cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Salpausselät
Sijainti
Viime jääkauden loppuvaiheessa Fennoskandian mannerjäätikkö suli ja sen pinta-ala samalla pieneni. Jäätikön reuna vetäytyi erilaisella nopeudella riippuen siitä, missä jäätikkö kulloinkin oli perääntymässä. Nopeinta perääntyminen oli idässä, etelässä ja kaakossa, eli nykyisessä Venäjän Karjalassa, Etelä-Ruotsissa ja Etelä-Suomessa. Mannerjäätikön reuna seurasi Salpausselkien muodostuessa Norjan rannikoita, kulki Etelä-Ruotsissa Vänernin ja Vätternin kautta Mälareniin, ylitti Itämeren Lounais-Suomeen. Venäjällä reuna ylitti Kuolan niemimaan Murmanskin ja Kantalahden kohdalla, seurasi Vienanmeren nykyisiä rantoja ja yhtyi lopuksi Salpausselkien reunaan. Salpausseliksi kutsutaan reunamuodostumia, jotka alkavat Hangon lähiympäristöstä ja päättyvät Hollolassa, jatkavat Lahdesta itään Lappeenrantaan ja Ruokolahdelle sekä kaartavat pohjoisessa Joensuuhun asti. Myös joitakin Turun saariston saaria katsotaan kuuluvan Salpausselkiin, joten muodostumia sijaitsee myös Itämeressä.
Ensimmäinen Salpausselkä
Ensimmäisen Salpausselän länsiosa alkaa Hankoniemenä sekä kulkee Lohjanharjuna Hyvinkäälle. Hyvinkäältä se päätyy Lahden, Kouvolan, Lappeenrannan ja Imatran kautta Värtsilän tienoille, ja on korkeimmillaan Lahden seudulla. Suurelta osin se muodostaa Järvi-Suomen etelä- ja kaakkoisrajan. Muun muassa Lohjanjärven, Vesijärven ja Saimaan kaakkoinen rantaviiva kulkee Salpausselän pohjoisrinteessä, ja niissä veden voidaankin sanoa patoutuneen juuri Salpausselän taakse. Sen länsiosasta käytetään myös nimitystä Lohjanharju tai Lohjanselkä.
Toinen Salpausselkä
Toinen Salpausselkä on hieman matalampi ja se sijaitsee noin 20 kilometriä Ensimmäistä Salpausselkää pohjoisempana. Se alkaa Raaseporin Bromarvista, ja etenee Karkkilan kautta Hämeeseen. Asikkalan Vääksyssä se erottaa Vesijärven ja Päijänteen toisistaan. Suur-Saimaalla se muodostaa pitkän ja kapean Kyläniemen kannaksen sekä itäpäässään Pihlajaveden ja Puruveden kaakkoisrannan.
Kolmas Salpausselkä
Kolmas Salpausselkä on noin 200 kilometriä pitkä ja se ulottuu Angelniemestä Someron kautta Hämeenlinnan seudulle. Jurmo sijaitsee sen merenalaisella jatkeella.
Käsitteiden synty
Nimi Salpausselkä ei ole kansanomainen nimitys vaan se otettiin käyttöön vasta 1850-luvun jälkeen. Maantieteen piirissä käytettiin vedenjakajan sijasta nimitystä ”maaselkä”. Vedenjakajien kulku tunnettiin ylimalkaisesti jo 1700-luvun puolivälistä alkaen. Vesistöjen valuma-alueita rajaavien vedenjakajien verkostoa kartoitettaessa tuli tarve nimetä kaikki Suomenmaan päävedenjakajat. Nimeämisen otti tehtäväkseen maanmittaushallituksen ylijohtaja Claes Wilhelm Gyldén. Suomen poikki itä-länsi-suunnassa kulkevaa vedenjakaja-aluetta kutsuttiin 1850-luvulla ”Salpa”-alkuisilla sanoilla. Sakari Topeliuksen maantieteen luentojen käsikirjoituksessa vuosilta 1854–1858 oli käytössä Gyldénin nimistö. Painetussa kirjassa se esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1858. Silloin julkaistussa Alexander Hallsténin maantiedon oppikirjassa nimi oli muodossa ”Salpausselänne” ja koulujen käyttöön tarkoitetussa Johan Lilljanin kartassa muodossa ”Salpanselkä”. Vedenjakajan ajateltiin salpaavan pohjoisessa olevat vesistöt virtaamasta Suomenlahteen. Lilljanin kartassa Salpanselkä alkoi Raumalta, seurasi myöhemmin Hollolasta alkaen Ensimmäistä Salpausselkää Uukuniemelle ja josta sen kääntyi pohjoiseen vaihtaen Kiteellä Toiselle Salpausselälle, seuraten sitä Kiihtelysvaaraan, yhtyen lopuksi Venäjän Karjalassa Maanselkään.
Jotkin vedenjakajat ymmärrettiin harjuiksi jo 1700-luvulla. Viimeistään 1840-luvulla niiden ymmärrettiin olevan geologisia muodostumia, jotka esitettiin syntyneen kiistellyn Jääkausi-teorian mukaan jäämassojen työntäminä. Kun ne tunnistettiin 1870-luvuilla reunamuodostumiksi, piti niille antaa nimet. Fredrik Johan Wiik yhdisti maantieteessä käytetyn ”Salpausselän” nimen vuonna 1874 geologiselle muodostelmalle sanoen sen ”... ulottuvan puolikaaren muotoisena Lahdesta Lappeenrannan kautta Joensuuhun”. Salpausselkään ei katsottu kuuluvan Hollolasta Hankoon kulkevaa reunamuodostumaa, vaan sille annettiin oma nimi ”Lohjanselkä” tai ”Lohjanharju”. Vähitellen se kuitenkin liitettiin mukaan Salpausselän reunamuodostumaan. Vielä 1960-luvulla oli Otavan Isossa tietosanakirjassa artikkeli ”Lohjanharju”. Maantieteessä ei ole pitkään aikaan opiskeltu vedenjakajia niiden nimillä ja käsite on nykyään puhtaasti geologian käytössä.
Salpausselkien rinnakkaisille muodostumille ei ollut alussa omia nimiä. Toisesta Salpausselästä käytettiin vuosituhannen vaihteessa ”rinnakkaisselänteen” nimitystä, mutta vielä 1890-luvulla sitä saatettiin kutsua ”Pieneksi Salpausseläksi”. Kirjallisuudessa käytettiin häilyvästi muitakin nimityksiä: ”Salpausselän molemmat rinnakkaisselänteet”, ”sisempi Salpausselkä” ja ”Toinen Salpausselkä”. Vasta Matti Sauramo käytti vuodesta 1915 alkaen johdonmukaisesti rinnakkaisista selänteistä nimityksiä ”ensimmäinen Salpausselkä”, ”toinen Salpausselkä” ja ”kolmas Salpausselkä”, aluksi pienellä kirjoitettuna. Tällä hän tarkoitti samalla niiden muodostumisjärjestystä. Vaikka nuorempi geologisukupolvi omaksui Sauramon nimitykset, oli niiden rinnalla pitkään muitakin nimityksiä.
Jääkausiteorian muotoutuminen 1840-luvulla tarvitsi maastossa löytyviä selkeitä todisteita. Salpausselät kelpasivat siihen mainiosti ja siksi niiden nimi alkoi levitä Jääkausiteorian kannattajien kirjoituksissa eri maihin. Salpausselkiä ovat silloin käsitelleet esimerkiksi Pjotr Kropotkin 1870-luvulla Venäjällä, Élisée Reclus maantieteen kirjassaan 1880-luvulla Ranskassa ja Gerard De Geer tutkimuksissaan vuonna 1885 Ruotsissa. Laajan yleisön tietoisuuteen se nousi 1920-luvulla Lahdessa järjestetyissä hiihtokilpailuissa.
