cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jennifer Hale
Ääninäyttelijänä
Ääninäyttelemisen pariin Hale päätyi vuonna 1993, jolloin hän aloitti tekemällä sivuääniä animaatioon Vaaleanpunainen pantteri. Tunnetuimpiin äänirooleihin kuuluu muun muassa Musta Kissa (Hämähäkkimies) ja neiti Keane (Tehotytöt). Hale usein kierrättää samaa ääntää kaikilla hahmoilla, mutta kykenee kuitenkin tekemään muita ääniä ja käyttää muun muassa ranskalaista aksenttiaan muutamille hahmoille, joita ääninäyttelee.
Syksyllä 2009 Top of the Limit -sivusto sijoitti Halen toiselle sijalle laatimassaan kymmenen parhaan videopelien ääninäyttelijän listassa.
Onnenpoika (elokuva)
Onnenpoika (O Lucky Man!) on Lindsay Andersonin ohjaama brittiläinen draamakomediaelokuva vuodelta 1973. Se pyrkii olemaan allegoria elämästä kapitalistisessa yhteiskunnassa.
Onnenpoika on keskimmäinen Andersonin kolmen elokuvan sarjasta, jonka kaikki elokuvat on käsikirjoittanut David Sherwin. Jokaisessa esiintyy myös Malcolm McDowellin esittämä jokamieshahmo Mick Travis. Elokuvassa Jos... (1968) hän tekee vallankumousta sisäoppilaitoksessa, elokuvassa Britannia Hospital – juhlapäivä (1982) hän on sivuosassa röyhkeänä dokumentaristina, joka tutkii erään professorin epäilyttäviä touhuja. Tässä elokuvassa Travis etenee kahviyhtiön myyntimiehestä filmitähdeksi. Elokuvan alkuperäisidea tulikin McDowellilta ja hänen nuoruudenaikojensa kahvimyyjäkokemuksista.
Juoni
Elokuva alkaa näennäisen irrallisella mustavalkoisella mykkäelokuvakohtauksella, jossa kahvinpoimija (kömpelösti maskeerattu McDowell) joutuu oikeuteen muutaman kahvipavun varastamisesta ja hänen kätensä katkotaan macheteveitsellä. Elokuvan tarina keskeytyy usein Alan Pricen ja hänen yhtyeensä musiikkiesitykseen.
Kahviyhtiön myyjävalmennuksen priimus Travis pääsee yllättäen kesken kurssin Koillis-Englannin myyntipiirin päälliköksi. Myyntimatkallaan hän eksyy sotilasalueelle, otetaan kiinni ja joutuu kidutettavaksi kuulustelussa. Palohälytyksen ansiosta hän pääsee pakenemaan, mutta koko ympäristökin on tulessa ja Travisin auto räjähtää kuumuudessa. Hän jatkaa pakoaan jalan ja hakee suojaa kirkosta, jossa on menossa jumalanpalvelus. Travis pyörtyy takapenkkiin ja herää vasta kirkonmenojen jälkeen. Papin vaimo imettää Travisiä ja papin lapset johdattavat hänet valtatielle, jossa yrittää liftata takaisin Lontooseen. Musta limousine pysähtyy, ja kuljettaja ehdottaa suostumista lääketieteelliseen kokeeseen maksua vastaan. Travis suostuu, hänet viedään sairaalaan mutta hän pakenee huomattuaan erään toisen vapaaehtoisen muuttuneen puolittain siaksi.
Travis pääsee kyytiin keikkabussiin, jossa nuori nainen Patricia (Helen Mirren) pitää hänestä huolta. Lontoossa Travis herää talosta, jossa Alan Price soittaa yhtyeineen alakerrassa ja yläkerrassa keikkabussin nainen tarjoaa Travisille aamiaista. Nainen kertoo, että hänen isänsä Sir James Burgess omistaa puolet maailman kuparikaivoksista ja varoittaa Travisia, ettei kaikki kiiltävä ole kultaa. Travis juonii itselleen tapaamisen Burgessin kanssa tämän pilvenpiirtäjätoimistossa, jossa muuan professori heittäytyy ikkunasta kuolemaan mukanaan tätä estämään rientänyt Burgessin miespuolinen assistentti.
Travis saa saman tien paikan uutena assistenttina ja joutuu avustamaan neuvotteluissa afrikkalaisvaltion diktaattorin, tohtori Mundan kanssa. Burgess myy tämän hallinnolle napalmin kaltaista ainetta PL45 kapinallisten rauhoittamiseksi. Häikäilemätön Burgess lavastaa Travisin syylliseksi tohtori Mundan vaatimien kultaharkkojen salakuljetukseen, ja Travis joutuu vankilaan viideksi vuodeksi.
Viisi vuotta myöhemmin Travis on vapautunut vankilasta ja omaksunut humanistisia aatteita. Hän kuitenkin huomaa idealisminsa herättävän lähinnä epäilyjä ja vihaa avustettavissa. Elokuvan lopussa Travis on elokuvan koekuvauksessa, jossa ohjaaja (Lindsay Anderson itse kreditoimattomana) toistuvasti pyytää Travisiä hymyilemään, mutta tämä kysyy aina miksi. Äkkiä leikataan mustaan (tätä keinoa käytetään läpi elokuvan), ja Travisin kasvoille ilmestyy oivaltava ilme. Viimeisessä kuvassa nähdään ihmisiä tanssimassa.
Näyttelijät
Monet näyttelijöistä nähdään elokuvassa useissa rooleissa:
Elokuvassa kuultavat laulut
(kaikissa esittäjänä Alan Price yhtyeineen)
Vastaanotto
Elokuva sai vaihtelevia tai kielteisiä arvioita. The New York Timesin Vincent Canby moitti, etteivät elokuvan tarjoamat oivallukset eikä tuotannon laatu oikein kanna miltei kolmen tunnin keston yli.
Elokuvasta onkin tehty useita lyhennettyjä versioita. Esimerkiksi Yhdysvaltojen teatterikopiot lyhennettiin noin 20 minuutilla. Lyhennettyjä ovat olleet myös molemmat VHS-versiot Britanniassa. Ruotsissa ja Suomessa esitetty versio on noin 15 minuuttia alkuperäistä lyhyempi (167 min).
Oratuomi
Oratuomi (Prunus spinosa) on 2–3 metrin korkuinen, tiheä ja piikikäs pensas, jonka yksittäiset yksilöt joskus kasvavat pieneksi puuksi. Suomessa se kasvaa harvinaisena Ahvenanmaalla ja lounaisrannikolla. Se kukkii lyhytaikaisesti ja näyttävästi ennen lehtien puhkeamista.
Jättiläinen (albumi)
Jättiläinen on Zen Cafén kokoelmalevy, joka julkaistiin 1. lokakuuta 2003. Se sisälsi kolme uutta kappaletta: ”Piha ilman sadettajaa”, "Teit minut eilen" ja ”Tavallaan jokainen on surullinen”. Uusista kappaleista varsinkin ensin mainittu nousi kohtalaiseksi hitiksi.
Albumi oli vuoden 2003 neljänneksi myydyin albumi, ja se ylitti tuplaplatinaan oikeuttavan myyntirajan vuonna 2004. Albumi pysyi viisi viikkoa Suomen virallisen listan ensimmäisellä sijalla.
Oratuomi
Oratuomen luumarja on kooltaan 7–15 millimetriä ja maultaan kirpeä. Ulkonäöltään sinertävä, vahapintainen marja muistuttaa pienikokoista luumua.
