduttiin Saksaan. Adolf Hitlerin noustua Saksassa valtaan tilanne alkoi muuttua. Stalinin näkemyksen mukaan fasismi oli kapitalismin viimeinen vaihe, jonka jälkeen tapahtuisi sosialistinen vallankaappaus. Saksan kommunisteja kehotettiin näin ollen auttamaan Hitleriä nousemaan valtaan. Tämä osoittautui virhearvioksi. Hitlerin noustua tammikuussa 1933 valtakunnankansleriksi, julistettiin pian tämän jälkeen Saksan kommunistinen puolue laittomaksi ja sen jäsenistö suurelta osin tuhottiin. pienoiskuva|Ulkoasiainkansankomissaari Maxim Litvinov vuonna 1932. Etsiessään tukea Saksaa vastaan Neuvostoliitto lähestyi länsimaita. Vuonna 1933 myös Yhdysvallat tunnusti Neuvostoliiton, minkä jälkeen Neuvostoliitolla oli diplomaattisuhteet kaikkien tärkeiden länsimaiden kanssa. Kun Saksa erosi Kansainliitosta lokakuussa 1933, Ranska teki heti Neuvostoliitolle ehdotuksen keskinäisen avunantosopimuksen solmimisesta. Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitea kokoontui 12.12.1933 käsittelemään kansainvälistä tilannetta ja Ranskan tekemää ehdotusta. Se teki päätöksen, jonka mukaan Neuvostoliitto saattoi ryhtyä Kansainliiton jäseneksi ja solmia alueellisen sopimuksen eurooppalaisten valtioiden kanssa yhteisestä puolustautumisesta hyökkäystä vastaan. Joulukuun 14. päivänä 1933 ulkoasiain kansankomissaari Maksim Litvinov ehdotti Puolalle yhteistä julistusta Baltian maiden turvallisuuden takaamiseksi. Ehdotus ei kuitenkaan johtanut toivottuun tulokseen, koska Suomi, Latvia ja Viro eivät kiinnostuneet yhteisestä julistuksesta. Joulukuun lopulla Neuvostoliitto ehdotti Ranskalle Itä-Eurooppaa koskevan kollektiivisen avunantosopimuksen solmimista. Suunnitelman mukaan tähän itäpaktiin kuuluisivat Ranskan ja Neuvostoliiton lisäksi Saksa, Tšekkoslovakia, Puola, Baltian maat ja mahdollisesti myös Suomi. Itäpaktia koskevat neuvottelut Ranskan ja Neuvostoliiton välillä käytiin huhti- ja toukokuussa 1934. Samaan aikaan Neuvostoliitto sopi Puolan, Suomen ja Baltian maiden kanssa kolmeksi vuodeksi solmittujen hyökkäämättömyyssopimusten määräajan pidentämisestä kymmeneen vuoteen. Sopimusten tuli olla voimassa vuoden 1945 loppuun. Vuonna 1934 Neuvostoliitto liittyi Kansainliittoon. Neuvostoliitto halusi laatia sopimusjärjestelmän, joka varmistaisi Saksan pysymisen aloillaan. Tilanne näkyi myös Kominternissa, jossa hyväksyttiin kansanrintaman ajatus, jossa oli tarkoituksena koota yhteen fasisminvastaiset voimat. Itäpakti raukesi syyskuussa 1934, kun Saksan hallitus ilmoitti, ettei se pitänyt tarpeellisena osallistua ehdotettuun turvallisuusjärjestelmään. Pian tämän jälkeen Puolan ulkoministeri Beck ilmoitti Puolan liittyvän itäpaktiin vain, mikäli Saksa liittyisi sopimukseen.