Salpausselkien syntyhistoria
pienoiskuva|Animaatio Salpausselän muodostumisesta. Viime jääkauden loppuvaiheessa ilmaston lämpeneminen aloitti mannerjäätikön sulamisen. Jäätikön sulamisella tarkoitetaan sitä, että mannerjäätikön päälle talvikuukausina satanut lumi ei ehtinyt kasvattamaan jäätikön jäämassaa yhtä paljon kuin jäätä suli pois kesäkuukausina. Vaikka jäätikkö sulaisikin, on se saattanut myös laajentua. Laajentumisella tarkoitetaan jäätikön elastisen jäämassan liukumista laajenenmiskeskuksesta kohti jäätikön reunaa, jolloin jäätikön pinta-ala kasvaa reunan siirtyessä kauemmaksi. Jääkauden päättyessä jäätikkö sekä suli että sen pinta-ala kutistui. Ilmaston lämpeneminen keskeytyi noin tuhanneksi vuodeksi nuoremmalla dryaskaudella. Nuoremman dryaskauden kylmeneminen ei riittänyt käynnistämään uutta jääkautta, mutta se muutti sulamisen ja jäätikön etenemisen suhdetta. Reunamuodostumien rakentamiseen osallistuivat mannerjäätikön Itämeren virtauskieleke ja Järvi-Suomen virtauskieleke.
Aikaa, joka edelsi nuoremman dryaskauden käynnistymistä, kutsutaan Heinolan deglasiaatioksi. Ilmaston kylmeneminen sai mannerjäätikön reunan etenemään aluksi noin 50 kilometriä (Salpausselkä-eteneminen), johon reuna pysähtyi 200 vuodeksi. Vuoden keskilämpötila oli Etelä-Suomessa 10–11°C nykyistä alempi. Jäätikkö sekä eteni että perääntyi vuodenaikojen mukaan kuitenkin niin, että niiden siirtymät kumosivat toisensa lähes kokonaan. Tällä oskilloinnilla tarkoitetaan sitä, että jäätikön reuna oli pysähtynyt. Etenevän jäätikön mukana kulkeutui maa-aineksia, jotka jäivät maahan jään sulettua. Kahdensadan vuoden ajan maa-ainesta kertyi jäätikön reunan eteen suuriksi kasoiksi, joiden koko vaihtelee Salpausselän eri kohdissa. Noin 12 250–12 050 vuotta sitten syntyi Ensimmäinen Salpausselkä, jossa näkyy Lahden Karpalonmäessä neljä korkeampaa vyöhykettä noin puolentoista kilometrin leveydellä. Dryaskaudellakin oli toisinaan lämpimiä välikausia. Nuoremman dryaskauden toisen kylmyysvaiheen aikana 11 790–11 590 syntyi 200 vuodessa Toinen Salpausselkä vastaavalla tavalla. Jäätikön reuna oli ehtinyt perääntyä lämpimämmällä välikaudella 15–25 kilometriä. Tämänkin kylmyysvaiheen jälkeen tuli lämmin välikausi, jonka päätyttyä Noin 11 300–10 400 vuotta sitten preboreaalikauden alussa syntyi vielä Kolmas Salpausselkä. Tämän jälkeen ilmasto lämpeni niin paljon, että jäätikön reuna alkoi taas perääntyä. Tämä ei kuitenkaan estänyt kylmien välikausien ilmaantumista uudestaan.
João Gilberto
João Gilberto (s. João Gilberto Prado Pereira de Oliveira; 10. kesäkuuta 1931 Juazeiro – 6. heinäkuuta 2019 Rio de Janeiro ) oli brasilialainen bossa nova -muusikko. Häntä on kutsuttu ”bossa novan isäksi”, sillä hän inspiroi monia muita muusikoita, jotka alkoivat sekoittaa perinteistä ja modernia musiikkia. Gilberton tyylissä yhdistyivät omanlaisensa kitaransoitto sekä perinteinen samba ja modernit jazzvaikutteet.
Elämä ja ura
Vuonna 1958 Gilberto soitti kitaraa Elizete Cardoson albumilla Canção do Amor Demais. Pian albumin julkaisun jälkeen Gilberto äänitti oman esikoisalbuminsa Chega de Saudade. Gilberto julkaisi kaksi albumia lisää vuosina 1960 ja 1961. Hän esiintyi koko 1960-luvun ajan mutta ei äänittänyt uutta albumia ennen vuotta 1968, jolloin ilmestyi hänen EP-levynsä Ela é carioca.
Ensimmäisten levyjensä menestyksen jälkeen Gilberto muutti Yhdysvaltoihin, missä hän asui 1980-luvulle asti. Siellä asuessaan hän levytti yhdysvaltalaisten muusikoiden kanssa vanhaa brasilialaista musiikkia. Palattuaan Brasiliaan hän on levyttänyt yhdessä lähes kaikkien brasilialaisen popmusiikin suurten nimien kanssa.
Gilberto julkaisi albumeja 2000-luvulle saakka.
Kristian Elster
Kristian Elster tarkoittaa kahta norjalaista kirjailijaa:
Samarra
Samarra on kaupunki Tigrisin itärannalla Salah al-Dinin maakunnassa Irakissa, noin 110 km Bagdadista luoteeseen. Kaupungissa on noin 201 700 asukasta (2001).
Historia
thumb|Al-Askarin moskeija vuonna 2006. Sanherib, Sargon II:n poika perusti Sur-marratin kaupungin nykyistä Samarraa vastapäätä 690 eaa. Se rakentui aikaisemman assyrialaisen kaupungin päälle. Entinen asutus korvattiin uudella 833. Abbasidikalifin siirsi kalifaatin pääkaupungin vuonna 836 kapinoita pakoon nykyiseen Samarraan, joka oli pääkaupunkina vuoteen 892, jolloin Bagdadista tuli taas muslimimaailman pääkaupunki. Aikoinaan maailman suurin moskeija rakennettiin 847.
Mašhad
Mašhad (myös muodossa Mashad, Meshed, Meshhed) on Iranin toiseksi suurin kaupunki yli 2,7 miljoonalla asukkaallaan (2011). Mašhad sijaitsee Kashaf-joen laaksossa lähellä Turkmenistanin rajaa, noin 850 kilometriä Teheranista itään. Se on Khorāsān-e Razavin provinssin pääkaupunki. Mašhad on myös yksi šiialaisuuden pyhimmistä kaupungeista.
Historia
Mašhad perustettiin noin vuonna 823, ja kaupungin nimi juontuu arabiasta (mašhad-i-riza on suomeksi marttyyrikuoleman paikka). Nimi viittaa šiialaisuuden kahdeksannen imaamin ‘Alī ibn Mūsā al-Riḍāin kuolemaan. Šiialaisten mukaan hänet myrkytettiin tuolla paikalla kalifi Al Ma'munin käskystä. Sitä ennen paikalla oli sijainnut Sanabadin kylä.
Mašhad oli koko Iranin pääkaupunki Nadir Šahin aikana vuodesta 1736 vuoteen 1747.
Mašhadin väkiluku on kehittynyt seuraavasti: 241 989 (1956), 409 616 (1966), 667 770 (1976), 1 463 508 (1986), 1 759 155 (1991), 1 887 405 (1996), 2 427 316 (2006) ja 2 766 258 (2011).
1. syyskuuta 2006 venäläisvalmisteinen Tupolev Tu-154 -matkustajakone suistui kiitotieltä laskeutuessaan Mašhadin kansainväliselle lentoasemalle. Koneen 147 matkustajasta 29 kuoli.
Pitney Bowes
Pitney Bowes on yhdysvaltalainen pörssiyhtiö, joka tunnetaan postitukseen ja muuhun logistiikkaan liittyvistä tuotteistaan ja palveluistaan. Yrityksen perinteisesti tunnetuin tuote ympäri maailmaa on perustajan Arthur Pitneyn vuonna 1901 patentoima postimaksu- eli frankeerauskone. Nykyisin yrityksen painopistealueena on verkkokaupan tarvitsemat laitteet ja sovellukset.
