cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Northumberland
Lippu
Lipun historia ulottuu kuitenkin tuhat vuotta pidemmälle kuin kreivikunnanvaltuuston. Anglosaksinen historioitsija Beda kirjoittaa teoksessaan Historia ecclesiastica gentis Anglorum, että kuningas Oswaldin haudalla nostettiin salkoon hänen purppuran ja kullan värinen baneerinsa. Todennäköisesti tämän perusteella keskiaikaiset heraldikot kuvasivat Bernician vaakunassa kahdeksan vuoroittain punaista ja kultaista paalua. Keskiajalla jaarli Henry Percyn tiedetään käyttäneen baneerissaan samoja värejä.
1600-luvulla vaakunaa alettiin käyttää kirjallisuudessa ja kartoissa ensin Bernician ja Northumbrian ja myöhemmin Northumberlandin tunnuksena. Kreivikunnanvaltuusto otti lipun käyttöön vuonna 1951 nykyisessä muodossaan, jossa punaiset paalut ovat lomittain.
Nimikkokukka
Vuonna 2004 Northumberlandin nimikkokukaksi valittiin verikurjenpolvi Plantlife International -järjestön pitämässä yleisöäänestyksessä.
Mendoza
Mendoza on kaupunki läntisessä Argentiinassa. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 115 000 asukasta ja kaupungin lähiseutu mukaan laskettuna 931 000 henkeä.
Mendoza tunnetaan muun muassa viinin- ja oliiviöljyntuotannostaan. Kaupunki perustettiin vuonna 1561. Aluksi sitä hallittiin Chilestä käsin, mutta vuonna 1776 valta siirtyi Rio de Platan varakuningaskunnalle, jonka pääkaupunki oli Buenos Aires.
Vaikka alueen ilmasto on kuivaa, keinokastelun avulla voidaan pitää yllä hedelmä- ja viinitarhoja, ja viinin ja hedelmäsäilykkeiden tuotanto onkin tärkeä teollisuudenala petrokemian teollisuuden ohella.
Mendozasta on rautatie- ja maantieyhteydet Argentiinan tärkeimpiin satamiin ja Chilen puolelle. Mendozan lentoasema Aeropuerto Internacional Gobernador Francisco Gabrielli sijaitsee kahdeksan kilometriä kaupungista luoteeseen. Sieltä on lentoja eri puolille Argentiinaa sekä Chileen.
Hattulan uusi kirkko
pienoiskuva|Hattulan uusi kirkko talvella Hattulan kirkko on Hattulassa sijaitseva rappaamattomasta tiilestä rakennettu kirkko. Sen on suunnitellut arkkitehti E. B. Lohrmann. thumb|left|200px|Sankarihauta-alue kirkon kupeessa. Kirkko rakennettiin vuosina 1852–1857, ja muodoltaan se on etutornillinen pitkäkirkko. Tornin yläosassa on kahdeksan kulmaa. Kirkossa on 800 istumapaikkaa. Tyylisuunnaltaan kirkko edustaa uusgotiikkaa ja on itse asiassa Suomen ensimmäisiä uusgoottilaisia tiilikirkkoja.
Urut olivat alun perin J. A. Zachariassenin vuonna 1877 valmistamat 15-äänikertaiset urut, mutta Kangasalan urkutehdas uudisti ne vuonna 1927 21+1-äänikertaisiksi ja myöhemmin vielä 27-äänikertaisiksi. Kolme kelloa ovat vuosilta 1734, 1738 ja 1782. Kirkossa on kolmiosainen R. W. Ekmanin vuonna 1864 maalaama alttaritaulu, jonka osat ovat Jeesus Getsemanessa, Jeesus ristillä ja Jeesus ylösnousseena.
Kirkon sankarihautojen muistomerkki on arkkitehti Veikko Larkkaan työ vuodelta 1947.
Il tabarro
{{Ooppera
Il tabarro (Viitta) on ensimmäinen ooppera Giacomo Puccinin kolmen yksinäytöksisen oopperan kokonaisuudesta Il tritticosta eli triptyykistä. Samaan kokonaisuuteen kuuluvat teokset Suor Angelica (Sisar Angelica) sekä Gianni Schicchi. Kantaesitys: Metropolitan Opera, New York City, 1918.
Näytelmästä oopperaksi
Didier Goldin näytelmässä muut paitsi Giorgetta puhuvat alamaailman kieltä. Giorgetta viettelee Luigin. Näytelmän lopussa tapahtuu samanaikasesti kaksoistragedia. Goujon (Puccinin oopperassa Il tinca) murhaa vaimonsa ja Michele Louisin (oopperassa Luigi).
Il tabarrossa kaikilla on selkeä luonne. Giorgettan suhde Luigiin johtuu hänen ikävystymisestään proomuelämään. Giorgetta ei ole pystynyt hyväksymään lapsensa kuolemaa, mikä on etäännyttänyt Giorgettaa miehestään. Michele rakastaa vaimoaan syvästi ja murhaa Luigin. Michele ei halua olla kolmas pyörä. Luigi on kyllästynyt koviin työskentelyolosuhteisiin ja Giorgetta kiihottaa ja innostaa häntä. Nuorempi lastaaja Il Tinca juo murheeseensa (vaimo on ilotyttö). Vanhempi lastaaja Il Talpa haluaa vain levätä raskaan työn jälkeen ja hänen vaimonsa La Frugola haaveilee rauhallisesta vanhuudesta Talpan kanssa.
Musiikin analysointia
Musiikillisesti teos on rikas. Tunnelman luomiseksi alussa kuuluu taustalta suurkaupungin hälyä (muun muassa auton torvi ja joelta proomun sumusireeni). Puccini käyttää orkesteria kertojana ja hänellä on erilaisia musiikillisia motiiveita. Georgiettalla ei ole omaa aariaa, sen sijaan La Frugolalle on annettu näkyvä osa. Puccini myös lainaa itseään: Laulunmyyjä kertoo tarinaa Mimistä (ks. La Bohème). Michelen ''Nulla! Silenzio!'' on draaman musiikillinen huipentuma.
Hahmot
Pääroolit
Sivuroolit
Tuula Yrjölä
pienoiskuva|Tuula Yrjölä vuonna 2020. Tuula Johanna Yrjölä (s. 14. toukokuuta 1962 Helsinki) on suomalainen diplomaatti. Hän on ollut 1.10.2016 alkaen Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö Etyjin Tadžikistanin-toimiston päällikkö, johon tehtävään hänet nimitti Etyjin vuoden 2016 puheenjohtajamaa Saksa. Hän oli sitä ennen Suomen suurlähettiläs Kairossa vuodesta 2013 lähtien. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1982.
Il tabarro
Ensi-iltamiehitys
Il Tabarro 14.12.1918 Metropolitan Opera House, New York
Kapellimestari Roberto Moranzoni
Tuula Yrjölä
Tuula Yrjölän isä oli ulkoasianneuvos ja suurlähettiläs Eero Yrjölä.
Il tabarro
Lyhyt juoniseloste
Kohtaus tapahtuu proomussa Seinellä lähellä Pariisia. Giorgetta tekee erilaisia pikkuaskareita proomulla ja keskustelee miehensä Michelen kanssa samalla katsellen auringonlaskua. Lastaajien ääniä kuuluu ruumasta. Giorgetta ehdottaa lastaajille viiniä virkistykseksi. Michele yrittää suudella, mutta Giorgetta tarjoaa vain poskeaan. Michele poistuu.
Luigi tulee ja luo Giorgettaan merkitsevän katseen. Hän tarjoaa viiniä Tincalle ja Talpalle. Hanurinsoittaja tulee ja Luigi pyytä häntä soittamaan. Giorgetta aloittaa tanssin Tincan kanssa. Luigi tulee pian paikalle. Tanssi loppuu kun Michele tulee.
