cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
OnlySee
OnlySee on australialaisen laulaja-lauluntekijä Sian albumi vuodelta 1997. Albumi on Sian ensimmäinen sooloalbumi. Sia julkaisi sen koko nimellään Sia Furler, mutta siirtyi käyttämään myöhemmillä albumeillaan taiteilijanimeä Sia. Albumin tuotti Jesse Flavell ja julkaisi australialainen indie-levy-yhtiö Flavoured Records. OnlySee ei ole enää saatavilla. Kappale "Soon" julkaistiin uutena "Sober and Unkissed" -nimisenä versiona Sian seuraavalla albumilla Healing Is Difficult.
Thilo Stralkowski
Thilo Stralkowski (s. 2. toukokuuta 1987 Essen) on saksalainen maahockeypelaaja. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Saksan maahockeymaajoukkueen jäsenenä helmikuussa 2011. Hän kilpaili vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa ja oli siellä mukana voittamassa lajissaan kultaa.
When Disaster Strikes...
When Disaster Strikes... (joskus kirjoitettuna muotoon When Disater Strikes) on rap-artisti Busta Rhymesin toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1997. Albumin teemana on maailmanloppu, kuten edellisenkin albumin The Comingin. Albumi sisältää myös remixin kappaleesta Turn It Up, nimellä Fire It Up, siksi kappale merkitään Turn It Up (Remix)/Fire It Up. Kappale on samplattu Ritari Ässän teemalaulusta.
Perloja
thumb|oikea|upright=0.6|Perlojan vaakuna. Perloja on kylä eteläisessä Liettuassa, Varėnan kunnallispiirissa, Alytusin läänissä. Vuonna 2001 kylässä asui 744 asukasta.
Australian avoin tennisturnaus 2020 – naisten kaksinpeli
Naomi Ōsaka oli turnauksen puolustava mestari, mutta hän hävisi kolmannella kierroksella 15-vuotiaalle Cori Gauffille.
Turnauksen voitti Sofia Kenin, joka saavutti ensimmäisen Grand Slam -mestaruutensa päihitettyään loppuottelussa Garbiñe Muguruzan luvuin 4–6, 6–2, 6–2.
Poliisin kynsissä
Poliisin kynsissä on vuonna 1932 ensi-iltansa saanut Charles Brabinin ohjaama yhdysvaltalainen film noir -draama, jonka pääosissa ovat Walter Huston ja Jean Harlow. Sivuosissa ovat Wallace Ford, Jean Hersholt, J. Carrol Naish ja Tully Marshall.
Poliisin kynsissä on mustavalkoinen ja on 86 minuutin, eli tunnin ja 26 minuutin mittainen. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 13. helmikuuta vuonna 1932. Suomeen elokuva tuli teattereihin esitykseen 24. syyskuuta vuonna 1933. Metro-Goldwyn-Mayer ja Cosmopolitan Productions tuottivat elokuvan. pienoiskuva|Elokuvan alkutekstejä.
Juoni
Poliisin kynsissä kertoo poliisipäällikkö Jim Fitzpatrickista (Huston), joka tappelee gangsteri Sam Belmonten (Hersholt) kanssa. Hän pyytää epärehelliseltä veljeltään, Ediltä (Ford), että hänen on pidettävä silmällä Daisya (Harlow), joka liittyi Belmonteen.
Woman of the Year
Woman of the Year on vuonna 1981 ensi-iltansa saanut Broadway-musikaali. Näytelmän käsikirjoitti Peter Stone, ja sen tarina perustuu vuoden 1942 elokuvaan Tie miehen sydämeen. Siinä newyorkilaiset media-alan työntekijät rakastuvat erilaisuudestaan huolimatta: mies on sanomalehden pilapiirtäjä (elokuvassa urheilutoimittaja) ja nainen valtakunnallinen tv-julkkis (elokuvassa saman lehden kansainvälisen politiikan kommentaattori). Musikaalin sävelsi John Kander ja sanoitti Fred Ebb.
Woman of the Yearin pääosaa näytteli Lauren Bacall. Raquel Welch toimi Bacallin sijaisena tämän jäätyä tilapäisesti pois tuotannosta joulukuussa 1981. Musikaalia esitettiin New Yorkin Palace Theatressa maaliskuusta 1981 maaliskuuhun 1983. Vuoden 1981 Tony-gaalassa Woman of the Year voitti viisi palkintoa yhteensä seitsemästä ehdokkuudesta.
Urijah Faber
Urijah Christopher Faber (s. 14. toukokuuta 1979 Isla Vista, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut vapaaottelija. Hän oli muun muassa World Extreme Cagefighting -promootion höyhensarjan mestari yli kaksi vuotta. Faber otteli myös Ultimate Fighting Championship -promootion kääpiösarjassa, jossa hän oli neljä kertaa mestaruuskamppailussa, mutta hävisi jokaisella kerralla. Vapaaottelusivusto Sherdog listasi Faberin maailman toiseksi parhaaksi kääpiösarjan ottelijaksi 2012.
