cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eduskuntavaalit 1999
Kansanedustajat
Eduskuntapaikastaan luopuivat mm. SDP:n Reijo Lindroos, Keskustan Juhani Alaranta ja Mikko Pesälä, Kokoomuksen Minna Karhunen ja Kalevi Lamminen, Vasemmistoliiton Claes Andersson, sekä RKP:n Ole Norrback. Putoajiin taas kuuluivat SDP:n Markus Aaltonen, Arja Alho, Jukka Roos ja Kerttu Törnqvist, Keskustan Kauko Juhantalo, Aapo Saari ja Aino Suhola, Kokoomuksen Outi Siimes ja Anneli Taina, Vasemmistoliiton Terttu Huttu-Juntunen ja Jarmo Wahlström, RKP:n Raimo Tiilikainen, molemmat Nuorsuomalaisten edustajat Risto E. J. Penttilä ja Jukka Tarkka sekä Kirjavan puolueen Pertti "Veltto" Virtanen. Eduskuntaan palasivat mm. SDP:n Kari Urpilainen, sekä Keskustan Sirkka-Liisa Anttila, Markku Laukkanen, Markku Rossi ja Mirja Ryynänen. Neljä vuotta sitten pudonnut ympäristöministeri, Vihreiden Pekka Haavisto ei onnistunut paluuyrityksessään. Ehdokkaina olleita, valitsematta jääneitä julkisuuden henkilöitä olivat mm. Timo T. A. Mikkonen ja Satu Procopé (Kesk.), Jarkko Laine ja Aira Samulin (Kok.), Kerstin Campoy ja Miina Äkkijyrkkä (Rem.), Juha Föhr (RKP) ja Anna Tulusto (Vas.).
Vasemmistoliiton kansanedustaja Jorma Vokkolainen kuoli kesken vaalikauden talvella 2001 ja hänen tilalleen tuli eduskunnasta pudonnut Iivo Polvi. Myös RKP:n ensimmäisen kauden kansanedustaja Rainer Erlund kuoli keväällä 2000 ja hänen tilalleen nousi varasijalta aikaisemman kansanedustajan ja ministerin Kristian Gestrinin tytär, maatalous- ja metsätieteiden maisteri Christina Gestrin. Tasavallan presidentiksi valitun SDP:n Tarja Halosen tilalle kansanedustajaksi tuli maaliskuun alussa 2000 aiemminkin eduskunnassa ollut Ilkka Taipale.
Puoluerekisteristä poistetut puolueet
Vaalien jälkeen, 12. huhtikuuta, puoluerekisteristä poistettiin neljä puoluetta, jotka eivät olleet saaneet yhtäkään ehdokastaan eduskuntaan kaksissa peräkkäisissä vaaleissa. Nämä puolueet olivat Liberaalinen Kansanpuolue, Luonnonlain puolue, Suomen Eläkeläisten Puolue ja Vapaan Suomen Liitto. LKP ja VSL palasivat myöhemmin rekisteriin uusilla nimillä Liberaalit ja Itsenäisyyspuolue. Nuorsuomalaiset lopettivat toimintansa ja puolue poistettiin omasta hakemuksestaan puoluerekisteristä kesällä 1999.
Remonttiryhmän puheenjohtaja ja ainoa kansanedustaja Risto Kuisma palasi vaalikauden aikana keväällä 2001 SDP:hen, josta hän oli eronnut vuonna 1997. Remonttiryhmä lopetti toimintansa ja poistettiin omasta hakemuksestaan puoluerekisteristä vuoden 2001 lopussa.
Iittalan musiikin kesä
Iittalan musiikin kesä ry on vuonna 2017 perustettu yhdistys. Yhdistyksen pääasiallinen tehtävä on järjestää Iittalan musiikkijuhlia.
Yhdistyksen hallitukseen kuuluu Tuomas Nikkanen (musiikkijuhlien taiteellinen johtaja), Riitta Muikku-Piirainen (musiikkijuhlien toiminnanjohtaja), Anne Laatikainen, Veli-Matti Alarto, Hillevi Kaarlenkaski sekä varajäsenet.
Yhdistys järjesti musiikkijuhlat ensimmäisen kerran kesällä 2017.
Yhdistys tilasi hämeenlinnalaiselta säveltäjä Sampsa Ertamolta v.2017 kamarioopperan Yllätä ikuinen virta Toivo Kuulan elämästä juhlistamaan Toivo Kuulan kuoleman satavuotisjuhlavuotta. Teos saa kantaesityksensä kesän 2018 musiikkijuhlille Iittalassa.
Lähteet
http://iittalanmusiikinkesa.fi/
Yahya ibn Muhammad
Yahya ibn Muhammad eli Yahya I (848-864) oli Keski-Marokkoa hallitsevan Idrisidi-dynasatian kuudes kuningas vuosina 848-864. Hän seurasi isäänsä Muhammad ibn Idrisia kuninkaana. Yahyan hallituskausi merkitsi valtakunnan laajenemista ja vahvistumista. Fèsistä tuli yksi maailman loisteliaimmista valtioista ja kaupunkiin virtasi oppineita muhamettilaisia. Sinne perustettiin hänen hallituskautenaan maailman vanhin yliopisto Jami'at al-Qarawiyyin vuonna 859.
Kalifin seuraaja oli hänen poikansa Yahya ibn Yahya eli Yahya II (864-874).
Älä pelkää pimeää
Älä pelkää pimeää (Don’t Be Afraid of the Dark) on vuoden 2010 kauhuelokuva, jonka ohjasi Troy Nixey. Se syntyi yhdysvaltalais-meksikolais-australialaisena yhteistyönä. Elokuva perustuu 1970-luvun televisioelokuvaan Pimeyden oliot (1973). Siinä nuori tyttö muuttaa isänsä ja tämän tyttöystävän luo ja huomaa, että talossa asuu muitakin olentoja.
Vastaanotto
DVD-oppaan Pekka Suorsan mielestä elo­kuva on alkupuo­lellaan melkoisen pelot­tava ja pystyy pitämään jännityksen yllä siitä eteenkinpäin, vaikka paljastaa kellarin salaisuuden jo melko pian. Video Hound -elokuvaopas kehuu esikoisohjaajaa ja lapsinäyttelijä Bailee Madisonia, mutta pitää elokuvaa kuitenkin varsin tavanomaisena kauhutarinana ja antaa kaksi ja puoli tähteä neljästä.
Cockatoo (saari)
thumb|Buccaneerin saariston kartta. Cockatoo on saari Buccaneerin saaristossa Länsi-Australian rannikolla lähellä Broomen kaupunkia. Saarella alettiin kaivaa rautamalmia vuonna 1951, ja BHP Billiton jatkoi kaivostoimintaa vuoteen 1984, jolloin kaikki merenpinnan yläpuolella ollut rautamalmi oli kerätty. Kaivostoiminta aloitettiin jälleen 1990-luvulla.
Jaksollinen desimaaliluku
Jaksollinen desimaaliluku on desimaaliluku, jonka desimaaleissa toistuu jokin numero tai numerosarja äärettömän monta kertaa peräkkäin. Jokainen jaksollinen luku on rationaaliluku. Jaksollista desimaalilukua merkitään vetämällä viiva toistuvan numeron tai numerosarjan yläpuolelle.
