cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuusihaarakas
Elinympäristö
Kuusihaarakasta tavataan rehevissä kuusimetsissä.
Doutzen Kroes
thumb|Doutzen Kroes Doutzen Kroes (s. 23. tammikuuta 1985) on alankomaalainen huippumalli.
Kroes syntyi Oostermeerin kylässä, Alankomaihin kuuluvassa Friisinmaan provinssissa. Hän on solminut useita sopimuksia suurten mallitoimistojen, kuten Women Milan ja Viva Paris, kanssa. Kroes on luonut kansainvälistä ja menestyksekästä uraa. Hän on esiintynyt Voguen, Timen, Harper's Bazaarin ja Numeron kannessa. Hän myös esiintyy säännöllisesti Victoria's Secretin katalogissa, ja on esiintynyt heidän muotinäytöksessään vuosina 2005 ja 2006 ja 2008. Kroes on ollut mukana myös Guccin, Calvin Kleinin, Tommy Hilfigerin, Dolce & Gabbanan, Versacen, Escadan, Valentinon sekä Neiman Marcusin kampanjoissa.
Vuonna 2005 Vogue.comin käyttäjät valitsivat Kroesin vuoden malliksi. Saman vuoden elokuussa Kroes valittiin myös Calvin Kleinin Eternity-hajuveden keulakuvaksi ja huhtikuussa 2006 hän solmi kolmivuotisen sopimuksen L'Oréal Parisin kanssa.
Rakkaus on sininen
Rakkaus on sininen on Jukka Kuoppamäen toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1968 sekä uudelleen saman sisältöisenä 1973. Kun Kuoppamäen esikoisalbumi Mitä kansa haluaa (1966) koostui hänen omista ja Kaj Chydeniuksen sävellyksistä, tämä albumi rakennettiin käännöskappaleiden varaan. Useimmat suomennukset ovat Kuoppamäen omia.
Albumin nimikappale muodostui Kuoppamäen ensimmäiseksi hitiksi. Se on hänen oma käännöksensä ranskalaissävelmästä ”L’amour est bleu”.
Kappaleet
B-puoli
Limoges
Limoges [limɔʒ] on 136 539 asukkaan (2006) kaupunki Keski-Ranskassa Haute-Viennen departementissa Limousinin alueella (région), jonka pääkaupunki Limoges on. Limogesin metropolialueella asuu yhteensä yli 260 000 asukasta.
Terry Sawchuk
Terrance Gordon Sawchuk (28. joulukuuta 1929 Winnipeg, Manitoba, Kanada – 31. toukokuuta 1970 New York City, New York, USA) oli kanadalainen jääkiekkoammattilainen, joka pelasi maalivahtina 21 kautta National Hockey Leaguessa seuroinaan Detroit Red Wings, Boston Bruins, Toronto Maple Leafs, Los Angeles Kings ja New York Rangers.
Limoges
Kaupunki on kuuluisa posliiniteollisuudestaan, joka on syntynyt alueen suurten kaoliinivarojen myötä. Limogesissa on myös paljon jalkine- ja autoteollisuutta, ja alueella louhitaan uraania.
Terry Sawchuk
971 pelaamansa ottelun, 447 voittamansa ottelun ja 103:n pelaamansa nollapelin ansiosta hänet lasketaan pelipaikkansa parhaisiin kuuluvaksi. Lukemat olivat 2000-luvulle asti NHL:n ennätyksiä.
Limoges
Maantiede
Limoges sijaitsee Keski-Ranskan ylängön länsilaidalla noin 150 kilometrin päässä Atlantin valtamerestä. Ilmasto on merellinen ja vuorten takia sademäärä on jopa 910 mm vuodessa. Kaupungin läpi virtaa Vienne-joki. Junamatka Pariisiin kestää noin kolme tuntia.
Terry Sawchuk
Stanley Cupin hän voitti neljästi. Hänen mukaansa nimetty palkinto, Terry Sawchuk Trophy, jaettiin vuosina 1976–1983 CHL:n kauden parhaan puolustavan joukkueen maalivahd(e)ille.
Limoges
Historia
Kaupungin perustivat roomalaiset vuonna 10 eaa. nimellä Augustoritum. Keisari Augustus teki kaupungista lemoviikkien pääkaupungin. Paikka valittiin, koska se sijaitsi Välimeren ja Bretagnen rannikot yhdistävän tien sekä Lyonin (Lugdunum) ja Saintesin (Mediolanum) yhdistävän reittien risteyksessä. Kaupungissa on roomalaisten ensimmäisellä vuosisadalla rakentaman amfiteatterin sekä toisella vuosisadalla rakennetun kylpylän rauniot. 200-luvun loppupuolella asukkaat vähitellen hylkäsivät kaupungin germaanien hyökkäysten takia.
Terry Sawchuk
Sawchuk kuoli 40-vuotiaana vuonna 1970 vammoihinsa tapeltuaan humalassa joukkuekaverinsa Ron Stewartin kanssa.
Limoges
Historia
1000-luvun alkupuolella Augustoritum oli jakaantunut kahteen osaan, kaupunkiin (cité) ja linnaan. Kaupunki tuhoutui hyökkäyksessä vuonna 1370. Keskiajalla linnan ympärille kohosi esikaupunkeja.
Violeta Parra
Violeta del Carmen Parra Sandoval (4. lokakuuta 1917 – 5. helmikuuta 1967) oli chileläinen laulaja-lauluntekijä, sekä edelleen eräs Latinalaisen Amerikan kansainvälisesti arvostetuimmista kommunistisista artisteista. Parra keräsi talteen chileläistä kansanmusiikkia ja loi pohjan Chilessä ennen vuoden 1973 sotilasvallankaappausta vaikuttaneelle laululiikkeelle, jota kutsutaan alkukielellä nimellä Nueva Canción Chilena.
Yhteiskunnallisesti aktiivisen ja taiteellisesti tuotteliaan Violeta Parran tunnetuin laulu on Gracias a la vida ("Elämälle kiitos", 1966), jonka ovat sittemmin tulkinneet muiden muassa Mercedes Sosa ja Joan Baez. Masennusjaksoista kärsinyt Parra päätyi itsemurhaan 49-vuotiaana. Hänen lähisukuunsa kuuluu monia maineikkaita kulttuuripersoonia, kuten veli, runoilija Nicanor Parra. Violeta Parran työtä Chilen kansanmusiikin ja laululiikkeen parissa jatkoivat hänen poikansa Ángel Parra ja tyttärensä Isabel Parra.
Parran lauluista on tehty myös suomenkielisiä levytyksiä. Vuonna 1979 Arja Saijonmaa levytti yhdessä chileläisen Inti-Illimanin kanssa albumillisen Parran tuotantoa nimellä Miten voi kyllin kiittää. Kappaleiden suomennoksista vastasi runoilija Pentti Saaritsa. Yksittäisistä Parran tuotannon suomalaisversioista tunnetuin lienee Liisa Tavin levyttämä Elämälle kiitos.
Musiikki
Violeta aloitti kitaran soittamisen 9-vuotiaana, ja vain kolme vuotta myöhemmin hän sävelsi ensimmäiset kappaleensa. Isän kuoleman jälkeen 1931 tuleva muusikko asettui pysyvästi pääkaupunkiin, jossa veli Nicanor tuolloin opiskeli. Laulaminen vei pian voiton koulunkäynnistä, esiintymistilaisuuksia alkoi tarjoutua ja Hilda-sisaren kanssa muodostettu duo Las hermanas Parra syntyi.
Luis Cerecedan kanssa 1930-luvun lopulla solmitun avioliiton myötä heräsi myös paljon myöhempään uraan ja tuotantoon vaikuttanut poliittinen kiinnostus. Liitto päättyi lopulta eroon, samoihin aikoihin käynnistyivät sisarduon ensimmäiset, suosittuja chileläisiä kansanlauluja sisältäneet levytykset.
