Lazzarett
Ritarien kausi alk. 1530
Hallinnollisesti Lazzarett ulottui yli tal-Marsamxettin satamavesien Vallettan puolisille vastakkaisille rannoille, jossa sijaitsi terveysvirasto. Tässä Lazzarettin hallintovirkamiehet hoitivat laitoksen liiketoimintaa ja viestintä Manoelin saarella olleen laitoksen kanssa tapahtui veneellä. Terveysviraston pohjakerros oli tapaamispaikka tai parlatorio, jossa asianmukaisten rajoitusten avulla sallittiin esteen toisella puolella olevien asukkaiden ja toisella puolella karanteenissa olevien matkustajien ja miehistöjen välinen keskustelu siten, että he ei voineet koskea toisiinsa. Lazzarettilaisille ”vangeille” ja työntekijöille tarkoitettuja kirkollisia toimituksia varten suurmestari Lascaris rakennutti vuonna 1643 Vallettan puolelle kappelin. Se oli pieni kappeli, joka oli omistettu ruton saastuttamien suojelijalle Pyhälle Rochelle. Messujen alkamisesta ilmoitettiin soittamalla kappelikelloa ja pyhätön ovet pidettiin auki, jotta Lazzarettin asukkaat voisivat vetten yli seurata jumalanpalvelusta. Uusi rakennus lisättiin Vanhan palatsin ja Profumo-toimiston väliin suurmestarin Emmanuel de Rohan-Polducin kuolinvuotena 1797 ja nimitettiin De Rohan-kortteliksi, mutta se tuhoutui toisen maailmansodan aikana. Tuolloin vallitsevan tartuntateorian mukaisesti kirjeiden desinfioinnille kiinnitettiin paljon huomiota kuin ennalta ehkäisevänä toimenpiteenä tartuntoja vastaan. Maltalla ruton aikaan vuonna 1675 kirjeet ja asiakirjat desinfioitiin upottamalla etikkaan. Vuonna 1786 ritarit pyysivät Marseillen terveysviranomaisilta neuvoa koskien saapuvan postin ja kirjeiden samaa ennalta ehkäisevää toimenpidettä, mikä oli käytössä Leghornissa, Genovassa ja Marseillessa. Lazzarettissa oli erityisiä kammioita tai komeroita, joiden seinien paksuus kelpuutettiin postien savuttamiseksi, ja tätä osastoa kutsuttiin Profumo-toimistoksi tai Stanza Profumo. Toimisto oli kaksikerroksinen rakennus De Rohan-kortelin ja Vanhan palatsin välissä ja toiminnassa vuoteen 1812 saakka. Jokainen kammio oli joidenkin lähteiden mukaan noin 1,52 metrin korkuinen ja 0,61 metriä leveä ja joidenkin mukaan tämä kaarimainen huone oli noin kuusi metriä pitkä. Se oli jaettu kahteen tilaan: yläosaan, jossa oli telineitä ja tasoja kirjeitä varten, ja alaosaan, jossa oli säilytysastia desinfiointiaineelle. Aikaisemmin kaasutus tapahtui rikin höyryillä, jolloin alkuaine poltettiin alemman väliseinän sisällä ja höyryt levittäytyivät ylemmäs väliseinämää. Myöhemmin kirjeiden desinfioitiin käytettiin happoa, joka syntyi formaldehydin lisäämisestä kaliumpermanganaattiin. Kirjeitä pidettiin kammiossa kolmenkymmenen minuutin ajan, minkä jälkeen ne merkittiin vahasinetillä, johon oli painettu sanat ”Sanita Di Malta” tai Britannian kuninkaallisella merkinnällä ”Quarantine Office Malta”, myöhemmin, n. vuonna 1837 kirjeet leimattiin ranskaksi sanoilla ”Purifie au Lazaret -Malte” ja vuosisadan lopulla englanniksi ”Disinfected Lazaretto Malta” eli ”desinfioitu Maltan Lazzarettissa”. Ulkomaisten kirjeiden desinfiointi rutiinimenetelmänä päättyi 1880-luvulla, mutta poikkeuksellisesti siihen turvauduttiin vuonna 1929. Tuolloin Tunisiassa liikkeelle lähteneestä ruttoepidemiasta johtuvasti kyseisen maan kirjeenvaihto desinfioitiin altistamalla se formaliinin höyryille. Samoin vuonna 1936 Lazzarettissa hoidettujen potilaiden kirjeet desinfioitiin edelleen altistamalla ne 24 tunniksi rikkihöyryille. Kaikkia vanhoja rakennuksia ympäröivät korkeat muurit, jotta karanteenin alla olevat henkilöt eivät pääsisi pakoon Lazzarettista, mutta näistä rajaseinistä huolimatta tapahtui pakoja. Esimerkiksi vuonna 1725 joukko orjia pääsi pakenemaan ja vuonna 1810 jotkut ranskalaiset sotavangit pakenivat vanhasta palatsista ilmeisesti läpi ikkunoiden, koska tapahtuman jälkeen ikkunat varustettiin rautaristikoilla.