Jättiläinen (albumi)
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Zen Café, sanoittanut Samuli Putro sekä sovittanut Martti Salminen ja Zen Café.
Oratuomi
Tiheät oratuomet toimivat lintujen ja pikkunisäkkäiden pesä- ja suojapaikkoina. Oratuomi on päiväperhosten toukkien ravintokasvina ainakin ruoste- (Thecla betulae) ja tuominopsasiivelle (Satyrium pruni) sekä harvinaisemmalle purjeperhoselle (Iphiclides podalirius). Lajin pölyttäjinä toimivat hyönteiset, varsinkin kultakuoriaiset (Cetonia aurata).
Jättiläinen (albumi)
CD 1
Kesto: 65:03
CD 2
Kesto: 41:31
Oratuomi
Oratuomen marjoja käytetään mm. hillojen ja mehujen sekä viinin ja liköörien valmistukseen. Oratuomea käytetään pohjoisessa Euroopassa ja Brittein saarilla pensasaitana, jollaisena se on tiheä ja luja. Oratuomen puusta valmistetaan perinteisesti shillelagh-sauvoja.
Pontus Jäntti
Pontus Jäntti (s. 20. joulukuuta 1968 Helsinki) on suomalainen sulkapalloilija. Aktiiviurallaan Jäntti voitti Suomen mestaruuden kahdeksan kertaa, joista seitsemän peräkkäin vuosina 1987–1993. Viimeinen mestaruus tuli vuonna 1998.
Pontus Jäntti on myös yksi 35:stä Suomen Sulkapalloliiton kultaisen pelaajamerkin saaneista urheilijoista.
Jäntin uran korkein ranking-sijoitus oli 18. 22. joulukuuta 1992 päivätyllä listalla. Tämän ranking-huipun takana oli saman vuoden marraskuussa saavutettu Skotlannin avoimen GP-kisan voitto. Jäntti voitti saman kilpailun myös vuonna 1998.
Arvokisamenestys
Jäntin aktiiviuran paras saavutus oli junioreiden EM-kultamitali Helsingissä vuonna 1987.
Jäntti edusti Suomea kahdesti olympiakisoissa. Barcelonassa 1992 Jäntti voitti ensimmäisessä ottelussaan Bulgarian Yassen Borissovin suoraan kahdessa erässä antaen vastustajalle yhteensäkin vain seitsemän pistettä. Toisella kierroksella vastaan tuli kiinalainen Liu Jun, jota vastaan Jäntti taisteli hyvin ensimmäisen erän häviten sen pistein 15–13. Toisessa erässä kiinalainen Jun takoi tauluun voittopisteet 15–7. Atlantan kisoissa 1996 Jäntti pääsi suoraan toiselle kierrokselle, mutta arpa heitti vastaan maailman senhetkisen ykköspelaajan Indonesian Joko Suprianton, joka ei tarvinnut kuin 28 minuuttia Jäntin lyömiseen suoraan kahdessa erässä pistein 15–1 ja 15–5.
Vuonna 1990 Moskovassa pelatuissa EM-kisoissa Jäntti karsiutui välieristä, joten hänen lopullinen sijoituksensa oli 5.–8. Kaksi vuotta myöhemmin Skotlannin Glasgow'ssa pelatussa EM-turnauksessa molemmat suomalaiset, Jäntti ja Robert Liljequist jäivät myös sijoille 5.–8.
Viimeisin saavutus uralla on ikämiesten yli 35-vuotiaiden sarjan maailmanmestaruus vuodelta 2004 Malesian Kuala Lumpurissa järjestetystä turnauksesta. Kaikkiaan hänellä on virallisia maaotteluita takanaan 55 kappaletta, jolla määrällä hän on miesten kaikkien aikojen listalla kolmantena Lasse Lindelöfin ja Tony Tuomisen jälkeen.
Ydinperhe
pienois|pysty=1.1|[[Edward S. Curtis, alaskalainen inuittiperhe, noin 1929.]] Ydinperhe on perhe, johon kuuluvat aikuiset vanhemmat ja heidän yhteiset lapsensa. Mikäli vanhemmilla on aikaisemmista suhteista lapsia, puhutaan uusperheestä.
Ydinperhe on varsin tuore tulokas, sillä perinteisesti varsinkin maaseutuympäristössä perheeseen on kaikkialla maailmassa kuulunut useampia sukupolvia. Tällaisessa yhdys- eli suurperheessä on useampia ydinperheitä.
Nexus 6 (puhelin)
Nexus 6 on kuudes Google Nexus -puhelin, jota valmistaa Motorola Mobility. Laite julkaistiin 15. lokakuuta 2014. Puhelimessa on 5,96 tuuman AMOLED 2K -näyttö. Puhelimen prosessori on 2,7 GHz:n Snapdragon 805.
Shaivismi
Shaivismi tai shivalaisuus on yksi hindulaisuuden päähaaroista, jonka edustajat keskittyvät tuhon ja uusien alkujen jumalan, Shivan ja hänen perheensä (Parvati, Ganesha) palvontaan.
Hartaimmat shaiviitit piirtävät tuhkalla otsaansa kolme poikittaista viivaa jotka symboloivat tietoisuuden eri tasoja (guna). Askeesin, mietiskelyn ja joogan jumalana Shiva on esikuva monille sadhuille, pyhille miehille ja naisille (joiden vanhempi nimitys on arabialaisperäinen fakiiri). Shivan tavoin sadhut saattavat pukeutua pelkästään tuhkaan ja rukousnauhoihin.
Adelen kieli
Adele on Togossa ja itäisessä Ghanassa puhuttu nigeriläis-kongolainen kieli. Sillä on puhujia noin 27 300 henkilöä, joista Togossa asuu 16 300. Ghanassa ja Togossa puhutut murteet eroavat toisistaan.
Gallus
Gallus voi tarkoittaa:
Olivia Schough
pienoiskuva|Olivia Schough Olivia Schough (s. 11. maaliskuuta 1991) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa kotimaassaan Rosengårdia, johon hän siirtyi kaudeksi 2021 Djurgårdens IF:stä. Aiemmin hän edusti Kopparbergs/Göteborgia ja Eskilstuna Unitedia sekä vuonna 2014 Saksassa Bayern Müncheniä ja Venäjällä Rossijankaa.
Schough pelasi ensimmäisen ottelunsa Ruotsin naisten maajoukkueessa vuonna 2013. Kaikkiaan hän on pelannut kesäkuun 2022 loppuun mennessä 98 maaottelua ja tehnyt niissä 12 maalia. Hän oli mukana muun muassa vuoden 2013 EM-kilpailuissa, joissa Ruotsi ylsi välieriin, ja saavuttamassa olympiahopeaa Rio de Janeiron kesäolympialaisissa 2016. MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti pronssia ja pelasi avauskokoonpanossa yhdessä ottelussa sekä tuli vaihtopelaajana kentälle yhdessä ottelussa.
Apachen piirikunta
Apachen piirikunta on  piirikunta Arizonassa, Yhdysvalloissa. Piirikunnan pääkaupunki on St. Johns. Apachessa sijaitsee mm. Petrified Forest ja navajoiden reservaatteja. Piirikunnassa asui 71 518 ihmistä vuonna 2010.
Väestö
Vuoden 2000 väestönlaskennassa piirikunnassa oli 69 423 asukasta, 19 971 taloutta, ja 15 257 perhettä. Talouksien keskimääräinen koko oli 3,4 henkilöä ja perheiden 4,0 henkilöä. Väestötiheys oli 2/km². Apachessa oli 31 621 asuntoa, joiden keskimääräinen tiheys oli 1/km².
