cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kesäolympialaiset 1952
Poliittinen tilanne
Kylmä sota vaikutti sekä Yhdysvaltojen että Neuvostoliiton osallistumiseen kisoihin. Yhdysvaltojen osallistuminen kisoihin ratkesi vasta, kun maa oli saanut Helsingin-lähetystöltään arvion Suomen poliittisesta tilanteesta. Neuvostoliitto hyväksyttiin KOK:n jäseneksi toukokuussa 1951, ja saman vuoden joulukuussa maa hyväksyi kisakutsun, sillä maan urheilijat olivat mitalikunnossa. Vaikka Neuvostoliiton johto oli pitänyt aiemmin kisoja porvarillisena tapahtumana, niin maan johdossa ymmärrettiin ennen Helsingin kisoja olympialaisten propaganda-arvo. Neuvostoliitossa käytettiinkin urheilijoiden valmentamiseen pelkästään yhden vuoden aikana miljardeja ruplia. Neuvostoliitto suunnitteli, että se lennättäisi urheilijansa joka päivä Leningradin ja Helsingin väliä. Toisena vaihtoehtona oli, että neuvostoliittolaisurheilijat majoittuisivat Neuvostoliiton Porkkalanniemen varuskuntaan. Suomesta vaadittiin kuitenkin, että kaikki kilpailijat majoittuisivat kisakylään. Kompromissiratkaisuna itäblokin urheilijoille perustettiin toinen kisakylä Espoon Otaniemeen. pienoiskuva|upright|[[itäblokki|Itäblokin joukkueet majoittuivat Otaniemeen, jossa majapaikan seinässä olivat Neuvostoliiton tunnukset ja kuva sen aikaisesta Neuvostoliiton johtajasta Josef Stalinista.]] Myös vuoden 1952 kisoja uhkasi peruuttaminen maailmantilanteen vuoksi. Korean sota oli alkanut vuonna 1950, mikä aiheutti huolta myös järjestelytoimikunnassa. Von Frenckellin ehdotuksesta järjestelytoimikunta päätyi ottamaan brittiläiseltä vakuutusyhtiöltä Lloyd’s of Londonilta vakuutuksen sodan varalta.
Rakennustyöt
Helsingin kaupunki laittautui kisakuntoon rakentamalla uuden lentoaseman Seutulaan (nyk. Helsinki-Vantaa), Olympialaiturin Eteläsatamaan ja päällystämällä asfalttilla kymmeniä kilometrejä teitä. Kaupungin ensimmäiset liikennevalot asennettiin lokakuussa 1951 Aleksanterinkadun ja Mikonkadun risteykseen. Kisavieraiden tarpeisiin valmistuivat muun muassa Palace- ja Vaakuna-hotellit. Koska kaupungissa oli kuitenkin melko vähän hotelleja, turisteille rakennettiin lisäksi telttakyliä muun muassa Lauttasaareen ja Seurasaareen. Majoitusvalmistelut osoittautuivat kuitenkin lopulta huomattavan ylimitoitetuiksi: esimerkiksi Lauttasaaren 6 000 -paikkaisen telttakylän täyttöaste jäi parhaimmillaankin vain vaivaiseen kahdeksaan prosenttiin. Olympia 1952 -toimikunnan tukemana valmistuivat Suomen ensimmäiset minigolfradat viihdyttämään kisavieraita.
Hymnikilpailu
Kansainvälinen olympiakomitea oli 1950 julistanut, ettei sillä ole virallista olympiahymniä, vaan järjestäjät voivat itse päättää hymneistään. Suomessa järjestettiin hymnikilpailu. Keväällä 1951 julistettiin runokilpailu, jonka voitti yllättäen tuntematon opettajakokelas Niilo Partanen. Toiseksi ja kolmanneksi tulivat tunnetut runoilijat Toivo Lyy ja Heikki Asunta. Sävellyskilpailuun sai käyttää näitä voittajarunoja. Jouko Tolosen johtaman palkintolautakunnan valinta 51 sävellyksen joukosta oli sekin yllätys. Kun voittaja 17. maaliskuuta 1952 julkistettiin, nimimerkin takaa paljastui tuntematon opettaja Jaakko Linjama, joka oli käyttänyt Olympiahymnissään Lyyn sanoitusta.
Kilpailun muiden osallistujien nimimerkkikuoria ei avattu. Tästä nousi kohu, ja muun muassa pakinoitsija Arijoutsi epäili, että tuntemattoman voitto käy tunnettujen säveltäjien kunnialle. Kilpailussa oli nimekkäitä jäseniä. Valitsijat olivat tunnistaneet muiden muassa Uuno Klamin ja Aarre Merikannon sävellystyylin. Ainoa Linjamaa onnitellut suomalainen säveltäjä oli Jean Sibelius, joka ei osallistunut hymnikilpaan.
Olympiatuli
pienoiskuva|vasen|Olympiasoihtuviestiviiri. pienoiskuva|Metsäneuvos [[Jarl Sundqvist yrittää sytyttää olympiatulta peilin avulla keskiyön auringosta Pallastunturilla 6. heinäkuuta 1952.]] Olympiatuli kuljetettiin maitse Olympiasta Ateenaan, josta tulen matka jatkui Saarin olympiakomitean lahjoittamassa kaivosmiehen lampussa SAS-yhtiön lentokoneella Tanskan Aalborgiin. Lamppua ympäröineen lasisen suojakuoren oli suunnitellut taiteilija Sakari Tohka. Itse olympiasoihdun suunnittelija oli taiteilija Aukusti Tuhka.
Tanskasta soihtuviesti jatkui juosten, pyöräillen, ratsastaen, soutaen ja meloen Kööpenhaminaan, josta tuli kuljetettiin lautalla Ruotsiin Malmöhön. Ruotsin halki soihdun matka kulki 700 viestinviejän voimin Haaparannalle, josta se jatkoi Suomen puolelle Tornioon. Suomen ja Ruotsin rajasillalla soihdun otti vastaan Ville Pörhölä, joka saattoi sen Tornion urheilukentälle. Torniossa Kreikasta lähteneeseen olympiasoihtuun yhdistettiin Pallastunturilla 6. heinäkuuta 1952 sytytetty ”keskiyön auringon tuli”. Todellisuudessa Pallastunturin tuli sytytettiin nestekaasun avulla, sillä heinäkuinen yö oli tuolloin pilvinen eikä aurinkoa ollut mahdollisuutta käyttää sytyttäjänä. Torniosta soihtu matkasi Suomen halki Helsinkiin. Sitä kuljetti matkalla yli 1 200 henkilöä.
Alun perin pyrkimyksenä oli ollut kuljettaa tuli Helsinkiin Neuvostoliiton kautta, mutta asia ei järjestynyt diplomaattiteitse määräaikaan mennessä. Matkaa taittui 25. kesäkuuta alkaneella ja 19. heinäkuuta 1952 päättyneellä matkalla yhteensä 7 870 kilometriä. Varsinainen olympiatuli sytytettiin Olympiastadionille.