Historiaa
Arthur Pitney perusti postimaksukonettaan valmistamaan ja markkinoimaan vuonna 1910 American Postage Meter Companyn. Kaksi vuotta aiemmin Walter Bowes oli perustanut Universal Stamping Machine Companyn. Vuonna 1920 yritykset yhdistettiin Pitney Bowesiksi. Yhtiön suurin asiakas oli Yhdysvaltojen postilaitos, sota-aikana myös puolustusvoimat. Toisen maailmansodan jälkeen asiakkaiksi tuli yhä enemmän postimyynti- ja suoramarkkinointiyrityksiä.
Perustajakaksikon lisäksi yrityksen alkuvaiheen avainhenkilö oli pitkään (1938–1964) sen pääjohtajana toiminut Walter Wheeler. Hänen johdollaan Pitney Bowes listautui New Yorkin pörssiin vuonna 1950 ja esitteli vuonna 1957 ensimmäisen postinlajittelukoneen. Vuonna 1968 ostettu Monarch Marking Systems Company esitteli maailman ensimmäisen viivakoodinlukijan. 1980-luvulla Pitney Bowes alkoi markkinoida myös kopiokoneita, telefax-laitteita ja sanelukoneita, ja seuraavan vuosikymmenen uutuus oli osoitteiden ja viivakoodien lasertulostus. 2000-luvulla Pitney Bowes on edennyt edelleen logistiikkatoimialalla monin yritysostoin.
Ustjužnan piiri
250px|thumb|right|Ustjužnan piiri Vologdan alueen kartalla. thumb|right|250px|Kartta piirin kuntarajoista.
Ustjužnan piiri on kunnallishallintoalue Vologdan alueella Venäjällä. Vuonna 1927 perustetun piirin pinta-ala on 3 600 neliökilometriä. Asukkaita on 19 700 henkeä (vuonna 2010).
Ustjužnan piiri sijaitsee Vologdan alueen lounaisosassa. Se rajoittuu lännessä Tšagodoštšan, pohjoisessa Babajevon ja Kaduin ja idässä Tšerepovetsin piireihin sekä kaakossa Tverin ja lounaassa Novgorodin alueisiin. Seudun halki virtaa Rybinskin tekojärveen laskeva Mologajoki.
Piirin hallinnollinen keskus on Ustjužnan kaupunki. Sen lisäksi siihen kuuluu 9 maalaiskuntaa: Lentjevo, Mezga (keskuspaikka Dolotskoje), Modno, Nikiforovo (Danilovskoje), Nikola, Posjolok imeni Željabova, Sošnevo (Sobolevo), Ustjužnan maalaiskunta (Ustjužna) ja Zalesje (Maloje Vosnoje). Kaupunkiväestön osuus on 49,1 %.
Seudun kautta kulkee Uuden Laatokan ja Vologdan välinen maantie. Piirissä on elintarvike- ja metsäteollisuutta sekä maatalousyrityksiä. Nähtävyyksiin kuuluvat Batjuškovin kartano Danilovskojen kylässä ja Kazanin kirkko Ustjužnassa.
Poste restante
Poste restante eli noutoposti tarkoittaa palvelua, jossa yksityishenkilö tai oikeushenkilö (esimerkiksi yritys tai yhteisö) noutaa Poste restante -osoitteeseen lähetetyn postin itse postitoimistosta. Poste restante -palvelu on maksuton palvelu Suomessa. Aiemmin Poste restante -osoitteeseen pystyi vastaanottamaan lähetyksiä myös nimimerkillä, mutta Posti lopetti nimimerkin käyttämisen mahdollisuuden huhtikuun 2013 alusta lisääntyneen rikollisen käytön takia. Termi Poste restante tulee ranskan kielestä ja tarkoittaa ’jäävää postia’.
Postinjakelu voidaan myös kääntää Poste restante -osoitteeseen, mikäli esimerkiksi väliaikaisesti ei voida käyttää tavallista postiosoitetta. Tästä tulee tehdä kirjallinen sopimus Postin kanssa.
Poste restante -osoite merkitään seuraavassa muodossa: Matti Meikäläinen Poste Restante 00100 HELSINKI
Aiemmin tavalliset kirjeet ja lehdet eli ilman kuittausta luovutettavat lähetykset annettiin sille, joka niitä toimipaikassa pyysi. Maaliskuussa 2013 Posti ilmoitti muuttavansa käytäntöään ja kaikkien Poste Restantesta lähetyksiä noutavien on todistettava henkilöllisyytensä 1. huhtikuuta 2013 lähtien ja noudettavan lähetyksen täytyy olla osoitettu noutajalle.
Suomessa Poste restante -osoitteeseen tulleita kirjelähetyksiä säilytetään postikonttorissa 14 vuorokautta ja paketteja 7 vuorokautta.
Maksuttomuus
Keväällä 2019 Posti ilmoitti eräiden palvelujensa muuttuvan maksulliseksi maaliskuusta 2019 alkaen, muutos koskisi mm. poste restante- ja Noutoposti-palveluita. Perusteluina maksullisuuteen pidettiin poste restanten erityispalvelu-statusta, jota ei kustanneta julkisin varoin ja jonka kustannuksia pyritään kattamaan maksullisuudella. Päätöstä kritisoitiin voimakkaasti eriarvoistavana toimintana, mm. Vailla vakinaista asuntoa ry otti kantaa maksuttomuuden puolesta. Asunnottomalla ei usein ole postin vastaanottamiseen muuta mahdollisuutta, ja vähävaraisilla postin noutaminen muodostuisi liian suureksi kulueräksi. Liikenne- ja viestintävirasto Traficom otti asiaan kantaa kevään aikana. Viraston mukaan palvelun maksullisuus rikkoo postilakia sellaisten osalta, joille palvelu on ainoa vaihtoehto vastaanottaa postilähetyksiä. Traficom edellyttää Postilta, ettei se peri maksua poste restante -palvelusta, mikäli se on ainoa käytössä oleva tapa vastaanottaa postilähetyksiä. Tämän jälkeen Posti päätti palvelun olevan toistaiseksi maksuton palvelu.
Sosiaalilääketieteellinen aikakauslehti
Sosiaalilääketieteellinen aikakauslehti on aikakauslehti, jossa käsitellään sosiaalilääketiedettä eli terveyteen, sairauteen ja hyvinvointiin liittyviä aiheita yhteiskunnallisesta näkökulmasta. Artikkelit edustavat mm. kansanterveystiedettä, terveyssosiologiaa, yhteiskuntapolitiikkaa, terveystaloustiedettä ja terveydenhuoltotutkimusta. Lehti julkaisee empiirisiä, teoreettisia ja metodisia alkuperäisartikkeleita, tieteellisiä katsauksia ja tutkijapuheenvuoroja sekä muita kirjoituksia.
Lehteä julkaisee Sosiaalilääketieteen yhdistys ja se ilmestyy neljästi vuodessa painettuja ja verkossa. Aikakauslehden tieteellisten artikkelien hyväksymisessä sovelletaan vertaisarviointia.
Taito Legends
Taito Legends on Taiton, Empire Interactiven ja Atomic Planet Entertainmentin kehittämä sekä Xplosiven, Empire Interactive ja Segan julkaisema kokoelma Taiton kolikkopelejä. Kokoelma koostuu kaikkiaan 29 pelistä. Ennen Taito Legendsiä Japanissa julkaistiin samankaltaiset kokoelmat Taito Memories Vol. 1 ja Taito Memories Vol. 2. Taito Legends julkaistiin lokakuussa 2005 Microsoft Windowsille, PlayStation 2:lle ja Xboxille.
