cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1957
Ottelut
Turnauksen toisessa ottelussa lauantaina Ruotsi ja Neuvostoliitto päätyivät 2-2 tasatulokseen, jolloin maailmanmestaruus jäi ratkaistavaksi viimeisessä ottelussa Suomen ja Neuvostoliiton välillä. Neuvostoliitto voitti ottelun maalein 6-1. Helsingin Sanomien ennakoimaa 20 000 ihmisen yleisöryntäystä ei syntynyt, mutta ratkaiseva ottelu houkutteli paikalle jääpallon silloisen yleisöennätyksen 14 369 katsojaa. Ennätys meni rikki kaksi vuotta myöhemmin, kun Suomen ja Neuvostoliiton välistä maaottelua seurasi Oulussa - tarkistuslaskennan jälkeen - 14 384 maksanutta katsojaa. Alkuperäinen lukema oli 14 341. Koska tuohon aikaan yleisömääräksi ilmoitettiin ainoastaan pääsylipun lunastaneet, jää ikuiseksi arvoitukseksi, kummassa ottelussa loppujen lopuksi oli enemmän katsojia huomioiden maksaneiden lisäksi vapaalippulaiset ja kutsuvieraat.
MM-kisojen otteluiden yksi silmiinpistävä piirre oli se, että maajoukkueista vain Suomi käytti kypärää. Ruotsin ja Neuvostoliiton pelaajat esiintyivät otteluissa pelkissä talvipäähineissä.
Shōhei Ōno
Shōhei Ōno (s. 3. helmikuuta 1992) on japanilainen judon olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Ōno voitti olympiakultaa alle 73 kg:n painoluokassa Rio de Janeirossa 2016 kukistettuaan finaalissa Azerbaidžanin Rüstəm Orucovin. Hän voitti alle 73 kg:n sarjan maailmanmestaruuden Rio de Janeirossa 2013 kukistettuaan loppuottelussa ranskalaisen Ugo Legrandin, Astanassa 2015, jossa voitti finaalissa maanmiehensä Riki Nakayan ja Tokiossa 2019 kukistettuaan finaalissa jälleen Rüstəm Orucovin. Joukkuekilpailussa hän voitti maailmanmestaruuden 2014, 2015 ja 2019 sekä sai MM-pronssia 2013.
Tokion olympialaisissa 2020 Ōno voitti jälleen kultaa 73 kg:n sarjassa voitettuaan finaalissa Georgian Laša Šavdatuašvilin. Hän oli lisäksi mukana Japanin judojoukkueessa, joka voitti sekajoukkuekilpailun hopeaa.
Ōno voitti 73 kg:n sarjassa kultaa Jakartan Aasian kisoissa 2018 sekä saavutti Aasian-mestaruuskilpailuissa hopeaa Taškentissa 2012. Hän voitti alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden samassa painoluokassa 2011.
Ōno voitti maailmancupin kilpailun Oberwartissa 2012, Grand Slam -kilpailun Tokiossa 2012, Osakassa 2018 sekä Düsseldorfissa 2018 ja 2019 sekä Grand Prix -kilpailun Düsseldorfissa 2015 ja 2016. Hän voitti Japanin-mestaruuden 2014, 2016 ja 2019.
Samuel Möller
Samuel Möller (6. kesäkuuta 1743 Sauvo – 16. toukokuuta 1815 Joroinen ) oli suomalainen everstiluutnantti. Hän sai arvon 1799. Hän oli vuodesta 1779 Brahenlinnan sotakoulun (myöhemmin Haapaniemen sotakoulu) opettaja ja vuodet 1783–1788 ja 1791–1799 johtaja ja on sen johtajista tunnetuin. Vuodet 1812–1814 hän kuului Haapaniemen topografikuntaan.
Turkin sota
thumb|300px|[[Suomen kaarti|Kaartin 3. Suomen Tarkk'ampujapataljoonan sotilaita Gornyi Dubnjakin taistelun aikoihin.]] thumb|296px|Taistelu Grivitsassa thumb|300px|Turkin sodasta vuonna 1878 palanneita [[Suomen kaarti|Kaartin upseereita ja aliupseereita.]] Turkin sota käytiin Venäjän keisarikunnan ja Osmanien valtakunnan välillä vuosina 1877–1878. Sotaa on nimitetty eri maissa myös Romanian itsenäisyyssodaksi ja Bulgarian itsenäisyyssodaksi.
Sodan alku
Vuonna 1876 turkkilaiset kukistivat Bulgarian kapinan, jolloin Euroopan lehdistössä nostettiin meteli turkkilaisjoukkojen Bulgariassa tekemistä hirmuteoista. Venäjän joukot hyökkäsivät maahan 1877. Nimellisesti venäläiset hyökkäsivät suojellakseen Bulgarian kristittyjä ja vapauttaakseen slaavit Turkin vallasta, käytännössä myös turvatakseen Venäjän etuja Mustallamerellä.
Venäjän joukot ylittivät Tonavan ponttooneilla ja etenivät lähelle Konstantinopolia. Venäjän joukkoihin kuului myös Suomen kaarti. Suomen kaarti kunnostautui erityisesti Gornyi Dubnjakin taistelussa, ja huomionosoituksena keisari Aleksanteri II antoi sille kunnianimen Vanhan kaartin pataljoona. Nykyisin joukko-osasto tunnetaan Kaartin jääkärirykmenttinä.
Sodan tapahtumat
Sodan alussa Venäjä ja Romania tuhosivat kaikki laivat Tonavan varrelta ja miinoittivat joen. Kesäkuussa 1877 venäläinen sotajoukko siirtyi Tonavalta jokisuistoon Galațissa ja jatkoi kulkua kohti Rusçukia. Heinäkuussa 1877 venäläiset rakensivat Svištovissa Tonavan yli sillan ja aloittivat ylittämisen. Osmanien sotamarsalkka Osman pašša siirtyi Plevnaan. Venäläinen kenraali Mihail Skobelev hyökkäsi kaupunkiin. Venäläiset taistelivat vallatakseen Plevnan lähellä sijaitsevan Grivitsan. Osman paššan sitkeän puolustuksen vuoksi venäläiset eivät useista yrityksistään huolimatta saaneet vallatuksi kaupunkia suoraan ja joutuivat siksi saartamaan sen. Plevnan piiritys (heinä–joulukuu 1877) kääntyi venäläisten ja romanialaisten joukkojen voitoksi niiden katkaistua kaupungin kaikki huoltoyhteydet Turkkiin.
Romanian armeija (130 000 miestä, joista 10 000 kaatui, ja 12 000 bulgarialaista) osallistui taisteluun Venäjän puolella.
Kaukasus
Sotavoimat Georgiassa ja Armeniassa koostuivat venäläisten 75 000 miehestä ja turkkilaisten 20 000 miehestä. Ensimmäinen hyökkäys tapahtui Bayczidissa 29. huhtikuuta 1877. Lokakuussa 1877 turkkilaiset käynnistivät Adžariassa laajan hyökkäyksen venäläisiä joukkoja vastaan. Turkkilaisten tappiot Adžarian taistelussa nousivat 5 000–6 000 kaatuneeseen, ja yli 8 500 jäi sotavangeiksi. Venäläisten kuolleiden määrä oli 15 500.
Sodan päättyminen
Murtauduttuaan läpi Balkanin vuorilta Venäjän armeija eteni nopeasti Marmaranmeren rannikolle saakka. Aselevosta sovittiin 31. tammikuuta 1878, mutta venäläiset etenivät tämänkin jälkeen. He pysähtyivät helmikuun lopussa vasta aivan Konstantinopolin porteilla, San Stefanossa. Britannian lähetettyä sotalaivoja turkkilaisten avuksi Venäjä kuitenkin luopui osmanien pääkaupungin valtaamisesta. Sodan päättänyt allekirjoitettiin San Stefanon rauhansopimus 3. maaliskuuta.