Murtoluvut jaksollisina desimaalilukuina
Kun supistettu murtoluku p/q muunnetaan desimaaliluvuksi, saadaan päättyvä desimaali­luku vain, jos nimittäjä q ei ole jaollinen muulla alku­luvulla kuin 2 ja 5. Muussa tapauksessa saadaan aina päättymätön jaksollinen desimaali­luku, jossa jakson pituus voi olla enintään q - 1 numeroa. Niinpä esimerkiksi missä jakson pituus on kuusi numeroa. Jakso saattaa kuitenkin olla myös tätä lyhyempi, mutta jos q on alkuluku, jakson pituus on aina jokin q-1:n tekijä. Niinpä esimerkiksi
Jos q ei ole alkuluku, jakson pituus ei välttämättä ole q-1:n tekijä. Tosin esimerkiksi mutta missä jakson pituus 6 ei ole nimittäjän 77 tekijä.
Jaksollisen desimaaliluvun muuntaminen murtoluvuksi
Jaksollinen desimaaliluku, jossa jakso alkaa välittömästi desimaalipilkun jälkeen, voidaan muuntaa murtoluvuksi jakamalla jakso luvulla, jossa on yhtä monta yhdeksikköä kuin jaksossa on numeroita. Näin saatu murtoluku supistetaan, jos mahdollista. Esimerkiksi sillä murtoluku 153846/999999 voidaan supistaa tekijällä 76923, jolloin saadaan 2/13.
Edellä todettiin, että kun murtoluvun nimittäjä q on muu alkuluku kuin 2 tai 5, on siis jakson pituus aina jokin q-1:n tekijä. Tämä seuraa Fermat'n pienestä lauseesta. Luku, jossa on q-1 yhdeksikköä, voidaan nimittäin esittää muodossa, ja mainitusta lauseesta seuraa, että jos q on alkuluku, on jaollinen q:lla.
Odotettu hyöty
Odotettu hyöty on taloustieteessä hypoteesi siitä, miten agentit suhtautuvat satunnaisuutta tai epävarmuutta sisältäviin tilanteisiin. Hypoteesin mukaan agentit laskevat hyödyn odotusarvona mahdollisista tiloista eli painotettuna keskiarvona eri tilojen hyödyistä.
Ensimmäisenä odotetun hyödyn hypoteesin esitti kirjallisessa muodossa Daniel Bernoulli 1783. Hän käytti sitä Pietarin paradoksin ratkaisemiseen. John von Neumann ja Oskar Morgenstern esittivät vuonna 1944 odotetun hyödyn teorian formaalisti, jonka vuoksi käytetään myös nimitystä von Neumann–Morgenstern -hyöty.
Odotetun hyödyn hypoteesi on saanut runsaasti kritiikkiä osakseen, koska ihmisten käytös on osoittautunut ristiriitaiseksi yksinkertaisissa arpajaisissa. Käytös voi vaihtua riskiä kaihtavasta riskihakuiseksi kun sinänsä voittojen suuruutta ja todennäköisyyttä muutellaan. Allaisin paradoksi on tunnettu esimerkki odotetun hyödyn teorian ongelmista.
Agenttien käyttäytymisestä epävarmuuden vallitessa on kehitetty useita uudempia teorioita, jotka pyrkivät ratkaisemaan odotetun hyödyn teorian ongelmat. Näistä yksi esimerkki on Daniel Kahnemanin ja Amos Tverskyn vuonna 1979 kehittämä prospektiteoria.
Ilmajuuri
Luonnossa kasvavan kasvin ilmajuuret ottavat kosteutta ilmasta ja edistävät kasvin selviytymistä ja hyvinvointia. Ne voivat ulottua maahan asti ja juurtuessaan auttaa kasvia leviämään. Kun ilmajuuri ulottuu maahan asti, se toimii tavallisen juuren tavoin.
Ampumahiihdon maailmancup 2008–2009
Ampumahiihdon maailmancup 2008–2009 oli 32. ampumahiihdon maailmancup -kausi miehille ja 27. kausi naisille. Kausi alkoi Östersundissa 3. joulukuuta 2008 ja päättyi Hanti-Mansijskissa 29. maaliskuuta 2009.
Kauden kilpailuissa jaettiin maailmancupin pisteitä 40 parhaalle aikaisempien kausien 30 parhaan sijaan.
Katō Kiyomasa
Katō Kiyomasa (, 25. heinäkuuta 1562 – 2. elokuuta 1611) oli Sengoku-kaudella elänyt japanilainen daimio eli lääninherra, joka hallitsi Higon provinssia Kyūshūn saarella. Hän palveli Japanin yhdistänyttä sotilasdiktaattoria Toyotomi Hideyoshia ja osallistui komentajana tämän molempiin hyökkäyksiin Koreaan. Hideyoshin kuoltua valta siirtyi Hideyoshin nimittämälle viiden vanhemman neuvostolle, jonka oli määrä hallita nuoren Toyotomi Hideyorin aikuistumiseen asti. Neuvosto kuitenkin hajosi pian Ishida Mitsunarin ja Tokugawa Ieyasun johtamiin leireihin, joista jälkimmäiseen myös Kiyomasa liittyi. Kun Ieyasun liittouma voitti vastustajansa Sekigaharan taistelussa vuonna 1600, Kiyomasa sai haltuunsa entistä suuremman läänin. Hän pysyi koko loppuelämänsä uskollisena Hideyorille ja menehtyi mahdollisesti shōguniksi nousseen Ieyasun myrkyttämänä.
Varhaisvaiheet
Kiyomasa syntyi Nakamuran kylässä, missä hänet tunnettiin nimellä Toranosuke. Kiyomasan isä oli seppä, joka kuoli Kiyomasan ollessa kolmevuotias. 18-vuotiaana Kiyomasa liittyi samasta kylästä nousseen sotilasjohtaja Toyotomi Hideyoshin joukkoihin. Hän taisteli Hideyoshin rinnalla Shizugataken taistelussa vuonna 1583 ja sai palkkioksi 3 000 kokun läänityksen. Taistelussa keräämänsä menestyksen johdosta hän sai nimityksen yhdeksi Shizugataken seitsemästä keihäästä.
Kun Hideyoshista tuli kampaku kesällä 1585, Kiyomasalle myönnettiin hovititteli Kazue no Kami ja hänet nimitettiin Hideyoshin verotarkastajaksi. Lisäksi hänelle myönnettiin Hideyoshia vastustaneelle daimio Sasa Narimasalle kuulunut Kumamoton läänitys.
Korean taistelut
Kiyomasan ja Yukinagan välillä oli jo ennestään erimielisyyksiä, sillä vannoutuneena Nichiren-buddhalaisena Kiyomasa vihasi kristittyjä. Hän piti uskoaan muutenkin keskeisessä osassa elämäänsä, ja jopa hänen lipussaan oli kirjattuna teksti ”kunnia pyhälle lootukselle”. Komentajien väliset erimielisyydet johtivat Koreassa avoimeen vihaan, ja Yukinagan voitoista ärtynyt Kiyomasa jopa pilkkasi Yukinagan kauppiasjuuria. Tästä suuttuneen Yukinagan alaiset saivat vaivoin hillittyä Yukinagaa, jotta tämä ei olisi nostanut miekkaa liittolaistaan vastaan.
Japanilaisten joukkojen lähestyttyä Soulia korealaiset hylkäsivät kaupunkinsa ja pakenivat kohti pohjoista. Ennen Soulia japanilaisten tuli kuitenkin ylittää Hanjoki. Yukinaga ehti kaupunkiin ensin, koska löysi nopeasti sopivan joenylityspaikan. Joidenkin väitteiden mukaan hän rikkoi sillan takanaan hidastaakseen kilpakumppaniaan, mutta todennäköisemmin sillan olivat tuhonneet korealaiset. Joka tapauksessa Kiyomasa joutui rakentamaan lauttoja ylittääkseen joen samalla kun Yukinagan liput jo koristivat muuria. Kiyomasan häpeää lisäsi se, että hän joutui suostuttelemaan Yukinagaa päästämään joukkonsa kaupunkiin.
