cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heprea
Heprean nykykirjallisuus
Heprean nykykirjallisuuden perustajana voitaneen pitää Ašer Ginzbergiä (1856–1927), joka omaksui kirjailijanimen Axad ha'Am (tai Ahad ha-Am), "Yksi kansasta". Axad ha'Am pilkkasi sionistien uudisraivaustouhuja ja asutushankkeita ja halusi mieluummin tehdä Palestiinasta juutalaisten henkisen kodin, josta kirjailijat ja taiteilijat voisivat hakea innoitusta. Hän oli hurskasta ukrainalaista hasidisukua, mutta vapauduttuaan kodin kahleista hän käänsi selkänsä uskonnolle ja omistautui maalliselle valistukselle omaksuen muun muassa tärkeimmät länsimaiset kulttuurikielet ja niillä laaditun filosofian ja kirjallisuuden. Hän julkaisi esseensä vaikutusvaltaisessa HaŠilo'ah-lehdessä, jonka päätoimittaja hän oli. Hän vietti viimeiset vuotensa Palestiinassa.
Odessan juutalainen Chaim Nahman Bialik (1873–1934) perusti nykyhepreankielisen runouden teoksillaan, jotka kuluivat Palestiinan juutalaisten pioneerien käsissä. Kuuluisin Bialikin teoksista on Kišinjovin tuolloisia juutalaisvainoja käsittelevä B'Ir ha-Harega ("Hävityksen kaupungissa").
Israelin tunnetuin 2000-luvun kirjailija on Amos Oz (1939-2018). Sotilaanakin kunnostautunut, kibbutsissa kasvanut Oz tunnetaan nykyisin ennen muuta rauhanaktivistina ja Israelin yhteiskunnan ankarana arvostelijana. Ozin teoksista on suomennettu muun muassa Israelin maassa, Mieheni Mikael, Meri on sama, Täydellinen rauha, Ehkä jossain muualla ja Pahanneuvon vuori.
Denzel Curry
pienoiskuva|Denzel Curry maaliskuussa 2017. Denzel Rae Don Curry (s. 16. helmikuuta 1995) on yhdysvaltalainen räppäri ja laulaja-lauluntekijä. Hän on tunnettu muun muassa kappaleistaan Ultimate ja Clout Cobain.
Robert Sabolič
Robert Sabolič (s. 18. syyskuuta 1988 Jesenice, Slovenian ST, Jugoslavia) on slovenialainen jääkiekkoilija, joka pelaa Itävallann monikansallisessa ICEHL-liigajoukkue Villacher SV:ssä. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Sabolič on aiemmin pelannut ulkomailla myös Ruotsin, Slovakian, Saksan, Tšekin ja Venäjän sarjoissa.
Seuraura
Sabolič on HK Jesenicen kasvatti. Myöhemmät juniorivuotensa hän vietti kuitenkin HD Jesenice mladin paidassa. Kausi 2005–2006 Saboličilta jäi pelaamatta selkävaivojen vuoksi. Hän debytoi seuraavalla kaudella 2006–2007 Slovenian pääsarjassa. Kaudella 2008–2009 Sabolič oli Mladin paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies tehoilla 25+22=47. Kaudeksi 2009–2010 hän siirtyi kasvattajaseuransa HK Acroni Jesenicen riveihin pelaamaan Itävallan Erste Bank Eishockey Ligaa, jossa tulokaskausi toi 53 runkosarjaottelussa tehot 8+11=19. Joukkue pelasi kevätkaudella myös Slovenian pääsarjan pudotuspeleissä, jotka päättyivät mestaruuteen. Kaudella 2010–2011 Sabolič löi itsensä läpi EBEL:ssä ja oli tehoilla 33+26=59 Acronin paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Rok Tičarin jälkeen. Koko liigan maalipörssissä hänen edellään oli vain Vienna Capitalsin François Fortier. Sabolič jakoi EBEL:n pistepörssin kuudennen sijan Medveščak Zagrebin Ryan Kinasewichin kanssa. Hän edusti Acronia kevätkaudella taas myös Slovenian pääsarjassa ja voitti kauden päätteeksi mestaruuden.
Kaudeksi 2011–2012 Sabolič oli siirtymässä EBEL:n kroatialaisjoukkue Medveščak Zagrebiin, mutta hän päättikin siirtyä Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskan-joukkue Södertälje SK:hon, jonka kanssa Sabolič teki kaksivuotisen sopimuksen kesäkuussa 2011. Hän teki kauden 49 runkosarjaottelussa 17 tehopistettä, eikä jatkanut joukkueessa enää toista sopimuskauttaan. Sabolič siirtyi kaudeksi 2012–2013 Slovakian Extraligassa pelaavaan HK Popradiin, kunnes hän siirtyi tammikuussa 2013 loppukaudeksi Saksan DEL-liigan ERC Ingolstadtiin. Sabolič pelasi runkosarjan lopun piste per peli -tahdilla tehden 11 ottelussa yhtä monta tehopistettä. Neljässä playoff-ottelussa hän jäi kuitenkin pisteittä. Huhtikuussa 2013 Sabolič teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Ingolstadtin kanssa.
Kaudella 2013–2014 Sabolič teki DEL:n runkosarjassa 48 ottelussa 24 tehopistettä. Kevään 2014 pudotuspeleissä hän oli yhdeksällä osumallaan koko sarjan paras maalintekijä. Sabolič voitti kauden päätteeksi Saksan-mestaruuden. Kaudeksi 2014–2015 hän siirtyi Tšekin Extraliga-joukkue HC Sparta Prahaan. Tammikuussa 2015 Saboličin sopimusta joukkueen kanssa jatkettiin kevääseen 2017 saakka. Kaudella 2015–2016 hän oli Spartan paras maalintekijä 23 osumallaan, joilla Sabolič jakoi Extraligan maalipörssin toisen sijan Piráti Chomutovin Roman Červenkan kanssa edellään vain HC Plzeňin Dominik Kubalík. Hän eteni Spartan kanssa Extraligan finaaleihin, mutta Tšekin-mestaruuden vei kuitenkin HC Liberec otteluvoitoin 4–2.
Sabolič siirtyi kaudeksi 2016–2017 vuoden mittaisella sopimuksella KHL-joukkue Admiral Vladivostokiin.
Maajoukkueura
Sabolič edusti Sloveniaa Sotšin olympiakisoissa 2014 sekä niiden karsinnoissa. Hän pelasi myös MM-kilpailuissa vuosina 2011, 2012, 2013, 2015 ja 2016, joista vuosien 2012 ja 2016 turnaukset Slovenialla etenivät IA-divisioonassa, jonka kultaa joukkue voitti molempina vuosina.
Khamtai Siphandon
Kenraali Khamtai Siphandon (s. 8. helmikuuta 1924) on Laosin entinen presidentti.
Siphandon, Nouhak Phoumsavanh ja Kaysone Phomvihane kuuluivat kommunistisen Pathet Laon ydinryhmään, joka nousi valtaan vuonna 1975. Heitä kutsuttiin "rautakolmioksi". Vuonna 1975 Siphandonista tuli Laosin puolustusministeri ja varapääministeri. Vuonna 1991 hän seurasi Kaysone Phomvihanea maan pääministerinä. Vuoden 1992 lopulla Kaysone kuoli, jolloin Siphandonista tuli puoluejohtaja ja Phoumsavanhista presidentti.
Helmikuussa 1998 Siphandon seurasi Nouhak Phoumsavanhia Laosin presidenttinä. Hänet korvasi vuonna 2006 Choummaly Sayasone.