Stalinin etujen mukaista oli luoda liittouma fasismin uhkaa vastaan, mutta hän oli epäileväinen länsimaiden tarkoitusperien suhteen. Myös lännessä Ranska ja Iso-Britannia suhtautuivat epäluuloisesti liittolaissuhteeseen Neuvostoliiton kanssa. Fasismin uhka vain korostui, kun Saksa ja Japani solmivat Kominternin vastaisen yhteistyösopimuksen vuonna 1936. Stalinin näkökulmasta Ranska ja Iso-Britannia reagoivat Hitlerin toimiin liian hitaasti. Nämä aloittivat Neuvostoliiton kanssa neuvottelut Moskovassa takuujärjestelmän täydentämiseksi. Britannia ja Ranska ehdottivat, että ne turvaisivat Neuvostoliiton kanssa Saksan uhkaamien reunavaltioiden turvallisuuden, kun taas Neuvostoliitto vaati läpimarssioikeutta reunavaltioiden läpi Saksaa vastaan. Neuvottelut Neuvostoliiton, Ranskan ja Britannian välillä yhteistoiminnasta Saksaa vastaan aloitettiin maaliskuussa 1939 Moskovassa, mutta ne eivät johtaneet liittosopimuksen syntymiseen. Reunavaltiot Romania, Puola, Liettua, Latvia, Viro ja Suomi suhtautuivat hyvin epäilevästi Neuvostoliittoon ja ne katsoivat, että sopimus antaisi Stalinille tilaisuuden epäsuoraan hyökkäykseen niitä vastaan. Merkittävintä kuitenkin oli, että epäluuloa Neuvostoliittoa kohtaan tunsivat myös Ranska ja Britannia. Myöskään Stalin ei luottanut Ranskaan ja Britanniaan, vaan arveli näiden tarkoituksella haluavan suunnata Hitlerin aggression itään.
Sodan alkunäytös
Kun itäpuoli oli turvattu, Hitler aloitti hyökkäyksen Puolaan 1. syyskuuta 1939. Iso-Britannia ja Ranska julistivat tämän jälkeen sodan Saksalle ja toinen maailmansota oli alkanut. Neuvostoliitto hyökkäsi Puolaan 17. syyskuuta ja miehitti etupiirisopimuksen mukaisen osan maasta. Tämän jälkeen Neuvostoliitto vaati Baltian maita luovuttamaan tukikohtia käyttöönsä, johon nämä joutuivat alistumaan. Varsinainen Baltian maiden miehitys tapahtui kesäkuussa 1940. Romania taas pakotettiin luovuttamaan etupiirisopimuksen mukainen Bessarabia ja Pohjois-Bukovina. Ainoastaan Suomi kieltäytyi luovuttamasta alueita Neuvostoliiton käyttöön. Tämä johti talvisodan alkamiseen marraskuussa 1939. Talvisota paljasti vakavia puutteita Neuvostoliiton sotilaallisissa voimissa, jotka Hitler epäilemättä huomasi. Hitler ei enää tunnustanut kaikilta osin etupiirijaon pätevyyttä ja hän katsoi Suomen siirtyneen Saksan etupiiriin.
Hitler alkoi valmistella sotaa Neuvostoliittoa vastaan. Saksalaisia joukkoja siirrettiin syvemmälle itään ja Jugoslavian valtauksen jälkeen Saksa muodosti Neuvostoliitolle jo vaarallisen uhan. Kaukoidässä Neuvostoliitto onnistui turvaamaan selustansa solmimalla Japanin kanssa puolueettomuussopimuksen 1941. Stalin pyrki edelleen välttämään konfliktin Saksan kanssa ja hän ei uskonut että Saksa hankkiutuisi vapaaehtoisesti kahden rintaman sotaan, kun Iso-Britannia oli vielä kukistamatta. Stalinin arviot osoittautuivat virheellisiksi. Kun Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941, olivat neuvostoliittolaiset joukot puutteellisessa hälytysvalmiudessa.
Barbarossan menestys
pienoiskuva|[[Leningradin piiritys|Leningradin piirityksessä kuoli noin miljoona siviiliä.]] Saksan operaatio Barbarossana tunnettu operaatio alkoi yllätysiskulla Neuvostoliiton ilmavoimia kohtaan ja noin puolet Neuvostoliiton lentokonevahvuudesta tuhoutui. Neuvostoliiton Itämeren laivasto taas saatiin saarrettua Suomenlahden pohjukkaan. Saksan maahyökkäys Neuvostoliittoon Jäämeren ja Mustanmeren välillä toteutettiin yli kolmen miljoonan miehen voimin. Tukea Saksa sai suomalaisilta, romanialaisilta, unkarilaisilta ja slovakialaisilta divisioonilta.