Kaksi viikkoa myöhemmin Yukinaga ja Kiyomasa lähtivät etenemään kohti pohjoista. He eivät juuri kokeneet vastarintaa ennen Imjinjokea, jonka toisen rannan korealaiset olivat miehittäneet. Koska joen ylittäminen olisi vaatinut liikaa miestappioita, japanilaiset päättivät esittää perääntyvänsä kohti Munsania. Korealaiset lähtivät pian japanilaisten perään epäorganisoidusti ja joutuivat japanilaisten väijytykseen. Taistelun seurauksena korealaiset kokivat suuria tappioita ja pakenivat paikalta. Tämä avasi japanilaisille vapaan reitin kohti Pjongjangia, jota kohti Yukinagan joukot lähtivät marssimaan. Kiyomasa puolestaan lähti joukkoineen etenemään kohti koillista tarkoituksenaan saavuttaa kaksi paennutta korealaista prinssiä.
Kiyomasa ei kohdannut suurta vastarintaa, ja hän vangitsi prinssit sekä koko valtakunnan kauneimmaksi nimetyn tytön. Takaa-ajon aikana Kiyomasan joukot päätyivät harvaan asutulle seudulle ja joutuivat usein villieläinten hyökkäysten kohteeksi. Siellä sotilaat harrastivat huvikseen tiikerinmetsästystä, ja Kiyomasakin tappoi tiikerin keihäällään. Kiyomasan kamppailua tiikerin kanssa on sittemmin kuvattu usein japanilaisessa taiteessa. Kiyomasa eteni pitkälle Koillis-Koreaan ja onnistui rauhoittamaan alueen.
Pian japanilaisten joukot alkoivat kokea takaiskuja, sillä etelässä korealainen amiraali Yi Sun-sin oli tuhonnut suuren osan japanilaisten laivastosta. Japanilaiset alkoivat kärsiä huolto-ongelmista, ja Pjongjangin vallannutta Yukinagaa vaivasivat ruuan puutteen lisäksi häntä ahdistelleet Mingin lisäjoukot. Myös Mantšuriaan asti edennyt Kiyomasa oli menettänyt suuren osan joukoistaan ja sai käskyn palata etelään. Hän lähti palaamaan kohti Soulia, jonne myös Yukinaga joutui lopulta perääntymään Pjongjangista.
Tilannetta seuranneissa rauhanneuvotteluissa japanilaisia edusti Yukinaga, joka Kiyomasan harmiksi lupasi palauttaa korealaisille kaksi vangittua prinssiä. Rauha ei kuitenkaan kestänyt kauan, sillä Kiina piti perääntynyttä Japania alamaisenaan. Vihastunut Hideyoshi aloitti uuden hyökkäyksen Koreaan. Kiyomasa lähetettiin jälleen johtamaan hyökkäystä Koreaan yhdessä Yukinagan kanssa, ja hän oli valtaamassa muun muassa Hwangsoksanin linnaa. Hänen merkittävin taistelunsa oli Ulsanin puolustus talvella, jolloin hän kohtasi kiinalaisten suuren ylivoiman, mutta kykeni pidättelemään näitä lisäjoukkojen saapumiseen asti.
Sekigaharan taistelu
Ikääntynyt Hideyoshi nimitti vuonna 1598 viisi sijaishallitsijaa, viiden vanhemman neuvoston, joiden oli määrä hallita Japania, kunnes hänen poikansa Hideyori olisi tarpeeksi vanha. Hideyoshi kuoli samana vuonna, ja samalla päätettiin pitkäaikainen hanke Korean valtaamiseksi. Pian neuvoston jäsenten välillä syntyi erimielisyyksiä, ja lopulta se jakaantui kahteen leiriin Tokugawa Ieyasun ja Ishida Mitsunarin ympärille. Tämä hajotti myös suurimman osan Japanin daimioista kahteen leiriin. Suuri osa läntisen Japanin daimioista, mukaan lukien suurin osa kristityistä, liittyi kristinuskolle suopeamman Mitsunarin joukkoihin. Sen sijaan Ieyasun puolelle asettuivat muun muassa Daten, Mogamin ja Maedan klaanit, jotka olivat pääasiassa Itä-Japanista. Myös Kiyomasa liittyi Ieyasun riveihin, koska tämä oli ennen kaikkea sotilas, toisin kuin siviiliasioita hoitanut Mitsunari. Lisäksi hän uskoi Hideyorin pysyvän paremmassa turvassa, jos hänen ja Ieyasun välillä olisi rauha.
Lokakuussa 1600 osapuolet kohtasivat Sekigaharan taistelussa, joka päättyi Ieyasun voittoon ja Mitsunarin teloitukseen. Myös Konishi Yukinaga kuoli vangiksi jäätyään, niinpä Kiyomasa valtasi Yukinagalle kuuluneet alueet Higosta itselleen. Hän aloitti alueella laajat kristittyjen vainot. Kiyomasa oli myöhemmin paikalla Nijōn linnassa, kun Ieyasu keskusteli Hideyorin tulevaisuudesta. Hän oli varustautunut tikarilla aikomuksenaan käyttää sitä Ieyasuun, jos Hideyorin henki olisi uhattuna.
Koreassa käytyjen taistelujen innoittamana Kiyomasa päätti vahvistaa Kumamoton linnan voittamattomaksi. Linnan rakenteellisen vahvistamisen lisäksi hän muun muassa istutti linnan pihalle pähkinäpuita, joista saataisiin tarvittaessa syötävää. Kiyomasan rakennustyöt osoittautuivat onnistuneiksi vielä 1800-luvullakin, jolloin linna piiritettiin Satsuman kapinan aikaan. Vaikka linnan puolustus saatiin lopulta murrettua, se pärjäsi hyvin uudenaikaisempaa sodankäyntiä vastaan.
Kiyomasa otti ennen kuolemaansa nimekseen Seishō-kō. Hän kuoli vuonna 1611, ja hänen on arveltu kuolleen Ieyasun myrkyttämänä. Neljä vuotta myöhemmin Hideyori joutui tekemään seppukun hävittyään taistelun Ieyasua vastaan, minkä myötä Ieyasu varmisti sukunsa aseman Japanin johdossa.
Uskovien kaste
Uskovien kaste on toinen kahdesta kristinuskon piirissä esiintyvästä kastekäytännöstä (toinen on lapsikaste). Uskovien kaste perustuu ajatukseen, että kastettavan pitää olla kristitty ennen kuin hänet kastetaan.
Uskovien kastetta harjoittavat baptistinen kirkko, anabaptistit, herran kansa ja adventtikirkko.
Historia
Enimmäinen kirjallinen maininta vauvojen kasteesta on Tertullianukselta 200-luvulla, mutta hän vastusti käytäntöä. Gregorios Nazianzilainen salli vauvan kastamisen hätätilanteessa, mutta neuvoi odottamaan kunnes lapsi voi ymmärtää kristinuskon perusasiat. Kyrillos Jerusalemilainen myöskin kirjoitti, että kasteen saavan kuuluu olla tarpeeksi vanha ymmärtämään, uskomaan ja tottelemaan kristinuskon käskyjä.