Maksim Kondratjev
Maksim Valerjevitš Kondratjev (s. 20. tammikuuta 1983 Toljatti, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa KHL-joukkue Amur Habarovskia.
Seuraura
Kondratjev on Lada Toljatin kasvatti. Hän pelasi ensimmäiset miesten pelinsä 15-vuotiaana seuran kakkosjoukkueessa Venäjän kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Pervaja Ligassa kaudella 1998–1999. Kauden 2000–2001 Kondratjev pelasi osaksi Toljatin kakkosjoukkueessa ja osaksi sarjatasoa ylempänä Vysšaja Ligan TsSK VVS Samarassa. Toronto Maple Leafs varasi hänet kuudennella kierroksella 168. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2001. Kaudella 2001–2002 Kondratjev nousi Toljatin Superliiga-joukkueeseen, jossa tulokaskausi toi 42 runkosarja- ja neljässä playoff-ottelussa tehot 3+3=6.
Kaudeksi 2003–2004 Kondratjev siirtyi Toronto Maple Leafsin organisaatioon. Hän pelasi seitsemän NHL-ottelua ilman tehopisteitä ja 18 AHL-ottelua farmijoukkue St. John's Maple Leafsissa tehopistein 3+5=8, kunnes Kondratjev palasi joulukuussa 2003 takaisin Lada Toljattiin. Maaliskuussa 2004 Maple Leafs kauppasi hänen ja Jarkko Immosen oikeudet, kesän 2004 ensimmäisen kierroksen varausvuoron sekä kesän 2005 toisen kierroksen varausvuoron New York Rangersiin vaihdossa Brian Leetchiin ja kesän 2004 neljännen kierroksen varausvuoroon. Kondratjev aloitti kauden 2004–2005 Rangersin farmijoukkue Hartford Wolf Packissa, mutta hän palasi marraskuussa 2004 taas Toljattiin NHL:n työsulun vuoksi. Kaudella 2005–2006 Kondratjev pelasi Rangersissa 29 NHL-ottelua tehopistein 1+2=3 ja neljä ottelua Wolf Packissa. Tammikuussa 2006 Rangers kauppasi hänet Anaheim Ducksiin vaihdossa Petr Sýkoraan ja kesän 2007 toisen kierroksen varausvuoroon. Kondratjev pelasi loppukautensa kokonaan AHL-joukkue Portland Piratesissa.
Kondratjev palasi kaudeksi 2006–2007 vapaana agenttina Lada Toljattiin, jossa hän teki pääsarjauransa yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 3+16=19. Kondratjev teki myös pääsarjauransa yhden kauden jäähyennätyksen 144 minuutillaan, joilla hän sijoittui Superliigan jäähypörssissä kuudenneksi. Heinäkuussa 2007 Kondratjev teki vuoden mittaisen sopimuksen Anaheim Ducksin kanssa ja palasi Pohjois-Amerikkaan kaudeksi 2007–2008. Hän ehti pelata vain neljä NHL-ottelua, kunnes Kondratjev palasi taas kotimaahansa ja siirtyi SKA Pietarin riveihin. Kaudella 2008–2009 hän jatkoi uraansa Superliigan tilalle perustetussa KHL:ssä TsSKA Moskovan paidassa ja kaudeksi 2009–2010 Kondratjev siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Salavat Julajev Ufaan. Kausi 2009–2010 päättyi Gagarin Cupiin.
Kolmen Ufassa vietetyn vuoden jälkeen Kondratjev siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Lokomotiv Jaroslavliin kaudeksi 2012–2013. Lokakuussa 2012 hänet kuitenkin kaupattiin aiempaan seuraansa TsSKA Moskovaan vaihdossa Aleksandr Guskoviin. Kaudeksi 2013–2014 Kondratjev siirtyi kolmivuotisella sopimuksella Traktor Tšeljabinskiin.
Maajoukkueura
Kondratjev edusti Venäjää MM-kilpailuissa vuosina 2004 ja 2007, joista jälkimmäinen turnaus päättyi pronssiin. Hän pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2002 ja 2003, joista molemmat turnaukset päättyivät maailmanmestaruuteen.
Daminon Teikhos
Daminon Teikhos eli Damnion Teikhos  eli Daunion Teikhos  oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Propontisessa Traakiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä İstanbulin maakunnan Gümüşyakaa (aiempi Eski Ereğli).
Maantiede
Daminon Teikhos sijaitsi Traakian Propontiin (nyk. Marmaranmeri) puoleisella rannikolla. Samalla rannikolla kaupungista lounaaseen sijaitsi Perinthos ja itään Selymbria. Daminon Teikhoksen kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen pienikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu alle 25 neliökilometriä. Nimen perusteella kaupunki on ollut linnoitus, joka on ollut ympäröity muurein.
Historia
Daminon Teikhoksen historiasta ei tiedetä juuri mitään. Kaupunki on luetteloitu nykytutkimuksessa arkaaisen tai klassisen kauden polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon sillä perusteella, että monet seikat tukevat tällaista tulkintaa, vaikka sitä ei suoraan kutsutakaan polikseksi missään antiikin aikaisessa lähteessä. Tärkeimpiä syitä on se, että kaupunki kuului klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja esiintyy liiton verotusluetteloissa useita kertoja vuosina 454/453–418/417 eaa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Damnioteikhitēs ja Daunioteikhitēs.
Elle Kull
Elle Kull (s. 5. tammikuuta 1952 Haapsalu) on virolainen, kotimaassaan suosittu elokuva- ja teatterinäyttelijä. Vuodesta 2003 hän on ollut Res Publica -puolueen kansanedustajana riigikogussa ja Unicefin Viron puheenjohtajana vuodesta 1998.
Kullin aviomies oli ohjaaja ja näyttelijä Ago-Endrik Kerge. Sisaren mies oli suosittu laulaja Tarmo Pihlap.
Francesco Mussoni
Francesco Mussoni (s. 15. toukokuuta 1971 Città di San Marino) on sanmarinolainen kristillisdemokraatteja edustava poliitikko. Hän aloittaa maan kapteenivaltionhoitajana 1. lokakuuta 2021 yhdessä Giacomo Simoncinin kanssa. Aikaisemmin hän toimi virassa lokakuusta 2009 seuraavan vuoden huhtikuuhun yhdessä Stefano Palmierin kanssa.
Siviiliammatiltaan Mussoni on asianajaja. Mussoni on naimissa ja hänellä on kolme lasta.
Beechcraft 17
Beechcraft 17 oli ensimmäinen yhdysvaltalaisen lentokonerakentaja Walter Beechin vuonna 1932 perustaman Beechcraft-tehtaan valmistama lentokonetyyppi. Kone oli umpiohjaamolla varustettu kaksitaso. Sarjavalmistus alkoi vuonna 1934. Beechcraft 17 -mallia rakennettiin kaikkiaan yhteensä 781 konetta vuoteen 1948 asti. Kone oli hyvin suosittu varsinkin Yhdysvaltojen armeijan yhteyskoneena.
Käyttö Suomessa
BC-1:n oli alun perin omistanut Etelä-Afrikassa asunut tanskalainen kapteeni Otto Thaning vuonna 1935. Tunnukseltaan ZS-BBC ollut kone tuhoutui Luandassa vuonna 1936, mutta sen moottori lähetettiin tehtaalle, jossa se asennettiin uuteen runkoon, joka sai saman tunnuksen. Tanskaan lennettyään Bröderne Dahls A/S luovutti koneen Suomen edustajalle Malmössä 19. helmikuuta 1940. Siirtolennolla koneen tunnus oli OH-BCI. Kone oli Ilmavoimien esikunnan yhteyskäytössä, kunnes se vaurioitui laskussa 27. tammikuuta 1945. Veljekset Karhumäki peruskorjasi koneen ja se sai siviilitunnuksen OH-PKA. Kone tuhoutui laskussa Kuorevedelle 3. joulukuuta 1947. Koneen lempinimenä oli Kalle-Kustaa.