Vahva side paikalliseen musiikkiperinteeseen sai kansainvälisen arvostuksen kasvaessa rinnalleen matkustamisen. Erityisen merkittäväksi muodostui oleskelu Pariisissa. Seurannut jakso lauluntekijän elämässä oli levoton, mutta tuottelias. Mukaan mahtui mm. muutto Buenos Airesiin ja La Pampan maakuntaan lukeutuvaan pikkukaupunki General Picoon, vierailu Helsingissä 1962 järjestyillä Maailman nuorison ja opiskelijoiden festivaaleilla sekä uusi rakkaus sveitsiläiseen antropologiin Gilbert Favreen.
Kappaleista ikonisin, Gracias a la vida, kirjaimellisesti "kiitos elämälle" julkaistiin osana kokoelmaa Las últimas composiciones (1966). Se jäi myös Violeta Parran viimeiseksi albumiksi ennen helmikuussa 1967 tapahtunutta kuolemaa.
Muu taiteellinen perintö
Musiikillisen tuotannon ohella Violeta Parra kokeili siipiään maalauksessa ja kuvanveistossa, osallistuen lukuisiin näyttelyihin.
Oscar Wergeland (taidemaalari)
Wergeland opiskeli aluksi David Arnesenin johdolla Kristianiassa 1859, minkä jälkeen hän oli Johan Fredrik Eckersbergin taidekoulun oppilaana useaan otteeseen (1865–1869). Hän opiskeli Den kongelige norske Tegneskolessa (1865–1867), Kööpenhaminan taideakatemiassa (1869–1870) ja Münchenin taideakatemiassa (1874–1876).
Wergelandin tunnetuin maalaus on Eidsvollin kansalliskokousta kuvaava Eidsvold 1814 vuodelta 1885. Se on esillä Norjan Stortingin istuntosalissa. Taulu on myös aiheena kansalliskokouksen 100-vuotisjuhlapostimerkkisarjassa vuodelta 1914.
Jacob Bull
Jacob Breda Bull (28. maaliskuuta 1853 Rendalen, Hedmark, Norja – 7. tammikuuta 1930 Kööpenhamina, Tanska) oli norjalainen kirjailija.
Bull suoritti examen artiumin 1872, opiskeli teologiaa ja suoritti teologian kandidaatin tutkinnon 1876 mutta ei työskennellyt koskaan pappina vaan aloitti opettajana Nickelsenin tyttökoulussa Kristianiassa.
Bull avioitui Gunvor Sophie Rytter Sawsin (1843–1882) kanssa 1876, ja toisen avioliiton hän solmi ruotsalaisen Anna Maria Augusta Berglöfin kanssa 1883. Hänen poikiaan ovat Olaf Bull ja pojanpoikansa Jan Bull, molemmat runoilijoita. Bull asui vuodesta 1914 Kööpenhaminassa.
Bull perusti 1878 sanomalehti Dagenin ja Krydseren-lehden (1879–1885) ja osti sitten Folkebladetin. Hän ansaitsi elantonsa toimittajana, kunnes 1890 kirjailijantyö vei yhä enemmän aikaa. Hän oli Norjan kirjailijaliiton puheenjohtaja 1900–1903.
Kirjailijana hän oli uusromantikko ja suhtautui kielteisesti ajan uusiin ajatuksiin, kuten darvinismiin, mikä maksoi hänelle niin ystävyyssuhteissa, maineessa kuin taloudellisestikin. Bjørnstjerne Bjørnson oli hänen elinikäinen ystävänsä. Taloudelliset huolet aiheuttivat sen, että hän kirjoitti paljon ja nopeasti, osin laadultaan heikkoa, ja hän sai kriitikoilta kansanelämänkuvauksia lukuun ottamatta usein huonoa palautetta. Bullin esikoisnovelli Paa Grænsen ilmestyi Morgenbladetissa 1879, ja siinä oli selviä vaikutteita Bjørnsonilta. Hän ansaitsi paikkansa Norjan kirjallisuushistoriassa kuvauksillaan Rendalenista.
Bullin lapsuudenkotin Rendalenin pappila joutui 1800-luvun lopulla yksityisomistukseen, mutta kunta osti sen 1920, ja se avattiin Bull-museona 1964. Rendalenin kunta on vuodesta 1997 myöntänyt Vesleblakken-palkinnon, joka on nimetty Bullin teoksen mukaan.
Bull on haudattu Rendaleniin Norjaan.
Shakin maailmanmestaruusturnaus 2007
Shakin maailmanmestaruus ratkaistiin vuonna 2007 turnauksella. Turnaus pidettiin Méxicossa 12. syyskuuta – 30. syyskuuta. Turnaukseen osallistui kahdeksan pelaajaa, joista Viswanathan Anand selviytyi voittajaksi tuloksella 9/14.
Pistetaulukko
!Sijoitus!!Pelaaja!!ELO-luku !colspan="2"|ANA !colspan="2"|KRA !colspan="2"|GEL !colspan="2"|LÉK !colspan="2"|SVI !colspan="2"|MOR !colspan="2"|ARO !colspan="2"|GRI !Pisteitä!!v. tas.!!Voittoja!!NP
Lyhenteet: v. tas. = pisteitä tasoissa olevaa pelaajaa vastaan; NP = Neustadtl-pisteet
Marc Blitzstein
Marc Blitzstein (2. maaliskuuta 1905 Philadelphia, Pennsylvania – 22. tammikuuta 1964 Fort-de-France, Martinique) oli yhdysvaltalainen säveltäjä, pianisti ja näytelmäkirjailija.
Blitzstein aloitti esiintymiset jo 5 vuoden ikäisenä ja ensimmäisen sävellyksensä hän teki 7-vuotiaana. Philadelphian orkesterin solistina hän esiintyi 15-vuotiaana. Pianonsoittoa Blitzstein opiskeli 1920-luvulla Nadia Boulangerin ja Arnold Schönbergin johdolla Pariisissa ja Berliinissä. Blitzsteinin ensimmäinen ooppera The Cradle Will Rock valmistui 1937 ja aiheeltaan se käsitteli ammattiyhdistysten vastustusta kapitalistien taholta. Blitzsteinin muihin teoksiin kuuluvat Regina, joka pohjautui Lillian Hellmanin teokseen The Little Foxes ja Kurt Weillin ja Bertolt Brechtin Kolmen pennin oopperan käännös ja uudelleensovittaminen. Monet Blitzsteinin musiikkiteokset herättivät ristiriitoja poliittisen sisältönsä takia. Vuonna 1958 hänet haastettiin HUACin, eli epäamerikkalaista toimintaa tutkineen Yhdysvaltain edustajainhuoneen komitean kuultavaksi. Blitzstein myönsi kuuluneensa aikaisemmin Yhdysvaltain kommunistiseen puolueeseen, mutta kieltäytyi yhteistyöstä komitean kanssa. Blitzstein kuoli pahoinpitelyn seurauksena 22. tammikuuta 1964.
Jarkko Varvio
Jarkko Varvio (s. 28. huhtikuuta 1972 Tampere) on urheilu-uransa vuonna 2005 lopettanut entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Varvio on ensimmäinen jääkiekon MM-kisojen pistepörssin voittanut suomalaispelaaja.
