cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kreikkalainen tuli
pienoiskuva|Kreikkalaisen tulen käyttöä kuvattuna käsikirjoituksessa [[Skyllitzes Matritensis 1100-luvulta.]] pienoiskuva|Kreikkalaisella tulella täytettyjä savikranaatteja. Kreikkalainen tuli (, ”merituli") oli palava neste, jota käytettiin aseena Bysantissa. Sitä käytettiin ensimmäisen kerran keisari Konstantinos IV:n aikana vuonna 673 arabien laivastoa vastaan.
Toiminta
Syyriasta paenneen kristityn arkkitehti Kallinikoksen sanotaan keksineen 671 aseen, jota käytettiin maalla ja erityisesti merellä. Tulta pystyttiin suihkuttamaan vihollislaivojen päälle ja sitä oli lähes mahdoton sammuttaa. Tästä syystä viholliset pelkäsivät Bysantin laivastoa. Voidaan sanoa Bysantin laivaston etulyöntiaseman olleen pitkälti kreikkalaisen tulen ansiota, koska vihollisalus ei voinut uskaltautua 50 metriä lähemmäksi. Sitä käytettiin lähinnä linnoituksissa, mutta erityisesti laivastossa, koska vihollisaluksilla ei ollut keinoja suojautua siltä. Vaikuttava aine syttyi tuleen joutuessaan veden kanssa kosketuksiin. Alkuaikoina sitä käytettiin myös jalkaväessä eräänlaisissa sotilaiden kantamissa liekinheittimissä.
Mirza Delibašić
Delibašić voitti Jugoslavian sosialistisen liittotasavallan kanssa olympiakultaa Moskovassa 1980 ja olympiahopeaa Montréalissa 1976. Maailmanmestaruuden hän voitti Jugoslavian riveissä vuonna 1978 sekä Euroopan mestaruuden vuosina 1975 ja 1977. Hän edusti seurajoukkuetasolla muun muassa Real Madrid Baloncestoa. Hänet nimettiin vuonna 2007 postuumisti FIBA Hall of Fameen.
Kreikkalainen tuli
Toiminta
Aluksi kreikkalaista tulta ammuttiin katapulteilla. Myöhemmin kehitettiin pumpulla toimiva liekinheitin (sifoni). Alusta, jossa oli liekinheitin, kutsuttiin nimellä sifonoforos (sifoninkantaja). Liekinheittimet olivat pronssia, ja ne oli usein muotoiltu leijonan tai lohikäärmeen pään muotoisiksi. On esitetty, että viikinkien laivojen lohikäärmeenpäät olisivat olleet imitaatiota bysanttilaisten laivojen sifoneista – moni viikinkialus kohtasi loppunsa Mustallamerellä taistelussa bysanttilaisia vastaan.
Mirza Delibašić
Delibašić kärsi elokuussa 1983 aivoverenvuodon. Hän toipui, mutta joutui lopettamaan pelaamisen ja kuoli lopulta Sarajevossa vain 47 vuoden ikäisenä.
Kreikkalainen tuli
Toiminta
Kaikkein hurjin taistelu kreikkalaisen tulen avulla oli ilmeisesti ruseja vastaan käyty taistelu 11. kesäkuuta 941 Bosporinsalmen suulla Hieronissa. Tarkemman kuvauksen meritaistelusta jätti Liutprand Cremonalainen:
Muinaisvenäläinen Nestorin kronikka 1100-luvulta kertoi hurjasta taistelusta: ”Ikään kuin kreikkalaisilla olisi ollut hallussaan taivaallinen salama, sen he päästivät irti ja sillä he polttivat meidät. Siksi emme voittaneet heitä.”
Viimeisen kerran kreikkalaista tulta käytettiin Konstantinopolin piirityksessä 1453, jolloin kaikki seoksen tunteneet kemistit ja teknikot kaatuivat.
Bernard Thévenet
thumb|Bernard Thévenet vuonna 1974. Bernard Thévenet (s. 10. tammikuuta 1948) on ranskalainen maantiepyöräilijä. Hän on Ranskan ympäriajon kaksinkertainen voittaja (1975, 1977) ja voitti niin ikään kahdesti Dauphiné Libérén (1975, 1976).
Thévenet kilpaili jo 15-vuotiaana ja aloitti ammattilaisena vuonna 1970. Hän jäi Pariisi–Nizza-ajon jälkeen kiinni dopingista ja päätyi jopa sairaalahoitoon steroidien käytön aiheuttamien maksavaivojen johdosta.
Hän vetäytyi 1980-luvun alussa.
Espoonkartano
Espoonkartano on Espoon kaupunginosa, joka kuuluu Suur-Kauklahden suuralueeseen. Kaupunginosa sijaitsee Kehä III:n länsipuolella Espoon länsiosissa. Espoonkartanoon kuuluu myös Espoon kylä Järvikylä. Espoonkartanossa oli 567 asukasta vuodenvaihteessa 2020-2021.
YIT-Yhtymä osti merkittävän maa-alueen Espoonkartanon alueelta Ramsayn suvulta vuonna 2002. Yhtymän tarkoituksena oli aloittaa "Suomen kiinnostavimman uuden asuinalueen" rakentaminen alueelle vuoden 2006 alussa. Suunnitelmat ovat edelleen kesken, ja asukkaat ovat valittaneet niistä. Alueen asemakaavan suunnittelu on osittain aloitettu uudestaan.
Nimensä Espoonkartano on saanut alueella sijaitsevasta Espoon kartanosta, joka mainitaan asiakirjoissa jo vuonna 1495. Alueella on myös kaksi mahdollisesti Suomen vanhinta käytössä olevaa siltaa, Espoonkartanonsillat.
Espoonkartanon luontoon kuuluu muun muassa Halujärvi ja Loojärvi Espoon ja Kirkkonummen rajalla.
Pasi Luhtaniemi
Luhtaniemi on kirjoittanut kaksi romaania, sekä useita dramatisointeja ja näytelmiä.
Luhtaniemen puoliso on teatteriohjaaja Tiina Luhtaniemi.
George Sidney
George Sidney (4. lokakuuta 1916 New York, New York – 5. toukokuuta 2002 Las Vegas, Nevada) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Elokuva-alalla hän aloitti ensin lapsinäyttelijänä, ja vuonna 1933 hän pääsi juoksupojaksi Metro-Goldwyn-Mayerille. Sidney eteni pian leikkaajaksi, ja vuonna 1935 hän oli apulaisohjaajana. Ensimmäisen lyhytkomediansa hän ohjasi vuotta myöhemmin. Pitkissä elokuvissa Sidneyn erikoisalaa olivat musiikkikomediat. Sidney jätti MGM:n 1955 ja ryhtyi itsenäiseksi tuottajaksi. Samoihin aikoihin hän myös liittyi johtajistoon Hanna-Barbera-animaatiostudiossa, jota hän oli ollut mukana perustamassa 1944.
Sidney oli neljästi ehdolla parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon saajaksi. Hän on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Kiernan Shipka
Shipka alkoi esiintyä lehtimainoksissa jo vauvaikäisenä. Hän muutti vanhempiensa ja siskonsa kanssa Los Angelesiin ollessaan kuusivuotias. Osana Mad Menin näyttelijäkaartia Shipka sai parhaan ensemble-suorituksen SAG-palkinnon vuosina 2008 ja 2009.
Vuonna 2017 Shipka näytteli Bette Davisin tytärtä B.D. Hymania minisarjassa Feud: Bette and Joan. Tammikuussa 2018 hänen ilmoitettiin esiintyvän Netflixin uutuussarjassa Sabrina: Pimeällä puolella, joka perustuu samannimiseen sarjakuvaan. Shipka näyttelee sarjassa päähenkilöä, Sabrina Spellmania. 1990-luvun komediasarjassa Sabrina, teininoita hahmoa esitti Melissa Joan Hart.