Marraskuuhun mennessä Saksa oli vallannut Baltian, Valko-Venäjän ja Ukrainan. Leningrad oli piiritetty suomalaisten sulkiessa saartorenkaan pohjoisessa, ja Moskova oli uhattuna. Eteläisellä rintamalla saksalaiset olivat tunkeutuneet Krimille ja Sevastopol oli piiritetty. Suuri isänmaallinen sota, kuten konfliktia Neuvostoliiton ja Venäjän historiassa kutsutaan, oli alkanut Neuvostoliiton kannalta katastrofaalisesti. Osittain tilanne johtui Stalinin puhdistusten aikana tuhotun ammattitaitoisen päällystön puutteesta, jota ei vielä täysin oltu ehditty korvata.
Stalinin pelasti täydelliseltä tuholta ainoastaan se, ettei Hitler kyennyt päättämään tulisiko ensisijaisena päämääränä olla Leningrad, Moskova vai Kaukasuksen öljykentät. Alkumenestyksestä huolimatta Hitlerin salamasota ei onnistunut tavoitteessaan. Neuvostoarmeijan pääjoukkoja ei onnistuttu tuhoamaan. Talven varhainen tulo marraskuussa 1941 yllätti saksalaiset, jotka olivat tulleet Neuvostoliittoon puutteellisissa talvivarusteissa. Myös partisaaniryhmien hyökkäykset ja vaikeudet ylläpitää huoltoverkostoa vaikeuttivat yhä enemmän Hitlerin joukkojen liikkeitä. Joulukuussa 1941 Georgi Žukovin johtamat neuvostoliiton joukot lähtivät vastahyökkäykseen Moskovan suunnalla, mikä pakotti saksalaiset puolustusasemiin.
Sotateollisuus
Neuvostoliiton viranomaiset siirsivät tuhansia tehtaita ja niiden avainhenkilöitä sota-alueelta maan sisäosaan, missä tehtaat alkoivat tuottaa sotamateriaaleja. Lisäksi Neuvostoliittoa vahvisti läntinen aseapu Iso-Britannialta ja Yhdysvalloista. Yhdysvaltain Lend-Lease -ohjelmassa Neuvostoliitolle luovuttamat lentokoneet muodostivat Neuvostoliiton kokonaisvahvuudesta 12 prosenttia ja panssareista 10,4 prosenttia. Lisäksi Neuvostoliittoon lahjoitettiin kuljetusvälineistöä, elintarvikkeita ja lääkkeitä. Lännen avulla oli tärkeä, mutta ei ratkaiseva rooli Neuvostoliiton pelastamisessa. Neuvostoliitossa ei varsinkaan Stalinin aikana haluttu korostaa asiaa.
Stalinin vastahyökkäys
Yhdysvallat liittyi toiseen maailmansotaan Japanin hyökättyä Pearl Harboriin joulukuussa 1941. Tämä mahdollisti että Stalin saattoi siirtää Siperian joukkoja länteen Saksan vastaiseen taisteluun. Siperiasta siirretyt joukot auttoivat siinä määrin, että Moskovaan kohdistunut uhka pystyttiin torjumaan.
Kevään 1942 tullessa Saksa uudisti jälleen hyökkäyksensä, saaden voittoja Ukrainassa, Krimillä ja Etelä-Venäjällä. Päätavoite Hitlerillä operaatio siniseksi nimetyssä hyökkäyssuunnitelmassa oli Kaukasus ja Maikopin öljykentät. Välitavoitteena Hitlerillä oli Stalingradin kaupungin valtaus. Tämä osoittautui myöhemmin kohtalokkaaksi virheeksi, sillä kaupungin strateginen merkitys ei ollut saksalaisille suuri. Hitlerin mielessä Stalinin nimeä kantaneen kaupungin valtaus olisi ollut suuri propagandavoitto. Stalinille kaupungin merkitys oli suurempi, sillä Stalingrad oli Kaukasian öljykuljetusten solmukohta. Saksalaiset valloittivat kaupungin ydinalueet syyskuussa 1942.