Sodan jälkeen
San Stefanon rauhansopimuksella Venäjään liitettiin Armenian itäosa ja syntyi Suur-Bulgaria, johon kuului laajoja alueita Balkanista. Britannian ja Saksan vastustuksen vuoksi kutsuttiin koolle Berliinin kongressi, jossa Venäjä menetti voittamansa alueet. Serbia, Romania ja Montenegro itsenäistyivät, Bulgaria sai autonomian.
Vuonna 1879 demokraattisesti valittu kansankokous valitsi Bulgarian ruhtinaaksi saksalaisen Battenbergin prinssin Alexanderin. Keisari Aleksanteri II nimitti suomalaisen kenraaliluutnantti Johan Casimir Ehrnroothin vuonna 1880 Bulgarian sotaministeriksi. Hänen avustuksellaan ruhtinas Aleksanteri syrjäytti seuraavana vuonna edistyksellisen valtiosäännön ja ryhtyi hallitsemaan itsevaltiaana. Vuonna 1885 Bulgarian ruhtinas Aleksanteri liitti Itä-Rumelian Bulgariaan, minkä johdosta venäläiset upseerit vangitsivat hänet ja hänet pakotettiin eroamaan.
Sota kulttuurissa
Leo Tolstoin romaanin Anna Karenina loppupuolen tapahtumat sijoittuvat Turkin sodan aikaan. Teoksen viimeisessä osassa kuvataan Balkanille lähteviä vapaaehtoisia ja sodan venäläisissä herättämiä tunteita, niin isänmaallista (panslavistista) hurmosta kuin uskonnosta kumpuavaa vastustustakin.
Sodan peruja on tunnettu marssilaulu ”Suomen kaartin paluulaulu” (”Kauan on kärsitty vilua ja nälkää…”), jonka sanotaan soineen, kun suomalaiset joukot palasivat kotiin. Gornyi Dubnjakin taistelu mainitaan sen toisessa säkeistössä. Sodan muistoksi laulu on Kaartin pataljoonan marssilaulu.
Muuta
Viimeinen elossa ollut Turkin sodan suomalainen veteraani Matti Teerisalo kuoli vuonna 1950.
Juutalaiset
thumb|200px|Juutalaiset rukoilevat [[synagogassa Jom kippurina. Maurycy Gottliebin maalaus (1878).]]
Juutalaiset ovat ympäri maapalloa levittäytynyt seemiläinen kansa. Nykyajan juutalaiset katsovat polveutuvansa Palestiinassa ensimmäisellä vuosituhannella eaa. asuneista israeliiteista, jotka levittäytyivät etenkin Babylonin pakkosiirtolaisuuden ja juutalaissotia seuranneiden karkotusten myötä koko Lähi-itään ja muualle maailmaan. Suurin osa maailman juutalaisista asuu nykyisin Israelissa ja Yhdysvalloissa, mutta ennen toista maailmansotaa ja Israelin itsenäistymistä myös Itä-Euroopassa ja islamilaisessa maailmassa oli suuria juutalaisyhteisöjä.
Juutalaisten kulttuuriin kuuluu olennaisesti juutalaisten etninen uskonto eli juutalaisuus. Juutalainen uskonto ja etnisyys ovatkin perinteisesti olleet toisiinsa läheisesti kietoutuneita, ja juutalainen uskonto osittain määrittää juutalaista etnistä ryhmää, mutta moni mieltää itsensä juutalaiseksi enemmän syntyperän ja kulttuurin kuin uskonnon pohjalta.
Etymologia
Sana juutalainen juontuu kreikan kielestä, jossa Ioudaios tarkoittaa Juudan heimon jäsentä. Suomeen sana on lainattu uskonnollisen kirjallisuuden välityksellä ehkä ruotsista, saksasta tai latinasta. Baabelin vankeudesta lähtien Juudan heimon nimellä alettiin tarkoittaa kaikkia Israelin kansan jäseniä.
Juutalaisten diaspora
Juutalaisia arvioitiin elävän eri puolilla maapalloa noin 14,7 miljoonaa vuonna 2019; noin 45 % maailman juutalaisista asui Israelissa, 39 % Yhdysvalloissa, 9 % Euroopassa, 5 % muualla Pohjois- ja latinalaisessa Amerikassa ja 2 % muissa maanosissa. Suomessa asuu arviolta noin 1 800 juutalaista.
Ennen toista maailmansotaa juutalaisten määrä oli noin 18 miljoonaa, mutta natsi-Saksan juutalaisvainojen ja juutalaisten kansanmurhan seurauksena määrä väheni noin kuudella miljoonalla.
Juutalaisten alaryhmät
Diasporan myötä juutalaiset ovat jakaantuneet alaryhmiin, joista pääryhmiä ovat aškenasi-, sefardi- ja mizrahijuutalaiset. Aškenasijuutalaiset ovat keskisestä ja itäisestä Euroopasta peräisin olevia juutalaisia. He ovat juutalaisten suurin alaryhmä noin 80 % osuudellaan. Äidinkielenään he ovat perinteisesti puhuneet jiddišiä eli juutalaissaksaa. Sefardijuutalaiset ovat alkujaan Iberian niemimaalta peräisin olevaa juutalaisväestöä, jotka levisivät 1490-luvulta alkaneen Espanjasta ja Portugalista karkotuksen seurauksena muun muassa Pohjois-Afrikkaan, Turkkiin ja Kreikkaan. Heidän perinteisesti puhumiaan kieliä ovat ladino eli juutalaisespanja, juutalaisportugali, juutalaiskatalaani sekä juutalaisarabia. Mizrahijuutalaisiin kuuluvat Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan juutalaisryhmät, jotka eivät polveudu Iberian niemimaalta tulleista juutalaisista. Mizrahit toisinaan kuitenkin luetaan uskonnollisen rituaalinsa puolesta sefardijuutalaisiin.
Muita pienempiä ryhmiä ovat muun muassa italianjuutalaiset, Kreikan romaniotit, georgianjuutalaiset, Beta Israel eli Etiopian juutalaiset, Keski-Aasian buharanjuutalaiset, sekä intialaiset ryhmät Bene Israel, Bene Ephraim, Kochin juutalaiset ja Bnei Menashe. Laajemman määritelmän mukaan myös Keski-Aasian ja Intian juutalaisyhteisöjä lasketaan osaksi mizrahijuutalaisten ryhmittymää.
Juutalaisen määritelmä
Juutalaisen kansan ja kulttuurin määritteleminen uskonnosta erillään on vaikeaa, sillä juutalaisen uskonnon historia on ollut yhtä juutalaisen kansan historian kanssa ja määrittänyt juutalaista kulttuuria, ja juutalaiset ovat perinteisesti olleet etnisyyden ja uskonnon yhdistelmästä muodostuva ryhmä. Juutalaisen tarkalla määritelmällä on kuitenkin käytännön merkitystä etenkin Israelissa.
Juutalaisiin luetaan yleisen määritelmän mukaan ihmiset, jotka ovat joko kasvaneet juutalaisessa perheessä, joilla on juutalaisia esivanhempia tai jotka ovat kääntyneet juutalaisuuteen.