Avajaiset
pienoiskuva|upright|[[Paavo Nurmi sytyttämässä olympiatulta.]] Helsingin olympialaisten avajaiset järjestettiin 19. heinäkuuta. Vaikka sää oli sateinen ja kolea eikä Olympiastadionilla ollut katosta kuin pääkatsomon päällä, stadion oli täynnä – paikan päällä avajaisi seurasia 70 435 katsojaa. Avajaismarssilla oli ennätykselliset 5 469 henkilöä 67 maasta. Marssin jälkeen maat järjestäytyivät keskusnurmelle, ja järjestelytoimikunnan puheenjohtaja Erik von Frenckell lausui tervetuliaissanat suomeksi, ruotsiksi, ranskaksi ja englanniksi. Tasavallan presidentti J. K. Paasikivi piti tervetuliaistoivotusten jälkeen avajaispuheen, joka oli olympiahistorian lyhin ja sisälsi virheen: kyseessä eivät olleet "nykyajan viidennettoista olympiakisat", vaan XV olympiadin kisat ja 12. järjestetyt kesäolympiakisat, koska maailmansotien vuoksi vuosien 1916, 1940 ja 1944 kisat oli peruttu. Puhetta seurasi olympialipun nostaminen salkoon ja Aarre Merikannon jo vuoden 1940 kisoihin säveltämä ”Olympiafanfaari”.
Olympiatulen sytyttivät juoksijasankarit Paavo Nurmi (stadionille) ja Hannes Kolehmainen (stadionin torniin). Kun Paavo Nurmen ilmoitettiin saapuvan stadionille, osallistujamaiden urheilijat poikkesivat muodostelmasta nähdäkseen legendan paremmin. Vain Neuvostoliiton ja Suomen rivit pysyivät ruodussa.
Olympiatulen sytyttämisen jälkeen arkkipiispa Ilmari Salomiehen oli määrä lausua kisarukous, mutta täysin odottamatta C-katsomosta ryntäsi kentälle pitkään valkoiseen hameeseen pukeutunut, ”kisojen valkeaksi enkeliksi” ristitty nuori nainen, joka juoksi kohti puhujakoroketta. Avajaisia suoraan radioon selostanut Leo Meller häkeltyi: ”Tässä on kysymyksessä jonkinlainen yllätys ohjelman järjestelyssä...” Nainen ehti lausua mikrofoniin sanat ”ladies and gentlemen”, kunnes järjestäjät saattoivat hänet takaisin katsomoon. Kuulusteluissa Töölön poliisiasemalla kävi ilmi, että nainen oli saksalainen 23-vuotias ylioppilas Barbara Rotbraut-Pleyer. Tekonsa motiiviksi Rotbraut-Pleyer sanoi halunneensa julistaa rauhansanomaa ja katsoneensa Helsingin olympiakisat sopivaksi näyttämöksi. Hänet lennätettiin takaisin Saksaan jo seuraavana aamuna.
Urheilijoiden puolesta olympiavalan vannoi viidensissä olympialaisissa kilpaillut mestarivoimistelija 44-vuotias Heikki Savolainen.
Urheilutapahtumat
Kisoihin osallistui 4 925 urheilijaa 69 eri maasta, joista Neuvostoliitto osallistui ensimmäistä kertaa olympialaisiin ja Saksa ensimmäistä kertaa sitten toisen maailmansodan. Kilpailuja järjestettiin 17:ssä eri urheilulajissa yhteensä 149.
Kisojen suurimmiksi sankareiksi kohosivat Neuvostoliiton Viktor Tšukarin, joka voitti neljä voimistelun olympiakultaa, sekä Tšekkoslovakian Emil Zátopek, joka voitti kolme juoksukultaa. Eniten mitaleita saavutti Yhdysvallat; 40 kultaa, 19 hopeaa, 17 pronssia. Isäntämaa Suomen tulos oli 6 kultaa, 3 hopeaa ja 13 pronssia.
Ammunta
Ammunnassa kilpailtiin seitsemässä lajissa, joista kuusi (kiväärilajit) käytiin Malmin ampumaradalla kohtalaisen vaikeissa tuuliolosuhteissa. Helsingissä ammuttiin silti kovia tuloksia, sillä hirviammunnan neljä parasta rikkoivat maailmanennätykset. Myös vapaa- ja pienoiskiväärissä sivuttiin polviasennon maailmanennätyksiä. Haulikkoammunta käytiin Huopalahden ampumaradalla.
Kymmenen maata otti ammunnasta mitaleita. Ainoana maana Norja ylsi kahteen kultamitaliin, ja Neuvostoliitto voitti eniten mitaleita. Neuvostoliiton Boris Andrejev voitti ainoana ampujana kaksi mitalia. Pienoiskiväärissä juhlittiin jo suomalaisvoittajaa, kun Vilho Ylösen voiton kunniaksi ehdittiin soittaa radiossa ”Porilaisten marssi”. Tunnin kestäneessä tarkastuslaskennassa kilpailun voittajaksi julistettiin kuitenkin norjalainen Erling Asbjørn Kongshaug.
Jalkapallo
Jalkapalloturnaus alkoi jo ennen virallisia avajaisia, sillä yksiosaiset karsintapelit järjestettiin 15.–16. heinäkuuta Kotkassa, Lahdessa, Tampereella, Turussa ja Helsingissä. Turnaukseen oli ilmoittautunut 27 maata, joista kuitenkin Saar ja Meksiko jättäytyivät ennen kisoja pois.
Unkari voitti kultaa, kun se kaatoi loppuottelussa Jugoslavian maalein 2–0. Ruotsi voitti pronssia. Loppuottelussa Olympiastadionilla oli 58 533 maksanutta katsojaa, mikä on suurin yleisömäärä, joka on Suomessa ollut katsomassa jalkapallo-ottelua.
Koripallo
pienoiskuva|[[Suomen koripallomaajoukkue|Suomen ja Meksikon välistä alkusarjanottelua koripallossa.]]
Koripalloon ilmoittautui 23 joukkuetta, joista kymmenen pääsi suoraan varsinaiseen kisaturnaukseen. Loput 13 maata kävivät ennen olympiakilpailujen virallista avausta karsintaturnauksen viimeisistä kuudesta paikasta olympiaturnauksessa.
Koripallossa kultaa voitti Yhdysvallat, joka kukisti Neuvostoliiton loppuottelussa pistein 36–25. Loppuottelu oli suhteellisen hidastempoinen, sillä Neuvostoliitto yritti pelin jäädyttämällä pysyä Yhdysvaltain vauhdissa. Yhdysvallat oli aiemmin turnauksessa voittanut Neuvostoliiton jo selvästi 86–58. Pronssia voitti Uruguay, joka järjesti turnauksessa myös joukkotappelun oltuaan tyytymätön tuomaritoimintaan.
Maahockey
Maahockey otettiin Helsingin olympialaistein lajivalikoimaan sillä ehdolla, että korkeintaan 12 joukkuetta ilmoittautuisi kisoihin. Kisoihin haki lopulta 16 joukkuetta, joista Kansainvälinen maahockeyliitto valitsi 12 maata, jotka saivat kisapaikan. Lopulta neljä maata jättäytyi pois kisoista, joten kaikki halukkaat pystyivät osallistumaan olympiaturnaukseen.
Melonta
Melontakilpailut käytiin Taivallahdella 27.–28. heinäkuuta. Osallistujia oli miesten kahdeksassa ja naisten ainoassa kilpamatkassa yhteensä 159, jotka tulivat 21 valtiosta.
Melonta oli Suomen juhlaa, sillä yhdeksästä lajista neljän voitto meni isäntämaahan. Lisäksi suomalaiset ottivat yhden hopean ja pronssin. Tuplakultamitalisteja olivat kajakkikaksikon 1 000 ja 10 000 metrin voittaneet Kurt Wires ja Yrjö Hietanen. Ainoassa naisten lajissa, 500 metrin kajakkiyksikössä, kultaa vei Sylvi Saimo, joka oli ensimmäinen suomalainen naiskultamitalisti kesäkisoissa. Melonnan toiseksi menestynein maa oli Ruotsi, joka voitti yhden kullan ja kolme hopeaa.
