cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neuvostoliiton historia
Kylmän sodan alku
Sosialistisen leirin jäsenet sidottiin Neuvostoliittoon ystävyys- ja avunantosopimuksella, ja vuonna 1949 perustettiin Keskinäisen taloudellisen avun neuvosto, SEV. Jugoslavian kohdalla Stalinin halu kontrolloida muita sosialistisia maita epäonnistui. Siellä Josip Broz Titon johtamat partisaanit olivat nousseet valtaan omin avuin, eikä Tito halunnut alistua Moskovan määräyksiin.
Kun Kiinan sisällissota kääntyi Mao Zedongin kommunistien hyväksi, Kiina julistautui kansandemokratiaksi. Kiinassa kommunistit saivat jonkin verran apua Neuvostoliitolta, mutta valtaannousu tapahtui omin avuin. Kiinasta ja itsenäisesti toimineesta Kiinan kommunistisesta puolueesta ei tullut Neuvostoliiton satelliittivaltiota.
Jännitteet idän ja lännen välillä korostuivat Saksan kysymyksessä. Potsdamin konferenssissa 1945 päätettiin jakaa Saksa ja Berliini liittoutuneiden miehitysvyöhykkeiksi, kunnes liittoutuneet sallisivat maahan perustettavan keskushallituksen. Erimielisyydet miehityspolitiikasta johtivat siihen, että Neuvostoliitto katkaisi Ranskan, Yhdysvaltain ja Iso-Britannian miehittämiltä alueilta yhteydet Berliiniin omalle miehitysvyöhykkeelleen. Berliinin saartoa kierrettiin ilmateitse, kunnes Neuvostoliitto purki saarron 1949 ja päästiin sopuun Saksan jakamisesta Länsi- ja Itä-Saksaan. Kriisi antoi sysäyksen sotilasliitto Naton perustamiselle, mihin Neuvostoliitto vastasi perustamalla Varsovan liiton. pienoiskuva|Varsovan liitto perustettiin Varsovassa järjestetyssä konferenssissa vuonna 1955.
Korean sota
Aasiassa Korean sota jakoi osapuolet eri leireihin. Laajalti uskottiin, että Stalin oli Etelä-Koreaan suuntautuneen hyökkäyksen takana. Se piti paikkansa osittain, sillä Pohjois-Korean johtaja Kim Il-sung oli matkustanut maaliskuussa 1950 salaa Moskovaan neuvottelemaan Stalinin kanssa Korean niemimaan eteläosan vapauttamisesta. Aloite siihen oli kuitenkin tullut Kim Il-sungilta. Stalin oli lähes kuukauden kestäneissä neuvotteluissa myöntynyt Pohjois-Korean johtajan ehdottamaan hyökkäykseen. Stalin ei ollut kuitenkaan sitoutunut siihen, että Neuvostoliitto olisi suoraan sotilaallisesti ottanut osaa hyökkäykseen. Toukokuussa 1950 Neuvostoliitto oli aloittanut massiiviset sotatarviketoimitukset Koreaan ja lähettänyt neuvonantajia, joiden avulla oli laadittu lopullinen sotasuunnitelma. YK:n joukot tulivat Etelä-Korean avuksi, mikä johti Kiinan väliintuloon. Neuvostoliitto vältti suoraa osallistumista konfliktiin, mutta Korean sota motivoi Yhdysvaltoja solmimaan turvallisuussopimuksen Japanin kanssa.
Hruštšovin valtaannousu
Josif Stalin kuoli maaliskuussa 1953. Ennen hänen kuolemaansa huhut uusista puhdistuksista olivat jo levinneet laajalle, mutta kuolema esti nämä aikeet. Stalin katsoi juutalaisten lääkärien olleen Andrei Ždanovin kuoleman takana. Länsimaiset historioitsijat ovat arvelleet tämän olleen alkusoittoa Georgi Malenkovia, Vjatšeslav Molotovia ia ja salaisen poliisin päällikköä Lavrenti Berijaa kohtaan suunnatuille puhdistuksille. Stalinin kuoltua nämä nousivat maan johtoon. Hänen kuoltuaan valta siirtyi kollektiiviselle johdolle, kymmenjäseniselle presidiumille. Malenkov toimi pääministerinä, Molotov ulkoministerinä ja Berija sisäministerinä. Yksi keskuskomitean sihteereistä oli Moskovan puoluejärjestön johtaja Nikita Hruštšov.
Kremlin uusi johto ryhtyi heti lieventämään ulkopoliittista jännitystä. Korean sodan lopettaminen hyväksyttiin, suhteet Jugoslaviaan ja Kreikkaan elvytettiin, aluevaatimuksista Turkille luovuttiin ja otettiin esille neljän vallan miehittämän Itävallan asema. Ulkopolitiikassa aktiivisin oli Berija. Pian presidiumin keskuudessa ilmeni valtataistelua. Presidiumin keskuudessa pelättiin että salaisen poliisin päällikkönä Berija saisi liian vahvan aseman. Hänet vangittiin tekaistujen syytteiden perusteella ja teloitettiin. Valtiollinen poliisi järjestettiin uudelleen ja sen vaikutusta maan hallinnossa vähennettiin. Maahan perustettiin valtiollinen turvallisuuskomitea KGB.
Aluksi kollektiivisen johdon näkyvin hahmo oli ollut Malenkov. Hän yritti politiikallaan parantaa työläisten elintasoa lisäämällä kulutustavaroiden tuotantoa. Tähän tavoitteeseen ei kuitenkaan päästy ja Malenkov syrjäytettiin 1955, syytettynä vääränlaisesta talouspolitiikasta. Valta alkoi tämän jälkeen siirtyä yhä enemmän Hruštšovin käsiin. Hruštšov tukijoineen pitivät edelleen raskaan teollisuuden kehittämistä muita teollisuudenaloja tärkeämpänä.
Hruštšovin politiikka
pienoiskuva|Kosmonautit [[Juri Gagarin, Pavel Popovitš ja Valentina Tereškova pääsihteeri Nikita Hruštšovin kanssa Leninin mausoleumilla 1963.]] Hruštšov irtisanoutui stalinismista ja kritisoi Stalinia tämän hirmuteoista. Hruštšov kohdisti kritiikkinsä Staliniin eikä puolueeseen, vaikkakaan Hruštšov ei ollut itsekään täysin osaton Stalinin ajan rikoksiin, suorittaessaan Stalinin ohjeiden mukaan kommunistipuolueen sisällä puhdistuksia. Monia poliittisia vankeja ja entisiä sotilaita vapautettiin työleireiltä. Hruštšoville Stalinin kauden kritisointi oli keino mustamaalata poliittisia vastustajia. Stalinismin poistaminen johti ilmapiirin vapautumiseen. Kulttuurin suojasääksi kutsuttuna ajanjaksona kirjallisuuden ja taiteen alalla voitiin nauttia suuremmasta ilmaisuvapaudesta.
Maataloudessa Hruštšoviin suunnitelmat olivat kunnianhimoisia. Tuotannon lisäämiseksi valtavat maa-alat Pohjois-Kazakstanissa, Etelä-Siperiassa ja Euroopan puoleisen Venäjän lounaisosassa raivattiin maatalouden käyttöön. Kuivilla aroilla uudisviljely ei kuitenkaan sujunut, vaan sato kärsi kuivuudesta ja tuuli puhalsi maaperän päälliskerroksen pois. Nämä innovaatiot osoittautuivat myöhemmin luonnolle haitallisiksi. Hruštšovin suunnitelmat maissin kasvattamisesta sekä lihan ja maitotuotannon lisäämisestä epäonnistuivat surkeasti.
