cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kangasalan urkutehdas
thumb|upright=1.0|Tehtaan seuraajan [[Kangasalan Urkurakentamo Oy:n rakentamat Kangasalan kirkon urut]] Kangasalan urkutehdas oli Suomen ensimmäinen urkutehdas ja se hallitsi aikansa urkumarkkinoita Suomessa. Se oli neljässä sukupolvessa toiminut perheyritys, joka valmisti vuosina 1844–1983 yli tuhannet urut. Urkutehdas oli Kangasalan merkittävimpiä vaikuttajia ja useina vuosikymmeninä kunnan suurin teollinen työnantaja. Suurin osa suomalaisten kirkkojen uruista ja suuri osa Suomen koulujen harmoneista on valmistettu Kangasalla.
Historia
Kangasalan urkutehdas aloitti toimintansa vuonna 1843, jolloin senaatti antoi urkujen rakennusoikeuden Ruotsissa Västmanlandin Kilan pitäjässä syntyneelle Anders Thulélle, joka oli aikaisemmin työskennellyt työnjohtajana ruotsalaisen Gustaf Anderssonin urkurakentamolla. Thulén ensimmäiset omalla nimellä rakennetut urut valmistuivat vuonna 1844 Tammisaaren kirkkoon ja toiset vuonna 1845 Kangasalan kivikirkon ensimmäisiksi uruiksi. Thulén aikana yritys oli enemmän käsityöverstas kuin urkutehdas. Urkumestarin itsensä lisäksi tehtaalla työskenteli oppipoikia ja kisällejä.
Anders Thulén poika Bror Axel Thulé toimi tehtaan johtajana vuosina 1872–1911. Hän sai oppinsa isänsä rakentamossa, seurasi alan kehitystä ulkomailla ja teki useita keksintöjä ja parannuksia urkuihin. Bror Axel Thulén aikakaudella tehtaan tuotantokapasiteetti kasvoi, tuotantovälineistö koneellistui ja työntekijämäärä lisääntyi. Aikakauden huomattavimmat urut olivat silloiset Suomen suurimmat, vuonna 1885 valmistuneet Tampereen Aleksanterin kirkon 33-äänikertaiset urut.
Aikanaan tehtaan toimintaa jatkoi Martti Tulenheimon poika, insinööri Pertti Tulenheimo. Hänen aikanaan tehdas oli Pohjoismaiden suurin, enimmillään tehtaassa oli sata työntekijää. Pertti Tulenheimon kaudella rakennettiin muun muassa Finlandia-talon konserttiurut.
Kangasalan urkutehdas teki konkurssin vuonna 1983. Tämän jälkeen urkujen rakentaminen jatkui paikkakunnalla (tosin eri tiloissa) Kangasalan Urkurakentamo Oy:ssä vuoteen 1995, jolloin rakentamo toimitti viimeiset urkunsa Pirkkalan uuteen kirkkoon.
Tehdas nykyään
Tehtaan tiloissa oli Hotelli Urku 1990-luvulta vuoteen 2011 asti. Nykyään siellä on toimistotiloja ja yksityisasuntoja. Kangasalla pidetään edelleenkin syksyisin Urkuperinnepäivät.
Malmgårdin kartano
Kartanon linnamainen päärakennus on rakennettu vuosina 1882–1885, ja sen suunnitteli hollantilaiseen uusrenessanssityyliin arkkitehti Frans Sjöström kreivi Carl Magnus Creutzin pyynnöstä. Näyttävällä linnamaisella päärakennuksella ei juuri ole vastineita Suomessa. Rakennus korvasi huomattavasti vaatimattomamman, uusklassismia edustaneen alkuperäisen puisen päärakennuksen.
Vielä 1900-luvun alussa kartanon maat olivat 3 200 hehtaarin laajuiset.
Aiheesta muualla
60.54306°N, 25.92861°W
Autobahn A4 (Sveitsi)
Autobahn A4 on moottoritie Sveitsissä.
Reitti
A4 kulkee pohjoisen Sveitsin poikki pohjoisesta etelään. Tie alkaa Saksan rajalta, tieltä B27, Schaffhausenin pohjoispuolelta päättyen Keski-Sveitsiin, Altdorfiin, jossa se yhdistyy moottoritiehen A2. A4 kulkee kansallisen valtatien N4 reittiä.
Autobahn A4 kulkee Zürichin ympäristössä pitkän matkaa samaa reittiä muiden moottoriteiden kanssa:
A4:lle on Zugissa liityntätie, joka on numeroitu A4:n perusteella:
A4 kulkee viiden kantonin alueella. Tie on 2–6-kaistainen. A4:n pituus on noin 150 kilometriä.
Rakennushankkeita
A4-tietä muutetaan moottoriliikennetiestä moottoritieksi. Tärkeimmät hankkeet ovat 2-kaistaisen osuuden muuttaminen 4-kaistaiseksi välillä Andelfingen–Winterthur ja Axenstrassen uusiminen sekä Morschacherin ja Sisikonin tunneleiden rakentaminen välillä Brunnen–Flüelen :
Hampuri
Hampuri ( [ˈhambʊɐ̯k], [ˈhaˑmbɔːχ]), virallisesti Hampurin vapaa- ja hansakaupunki (saks. Freie und Hansestadt Hamburg, alasaksaksi Friee un Hansestadt Hamborg) on Saksan toiseksi suurin kaupunki (Berliinin jälkeen) ja maan tärkein satama. Se sijaitsee Pohjois-Saksassa Elben alajuoksun varrella. Kaupungin virallinen nimi muistuttaa sen jäsenyydestä keskiaikaisessa Hansaliitossa ja siitä, että Hampuri on edelleen kaupunkivaltio ja yksi Saksan kuudestatoista osavaltiosta. Hampurin naapuriosavaltiot ovat pohjoisessa Schleswig-Holstein ja etelässä Ala-Saksi.
Hampurin kaupungin ja osavaltion hallinnollinen alue on 755 km², jolla elää noin 1,9 miljoonaa asukasta. Hampuria ympäröivillä kaupunkimaisen asutuksen alueilla asuu lisäksi 750 000 asukasta. Laajimmin käsitettynä Hampurin suurkaupunkialueeseen kuuluu 18 100 km², jolla asuu nelisen miljoonaa asukasta.
Maantiede
Hampuri sijaitsee Elben varrella noin 100 kilometrin päässä Pohjanmerestä. Elben estuaari ulottuu Pohjanmereltä Hampuriin saakka. Elbe virtaa Hampurin läpi idästä länteen, ja kaupungin keskusta on Elben pohjoisrannalla. Siellä Elbeen laskee pohjoisesta sivujoki Alster, jonka alajuoksu on padottu kahdeksi tekojärveksi, Binnenalster ja Außenalster. Binnenalster sijaitsee aivan kaupungin keskustassa, ja sitä reunustavat leveät rantakadut ja torit. Außenalster on paljon suurempi ja ulottuu noin kolmen kilometrin päähän keskustasta. Sen rannat ovat suurelta osin puistoa.
Ilmasto
Hampurissa vallitsee meri-ilmasto. Länsituulet viilentävät kesiä ja leudontavat talvia. Vuoden keskilämpötila kaudella 1971–2000 oli 9,0 °C. Lämpimin kuukausi on heinäkuu, jonka keskilämpötila on 17,4 °C, kylmin puolestaan tammikuu 1,3 °C-asteen keskilämpötilallaan. Kesäisin lämpötila ylittää useina päivinä 28 °C. Kaupungin lämpötilaennätys, 38,5 °C, mitattiin 20. heinäkuuta 2006. Ilmasto on kostea kaikkina vuodenaikoina. Vuotuinen sademäärä on keskimäärin 773 mm (773 L/m²). Keskimäärin 52:na päivänä vuosittain kaupunki peittyy sumuverhoon. Talvisella vuosipuoliskolla on usein myrskyistä. Eräs Hampurin ilmaston ominaispiirre on niin sanottu Hamburger Schmuddelwetter ("Hampurin suttusää").