Uran alku
Jääkiekossa Jarkko Varvio debytoi SM-liigatasolla Ilveksessä SM-liigassa kaudella 1989–1990 pelaten yhden ottelun. Kaudella 1990–1991 Varvio pääsi pelaamaan täyden kauden, tehden 37 ottelussa tehot 10+7=17. Tuolla kaudella Varvio edusti myös A-junioreiden liigajoukkuetta seitsemässä ottelussa, tehden niissä 17 pistettä. Kaudeksi 1991–1992 Varvio siirtyi Hämeenlinnaan HPK:n riveihin. Tuolla kaudella Varvio hankki paikan maajoukkueympyröissä. Kauden aikana Varvio sai edustaa vielä A-nuoria ja pelasi joukkueensa A-nuorten SM-liigasta putoamista vastaan tehden karsintasarjassa 7 ottelussa 19 pistettä (10+9). Kauden aikana Jarkko pelasi myös nuorten MM-kilpailuissa tehden 7 ottelussa 9 pistettä. Hyvin sujunut kausi mahdollisti paikan kevään MM-kisoihin Prahaan. Varvio oli pelaamassa Suomen joukkueessa sen voittaessa ensimmäiseen MM-mitaliin aikuisten tasolla, voittaen koko turnauksen pistepörssin tehoin 9+1=10.
NHL-ura
Kahden Hämeenlinnassa pelatun kauden jälkeen Varvio siirtyi NHL-seura Dallas Starsin organisaatioon. Dallasin edeltäjäseura Minnesota North Stars oli varannut Varvion kesällä 1992 toisella varauskierroksella koko liigan 34. varauksena. Ensimmäisellä kaudellaan Varvio pelasi NHL:ssä 8 ottelua ja Dallasin farmijoukkueessa Kalamazoo Wingsissä IHL:ssä 58 IHL-ottelua. Toisen kauden alun pilasi pelaajayhdistyksen ja NHL:n välinen työtaistelu, jonka kestäessä Varvio pelasi SM-liigassa HPK:n paidassa. NHL-pelien alettua Varvio palasi Dallasiin ja pääsi pelaamaan viisi ottelua NHL-joukkueen mukana. Varvion lyhyelle NHL-uralle kertyi mittaa 13 ottelua, joissa hän teki kolme maalia ja neljä maalisyöttöä ja hankki neljä rangaistusminuuttia.
Paluu SM-liigaan
NHL-uran päätyttyä Varvio palasi SM-liigaan, mutta hieman yllättäen Rauman Lukon liigajoukkueeseen. Raumalla hän pelasi kaksi vuotta kunnes palasi kotikaupunkiinsa, tällä kertaa Tapparan riveihin. Kolme kautta SM-liigassa eivät olleet niin loistavia kun oltiin odotettu: 79 pistettä 134 ottelussa.
Syksyllä 1998 Varvio siirtyi Ruotsiin HV71n riveihin. Sieltä hän siirtyi AIK:n joukkueeseen josta matka vei Sveitsiin A-liigan Rapperswiliin.
Varvio palasi liigaan vielä kaudeksi 2000–2001 SM-liigaan, tällä kertaa TPS:n riveihin. 52 ottelussa hän teki 27 pistettä: hän onnistui maalinteossa 15 kertaa ja hankki 12 syöttöpistettä. Kauden päätteeksi Varvio pääsi juhlimaan Suomen mestaruutta turkulaisjoukkueen riveissä.
Ura oli kuitenkin jo laskusuuntainen, joten kauden päätteeksi Varvio lähti vielä kiertämään maailmaa pelaten Saksan 2. Bundesliigan Bremerhavenissa. Varvion ura päättyi kaudella 2004–2005 EV Ravensburgin riveissä.
Maajoukkueura
Maajoukkueessa Varvio pelasi Prahan MM-kisoissa 1992, joissa Suomen miehet saavuttivat ensimmäisen MM-mitalinsa. Hän voitti turnauksen pistepörssin tehoilla 9+1=10 ja hänet valittiin turnauksen All-Star-tähdistöön. Jarkko Varvio palasi vielä maajoukkueeseen vuosina 1993 ja 1997. Vuoden 1993 kisoissa Varvio teki kaksi maalia, ja kotikisoissa 1997 hän jäi vaille tehomerkintöjä.
Yksityiselämä
Varvio oli jääkiekkouransa jälkeen vuonna 2009 perustamassa henkilöstö- ja rekrytointialalla toimivaa Innolink Staff -nimistä yhtiötä, ja hän on siitä lähtien toiminut myös sen toimitusjohtajana. Hän on naimisissa juristin kanssa ja heillä on kaksi teini-ikäistä tytärtä.
A Tonic for the Troops
A Tonic for the Troops on irlantilaisen The Boomtown Rats -yhtyeen toinen, vuonna 1978 julkaistu studioalbumi. Sen on tuottanut Robert John ”Mutt” Lange ja levy-yhtiö on Ensign Records.
Kappaleet
Kappaleiden tekoon ovat osallistuneet The Boomtown Rats -yhtyeen laulaja ja johtohahmo Bob Geldof, basisti Pete Briquette, rumpali Simon Crowe ja kosketinsoittaja Johnny Fingers.
Laulujen musiikkikustantaja on Sewer Fire Hits / Zomba. Sanat on painettu LP-levyn suojakuoreen. Siinä on myös valokuvia yhtyeen kuudesta jäsenestä. Albumin otsikko mainitaan kappaleessa "She’s So Modern".
Arviot
Erään arvostelun mukaan hyvän esikoisalbumin ja Suomen-vierailun yhteydessä pidetyn konsertin jälkeen tämä levy kuulostaa yllättävältä. Levy tuntuu ylituotetulta ja mahtipontiselta. Ylen määrin käytetyt ja luonnottomat taustalauluosuudet tuovat arvioijan mieleen Queen-yhtyeen ja muutoin muistumia on Sparksilta, Steve Milleriltä ja jopa Emerson, Lake & Palmerilta. Yhtye on kehittynyt musiikillisesti ja se soittaa hyvin ja tarkasti, välillä kuitenkin ponnettomasti. Bob Geldofin sävellykset ovat monipuolisia, jopa loistavia, ja sanoituksissa on terävyyttä. Hänen laulutavastaan on hiottu pois raakuutta. Levy on arvioijan mielestä hyvä puutteineenkin.
Singlet
Albumilta on julkaistu single She’s So Modern / "Lying Again" (Ensign ENY 13). Tyyliltään nimikappale muistuttaa arvioijan mielestä yhtyeen esikoissingleä Looking After No. 1. Sanoitus on "lällätystä" ja Bob Geldof on alkanut muistuttaa Bryan Ferrya. Tanssittava nimikappale on taidokasta "huipputason energiarockia" ja single kokonaisuudessaan "hyvää käyttörockia".
Muut albumilta julkaistut singlet ovat Like Clockwork ja Rat Trap.
Helike
Helike oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Akhaiassa Kreikassa. Se sijaitsi lähellä nykyistä Aigiáleian kunnan Rizómyloksen kylää. Kaupunki tuhoutui vuoden 373 eaa. maanjäristyksessä.
Maantiede
Helike sijaitsi Peloponnesoksen niemimaan pohjoisosassa noin 12 stadioninmittaa eli noin kaksi kilometriä etelään Korintinlahden etelärannikosta ja noin 40 stadioninmittaa eli noin seitsemän kilometriä itään Aigionista. Kaupungin luoteispuolella virtasi Selinus-joki (Selinous, nyk. Selinoúntas), joka erotti sen alueen Aigionin alueesta, ja kaakkoispuolella Kerynites-joki (nyk. Kerynítis).
Historia
Helikeä pidettiin antiikin aikana yhtenä Akhaian vanhimmista kaupungista. Löytöjenkin perusteella sen paikka on ollut asuttuna viimeistään varhaisella helladisella kaudella EH II–IIIA noin 2600–2300 eaa. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupungin perustajaksi esitettiin Ion, joka nimesi sen vaimonsa Heliken, joenjumala Selinuksen tyttären mukaan. Varhaisin maininta kaupungista on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa se esiintyy yhtenä mykeneläisistä kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan.
pienoiskuva|vasen|upright=0.9|Heliken lyömä raha. Helikessä tiedetään olleen Poseidonille omistettu temppeli. Aluetta aiemmin asuttaneet joonialaiset pitivät sitä kokoontumispaikkanaan, ja myöhemmin tällaiset kokoontumiset jatkuivat Jooniassa Panionionissa. Akhaialaisten vallattua kaupungin mykeneläisen kauden lopulla nämä tekivät siitä samoin Akhaian liiton kokoontumispaikan. Se säilyi liiton keskuksena kaupungin loppuun saakka.