Asukkaista 76,88% oli intiaaneja, 9,5% valkoisia, 0,25% afroamerikkalaisia, 0,13% aasialaisia, 0,06% Tyynenmeren saarilta kotoisin olevia, 1,75% muita ja 1.43% monirotuisia. Hispaanoja oli 4.49% väestöstä.
Apachessa oli 19 971 kotitaloutta joista 43,8% asui alle 18-vuotiaita lapsia, 49,3% asui yhdessä asuva aviopari ja 23.6% oli perheettömiä. 6,9% oli yksin asuvia yli 65-vuotiaita. Talouksien keskimääräinen koko oli 3,41 henkilöä, ja perheiden keskimääräinen koko oli 4,04 henkilöä.
Home Run
Home Run on saksalaisen Hardfloor-ryhmän kolmas albumi ja sen julkaisi Harthouse vuonna 1996.
Apachen piirikunta
Väestö
100:aa naista kohden Apachessa oli 98,2 miestä. Jokaista 100:aa yli 18-vuotiasta naista kohden, St. Johnsissa oli 94,5 yli 18-vuotiasta miestä.
Home Run
Levyn teema on baseball, mikä näkyy lajin termien mukaan nimetyissä kappaleissa ja levyn kansitaiteessa.
Apachen piirikunta
Väestö
Mediaanipalkka taloutta kohden oli 23,3 Yhdysvaltain dollaria, ja mediaanipalkka perhettä kohden oli 26,3 Yhdysvaltain dollaria. Miesten mediaanipalkka oli 30,2 Yhdysvaltain dollaria, ja naisten 22,3 Yhdysvaltain dollaria. Noin 33,5% perheistä ja 37,8% väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella, heistä 42,8% oli alle 18-vuotiaita ja 36,5% yli 65-vuotiaita. Apache on Yhdysvaltain köyhimpiä piirikuntia.
Ikäjakauma
right|190px Apachessa asuvien ikäjakauma prosentteina vuonna 2000: Väestön mediaani-ikä oli 27 vuotta.
Kielet
Apachessa asuvista puhui vuonna 2000:
Shu-ha-ri
thumb|240px|Shuhari [[kanji|kanjeilla kirjoitettuna]] Shu-ha-ri on perinteisiin japanilaisiin kamppailutaitoihin liittyvä oppimismalli, kuvaten jonkin asian tai asiakokonaisuuden oppimiskaarta. Sitä sovelletaan myös muilla elämän osa-alueilla. Kolme shu-ha-rin muodostavaa merkkiä ovat:
Shu-ha-rin kulku voidaan käsittää niin kehämäisenä kuin spiraalimaisena jatkumona.
Noradrenaliini
Noradrenaliini eli norepinefriini on katekoliamiineihin kuuluva säätelijäaine, jota erittyy hormonina lisämunuaisytimestä ja välittäjäaineena hermopäätteistä sekä keskushermostossa että sympaattisessa ääreishermostossa. Dopamiinin ja serotoniinin ohella se on tärkein monoamiinityyppinen välittäjäaine keskushermostossa. Noradrenaliini lisää sympaattista tonusta yhdessä adrenaliinin kanssa.
Tuli & Savu
Tuli & Savu on suomalainen Runoyhdistys Nihil Interitin julkaisema neljästi vuodessa ilmestyvä kulttuurilehti, jonka aiheena on suomalainen ja kansainvälinen runous. Se on ilmestynyt vuodesta 1994. Lehden päätoimittajina toimivat Riikka Simpura ja Atte Koskinen.
Tuli & Savu on pitkäikäinen ja arvostettu julkaisu kulttuurilehtikentällä. Vuonna 2018 lehti palkittiin Kultti ry:n laatulehtipalkinnolla. Vuotta myöhemmin Tuli & Savu palkittiin pohjoismaiden parhaana kulttuurilehtenä Göteborgin kirjamessuilla. Vuonna 2021 Tuli & Savu sai kirjallisuuden valtionpalkinnon.
Lehden ulkoasu muuttui keväällä 2015, kun ulkoasusta järjestetyn kilpailun voittivat Aalto-yliopiston graafisen suunnittelun opiskelijat Elina Johanna Ahonen ja Anna Neva.
Päätoimittajat
Lehden päätoimittajina ovat toimineet:
FC Dreeverit
FC Dreeverit oli vuosina 1995-2005 toiminut oululainen jalkapalloseura.
Seuran miesten jalkapallojoukkue nousi Suomen kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle Kakkoseen kaudeksi 2005. Seura säilytti sarjapaikkansa, mutta seura muutti vuoden 2006 tammikuussa nimekseen Oulun Palloseura - jalkapallo ry eli lyhenteenä OPS-jp. Kaudesta 2008 alkaen sarjapaikan haltija on ollut seuran manageri Miika Juntusen perustama Oulun jalkapallon tuki ry, ja kaudesta 2011 alkaen seura on käyttäen lyhennettä OPS.
FC Dreeverillä oli myös kakkosjoukkue FC Dreeverit II. Joukkue nousi samaan sarjaan eli Pohjoisen Kolmoseen kauden 2001 päätteeksi eli samaan sarjaan FC Dreeverin edustusjoukkueen kanssa. Sääntöjen mukaan saman seuran kakkosjoukkueen ja edustusjoukkueen pelaaminen samassa sarjassa ei ollut mahdollista, joten kakkosjoukkue irrottautui omaksi seurakseen Oulun Jalkapalloklubi eli OuJK vuoden 2002 alusta.
Koloratuurisopraano
Koloratuurisopraano on taidemusiikissa käytetty termi, jolla tarkoitetaan hyvin taipuisaa ja liikkuvaa ja usein äänialaltaan korkeaa sopraanoääntä, joka voi olla lyyrinen tai dramaattinen. Koloratuurisopraanorooleja on lähes ainoastaan oopperamusiikissa. Koloratuurisopraanolle sävelletyt aariat ovat usein hyvin virtuoosisia. Tunnetuin näistä on "Yön kuningattaren aaria" Wolfgang Amadeus Mozartin Taikahuilusta ja vaikeimpia "Glitter and be Gay" Leonard Bernsteinin operetista Candide.
Koloratuurisopraano on yleensä nuori ja aloittaa ammattilaulajana jo jopa 20-vuotiaana. Iän myötä kirkkaus ja taipuisuus vähenevät.
Kreikkalainen temppeli
pienoiskuva|upright=1.06|[[Heran temppeli II (Paestum)|Heran temppeli II Poseidoniassa eli Paestumissa Suur-Kreikassa.]] Temppelit (, myös ) olivat antiikin kreikkalaisen uskonnon jumalten kuvapatsaiden asunnoiksi tarkoitettuja rakennuksia. Temppelit kehittyivät mykeneläiselle kaudelle tyypillisistä megaron-rakennuksista. Niistä tuli arkaaiselta kaudelta lähtien kreikkalaisten kaupunkivaltioiden eli polisten tärkeimpiä rakennushankkeita ja antiikin kreikkalaisen arkkitehtuurin keskeisimpiä rakennuksia. Monet tunnetuimmat temppelit rakennettiin arkaaisen kauden lopulla tai klassisella kaudella eli noin 600–300-luvuilla eaa.