Keskustan länsipuolella sijaitsee Altona, joka aikoinaan oli itsenäinen kaupunki mutta liitettiin Hampuriin vuonna 1937.
Historia
thumb|left|Hampurin raatihuone. thumb|Hampuri vuonna 1150. Kuva on 1800-luvulta. thumb|Hampuri vuosina 1572–1618. thumb|Hansakaupunkeja ja kauppareittejä. thumb|Kaupunginpalo 1842. Peter Suhrin (1788–1857) litografia. thumb|right|Hampuri 1800. thumb|Hampuri 1900-luvun alussa. thumb|Hampuri ympäristöineen 1910. thumb|Mönckebergstraße toukokuussa 1977.
Esihistoria
Jää peitti nykyisen Hampurin alueen viimeisimmän jääkauden aikana. Jääpeitteen sulamisen jälkeen seurasi arviolta 17 000 vuoden jakso, jolloin Elben laaksossa eli metsästäjä-keräilijä-kulttuuria harjoittaneita paimentolaisia. Stellmoorer Tunneltal -laaksosta Rahlstedtin ja Ahrensburgin rajalta sekä Fischbeker Heiden luonnonsuojelualueelta Harburgin lounaispuolelta on löydetty varhaiskivikautisia työkaluja, jotka viittaavat paimentolaisasutukseen. Vanhimmat todisteet pysyvästä asutuksesta ovat neljänneltä vuosisadalta eaa. Sachsenwaldista Hampurin itäpuolelta on löydetty megaliittihautoja, jotka niin ikään viittaavat esihistorialliseen asutukseen.
Antiikin aika
Roomalaisten retkikuntien saapumisesta Hampurin alueelle ei ole arkeologisia näyttöjä, joten ne kuulunevat legendojen joukkoon. Roomalaiset tunsivat kuitenkin Alsterjoen suussa sijaitsevan Treva-nimisen paikan. Trevaa pidetään nykyisen Hampurin edeltäjänä. Se oli kahden merkittävän pohjois–etelä-suuntaisen kauppatien risteys pronssikaudelta aina myöhäiseen antiikkiin. Toinen reiteistä johti Pohjanmeren rannalta Venetsiaan, toinen puolestaan Marseilleen. Iirin kielessä käytetään edelleen Treva-sanaa (myös Trefa) Hampurista puhuttaessa. Saksilaiset alkoivat asuttaa pohjoisen Elben rantoja 300-luvulta lähtien. Nykyisen Vanhankaupungin alueelle muodostui siirtokunta. Muuttovirtaa kesti 500-luvulle asti.
Varhais- ja sydänkeskiaika
800-luvun alussa Kaarle Suuren johtamat frankit karkottivat slaavilaisten obotriittien avulla saksit nykyisen Hampurin alueelta. Bille- ja Alsterjokien väliin rakennettiin kirkko, jonka tarkoitus oli toimia tukikohtana "pakanallisen" pohjoisen (Schleswig-Holstein ja Skandinavia) käännyttämisessä kristinuskoon. Kirkon ja uudisasukkaiden turvaksi rakennettiin Hammaburgin linna, jonka alue oli kooltaan noin 130 × 130 m. Hammaburgin tarkkaa sijaintia ei ole kyetty täysin varmasti paikallistamaan. Linnan kupeeseen virisi kaupallista toimintaa: varhainen kauppapaikka oli syntynyt. Kaarle Suuren poika Ludvig Hurskas perusti Hammaburgiin hiippakunnan vuonna 831. Kaupungin ensimmäinen piispa Ansgar tunnetaan "Pohjolan apostolina", joka teki ja johti lähetystyötä Tanskassa ja Ruotsissa.
Vuonna 845 tanskalainen viikinkilaivasto nousi kuningas Horikin johdolla ylös Elbejokea ja hävitti Hampurin, jossa tuolloin oli noin 500 asukasta, ja muuta Elben rannan saksalaisasutusta. Tämän jälkeen hiippakuntajakoa muutettiin 848 yhdistämällä Hampuri ja Bremen samaan hiippakuntaan. Arkkipiispa Adaldag rakennutti 900-luvun alussa uuden linnoituksen, jonne muutti käsityöläisiä ja kauppiaita. Linnoitukselle myönnettiin kaupankäyntioikeudet vuonna 937 – perusta Hampurin kehitykselle merkittäväksi kaupan keskukseksi oli luotu.
Obotriitit hyökkäsivät nopeasti kasvaneeseen kaupunkiin vuonna 983, mutta se toipui ripeästi. Vanhakaupunki oli rakennettu uudelleen toisen vuosituhannen alkuun mennessä. 1000-luvulle leimallista oli maallisen ja hengellisen vallan välinen taistelu. Billungerit olivat kaupungin mahtisuku. Herttua Bernhard II rakennutti Neue Burg -linnan, joka myöhemmin tunnettiin nimellä Alsterburg. Arkkipiispa Bezelin Alebrand rakennutti Mariankirkon ja joukon muita hengellisiä rakennuksia. Ne olivat Hampurin alueen ensimmäisiä kivitaloja. Hampuri kukoisti vuosina 1043–1072. Tuolloin luotiin kauppasuhteita itään ja pohjoiseen aina Grönlantia, Islantia ja Suomea myöten. Kirkolle maksettavia kymmenyksiä vastaan kapinoineet obotriitit hyökkäsivät Hampuriin vuosina 1066 ja 1072. Arkkipiispa muutti Bremeniin, jolloin Hampuri menetti kirkollisen mahtiasemansa. 1100-luvulla Billungerit väistyivät Schauenburgin suvun tieltä. Adolf I von Schauenburg kehitti Hampuria: Elben marskimaata ja saaria padottiin ja kuivattiin asuinkelpoisiksi, kaupungin puolustuslinjoja laajennettiin. Adolf III perusti Neustadtin eli "Uuden kaupungin" Neue Burgin liepeille. Uuteen kaupunginosaan muutti merenkävijöitä ja kauppiaita.
Myöhäiskeskiaika
Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Fredrik I Barbarossan sanotaan myöntäneen Hampurille vuonna 1189 tullivapauden ja oikeuden määrätä kaupankäynnistä Elben koko alajuoksulla. Kaupungin asukkaat vapautettiin asevelvollisuudesta ja heidän asiakseen jäi vain oman kaupunkinsa puolustuksen hoito. Asiakirja, joka on näytteillä Hampurin kaupunginmuseossa, on kuitenkin todettu väärennökseksi noin vuodelta 1265. Vuodesta 1201 vuoteen 1227 Hampuri oli Tanskan hallinnassa. Neljännesvuosisataisen jakson aikana Hampurin uusi ja vanha kaupunki kasvoivat yhteen sekä arkkitehtuurisesti että poliittisesti. Hampurin ulko- ja kauppapoliittinen itsenäisyys lisääntyi; se solmi kauppaliiton muun muassa Lyypekin kanssa. Tanska myönsi Hampurille kaupunkioikeudet 1220. Tuolloin kaupungin väkiluku oli noin 1 500.
Saksalaisten prinssien koalitio karkotti tanskalaismiehittäjät Hampurista 22. heinäkuuta 1227, jolloin käytiin Bornhövedin taistelu Holsteinissa Bornhövedin pikkukaupungin lähistöllä. Hampurin hallitsijaksi kohosi Schauenburgien suvun kreivi Adolf IV. Talouselämä alkoi kukoistaa jälleen: ensimmäiset kauppakillat perustettiin ja ulkomaiset kauppayhtymät hakivat jalansijaa kaupungista. Hampurin puolustusta kehitettiin ja 1200-luvun puoliväliin tultaessa koko nykyisen vanhankaupungin alue oli linnoituksen ympäröimä. Muinaisista puolustusrakennelmista ovat muistoina useat paikannimet, kuten Alstertor, Kurze Mühren, Lange Mühren, Millerntor ja Steintor.
