cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Esteban Tuero
Lyhyen F1-uran jälkeen Tuero siirtyi kotimaahansa Argentiinan ajamaan vakioautoja TC 2000 -sarjaan. Sarjassa hän ajoi vuodet 1999–2007. Hän saavutti kaksi voittoa. Kaudella 2008 Tuero ajoi FIA GT Championship -urheiluautosarjassa Escuderia ACA Argentina -tallissa. Tämän jälkeen hän on ajanut kotimaansa Turismo Nacional Argentina Clase 3 luokassa sijoittuen kahdesti toiseksi ja voittaen mestaruuden vuonna 2008.
Norberto Fontana
Fontanan perheen kotiin murtauduttiin vuonna 1998, jolloin murtovarkaat veivät mukanaan arvo- ja urheilutavaroita, joista vuoden 1996 Arain valmistaman ajokypärän hän sai takaisin paikallisen asukkaan vihjeen perusteella vuonna 2021 (kypärästä oli tosin kadonnut tiimiradiojärjestelmä).
Antti Lehmus
Antti Lehmus (k. 1938 Neuvostoliitto) oli suomalaissyntyinen, sittemmin Neuvostoliittoon siirtynyt SKP:n jäsen ja aktiivinen toimija.
Lehmus valmistui ylioppilaaksi 1923. Hän oli puolueen tehtävissä 1923–1927 ja suoritti sinä aikana 1925–1926 asevelvollisuuden. Vuonna 1927 hän siirtyi Neuvostoliittoon, jossa hän palveli puna-armeijassa ja oli poliittisen osaston instruktori eli politrukki. Hän pyrki Frunzen sota-akatemiaan ja sai suosituksen Kullervo Mannerin kautta puolueelta, jolta niitä oli pyytänyt häntä varten Karjalan jääkäriprikaatin komentaja Eyolf Mattson. Lehmus oli aiemmin pyrkinyt akatemiaan, mutta häntä ei ollut hyväksytty, Mannerin arvelun mukaan siksi, että hän oli ylioppilas. Lehmus ei suosituksista huolimatta päässyt akatemiaan, ja hän työskenteli sitten Kustannusliike Kirjan julkaisuosastolla sekä työläisenä Karjalan käsiteollisuustrustissa. Hänet teloitettiin 1938.
Nestor Mahno
thumb|Nestor Mahno Nestor Ivanovytš Mahno (, ; 7. marraskuuta (J: 27. lokakuuta) 1889 Huljaipole – 25. heinäkuuta 1934 Pariisi ) oli ukrainalainen anarkokommunisti, joka johti Venäjän sisällissodassa niin sanottua anarkistista mustaa armeijaa.
Elämä
Mahno oli 1889 Ukrainassa Guljai-Poljen kylässä syntynyt maatyöläisen poika. 18-vuotiaana hän liittyi anarkistiryhmään ja sekaantui terrorismiin. Vuonna 1910 Mahno pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan, mutta tuomio muutettiin hänen nuoren ikänsä vuoksi vankeusrangaistukseksi. Mahno vapautettiin vuonna 1917, jolloin hän palasi Ukrainaan ja alkoi toimia vallankumousjohtajana. Hänet äänestettiin 1917 paikallisen talonpoikaisneuvoston johtoon.
Keskusvaltojen miehitettyä Ukrainan 1918 Lenin valitsi Mahnon johtamaan vallankumousarmeijaa tällä alueella. Seuraavien vuosien aikana Mahno taisteli Itävalta-Unkaria, Saksaa ja valkoisia vastaan. Sisällissodan aikana Mahno oli tärkeässä roolissa Denikinin 1919 ja hänen seuraajansa Wrangelin pääasiassa Krimiltä johtaman Etelä-Venäjän armeijan lyömisessä vuonna 1920.
Mahno loi Etelä-Ukrainaan yli seitsemän miljoonan ihmisen asuinalueen kattaneen anarkistisen talonpoikaisjärjestön eli niin sanotun Mahnonia, jossa sovellettiin anarkistisen kommunismin periaatteita. Mahnon päätös luoda anarkistinen yhteisö Ukrainaan aiheutti kuitenkin sen, että puna-armeija kääntyi häntä vastaan. Bolševikit kieltäytyivät tekemästä yhteistyötä Mahnon anarkistijoukkojen kanssa ja lähettivät kaksi Tšekan agenttia yrittämään hänen murhaamistaan kesäkuussa 1920. Samana vuonna puna-armeijan komissaari Lev Trotski aloitti terrorin ja määräsi tuhansia Mahnoa tukevia talonpoikia teloitettavaksi.
Mahno pakeni puolisonsa Galina Kuzmenkon kanssa elokuussa 1921 ulkomaille, ensin Romaniaan ja sitten Puolaan, ennen kuin päätyi Ranskaan, jossa hän kuoli vuonna 1934.
Kulttuurissa
Suomalainen teatteriohjaaja Esa Kirkkopelto on kirjoittanut Mahnon tarinasta Ylioppilasteatterille draaman Mahnovitsina, jota on esitetty muun muassa kajaanilaisessa kulttuurihankkeessa Generaattorissa ohjaaja Eino Saaren johdolla.
Suomalainen taiteilija Rosa Liksom on maalannut vuonna 1996 taulun nimeltään Mahmo ja partisaanit saapuvat!!!, 1919 Ukraina. Taulun omistaa WSOY:n kirjallisuussäätiö.
Pyhän Jaakon päivän taistelu
Pyhän Jaakon päivän taistelu ( eli North Forelandin taistelu, Kahden päivän taistelu ja Ordfordnessin taistelu) käytiin 4. elokuuta 1666 toisen Englannin-Hollannin sodan aikana.
Happotorni
Kaasunvalmistus
Sellunkeittohappo valmistettiin rikkidioksidista, jota tuotettiin polttamalla Outokummun kuparipitoista rikkikiisua erityisissä kiisu-uuneissa, jolloin palamistuotteena syntyi rikkidioksidia (SO2).
Kiisu- eli Lurgi-uuni oli lieriömäinen pystyuuni, jossa oli useampia päällekkäisiä polttopintoja. Keskellä oli pyörivä akseli, johon oli kiinnitetty sekoitusvarsia metalliharjoineen. Kiisu lastattiin uuneihin lapioimalla se vaunuista eräänlaiselle polakuljettimelle, joka vei sen uunin päällä olevalle täyttöaukolle.
Täyttöaukon alapäässä oli vastapainolla suljettu luukku; kun sille oli pudonnut tietty määrä kiisua, kuorma painoi luukun raolleen, jolloin uuniin valui tasainen virta kiisua. Täyttöaukon putkessa oleva kiisu eristi tehokkaasti kaasun karkaamisen: kun määrä väheni alle tietyn rajan, luukku sulkeutui kunnes uutta kiisua lastattiin.
Uuniin pudotettiin ensin ylimmälle tasolle annos kiisua, joka sytytettiin erityisillä polttimilla; kun kiisu paloi tasaisesti koko ylimmällä tasolla, alkoi sekoitinakseli pyöriä ja syöttö jatkua. Harjat kuljettivat palavan kiisun vähin erin polttopinnalta toiselle, lopulta aina alimmalle tasolle jossa loppuun palanut ja sammunut polttojäte eli pasutusjäte poistui tyhjennysputkista suoraan korkealaitaisiin avovaunuihin, joilla kiisu oli tuotu. Pasutusjäte oli hyötyjätettä joka meni takaisin kiisun toimittajalle siinä edelleen olevan kuparin poistamiseksi.
Kiisun syöttö jatkui nyt koko työpäivän ajan.
Hapon syntyprosessi
Kiisun palaessa syntyvä ilmaa kevyempi rikkidioksidi poistui uunin yläosassa olevista putkista sähköisten Cottrelli-pölynerottimien läpi 40 metriä korkeaan, kalkkikivilohkareilla täytettyyn happotorniin.