Nykyaikainen viisiottelu
Hämeenlinnan Ahveniston maastossa käytiin nykyaikaisen viisiottelun olympiakilpailut. Lajiin ilmoittautui 51 kilpailijaa 19 maasta. Kisoissa oli ensimmäistä kertaa olympiahistorian aikana mukana myös joukkuekilpailu.
Ruotsi, Unkari ja Suomi jakoivat mitalit. Ruotsin Lars Hall voitti henkilökohtaisen kilpailun, ja Unkari oli paras joukkuekilpailussa. Hallia ennen kaikki lajin olympiavoittajat ovat olleet upseereita. Hall oli kuitenkin ammatiltaan kirvesmies.
Nyrkkeily
Messuhallissa ratkaistiin 28. heinäkuuta–2. elokuuta nyrkkeilymitalit kymmenessä painoluokassa. Osallistujia oli yhteensä 240. Kaikkiaan 17 maata pääsi mitaleille. Menestynein nyrkkeilymaa oli Yhdysvallat, joka voitti viisi kultaa. Eniten mitaleita sai Neuvostoliitto, jonka nyrkkeilijät eivät kuitenkaan voittaneet ainoatakaan mestaruutta. Suomalaisnyrkkeilijät ylsivät viiteen mitaliin.
Keskisarjassa Yhdysvaltain Floyd Patterson tyrmäsi finaalissa Romanian Vasile Tițăn ennätyksellisesti 42 sekunnissa. Raskaan keskisarjan voittanut Yhdysvaltain Norvel Lee palkittiin kisojen teknisimpänä nyrkkeilijänä. Raskaassa sarjassa Ed Sanders sai kultaa, kun Ruotsin Ingemar Johansson hylättiin passiivisuutensa takia. Johansson sai hopeamitalinsa vasta vuonna 1982.
Paini
Painissa kilpailtiin Helsingissä kahdeksassa painoluokassa sekä kreikkalais-roomalaisessa painissa että vapaapainissa. Kaikki loppukamppailut käytiin isommassa Messuhalli I:ssä, mutta vapaapainin alkuottelut pienemmässä Messuhalli II:ssa. Vapaapainikilpailut oteltiin 20.–23. heinäkuuta, ja kreikkalais-roomalaisessa painin ottelut käytiin 24.–27. heinäkuuta.
Menestynein painimaa oli Neuvostoliitto, jonka urheilijat voittivat lajissa kuusi kultaa ja yhteensä kymmenen mitalia. Ruotsi hallitsi vapaapainia ja sai painissa kaiken kaikkiaan toiseksi eniten mitaleita. Painien ylivoimaisin urheilija oli kreikkalais-roomalaisen painimuodon raskaassa sarjassa otellut neuvostoliittolainen Johannes Kotkas. Hän onnistui selättämään kaikki vastustajansa alle viidessä minuutissa.
Painonnosto
Olympialaisten painonnostossa kilpailtiin seitsemässä painoluokassa, joihin osallistui 141 kilpailijaa. Alkujaan painoluokkia piti olla vain kuusi, mutta ohjelmaan lisättiin myös kevyt raskassarja, minkä johdosta raskaansarjan painoraja nousi 82,5 kilogrammasta 90 kilogrammaan. Uuden painoluokan lisäys tapahtui niin myöhään, ettei kisaohjelmaa ehditty muuttamaan. Painonnosto käytiin suunnitelmien mukaisesti Messuhallissa 25.–27. heinäkuuta.
Kaikki seitsemän kultamitalia jaettiin Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton urheilijoiden kesken. Neuvostoliittolaiset voittivat yhteensä seitsemän mitalia, mutta yhdysvaltalaiset ottivat neljä mestaruutta, kun neuvostoliittolaiset vain kolme. Painonnostossa tehtiin yhteensä viisi maailmanennätystä. Raskaassa sarjassa John Davis jatkoi ylivoimaansa. Hän ei ollut hävinnyt yhtäkään kilpailua sitten vuoden 1938 ja jatkoi voittokulkuaan myös Helsingissä.
Purjehdus
Helsingin vesillä kilpailtiin 20.–28. heinäkuuta viidessä eri luokassa. Isommat veneet purjehtivat Harmajan majakkasaaren edustalla, ja finnjolla-kilpailu käytiin Liuskasaaren lähistöllä. Kilpailuihin osallistui 93 venekuntaa 29 maasta.
Yhdysvallat, Norja ja Ruotsi ottivat kolme mitalia. Yhdysvallat oli ainoa maa, joka ylsi kahteen kultamitaliin purjehduksessa. Firefly-luokasta kehittyneessä Finnjollassa Tanskan Paul Elvstrøm voitti ylivoimaisen mestaruuden. Kultamitali oli Elvstrømin uran toinen. Myöhemmin hänestä tuli ensimmäinen urheilija, joka voitti saman lajin neljä kertaa peräkkäin.
Pyöräily
Pyöräilyssä jaettiin mitaleita kuudessa lajissa, joista neljä ratapyöräilyssä ja kaksi maantieajosta. Kilpailijoita pyöräilyyn osallistui 214, jotka tulivat 36 maasta. Ratapyöräilykilpailut käytiin 29.–31. heinäkuuta ja maantieajo 2. elokuuta.
Yhteensä seitsemän maata keräsi mitaleita ja kultamitalit menivät Italiaan, Australiaan ja Belgiaan. Italia oli menestynein maa viidellä mitalillaan. Kahteen kultamitaliin ylsivät australialainen Russell Mockridge, joka voitti mestaruuden kilometrin aika-ajossa ja parinsa kanssa tandem-ajossa, sekä belgialainen André Noyelle, joka voitti 190 kilometrin mittaisen maantieajon henkilökohtaisen kilpailun ja joukkuekilpailun.
Ratsastus
Ratsastuksessa kilpailtiin koulu-, kenttä- ja esteratsastuksessa henkilökohtaisesti ja joukkuekilpailussa yhteensä kuudessa lajissa. Kahdeksan maata pääsi ratsastuksessa mitaleille, ja Ruotsi oli selvästi menestynein maa. Ruotsalaiset voittivat molemmat lajit sekä koulu- että kenttäratsastuksessa.
Naiset saivat Helsingissä ottaa osaa ensimmäistä kertaa kouluratsastustapahtumiin. Henkilökohtaisessa kisassa tanskalainen polvistaan alaspäin halvaantunut Lis Hartel voitti ensimmäisenä naisena ratsastusmitalin olympialaisista tultuaan kisassa toiseksi.
Soutu
Soutajat kilpailivat seitsemässä lajissa 20.–23. heinäkuuta. Kisat käytiin Meilahdella, sillä Taivallahti, jossa käytiin melontakilpailut, oli liian avoin merituulelle. Osallistujia oli yhteensä 409, jotka tulivat 33 maasta.
Neljäntoista maan edustajat pääsivät mitaleille, ja vain yhdysvaltalaisille soutajille meni kaksi kultamitalia. Soudussa nähtiin kisojen nuorin olympiavoittaja. Perämiehellisessä kaksikossa Ranskan voittajajoukkueen perämiehenä oli vasta 14-vuotias Bernard Malivoire.
Uimahypyt
Uimahypyissä kisailtiin yhteensä neljässä miesten ja naisten lajissa. Yhdysvallat hallitsi, sillä 12:sta jaossa olleesta mitalista yhdeksän meni maahan. Yhdysvaltojen lisäksi vain Ranska, Meksiko ja Saksa pääsivät lajissa mitaleille. Patricia McCormick voitti olympiakultaa naisissa sekä kolmen metrin ponnahduslaudalta että kymmenen metrin kerroshypystä.