Vuonna 1270 voimaan tullut Ordeelbook vahvisti Hampurin itsenäisyyttä. Asiakirjassa mainittu käsite "vapaa kaupunki" ("freie Stadt") oli poikkeuksellinen. Vakava takaisku kukoistavalle kaupungille oli tuhoisa kaupunginpalo 5. elokuuta 1284. Hampurin arviolta 5 000 asukasta menettivät kotinsa, mutta kaupunki nousi nopeasti jaloilleen ja pian sinne kohdistui siirtolaisaalto. Hampurin otollinen sijainti lähellä Pohjanmeren ja Itämeren kauppareittejä teki kaupungista nopeasti merkittävän satamakaupungin. Hampurin ja Lyypekin liitosta 1241 sai alkunsa kauppakaupunkien hansaliitto. Hampurin tärkein vientituote oli olut. Ajoittain kaupungissa oli useita satoja olutpanimoita. Vakaat kauppayhteydet kasvattivat Hampurin vaurautta.
Hampurin matkaa Hansaliittoon tasoittivat lyypekkiläisen lain (lübisches Recht) käyttöönotto vuonna 1188, sopimus Lyypekin ja Hampurin välisen maantien turvaamisesta 1241, kauppaprivilegiot Flanderissa 1252, Englannissa 1266, Ruotsissa 1261, Norjassa 1283 ja Ranskassa 1294 sekä yhteinen valuutta Lyypekin kanssa vuodesta 1255. Hampuri liittyi Hansaliittoon vuonna 1321. Kaupungista tuli sen ansiosta johtava kauppakaupunki Itämeren ja Pohjanmeren välisellä vyöhykkeellä. Mukanaolo mahtiliitossa varmisti Hampurille verraten turvalliset kauppareitit ja edisti uusien reittien syntymistä. Vuonna 1350 ruttoepidemia surmasi kuutisen tuhatta hampurilaista eli lähes puolet kaupungin väestöstä. 1300-luvun jälkipuoliskolla Hampuriin liittyi useita lähikaupunkeja. Mahtiasema hansakaupunkina edellytti sataman laajentamista. Strategisesti ja poliittisesti erityisen tärkeä oli Moorwendersaaren hankkiminen Hampurille 1395. Moorwenderin kohdalla Elbe jakautui kahteen haaraan, suurimmat vesimassat kulkivat eteläisen haaran kautta kohti kilpailevaa Harburgin kaupunkia. Moorwenderin hallinta mahdollisti Hampurille Elben säännöstelyn niin, että Harburg jäi saarroksiin. Vähitellen Elben pohjoishaarasta tuli tärkeämpi ja edellytykset Hampurin jatkuvalle kasvulle oli luotu.
Hampurin ensimmäinen perustuslaki tuli voimaan 1410. Viimeisen Schauenburg-suvun edustajan kuoltua 1459 kaupunki joutui tanskalaishallintaan.
Uusi aika
Hampurista tuli vapaa keisarinkaupunki vuonna 1510. Tuolloin kaupungin väkiluku oli noin 13 000. Kaupungin johto omaksui 1520-luvulla luterilaisuuden. Tämän johdosta Hampuriin tuli protestanttipakolaisia Alankomaista ja Ranskasta. Vuonna 1558 kaupunkiin perustettiin pörssi.
Neptun (yhtiö)
Neptun, aikaisemmin Suomen Pelastusosakeyhtiö Neptun, Suomen Meripelastusosakeyhtiö Neptun, oli vuonna 1898 perustettu pelastus- ja hinausyhtiö, joka oli Effoan tytäryhtiö. Se suoritti erilaisia merenkulkuun liittyä palvelutoimintoja, kuten hinauksia ja erikoiskuljetuksia satamassa ja avomerellä. Viimeisen hinaajansa se myi pois 1969, ja myöhemmin se toimi nimellä Oy Hangon Hinaus Ab, joka sulautui 1989 isompaan meripelastusyhtiöön.
Hampuri
Uusi aika
1600-luvulla Hansaliitto menetti merkityksensä ja Hampuri joutui tasapainoilemaan Tanskan, suurvallaksi kohonneen Ruotsin ja Saksan valtakunnan välissä. Kaupunki kävi kauppaa siirtomaamahtien Espanjan ja Portugalin kanssa, ja joutui toistuvasti maksamaan vapaudestaan aggressiivisille pohjoisnaapureilleen Tanskalle ja Ruotsille. Toisin kuin muut saksalaiskaupungit, Hampuri välttyi kolmikymmenvuotisen sodan tuhoilta ja pitkältä laskusuhdanteelta. 1600-luvun loppupuolella nykyisen Hampurin kaakkoisosassa Marschlandessa ja Vierlandessa kehittyi kukoistavaa maataloutta.
Vuonna 1712 tuli voimaan uusi perustuslaki, jonka oli määrä lopettaa valtataistelu kaupunginraadin ja kaupungin asukkaiden välillä. Gottorpin sopimus vuonna 1768 lopetti ikiaikaisen konfliktin Tanskan kanssa. Seuraavana vuonna Tanska tunnusti Hampurin aseman vapaana valtakunnankaupunkina.
1800-luku
Hampuri kärsi pahoin Napoleon Bonaparten viimeisestä sotaretkestä Saksaan. Se oli 1806–1814 Ranskan hallinnassa. Vuonna 1819 otettiin käyttöön nimi Frei und Hansestadt. Kaupunki kasvoi voimakkaasti: vuonna 1806 asukasluku oli noin 130 000 ja vuonna 1860 vastaavasti noin 300 000. Taloudellisen vaurauden kasvu pysähtyi toukokuun 1842 suureen tulipaloon: Hampurin kantakaupungissa ei ole juuri säilynyt ennen suurpaloa rakennettuja taloja. Kaupunginpalon jälkeen Hampurin kehitys jatkui entistä voimallisemmin. Infrastruktuuria parannettiin ennen kaikkea yksityisten aloitteesta. Uudet poliittiset virtaukset, kuten työväenliike, vaikuttivat myös Hampurissa. Niin ikään demokratialiike ja kansallisuusaate nostivat päätään.
1800-luvulla kaupunginmuurit purettiin ja niiden tilalle rakennettiin keskustaa ympäröivät kadut. Tällöin kaupunki sai tilaa laajeta joka suuntaan.
Hampurin historian nopein kasvukausi koettiin 1800-luvun jälkipuoliskolla. Tuolloin kaupungin väkiluku kasvoi yli 700 000 asukkaaseen, kun Atlantille suuntautuneen kauppamerenkulun kasvu teki siitä Euroopan kolmanneksi suurimman sataman. Vuonna 1847 perustettiin HAPAG (Die Hamburg-Amerikanische Packetfahrt-Actien-Gesellschaft, myös Hamburg-Amerika Linie, Hamburg America Line), josta kasvoi pian maailman suurin laivanvarustamo. 1800-luvun puolivälistä alkaen miljoonat siirtolaiset muuttivat Euroopasta Pohjois-Amerikkaan HAPAGin aluksilla.
Hampurin liittymistä Saksan valtakuntaan vuonna 1871 edelsivät Saksan liitto 1815–1866 ja Pohjois-Saksan liitto 1866–1871.