Peleissä alun perin olleet valopistoolit puuttuvat Operation Wolfista, Operation Thunderboltista ja Space Gunista.
Taito Legendsille julkaistiin maaliskuussa 2006 seuraaja Taito Legends 2.
Pes (joki)
Pes on Volgan vesistöön kuuluva joki Novgorodin ja Vologdan alueilla Venäjällä. Sen pituus on 145 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 2 730 neliökilometriä. Joki saa alkunsa Novgorodin alueen koillisosassa sijaitsevasta Rakitinskojejärvestä, virtaa koilliseen ja yhtyy Tšagodan taajaman lähellä Tšagodajokeen muodostaen Tšagodoštšan. Suurimmat sivujoet ovat Rattsa ja Kušavera. Pesin varrella sijaitsevat Hvoinajan ja Sazonovon taajamat sekä Pesin ja Mintsyn kuntakeskukset. Aikaisemmin sitä käytettiin uittoväylänä.
Aiheesta muualla
59.14944°N, 35.28167°W
Mokka (kaupunki)
Mokka on satamakaupunki Jemenissä Punaisenmeren rannikolla. Sen asukasluku oli vuonna 2004 10 428. Historiallisesti kaupunki tunnettiin etenkin kahvistaan, jota kutsuttiin kaupungin mukaan nimellä "mokka". Kahvikaupalla aikanaan rikastunut kaupunki taantui kuitenkin sittemmin etenkin Adenin kustannuksella.
Maantiede
thumb|vasen|Näkymä Mokkan edustalla. Mokka sijaitsee Jemenin lounaisosassa Punaisenmeren rannikolla Tinamah-nimisellä rannikkotasangolla Taizzin maakunnassa. Kaupungista kulkee tie Taizin, Ibbin ja Dhamarin kautta pääkaupunki Sanaan.
Historia
thumb|vasen|Mokka [[Jacob Peetersin piirroksessa vuodelta 1690.]] Nykyisin Mokkaan liitetyistä paikoista kirjoittivat Ptolemaios ja Plinius. Pliniuksen mukaan Alelius Galluksen aikana sitä hallitsivat sabalaisten alaiset gebanitit. Peripluksen mukaan Muza tai Mauza oli kauppakaupunki ankkuripaikkoineen, mutta ilman varsinaista satamaa. Nykyisen Mokkan yhteys näihin varhaisiin paikkoihin ei ole kuitenkaan täysin selvä ja niiden on ehdotettu viitanneen myös muihin paikkoihin.
Paikallisen perinteen mukaan Mokka perustettiin vasta paljon myöhemmin. Perustajana pidetään vuonna 1418 kuollutta Ali bin Umar al-Shadilia. Hänen haudastaan tuli sittemmin pyhiinvaelluskohde, jonka ympärille kaupunki kehkeytyi. Mokkan merkitys satamana alkoi kasvaa ilmeisesti vasta 1500-luvulla Osmanien valtakunnan kaudella. Mokkaan tuli kauppiaita meriteitse muualta Lähi-idästä, sekä Intian niemimaalta. Mokkassa he kävivät kauppaa paikallisten kauppiaiden kanssa, jotka purjehtivat edelleen kohti Suezia. Mokkan kautta vietiin mirhamia, aseita, tekstiilejä rautaa ja kahvia. Kahvi oli levinnyt Arabian niemimaalle todennäköisesti Etiopiata 1500-luvulla. Kahvikaupan kasvaessa 1600-luvulla sanasta mokka tuli tunnettu kahvin yhteydessä. Kahvista tuli Mokkan tärkein vientituote. Sitä ostivat Mokkasta esimerkiksi Alankomaat ja Ranska, jotka veivät kahvin sittemmin Jaavalle ja Mauritiukselle.
1700-luvun loppupuoliskolta lähtien Mokkan kahvia ostivat lähinnä britit. 1800-luvulla Mokkan merkitys satamana alkoi taantua Adenin merkityksen kasvaessa. Kaupungin asukasluku tippui vuoden 1801 lukemasta 20 000 lukemaan 1 500 vuoteen 1884 mennessä. Samalla vuosisadalla sataman omistuksesta kamppailivat osmanit, egyptiläiset ja zaidilaiset imaamit. Osmanit hallitsivat satamaa lopulta ensimmäiseen maailmansotaan saakka, jolloin siitä tuli osa Jemenin Taizzin maakuntaa. Vuonna 1946 kaupungin asukasluku oli noin 1 000 ja heidän joukossaan oli arabeja, somaleja ja juutalaisia. Kaupunkia alettiin jälleenrakentaa 1950-luvulla ja vuonna 1970 sen asukasluku oli jo 25 000. Huomattava osa kaupungin aikanaan loistavista rakennuksista ja moskeijoista on kuitenkin edelleen raunioina.
Paavo Hytönen
Paavo Johannes Hytönen (21. tammikuuta 1906 Paimio – 26. kesäkuuta 1965 Pyhämaa ) oli rovasti, joka toimi merimieslähetyksen piirissä, muun muassa Suomen Merimieslähetysseuran toiminnanjohtajana.
Henkilöhistoria
Paavo Hytösen vanhemmat olivat ratavartija Petter Hytönen ja Anna Maria Krinttilä ja puoliso vuodesta 1929 Helli Emilia Sonkkila. Hytönen tuli ylioppilaaksi 1925 ja suoritti teologian erotutkinnon 1930. Hän toimi Suomen Joutsenen pastorina 1933–1934, merimiespastorina Rotterdamissa 1934–1935 ja merimies- ja siirtolaispastorina Australiassa 1935–1946. Suomen merimieslähetysseuran kotimaisen työn johtajaksi vuonna Hytönen tuli 1946 ja koko järjestön toiminnanjohtajaksi 1953. Rovastin arvonimen hän sai 1951. Hytönen menehtyi tulipalossa kesäasunnollaan.
Paavo ja Helli Hytösen pojasta, Melbournessa syntyneestä Ylermi Hytösestä (1936–2011), tuli lääkäri ja psykiatri.
Pirun nyrkki (kappale)
Pirun nyrkki on Turmion Kätilöiden kappale ja single yhtyeen vuoden 2006 saman nimiseltä albumilta. Se julkaistiin 22. helmikuuta 2006 levymerkillä Ranka Recordings.
Jerevan
Jerevan on Armenian pääkaupunki ja maan suurin kaupunki. Vuonna 2011 kaupungin asukasluku oli 1 060 138, kymmentä vuotta aiemmin asukkaita oli 1 103 488 (vuonna 2001). Kaupunki sijaitsee Hrazdan-joen varrella.
Jerevan on Kaukasian alueen teollinen, kulttuurinen ja tieteellinen keskus.
Historia
Arkeologiset kaivaukset ovat osoittaneet, että nykyisen Jerevanin paikalla sijaitsi jo ainakin 700-luvulla eaa. sotilaslinnoitus nimeltään Erebuni. Sen jälkeen paikka on ollut tärkeä karavaanireittien risteyskohta Euroopan ja Intian välillä. Kaupunkia on kutsuttu nimellä Jerevan ainakin 600-luvulla, jolloin se oli Persian vallan alla olleen Armenian pääkaupunki.
Strategisesti tärkeänä, Jerevanista taisteltiin useasti vuosisatojen aikana ja välillä se kuului osaksi Persiaa ja välillä kaupunkia hallitsivat ottomaanit. Vuonna 1826 kaupunki joutui Venäjän haltuun, seuraavana vuonna persialaiset luovuttivat sen virallisesti venäläisille. Venäjän vallankumouksen 1918 jälkeen kaupunki oli kolme vuotta itsenäisen Armenian pääkaupunkina tullakseen Armenian Neuvostotasavallan pääkaupungiksi osana Neuvostoliittoa. Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen 1991 Jerevanista tuli itsenäisen Armenian pääkaupunki.