Michele ja Giorgetta keskustelevat huomisesta lähdöstä Roueniin. Mukaansa he ottavat Tincan, Talpan ja Luigin. Rannalla laulunmyyjä etsii ostajia ballaadeilleen.
La Frugola lähtee Talpan kanssa ja unelmoi Ho sognato una casetta (Uneksin pienestä talosta). Giorgetta puolestaan kertoo omasta nostalgisesta unelmastaan Bellevillessä E ben altro il mio sogno (Minun haaveeni on erilainen). La Frugola ja Talpa poistuvat haaveillen.
Giorgetta ja Luigi jäävät kahden. He muistelevat väristen edellisen illan suudelmia. Michele keskeyttää ja Luigi ehdottaa, että hänen matkansa päättyisi Roueniin seuraavana päivänä. Michele pyytää Luigia jäämään. Michele laskeutuu hyttiinsä. Rakastavaisten duetto jatkuu ja he sopivat tapaamisesta tunnin kuluttua. Merkki on sytytetty tulitikku.
Luigi lähtee ja Giorgetta miettii. Michele tulee ylös kysymään miksei Giorgetta ole jo sängyssä. Michele yrittää uudistaa vanhaa rakkauttaan. Rakkaus tuntui loppuvan heidän lapsen kuollessa. Giorgetta ei enää etsi lämpöä hänen viittansa alta. Giorgetta selittää arkisesti asian – he molemmat ovat vanhentuneet. Giorgetta lähtee hyttiinsä. Michele jää miettimään Giorgettan sanoja. Hetken kuluttua Michele huudahtaa raivoissaan: Lutka!
Nuori rakastavaispari menee ohi toivotellen hyvää yötä. Sotilasparakista kuuluu iltasoitto. Michele vilkaisee hytin ikkunasta ja näkee Giorgettan oleva pukeissa. Michelen monologi ''Nulla! Silenzio!'' (Ei ketään! Hiljaisuus!) kuvaa hänen olotilaansa. Aluksi hän pohtii Giorgettan käytöstä, sitten hän miettii kuka oli tullut heidän väliinsä. Lopuksi hän epätoivossaan käy läpi kaikki tuntemansa miehet mutta hylkää jokaisen yksitellen.
Michele sytyttää piippunsa, Luigi näkee tulitikun välähtävän ja nousee kannelle. Michele näkee liikettä, hän tunnistaa Luigin. Michele ottaa Luigin kiinni ja kuristaa. Luigi tunnustaa olevansa Giorgettan rakastaja.
Giorgetta kuulee ääniä ja nousee kannelle. Michele piilottaa ruumiin viitan alle ja polttaa rauhallisesti piippuaan. Giorgetta pyytää anteeksi aikaisempaa käytöstään ja haluaa tulla Michelen lähelle. ''Dove? Nel mio tabarro?'' (Minne? Viitani alleko?) kysyy Michele. Giorgetta lähestyy, Michele avaa viittansa ja Luigin eloton ruumis vierähtää kannelle. Michele ottaa Giorgettan kädestä kiinni ja työntää hänet rakastajansa kasvoja vastaan.
Orkestrointi
Lavan takaa:
The Joan Rivers Show
The Joan Rivers Show oli Joan Riversin juontama päivällä esitetty keskusteluohjelma, jota esitettiin vuosina 1989–1993. Ohjelma sai useita Emmy-ehdokkuuksia, ja Rivers voitti parhaan talk show -juontajan Daytime Emmy -palkinnon vuonna 1990.
Pihlajavesi (Suomen entinen kunta)
Pihlajavesi (historiallisesti myös Pihlainen) on Keski-Suomessa sijainnut entinen Suomen kunta, joka liitettiin Keuruun kuntaan vuoden 1969 alussa. Pihlajavesi oli Keski-Suomen läänin läntisin kunta.
Pihlajaveden naapurikunnat olivat Keuruu, Pohjaslahti, Vilppula, Virrat ja Ähtäri.
Asukkaita oli enimmillään 1950-luvulla 2 330 henkeä, vuonna 1962 vielä 2 050. Kun kuntaliitos Keuruuseen tehtiin 1969 oli asukkaita alle 2 000. Nyt 2000-luvulla väkiluku on pudonnut alle viidensadan. Kesäisin mökkiläisten määrä kuitenkin kaksinkertaistaa väkiluvun. Ainoa merkittävä asutuskeskittymä on Pihlajaveden rautatieaseman ympärillä.
Maantiede
Pihlajavesi sijaitsee harvaan asutun Suomenselän vedenjakaja-alueen läntisessä päässä ja Pihlajaveden reitti kuuluu osana Kokemäenjoen vesistöön. Samalla Pihlajavesi on Keski-Suomen maakunnan läntisin kylä, Etelä-Pohjanmaan ja Pirkanmaan naapurina. Maasto on epätasaista ja monet mäkien huiput ulottuvat yli 200 metrin korkeuteen merenpinnasta. Maaston keskikorkeus merenpinnasta on 140–160 metriä. Korkein maastonkohta Kalikkamäki ulottuu 216 metrin korkeuteen merenpinnasta, ja kirkonkylä sijaitsee 195 metrin korkeuteen merenpinnasta ja lähes 60 metrin korkeuteen Pihlajavesi-järven pinnasta kohoavalla mäellä. Pihlajaveden eteläosan suurin järvi, Yltiänjärvi, laskee Keuruun reittiin kuuluvaan Ukonselkään Mänttä-Vilppulan puolelle.
Liikenne
Pihlajaveden kautta kulkevat valtatie 23 sekä Haapamäen ja Seinäjoen välinen rautatie (ns. vanha Pohjanmaan rata). Pihlajaveden rautatieasema on yhä käytössä henkilöliikenne- ja junakohtauspaikkana. Entisen kunnan eteläosan halki kulkee vuonna 1985 käytöstä poistettu Pori–Haapamäki-rata, jolla on Pihlajaveden alueella ollut Yltiän rautatieasema. Lähin lentokenttä on Jyväskylän lentoasema.
Historiaa
Pihlajaveden seudulla tiedetään liikkuneen ihmisiä jo noin 7 500 vuotta sitten, mutta vanhin tehty esinelöytö on rautakauden aikainen tulusrauta. Kaukaa etelästä tulleet satakuntalaiset ja hämäläiset eränkävijät pystyttivät Pihlajaveden seudulle kalamajoja ja -pirttejä, mutta eivät asettuneet seudulle asumaan. Erämaaomistuksia oli Sääksmäen, Pirkkalan, Messukylän ja Lempäälän pitäjien taloilla. Kuningas Kustaa Vaasa lakkautti erämaaomistukset 1500-luvun puolivälissä, minkä jälkeen Pihlajavedelle alkoi saapua kaskiviljelijöitä ja uudisraivaajia Savosta.
1500-luvulla tulevan Pihlajaveden pitäjän alueella oli alle kymmenen taloa ja 1600-luvun aikana taloluku lisääntyi vain muutamalla. Kun Keuruu erotettiin Ruovedestä vuoden 1630 tienoilla, Pihlajavesi jäi Keuruun yhteyteen. Vuonna 1776 Keuruu ja sen mukana Pihlajavesi siirrettiin Turun läänistä uuteen Vaasan lääniin. Vuodesta 1960 lähtien Pihlajavesi kuului Keski-Suomen lääniin. Pihlajaveden liikenneolot paranivat huomattavasti vanhan Pohjanmaan radan valmistuessa vuonna 1883.