Missouri (täsmennyssivu)
Missouri tarkoittaa seuraavia asioita:
Alexandre Piankoff
Alexandre Piankoff (18. lokakuuta 1897 Pietari — 20. heinäkuuta 1966 Bryssel) oli venäläinen arkeologi ja egyptologi. Hänet tunnetaan parhaiten uskonnollisten tekstien käännöstyöstä.
Alexandre Piankoff syntyi Pietarissa Venäjällä vuonna 1897. Hän kiinnostui egyptologiasta jo nuorella iällä tutustuessaan venäläisten museoiden kokoelmiin.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Piankoff opiskeli kirjallisuutta, vieraita kieliä sekä muinaisen egyptin kieltä. Sodan alkaessa hän joutui keskeyttämään opiskelunsa mutta jatkoi niitä taas sodan päätyttyä Berliinissä. Hän muutti vuonna 1924 Pariisiin, jossa hän opiskeli Pariisin yliopistossa. Vuonna 1930 hän valmistui filosofian tohtoriksi.
Toisen maailmansodan alettua Piankoff liittyi Ranskan joukkoihin vuonna 1940. Hän päätyi ennen pitkää Kairoon, johon jäi sodan jälkeen asumaan. Hän työskenteli Ranskan itämaisen arkeologian instituutissa, Kairossa, jossa hän erikoistui muinaisen egyptin, arabian, koptin, persian, turkin, ranskan, saksan, englannin sekä venäjän kieliin.
Piankoff työskenteli Kuninkaiden laaksossa Ramses V:n ja Ramses VI:n haudassa (KV9), jossa hän dokumentoi seinämaalauksia ja käänsi niiden tekstejä. Hän tutki vuonna 1958 myös faarao Tutankhamonin haudan hautatekstejä. Merkittävin osa Piankoffin työstä tapahtui Theban nekropolissa, jossa hän tulkitsi useita muinaisia uskonnollisia tekstejä mm. Ran litanian, Unaksen hautatekstejä sekä Yön ja Päivän kirjat.
Piankoff kuoli vuonna 1966 Brysselissä Belgiassa.
Moninkertaisesti täydellinen luku
Moninkertaisesti täydellinen luku on täydellisten lukujen yleistys.
Mikäli luonnollisen luvun n kaikkien positiivisten jakajien, 1 ja luku itse mukaan lukien, summa on kn jollekin luonnolliselle luvulle k luvun n sanotaan olevan k-kertaisesti täydellinen. Luvun k ollessa 2 (kaksinkertaisesti täydellinen luku) kyseessä ovat tavalliset täydelliset luvut.
Esimerkiksi 120 on kolminkertaisesti täydellinen, sillä sen jakajien summa 1+2+3+4+5+6+8+10+12+15+20+24+30+40+60+120 = 360 on 3 × 120.
Pienimmät k-kertaisesti täydelliset luvut
Ainoa 1-kertaisesti täydellinen luku on 1. k-kertaisesti täydellisiä lukuja tunnetaan arvoon k=11 asti.
Apolinario Mabini
thumb|right|Apolinario Mabini Apolinario Mabini y Maranan (23. heinäkuuta 1864 – 13. toukokuuta 1903) oli filippiiniläinen poliitikko. Hän kirjoitti Filippiinien ensimmäisen tasavallan perustuslain ja toimi sen pääministerinä vuonna 1899.
Samppanjasosialisti
Samppanjasosialisti, myös salonkisosialisti ja salonkikommunisti, on halventava nimitys puoluekannaltaan vasemmistolaisesta poliitikosta. Termillä viitataan poliitikon tekopyhyyteen: hänen väitetään työväenhenkisistä mielipiteistään huolimatta elävän itse porvarillista elämää.
Käsitettä champagne socialist eli samppanjasosialisti ovat käyttäneet Isossa-Britanniassa lähinnä työväenpuolueen poliittiset vastustajat, ja sana on lainautunut Suomeenkin; vanhastaan Suomessa on käytetty saksan kielestä lainattuja sanoja salonkikommunisti ja salonkisosialisti (saks. Salonsozialist). Ranskassa käytetään ilmausta gauche caviar eli kaviaarivasemmisto.
Apolinario Mabini
Mabini sairastui alkuvuodesta 1896 mahdollisesti polioon, joka johti alaraajojen pysyvään halvaantumiseen. Kun vallankumous syttyi samana vuonna, espanjalaiset epäilivät häntä osuudesta levottomuuksiin ja pidättivät. Espanjalaisten havaittua hänen halvauksensa he kuitenkin vapauttivat hänet ja lähettivät San Juan de Diosin sairaalaan. Hän toimi Filippiinien ulkoministerinä kesäkuusta 1898 joulukuuhun 1899 sekä pääministerinä tammikuusta toukokuuhun 1899.
Joulukuussa 1899 yhdysvaltalaiset pidättivät Mabinin. Vapauduttuaan myöhemmin hän päätyi vuonna 1901 maanpakoon Guamille. Hän palasi kotikonnuilleen vuonna 1903 annettuaan Yhdysvalloille uskollisuusvalan. Hän kuitenkin menehtyi koleraan Manilassa saman vuoden toukokuussa.
Samppanjasosialisti
Seurapiirien sosialismiharrastuksia arvosteli venäläinen sosialisti Aleksandr Herzen teoksessaan Vastarannalta (1855): "”He siellä nälkään kuolevat eivätkä ketkään muut, – – kun taas me istumme yläkerrassa ja keskustelemme sosialismista šamppanjan ja leivonnaisten äärellä.”"
Suomessa näkyvimpiin salonkikommunisteihin kuului Hella Wuolijoki, joka oli myös näytelmäkirjailija, miljoonaomaisuuden hankkinut kauppahuoneen pitäjä, elinkautisvanki ja Yleisradion pääjohtaja. Suomalaisen tiede-elämän tunnetuimpia salonkisosialisteja oli Väinö Voionmaa. Voionmaa oli arvostettu historioitsija, jolle sosialismi oli ennen kaikkea aineellinen ja henkinen sivistysliike. Häneen voitiin aina viitata, kun tiedemaailmaa syytettiin porvarillisuudesta tai vasemmistolaisten syrjimisestä.
Yrjö Ikonen
Yrjö Ikonen (18. toukokuuta 1902 Turku – 24. marraskuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan basso. Lisäksi hän on esiintynyt suomalaisissa elokuvissa pienehköissä sivurooleissa.
Ura
Yrjö Ikonen valmistui aluksi voimistelunopettajaksi ja toimi opettajana Helsingin eri kouluissa vuosina 1928–1943. Hän opiskeli laulua kotimaassa Väinö Lehtisen johdolla sekä Keski-Euroopassa ja Italiassa. Ikonen piti ensikonserttinsa vuonna 1930 ja sai vuonna 1934 kiinnityksen Suomalaiseen Oopperaan, jossa hän esiintyi vuoteen 1961 saakka. Hänellä oli huomattavia bassorooleja mm. W. A. Mozartin, Gioacchino Rossinin ja Richard Wagnerin oopperoissa, ja kaikkiaan hän esiintyi yli sadassa oopperassa ja operetissa. Hän teki konserttimatkoja Skandinavian maihin ja Neuvostoliittoon.
Perhe
Yrjö Ikonen oli naimisissa voimistelunopettaja Märtha Ikosen o.s. Ryselin kanssa, ja heidän lapsensa olivat Jussi ja Liisa (Uusitalo). Yrjö Ikosen vanhemmat olivat asemapäällikkö Georg Johannes Ikonen ja Selma Bergman.
Yrjö Ikonen oli näyttelijä Kim Ikosen isoisä. Lisäksi hän oli näyttelijän ja operettilaulajan Gerda Ryselinin lanko. Yrjö Ikosen lapsenlapsenlapsi on näyttelijä-tanssija-laulaja Diana Anttila.