Helike oli oletettavasti suhteellisen suuri kaupunki jo geometrisella kaudella. Noin 730–720 eaa. Helikestä lähteneet siirtokuntalaiset perustivat muun muassa Sybariin kaupungin Suur-Kreikkaan. Helikeläisten sanotaan perustaneen myös Joonian Prienen.
Helike tuhoutui vuoden 373 eaa. maanjäristyksen seurauksena. Järistyksen kerrotaan tapahtuneen talviyönä. Sen seurauksena kaupungin sekä sen ja meren välisen noin kahden kilometrin levyisen alueen kuvataan uponneen mereen, jolloin koko väestö kuoli. Kaupunkivaltion jäljelle jääneen alueen otti haltuunsa Aigion. Samassa maanjäristyksessä tuhoutui myös naapurikaupunki Bura (Boura). Tuhoa pidettiin Poseidonin kostona siitä, etteivät kaupunkilaiset olleet antaneet Jooniaan muuttaneille siirtokuntalaisille jumalaa esittänyttä kuvapatsastaan tai temppelin mallia. Erään version mukaan helikeläiset ja buralaiset olisivat jopa syyllistyneet joonialaisten murhaan.
Arkeologia ja löydökset
Helikeä etsittiin kauan, sillä sen arveltiin säilyneen mereen uppoamisen vuoksi koskemattomana ja ryöstämättömänä, minkä seurauksena sen arveltiin voivan olla arkeologisesti poikkeuksellisen arvokas. 1960-luvulla sitä etsi erityisesti arkeologi Spyrídon Marinátos. The Helike Project käynnistyi vuonna 1988. Kaupunkia etsittiin ensin antiikin aikaisten kuvausten mukaisesti meren pohjasta. Lopulta kävi ilmi, että mereen uponneen kaupungin alue oli myöhemmin muuttunut jälleen kuivaksi maaksi jokien tuoman maa-aineksen sekä alueen tektonisten liikkeiden myötä, minkä seurauksena etsintä keskitettiin rannikkotasangolle Rizómyloksen lähelle. Projekti aloitti koekaivaukset alueella vuonna 1991 ja varsinaiset kaivaukset vuonna 2000. Projektin johtaja Ntóra (Dóra) Katsonopoúlou sekä Steven Soter Amerikan luonnonhistoriallisesta museosta paikansivat kaupungin tasangolta vuonna 2001.
Kaupungin alueelta löydetyt jäänteet ovat vaihdellen 1–15 metrin syvyydessä. Löydöksiä on neoliittiselta ja helladiselta kaudelta klassiselle, hellenistiselle ja roomalaiselle kaudelle sekä aina bysanttilaiselle kaudelle saakka.
Varhaisen helladisen kauden EH II–IIIA löytöihin kuuluu suurikokoinen asutus, joka sijaitsee noin kilometrin nykyisestä rannikosta sisämaahan ja on noin 3–5 metrin syvyydessä. Sieltä on löydetty muun muassa keramiikkaa sekä kulta- ja hopeaesineitä, jotka kertovat sen vauraudesta. Klassisen antiikin aikaisesta, vuonna 373 eaa. tuhoutuneesta kaupungin vaiheesta on löydetty useita rakennuksia sekä muuria, sekä muun muassa terrakottafiguriineja ja rahoja. Myöhäiseltä klassiselta ja hellenistiseltä kaudelta on löydetty asuinrakennuksia ja teollisia rakennuksia sekä vesisäiliöitä ja hautoja. Roomalaisen kauden löydöksiin kuuluu muun muassa rakennus, jonka seinää on pystyssä noin kahden metrin korkeudelta. Se oli tuhoutunut maanjäristyksessä 400-luvun lopulla jaa. Roomalaiselta ajalta on löydetty myös hautausmaa sekä Peloponnesoksen pohjoisrannikon roomalaista päätietä ainakin 1,3 kilometrin matkalta, leveydeltään noin 5–6 metriä.
Tutkimusten lopputuloksena on päätelty, ettei klassisen kauden kaupunki uponnut Korintinlahden pohjaan, niin kuin aiemmin luultiin, vaan ennemminkin rannikkotasangolle muodostuneeseen lahdesta erilliseen laguuniin, joka myöhemmin liettyi umpeen ja toimi jälleen asutuspaikkana. Tutkimusten perusteella täsmälleen sama vaikuttaa tapahtuneen 2000 vuotta aiemmin paikalla olleelle varhaisen helladisen kauden asutukselle.
Low (albumi)
Low on brittiläisen muusikon David Bowien tammikuussa 1977 julkaistu yhdestoista studioalbumi. Länsi-Berliiniin muuttanut Bowie teki albumin yhteistyössä Roxy Music -yhtyeestä tunnetun Brian Enon kanssa. Tuloksena oli kokeileva, ambient- ja krautrock-vaikutteinen albumi, jossa syntetisaattori oli tärkeässä osassa. Low aloitti Bowien niin sanotun Berliini-trilogian, johon kuuluvat myös hänen kaksi seuraavaa studioalbumiaan ”Heroes” ja Lodger. Low’n kansikuva ja nimi viittaavat siihen, että Bowie yritti pitää yllä ”matalaa profiilia”.
Vaikka kriitikot ottivat aluksi albumin vastaan ristiriitaisesti, alan ammattilaiset arvostavat sitä nykyään paljon. Vuonna 2003 Rolling Stone -lehti valitsi sen kaikkien aikojen top 500 -albumilistallaan sijalle 249. Pitchfork Media puolestaan valitsi sen 1970-luvun parhaaksi albumiksi. Albumia pidetään yleisesti yhtenä Bowien merkittävimmistä, ja myös Bowie itse piti sitä yhtenä uransa huipuista. Low’ta myytiin kuitenkin selvästi vähemmän kuin Bowien edellisiä studioalbumeja.
Levyn kuuluisin kappale on ”Sound and Vision”, joka nousi Britanniassa singlelistan kolmanneksi. Toinen single, ”Be My Wife”, ei menestynyt kaupallisesti ja jäi saman listan ulkopuolelle.
Taustaa
David Bowie oli vuosina 1974–1976 tullut hyvin suosituksi Yhdysvalloissa, ja viimeisin albumi Station to Station oli saanut erinomaisen vastaanoton sekä yleisöltä että kriitikoilta. Suosion varjopuolena oli se, että Bowielle oli kehittynyt vakava kokaiiniriippuvuus, joka oli alkanut vuonna 1974 ja oli pahimmillaan juuri Station to Stationin äänityksen aikoihin. Bowie on kertonut, ettei muista mitään albumin äänityksistä, ja kokaiinin runsas käyttö hämärsi rajat hänen oman persoonallisuutensa ja fiktiivisten lavahahmojensa välillä. Lokakuussa 1976 Bowie päätti ratkaista huumeongelmansa muuttamalla Länsi-Berliinin Kreuzbergin kaupunginosaan, missä asui enimmäkseen turkkilaisia maahanmuuttajia. Bowien huoneisto oli vaatimaton ja se sijaitsi käytettyjä autoja myyneen liikkeen yläkerrassa osoitteessa Hauptstrasse 155. Elämä Berliinissä oli hänelle muutenkin Los Angelesin supertähteyteen verrattuna hiljaisempaa, ja hän sai liikkua kaupungissa melko huomaamattomasti.