Uskonnollinen määritelmä
Juutalainen uskonnollinen laki halakha määrittelee juutalaiseksi jokaisen, jolla on juutalainen äiti. Ortodoksijuutalaisen tulkinnan mukaan juutalaisen isän lapset joutuvat erikseen kääntymään juutalaisuuteen ortodoksirabbin kautta. Reformijuutalaisen määritelmän mukaan myös juutalaisen isän lapsi on juutalainen, mutta vain jos tämä sitä itse haluaa.
Juutalaisuuteen kääntymistä ei yleisesti suositella tai pidetä tarpeellisena ulkopuolisille, mutta juutalaiseksi on mahdollista kääntyä myös ilman juutalaista sukutaustaa. Koska juutalaisuus on juutalaiseen kansaan yhdistyvä etninen uskonto eikä universaali uskonto, siihen kääntymisen merkitys eroaa esimerkiksi kristinuskoon tai islamiin kääntymisestä, ja käännynnäisen katsotaan liittyvän osaksi juutalaista kansaa ja siten osaksi kansan liittoa Jumalan kanssa.
Sukutausta ja etnisyys
Juutalaisena voi pitää itseään perhetaustan tai suvun historian perusteella. Juutalaisessa perheessä kasvanut voi kokea kuuluvansa juutalaiseen kulttuuripiiriin, vaikka hän ei olisikaan uskonnollinen.
Useimmilla juutalaisilla suvuilla on historiallinen ja geneettinen yhteys Lähi-idän muinaiseen juutalaisväestöön. Geenitutkimusten mukaan valtaosa nykyjuutalaisista on isälinjoiltaan läheisempää sukua nykyisen Lähi-idän väestölle kuin niiden maiden valtaväestölle, joissa he asuvat. Kohenien pappisuvun väitetään perimätiedon mukaan jopa polveutuvan suoraan Aaronista 3 000 vuoden takaa. Joissakin geenitutkimuksissa on esitetty, että kohenit kantavat heille erityistä Y-kromosomin haploryhmän J-M267 alaryhmää, niin kutsuttua kohengeeniä, mutta yhteyttä juuri Aaroniin ei voida kuitenkaan todistaa.
Juutalaisilla on aina ollut käsitys itsestään etnisenä ryhmänä. Esimerkiksi jo muinaisilla israeliiteilla oli oma etninen identiteettinsä, ja keskiaikaiset juutalaiset Euroopassa ja muslimimaissa katsoivat erottuvansa ympäröivästä väestöstä ennen kaikkea kansallisena ryhmänä. Vasta 1700-luvun lopun ja 1800-luvun läntisessä Euroopassa tapahtunut sekularisoituminen ja täysien kansalaisoikeuksien myöntäminen juutalaisille ja odotukset heidän sopeutumisesta valtakulttuuriin asetti haasteen perinteiselle juutalaiselle identiteetille. Uskonnollista eroavaisuutta siedettiin Euroopassa paremmin kuin etnistä, ja juutalaisia alettiin määritellä juutalaista uskoa tunnustaviksi saksalaisiksi, ranskalaisiksi jne. Uudistusmielisimmät juutalaiset alkoivatkin itsekin korostamaan identiteettiä uskonnollisena ryhmänä osan jopa kokonaan kieltäessä juutalaisten etniset määrittelyt, mutta pääosin juutalaiset eivät olleet tyytyväisiä tällaiseen määritelmään, johon heitä paikoittain painostettiin. Sekularismin omaksumisen seurauksena syntyi myös uudenlainen vain etnisyyteen keskittyvä sekulaari juutalainen identiteetti ja elämäntapa. Kuitenkin myöhemmin holokaustinkin seurauksena osa juutalaisista alkoi karttamaan etnisten tai rodullisten käsitteiden yhdistämistä juutalaisuuteen.
Sortoon käytetyt määritelmät
Kansallissosialistisen Saksan Nürnbergin lait määrittelivät juutalaisen ihmiseksi, jonka isovanhemmista vähintään kolme oli juutalaisia. Tätä määritelmää sovellettiin juutalaisten sortotoimenpiteisiin.
Israelin laki ja paluumuutto-oikeus
Juutalaisen määritelmällä on käytännön merkitystä Israelissa. Israelin laki noudattaa juutalaisen lain määritelmää juutalaisuudesta esimerkiksi avioliitto- ja hautajaisasioissa. Israelin parlamentti knesset sääti 1948 ”Paluumuuton lain”, joka sallii kenen tahansa juutalaisen tulla Israeliin ja saada maan kansalaisuuden halutessaan välittömästi. Laki ei kuitenkaan määritellyt juutalaista. Vuoden 1970 lisäys lakiin katsoo juutalaisiksi myös juutalaisen lapset ja lastenlapset sekä näiden puolisot. Juutalaisesta uskosta toiseen uskoon kääntyneet eivät kuitenkaan ole oikeutettuja paluumuuttoon. 1960-luvulla esimerkiksi syntyperältään juutalainen katolinen munkki Daniel Rufeisen ei ollut käännynnäisenä Israelin korkeimman oikeuden mukaan juutalainen, joten hän joutui hakemaan maan kansalaisuutta normaalissa järjestyksessä muiden ei-juutalaisten tavoin. Israelin ortodoksirabbisto on pyrkinyt saamaan Israelin lakia muutetuksi määrittelemään juutalaisiksi vain juutalaisesta äidistä syntyneet tai ortodoksirabbin avulla kääntyneet, mutta tämä ei ole toistaiseksi toteutunut.
Juutalainen uskonto
Juutalaisuus on juutalaisten perinteinen uskonto. Se on yksi maailman ensimmäisistä monoteistisista uskonnoista, ja yksi vanhimmista vielä nykyaikana harjoitetuista uskonnoista. Kristinusko ja islam ovat syntyneet juutalaisuuden pohjalta. Juutalaisuus keskittyy uskomukseen juutalaisen kansan ja Jumalan välisestä liitosta, ja rabbiinisen lain mukaan juutalaisuus on Israelin kansan uskonnollinen yhteisö. Perimätiedon mukaan ensimmäinen juutalainen oli Kaldean (nykyinen Irak) Ur’issa syntynyt Abraham, joka sai Jumalalta käskyn muuttaa kotimaastaan Kanaanin maahan (nykyisen Israelin alue). Juutalaisuuden alkuperäiset ja tähän päivään asti periytyvät erityispiirteet ovat usko yhteen Jumalaan sekä miespuolisten jäsenten ympärileikkaus kahdeksantena päivänä syntymästä. Talmudin mukaan juutalainen on jokainen juutalaisesta äidistä syntynyt tai juutalaisuuteen kääntynyt henkilö. Juutalaisuuden mukaisesti uskova ei siis ole automaattisesti juutalainen; seurakuntaan ja yhteisöön joko synnytään tai liitytään kääntymällä. Talmudin mukaan koko ihmiskuntaa sitoo Nooan Liitto ja se on Israelin liiton edelläkävijä.
Juutalaisten kielet
Heprealaisten alkuperäinen kieli Palestiinassa oli muinaisheprea, jonka aramean kieli ja kreikka syrjäyttivät juutalaisten arkikielenä 2 300–2 500 vuotta sitten. Heprea säilyi senkin jälkeen juutalaisten kielenä uskonnollisissa yhteyksissä.
Juutalainen keittiö
Juutalainen ruokakulttuuri perustuu uskonnollisesti puhtaaseen košer-ruokaan, mutta eri alueilla asuvat juutalaisryhmät ovat saaneet ruokakulttuureihinsa myös paljon paikallisia vaikutteita. Juutalainen keittiö voidaan jakaa aškenasien, sefardien, Italian juutalaisten, pohjoisafrikkalaisten juutalaisten, Intian juutalaisten, Jemenin juutalaisten sekä Lähi-idän juutalaisten ruokakulttuureihin. Ruoalla on juutalaisille paljon vertauskuvallista merkitystä. Pääsiäisateria seder on juutalaisille erityisen tärkeä ateria.