Uinti
Helsingin Uimastadionin altaassa miehet kilpailivat kuudessa ja naiset viidessä lajissa. Kovatasoiset kilpailut käytiin 25. heinäkuuta–2. elokuuta. Lontoon kisoista oli menty uinnissa selvästi eteenpäin, sillä jokaisessa lajissa rikottiin vanha olympiaennätys.
Yhdysvaltalaiset hallitsivat miesten matkoja ja unkarilaiset naisten. Molemmat maat saivat neljä kultamitalia. Ford Konno oli menestynein uimari kahdella kultamitalillaan ja yhdellä hopeallaan. Naisissa Katalin Szőke voitti kaksi kultamitalia ja Éva Novák viestikullan lisäksi kaksi hopeaa. Kisojen ainoan maailmanennätyksen ui Unkarin naisten 4×100 metrin vapaauintiviestijoukkue. Helsingin olympialaisissa rintauintiin sai osallistua halutessaan viimeisen kerran vielä perhostyylillä. Miehissä ei yksikään rintauintityylillä uinut urheilija päässyt finaaliin. Naisissa Novák ylsi hopealle.
Vesipallo
Vesipalloturnaukseen osallistui 21 maata. Kisojen alkusarja oli tarkoitus pelata avomerialtaissa, mutta veden viileyden takia Kansainvälinen uimaliitto määräsi kaikki ottelut pelattavaksi Uimastadionilla. Tämän takia osa alkusarjan otteluista jouduttiin pelaamaan jo kuudelta aamulla.
Vesipallomestaruus ratkesi finaalilohkossa, jossa neljä joukkuetta kohtasivat kaikki kertaalleen toisensa. Unkari ja Jugoslavia päätyivät tasapisteisiin voitettuaan kaksi muuta ottelua ja pelattuaan keskenään tasan 2–2. Unkari voitti kultaa paremman maalieron turvin.
Voimistelu
Vuoden 1952 olympiavoimistelua hallitsi ensimmäistä kertaa kisoihin osallistunut Neuvostoliitto, jonka urheilijat voittivat yhdeksän kultamitalia ja ottivat kaikkiaan 22 palkintosijaa. Aiemmin olympialaisissa voimistelua hallinneet Suomi, Saksa ja Sveitsi saivat tyytyä vaatimattomampaan menestykseen. Yhteensä mitaleita jaettiin kahdeksassa miesten ja seitsemässä naisten lajissa.
Voimistelusta eniten henkilökohtaisia mitaleita otti miehissä Viktor Tšukarin ja naisissa Marija Gorohovskaja. Tšukarin voitti neljä kultaa ja kaksi hopeaa. Gorohovskaja ylsi mitaleille jokaisessa naisten lajissa. Hänen seitsemän mitalin saaliinsa (kaksi kultaa ja viisi hopeaa) on naisten yksien olympiakisojen ennätys.
Yleisurheilu
pienoiskuva|[[Emil Zátopek ja Reinaldo Gorno maratonin jälkeen.]]
Emil Zátopek voitti 5 000 ja 10 000 metrin sekä maratonin, jolle osallistui urallaan ensimmäistä kertaa. Naisten puolella australialainen Marjorie Jackson voitti 100 ja 200 metrin juoksumatkat. Maailmanennätyksiä tehtiin seitsemässä lajissa. Kolmiloikassa Adhemar Ferreira da Silva ylitti vanhan maailmanennätyksen neljä kertaa. Kymmenottelussa Bob Mathias teki uuden ME:n ja otti voiton yli 900 pisteen erolla seuraavaan.
Näytöslajit
Olympialaissääntöjen mukaan kisojen järjestäjä sai valita mukaan kaksi näytöslajia, joista toinen oli ulkomailta ja toinen kotimaasta. Helsingin kisojen yhteydessä järjestettiin käsipallo- ja pesäpallo-ottelu. Kisojen käsipallo-ottelussa kohtasivat Ruotsi ja Tanska Olympiastadionilla. Ulkona pelatun taso jäi rankkasateen takia vaatimattomaksi. Ruotsi voitti maalein 19–11.
John Allen
John Allen viittaa muun muassa seuraaviin henkilöihin:
Kesäolympialaiset 1952
Näytöslajit
Pesäpallo-ottelu käytiin myös Olympiastadionilla. Kamppailussa kohtasivat Suomen Pesäpalloliiton ja Työväen Urheiluliiton joukkueet. Pesäpalloliitto voitti ottelun 8–4. Molempien näytösotteluiden tauoilla yleisöä viihdyttivät suomalaisten mies- ja naisvoimistelijoiden esitykset.
Osanottajamaat
pienoiskuva|Kisojen osanottajamaat vihreällä ja sinisellä värillä. Vihreällä on merkitty aiemminkin mukana olleet maat ja sinisellä ensimmäistä kertaa osallistuvat. Helsingin olympialaisissa oli mukana 69 eri maata. Kisakutsuun vastasi kaikkiaan 70 kansakuntaa, mutta Haiti osallistui vain kisojen yhteydessä pidettyyn taidenäyttelyyn. Kisoihin ilmoittautui kaikkiaan, varamiehet mukaan lukien, 5 859 urheilijaa, joista 4 925 nähtiin kilpailuissa mukana. Suurimmat osanottajamaat olivat olympiakisojen ensikertalainen Neuvostoliitto sekä Yhdysvallat, Suomi, Iso-Britannia, Ranska, Italia, Saksa ja Ruotsi – kaikilla yli 200-henkiset urheilijaryhmät mukanaan. Kisojen pienimmät osanottajamaat olivat Kiinan kansantasavalta ja Brittiläinen Guyana yksimiehisine joukkueineen. Saksa ja Japani olivat myös vapautuneet ”sotaboikotista” ja palasivat näin olympiakilpailuihin. Itä-Saksakin oli hakenut paikkaa, mutta sen osallistuminen oli evätty.
Britannian siirtomaat olivat epätietoisia siitä, voisivatko ne käyttää omaa lippuaan vai pitääkö niiden käyttää Union Jackia. Kun Britannian ulkoministeriö oli ilmoittanut, että maat voivat käyttää omaa lippuaan, Helsingissä oli haasteena saada näiden lippujen tarkkoja malleja. Alankomaiden Antillit marssi Alankomaiden lipun alla. Puerto Rico käytti aluksi Yhdysvaltain lippua, mutta siirtyi myöhemmin käyttämään omaa lippuaan, johon maan uusi autonomia (25. heinäkuuta) oikeutti. Tietyt ryhmät halusivat marssia kansallisen olympiakomitean lipun alla. Tätä ei kuitenkaan voitu sallia, sillä KOK:n protokolla määräsi, että kansallislippuja on käytettävä.
Mitalitaulukko
Mitalitaulukon ykkönen oli Yhdysvallat ennen ensimmäistä kertaa kesäolympialaisiin osallistunutta Neuvostoliittoa. Seuraavassa taulukossa on vuoden 1952 kesäolympialaisten 12 parhaiten menestynyttä maata.