Joseph Anton Koch
thumb|upright|[[Johann Michael Wittmer: Joseph Anton Kochin muotokuva 1830-luvulta.]] Joseph Anton Koch (27. heinäkuuta 1768 Elbigenalp, Tiroli, Itävalta – 12. tammikuuta 1839 Rooma, Italia) oli itävaltalainen taidemaalari, jonka teokset edustivat tyyliltään saksalaista romantiikkaa. Vuodesta 1795 hän asui enimmäkseen Roomassa, jossa hän kehitti uudentyyppisen "herooisen" maisemamaalauksen. Kochin klassisten maisemamaalausten tilavaikutelma on avara, sommittelu tasapainoista ja muotoilu selväpiirteisen plastista.
Roomassa asuessaan hän sai ystävältään Carstensilta herätteen kiinnostukseen antiikkia ja Dantea kohtaan. Carstensin mutta myös Nicolas Poussinin ja Claude Lorrainin vaikutuksesta hän loi saksalaisen "historiallisen" eli "herooisen maiseman", johon hän lisäsi mytologisia ja raamatullisia aiheita ja myös aiheita Dantelta, Shakespearelta ja Ossianin lauluista. Maisemat ovat siten usein enemmän romanttisia kuin klassisia. Koch on kirjoittanut kiistakirjoituksen Moderne Kunstchronik oder die Rumfordische Suppe.
Tuiran kirkko
Tuiran kirkko on Tuiran seurakunnan kirkko Tuiran kaupunginosassa Oulussa.
Kirkko on alun perin rakennettu rukoushuoneeksi, mihin tarkoitukseen se vihittiin 25. elokuuta 1916. Rakennuksen on suunnitellut Oulun lääninarkkitehti Harald Andersin ja se on tyyliltään kansallisromantiikkaa.
Vuosina 1988–1992 kirkko peruskorjattiin ja kirkkosali entisöitiin. Korjaustyön suunnittelivat arkkitehdit Ulla ja Lasse Vahtera. Kaikkien muutosten jälkeen Tuiran kirkkorakennus on aika hauskakin sekoitus uutta ja vanhaa.
Carol Rama
thumb|250px|Carol Rama työhuoneessaan noin vuonna 1980. Carol Rama (17. huhtikuuta 1918 Torino – 25. syyskuuta 2015 Torino, Italia) oli italialainen itseoppinut taiteilija, joka kehitti toisen maailmansodan jälkeen miesvaltaisesta, normatiivisesta modernismista erottuvan visuaalisen järjestelmän.
Tuiran kirkko
Kirkkosaliin mahtuu 240 henkeä.
Carol Rama
Hänen ei-perinteiset teoksensa kuvaavat joskus eroottisia ja usein seksuaalisesti aggressiivisia maailmoja. Virallisen kaanonin ulkopuolella työskennellyttä taiteilijaa on pidetty varhaisena feministisenä taiteilijana ja avantgardistina. Rama luonnehti itseään muun muassa ”harkittuna hulluna”, joka maalasi terapiakseen.
Elämä ja taide
Rama kehitti vesivärimaalauksiaan 1930-luvulla, joihin hän kertoi maalanneensa omia pelkojaan. Rama debytoi vuonna 1945 Torinossa.
Varhaistuotannon toistuva kuva-aihe on puolialaston sukupuoleton hahmo, eräänlainen oman aikansa queer, joka ei taivu perinteisiin rooleihin. Rama ei kuvannut naista tai queeriaan katseen kohteena vaan elinvoimaisena subjektina, jolla oli oikeus haluihinsa ja tarpeisiinsa. Rama liioittelee sukupuolielimiä ja panee kielen törröttämään rivosti suusta. Kuvia leimaa brutaalius, vietit, seksuaalisuus, halu. Herkästi piirretyissä hahmoissa on silti jotain haavoittuvaa, nyrjähtänyttä, rujoa, mikä tekee niistä koskettavia ja samalla riemastuttavan rienaavia.
Rama liittyi konkretistien taidesuuntaukseen, geometriseen muotokieleen 1950-luvulle tultaessa. Hän kuitenkin irtautui ryhmästä ja teki teoksiaan myös informalismin innostamana. Hän yhdisteli teoksiinsa arte poveran hengessä hylättyjä materiaaleja kuten eläinten kynsiä tai injektioruiskuja. Hänen teoksiaan tältä ajalta kutsutaan usein myös sanalla bricolage.
1970-luvulla Rama ryhtyi käyttämään teoksissaan kumia, joka oli usein peräisin polkupyörän sisärenkaista. Ne yhdistävät hänet isäänsä, jonka tehtaassa valmistettiin polkupyörän osia. Rama viilsi kappaleiksi ja tasoitti sisärenkaita, joissa on joskus mukana myös venttiilit ja kumipaikat, sekä liimasi kumisuikaleita kankaille. Kumin yllättävät sävyt ja sen monikäsitteinen tekstuuri muistuttaa joskus kuivettunutta ihoa.
Palatessaan esittävään kuvaan 1980-luvulla hän loi animalistista maailmanselitystä. Hänen vesivärimaalauksensa, joita hän maalasi arkkitehtuurikuvitusten päälle, saivat usein aiheensa 1980-luvulla raivonneesta hullun lehmän taudista.
Vaikutus
Vaikka Carol Ramaa pidetään usein outsidertaiteilijana, hänen arkistonsa osoittavat hänen seuranneet tarkasti eurooppalaisen kuvataiteen suuntauksia. 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa hänellä oli yhteyksiä elokuvaohjaajiin Luis Buñuel ja Orson Welles, kuten myös sellaisiin kuvataiteilijoihin kuin Man Ray ja Andy Warhol.
Rama on vaikuttanut myöhemmin muun muassa Cindy Shermanin, Kara Walkerin, Sue Williamsin, Kiki Smithin ja Elly Strikin tuotantoon. Carol Ramalle myönnettiin Venetsian biennaalin Kultainen Leijona vuonna 2003 palkintona hänen elämäntyöstään.
Barcelonan nykytaiteen museon ja Pariisin nykytaiteen museon suunnittelema Carol Raman kiertonäyttely on esillä näiden museoiden lisäksi Espoon Emma-taidemuseossa, sekä Irlannin nykytaiteen museossa Dublinissa, sekä Modernin ja nykytaiteen museossa Torinossa vuosina 2014-2017.
Vastaanotto
Carol Raman taide on otettu vastaan sekä innostuneesti, että pettyneesti. On kysytty, miksi voimakkaiden ja tinkimättömien naistaiteilijoiden kohtalona on jatkuvasti katoaminen ja uudelleenlöytäminen? Raman markkinointia mediassa on kritisoitu. On huomioitu, että vastaavaa naisen seksuaalisuuden ja ruumiin problematiikkaan liittyvää taidetta on ollut esillä Suomessakin jo parikymmentä vuotta.
Dirk Bogarde
thumb|Bogarde ja [[Jane Birkin Cannesissa vuonna 1990.]] Dirk Bogarde (28. maaliskuuta 1921 Lontoo – 8. toukokuuta 1999 Lontoo) oli englantilainen näyttelijä ja kirjailija. Kasteessa nimen Derek Jules Gaspard Ulric Niven van den Bogaerde saaneesta Bogardesta tuli kolmilapsisen perheen kuuluisin jäsen. Bogarden puoliksi hollantilainen isä työskenteli sanomalehdessä ja äiti näyttelijättärenä.
Bogarde teki näyttämödebyyttinsä vuonna 1939 lontoolaisessa Q Theatressa. Toinen maailmansota vei Bogarden mukaan taisteluihin, joissa hän ansaitsi muutamia mitaleja ja saavutti lopulta majurin arvon. Hän palasi sodan jälkeen näyttelemään. Hänen elokuvadebyyttinsä oli elokuvassa Dancing with Crime (1947). Kuuluisaksi Bogarde tuli lopulta komediallisesta elokuvasarjasta, jossa hän esitti tohtori Simon Sparrow’ta (mm. Doctor in the House, 1954).