Temppeliarkkitehtuurissa keskeisellä sijailla olivat pylväsjärjestelmät. Kreikkalaiset temppelit edustivat yleensä joko doorilaista tai joonialaista tyyliä, harvemmin puhtaasti korinttilaista tyyliä. Osassa yhdisteltiin eri tyylisuuntia. Temppeleitä rakennettiin kaikkialle kreikkalaiseen maailmaan, nykyisen Kreikan lisäksi muun muassa Sisiliaan ja Suur-Kreikkaan nykyisessä Italiassa sekä Vähään-Aasiaan nykyisessä Turkissa. Useimmat ovat raunioituneet tai tuhoutuneet kokonaan, mutta osa on säilynyt nykyaikaan suhteellisen hyvin.
Temppeleiden keskeisyyden vuoksi koko antiikin kreikkalaista kulttuuria on luonnehdittu temppelikulttuuriksi, sillä temppelit olivat arkkitehtuurissa kreikkalaisten huomion keskipisteenä ja aikakauden rakennustaiteen huipentumia palatsien tai muiden julkisten rakennusten sijaan. Kreikkalainen temppelirakentaminen vaikutti merkittävästi roomalaisiin temppeleihin.
Alkuperä
pienoiskuva|[[Mykeneläinen kulttuuri|Mykeneläisaikaisen pyhäkön rauniot Fylakopíssa Míloksella, n. 1360–130 eaa.]]
Kreikan alueen varhaisemmissa, esihistoriallisen ajan minolaisessa ja mykeneläisessä uskonnossa ei ilmeisesti tunnettu suuria temppeleitä. Palatsikeskuksista ja muista rakennuksista on kuitenkin tunnistettu pyhäkkökäytössä olleita huoneita, joissa oli jumalten kulttipatsaita.
Myös kreikkalainen uskonto tarvitsi alkuvaiheessa lähinnä ulkoilmaan sijoitettuja alttareita, jotka rakennettiin kivistä tai olivat primitiivisiä uhrien polttamisesta syntyneestä tuhkakasasta muodostuneita alttareita. Temppelirakentaminen alkoi kehittyä alttareita ympäröineistä pyhitetyistä alueista (temenos, hieron), jotka erotettiin ympäristöstään. Aluksi niitä ei ollut merkitty erityisellä tavalla, mutta myöhemmin niiden ympärille alettiin usein rakentaa aitaus tai muuri (peribolos). Temenoksissa oli alttareiden lisäksi jumalten kulttipatsaita ja esimerkiksi pyhiä lehtoja.
Jeff Hartwig
Jeff Hartwig (s. 25. syyskuuta 1967 St. Louis, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen seiväshyppääjä.
Kreikkalainen temppeli
Alkuperä
Temppelirakennukset kehittyivät kulttipatsaille tehdyistä suojista, joita alettiin rakentaa geometrisella kaudella ja varhaisella arkaaisella kaudella noin 850–650 eaa. Rakennelmat olivat aluksi kevytrakenteisia majoja. Myöhemmin ne alettiin rakentaa kiinteämmäksi puusta ja niiden seinät savitiilestä. Homeerisessa runoudessa tunnetaan jo termi neos jumalankuvan asuntoa tarkoittavassa merkityksessä, ja Iliaassa ja Odysseiassa mainitaan useita temppeleitä.
Jeff Hartwig
Hartwig sai hopeaa Maebashin sisäratojen MM-kilpailuissa 1999 tuloksella 595 cm. Hän voitti Yhdysvaltain mestaruuden ulkoradoilla 1998, 1999, 2002 ja 2003 sekä sisäradoilla 1999 ja 2007. Lisäksi hän voitti kultaa Hyvän tahdon kisoissa 1998 ja GP-finaalin 2002. Hän ylitti urallaan kuusi metriä viidessä ulkorata- ja kahdessa hallikilpailussa. Hänen ennätyksensä on 603 cm, jolla hän jakaa kaikkien aikojen ulkoratatilaston kuudennen sijan Okkert Britsin ja Thiago Braz da Silvan kanssa. Hartwigin ennätys sisäradoilla on 602 cm. Hänen uransa oli pitkä: hän edusti Yhdysvaltoja vielä Pekingin olympialaisissa 2008 hypättyään maansa olympiakarsinnoissa Eugenessa yli 40-vuotiaiden maailmanennätyksen 570 cm. Hän lopetti uransa tuon kauden jälkeen.
Kreikkalainen temppeli
Alkuperä
pienoiskuva|[[Eretrian Apollon Dafneforoksen temppelin rauniot ilmakuvassa. Näkyvissä useita rakennusvaiheita geometriselta arkaaiselle kaudelle, n. 700–520 eaa.]] Varhaisimpiin tunnettuihin temppeleihin kuuluvat muun muassa Gortynin Athenen temppeli Kreetalta noin vuodelta 800 eaa., sekä Perachóran vanhin Heran temppeli Korintin läheltä ja Dreroksesta Kreetalta löydetty mahdollisesti Apollonille omistettu temppeli, jotka kummatkin ovat noin ajalta 750 eaa. Varhainen esimerkki on myös Apollon Dafneforoksen temppelin ensimmäinen rakennusvaihe Eretriassa 700-luvulta eaa. Mallin varhaiset temppelit saivat mykeneläisen kauden megaron-rakennuksista, joissa oli keskellä tulisija, sekä geometriselle kaudelle tyypillisistä pitkänomaisista apsis-päätyisistä taloista. Varhaisissa temppeleissä oli kulttikuvan säilytykseen tarkoitettu huone eli naos, jossa oli koroke kuvapatsaille, sekä joskus myös etuhuone eli pronaos. Temppeleiden etuosaan kehittyi pylväin varustettu portiikki.
Walter Burkert huomioi, että ensimmäiset temppelit rakennettiin naispuolisille jumalille (Hera, Athene, Artemis, Demeter) sekä Apollonille, jotka olivat samoja jumalia, jotka esitettiin kuvapatsaina jo varhain. Sen sijaan Zeus ja Poseidon alettiin esittää kuvapatsaina vasta suhteellisen myöhään, joskus vasta klassisella kaudella, ja vastaavasti näiden temppeleitä tunnetaan vasta hieman myöhemmältä ajalta.
Varhainen arkaainen kausi
Ajan kuluessa temppelit kehittyivät suuremmiksi ja ne ympäröitiin portiikin lisäksi kauttaaltaan pylväillä (peristasis). Varhaisia tunnettuja kokonaan pylväillä ympäröityjä temppeleitä ovat muun muassa vanhin Samoksen Heraion 700-luvulta eaa., Isthmian Poseidonin temppeli noin ajalta 690–650 eaa. sekä Apollon Dafneforoksen temppelin toinen vaihe noin ajalta 670–650 eaa. Varhaiset temppelit olivat joskus pentastyylitemppeleitä eli niiden lyhyillä sivuilla oli viisi pylvästä; esimerkiksi Thermoksen Apollonin temppelissä noin vuodelta 620 eaa. oli 5 × 15 pylvästä.
pienoiskuva|[[Isthmian Poseidonin temppeli noin ajalta 690–650 eaa. Rekonstruktiopiirros.]] 600-luvun eaa. kuluessa temppelirakennusten koko kasvoi edelleen. Temppelien perustyypiksi tuli heksastyylitemppeli, jonka päädyissä oli kuusi pylvästä. Ihanteeksi tulivat hekatompedon-temppelit eli sata jalkaa (n. 34 metriä) pitkät temppelit. Samalla temppelit alettiin rakentaa kolmiportaiselle korokkeelle (krepidoma). Naos saatettiin jakaa pylväillä usempaan laivaan. Pylväät olivat edelleen puiset, ja muuten temppeleihin käytettiin muun muassa terrakottaa. Terrakottaisten kattotiilien keksiminen helpotti suurempien temppeleiden rakentamista.