Hruštšovin aikana teollisuus hyötyi Siperiasta löydetyistä maakaasuvaroista. Erityisesti kasvatettiin kemianteollisuutta ja öljyteollisuutta. 1960-luvun alussa yksityiset kansalaiset saattoivat kokea elintasonsa parantuneen, mutta elintaso oli edelleen suhteellisen matala. Asuntopulan vuoksi käynnistettiin laaja asuntojen massatuotanto, joka ei täyttänyt korkeita laatuvaatimuksia. Hruštšovkoiksi kutsuttuihin kerrostaloihin asutettiin kaupunkien työväestö. Neuvostoliiton avaruusohjelman menestyksiä olivat ensimmäinen satelliitti Sputnik 1 ja ensimmäinen avaruuslentäjä Juri Gagarin.
Ulkosuhteet
pienoiskuva|Sotilasparaati [[Punainen tori|Punaisella torilla Moskovassa 1964.]] Stalinin kuoltua Neuvostoliitto kontrolloi koko Itä-Eurooppaa Jugoslaviaa lukuun ottamatta. Neuvostoliiton Itä-Euroopan satelliittivaltioiden alueella oli neuvostojoukkoja ja niiden oli toimittava Moskovan suostumuksella. Kun Hruštšovin valtaannousun jälkeen poliittinen ilmapiiri vapautui, Budapestissa noustiin Mátyás Rákosin sortohallintoa vastaan vuonna 1956. Uusi johtaja saatiin Imre Nagysta. Aluksi Neuvostoliitto hyväksyi vallanvaihdoksen, mutta kun Unkarin uusi johto ilmoitti hyväksyvänsä monipuoluejärjestelmän ja irtautuvansa Varsovan liitosta, neuvostojoukot tunkeutuivat maahan, kansannousu tukahdutettiin ja Nagy teloitettiin. Unkarin vapaustaistelijat eivät saaneet tukea länsimailta, joiden huomio oli keskittynyt Suezin kriisiin. Suhteet länteen paranivat vuosikymmenen lopulla. Ne kuitenkin kiristyivät jälleen, kun Neuvostoliitto ampui alas Yhdysvaltojen vakoilukoneen vuonna 1960 ja seuraavana vuonna Itä-Saksa rakensi Berliiniin Neuvostoliiton ja lännen vyöhykkeen välille muurin.
Kiinan ja Neuvostoliiton suhteet alkoivat Hruštšovin aikana viilentyä. Tämä johtui aluksi siitä että Hruštšov teki pesäeroa stalinismiin, mitä Mao ei hyväksynyt. Kiinan ja Neuvostoliiton välirikko kesti kaikki kaikkiaan 30 vuotta. Kiinan linjaa kommunistisessa leirissä seurasi vain Enver Hoxhan johtama Albania, joka erosi Varsovan liitosta 1961.
Neuvostoliitto pyrki vahvistamaan otettaan kolmannesta maailmasta myöntämällä taloudellista tukea, ennen kaikkea Intialle ja Egyptille. Tavoitteena oli näin myös vahvistaa sosialistien valtaa näissä maissa. Kuubassa Fidel Castron kapinalliset pääsivät valtaan vuonna 1959. Yhdysvalloissa maan suuntautumista sosialismiin katsottiin huolestuneina ja se johti epäonniseen Sikojenlahden maihinnousuun 1961. Seuraavana vuonna Neuvostoliitto asetti Kuubaan ohjuksia. Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy reagoi tähän ilmoittamalla että mikäli ohjuksia ei siirretä, Yhdysvallat harkitsisi hyökkäämistä uudelleen Kuubaan, mistä saattaisi seurata ydinsota. Yhdysvallat pidättäytyi hyökkäämästä, mutta asetti Kuuban kauppasaartoon. Kriisi ratkesi kun Hruštšov veti ohjukset pois ja Kennedy lupasi olla hyökkäämättä Kuubaan.
Hruštšovin syrjäyttäminen
Hruštšovin maine sai kolauksen Kuuban ohjuskriisissä. Hruštšov uhmasi kohtaloaan talouspolitiikan alalla tavoittelemalla nopealla aikataululla Yhdysvaltain elintasoa. Useat huonot sadot antoivat Hruštšovin arvostelijoille heidän kaipaamansa tilaisuuden. Maan teollisuuden kasvu oli lisäksi hidastunut. Lokakuussa 1964 Hruštšovin ollessa lomalla keskuskomitea äänesti hänet virasta.
Brežnevin aikakausi
thumb|[[Leonid Brežnev.]]
Brežnevin talouspolitiikka
Hruštšovin syrjäyttämisen jälkeen vallan otti jälleen kollektiivinen johto. Vuodesta 1966 puheenjohtajisto tunnettiin nimellä politbyroo. Kollektiivisen johdon muodostivat Aleksei Kosygin, Nikolai Podgornyi ja Leonid Brežnev. Brežnev nimitettiin pääsihteeriksi, Kosygin ministerineuvoston puheenjohtajaksi ja Podgornyi korkeimman neuvoston puheenjohtajaksi. Todelliseksi johtajaksi nousi pian Brežnev.
Brežnev otti tavoitteekseen tehdä maataloudesta tuottavamman. Neuvostoliitossa ilmaston vaikutus satoon oli kuitenkin suuri ja huonoina vuosina viljaa jouduttiin ostamaan ulkomailta. Ruoan jakelu- ja varastointijärjestelmät olivat myös puutteelliset.
Kansalaisten kontrollointi
pienoiskuva|[[Pioneeriliike|Pioneereja leirillä.]] Hruštšovin jälkeinen hallitus oli jäykän konservatiivinen useiden ongelmien suhteen ja yksilölliselle ilmaisulle annettiin vähemmän liikkumatilaa. Neuvostoliitossa kehitettiin yliopistojärjestelmää 1950-luvulta alkaen ja vuonna 1966 neljä miljoonaa nuorta opiskeli korkeakouluissa. Kohonnut sivistystaso ja lisääntyneet kansainväliset yhteydet toivat haasteita propagandalle. Monet toisinajattelijat ryhtyivät julkaisemaan samizdateja eli maanalaisia lehtiä. Tämä vaati suurta rohkeutta, sillä kiinnijääneitä odottivat ankarat rangaistukset. Monet kirjailijat jättivät Neuvostoliiton 1970-luvulla joko vapaaehtoisesti tai pakotettuna.
Uskonnonharjoittaminen oli Virallisen uskonnollisten asioiden neuvoston valvonnassa. Neuvosto ratkaisi, mitkä seurakunnat sallitaan, ketkä saivat toimia kirkollisissa viroissa ja miten uskonnollisia rakennuksia käytettiin.
Sorron kohteeksi joutuivat myös kansalliset vähemmistöt. Internationalistinen kasvatustyö oli osa Neuvostoliiton eri kansallisuuksien yhteensulauttamisen politiikkaa. Kasvatustyön tärkeä osa oli venäjän kielen opetus.
Brežnevin ulkopolitiikka
Neuvostoliitto tuki aseellisesti Pohjois-Vietnamia sodassa Yhdysvaltojen tukemia Etelä-Vietnamin joukkoja vastaan. Pääministeri Aleksei Kosygin esitteli 5. huhtikuuta 1966 Neuvostoliiton kommunistipuolueen 23. puoluekokoukselle uuden viisivuotissuunnitelman ja ilmoitti, että Vietnamin sota oli pakottanut Neuvostoliiton lisäämään sotilasmenojaan. Presidentti Podgornyi vaati 1. kesäkuuta 1966 Neuvostoliiton kaukoidän rajojen puolustuksen lujittamista.