Broken Arrow – operaatio erämaassa
Broken Arrow – operaatio erämaassa on John Woon ohjaama toimintaelokuva vuodelta 1996. Elokuvan pääosissa ovat John Travolta sekä Christian Slater. Elokuvan musiikin on säveltänyt Hans Zimmer. Yhdysvalloissa Broken Arrow tuotti 70 770 147 dollaria ja ulkomailla 79 500 000 dollaria.
Elokuvassa Travolta ja Slater lentävät B-3-pommikoneella, joka on todellisuudessa B-2 Spirit.
Juoni
Majuri Victor Deakins (John Travolta) ja kapteeni Riley Hale (Christian Slater) ovat lentäjiä Yhdysvaltain ilmavoimissa. Deakins ja Hale saavat tärkeän ja salaisen tehtävän: heidän on kuljettava kahta ydinohjusta. Kesken lennon Deakins kuitenkin yrittää tappaa Halen ja siepata ydinohjukset. Taistelun tiimellyksessä Deakins heittää Halen ulos koneesta heittoistuimen avulla. Deakins olettaa Halen kuolleen, sillä he ovat lentäneet hyvin lähellä maan pintaa. Herättyään Hale tutustuu puistonvartija Terry Carmichaeliin (Samantha Mathis), jonka kanssa hän päättää estää Deakinsinin toimet.
Nino Castelnuovo
Francesco ”Nino” Castelnuovo (28. lokakuuta 1936 Lecco, Italia – 6. syyskuuta 2021 Rooma, Italia ) oli italialainen näyttelijä.
Castelnuovo esiintyi Guy Foucherina ranskankielisessä musikaalissa Cherbourgin sateenvarjot (1964), joskin lauluosuudet hoiti José Bartel. Castelnuovo näytteli myös elokuvissa Rocco ja hänen veljensä (1960), Dollari laukauksesta (1966), Viiden miehen armeija (1969), Camille 2000 (1969), Kiusanhenki (1973) ja Englantilainen potilas (1996).
Coupe des Alpes
pienoiskuva|Belgialainen [[Jacques Herzet osallistui vuoden 1953 ralliin Ferrarilla.]] Coupe des Alpes (myös Ranskan alppiralli) oli rallikilpailu, jonka päämaja oli Marseillesissa. Kilpailua järjestettiin vuodesta 1932 vuoteen 1971. Kilpailu oli aikanaan yksi arvostetuimmista kilpailuista.
Historia
Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1932 nimellä Rallye des Alpes Françaises. Toisen maailmansodan jälkeen kilpailu jatkui vuonna 1946 nimellä Rallye International des Alpes. 1940-luvulla reitti alkoi kulkea myös Itävallan, Saksan, Italian ja Sveitsin alueella. Vuodesta 1953 alkaen kilpailu oli mukana rallin EM-sarjassa ja vuonna 1971 rallin MM-sarjaa edeltäneessä International Championship for Manufacturers -sarjassa.
Rentarō Mikuni
thumb|Rentarō Mikuni 1950-luvun aikoihin. Rentarō Mikuni (, 20. tammikuuta 1923 – 14. huhtikuuta 2013 ), oikealta nimeltään Masao Satō, oli japanilainen näyttelijä. Hän teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1951 Zenmassa ja otti roolihahmonsa nimen taiteilijanimekseen. Hän voitti uransa aikana kolme Japanin akatemian palkintoa.
Luettelo Suomen muistomerkkivetureista
Luettelo Suomen muistomerkkivetureista sisältää pysyvästi julkisilla paikoilla olevat muistomerkeiksi asetetut ja kunnostetut veturit ja niihin liittyvät vaunut.
Suomessa vanhoja vetureita on kunnostettu muistomerkeiksi runsaat 30. Suomen Rautatiemuseon mukaan ainakin Tampereella, Kouvolassa, Riihimäellä ja Pieksämäellä muistomerkkivetureita on useampi kuin yksi.
Suomen Jalkinetyöntekijäin Liitto
Liitto perustettiin ensimmäisen kerran vuonna 1897 alan työntekijöiden yleisessä edustajakokouksessa. Järjestö kuitenkin lopetti toimintansa pian ja uusi Suomen Jalkinetyöntekijäin Liitto muodostettiin heinäkuussa 1905 Viipurissa pidetyssä suutarien neljännessä edustajakokouksessa. Liiton keskuspaikaksi valittiin Helsinki.
Vuonna 1906 liittoon kuului 9 osastoa ja 450 jäsentä. Liiton puheenjohtajaksi valittiin 1907 K. Hietanen.
Vuonna 1910 liitto yhdistyi Suomen Nahanjalostustyöntekijäin Liiton kanssa muodostaen Suomen Nahkatyöväen Liiton. Lakkautettaessa liittoon kuului 207 jäsentä ja 10 osastoa.
Suolakala
thumb|Suolattua makrillia sipulien kera - liettualainen perinneruoka. Suolakala on kalan maustamista ja säilöntää suolaamalla. Sitä on käytetty vuosisatoja kalan säilömiseksi talven varalle. Hollantilaiset keksivät sillin suolauksen 1300-luvulla, ja tapa levisi myös Itämeren rannikoille. Suomessa suolakalaksi soveltui erinomaisesti muikku, siika, särkikalat ja merikaloista silakka. Myös muita kaloja, muun muassa haukea, suolattiin.
Suolakalaa on myös graavisuolattu kala, jota ei ole tarkoitettukaan pitempaikaiseen säilytykseen, vaan se syödään muutaman päivän aikana. Graavisuolaukseen soveltuu hyvin lohi ja muut sen sukuiset kalat. pienoiskuva|Kuivattua kalaa Intiassa
Suolattuun kalaan perustuvia ruokalajeja ovat muun muassa anjovispohjainen janssoninkiusaus, lasimestarin silli ja suolasilakasta tehty suutarinlohi.
Derviş Ali
pienoiskuva|200px|Derviş Ali asetetaan Astrahanin sijaishallitsijaksi. Sivu [[Iivana Julman kuvakronikka|Iivana Julman kuvakronikasta 1500-luvulta.]] Derviş Ali (1500-luku) oli Astrahanin kaanikunnan viimeinen kaani vuosina 1554–1556.
Astrahan itsenäistyi Kultaisen ordan alaisuudesta omaksi kaanikunnakseen 1466. Derviş Ali oli viimeisen ordan kaanin Ahmed bin Küčükin pojanpoika.
Krimin kaani Devlet I Girayta vaati Astrahanin liittämistä osaksi omaa kaanikuntaansa. Astrahanin kaani Abd al-Rahman pyysi Iivana Julman hallitsemaa Venäjää avukseen, jotta Astrahan säilyttäisi itsenäisyytensä. Vuonna 1554, jolloin Astrahania hallitsi jo toinen kaani Yamğurçı, nogai-kaani Ismail Beyn tukema Venäjä valtasi Astrahanin vasallikseen, jota Derviş Ali asetettiin hallitsemaan. Kaani Devlet Giray sai kuitenkin houkuteltua Derviş Alin puolelleen, ja vuonna 1555 Ali kapinoi ja rupesi ajamaan Venäjää pois Astrahanista. Venäjän armeija palasi Astrahaniin keväällä 1556 ja liitti sen tällä kertaa kiinteästi alueisiinsa. Kaanikunnan pääkaupunki Xacitarxan poltettiin ja Derviş Ali joutui pakenemaan maasta.
Tatarstanin pääkaupungin Kazanin vanhan kaupunginosan Derbiškin uskotaan olevan nimetty Derviş Alin mukaan.