Pylväsarkkitehtuurin myötä alkoivat kehittyä eri pylväsjärjestelmät ja arkkitehtuurin tyylisuunnat. Tyylisuunnista varhaisimmaksi esitetään yleensä läntisen Kreikan alueilla kehittynyt doorilainen tyyli, joskin itäisillä kreikkalaisilla alueilla alkunsa saanut joonialainen tyyli lienee kehittynyt suunnilleen samoihin aikoihin. Kreikkalainen pylväsarkkitehtuuri perustuu mykeneläisiin ja kreetalaisiin (minolaisiin) esikuviin ja on todennäköisesti saanut vaikutteita Egyptistä.
Joonialaiselle tyylille ominainen kapiteeli eli pylväänpää sai mahdollisesti alkunsa puiseen pylvääseen tehdystä kaiverretusta koristelusta. Doorilaisen tyylin tavoin myös joonialaisen kapiteelin esikuva vaikuttaa esiintyvän jo mykeneläisessä arkkitehtuurissa. Tyyli on mahdollisesti saanut vaikutteita lisäksi paitsi egyptiläisistä myös itäisistä esikuvista Mesopotamiasta, Syyriasta ja Kyprokselta. Varhaiseen joonialaiseen tyyliin mahdollisesti liittyvää aiolialaista tyyliä esiintyy ensimmäisen kerran Neandreiassa Troaksessa, Mytilenessä ja Napessa Lesboksella sekä Larissassa Aioliissa noin 600–580 eaa. Varhaiset joonialaiset temppelit koostuivat yksinkertaisesta naos-huoneesta, jonka joonialaisten pylväiden rivi jakoi kahteen laivaan, eikä niissä ollut pylväikköjä julkisivussa.
Myöhempi arkaainen kausi
Doorilaisen ja joonialaisen tyylin perusperiaatteet, jotka säilyivät läpi klassisen kauden, vakiintuivat 500-luvulla eaa. Tuolloin alettiin rakentaa entistä monumentaalisempia temppeleitä. Temppeleiden perustyypiksi vakiintuivat peripteraalitemppelit. Doorilaisen tyylin merkittäviä edustajia 500-luvulta eaa. ovat muun muassa Selinuksen ensimmäiset suuret temppelit, kuten Temppeli C (n. 600–550 eaa.), Syrakusan Apollonin temppeli (n. 565 eaa.) ja Zeus Olympioksen temppeli (n. 555 eaa.), Poseidonian eli Paestumin Heran temppeli I (n. 560–530 eaa.) sekä Delfoin vanhempi Apollonin temppeli (n. 525 eaa.). Aiginan Afaian temppeli (n. 500–490 eaa.) valmistui arkaaisen kauden lopulla.
Joonialaisen tyylin 500-luvun eaa. merkkiteoksiin kuuluvat muun muassa Efesoksen vanhempi Artemiin temppeli sekä Samoksen Heraionin eli Heran temppelin kummatkin mainitun vuosisadan rakennusvaiheet (Rhoikoksen temppeli 570–560 eaa., Polykrateen temppeli 538–522 eaa.). Suuret joonialaiset temppelit olivat usein dipteraalitemppeleitä.
Klassinen kausi
pienoiskuva|[[Parthenon eli Athene Parthenoksen temppeli, Ateena.]] pienoiskuva|[[Feidias esittelee Parthenonin friisejä. Lawrence Alma-Tadema, 1868.]]
Temppeliarkkitehtuurin voidaan katsoa saavuttaneen huippunsa klassisella kaudella 400-luvun eaa. puolessa välissä, jolloin valmistuivat Zeuksen temppeli Olympiassa (n. 460 eaa.) sekä Parthenon eli Athenen temppeli Ateenan Akropoliilla (438 eaa.). Samalla niiden kulttikuvia, Feidiaan veistämiä Zeuksen kuvapatsasta ja Athene Parthenosta, pidettiin kreikkalaisen uskonnollisen taiteen huipentumina. Kumpikin näistä temppeleistä edusti doorilaista tyyliä. Joonialaista tyyliä käytettiin muun muassa Akropoliin Erekhtheionissa (421–405 eaa.) sekä Athene Niken temppelissä (420 eaa).
400-luvulla eaa. rakennettiin myös muun muassa Himeran Voiton temppeli (n. 480 eaa.), Akragaan Concordian temppeli (n. 450–430 eaa.) ja Olympoksen Zeuksen temppeli (alkaen 480 eaa.) sekä Poseidonian Heran temppeli II (n. 460–440 eaa.).
Klassisella kaudella kehittyi myös korinttilainen tyyli. Varhaisin tunnettu esimerkki sen käytöstä on Bassain Apollon Epikurioksen temppeli (n. 450–425 eaa), jonka sisäosissa oli yksi korinttilainen pylväs. Klassisen kauden lopulla noin 350 eaa. alkaen sekä klassisen ja hellenistisen kauden taitteessa rakennettiin temppeleitä, jotka yhdistelivät kaikkia kolmea tyylisuuntaa. Tällaisia olivat muun muassa Athene Alean temppeli, Nemean Zeuksen temppeli sekä Stratoksen Zeuksen temppeli.
Hellenistinen kausi
Hellenistisellä kaudella kreikkalaisten temppeleiden rakentaminen väheni, ja niiden arkkitehtuuri taantui. Varhaisella hellenistisellä kaudella suurten peripteraalitemppeleiden rakentaminen lakkasi lähes kokonaan, ja suurempia temppeleitä rakennettiin lähinnä Vähässä-Aasiassa. Syynä lienee ollut polisten merkityksen väheneminen, kun taas uudet hellenistiset vallanpitäjät eivät rakennuttaneet temppeleitä samassa määrin kuin aiemmin oli tehty. Eräs esimerkki suuremmasta temppelistä tuolta ajalta on Prienen Athenen temppeli, jota pidetään esimerkkinä puhtaasta joonialaisesta tyylistä.
Temppelirakentaminen elpyi jossakin määrin myöhemmällä hellenistisellä kaudella, kun kilpailu hellenististen valtakuntien kesken sekä niiden ja nousevan Rooman välillä lisääntyi. Suuri osa hellenistisen kauden temppeleistä oli kuitenkin pieniä prostyyli- ja antatemppeleitä ja naiskoksia. Temppeleiden koon pieneneminen synnytti myös pseudoperipteraalitemppelit, joissa tavoiteltiin illuusiota suuremmasta temppelistä.
Roomalainen kausi
pienoiskuva|[[Olympoksen Zeuksen temppelin rauniot Ateenassa.]]
Roomalaisella kaudella temppeleiden rakennuttaminen siirtyi keisareille sekä paikallisille roomalaisille hallintovirkamiehille. Nämä rakennuttivat kuitenkin useammin muita julkisia rakennuksia kuin temppeleitä. Roomalaisella kaudella siirryttiin ajan kuluessa yhä enemmän roomalaisen arkitehtuurin muotoihin myös temppeleissä, mikä tarkoitti kreikkalaisen temppelirakentamisen loppua. Joitakin jo varhaisemmin aloitettuja kreikkalaisia temppeleitä, kuten Didyman Apollonin temppeli ja Ateenan Olympoksen Zeuksen temppeli, kuitenkin saatettiin roomalaisella kaudella valmiiksi.