Kisapaikat
Pääareena oli Olympiastadion, jossa järjestettiin avajaiset ja päättäjäiset, yleisurheilukilpailut, jalkapallon välierät ja loppuottelu sekä esteratsastuskilpailu ”Prix des Nations”. Stadion oli rakennettu vuoden 1940 olympialaisia varten ja avattu jo vuonna 1938, mutta se oli kärsinyt toisen maailmansodan pommituksissa. Siihen jouduttiin tekemään laajennus- ja kunnostustöitä. Betonista katsomonosaa laajennettiin ja uusi tilapäinen puinen katsomo rakennettiin etelä- ja pohjoiskaarteeseen sekä itäsivulle, minkä ansiosta Stadionin yleisökapasiteetti nousi noin 70 000:een.
pienoiskuva|Helsingin Velodromilla pyöräiltiin olympialaisten lähtöjä. Kuvassa pyöräilijöitä vuoden 2006 polkupyörälähettien kisoista. Uintikilpailut pidettiin Uimastadionilla, joka sijaitsee vain muutamia satoja metrejä Olympiastadionilta itään ja jossa on kolme allasta: kilpa-, sukellus- ja lastenallas. Uimastadionille mahtui noin 9 500 katsojaa, kun kisoja varten puusta rakennettuihin itäkatsomoon ja seisomakatsomoon mahtui yhteensä noin 6 000 ihmistä. Stadionien läheisyydessä sijaitsevan Messuhallin (nykyinen Töölön kisahalli) kahdessa erillisessä hallissa järjestettiin monet sisälajeista. Isommassa hallissa kilpailtiin miesten voimistelussa, painissa ja nyrkkeilyssä. Pienempi halli isännöi naisten voimistelua, vapaapainin alkuotteluita, painonnostoa ja koripallon loppuottelua. Noin kaksi kilometriä Olympiastadionista pohjoiseen sijaitsee Helsingin Velodromi, jossa pidettiin ratapyöräily ja jonka keskellä olevalla ruoholla pelattiin maahockeyottelut. Koripallon alkusarjan ottelut pelattiin Tennispalatsissa ja miekkailukilpailut käytiin Espoossa, Westendin tenniskeskuksessa.
Ammuntatapahtumat käytiin savikiekkoammuntaa lukuun ottamatta Malmin ampumaradalla 11 kilometriä Helsingin keskustasta. Suomen Metsästäjäliiton radalla Huopalahdessa käytiin savikiekkoammunta. Ruskeasuolla kilpailtiin kouluratsastuksessa sekä Talissa ja Laaksossa kenttäratsastuksessa.
Taivallahteen kilometrin päähän Stadionista rakennettiin Soutustadion soutu- ja melontatapahtumia varten. Paikkaa ei kuitenkaan hyväksytty soutukisojen paikaksi, sillä se oli avoin merituulelle. Soutu käytiinkin Meilahdessa noin kolmen kilometrin päässä Stadionista. Paikka oli huomattavasti suojaisampi kuin Taivallahti. Harmajan majakkasaarella parin kilometrin päässä Helsingin rannikosta sijaitsi isompien purjehdusluokkien lähtö- ja maalialue. Finnjollakilpailun lähtö- ja maalipaikka oli Liuskasaari lähellä rannikkoa.
Maratonjuoksun reitti kulki Stadionilta pohjoiseen Käpylään, Pakinkylään, Tuomarinkylään, Helsingin pitäjään, Tikkurilaan, Korsoon. Tuusulassa Mätäkivenmäellä oli kääntöpaikka, josta juoksijat lähtivät paluumatkalle kohti Stadionia. 50 kilometrin kävely järjestettiin samalla reitillä. Kääntymispaikalle Vanhan Tuusulantien varteen on myöhemmin pystytetty muistokivi.
Hämeenlinnaan Ahvenistolle rakennettiin uimastadion viisiottelua varten. Muutkin neljä viisiottelun lajeista käytiin Ahveniston lähimaastossa.
Pääsyliput
pienoiskuva|Jalkapallon pronssiottelun Ruotsi-Saksa pääsylippu. Helsingin kisoihin painettiin 2 394 099 pääsylippua. Niistä noin kaksi miljoonaa tehtiin Suomen Pankin setelipainossa. Väärentämisen estämiseksi liput painettiin vesileimalla varustetulle setelipaperille. Painotyöt aloitettiin heinäkuussa 1951, ja ne kestivät neljä kuukautta.
Pääsylippuja painettiin kymmentä eri väriä, väri riippui kisapaikasta sekä katsomonosasta. Väriä lukuun ottamatta liput olivat kaikki ulkoasultaan samanlaisia. Niihin oli painettu suomen-, ruotsin-, englannin- ja ranskankieliset tekstit, ja lisäksi urheilumuoto ilmoitettiin vasemmassa yläkulmassa olleella symbolilla. Pääsylippujen takapuolelle oli painettu katsomokartta. Suomeen myytyihin lippuihin oli merkitty vain niiden hintaluokka, ulkomaisissa lipuissa oli merkittynä myös hinta Yhdysvaltain dollareina.
Kisajärjestäjien valmistamien lippujen lisäksi Hämeenlinnan kaupunki painatti omia pääsylippujaan paikkakunnalla järjestettyjä nykyaikaisen viisiottelun kilpailuja varten. Ne olivat malliltaan yksinkertaisempia kuin muut liput.
Vaikutukset ja perintö
200px|pienoiskuva|Helsingin olympialaisten kunniaksi lyötiin maailman ensimmäinen olympiaraha. Olympialaiset vaikuttivat suomalaisiin, Helsingin kaupunkiin ja ulkomaalaisten kuvaan suomalaisista. Olympialaisia voidaan pitää jopa symbolisena päätöksenä sodanjälkeisille vuosille Suomessa. Maan jälleenrakentaminen saatiin käytännössä päätökseen vuonna 1952, vaikka vielä vuosikymmenen alussa monet olivat asuneet tilapäisasunnoissa. Viimeiset sotakorvaukset maksettiin syyskuussa 1952, ja säännöstelypolitiikasta päästiin eroon samoihin aikoihin.
Presidentti J. K. Paasikivi kirjoitti kisojen päättäjäispäivänä 3. elokuuta 1952 päiväkirjaansa: "Olympialaiset onnistuivat hyvin. Ulkomaalaiset, myös lehdet, ovat antaneet tunnustuksensa hyvästä järjestelystä. Tämä on kyllä meille hyvä asia ja reklaamia."
Helsingin kaupunkikuva sai selvästi uutta piristystä olympialaisista. Helsingin kehittäminen oli aloitettu jo 1930-luvun lopulla, ja tuolloin rakennettiin muun muassa Eduskuntatalo, Lasipalatsi ja Pääposti. Olympiahaaveet motivoivat monia rakennusurakoita. Helsingin huvi- ja yöelämä oli vaatimatonta aiempiin kisaisäntiin verrattuna. Kisoja varten kaupunkiin perustettiin monia tilapäisiä ravintoloita ja viihdykkeitä. Kaupunkiin oli suunniteltu tivolia jo vuosikymmenien ajan, mutta tällekin hankkeelle olympiaisännyys antoi viimeisen sysäyksen. Kisaisännyyden varmistuttua Helsingin kaupunki alkoi etsiä Alppilasta paikkaa huvipuistolle. Joulukuussa 1949 vuokratulle tontille avattiin 27. toukokuuta 1950 Linnanmäen huvipuisto. Kisojen alla avattiin myös esimerkiksi Suomenlinnaan kunnollinen lauttayhteys. Olympialaiset kehittivät lisäksi Helsingin infrastruktuuria, kun kaupunkiin rakennettiin muun muassa uusi lentoasema, Olympialaituri, uutta asfalttia ja kaupungin ensimmäiset liikennevalot.
Olympialaisten vaikutusta suomalaisille on vaikea määritellä. Suomalaisten itseluottamukselle teki varmasti hyvää luoda yhdessä onnistunutta suurtapahtumaa ja samalla saada uudenlaista kosketusta kansojen väliseen vuorovaikutukseen. Monet suomalaiset olivat kisoissa ensimmäistä kertaa tekemisissä muiden kuin valkoihoisten ulkomaalaisten kanssa. Samalla olympialaiset yhdistivät suomalaisia riidoissaan. Esimerkiksi Suomen Työväen Urheiluliiton ja Suomen Valtakunnan Urheiluliiton väliset voimakkaat riidat olivat tauolla olympialaisten aikana, vaikka ne jatkuivatkin vielä kisojen jälkeen.