Torniin pumpattiin vettä, joka sai valua alas kalkkikivilohkareiden läpi, jolloin kalkkikiven, veden ja alhaalta tulevan rikkidioksidin kohdatessa tapahtui kemiallinen reaktio: CaCO3 + 2SO2 + H2O = Ca“ + 2HSO3 + CO2. Reaktiossa syntyi kalsiumvetysulfiittia, joka liukeni alas valuvaan veteen ja samalla vapautui hiilidioksidia. Rikkidioksidia liukeni suoraankin veteen yhtyen siihen rikkihapokkeeksi (SO2 + H2O = H2SO3).
Näin saatiin tornin kellarissa olevaan säiliöön hapan liuos, rikkihapokkeinen kalsiumvetysulfiittiliuos, jota kutsuttiin raaka- eli tornihapoksi ja josta väkevöitiin erillisellä laitteistolla varsinainen keittohappo, joka sitten pumpattiin isoihin, jopa 300 m3 tilavuuksisiin haponkestävällä muurauksella vuorattuihin sellunkeittokattiloihin; nyt raaka-aine eli pilkottu kuusi keitettiin tässä hapossa, jolloin syntyi selluloosaa ja sivutuotteita; puun sokerit hyödynnettiin valmistamalla niistä sulfiittispriitä ja jäteliemestä saatiin myös tiesuolaa. Ne olivat erittäin tärkeitä sivutuotteita koko sulfiittiprosessin käyttöajan; kieltolain aikana sulfiittispriin tuotantoa jopa lisättiin, koska Valtion Alkoholiliike Oy:n Rajamäen tehtaiden uudella Guillaume-puhdastislauslaitteistolla pystyttiin poistamaan sulfiittispriin metanoli kokonaan; spriin tekninen ja lääketieteellinen tarve kieltolain aikana oli odotettua suurempi - eikä normaalisti hiivavierteestä tai takavarikoiduista viinoista tislattu tuotanto riittänyt alkuunkaan.
Koska happotornin kalkkikivilohkareet luonnollisesti liukenivat tässä prosessissa vähin erin, kalkkikiveä jouduttiin lisäämään torniin jokaista happoerää varten, mikä lisäsi kuljetustarvetta. Äänekosken tehtailla kalkkikivi tuotiin avovaunuissa Suolahdesta ja lastattiin tehdasalueella kuuppavaunuihin, jotka sitten vinssattiin tornissa olleeseen, kaksi vaunua kerrallaan kantaneeseen kivihissiin, joka vei vaunut ylös lastausluukulle, mistä lasti kipattiin torniin sisälle. Sitten vaunut työnnettiin toiseen hissiin joka vei ne alas lastauspaikalle.
Vaarallista työtä
Kivenlisäyksen aikana tornin vedensyöttö kytkettiin sumutukselle, mikä esti myrkyllisten happohöyryjen pääsyn lastauspaikalle.
Tämä määräys annettiin sen jälkeen, kun Äänekoskella yksi miehistä sai kaasumyrkytyksen kivenlisäyksen aikana.
Silti nämä työpisteet eli kiisunkäsittely ja happotornin hoito olivat eräitä epäterveellisimpinä pidettyjä koko laitoksessa.
Kiisunkäsittelystä pääasiassa vastanneet kaksi miestä olivat päivän päättyessä kauttaaltaan vitivalkoisen pölyn peitossa; alkuaikoina heillä oli vain liina suun ja nenän suojana, mutta kun työsuojelu kehittyi, loppuaikoina oli jo jonkinlaisia suojanaamareitakin. Uuniin sisälle ei tarvinnut mennä kenenkään muun kuin korjauksia tehneiden asentajien ja tietenkin määräajoin nuohoojan.
Jäänne menneestä
Kapearaiteisten kuuppavaunujen käyttö säilyi ainakin Äänekoskella loppuun asti: vaikka tornille vedettiinkin varsin varhain oma leveäraiteinen sivuraide, kivihissin uusiminen tai hihnakuljettimen rakentaminen katsottiin liian kalliiksi, joten vanhaa käytäntöä jatkettiin tornin loppuikä eli 80-luvulle.
Tuottavaa prosessijätettä
Kiisu-uuneista ja pölynerottimista purettu, kuparia sisältävä poltto- ja pölyjäte, niin sanottu pasutusjäte, myytiin takaisin Outokumpu Oy:lle, joka poisti jätteestä kuparin. Tätä samaa pasutusjätettä tuottivat myös kaikki rikkihappotehtaat.
Happotornien loppu
Sulfiittimenetelmä syrjäytyi 1980-luvun alkupuolella uudempien tieltä, ja vanhat myrkyttyneet happotornit purettiin. Joskin ainakin Varkauden tehtaan happotorni komistaa edelleen kaupungin keskustaa.
Myös Nokialla on happotorni edelleen pystyssä. Sitä on voi katsella vaikkapa Emäkosken sillalta.
Maksukyky
Maksukyky tarkoittaa yrityksen kykyä selviytyä sen hetkisistä maksuvelvoitteistaan käytettävissä ja sillä hetkellä saatavissa olevan rahoituksen avulla.
Maksukykyinen yritys pystyy hoitamaan maksuvelvoitteensa ajallaan, jos haluaa. Maksukykyinen yritys on maksuhaluton, jos se pystyisi hoitamaan maksuvelvoitteensa ajallaan mutta ei tee niin.
Maksuviive tarkoittaa, että yritys hoitaa maksuvelvoitteensa muttei täysin ajallaan. Monilla yrityksillä esiintyy maksuviiveitä, vaikka ne eivät olisikaan maksukyvyttömiä. Maksuviive saattaa olla merkki lyhytaikaisesta ja ohimenevästä maksukyvyttömyydestä.
Maksuhäiriö tarkoittaa yleensä viranomaisen vahvistamaa julkista häiriötä maksusitoumusten hoitamisessa. Maksuhäiriöt ovat vakavia oireita vaarantaen yrityksen maineen ja toiminnan jatkuvuuden.
Maksuvalmius tarkoittaa rahan riittämistä maksuvelvoitteiden maksamiseen joka hetki. Maksuvalmius merkitsee, että yritys pystyy suoriutumaan maksuvelvoitteistaan näiden tullessa maksuun. Jos yritys ei ole maksuvalmis mutta saa lisärahoitusta, sille voi tulla maksuviiveitä tai maksuhäiriöitä, mutta ei pysyvää maksukyvyttömyyttä. Pysyvän maksukyvyttömyyden edellytys on, ettei yritys pysty hankkimaan lisärahoitusta selvitäkseen rästiintyneistä maksuvelvoitteistaan.
Bafingin alue
Bafingin alue on Woroban piirikuntaan kuuluva hallintoalue Norsunluurannikon länsiosassa. Sen pinta-ala on 8 650 neliökilometriä. Alueen hallinnollinen keskus on Touba. Asukkaita on 183 000 henkeä (vuonna 2014).
Bafingin alue rajoittuu pohjoisessa Kabadougoun, idässä Worodougoun ja etelässä Tonkpin alueisiin sekä lännessä Guineaan. Maisemaa leimaavat vuoret, tasangot, jokilaaksot ja alangot. Kasvillisuus on metsää ja savannia. Ilmasto on sudanilais-guinealainen.
Alue käsittää Koron, Ouaninoun ja Touban departementit. Kuntia ovat Booko, Borotou, Guintéguéla, Koonan, Koro, Ouaninou ja Touba. Aliprefektuureja on kahdeksan ja kyliä 316. Asukkaat ovat etupäässä mandinkoja.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, maissi, maniokki ja jamssi. Myytäväksi kasvatetaan sokeriruokoa, puuvillaa, cashewpähkinöitä, kaakaota ja kahvia. Teollisuutta edustaa sokerin tuotanto.