1960-luvulla Bogarde siirtyi kaupallisista elokuvista niin kutsuttuihin taide-elokuviin. Vuonna 1961 hänet nähtiin kohuelokuvassa Uhattu. Elokuvan aihepiiri, homoseksuaalisuus, vieraannutti Bogarden entisiä ihailijoita näyttelijästä. Näyttelijä teki vielä ennen lopullista eläköitymistään runsaasti kehutun roolisuorituksen elokuvassa Daddy Nostalgie (1990). Sekin oli hänen ensimmäinen elokuvatyönsä yli kymmeneen vuoteen.
Bogarde sai elinaikanaan Sir-arvonimen (1992) ja muun muassa kaksi Bafta-palkintoa.
Mihail Borovitinov
pienoiskuva|Mihail Borovitinov vuonna 1914. Mihail Borovitinov (2. elokuuta 1874 Pietari – k. ei tiedossa) oli venäläinen lakimies, joka toimi toisen sortokauden aikana vuosina 1913–1917 Suomen senaatin talousosaston varapuheenjohtajana eli käytännössä pääministerinä niin sanotussa amiraalisenaatissa.
Arthur Alfred Neovius
Neoviuksen vanhemmat olivat kenraaliluutnantti Frithiof Alfred Neovius (1830–1895) ja Anna Natalie Geschwend (1829–1887). Hän pääsi ylioppilaaksi 1885 Suomen kadettikoulusta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1888, filosofian maisteriksi 1890 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1892.
Neovius oli Porin kauppaopiston johtajana 1893–1895 ja Suomen Yhdyspankin pääkonttorissa kamreerina 1896–1906. Hän oli Suomen Kauppapankin pääjohtajana 1907–1914, Suomen pankkiyhdistyksen asiamiehenä 1914–1917, Turun Osakepankin Helsingin konttorin pääjohtajana 1917–1920 sekä Liittopankin Helsingin konttorin pääjohtajana 1921–1924. Viimeksi Neovius toimi Suomen pankkiyhdistyksen asiamiehenä vuodesta 1926 alkaen.
Mihail Borovitinov
Mihail Borovitinovin ura Suomessa alkoi 28. huhtikuuta 1911, jolloin hän siirtyi Suomen kenraalikuvernöörin kanslian päälliköksi. Siinä tehtävässä Borovitinov oli keskeinen tekijä, kun kenraalikuvernööri Franz Albert Seyn johti Suomen suuriruhtinaskunnan venäläistämistä. Palveluksistaan keisarikunnalle Borovitinov sai 27. huhtikuuta 1913 todellisen valtioneuvoksen arvon. Luottamuksen osoituksena Seynin taholta voidaan pitää Borovitinovin nimitystä Suomen keisarillisen senaatin talousosaston varapuheenjohtajksi 16. toukokuuta 1913. Tässä tehtävässä hän vei yhdenvertaisuuslain toteutusta entistä pitemmälle johtaessaan toista "sapelisenaattia", joksi venäläistyneitä Suomen senaattia silloin kutsuttiin.
Arthur Alfred Neovius
Neovius oli Helsingin rahatoimikamarin jäsenenä 1917–1918 ja Suomen senaatin raha-asiain edustajana Saksassa ja kauppatoimikunnan jäsenenä Berliinissä 1918.
Arthur Alfred Neovius oli naimisissa vuodesta 1893 Nina Gabriella Geitlinin kanssa ja avioeron jälkeen toisen kerran naimisissa vuodesta 1919 Martha Rothen, o.s. Avellan kanssa. Neoviuksen sisaruksia olivat toimittaja Arvid Neovius, arkkitehti Harald Leonard Neovius ja kansanedustaja, koulunjohtaja Dagmar Neovius.
Mihail Borovitinov
Venäläistyneen senaatin ja kenraalikuvernööri Seynin ura päättyi keisari Nikolai II:n kruunustaluopumiseen helmikuun vallankumouksen seurauksena 15. maaliskuuta 1917. Seuraavana päivänä Seyn ja Borovitinov vangittiin ja vietiin vangittuina junalla Pietariin. Borovitinovin myöhemmistä kohtaloista on vähän tietoa. Se on tullut esille, että Seynin puoliso toimi Borovitinovin taloudenhoitajana 1910–1920-luvun taitteessa. Marraskuussa 1919 suomalaisissa lehdissä oli uutinen jonka mukaan Borovitinov olisi ollut bolševikkien palveluksessa. Vuonna 1921 hänen kerrottiin olleen työssä jossain neuvostovirastossa Pietarissa.
Kissanhännät
Kissanhännät (Acalypha) on runsaslajinen trooppinen tyräkkikasvisuku (heimo Euphorbiaceae). Lajeja on yli 400, ja eräitä niistä pidetään huonekasveina.
Tuntomerkit
Kasvumuodoltaan kissanhännät ovat pensaita tai varpumaisia. Joukossa on muutama pieneksi puuksikin kasvava laji. Kukat ovat yksineuvoisia, ja kasvit ovat tavallisesti yksikotisia (hede- ja emikukat samassa yksilössä). Heteiden ponnet ovat pitkät ja taipuneet, emiön luottiliuskat sulkamaisesti haarovia.
Viljely
Kissanhäntiä viljellään koristekasveina pääasiassa niiden pitkien, ohuiden ja tiheiden emikukintojen takia. Lehdet ovat ohuita ja tavallisesti sahalaitaisia. Yhtä lajia eli kirjokissanhäntää (Acalypha wilkesiana) ja lajikeryhmää (Wilkesiana-ryhmä) pidetään koristeena kirjavien lehtiensä takia. Kissanhännät tarvitsevat valoisan kasvupaikan, tuoreen, voimakkaan mullan ja runsaasti lämpöä. Paria lajia (esim. Acalypha indica) käytetään paikallisesti rohdoskasveina.
Maastohiihto talviolympialaisissa 1932 – miesten 50 km
Kilpailun voiton vei Suomen Veli Saarinen, joka oli ottanut pronssia kolme päivää aiemmin käydyltä 18 kilometrin matkalta. Saarisen kultamitali oli Suomelle ensimmäinen maastohiihdon olympiavoitto. Suomen kaksoisvoiton täydensi hopalle hiihtänyt Väinö Liikkanen, joka jäi maanmiehestään 20 sekuntia. Pronssimitalin sai norjalainen Arne Rustadstuen, joka hävisi voittajalle jo lähes neljä minuuttia.
Kilpailutapahtumat
Kisajärjestäjille tuotti ongelmia lumen puute, sillä alueella oli leuto talvi ja lunta ei ollut paljoa. Lumetusta ei vielä tuolloin ollut käytössä. Leutojen sääolosuhteiden vuoksi kilpalatu kiersi metsässä, jossa lunta oli tarpeeksi kilpailun järjestämiseksi. Kilpailijat lähtivät matkaan väliaikalähtönä minuutin välein, ja he kiersivät 25 kilometrin pituisen ladun kahdesti. Lämpötila kilpailun aikana oli nollan celsiusasteen paikkeilla. Kilpailu käytiin kolme päivää edellisen hiihtomatkan, 18 kilometrin, jälkeen.
Ensimmäisen kierroksen jälkeen suomalaisilla oli kaksoisjohto: 18 kilometrin pronssimitalisti Veli Saarinen johti Väinö Liikkasta noin minuutilla. Suomalaisten jälkeen puoleenväliin saapui ruotsalainen 18 kilometrin olympiavoittaja Sven Utterström, ja hänen jälkeensä tulivat kolme norjalaista: Arne Rustadstuen, Sigurd Vestad ja Ole Hegge. Heggen ero kisaa johtaneeseen Saariseen oli noin viisi minuuttia.