Kansainvälistymisen myötä myös uusia tuotteita saapui Suomeen. Tunnetuin näistä on Coca-Cola. Lisäksi maahan tuotiin ensimmäisen kerran purukumia, ja Alko lanseerasi uusia juomia, joiden joukossa oli Gin Long Drink.
Suomen suhteet Yhdistyneeseen kuningaskuntaan lämpenivät selvästi olympialaisten ansiosta. Tähän vaikutti erityisesti se, että kisoihin vierailulle tullut prinssi Philip sai Suomessa lämpimän vastaanoton. Toisen maailmansodan jälkeen Iso-Britannia oli suhtautunut tylysti Suomeen, mutta olympialaiset osoittivat, että Suomi kuului läntiseen maailmaan.
”Viimeiset oikeat olympialaiset”
Helsingin olympialaiset olivat tietyllä tavalla paluu aiempaa pienimuotoisempiin kilpailuihin resurssien takia, sillä Suomi on pienin maa, jossa kesäolympialaiset on pidetty. Melbournessa 1956 urheilijoita oli kuitenkin vähemmän kuin Helsingissä, ja käytännössä vasta 1970-luvulla kisat alkoivat selvästi laajentua. Helsingin olympialaiset olivat vielä suhteellisen epäkaupalliset, vaikka esimerkiksi Puolan lehdistössä Helsingin olympialaisia haukuttiin ”vastenmielisten kauppiaiden kilpailuiksi”. Helsingin kisat eivät myöskään olleet markkinoinniltaan paljoakaan seuraavia kisoja pienemmät, ja jo Ateenassa 1896 Kodak oli tukenut kisoja.
Valtikka
thumb|pysty=1.4|Vuonna 1665 valmistettu Itävallan keisarien valtikka. thumb|[[Hammurabin laki -laatassa on kuvattu valtikkaa pitelevä hallitsija.]] Valtikka on sauva, joka kruunun tavoin symboloi monarkin valtaa. Se kuuluu hallitsijan keskeisimpiin regalioihin.
Jo muinaisessa Egyptissä faaraoiden ja jumalten tunnuksiin kuului was-valtikka.
Luettelo maailman suurimmista vesivoimalaitoksista
Luettelo maailman suurimmista vesivoimalaitoksista sisältää kaikki valmiit vähintään 2 000 megawatin (MW) eli kahden gigawatin (GW) tehoiset vesivoimalat. Taulukossa on seuraavia asioita:
Vesivoimalaitoksien nimessä esiintyy usein sana ”pato”, mikä johtuu laitoksen yhteyteen rakennetusta suuresta padosta ja sen taakse kertyneestä valtavasta patoaltaasta tai tekojärvestä. Taulukossa voimalaitoksen nimessä oleva lyhenne ”vl” tarkoittaa vesivoimalaitosta. Taulukon tietojen lähteet on mainittu oikeassa sarakeessa. Neljä lähdemerkintää viittaavaat neljään oikeanpuoleiseen sarakkeeseen. Numeromerkintöjen tarkoitukset on selostettu taulukon alapuolella.
Cəlil Məmmədquluzadə
thumb|175px|Cəlil Məmmədquluzadə.
Cəlil Hüseynqulu oğlu Məmmədquluzadə (salanimi Molla Nəsrəddin, 22. helmikuuta 1866 Nahitševan – 4. tammikuuta 1932 Baku) oli azerbaidžanilainen kirjailija ja yhteiskunnallinen vaikuttaja.
Cəlil Məmmədquluzadə syntyi kauppiaan perheeseen. Hän kävi koraanikoulun ja Nahitševanin kaupunkikoulun, valmistui vuonna 1887 Gorin opettajaseminaarista ja toimi maaseutukoulujen opettajana. Vuonna 1898 hän muutti Jerevaniin ja vuonna 1903 Tbilisiin, jossa hän työskenteli azerinkielisen Şərqi-rus (”Venäjän itä”) -lehden toimittajana. Vuonna 1906 hän alkoi julkaista Molla Nəsrəddin -pilalehteä, joka edistyksillisine näkemyksineen sai valtavan suosion ja herätti suuttumusta taantumuksellisissa piireissä. Muslimipapisto langetti lehden julkaisijalle jopa kuolemantuomion. Vuonna 1920 Məmmədquluzadə muutti perheineen Täbriziin, mutta palasi vuonna 1922 Bakuun, jossa hän jatkoi Molla Nəsrəddinin julkaisemista sekä työskenteli Yeni yolin (”Uusi tie”) ja muiden lehtien toimittajana.
Məmmədquluzadə tunnetaan lyhyen satiirisen kertomuksen mestarina. Hänen ensimmäinen huomattava teoksensa on vuonna 1894 kirjoitettu pienoisromaani Eşşəyin itməkliyi (”Aasin katoaminen”), joka ilmestyi vasta vuonna 1936. Komediat Ölülər (”Vainajat”, 1909) ja Dəli yığıncağı (”Mielipuolten kokous”, julkaistu 1936) on suunnattu islaminuskoa vastaan. Məmmədquluzadən tuotannolla oli huomattava vaikutus aikansa azerikirjallisuuteen ja yhteiskunnalliseen ajatteluun.
Kirjailijan mukaan on nimetty Nahitševanin musiikki- ja draamateatteri sekä Cəlilabadin piirikeskus.
Kuhmajärvi
Kuhmajärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Vedentaustassa ja hieman myös Pajulassa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 510 hehtaaria eli 5,1 neliökilometriä ja se on 4,5 kilometriä pitkä ja 2,1 kilometriä leveä. Järvellä on suuri järvenselkä, joka rikkoontuu järven pohjoisosan saaristoon.
Valtakunnanomena
thumb|[[Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta|Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtakunnanomena.]] Valtakunnanomena on regaali. Se on pallonmuotoinen esine, jonka yläosassa on risti. Sitä käyttivät lähinnä kuninkaat. Valtakunnanomena kuvaa maapalloa.
Kuhmajärvi
Maantietoa
Siinä on laskettu olevan 14 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 14 hehtaaria, mikä on noin 2,8 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista Huhtasaari ja Kotasaari on yli hehtaarin suuruisia, muista saarista 10 ovat yli aarin ja loput kaksi ovat alle aarin kokoisia. Kahdesta suurimmasta saaresta voidaan mitata kartasta seuraavat arvot. Huhtasaari on 500 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Sen pinta-ala on yli 8 hehtaaria. Saaressa on vain yksi vapaa-ajan asunto. Kotasaaren pituus on 400 metriä, leveys yli 200 metriä ja sen pinta-ala on yli 4 hehtaaria. Kotasaaressa on viisi vapaa-ajan asuntoa. Muita järven nimettyjä saaria ovat pohjoisesta lukien Pirttisaari, Taikasaari, Kolarinsaari ja Omenasaari, sekä järven eteläpäässä Talaskari ja Särkänsaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 23 miljoonaa kuutiometriä eli 0,023 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 4,5 metriä ja suurin syvyys on 10,8 metriä. Luotauksen perusteella järvi on melko tasapohjainen ja loivarantainen. Samaa koskee syvännettäkin, joka sijaitsee järvenselän syvimmän alueen keskellä.