Kirjallisuus
Juutalaisen nykykirjallisuuden keskus oli 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa Itä-Euroopassa, missä jiddišinkielisen kirjallisuuden synnyttivät kolme suurta klassikkoa Mendele Mokher Seforim, Šolom Aleichem ja I. L. Peretz. Jiddišinkielisen kirjallisuuden keskeisenä teemana oli traditionaalisen juutalaiskulttuurin ja yhteisöjen nykyaikaistuminen ja häviäminen. Venäjänkielisten juutalaisten kirjallisuuteen ei juutalaisuus yhtä kiinteästi liittynyt: siitä tunnetaan muun muassa Ilja Ehrenburg ja runoilija Osip Mandelštam. Saksankielisistä juutalaisista esimerkiksi Franz Kafkan teoksissa juutalaisuutta käsitellään myös vain pinnan alla. Maailmansotien välillä juutalaisen kirjallisuuden keskus siirtyi Puolasta Saksaan, ja toisen maailmansodan jälkeen Israeliin ja Yhdysvaltoihin, jonne Puolasta muuttaneista kirjailijoista merkittävimpiin kuuluu nobelisti Isaac Bashevis Singer. Juutalaisia aiheita käsittelevistä lukuisista nykykirjailijoista tunnetaan myös esimerkiksi yhdysvaltalaiset Philip Roth ja Saul Bellow sekä israelilainen Amos Oz.
Juutalaiset korostavat heprealaisen Raamatun lisäksi sitä selittäviä teoksia, joista tärkeimmät ovat Mišna ja Talmud. Mišna valmistui noin vuonna 250 Galileassa, ja vastaa laajuudeltaan suunnilleen heprealaista Raamattua. Vuosien 200–600 välillä kirjoitettu suullisen lain selitysteos Talmud on Raamatun ohella juutalaisten tärkein teos. Juutalainen laki eli halakha perustuu Talmudiin, vaikka Talmud ei itsessään olekaan lakiteos. Talmud on nähty juutalaisuuden eri osia koossa pitävänä selkärankana ja yhteisön jäsenten aktivoijana. Kaiken juutalaisen kirjallisuuden voidaan katsoa olevan enemmän tai vähemmän velkaa Talmudille, ja ilman Talmudin tuntemusta voi olla vaikeaa ymmärtää juutalaista kulttuuria.
Musiikki
Juutalaisen musiikin juuret ovat niin uskonnollisessa kuin maallisessakin musiikissa. Vakioina pysyneinä piirteinä juutalaismusiikissa esiintyvät etenkin vokaalimusiikin hallitsevuus soitinmusiikkiin nähden, soolo- ja vuorolauluimprovisointia koskevat säännöt, motiivit ja metodit, melodisten koristelujen sukulaisuus Lähi-idän musiikin vastaaviin piirteisiin, sekä muuttumaton tapa esittää heprealaisia rukouksia. Tunnettu perinteinen juutalainen soitin on puhallinsoitin šofar, jota käytetään tiettyjen uskonnollisten juhlien yhteydessä. Hasidistinen liike synnytti 1700- ja 1800-luvulla spontaanisen ja rytmikkään niggun-lauluperinteen. Klezmer on itäeurooppalaisten juutalaisten kansanmusiikkia, jota esitetään edelleen.
Populaarikulttuuri
Juutalaisten muutettua suurin joukoin Yhdysvaltoihin 1900-luvun vaihteessa he vaikuttivat merkittävästi maan populaarikulttuurin syntymiseen. Suuri osa 1900-luvun alun yhdysvaltalaisen populaarimusiikin tekijöistä oli juutalaisia. Juutalaiset perustivat myös Hollywoodin elokuvateollisuuden. Monet tunnetuimmat sarjakuvien supersankarihahmot ovat juutalaisten sarjakuvapiirtäjien 1930- ja 1940-luvuilla luomia. Juutalaisia koomikkoja on aina ollut runsaasti niin elokuvassa kuin stand up -komiikankin alalla.
Tiede
Keskiajalla juutalaiset saivat toimia välittäjinä eurooppalaisen kristillisen kulttuurin, arabialaisen kulttuurin ja kirjallisen antiikin kulttuurin välillä, mikä loi heille perustan tieteellisen tutkimuksen harjoittamiselle. Juutalaiset tiedemiehet ovatkin nousseet merkittävään asemaan tieteen edelläkävijöinä etenkin 1900-luvulta alkaen. Juutalaisten tieteilijöiden rooli on ollut keskeinen etenkin sosiologiassa ja psykologiassa, mutta myös muun muassa filosofiassa, fysiikassa, taloustieteessä, matematiikassa ja kielitieteessä. Tunnetuimpia juutalaisia tiedemiehiä ovat muun muassa fyysikko Albert Einstein, psykologi Sigmund Freud, sosiologi Émile Durkheim, filosofi Ludwig Wittgenstein, kielitieteilijä Noam Chomsky, matemaatikko Norbert Wiener ja taloustieteilijä Milton Friedman.
Vuoteen 2013 mennessä juutalaisille on myönnetty yhteensä 173 tieteen Nobel-palkintoa ja rauhanpalkinto mukaan lukien noin 190 Nobel-palkintoa yli 850:stä myönnetystä palkinnosta.
Pankkitoiminta
Juutalaisilta oli suurimmassa osassa Eurooppaa maanomistus kielletty, mutta katolisen kirkon koronoton kieltänyt laki ei koskenut heitä. Tämän seurauksena jotkut juutalaiset alkoivat toimia rahanlainaajina ja -vaihtajina ja muissa rahankäsittelyyn liittyvissä ammateissa.
1700- ja 1800-luvulla pankkimaailmassa toimi useita vaikutusvaltaisia juutalaisia pankkiirisukuja, kuten Rothschildit Euroopassa, Warburgit Hampurissa ja myöhemmin myös muualla, Oppenheimit Kölnissä, Spreyerit Frankfurtissa, Hambrot Lontoossa, Sassoonit Intiassa ja Guenzburgit Pietarissa.
Historia
Juutalaisten historia on yli kolmentuhannen vuoden mittainen. Vahvistamattoman perimätiedon mukaan juutalaiset ovat polveutuneet kantaisä Abrahamista. Israelin kansa sai alkunsa Kanaaninmaassa yhdistyneistä heimoista, joiden yhteinen kuningas noin vuonna 1000 eaa. oli Daavid Juudan heimosta. Juutalaisten historian ensimmäinen ajanjakso vuosina 1000 eaa.–586 eaa. käsittää Raamatussa kuvatut Israelin ja Juudan kuningaskunnat. Vuonna 586 eaa. babylonialaiset hävittivät Juudan pääkaupungin Jerusalemin ja veivät merkittävän osan juutalaisista maanpakoon Babyloniaan. Myöhemmin osa heistä palasi Juudaan, mutta osa jäi pysyvästi Babyloniaan. Palanneet rakensivat uuden temppelin Jerusalemiin ja uudistivat juutalaisen uskonnon.
Juutalaisvainot
Juutalaiset ovat historiansa aikana joutuneet usein juutalaisvastaisuuden eli antisemitismin kohteeksi. Juutalaisvastaisuus on eri aikoina ja eri maissa perustunut eri syihin, mutta se voidaan jakaa etenkin uskonnolliseen, taloudelliseen, poliittiseen ja rodulliseen antisemitismiin.