Pihlajaveden ensimmäinen kirkko rakennettiin Matti Åkerblomin johdolla 1780-luvulla ja se on yhä käytössä kesäisin. Pihlajavesi sai kappelin oikeudet yhdessä Multian kanssa vuonna 1831 ja seurakunta itsenäistyi vuonna 1895. Pihlajaveden uusi kirkko valmistui Pihlajavesi-järven etelärannalle vuonna 1870, joten vanha kirkko on ollut autiona jo huomattavasti kauemmin kuin se oli aikanaan käytössä.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Pihlajaveden väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Hermafroditos
pienoiskuva|Yksityiskohta veistoksesta Borghesen Hermafroditus, ([[Louvre).]] Hermafroditos on kreikkalaisessa mytologiassa Hermeen ja Afroditen lapsi, syntyjään erityisen kaunis nuorukainen, mutta myöhemmin hän koki muodonmuutoksen hermafrodiitiksi, kun hänen ruumiinsa yhtyi nymfi Salmakiihin.
Hermafroditoksen tarina on kerrottu Ovidiuksen teoksessa Muodonmuutoksia. Hänet kasvattavat fryygialaiset nymfit Pseloreiteen vuorella, mutta viidentoista vuoden ikäisenä hän kyllästyy ympäristöönsä ja lähtee vaeltamaan Lyykiaan ja Kaariaan. Kaarian metsikössä hän tapaa nymfi Salmakiin lähteellään, joka silmittömästi rakastuu häneen mutta joutuu torjutuksi. Niinpä Salmakis rukoilee jumalia liittämään heidät rakkaudessa ikuisesti yhteen. Jumalat vastaavat hänen rukoukseensa kirjaimellisesti, ja kun Hermafroditos kylpee Salmakiin lähteessä, heidän kehonsa yhdistyvät kaksineuvoiseksi hermafrodiitiksi, jolla on sekä miehen että naisen sukupuoliset tunnusmerkit. Suuttuneena Hermafroditos pyytää jumalia kiroamaan lähteen niin, että muutkin siinä kylpevät miehet kokisivat saman kohtalon kuin hänkin.
Noirmoutier-en-l’Île
Noirmoutier-en-l’Île on kunta Vendéen departementissa Pays de la Loiren hallintoalueella läntisessä Ranskassa. Kunta sijaitsee Noirmoutierin saarella Atlantin rannikolla. Kuntaan kuuluu kolme kylää: Noirmoutier, L’Herbaudiere ja Le Vieil.
Nähtävyyksiä
Kunnan nähtävyyksiä on 1100-luvulta peräisin oleva linna Château de Noirmoutier. Se on ollut vuodesta 1994 lähtien historiallinen muistomerkki. Linna on nykyään museo, jossa on näytteillä Noirmoutier-en-l’Île’n esineistöä esihistoriallisesta ajasta lähtien. Erityisen näyttävä on Jerseystä peräisin oleva posliinikokoelma. Nykyinen linna rakennettiin La Garnacen lordeille. Se rakennettiin 800-luvun puolivälissä viikinkien tuhoaman luostarin raunioille. Linnaa käytettiin myös vankilana Ranskan vallankumouksessa sekä molemmissa maailmansodissa.
Nieul-sur-l’Autise
thumb|250px|Vesimylly, joka nykyisin toimii museona. Nieul-sur-l’Autise on kunta Vendéen departementissa Pays de la Loiren hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 985 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Nieul-sur-l’Autisen pinta-ala on 23 neliökilometriä.
Vože
Vože on järvi Vologdan alueen pohjoisosassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 418 neliökilometriä, keskisyvyys 1,4 metriä ja suurin syvyys viisi metriä. Vožejärven lahtia ovat Jelomskoje- ja Molskojejärvet. Sen pohjoisosassa sijaitsee Spasskisaari.
Järveen laskee kaksikymmentä jokea, joista suurimmat ovat Moldona ja Vožega. Valuma-alueen laajuus on 5 870 neliökilometriä. Vože laskee Svidjoen kautta Latšajärveen. Järvi jäätyy marraskuun alussa ja vapautuu jäistä huhtikuun lopussa. Pohjaa peittää enimmillään kahden metrin paksuinen mutakerros. Rannoilla on paikoittain hiekkaa tai kiviä. Pinta-alasta 18 % on kaislikon ja muun kasvillisuuden peitossa.
Vožen kalalajeja ovat siika, muikku, kuore, lahna, särki, ahven, kiiski ja hauki. Siihen on istutettu myös kuhaa. Järvi toimii virkistyskalastus- ja retkeilykohteena.
Lähteet
60.58944°N, 39.0925°W
Ynglinga-suku
right|thumb|[[Yngve-Frej, Ynglinga-suvun väitetty kantaisä.]] right|thumb|[[Olof Trätälja, joka tarun mukaan hallitsi Värmlannissa.]] Ynglinga-suku on muinaisskandinaavisen kirjallisuuden mukaan Ruotsissa ennen viikinkiaikaa hallinnut tarunomainen kuningassuku, jonka on uskottu polveutuvan Yngve-Frej- eli Frej-jumalasta. Suvusta kerrotaan muun muassa Ynglingatal-eeposrunossa ja Snorre Sturlassonin 1200-luvulla kirjoittamassa Ynglingien saagassa (isl. Ynglinga saga). Beowulf-eepoksessa suku mainitaan nimellä Skilfingar.
Monet arkeologit ja historioitsijat suhtautuivat 1800-luvulla vanhoihin kertomuksiin kritiikittömästi ja katsoivat Ynglinga-suvun todella hallinneen Ruotsissa. Nykyiset historioitsijat ovat lähde­kritiikin perusteella päätyneet siihen, ettei suvusta voida tietää mitään varmaa. Suurelta osin kertomukset Ynglinga-suvusta ovat ilmeisesti mieli­kuvituksen tuotetta ja historiallisesti epä­luotettavia.
Historialliset lähteet
Todennäköisesti vanhin lähde, jossa Ynglinga-suvusta kerrotaan, on juhlaruno Ynglingatal, joka on omistettu tarunhohtoiselle norjalaiselle kuninkaalle Rögnvaldr Vuorenkorkuiselle (isl. Rögnvaldr heiðum-hæri) ja on toden­näköisesti peräisin 900-luvulta. Siitä on säilynyt kolme versiota: kuningas­luettelo Ari Þorgilssonin teoksessa Islantilaisten kirja (isl. Íslendingabók), täydellisempi versio Snorri Sturlusonin teoksessa Heimskringla, jossa Ynglingatalia on käytetty Ynglingien saagan pohjana sekä latinankielinen käännös teoksessa Historia Norvegiæ. Koska Norjan kuninkaat mielellään väittivät polveutuvansa vanhoista jumalista, ulottuu sukuluettelo näissä Óðinniin saakka. Suvun nimen selitetään johtuvan Yngve-Frej-jumalan nimestä. Suku­luettelo käsittää lähes tuhannen vuoden aika­jakson, joka päättyy suvun erään jäsenen vaellukseen Värmlannin kautta Norjaan.
Lisäksi Beowulf-eepoksessa mainitaan kaksi kuningasta, joiden nimet ovat samat kuin Ynglinga­talissa, mitä on pidetty todisteena sille, että ainakin he ovat todella hallinneet.
Kaikkia kertomuksissa mainittuja paikan­nimiä ei ole voitu tunnistaa, vaan varsinkin varhaisimpien kuninkaiden väitettyjen asuin­paikkojen sijainti on kiista­nalainen. Muiden lähteiden perusteella monien niistä katsotaan olevan pieniä paikka­kuntia Uplannissa.