Varhainen elämä
Faber varttui Lincolnissa, Kaliforniassa vanhempiensa Theo ja Suzanna Faberin kanssa. Faberilla on kaksi sisarusta, vanhempi veli Ryan ja nuorempi sisko Michaella.
Silvano Beltrametti (laskettelurinne)
Piste Silvano Beltrametti (myös Silvano Beltrametti) on laskettelurinne Lenzerheiden talviurheilukeskuksessa Vaz/Obervazissa ja Churwaldenissa Sveitsissä.
Piste Silvano Beltrametti tunnetaan alppihiihdon maailmancupin kilpailujen isäntäpaikkana, etenkin finaaliviikon järjestäjänä.
GM-1
thumb|300px|GM-1 -tehonlisäysjärjestelmä oli vakiovarusteena helmi-maaliskuussa 1941 valmistuneiden [[Messerschmitt Bf 109 E-7/Z -koneiden Daimler-Benz DB 601A -moottoreissa]] GM-1, tunnettu myös nimellä Haha-Gerät, tarkoittaa Saksan moottoriteollisuuden toisen maailmansodan aikana kehittämää lentokonemoottorien tehonlisäysjärjestelmää, jossa moottorin tehoa parannettiin lyhytaikaisesti typpioksiduulin avulla.
Periaate
GM-1 -menetelmässä -90 Celsiusasteen lämpötilassa oleva typpioksiduuli eli ilokaasu suihkutetaan lentokonemoottorin ahtimen ilmanottoaukkoon paineilman avulla. Typpioksiduuli (N2O) hajoaa termisesti ja lisää happea palamiseen, minkä seurauksena myös polttoaineen määrää voidaan lisätä, jolloin moottorin teho nousee. Typpioksiduuli vähensi nakutusvaaraa ja jäähdytti moottoria. Käytetty typpoksiduuli sisälsi 36,4 % happea ja 63,6 % typpeä.
Tausta
Saksassa oli toisen maailmansodan aikana pulaa erityisesti korkeaoktaanisesta lentobensiinistä. Maalla oli niukasti lyijyvaroja käytettäväksi bensiinin puristuskestävyyttä tehokkaasti nostavan tetraetyylilyijyn valmistamiseen ja toinen tärkeä puristuksenkestävyyden parantajan, bentseenin, tärkeä raaka-aine tolueeni pyrittiin nitraamaan trotyyliksi eli TNT-räjähdysaineeksi. Tämän vuoksi lentopolttoaineesta pääosa oli 89-oktaanista B4-bensiiniä ja pieni osa (10 % vuonna 1941 ja 25 % vuonna 1943) oli 91/130-oktaanista C3-bensiiniä. Lyijyttämätön saksalainen bensiini oli 73-oktaanista ja valmistettu hiilestä ja hiilitervasta hydratointilaitoksissa Fischer–Tropsch -menetelmällä.
Korkeaoktaanisen lentobensiinin puute esti saksalaisia lisäämästä moottorien puristussuhdetta ja/tai ahtopainetta nakutusvaaran takia. Ongelman ratkaisuksi löytyi - paitsi korkeaoktaanisen bensiinin tuotannon lisäminen - kaksi tehonlisäysjärjestelmää, GM-1 ja MW-50.
Käyttö
Saksalaiset käyttivät GM-1-menetelmää ensimmäisen kerran Messerschmitt Bf 109 E-3:ssa. Keväällä 1941 se oli jo vakiovarusteena E-7/Z:ssä. Laitteisto oli yksinkertainen ja sen kehitystyö nopeaa. GM-1:tä sai käyttää vain ahtimen määräkorkeuden yläpuolella, jolloin se tuotti 100 g/s annosteltuna 250-300 hevosvoimaa lisätehoa, mikä nosti koneen nopeutta jopa 100 km/h. Samalla polttoaineen kulutus kasvoi 300 l/h. Ahtimen määräkorkeuden alapuolella laite oli pelkkä painonlisä. Moottorin tuli käydä GM-1:tä käytettäessä täydellä teholla. Järjestelmää käytettiin lyhyitä aikoja kerrallaan.
Saksalaiset käyttivät GM-1 -tehonlisäysmenetelmää Daimler-Benz DB 601- ja DB 605 -V-moottorien sekä BMW 801 -tähtimoottoreiden yhteydessä Messerschmitt Bf 109E-, F-, G- ja K-koneissa sekä Focke-Wulf Fw 190 -koneissa vuosina 1941–1945.
Messerschmitt Bf 109G:ssä GM-1 järjestelmään kuului kahdeksan ilmapulloa, jotka oli sijoitettu siipien etureunaan kaarien kuusi ja kahdeksan välille. Itse typpioksiduuli oli 115 litran lämpöeristetyssä säiliössä. GM-1-järjestelmän lisäpaino oli tuntuva ja hyöty saatiin vain korkealla, yleensä 6–9 km:n korkeudessa lennettäessä. Järjestelmän käyttö rasitti moottoria ja lyhensi moottorien muutoinkin lyhyttä elinikää entisestään.