Vili Sopanen
Vili Juhani Sopanen (s. 21. lokakuuta 1987 Valkeala) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän pelasi urallaan SM-liigaa Pelicansissa, JYPissä, Helsingin IFK:ssa ja Rauman Lukossa yhteensä 547 runkosarjaottelua tehopistein 149+213=362, 66 playoff-ottelua tehopistein 8+21=29 ja neljä liigakarsintaottelua tehopistein 1+1=2. Sopanen oli voittamassa SM-hopeaa Pelicansissa vuonna 2012 ja SM-pronssia HIFK:ssa vuonna 2018. Hän on Pelicansin seurahistorian kaikkien aikojen eniten tehopisteitä (295) ja maaleja (125) runkosarjassa tehnyt pelaaja sekä seuraa edeltänyt Lahden Reipas mukaan lukien kaikkien aikojen viidenneksi paras pistemies. Sopanen pelasi urallaan myös yhtenä kautena sekä Ruotsissa että Saksassa. Hän laukoi oikealta.
Junioriura
Sopanen on KooKoon kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Lahteen ja Kiekkoreippaan joukkueeseen kaudeksi 2002–2003. Kaudella 2005–2006 Sopanen jakoi 14 osumallaan Pelicansin A-nuorten sisäisen maalipörssin voiton Samu Vilkmanin kanssa. Hän debytoi samalla kaudella myös SM-liigassa, jossa Sopanen pelasi kolme runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Hän teki liigadebyyttinsä 27. joulukuuta 2005 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan.
Kaudella 2006–2007 Sopanen oli tehoilla 18+21=39 Pelicansin A-nuorten toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Hän jakoi A-nuorten SM-liigan maalipörssin seitsemännen sijan neljän muun pelaajan kanssa. Sopanen voitti myös tehoilla 5+13=18 kevään 2007 pudotuspelien syöttöpörssin sekä Pelicansin sisäisen pistepörssin. Hän voitti kauden päätteeksi A-nuorten Suomenmestaruuden. SM-liigassa Sopanen pelasi kauden aikana seitsemän ottelua tehden yhden maalin. Osuma oli hänen liigauransa avausmaali, joka syntyi 24. helmikuuta 2007 ylivoimalla JYPiä vastaan. Sopanen palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kahden tähden tähtipelaajana. Hän pelasi kauden aikana miesten pelejä myös kuuden Mestis-ottelun verran alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa tehopistein 1+1=2.
Ammattilaisura
New Jersey Devils varasi Sopasen kuudennella kierroksella 177. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2007. Varsinaisella SM-liigan tulokaskaudellaan 2007–2008 hän nousi Pelicansin ykkösketjuun Matias Lopin ja Marko Jantusen rinnalle tehden 54 runkosarjaottelussa tehot 15+15=30 sekä kuudessa playoff-ottelussa neljä syöttöpistettä. Sopanen sijoittui tulokkaiden pistepörssissä toiseksi edellään vain Bluesin Oskar Osala. Hienon tulokaskauden jälkeen seuraava kausi 2008–2009 oli hänelle hieman tuskaisempi. Sopasen kauteen mahtui myös 22 ottelun mittainen maaliton putki, mutta hän teki kauden aikana lopulta tehot 12+17=29, joilla Sopanen oli Pelicansin kolmanneksi paras pistemies ja maalintekijä.
Kaudella 2009–2010 Sopanen oli Pelicansin toiseksi paras pistemies ja maalintekijä Juhamatti Aaltosen jälkeen tehoilla 21+16=37. Hän teki SM-liigan yhden kauden maaliennätyksensä ja jakoi maalipörssin kymmenennen sijan Bluesin Toni Kähkösen ja TPS:n Ville Vahalahden kanssa. Hän pelasi kauden aikana myös yhden ottelun lainalla Mestis-joukkue Heinolan Kiekossa.
Huhtikuussa 2010 Sopanen teki kaksivuotisen sopimuksen JYPin kanssa. Hän esiintyi joukkueessa vaihtelevasti, kunnes siirtyi suuremman roolin perässä kahden viikon mittaiselle koeajalle Elitserien-joukkue Luleå HF:ään tammikuussa 2011. Sopanen teki siellä viidessä ottelussa yhden maalin, mutta jäi ilman sopimusta. Hän purki sopimuksensa JYPin kanssa ja palasi siirtorajan kynnyksellä kevääseen 2013 ulottuvalla sopimuksella Pelicansiin.
Kaudella 2011–2012 Sopanen ylsi uudelleen SM-liigan yhden kauden maaliennätykseensä 21 osumallaan. Hän oli Pelicansin toiseksi paras maalintekijä Ryan Laschin jälkeen ja jakoi SM-liigan maalipörssin seitsemännen sijan kolmen muun pelaajan kanssa. Suurimman osan kaudestaan Justin Hodgmanin tutkaparina pelannut Sopanen onnistui tekemään liigauransa ensimmäisen kypärätempun 18. lokakuuta 2011 Saimaan Palloa vastaan. Hän teki ottelun kolmannen maalinsa vähän yli minuutin ennen päätössummeria tyhjään maaliin. Sopanen palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kolmen tähden tähtipelaajana. Hän onnistui kypärätempussa uudelleen 23. helmikuuta 2012, jälleen kotona SaiPaa vastaan. Sopanen palkittiin myös ottelun Ilta-Sanomien kolmen tähden tähtipelaajana. Hänen kautensa päättyi jalkavamman takia kolmenteen finaaliotteluun 19. huhtikuuta 2012, kun JYPin Jonne Virtanen taklasi Sopasta. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Vuotta myöhemmin, maaliskuussa 2013 Sopanen teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Pelicansin kanssa.
Kaudella 2013–2014 Sopanen oli tehoilla 12+20=42 Pelicansin paras pistemies ja hän jakoi koko SM-liigan pistepörssin yhdeksännen sijan Kärppien Ben Maxwellin ja HIFK:n Ville Peltosen kanssa. Kausi 2014–2015 Sopasella päättyi jo 23 ottelun jälkeen joulukuussa 2014, kun hän törmäsi joukkuetoveriinsa Juha-Pekka Pietilään. Sopanen vietiin tilanteen jälkeen sairaalaan ja hänellä diagnosoitiin aivotärähdys. Maaliskuussa 2015 Sopanen teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Pelicansin kanssa. Hän palasi kaukaloihin vasta saman vuoden marraskuussa. Sopanen pelasi kaudella 2015–2016 runkosarjassa 34 ottelua tehopistein 9+20=29. Kevään 2016 pudotuspeleissä hän oli tehoilla 1+5=6 Pelicansin paras syöttäjä ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Antti Erkinjuntin kanssa.
Sopanen teki kaudella 2016–2017 SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 20+26=46, joilla hän oli Pelicansin paras pistemies ja maalintekijä. Sopanen onnistui tekemään tehopisteensä vain 41 runkosarjaotteluun, kun hän kärsi syyskaudella loukkaantumisista. Sopanen teki kauden aikana kolme kypärätemppua. Hän sijoittui koko liigan pistepörssissä kuudenneksi. Sopanen voitti myös Pelicansin sisäisen tehotilaston lukemalla +16. Hänet valittiin SM-liigan helmikuun 2017 kuukauden pelaajaksi. Pudotuspeleissä Sopanen jakoi Pelicansin sisäisen pistepörssin voiton Antti Erkinjuntin ja Kimi Koiviston kanssa tehoilla 1+2=3.