BC-2 oli vuonna 1944 Yhdysvaltojen ilmavoimille valmistettu D17S, sotilasversioltaan UC-43 Traveler. Veljekset Karhumäki osti koneen Norjasta vuonna 1949, ja seuraavana vuonna se sai tunnuksen OH-VKN. Ilmavoimat lensi koneella 700 tuntia vuoteen 1958 asti ja myi sen 25. huhtikuuta 1960. Koneen lempinimenä oli Piiska.
Pyhän Ursulan katolinen seurakunta
Pyhän Ursulan seurakunta on katolisen kirkon seurakunta Suomessa, jonka toiminta-alueena on Kaakkois-Suomesta Kymenlaakso ja Etelä-Karjala sekä Päijät-Häme että Itä-Uudeltamaalta Lapinjärvi, Loviisa ja Myrskylä. Seurakunnan keskuspaikka on Kouvola, jossa seurakunnalla on Pyhän Ursulan kirkko. Lisäksi seurakunnalla on säännöllistä toimintaa Kotkassa, Lahdessa ja Lappeenrannassa.
Historia
Ensimmäinen suomenkielinen reformaation jälkeinen pappi, Adolf Carling (1882-1966), toimi seurakunnan alueella 1900-luvun alkupuolella.
Vuonna 1985 perustettiin Kaakkois-Suomeen katolinen kappeliseurakunta, jonka toimintakeskukseksi tuli Kouvola. Seurakunta itsenäistyi 29.5. 1991. Joulukuussa 1993 vihittiin käyttöön seurakunnan kirkko, jonka oli suunnitellut Benito Casagrande.
Vuoteen 2003 asti seurakunnan nimi oli Autuaan Ursulan seurakunta, sillä se oli nimetty vuonna 1983 autuaaksi julistetun Urszula Ledóchowskan mukaan. Tämä oli toiminut vuosina 1909-1914 Karjalankannaksella perustamassaan tyttöjen sisäoppilaitoksessa nimeltä Meren tähti. Hänet kanonisoitiin 18. toukokuuta 2003, jolloin seurakunta vaihtoi nimensä muotoon Pyhän Ursulan seurakunta. Vuoden 2016 lopussa seurakunnalla oli 625 jäsentä.
FS Forbin (1888)
FS Forbin oli 1800-luvun lopulla valmistettu Ranskan laivaston Forbin-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus
Alus tilattiin Rochefortin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin toukokuussa 1886. Alus laskettiin vesille 14. tammikuuta 1888 ja se otettiin palvelukseen helmikuussa 1889.
Palvelus
Alus muutettiin hiilenkuljetusalukseksi vuonna 1913.
Heydər Əliyev
Heydər Əlirza oğlu Əliyev (, s. 10. toukokuuta 1923, Nahitševan – 12. joulukuuta 2003, Cleveland, Yhdysvallat) oli neuvostopoliitikko ja Azerbaidžanin presidentti. Hän vaikutti Azerbaidžanin politiikassa yli 30 vuotta, minkä jälkeen hänen poikansa İlham Əliyev valittiin maan johtoon. Əliyev jätti perintönään öljyrikkaaseen maahan laajan korruption.
Koulutus
Heydər Əliyev valmistui Nahitševanin pedagogisesta koulusta, mutta sen jälkeen aloitetut arkkitehtiopinnot jäivät kesken toisen maailmansodan vuoksi vuonna 1939. Vuosina 1949-1950 hän suoritti KGB:n ammatillisen tutkinnon Leningradissa. Vuonna 1957 Əliyev valmistui Azerbaidžanin valtionyliopiston historian tiedekunnasta.
Presidentti
Əliyev valittiin Azerbaidžanin tasavallan presidentiksi 1993 ja 1998, mutta kumpaakaan vaalia ei pidetty rehellisenä. Lokakuussa 2003 hän nimitti terveytensä petettyä poikansa puolueen presidenttiehdokkaaksi. Myöskään 15. lokakuuta 2003 pidettyjä vaaleja ei pidetty oikeudenmukaisina.
Muuta
Leninin kunniamerkki myönnettiin Heydər Əliyeville viisi kertaa. Hänet valittiin 21.11.1992 Uusi Azerbaidžan -puolueen puheenjohtajaksi.
Aleksi Salmenperä
Aleksi Salmenperä (s. 1973 Helsinki) on suomalainen Jussi-palkittu elokuvaohjaaja. Hän opiskeli Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen osastolla vuosina 1996–2003.
Salmenperän ensimmäinen pitkä elokuva Lapsia ja aikuisia (2004) sai seitsemän Jussi-ehdokkuutta ja valittiin Suomen Oscar-ehdokkaaksi.
Lyhytelokuva Onnenpeli 2001 (2001) sai Jameson Short Film Award -palkinnon kaikkien aikojen ensimmäisenä suomalaisena, ja lyhytelokuva Rajatapaus (1998) palkittiin Vuoden lupauksena Tampereen elokuvajuhlilla.
Salmenperän ohjaama ja käsikirjoittama toinen kokopitkä elokuva Miehen työ tuli ensi-iltaan helmikuussa 2007, ja valittiin syyskuussa jo toiseksi saman ohjaajan Oscar-ehdokkaaksi.
Suomen Elokuvaohjaajaliitto valitsi Salmenperän vuoden elokuvaohjaajaksi 2007.
Hänen ohjaamansa elokuva Paha perhe voitti pääpalkinnon Cinema Tous Ecrans -elokuvafestivaalilla Genevessä 2010.
Vuonna 2016 Salmenperä palkittiin parhaan ohjauksen Jussilla elokuvastaan Häiriötekijä. Elokuussa 2016 Salmenperälle myönnettiin valtion viisivuotinen elokuva-alan taiteilija-apuraha.
Vuonna 2019 Salmenperä palkittiin parhaan elokuvan sekä parhaan ohjauksen Jussilla elokuvastaan Tyhjiö.
Salmenperä on ollut ohjaamassa televisiosarjoja Uudisraivaaja (2005), Tie Eedeniin (2003) ja Helsingin herra (2012). Salmenperä on ollut myös mukana Stella Polaris -improvisaatioryhmässä: ohjaajana, käsikirjoittajana ja näyttelijänä Vapaa pudotus -tv-sarjassa (2002) ja näyttelijänä elokuvassa Kukkia ja sidontaa (2004).
Salmenperä asuu perheineen Karkkilassa. Hänen vaimonsa on käsikirjoittaja ja dokumenttiohjaaja Mia Halme.
Harmaasilli
Harmaasilli (Alosa pseudoharengus) on pohjoisamerikkalainen jokisillien heimoon (Alosidae) kuuluva kalalaji, joka nousee merestä jokiin kutemaan.
Ulkonäko ja koko
Harmaasilli kasvaa yleensä 30 senttimetrin pituiseksi, enintään 40:n. Harmaasilli painaa korkeintaan 200 grammaa ja voi elää kymmenvuotiaaksi. Kalan kylki on hopeinen. Harmaasillillä on melko suuret silmät ja kapea ylöspäin suuntautunut suu. Evät ovat harmaanruskeat, vatsaevät punertavat hieman.