Brežnevin hallinnon suuri huolenaihe oli Neuvostoliiton ylivallan palauttaminen kommunististen valtioiden yhteisöön, heikentämällä Kiinan vaikutusvaltaa. Mao piti Neuvostoliittoa sosialismista luopuneena revisionistina. Maiden suhteet kärjistyivät vuonna 1969, kun kiistanalaisella rajalla neuvostoliittolaiset ja kiinalaiset rajavartijat ajautuivat taisteluihin Ussur-joella. Maon kuolema vuonna 1976 johti kaupan lisääntymiseen maiden välillä, mutta ei suhteiden todelliseen lämpenemiseen.
Ulkopolitiikassa Itä-Euroopan satelliittivaltioissa kyti tyytymättömyys Neuvostoliittoa kohtaan. Tämä ilmeni ennen kaikkea Tšekkoslovakiassa niin sanotun Prahan kevään aikana, kun valtaan nousi Alexander Dubčekin uudistusmielinen hallitus. Neuvostoliitto teki muiden Itä-Euroopan satelliittivaltioiden tukemana sotilaallisen väliintulon ja syrjäytti Dubčekin ja uudistukset peruttiin. Tšekkoslovakian tapahtumista juontaa juurensa niin sanottu Brežnevin oppi, jonka mukaan Neuvostoliitto pyrki ylläpitämään ylivaltaansa Itä-Euroopassa.
Rocket Records
Rocket Recordsin levyjen jakelusta Pohjoismaissa vastaa Playground Music.
Neuvostoliiton historia
Brežnevin ulkopolitiikka
Puolassa vuosina 1970–1971 hintojen noususta alkunsa saaneet työläisten levottomuudet pakottivat Władysław Gomułkan eroamaan. Työläiset perustivat Solidaarisuus-liikkeen. Korkeimman vallan ottanut kenraali Wojciech Jaruzelski julisti sotatilan Solidaarisuus-liikkeen nujertamiseksi ja liikkeen johtohenkilöt pidätettiin.
Johdon siirtymäkausi
Brežnevin kuoltua vuonna 1982 neuvostohallinnon rappeutuminen oli ulkomaailmalle ilmeistä, mutta neuvostojärjestelmä ei ollut valmis rajuhin uudistuksiin. Brežnevin seuraajaksi pääsihteeriksi nimettiin KGB:n entinen johtaja Juri Andropov. Andropov havaitsi neuvostoyhteiskunnan vakavat puutteet ja hän oli myös valmis tekemään ongelmalle jotain. Yhdessä Mihail Gorbatšovin kanssa, josta Andropov teki keskuskomitean pääsihteerin, hän laati liberalisointiin tähtääviä toimia ja työläisille myönnettiin rahakannustimia. Ongelmana oli kuitenkin, että ylimääräinen raha oli työväestölle hyödytöntä, mikäli ei ollut mitään ostettavaa. Taloudellisten kokeilujen lisäksi Andropov ryhtyi kitkemään hallinnon korruptiota, mutta todelliset uudistukset jäivät Andropovin aikana vähiin. Andropov sairastui keväällä 1983 ja jäi syrjään poliittisesta toiminnasta.
Politbyroo nimitti Andropovin seuraajaksi vanhoillisen Konstantin Tšernenkon. Andropov onnistui kuitenkin hankkimaan puoluejohdolta lupauksen, että Gorbatšovin vuoro olisi seuraavana. Tšernenko peruutti Andropovin aloittamat korruption vastaiset toimet. Tšernenkon aika puolueen johdossa kesti vain vuoden. Hän kuoli maaliskuussa 1985 ja Mihail Gorbatšov valittiin hänen seuraajakseen.
Uudistusten tarve
200px|thumb|[[Mihail Gorbatšov.]] Maan johtoon noustuaan Gorbatšov eteni aluksi varovaisesti. Korkeimpien hallintoelinten kokoonpanoa muutettiin siten, että Brežnevin aikakaudella nimitettyjä henkilöitä syrjäytettiin ja virkoihin valittiin Gorbatšovin liittolaisia. Merkittäviä muutoksia tehtiin keskuskomitean kokouksissa 1985. Merkittävimpinä nimeämisinä oli Eduard Ševardnadzen nimitys ulkoministeriksi ja Boris Jeltsinin nimeäminen Moskovan puoluejärjestön johtoon.
Suurena tehtävänä Gorbatšovilla oli maan talouden tervehdyttäminen. Maataloustuotannossa ongelma oli, että Neuvostoliitto ei ollut ruoantuotannon suhteen omavarainen, vaan viljaa jouduttiin tuomaan ulkomailta. Teollisuudessa ongelmana oli, että raskaan teollisuuden painottamisella ei ollut enää tulevaisuutta. Kansainvälisessä kilpailussa tuotannon laatu oli tärkeämpää kuin määrä. Gorbatšovin politiikka suuntautui koneteollisuuden kehittämiseen, mutta muiden alojen kehitys jäi huomioimatta. Gorbatšov ryhtyi myös taisteluun suuriin mittoihin kasvanutta alkoholin liikakulutusta vastaan. Hintojen kolminkertaistaminen ja alkoholin myyntipisteiden vähentäminen johti kuitenkin kotipolton lisääntymiseen ja terveyshaittojen kasvamiseen.
Glasnost ja perestroika
Valtaantuloa seuranneiden toimien jälkeen Gorbatšov sai huomata, että kommunistinen puolue oli liian jäykkä organisaatio, jotta uudistuksia olisi voitu toteuttaa. Gorbatšov katsoi, että tarvittiin Neuvostoliiton historian aikana tehtyjä virheitä koskevan avoimen keskustelun käynnistäminen. Tälle käsitteelle annettiin nimitys glasnost eli avoimuus. Keskustelu käytiin puoluejohdon valvonnassa, mutta siitä huolimatta keskustelun avaaminen oli ennenkokematonta. Lisäksi oli talouden tervehdyttämiseksi käynnistettävä perestroika eli uudelleenjärjestäminen.
Lisävauhtia yhteiskunnallisen keskustelun avautumiselle antoi Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuus huhtikuussa 1986. Onnettomuutta yritettiin aluksi salata ja sen vakavuutta vähäteltiin. Onnettomuus osoitti kuitenkin, että neuvostoyhteiskunnan väitetty tekninen edistyksellisyys ei vastannut todellisuutta ja että valtion tiukassa kontrollissa olleet tiedotusvälineet eivät kyenneet tarjoamaan kansalaisille tietoa ja ohjeita kriisitilanteessa.
Stalinin kauden puhdistuksia ja henkilöpalvontaa katsottiin kriittisemmin ja monien Stalinia vastustaneiden kunnia palautettiin. Avoimuus tuli ilmi myös kaunokirjallisuuden alalla, missä voitiin nyt julkaista monien sellaisten kirjailijoiden teoksia, jotka olivat aiemmin tulleet vaiennetuiksi. Uutta oli myös se, että myös poliittisten toisinajattelijoiden sallittiin saada kirjoituksiaan julkisuuteen.
Vanhoillisemman puoluejohdon hyväksyntää glasnost ja perestroika eivät saaneet. Kesäkuussa 1988 pidetyssä puoluekonferenssissa Gorbatšov ajoi läpi radikaaleja uudistuksia, joilla vähennettiin kommunistisen puolueen valtaa. Käytännössä kyse oli maan demokratisoinnista, jolla oli kansalaisten laaja tuki.