Kaudeksi 2017–2018 Sopanen teki vuoden mittaisen sopimuksen KHL:n kiinalaisseura Kunlun Red Starin kanssa. Heinäkuussa 2017 hänen sopimuksensa kuitenkin purettiin, kun seura ilmoitti, että Sopanen ei pysty osallistumaan harjoitusleirille terveydellisistä syistä. Suomalaislääkäri Harri Hakkarainen diagnosoi hänelle sittemmin hengitystieinfektion. Kuntouduttuaan, lokakuussa 2017 Sopanen siirtyi loppukauden kattavalla sopimuksella Helsingin IFK:hon. Hän oli tehoilla 14+22=36 joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Pudotuspeleissä Sopanen onnistui kuitenkin tekemään 11 ottelussa vain tehot 1+3=4 ja hän sai myös katsomokomennuksia. Sopasen pudotuspelikevään ainoa maali syntyi ensimmäisessä välieräottelussa 3. huhtikuuta 2018 vieraissa Oulun Kärppiä vastaan, jolloin hänen osumansa jäi HIFK:n 1–4-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Kärpät kuitenkin eteni lopulta finaaliin otteluvoitoin 4–3. Sopanen voitti HIFK:ssa kauden päätteeksi SM-pronssia.
Kaudeksi 2018–2019 Sopanen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Saksan DEL-liigan ERC Ingolstadtiin. Loukkaantumiset kuitenkin haittasivat hänen alkukauttaan ja Sopasen sopimus purettiin yhteisymmärryksessä marraskuussa 2018. Jo seuraavana päivänä hänen vahvistettiin siirtyvän samassa liigassa pelaavaan Schwenninger Wild Wingsiin. Sopanen ei kuitenkaan onnistunut vastaamaan sielläkään häneen kohdistuneisiin odotuksiin. Sopanen vietti kolme viimeisintä otteluaan katsomossa, kunnes hänen sopimuksensa purettiin helmikuussa 2019. Sopanen palasi SM-liigaan ja siirtyi loppukauden kattavalla sopimuksella Rauman Lukkoon. Huhtikuussa seura käytti hänen sopimuksessaan olleen optiomahdollisuuden ja teki Sopasen kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Kaudella 2019–2020 Sopanen pelasi vain 21 ottelua tehopistein 2+4=6, kunnes hän loukkaantui loppuvuodesta 2019. Sopasen lonkkavamman kuntoutuminen ei kuitenkaan edennyt toivotusti, joten helmikuussa 2020 Lukko vahvisti hänen joutuvan leikkaukseen ja päättämään kautensa. Kauden jälkeen huhtikuussa Sopanen ja seura purkivat sopimuksensa yhteisymmärryksessä. Kauden 2020–2021 hän oli lonkkavaivojen vuoksi kokonaan pelaamatta.
Syyskuussa 2021 Sopanen yritti paluuta kaukaloihin ja hän palasi try-out -sopimuksella Heinolan Peliittojen Mestis-joukkueeseen. Sopanen pelasi siellä yhden Suomen Cupin ottelun, mutta hän ei kuitenkaan kokenut suoritustasonsa enää riittävän ja Sopanen päätti lopettaa pelaajauransa.
Muuta
Sopasen pikkuveljet Iiro ja Eetu ovat myös jääkiekkoilijoita. Hyökkääjänä pelannut Iiro pelasi neljä ottelua Pelicansin SM-liigajoukkueessa kaudella 2008–2009 ja puolustajana pelannut Eetu pelasi omalla urallaan yhteensä 35 SM-liigaottelua Pelicansissa ja Kalevan Pallossa. Veljesten isä Jarmo on entinen alempien sarjojen hyökkääjä.
Sopanen oli Kokoomuksen ehdokkaana Lahden kaupunginvaltuustoon vuoden 2021 kuntavaaleissa, jossa hän sai 105 ääntä, mutta ei tullut kuitenkaan valituksi.
Berliinin taistelu
Taistelu Berliinistä (usein myös muodossa Berliinin sortuminen) oli toisen maailmansodan viimeisiä taisteluita Euroopassa. Neuvostoliiton puna-armeija ja sen mukana taistelleet puolalaiset joukot hyökkäsivät Saksan pääkaupunkiin Berliiniin idästä ja etelästä. Saksalaiset olivat sekä määrältään että aseistukseltaan alivoimaisia – kaupunkia puolustavat olivat pääasiassa lapsisotilaita Hitler-Jugendista sekä erittäin huonosti aseistettuja puolisotilaallisten kodinturvajoukkojen Volkssturmin jäseniä.
Taistelujen päättyessä toukokuussa 1945 Berliini oli valloitettu. Adolf Hitler ja useat muut Saksan johtohenkilöt olivat tehneet joko itsemurhan tai vangittu. Viisi päivää myöhemmin Saksa antautui ehdoitta liittoutuneille.
Taustaa ja ryhmitys
Neuvostoliiton puna-armeija mursi saksalaisten puolustuksen Veiksel-joella 12. tammikuuta 1945. Kuukautta myöhemmin Georgi Žukovin komentama 1. Valko-Venäjän rintama saavutti Oder-joen ja pystyi luomaan sillanpää-aseman Kustrinissa. Samaan aikaan Ivan Konevin johtama 1. Ukrainan rintama eteni Breslauhun, jonka saarrettuaan armeija jatkoi etenemistään Neisse-joelle.
Puna-armeija tunkeutui Pommeriin ja Itä-Preussiin, joissa 2. ja 3. Valko-Venäjän rintama kohtasivat tiukkaa vastarintaa. 1. Valko-Venäjän rintama joutui lähettämään osan joukoistaan 2. ja 3. rintaman täydennykseksi. Saksalaisten toimintamahdollisuudet oli kuitenkin onnistuttu tehokkaasti rajaamaan ennen puna-armeijan huhtikuista murtautumista Berliiniin.
Länsiliittoutuneet olivat aloittaneet oman hyökkäyksensä Saksaan lännestä maaliskuussa. Yhdysvaltain 9. armeija saapui Elbe-joelle sillanpääasemaan Berliinin länsipuolelle huhtikuun puolivälissä ja valmistautui osaltaan sulkemaan kaupungin tiukkaan saartorenkaaseen.
Neuvostojoukot olivat samaan aikaan Itämeren eteläpuolella Oder- ja Neisse-jokien varrella. Pohjoisimpana oli Konstantin Rokossovskin johtama 2. Valko-Venäjän rintama vastassaan Saksan 3. panssariarmeija. Seuraavana oli Žukovin 1. Valko-Venäjän rintama vastassaan Bussen johtama Saksan 9. armeija. Eteläisimpänä oli Konevin johtama 1. Ukrainan rintama vastassaan Saksan 4. panssariarmeija. Saksan miesvahvuus koostui 250 000 Wehrmachtin sotilaasta. Loput olivat Hitler-Jugendin, Volkssturmin ja Waffen-SS:n jäseniä. Mukana oli myös Luftwaffen ja Kriegsmarinen miehiä. Wermachtia täydentäneet joukot olivat erittäin puutteellisesti varustettuja, eikä niillä ollut taistelukokemusta. Joissain tapauksissa puolustajia kyettiin varustamaan ainoastaan käsikranaateilla.
Berliinin saartaminen
18.–19. huhtikuuta Žukovin 1. Valko-Venäjän rintama mursi saksalaisten puolustuksen Seelowin kukkuloiden taistelussa ja saksalaisten 9. armeija aloitti vetäytymisensä. Osa 1. Valko-Venäjän rintamasta eteni Berliinin luoteis- ja pohjoispuolelle ja osa Berliinin itä- ja kaakkoispuolelle.