Liikenne
Jerevanin rautatieasema on Armenian rautateiden tärkein henkilöliikenteen rautatieasema. Se sijaitsee 14 kilometriä Masisista pohjoiskoilliseen vievällä rataosuudella. Rataosuuden pääasemat ovat Masis (risteysasema)–Jerevan–Arabkir–Abovjan–Nurnus (risteysasema). Jerevanin kaukojunayhteydet ovat kärsineet merkittävästi maan ja Azerbaidžanin välisestä jännitteestä, jonka johdosta kansainvälinen liikenne on poikki monella rataosuudella.
Armenian päälentoasema, Zvartnotsin kansainvälinen lentoasema, sijaitsee kaupungin keskustasta 12 kilometriä länsilounaaseen.
Nähtävyyksiä
Jerevanissa on lukuisia museoita, kuten Kansallisgalleria ja käsikirjoitusmuseo Matenadaran. Oopperatalon aukiolla, jota kutsutaan myös Vapauden aukioksi, on 1933 valmistunut ooppera. Oopperatalon lähettyvillä on Cascades-patsaspuisto. Jerevanin kuuluisimpia muistomerkkejä ovat Äiti Armenia sekä Kansanmurhan muistomerkki Tsitsernakaberd.
Eläintarhat ja huvipuistot
Waterworld on vesipuisto Jerevanissa. Puistossa on useita altaita, baareja ja ravintoloita.
Jerevanista Sevan järvelle vievän tien varrella sijaitsee Play City -huvipuisto. Huvipuistossa on keilarata, elokuvateatteri, paintball-rata, mikroautorata ja videopelihuone.
Postitoimisto
thumb|Lassilan posti Helsingissä Postitoimisto (postikonttori, lyhenne pk. ) on postin alueellinen palvelutoimisto. Sieltä voi ostaa postimerkkejä, lähettää paketteja sekä kirjeitä. Niihin voi myös vastaanottaa lähetyksiä ja isoimmissa postitoimistoissa on usein myös postilokeroita vuokrattavana. Usein postitoimistoissa myös myydään postikortteja ja toimistotarvikkeita. Useissa maissa postitoimistoihin voi myös vastaanottaa rahalähetyksiä.
Luanda
Luanda on Angolan pääkaupunki ja suurin kaupunki. Se sijaitsee Atlantin valtameren rannalla, ja siellä asuu noin 4,5 miljoonaa ihmistä (YK:n arvio vuodelta 2004). Luandan asukkaat ovat pääasiassa erilaisista afrikkalaista alkuperää olevista heimoista, kuten ovimbundu-, kimbundu- ja bakongo-heimot. Virallinen kieli on portugali, mutta monia bantukieliä puhutaan yleisesti.
Luandassa tuotetaan mm. jalostettuja ruokia, juomia, tekstiilejä, sementtiä ja muita rakennustarpeita, muovituotteita, metallihyödykkeitä, sikareita ja kenkiä. Läheltä löytyvää raakaöljyä jalostetaan kaupungissa, mutta nämä tuotantolaitokset ovat kärsineet useita vahinkoja sisällissodan seurauksena. Luandalla on myös erinomainen satama, ja tärkeimpiä vientituotteita ovat kahvi, puuvilla, sokeri, timantit, rauta ja suola. Luandan taloutta häiritsevät kuitenkin Angolassa yhä jatkuvat sotilaalliset konfliktit.
Historia
thumb|left|Luanda vuonna 1883 Ennen portugalilaisten tuloa nykyinen Luandan alue oli osa Ndongon kuningaskuntaa. Niemimaa, jolla kaupunki sijaitsee, tunnettiin nimellä Loanda.
Luandan perustivat portugalilaiset vuonna 1575 nimellä São Paulo de Luanda. Heitä kiinnosti luonnonsatama ja hopeakaivosten läheisyys sekä orjien saatavuus. Kaupunkiin valmistui katedraali vuonna 1583 ja luostari 1604. Vuodesta 1627 kaupunki on ollut Angolan hallinnollinen keskus. Vuodet 1640–1648 se oli hollantilaisten hallussa. Vuosina noin 1550–1850 se oli merkittävä Brasiliaan suuntautuneen orjakaupan keskus.
Vuonna 1889 rakennettiin kanava, joka turvasi kaupunkilaisten juomaveden saannin. Se oli edellytyksenä kaupungin kasvulle.
Angolan itsenäistyttyä sen sisällissota kosketti Luandaa melko vähän. Vuonna 1975 kaikki osapuolet, MPLA, UNITA ja FNLA, taistelivat kaupungissa, tuhansia kuoli ja kokonaisia kaupunginosia vaurioitui pahoin. Uusi levoton jakso oli vuonna 1992 vaalien yhteydessä hallitsevan MPLA:n ja UNITAn välillä.
Väestö
thumb|left|Luandan uusia asuinalueita. Luandan väkiluku on kasvanut nopeasti; ennen maan itsenäistymistä asukkaita oli noin 400 000, nykyisin kymmenkertainen määrä eli kolmannes Angolan väestöstä. Tärkeä syy rajuun kaupungistumiseen on ollut sisällissota, sillä pääkaupunki on koettu suhteellisen turvalliseksi paikaksi. Kaupungin infrastruktuuri on kuitenkin suunniteltu paljon pienemmälle väkimäärälle.
Kaupungissa on asunut siirtomaaisäntien edustajia: portugalilaisten lisäksi hollantilaisia, jotka hallitsivat aluetta 1641–1648. Edelleen monien paikallisten sukutaustassa on osaksi eurooppalaisia esi-isiä. Angolan itsenäistymisen jälkeen 1975 kaupungin portugalilaisväestö muutti pois ja tilalle tuli suuri määrä kuubalaisia, pääasiassa sotilaita. Kuuba alkoi vetää joukkojaan pois vuonna 1989. Kaikkiaan Angolassa ehti kolmentoista vuoden aikana palvella 300 000 kuubalaista sotilasta.
Maantiede ja nähtävyyksiä
thumb|Sao Miquelin linnoitus, nykyinen sotamuseo Kaupunki jakaantuu perinteisesti kahteen osaan, Baixa (alakaupunki) ja Cidade alta (vanha kaupunki). Näiden ympärille on kasvanut nopeasti tilapäismajoitusta pakolaisille ja muille kaupunkiin muuttaneille. 1600-luvulta periytyy kaupungin jako, silloin yläkaupungissa oli vallan keskittymä kirkkoineen ja hallintorakennuksineen, kun taas työväestö ja liike-elämä keskittyivät alakaupunkiin. "Avenida Marginal" on katu, jonka varrella kohoavat tärkeimmät virastot ja yritysten pääkonttorit.
Vanha linnoitus, Fortaleza de São Miguel, rakennettu 1576 on nykyisin museo, jossa näkee kanuunoita ja orjien varastointisellejä. Roque Santeiron kauppatori slummien keskellä on yksi Afrikan suurimmista markkinapaikoista, josta voi ostaa sekä maanviljelystuotteita että kodinkoneita ja kulkuvälineiden varaosia.
Muihin nähtävyyksiin kuuluvat Antropologinen museo ja Kissaman kansallispuisto.
Liikenne
thumb|280px|Quatro de Fevereiron lentoasema Luanda on maan rautatieliikenteen lähtöpiste, josta rata kulkee itään päin 538 kilometriä, saavuttamatta kuitenkaan Kongon demokraattisen tasavallan rajaa. Rataa laajennetaan ja uuden rataosan odotetaan valmistuvan vuonna 2011.
Luandan eteläpuolella on maan suurin lentokenttä, Quatro de Fevereiron lentoasema (suom. Helmikuun neljännen lentokenttä). Se kuuluu maailman 30 vilkkaimman lentokentän joukkoon. Luandaan ollaan rakentamassa uutta lentoasemaa neljäkymmentä kilometriä kaupungin keskustasta kaakkoon.