Vannepaju
Vannepaju (Salix × dasyclados, syn. Salix dasyclados) on pajujen (Salix) sukuun kuuluva kasvi, joka on alun perin koripajun (Salix viminalis) ja tuhkapajun (Salix cinerea) välinen risteymä. Vannepajusta on sittemmin kehitetty monia kloonaamalla lisättyjä kantoja. Alkuperäinen vannepaju on emiyksilö. Vannepaju muistuttaa paljolti lähisukuista vesipajua, ja mahdollisesti osa vannepajukannoista kuuluukin vesipajun tavoin siperialaiseen Salix burjatica -lajiin.
Käyttö
Vannepaju on yksi Länsi-Euroopan tunnetuimmista punontatöihin käytetyistä pajuista. Vannepajua on vesipajun tavoin tutkittu myös energiakasvikäyttöön. Suomessa on kuitenkin tutkittu lähinnä vain vesipajua ja vannepajua on tutkittu vain vähän.
Bartolomeos I
Bartolomeos (syntyjään Δημήτριος Αρχοντώνης, Dimítrios Archontónis, s. 29. helmikuuta 1940 Imbros, Turkki) on Konstantinopolin ja Uuden Rooman arkkipiispa, ekumeeninen patriarkka. Bartolomeos on 270. patriarkka noin 2000 vuotta vanhassa ortodoksisessa kirkossa. Konstantinopolin patriarkaatin keskus on Turkin Istanbulissa.
Tausta
Bartolomeos syntyi Imbroksen saarella (turk. Gökçeada), joka sijaitsee Turkin puoleisella Aigeianmeren rannikolla. Bartolomeos on Turkin kansalainen mutta etnisesti turkinkreikkalainen. Hän puhuu kreikkaa, turkkia, latinaa, ranskaa, italiaa, englantia, saksaa ja muinaiskreikkaa.
Kirkolliset vihkimykset ja opiskelu
Dimitrios Arhondoris vihittiin 1961 munkiksi ja diakoniksi ja sai kirkolliseksi nimekseen Bartolomeos. Hän valmistui Istanbulin edustalla olevalla Halkin saarella sijainneesta teologisesta koulusta vuonna 1963 ja suoritti sen jälkeen kaksivuotisen asevelvollisuuden asevoimissa.
Vuosina 1963–1968 Bartolomeos opiskeli Roomassa sijaitsevassa katolisen kirkon orientaalisessa instituutissa sekä Sveitsissä Geneven lähellä Celignyssä sijaitsevasa Kirkkojen maailmanneuvoston ylläpitämässä Bosseyn Ekumeenisessa Instituutissa ja Saksassa Münchenin yliopistossa erikoisalanaan kanoniset lait. Tohtorinväitöksensä hän teki Rooman paavillisessa orientaalisessa instituutissa Gregoriaaniseen yliopistoon aiheesta ”Pyhien kanonien kodifiointi ja kanoniset instituutiot ortodoksisessa kirkossa”.
Vuonna 1968 Bartolomeos palasi Halkin saaren teologiseen kouluun ja hänet vihittiin papiksi samana vuonna. Samalla hän sai munkeille kuuluvan arkkimandriitan arvonimen. Piispaksi hänet vihittiin nimellä Filadelfian piispa vuonna 1973. Vuonna 1990 hänestä tuli Khalkedonin metropoliitta ja samalla Konstantinopolin patriarkaatin toimiston johtaja. Pyhän Synodin jäsen hän on ollut vuodesta 1974.
Patriarkkana
Kun Demetrios I kuoli lokakuussa 1991, valittiin metropoliitta Bartolomeos yksimielisesti uudeksi Ekumeeniseksi patriarkaksi. Hänet asetettiin virkaansa 2. marraskuuta 1991.
Patriarkka Bartolomeos on kunnostautunut kansainvälisissä kysymyksissä ja hän on toiminut välittäjänä islamilaisen maailman (Turkki) ja läntisen maailman (EU) välissä sekä Turkin ja Kreikan välisissä suhteissa. Hänet tunnetaan myös aktiivisuudestaan ympäristökysymyksissä, minkä vuoksi häntä on kutsuttu lempinimellä "Vihreä Patriarkka".
Bartolomeos osallistui paavi Franciscuksen virkaanastumismessuun maaliskuussa 2013. Tämä oli ensimmäinen kerta vuoden 1054 (ks. suuri skisma) jälkeen, kun Konstantinopolin ekumeeninen patriarkka otti osaa Rooman piispan virkaanastujaisiin.
Vuonna 2019 Bartolomeos allekirjoitti tomosin, jolla tunnustettiin vasta perustettu Ukrainan ortodoksinen kirkko patriarkaatin alaiseksi autokefaliseksi kirkkokunnaksi. Tämä aiheutti närää Moskovassa ja Moskovan patriarkka Kirill katkaisi ehtoollisyhteyden Konstantinopolin patriarkaatin alaisuudessa toimivien kirkkokuntien kanssa.
Toukokuussa 2022 Bartolomeos hyväksyi Serbian ortodoksisesta kirkosta eronneen Makedonian ortodoksisen kirkon autokefalian.
Kunnianosoitukset
Bartolomeoksella on lukuisia kunniatohtorin arvonimiä useissa yliopistoissa muun muassa Ateenan yliopiston teologisessa koulussa ja Moskovan teologisessa akatemiassa. Yhdysvaltojen kongressi myönsi hänelle vuonna 1997 kultaisen mitalinsa.
Vesipaju
Vesipaju (Salix 'Aquatica Gigantea', syn. Salix burjatica var. aquatica) on pajujen (Salix) sukuun kuuluva kasvi, joka on hyvin nopeakasvuinen. Nopeakasvuisuutensa vuoksi sen käyttöä energiametsätaloudessa on tutkittu paljon monissa eri maissa, muun muassa Suomessa, Ruotsissa, Irlannissa, Isossa-Britanniassa, Kanadassa, Yhdysvalloissa sekä Uudessa-Seelannissa. Vesipaju sopii hyvin myös korien punontaan tai muihin vastaaviin pajutöihin. Länsi-Euroopassa pajutöihin käytetään yleensä vannepajua (Salix × dasyclados), jota on tutkittu myös energiakäyttöön.
Vesipajun historia Suomessa
Suomeen vesipajun toi Eeva Tapio (o.s. Relander) vierailtuaan vuonna 1948 vesipajuviljelmillä Tanskassa. Vesipajua istutettiin kymmenelle erilliselle Maatalouden tutkimuskeskuksen koealueelle, ja pajuja tutkittiin useissa tutkimuksissa vuosina 1950–1953. Vuonna 1953 Suomeen haettiin Tanskasta lisää vesipajuja, ja niitä istutettiin eri puolille Suomea Metsäntutkimuslaitoksen erilaisia kenttätutkimuksia varten. 1960-luvulla Suomeen tuotiin vesipajun emiyksilö Unkarista. Sen jälkeen vesipajua on tutkittu Suomessa monissa erilaisissa tutkimuksissa seuraavien vuosikymmenten aikana.
Lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia
Lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-palkinto (ennen vuotta 2016 Finlandia Junior -palkinto) on Suomen Kirjasäätiön vuodesta 1997 jakama kirjallisuuspalkinto, joka myönnetään ansiokkaalle suomalaiselle lasten- tai nuortenkirjalle. Palkinnon arvo on 30 000 euroa.
Palkinto jaetaan Kirjasäätiön hallituksen vuosittain asettaman kolmijäsenisen valintalautakunnan ehdotusten pohjalta. Lautakunta nimeää kolmesta kuuteen ehdokasta palkinnonsaajaksi ja valitsee palkinnon jakavan henkilön.
Palkinnon nimi muuttui vuonna 2016 Finlandia-Junior-palkinnosta lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-palkinnoksi. Nimenmuutoksella haluttiin korostaa Finlandia-palkintojen ja kirjallisuudenlajien samanarvoisuutta.