22. huhtikuuta 1. Ukrainan rintaman Pavel Rybalkon komentama Neuvostoliiton 3. kaartin panssariarmeija saavutti Berliinin eteläisen, Teltowin kanavan ja 4. kaartin panssariarmeija eteni kohti Potsdamia. Ylitettyään Teltowin kanavan 3. kaartin panssariarmeija eteni Berliinin eteläisten ja läntisten kaupunginosien ja Grunewaldin läpi. Kun 3. kaartin panssariarmeija saapui 27. huhtikuuta Berliinin luoteiseen kaupunginosaan Charlottenburgiin se vedettiin pois kaupungista.
thumb|left|300px|Tuhoutunutta kaupunkia.Walther Wenckin saksalaisen 12. armeijan yritys murtautua Berliinin avuksi 21. huhtikuuta epäonnistui. Hitler määräsi III SS-armeijakunnan hyökkäämään pohjoisesta Berliiniä kohti etenevän 1. Valko-Venäjän rintaman sivustaan. Armeijakunta oli jo aikaisemmin joutunut luovuttamaan joukkojaan horjuvan Oderin puolustuksen tueksi ja sen komentaja kieltäytyi hyökkäämästä. Tajutessaan tämän seuraavana päivänä Hitler sai raivokohtauksen.
Alfred Jodl ehdotti Elbellä yhdysvaltalaisia vastassa olleen 12. armeijan kääntämistä kohti Berliiniä. Hitler antoi hyökkäävien punajoukkojen saartamalle Bussen 9. armeijalle käskyn murtautua Berliiniin. 24. huhtikuuta Wenckin saksalainen 12. armeija aloitti etenemisensä kohti Berliiniä, mutta joutui pysähtymään törmättyään kohti Potsdamia etenevään neuvostojoukkojen 4. kaartin panssariarmeijaan. Bussen 9. armeija ei ottanut enää vastaan Hitlerin esikunnan käskyjä ja yritti 26. huhtikuuta murtautua 1. Ukrainan rintaman läpi länteen, kohti Wenckin 12. armeijaa. Vain pienet yksittäiset ryhmät 9. armeijasta onnistuivat saavuttamaan Wenckin armeijan.
Neuvostojoukkojen eteneminen Berliinissä
pienoiskuva|[[Volkssturm-miehiä, Berliinin puolustajia keväällä 1945. Miesten varusteina on käsivarsinauha ja panssarinyrkki.]] Kun puna-armeija murtautui Berliiniin, kaupunkia puolustivat Saksan 9. armeijan kaupunkiin ajautuneet rippeet sekä Hitler-Jugendin ja Volkssturmin joukot. Puolustajien vahvuus oli enää vain noin 45 000 sotilasta, Hitler-Jugendin lapsisotilaita, poliiseja sekä noin 40 000 Volkssturmin jäsentä. 1. Valko-Venäjän rintaman 8. kaartin armeijan ja 1. kaartin panssariarmeija etenivät eteläisessä Berliinissä sijaitsevalle Tempelhofin lentoasemalle. Taistelut alueella jatkuivat 27. huhtikuuta asti, jolloin saksalaisten puolustus aloitti vetäytymisensä kohti Berliinin hallintokaupunginosaa. Ylitettyään Berliinin keskellä kulkevan Landwehr-kanaalin neuvostojoukkojen 8. kaartin armeija jakautui. Osa eteni kohti Tiergartenin puistoa kohdatakseen pohjoisesta etenevät 2. kaartin panssariarmeijan ja 3. iskuarmeijan ja osa kohti Potsdamin rautatieasemaa ja Führerbunkeria (Reichkanzlei). Berliinin pohjoisten kaupunginosien läpi hyökännyt 3. iskuarmeija saapui 28. huhtikuuta Moltken sillalle. Seuraavana päivänä joukot etenivät sisäministeriön rakennukselle ja Königsplatzin yli valtiopäivätalolle Reichstagiin. 30. huhtikuuta puna-armeija tunkeutui Saksan ilmailuministeriöön. Reichstagiin rynnäköiminen alkoi 30. huhtikuuta ja kello 22.50 Reichstagin kupolin ylle nostettiin voitonlippu. 2. toukokuuta myös puolalaiset nostivat oman lippunsa Berliinin Siegessäulessa. Hajanaiset saksalaiset ryhmät jatkoivat edelleen taistelemista, mutta ne kukistettiin. Taistelut Reichstagissa rakennuksessa jatkuivat aamuun 2. toukokuuta, jolloin loputkin Reichstagin puolustajat antautuivat.
Kansallissosialistisen Saksan hajoaminen
Sota jatkui vielä viikon Tšekkoslovakiassa olleiden saksalaisten joukkojen kukistamiseksi kunnes Saksa antautui lopullisesti 7. ja 8. toukokuuta.
Dead End Street
Dead End Street on Ray Daviesin kirjoittama ja hänen johtamansa brittiläisen The Kinks -yhtyeen esittämä kappale ja single vuodelta 1966. Synkähkö laulu käsittelee taloudellista lamaa ja työttömyyttä. Kappaleesta muodostui yhtyeen yhdeksäs top 10 -hitti Britanniassa – single oli parhaimmillaan sijalla 5. Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listalla kappale pääsi sijalle 73. Kappaletta ei julkaistu millään yhtyeen studioalbumilla.
The Kinksin soolokitaristi ja Ray Daviesin pikkuveli Dave Davies on kertonut, että ”Dead End Street” on hänen suosikkejaan Ray Daviesin kirjoittamista kappaleista.
Kappaleen synty
Yhtyeen johtohahmo ja pääasiallinen laulunkirjoittaja, solisti-kitaristi Ray Davies teki kappaleen edellissingle ”Sunny Afternoonin” jatkumoksi. Kyseinen kappale oli käsitellyt verotusta, mutta ”Dead End Streetiin” hän sai innoituksen sosialisti-isältään, joka oli käynyt läpi 1920- ja 30-lukujen laman. Davies pyrki sijoittamaan kyseisen laman moderniin asiayhteyteen. Laulun valmistuttua Davies esitti sen tapojensa mukaisesti isälleen, joka piti kappaleen aiheesta.
Sävyltään synkähkön kappaleen on katsottu tuoneen esiin niin sanotun Svengaava Lontoo -käsitteen kääntöpuolen – työttömyydessä ja talouskriisissä rypevän työväenluokan.
Nauhoitus
240px|thumb|left|Little Green Street – katu, jolla ”Dead End Streetin” promovideo kuvattiin. ”Dead End Streetin” ensimmäinen versio äänitettiin 21. lokakuuta 1966. Nauhoituspaikkana toimi levy-yhtiö Pye Recordsin Pye Studiosin studio numero 2 Lontoossa. Lopullinen, singleksi päätynyt versio, äänitettiin saman kuun lopulla. The Kinksin jäsenten lisäksi äänitykseen otettiin mukaan pasunisti, joka legendan mukaan odotti soittovuoroaan paikallisessa pubissa. Studiossa hän oli niin juovuksissa, ettei pystynyt soittamaan kuin yhden oton ennen sammumistaan. Hieman epätarkkaa soittoa on kuitenkin pidetty kappaleen ankeaan tunnelmaan sopivana.
Bassokitaraa kappaleen toisessa basso-osassa soitti John Dalton, joka tuurasi auto-onnettomuudessa loukkaantunutta Pete Quaifea. Toisessa osassa bassoa soitti soolokitaristi Dave Davies. Pianoa kappaleessa soittaa vierailevan muusikon ominaisuudessa Nicky Hopkins.
Julkaisu ja vastaanotto
Single ”Dead End Street” B-puolenaan ”Big Black Smoke” julkaistiin Britanniassa 18. marraskuuta 1966 ja Yhdysvalloissa saman kuun 30. päivä. Britanniassa kappaleesta muodostui yhtyeen yhdeksäs top 10 -hitti. Se nousi listalle 26. marraskuuta ja saavutti korkeimman sijoituksensa, viides, 31. joulukuuta 1966. Listaviikkoja kertyi kaikkiaan yksitoista. Kappale ylsi top 10:een myös muun muassa Alankomaissa, Uudessa-Seelannissa ja Länsi-Saksassa. Yhdysvalloissa ”Dead End Street” pääsi Billboard Hot 100 -listalla sijalle 73.