Myöhäisantiikista nykyaikaan
Myöhäisantiikin aikana, kristinuskon tultua Rooman valtionuskonnoksi, temppelit hylättiin. Osa niistä muutettiin kirkoiksi, mikä on edesauttanut joidenkin temppeleiden, kuten Parthenonin, Hefaistoksen temppelin ja Concordian temppelin, säilymistä nykyaikaan. Esimerkiksi Parthenon toimi myöhemmin myös moskeijana. Suuri osa temppeleistä on tuhoutunut ajan kuluessa rakennuskivien uudelleenkäytön, maanjäristysten tai esimerkiksi barbaarien aiheuttamien tuhojen seurauksena, ja monista on jäljellä vain perustukset. Esimerkiksi Apollon Epikurioksen temppeli on säilynyt nykyaikaan keskimääräistä paremmin lähinnä syrjäisen sijaintinsa vuoksi.
Käyttö
Kreikkalaiset temppelit oli ensisijaisesti tarkoitettu jumalten kulttikuvien asunnoiksi. Lisäksi niissä säilytettiin jumalille osoitettuja votiivilahjoja. Temppeleiden sisätiloja ei siis ollut tarkoitettu kokoontumispaikoiksi tai suuria ihmisjoukkoja kokoavien seremonioiden suorittamista varten esimerkiksi nykyisten kirkkojen tavoin. Kulttitoimitukset suoritettiin yleensä ulkona temppelin edustalla sen itäpuolella olleella alttarilla, katse itään päin. Temppeli oli tällöin toimituksen taustalla.
Temppeleihin astuttiin sisään ennen kaikkea kulttikuvan kunnioittamista ja jumalalle osoitettuja rukouksia varten. Kulttipatsas saatettiin myös pestä määrävälein ja sille voitiin antaa uusi asu uskonnollisten juhlien yhteydessä. Temppelit vihittiin käyttöön erityisin seremonioin (hidryein), joissa suoritettiin uhritoimituksia. Temppelin perustuksiin haudattiin uhrilahjoja, kuten jumalten pienoispatsaita ja ruokatarvikkeita.
Sijoittelu ja ympäristö
Kreikkalaiset temppelit oli joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta rakennettu itä-länsisuunnassa. Temppelin sisäänkäynti oli itäpäädyssä, ja alttari sijaitsi usein sen edustalla. Jumalan kulttipatsas oli sijoitettu temppelin sisäänkäyntiä vastapäätä. Temppeleissä ei ollut ikkunoita, ja niiden sisäosat ja kulttipatsas saivat valaistuksensa oviaukosta tai katossa olleista aukoista. Temppelit oli usein ympäröity temenoksella ja peribolos-muurilla, jotka rajasivat pyhäkköaluetta. Muita tyypillisiä rakennuksia temppeleiden ympäristössä olivat pyhäkköalueen propylaion-sisäänkäynnit eli monumentaaliportit, stoat eli pylväshallit sekä aarrekammiot.
Temppeleitä rakennettiin yhtä lailla polisten kaupunkikeskusten keskeisille paikoille, kuten akropoliin huipulle ja agoran laidalle, kuin syrjäisemmillekin paikoille. Akropoliille sijoitettiin kaupungin suojelijattaren, usein Athenen, temppeli, ja agoran laidalle muun muassa merkittävien heerosten sekä agoran toimintaan liittyneiden jumalten temppelit. Varsinkin suurten ja tunnettujen kulttipaikkojen tapauksessa temenos-alueen eli pyhitetyn ja pyhäksi rajatun alueen sijainti määrittyi perinteen mukaan, eikä sitä voitu noin vain siirtää. Sijainti kytkettiin usein myyttisiin tapahtumiin tai heeroksiin. Pyhäkköalue itsessään oli yleensä paljon vanhempi kuin sille rakennettu temppeli. Usein samalla paikalla oli eri vaiheissa useita eri temppeleitä, kun temppeli uusittiin hienommaksi tai vanhan tuhouduttua. Toisaalta kaikille pyhäkköalueille ei koskaan rakennettu temppeliä, samoin kuin kaikissa pyhäköissä ei myöskään koskaan ollut jumalan kulttikuvaa.
Pohjakaava
pienoiskuva|upright=1.4|[[Areen temppelin pohjakaava on esimerkki tyypillisestä kreikkalaisen temppelin pohjakaavasta: 1. Naos eli cella 2. Pronaos 3. Opisthodomos 4. Peristasis 5. Alttari]]
Naos – Temppelin keskiosan ydinrakennus.
Peristasis – Naosta kiertänyt pylväikkökäytävä, joka oli tyypillinen suuremmissa temppeleissä, kuten peripteraalitemppeleissä. Pienemmissä temppeleissä sellaista ei kuitenkaan ollut.
Alttari (bōmos) – Alttari sijaitsi temppelin ulkopuolella yleensä sen itäpäädyn edustalla. Joissakin tapauksissa alttari oli kuitenkin sivummalla. Tämä oli usein seurausta siitä, että uusi temppeli oli rakennettu hieman eri paikkaan kuin vanha temppeli, kun taas alttari säilyi perinteisellä paikallaan.
Rakenneosat
[[Tiedosto:Ionic order.svg|pienoiskuva|upright=0.64|Temppelin rakenneosat. Esimerkki joonialaisesta pylväsjärjestelmästä.
1. Entablementti eli palkisto
2. Pylväs
3. Päätykolmio ja korniisi
4. Friisi
6. Kapiteeli ja abakus
8. Baasi
9. Stylobaatti.]] Temppelin rakenneosat olivat ylhäältä alaspäin:
Kattorakenteet ja palkisto
Pylväät (styloi, yks. stylos) – Pystysuorat kantavat osat. Pylväiden mallit vaihtelivat pylväsjärjestelmittäin.
Jalusta (krepidoma, krepis) – Yleensä kolmiportainen, suurissa temppeleissä neliportainen.
Tyylisuunnat
pienoiskuva|upright=1.06|Doorilaisen (ensimmäiset kolme), joonialaisen (toiset kolme) ja korinttilaisen tyylin (viimeiset kaksi) pylväitä.
Pylväsjärjestelmät ovat temppeleiden arkkitehtuurin keskeisimpiä osatekijöitä. Termi viittaa temppelirakennusten pylväiden ja palkistojen käyttöön ja koristeluun jonkun klassisen järjestelmän ja tyylisuunnan mukaan. Merkittävimpiä pylväsjärjestelmiä ja tyylisuuntia oli kolme:
Doorilainen
Doorilainen tyyli oli kolmesta kreikkalaisesta tyylistä varhaisin ja yksinkertaisin. Se sai nimensä siitä, että se oli suosiossa erityisesti doorilaisilla alueilla Peloponnesoksella, Sisiliassa, Suur-Kreikassa ja muualla kreikkalaisen maailman länsiosissa. Tyyli perustunee mykeneläisen ajan esikuviin, ja kehittyi Kreikan niin kutsuttujen pimeiden vuosisatojen kuluessa. Varhaisin tunnettu varsinainen doorilainen temppeli oli Olympian Heran temppeli (n. 600 eaa.), ja ensimmäinen kokonaan kivestä rakennettu puolestaan Korkyran Artemiin temppeli (n. 580 eaa.).
Doorilaisesta tyylistä tuli antiikin Kreikan merkittävin tyylisuunta, ja monet tunnetuimmat temppelit edustavat juuri doorilaista tyyliä. Tyylin vaikutus ulottui klassisella kaudella myös Ateenaan, jossa sen huipputeoksiin kuuluu Parthenonin temppeli (valmistui 438 eaa.). 300-luvulla eaa. puhtaan doorilaisen tyylin käyttö väheni, ja sitä käytettiin yhdessä muiden tyylisuuntien kanssa. Tunnettuja doorilaista temppeleitä ovat jo mainittujen lisäksi myös muun muassa Olympian Zeuksen temppeli, Delfoin Apollonin temppeli, Afaian temppeli, Argoksen Heraion, Athene Alean temppeli, Bassain Apollon Epikurioksen temppeli, Hefaistoksen temppeli ja Sunionin Poseidonin temppeli sekä Akragaan (Agrigentumin) ja Poseidonian (Paestumin) temppelit.