Vuonna 1888 Hampuri velvoitettiin liittymään Saksan tulliunioniin. Vuonna 1892 kolera surmasi 8 605 kaupunkilaista. Hampuri jouduttiin ajoittain eristämään ympäristöstään taudin leviämisen ehkäisemiseksi. Satamatyöläisten lakko 1896 laajeni yksitoistaviikkoiseksi yleislakoksi, johon otti osaa enimmillään kuutisentoista tuhatta ihmistä. Vastoinkäymisistä huolimatta Hampurin uusrenessanssinen raatihuone valmistui 1897. Palatsimaisen rakennuksen mitat ovat 111 × 70 m ja sen torni kohoaa 112 metrin korkeuteen.
1900-luku
pienoiskuva|vasen|Hampurin pommitukset [[toinen maailmansota|toisen maailmansodan aikana video. ]]
Kansallissosialistien noustua valtaan vuonna 1933 Hampurissa asui noin 19 400 juutalaista. Seuraavien neljän vuoden aikana noin puolet heistä muutti pois tai karkotettiin. Useimmat synagogat tuhottiin 1938. Hampuriin jääneistä juutalaisista 8 877 murhattiin toisen maailmansodan (1939–1945) aikaisilla kansallissosialistien keskitysleireillä. Vuonna 1945 juutalaisia oli jäljellä 647. Hampurin kaupunkia laajennettiin vuonna 1937, jolloin siihen liitettiin naapurikaupungit Wandsbek, Harburg ja Altona.
Toisessa maailmansodassa Hampuri oli yksi liittoutuneiden keskeisistä ilmapommituskohteista. Kaupunki joutui kohteeksi sarjalle tuhoisia ilmahyökkäyksiä (Operaatio Gomorrah, 24. heinäkuuta – 2. elokuuta 1943). 28. heinäkuuta vastaisena yönä pommitukset johtivat yhtenäiseen tulimyrskyyn, jossa sai surmansa noin 42 000 siviiliä. Hampurin kantakaupungissa ei ole juuri säilynyt rakennuksia toista maailmansotaa edeltävältä ajalta. Vain noin viidesosa Hampurin 564 000:sta asunnosta säilyi vahingoittumattomana sodasta. Vanhan St. Nikolain kirkon raunioiden mustunut torni Hopfenmarkt-torin laidalla on jätetty sodan tuhojen muistomerkiksi.
Hampuri antautui brittijoukoille 3. toukokuuta 1945 ja kaupungista tuli osa brittien miehitysvyöhykettä. Ensimmäiset sodanjälkeiset vapaat vaalit järjestettiin 13. lokakuuta 1946, pormestariksi valittiin sosiaalidemokraattien Max Brauer. Vuonna 1949 Hampurista tuli yksi vastaperustetun Saksan liittotasavallan osavaltioista. Seuraavat vuodet olivat voimakkaan jälleenrakentamisen aikaa. Vuosina 1946–1961 kaupungin väkiluku kasvoi 31 %. Perinteisten elinkeinojen – sataman ja laivanrakennuksen – lisäksi Hampurin mediateollisuus kehittyi.
Tulvakatastrofissa 16. ja 17. helmikuuta 1962 kuoli kolmesataa ihmistä. Pohjanmereltä vyöryi myrskytuulen mukana vesimassoja, jotka mursivat patoja ja peittivät noin kuudesosan Hampurin pinta-alasta. Pelastustöitä johtanut Helmut Schmidt sai runsaasti kiitosta toimistaan. Tulvan seurauksena Elben patoja korotettiin. Uudet, kahdeksanmetriset padot estivät tulvinnan muun muassa vuosien 1976 ja 1990 myrskyjen yhteydessä.
1900-luvun puolivälin jälkeisistä uudisrakennuksista mainittakoon kaksitoista "Grindelkerrostaloa" (Grindelhochhäuser), jotka rakennettiin Eimsbüttelin kaupunginosaan 1950–1956, Hampurin valtionooppera (die Hamburgische Staatsoper) 1955, Hampurin yliopiston Auditorium Maximum (Audimax) ja "Filosofiantorni" (Philosophen-Turm, Phil-Turm) 1950-luvun lopussa ja 1960-luvun alussa sekä Unilever-Haus 1964. Heinrich-Hertz-Turm, 279-metrinen televisiotorni valmistui 1968. Fysiikan perustutkimukseen keskittynyt tutkimuskeskus Deutsche Elektronen-Synchrotron (DESY) perustettiin Hampurissa joulukuussa 1959.
1970-luvulla rakennettiin useita ostoskeskuksia, kuten Hamburger Straße ja Alstertal Einkaufszentrum. Saksan ensimmäinen kongressikeskus, Congress Center Hamburg avattiin huhtikuussa 1973. Keskuksen maamerkkinä on 120-metrinen Radisson Blu Hotel Hamburgin tornitalo. Alsterschwimmhalle ("Schwimmoper"), uimahalli Hohenfelden kaupunginosassa, avattiin niin ikään 1973. Uusia asuinalueita olivat muun muassa Osdorfer Born, Steilshoop ja Mümmelmannsberg. Yli 3,6 kilometriä pitkä vinoköysisilta Köhlbrandbrücke valmistui syyskuussa 1974. Elben alitse alettiin rakentaa uutta tunnelia vuonna 1968. Se valmistui tammikuussa 1975. Tunneli välittää BAB 7:n liikennettä.
Hampurin satamasta tuli Euroopan merkittävin konttiliikenteen keskus 1980-luvulla. Itä-Euroopan vapautuminen kommunistivallasta edisti edelleen sataman kehitystä. Lisäksi Hampuri vahvisti asemaansa tiedonvälityksen ja musiikkitaiteen keskuksena.
2000-luku
Vuonna 2001 Hampurissa tapahtui historiallinen poliittisten voimasuhteiden keikahdus, kun CDU sai enemmistön osavaltion parlamenttiin. Siihen asti kaupunkia oli hallinnut lähinnä SPD. Helmikuussa 2008 Hampurissa muodostettiin Saksan ensimmäinen osavaltiotason koalitio CDU:n ja vihreiden kesken. Vuonna 2011 SPD sai jälleen enemmistön parlamenttiin.
Väestö
pienoiskuva|Harburgin alueella sijaitseva Marmstorf on Hampurin eteläisimpiä kaupunginosia.
Sodat ovat heiluttaneet Hampurin väkilukua rajusti. Ranskalaisten joukkojen miehittäessä kaupunkia 1810-luvulla asukasmäärä laski alle puoleen. Ensimmäisen maailmansodan aikana asukasluku painui huomattavasti alle miljoonan, rajapyykki oli ylitetty 1912. Ennen 1920-luvun vaihdetta luku oli noussut jälleen yli miljoonaan. Toisen maailmansodan kynnyksellä Hampurin väkiluku oli yli 1,7 miljoonaa. Sodan aikana se laski alle miljoonan asukkaan, ja ylitti heti sodan jälkeen miljoonan asukkaan rajan. Sotaa edeltänyt väestömäärä saavutettiin 1953.
Hampurin väkiluku saavutti tähänastisen huippunsa – 1,9 miljoonaa – vuonna 1964. Kuolleisuutta alempi syntyvyys ja muuttotappio esikaupunkeihin pudottivat väkiluvun 1,6 miljoonaan vuoteen 1986 mennessä. Sittemmin väkiluku on taas noussut: vuodesta 1986 vuoteen 2010 se kasvoi 13,7 % (215 181 henkeä). Taulukossa asukasluku on ilmoitettu kulloisenkin aluejaon mukaan.
¹ Väestönlaskenta
Politiikka
Hampurin pormestari on vuodesta 2018 ollut SPD-puolueen jäsen Peter Tschentscher. Kaupungissa toimi elokuun 2013 loppuun asti Suomen pääkonsulaatti.