Toisella kierroksella Ruotsin Utterström väsähti, ja norjalaiskolmikko ohitti tämän. Suomalaisista Liikkanen tuli lopun hyvin, mutta uupuneen Saarisen onnistui pitää tähän 20 sekunnin ero, ja olla ensimmäinen suomalainen maastohiihdon olympiavoittaja. Norjalaisten pronssimitalikamppailussa voiton vei Arne Rustadstuen, joka piti kaikista kilpailijoista nopeimmin toisen kierroksen hiihtäneen Ole Heggen takanaan 11 sekunnilla. Rustadstuen oli lähtenyt matkaan kolme minuuttia Heggen jälkeen.
Hurrikaani Fifi
thumb|250px|Fifin reitti ja voimakkuus väritettynä Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikon mukaan: keltainen 2, vaaleankeltainen 1. Sinisten pallukoiden kohdalla Fifi oli vain trooppinen myrsky.
Hurrikaani Fifi oli tuhoisa trooppinen hirmumyrsky vuonna 1974.
Hurrikaanin kehitys
Fifi syntyi Afrikan länsirannikolla 8. syyskuuta havaitusta säähäiriöstä. Se ylitti Atlantin viikossa ja kehittyi trooppiseksi matalapaineeksi Karibialla 14. syyskuuta. Se liikkui länteen ja voimistui hitaasti saavuttaen trooppisen myrskyn voiman 16. syyskuuta. Trooppisen hirmumyrskyn mitat Fifi saavutti syyskuun seitsemäntenätoista.
Tuulet olivat voimakkaimmillaan, kun Fifi pyyhki Hondurasin pohjoisrannikkoa 18.–19. syyskuuta. Kun myrsky iski Belizeen 19. syyskuuta, se oli kakkosluokan hurrikaani Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikolla. Fifi jatkoi matkaansa yli Guatemalan ja Meksikon, heikkeni trooppiseksi matalapaineeksi, mutta jatkoi matkaansa Tyynenmeren puolelle. On hyvin harvinaista, että trooppinen hirmumyrsky kulkee kahdella valtamerellä.
Tuhot
Pahimmat tuhot osuivat Belizeen, Hondurasiin, Guatemalaan ja Meksikoon. Eri lähteiden mukaan 3 000–10 000 ihmistä sai surmansa ; useimmat heistä hukkuivat rankkasateiden aiheuttamissa tulvissa. Aineelliset vahingot olivat mittavat: Hondurasissa tuhoutui 95% banaanisadosta, ja likimain koko kalastuslaivasto.
Pako voittoon
Pako voittoon (Escape to Victory tai pelkkä Victory) on vuonna 1981 ilmestynyt yhdysvaltalainen elokuva, joka sijoittuu toisen maailmansodan keskitysleireille. Elokuvassa sotavangeiksi jääneet liittoutuneiden sotilaat pelaavat jalkapalloa saksalaismiehittäjiä vastaan. Elokuvan on ohjannut pääosin John Huston ja suurimmat elokuvatähdet ovat Sylvester Stallone, Michael Caine ja Max von Sydow. Elokuvassa esiintyvät myös monia huippujalkapalloilijoita kuten Pelé, Bobby Moore ja Osvaldo Ardiles.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvaa Pakoa voittoon ”omituiseksi sekaelokuvaksi” ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Koula
Koula tarkoittaa seuraavia asioita:
NGC 206
NGC 206 on kirkas tähtipilvi Andromedan galaksissa. Se on kaikista Andromedan tähtipilvistä kirkkain Maasta nähtynä.
David Byrne
David Byrne (s. 14. toukokuuta 1952 Dumbarton, Skotlanti) on yhdysvaltalainen säveltäjä ja muusikko. Hänet tunnetaan Talking Heads -yhtyeen laulaja-keulahahmona sekä soolouraltaan. Vuonna 2002 hänet nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen Talking Headsin mukana.
Elämä ja ura
Talking Heads teki viimeisen albuminsa vuonna 1988. Byrne oli siihen mennessä tehnyt jo useita soololevyjä, joista ensimmäisen 1981. Hän on lisäksi säveltänyt elokuvamusiikkia esimerkiksi elokuviin Wall Street – rahan ja vallan katu ja Viimeinen keisari, kumpikin vuodelta 1987.
Byrne on muusikon uransa lisäksi myös muun muassa taidemaalari, valokuvaaja ja multimediataiteilija. Hän perusti 1990-luvun alussa oman levymerkkinsä Luaka Bop, joka keskittyy afrikkalaisiin esiintyjiin ja maailmanmusiikkiin.
Byrne on kertonut olevansa autismikirjolla ja kutsuu itseään "lieväksi aspergeriksi". Hän sanoo tämän näkyvän hänen omaperäisessä karjahtelua, vingahtelua ja vääntelehtimistä sisältävässä lavaesiintymisessään sekä epäsovinnaisissa lauluissaan.
Chen Qi
Chen Qi (s. 15. huhtikuuta 1984) on kiinalainen pöytätennispelaaja. Hän voitti olympiakultaa miesten nelinpelissä Ma Linin parina Ateenassa 2004. Sama pari voitti maailmanmestaruuden vuonna 2007. Kaksi vuotta myöhemmin Chen voitti nelinpelin maailmanmestaruuden Wang Haon kanssa. Chen ja Ma saavuttivat MM-hopeaa vuonna 2011 ja MM-pronssia vuonna 2005. Chen kuului joukkuemaailmanmestaruuden voittaneeseen Kiinan joukkueeseen vuosina 2006 ja 2008.
Pragmatistinen kasvatusfilosofia
Pragmatistinen kasvatusfilosofia on teorioiden käytännön toimivuutta ja käytäntöön välittömästi sitoutuvuutta, yhteisöllisyyttä, ongelmalähtöistä oppimista ja demokratiaa painottava kasvatustieteen ajatussuuntaus.
Kasvatusfilosofia
Filosofian osa-alueiden jaottelussa teoreettiseen ja käytännölliseen filosofiaan, sijoittuu kasvatusfilosofia ennen kaikkea käytännöllisen filosofian piiriin. Kasvatusfilosofiassa voidaan nähdä analyyttinen ja normatiivinen haara. Pragmatistinen kasvatusfilosofia on esimerkiksi hermeneuttisen kasvatusfilosofian ohella yksi normatiivisista suuntauksista.
John Deweyn määrittelemänä kasvatusfilosofia on kasvatuksen yleinen teoria, joka määrittelee ongelmia ja tuottaa ehdotuksia niiden ratkaisemiseksi. Kasvatuksen luonteesta esitettyjä hypoteeseja on aina empiirisesti koeteltava. Pragmatistinen kasvatusfilosofia ei siis tyydy esittämään muotoilujaan käsitteellisesti.
Juuret kielitieteellisessä pragmatismissa
Pragmatismi (pragmatism) on alkujaan Charles S. Peircen kielitieteellisessä merkityksen tarkastelussa käyttämä termi. Käsitys objekteista perustuu pragmatismin mukaan siihen, miten nämä objektit vaikuttavat. Merkityksen siis tulee olla kokemuksellista, ei esimerkiksi määritelmään nojaavaa. William James ja John Dewey laajensivat pragmatismin totuusteoriaksi, jota uuspragmatistit kuten Richard Rorty, Hilary Putnam ja Robert Bramdom ovat kehitelleet edelleen. Ideoiden ja käsitysten totuudellisuutta arvioidaan sen perusteella, kuinka toimivia ne ovat käytössä. Peirce itse otti vuonna 1905 käyttöön muodon ”pragmatisismi” (pragmaticism).