Joonialainen
Joonialaista tyyliä esiintyi muun muassa Euboialla jo 600-luvun eaa. ensimmäisellä puoliskolla. 500-luvulla eaa. sitä sovellettiin Joonian siirtokuntien suurikokoisiin dipteraalitemppeleihin, kuten Samoksen Heraion ja Efesoksen Artemiin temppeli. 400-luvulla eaa. sitä sovellettiin Ateenassa muun muassa Erekhtheioniin ja Athene Niken temppeliin. 400- ja 300-luvuilta lähtien tyyliä käytettiin paljon myös doorilaisten temppeleiden sisäosissa, kuten Bassain Apollon Epikurioksen temppelissä ja Parthenonissa.
Korinttilainen
Korinttilainen tyyli kehittyi kolmesta tyylistä viimeisenä 400-luvun eaa. puolen välin tienoilla. Sitä käytettiin alun perin ennen kaikkea muita tyylejä edustaneiden temppeleiden sisäosissa sekä pyörötemppeleissä. Tällaisessa käytössä se on muun muassa Bassain Apollon Epikurioksen temppelissä, Athene Alean temppelissä, Nemean Zeuksen temppelissä ja Stratoksen Zeuksen temppelissä sekä Epidauroksen Tholoksessa. Merkittävin puhtaasti korinttilainen temppeli Kreikassa on Ateenan Olympoksen Zeuksen temppeli. Korinttilainen tyyli yleistyi roomalaisella kaudella ja oli roomalaisten temppeleiden tärkein tyylisuunta.
Tyypit
Kreikkalaisia temppeleitä oli useita eri tyyppejä, joita voidaan luokitella niiden pohjakaavan ja pylväsratkaisujen perusteella. Suurin osa temppeleistä oli pitkänomaisia suorakulmaisia rakennuksia tai pyörötemppeleitä, joissa oli pylväät joko julkisivussa, kummassakin päädyssä tai kauttaaltaan temppelin ympärillä. Erään tunnetun poikkeuksen säännöstä muodostaa Ateenan Akropoliilla sijaitseva Erekhtheion, jonka pohjakaava on monimutkaisempi sen sijainnin ja rakennushistorian vuoksi.
Pylväiden lukumäärän mukaan
Pylväillä ympäröidyistä ja pohjakaavaltaan suorakulmaisista temppeleistä voidaan käyttää lyhyemmän sivun pylväiden lukumäärän mukaan tähän perustuvaa nimitystä, kuten:
Pidemmän sivun pylväiden lukumäärä vaihteli vapaammin, eikä niillä ollut omia nimityksiä. Eräs temppeleiden pituuteen liittynyt nimitys oli sen sijaan hekatompedon, millä viitattiin sata jalkaa pitkään temppeliin.
Suorakulmaiset temppelit
Astylos
Pylväättömät temppelit olivat yksinkertaisia pelkästä naos- eli cella-huoneesta koostuneita temppeleitä. Niissä saattoi olla myös pylväätön pronaos eli etuhuone.
Pyörötemppelit
Monopteros
Monopteros-pyörötemppelissä oli pelkät kattoa tukeneet pylväät ulkosivulla. Temppelissä ei ollut naosta eli cellaa. Katto oli usein kupolikatto.
Veistos- ja maalauskoristelu
pienoiskuva|upright=0.64|Esimerkki maalauskoristelusta.
Frank Friedrich
Frank Friedrich on saksalainen rumpali, joka soitti heavy metal -yhtyeen Accept debyyttilevyllä Accept. Acceptin lisäksi hän soitti rumpuja yhtyeessä Bad Steve, ja julkaisi sen riveissä levyn Killing the Night.
Kreikkalainen temppeli
Veistos- ja maalauskoristelu
Temppelit oli usein koristeltu veistoksilla. Veistoskoristeluja oli yleensä päätykolmioissa temppelien päädyissä sekä friiseissä ja metoopeissa, jotka kiersivät naoksen ulkoseinää tai joskus cellan sisäseinää. Veistettyjä olivat myös katon akroterion-koristeet ja antefiksit. Veistoskoristelut muodostivat usein yhtenäisen ohjelman, joka esitti temppelin jumaluuteen liittyneitä mytologian tapahtumia. Suosittuja aiheita olivat myös muun muassa gigantomakhia, amatsonomakhia, kentauromakhia, Troijan sota sekä Herakleen urotyöt. Sisällä temppelin cellassa oli yleensä jumalan kuvapatsas. Temppeleihin lahjoitettiin usein myös votiivilahjoiksi muita patsaita, koriste-esineitä tai sotasaaliita.
Rick Green
thumb|Rick Green Richard Douglas Green (s. 20. helmikuuta 1956 Belleville, Ontario, Kanada) on jääkiekkojoukkue Montreal Canadiensin entinen apuvalmentaja ja entinen jääkiekkoilija.
Frank Friedrich
Vuonna 1983 Friedrich perusti muiden entisten Accept-jäsenten Dieter Rubachin ja Jan Koemmetin kanssa yhtyeen Bad Steve. Vuonna 1985 Bad Steve julkaisi debyyttialbuminsa Killing The Night ja kiersi vähän aikaa Acceptin lämppärinä.
Kreikkalainen temppeli
Veistos- ja maalauskoristelu
Veistokset ja temppelin ulkopinnat olivat usein maalattu kirkkailla väreillä. Maalauksesta on usein säilynyt vain vähäisiä jäänteitä, ja siksi temppelit oletettiin usein aiemmin valkoisiksi.
Rick Green
Green varattiin kaikista ensimmäisenä Washington Capitalsiin vuoden 1976 NHL-amatöörivarauksessa. Quebec Nordiques varasi hänet WHA-liigaan myös vuonna 1976 ensikierroksella, kymmenentenä. Hän voitti OHA 1976 Max Kaminsky Trophy -palkinnon liigan toimitusjohtajien äänestyksessä puolustajana. Hän on pelannut OHA:n London Knightsissa, sekä NHL:ssä seuroinaan Washington Capitals, Montreal Canadiens, Detroit Red Wings ja New York Islanders. Apuvalmentaja hän on ollut New York Islandersissa, Los Angeles Kingsissä ja Montreal Canadiensissa. Stanley Cupin hän voitti Montrealin kanssa 1986.
Wiklund
Wiklund tai Viklund voi tarkoittaa seuraavia:
Miehuutta, rohkeutta ja karskeita miehiä
Miehuutta, rohkeutta ja karskeita miehiä on vuonna 1922 valmistunut yhdysvaltalainen mykkäelokuva, jonka ohjasi Fred C. Newmeyer. Alun perin elokuva oli tarkoitettu lyhytelokuvaksi, mutta kuvausten edetessä materiaalia oli tarpeeksi pitkäksi elokuvaksi. Elokuva menestyi hyvin ja menestyksen myötä Harold Lloyd ei enää palannut lyhyiden komediaelokuvien pariin.