Merce Cunningham
thumb|Merce Cunningham Mercier ”Merce” Philip Cunningham (16. huhtikuuta 1919 – 26. heinäkuuta 2009 ) oli yhdysvaltalainen koreografi ja tanssija. Hän syntyi Centraliassa, Washingtonin osavaltiossa.
Dead End Street
Julkaisu ja vastaanotto
Yhtye kuvasi huumorimielessä Lontoon Kentish Townissa kappaleeseen promovideon, jossa yhtye esitti hautajaiskulkuetta. BBC kuitenkin hyllytti videon hyvän maun vastaisena. Yhtyeen soolokitaristi Dave Davies on myöhemmin tehnyt tästä johtopäätöksensä, jonka mukaan vallitseva köyhyys kyllä myönnettiin, mutta hautajaiskulkuetta ei saanut näyttää televisiossa. Videossa esiintyi myös yhtyeeseen palannut basisti Pete Quaife. Kyseinen filmi innoitti vuonna 2005 Oasis-yhtyettä kappaleen ”The Importance of Being Idle” musiikkivideossa.
Merce Cunningham
Cunningham oli vuosina 1939–1945 Martha Grahamin ryhmän tanssisolisti. Hän loi jo vuonna 1943 koreografian Paul Bowlesin kevyeen ooppera The Wind Remainsiin. Hän oli modernistisen säveltäjän John Cagen pitkäaikainen elämänkumppani ja yhteistyökumppani. Hän perusti Merce Cunninghamin tanssiryhmän kesällä 1953.
Dead End Street
Julkaisu ja vastaanotto
”Dead End Street” on saavuttanut menestystä myös kriitikoiden keskuudessa. New Musical Express valitsi sen vuonna 1976 kaikkien aikojen 72:nneksi parhaaksi singleksi. Kappaleesta äänitetty ensimmäinen versio julkaistiin lopulta vuonna 2008 The Kinksin uraa käsittelevällä Picture Book -boksilla.
Elliott Smith on äänittänyt ”Dead End Streetista” cover-version. Ray Davies puolestaan duetoi kappaleen Amy Macdonaldin kanssa vuoden 2010 albumilleen See My Friends. Suomenkielisen version ”Pieleen” äänitti 4. tammikuuta 1967 Kai Hyttinen. Harri Marstio puolestaan levytti kappaleen alkuperäistekstillä vuonna 1982 ilmestyneelle albumilleen A Date With Mr. Marstio.
Merce Cunningham
Cunninghamin johdolla ovat opiskelleet myös suomalaiset koreografit Ulla Koivisto ja Reijo Kela.
Dead End Street
Kappaleet singlellä
A-puoli B-puoli
TTC
thumb|TTC TTC on ranskalainen hip hop/electronica musiikkia tuottava yhtye, jonka kokoonpanoon kuuluu neljä MC:tä: Tido Berman, Teki Latex, Cuizinier sekä Orgasmic.
Jane Leeves
Leeves työskenteli mallina ennen näyttelijänuralle ryhtymistään. Hän esiintyi Monty Python: Elämän tarkoitus -elokuvassa sekä Benny Hillin show'ssa. Vuosina 1986–1988 hän esiintyi television komediasarjassa Throb.
Lopullisen läpimurtonsa näyttelijänä Leeves teki Yhdysvalloissa, missä hän esiintyi Murphy Brown -komediasarjassa ja Seinfeldissä. Frasierissa hän aloitti vuonna 1993. Sarjan myötä hänestä tuli Hollywoodin parhaiten palkattu brittinäyttelijä. Hän sai myös roolistaan Emmy-ehdokkuuden.
Osmanien lippu
thumb|250px|Ottomaanien valtakunnan kansallislippu 1844–1923. thumb|180px|Ottomaanilaivaston vuosina 1793–1844 käyttämä lippu. Osmanien lippu oli Osmanien valtakunnassa käytetty lippu. Lippuja oli käytössä useammanlaisia.
Ottomaanien tunnusväri oli punainen ja lippuun sijoitettiin Konstantinopolin vanha tunnus, kuunsirppi. Sulttaani Selim III lisäsi lippuun 1793 myös kahdeksansakaraisen tähden. Vuosina 1793–1844 käytössä olleessa osmanilaivaston lipussa oli punainen tausta, keskellä sirppikuu ja sen sisällä kahdeksansakarainen tähti. Usein imperiumissa käytettiin myös islamin vihreitä tai ottomaanien punaisia lippuja, joissa oli kolme kuunsirppiä. Myös viisisakarainen versio on todennettu valokuvista.
Nykyinen Turkin lippu on johdettu kyseisestä lipusta sillä erolla, että Turkin lipussa käytetään viisisakaraista tähteä.
Fromager
Fromager on yksi Norsunluurannikon 19 entisestä alueesta. Se lakkautettiin vuoden 2011 hallintouudistuksessa, kun Norsunluurannikko jaettiin 14 piirikuntaan. Vuoden 1998 väestönlaskennan mukaan alueella oli 542 992 asukasta ja sen pinta-ala oli 6 903 neliökilometriä. Alueen pääkaupunki oli Gagnoa.
Jadekeisari
pienoiskuva|[[Ming-dynastian aikainen silkkimaalaus Jadekeisarista (1500-luku).]] Jadekeisari (kiinaksi 玉帝, Yùdì tai 玉皇,Yùhuáng) on merkittävä hahmo kiinalaisessa mytologiassa ja tärkeimpiä jumalia kiinalaisessa kansanuskossa ja taolaisuudessa. Taivaan ylijumalana hän määrää kaikkien ihmisten kohtalosta johtamalla valtaisaa taivaallista byrokratiaa, joka muistuttaa keisarillista Kiinaa hallinnutta virkakoneistoa. Yleensä hänet kuvataan istumassa valtaistuimella, pukeutuneena lohikäärmeen kuvilla kirjottuun kaapuun ja helmikoristeiseen päähineeseen ja kädessään seremoniallinen jadetaulu.
Korkeaan asemaansa nähden Jadekeisarin alkuperä on hyvin vaatimaton: varhaisimmissa taolaisissa teksteissä hänet mainitaan vain harvakseltaan merkitykseltään vähäpätöisenä tietäjäjumalana. Hänet tunnustettiin taolaisuuden ylijumalaksi Tang-dynastian hallitessa Kiinaa 618–907, mikä käy ilmi senaikaisista runoista ja muista kirjoituksista. Kansanuskossa häntä alettiin pitää Kiinan keisarin taivaallisena vastineena, joka syrjäytti palvonnan kohteena vanhempia jumaluuksia, kuten Isä Taivaan (天王, Tiānwáng) ja Taivaallisen keisari Zhangin (張天帝, Zhāng Tiāndì).
Jadekeisarin kultti sai valtiollisen aseman Song-dynastian aikana 960–1279, jolloin hänet samaistettiin kungfutselaisuuden korkeimpaan jumaluuteen ja hänestä alettiin käyttää nimitystä ’Suuri Jadekeisari’ (玉皇上帝, Yùhuáng Shàngdì). Song-dynastian kukistuttua Jadekeisari menetti virallisen asemansa, vaikka kiinalaiset kunnioittivatkin häntä yhä jumalista ylimpänä. Hän sai myös buddhalaisen arvonimen ’Luonnollisen valaistumisen puhdasmielinen kuningas’ (清凈自然覺王如來, Qīngjìng Zìrán Jiàowáng Rúlái), mikä kuvastaa hyvin kiinalaisen taolaisuuden ja buddhalaisuuden keskinäistä mutkattomuutta.