Teneriffanmaite
Teneriffanmaite (Lotus campylocladus) on hernekasvien (Fabaceae) heimoon kuuluvan maitteiden suvun laji. Teneriffanmaitetetta kasvaa endeemisenä eli kotoperäisenä Teneriffan saarella. Se kasvaa tiheissä mättäissä kanarianmäntymetsien kenttäkerroksessa, jossa usein ei juuri muita lajeja tavata.
Lehdet ja oksat
Teneriffanmaitteen varret ovat kohenevia ja kasvavat tiheissä mättäissä muodostaen pieniä pensaita. Lehdissä on viisi lehdykkää, jotka ovat muodoltaan suikeita tai soikeita. Varret ja lehdet ovat hienon samettimaisen karvan peittämiä.
Kukat
Teneriffanmaite kukkii keväällä, ja sen kukinnoissa on yleensä 3–6 kukkaa. Kukat ovat 6–9 millimetriä pitkiä.
Levinneisyys
Teneriffanmaitetta kasvaa endeemisenä Teneriffalla saaren länsiosissa. Sitä tavataan kanarianmäntyvyöhykkellä ja Las Cañadasin kalderan alueella Teiden kansallispuistossa, jossa se viihtyy laavakivikoissa ja tuhkaisessa maaperässä. Se on usein alueen kenttäkerroksen harvoja lajeja.
Pegida
Pegida (Patriotische Europäer gegen die Islamisierung des Abendlandes, ’Isänmaalliset eurooppalaiset Lännen islamisoitumista vastaan’) on vuonna 2014 syntynyt saksalainen äärioikeistolainen kansalaisliike, joka vastustaa Euroopan islamisaatiota ja liian sallivana pitämäänsä Saksan ja muun Euroopan maahanmuuttopolitiikkaa. Liike toimii Leipzigissa nimellä Legida.
thumbnail|Pegidan mielenosoitusmarssi [[Dresdenissä joulukuussa 2014.]]
Ensimmäiset mielenosoitukset
Liike on järjestänyt vuoden 2014 lokakuusta lähtien viikoittaisia marsseja etenkin Dresdenissä. Joulun 2014 alla Pegidan marssiin osallistui 17 500 ihmistä. Vuoden 2015 alussa marsseilla on käynyt 25 000 ihmistä.
Pegida käyttää iskulausetta ”wir sind das Volk”, jota itäsaksalaiset käyttivät Berliinin muurin kaatumisen yhteydessä 25 vuotta aiemmin. He kantavat marsseillaan bannereita, joissa lukee esimerkiksi ”Haluamme kotimaamme takaisin”. Myös saksalaisen natsien vastaisen juristin Josef Wirmerin suunnittelema ristilippu on Pegidan tapahtumissa yleinen. Wirmerin poika on harkinnut lipun käytön vuoksi oikeustoimia.
Suosion vaihtelu
Talven 2015 aikana Pegidan suosio romahti nopeasti. Esimerkiksi helmikuun alussa sen mielenosoitukseen osallistui Dresdenissä enää 2 000 ihmistä, kun kuukautta aikaisemmin heitä oli noin 25 000. Liike ei myöskään onnistunut leviämään muihin kaupunkeihin, eikä sopimaan yhteisistä tavoitteista. Vastamielenosoittajien määrä oli useilla paikkakunnilla monikymmenkertainen Pegidan kannattajiin nähden. Vappuaattona liikkeen toinen perustaja Kathrin Oertel pyysi julkisesti muslimeilta ja maahanmuuttajilta anteeksi Pegidan aiheuttamaa vihakampanjaa. Oertelin mukaan hän ei enää vihaa islamia eikä pidä enää Euroopan ongelmia maahanmuuttajien tai turvapaikanhakijoiden syynä.
14. syyskuuta 2015 Pegida sai kokoon 5 000 mielenosoittajaa Dresdeniin osoittamaan mieltä Saksan liberaalia maahanmuutopolitiikkaa vastaan. Liikkeen johtaja Lutz Bachmann ilmoitti liikkeen suunnitelmista perustaa oma puolue, joka pyrkii valtaan paikallisissa ja valtakunnallisissa vaaleissa. Hän myös kehotti lisäämään yhteistyötä Vladimir Putinin kanssa. Bachmann on esiintynyt valokuvissa Hitler-viiksissä, ja häneen onkin kohdistunut natsisyytöksiä.
Saksan ulkopuolella
Vuonna 2015 Pegidaa yritettiin levittää Saksasta myös muun muassa Ruotsiin, Itävaltaan ja Sveitsiin, mutta ei saavuttanut Saksan ulkopuolella merkittävää suosiota. Esimerkiksi Malmössä järjestetyssä Ruotsin ensimmäisessä mielenosoituksessa oli vain 30 osallistujaa, kun taas vastamielenosoittajia oli paikalla 3 000. Norjan ensimmäinen tapahtuma keräsi vajaat 200 mielenosoittajaa. Helmikuun lopulla Englannin Newcastlessa järjestetyssä Pegida-mielenosoituksessa oli vajaat 400 osallistujaa ja 2 000 vastamielenosoittajaa. Huhtikuun alussa Pegida järjesti Lontoossa kokoontumisen, johon osallistui 100–200 henkeä. Heidän kuultiin huutaneen muun muassa Hitleriä tukevia iskulauseita, vaikka Britannian Pegida kielsi olevansa rasistinen.
Tammikuussa 2021 Pegidan kannattajia osallistui Hollannissa koronatoimien vastaisiin mielenosoituksiin, jotka yltyivät mellakoinniksi ja ryöstelyksi.
Ohjelmat ja tavoitteet
right|200px|thumb|Pegidan kannattajia mielenosoituksessa Dresdenissä. Pegida esitteli tammikuussa 2015 kuusikohtaisen ohjelmansa, jossa vaadittiin Saksaa ottamaan vastedes maahan kokeneita ammattilaisia pakolaisten sijaan, lisäämään integraatioponnisteluja, karkottamaan islamistit ja uskonnolliset fanaatikot, lisäämään kansanäänestyksiä, lisäämään poliisin rahoitusta sekä lopettamaan sodan lietsominen Venäjää vastaan.
Vuonna 2014 Pegida julkaisi ensimmäisen, 19-kohtaisen ohjelmajulistuksensa. Siinä liike sanoo puolustavansa juutalaisuuteen ja kristinuskoon perustuvia eurooppalaisia arvoja väkivaltaiselta ideologialta sekä vastustavansa kaikenlaista poliittista ja uskonnollista radikalismia, kuten islamismia. Pegida sanoo vastustavansa ääri-islamia, uskonnollista fanatismia ja Isis-järjestön väkivaltaa, mutta ei islamia tai maahanmuuttajia. Se vastustaa islamilaisen radikalismin ja islamilaisen lain alaisten rinnakkaisten yhteiskuntien syntymistä Saksassa. Se vastustaa Euroopan nykyistä maahanmuuttopolitiikkaa, jota se pitää liian sallivana. Liikkeen kannattajat ovat huolissaan muslimitulijoiden suuresta määrästä. Pegida haluaa maahantulijoiden tehokkaampaa integrointia ja rikoksiin syyllistyneiden palauttamista. Se kannattaa Sveitsissä, Kanadassa ja Etelä-Afrikassa käytössä olevaa maahanmuuton mallia, jossa tulijoita otetaan kohdemaan tarpeiden mukaisesti. Se haluaa kaikkien EU-maiden osallistuvan tasapuolisesti sotaa ja vainoja pakenevien pakolaisten asuttamiseen, ei vain Saksan, joka ottaa Euroopan maista suurimman määrän pakolaisia.