Juoni
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat pieneen Blossoms Bend -nimiseen kaupunkiin, jossa elämä kulkee verkkaiseen tahtiin. Lloydin esittämä neuroottisen pelokas poika on ihastunut naapurissa asuvaan tyttöön, mutta kilpakosija asettuu pojan onnen tielle. Pojan isoäiti säälii poikaa ja antaa hänelle onnenamuletin rohkaistakseen poikaa. Amuletti näyttää tehoavan ja poika onnistuu nappaamaan rikollisen ja karkottamaan naapurin tytön ympärillä hääräävän kilpakosijan.
Englannin hallintoalueet
Englanti on vuodesta 1994 ollut jaettuna yhdeksään hallintoalueeseen, jotka toimivat maassa aluehallinnon suurimpina yksiköinä. Niillä on varsin vähän valtaa, eikä demokraattisesti valittua edustusta. Ainoastaan Suur-Lontoon alueella on vaaleilla valittu Lontoon kaupunginvaltuuston joka toimii yhdessä pormestarin kanssa johtaman Suur-Lontoon yleishallintoviranomaisen  kanssa.
Alue toteutettiin Maastrichtin sopimuksen myötä John Majorin hallituksen aikana vuonna 1994. Englanti jaettiin alun perin kymmeneen alueeseen, joista myöhemmin Merseyside yhdistettiin North Westiin. Vuodesta 1998 alueet ovat toimineet myös Englannin vaalipiireinä europarlamenttivaaleissa.
Héctor Babenco
thumb|Héctor Babenco vuonna 2003. Héctor Eduardo Babenco (7. helmikuuta 1946 Buenos Aires, Argentiina – 13. heinäkuuta 2016 São Paulo, Brasilia ) oli argentiinalaissyntyinen elokuvaohjaaja.
Babenco syntyi Buenos Airesissa ja kasvoi Mar del Platassa. Hän vietti vuodet 1964–1968 Euroopassa, mutta päätti vuonna 1969 asettua vakituisesti São Pauloon, Brasiliaan.
Héctor Babencon läpimurtoelokuva oli Pixote – heikomman laki (1981). Myöhempien tunnettujen ohjauksien joukkoon lukeutuvat Hämähäkkinaisen suudelma (1985), Karhiainen (1987), Leikkiä Luojan laitumilla (1991) ja Carandiru (2003). Babenco oli ehdolla Oscar-palkinnon ja Kultaisen palmun saajaksi.
Taivasten valtakunnan avaimet
thumb|Taivasten valtakunnan avaimet kuvattuna [[Paaviuden tunnukseen yhdessä paavin kolmikerroksisen tiaaran kanssa.]]
Taivasten valtakunnan avaimet tai Pyhän Pietarin avaimet on kristinuskossa käytetty nimitys taivasten valtakunnan avaimista, jotka Jeesus sanoi luovuttavansa apostoli Simonille tehden tästä Pietarin. Pietari kuvataan taiteessa usein kyseisten avainten kanssa. Aihetta esittävissä allegorisissa kuvissa avaimia on yleensä kaksi ja ne ovat suurikokoisia. Monesti avainten päähän on kuvattu ristin muotoinen syvennys. Kuvissa molemmat avaimet ovat usein identtisiä.
Raamatullinen perusta
Taivasten valtakunnan avaimilla viitataan Jeesuksen Matteuksen evankeliumin 16. luvun 19. ja 20. jakeessa apostoli Pietarille antamaan valtaan syntien anteeksiantamiseen ja anteeksiannon pidättämiseen:
Matteuksen evankeliumissa Jeesus antaa saman vallan myös muille apostoleilleen, näin myös Johanneksen evankeliumissa. On huomattava, että evankeliumikertomuksissa avainten valtaa ei luovuteta kaikille opetuslapsille, vaan pelkästään apostoleille.
Avainten valta
Valtaa antaa syntejä anteeksi ja pidättää anteeksianto nimitetään usein avainten vallaksi (lat. potestas clavium). Teologisessa kielenkäytössä avainten valta ymmärretään joko tarkkana käsitteenä, jolloin se tarkoittaa nimenomaisesti valtaa antaa syntejä anteeksi (lat. potestas absolutionis, absoluutiovalta), tai laajana käsitteenä, jolloin se tarkoittaa kaikkea kirkollista valtaa. Synninpäästöön liittyy erityisesti kysymys jurisdiktiosta eli hallintovallasta (lat. potestas iurisdictionis). Tämä tulkinta on yhteinen sekä roomalaiskatoliselle että luterilaiselle kirkolle.
Paavius ja jurisdiktiovalta
Katolinen kirkko katsoo paavin Pietarin seuraajana olevan ylin kirkollinen auktoriteetti maan päällä ja siten kantavansa avainten vallan korkeinta muotoa. Paavin valtaan kuuluu oikeus julistaa jokin asia tai henkilö pannaan. Taivasten valtakunnan avaimet ovatkin yksi paavin tunnuksista. Vatikaanin vaakunassa on tämän merkkinä kaksi avainta. Vaakunan osana avaimet ovat mukana myös Vatikaanivaltion lipussa.
Florent Schmitt
thumb|right|Florent Schmitt Florent Schmitt (28. syyskuuta 1870 – 17. elokuuta 1958) oli ranskalainen säveltäjä. Hän opiskeli vuodesta 1889 Pariisin konservatoriossa opettajinaan Albert Lavignac, Théodore Dubois, Jules Massenet ja Gabriel Fauré.
Taivasten valtakunnan avaimet
Paavius ja jurisdiktiovalta
Kirkollisen vallan päätyypit ovat opetusvalta (ks. magisterium), papillinen tai sakramentaalinen valta (lat. potestas sacerdotalis, sacramentalis) ja hallintovalta. Paavin lisäksi katolisessa kirkossa jurisdiktio- eli hallintovaltaa käyttävät piispat. Papillista valtaa käyttävät paavi, piispat ja papit ja opetusvaltaa ensisijaisesti piispa. Vallan päätyyppien alla voidaan, erityisesti papillisessa vallassa, nähdä alaluokitteluja kuten esim. valta antaa syntejä anteeksi (absoluutiovalta) ja valta vihkiä papiksi (lat. potestas ordinis).
Florent Schmitt
Schmitt voitti vuonna 1900 Prix de Romen.
Schmittin tuotantoon sisältyy muun muassa pianokvintetto (1908) ja orkesterimusiikkia. Hän työskenteli vuosina 1929–1939 Le Temps'n musiikkiarvostelijana, ja hänestä tehtiin vuonna 1952 Kunnialegioonan jäsen.
Taivasten valtakunnan avaimet
Luterilaisuus ja absoluutiovalta
Avainten valta tarkkana käsitteenä koskee ennen kaikkea absoluutiovaltaa eli valtaa antaa syntejä anteeksi. Katolisen kirkon opin mukaan tämä valta on ensisijaisesti piispalla ja toissijaisesti papilla. Valtaa käytetään ripin sakramentilla. Pappi tarvitsee luvan toimia hiippakunnassa, jotta hän voi laillisesti toimittaa ripin sakramenttia. Luterilainen kirkko kuuluu samaan teologiseen traditioon ja pitää absoluutiovallan sekä muunkin hengellisen vallan piispoilla ja papeilla: "avainten valta eli piispojen valta merkitsee evankeliumin mukaisesti valtaa ja Jumalan käskyä saarnata evankeliumia, antaa anteeksi ja pidättää synnit sekä toimittaa sakramentit". Luterilaiset tunnustuskirjat pitävät osin rippiä jopa sakramenttina. Vaikka myöhempi luterilaisuus on luopunut nimittämästä rippiä sakramentiksi, sitä edelleen pidetään syntien anteeksiannon todellisena paikkana.