Äänitykset
Bowie oli kiinnostunut uudesta elektronisesta musiikista, ja Low’n tyylissä on vaikutteita muun muassa saksalaisilta krautrock-yhtyeiltä. Niistä merkittävimpiä olivat Kraftwerk, Harmonia, Neu! ja Cluster, joista ensimmäinen oli vaikuttanut jo Bowien edellisen albumin Station to Stationin nimikappaleen tyyliin. Äänityskokoonpano oli pitkälti sama kuin Station to Stationin nauhoituksissa. Merkittävin ero oli uusi soolokitaristi Ricky Gardiner.
Luettelo sotilasoperaatioista
Tämä on luettelo sotilasoperaatioista.
Low (albumi)
Äänitykset
Äänittäminen aloitettiin Ranskassa Château d’Hérouvillessa 1. syyskuuta 1976, noin kuukausi ennen Bowien muuttoa Saksaan. Nauhoituksia tehtiin kuukauden ajan syrjäisessä goottilaisessa linnassa, missä myös Bowien vuonna 1973 ilmestynyt cover-albumi Pin Ups oli äänitetty. Tuottaja Tony Viscontin mukaan linna oli idyllinen, mutta nauhoituksissa oli myös ongelmia. Äänitykset tehtiin kesälomien aikana, jolloin linnassa oli vain kaksi työntekijää. Ruoka oli hyvin yksipuolista, ja muusikot kärsivät myös ruokamyrkytyksistä. Muusikoiden oleskelu linnassa paljastui ranskalaislehdille ja heidän keskustelunsa päätyivät lehtien palstoille. Lisäksi Frédéric Chopinin ja George Sandin väitettiin kummittelevan linnassa, ja muusikot kokivatkin muutamia selittämättömiä tapahtumia. Tämä ei ollut uutta Bowien levytyksissä, sillä myös albumit The Man Who Sold the World, Hunky Dory sekä Ziggy Stardust oli äänitetty kokonaan tai osittain rakennuksissa, joita väitettiin kummitustaloiksi. Illat Château d’érouvillen linnassa päättyivät Pitkän Jussin majatalo -komediasarjan katseluun viinilasien ääressä.
Äänitysten alussa ei ollut vielä varmuutta kappaleiden julkaisemisesta, vaan Bowie halusi alun perin ainoastaan kokeilla uusia asioita ennen seuraavaa, ”virallista” albumia. Kun äänityksistä oli takana noin kaksi kolmasosaa, tuottaja Tony Visconti antoi raakamiksatun materiaalin kasettina Bowielle, joka heilutti kasettia innoissaan ilmassa ja hoki: ”Meillä on albumi!”
Bowie ja Eno kokeilivat ja leikittelivät musiikillisesti usein äänitysten aikana. Bowie kertoi vuonna 1993:
185px|thumb|left|EMS VCS 3 -syntetisaattori. Bowien työskentely Brian Enon kanssa vähensi rytmikitaristi Carlos Alomarin merkitystä. Hän oli ollut kahdella edellisellä levyllä tärkeässä musiikillisessa roolissa. Alomar oli ammattimuusikkona perehtynyt musiikin teoriaan, ja hänen oli vaikea hyväksyä itseään ”epämuusikoksi” kutsuvan Enon omaperäisiä tapoja. Äänellisesti Low’lle suurimman panoksen antoi kuitenkin todennäköisesti tuottaja Tony Visconti, joka on vastuussa muun muassa levyn rumpusoundista, jota on kutsuttu poikkeukselliseksi, brutaaliksi ja mekaaniseksi. Visconti teki efektin Harmonizer-koneella, jonka avulla pystyi säätämään sävelkorkeutta muuttamatta nopeutta. Tulosta on pidetty jopa vallankumouksellisena. Se on kuultavissa muun muassa albumin kappaleissa ”Speed of Life”, ”Breaking Glass” ja ”Sound and Vision”. Eno puolestaan toi studioon EMS-syntetisaattorinsa, jossa ei ollut lainkaan koskettimia, vaan ainoastaan sauvaohjain, jolla pystyi luomaan erilaisia ääniefektejä. Studiossa käytettiin myös muita kosketinsoittimia, muun muassa Bowien omistamaa Chamberlinia, joka oli kehitetty mellotronista.
Yleistä kappaleista
Avausraita ”Speed of Life” on reipas instrumentaali, jossa piti alun perin olla myös laulua. Toisena kuultava ”Breaking Glass” on yksi niistä kappaleista, joissa Bowien taustayhtye on vahvimmin esillä. ”Breaking Glass” on samalla hyvä esimerkki kappaleesta, jonka Bowie oli saanut vain osittain valmiiksi nauhoitusten alkaessa. Sitä ei työstetty loppuun vaan se jätettiin kesken Brian Enon pyynnöstä. Kappale onkin yksi Bowien uran lyhimmistä: sen kesto on vain vajaat kaksi minuuttia. Alun perin tarkoituksena oli liittää kaikki keskeneräiset kappaletyngät yhteen. ”What in the Worldia”, joka on yhdistelmä poppia ja taiderockia, pidetään yhtenä albumin tarttuvimmista kappaleista.
”Sound and Vision” oli Low’n ensimmäinen singlejulkaisu, ja se nousi Britanniassa listan kolmanneksi. Kappaleen lyhyen ”doo-doo-doo”-pätkän laulaa tuottaja Tony Viscontin vaimo Mary Hopkin, ja se on todennäköisesti albumin ainoa kohta, joka muistuttaa perinteistä popmusiikkia. Kappale kokonaisuudessaan on kuitenkin yhtä kokeellinen kuin muukin albumi, ja sen introa, joka kestää minuutin ja neljäkymmentäviisi sekuntia ennen laulun alkamista, pidettiin aikoinaan hyvin radikaalina. Bowien laulusuoritusta kappaleessa on pidetty yhtenä hänen ilmeettömimmistään ja valjuimmistaan. Kappaleen aiheena on Bowien Yhdysvaltain-vuosinaan kokema huumekierre. Alun perin ”Sound and Visionissa” oli enemmänkin säkeistöjä, mutta kappaleen hioutuessa ne jätettiin pois. ”Always Crashing in the Same Car” tehtiin viimeisten kappaleiden joukossa. Sanoituksen voi tulkita metaforaksi, joka kuvaa Bowien urallaan ja elämäntyylissään tekemiä muutoksia sekä hänen mieltymystään matkustamiseen.
Bowie uudisti Low’lle laulutyyliään, mikä kuuluu kenties vahvimmin kappaleessa ”Be My Wife”. Siinä hänen muun muassa hyytäväksi ja ilmeettömäksi kuvattu laulunsa vastaa hyvin sanoituksen synnyttämää eristyneisyyden tunnetta, kun hän pyytää tyttöystäväänsä vaimokseen. ”Be My Wife” julkaistiin myös singlenä, mutta se epäonnistui kaupallisesti eikä noussut Britanniassa listalle. Kappaleeseen kuvattiin Pariisissa promovideo. ”A New Career in a New Town” -kappaleen nimi viittaa Bowien uuteen uraan ja elämään uudessa kotikaupungissaan Berliinissä. Kappale on instrumentaali, vaikka siinä piti ”Speed of Lifen” tapaan olla alun perin myös laulua.