Liikkeen keskuspaikassa Dresdenissä ei ole paljon maahanmuuttajia eikä etenkään muslimeja, mutta marssijat sanovat haluavansa välttää ennalta Saksan muiden kaupunkien tilanteen.
Johto
Pegidan perustaja ja puheenjohtaja on dresdeniläinen Lutz Bachmann. Bachmannin mukaan Pegidaa johtaa seitsemän henkilöä, joista jokaisella on liikkeessä yhtä paljon valtaa. Tammikuun lopussa 2015 Bachmann erosi liikkeen johtotehtävistä. Julkisuuteen oli levinnyt kuva, jossa hänellä on samanlaiset viikset ja samoin kammattu tukka kuin Adolf Hitlerillä. Bachmann oli myös Facebookissa nimitellyt pakolaisia ”elukoiksi” ja ”saastaksi”. Kuukauden kuluttua hän palasi liikkeen puheenjohtajaksi ja sanoi eronsa syynä olleen kuvan olevan väärennös. Bachmannilla on takanaan rikostuomioita murroista ja huumeiden hallussapidosta.
Kannatus
Vaihtoehto Saksalle -puolue on tukenut Pegidaa avoimesti. Pegidan joukoissa on paljon tavallisia keskiluokkaisia ja työväenluokkaisia saksalaisia mutta myös tunnettuja uusnatseja ja Saksan kansallisdemokraattisen puolueen jäseniä.
2015
Pegida osallistui kesäkuussa 2015 vaaleihin ensimmäisen kerran. Pegidan ehdokas tuli neljänneksi Dresdenin pormestarinvaalissa saatuaa 9,6 prosenttia äänistä.
Vastustus
Pegida on syyttänyt saksalaista mediaa aiheen yksipuolisesta ja asenteellisesta uutisoinnista. Saksalainen ARD-televisiokanava käytti kerran RTL-kanavalle työskentelevää, rasistiksi tekeytynyttä valemielenosoittajaa Pegidan edustajana ja joutui pyytämään katsojiltaan anteeksi.
Lappalaiset skandinaavisessa tarustossa
200px|thumb|Lappalaisnainen hiihtää. [[Olaus Magnus (1553). Myös oletus naisten valta-asemasta lappalaisten keskuudessa on herättänyt pelkoa.]]
Lappalaiset tunnetaan skandinaavisessa kansanperinteessä ennen kaikkea voimallisina ja pelottavina noitina, samaan tapaan kuin suomalaisessa kansanperinteessä.
Skandinaavisissa tarinoissa saagoissa saamelaisista käytetään muun muassa nimityksiä "finnar", "lappir" ja "semsveinar". Joskus saamelainen ja suomalainen saattoivat mennä sekaisin ainakin myöhemmässä tulkinnassa, sillä suomalaisiakin on ajoittain on kutsuttu nimellä "finn". Yleisimmin suomalaiset on kuitenkin käsitetty kveeneiksi, kuten edelleen nykynorjassa. Myös karjalaiset on mainittu saagoissa. Suomalaisten (Kvenlandin väen) kerrotaan myös taistelleen lappalaisia (lappir) vastaan.
Muinaisskandinaaveilla oli saagojen mukaan saamelaisia tietäjiä apureinaan. Usein ihmisten poikkeukselliset taikakyvyt nähtiin seurauksena lappalaisista sukujuurista tai siitä, että henkilö oli käynyt lappalaisten opissa. Sekä lappalaisten että heidän noituuttaan opiskelleiden skandinaavien kerrotaan saagoissa tehneen samankaltaisia taikuuksia.
Muinaisskandinaaviset ryhmät saattoivat käyttää saamelaisten tietäjien mainetta muiden ryhmien pelotteluun. Vihollistakin on voitu leimata siitä, että he käyttävät hyväkseen lappalaisnoitia. Noituus koettiin usein epäoikeudenmukaiseksi, kieroksi ja epämiehekkääksi. Jopa ylijumala Odin sai muiden jumalten silmissä huonoa mainetta noituuksistaan. Muinaisskandinaavissa noituus oli "seid", joka on sukua saamen sanalle sidda, suomeksi seita.
Olaf Haraldinpojan saaga
Olaf Haraldinpojan saagassa eräs soturi oli nimeltään Pieni Finn. Saaga kertoo tosin vain epämääräisesti, että jotkut väittivät häntä lappalaisen (finn) rodun edustajaksi. Finn oli todella lyhyt, mutta niin nopea, ettei mikään hevonen voinut voittaa häntä. Tällä ehkä tarkoitettiin sitä, että hän pystyi nopeasti hiihtämään syvässä hangessa, jossa hevosten oli hankala tarpoa. Hän oli kuningas Hrorekin uskottuja miehiä, mutta välttääkseen epäluuloja kuningas puhui hänen kanssaan syrjässä ja pikaisesti.
Vatnsloesaga
Vatnsloesaga-niminen saaga kertoo kahden lappalaisen (semsveinar) matkanneen Islantiin kadonnutta esinettä etsimään. Matkan he suorittivat ilmeisesti valaina. Myös Heimskringlan mukaan lappalainen kävi Islannissa valaaksi muuttuneena. Hän vakoili Islantia Harald Gorminpojan hyväksi. Skandinaavipäällikkö Hundigr osasi noituutta, ja hän muuttui valaaksi hyökätessään erään laivan kimppuun. Valaaksi muuttuminen on ilmeisesti peräisin saamelaisesta perinteestä, jossa tietäjä vaipuu transsiin, ja hänen sielunsa uskotaan matkustavan tuonelaan valaan hahmossa.
Pietari I Julma
Pietari I Julma (s. 30. elokuuta 1334 Burgos – 1369) oli Kastilian kuningas vuosina 1350–1369 isänsä Alfonso XI:n kuoleman jälkeen. Alfonso XI:llä oli kymmenen aviotonta lasta Leonor de Guzmánin kanssa, ja nämä tulivat aiheuttamaan surua ja sekasortoa Pietari I:n valtakaudella.
thumb|Nájeran taistelu vuonna 1367. Vasemmalla englantilaiset joukot Mustan prinssin johdolla sekä Pietarin kastilialaiset, oikealla Henrikin kapinalliset sekä ranskalaiset, joita johtaa [[Bertrand du Guesclin. Taistelussa du Guesclin jäi vangiksi.]] Pietari I:n noustua valtaan Portugalin leskikuningatar Maria vangitutti ja surmautti miehensä rakastajattaren Leonor de Guzmánin. Teko suututti Alfonso XI:n ja de Guzmánin aviottomat lapset, joista vanhin Henrik Trastamaralainen nosti kapinalipun kuningasta vastaan.
Nuori kuningas oli nainut ranskalaisen Bourbonin Blankan, jonka oli kuitenkin hylännyt heti häiden jälkeen ja palannut rakastajattarensa Maria de Padillan luo. Kuningattarensa Pietari I sulki Toledon linnaan, eivätkä aviopuolisot nähneet enää koskaan toisiaan. Samalla Ranskan ja Kastilian välit rikkoontuivat, ja Pietari I asettui satavuotisessa sodassa englantilaisten puolelle ja haki liittolaista Gascognea hallussaan pitäneestä Mustasta prinssistä, Englannin kuninkaan Edvard III:n pojasta. Englantilaisten tuella Pietari I voitti ranskalaisten avustaman velipuolensa Henrik Trastamaralaisen, mutta kun Pietari ei halunnut maksaa luvattua summaa Mustalle prinssille, palasi prinssi Ranskan puolelle ja Pietari I jäi lopulta tappiolle.
thumb|Henrik II surmaa omakätisesti velipuolensa Pietari I:n Pietari I Julmaa seurasi valtaistuimelle hänen velipuolensa Henrik Trastámaralainen, hallitsijana Henrik II Äpärä (1369–1379). Pietari I:n ja Maria de Padillan tytär avioitui Juhana Gentin kanssa. Heidän tyttärensä Lancasterin Catalina nai Henrik II Äpärän pojanpojan Henrik III:n, mikä yhdisti Pietari I Julman ja hänen velipuolensa Henrik II Äpärän sukuhaarat.