Uppsalasta Norjaan
Islantilaisten saagojen mukaan suku oli peräisin Vanhasta Uppsalasta, mutta asui myöhemmin useilla muillakin paikka­kunnilla, niin että esimerkiksi Heimskringlan mukaan heidän luokseen oli matkustettava Mälarenin yli. Myöhemmin heidän kerrotaan asuneen myös Tiundalandissa, kunnes suvun viimeinen hallitsija Olof Trätalja karkotettiin Värmlantiin.
Skilfingit eli nuorempi Ynglinga-suku
Skilfing-suku maintaan Beowulf-eepoksessa, joka on peräisin 700-luvulta, mutta sisältää mahdollisesti jo 500-luvulta peräisin olevaa aineistoa. Se sai lopullisen muotonsa lähellä vuotta 1000. Islantilainen historioitsija, runoilija ja myyttien tutkija Snorre Sturlasson selitti, että Skilfingit hallitsivat "itäisen meri­tien varrella", toisin sanoen Ruotsissa, mutta että suvun nimi johtui keksitystä "meri­kuningas" Skelfiristä.
Taru ja historia
right|thumb|[[Heimskringla-teoksen sivu, jossa kerrotaan myös Ynglinga-suvusta.]] Käsitykset lähteiden luotettavuudesta ovat suuresti vaihdelleet eri aikoina. Manner­maalla ei islantilaisia lähteitä tunnettu ennen 1600-luvun puoli­väliä, ja ennen sitä laaditut kuningas­luettelot saattavat poiketa huomattavastikin islantilaisista lähteistä. Nykyinen historian­tutkimus ei käytä kertomuksia Ynglinga-suvusta Ruotsin historian lähteenä.
Muita lähteitä
Varhaisin lähde, jossa luetellaan Ruotsin kuninkaita, on Rimbertin Vita Ansgarii, joka käsittelee lähetys­saarnaaja Ansgarin matkoja Birkaan, Mälarenin saarelle, jossa hän eri tilaisuuksissa tapasi kaksi eri kuningasta.
Ruotsissa on laadittu useita, keskenään yhteen­sopimattomia luetteloita maan muinaisista kuninkaista. Vanha ruotsalainen kronikka 1400-luvulta sisältää kuningasluettelon, joka ajalle tyypilliseen tapaan ulottuu Vanhan testamentin henkilöihin saakka. Olaus Petri laati oman luettelonsa, hyläten goottilaisen historian­kirjoituksen. Olaus Petrin luettelo ei kuitenkaan ollut kenenkään mieleen ja se painettiin ensimmäisen kerran vasta 1800-luvulla antikvaarisena erikoisuutena. Oman hallitsija­luettelonsa laati myöhemmin myös goottilaiseen historian­kirjoitus­perinteeseen nojautuen Johannes Magnus teoksessaan Historia de omnibus Gothorum Sveonumque regibus vuodelta 1539. Tämän teoksen perusteella Ruotsin kuningas Eerik XIV ottikin järjestysnumerokseen XIV, vaikka Ruotsissa ei edes Ynglinga-sukua koskevien vanhempien lähteiden mukaan ollut näin monta Erik-nimistä kuningasta, joskin Johannes Magnuksen luettelo osittain perustuu Saxo Grammaticuksen antamiin niukkoihin tietoihin aiheesta.
Islantilaiset saagat tulivat Skandinaviassa tunnetuiksi, kun islantilainen piispa Brynjólfur Sveinsson vuonna 1643 julkaisi teoksen Codex regius, ja vasta 1800-luvulla Eddat tulivat yleisesti tunnetuiksi. Heimskringlan julkaisi Ruotsissa ensimmäisenä Johan Peringskiöld vuonna 1697, ja hänen versionsa sisälsi muinaisskandinaavisen alkutekstin sekä sen latinan- ja ruotsinkieliset käännökset.
Euhemeristisia tulkintoja
Saxo Grammaticuksen mukaan Oden (Othinus) oli todellinen maan päällä elänyt henkilö, joka sai koko Euroopan uskomaan, että hän oli jumala, ja asettui sitten asumaan Uppsalaan. Saman käsityksen ilmaisi Snorre Snurlason sekä Ynglinga-saagassa että Eddassa.
Ynglinga-saagan kertomuksia Ynglinga-suvusta käytti lähteenään myös Olof Rudbeck vanhempi teoksessaan Atlantica, jossa hän Johannes Magnuksen tavoin johti Odenin suvun Maagogin ja Nooan kautta Aatamiin ja Eevaan saakka. Tämän myötä Oden sai goottilaisessa historian­kirjoituksessa selviönä pidetyn asemansa Ynglingojen väitettyjen tai todellisten sukulaisten esi-isänä.
Paljon myöhemmin tutkijat olivat kiinnostuneet ennen kaikkea Odenin alkuperästä, jonka väitettiin olevan Aasiassa. Kilpailevan teorian esitti Sven Lagerbring, jonka mukaan Oden oli tullut Turkista ja ruotsin kieli kuului näin ollen turkkilaisiin kieliin. Lagerbringin mukaan Yngve-Frej oli sama henkilö kuin kiinalaisissa lähteissä noin vuonna 60 eaa. mainittu Yngquei-mi. Lagerbringin mukaan Ruotsi oli Odenin saapuessa suomalaisten asuttama, kun taas Johan Ihren ja hänen oppilaansa Carl Gustaf Nordinin mukaan maan asukkaita olivat tuolloin saamelaiset, jotka myös puhuvat suomalais-ugrilaista kieltä. Kaksi jälkimmäistä olivat toisaalta ensimmäiset, jotka kyseenalaistivat Ynglinga-sukua koskevien lähteiden luotettavuuden: Nordin hylkäsi muun muassa Ansgarin, Rimbertin ja Saxo Grammaticuksen kertomukset, Ihre suhtautui hyvin kriittisesti Ynglingatalin todenmukaisuuteen, sillä hänen mukaansa Tjodolf Hviniläisen aikana ei olisi voitu muistaa kaikkia 900 vuoden aikana hallinneita kuninkaita. Kuitenkin myös Ihre piti Odenia historiallisena henkilönä ja katsoi hänen tuoneen Ruotsiin skandinaavisen kielen, joka saamen kielestä saatujen vaikutteiden vuoksi poikkeaa muista germaanisista kielistä.
Odenia pidettiin yleisesti todellisena, Aasiasta tulleena henkilönä romantiikan ja Erik Gustaf Geijerin aikaan saakka, ja Geijer päätteli teoksessaan Svea rikes häfder (1825), että nimenomaan svealaiset, eivät göötalaiset, olivat Odinin kansaa. .
Euhemerismi oli kuitenkin 1800-luvun lopulla jo täysin hylätty teoria. Jonkin verran myöhemmin Lauritz Weibull ja Curt Weibull toivat tutkimukseen ankaramman lähdekritiikin, mikä johti siihen, että kirjallisia lähteitä Ynglinga-suvusta alettiin pitää hyvin epäluotettavina. Huomattavana poikkeuksena on kuitenkin ollut Thor Heyerdahl, joka viimeisessä teoksessaan Jakten på Odin vuodelta 2001 väitti, että Oden oli Aasiasta vaeltanut todellinen henkilö, mutta hänen teoriansa ei asiantuntijoiden keskuudessa juuri ole saanut kannatusta. Heyerdahl ei ollut ammatiltaan historioitsija.