Euroopassa antisemitismin juuret ovat ensimmäisten vuosisatojen varhaiskristillisyydessä, jonka aikana juutalaisia syytettiin Kristuksen surmaamisesta. Keskiajalla juutalaiset joutuivat Euroopassa kärsimään monenlaisten rajoitusten lisäksi muun muassa ristiretkien aikaisista joukkomurhista, pakkokäännyttämisistä sekä karkotuksista. Islamilaisissa maissa juutalaiset saivat 1900-luvulle asti elää suojatumpaa elämää kuin Euroopassa, mutta he ovat olleet dhimmejä, toisen luokan kansalaisia ilman tasa-arvoisia oikeuksia. 1800-luvulla Euroopassa noussut rodullinen antisemitismi johti kuuden miljoonan juutalaisen surmaamiseen 1930- ja 1940-luvun holokaustissa.
Juutalaisten kotimaaksi toisen maailmansodan jälkeen perustetun Israelin ja sen arabinaapurien konfliktien seurauksena arabimaissa ja Euroopassa on herännyt Israelin olemassaolon voimakasta vastustusta, jonka jotkut katsovat olevan "uusantisemitismiä", juutalaisvastaisuuden nykyaikaista muotoa. Konfliktien ja sotien seurauksena arabimaiden monimiljoonainen juutalaisväestö joutui pakenemaan Israeliin. Viime vuosina Euroopan juutalaiset ovat kyselytutkimuksissa kertoneet juutalaisten häirinnän taas yleistyneen.
Unohtumattomat 3
Unohtumattomat 3 − 40 ikivihreää suosikkia on suomalaisen laulajan Reijo Taipaleen kokoelmalevy. Levy julkaistiin vuonna 2005.
Kokoelma on jatkoa vuonna 2000 ilmestyneelle Unohtumattomat- ja vuonna 2004 ilmestyneelle Unohtumattomat 2 -albumille.
Sisältö
CD 2:
Hyperion Records
Hyperion Records on brittiläinen itsenäinen taidemusiikin levy-yhtiö. Se perustettiin vuonna 1980, ja sen katalogissa ovat edustettuina eri tyylisuuntaukset ja kaikki aikakaudet 1100-luvulta näihin päiviin. Tammikuussa 1996 Hyperion Recordsille myönnettiin MIDEMin Cannes Classical Award ("paras levymerkki"). Levy-yhtiö on nimetty kreikkalaisen mytologian hahmon mukaan. Hyperionin alaisuudessa toimii myös Helios-levymerkki. Vuonna 2005 Hyperion juhlisti 25-vuotista taivaltaan muun muassa julkaisemalla yhtenä budjettihintaisena boksina sen aiemmat levytykset kaikista Schubertin lauluista. Tämän valtavan projektin käynnisti aikoinaan Hyperionin perustaja Ted Perry, ja levysarjan julkaisu aloitettiin vuonna 1987.
Siófok
Siófokissa on syntynyt unkarilainen säveltäjä Imre Kálmán. Oulu on ollut vuodesta 1978 Siófokin ystävyyskaupunki.
3-klooripropaanihappo
3-klooripropaanihappo eli 3-klooripropionihappo (C3H5ClO2) on halogenoituihin karboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa lääkkeitä ja muita kemikaaleja. 3-klooripropaanihappo on 2-klooripropaanihapon isomeeri.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa 3-klooripropaanihappo on värittömiä hygroskooppisia kiteitä. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen, etanoliin ja kloroformiin ja vähäisemmässä määrin dietyylieetteriin. 3-klooripropaanihappo on muiden karboksyylihappojen tavoin heikko happo. Yhdisteen happovakio on 1,01 · 10−4 mol/dm3 ja pKa-arvo on 3,99. Vahvuudeltaan se on siis muurahaishapon luokkaa.
3-klooripropaanihappo kykenee sitoutumaan GABA-reseptoreihin. Tämä johtuu todennäköisesti siitä, että polarisoitunut hiilen ja kloorin välinen sidos vuorovaikuttaa reseptorien kanssa ja klooriatomi toimii vetysidoksen vastaanottajana sitoutuessaan reseptoriin.
Valmistus ja käyttö
Tyypillisimmin 3-klooripropaanihappoa valmistetaan käsittelemällä akryylihappoa vetykloridilla 40–45 °C:n lämpötilassa tai klooramalla propaanihappoa kloorilla UV-valon aktivoimana noin 20 °C:n lämpötilassa. Muita yhdisteen syntetisointitapoja ovat 3-klooripropanaldehydin tai trimetyleenikloorihydriinin hapetus typpihapon avulla tai etyleenisyanohydriinin hydrolyysi vetykloridiliuoksessa.
3-klooripropaanihappoa käytetään valmistettaessa lääkeaineita kuten beklamidia tai oksolamiinia. Siitä valmistetaan myös 3-merkaptopropionaattiestereitä, joita käytetään muovien stabilisaattoreina.
A Rush of Blood to the Head
A Rush of Blood to the Head on englantilaisen rockyhtye Coldplayn toinen studioalbumi, joka julkaistiin 26. elokuuta, 2002 Isossa-Britanniassa ja 27. elokuuta Yhdysvalloissa. Albumin tuottivat yhtye itse ja Ken Nelson.
Tausta
Coldplay tuli suosituksi debyyttialbuminsa, Parachutesin, ja erityisesti sen kappaleen ”Yellow” myötä. Albumi nousi ensimmäisellä viikollaan Britannian albumilistan kärkeen, ja yhtye huomattiin ”Yellow'n” avulla myös Pohjois-Amerikassa. Yhtye kuitenkin väitti, ettei sillä ollut toisen albumin paineita A Rush of Blood to the Headia äänittäessään. Alkaessaan puhua uudesta albumistaan lehdistölle yhtyeen jäsenet kuitenkin hermostuivat:
Yhtye alkoi nauhoittaa uutta albumiaan Lontoossa viikko syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen, jolloin yhtyeen "liikuttavat kappaleet ... saivat enemmän huomiota yleisöltä". Koska yhtye ei ollut ollut koskaan aikaisemmin Lontoossa, heillä oli keskittymisvaikeuksia. Siksi yhtye päätti siirtyä Liverpooliin, jossa he olivat äänittäneet osan Parachutesin kappaleista. Laulaja Chris Martinin mukaan albumista tuli yhtyeelle siellä pakkomielle.
”In My Place” oli ensimmäinen albumille äänitetty kappale. Yhtye myös julkaisi sen albumin ensimmäisenä singlenä, koska juuri tämä kappale sai yhtyeen haluamaan äänittämään toisen albumin ”kummallisen ajanjakson aikana, jolloin yhtye ei tiennyt mitä oli tekemässä” kolme kuukautta Parachutesin suosion jälkeen. Martinin mukaan: ”yksi asia sai meidät jatkamaan: 'In My Place:n' äänittäminen. Sitten muut kappaleet alkoivat tulla.” Yhtye äänitti yli 20 kappaletta albumille. Osaa uudesta materiaalista, kuten kappaleita ”In My Place” ja ”Animals”, soitettiin jo Parachutes-albumin kiertueella. Albumin nimi paljastettiin etukäteen yhtyeen kotisivuilla.