Ulkopolitiikka
Perestroikan ulkopoliittisena tavoitteena oli parantaa suhteita Yhdysvaltoihin. Gorbatšov myönsi sen tosiasian, että Neuvostoliiton talous ei sallinut sitä, että maa käytti viidesosan bruttokansantuotteestaan asevarusteluun. Neuvostoliitto ei voinut pysyä varustelukilpailussa Yhdysvaltojen kehityksessä mukana, minkä johdosta Gorbatšov ehdotti useasti ydinaseiden vähentämistä. Sotilasjohdon vastustuksesta välittämättä Gorbatšov ehdotti Yhdysvaltain presidentti Ronald Reaganille kaikista ydinaseista luopumista vuoteen 2000 mennessä. Yhdysvallat suhtautui tähän epäilevästi, eivätkä amerikkalaiset olleet valmiita lakkauttamaan tähtien sota -puolustusjärjestelmäänsä.
Kremlissä tapahtuneet muutokset käynnistivät uudistusvaatimuksia myös itäblokin maiden keskuudessa. Neuvostoliiton suhtautuminen Itä-Euroopan maihin muuttui ratkaisevasti vuonna 1987, jolloin Gorbatšov irtisanoutui Brežnevin opista ja ilmoitti että Neuvostoliitto ei aio puuttua Itä-Euroopan maiden sisäisiin asioihin. Neuvostoliiton linjanmuutos johti sarjaan vallankumouksia vuonna 1989. Puolassa, Unkarissa, Tšekkoslovakiassa, Bulgariassa ja Itä-Saksassa kommunistihallitukset kukistuivat rauhanomaisesti, ainoastaan Romaniassa vallansiirto johti väkivaltaisuuksiin. Seuraavana vuonna Gorbatšov suostui vielä Saksan jälleenyhdistymiseen ja Itä-Saksan olemassaolon päättymiseen itsenäisenä valtiona.
Gorbatšov palkittiin Nobelin rauhanpalkinnolla Itä-Euroopan rauhanomaisten vallanvaihdosten ansiosta. Todellisuudessa Gorbatšovilla ei juuri ollut muita vaihtoehtoja kuin sallia Itä-Euroopan poliittisen ilmapiirin vapautuminen. Perestroikan kauden myönteiset saavutukset olisivat romahtaneet hetkessä, mikäli Neuvostoliitto olisi puuttunut Itä-Euroopan tapahtumiin. Tällöin Neuvostoliitto ei myöskään olisi enää voinut luottaa itäblokin maiden lojaaliuteen. Myös taloudelliset tekijät vaikuttivat tilanteeseen, Neuvostoliitolla ei ollut mahdollisuutta tarjota taloudellista tai aineellista tukea satelliittivaltioilleen, ja Gorbatšovin politiikka laittoi etusijalle Neuvostoliiton oman sisäisen kehityksen.
Kansallisuudet
Gorbatšov pyrki siirtämään vastuuta keskushallinnolta alueille, mikä sisälsi poliittisia riskejä. Kansallismielisyys alkoi nostaa päätään etenkin Virossa, Latviassa ja Liettuassa. Näissä maissa voitiin vapaamman ilmapiirin myötä perustaa jälleen kansallismielisiä puolueita, jotka ilmoittivat halunsa irtaantua Neuvostoliitosta. Kansallismielisyys levisi myös Ukrainaan ja Georgiaan. Armeniassa ja Azerbaidžanissa tämä kehitys ei sujunut rauhanomaisesti, vaan se käynnisti Vuoristo-Karabahin sodan. Kiista koski Vuoristo-Karabahin erillisaluetta, jota islamilainen Azerbaidžan hallinnoi, mutta väestön enemmistön muodostivat kristityt armenialaiset. Rauhoittaakseen tilanteen neuvostohallinto otti alueen väliaikaisesti suoraan hallintaansa vuosina 1988–1989, mutta Gorbatšovin oli edettävä kiistan ratkaisussa varovaisesti, jotta se ei olisi suututtanut Neuvostoliiton suurta muslimivähemmistöä. Alueen tilannetta pahensi Armenian suuri maanjäristys vuonna 1988.
Levotonta oli myös Georgiassa, missä abhaasit ja osseetit kapinoivat georgialaista hallitusta vastaan. Georgian tilanne kärjistyi mielenosoituksiksi huhtikuussa 1989, kun nationalistiset mielenosoittajat osoittivat mieltään Tbilisissä puolueen johtoa vastaan. Neuvostojoukot avasivat tulen rauhanomaisia mielenosoittajia vastaan ja 20 ihmistä sai surmansa. Moldovassa taas kahnausta oli moldovalaisten ja alueelle muuttaneiden venäläisten välillä. Myös Keski-Aasian tasavalloissa Uzbekistanissa ja Tadžikistanissa ja oli levottomuuksia eri kansallisuuksien välillä. Tadžikistanissa tilanne jatkui sisällissotana pitkälle 1990-luvulle asti. Kansallisten ristiriitojen lisäksi erityisesti Uzbekistanissa olivat ongelmana pahenevat ekokatastrofit, Neuvostoliiton kehittäessä alueen teollisuutta ympäristöstä välittämättä. Erityisen pahaksi oli muodostunut Araljärven tila.
Gorbatšovin viimeinen yritys
Mihail Gorbatšovin saavutukset 1980-luvun loppupuoliskolla olivat huomattavat. Hän oli reilun puolen vuosikymmenen aikana lopettanut kommunistisen puolueen yksinvallan, sallinut ortodoksisen kirkon toimintavapauden, tuonut maahan sananvapauden, lopettanut valtion taloudellisen monopolin ja antanut taloudellisen liikkumavapauden neuvostotasavalloille ja yksityisyrittäjyydelle, supistanut maan asevoimia ja ottanut ne demokraattisempaan valvontaan, sallinut Itä-Euroopan maiden harjoittaa vapaata politiikkaa ja normalisoinut Neuvostoliiton ulkosuhteet Yhdysvaltoihin ja Länsi-Eurooppaan.
Gorbatšovin yritykset maan kansantalouden parantamiseksi olivat kuitenkin epäonnistuneet tai toteutus oli jäänyt keskeneräiseksi. Maan bruttokansantuote oli laskussa, valtio ei kyennyt keräämään entiseen tapaan verotuloja eikä menoja onnistuttu supistamaan. Hallinnon päätös laskea liikkeelle lisää ruplia ei ratkaissut ongelmaa, vaan johti inflaation kasvuun. Vanhoilliset katsoivat että uudistuksissa oli menty jo liian pitkälle. Radikaalimmat uudistajat taas pitivät toimia riittämättöminä ja vaativat talouden vapauttamista, jotta palkat ja kulutustavaroiden hinnat vakiintuisivat luonnolliselle tasolle.
Uudistusmielistä linjaa ajaneen Boris Jeltsinin suosio kasvoi. Gorbatšov jakoi monet Jeltsinin näkemykset, mutta ei hyväksynyt tämän toimintatapoja. Jeltsin valittiin vuonna 1990 Venäjän korkeimman neuvoston eli parlamentin puheenjohtajaksi. Jeltsinin suosio pakotti Gorbatšovin lähentymään vanhoillisemman linjan kannattajia liittolaisia saadakseen. Gorbatšov pyrki vastaamaan Jeltsinin haasteeseen keskittämällä vallan itselleen ja ehdotti Neuvostoliiton presidentin viran perustamista. Tämän perustuslakimuutoksen mentyä läpi hän ajoi uutena presidenttinä uudenlaista liittosopimusta vuoden 1990 aikana.