Kirsten Dunstin filmografia
pienois|pysty|Kirsten Dunst [[Cannesin elokuvajuhlat|Cannesin elo­kuva­juhlilla Marie Antoinetten ensi-illassa vuonna 2006.]] Tämä on Kirsten Dunstin filmografia.
Mäntyharjun reitti
thumb|[[Enonvesi (Mäntyharju)|Enonveden Enolahti peltoalueen takana.]] Mäntyharjun reitti on järvireitti Kymijoen vesistössä Etelä-Savon ja Kymenlaakson maakuntien alueella. Se sijaitsee Kymijoen vesistön läntisen pääosan eli Päijänteeseen laskevien reittien ja Vuoksen vesistön välissä. Järvireitin suurin järvi on Puula, mutta reitin alueella on kaikkiaan 1 700 järveä. Reitti laskee Pyhäjärveen, joka on viimeinen suuri järvi Kymijoen yläjuoksun varrella ensimmäisen Salpausselän pohjoispuolella. Täällä reitin osuus Kymijoen kokonaisvesimäärästä on noin 13 % ja keskivirtaama 33 m³/s. Vesistön koskialueista on 16 % suojeltuja. Vuohijärven itäpuolella sijaitsee Repoveden kansallispuisto.
Historia
Turun rauhassa vuonna 1743 sovittu Ruotsin ja Venäjän välinen valtakunnanraja kulki osittain Mäntyharjun reittiä pitkin. Reitin varrella on rajamerkkejä kallioissa, sekä muutamia muistomerkkejä. Venäläiset rakensivat ensimmäisen maailmansodan aikana vuosina 1915–1917 puolustuslinjoja eri puolille Suomea suojaamaan Pietaria, joista ns. toisen sisämaan puolustuslinjan läntinen haara suojasi Savon rataa, kulkien Ristiinan, Mäntyharjun ja Jaalan kautta Kouvolaan. Kenttälinnoitteita (lähinnä taisteluhautoja) on Mäntyharjun reitin vesistöjen varrella noin 28:ssä eri kohteessa lähinnä maakannaksilla.
Uitto ja teollisuus
Mäntyharjun reitti toimi puun vesikuljetusväylänä yli 200 vuoden ajan. Voikosken vesisaha aloitti toimintansa vuonna 1775 ja teollisen mittakaavan uittotoiminta käynnistyi, kun Kymijoki oli perattu vuonna 1870. Mäntyharjun lauttausyhtiö alkoi hoitaa kaiken puunuiton reiltillään vuodesta 1892 alkaen. Halla-yhtiön vuonna 1910 aloittama tukinuitto oli huipussaan sotien välillä 2,5 miljoonaa tukkia vuodessa irtouittona. Osa puista tuli Saimaalta Honkataipaleen ylitse. Nippu-uittoon päästiin vuonna 1963, mutta uitettava vuotuinen puumäärä jäi noin puoleen puolen miljoonan kuution kannattavuusrajasta. Puunuitto Mäntyharjun reittiä Voikkaalle loppui käytännössä vuonna 1976, kuljetusten siirryttyä kustannussyistä kumipyörille mm. valtatie 15:n Kouvola-Ristiina-tieosuuden valmistuttua 1970-luvulla.
Reitin varrella on lukuisten sahalaitosten lisäksi toiminut ja toimii yhä muutakin metsäteollisuutta, muun muassa Kissakosken paperihiomo, joka on nykyisin Kissakosken tehdasmuseo, kaasuja valmistava Woikoski, UPM:n Kalson vaneritehdas. Verlan pahvitehtaan perintöä vaalii Verlan pahvitehdas-museo. Mäntyharjun reitin vesivoimalaitosten yhteisteho on 6,75 MW.
Sillat
Merkittävä Mäntyharjun reitin ylittävä silta löytyy valtatie 5:ltä Vihantasalmelta. 182 metriä pitkä silta on maailman suurin valtatiellä oleva liimapuinen riippuansassilta. Mäntyharju-Voikoski-tien varrelta löytyy myös käsin paikan päällä vuonna 1936 rakennettu Virransalmen museosilta, sekä siitä etelään v. 2004 uusittu Hillosensalmen silta, missä alun perin oli kääntö-tyyppinen Savon radan rautatiesilta. Savon rata seuraakin Mäntyharjun reittiä. Näiden lisäksi kaikkien valjastettujen ja uittoa varten perattujen koskien yli johtavat patosillat kuuluvat osana paikalliseen miljööhön.
Kosket
Mäntyharjun reitillä on yhteensä yli 20 koskea, joista osa on kunnostettu kalastus- ja virkistyskäyttöön. Läsäkoski oli Mikkelin pitäjän ainoa lohenpyyntipaikka ja 1840-luvulla koskeen perustettiin mylly (lopetettiin 1950-luvulla) ja sahalaitos (lopetettu 1939). Laitokset työllistivät enimmillään 400 henkilöä. Kalanviljelyslaitos oli toiminnassa vuosina 1931-1968.
Kissakoskeen rakennettiin kanava 1850-luvulla, Kissakosken paperitehdas ja puuhiomo olivat toiminnassa vuosina 1907–1920 ja tulipalon jälkeen Kissakosken puuhiomo vuosina 1922–1939. Kaplan- turbinilla toteutettu vesivoimalaitos valmistui 1932. Hiomon toiminnan loputtua 1939 sähköntuotantoon valjastettiin päärakennuksessa oleva Francis- turbiini v. 1942 ja niihin tilohin perusti Suur-Savon Sähkö Oy 2000-luvulla sähkönäyttelyn. Tehdasrakennuksen tiloissa toimii myös pienyrityksiä.
Ripatin-, Puuskan- ja Kaivannonkoskissa harrastetaan kalastusta ja melontaa.
Myös Kuomio-, Pyhä- ja Miekankoskissa kalastetaan, kuten myös Verlan alapuolisessa Puolakankoskessa. Pyhäkosken nippu-uittokanavaan rakennettiin venesulku vuonna 1998. Miekankoskella on Turun rauhan muistomerkin lisäksi uittotupa-museo ja kahvila. Miekankoski oli ennen 1800-luvun loppupuolta Miekansalmi, koski siihen syntyi vasta, kun Voikoskea ruopattiin.
Siikakoskeen rakennettiin vesisaha vuonna 1826 ja myöhemmin kaksi myllyä sekä pieni vesivoimalaitos vuonna 1917.
Tampereen seudun linja-autoliikenne
pienoiskuva|Vuonna 2002 valmistunut Lahti Scala Scania L94UB -bussi Tampereen Keskustorilla. Tampereen seudun linja-autoliikenne on Tampereen seudun joukkoliikenteen linja-autoilla liikennöitävää paikallisliikennettä. Linja-autoliikenne kattaa Tampereen seudun eli Tampereen, Nokian, Ylöjärven, Kangasalan, Lempäälän, Pirkkalan, Oriveden ja Vesilahden sekä osittain myös Hämeenkyrön ja Valkeakosken sisäisen liikenteen sekä näiden kuntien rajat ylittävän seutuliikenteen.
Tampereella linja-autoreiteissä on suosittu kaupungin rakenteen takia länsi-itäsuuntaisia heilurilinjoja, jotka ajavat keskustan läpi. Näin ollen vain muutamat linjat päättyvät keskustaan. Merkittävimpien keskustaan päättyvien linjojen pääteasema on yleensä Keskustorin bussiterminaalissa, muiden linjojen päätepysäkkejä on esimerkiksi Pyynikintorilla ja Sorin aukiolla. Keskustassa liikenne painottuu voimakkaasti Hämeenkadulle, joka on koko pituudeltaan joukkoliikennekatu. Tärkeimpiä linjoja ovat runkolinjat, jotka on numeroitu linjoiksi 1–10.