Äänitys
Laulaja Chris Martin ja kitaristi Jonny Buckland työskentelivät lopullisten äänityssessioiden aikana Liverpoolissa yksinään ja vain viikonloppuisin. Joka maanantai he esittelivät muille yhtyeen jäsenille kehittämänsä kappaleideat. Martin meni eräänä iltana studiolle ja kirjoitti pianoriffin, joka oli juuri tullut hänen mieleensä. Tästä kappaleesta kehittyisi ”Clocks”, mutta koska yhtye oli tehnyt kymmenen kappaletta albumille ennen ”Clocksin” kirjoittamista, he ajattelivat, että oli jo liian myöhäistä lisätä kappale jo melkein valmiille albumille. Niinpä kappaleesta äänitettiin vain demo-versio, jonka etiketissä luki ”Songs for #3” ("kappaleita kolmannelle", eli yhtyeen kolmannelle albumille). Demo tallennettiin muiden viimeistelemättömien kappaleiden joukkoon.
Coldplay oli valmis esittelemään albumia levy-yhtiölleen Parlophonelle kesäkuussa 2002. Martinin mielestä levy oli kuitenkin ”roskaa”, eikä yhtye ollut täysin tyytyväinen albumiin. Yhtye ja Parlophone päättivätkin lykätä albumin julkaisua ja siirtyä kiertueelle.
Martin on sanonut, että albumin nimikappale on kunnianosoitus yhdysvaltalaiselle laulaja-lauluntekijälle Johnny Cashille, jota hän pitää yhtenä ”parhaista ... miehistä vain kitaran kanssa”.
Kansikuva
A Rush of Blood to the Headin kansikuvan suunnitteli valokuvaaja Sølve Sundsbø. Dazed & Confused -muotilehti oli palkannut Sundsbøn 1990-luvun lopulla. Hänen oli ollut tarkoitus tuottaa jotain, missä olisi ”teknologinen tuntuma, jotakin täysin valkoista”. Artistina hän yritti tehdä ”jotain mitä ei ollut tehty aikaisemmin, joka on käytännöllisesti katsoen mahdollista”; hän ehdotti kuvien ottamista 3D-skannerilla.
Martin näki kuvan lehdessä ja pyysi Sundsbølta lupaa kuvan käyttämiseen albumin kannessa. Martin kysyi Sundsbølta, mitä voitaisiin tehdä albumin singlejulkaisujen kansiin, ja Sundsbø ehdotti että kaikkien yhtyeen jäsenien päät skannattaisiin samaan tapaan.
Musiikki ja sanoitukset
Albumi sisältää ”kitarapoppia”, balledeja ja akustisia kappaleista, joissa käytetään paljon kitaraa ja pianoa. U2-mainen, eeppinen albumin aloituskappale ”Politik”, pianovoittoinen ”Clocks” ja ”A Whisperin” äänekkäät kitarat laajensivat yhtyeen musiikkityyliä.
Albumin äänittäminen syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen antoi yhtyeelle tuoretta näkökulmaa:
Suurin osa sanoituksista kertoo kiireellisyydestä. Martin on kommentoinut, että aikaisemmat kappaleet olivat rennompia, koska heidän mielialansakin oli mukavampi:
Martin on myös selittänyt, liittyen kiireellisyyden teemaan, että albumin nimi tarkoittaa sitä, kun tekee jotakin impulsiivisesti. Uset albumin kappaleet kertovat ihmissuhteista. Nämä kappaleet perustuvat tositapahtumiin, mutta Martinin mukaan ne on kirjoitettu fiktiivisellä käänteellä:
Kriitikoiden arviot
A Rush of Blood to the Head on saanut kunnianosoituksia lukemattomilta eurooppalaisilta kriitikoilta. Monien kriitikoiden mielestä albumi oli parempi kuin edellinen albumi Parachutes. The Guardian -sanomalehden kriitikko Alexis Petridis kirjoitti, että yhtyeen ”uusi itsevarmuus on kaikkialla ... Parachutesin ujous on kadonnut.” Hän jatkaa: ”se kuulostaa albumilta, joka on valmis ottamaan maailman vastaan ja voittamaan.”
Albumia on kiitelty muuallakin kuin Euroopassa. The New York Timesin kriitikko Kelefa Sanneh ylisti albumia ja kehui sitä yhdeksi vuoden parhaista albumeista ja kutsui sitä ”säästeliäämmäksi, oudommaksi ja jopa tarttuvammaksi kuin edeltäjänsä”. Rolling Stone -lehden Rob Sheffield, joka ei pitänyt Parachutesista, sanoi että ”A Rush of Blood to the Head on hermostuneempi, terävämpi, läpikotaisin yllättävä albumi”, ja lisäsi: ”missä Parachutes oli hermostuneen lapsen kömpelö päiväkirja, A Rush of Blood kuulostaa enemmän yhtyeeltä, jolla on luottamusta testata omia rajojaan.” Allmusicin kriitikko MacKenzie Wilson yhtyi yllä oleviin kommentteihin sanoen albumin olevan vahva. Wilson kehui Martin ”teroitettua” falsettia ja Bucklandia hänen ”naulitsevasta kitaratyöskentelystään”. Pitchfork Media -sivuston kriitikko Joe Tangari ei pitänyt albumista ja antoi sille arviossaan arvosanaksi vaatimattomat 5,1. Hän kehuu arviossaan yhtyeen monimuotoista äänimaailmaa, mutta toteaa samalla Coldplayn unohtaneen heidän alkuperäisen vahvuutensa, hyvät kappaleet. Osasyylliseksi Tangari nostaa tuottaja Ken Nelsonin, jonka loihtima soundimaailma Tangarin mukaan monesti hukuttaa alleen laulaja Chris Martinin äänen. Tangari summaa arvionsa kertomalla tyttöystävänsä todenneen A Rush of Blood to the Head -albumin kuulostavan tylsältä ja kriitikon yhtyvän toteamaan.
Kaupallinen menestys
Yhdysvalloissa albumia myytiin ensimmäisellä viikollaan 144 000 kappaletta, ja se nousi siellä listan sijalle viisi. Se oli siis suurempi menestys kuin edeltäjänsä Parachutes, joka debytoi Yhdysvalloissa sijalla 189 joulukuussa 2000. RIAA on sittemmin antanut albumille nelinkertaisen platinalevyn arvon. Albumia on myyty Yhdysvalloissa yli neljä miljoonaa kappaletta. Australiassa A Rush of Blood to the Head on myynyt viisinkertaista platinaa (yli 350 000 myytyä kopiota), ja nelinkertaista platinaa Kanadassa (yli 400 000 myytyä kopiota).
Palkinnot ja kunnianosoitukset
A Rush of Blood to the Head on saanut useita brittiläisiä ja maailmanlaajuisia musiikkipalkintoja. Se oli vuonna 2002 Q-lehden vuoden albumi. Yhtye voitti samana vuonna kaksi Grammy-palkintoa: paras vaihtoehtomusiikin albumi ja paras duon tai yhtyeen laulukappale (kappaleesta ”In My Place”). A Rush of Blood to the Head oli vuonna 2003 BRIT-palkintogaalan vuoden paras brittiläinen albumi, ja yhtye voitti vuonna 2003 myös ensimmäisen vuoden kappaleen Grammynsä kappaleella ”Clocks”.
Albumi on saanut myös muita kunnianosoituksia: Billboard-lehden kriitikot valitsivat sen vuonna 2002 vuoden albumiksi. Seuraavana vuonna se sijoittui sijalle 473 Rolling Stone -lehden listalla ”Rolling Stonen 500 kaikkien aikojen parasta albumia”. Vuonna 2007 julkaistulla listalla ”The Definitive 200 Albums of All Time” A Rush of Blood to the Head on sijalla 65.
Palkinnot
Lisäksi kappaleet ”In My Place” ja ”Clocks” voittivat Grammy-palkinnon.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Berryman, Buckland, Champion ja Martin.
Nick Valensi
Nicholas ”Nick” Valensi (s. 16. tammikuuta 1981) on newyorkilaisen The Strokes -yhtyeen kitaristi.