Ambient-musiikkia sisältävän B-puolen aloittaa ”Warszawa”, johon Bowie sai inspiraation matkustaessaan junalla Puolan halki. Hän pyrki saamaan kappaleeseen saman tunnelman, ja hän myös laulaa siinä omatekoisella ”puolan kielellä”. Bowie kehitti ”kielensä” balkanilaisen poikakuoroäänitteen avulla. Tony Visconti sai nauhanopeutta säätämällä Bowien laulun kuulostamaan nuorelta pojalta. David Buckley kirjoittaa kirjassaan David Bowie:
Kappaleen ”Art Decade” David Bowie sanoi vuonna 1977 kertovan Länsi-Berliinistä: ”Kaupunki, joka on leikattu irti maailmastaan, taiteestaan ja kulttuuristaan, ja joka on kuolemassa vailla toivoa kostosta.” Siihen viittaa myös kappaleen nimeen sisältyvä sanaleikki: se äännetään samalla tavalla kuin ”art decayed”, rappeutunut taide. ”Weeping Wall” kertoo nimensä mukaisesti Berliinin muurista ja David Bowien sanoin ”sen kurjuudesta”. Joidenkin lähteiden mukaan se olisi äänitetty ensimmäisen kerran jo vuonna 1975 Mies toisesta maailmasta -elokuvan soundtrackia varten. Bowie soittaa itse kappaleessa jokaista instrumenttia: kitaraa, ksylofonia ja vibrafonia. ”Weeping Wall” on saanut vaikutteita yhdysvaltalaissäveltäjä Philip Glassin toistuvia osia sisältävistä teoksista. Albumin päättää ”Subterraneans”, jota on pidetty yhtenä David Bowien melankolisimmista kappaleista. Kappaleen aiheena ovat Itä-Berliinissä vangitut ihmiset kaupungin jakautumisen jälkeen. Vaimeasti soiva jazz-saksofoni puolestaan kuvaa kaupunkia ennen jakautumista. ”Subterraneans” oli alun perin tarkoitus julkaista Mies toisesta maailmasta -soundtrackilla.
Bowie esitti kaikki albumin kappaleet Lontoon Royal Festival Hallissa järjestetyssä konsertissa vuonna 2002.
Julkaisu ja vastaanotto
Levy-yhtiö RCA Records suhtautui albumin tyyliin ja rakenteeseen kielteisesti eikä ollut varma edes siitä, kannattaisiko albumi edes julkaista. Julkaisemisesta syntynyt kiista aiheutti ensimmäiset säröt RCA:n ja Bowien suhteeseen. Levy-yhtiön mielestä vielä nimellä New Music Night and Day tunnettu uusi albumi ei yksinkertaisesti kuulostanut Bowien levyltä, eikä sen menestykseen uskottu. Sen sijaan yhtiön toimitusjohtaja ehdotti Bowielle, että hän vuokraisi talon Philadelphiasta ja äänittäisi siellä Young Americans II:n. Eniten vastalauseita aiheutti se, että albumin B-puoli sisälsi neljä pitkää instrumentaalia.
180px|thumb|left|Albumin alkuperäinen mainosjuliste. Alemmassa tekstissä sanotaan radikaaliin tyylinmuutokseen viitaten: ”Bowien kaksi puolta, joita et ole koskaan aiemmin kuullut.” Lopulta RCA päätti kuitenkin julkaista albumin, ja Low ilmestyi 14. tammikuuta 1977. Bowielle albumin julkaisu oli tärkeää, sillä hän täytti samoihin aikoihin 30 vuotta ja punk-aallon vuoksi hän oli joutunut hieman syrjään valokeilasta. Tuolloin ei juurikaan ollut yli 30-vuotiaita rocktähtiä, ja oli epävarmaa, voisiko kukaan siinä iässä enää olla uskottava popmusiikin esittäjä.
Bowie ei järjestänyt lainkaan albumia markkinoivaa kiertuetta, vaan hän oli sen sijaan ystävänsä Iggy Popin maaliskuussa 1977 alkaneen kiertueen taustayhtyeen kosketinsoittaja. Myös Bowien taustayhtyeen rytmikitaristi Carlos Alomar oli kiertueella mukana. Bowie sai kiertueella suurimman huomion, sillä konserteissa yleisö siirtyi yleensä siihen reunaan, missä Bowie oli.
Low nousi Bowien kotimaassa Britanniassa toiseksi ja Yhdysvalloissa 11:nneksi. Britanniassa albumia myytiin hopealevyyn oikeuttava määrä, 60 000 kappaletta. Muualla kuin Britanniassa Low’n myyntiluvut olivat heikommat kuin edellisen albumin Station to Stationin.
Monille kriitikoille Low jäi etäiseksi. Yhdysvaltalainen Creem-lehti kuvasi albumia ”luoksepääsemättömäksi”. New Musical Expressin mukaan albumi oli ”niin negatiivinen, ettei se sisällä edes tyhjyyttä” ja arvostelija luokitteli sen ”täysin passiiviseksi psykoosiksi, täydellisen poisvetäytymisen käsikirjoitukseksi ja soundtrackiksi”. Melody Maker kuitenkin ylisti levyä Bowien mielenkiintoisimmaksi pitkäsoitoksi ja muutenkin huomattavaksi albumiksi. Suomessa Soundi-lehden Mikko Montosen mielestä Low’n musiikki oli nimensä mukaisesti omiaan herättämään matalia mielikuvia. Montonen vertasi albumia Brian Enon Another Green Worldiin ja totesi, että lyyrikkona Bowiella ei Low’lla ole juurikaan sanottavaa. Tästä esimerkkinä Montonen piti erityisesti kappaletta ”Warszawa”, jossa Bowie laulaa omatekoisella puolan kielellä.
Uudemmat arvostelut Low’sta ovat olleet sävyiltään kiittäviä. Sekä Allmusic-sivusto että Rolling Stone -lehti antoivat sille viisi tähteä viidestä mahdollisesta ja Kevchino.com-sivusto kymmenen pistettä kymmenestä. Allmusicin arvostelija Stephen Thomas Erlewine sanoo albumin olevan uhmakkaan elämyksellinen teos, jossa on tiheästi yksityiskohtia. Rolling Stonen Rob Sheffieldin mukaan Low on yksi Bowien vahvimmista ja vaikutusvaltaisimmista albumeista. Kevchino-sivuston Liam Palmerin mielestä levy on puolestaan ”klassikko, mutta myös yhtä hämärä kuin Bowie itsekin”.
Albumin kannessa Bowien Mies toisesta maailmasta -elokuvassa esittämä roolihahmo Thomas Newton on kuvattuna ristiriitaisen elävää oranssia taustaa vasten. Kuvan otti Steve Schapiro. Kyseessä oli kuvallinen vitsi, jonka Bowie myöhemmin haastattelussa paljasti viittaavan matalaan profiiliin; Low (suom. matala).
Jälkivaikutus
Bowie esitteli albumilla uuden laulutyylin: hän laulaa kappaleet ”What in the World”, ”Sound and Vision”, ”Always Crashing in the Same Car” sekä ”Be My Wife” hiljaisena, lobotomisoituna tajunnanvirtana. Lyhyet ja verbaalisesti alimittaiset lauseet esitettiin yksitavuisesti koneellisen rytmisektion säestyksellä. Samaa tekniikkaa käyttivät muun muassa 1970-luvun lopulla Gary Numan ja vuonna 1993 U2-yhtye kappaleessa ”Numb”. Allmusic-sivuston kriitikko Stephen Thomas Erlewine sanoo albumin osoittaneen avantgardelle uuden suunnan rock-musiikissa.
Vaikka Low'ta voidaan pitää taiderockina, siinä on myös tiettyjä punkmaisia piirteitä. Syntetisaattorit olivat aiemmin olleet lähes pelkästään progressiivista rockia soittavien yhtyeiden sekä todella taitavien ammattilaisten käytössä, mikä oli luonut soittimesta osittain kielteisen kuvan. Tavallisissa pop-lauluissa syntetisaattoria oli kuultu vain harvoin, mutta Low’n on katsottu palauttaneen syntetisaattorin maineen. Tämä johtui osittain siitäkin, että albumin julkaisun aikoihin syntetisaattorien hinnat alkoivat laskea. Kahden vuoden sisällä Ultravox, Human League sekä Orchestral Manoeuvres in the Dark esittivät jo pop-musiikkia syntetisaattorien avulla.