Eräät ennen Peirceä ja Jamesia eläneet ajattelijat ovat kirjoittaneet hieman samansuuntaisista ajatuksista, mitä Peirce ja James myöhemmin esittivät. Esimerkiksi Alexander Bain tutki yhteyksiä uskomusten, käyttäytymisen ja taipumusten välillä. Bain esitti, että uskomus on väittämä, jonka mukaisesti henkilö on valmistautunut toimimaan.
Chicagon pragmatismi
Deweyn ympärille muodostui tämän Chicagon kautena (1894-1904) tutkijaryhmä, jossa näkyviä jäseniä olivat George H. Mead, James Rowland Angell, James Hayden Tufts ja Edward Scribner Ames. Heistä Mead, Angell ja Tufts edustivat kokeellista psykologiaa, Ames puolestaan väitteli tohtoriksi uskontotieteestä. Ryhmän toimintaa ja sen kehittelemää näkemystä on kutsuttu Chicagon pragmatismiksi tai Chicagon kouluksi. Sitä ei pidä sekoittaa sosiologian alan Chicagon koulukuntaan.
Pragmatistien maailmankuvan aineksia
Pragmatismi kuvaa ihmisen kehitystä nojaten toisaalta biologiseen evoluutioteoriaan ja toisaalta luovuuteen. Evolutiivinen kehitys tuottaa dynaamisuutta ja muutosta ihmiseen lajina. Luovuus puolestaan palvelee ihmisen sopeutumista ja ongelmanratkaisukykyä edistäen uuden tiedon luomista. Keskeisessä asemassa ihmisen kehityksessä on kieli.
John Deweyn kasvatusajattelun lähtökohtana on pidetty vastareaktiota sille, että teollistumiskehitys katkaisi maatalousyhteiskunnassa vallinneen välittömän yhteyden työn, oppimisen ja elämän välillä. Maatalousyhteisössä lapset osallistuivat ikäkautensa ja voimiensa mukaan talon töihin ja näkivät niiden tarkoituksen konkreettisesti. Teollistuminen eristi työn tehdassaleihin pois muun elämän piiristä. Maalaisyhteisö sen sijaan tarjosi kestäviä arvoja, joita koulunkin olisi hyvä edistää. On sanottu, että Dewey halusi tehdä kouluyhteisöstä ikään kuin amerikkalaisen farmin laajennetussa muodossa.
Deweylle ajattelu ei ole "ulkopuolelta" tapahtuvaa "tiedon tarkkailua" ja kontemplointia vaan välineellistä toimintaa, jolla ihminen vaikuttaa käytännön elämäänsä. Ajatusten, käsitteiden ja teorioiden arvo testataan niiden käytännöllisellä toimivuudella. Tiedon ja mielipiteen välinen ero on siinä, että tiedolle on saavutettu laajempi hyväksyntä perusteellisemman käsittelyn kautta, ellei muuta eroa synny niiden käytännön vaikutuksista. Myös tämä näkemys on seurausta siitä ajatuksesta, ettei ihmisen ole mahdollista siirtyä käymiensä keskustelujen ulkopuolelle, johonkin sellaiseen tarkastelun tilaan, joka olisi näistä keskusteluista riippumaton.
Kasvatuskeskusteluun osallistuivat tuona kautena pragmatismin sisällä Deweyn ohella Peirce, James ja Mead. Progressiivisen pedagogiikan kehitykseen vaikuttivat etenkin William H. Kilpatrick, George S. Counts sekä Boyd Bode. Meadin merkitys korostui Deweyn siirryttyä vuonna 1904 New Yorkiin.
William James oli laaja-alainen tutkija ja opettaja työskennellen Harvardin yliopistossa vuodesta 1873 lähtien niin fysiologian, anatomian, kuin tuolloin ensiaskeleitaan ottavan psykologiankin sekä myös filosofian parissa. Jamesia pidetään nykyaikaisen uskontopsykologian perustajana. Hänen viimeinen akateeminen toimensa oli filosofian emeritus-professori 1907. Pragmatismiin liittyville kehittelyille tärkeä foorumi oli Metafyysisenä klubina (Metaphysical club) tunnettu keskusteluryhmä, johon kuuluivat Jamesin ohella mm. Oliver Wendell Thomas, Chauncey Wright sekä Charles S. Peirce. James teki tunnetuksi Deweyn ja Peircen työtä ja antoi edelliselle kunnian uuden koulukunnan perustamisesta ja jälkimmäiselle pragmatismin kehittäjänä.
George H. Mead (1863-1931) tunnetaan yhtenä sosiaalipsykologian perustajahahmoista. Mead työskenteli Deweyn ja Jamesin ohella aiemmin myös Saksassa Wilhelm Wundtin kanssa. Chicagoon Mead siirtyi yhdessä Deweyn kanssa 1894. Meadin tunnetuin teos on Mind, Self and Society from the standpoint of a social behaviorist.
Richard Rorty (1931-2007) on pragmatismin edistäjänä kiistelty hahmo. Kasvatusfilosofian perusteissa häntä ei välttämättä mainita lainkaan. Hän aloitti filosofian opintonsa Chicagossa vain 14-vuotiaana ja teki päätyönsä Princeton Universityssä filosofian professorina. Ennen kuolemaansa Rorty toimi viimeksi Stanfordin yliopistossa vertailevan kirjallisuudentutkimuksen emeritusprofessorina. Rorty on mm. perustellut omaa sitoutumistaan pragmatismiin darwinismilla. "Pragmatismi on myös keino siivota pois joukko vanhoja, kuolleita filosofisia kysymyksiä: kysymyksiä mielen ja maailman, subjektin ja objektin suhteesta ja niin edelleen. Darwinin avaamasta horisontista eroa subjektin ja objektin välillä ei yksinkertaisesti ole: on vain organismeja, jotka yrittävät tulla toimeen ympäristössään.", Rorty totesi Risto Kuneliuksen tekemässä Niin & Näin -lehden haastattelussa 1999.
Ihmiskäsitys
Filosofi Sami Pihlströmin mukaan pragmatistit korostavat toiminnallista ja arvosidonnaista kuvaa ihmisestä todellisuuteen monenlaisten käytäntöjen kautta kiinnittyvänä olentona, joka älyllisen ongelmanratkaisutoimintansa avulla pyrkii toteuttamaan erilaisia inhimillisiä pyrkimyksiään ja siten selviytymään ongelmallisista tilanteistaan.
Pragmatismissa filosofiset käsitteet ja ongelmat nähdään kiinteästi käytäntöön kietoutuvina, ”käytäntöpitoisina”. Ihmisten ajatellaan toimivan monenlaisten käytännöllisten näkökohtien ja tavoitteiden ohjaamina, ja nämä tavoitteet säätelisivät sitä, millaisina todellisuus ihmisille hahmottuisi. Pragmatismissa kyseenalaistetaan teorian ja käytännön välinen raja.
Pragmatismissa ei tehdä eroa käytännöllisen ja teoreettisen järjen välillä. Siinä ei myöskään ontologisesti erotella tosiasioita ja arvoja. Sekä tosiasioilla että arvoilla on kognitiivinen sisältö: tieto on jotain mitä meidän tulisi uskoa, arvot taas ovat hypoteeseja siitä, mitkä teot ovat hyviä. Pragmatistinen etiikka on yleisesti ottaen humanistista, koska se ei katso moraalilla olevan muuta koetinta kuin se, mikä on tärkeää meille ihmisinä. Sen perusajatus on melko suoraviivainen: hyviä arvoja ovat ne, joille meillä on hyvät syyt. Tällainen pragmatistinen etiikka on vanhempaa kuin esimerkiksi Jerome Schneewindin ja John Searlen ajattelu, joka painottaa myös arvojen ja tosiasioiden samankaltaisuuksia.