Stalinin voittokulku
Hitler lähti kesällä 1943 viimeiseen yritykseensä sodan kulun kääntämiseksi. Nimellä operaatio linnoitus suoritettu offensiivi Kurskin lähistöllä päättyi sekin Hitlerin joukkojen raskaaseen tappioon. Kurskin taistelun jälkeen neuvostoarmeijan ylivoima kävi yhä selvemmäksi. Vuoden 1943 loppuun mennessä neuvostoarmeija oli valloittanut takaisin suuren osan Ukrainasta ja murtautunut Leningradin piirityksen läpi. Myös Saksan eteläinen rintama Krimillä murrettiin. Saksan armeijaa kulutti sen linjojen takana myös neuvostopartisaanit, joiden tekemiin iskuihin jouduttiin sitomaan merkittävä osa taisteluvoimasta. Osasyynä tähän oli natsien kansanmurhapolitiikka, joka käänsi stalinismista kärsineet ukrainalaiset, kasakat ja valkovenäläiset Hitleriä vastaan ja neuvostovaltion puolelle. Lukemattomia siviileitä murhattiin Saksan linjojen takana ja monia ukrainalaisia siirrettiin pakkotyöhön Saksaan. pienoiskuva|Stalin, Roosevelt ja Churchill Teheranin konferenssissa vuonna 1943. Kun liittoutuneiden voitto sodassa alkoi näyttää varmalta, Casablancan konferenssissa tammikuussa 1943 kokoontuneet Winston Churchill ja Franklin D. Roosevelt sopivat Saksalle ja sen liittolaisille esitettävästä ehdottoman antautumisen vaatimuksesta. Iso-Britannian, Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton kesken käytiin Moskovan ulkoministerikonferenssi, jossa Neuvostoliittoa edusti Vjatšeslav Molotov. Konferenssi oli merkittävä Neuvostoliiton sodanjälkeisen länsirajan kannalta. Konferenssissa sovitun mukaisesti kukin liittoutuneiden suurvalta käy rauhantunnustelut sen maan kanssa, joka on kantanut päätaakan kyseistä maata vastaan käydyissä taisteluissa. Näin Neuvostoliiton länsirajalla sijainneiden maiden kohtalo jäi Neuvostoliiton käsiin. Suurvaltojen päämiehet Stalin, Churchill ja Roosevelt kohtasivat marras-joulukuussa 1943 Teheranin konferenssissa, jossa sodanjälkeistä maailmanjärjestystä puitiin. Länsimaat hyväksyivät konferenssissa Stalinin esittämät rauhanehdot Suomelle ja Baltian maiden liittämisen Neuvostoliittoon. Rooseveltin vaikuttimena Stalinin vaatimusten hyväksymiselle oli se, että Neuvostoliitto lupasi liittyä Japanin vastaiseen sotaan heti kun Saksa on lopullisesti kukistettu.
Lopullinen voitto
Vuoden 1944 alussa Neuvostoliitolla oli jo selkeä ylivoima itärintamalla. Myös ilmaherruus oli siirtynyt Neuvostoliitolle. Leningradia piirittäneet saksalaisjoukot onnistuttiin ajamaan Narvajoen taakse tammikuussa 1944. Samalla suunnalla Neuvostoliitto suoritti kesäkuussa Suomea vastaan kohdistuneen iskun, irrottaakseen Suomen sodasta. Tämän operaation tuloksena oli Viipurin valtaus ja suomalaisten suostuminen välirauhaan Neuvostoliiton ehdoin. Suomen irtaantuminen sodasta tarkoitti myös Itämeren herruuden siirtymistä Neuvostoliitolle. Rintaman eteläosassa neuvostojoukot valtasivat suuren osan Ukrainaa ja aiheuttivat Krimillä suuria tappioita Saksan ja Romanian joukoille.