Gustave Doré
thumb|250px|Kesä, 1860–1870. thumb|250px|Andromeda, noin 1869. thumb|250px|Les Saltimbanques, 1874. Paul Gustave Doré (6. tammikuuta 1832 Strasbourg – 23. tammikuuta 1883 Pariisi) oli ranskalainen taiteilija, kaivertaja ja kuvittaja. Hän oli yksi tuotteliaimmista ja menestyneimmistä 1800-luvun jälkipuoliskon kuvittajista. Häntä pidetään myös yhtenä sarjakuvan esi-isistä.
Saksalainen kirjailija Walter Moers on kirjoittanut kirjan Hurja matka halki yön Dorén töiden pohjalta.
Elämä
Doré syntyi Strasbourgissa Ranskassa ja julkaisi 15-vuotiaana ensimmäisen kuvitetun tarinansa, joka kertoi Herkuleen urotöistä. Hänestä tuli kirjojen kuvittaja, ja hän sai töikseen kuvittaa muun muassa François Rabelais’n, Honoré de Balzacin ja Danten teoksia.
Vuonna 1847 Doré muutti Pariisiin, ja vuosina 1848–1851 hän teki litografialla toteutettuja karikatyyrejä Journal pour Rire -lehteen. Doré julkaisi lisäksi litografioistaan useita kokoelmia. Hän saavutti kuitenkin eniten kuuluisuutta myöhemmin tekemillään kirjankuvituksilla, jotka hän toteutti puupiirros-tekniikalla. Doré laati kuvitukset yli 90 teokseen, ja hänen palveluksessaan oli parhaimmillaan 40 puukaivertajaa. Dorén taidokkaimmat kuvitustyöt olivat vuonna 1850–1860-luvuilla julkaistut Oeuvres de Rabelais, Balzacin Les Contes drolatiques, foliokokoinen Raamattu sekä Danten Jumalainen näytelmä. Vuonna 1854 ilmestyi sarjakuva Pyhän Venäjänmaan historia, joka oli täynnä verta, tuhoa, huumoria ja kuvallisia vitsejä.
Vuonna 1853 häntä pyydettiin kuvittamaan lordi Byronin töitä. Tämän jälkeen hän sai Englannista lisää tilaustöitä, ja hän kuvitti esimerkiksi englantilaisen Raamatun, josta tuli suuri menestys (1865). Vuonna 1867 Dorélla oli suuri näyttely Lontoossa, ja sen jälkeen perustettiin New Bond Streetille Dorén galleria.
Vuonna 1869 Doré alkoi yhdessä Blanchard Jerroldin kanssa tehdä kattavaa kuvateosta Lontoosta. London: A Pilgrimage julkaistiin vuonna 1872. Satakahdeksankymmentä kaiverrusta sisältänyt kirja oli taloudellinen menestys Dorélle, vaikka kriitikot eivät siitä pitäneetkään.
Lontoon kuvien jälkeen Doré sai töitä myös muilta brittikustantajilta. Hänen myöhempiä töitään ovat muun muassa John Miltonin Kadotettu paratiisi ja Danten Jumalainen näytelmä. Dorén töitä julkaistiin myös Illustrated London News -nimisessä lehdessä. Hän jatkoi kirjojen kuvittamista aina kuolemaansa saakka.
Kuvitustöiden lisäksi Doré maalasi suurikokoisia uskonnollisia ja historiamaalauksia ja saavutti mainetta kuvanveistäjänä. Dorén maalaukset ja veistokset eivät kuitenkaan ole yhtä eloisia kuin hänen kuvituksensa.
Raamatun kuvituksia
Enemmän kuin mikään muu ovat Dorén piirrokset 1800-luvun jälkipuoliskolta muovanneet ihmisten mielikuvia Raamatun henkilöistä ja paikoista.
Verkkosarjakuva
Osa kansainvälisistä verkkosarjakuvista on jopa poikinut tekijöilleen kokopäiväisen elinkeinon (muun muassa PvP:n ja Penny Arcaden tekijöille). Kanadassa IT-henkisen User Friendly -sarjakuvan tuottajayhtiö User Friendly Media on puolestaan listattu pörssiin.
Varhaiset verkkosarjakuvat
Tiettävästi ensimmäinen verkkosarjakuva oli Eric Millikinin Witches and Stitches, parodia Ihmemaa Oz -sarjasta. Se julkaistiin CompuServe-palvelussa vuonna 1985. Sitä seurasi Joe Ekaitin luoma turrisarjakuva T.H.E. Fox, joka julkaistiin CompuServessä 1986. Verkkosarjakuvat yleistyivät huomattavasti 1990-luvulla, jolloin tunnettuja sarjakuvia olivat mm. Hans Bjordahlin Where the Buffalo Roam (1991) ja David Farleyn Doctor Fun (1993–2006), joista jälkimmäisen virallinen sivusto oli yksi ensimmäisistä WWW-sivustoista.
Suomalaiset verkkosarjakuvat
Suomessa verkkosarjakuvia on harvassa ja alalla ei vielä toistaiseksi juurikaan harrasteta liiketoimintaa. Verkkosarjakuva on kuitenkin nostamassa päätään myös Suomessa. Mainitsemisen arvoisia suomalaisia tai suomenkielisiä verkkosarjakuvia on harvassa, johtuen pääasiallisesti suomalaisen kielialueen pienestä koosta.
Ennen 2000-lukua
Suomen sarjakuvaseura julkaisi vuosien 1994 ja 2001 välillä Viikon verkkosarjakuvaa, englanniksi NetComics Weekly, joka oli ensimmäinen internetissä julkaistu sarjakuva-antologia ja ensimmäinen suomalainen verkkosarjakuva.
2000-luku
Ensimmäisiä 2000-luvun pääsääntöisesti webissä julkaistavia sarjakuvia olivat IT-aiheiset Sosiaalisesti rajoittuneet (2000-2012) ja Pikselinviilaajat (2001-2006) -strippisarjakuvat.
Vuonna 2003 verkkosarjakuvana aloittanut Kiroileva siili nousi suureen suosioon 2007, ja se alkoikin sittemmin ilmestyä myös painettuissa lehdissä sekä albumeina.
Muita 2000-luvun kotimaisia verkkosarjakuvia ovat muun muassa perinteisessä lehtien strippiformaatissa ilmestyvät Oswald ja Naapurit sekä kotimaisten naissarjakuvantekijöiden kokoelmateos Nettinarttu. Myös monet ensin paperilehdissä suuren suosion saavuttaneet strippisarjakuvat, kuten Viivi ja Wagner, Fingerpori ja Paikallisuutisia-sarjakuva alkoivat yleistyä 2000-luvulla myös verkossa luettavaksi.
2010-luku
Yksi tunnetuimmista nykyisin julkaistavista kotimaisista verkkosarjakuvista on Fok_It, jonka julkaisu alkoi blogina vuonna 2009. Sarjakuva siirtyi Helsingin Sanomien Nyt.fi-sivustolla vuonna 2011 jossa sitä julkaistaan edelleen noin viitenä päivänä viikossa. Sarjakuvalle tunnusomaista on sen "väsyneisyys", absurdius ja varsinaisen vitsin jääminen ilmaan.
Useita tyylejä
Verkkosarjakuvien tekijöitä eivät rajoita perinteisen paperimedian vaatimukset sarjakuvalle. Internetissä ilmestyvillä sarjakuvilla on muun muassa likimain täysi vapaus valita kuvaruutujen koko, värillisyys ja luonnollisesti myös graafinen tyyli.
Verkkosarjakuvan graafiset tyylit vaihtelevat perinteisestä mustavalkoisesta aina kolmiulotteisesti renderöityihin ja Flash-animaatioita käyttäviin sarjakuviin. Omana osajoukkoinaan erottuvat ns. sprite-sarjakuvat (näissä hahmot on kopioitu usein kaksiulotteisista tietokonepeleistä), clipart-sarjakuvat (esimerkiksi Demian 5:n When I am King) ja tietysti yleisimpänä ryhmänä tavalliset monivärisarjakuvat.