Levinneisyys ja elinympäristö
Harmaasilli elää pääasiassa meri- tai murtovedessä, mutta aikuiset kalat vaeltavat vuosittain jokiin ja järviin kutemaan. On myös kokonaan makeassa vedessä eläviä populaatoita. Laji elää Pohjois-Amerikan itärannikolla ja sinne laskevissa vesistöissä.
Ravinto
Aikuinen harmaasilli syö katkarapuja ja pieniä kaloja. Poikaset syövät myös leviä ja muuta kasvillisuutta.
Cay Sundström
Carl-Johan (Cay) Sundström (1. heinäkuuta 1902 Hamina – 5. maaliskuuta 1959 Tukholma) oli suomalainen vasemmistopoliitikko ja diplomaatti. Kansanedustajana vuodesta 1936 toiminut Sundström edusti aluksi Suomen Sosialidemokraattista Puoluetta (SDP), mutta hänet erotettiin vuonna 1940 yhtenä niin sanotun kuutosryhmän edustajista ja hän oli poliittisista syistä vangittuna jatkosodan aikana 1941–1944. Sodan jälkeen hän oli perustamassa Suomen Kansan Demokraattista Liittoa (SKDL) ja toimi sen järjestyksessä toisena puheenjohtajana 1944–1946. Sundström oli Suomen lähettiläänä Moskovassa vuosina 1945–1953 ja Pekingissä 1953–1959.
Nuoruus ja poliittisen uran alku
Cay Sundströmin vanhemmat olivat rehtori Johannes Sundström ja Fanny Sofia Adéle Hellman. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1919 Helsingin Nya svenska samskolanista ja aloitti lääketieteen opinnot Helsingin yliopistossa. Hän vaihtoi myöhemmin pääaineekseen hammaslääketieteen ja valmistui odontologian kandidaatiksi vuonna 1933.
Sundström kannatti jo opiskeluaikanaan avoimesti vasemmistolaista ajatusmaailmaa ja oli vuonna 1925 yksi Akateemisen Sosialistiseuran (ASS) perustajista. Sosiaalidemokraattien vasenta laitaa edustaneen järjestön ideologia ammensi varsinkin itävaltalaisen Max Adlerin austromarxismiksi kutsutusta opista. Sundström esiintyi äänekkäästi SDP:n vuoden 1933 puoluekokouksessa, jossa hän vaati radikaalimpaa puolueohjelmaa ja tuen vetämistä pois porvarilliselta Kivimäen hallitukselta. Samana vuonna hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuuston jäseneksi. Vuosina 1934–1937 Sundström kuului myös kaupunginhallitukseen.
Kansanedustajana ja vankeudessa
Sundström valittiin eduskuntaan vuoden 1936 vaaleissa Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä ja presidentin valitsijamieheksi vuoden 1937 vaaleissa. Vuoden 1939 vaaleista alkaen hän edusti Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Samoihin aikoihin ASS:läiset alkoivat joutua vasemmistolinjansa vuoksi vaikeuksiin SDP:ssä: Mauri Ryömä erotettiin puolueesta ja Sundströmkin sai varoituksen.
Valpo vangitsi kuutoset elokuun 1941 lopulla, ja heidät tuomittiin vankeuteen valtiopetoksen valmistelusta. Sundström sai ankarimman tuomion, kahdeksan vuotta vankeutta. Tuomion antoi Turun hovioikeus helmikuussa 1942 ja se vahvistettiin korkeimmassa oikeudessa syyskuussa 1942. Raskauttavimpana pidettiin Sundströmin liioitellusti tulkittua keskustelua virolaisten kommunistien kanssa. Sodan jälkeen Neuvostoliiton ulkomaantiedustelun asiamies Jelisei Sinitsyn väitti Sundströmin todella olleen välirauhan aikana neuvostoagentti ja käyttäneen salanimeä ”kreivi”.
Sundström oli muiden poliittisten vankien tavoin vangittuna aina Moskovan välirauhansopimuksen voimaanastumiseen eli syyskuuhun 1944 saakka. Pari kuukautta myöhemmin hän sai takaisin paikkansa eduskunnassa. Hän oli keskeisenä henkilönä mukana perustamassa Suomi–Neuvostoliitto-Seuraa, ja hänet valittiin marraskuussa 1944 vastaperustetun SKDL:n puheenjohtajaksi. Sundström uusi paikkansa eduskunnassa kevään 1945 vaaleissa, ja hänet valittiin ensimmäiseksi varapuhemieheksi huhtikuussa. Hän oli samana vuonna lyhyen aikaa myös Vapaan Sanan ja Folktidningenin päätoimittajana.
Viimeiset vuodet lähettiläänä
Syyskuussa 1945 Sundström nimitettiin Suomen lähettilääksi Moskovaan, ja hän joutui jättämään tehtävänsä kotimaassa. Hän oli hyvin neuvostomielinen ja miehitti Moskovan lähetystön alkuun saman hengen mukaisella henkilöstöllä. Suomen ulkoministeriö ei uskaltanut lähettää kaikkein luottamuksellisimpia tietoja epäluotettavana pidetylle Sundströmille, mikä haittasi Moskovan lähetystön toimintaa. Neuvostoliittolaisten arkistojen avauduttua 1990-luvulla paljastui, että Sundström oli todellakin käyttänyt lähettilään asemaansa politikointiin Suomen hallituksen selän takana. Hän yllytti useasti neuvostoliittolaisia sekaantumaan Suomen asioihin sillä varjolla, että Suomessa rikottiin välirauhansopimusta tai että maassa esiintyi ”fasismia”. Pariisin rauhankonferenssissa 1946 ja YYA-sopimusneuvotteluissa 1948 Sundström ja ministeri Yrjö Leino vuotivat kaikki Suomen valtuuskunnan suunnitelmat etukäteen neuvostoliittolaisille. Historiantutkija Jukka Nevakiven mukaan Sundströmin toiminta lähettiläänä oli Suomen hallitusta kohtaan niin epälojaalia, että hänen nimityksensä oli ”lyhyesti sanottuna katastrofi”.
Vaikka Sundströmiin ei luotettu Suomessa, hän sai jatkaa Moskovan lähettiläänä ja hänen tehtäviinsä lisättiin 1949 Suomen edustus Bukarestissa ja 1950 Sofiassa. Varsinkin vuosina 1949–1950 häntä arvosteltiin Suomessa siitä, ettei hän tarpeeksi aktiivisesti pyrkinyt kumoamaan Neuvostoliiton lehdissä esiintyneitä perättömiä tietoja Suomen sisäisistä asioista ja presidentti J. K. Paasikivi oli häneen erittäin tyytymätön. Vuonna 1953 pääministeri Urho Kekkonen järjesti lopulta Sundströmin siirron vähemmän tärkeälle paikalle Pekingin-lähettilääksi. Hän toimi tässä tehtävässä, vuodesta 1954 suurlähettilään nimikkeellä, kuolemaansa asti.
Sundström harrasti kulttuuria ja keräili lähettiläsvuosinaan Neuvostoliitossa ja Kiinassa arvokkaita antiikkiesineitä. Lapsettomana hän testamenttasi omaisuutensa Yleiselle lehtimiesliitolle. Liitto on vuodesta 2000 myöntänyt kahden vuoden välein hänen mukaansa nimettyä Cay Sundström -palkintoa. Myöhemmin palkintoa on kutsuttu vain nimellä Yleisen lehtimiesliiton journalistipalkinto.
Lahden Säästöhuipun sortuminen
Asunto Oy Lahden Säästöhuippu oli rakenteilla ollut 9-kerroksinen kerrostalo, joka sortui harjakorkeudessa 12. huhtikuuta 1963 Lahdessa. Turun Sanomat piti rakennussortumaa sotien jälkeisen ajan suurimpana. Kukaan ei loukkaantunut onnettomuudessa.