Talous
Hampurin varallisuus perustuu sen satamaan. Sen ansiosta se on Saksan suurimpia kauppakaupunkeja. Lisäksi kaupungissa on merkittävää teollisuutta, missä jalostetaan tuotuja raaka-aineita. Niissä valmistetaan koneita, tekstiilejä ja kumia. Lisäksi Hampurissa on öljynjalostamoja, kemiallista teollisuutta sekä telakoita.
Urheilu
pienoiskuva|[[Hamburger SV pelaa kotiottelunsa Volksparkstadionilla.]]
Jalkapallo
Hampuri on jalkapalloseurojen Hamburger Sport-Verein (HSV) ja FC St. Pauli kotikaupunki. HSV voitti 1983 Euroopan cupin (nykyisen Mestarien liigan edeltäjän) lyömällä Juventuksen Ateenassa 1–0. Tunnetuimpia HSV:n pelaajia ovat olleet Uwe Seeler ja Kevin Keegan. FC St. Pauli nousi kauden 06/07 päätteeksi 2. Bundesliigaan ja pääsi jo Bundesliigaan kaudeksi 10/11.
Jääkiekko
Jääkiekkoseura Hamburg Freezers perustettiin vuonna 2002. Sen kotiareenana toimii samana vuonna rakennettu monikäyttöinen Barclaycard Arena, joka sijaitsee Bahrenfeldin kaupunginosassa. Seura pelaa Saksan ylimmällä sarjatasolla, DEL-liigassa. Toukokuussa 2016 Freezersin omistajatahona toimiva amerikkalainen Anschutz Entertainment Group ilmoitti ettei se hae lisenssiä alkavalle kaudelle ja lakkauttaa toiminnan taloudellisesti kannattamattomana.
Salibandy
Hampuri on myös läntisen Saksan suurin salibandykaupunki, muun muassa Hampurin yliopiston ansiosta. Paikallinen joukkue on ETV Hamburg, Eimsbüttelin kaupunginosasta. ETV Hamburg pelaa maan pääsarjassa, eli Salibandyn Bundesligassa ollen koko Hampurin toiseksi suurin urheiluseura. Joukkue on tyypillisesti pitänyt kokoonpanossaan yhtä tai kahta suomalaispelaaja kausittain. Seuran naisten joukkue on saavuttanut hopeaa Saksan Cupissa Suomalaisvalmentaja Iiro Nahkamäen alaisuudessa vuonna 2012.
Musiikki
Hampurin musiikkimaineeseen kuuluu The Beatlesin kansainvälisen uran alku 1960-luvun alussa. Yhtye vieraili kaupungissa useasti vuosina 1960–62. Esiintymispaikat olivat St. Paulin kaupunginosassa kuuluisalla Reeperbahn-kadulla ja sen poikkikadulla Große Freiheitilla. Yhtye soitti seuraavissa paikoissa: Indra ja Kaiserkeller (1960), Top-Ten (1961) ja Star-Club (kolme kiinnitystä vuoden 1962 aikana). Esiintymiset kestivät useita viikkoja kerrallaan ja yhtye soitti vuorotellen muiden kanssa useita kertoja illassa. Suomen iskelmämusiikissa Hampuri on tunnetuimmin esillä Irwin Goodmanin laulussa St. Pauli ja Reeperbahn (joka oli Syksyn Sävel -laulukilpailun voittaja 1970).
Viime aikoina Hampuri tunnetaan muun muassa suosituimpien saksalaisten hip-hop-esiintyjien esiintymispaikkana. Hampurissa vaikuttaa laaja vaihtoehto- ja punkmusiikkiscene, joka kokoontuu vallatun Rote Flora -teatterin ympärillä Sternschanzen alueella. Myös eräät Kraftwerk-yhtyeet muusikot ovat Hampurista.
Metalliyhtyeistä Hampurista kotoisin ovat esimerkiksi melodista suuntausta edustavat Helloween ja Gamma Ray.
Museoita
Museoita Hampurissa:
Tapahtumia
Satamakaupunkina Hampurin historia on keskittynyt pitkälti sen sataman ympärille. Hampurissa järjestetään keväisin maailman suurimmat satamajuhlat eli sataman syntymäpäivät. Sataman katsotaan saaneen alkunsa 7. toukokuuta 1189, jolloin Hampurista tuli vapaakaupunki ja sen asukkaille myönnettiin tullioikeudet Elbejoelle. Syntymäpäiviä juhlitaan joka vuosi toukokuussa muutamien päivien ajan, jolloin saksalaisia ja ulkomaisia purjeveneitä ja sotalaivoja saapuu Hampurin satamaan. Vuonna 2008 juhlittiin sataman 819. syntymäpäivää noin 1,5 miljoonan kävijän voimin.
Luominen (oratorio)
thumb|Oswalt Kreuselin kuvaus luomisesta 1500-luvun lopusta. Luominen on Joseph Haydnin säveltämä oratorio. Teos on musiikillinen kuvaus luomiskertomuksesta, ja sitä pidetään usein Haydnin mestariteoksena.
Haydn sävelsi Luomisen vuosien 1796 ja 1798 välillä. Säveltäjä oli tehnyt ennen sitä matkoja Englantiin ja ollut hyvin vaikuttunut kuulemistaan esityksistä suurista oratorioista. Kuullessaan Händelin Messias-oratorion esityksessä Hallelujah-osuuden Haydn henkäisi ystävälleen "Hän on suurin säveltäjä". Siihen asti Haydn oli pitänyt ystäväänsä Mozartia mestarina. Haydn sai inspiraatiota Luomisen säveltämiseen, ja halusi säveltää jotain kestävää. Teos kantaesitettiin huhtikuussa 1798 Wienissä. Haydn oli tuolloin 66-vuotias.
Paroni van Swieten laati tekstin oratorioon ja käytti siihen kolmea lähdettä: Genesistä ja Psalmien kirjaa Raamatusta sekä John Miltonin eeposta Kadotettu paratiisi. Libretto käännettiin saman tien englanniksi, mutta ensimmäistä käännöstä ei pidetä kielellisesti erityisen hyvänä. Haydn kuitenkin tarkoitti teoksen esitettäväksi englanniksi silloin, kun ollaan englanninkielisessä maassa.
Luominen on sävelletty orkesterille, kuorolle ja laulusolisteille. Teoksessa käytetään paljon sävelmaalailua: esimerkiksi oratorion alkusoitossa, jonka otsikkona on ”Kaaoksen esittely”, Haydn käyttää dissonoivia sointuja ja ensimmäiset sävelet ovat enemmänkin fraasien fragmentteja kuin pidempiä melodioita. Myöhemmin teoksen aikana, erityisesti resitatiiveissa, orkesteri jäljittelee mitä erilaisimpien luonnonilmiöiden ja eläinten ääniä ja tunnelmia.
Normaalisti teos kestää vähän alle kaksi tuntia. Se on jaettu kolmeen osaan. Viimeisessä osassa basso ja sopraano ovat Aadam ja Eeva. Sitä aiemmin solistit on nimetty enkeleiden mukaan, jotka ikään kuin kertovat luomisen etenemisestä (Gabriel on sopraano, Uriel tenori ja Rafael basso). Teos on tarkoitettu kolmen solistin esitettäväksi, vaikka joskus Aadam ja Eeva saavat omat solistinsa.
Levytyksiä
Teoksen tunnetuin levytys on Herbert von Karajanin 1960-luvun lopulla johtama levytys Deutsche Grammophon -yhtiölle, jossa solisteina piti alun perin olla Fritz Wunderlich, Gundula Janowitz ja Walter Berry. Wunderlich kuitenkin kuoli kesken levytysten, ja Werner Krenn hoiti hänen levyttämättä jääneet kolmen solistin osuudet ja resitatiivit, ja Dietrich Fischer-Dieskau otti Aadamin osiot esitettäväkseen.