Sen rantaviivan pituus on 18,4 kilometriä. Sen rannat ovat metsämaata, vaikka järven pohjoisrannassa maatilan pellot ulottuvat rantaan asti. Maatila ja Kotasaaren luona oleva talo ovat järven ainoat kiinteät asutukset, mutta rannoille on lisäksi rakennettu lähes 60 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet seututieltä 325 tai Pohjalla siitä haarautuvalta yhdystieltä 3253. Järven eteläpäässä Paskoniemessä on yleinen uimaranta, nuotiopaikka ja venevalkama.
Vedenlaatu
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1964, 1988, 2002, 2006 ja 2008. Johtuen järven valuma-alueen pienuudesta, on veden vaihtuvuus järvessä hidasta. Vesi vaihtuu laskennallisesti kerran viidessä vuodessa. Valuma-alueella on metsämaata, loma-asutusta ja vähäinen määrä peltomaata. Vesi on valuma-alueen peruslaadun vuoksi kirkasta, väritöntä ja vähähumuksista. Veden happamuustaso on normaalilla suomalaisella tasolla ja puskurikyky happamoitumista vastaan on tyydyttävä. Järvi on ekologialtaan karu metsäjärvi, jonka fosforipitoisuudet ja typpipitoisuudet metsäjärvien hyvää tai erinomaista tasoa. Järvi sopii virkistyskäyttöön erinomaisesti.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Kuhmajärvenojan valuma-alueeseen (35.727) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 100,9 metriä mpy. Järveen on johdettu toistakymmentä metsäojaa, joista jotkin tuovat myös peltojen kuivatusvesiä järveen. Järven laskuoja Vuoto lähtee järven eteläpäässä Paskoniemen lahdesta ja se laskee Tervaniemenlahteen virrattuaan Pohjan peltojen läpi. Tervaniemenlahti laskee vuorostaan Längelmäveden Enonselän Aittolahteen.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa viljeltyjä peltoja oli nykyistä enemmän. Kotasaaressa oli peltopalsta ja sen vastarannalla sijaitsi maatila. Peltoja viljeltiin myös lounaisrannan tuntumassa. Järven viljelytilanne säilyi samana vuoden 1977 kartan julkaisuun asti, jossa oli jo paljon vapaa-ajan asuntoja. Myös Paskoniemellä on nyt toimintaa. Seuraavassa vuoden 1987 kartassa Kotasaaren pellot on annettu metsittyä ja sinne on rakennettu lisää vapaa-ajan asuntoja.
Kwadwo Asamoah
Asamoahia pidettiin Udinesessa yhtenä joukkueensa tärkeimmistä pelaajista etenkin vahvan taklauspelinsä sekä hyvän pallonhallintansa ansiosta.
Pelaajaura
Asamoah aloitti seurajoukkueuransa ollessaan vasta 18-vuotias. Hänen ensimmäinen seuransa oli vuonna 2006 Liberty Professionals kotimaansa korkeimmalla sarjatasolla. Hän ei kuitenkaan päässyt pelaamaan otteluakaan, ja siirtyi kauden päätyttyä AC Bellinzonaan, joka pelaa Sveitsin jalkapallon korkeimmalla sarjatasolla Axpo Super Leaguessa. Häntä ei sielläkään laitettu kentälle kertaakaan, vaan lähetettiin lainalle peräti kahteen eri joukkueeseen Italian Serie A:ssa. Ensin Asamoah edusti hetken Torino FC:tä, eikä hän edelleenkään päässyt pelaamaan. Kaudelle 2008–2009 hän siirtyi Bellinzonasta edelleen lainalle Udinesen joukkueeseen samalla sarjatasolla.
11. tammikuuta 2009 Asamoah teki debyyttinsä UC Sampdoriaa vastaan pelatussa ottelussa, joka päättyi tasan 1–1. Ensimmäisen maalinsa hän puolestaan teki saman vuoden huhtikuussa ACF Fiorentinaa vastaan nopean vastahyökkäyksen päättäneellä laukauksellaan. Kauden lopussa Udinese teki pysyvän, 800 000 euron arvoisen sopimuksen Asamoahin kanssa, ja kolmen kauden aikana hän teki kuusi maalia Udinesen paidassa. Heinäkuussa 2012 hän siirtyi Juventukseen.
Maajoukkueura
Asamoahin ura maajoukkueessa lähti käyntiin, kun hänet vuonna 2008 kutsuttiin Afrikan-mestaruuskilpailuihin, jotka järjestettiin silloin hänen kotimaassaan Ghanassa. Hänen numeronsa läpi turnauksen oli 10, joka tavallisesti olisi kuulunut kapteeni Stephen Appiahille, joka kuitenkin jätti kisat väliin loukkaantumisen vuoksi. Asamoah ei pelannut turnauksessa minuuttiakaan.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa 2010 hän sen sijaan pelasi kaikki viisi ottelua, vaikka ei onnistunutkaan tekemään yhtään maalia ja auttamaan joukkuettaan puolivälieriä pidemmälle.
Kantaatti nro 2 (Webern)
Anton Webern aloitti toisen kantaattinsa (op. 31) säveltämisen keväällä 1941. Se valmistui talvella 1943. Se on säveltäjän pisin teos ja jäi myös hänen viimeisekseen. Kantaesityksen johti Webernin kuoleman jälkeen Hans Rosbaud vuonna 1950. Kuusiosaisessa teoksessa lauletaan Hildegard Jonen runoja.
Kantaatti on sävelletty sopraano- ja bassosolisteille, sekakuorolle ja orkesterille.
Leonardo Sciascia
thumb|Leonardo Sciascian patsas synnyinkaupungissa Racalmutossa. Leonardo Sciascia (8. tammikuuta 1921 Racalmuto, Sisilia – 20. marraskuuta 1989 Palermo, Sisilia ) oli italialainen kirjailija ja poliitikko. thumb|upright|left|Leonardo Sciascia Sciascia oli Palermon kaupunginvaltuutettu sitoutumattomana kommunistien listalta vuodesta 1975, kansalliskokousedustaja ja myöhemmin Euroopan parlamentin jäsen. Hän oli alkujaan opiskellut opettajaksi, ja vasta myöhemmin hän ryhtyi kirjoittamaan Sisiliasta ja mafiasta. Hänen teostensa pohjalta ovat ohjanneet elokuvia muun muassa Damiano Damiani, Francesco Rosi, Elio Petri ja Gianni Amelio
Skanssi (täsmennyssivu)
Skanssi voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Tsukuba-luokka
Tsukuba-luokka oli keisarillisen Japanin laivaston kahden panssariristeilijän muodostama alusluokka, joka luokiteltiin vuonna 1912 taisteluristeilijöiksi. Kumpikin aluksista romutettiin syyskuussa 1923 Washingtonin laivastosopimuksen seurauksena. Alun perin luokkaan piti kuulua kuusi alusta, mutta neljä peruutettiin jo ennen rakennustöiden aloittamista.
Taustaa
Luokan hankintapäätös tehtiin osana Venäjän–Japanin sodan tappioiden aiheuttamaa vuoden 1904 laivaston täydentämisen hätäohjelmaa. Uuden luokan alusten ollessa suurimpia japanilaisten itsenäisesti suunnittelemia, amerikkalaiset sotilastarkkailijat hämmästelivät rakennustöiden nopeaa etenemistä ja sitä, kuinka nopeasti japanilaiset olivat oppineet valmistamaan niin suuria ja voimakkaita aluksia. Kuitenkin sodan päätyttyä alkanut laivanrakennuksen nopea kehitys sekä kasvaneet kustannukset aiheuttivat projektin uudelleenarvioinnin. Lopulta ainoastaan Tsukuba ja Ikoma valmistuivat alun perin suunnitelluista kuudesta aluksesta.