Luandan rahtisataman kautta kulkee yli 80 % maan viennistä ja tuonnista, jos öljykuljetuksia ei oteta lukuun.
Khalid Yasin
thumb|Khalid Yasin Khalid Yasin eli šeikki Khalid Yasin (s. 1946 Harlem, New York, Yhdysvallat) on syntyjään yhdysvaltalainen kristitty ja nykyisin muslimi ja islamin opettaja. Hän kääntyi islamin uskoon 1960-luvulla.
Yasin on tullut tunnetuksi ympäri maailman erityisesti ei-muslimeille suunnatuista islamia koskevista luennoista. Hän on lisäksi suosittu nuorempien muslimien joukossa.
Yasin ja media
Yasin esiintyy aktiivisesti julkisuudessa ja on herättänyt myös paljon arvostelua ja korkean profiilin debattia, jopa maitten korkeinta johtoa myöten. Häntä näkyvästi arvosteleviin poliitikkoihin kuuluvat esimerkiksi Australian aiempi pääministeri John Howard ja Alankomaiden oikeistopuolueen johtaja Geert Wilders.
Yasinia on pidetty radikaalin islamin edustajana, ja erityisesti Australiassa hänen on väitetty lausuneen paljon länsimaisten arvojen kanssa ristiriidassa olevia opetuksia.
Anders Ferdinand Thoreld
Anders Ferdinand Thoreld (23. helmikuuta 1817 Lapinjärvi – 22. elokuuta 1892 Helsinki ) oli suomalainen vuoritieteilijä.
Loviisan triviaalikoulua ja Borgå gymnasiumia käynyt Thoreld opiskeli vuodesta 1835 lähtien Helsingin yliopistossa, jossa hän suoritti vuoritieteiden tutkinnon 1846. Thoreld työskenteli vuorihallituksen palveluksessa eri tehtävissä vuosina 1841–1880. Hän toimi muun muassa pohjoisen piirin vuorimestarina 1858–1872 ja hoiti vuorihallituksen pääjohtajan tehtävää virkaatekevänä vuori-intendenttinä 1877–1880. Vuonna 1870 alkaneen kultaryntäyksen aikana Thoreld toimi Ivalojoen Kultalan vuorimestarina.
Heli Lääts
Heli Lääts (24. kesäkuuta 1932 – 16. helmikuuta 2018 ) oli virolainen laulaja (mezzosopraano). Läätsin ura alkoi 1950-luvulla. Hän oli kolmesta lapsesta nuorin ja ainoa tyttö. Läätsin vanhin veli oli kemisti Koit Lääts (1928–2008) toinen veli fyysikko Valdur Lääts (1929–2002).
Yksityiselämä
Heli Lääts oli naimisissa kapellimestari ja pianisti Peeter Saulin kanssa 56 vuotta. Saul kuoli 2014. Parilla on kaksi poikaa, Indrek ja Kaarel. Lääts kuoli 85-vuotiaana 16. helmikuuta 2018 Tallinnassa.
Leikkaussali
350px|thumb|right|Leikkaussali Leikkaussali on paikka sairaalassa, jossa tehdään kirurgiset toimenpiteet eli leikkaukset.
Leikkausalien edeltäjinä voidaan pitää lääketieteen koulutuksessa käytettyjä anatomisia luentosaleja, joita oli joissain yliopistoissa jo 1600-luvulla.
Leikkausalin puhtauden ja desinfioimisen merkitykseen on kiinnitetty huomiota lääketieteellisessä kirjallisuudessa jo 1800-luvun lopulla. Esimerkiksi salissa työskentelevien suojautumisella, henkilökohtaisella hygienialla ja sopivilla huonetilan materiaaleilla ja ilmastoinnilla voidaan nykyisinkin vähentää infektioriskejä leikkaussalissa.
Ruotsalainen arkkitehtuuri
thumb|Lundin tuomiokirkko thumb|Upsalan tuomiokirkko thumb|Drottningholmin linna thumb|Arrhenius-laboratorio Tukholman yliopistossa. (Carl Nyren). Ruotsalainen arkkitehtuuri on taiteen ja tekniikan muoto, joka on luonut julkisia ja yksityisiä rakennuksia Ruotsissa vuosisatojen aikana.
Suurvaltakausi vuodesta 1648 oli myös Ruotsin arkkitehtuurin suuruuden aikaa. Tukholman Ritarihuone edustaa palladianismia. Taitekattoa käytettiin paljon kartanoiden päärakennuksissa. Tuon ajan monista kirkoista useimmat olivat pohjapiirrokseltaan ristikirkkoja. Drottningholmin linna edustaa eurooppalaista barokkia. Kustaa III:n italianmatka 1780-luvulla lisäsi antiikin ihailua, ja maahan rakennettiin monia uusklassisia rakennuksia.
1800-luvun alun johtava arkkitehti Fredrik Blom suunnitteli empiretyylisiä rakennuksia Tukholmaan. Kertaustyylejä edustava Carl Georg Brunius suunnitteli Lundin tuomiokirkon uudistustyöt. Helgo Zettervall jatkoi monien muiden kirkkojen uudistustöillä. Saksalainen F. A. Stüler piirsi Tukholmaan Kansallismuseon uusrenessanssirakennuksen, joka valmistui 1866.
1900-luvun alussa keskiluokan vaurastumisen myötä rakennettiin ympäri maata hienoja yksityistaloja. Kartanoiden ja barokkilinnojen rakennusperinteeseen yhdistettiin vaikutteita arts and crafts -liikkeestä. Yksilöllisissä rakennuksissa käytettiin paljon puuta ja tiiltä. Carl Westmanin piirtämä Tukholman raatihuone on esimerkki kansallisromanttisesta julkisesta rakennuksesta. Myös Carl Larssonin maalauksista saatiin inspiraatiota kansallisromanttisiin rakennuksiin ja sisustuksiin.
Funktionalismi tuli Skandinaviaan Tukholman maailmannäyttelyssä 1930, jossa Gunnar Asplund oli pääsuunnittelijana. Kansankodissa piti tuottaa kohtuuhintaisia toimivia asuntoja kaikille. Seuraavan neljänkymmenen vuoden ajan Ruotsin arkkitehtien tärkein tehtävä oli asuntojen suunnittelu. Tasakatot ja suuret ikkunat eivät ole käytännöllisiä pohjoisen ilmastossa ja muutenkin puhtainta funktionalismia pehmennettiin kansallisilla vaikutteilla. Asplundin Göteborgin raatihuoneen lisärakennus on puhtaaksiviljelty esimerkki tuolta kaudelta.
Vapaampaa suunnittelua toteutettiin kirkkorakennuksissa kuten Carl Nyrénin Tukholmaan piirtämässä Lidingön kappelissa (1964). Brittiläissyntyisen Ralph Erskinen asuinalue Gävlessä (1972-1980) aloitti asuinrakennusten uuden aikakauden. Nuorempi sukupolvi on tulkinnut vapaasti modernismin muotokieltä. Voimakas asuntorakentuminen jatkui. Valta siirtyi kuitenkin vähitellen arkkitehdeilta rakennusteollisuudelle. 1980-luvun taloudellisen nousukauden myötä asiakkaan rooli tuli tärkeämmäksi. 1980-luvun postmodernit kokeilut vaihtuivat 1990-luvulla monitahoiseen tyylilajien kirjoon, missä yksikään tyyli ei noussut toisten yli määrääväksi.