Pau Ribas
Pau Ribas Tossas (s. 2. maaliskuuta 1987 Barcelona) on espanjalainen koripalloilija, joka edustaa Liga ACB:ssa pelaavaa FC Barcelonaa ja Espanjan koripallomaajoukkuetta. Pelipaikaltaan 196-senttinen ja 95-kiloinen Ribas on pelintekijä.
Seurajoukkueura
Ribas aloitti uransa Joventut Badalonassa, jota hän edusti vuodet 2005-2009. Vuonna 2006 hän voitti seuran kanssa EuroChallengen ja vuonna 2008 ULEB Eurocupin. Vuodet 2009-2012 Ribas pelasi niin ikään Liga ACB:ssa, Saski Baskonian riveissä. Vuonna 2010 hän voitti liigamestaruuden. Vuonna 2012 Ribas siirtyi Valencia BC:hen. Hän edusti seuraa vuoteen 2015 asti pelaten 86 ottelua, joissa syntyi 862 pistettä. Vuonna 2014 hän oli toistamiseen mukana voittamassa ULEB Eurocupia.
Heinäkuussa 2015 Ribas siirtyi Liga ACB:n FC Barcelonaan.
Muuta
Ribas on kirjoittanut politiikka-artikkeleita nationalistiseen katalonialaislehteen Ara. Hän on katalonialainen.
Seurajoukkuetasolla
Joventut Badalona
Saski Baskonia
Valencia BC
Maajoukkuetasolla
Espanja
Emmanuel Lévinas
Emmanuel Lévinas (myös Levinas; alk. Emmanuelis Levinas; 12. tammikuuta 1906 (J: 30. joulukuuta 1905) Kaunas, Venäjän keisarikunta – 25. joulukuuta 1995 Pariisi, Ranska) oli liettualaissyntyinen ranskalainen filosofi. Hän kehitti oman fenomenologisen näkemyksensä, joka jatkaa Edmund Husserlin ja Martin Heideggerin fenomenologiaa ja liittyy samalla juutalaiseen perinteeseen. Erityisen tunnettuja ovat Lévinasin kuvaus etiikasta ja siihen liittyvä toiseuden ja kasvojen käsitys.
Moskovan puolustuslinja
Moskovan puolustuslinja tai Moskovan puolustusalue oli Puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka toimi Moskovan kaupungin viimeisenä puolustuslinjana. Se muodostui kolmesta sisäkkäisestä rintamalinjasta kaupungin ympärillä.
Emmanuel Lévinas
Elämä
Emmanuel Levinas syntyi 12. tammikuuta 1906 juutalaiseen perheeseen Kaunasissa, Kaunasin kuvernementissa, nykyisen Liettuan alueella. 1920-luvulla hän ryhtyi opiskelemaan filosofiaa Strasbourgin yliopistossa, Ranskassa.
Vuonna 1930 Lévinas sai Ranskan kansalaisuuden. Toisen maailmansodan aikana hän toimi Ranskan armeijassa saksan ja venäjän kielen tulkkina. Vuonna 1940 hän joutui saksalaisten vangiksi, mutta vältti tuhoamisleirin sotavankistatuksensa ansiosta. Sen sijaan Lévinasin kaikki muut sukulaiset, vaimoa ja tytärtä lukuun ottamatta, surmattiin. Sodan jälkeen Lévinasista tuli Pariisissa toimivan juutalaisen opettajankoulutuslaitoksen johtaja.
Vuonna 1963, 57-vuotiaana, Lévinas sai professuurin Poitiers'n yliopistosta. Vuonna 1967 hän siirtyi Nanterren yliopistoon ja vuonna 1973 Sorbonneen. Lévinas jäi eläkkeelle vuonna 1976. Levinas on siinä mielessä poikkeuksellinen filosofi, että hän kirjoitti merkittävimmät työnsä yliopistomaailman ulkopuolella ja sai akateemista mainetta vasta lähellä eläkeikää.
Filosofia
Lévinasin filosofiset vaikutteet ovat laaja-alaisia ja omaperäisiä. Juutalaisen perinnön ja Raamatun lisäksi siihen ovat vaikuttaneet venäläiset klassiset kirjailijat, kuten Aleksandr Puškin ja Nikolai Gogol sekä erityisesti Husserlin ja Heideggerin fenomenologia.
Lévinasin suhtautuminen Heideggeriin on kahtiajakoinen. Toisaaltä hänen mielestään
Toisaalta Heidegger ei ole koskaan Lévinasin silmissä saanut anteeksi osallisuuttaan kansallissosialismiin.
Lévinasin filosofian ydin ja ensimmäinen filosofia, se mistä kaikki lähtee liikkeelle, on etiikka, ei metafysiikka, kuten aristotelisessa perinteessä on esitetty. Tämä ei kuitenkaan tarkoita etiikkaa tavanomaisessa merkityksessä, jossa pyritään oikeuttamaan tietyt teot. Filosofian historiaa on Lévinasin mukaan hallinnut pyrkimys totaliteettiin ja hallintaan, jossa tietty "samuus" hallitsee kaikkea jättämättä ulkopuolelle mitään. Tämän murtamiseksi on löydettävä tapa tarkastella suhdetta toiseen tavalla, jossa toinen säilyttää toiseutensa. Peruskysymys on, miten minun olemassaoloni oikeuttaa itsensä ja asemansa toisiin nähden. Vastaus tähän saavutetaan toteamalla toiseuden yhteismitattomuus itseen nähden.
Toiseuden lisäksi keskeinen teema Lévinasin etiikassa on kasvojen merkitys. Kasvot edustavat ihmisessä riisutuinta itseä, haavoittuvuutta ja kontrollin puutetta, toisin kuin arvoasemamme, tapamme pukeutua tai se mitä passiin on kirjoitettu. Katsoessamme toisen ihmisen kasvoja olemme välittömästi vastuussa hänestä, koska se on luonnollinen tapa tunnistaa toiseus itseoikeutettuna, ei ainoastaan oman totaliteettimme ja hallintamme välineenä. Vastuu menee jopa niin pitkälle, että Lévinas allekirjoittaa täysin Fjodor Dostojevskin Karamazovin veljesten lausuman:
Näin ei ole siksi, että jokin asia olisi suoranaisesti minun syytäni, vaan koska omalla "samuudellani" on automaattisesti toisten kasvoja katsoessa totaalista vastuuta kaikista ja kaikesta. Minällä on aina enemmän vastuuta kuin toisella — tässä on Lévinasin etiikan ydin.
Ángelos Charistéas
Ángelos Charistéas (, s. 9. helmikuuta 1980 Sérres, Kreikka) on kreikkalainen jalkapalloilija, joka edusti urallaan Kreikassa Arisia, Athinaikosia ja Panetolikosia, Alankomaissa Ajaxia ja Feyenoordia, Ranskassa AC Arlesia, Saksassa Werder Bremeniä, Nürnbergiä, Bayer Leverkusenia ja Schalkea sekä Saudi-Arabiassa Al-Nassria.
Kreikan maajoukkueessa Charistéaksen ensimmäinen peli oli 28. helmikuuta 2001 pelattu Kreikka–Venäjä (3–3). Hän pelasi kaikkiaan 88 maaottelua ja teki niissä 25 maalia. Vuoden 2004 EM-kilpailuissa Portugalissa Charistéas puski loppuottelussa Ángelos Basinásin antamasta kulmapotkusta Kreikalle 1–0-voittomaalin Portugalista. Hän teki turnauksessa maalin myös alkulohko-ottelussa Espanjaa ja puolivälierässä Ranskaa vastaan. EM-kilpailuissa 2008 hän pelasi täyden ajan Kreikan kaikissa kolmessa ottelussa ja teki viimeisessä niistä Espanjaa vastaan Kreikan ainoan maalin koko turnauksessa. MM-kilpailuissa 2010 hän pelasi yhden ottelun.