Sortuminen ja sitä edeltänyt aika
Rakennusliike Erkki Melkko aloitti Lahden Säästöhuipun rakentamisen Juustilankatu 9:ään Mustankallionmäelle syksyllä 1962. Rakennukseen oli anottu aravalainaa, ja 36 perheelle oli luvattu asunto marraskuussa 1962.
Rakennuksen harjannostajaiset oli jo pidetty ja peltikaton rakentaminen aloitettu hieman ennen rakennuksen sortumista. Rakennus sortui pitkänäperjantaina 12. huhtikuuta muutamaa minuuttia ennen kello 22:ta. Rakennus luhistui vain muutamassa sekunnissa, mutta henkilövahingoilta vältyttiin, koska oli pyhäpäivä. Rakennuksen lämmittäjä oli poistunut rakennuksesta kymmenen minuuttia ennen sortumista. Rakennuksella oli normaalisti töissä kolmisenkymmentä ihmistä ja sen oli tarkoitus valmistua syksyllä 1963.
Rakennussortuma oli suuri uutinen ja siitä tuli "pääsiäisnähtävyys", jota tuhannet eteläsuomalaiset kävivät katsomassa. Alue ruuhkautuikin henkilö- ja linja-autoista, jotka tulivat muun muassa Haminasta, Helsingistä, Imatralta, Kotkasta, Kouvolasta ja Tampereelta.
Sortumisen tutkinta ja syy
Sortuminen tutkittiin perusteellisesti Hämeen rikospoliisissa, rakennushallituksessa, sisäministeriössä, Aravassa ja vakuutusyhtiöissä. Valtion teknillinen tutkimuslaitos julkaisi sortumasta raportin Betoniteknillinen tutkimus Asunto oy Lahden Säästöhuipun uudisrakennuksen sortumisesta.
Ensi arviot onnettomuuden syystä olivat, että valuvaiheessa betoni olisi päässyt jäätymään, jolloin se jäi heikoksi ja sulaessa sen kestävyys petti. Tämän takia rakennusalan yrittäjät pelkäsivätkin, että tutkinta johtaisi talvirakentamisen merkittäviin rajoituksiin koko Suomessa. Rakennusliikkeen johtaja Erkki Melkko myönsikin, että vaikka rakennusta lämmitettiin ympäri vuorokauden, oli betonivalu kovien pakkasten aikana sattanut johtaa sortumiseen. Melkko myös arveli, että yövahti olisi nukahtanut ja rakennuksen lämmitys näin katkennut.
Aluksi sortumisen kustannuksiksi arvioitiin 300 000 silloista markkaa. Vakuutusyhtiöt ilmoittivat, että mitään ei korvata, koska "tämän tapainen vahinko ei ole lainkaan vakuutettavissa". Samalle paikalle alettiin pian sortumisen jälkeen rakentaa uutta samanlaista tornitaloa.
Lahden Säästöhuipun sortuminen toimi väljästi innoituksena Eero Silvastin kirjoittamaan 45-minuuttiseen televisionäytelmään Sortuma, joka ensiesitettiin Yle TV1 -verkossa 1968.
Aiheesta muualla
60.99108°N, 25.67528°W
Saadjärven drumliinikenttä
Saadjärven drumliinikenttä on Viron Jõgevamaan ja Tartumaan maakunnissa Vooremaalla sijaitseva drumliinikenttä, jossa pitkittäiset selänteet vuorottelevat pitkien laaksojen kanssa. Pinnanmuodot ovat syntyneet viime jääkauden loppuvaiheessa Fennoskandian mannerjäätikön alla. Laaksoihin on muodostunut järviä, joiden muoto seuraa niitä ympäröiviä laaksoja. Virossa drumliineja voidaan kutsua nimellä hiidvoor.
Maantietoa
Drumliinikenttä on 997 neliökilometrin suuruinen ja se sisältää noin 120 drumliinia. Alue on 55 kilometriä pitkä ja se on luoteessa 30 kilometriä leveä ja kaakossa 15 kilometriä leveä. Drumliinit ovat ylhäältä katsottuna soikean muotoiset, sivulta katsottuna loivarinteisiä ja huipultaan kuperan muotoisia. Niiden pituus vaihtelee muutamasta sadasta metristä 13 kilometriin ja leveys vaihtelee kahdesta sadasta metristä 3,5 kilometriin. Drumliinien lakipiste sijaitsee yleensä 20–40 metriä ympäröivää maastoa ylempänä. Alueen pisin drumliini on Koimulan drumliini ja että Laiusen drumliini kohoaa 60 metriä korkeana 144 metrin korkeuteen mpy. Kaakossa kentän selänteet ovat keskimäärin matalampia kuin luoteessa, huippujen jäädessä 45–85 metrin korkeuteen mpy. Vooremaa toimii Peipsijärven ja Võrtsjärven alankojen välisenä vedenjakajana. Drumliinien väliin jääneet 13 suurempaa järveä ovat virolaisittain syviä. Esimerkiksi Saadjärv on 25 metriä syvä. Kuremaa järvestä alkava Amme jõgi kerää alueelta suurimman osan pintavalumasta ja se yhtyy sen jälkeen etelässä Emajõgeen. Alueen luoteisosassa virtaava Pedja jõgi käy muutaman drumliinin välissä, pienempi Laeva jõgi tekee länsiosissa samoin ja Kullavere jõen lähteet sijaitsevat Koimula vooren pohjoispäässä. Pohjavesi on lähellä maanpintaa ja se tulee usein pintaan lukuisissa lähteissä. Kuuluisin niistä on Laiusen drumliinin lähde Siniallikas. Alue on soistuvaa havupuualuetta, jossa on myös suuria sekametsäalueita. Noin puolet maa-alasta on viljeltyä. Monet kylät ovat hyvin vanhoja. Suurin kaupunki alueella on Jõgeva.
Vooremaalle on annettu suojelustatus maisemansuojelualueena. Vuonna 1964 perustettu suojelualue kattoi 9,8 neliökilometrin alueet Saadjärven ympäriltä.
Muodostumisteoriaa
Viime jääkauden loppuvaiheessa Fennoskandian mannerjäätikkö virtasi Suomenlahden yli pohjois-luoteesta. Alueen drumliinikenttä on muodostunut mannerjäätikön virtaussuunnassa Pandiveren ylängön taakse. Drumliinit muodostuivat pienirakeisesta moreeniaineksesta eikä niissä ole suurista kivistä ja kiviaineksesta muodostuvia kerrostumia niin kuin on esimerkiksi Suomessa ja Ruotsissa. Ne ovat soikean muotoisina asettuneet mannerjäätikön virtaussuuntaan. Myöhemmin, kun jäätikkö on ohentunut riittävästi, on Pandiveren ylänkö kyennyt halkaisemaan virtauskielekkeen kahdeksi ylänköä kiertäväksi osakielekkeeksi. Itäpuolelle muodostui tällöin Peipsijärven altaassa virrannut kieleke ja länsipuolella toinen kielekehaara. Kummatkin haarat ovat leikanneet Pandiveren taakse pisaran muotoisen alueen, missä drumliinit säilyivät ehjinä. Drumliinien päältä ja niiden rinteiltä löytyy myös kumpumoreenimuodostumia, jotka alueelle jäänyt pysähtynyt jäätikkö jätti jälkeensä sulaessaan lopuksi pois. Kiertävien kielekkeiden kaakkoispuolelle ja mannerjäätikön reunan eteen on muodostunut lyhytikäinen jääjärvi, jonka lasku-uomat ovat leikanneet drumliinien rinteisiin jokilaaksoja. Syvin tällainen on Kudinan laakso, jolla on 26 metrin syväys.