2000-luvulla arkkitehtuurin rajat muuttuivat, ja aiemmin tietokoneella piirretyt kuvat toteutettiin luonnossa. Samaan aikaan tultiin tietoiseksi ilmaston asettamista rajaehdoista. Kun ulkomaalaisten arkkitehtien rakennuksia toteutettiin Ruotsissa, "ruotsalaisen" arkkitehtuurin määritelmä muuttui. Ruotsalaisten yksityishenkilöiden remonteista tuli televisio-ohjelmien materiaalia, ja joistakin arkkitehdeista tuli julkkiksia.
André Maginot
right André Maginot (17. helmikuuta 1877 Pariisi – 7. tammikuuta 1932 Pariisi) oli ranskalainen poliitikko, jonka aloitteesta Ranskan itärajan suojaksi rakennettiin 1930-luvulla Maginot-linjana tunnettu linnoitusketju.
Tammisaaren vaakuna
thumb|150px|Tammisaaren vaakuna Tammisaaren vaakuna oli Tammisaaren kaupungin tunnus ja samalla puhuva vaakuna. Vaakunan tammiaihe perustuu kaupunginsinettiin jo 1500-luvulta. Vaakunan selitys kuuluu: ”hopeakentässä vihreä tammi, jonka terhot punaiset”.
André Maginot
Maginot oli alkujaan valtion virkamies. Hänet valittiin vuonna 1910 parlamentin edustajainkamariin, jonka jäsenenä hän oli kuolemaansa asti. Hänestä tuli 1913 sotaministeriön alivaltiosihteeri. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua hän liittyi Ranskan armeijaan sotamiehenä, mutta haavoittui jo sodan alkuvaiheessa marraskuussa 1914 ja rampautui eliniäksi. Sotilasuransa jäätyä näin lyhyeksi Maginot palasi politiikkaan jo vuonna 1915. Hän sai kuitenkin sotilaallisista ansioistaan Médaille militairen ja vuonna 1919 hänestä tehtiin Kunnialegioonan ritari. Hänen sotilasarvokseen jäi kersantti.
Tammisaaren vaakuna
Vaakunan historiaa
Tammisaaren kaupunki perustettiin vuonna 1546 Pohjan pitäjässä sijainneen Tammisaaren kuninkaankartanon maille. Kaupungille myönnettiin sen nimeen viittaava tammiaiheinen sinetti 1500-luvun loppupuolella. Vanhin säilinyt vedos sinetistä on ajoitettu vuodelle 1594.
Vuonna 1753 kaupungille laadittiin käyttöön uusi sinetti, jossa kuvattiin kaupungin sijaintiin viitaten niemellä kasvava tammi sekä alueen elinkeinoja kuvanneita humalaköynnöksiä, kalastajia ja purjevene. Uudesta sinetistä oli käytössä useita melleja, joissa käytettiin yksittäisiä aiheita alkuperäisestä sinetistä. 1800-luvun tavan mukaisesti sinetin aiheet kuvattiin usein myös vaakunamaisesti kilvelle sijoitettuna.
André Maginot
Maginot toimi Ranskan siirtomaaministerinä 1917 ja 1928–1929, eläkeministerinä 1920–1922 sekä sotaministerinä 1922–1924 ja 1929–1932. Hän järjesteli muun muassa sotaleskien ja -orpojen eläkkeitä sekä sotainvalidien etuisuuksia. Hän sai myös sytyttää ikuisen tulen Pariisin Riemukaaren alla olevalle tuntemattoman sotilaan haudalle marraskuussa 1923. Maginot vaati toistuvasti, että Saksan sotilaallisen uhan vuoksi Ranskan olisi rakennettava itärajalleen puolustuslinnoitusten ketju. Hän sai tahtonsa läpi toisen sotaministerikautensa aikana vuonna 1929, jolloin Maginot-linjaksi kutsutun suuren linnoitusketjun rakennustyöt aloitettiin. Ministerinä hän myös uudisti Ranskan armeijan organisaation. Maginot kuoli tammikuussa 1932 vain 54-vuotiaana lavantautiin, eikä siten ehtinyt nähdä vuonna 1938 valmistunutta Maginot-linjaa valmiina.
Tammisaaren vaakuna
Vaakunan historiaa
Vuonna 1860 venäläinen heraldikko Bernhard von Köhne laati muiden Suomen suuriruhtinaskunnan kaupunkien tapaan oman ehdotuksensa Tammisaaren vaakunaksi. Ehdotuksessaan Köhne käytti kaupungin alkuperäisen 1500-luvun sinetin tammea, jonka hän asetti luonnonvärisenä kultaiselle kentälle. Vaikkeikaan Köhnen ehdotus vakiintunut kaupungin käyttöön, päätyi sen perusajatus lopulta Valtionarkiston heraldikkona toimineen George Granfeltin vaakunamalliin vuonna 1892. Granfeltin mukaelma vaakunasta vakiintuikin Tammisaaren tunnukseksi.
1950-luvulta alkaen useat Suomen kaupungeista alkoivat uudistamaan usein heraldisesti heikkoina nähtyjä vaakunoitaan, jolloin myös Tammisaaren vaakuna päätettiin uusia. Uuden vaakunan piirsi käytössä olleen vaakunan pohjalta uudelleen ruotsalaisheraldikko Sven Sköld vuonna 1952. Uudessa vaakunassa luonnonvärinen tammi muutettiin kokonaan vihreäksi ja kultaiset tammenterhot punaisiksi. Tammisaaren kaupunginvaltuusto hyväksyi vaakunan 27. maaliskuuta 1952, sisäasiainministeriön vahvistaessa sen käyttöön 14. toukokuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Tammisaari, Karjaa ja Pohja yhdistyivät Raaseporin kaupungiksi.
Luettelo NHL:ssä pelanneista suomalaisista
Tämä on luettelo vähintään yhden ottelun NHL:ssä pelanneista suomalaisista.
Kapteenit
Toistaiseksi kahdeksan suomalaista NHL-pelaajaa on toiminut joskus jonkin joukkueen kapteenina:
RN Calabrone
RN Calabrone oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1943 vesillelaskettu Gabbiano-luokan korvetti.
Valmistus
Alus tilattiin Castellammare di Stabiasta Navalmeccanicalta, missä köli laskettiin 1. lokakuuta 1942. Alus laskettiin vesille 27. kesäkuuta 1943.
Palvelus
Saksalaiset valtasivat 1943 aluksen. Aluksen miehistö upotti aluksen.
Quirimbas
thumb|Quilalea on saarista eteläisin Quirimbas on saariryhmä Mosambikin rannikolla Intian valtameressä. Se muodostuu 31 saaresta, jotka ulottuvat Cabo Delgadon pohjoiskärjestä noin 400 km päähän etelään lähelle Pembaa. Saariryhmä on ollut ehdokkaana Unescon maailmanperintökohteeksi. 11 eteläisintä saarta, joita ympäröivät mangrovemetsät, muodostavat Quirimbasin kansallispuiston.
Saarilla ja niitä ympäröivillä koralliriutoilla on monipuolinen eläimistö. Ryhävalaat tulevat syviin salmiin elokuusta lokakuuhun, mangrovemetsissä on merikotkia ja kilpikonnat munivat rantahietikoille.
Saaristossa on kalastajayhteisö, ja turismi sinne on alkamassa.
Koripallon Amerikan-mestaruuskilpailut 1992
Vuoden 1992 koripallon Amerikan-mestaruuskilpailut järjestettiin Yhdysvalloissa 27. kesäkuuta – 5. heinäkuuta. Kisat järjestettiin viidennen kerran. Kisojen mestaruuden voitti Yhdysvallat, joka pelasi ensimmäistä kertaa niin sanotulla Dream Team -joukkueellaan.
Kristian Elster (vanhempi)
Kristian Mandrup Elster (4. maaliskuuta 1841 Overhalla, Nord-Trøndelag, Norja – 11. huhtikuuta 1881 Trondheim, Norja) oli norjalainen kirjailija, toimittaja, kirjallisuus- ja teatterikriitikko. Hänen poikansa oli Kristian Elster nuorempi.