Nuoruus ja koulutus
Valensi on käynyt julkisia kouluja koko elämänsä, paitsi vuoden ajan hän oli New Yorkin Dwight Schoolissa jossa hän tutustui Julian Casablancasiin sekä Fabrizio Morettiin. Valensi valmistui NYC Lab Schoolissa josta jatkoi Hunter Collegeen yhtyekaveri Nikolai Fraituren kanssa. Valensi lopetti kuitenkin opiskelut soittaakseen The Strokesissa kokopäiväisesti. Ennen yhtyeen todellista läpimurtoa hän kuitenkin työskenteli muutamissa Manhattanin ravintoloissa. Valensi oli yhtyeen perustamisen aikoihin vuonna 1999 vain 19-vuotias ja yhtyeen nuorimpana hän joutui lainaamaan yhtyeen muiden jäsenten henkilötodistuksia päästäkseen sisään klubeihin, joissa he soittivat.
Musiikki
Valensi aloitti soittamaan kitaraa ollessaan vain 5-vuotias. Hän sai ensimmäisen sähkökitaransa kahdeksan vanhana. Hän harjoitteli Chuck Berryn kappaleita, ja ollessaan 13-vuotias Valensi tunsi olevansa tarpeeksi hyvä ja lopetti kitaratunnit opetellakseen itse soittamaan. Valensi käyttää useimmiten konserteissa sekä levytyksissä Epiphone Riviera -kitaraa. Hän kehuu sen olevan paras kitara, joka on ikinä valmistettu. Hänen suurimmat idolinsa ja lempiyhtyeensä ovat Slash, The Cars, Leonard Cohen, The Velvet Underground, George Harrison ja Neil Young.
Perhe
Ranskalais-tunisialaisen Valensin isä kuoli pojan ollessa vasta 10-vuotias. Hänen perheeseensä kuuluu myös äiti sekä kaksi siskoa, Céline ja Danielle. Nykyään Valensi on naimisissa näyttelijästä valokuvaajaksi ryhtyneen Amanda De Cadenetin kanssa. Parille syntyivät kaksoset lokakuussa 2006.
Severi Saarinen (näyttelijä)
Samu Severi Saarinen (s. 1984 ) on suomalainen näyttelijä.
Kiinnitykset
Saarinen valmistui Teatterikorkeakoulusta teatteritaiteen maisteriksi 2012. Vuonna 2011 hänet kiinnitettiin Turun kaupunginteatteriin, jossa hän ehti näytellä useita rooleja ennen siirtymistään kiinnitykselle Tampereen Työväen Teatteriin vuonna 2014. Kiinnitys päättyi kesällä 2017 ja Saarinen siirtyi Helsinkiin vapaaksi näyttelijäksi syksyllä 2017. Vuonna 2018 hänet kiinnitettiin uudelleen Turun kaupunginteatteriin. Keväällä 2018 Saarinen esiintyi MTV3:n Kingissä. Turun kaupunginteatterin kiinnitys päättyi 2019. Vuonna 2023 Saarinen nähdään Helsingin kaupunginteatterin näytelmässä Hiirenloukku.
Elokuva
Saarisen elokuvadebyytti oli Zaida Bergrothin elokuvassa Hyvä poika (2011). Saarinen on esiintynyt tämän jälkeen myös elokuvassa Rakkauden rasvaprosentti. Syksyllä 2017 ensi-iltansa saaneessa Tuntemattomassa sotilaassa Saarinen näytteli alikersantti Lehdon roolia. Vuonna 2022 Saarinen näytteli Marko Jantusen roolin elokuvassa Laitapuolen hyökkääjä. Saarinen oli ehdolla vuoden 2023 Jussi-palkinnon saajaksi parhaasta pääosasta.
Vierailut
Saarinen on esiintynyt myös seuraavissa suomalaisissa teattereissa ja kesäteattereissa:
Riihimäen teatteri, Suomen Kansallisteatteri, Hämeenlinnan kesäteatteri, Samppalinnan kesäteatteri, Tampereen komediateatteri, Helsingin kaupunginteatteri.
Siipi
Siipi on lintujen ja hyönteisten lenninelin. Lintujen siivet ovat eturaajoja. Hyönteisten siivet, joita on tavallisesti kaksi paria, kiinnittyvät keskiruumiiseen. Lepakoilla on eturaajoissa siipimäiset lenninräpylät.
Severi Saarinen (näyttelijä)
Musiikkiteatterin ammattilainen
Saarinen on musiikkiteatterin ammattilainen. Saarisen pääinstrumentti on laulu, mutta hän soittaa myös kitaraa ja rumpuja. Saarinen on tehnyt useita rooleja suomalaisen musiikkiteatterin parissa.
Siipi
Linnut
thumb|Linnun siipi Linnun siiven luut ovat keveitä, yleensä onttoja ja luupylväin vahvistettuja. Olkavarsi on lyhyt, ja siiven näkyvän tukirakenteen muodostavat kyynärvarsi ja kättä vastaavat luut. Siiven ulomman osan eli käsisiiven luusto muodostuu kahdesta ranneluusta ja kolmesta sormiluusta. Käden luut ovat sulautuneet yhteen, ja ne poikkeavat selvästi maanisäkkäiden vastaavista luista. Toiseen sormiluuhun kiinnittyy pikkusiipi, ja kolmas ja neljäs muodostavat siiven kärjen. Kyynärsiivessä on kyynärluu ja värttinäluu.
Linnun siivet ovat höyhenten ja sulkien peittämät. Linnun lentäessä kantavan pinnan muodostavat siipisulat, joita ovat käsisulat ja kyynärsulat. Monien lintujen peukalosulista muodostunut pikkusiipi vähentää pyörteiden syntymistä ja lisää siiven kantokykyä varsinkin liidossa.
Siiven alaspäin suuntautuvasta liikkeestä vastaa linnun suurin lihas, olkaluuhun kiinnittyvä iso rintalihas. Siipeä kohottaa sen takana sijaitseva pieni rintalihas.
Hyönteiset
Selkärangattomista eläimistä vain hyönteisillä on siivet. Hyönteisistä alkeellisimmilla ei tosin ole ollut siipiä koskaan, kuten hyppyhäntäisillä, alkuhyönteisillä ja kaksi- ja kolmisukashäntäisillä. Joiltakin hyönteisiltä siivet taas ovat surkastuneet kehityksen aikana. Näitä ovat esimerkiksi kirput, täit, eräät kärpäset, muurahaistyöläiset, eräät koskikorennot ja suorasiipiset, jotkut kovakuoriaiset ja luteet sekä jotkut perhosnaaraat (halla- ja pakkasmittari). Useimmilla siivekkäillä hyönteisillä siipiä on kaksi paria. Kaksisiipisillä sekä joillakin päivänkorennoilla takasiivet ovat kehityksen aikana surkastuneet tai kokonaan hävinneet. Siivet ovat pingottuneina siipisuoniston avulla.
Iso-Särkinen (Virrat)
Iso-Särkinen on Pirkanmaalla Virroilla Uudenkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,6 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Uurasjärven alueeseen (35.481) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 110,2 metriä mpy.
Rappiolla
"Rappiolla" on syksyllä 1980 ilmestynyt Hassisen koneen toinen single. Kyseessä on yhtyeen esikoisalbumin Täältä tullaan Venäjä avauskappale, joka äänitettiin Lempäälässä sijaitsevalla Mika Sundqvistin MSL-studiolla kesäkuussa 1980. Sen tuottajana toimi Pantse Syrjä. Single julkaistiin ilman kuvakantta. Kappale nousi jukeboxlistan ensimmäiselle sijalle.