Mannerjäätikön reunan sijaitessa Otepään asemassaan noin 14 700–14 000 vs, on Vooremaa ollut vielä jäätikön alla. Jäätikön edessä on lainehtinut Velikajan alangolle asti tulvinut Peipsin jääjärvi, jonka laskujoki virtasi Otepään ylängön eteläpuolelta Võhandu jõen jokilaaksossa. Mannerjäätikön reuna on sulaessaan kuitenkin vetäytynyt samalla pohjoisemmaksi ja se on silloin saavuttanut 14 000 vs alkaen Laeva-Piirsaar aseman. Jäätikön alta on paljastunut Vooremaan drumliinit, joiden väliin on vesi tulvinut ja jotka ovat siten muodostaneet jääjärveen saariston. Samalla, kun Peipsin jääjärvi on löytänyt Otepään pohjoispuolelta salmiyhteyden Võrtsjärven jääjärveen, on sen vedenpinta laskenut yli 10 metriä. Jäätikön reunan saavutettua Siimusti-Kaiun aseman, on vedenpinta laskenut maankohoamisen seurauksena lähes viisi metriä lisää. Tällöin on osa drumliineista yhdistyneet toisiinsa suuremmiksi saariksi tai niemiksi. Nämä tapahtumat ovat merkinneet alueen järville sitä, että jäätikön sulaessa ne ovat jääneet aluksi veden alle, mutta myöhemmin ne ovat kuroutuneet Peipsin jääjärvestä erilleen omiksi järvikseen. Ensimmäiseksi kuroutuivat pohjoisosien ja viimeiseksi eteläosien järvet.
Kansantarinoita
Kun maanviljelyn ulottui Vooremaan seudulle, avautui ihmisille maiseman säännöllisyys, suuntautuneisuus ja muut sen erityiset piirteet. Näille piirteille pohdittiin erilaisia selityksiä ja kansan tarinoissa kerrottiin Kalevipoegin kyntäneen maastossa näkyvät muodostumat. Monet muutkin Kalevipoegin tarinat ovat peräisin Vooremaalta ja sen ympäristöstä. Alueella tunnetaan kaksi muinaislinnaa, joita kutsutaan Kalevipoegin sängyiksi.
Kangasala
Kangasala on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Tampereen itäpuolella Pirkanmaan maakunnassa. Kaupungissa asuu 0 ihmistä, ja sen pinta-ala on 0 km2, josta 0 km2 on vesistöjä. Kangasalan naapurikunnat ovat Kuhmoinen, Lempäälä, Orivesi, Padasjoki, Pälkäne, Tampere ja Valkeakoski. Kangasalan kirkolta on matkaa Tampereelle 17 km ja Helsinkiin 163 km.
Kangasalan valtuusto päätti äänin 33–18, että kaupunki-nimitys otetaan käyttöön 1.1.2018. Edellinen kerta, jolloin jokin kunta otti kaupunki-nimityksen käyttöön, oli vuosi 2005, jolloin nyttemmin jo Lappeenrantaan liittyneestä Joutsenosta tuli kaupunki. Ennen nimityksen käyttöönottoa Kangasala oli Uudenmaan ulkopuolella väkiluvultaan Suomen suurin kunta, joka ei käyttänyt kaupunki-nimitystä.
Kangasala on aiheena Topeliuksen 1853 kirjoittamassa runossa Kesäpäivä Kangasalla, jonka Gabriel Linsén sovitti tunnetuksi lauluksi. Laulussa ylistetään Roineen ”armaita aaltoja” ja Längelmäveden hohtelua. Järvien lisäksi Kangasalan maantieteellinen piirre on kaupungin halkaiseva harjujono, jonne on rakennettu näkötorneja.
Nimi
Kangasalan nimi tavataan asiakirjoista ensi kerran vuonna 1403, jolloin se oli ollut Pirkkalasta eronneena noin puoli vuosisataa. Kangasalan kirkko sijaitsi aluksi Liuksialan kylässä Roineen rannalla, josta nimi levisi koko pitäjän nimeksi. On arveltu, että kirkon sijainti Pirkkalasta katsottuna ”kankaan alla” eli kangasalla, on vaikuttanut nimen syntyyn. Nykyiselle alueelleen kirkko sijoitettiin vasta 1600-luvulla, joten nykyisestä kirkosta tai kirkonkylästä ei nimen syntyminen ole voinut johtua. Muistitietona on tallennettu, että kun väki ennen vanhaan meni Tarpilan, Pikkolan ja Rekiälän pelloille touoille, ruista repimään ja nauriita kylvämään, se sanoi menevänsä kankaan alle. Tämä sopii suunnan ja maaston perusteella hyvin näkemykseen, että Kangasala aluksi sijaitsi Liuksialan suunnalla.
Luonto
pienoiskuva|250px|Kangasalan järvi- ja harjumaisemaa ihailemassa Kirkkoharjun näkötornista. pienoiskuva|250px|[[Seututie 325 kulkee Längelmäveden läpi.]] Tampereella sijaitsevien Pispalanharjun ja Pyynikinharjun kanssa jonossa ovat Kangasalan Kirkkoharju, Kuohunharju, Keisarinharju ja Vehoniemenharju. Haralanharju sijaitsee pohjoisempana Vesijärven länsikyljessä.
Kangasalan kaupungin pinta-alasta noin neljännes on vettä ja Kangasalan alueella sijaitsee toistasataa järveä ja lampea. Kangasalan maisemat muodostuvat harjujen kyljissä sijaitsevista järvistä. Kolme Kangasalan suurinta järveä ovat Vesijärvi, Längelmävesi ja Roine. Vesijärvi laskee Längelmäveden eteläosaan. Längelmävedestä vesi virtaa Kaivannon kanavan kautta Roineeseen ja sieltä edelleen Mallasveteen ja Vanajaveteen. Muita merkittäviä järviä ovat Heposelkä, keskustan Kirkkojärvi, Sahalahden alueen Kirkkojärvi, Keljonjärvi, Pakkalanjärvi sekä osittain Kangasalan puolella sijaitsevat Kaukajärvi, Paalijärvi ja Pälkänevesi. Kaukajärven ja Pitkäjärven välisen kannaksen tuntumassa sijaitsee erityisesti luontoretkeilijöiden keskuudessa tunnettu Liutun lähde.
Kangasalan poikki kulkeva harjujakso jakaa kaupungin kahteen toisistaan melko selvästi eroavaan puoliskoon. Kaupungin eteläosassa maasto on melko tasaista, ja sitä hallitsevan Roineen rannoilla sijaitsee suurin osa kaupungin pelloista. Pohjoisosassa korkeuserot ovat suurempia, ja Vesijärven ympärillä sekä Längelmäveden itäpuolella on useita melko korkeita mäkiä, muiden muassa Valkeavuori lähellä Heponiemeä (178 m mpy.) ja Sahalahden Kaakonvuori (180 m mpy.). Vesijärven ja Längelmäveden välinen kannas on kauttaaltaan mäkinen ja useat järvien lahdet pistävät syvälle sen sisään.
Kaupunginosat
Kangasalan kaupunginosajako on 2020 lähtien seuraava:
Kylät
Kangasalan sekä entisten Sahalahden ja Kuhmalahden kuntien alueella on seuraavat 99 kylää:
Muita kulmakuntia ovat vielä Ihari, Ilkko, Pikonlinna, Siitama, Kiveliö, Vatiala, Vehkajärvi ja Vehoniemi.