Uudella liittosopimuksella Gorbatšov yritti sovitella kansallisia ristiriitoja vuodesta 1990 lähtien vanhanmallisen liittovaltiorakenteen hallitulla purkamisella, mikä antaisi tasavalloille suuremmat vapaudet ja keskushallinnolle jäisi lähinnä vain ulko- ja puolustuspolitiikka. Ehdotus uudesta liittovaltiomuodosta julkistettiin marraskuussa 1990 ja siitä järjestettiin kansanäänestys huhtikuussa 1991. Gorbatšovin ajama uudistus sai kansanäänestyksessä enemmistön, mutta Viro, Latvia, Liettua, Moldova, Georgia ja Armenia kieltäytyivät järjestämästä äänestystä. Nämä maat järjestivät oman kansanäänestyksensä, jossa niiden asukkaat antoivat tukensa maiden itsenäistymiselle.
Johtava rooli neuvostotasavaltojen kapinassa keskusvaltaa vastaan oli Baltian mailla. Näissä oli järjestäytynyt suurempaa itsemääräämisoikeutta ajavia poliittisia puolueita. Myös näiden maiden kommunistiset puolueet ajoivat samaa linjaa. Baltian maat olivat jo antaneet suvereniteettijulistuksen vuosina 1988 ja 1989, jonka mukaan niiden omat lait syrjäyttävät Neuvostoliiton lait. Ensin neuvostovallasta irtaantui Liettua, joka ilmoitti maan valtiollisen itsenäisyyden palauttamisesta maaliskuussa 1990. Latvia ja Viro tekivät saman päätöksen myöhemmin samana vuonna.
Baltian tapahtumat herättivät huolta Neuvostoliiton johdossa ja Gorbatšov halusi katkaista maiden itsenäistymiskehityksen. Kun itsenäistymisneuvotteluissa ei tapahtunut edistystä, ryhtyivät Liettuassa ja Latviassa jo olleet Neuvostoliiton erikoisjoukot palauttamaan järjestystä sotilaallisin toimin tammikuussa 1991. Syntyneissä levottomuuksissa usea siviili sai surmansa. Gorbatšov sanoutui irti väkivaltaisuuksista ja vakuutti että toimiin oli ryhdytty hänen tietämättään, mikä ennestään heikensi hänen asemaansa. Tapahtumien jälkeen Liettua, Latvia ja Viro tulivat entistä vakuuttuneimmiksi itsenäistymispäätöksensä oikeutuksesta.
Tukea Baltian maat saivat Jeltsiniltä, joka tuomitsi Baltiassa käytetyt sotilaalliset toimet ja antoi tukensa näiden itsenäistymiselle. Jeltsin ei kuitenkaan kannattanut Neuvostoliiton hajoamista. Hän toivoi alun perin uuden liittovaltion luomista, jossa liittotasavallat muodostaisivat valtioliiton kahden- ja monenvälisillä sopimuksilla, ja jossa Venäjä olisi merkittävin jäsen. Baltian maiden irtaantumista kohtalokkaammaksi Gorbatšoville muodostui syntynyt kaksoisvalta. Huhtikuussa 1991 myös Venäjälle hyväksyttiin Neuvostoliitosta riippumaton perustuslaki, jonka myötä maassa järjestettiin presidentinvaali. Kesäkuussa 1991 järjestetyissä vaaleissa Jeltsinistä tuli ensimmäinen vapailla vaaleilla valittu Venäjän valtionpäämies. Tämä korosti Jeltsinin ja Gorbatšovin eroa; Jeltsin oli vaaleilla valittu johtaja, kun Gorbatšov edusti hajoamassa olevaa kommunistista puoluetta ja vanhoillista neuvostokoneistoa.
Vallankaappausyritys ja maan hajoaminen
pienoiskuva|[[Boris Jeltsin elokuussa 1991.]] Nähdessään vallan olevan lipeämässä Gorbatšov lähestyi Jeltsinin linjaa ja ehdotti uutta, entistä pitemmälle menevää liittosopimusta. Tämä oli liikaa Neuvostoliiton kommunistisen puolueen vanhoilliselle siivelle, joka ryhtyi elokuussa 1991 vallankaappausyritykseen. Vallankaappausyrityksen tavoitteena oli lakkauttaa glasnost- ja perestroika-politiikka ja estää kansallisia vähemmistöjä irtautumasta Neuvostoliitosta. Tapahtuma-aikana 19. elokuuta 1991 Gorbatšov oli loma-asunnollaan Krimillä. Varapresidentti Gennadi Janajevin ja eräiden muiden vanhoillisten kommunistien toimesta perustettu poikkeustilakomitea julisti että Gorbatšov on sairas ja hänet on vapautettu presidentin virastaan.
Poikkeustilakomitean toimet saivat aikaan mielenosoituksia Leningradissa ja Moskovassa. Venäjän presidentti Boris Jeltsin ryhtyi johtamaan toimia poikkeustilakomiteaa vastaan. Vallankaappausjohtajat olivat valmistautuneet huonosti toimiinsa. Vallankaappaajilla ei ollut takanaan armeijan tukea eivätkä he onnistuneet valtaamaan Venäjän parlamenttitaloa. Jeltsin julisti tiedotusvälineille päätöksensä olla tottelematta vallankumousjohtajia tuekseen saapuneen panssarivaunun katolta. Vallankaappaushankkeessa mukana olleet vangittiin. Kommunistinen puolue kiellettiin määräajaksi, minkä vuoksi myös Gorbatšov joutui eroamaan puoluetehtävistään. Gorbatšov palasi Moskovaan valtansa menettäneenä. Hän oli edelleen Neuvostoliiton presidentti, mutta kaikki päätösvalta oli siirtynyt Jeltsinille. Jeltsin tunnusti Baltian maiden itsenäisyyden ja antoi neuvostojoukoille määräyksen poistua Baltian maiden alueelta. Elokuun 1991 tapahtumat kiihdyttivät muidenkin osatasavaltojen irtaantumishalukkuutta. Jeltsin yritti neuvotella muiden neuvostotasavaltojen kanssa löyhästä liittovaltiosta, mutta tämä yritys kariutui kun Ukraina julistautui itsenäiseksi kansanäänestyksen jälkeen joulukuussa 1991. Muutamaa päivää myöhemmin Venäjä, Ukraina ja Valko-Venäjä julkistivat keskinäisen sopimuksen Itsenäisten valtioiden yhteisön (IVY) perustamisesta ja vuoden 1922 valtioliittosopimuksen hylkäämisestä. IVY:n tarkoitus oli helpottaa maiden välistä taloudellista yhteistyötä ja alueellisen turvallisuuden takaamista ja siihen liittyi kaksitoista entistä neuvostotasavaltaa. Baltian maat kieltäytyivät lähtemästä mukaan IVY-yhteistyöhön.
Joulupäivänä 1991 Mihail Gorbatšov piti viimeisen puheensa Neuvostoliiton presidenttinä, ja ilmoitti Neuvostoliiton olemassaolon päättymisestä vuoden vaihtuessa.