Omana alaotsikkonaan on hyvä mainita myös erilaiset kokeelliset sarjakuvat. Hyvänä esimerkkinä näistä on amerikkalainen verkkosarjakuvan pioneeri, Scott McCloud. McCloud esitti jo hyvin varhaisessa vaiheessa ideoita siitä miten sarjakuvien verkkoversiot voivat rikkoa perinteisen sarjakuvan rajoja. Hänen tunnetuimpiaan ajatuksiaan on rajaton paperi (infinite canvas). Tässä sarjakuvamuodossa sarjakuva käyttäisi hyväkseen webbiselainten mahdollisuutta rullata eri suuntiin lähes rajattomasti. Cloudin kotisivuilta löytyykin hyvä esimerkkisarjakuva tästä ideasta. Mutta muuten idea ei ole saavuttanut suosiota laajassa mittakaavassa.
Bob Rafelson
Robert ”Bob” Rafelson (21. helmikuuta 1933 New York – 23. heinäkuuta 2022 Aspen) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, jonka tunnetuimpien töiden joukossa on Rajut kuviot (1970). Hän kuului The Monkees -yhtyeen taustavoimiin.
New Yorkissa syntynyt Rafelson teki pitkäaikaista yhteistyötä näyttelijä Jack Nicholsonin kanssa. Rafelson oli vuonna 1971 ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi kahdessa kategoriassa. Hän voitti Emmy-palkinnon ja oli lisäksi ehdolla kahden Golden Globen saajaksi.
Jordan 196
Jordan 196 oli brittiläisen Gary Andersonin suunnittelema Formula 1 -auto, jota Jordan-talli käytti kaudella 1996. Voimanlähteenä autossa oli Peugeot'n valmista V10-moottori ja se käytti Goodyearin renkaita. Autoa ajoivat brasilialainen Rubens Barrichello ja Ligieriltä siirtynyt brittiläinen Martin Brundle.
Mennoniitat
thumb|200px|Menno Simons Mennoniitat on protestanttinen uskontokunta. Mennoniitat ovat anabaptisteja kuten hutteriitit ja amishit. He ovat sitoutuneet väkivallattomuuteen ja pasifismiin.
Jordan 196
Jordan lähti kauteen odottavaisena, kun se sai uudeksi pääsponsorikseen tupakkayhtiö Benson & Hedgesin, jonka myötä autojen väritys muuttui keltaiseksi. Aluksi auto nähtiin myös keltaisena.
Mennoniitat
Mennoniittoja oli maailmassa vuonna 2006 noin puolitoista miljoonaa. Useimmat Euroopan ja Pohjois-Amerikan mennoniittayhteisöt toimivat maaseudulla. Nykyisin mennoniitoissa on eri tasoilla yksinkertaista elämää viettäviä ihmisiä – myös heitä, joiden pukeutuminen ja elämä ei juuri poikkea valtaväestöstä.
Jordan 196
Kausi muistutti paljon aiempia vuosia. Jordan ei kyennyt ollenkaan taistelemaan voitoista eikä muista palkintosijoista. Silloin tällöin saavutetut hyvät aika-ajosuoritukset valuivat usein hukkaan keskeytyksen myötä. Brasilian GP:ssa Barrichello ajoi kotiradallaan aika-ajoissa toiseksi, mutta kilpailu loppui ulosajoon. Brundlella oli usein ongelmia löytää aika-ajoissa parhaita säätöjä autoonsa, koska hänellä oli erilainen ajotyyli. Barrichelloon verrattuna Brundlen lähtöruudut olivat heikkoja.
Mennoniitat
Historia
Mennoniitat ovat saaneet nimensä liikkeen perustajasta, hollantilaisesta uskonpuhdistajasta Menno Simonsista, joka oli katolinen pappi ennen vuonna 1536 tapahtunutta liittymistään anababtisteihin. Hän opetti liikkeen jäseniä noin 25 vuotta ja vaikutti liikkeeseen huomattavasti kirjallisella toiminnallaan. Vuonna 1672 heidät tunnustettiin Alankomaissa virallisesti yhdyskunnaksi, joka sai vapaasti harjoittaa uskontoaan valtion suojeluksessa. Amishit erosivat mennoniitoista vuonna 1693 koska halusivat elää hurskaampaa ja yhteisöllisempää elämää. Tämän lisäksi mennoniitat ovat hajaantuneet aikojen saatossa eri suuntauksiin, kuten 'flaameihin', 'friiseihin', 'waterlandilaisiin', jotka tunnettiin löyhemmästä seurakuntakuristaan, sekä 'sonnelaisiin', jotka erkaantuivat omaksi ryhmäkseen 1600-luvulla piispa Samuel Apostoolin johdolla. Apostool ei hyväksynyt piispa Galenus Abrahamsin yhteydenpitoa muihin kirkkoihin ja näkemystä siitä, ettei mennoniittain vapaaseurakunta olisi ainoa oikea kirkko eikä siis ainoa tie pelastukseen. Osin tästä syystä Apostool perusti oman seurakunnan yhdessä noin 700 muun vanhoillisen jäsenen kanssa antaen kirkolleen nimen ”die Sonne” (Aurinko), mistä tuli nimitys 'sonnelaiset'. Monet muutkin seurakunnat asettuivat tämän tueksi.
Pauline Coatanea
Pauline Coatanea (s. 6. heinäkuuta 1993 Saint-Renan) on ranskalainen käsipalloilija. Hän voitti Euroopan-mestaruuden Ranskan kotikisoissa 2018. Seuratasolla hän edustaa Brest Bretagne Handballia, jonne hän siirtyi vuonna 2017 Nantes Loire Atlantique HB:sta.
Mennoniitat
Historia
thumb|200px|Mennoniittakirkon sisustusta [[Giethoornissa, Alankomaissa.]]
Jordan 196
Argentiinan GP:ssa Barrichello avasi kauden pistetilinsä ollen neljäs. Seuraavaksi vuorossa olleessa Euroopan GP:ssa molemmat kuljettajat saavuttivat yhteensä kolme pistettä. Brundle oli kilpailun kuudes ja Barrichello viides, joka uusi sijoituksensa San Marinon GP:ssa. Brundle sijoittui kuudenneksi Kanadan GP:ssa ja Britannian GP:ssa, jossa Barrichello oli neljäs. Hän ajoi puolestaan kuudenneksi kahdessa seuraavassa kilpailussa, Saksan ja Unkarin GP:ssa. Italian GP:ssa Brundle ajoi neljänneksi, joka oli hänen kauden paras sijoitus. Barrichello oli samassa kilpailussa viides. Kauden päätöskilpailussa, Japanissa, Brudle ajoi uran viimeisen F1-kilpailunsa sijoittumalla viidenneksi.
Kauden jälkeen talli koki suuria muutoksia, kun Barrichello siirtyi Stewartille ja Brundle lopetti F1-uransa. Heidän tilalleen palkattiin saksalainen Ralf Schumacher ja italialainen Giancarlo Fisichella.
Mennoniitat
Historia
Mennoniittayhdyskuntia syntyi Etelä-Venäjälle, kun Katariina Suuri tarjosi maata saksalaisille.
Jordan 196
Kauden päätteeksi tallin kuljettajat olivat saavuttaneet yhteensä 22 pistettä, joka oli yhden enemmän kuin edelliskaudella. Sijoitus valmistajien MM-sarjassa nousi viidenneksi.
Mennoniitat
Teologia
Merkittävimmät mennoniittojen anabaptistitraditiosta nousevat opit ovat:
Jordan 196
Formula 1 -tulokset
Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, kursivointi nopeinta kierrosta.