Arkeologiset tutkimukset
thumb|left|Kaivauksia Vanhan Uppsalan läntisellä hautakummulla. Niin sanotuilla Vanhan Uppsalan kuninkaankummuilla (vanhoilla hautakummuilla) suoritettiin 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa arkeologisia kaivauksia Ynglinga-sukua koskevien tietojen saamiseksi. Esimerkiksi Bror Emil Hildebrand suoritti vuonna 1846 kaivauksia, ja uusia kaivauksia suoritettiin samalla alueella vuonna 1874. Arkeologi Birger Nermanin mukaan tällöin löydettiin Aunin, Egilin ja Adilsin maalliset jäännökset, mitä väitettään hän perusteli Ynglinga-saagassa annetuilla tiedoilla. Myös muita suuria hautakumpuja pidettiin Ynglinga-suvun nimeltä tunnettujen jäsenten hautoina, mutta samaan aikaan muut arkeologit jättivät kysymyksen avoimeksi ja katsoivat, ettei Ynglinga-suvun historiallisuudesta voitu saada tietoa. Ynglingat mainitaan nykyisin enää harvoin näiden kuningashautojen yhteydessä. Esimerkiksi Riksantikvarieämbetetin eli Ruotsin museoviraston mukaan ei tiedetä, ketkä alueelle on haudattu.
Nykyinen näkemys
Jos koko Ynglinga-sukua voitaisiin pitää historiallisesti todistettuna, ulottuisi Ruotsin kuningasluettelo hyvin kauas menneisyyteen. Noin vuosina 945–995 hallinnutta Eerik Voittoisaa pidetään kuitenkin yleensä ensimmäisenä Ruotsin kuninkaana, jonka varmasti tiedetään todella hallinneen. Norjan kuningasluettelo taas alkaa noin vuosina 850–933 hallinneesta Harald Kaunotukasta, joka yhdisti valtakunnan alueella olleet monet pienet kuningaskunnat. . Nämä kuningasluettelot eivät kuitenkaan sulje pois mahdollisuutta, että jotkut Ynglinoista ovat historiallisia henkilöitä.
Ynglingeista Ottar Vendelkråkaa ja Adilsia pidetään toisinaan historiallisia, mutta päätelmät ovat hyvin varovaisia. Usein heidänkin historiallisuuttaan pidetään hyvin epävarmana.
Ottarin ja Adilsin historiallisuutta tukee se, että heidät mainitaan sekä Beowulf-eepoksessa että Ynglingatalissa, jotka ovat mahdollisesti toisistaan riippumattomia lähteitä, mutta kertovat heistä yhtäpitävästi. Tämän vuoksi varsinkin Ynglingatalin ajoitus on tärkeä: jos se ei ole peräisin 900-luvun alusta, on mahdollista, että siinä mainitut kuninkaiden nimet ovat peräisin Beowulfista. Norjalainen tutkija C. Hägg esitti vuonna 1991 teorian, että Ynglingatal on 1100-luvulla tehty väärennös, mitä jonkin aikaa pidettiin uskottavana. Myöhemmät tutkijat ovat kuitenkin kyseenalaistaneet tämän väitteen ja katsovat runon olevan peräisin 900-luvulta.
Suvun jäsenet
Islantilaisen Ynglingatalin mukaan Ynglinga-suvun hallitsijat olivat seuraavat:
Jalmari Meurman
Hjalmar (Jalmari) Fredrik Meurman (19. heinäkuuta 1870 – 3. helmikuuta 1946) oli suomalainen agronomi, kunnallisneuvos ja kansanedustaja. Hän oli Agathon Meurmanin poika. Hän toimi vt. hevoshoidonneuvojana 1898−1904.
Siiri Åkerberg
Siiri Juliana (Johanna) Åkerberg (o.s. Lunden, 1. lokakuuta 1896 Nivala – 24. heinäkuuta 1971 Nivala) oli suomalainen opettaja, matkapuhuja ja muistelmakirjailija.
Nivalan Tällinkankaalla syntyneen Åkerbergin vanhemmat olivat nahkuri Jonni (Johan) Lunden ja Leena Stiina Häkkilä. Jonni Lunden oli saanut perintönä isältään Samual Lindenilta nahkuriliikkeen mutta ei kyennyt lopulta hoitamaan sitä muun muassa liiallisen alkoholin käytön takia. Liike myytiin ja isä Jonni lähti Pohjois-Suomeen ja äiti Leena-Stiina Tammisaareen ja sieltä edelleen Yhdysvaltoihin. Perheen lapset joutuivat huutolaisiksi. Siiri oli aluksi huutolaisena Ypyän Pikkumäen torpassa mutta monien vaiheiden jälkeen hän pääsi amiraali Karl Toppeliuksen perheeseen Helsinkiin.
Siiri oppi ruotsin kielen ja valmistui 1914 kansakoulunopettajaksi Helsingin alakansakoulun opettajaseminaarista. Hän oli aluksi Sauvossa yksityisen kansakoulun opettajana ja sitten Saustilan kartanossa Schaumanin perheen lasten kotiopettajana. Vuodesta 1918 aina 1930-luvulle asti hän toimi Kotikasvatusyhdistyksen matkapuhujana. Siiri meni naimisiin 1925 ruotsalaisen hissiteknikon Karl Sigurd Åkerbergin joka työskenteli Kone Oy:n palveluksessa Helsingissä. Karl Åkerberg kuoli talvisodan alkuvaiheissa 4. joulukuuta 1939 Helsingin pommituksessa. Siiri Åkerberg oli tämän jälkeen muutamia vuosia Kone Oy:n palveluksessa mutta hän siirtyi jatkosodan aikana Ruotsiin ja toimi siellä Suomen avustuskomitean palveluksessa huolehtien Ruotsissa olleista suomalaisista sotapakolaislapsista.
Sodan jälkeen Siiri Åkerberg jäi Ruotsiin ja toimi siellä kansakoulunopettajana. Jäätyään eläkkeelle 1960-luvun alussa hän muutti takaisin kotiseudulleen Nivalaan. Hän kirjoitti kaksi omaelämäkerrallista muistelmateosta ja kuului myös Ylivieskan seudun taideyhdistyksen kirjallisen jaoston johtokuntaan 1966–1970.
Clemens Krauss
thumb|right|Clemens Krauss Clemens Heinrich Krauss (31. maaliskuuta 1893 Wien – 16. toukokuuta 1954 México) oli itävaltalainen kapellimestari.
Krauss aloitti musiikkiuransa kuoropoikana ja opiskeli Wienin konservatoriossa, josta hän valmistui vuonna 1912. Hän toimi vuosina 1912–1913 kuoromestarina Brnon teatterissa. Hän meni naimisiin sopraano Viorica Ursuleacin kanssa.
Krauss esiintyi jo varhaisella urallaan laajalti Euroopassa, vuonna 1929 myös Yhdysvalloissa. Myöhemmin hän toimi mm. Wienin filharmonikkojen, Wienin valtionoopperan ja Staatsoper Unter den Lindenin johdossa.
Krauss jatkoi uraansa, kunnes kuoli sairauskohtaukseen 61-vuotiaana.
Viktor Blom
Viktor Blom (s. 26. syyskuuta 1990) on ruotsalainen pokeriammattilainen, joka nousi pokerikansan tietoisuuteen loppuvuodesta 2009 pelaamalla samanaikaisesti muita huippupelaajia vastaan netin suurimmissa käteispeleissä. Siitä lähtien hän on ollut yksi nettipokerin seuratuimmista pelaajista.