Neuvostoliiton hajoamisen syyt
Yksinkertaistaen voidaan Neuvostoliiton hajoamisen syynä pitää sosialistisen yhteiskuntarakenteen toimimattomuutta. Se ei enää sopinut kansainvälistyvään ja teknisesti kehittyneeseen maailmaan. Ennen Gorbatšovia vallassa olleet neuvostojohtajat kykenivät valvomaan Neuvostoliiton ulkopuolelta tulevia vaikutteita ja jäljittelemään lännen teknisiä saavutuksia. 1980-luvun kansainvälistyvässä maailmassa tämä ei enää ollut mahdollista. Neuvostoliiton hajoamisen syyt olivat kuitenkin moninaiset.
Hajoamista jouduttaviin tekijöihin voidaan lukea poliittisen järjestelmän puutteiden lisäksi myös kommunistisen puolueen sisällä velloneet eripuraisuudet. Maan päätöksiä tekevä poliittinen eliitti oli vieraantunut tavallisten kansalaisten elämästä. Perestroikan myötä tavalliset kansalaiset saattoivat tuoda mielipiteensä esiin ja huomata että monet muut ajattelevat samoin kuin he. Neuvostojärjestelmän perustuminen väkivallalle vankileireineen, puhdistuksineen ja karkotuksineen alkoi tulla kansan tietoisuuteen.
Neuvostoliitto oli epäonnistunut myös taloudellisesti. Talousjärjestelmä oli jähmeä ja uudistumiskyvytön. Yksityisomaisuuden puuttumisen vuoksi yksityisyrittäjyyttä ei ollut. Äärimmilleen viedyn tasa-arvoajattelun vuoksi vastuun kantamiseen ei ollut kannustimia ja vallitsi laaja piittaamattomuus. Taloutta kehitettiin välittämättä luonnosta, mikä johti laajoihin ympäristötuhoihin.
Neuvostoliiton perintö
[[Kuva:USSR Republics Numbered Alphabetically.png|pienoiskuva|pysty=1.3| Neuvostoliiton seuraajavaltiot:
1. Armenia
2. Azerbaidžan
3. Valko-Venäjä
4. Viro
Boussinesq-approksimaatio (noste)
Boussinesq-approksimaatio on virtausdynamiikan approksimaatio, jonka mukaan kokoonpuristumattoman fluidivirtauksen tiheysmuutokset ovat niin pieniä, että ne voidaan jättää huomiotta.
Neuvostoliiton historia
Neuvostoliiton perintö
6. Kazakstan
7. Kirgisia
Boussinesq-approksimaatio (noste)
Todellisuudessa pieniä tiheysvaihteluita saattaa advektion seurauksena esiintyä. Tiheyden muutokset huomioidaan vain painekentän konstruoinnissa eli termeissä, joissa tiheys on kerrottu painovoimakiihtyvyydellä g. Muissa termeissä tiheys esiintyy vain nimittäjässä, ja asetetaan
Neuvostoliiton historia
Neuvostoliiton perintö
8. Latvia
Boussinesq-approksimaatio (noste)
missä \rho_0 on jokin sopiva referenssitiheys. Keskeinen ajatus on, että kahden tiheydeltään erilaisen fluidin hitauserot ovat pieniä, mutta painovoima on tarpeeksi suuri tehdäkseen painoeron merkittäväksi.
Neuvostoliiton historia
Neuvostoliiton perintö
9. Liettua
Boussinesq-approksimaatio (noste)
Boussinesq-virtaukset ovat yleisiä luonnossa (ilmakehän ja valtamerten virtauksissa), teollisuudessa ja kaupunkiympäristössä (ilmastointi, keskuslämmitys). Monille virtauksille approksimaatio on erittäin tarkka ja yksinkertaistaa huomattavasti ilmiön kuvauksen matematiikkaa ja fysiikkaa.
Neuvostoliiton historia
Neuvostoliiton perintö
10. Moldova
11. Venäjä
Tacitus (Rooman keisari)
thumb|Tacitusta esittävä rintakuva.
Neuvostoliiton historia
Neuvostoliiton perintö
12. Tadžikistan
13. Turkmenistan
Boussinesq-approksimaatio (noste)
Esimerkki virtauksesta, joka ei ole Boussinesq-virtaus on vedessä nousevien kuplien virta. Tämä virtaus ei ole lainkaan symmetrinen ilmassa putoavan veden kanssa: nousevat kuplat pyrkivät yhdistymään suuremmiksi, kun taas putoava vesi hajoaa pisaroiksi. Pienessä mittakaavassa pintajännitys tulee kuvaan mukaan ja sotkee approksimaation.
Tacitus (Rooman keisari)
Marcus Claudius Tacitus (noin 200? – kesäkuu 276) oli Rooman keisari vuosina 275–276. Hän nousi valtaan keisari Aurelianuksen murhan jälkeen. Lyhyen hallituskautensa aikana hän soti gootteja ja heruleja vastaan ottaen arvonimen Gothicus Maximus. Hän kuoli epäselvissä olosuhteissa kesäkuussa 276.
Neuvostoliiton historia
Neuvostoliiton perintö
14. Ukraina
15. Uzbekistan ]]
Tacitus (Rooman keisari)
Keisarina
Keisari Aurelianus murhattiin syys-lokakuussa 275 Caenophruriumissa Traakiassa. Valtakunta oli tämän jälkeen sekasorrossa, kun selvää seuraajaa ei ollut. Tuolta ajalta löytyneet kolikot viittaavat siihen, että Aurelianuksen vaimo Ulpia Severina olisi johtanut Roomaa Tacituksen keisariksi nimittämiseen asti. Joidenkin lähteiden mukaan valtakunta oli ilman keisaria jopa useita kuukausia. Viimein armeija, tai mahdollisesti pretoriaanikaarti, julisti tuolloin Campaniassa olleen iäkkään Tacituksen keisariksi. Tämä tapahtui luultavasti marraskuussa. Pian myös senaatti hyväksyi Tacituksen keisariuden. Tämä tapahtui luultavasti syys-joulukuussa 275. Uusi keisari antoi ensitöikseen julistaa Aurelianuksen jumalaksi (Divus Aurelianus). Hän myös teloitutti joitakin Aurelianuksen murhaajia. Vuonna 276 Tacitus oli konsulina erään Aemilianuksen kanssa. Aurelianuksen murha oli rohkaissut gootteja ja heruleja hyökkäämään Vähään-Aasiaan. Tacitus otti armeijan komentoonsa, ja onnistui voittamaan gootit Kilikiassa, ottaen arvonimen Gothicus Maximus. Tämän jälkeen Tacitus oli palaamassa takaisin Eurooppaan, kun hän yhtäkkiä kuoli epäselvissä olosuhteissa kesäkuussa 276. Zosimoksen ja keskiajalla eläneen historiankirjoittaja Zonaraksen mukaan Tacitus oli nimittänyt erään sukulaisensa Maximinuksen tärkeään virkaan Syyriassa. Maximinus kuitenkin murhattiin, jonka jälkeen hänen murhaajansa keisarin kostoa peläten murhasivat myös Tacituksen. Huhuttiin myös, että jotkut murhaajista olivat sekaantuneet myös keisari Aurelianuksen murhaan. Epäluotettavampi Historia Augusta kertoo, että Tacitus sairastui ja alkoi näyttää megalomanian merkkejä, mutta tämä saattaa olla fiktiota. Tacituksen pretoriaaniprefekti ja velipuoli Marcus Annius Florianus otti tämän jälkeen vallan ja julistautui keisariksi.