William Jamesin panosta etiikkaan, sellaisena kuin se on esitetty hänen esseessään The Will to Believe, on usein pidetty virheellisesti puheenvuorona relativismin ja irrationalismin puolesta. Realistisemmin hän katsoo, että etiikkaan sisältyy aina tietty määrä luottamusta tai uskoa, emmekä voi aina odottaa riittävää todistusaineistoa, kun teemme moraalisia päätöksiä.
Klassisista pragmatisteista John Dewey kirjoitti laajimmin moraalista ja demokratiasta Artikkelissaan Three Independent Factors in Morals[12] hän pyrki yhdistämään moraalin kolme perusnäkökulmaa: oikea, hyve ja hyvä. Hän katsoi, että kaikki kolme tarjoavat merkityksellisiä tapoja tarkastella moraalisia kysymyksiä ja että näiden kolmen näkökulman välillä on sellainen mahdollisuus ristiriitoihin, jota ei aina voida ratkaista.[13]
Dewey myös arvosteli jaottelua keinoihin ja päämääriin, mikä oli hänen mukaansa vastuussa jokapäiväisen työelämämme ja koulutuksemme huonontumisesta, kun sekä työelämä että koulutus nähdään vain keinoina päästä päämääriin. Dewey painotti työn merkityksellisyyttä ja koulutusta elämänä, ei pelkästään elämään valmistautumisena.
Dewey vastusti monia muita aikansa filosofisia suuntauksia, ennen kaikkea Alfred Ayerin emotivismia. Dewey näki etiikan kokeellisena tutkimusalana, ja katsoi, ettei arvoja voida luonnehtia parhaiten tuntemuksina tai imperatiiveina, vaan hypoteeseina siitä, mitkä teot johtavat tyydyttäviin lopputuloksiin. Tästä seuraa myös, että koska emme aina ole varmoja siitä mitä haluamme, tai emme tiedä onko se mitä haluamme jotain mikä tyydyttäisi meitä parhaiten, etiikka on erehtyväinen hanke.
Pragmatistinen tietoteoria
Kaikkea pragmatistista tietoteoriaa kuvaa käytännöllisten seurausten painotus. Olennaista on se, kuinka teoreettiset ajatukset vaikuttavat ihmisten elämään yleensä ja tutkimustyöhön erityisesti. Pragmatistit ovat sitoutuneita sellaiseen tietoteoreettiseen viitekehykseen, joka yhdistää kausaliteetin toimintaan tai järkeen.
Pragmatistien mukaan totuus määräytyy sen mukaan, mikä pitkällä aikavälillä tuottaa ihmiskunnalle eniten hyötyä. Heidän mukaansa uskomuksien oikeutus, niiden ”totuus” ja ”epätotuus” mitataan sillä, kuinka hyödyllisiä ne ovat tutkimuksessa ja toiminnassa. Pragmatistit eivät ajattele, että uskomusten tulisi kuvata todellisuutta ollakseen tosia. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että kaikki hyödyllinen tai toimiva olisi välittömästi totta. Pragmatistien mielestä teorioiden pohjalta pitäisi aina voida tehdä ennustuksia ja käytännön kokeita. Näin ihmisten erilaiset tarpeet lopulta määrittäisivät inhimillisen tutkimuksen kohteet.
Pragmatistinen kasvatusfilosofia
Pragmatismi pitää ajatuksien ja teorioiden arvona ja totuusmittarina niiden käytännöllistä merkitystä. Se, mikä käytännössä osoittautuu hyödylliseksi tai palkitsevaksi, on myös totta ja oikeaa. Pragmatistinen lähestymistapa koettuun ja elettyyn todellisuuteen on kokemuksellinen. Lähestymistapa vaatii testaamaan teoriat ja ajatukset käytännössä.
Kasvatuskäsityksiä ja –teorioita arvioidaan niiden edistyksellisyyden perusteella. Keskeistä on se, miten niiden ajatellaan edistävän ihmiskunnan kehitystä. Pragmatismi liittyy kasvatusajattelussa progressivismiksi kutsuttuun oppisuuntaan. Deweyn mukaan mielekkään kasvatuksellisen suunnittelun edellytys on filosofinen analyysi. Dewey ajatteli, että vain perinteisiin ja olemassa oleviin institutionaalisiin rutiineihin perustuva kasvatus merkitsee kehityksen pysähtymistä ja kasvatuksen alistamista perinteen keinotekoiseen muuttumattomuuteen. Hänen mukaansa valistunut kasvatuskäytäntö kuitenkin edellyttää käytännön ja kokemusten vaatimusten ja niiden ymmärtämisen mukaisesti kehittyvää ja alati muutosvalmista kasvatusfilosofiaa ja -ajattelua.
Kokemus
Käytännölliseen kokemukseen perustuvat uskomukset auttavat ihmistä kehittymään korkeammalle toiminnan tasolle. Esimerkiksi ongelmanratkaisutilanteissa toimivaksi osoittautuva ajatus auttaa ihmistä saamaan yhteyden välittömään kokemukseen, ja vapauttaa hänet vastaavissa tilanteissa uuden pohdinnan tarpeesta. Tietyn idean ongelmanratkaisukykyä ja siten sen kykyä auttaa ihminen takaisin oman välittömän kokemuksensa yhteyteen voidaan pitää idean totuuden arviointiperusteena. Totuus on näin ajatellen idean kykyä integroida yksilön kokemukset.
Pragmatismin mukaan totuus on kuitenkin muuttuva, sillä tilanteet eivät toistu samanlaisina ja ihmisen elämää ohjaavat periaatteet muuttuvat historiallisen kehityksen vaikutuksesta. Tietyissä tilanteissa toimineet ideat ja ratkaisut eivät välttämättä toimi enää uusissa yhteyksissä. Siten ihminen ja hänen tapansa mieltää maailma nähdään pragmatismissa jatkuvan muutoksen alaisina. Myös kasvatuksessa menestyksekkäät periaatteet muuttuvat historian saatossa, koska ideoita joudutaan soveltamaan koko ajan uudelleen. Joskus yhteiskunnalliset muutokset ovat niin rajuja, että ideat joudutaan vaihtamaan kokonaan uusiin.
Kasvu
Arvot ovat riippuvaisia kokemuksista, ja ne muuttuvat koko ajan uusien kokemusten ja perinteiden välisessä jännitteessä. Tämän vuoksi pragmatistisessa kasvatusajattelussa arvojen ajatellaan olevan suhteellisia, aikaan sidottuja ja muuttuvia. Arvojen työstämistä on tehtävä koko ajan uusien tilanteiden asettamien haasteiden vuoksi.
Deweyn ajatteli, että kasvu on kaikkien pragmatististen arvojen ydin. Merkittävää on kasvun, kehityksen ja edistyksen prosessit. Elämän tarkoituksena on aina pysyvä täydellistymisen, kypsymisen ja kehittymisen prosessi; ei täydellisyys lopullisena päämääränä.
Kasvatus on kasvua, näkökulmien laajenemista ja uusien toimintatapojen oppimista. Oppiminen on sidoksissa arvoihin, ja auttaa opiskelijaa kasvamaan ohjaten häntä tavoittelemaan syvimpiä kiinnostuksensa kohteita pitkäjänteisesti.