Historiaa
pienoiskuva|[[Suinulan verilöylyn muistomerkki.]] pienoiskuva|Kuhmalahden entinen kunnantalo. Vanhimmista asuinpaikkalöydöistä on päätelty, että Kangasalan alueella on ollut asutusta jo kivikaudella. Varsinkin Huutijärven Sarsasta on löydetty suuri määrä saviastioiden kappaleita, talttoja, kirveitä, luita ja jopa kupariesineiden osia. Pysyvä asutus lienee syntynyt rautakaudella, mihin viittaavat noin 400-luvulta ajanlaskun alun jälkeen peräisin olevat kalmistot Tiihalan kylässä.
Kangasalan nimi esiintyy ensi kerran asiakirjassa vuonna 1403. Vanhasta Kangasalan suurpitäjästä muodostuivat myöhemmät Oriveden, Juupajoen, Eräjärven, Längelmäen, Kuoreveden ja Kuhmalahden kunnat.
Kangasalla on ollut suuria kartanoita. Niitä ovat Liuksialan kartano, jossa on asunut kuningatar Kaarina Maununtytär 1500-luvun lopulla ja Wääksyn kartano, jossa on asunut Kaarina Hannuntytär. Muita kartanoita ovat Lihasulan kartano, Sorolan kartano ja Tavelan kartano.
Kangasalan järvien laskuväylät ovat aikojen kuluessa muuttuneet melkoisesti. Vanhimpina aikoina Längelmävesi ja Vesijärvi purkautuivat Roineeseen Sarsanvirtaa myöten, ja Pälkänevesi laski Längelmäveteen Iharissa olleen salmen kautta. Kesäkuussa 1604 tapahtui luonnonmullistus, jossa Pälkänevesi puhkaisi uuden laskuväylän – Kostianvirran – Mallasveteen, Sarsanvirta kuivui, veden virtaus Iharissa kääntyi päinvastaiseksi ja syntyi Iharinkoski. Tämän seurauksena Pälkänevesi alkoi tulvia yli äyräidensä, ja myös Längelmäveden pinta nousi. Tulvavahinkojen vähentämiseksi suoritettiin muun muassa Mallasveden laskuväylän Valkeakosken perkaus 1820-luvulla. Tästä huolimatta Längelmäveden pinta nousi jatkuvasti ja oli lopulta kaksi metriä Roineen pintaa korkeammalla. Lopulta päätettiin puhkaista Längelmäveden ja Roineen välinen kannas sen kapeimmalta kohdalta. Huhtikuussa 1830 Kaivannon kanavan vasta valmistuneen kanavan rakenteet murtuivat. Längelmävettä ja Roinetta erottavan Kaivannon kannas muuttui hetkessä avoimeksi kanavaksi ja näiden järvien pinnat asettuivat samalle tasolle.
Suomen sisällissodan aikana vuonna 1918 Kangasalan Suinulassa tapahtui niin sanottu Suinulan verilöyly. Kangasalasta muodostui Tampereen kyljessä punaisten aluetta, kunnes valkoiset valloittivat Kangasalan 22. maaliskuuta – 23. maaliskuuta Tampereen taistelun valmisteluvaiheessa.
Kangasalle perustettiin vuonna 1931 Pikonlinnan sairaala, joka toimi aluksi tuberkuloosiparantolana (Keski-Hämeen parantola) ja talvi- ja jatkosodan aikana sotilassairaalana. Vuonna 1968 se liitettiin osaksi Tampereen keskussairaalaa, jolloin sinne muodostettiin keuhkotauti- ja reumaosastot. Pikonlinnan sairaalan toiminta tässä muodossa päättyi vuonna 2007, kun Tampereelle valmistui uudet tilat. Lähellä Kaivannon kanavaa sijaitsee vuonna 1963 avattu Kaivannon sairaala, joka oli Pirkanmaan sairaanhoitopiirin B-mielisairaala.
Kangasalle asutettiin viime sotien jälkeen Kivennavan siirtoväkeä.
Sahalahden kunta liittyi Kangasalan kuntaan 1. tammikuuta 2005. Ennen Sahalahden liittämistä kunnan väkiluku oli 23 453 (2004) ja sen pinta-ala oli 479,31 km², josta 123,62 km² vesistöjä. Väestötiheys oli 2004 65,9 asukasta/km².
Kunnalliset asiat
pienoiskuva|Kangasalan kaupunginvirasto. pienoiskuva|[[Kangasala-talossa on muun muassa Kangasalan kaupunginvaltuuston ja -hallituksen kokoustilat.]]
Kunnan- ja kaupunginjohtajat
Kangasalan kaupunginjohtajana on toiminut YTM Oskari Auvinen vuodesta 2018 alkaen, jota ennen hän toimi 2013–2018 kunnanjohtajana.
Elinkeinorakenne ja työpaikat
Kangasalan elinkeinorakenne on lähellä maan keskiarvoa. Kunnan työpaikoista 64 % on palvelualan, 30 % jalostuksen (22 % teollisuuden ja 8 % rakentamisen) ja 4 % maa- ja metsätalouden työpaikkoja (tiedot vuodelta 2000). Työttömyysaste on ollut 2000-luvun alussa noin 12 %.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys vuodesta 1751 lähtien.
Taajamat
pienoiskuva|[[Ruutana (Kangasala)|Ruutanan alakoulu.]] Vuoden 2017 lopussa Kangasalla oli 31 437 asukasta, joista 26 685 asui taajamissa, 4 539 haja-asutusalueilla ja 213:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Kangasalan taajama-aste on 85,5 %. Kangasalan taajamaväestö jakautuu neljän eri taajaman kesken:
Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Kangasalan kirkonkylä ja Vatiala eivät muodosta omia taajamiaan, vaan ne ovat osa Tampereen keskustaajamaa, joka ulottuu Kangasalan lisäksi usean Tampereen lähikunnan alueelle. Yhteensä Tampereen keskustaajamassa on 334 112 asukasta ja sen pinta-ala on 276,23 neliökilometriä.
Koulutus ja kirjastotoimi
Kangasalan keskustaan avattiin uusi pääkirjasto vuonna 2010.
Liikenne
pienoiskuva|250px|Seututietä 325 Kangasalan Pelisalmessa.
Kangasalan läpi ja keskustan kyljestä kulkee valtatie 12 Tampereelta Lahteen. Kangasalan pohjoisosan läpi kulkee valtatie 9 (Tampere–Jyväskylä). Valtatie 9:n entinen reitti Huutijärveltä Orivedelle on nykyisin kantatie 58:n osa. Kangasalta lähtevät lisäksi seututie 310 Valkeakoskelle ja seututie 325 Sahalahden ja Kuhmalahden kautta Kuhmoisiin.