Nadežda Tšižova
Nadežda Vladimirovna Tšižova (, s. 29. syyskuuta 1945 Usolje-Sibirskoje) on entinen neuvostoliittolainen kuulantyöntäjä ja olympiavoittaja. Hän voitti ensimmäisenä naisena yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa saman lajin kultaa neljissä peräkkäisissä kisoissa.
Siperiassa syntynyt Tšižova voitti tyttöjen kuulantyönnön Euroopan-mestaruuden vuonna 1964. Ensimmäisen aikuisten arvokisavoittonsa hän saavutti Budapestin EM-kilpailuissa 1966, joissa hänen voittotuloksensa oli 17,22 m. Vuoden 1968 huhtikuussa hän työnsi ensimmäisen maailmanennätyksensä 18,67 m, ja puoli vuotta myöhemmin Méxicon olympialaisissa hän saavutti olympiapronssia tuloksella 18,19 m. Toukokuussa 1969 hän valtasi maailmanennätyksen takaisin olympiavoittaja Margitta Gummelilta ja 13. heinäkuuta 1969 hän työnsi Chorzówissa tuloksen 20,09 m ylittäen ensimmäisenä naiskuulantyöntäjänä 20 metrin rajan. Gummel otti ennätyksen hetkeksi takaisin itselleen, mutta Ateenan EM-kilpailuissa Tšižova paransi ME-tulosta 20,43:een ja voitti toisen Euroopan-mestaruutensa.
Vuonna 1971 Tšižova voitti kolmannen Euroopan-mestaruutensa Helsingin kisoissa tuloksella 20,16 m ja sivusi pari viikkoa myöhemmin ME-tulostaan. Vuoden 1972 keväällä ennätys parani 20,63:een, ja Münchenin olympialaisissa hän voitti kultaa kaikkien aikojen ensimmäisellä 21 metrin ylityksellä (21,03 m). Vielä vuonna 1973 hän paransi maailmanennätystä ensin lukemiin 21,20 m ja sitten Varnassa 29. syyskuuta lukemiin 21,45 m. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän voitti neljännen maanosamestaruutensa tuloksella 20,78 m. Hänen viimeiseksi arvokisamitalikseen jäi olympiahopea Montréalissa 1976 tuloksella 20,96 m.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Tšižova voitti viisi kultamitalia, yhden hopean ja yhden pronssin. Prahassa 1967 voittotulos oli 17,44 m, Madridissa 1968 18,18 m, Wienissä 1970 18,60 m, Sofiassa 1971 19,70 m ja Grenoblessa 1972 19,41 m. Göteborgissa 1974 hän sijoittui Helena Fibingerován takana toiseksi tuloksella 20,62 m. Dortmundissa 1966 hän sai pronssia tuloksella 16,95 m.
Naamioleiju
Naamioleiju (Artamus personatus) on leijujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Naamioleijua tavataan suuressa osassa Australiaa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Xavier Carter
thumb|Xavier Carter vuonna 2006 Yhdysvaltain yliopisto-mestaruuskilpailuissa Xavier Carter (s. 8. joulukuuta 1985 Palm Bay, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen yleisurheilija, lajinaan pikajuoksu.
Carter valmistui Palm Bay Senior High Schoolista Floridan Melbournesta ja pääsi Louisianan osavaltionyliopistoon, missä hän oli tähti sekä yleisurheilun että amerikkalaisen jalkapallon joukkueessa. Vuoden 2006 yliopistojen mestaruuskisoissa (NCAA) hän voitti ensimmäisenä ihmisenä sitten Jesse Owensin mestaruuden neljällä matkalla. Voitot 100 ja 400 metrillä tulivat kaiken lisäksi samana päivänä. Menestyksen innoittamana hän jätti opinnot sivummalle ja rupesi ammattilaiseksi. Nykyään hänen agenttinaan toimii Total Sports Management -tallin Mark Block, Žanna Blockin aviomies ja valmentaja.
Lappalaiset suomalaisessa kansanperinteessä
Suomalaisessa kansanperinteessä lappalaiset olivat erämaaseutujen asukkaita, ehkä saamelaisia.
Xavier Carter
11. heinäkuuta 2006 Carter juoksi Lausannen Athletissima-illassa 200 metriä aikaan 19,63 s, joka oli tuolloin toiseksi paras kyseisellä matkalla koskaan juostu aika. Hän paransi ennätystään 0,39 sekuntia.
Lappalaiset suomalaisessa kansanperinteessä
Ei ole kuitenkaan varmaa, että suomalaisten tarujen lappalaisilla olisi viitattu aina nimenomaan saamelaisten esi-isiin. Sana Lappi saattoi vanhastaan tarkoittaa lähinnä syrjäisessä sisämaassa olevaa paikkaa ja lappalaiset keitä hyvänsä, jotka siellä asustivat. Samaan tapaan kutsuttiin terän syrjää lappeeksi. Syrjäinen Lappi oli ehkä keskeisen rintamaan vastakohta. Yhteisöt saattoivat kutsua erämaiksi niitä osia Lappia, jotka olivat yhteisön vakiintunutta eränkäyntialuetta. Kuitenkaan sanat lappi ja lappea eivät ole minkäänlaisessa luonnollisessa johtosuhteessa toisiinsa – suomen kielessä ei ole johdinaineksia, joiden perusteella sanat voisivat liittyä toisiinsa. Siksi onkin perusteltu lappi-sanan ja nimityksen skandinaavista laina-alkuperää (< muinaisruotsin lappir, joka olisi puolestaan käännös saamelaisten harvinaisesta omakielisestä nimityksestä).
Historiantutkija Jukka Korpelan mukaan keskiajan kirjallisissa lähteissä "lappalaiset" oli yleisnimitys erämaaseutujen asukkaille, jotka eivät todellisuudessa olleet kielellisesti, kulttuurisesti tai elinkeinoiltaan yhdenmukaista joukkoa. Kuitenkin saamelaisperäistä paikannimistöä ja lainasanastoa tunnetaan eteläisintä Suomea myöten, ja lappi/lappalainen on ainoa nimitys, joka on Suomessa riittävän laajalti tunnettu sopiakseen muinaisten saamelaisten nimitykseksi. Sanan merkityksen hämärtyminen liittyneekin vasta siihen aikatasoon, kun suomalaisheimot keskiajalla levisivät pohjoiseen päin assimiloiden itseensä näitä lappalaisia.
Karjalassa pohjoisempana asuvia ihmisryhmiä on nimitetty lappalaisiksi aivan viime aikoinakin, vaikka nämä eivät saamelaisia olekaan. Esimerkiksi lyydiläiset kutsuvat pohjoispuolellaan asuvia eteläkarjalaisia lappalaisiksi. Vienalaiset erottivat kaksi eri Lappia. Nykyisin Lappina tunnettua aluetta he kutsuivat nimellä Tulilappi, ja siellä asuvat saamelaiset tunnettiin "tulilappalaisina". Lapiksi he taas kutsuivat Vienassa ja jonkin verran Vienasta itään ja pohjoiseen sijaitsevia eränkäyntialueitaan. Suomessa saamelaiset on tunnettu myös tuhkalappalaisina, erotuksena muista lappalaisiksi kutsutuista. Suomalaisessa tarustossa lappalaiset ovat olleet monien alueiden aikaisempia asuttajia samaan tapaan kuin hiidet, jättiläiset ja jatulit. Lappalaisten ja taruolentojen on oletettu paenneen sisämaahan ja korpiin leviävän suomalaisasutuksen tieltä yhä syrjäisemmille alueille. Toisaalta pieniksi arveltuja lappalaisia on katsottu edeltäneen isokokoisten jatuleiden kansan. Kertomuksia jättikokoisista alkuasuttajista tiedetään myös saamelaisilta, skandinaaveilta ja muiltakin.