Kappale aiheutti vuotta myöhemmin pienimuotoisen kohun, kun Yleisradion toimittaja Maija Dahlgren paheksui sen sanoitusta radio-ohjelmassaan. Hän siteerasi ilmeisesti tarkoituksella vain laulun ironista alkuosaa, mutta jätti sen kertosäkeen kokonaan huomiotta.
Persialainen
Persialainen on kotikissarotu, joka tunnetaan pitkäkarvaisuudestaan ja lyhyestä kuonostaan.
Historia
Pitkäkarvaisen persialaiskissarodun alkuperä on epäselvä, mutta nimensä mukaisesti se on ilmeisesti kotoisin Persiasta eli nykyisen Iranin alueelta. On myös mahdollista, että se periytyy Turkin angorakissoista. Persialaiskissat näytetään tunnetun jo 1500-luvulla, ja Eurooppaan niitä on tuotu 1600-luvulla. Erityisen suosittu rodusta tuli Englannissa kuningatar Viktorian aikaan. 1800- ja 1900-luvun taitteessa kissanäyttelyistä tuli Ison-Britannian yläluokan hupia, ja persialaiset olivat tällöin suosituin rotu. Vielä vuonna 2018 persialainen oli CFA:n neljänneksi suosituin kissarotu. Suomessa persialaisen suosio on laskenut nopeasti. Vielä vuonna 2010 persialaisia rekisteröitiin vuosittain yli 200, mutta määrä on pudonnut vuoteen 2020 mennessä 60 rekisteröityyn pentuun.
Ulkonäkö ja luonne
Persialaisen luonne on rauhallinen, hiljainen mutta seurallinen. Se suvaitsee reviirilleen muita kissarotuja paremmin uuden kissatulokkaan.
Persialainen on yksi maailman vanhimmista kissaroduista, ja se on myös kautta maailman tunnetuin. Se eroaa ulkonäöllisesti pitkän turkkinsa ja kasvojensa muodon takia niin paljon muista roduista, että se on helposti tunnistettavissa. Persialaisella on lyhyt, tukeva ruumis sekä pyöreä naama ja pää, lyhyet paksut jalat sekä suuret, ulkonevat pyöreät silmät. Korvat ovat pienet. Persialaisen silkkinen, pitkä ja pehmeä turkki on kaksitasoinen. Sillä on pitkä aluskarva ja karheampi peitinkarva, joka voi olla jopa 12 senttiä pitkä. Jalat ovat matalat ja paksut, tassut vankat. Häntä on lyhyt ja tuuhea.
Persialaisen turkki tarvitsee päivittäistä harjausta pysyäkseen takuttomana. Liian takkuuntuneet kissat voidaan viedä eläinlääkäriin takkujen poistoon nukutuksessa.
Persialaisia on hyväksytty yli 300 eri väriä. Väriryhmiä ovat muun muassa yksiväriset, valkolaikut, tabbyt, hopeat, savut ja naamiovärit. Hyväksyttyjä silmän värejä ovat oranssit, siniset ja vihreät. Lisäksi valkoisille persialaisille hyväksytään eriväriset silmät, jolloin toinen silmistä on sininen ja toinen oranssi. Silmän väritys on riippuvainen kissan värityksestä, joten tietyn värisillä kissoilla voi olla vain tietyn väriset silmät. Persialaisen lyhytkarvainen versio on exotic.
Naaman jalostus
1950-luvulla persialaisten kasvatuksessa syntyi spontaaneina mutaatioina persialaisen naaman voimakas typistyminen, jota alettiin nimittää peke face -tyypiksi kiinanpalatsikoiran typistetyn kuonon mukaan. Peke-face -persialaiset rekisteröitiin omana rotunaan CFA:han (Cat Fanciers’ Association). Naaman tyyppi aiheutti kuitenkin runsaasti terveysongelmia, ja vuosien 1958–1995 välillä CFA:han rekisteröitiin näitä persialaisia vain 98. Kasvattajat kuitenkin ihastuivat tyyppiin, ja se jäi vallitsevaksi CFA:han ja FIF:een (Fédération Internationale Féline), joista jälkimmäiseen myös Suomen Kissaliitto kuuluu.
Persialais- ja exotic-kissat kärsivät brakykefaalisesta oireyhtymästä. Typistetty naama aiheuttaa sen, että näillä persialaisilla ei ole välttämättä kyynelkanavia ollenkaan tai ne ovat hyvin lyhyitä. Tämä aiheuttaa runsasta silmien vuotoa eikä ultratypistetty persialainen näe hyvin. Lisäksi typistetty naama voi aiheuttaa vakavia hengitysvaikeuksia sekä purentavikoja, jotka pahenevat kissan ikääntyessä. Purentavikojen vuoksi kissan syöminen vaikeutuu. Kissan silmät ovat vaarallisen ulkonevat ja tämä aiheuttaa vammoja kissalle esimerkiksi tappelutilanteissa. Terveysongelmien vuoksi ultratypistettyjen peke-face -naamaisten persialaisten kasvatus on kielletty ainakin Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Alankomaissa.
Terveys
Edellä mainittujen, jalostuksesta johtuvien terveysongelmien lisäksi persialaiset kärsivät maksasairauksista, laskeutumattomista kiveksistä, polykystisestä munuaissairaudesta ja progressiivisesta verkkokalvon atrofiasta.
Persialaisen synnytykset ovat isosta päästä johtuen hyvin vaikeita. Pentujen riski kuolla synnytyksessä on rotukissojen korkein (11 %), kuten myös yleinen pentukuolleisuus (25 %).
Persialainen elää noin 10–18-vuotiaaksi. Ruotsalaisten lemmikkivakuutustilastojen mukaan persialaistyyppisten kissojen (persialainen, exotic, Himalajan persialainen ja chincilla-persialainen) mediaani-ikä on 12,5 vuotta. Tästä ryhmästä 76 prosenttia eli 10-vuotiaaksi tai vanhemmaksi ja 52 prosenttia eli 12,5-vuotiaaksi tai vanhemmaksi. Persialaiskissojen sekä siamilaisten kuolleisuus oli korkeampi kuin muiden roturyhmien. Brittiläisen vuoden 2019 tutkimuksen mukaan yleisimmät persialaiskissojen kuolinsyy olivat munuaissairaus (23,4%) ja syöpä (8,5%).
Sallittuja värejä ja väriyhdistelmiä
thumb|left|250px|Hopeanvärinen persialainen, siniset silmät thumb|left|250px|Hopeatabby Persialainen
Marsin troijalainen
Marsin troijalaiset asteroidit ovat pikkuplaneettoja, jotka kiertävät Aurinkoa Marsin radan Lagrangen pisteissä L4 ja L5. Ne ovat 1:1 rataresonanssissa planeetan kanssa. Troijalaisiksi niitä sanotaan siksi, että niiden radat ovat Marsin suhteen samanlaisia kuin Jupiterin troijalaisten asteroidien radat ovat Jupiterin suhteen. Marsin troijalaisia ovat esim. 5261 Eureka ja
Suitsuke
thumb|Palavia suitsukkeita. Suitsuke on aromaattinen aine, joka palaessaan suitsuttaa eli levittää ympäristöönsä tuoksua. Suitsukkeita on käytetty muun muassa lääkinnässä, uskonnollisissa riiteissä, seremonioissa ja juhlissa. Suitsuke voidaan polttaa käsissä pitäen tai telineessä, jolloin suitsuke on yleensä joko pieniä alustalla poltettavia kakkuja tai bambutikun ympärille liima-aineella koottua hajuainetta.