Huutijärvelle muodostui jo satoja vuosia sitten yksi sisämaan tärkeimmistä tienristeyksistä; siellä yhtyivät harjujaksoa seurannut Hämeen ja Pohjanmaan välinen maantie ja Keski-Suomen suunnasta Längelmäveden ja Vesijärven välistä kannasta pitkin kulkenut niin sanottu Vanha Laukaantie. Myös tieyhteys Kangasalta takamaiden kautta Lempäälään on peräisin jo varmasti isovihaa edeltäneeltä ajalta; sen sijaan tie Roineen länsipuolitse Valkeakoskelle valmistui vasta vuonna 1935. Varsinkin toisen maailmansodan jälkeen liikennemäärät kasvoivat siinä määrin, että Kangasalan kirkonkylä muodostui erityisen onnettomuusherkäksi. Seututie Huutijärveltä Kuhmoisiin valmistui 1950-luvun lopulla ja tielle rakennettu Längelmäveden ylittävä Pelisalmen silta oli valmistuessaan Hämeen tiepiirin suurin. Tällöin Längelmäveden itäpuolinen Majaalahden kulmakunta pääsi viimeisenä maantieliikenteen piiriin. Ohitustie kirkonkylän eteläpuolitse valmistui 1970-luvun puolivälissä; samoihin aikoihin valmistui myös uusi tieyhteys Tampereelta Orivedelle Kangasalan pohjoispuolitse. Valtatie 3, joka kulki alun perin Kangasalan halki samaa reittiä valtatie 12:n kanssa, oli jo 1960-luvun alkupuolella siirretty kulkemaan Sääksmäen kautta.
Kangasalan läpi kulkee myös junarata Tampere–Orivesi, joka avattiin liikenteelle vuonna 1883. Kangasalan rautatieasema, josta oli viiden kilometrin matka kirkonkylään, otettiin käyttöön vuonna 1898 ja asemarakennuksen suunnitteli arkkitehti Bruno Granholm. Aikoinaan junaliikenne oli merkittävää kunnalle, mutta nykyään junat eivät pysähdy Kangasalla aseman syrjäisyyden takia. Suorat linja-autoyhteydet Kangasalta Tampereelle syrjäyttivät melko hankalan junayhteyden eikä aseman seudulle koskaan muodostunut merkittävää asutuskeskusta. Tavaraliikenne Kangasalan asemalla lopetettiin vuonna 1976, asema suljettiin keväällä 1993 ja myös väkiluku asemaa ympäröivässä taajamassa on vähentynyt. Nykyään Kangasalta lähin henkilöliikenteen rautatieasema on Tampereen rautatieasema. Muut Kangasalan alueella olleet rautatieliikennepaikat olivat Ruutanan ja Suinulan asemat sekä Jussilan seisake Kangasalan ja Ruutanan asemien välillä. Nämä kaikki lakkautettiin 1980-luvun lopussa.
Kangasalaa lähin lentoasema on Tampere-Pirkkalan lentoasema, jonne on matkaa Kangasalan keskustasta noin 33 km.
Kulttuuri
250px|pienoiskuva|[[Vehoniemen automuseo.]] 250px|pienoiskuva|[[Kirkkoharjun näkötorni.]] Kangasalan keskustaan syksyllä 2014 valmistuneessa Kangasala-talossa on kulttuurikeskus, jossa avautui tammikuussa 2015 Kimmo Pyykkö -taidemuseo, ja siinä on myös vaihtuvien näyttelyiden tila ja monitoimisali.
Kangasalla julkaistaan paikallislehteä nimeltään Kangasalan Sanomat, joka on ilmestynyt joulukuusta 1918 lähtien. Nykyään alueella leviää jonkin verran myös Sydän-Hämeen Lehti.
Nähtävyyksiä
Kangasala on ollut suosittu matkailukohde jo 1800-luvun alusta asti. Kangasalan tärkeimmille harjuille on rakennettu näkötorneja: Haralanharjun, Keisarinharjun, Kirkkoharjun ja Vehoniemenharjun näkötornit. Keisarinharjulla maisemia ovat ihailleet aikanaan jo Kustaa III vuonna 1775 ja keisari Aleksanteri I vuonna 1819. Keisarin vierailun johdosta harju sai nykyisen nimensä. Aikaisemmin Keisarinharju tunnettiin nimellä Syrjänkorkee. Ensimmäinen näkötorni rakennettiin sinne jo vuonna 1881. Vuonna 2004 Keisarinharju valittiin Yle Tampereen ja Pirkanmaan liiton järjestämässä äänestyksessä Pirkanmaan kauneimmaksi paikaksi. Kangasalan lepokoti on toiminut 1900-luvun alussa täysihoitolana, jossa monet kuuluisuudet ovat viettäneet lomaa.
Nykyisin näkötorneja on enää kolme tuhopolttojen jäljiltä: Vehoniemenharju, Kirkkoharju ja uudelleen rakennettu Haralanharju. Keisarinharjun näkötorni paloi elokuussa 2006 ja hiljattain kunnostettu Haralanharjun torni tammikuussa 2007. Myös Kirkkoharjun näkötorni joutui polttoyrityksen uhriksi. Tuhoutuneista torneista Haralanharjun näkötorni rakennettiin uudelleen.
Kangasalla on kaksi automuseota: Mobilia ja Vehoniemen automuseo. Kirkolla on myös pieni 1830-luvulla rakennetussa viljamakasiinissa toimiva kotiseutumuseo.
Tapahtumat
Kangasalla on järjestetty vuosittain 2001 lähtien pienehköt musiikkifestivaalit nimeltään ”Harjufestarit”, jossa ovat esiintyneet muun muassa Technicolour, Bloodpit ja The Rasmus. Toistuvia tapahtumia ovat myös Kangasalan urkuperinnepäivät (1994 lähtien), Kangasalan Salonkimusiikki ja nukketeatteri Hupilaisen kansainväliset nukketeatteripäivät. Kesäisin esityksiä järjestää harrastajateatteriyhdistys Ramppi-teatteri. Sahalahden alueen perinteinen kesätapahtuma on juhannuksen jälkeisestä sunnuntaista alkava Sahalahden Suvipäivät. Kirjallista kulttuuria vaalivat Kirjakahvila (Kesäpäivän kulttuuriyhdistys) ja Sahalahden Kirjanystävät. Lapsille ja perheille on heinäkuun alussa Löytöretki-päivät.
Seurakunnat
pienoiskuva|250px|[[Kangasalan kirkko.]] Vuoden 2018 aluejaon mukaan Kangasalla on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Kangasalan evankelisluterilaisessa seurakunnassa on noin 23 000 jäsentä. 31.5.2016 Sahalahden kappeliseurakunta lakkautettiin, Sahalahdesta käytetään nimitystä seurakunta-alue.
Kangasalan vuonna 1767 rakennettu harmaakivinen kivikirkko tähtitaivaskattoineen ja verikivineen sijaitsee keskellä kirkonkylää.
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Kangasalla toimii Kangasalan helluntaiseurakunta, jolla on kirkko Kangasalan keskustassa, sekä Kuhmalahden helluntaiseurakunta. .
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Kangasalan alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Kangasalan kaupungin nykyisellä alueella.
Urheilu
Kangasalla on oma karting-rata, joka sijaitsee Lentolassa. Kangasalan jäähalli sijaitsee Pikkolan koulun vieressä. Vuonna 2009 Kangasalle valmistui Uimahalli Kuohu, jossa sijaitsee myös muun muassa kuntosali, jalkahoitola, kahvio, kokoontumistiloja.
Ruokakulttuuri
Kangasalan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla alatoopi, rosolli, kotijuusto, savumuikut ja kotikalja.
Jeanine Pirro
Pirro on republikaanisen puolueen jäsen.
Didymon Teikhos
Didymon Teikhos eli Didyma Teikhe  oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Myysiassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Çanakkalen maakunnan Gümüsçayta.
Maantiede
Didymon Teikhos sijoitetaan Myysiaan Propontisessa Vähässä-Aasiassa. Tämä perustuu siihen, että kaupunkia pidetään samana paikkana kuin Polybioksen mainitsema Didyma Teikhe, joka sijaitsi Granikos-joen (nyk. Biga Çayı) varrella. Joskus kaupunki on sijoitettu kuitenkin Propontiin Euroopan puoleiselle rannikolle lähelle Daminon Teikhosta.