Neuvostoliiton historia
Neuvostoliiton perintö
Suurimmassa osassa entisistä neuvostotasavalloista jälkikommunistiseen kauteen siirtyminen ei merkinnyt vanhojen ongelmien poistumista. Ainoastaan Viro, Latvia ja Liettua selviytyivät poliittisesti ja taloudellisesti kunniakkaasti Neuvostoliiton romahtamista seuranneen murroskauden aikana. Monissa Neuvostoliiton seuraajavaltioissa demokratia ei ole vakiintunut, vaan valta säilyi samalla poliittisella eliitillä, joka vain hylkäsi kommunistisen ideologian. Maiden sisälle jäi myös ratkaisemattomia kansallisia ja alueellisia kiistoja. Vaikka maan hajoaminen sujui suhteellisen rauhanomaisesti, synnytti muuttunut tilanne konflikteja ja levottomuuksia joidenkin valtioiden rajoilla. Kaukasiassa kansalliset kiistat kärjistyivät Tšetšenian sodaksi.
Neuvostoliiton hajottua Venäjä julistautui sen seuraajavaltioksi, perien muun muassa Neuvostoliiton paikan YK:n turvallisuusneuvostossa. Venäjä ilmoitti pitävänsä kiinni Neuvostoliiton solmimista kansainvälisistä sopimuksista, kuten aseidenriisuntasopimuksista. Ukraina, Kazakstan ja Valko-Venäjä luovuttivat omille alueilleen jääneet ydinaseet Venäjälle ja julistautuivat itse ydinaseettomiksi. Tämä vahvisti Venäjän asemaa IVY-alueen sotilaallisen turvallisuuden ylläpitäjänä. Neuvostoliiton jälkeen perustettu Itsenäisten valtioiden yhteisö ei talousliittona kehittynyt nopeasti, sillä jokaisella siihen liittyneellä maalla oli omat ongelmansa ratkottavanaan. Maiden välillä oli myös eripuraa, Venäjä halusi olla IVY:n keskeisin toimija ja muiden maiden etuuksien puolestapuhuja. Keski-Aasian maille tämä sopi, mutta Kaukasuksen maat ja Ukraina halusivat itsenäisemmän aseman.
Hallinnollisesti Venäjän federaatio jatkoi Neuvostoliiton tiellä, vaikka kommunistinen ideologia oli muuttunut venäläiskansalliseksi ideologiaksi. Venäjän hallintorakenne perustettiin suoraan entisen Neuvostoliiton rakenteiden tilalle, muuttamatta hallintorakenteita paljoakaan. Venäjän hallinto ei myöskään ole tehnyt tiliä Neuvostoliiton aikaisista ihmisoikeusrikoksista.
Martti Jaatinen
thumb|300px|Oulun kaupunginkirjasto joulukuussa 2006. Martti Olavi Jaatinen (25. heinäkuuta 1928 Sortavalan maalaiskunta – 19. helmikuuta 2008 Espoo) oli suomalainen arkkitehti.
Jaatisen perhe muutti sotien päätyttyä Ouluun. Martti Jaatinen valmistui arkkitehdiksi Teknillisen korkeakoulusta 1954. Jo opiskeluaikana hän oli Viljo Revellin toimiston palveluksessa. Hän työskenteli Suomen rakennustaiteen museon näyttelykomissaarina vuosina 1958–1962 ja näyttelyosaston päällikkönä 1964–1965. Teknillisen korkeakoulun arkkitehtuurin professorina hän oli 1967–1991. Hän on suunnitellut puolisonsa Marjatta Jaatisen kanssa muun muassa Oulun monumentaalikeskustan asemakaavan, ja sen rakennuksista toteutettiin kaupunginteatteri ja pääkirjasto. Muita yhteisiä suunnittelutöitä ovat muodoltaan perinteisestä kirkkoarkkitehtuurista poikkeava, telttamainen Kannelmäen kirkko Helsingissä, Turun Kupittaan urheiluhalli sekä Tampereen Työväen Teatteri. Jaatisten tyylille oli ominaista rakenteen aitous.
Olkipyrstöleski
Olkipyrstöleski (Vidua fischeri) on leskien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Olkipyrstöleskeä tavataan Etiopiassa, Keniassa, Somaliassa, Sudanissa, Etelä-Sudanissa, Tansaniassa ja Ugandassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Puumerkki
Historia ja käyttö
Aikanaan erotettiin yksityiselle henkilölle kuuluvat puumerkit talolle kuuluvista. Talokohtaiset puumerkit kuuluivat taloon niin kiinteästi, että ne jäivät sille myös omistajan vaihtuessa. Sillä merkittiin irtainta omaisuutta, joka saattoi joutua vieraisiin käsiin tai sekaantua toisten talojen vastaavaan tarpeistoon. Talon tai tilan jakaantuessa siitä eronneet kehittivät oman merkkinsä lisäämällä kantatalon puumerkkiin uusia viivoja. Ne tehtiin muodoiltaan yksinkertaisiksi, jotta ne voitaisiin helposti raaputtaa tai vuolla puuhun.
Puumerkkien käyttö yleistyi Suomessa 1500-luvulla. Kirjoitustaito alkoi yleistyä 1800-luvulla, minkä johdosta puumerkkejä ruvettiin käyttämään rinnakkain allekirjoitusten kanssa. Tuolloin oli tapana tehdä niistä koristeellisia, mutta 1900-luvun puolella tyyli vaihtui pelkistetymmäksi. Lopulta puumerkkien käyttö hiipui kokonaan 1950-luvulle tultaessa. Puumerkkejä esiintyy myös vaakunoissa.
Suomalaisia puumerkkejä on tutkinut erityisesti rovasti P. O. Ekko, joka on julkaissut aiheesta myös kirjoja.
Jeanne d’Arcin kärsimys
Jeanne d’Arcin kärsimys (La Passion de Jeanne d’Arc) on vuonna 1928 valmistunut Carl Theodor Dreyerin ohjaama mustavalkoinen mykkäelokuva 1400-luvulla eläneestä Jeanne d’Arcista.
Elokuva koostuu pääasiassa lähikuvista, eivätkä otokset yleensä kestä muutamaa sekuntia kauempaa. Elokuva nojautuu suurelta osin Jeannen ja tuomareiden väliseen vuoropuheluun.
Tuotanto
Jeannen rooliin kaavailtiin huhujen mukaan jopa Lillian Gishiä, mutta se annettiin ranskalaiselle Maria Falconettille (1893–1946). Elokuva jäi Falconettin ainoaksi, sillä Drayer ajoi hänet henkisesti loppuun.
Dreyer halusi Jeannesta äänielokuvan, mutta koska studiolla ei ollut tarvittavaa laitteistoa, hän jätti musiikin kokonaan pois.
Vastaanotto ja arvioita
Kriitikot ylistivät itse teosta, mutta kansa halveksi sitä, mikä olikin tuotantoyhtiön kannalta taloudellinen katastrofi. Elokuva kuuluu niihin teoksiin, joita ei omana aikanaan arvostettu, mutta jotka ovat myöhemmin nousseet arvoon.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänesti kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Jeanne d’Arcin kärsimys oli mukana heistä kahdentoista listalla.
Versioita
Elokuvan alkuperäinen negatiivi tuhoutui joulukuussa 1928 UFA:n Berliinin studioilla riehuneessa tulipalossa. Dreyer kokosi elokuvan uudelleen jäljellä olevista palasista, mutta tämäkin tuhoutui seuraavana vuonna tulipalossa. Dreyer kokosi elokuvan uudelleen kolmannen kerran, ja sitä versiota esitettiin vuosikymmenten ajan. Vuonna 1981 norjalaisesta mielisairaalasta löytyi hyväkuntoinen elokuvan negatiivi, jonka katsotaan täsmäävän melko hyvin Dreyerin alkuperäisen näkemyksen kanssa.