Blom on pitkälti nettipokerinpelaaja, mutta häneltä löytyy kuitenkin muutamia hyviä tuloksia myös livepokerin puolelta. Hänen merkittävin liveturnausvoittonsa on vuodelta 2012, jolloin hän voitti Pokerstars Carribbean Adventuren sadantuhannen dollarin Super High Rollerin. Hän kuittasi voitostaan yli 1,2 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Blomin vahvuuksiin kuuluu aggressiivinen ja määrätietoinen pelitapa sekä kyky ajatella pokerissa käytettäviä pelimerkkejä pelkkinä pisteinä. Blom ei pelkää ottaa riskejä ja tämä näkyy monesti myös hänen kovastikin ailahtelevissa tuloskäyrissään. Blomin ja Patrik Antoniuksen välinen jako on rahamäärällisesti mitattuna suurin yksittäinen internetissä koskaan pelattu pokerikäsi.
Blom tunnetaan parhaiten nimimerkillä Isildur1 ja hän kuuluu Full Tilt Pokerin sponsoroimiin ammattilaispelaajiin.
Suomen Keskusta
Keskusta kuvaa itsensä suomalaisena kansanliikkeenä. Arvoissaan puolue korostaa vastuuta ja vapautta, yhteisöllisyyttä ja välittämistä, tasa-arvoa ja oikeudenmukaisuutta, sivistystä, ylisukupolvisuutta, kestävää luontosuhdetta ja paikallisuutta. Keskustan ideologiaan on viitattu myös alkiolaisuutena.
Keskusta perustettiin vuonna 1908 Kauhavalla nimellä Maalaisliitto. Tuolloin Oulun läänin maalaisseurojen perustama Suomen Maalaisväestön Liitto sekä Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen Maalaisliitto yhdistyivät yhdeksi puolueeksi. Vuonna 1965 puolueen nimeksi muuttui Keskustapuolue ja vuonna 1988 nimi muutettiin nykyiseen muotoonsa. Keskustaa ovat edustaneet historian aikana kolme presidenttiä ja kaksitoista pääministeriä.
Puolueen pää-äänenkannattajia ovat kuukausittain ilmestyvä Suomenmaa-lehti sekä saman niminen verkkojulkaisu. Keskusta on kansainvälisen liberaalin internationaalin sekä Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen jäsen. Keskustan edustajat kuuluvat Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmään ja Pohjoismaiden neuvostossa Keskiryhmään.
Ideologia ja arvot
Keskustan ideologia on keskustalainen sosiaaliliberalismi, johon viitataan myös alkiolaisuutena. Periaateohjelmassaan (2018) keskusta ilmoittaa arvoikseen vastuullisuuden ja vapauden, yhteisöllisyyden ja välittämisen, tasa-arvon ja oikeudenmukaisuuden, sivistyksen, ylisukupolvisuuden ja kohtuullisuuden, kestävän luontosuhteen sekä paikallisuuden.
Maalaisliittona perustettu puolue nojautui alkuvaiheissaan aatteellisesti maaseudun vähäväkisen väestön ja yksityisomistukseen tukeutuvien pienvijelijöiden intresseihin. Kyösti Kallion mukaan Maalaisliitto sijoittui poliittisessa kentässä kapitalismin ja sosialismin väliin. Maalaisliitto sai kannattajia erityisesti uusien tilallisten parista, uskontopohjaisena puolueena herätysliikkeiden alueilla ja aitosuomalaisen maaseutuväestön piirissä.
Vuoden 1958 eduskuntavaaleissa pohjoisten seutujen pienviljelijäsiipi erkani oppositioryhmäksi ja järjestäytyi Suomen Pientalonpoikien Puolueeksi. Puolue tavoitteli uutta kannattajakuntaa muuntautumalla maaseutupuolueesta keskustaideologiseksi yleispuolueeksi. Puolueen periaateohjelma uudistettiin ja nimi muutettiin Keskustapuolueeksi vuonna 1965.
1960-luvulla puolue jakautui ideologisesti kolmeen siipeen:
Autonomian aika ja ensimmäinen tasavalta
pienoiskuva|upright|Santeri Alkio.
Suomen sisällissodan jälkeen Maalaisliitto pyrki ajamaan tasapainoa ja kansallista sopua, hyväksyen esimerkiksi punaisten armahdukset. 1930-luvun alkupuolella moni maalaisliittolainen osallistui aitosuomalaisen AKS:n ja kansallismielisen Lapuanliikkeen toimintaan hyväksyen kommunistisen toiminnan kieltämisen Suomessa. Myöhemmin Maalaisliitto kuitenkin asettui vastustamaan IKL:ksi järjestäytyneen puolueen äärioikeistolaista linjaa. Yhteistyö sosiaalidemokraattien kanssa alkoi lisääntyä, ja ensimmäinen niin sanottu punamultahallitus muodostettiin vuonna 1937.
Puolueen kannatus perustui laajaan maatalous- ja maaseutuväestöön, sillä Maalaisliitto pyrki kohentamaan maaseudun taloudellista ja sosiaalista hyvinvointia. Puolueen varhaisimmat kannatusalueet sijaitsivat Etelä- ja Pohjois-Pohjanmaalla, Lapissa, Kainuussa sekä Karjalassa. Toisen maailmansodan jälkeen läntiseen Suomeen asutetun siirtoväen myötä Maalaisliitto nousi suurimmaksi puolueeksi myös länsisuomalaisissa maalaiskunnissa. Puolueen kannatus kaupungeissa oli aluksi miltei olematonta, mutta sekin alkoi kasvaa.
Lauri Kristian Relander oli ensimmäinen puolueesta valittu tasavallan presidentti. Talvisodan syttyessä presidenttinä oli maalaisliittolainen Kyösti Kallio, joka nimitti ensimmäisen SDP:n ja Maalaisliiton muodostaman punamultahallituksen vuonna 1937. Terveyssyistä Kallion presidenttikausi jäi kesken jo vuonna 1940.
Kekkosen aika
Toisen maailmansodan jälkeen alkoi uuden ulkopoliittisen suuntautumisen vaihe. Maalaisliiton kansanedustaja Urho Kekkonen oli sodan jälkeen useasti pääministerinä. Vuoden 1956 presidentinvaaleissa Kekkonen, joka oli pääministerinä muun muassa luovuttanut Suomeen paenneen Viron vastarintaliikkeen jäsenen Neuvostoliittoon, sai suostuteltua KGB:n tukemaan häntä. Viisi päivää ennen valitsijamiesten kokoontumista Suomen kommunistit määrättiin äänestämään Kekkosta. Kommunistien äänillä Kekkonen yllättäen voitti vaalit pienimmällä mahdollisella marginaalilla. Kekkosen valtaa lisättiin noottikriisissä ja KGB:n vaatimuksesta Suojelupoliisi täytettiin maalaisliittolaisilla. Kekkonen kohosi neuvostoystävyyttä korostavan linjan johtohahmoksi.
Presidentin valta vahvistui lähinnä idänpolitiikan (YYA-sopimus ja ETYK) ja länsi-integraation (EFTA:n liitännäisjäsenyys ja EEC-vapaakauppasopimus) turvaamiseksi, sillä samalla ei haluttu menettää Suomen ja Neuvostoliiton välistä bilateraalikauppaa. Tämä yhdessä SDP:n puoluehajaannuksen kanssa johti siihen, että presidentin voimakasta osallistumista alettiin lähinnä hänen sosiaalidemokraattisten vastustajiensa piirissä pitää ruoskaparlamentarismina. Myös oikealta nousi kriittisiä ääniä, kuten Kokoomuksen Tuure Junnila sekä Georg C. Ehrnrooth ja Kullervo Rainio, jotka päättivät perustaa SPK:n. Vaikutusvaltaisin poliittinen haastaja oli kuitenkin entinen maalaisliittolainen Veikko Vennamo sekä hänen johtamansa SMP, jolla ei ollut Kekkosen presidenttikaudella asiaa hallituksiin.