Vampyyri Ernest
Vampyyri Ernest (alkuperäiseltä nimeltään Ernest Le vampire) on ranskalainen vuosina 1989–1991 valmistunut animaatiosarja. Sarjaa tehtiin kaksi tuotantokautta, joista ensimmäinen käsitti 13 osaa, ja toinen 104 osaa.
Animaatiosarja kertoo Ernest-nimisestä vampyyrista. Sarjan jokainen jakso päättyy siihen, että tukalassa tilanteessa Ernest herää arkustaan.
Sarjassa ei puhuta lainkaan, vaan taustalla kuullaan säveltäjä Garbiel Yaredin musiikkia.
Melonta kesäolympialaisissa 2016 – miesten 1 000 metrin kajakkiyksikkö
Miesten 1 000 metrin kajakkiyksikkö Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 käytiin 15. – 16. elokuuta Lagoa Rodrigo de Freitaksessa. Kilpailun voitti espanjalainen Marcus Walz. Toiseksi sijoittui tšekkiläinen Josef Dostál ja kolmanneksi venäläinen Roman Anoshkin.
Kiljavan sairaala
Kiljavan sairaala on Nurmijärven kunnassa Kiljavan kylässä, Sääksjärven rannalla sijaitseva kuntoutussairaala.
Sairaalarakennus on rakennettu vuosien 1936–1938 välisenä aikana. Kiljavan parantolan toiminta alkoi tuberkuloosisairaalana 10. lokakuuta 1938, jolloin sairaala vihittiin käyttöön. Sittemmin sairaalan toimintamalli muuttui tuberkuloosisairaalasta yleissairaalaksi. Kuntoutustoiminta laajeni 1970-luvulla muun muassa sisätauteihin ja neurologiaan. 1990-luvun loppupuolella siellä hoidettiin keuhkopotilaiden lisäksi myös kurkku-, nenä- ja korvasairauksia. Sairaalarakennuksen on suunnitellut arkkitehti Jussi Paatela.
2000-luvun taitteessa Uudenmaan sairaanhoitopiiri, HYKS ja Helsingin kaupungin erikoissairaanhoito yhdistyivät muodostaen Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin (HUS). Sairaala jäi tämän jälkeen Hyvinkään, Järvenpään, Mäntsälän, Nurmijärven ja Tuusulan kuntien käyttöön, se oli vuodesta 1991 lähtien osa Hyvinkään sairaanhoitoaluetta. Kunnat eivät halunneet yksinään ostaa Kiljavan sairaalan kiinteistöä, joten sairaala lakkautettiin vuonna 2002. Sairaala oli lähes käyttämättömänä muutamia lyhytaikaisia toimintoja lukuun ottamatta, ja tyhjän sairaalan ylläpito maksoi kunnille noin puoli miljoonaa euroa vuodessa. Vuoden 2006 lopussa Hyvinkää, Järvenpää, Mäntsälä, Nurmijärvi, Tuusula ja HUS-kuntayhtymä perustivat Kiljavan Sairaala Oy:n, joka hankkii hoivapalvelut muilta tuottajilta. Sairaalayhtiö on ollut talousvaikeuksissa, kun kaikki omistajakunnat eivät ole käyttäneet sen palveluja riittävästi. Vuonna 2013 hoivapalvelut Kiljavan sairaalaan tuottaa Attendo.
Metsäalueen kansakoulu
Metsäalueen kansakoulu oli Kempeleessä vuosina 1952–1970 toiminut kansakoulu. Koulu sijaitsi Juurussuon alueella lähellä silloisen Oulujoen ja Tyrnävän kuntien rajoja.
Koulun historia
Vuonna 1926 hyväksytyssä Kempeleen koulupiirijaossa muodostettiin Metsäalueen, kunnan itälaidan käsittänyt koulupiiri. Tuolloin kuitenkaan ei alueelle ollut vielä tarpeellista perustaa omaa koulua, eli koulupiiri oli toistaiseksi täysin tekninen, koska kouluviranomaiset edellyttivät myös harvaan asuttujen ja asumattomien seutujen sisällyttämistä piirijakoon. Vuosia myöhemmin Juurussuon asutusalueelle muodostuessa tiheämpää asutusta, ehdottivat kyläläiset oman koulun perustamista. Aikaisemmin alueen lapset olivat käyneet koulua Oulujoen kunnan puolella Pikkaralan kansakoulussa, jonne kuitenkin katsottiin olevan kohtuuttoman pitkä koulumatka.
Kempeleen, Oulujoen ja Tyrnävän koululautakuntien edustajat alkoivat neuvottelemaan yhteistyöstä. Neuvotteluna tuloksena päätettiin perustaa Metsäalueen koulupiiriin supistettu koulu. Kunnanvaltuusto hyväksyi vuonna 1952 perustaa Metsäalueelle kansakoulun, jonka toiminta aloitettiin syksyllä 1952. Koulun pitämiseen vuokrattiin tarvittavat tilat, perustettiin yksi yläkoulun opettajan virka ja nimettiin koululle johtokunta. Koulu toimi ensimmäisinä vuosina Yrjö Puumaselta vuokratuissa tiloissa. Alkuvaiheessa oppilaista tyrnäväläisiä oli 16, kempeleläisiä 14 ja oulujokelaisia 6. Vuosina 1957–1968 koulu toiminta siirtyi Peltokorven taloon.
Peruskoulujärjestelmään asteittaisen siirtymisen seurauksena Kempeleen kunta joutui supistamaan koulujen määrää 1960-luvun lopulla. Tämän seurauksena Metsäalueen koulupiiri päätettiin siirtää Ketolanperän kouluun. Koulu lakkautettiin ja toimi vuoteen 1970 asti. Kunnanvaltuusto oli tosin 1960-luvulla alussa hyväksynyt Metsäalueen piiriin oman koulun rakentamisen, mutta tämä jäi toteutumatta.
USS Seawolf (SSN-21)
USS Seawolf (runkonumero SSN-21) on Yhdysvaltain laivaston 1997 palvelukseen otettu Seawolf-luokan ydinsukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin 9. tammikuuta 1989 General Dynamicsin Electric Boat divisioonalta, missä köli laskettiin 25. lokakuuta 1989. Se laskettiin vesille 24. kesäkuuta 1995 ja liitettiin laivastoon 19. heinäkuuta 1997 ensimmäisenä päällikkönään David M. McCall.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus sijoitettiin Kitsapin laivastotukikohtaan Yhdysvaltain länsirannikolle Bremertoniin Washingtonin osavaltioon.
Merikallio
Merikallio on suomalainen sukunimi.
George Kinzie Fitzsimons
George Kinzie Fitzsimons (4. syyskuuta 1928 Kansas City, Missouri – 28. heinäkuuta 2013) oli katolisen kirkon pappi, joka toimi Salinan hiippakunnan piispana vuosina 1984–2004. Aiemmin hän oli toiminut Kansas City-Saint Josephin vihkipiispana vuodesta 1975.
Fitzsimons kävi Rockhurst High Schoolia ja Rockhurstin yliopistoa Kansas Cityssä. Hän palveli Yhdysvaltain ilmavoimissa vuosina 1950–1954, toimi lyhyesti liikealalla ja aloitti sitten opinnot Conception Seminaryssa Missourissa. Fitzsimons sai pappisvihkimyksensä 18. maaliskuuta 1961, ja piispaksi hänet vihittiin 3. heinäkuuta 1975.
Fitzsimonsia edelsi Salinan piispana Daniel Kucera ja seurasi Paul Stagg Coakley. Fitzsimons jouduttiin amputoimaan vuonna 2008 jalkaan iskeneen vakavan infektion seurauksena.