George H. W. Bush
George Herbert Walker Bush (12. kesäkuuta 1924 Milton, Massachusetts – 30. marraskuuta 2018 Houston, Texas ) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja Yhdysvaltain 41. presidentti. Hänen virkakauttaan olivat vuodet 1989–1993. Aikaisemmin hän toimi Yhdysvaltain YK-suurlähettiläänä (1971–1973), CIA:n johtajana (1976–1977) ja Yhdysvaltain 43. varapresidenttinä Ronald Reaganin aikana 1981–1989.
Hänen vanhin poikansa George Walker Bush oli Yhdysvaltain 43. presidentti ja kolmas lapsi Jeb Bush toimi Floridan kuvernöörinä. Sekaannuksen välttämiseksi George H. W. Bushiin viitattiin usein "vanhempana Bushina".
Tausta
George Bushin vanhemmat olivat Prescott Bush ja Dorothy Walker. Prescott Bush toimi Connecticutin osavaltion senaattorina ja oli osakkaana merkittävässä investointiyhtiössä Brown Brothers Harrimanissa.
George Bush kävi koulunsa vuosina 1936–1942 Massachusettsin Andoverissa Phillips-akatemiassa, jossa hän osoitti johtajantaitojaan baseball-joukkueen kapteenina ja A.U.V.-veljeskunnan ("Auctoritas, Unitas, Veritas" – Auktoriteetti, yhtenäisyys, totuus) jäsenenä. Bush oli vielä Phillips-akatemiassa, kun hän kuuli hyökkäyksestä Pearl Harboriin ja valmistuttuaan 1942 kesäkuussa hän liittyi Yhdysvaltain laivastoon.
Toisen maailmansodan aikana Bush toimi laivaston lentäjänä ja sai palveluksestaan Tyynenmeren rintamalla kunniamitalin (Distinguished Flying Cross). Kun Bush ohjasi torpedopommittajaa, japanilainen ilmatorjuntatuli ampui hänet alas ja yhdysvaltalainen sukellusvene USS Finback pelasti hänet merestä.
Sodan jälkeen Bush lähti opiskelemaan Yalen yliopistoon, jossa hän liittyi Delta Kappa Epsilon -veljeskuntaan ja myöhemmin "Skull and Bones" -salaseuraan.
George H. W. Bush meni naimisiin Barbara Piercen kanssa 6. tammikuuta 1945. Avioliitosta syntyi kuusi lasta, neljä poikaa ja kaksi tytärtä. Vanhin tytär, Pauline Robin, kuoli kolmen vuoden ikäisenä leukemiaan. George Walkerin lisäksi politiikassa on menestynyt Floridan kuvernöörinä toiminut Jeb Bush.
Sodan jälkeen Bush osallistui öljybisnekseen vaihtelevin tuloksin. Hän kuitenkin varmisti paikan Dresser-yhtiössä käyttäen apunaan isänsä investointipankkisuhteita. Hänen poikansa Neil Mallon Bush on nimetty Dresserin työnantajan Neil Mallonin mukaan, joka on Bushien läheinen perheystävä. Vuosikymmeniä myöhemmin Dresser fuusioitui Halliburtonin kanssa, joiden entisiin toimitusjohtajiin kuuluu muun muassa Dick Cheney, ensimmäisen Bushin hallinnon puolustusministeri ja entisen hallinnon varapresidentti. Bush johti myös yhtiötä nimeltä Zapata Oil.
Nousu politiikkaan
vasen|pienoiskuva|Presidentti [[Ronald Reagan ja varapresidentti Bush Valkoisessa talossa 20. heinäkuuta 1984.]] Bush siirtyi tavanomaisen politiikan pariin vuonna 1964 kilpailemalla demokraattista senaattori Ralph Yarboroughia vastaan. Vaalien kynnyskysymys oli Yarboroughin epäsuosittu puoltoääni kansalaisoikeustaistelun tuloksena 1964 säädetystä laista, jota lähes kaikki etelävaltioiden poliitikot vastustivat. Hän kutsui Yarboroughia radikaaliksi ja vasemmiston demagogiksi. Yarborough vastaavasti syytti Bushia yrityksestä ostaa senaattipaikka. Bush hävisi 1964 demokraattien murskavoitossa.
Myöhemmin Bush valittiin 1966 ja 1968 Teksasin 7. alueelta Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen. Hän menetti paikan senaatissa 1970 demokraatti Lloyd Bentsenille. 1970-luvun aikana Bush toimi Nixonin ja Fordin hallintojen alaisuudessa useassa virassa, muiden muassa republikaanien kansalliskomitean puheenjohtajana, Yhdysvaltain YK:n suurlähettiläänä, Yhteysviraston päällikkönä Kiinan kansantasavallassa ja CIA:n johtajana.
Bush pyrki presidentiksi vuonna 1980 mutta hävisi republikaanipuolueen ehdokkuuden Ronald Reaganille, entiselle Kalifornian kuvernöörille. Reagan valitsi Bushin varapresidenttiehdokkaakseen. Bush edusti sellaista, mitä Reaganilta puuttui: hän oli sotaveteraani, elinikäinen republikaani ja tunnettu nimi kansainvälisillä kentillä suurlähettiläsvirkojensa takia, kun taas Reagan oli viettänyt sodan kotirintamalla, kääntynyt demokraatista republikaaniksi ja oli huonosti tunnettu Yhdysvaltain ulkopuolella.
Reagan ja Bush voittivat toistamiseen 1984 vaaleissa. Iran-Contra-skandaali ravisteli pahemman kerran Reaganin hallintoa toisella kaudella. Myös Bushin osallisuutta siihen tutkittiin, mutta häntä ei katsottu voitavan syyttää.
Kahdeksan vuoden varapresidenttiyden jälkeen vuonna 1988 Bush kampanjoi presidentiksi varapresidenttiehdokkaanaan tuntematon senaattori Dan Quayle. He voittivat demokraattien vastaehdokkaat Michael Dukakisin ja Lloyd Bentsenin vuoden 1988 vaaleissa.
Toisena varapresidenttikautenaan Bush oli päässyt jo toimimaan presidentinvirassa, kun 13. heinäkuuta 1985 presidentti Reaganilta poistettiin leikkauksessa pahanlaatuisia polyyppeja umpisuolesta.
Presidenttikausi
oikea|pienoiskuva|Bush ja [[Mihail Gorbatšov Helsingissä 1990.]] Heti kautensa aluksi Bush joutui selvittämään maassa riehunutta säästöpankkikriisiä. Veronmaksajat järkyttyivät kerrottaessa sen maksavan jopa 50 miljardia dollaria. Todellisuudessa kriisi oli ohi vasta 1995 ja tuli maksamaan 150 miljardia.
Tavoitteet
Päätavoitteekseen nostamassa ulkopolitiikassa Bush jatkoi uskollisesti edeltäjänsä linjaa. Kiinan Taivaallisen rauhan aukion tapahtumat 1989 ja Itä-Euroopassa alkanut reaalisosialismin romahdus nostivat Yhdysvaltojen mallin arvostusta kansainvälisesti. Vallinneessa ilmapiirissä Bush esiintyi rauhan ja vaurauden puolestapuhujana ja kehittää suhteita yhteiskunnallisesti ja taloudellisesti vapautuneeseen Neuvostoliittoon.