Länsimaiden maihinnousu Normandialla tapahtui kesäkuussa 1944 ja Stalin toteutti tukioffensiivin Valko-Venäjällä. Tämän jälkeen neuvostojoukot saattoivat edetä yli Neuvostoliiton vuoden 1939 rajojen. Saksan ahdinko sai Puolan pakolaishallituksen alaisen armeijan ryhtymään kansannousuun saksalaisia miehittäjiä vastaan. Puolalaiset eivät kuitenkaan saaneet Neuvostoliiton tukea Stalinin pidätellessä tahallisesti neuvostojoukkoja, ja Hitlerin joukot kukistivat kapinan. Stalinia ei haitannut, että kommunisminvastaisen Puolan pakolaishallituksen armeija taisteli saksalaisia vastaan. Sen sijaan neuvostojoukkojen saavuttua Puolan alueelle, Lubliniin perustettiin sosialistinen kansallinen vapautuskomitea.
Vuoden 1944 toisella puoliskolla Stalinin päähuomio sodassa kohdistui Balkanille. Neuvostoliiton elokuussa aloittama offensiivi pakotti Romanian ja Bulgarian kääntymään Saksaa ja sen viimeistä liittolaista Unkaria vastaan. Liittolaisten menetys pakotti Saksan vetäytymään Balkanilta. Unkari joutui Neuvostoliiton ja Saksan väliseksi taistelutantereeksi, joka päättyi keväällä 1945 saksalaisten vetäytymiseen. Puna-armeija ylitti Oderin ja aloitti huhtikuussa 1945 hyökkäyksen Berliini. Neuvostoliiton ja Yhdysvaltojen armeijoiden symbolinen kohtaaminen tapahtui Torgaussa, Elbejoen varrella 25. huhtikuuta. Berliinin taistelu päättyi 2. toukokuuta 1945. Pari päivää tätä ennen Hitler oli tehnyt itsemurhan. 10. toukokuuta sotamarsalkka Wilhelm Keitel allekirjoitti Saksan antautumisasiakirjan.
Helmikuussa 1945, kun Hitlerin kukistuminen näytti jo vääjäämättömältä, voittajavallat kokoontuivat Jaltan konferenssissa sopimaan sodanjälkeisestä maailmanjärjestyksestä. Yhdysvalloille päätavoitteina konferenssissa oli varmistaa Stalinin tuki Japania vastaan Tyynenmeren sodassa sekä varmistaa Neuvostoliiton osallisuus tulevan maailmanjärjestön, YK:n jäsenenä. Kun näistä päästiin yhteisymmärrykseen, Roosevelt myöntyi Stalinin näkemykseen Euroopan tulevista rajoista. Puolan itärajaksi määritettiin Curzonin linja ja korvaukseksi Puolaan liitettiin alueita Saksan kustannuksella Itä-Preussista. Sen pohjoisosa Königsberg kuitenkin liitettiin Neuvostoliittoon. Lubliniin perustettu kansallinen vapautuskomitea tunnustettiin Puolan hallitukseksi ja pakolaishallitukselta riistettiin sen asema. Stalin sai näin varmistettua kaavailemansa turvallisuusvyöhykkeen tärkeimmän lenkin.
Neuvostoliitto aloitti sotatoimet Japania vastaan 9. elokuuta 1945 hyökkäämällä Mantšuriaan. Sotatoimet jäivät lyhytaikaisiksi, kun Yhdysvallat pudotti atomipommit Hiroshimaan ja Nagasakiin. Jaltalla tehdyn sopimuksen mukaisesti Neuvostoliittoon liitettiin Kuriilit ja Sahalinin eteläpuolisko. Japanin kanssa Neuvostoliitto ei tehnyt koskaan rauhansopimusta, ja kiista Kuriilien omistuksesta on jatkunut nykyisinkin Venäjän ja Japanin välillä.