Elsterin romaanit ja novellit kuuluivat ajan norjalaisessa kirjallisuudessa merkittävimpiin. Kriitikkona hän oli uuden realistisen kirjallisuuden uranuurtaja. Elsterin esikoisteos oli historiallinen näytelmä Eystein Meyla, joka esitettiin 1863. Hänen romaaneihinsa kuuluvat muun muassa teokset Tora Trondal (1879) ja Vaarallista väkeä (Farlige folk'', 1881).
Elsterille oli suunniteltu upseerinuraa, mutta likinäköisyys esti sen. Häntä pidettiin lapsuuden akateemisessa ympäristössä epäonnistujana, eikä kirjalliset yritykset tuottaneet iloa. Hän valmistui Saksassa metsänhoitajaksi. Vuodesta 1869 alkaen hän asui Kristianiassa ja sai nimeä kriitikkona. Vuodesta 1873 hän toimi kuolemaansa saakka metsänhoitajana.
Henrik Ibsen otti vuonna 1859 Elsterin satunäytelmän Fra Fjorden Norske Theateriin, mutta Elster veti sen itsekriittisenä pois. Noin 1863 hän kirjoitti kaksi Norjan keskiaikaan sijoittuvaa näytelmää Audun Hugleikson ja Eystein Meyla, joista jälkimmäinen esitettiin mutta esityksestä tuli fiasko. Saksasta palattuaan hän toimi kriitikkona Aftenbladetissa. Hän esitteli norjalaisille lukijoille ensimmäisenä Georg Brandesin. Näiden vuosien tärkeä työ oli essee ”Om Modsætningen mellem det vestlige og østlige Norge”, joka ilmestyi 1872 tanskaksi aikakausjulkaisussa For Idé og Virkelighed.
Elster viihtyi metsänhoitajantyössä, mutta olisi halunnut olla ennen kaikkea kriitikko. Hän kirjoitti työn ohella eri lehtiin ja julkaisi pienoisromaanin Solskyer Nordisk Tidsskriftissä 1877. Romaani Farlige Folk ilmestyi 1881, ja kuollessaan hänellä oli kesken kirjallisia hankkeita.
Elsterin poika Kristian Elster nuorempi oli myös kirjailija.
Eino Yliruusi
Eino Yliruusi oli suomalainen poliitikko. Hän oli Suomen pienviljelijäin puolueen ja sitä seuranneen Pienviljelijäin ja maalaiskansan puolueen puheenjohtaja vuodesta 1929 alkaen.
Elämäkerta
Eino Yliruusi syntyi maanviljelijän poikana Ikaalisissa. Hän kirjoitti huomattavia lehtiartikkeleita jo alle 20-vuotiaana ja olisi asetettu kansanedustajaehdokkaaksikin, kunnes saatiin tietää, että hänellä oli vielä monta vuotta odotusaikaa, sillä tuohon aikaan pääsi kansanedustajaksi vasta 24-vuotiaana. Hän jätti politiikan joksikin aikaa ja aloitti opiskelut Rovaniemen Metsäkoulussa, josta valmistui metsäteknikoksi. Koulun jälkeen vuoden 1920 paikkeilla Yliruusi muutti Tampereelle. Tampereella hän aluksi toimi Pienviljelijäin Liiton metsänhoidon neuvojana, mutta kutsuttiin pian Metsämiesten Keskusseuran sihteeriksi ja Metsämies-lehden toimittajaksi. Tämän ohella hän toimitti Metsämiehen kalenteria. Samalla hän toimi Metsämiesten Metsätoimiston toimitusjohtajana. Yliruusin aikana koulunkäyneiden metsämiesten järjestöstä kehittyi lyhyessä ajassa varsin merkittävä etujärjestö.
Hän oli tutustunut pienviljelijän asemaan ja ongelmiin sen ajan Suomessa, ja hänestä tuli vuonna 1929 Suomen Pienviljelijä -lehden päätoimittaja. Pienviljelijän Liitossa ollessaan Yliruusi oli kosketuksissa äskettäin itsenäistyneiden poliittista kodittomuutta valittaneiden pienviljelijöiden kanssa. Maalaisliitto oli heidän entisten isäntiensä puolue eikä arvostanut entisiä torppareita. Sosiaalidemokraatit taas olivat Yliruusin mielestä torpparien itsenäistymistä vastaan, joten sinnekään päin ei ollut vetoa. Kun Yliruusi oli aikansa kuunnellut pienviljelijäin huolia, hänessä kypsyi ajatus, että pienviljelijöillä pitäisi olla oma puolue.
Oman puolueen perustaminen tuli siis ajankohtaiseksi, koska pienviljelijät katsoivat jääneensä jollain lailla puun ja kuoren väliin. - Pienviljelijän mottona voisi sanoa olleen: maalaisliittolaisia emme ole ja sosialisteja meistä ei tule, olkaamme pienviljelijöitä. Näin luonnehti asiaa eräässä haastattelussa Einon poika Tauno Yliruusi.
Vuoden 1929 toukokuun 12 päivänä, Snellmaninpäivänä, perustettiin Suomen pienviljelijäin puolue, jonka puheenjohtajaksi valittiin Eino Yliruusi. Talvisodan aikana Yliruusi asettui vastustamaan sotaa mm. julkaisemalla pamfletin "Sodanvaara ja Suomen puolueettomuus". Tästä saivat maalaisliiton napamiehet, joukossa mm. Urho Kekkonen, aiheen Pienviljeliäin puolueen lehtien lakkautamiseen.
Yliruusi törmäsi urallaan myös Valtiorikosoikeuden kanssa. Yliruusin toiminta ja etenkin lehtikirjoittelut olivat herättäneet viranomaisten epäilyt. Puolueen äänenkannattaja Suomen Sanomat, entinen Suomen Pienviljelijä, lakkautettiin valtakunnan suojelulain nojalla juuri ennen talvisotaa. Valtiollinen poliisi pidätti Yliruusin 1943, koska hänen nimensä oli löytynyt nimilistalta, joka oli löytynyt desanttina Suomeen pudotetun Kerttu Nuortevan hallusta. Samalla listalla oli ollut myös Hella Wuolijoen nimi. Oikeuden eteen Yliruusi joutui vasta yli puoli vuotta myöhemmin toukokuussa 1943. Oikeuden tuomio oli vapauttava.
Lehtien lakkauttamisen jälkeen Yliruusi luopui valtiollisesta politiikasta ja ryhtyi maanviljelijäksi ja puutavaraliikemieheksi Parkanosta ostamalleen Mansikkaviidan tilalle. Hän toimi 25 vuotta Parkanon kunnanvaltuustossa, jossa hän toimi mm. kunnanhallituksen jäsenenä teollistamislautakunnan puheenjohtajana. Yliruusin asiosta Parkano sai alueelleen Mekesin tehtaan, jota myös Kankaanpää havitteli. Sähköistämis- ja tienparannusasioissa oli Yliruusilla merkittävä osuutensa.
Yliruusi kirjoitti valtavan määrän artikkeleita eri lehtiin myös Parkanossa. Varsinkin ulkopolitiikka ja yleensä kansainvälinen politiikka olivat hänen harrastuksiaan. Näiltä ajoilta aina kuolemaansa asti hän kirjoitti Nimimerkillä Politicus. Politikkovuosinaan Yliruusi kirjoitti useita kunnallis- ja talouspoliittisia kirjoja. Yhtenä esimerkkinä mainittakoon Kapitalismin romahtaessa (1940). Eino Yliruusi kuoli Tampereen keskussairaalassa 1974.
Amyneion
Amyneion oli antiikin aikainen heeros Amynokselle omistettu pyhäkkö Ateenassa Kreikassa. Se sijaitsi Akropoliin länsipuolella Areiopagin kukkulan etelärinteessä.