Puolueen sisälle muodostui idänpolitiikkaa, vasemmistoyhteistyötä ja Kekkosta tukemaan miltei puolueoppositioksi niin sanottu K-linja. Linjan sisältönä oli "mennä niin vasemmalle, että hirvittää". K-linjan edustajiin skeptisesti suhtautuneita alettiin kutsua mustaksi tusinaksi. Tällä annettiin ymmärtää, että puolueen sisällä on oikeistoryhmittymä.
Maalaisliitto käytti vuosina 1948−1958 hyvin tunnettua vaalijulistetta, jossa oli kuvattuna Raamattuun ja lakikirjaan nojaava talonpojan käsi ja teksti "Näihin nojaa Maalaisliitto".
Nimenvaihdokset
Luovutetun Karjalan siirtoväen asutustoiminnasta vastannut maa- ja metsätalousministeriön osastopäällikkö, ylijohtaja Veikko Vennamo riitaantui Kekkosen kanssa 1950-luvulla ja perusti Suomen Pientalonpoikien Puolueen, joka muutti 1960-luvun kaupungistumisen vuoksi Maalaisliiton tapaan nimensä Suomen Maaseudun Puolueeksi, jolle pohjalle Timo Soini, Kari Bärlund, Raimo Vistbacka sekä Urpo Leppänen päättivät perustaa Perussuomalaiset.
Muutos kuvasi irtautumista agraaripolitiikasta valtakunnalliseksi yleispuolueeksi. Nimenvaihdon myötä puolueen kannatus laski jyrkästi. Ensimmäisen nimenvaihdoksen aikaan tapahtui myös niin sanottu suuri muutto maalta kaupunkeihin ja Ruotsiin, jolloin puolue huolestui kannattajapohjansa vähenemisestä. Uudella nimellä tavoiteltiin entistä laajempaa kannatusta myös kaupungeista. Keskustapuolueen kannatus eduskuntavaaleissa vähäisimmillään oli 35 ja 36 kansanedustajaa Johannes Virolaisen puheenjohtajakauden lopulla.
1960- ja 70-luvuilla keskusta oli reformistinen, parlamentaarista kansanvaltaa kannattava puolue, joka pehmensi äärivasemmiston ja oikeistovoimien vastakkainasettelua. Myös kannattajakunta monipuolistui, kun toimihenkilöiden ja työväestön osuus kasvoi. Toisaalta 1970-luvulla puolueen kannatus kuitenkin todistettavasti laski, jolloin monet alkoivat pitää agraaritaustaista Keskustaa hiipuvana "auringonlaskun puolueena". Kannatuksen laskuun vaikutti osaltaan myös Veikko Vennamon johtama SMP, joka politikoi näyttävästi rakennemuutoksella.
Tahtopolitiikka ja kassakaappisopimus
Vuonna 1980 Turun puoluekokouksessa keskustan puheenjohtajaksi valittiin Paavo Väyrynen, joka puoluesihteeri Seppo Kääriäisen kanssa alkoi harjoittaa niin sanottua tahtopolitiikkaa, mikä merkitsi lähinnä Kalevi Sorsan johtaman SDP:n haastamista monissa kysymyksissä. Keskustapuolueen suhteellinen heikentyminen SDP:hen nähden oli osaltaan aiheutunut Urho Kekkosen sairastumisesta ja tasavallan presidentin vaihdoksesta.
Vuonna 1982 Liberaalinen Kansanpuolue liitettiin Keskustapuolueen jäsenjärjestöksi, mutta erosi yhteistyöstä vuonna 1986. Yhteistyöllä pyrittiin poliittisten keskiryhmien kiinteämpään yhteistyöhön. Keskusta osallistui vuoden 1983 eduskuntavaaleihin yhdessä Liberaalisen Kansanpuolueen kanssa.
Keskusta, kokoomus ja RKP solmivat ennen vuoden 1987 eduskuntavaaleja niin sanotun kassakaappisopimuksen, jonka mukaan yksikään sopimuksessa osallisista puolueista ei neuvottele hallituksen muodostamisesta ilman muita puolueita. Näin torjuttaisiin presidentti Mauno Koiviston yritykset saada oma puolueensa SDP hallitukseen.
Puolueen nimi muutettiin muotoon Suomen Keskusta vuonna 1988. Myös vuoden 1988 nimenvaihdosten yhteydessä puolueen nimeksi olisi haluttu ottaa vuoden 1965 alunperäisten suunnitelmien mukaisesti Keskustaliitto.
Porvarihallitus ja oppositiokausi
SMP:n lopun myötä Keskustan kannatus vastaavasti nousi, ja puolue sai lopulta lamavuonna 1991 niin sanotun veret seisauttavan vaalivoiton nousten pitkästä aikaa suurimmaksi eduskuntapuolueeksi. Vaalituloksen pohjalta muodostettiin keskustan, kokoomuksen, RKP:n ja kristillisen liiton porvarihallitus, jonka pääministeriksi tuli keskustan Esko Aho. Kristillinen liitto lähti hallituksesta kesken kauden.
Kokoomus halusi Suomen liittyvän Euroopan unioniin eli silloiselta nimeltään Euroopan yhteisöön. Keskusta suhtautui läntisen Euroopan kanssa integroitumiseen epäilevästi, mutta omaa puoluettansa länsimyönteisempi puheenjohtaja Esko Aho pyrki saamaan jäsenyyshankkeelle puolueensa tuen. EU jakoi keskustan kannattajat kahteen leiriin ja etenkin monet puolueen maaseutuäänestäjät vastustivat jäsenyyttä syksyn 1994 kansanäänestyksessä. Puolueen länsi-integraatiota vastustavan siiven kärkihahmo Paavo Väyrynen työskenteli viivästyttääkseen jäsenyysäänestystä. Hän oli myös puolueen presidenttiehdokas vuosien 1988 ja 1994 presidentinvaaleissa.
Keskustan hallitusvastuu ajoittui vaikeaan lama-aikaan, ja vuoden 1995 eduskuntavaaleissa keskusta hävisi suurimman puolueen paikan sosiaalidemokraateille. Vaalien jälkeen muodostettiin Paavo Lipposen johdolla sosiaalidemokraattien, kokoomuksen, vasemmistoliiton ja vihreiden laajapohjainen sateenkaarihallitus.
Esko Aho esitteli kevättalvella 1996 keskustan työreformin, joka julkaistiin vuoden 1999 eduskuntavaaleihin Matti Vanhasen ja Maria-Kaisa Aulan johdolla. Työreformi sai kuitenkin negatiivisen vastaanoton. Vuoden 1999 eduskuntavaaleissa keskusta jäi edelleen toiseksi suurimmaksi puolueeksi sosiaalidemokraattien kärsimistä tappioista huolimatta, ja puolueen oppositiokausi jatkui. Keskusta halusi säilyttää markan valuuttana ja olla siirtymättä euron käyttöön.
2000-luku
Vuoden 2000 presidentinvaaleissa Esko Aho korosti kampanjassaan tavanomaista ydinperhettä ja omakotitalossa asumista turvallisessa ympäristössä turvallisena suomalaisena elämänmuotona. Aho kärsi vaalien toisella kierroksella niukan tappion sosiaalidemokraattien Tarja Haloselle ja luopui myöhemmin politiikasta.
Anneli Jäätteenmäen johdolla keskusta saavutti voiton ensin vuoden 2000 kunnallisvaaleissa ja myöhemmin vuoden 2003 eduskuntavaaleissa. Jäätteenmäestä tuli Suomen ensimmäinen naispääministeri, ja hänen johtamassaan punamultahallituksessa olivat mukana myös SDP ja RKP. Pian vaalien jälkeen Jäätteenmäki joutui kuitenkin eroamaan niin sanotun Irakgate-skandaalin vuoksi. Uudeksi pääministeriksi tuli Jäätteenmäen hallituksen puolustusministeri Matti Vanhanen.