Musiikkialbumien arviointiin erikoistunut Pitchfork Media -sivusto julisti Low’n 1970-luvun parhaaksi albumiksi ja Rolling Stone -musiikkilehti sijoitti sen 249:nneksi vuonna 2003 julkaistulla Kaikkien aikojen top 500 -albumilistalla. Low sisältyy myös Robert Dimeryn kirjaan 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään. Dimeryn mukaan erityisesti albumin instrumentaalikappaleet olivat tärkeä musiikillinen käännekohta punkrockin jälkeisellä aikakaudella. Erityisen innostuneita olivat Joy Divisionin jäsenet, jotka jopa antoivat yhtyeelleen ensin nimen Warszawa Low’n kappaleen mukaan. Dimeryn kirjan vuonna 2010 julkaistun suomalaisen painoksen kannessa käytetään Low’n kansikuvaa.
Alan Bullock
Alan Louis Charles Bullock, Baron Bullock (13. joulukuuta 1914 – 2. helmikuuta 2004 ) oli brittiläinen historioitsija. Toisen maailmansodan aikana hän teki propagandatyötä Englannin radiossa BBC:ssä. 1956 hän aloitti työn Oxford History of Modern Europe -sarjan avustajana.
Metropolis
Metropolis (, ”äitikaupunki”) voi viitata seuraaviin:
Tuhkaminivetti
Tuhkaminivetti (Pericrocotus divaricatus) on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Tuhkaminivettiä tavataan pesivänä Kiinan itäosissa, Venäjän kaakkoisosissa, Korean niemimaalla ja Japanissa sekä talvehtivana Intiassa ja Kaakkois-Aasiassa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Paanu
thumb|Paanuilla vuorattu Kalliopytinki Kotkassa. Paanu on ohuehko hieman kiilamainen puukappale, joita käytetään katon tai seinien päällystämiseen. Paanut valmistetaan sahaamalla, veistämällä tai lohkomalla. Paanu on pärettä paksumpi katemateriaali.
Paanukatot Suomessa
Suomessa yleisimmät paanujen valmistukseen käytetyt puulajit ovat mänty ja haapa. Paanukatto käsitellään perinteisesti tervalla. Paanukatot ovat yleisiä monissa Suomen vanhoissa kirkoissa, esimerkiksi Tyrvään Pyhän Olavin kirkossa ja Naantalin kaupungin keskiaikaisessa harmaakivikirkossa on paanukatto.
Artemio
pienoiskuva|Artemio vuonna 2011. Artemio eli Florindo Eleuterio Flores-Hala (s. 8. syyskuuta 1961 San Juan de Siguas, Arequipan alue, Peru) on perulaisen ja ideologialtaan kommunistisen sissijärjestö Loistavan polun johtaja.
Elämänsä aikana Artemio on käynyt lähellä kuolemaa useita kertoja. Esimerkiksi 1986 hän säilyi hengissä neljästä ampumahaavasta huolimatta.
Suomenusko
thumb|Kankaanpään Kuninkaanlähteestä alkava puro. Lähteeseen on perimätiedon mukaan uhrattu ja sen vedellä on parannettu muun muassa silmäsairauksia. Suomenusko on Suomessa vaikuttava etnisten itämerensuomalaisten perinteiden jatkumo nykyajassa. Suomenuskon keskeisimpiä arvoja ovat kansanperinteen ja luonnon kunnioitus. Liike on järjestäytynyt Taivaannaula-yhdistyksen ympärille. Taivaannaula määrittelee suomenuskon nykyaikaan saakka eläneen kansanuskon ja perinnekulttuurin vaalimiseksi eikä katso sen edustavan uuspakanuutta. Suomenusko-sana on kuitenkin koettu Taivaannaulan piirissä useasta syystä ongelmalliseksi ja järjestö päätti luopua sen käytöstä keväällä 2017.
Suomenuskon ominaispiirteitä
Suomenuskoiset saattavat kokea uskomisen vahvan painottamisen vieraaksi ja pitää tärkeänä perinteiden jatkamista kuten pyhiksi koettujen paikkojen kunnioitusta, kansanuskon juhlapyhien viettämistä ja kansanperinteen harrastamista, esimerkiksi vanhoja lauluja muistamalla ja käsitöitä tekemällä.
Liike korostaa esikristillisen ajan suomalaisten uskontoperinteiden ja suomalaisen kansanuskon olevan lähteinä sanomalleen. Esikristillisistä perinteistä Suomen alueella on olemassa hyvin vähän historiallista tietoa. Jatkuvuutta toiminnassaan korostava Taivaannaula pitääkin toimintansa pohjana esikristillisten lähteiden sijaan suomalais-karjalaista kansanuskoa ja kansankulttuuria, joka on joissain muodossa jatkunut lähes nykyaikaan saakka. Jotkut vanhat muinaisuskon käsitykset esimerkiksi kuolemasta säilyivät pitkään kansanuskossa kristillisten käsitysten rinnalla, Itä-Suomessa ja Karjalassa vielä 1900-luvun alkuvuosille saakka. Liike pyrkiikin hyödyntämään perinteitä ja mytologiaa nykyaikaisessa uskonharjoituksessa ja yhdistämään vanhaa ja uutta kulttuuria, ei ennallistamaan muinaisuskoa.
Suomenuskolle merkitykselliset luonnon ja perinteiden kunnioitus, epädogmaattisuus ja tasa-arvoisuus ovat tyypillisiä uuspakanallisille uskonnollisille liikkeille. Suomenusko voidaan määritellä etnopakanalliseksi, sillä se perustaa maailmankuvansa ajatuksiin kansallisesta muinaisperinteistä. Suomenuskoiset eivät kuitenkaan välttämättä pidä itseään uuspakanoina tai samaistu uuspakanalliseen liikkeeseen. Erityisesti Taivaannaula korostaa suomenuskon muodostuvan kansan keskuudessa aina moderniin aikaan saakka eläneistä uskomuksista, ajattelutavoista ja maailmankuvasta. Järjestö korostaa kansanuskon merkitystä, eikä pyri ennallistamaan esikristillisiä uskomusjärjestelmiä.
Suomenuskoa tutkinut Julia von Boguslawski on todennut, että suomenuskoisen liikkeen piirissä käytiin vuosina 2012-2013 keskustelua suomenuskon suhteesta perinteisiin, historiaan ja uuspakanuuteen. Keskustelun seurauksena erilaiset toimijat joutuivat määrittelemään selkeämmin omaa näkökulmaansa suomenuskoon.
Boguslawskin mukaan Taivaannaula on vuosien kuluessa ottanut yhä selkeämmin etäisyyttä uuspakanalliseen ja uusshamanistiseen toimintaan. Taivaannaula on korostanut toiminnassaan kansanperinteen jatkuvuutta sekä Taivaannaulan roolia kaikille juuristaan ja perinnekulttuurista kiinnostuneille suomalaisille avoimena järjestönä. Joulukuussa 2013 rekisteröitynyt uskonnollinen yhdyskunta Karhun kansa sen sijaan on korostanut suomenuskoa erityisesti uskonnollisena vakaumuksena, joka nähdään osana uuspakanallista alakulttuuria.