Lappalaisten ja taruolentojen avulla on selitetty muun muassa röykkiöhautojen syntyä. Lappalaisen tekemä kivikasa on ollut esimerkiksi lapinröykkiö. Lappalaisten ja taruolentojen on myös on arveltu jättäneen aarnihautoihin aarteitaan lähtiessään alueelta. Nämä ovat saattaneet asettaa loitsun, että aarteet saisi ylös vain tietyt tunnusteot tekemällä tai vain tiettyyn aikaan.
Lappalaisten katsottiin olevan voimakkaita velhoja ja taikojia. Lappalaisilla oli kyky tenhota, lumota ja hallita ihmisiä taikuudella. Pelottavimpia olivat ehkä lapinnoidat, jotka saattoivat sairastuttaa karjan tai viedä riistan. Tietynlaista kiputilaa kutsuttiin noidannuoleksi, sillä arveltiin, että sen aiheutti näkymätön nuoli, jonka oli ampunut jousellaan lapinnoita.
Lappalaisten lisäksi pohjoisen suunnalla on kerrottu asuneen yhtä lailla taikuuteen kykenevän Pohjolan väen. Nämä kaksi myyttistä kansaa on toisinaan myös käsitetty yhdeksi. Pohjola tosin sijaitsi ehkä vielä kauempana, aivan äärimmäisessä pohjoisessa, ja oli Lappiakin myyttisempi paikka.
Eräiden kertomusten mukaan lappalaiset olivat läsnä jo maailman syntyessä. Lappalainen, toisinaan Joukahaiseksi mainittu, vihasi Väinämöistä, yhtä arvostetuimmista myyttisistä sankareista, ja ampui tämän mereen. Lintu muni munansa meressä ajelehtivan Väinämöisen polvelle. Linnun munat tuhoutuivat, ja niistä syntyi maailmankaikkeus. On muitakin kertomuksia Väinämöisen ja saman lappalaisen yhteenotoista. Joidenkin tulkintojen mukaan tässä voisi olla taustalla käsitys, että maailma on syntynyt kahden vastavoiman ottaessa yhteen.
Kertomuksissa suhtautuminen on toisinaan ollut myös myönteisempää; lappalaisten käsityötaitoa ja taikuuttakin, silloin kun sitä käytettiin hyvään, on arvostettu. Lappalaisten taikakykyjä sekä pelättiin että arvostettiin. Suomalaistenkin kerrotaan käyneen lappalaisten opissa. Joitakin tarinoita seka-avioliitoista lappalaisten kanssa on säilynyt, esimerkiksi taruhenkilö Kirmukarmun kerrottiin avioituneen Sinivuokko-nimisen lappalaisnaisen kanssa.
Lähteet
www.muinaiskyrö.com
Kelsos
Kelsos (100-luku) oli antiikin kreikkalainen platonilainen filosofi, joka tunnetaan kristinuskon vastustajana. Hänet tunnetaan lähes pelkästään teoksestaan Todellinen oppi, joka on säilynyt katkelmina Origeneen Kelsosta vastaan suunnatussa teoksessa Kelsosta vastaan (Contra Celsum, 248).
Elämä
Kelsos vaikutti toisen vuosisadan jälkimmäisellä puoliskolla. Hänen henkilöhistoriastaan tiedetään vain vähän: Hän eli keisari Marcus Aureliuksen aikana, hänen kirjallinen toimintansa sijoittuu vuosien 175 ja 180 väliin, ja hän kirjoitti teoksensa Todellinen oppi poleemisena kirjoituksena kristinuskoa vastaan. Tuolta ajalta tunnetaan useita samannimisiä henkilöitä, jotka esiintyvät kristinuskon vastustajana. Kyseessä oleva Kelsos oli todennäköisesti Lukianoksen ystävä. Jotkut ovat kuitenkin epäilleet tätä, koska Origeneen mukaan Lukianoksen ystävä oli epikurolainen, mutta teoksen Todellinen oppi kirjoittaja vaikuttaa seuraavan Platonia ja mahdollisesti Filonia.
Yleisesti oletetaan, että Kelsos oli kreikkalainen tai roomalainen. Hänen tietämyksensä juutalaisesta uskonnosta sekä egyptiläisestä ajattelusta ja tavoista ovat saaneet jotkut historioitsijat ajattelemaan, että hän vaikutti valtakunnan itäisissä osissa. Toiset taas uskovat hänen saaneen tietonsa matkustelemalla tai oleilemalla Roomassa ulkomailta tulleen väestön seassa.
Aiemmin on usein ajateltu, että Kelsos olisi kirjoittanut teoksensa Roomassa, mutta teoksen sisäisen todistusaineiston perusteella se saattaa olla kirjoitettu Aleksandriassa. Tätä tukevat useat viittaukset Egyptin historiaan ja tapoihin. Vaikuttaa myös siltä, etteivät Kelsoksen juutalaiset ole läntisiä tai roomalaisia juutalaisia, vaan itäisiä, ja erityisesti sellaisia, jotka olivat omaksuneet Filonin ajatuksen Logoksesta.
Omalta uskonnolliselta kannaltaan Kelsos vaikuttaa olleen pohjimmiltaan agnostikko. Hänelle ei ollut juuri muuta uskontoa kuin Rooman valtakunta, sen keisari ja valtion uskonto. Hänen ajattelumaailmansa on tuon ajan eklektistä platonismia, ilman sen uskonnollista mielialaa. Hän on kirjoitustyyliltään terävä ja innokas, positiivinen ja looginen, ja yhdistelee skeptisismiin moraalisia tuomioita ja laajaa tietämystä erilaisista kansallisista uskonnoista ja mytologioista, joiden suhteellista arvoa hän arvostaa.
Kelsoksen kritiikki kristinuskoa kohtaan
Kelsos kirjoitti teoksensa Todellinen oppi noin vuonna 178. Teoksen ajoitusta auttaa viittaus keisarin hallintovirkamiehille antamaan määräykseen, jonka mukaan näiden on pidettävä silmällä kaikkea ylenmääräistä uskonollisuutta. Tämä määrys on annettu noin vuonna 176–177.
Teos oli jaettu kahteen osaan. Ensimmäisessä kristinuskon vastustajana esiintyy juutalainen keskustelun osanottaja, toisessa Kelsos puolestaan puhuu pakanallisen filosofian edustajana. Kelsos pilkkasi kristittyjä siitä, että he kannattivat sokeaa uskoa järjen sijasta.
Noin 60 vuotta teoksen kirjoittamisen jälkeen se sai Origeneen kirjoittamaan laajan teoksen Kelsosta vastaan Kelsoksen esityksen kumoamiseksi. Origenes on päälähde Kelsoksen ajatteluun. Hän lainaa teosta joskus suoraan, joskus taas parafraaseina, joskus taas pelkästään viittaa siihen; mutta kuitenkin toistaa kaikki Kelsoksen argumentit ja vastaa niihin. Noin kolmasosa teoksesta tunnetaan Origeneen sanasta-sanaan -lainauksina, ja vain noin kymmenesosa teoksesta on kadonnut. Myöhemmin kristinuskon vastaista kritiikkiä jatkoi kreikkalaisista filosofeista mm. Porfyrios.
Hyökkäyksen kohde
Kelsoksella oli laajat tiedot juutalaisuudesta ja juutalaisesta kirjallisuudesta, kuten Ensimmäisestä Mooseksen kirjasta ja Henokin kirjasta. Hän tunsi myös kristillisiä kirjoituksia, ja puhuu kristillisestä kirjoitusten kokoelmasta. Hän tunsi ainakin synoptiset evankeliumit, mutta ei välttämättä Johanneksen evankeliumia samassa määrin. Hän tunsi Paavalin ajatuksia, mutta ei välttämättä tämän kirjeitä.