Vuoden 2006 presidentinvaaleissa puolueen presidenttiehdokkaana ollut istuva pääministeri Vanhanen hävisi ensimmäisellä kierroksella Sauli Niinistölle, eikä puolue päässyt mukaan vaalien toiselle kierrokselle. Toisella kierroksella Niinistö hävisi istuvalle presidentille Haloselle saatuaan lähes täsmälleen saman kannatuksen kuin Aho kuusi vuotta aiemmin.
Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa keskusta menetti joitakin paikkoja, mutta säilytti silti asemansa suurimpana puolueena. Kertaakaan aiemmin historiassa keskusta ei ollut saavuttanut suurimman puolueen asemaa kahdesti peräkkäin. Sosiaalidemokraattien ohi toiseksi suurimmaksi puolueeksi kohosi kokoomus, joka nyt sai ensimmäisen kerran enemmän kansanedustajia kuin sosiaalidemokraatit. Matti Vanhasen II hallitus muodostettiin keskustan, kokoomuksen, vihreiden ja RKP:n varaan.
Vanhanen erosi pääministerin ja puolueen puheenjohtajan tehtävistä kesällä 2010. Tuolloin muodostettiin keskustan uuden puheenjohtajan Mari Kiviniemen hallitus, joka oli pääministeriksi siirtyneen Kiviniemen hoitamaa kunta- ja hallintoministerin salkkua lukuun ottamatta identtinen Vanhasen II hallituksen kanssa.
Vuoden 2007 eduskuntavaalien jälkeen suomalaista politiikkaa ravistelleen vaalirahoituskohun katsottiin vieneen keskustalta uskottavuutta. Moni keskustalainen poliitikko joutui esitutkintaan liittyen lahjontarikoksiin tai jääviyteen viranhoidossa. Keskusrikospoliisi teki ratsian keskustan puoluetoimistoon toukokuussa 2010.
Vuonna 2007 puoluesihteeri Jarmo Korhonen kertoi puolueen talouden huonosta tilasta, jonka hän sanoi kääntyvän paremmaksi vuoteen 2009 mennessä. Nykyään keskustan talous on puolueen johdon mukaan ahtaalla. Lisäksi keskustan omistama Apollo-yhtiö sai syksyllä 2010 puolen miljoonan euron veromätkyt.
2010-luku
Suomessa oli keskustalainen pääministeri vuosina 2003–2011 ja 2015–2019, jolloin toimivat Jäätteenmäen, Vanhasen I, II, Kiviniemen hallitus sekä Sipilän hallitus. Keskusta oli myös tänä aikana eduskunnan suurin puolue saatuaan vuoden 2003 vaaleissa 55 paikkaa, vuoden 2007 vaaleissa 51 paikkaa ja vuoden 2015 vaaleissa 49 paikkaa.
Ennen vuoden 2011 eduskuntavaaleja tehtyjen gallup kyselyiden perusteella keskusta oli SDP:n ja kokoomuksen tavoin menettänyt suosiotaan edellisiin eduskuntavaaleihin verrattuna. Erään valtakunnallisen gallupin mukaan keskusta ja kokoomus olivat lähes samoissa kannatuslukemissa. Vaaleissa keskusta jäi kuitenkin vasta neljänneksi suurimmaksi puolueeksi ja menetti 16 kansanedustajaa edellisiin vaaleihin verrattuna.
Kiviniemi ei asettunut kesän 2012 puoluekokouksessa uudelleen ehdolle. Hän totesi tällä tavoin kantavansa vastuuta siitä, ettei puolue ollut päässyt nousemaan riittävän rivakasti. Eräiden arvioiden mukaan taustalla voi olla myös pettymys siihen, että Väyrynen ja Pekkarinen haastoivat hänet jo lyhyen puheenjohtajuuden jälkeen.
Kesän 2012 puoluekokouksessa keskustan puheenjohtajaksi valittiin Juha Sipilä.
Eduskuntavaaleissa 2015 Keskusta palasi jälleen suurimman puolueen asemaan ja sai eduskuntaan 49 kansanedustajaa, eli 14 enemmän kuin edellisissä vaaleissa. Sipilä muodosti hallituksen kokoomuksen ja perussuomalaisten kanssa.
Vuoden 2019 vaaleissa keskusta menetti 18 kansanedustajan paikkaa saatuaan vähemmän ääniä kuin yli sataan vuoteen. Siitä huolimatta keskusta meni mukaan Antti Rinteen ja sittemmin Sanna Marinin viiden puolueen hallitukseen toiseksi suurimpana puolueena. Syksyllä Sipilän seuraajaksi keskustan puheenjohtana valittiin Katri Kulmuni, josta tuli Marinin hallituksen valtiovarainministeri.
2020-luku
Kesällä 2020 Kulmuni erosi valtiovarainministerin tehtävästä viestintävalmennuksiin liittyvän kohun jälkeen, ja hänen tilalleen valtiovarainministeriksi valittiin eduskunnan puhemiehenä toiminut entinen pääministeri Vanhanen. Kulmuni haki tästä huolimatta jatkokautta keskustan puheenjohtajana, mutta syyskuun puoluekokouksessa hänen tilalleen uudeksi puheenjohtajaksi valittiin heti ensimmäisellä äänestyskierroksella Annika Saarikko. Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa keskusta sai 11,3 prosentin kannatuksen ja 23 edustajanpaikkaa, mikä oli puolueen huonoin tulos Suomen itsenäisyyden aikana. Keskusta ilmoitti jättäytyvänsä oppositioon.
Politiikka ja tavoitteet
pienoiskuva|upright|[[Annika Saarikko on ollut keskustan puheenjohtaja syyskuusta 2020 lähtien.]] Keskusta edeltäjineen on tehnyt vuosien varrella 24 yleis- tai periaateohjelmaa. Vuodelta 1906 ovat Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalaisen Maalaisliiton Ohjelmavaatimuksia- ja Suomen Maalaisväestön Liiton Ohjelma -nimiset yleisohjelmat. Jälkimmäisestä on olemassa myös vuoden 1908 versio. Ensimmäinen Maalaisliiton yleisohjelma on vuodelta 1914. Tämän jälkeen Maalaisliitto laati vielä seitsemän puolueohjelmaa. Keskustapuolueena tehtyjä ohjelmia on kahdeksan. Nykyisellä nimellä toimiessaan Suomen Keskusta on laatinut viisi puolueohjelmaa, joista viimeisin on vuodelta 2006.
Vuoden 2011 puolueohjelmassa keskustan tavoitteena on olla aatepuolue ja sivistysliike, ekologinen edelläkävijä sekä rauhan ja yhteistyön rakentaja. Puolue tavoittelee sivistyksen ja kulttuurin voimalla ihmisyyttä ja vastuullista vapautta sekä yrittäjyyteen perustuvaa ehyttä yhteiskuntaa. Keskusta näkee itsensä yhteistyön ja sovinnon liikkeenä.
Keskustan tavoitteena on hajautettu yhteiskunta, joka perustuu markkinatalouteen, työhön kannustavaan sosiaaliturvaan ja mahdollisuuksien tasa-arvoon. Keskusta pyrkii pitämään koko maan asuttuna.
Alkiolaisuus
Alkiolaisuus syntyi sosialismin ja kapitalismin vaihtoehdoksi korostamaan ihmisyyttä, kansanvaltaista yhteiskuntajärjestystä ja tasa-arvoa. Keskusta on oman näkemyksensä mukaan yhteiskuntaa uudistava aatteellinen yleispuolue ja kansansivistysliike.