Historia
pienoiskuva|Viinikan Auto Oy:n Soldan-linja-auto vuodelta 1928. Ensimmäiset linja-autoliikennekokeilut Tampereen seudulla tehtiin jo varhain 1900-luvulla. Vielä tuolloin vaihtoehtona oli myös raitiotien rakentaminen. Etenkin 1920- ja 1930-lukujen kuluessa tehtiin useita yksityisiä yrityksiä linja-autoliikenteen käynnistämiseksi, mutta ennen 1930-luvun loppua mikään niistä ei jäänyt pysyväksi. Esimerkiksi vuonna 1920 tamperelainen liikemies Kaarlo Leander osti Saksasta kaksi käytettyä kaksikerroksista linja-autoa tarkoituksenaan kaupunkiliikenteen aloittaminen Tampereella, mutta tämä jäi vain yritykseksi.
Vakiintuneen paikallisliikenteen Tampereella aloitti yksityinen Tampereen Liikenne -osakeyhtiö. Tampereen Liikenne Oy:n perustamissopimus allekirjoitettiin 20. marraskuuta 1935. Perustajaosakkaat olivat tamperelaiset liikenteenharjoittajat Leino & Kumppanit Oy ja Väinö Paunu sekä huittislainen Lauttakylän Auto Oy. Leino & Kumppanit Oy lakkautettiin vuonna 1937 ja sen henkilökunta, kalusto ja liikenne siirtyivät Tampereen Liikenne Oy:lle.
Välittömästi perustamisensa jälkeen uusi yhtiö anoi Tampereen kaupungilta liikennelupaa kaikille kaupunkilinjoille ehdolla, ettei lupia myönnettäisi tänä aikana millekään muille liikennöitsijöille. Tampereen maistraatti myönsi uudelle yhtiölle viiden vuoden toimiluvan vuoden 1936 alusta lukien, mutta varsinaisen toimintansa Tampereen Liikenne Oy aloitti vasta vuoden 1937 alussa, jolloin se oli saanut hankituksi tarvittavan kaluston. Tampereen Liikenne Oy sai hoidettavakseen liikenteen myös Pohjois-Pirkkalasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1937 alussa liitetyllä alueella, kun siellä toimineet viisi liikennöitsijää luopuivat oikeuksistaan. Tampereen Liikenne Oy:n aloittaessa toimintansa sillä oli 39 linja-autoa, joista tosin vain osa oli varsinaiseen kaupunkiliikenteeseen sopivia, sekä autohalli Tammelan kaupunginosassa Tammelan puistokadun varrella. Ennen sotia yhtiölle valmistui vielä uusi autohalli Nekalaan Lempääläntien varteen. Yhtiön autot olivat väriltään aluksi punaisia, mutta varsin pian ne maalattiin sinisiksi; sinistä väriä pidettiin paremmin kaupunkikuvaan sopivana. Vuonna 1939 Tampereen Liikenne Oy:llä oli yhteensä 65 linja-autoa, joista kaupunkiautoja oli 40 kappaletta. Suuri osa autoista oli varustettu dieselmoottorilla.
Toisen maailmansodan syttyminen merkitsi suuria vaikeuksia Tampereen Liikenne Oy:n toimintaan. Hankaluuksia olivat korvaavien polttoaineiden käytön aiheuttamien teknisten ongelmien synnyttämät myöhästymiset aikatauluista etenkin kaupunkiliikenteessä sekä puute kuljettajista ja asentajista. Lisäksi osa yhtiön kalustosta oli seisomassa toisaalta polttoaine- ja rengaspulan vuoksi, toisaalta puolustusvoimien käyttöön sopimattomina. Vanhan toimiluvan alkaessa umpeutua Tampereen kaupunki myönsi yhtiölle uuden viiden vuoden toimiluvan vuoden 1945 loppuun saakka; siitä lähtien lupa myönnettiin kerrallaan yhdeksi vuodeksi. Kun polttoainepula jatkui sota-ajan päättymisestä huolimatta, Tampereen Liikenne Oy alkoi harkita mahdollisuuksia johdinautoliikenteen aloittamiseksi ja anoi kaupungilta tarvittavan johdinverkon rakentamista. Tässä vaiheessa kaupunki päätti kuitenkin ottaa sisäisen liikenteen heti tilanteen niin salliessa kokonaan omaan hoitoonsa ja vuonna 1948 perustettu kaupungin liikennelaitos aloitti johdinautoliikenteen keskustasta Härmälään joulukuussa 1948. Seuraavien vuosikymmenten aikana sekä johdinautolinjojen että tavallisten linja-autolinjojen liikennöintiä laajennettiin rinnakkain, kunnes johdinautoista päätettiin vähitellen luopua vuoteen 1976 mennessä.
pienoiskuva|vasen|Linja-autoja Keskustorilla vuonna 1987. Tampereen seudun yhteistariffi otettiin käyttöön 1996, josta alkaen kaupungin sisäiset liput alkoivat kelvata Tampereen liikennelaitoksen bussien lisäksi myös seutuliikenteen busseissa sekä Teiskon linjoilla. Kaupungin sisäinen, TKL:n liikennöimä, liikenne pysyi kuitenkin vielä erillään seudullisesta linja-autoliikenteestä, kunnes vuoden 2011 alusta Tampereen kaupungin joukkoliikenneviranomaisen toimialuetta laajennettiin. Tällöin linja-autoliikenne muuttui seudulliseksi kattaen Tampereen kaupungin lisäksi koko Tampereen seudun alueen. Tuolloin seutulinjoilla (linjat 40-100) oli käytössä sama lippujärjestelmä kaupungin sisäisten linjojen kanssa. Kantakaupungin matkakorteilla pystyi siten matkustamaan myös seutulinjoilla Tampereen rajojen sisäpuolella. Seutulinjojen linja-autoja ei ollut kuitenkaan kytketty sähköisiin informaatiojärjestelmiin.
Euroopan unionin päivitetty palvelusopimuslaki edellyttää asteittain sukuoikeuspohjaisesta joukkoliikenteestä luopumista ja siirtymistä kilpailutettuun liikenteeseen. Tampereella suurin osa siirtymäajan sopimuksista päättyi 29. kesäkuuta 2014, jolloin liikennöinnin järjestämisvastuu siirtyy liikennöitsijöiltä kaupungille. Tällöin Paunun ja Länsilinjojen vastuulla olleita reittejä Tampereen naapurikunnissa siirtyi Tampereen joukkoliikenteen hallinnoimiksi. Pirkkalan, Lempäälän, Kangasalan, Nokian ja Vesilahden liikenne kilpailutettiin, jonka seurauksena Pirkkalan ja Nokian liikennettä liikennöi jatkossakin Paunu, kun taas Vesilahdella, Lempäälässä ja Kangasalla liikennöi jatkossa Länsilinjat. Lisäksi pieniä kilpailutuksia voitti myös pienempiä linja-autoyrityksiä.
Oriveden ja Ylöjärven liikenteessä ei vielä tapahtunut suuria muutoksia vuonna 2014. Oriveden liikenne perustuu pitkälti kaukoliikenteeseen, joiden sopimukset päättyivät vasta vuonna 2016. Ylöjärvellä joukkoliikenteeseen tehtiin pieniä uudistuksia laajentamalla Tampereen joukkoliikenteen toimialuetta Siivikkalaan ja Soppeenmäkeen vuosina 2008 ja 2013. Kesäkaudesta 2016 lähtien Ylöjärvi siirtyi osaksi Tampereen seudun joukkoliikennettä.