Jälleenrakennus
pienoiskuva|[[Lev Rudnev, Moskovan valtionyliopisto, 1953.]] Toisen maailmansodan päätyttyä Neuvostoliitolla oli edessään valtava jälleenrakennusurakka. Sodassa oli kuollut arviolta 20 miljoonaa neuvostoliittolaista sotilasta ja siviiliä. Tämä oli kaikkien sotaan osallistuneiden maiden suurin uhriluku. Myös maan talous oli huonossa jamassa. Noin neljännes maan pääomaresursseista oli tuhoutunut, ja teollisuus- ja maataloustuotanto jäi vuonna 1945 selvästi alle sodan edeltävän tason. Neuvostoliitto sai lainaa jälleenrakennukseen Iso-Britannialta ja Ruotsilta, mutta kieltäytyi Yhdysvaltain tarjoamasta Marshall-avusta. Jälleenrakennuksessa panostettiin raskaaseen teollisuuteen. Sodan aikana miehitetyt Itä-Euroopan maat pakotettiin tuottamaan raaka-aineita Neuvostoliittoon ja Saksa liittolaisineen, mukaan luettuna Suomi, pakotettiin maksamaan sotakorvaukset. Kolhoosien kokoa kasvatettiin, jotta uudenaikaisia maatalouskoneita olisi voitu hyödyntää. Maatalouden työvoima oli vähentynyt 1950-luvun alkuun kymmenen prosenttia siitä, mitä se oli ennen sotaa. Vaikka maatalouskoneita tuotettiin enemmän, ei se korvannut työvoiman vähentymistä.
Neuvostoliiton aluelaajennoksille, joihin lukeutuivat Viro, Latvia, Liettua, Suomen luovuttamat alueet, Ukrainan ja Valko-Venäjän läntiset alueet ja Moldavia, kokivat suurimmat muutokset sodan jälkeisinä vuosina. Näillä alueilla maatalouden kollektivisointi aloitettiin 1947.
Sodanjälkeisen jälleenrakennuskauden aikana Stalin kiristi poliittista kontrollia. Tämä katsottiin kapitalistisen uhan torjumiseksi. Sodan jälkeen Neuvostoliittoon palautettiin noin viisi miljoonaa venäläistä, sotavankeja ja pakolaisia, jotka olivat sodan päättyessä Neuvostoliiton rajojen ulkopuolella. Monet heistä teloitettiin tai lähetettiin vankileirille, vaikka heidän ainoa rikoksensa oli sotavangiksi joutuminen.
Ortodoksiselle kirkolle ja kolhooseille sodan aikana myönnetyt rajoitetut vapaudet kumottiin. Kommunismin ideologinen paremmuus kapitalismiin nähden haluttiin tuoda esiin myös kulttuurissa. Stalinin läheisen kumppanin Andrei Ždanovin käynnistämä kampanja hyökkäsi taiteilijoita ja tutkijoita vastaan, joiden työn väitettiin ilmentävän länsimaista vaikutusta. Ždanov kuoli vuonna 1948, mutta kulttuuripuhdistus jatkui useita vuosia sen jälkeen, tukahduttaen Neuvostoliiton henkisen kehityksen.
Kylmän sodan alku
Pian toisen maailmansodan jälkeen maailma jaettiin sosialistiseen ja kapitalistiseen leiriin. Sodan seurauksena Itä-Eurooppaan syntyi joukko sosialistisia maita. Sodan jälkeen Puola, Unkari, Romania ja Bulgaria olivat jääneet Neuvostoliiton hallintaan. Vuonna 1948 Tšekkoslovakian vallankaappaus toi myös Tšekkoslovakian sosialistiseen leiriin. Sosialistisiksi maiksi Euroopassa kääntyivät myös Jugoslavia ja Albania.
Stalin halusi vahvistaa Neuvostoliiton vaikutusvaltaa sosialistisissa maissa ja pyrki sekaantumaan näiden sisäisiin asioihin. Hän pyrki luomaan puskurivyöhykkeen Neuvostoliitolle alisteisista Itä-Euroopan satelliittivaltioista, jotka oli sodan aikana vallattu. Neuvostoliitto avusti aktiivisesti näiden maiden kommunistisia puolueita valtaan tulossa. Neuvostoliiton politiikka aiheutti voimakkaan länsimaisen vasteen ja Yhdysvallat pyrki hillitsemään Neuvostoliiton vaikutusvallan laajentumista tällä kansainvälisten suhteiden ajanjaksolla, joka tunnettiin nimellä kylmä sota.