Kotimaata korostavasta sanomasta huolimatta Taivaannaula sanoutuu selkeästi irti nationalismista. Toisaalta kielen, kulttuurin, perinteen ja kotiseudun yhdistävää suomenuskoa on luonnehdittu kulttuurinationalismiksi, joka pyrkii säilyttämään arvokkaaksi koetun paikallisen kulttuuriperinnön ylikansallisten kulttuurivaikutusten paineessa. Tällaisena kulttuurisena nationalismina suomenusko ei suuntaudu mitään etnistä ryhmää vastaan. Tavallisesti uuspakanuuteen liittyvistä yksilöä korostavista arvoista poiketen yhteisöllisyys on suomenuskoisten järjestöjen toiminnassa voimakkaasti esillä. Opillinen yksilönvapaus kuitenkin sallitaan ja suomenusko nähdään joustavasti kehittyvänä aatejärjestelmänä.
Suomenuskoinen maailmankuva
Suomenuskon keskeisiä sisältöjä on ihmisen tasapainoinen suhde luontoon, edeltäviin ja tuleviin sukupolviin sekä yhteisöön. Suomenuskoiset pitävät pyhinä monia luonnonpaikkoja; metsiä, lähteitä ja kallioita.
Kansanperinteen tuntemilla pyhillä luonnonpaikoilla on perinteisesti rukoiltu, uhrattu ja parannettu sairaita. Pyhiä paikkoja on sijainnut niin yhteisöjen pihapiirissä kuin syvällä metsässäkin. Suomenuskoiset jatkavat paikkoihin liittyviä perinteitä, esimerkiksi tuomalla paikalle lahjana ensimmäisen osan juhlapyhänä syödystä ruoasta tai oman karjan maitoa.
Suomenuskoiset noudattavat monia kansanuskon tapoja ja viettävät vanhoja suomalaisia juhlapyhiä. Suomenuskoisten viettämiä kansanperinteen juhlapäiviä ovat muun muassa joulu, laskiainen, pääsiäinen, Jyrin päivä, loppukevääseen ja kylvöjen alkamiseen sijoittuva hela- eli helkajuhla, juhannus, Mikon päivä sekä syksyinen kekri.
Jääkaappimagneetti
pienoiskuva|Jääkaappimagneetteja Jääkaappimagneetti on jääkaapin oveen tarkoitettu, yleensä koristeellinen kestomagneetti. Joissain malleissa voi olla ominaisuutena mahdollisuus ripustaa magneettiin esimerkiksi muistilappu tai postikortti. Jääkaappimagneetti on erittäin suosittu matkamuisto matkoilta. Tähän vaikuttavat luultavasti edullisuus ja pieni koko. Jotkut harrastavat magneettien keräämistä kaikista käymistään maista tai matkakohteista.
Juho Tenhiälä
Juho Jalmar (Juho Jalmari) Tenhiälä (sukunimi vuoteen 1949 Saari) (21. heinäkuuta 1912 Hämeenkoski – 24. marraskuuta 1999 Hämeenlinna) oli suomalainen pastori, osastopäällikkö ja sosiaalineuvos. Hän oli kansanpuolueen ja keskustapuolueen kansanedustajana ja ministerinä 1950- ja 1960-luvuilla.
Tenhiälä toimi Hämeenlinnan papiston apulaisena 1948–1955, Kanta-Hämeen sotainvalidipiirin luottamuspappina 1949–1955, Töölön seurakunnan diakoniapappina 1956–1957, Hämeenlinnan tyttölyseon uskonnon ja sielutieteen vanhempana lehtorina 1957–1971 sekä Hämeen lääninhallituksen sosiaali- ja terveysosaston päällikkönä ja lääninsosiaalineuvoksena 1971–1977.
Tenhiälä oli kansanpuolueen kansanedustajana 1951–1965 ja liberaalisen kansanpuolueen kansanedustajana 1965–1966. Tenhiälä siirtyi keskustapuolueeseen 1966 ja oli puolueen kansanedustajana 1966–1970. Hän edusti Hämeen läänin eteläistä vaalipiiriä. Tenhiälä oli eduskunnan puolustusvaliokunnan puheenjohtajana 1962–1964 ja 1966. Kansanpuolueeseen kuuluessaan Tenhiälä toimi sosiaaliministerinä Virolaisen hallituksessa (1964–1966).
Matkalaukkulapsi
Matkalaukkulapsi eli kolmannen kulttuurin kasvatti (Third Culture Kid, TCK) on henkilö, joka on asunut osan lapsuudestaan toisessa kulttuurissa tai maassa kuin mistä hänen vanhempansa ovat kotoisin. Lapsi omaksuu eri kulttuurien tapoja, mutta ei koe kuuluvansa täysin mihinkään. Hän omaksuu synnyinmaansa kulttuurin (ensimmäinen kulttuuri) tapoja ja toisen kotimaansa kulttuurin (toinen kulttuuri) tapoja muodostaen uuden kolmannen kulttuurin. Lisäksi hän saattaa yhdistää monien muiden kulttuurien tapoja käydessään ulkomailla mahdollisesti kansainvälistä koulua. Ulkomailla syntynyt matkalaukkulapsi voi olla maahanmuuttaja kotimaassaan tai uussuomalainen Suomessa.
Juho Tenhiälä
Tenhiälä oli naimisissa vuodesta 1938 Alli Amanda Heikkilän kanssa. Hänellä oli 5 lasta joista 1941 syntynyt Hannu Tenhiälä on toiminut keskustapuolueen kansanedustajana ja Pohjois-Karjalan läänin maaherrana.
Matkalaukkulapsi
Maailmankansalainen
Matkalaukkulapsia on hyvin eri ikäisiä ja eri taustaisia. Toiset ovat pienestä pitäen varsinaisia maailmanmatkaajia. He ovat seuranneet vanhempiaan esimerkiksi vanhempien työn tai pakolaisuuden takia eri maissa lähes tulkoon koko ikänsä. He ovat tottuneet paikanvaihdoksiin ja matkalle lähtemisen tunnelmaan. Menneisyydessään he ovat joutuneet useasti jättämään hyvästit läheisillekin ystävilleen tietämättä monenko vuoden tai vuosikymmenen päästä taas tapaavat heitä, jos koskaan. Sosiologit arvelevat tulevaisuuden tyypillisen kansalaisen olevan kuin kolmannen kulttuurin kasvatti.
Juurettomuus
Vanhemmille paluu kotimaahan tapahtuu tuttuun ympäristöön, mutta ulkomailla varttuneelle matkalaukkulapselle kotimaa saattaa tuntua vieraalta paikalta. Paluu kotimaahan voi myös olla vaikeaa, sillä ympäristö ei ymmärrä, miksi lapsi ei tunne palaavansa kotiin. Tässä merkityksessä matkalaukkulapsi on kuin piilomaahanmuuttaja. Usein he kokevat todella kuuluvansa joukkoon vain muiden kolmannen kulttuurin kasvattien kanssa. Jopa 90 % matkalaukkulapsista kokevat itsensä ulkopuolisiksi ikätoveriensa joukossa. Heidän voi olla aluksi vaikeaa vastata kysymyksiin: "Mistä olet kotoisin?" tai "Missä koti on?". Vaikka he olisivat asuneet Suomessa jo kauemmin, yksi koti on toisessa maassa, mutta toisaalta he eivät tiedä kuuluisivatko sielläkään enää joukkoon Suomessa vietettyjen vuosien jälkeen. Heillä voi siis olla tunne, etteivät he ole kotoisin mistään.
Juho Tenhiälä
Tenhiälä sai sosiaalineuvoksen arvonimen 1970.
Luonnontieteellinen keskusmuseo
Luonnontieteellinen keskusmuseo Luomus on Helsingin yliopiston alainen erillinen tutkimuslaitos ja luonnontieteellinen museo. Museo säilyttää ja ylläpitää kasvi-, sieni- ja eläintieteellisiä sekä geologisia ja paleontologisia kansalliskokoelmia. Kokoelmat koostuvat näytteistä eri puolilta maailmaa. Ne palvelevat tutkimusta, yleisölle suunnattua informaatiota sekä yliopiston omaa syventävää opetusta.