Savunmuodostus käytettäessä oli voimakasta, mikä saattoi aiheuttaa liittoutuneiden lentäjille vaikutelman pudotuksesta koneen syöksyessä pois tulituksesta.
Yseult de Coppet
thumb|Yseult de Coppet passikuvassa 1900-luvun alussa. Kansalliskirjasto, Coppet'n kokoelma.Yseult de Coppet (o.s. Hofman; 30. toukokuuta 1886 Fontenay – 26. toukokuuta 1978 Pariisi) oli ranskalainen diplomaatin puoliso, kulttuurivaikuttaja ja lahjoittaja. Hänen miehensä ministeri Maurice de Coppet toimi Ranskan suurlähettiläänä Suomessa 1920-luvulla. Pariskunnan lähetystökodista Helsingissä Katajanokalla muodostui seurapiirien kohtauspaikka ja musiikkisalonki, jossa vaalittiin suomalais-ranskalaisia kulttuurisuhteita. Miehensä tavoin Yseult de Coppet oli kiinnostunut suomalaisesta kulttuurista ja opiskeli sekä suomea että ruotsia. Hän solmi suhteita suomalaisiin taiteilijoihin, tutkijoihin ja journalisteihin sekä julkaisi Suomea koskevia lehtikirjoituksia ja tutkielmia.
Tausta
Yseult de Coppet oli alkujaan Maurice de Coppet'n perheen kotiapulainen. De Coppet'n jäätyä leskeksi he avioituivat. De Coppet'lla oli kaksi tytärtä, jotka eivät kuitenkaan asuneet Suomessa. Samoissa piireissä liikkunut Jean-Louis Perret kertoo Yseult de Coppet'n suhtautuneen häneen vihamielisesti ja epäilee syyksi, että hän tiesi tämän taustan. Hän oli Helsingissä hyvin pidetty, ja Ester Ståhlbergin mukaan hän oli "kaunis, elegantti, hieno ja miellyttävä".
Lahjoitukset
Miehensä kuoleman jälkeen Yseult de Coppet teki vuonna 1931 Helsingin yliopistolle lahjoituksen, jonka turvin perustettiin edesmenneen suurlähettilään nimeä kantava rahasto. Rahastosta myönnettiin palkintoja ansiokkaille ranskalaisten kirjojen suomennoksille ja ruotsinnoksille. Rahaston toiminta elvytettiin usean vuosikymmenen jälkeen vuonna 2005, jolloin palkinto jaettiin Anna-Maija Viitasen uudelle käännökselle Gustave Flaubertin romaanista Rouva Bovary (WSOY 2005). Palkinto jaetaan lahjoittajan toivomuksen mukaisesti ministeri Maurice de Coppet’n kuolinpäivänä 28.9.
1940-luvun lopussa Yseult de Coppet päätti lahjoittaa Helsingin yliopiston kirjastolle (nyk. Kansalliskirjasto) edesmenneen puolisonsa noin 8 000 nidettä käsittävän kirjakokoelman. Valtaosa kirjoista saapui Helsinkiin 1948 ja osa lahjoittajan kuoleman jälkeen 1978. Kokoelmassa on hyvin edustettuina ranskalainen kaunokirjallisuus, kirjallisuudenhistoria, poliittinen historia ja taiteentutkimus. Yseult de Coppet’n lahjoitus sisälsi myös 1900-luvun alun ranskalaisten matkailujulisteiden ja ensimmäisen maailmansotaan liittyvien propagandajulisteiden kokoelman sekä Coppet’n pariskunnan yhteisen henkilöarkiston kirjeenvaihtoineen ja valokuva-albumeineen. Arkiston yksi erikoisuus on eksoottinen valokuva-aineisto Algeriasta, Etiopiasta ja Sudanista.
Henry Goodman
Goodman kasvoi Lontoon East Endissä juutalaisessa perheessä. Hän innostui näyttelemisestä kymmenvuotiaana päästyään kaksosveljensä kanssa esiintymään elokuvaan Sinetöidyt huulet (1960). Vuonna 1969 hänet hyväksyttiin opiskelijaksi Royal Academy of Dramatic Artiin.
Yseult de Coppet
Lahjoitukset
Coppet’n lahjoituskokoelma kuuluu nykyisin Kansalliskirjaston erikois- ja käsikirjoituskokoelmiin.
Henry Goodman
RADAsta valmistumisensa jälkeen Goodman muutti Kapkaupunkiin, Etelä-Afrikkaan, jossa hän asui vuodet 1973–1981. Palattuaan Englantiin hän pääsi Royal Shakespeare Companyn jäseneksi. Goodman on saanut urallaan kaksi Laurence Olivier -palkintoa, ensimmäisen Musical for Assassins -näytelmästä 1993 ja toisen roolistaan Shylockina Venetsian kauppiaassa 2000.
Goodman meni 1970-luvun alulla naimisiin tanssinopettaja Sue Parkerin kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Air Indian lento 182
Air Indian lento 182 oli Air Indian liikennöimä reittilento Torontosta Montrealin ja Lontoon kautta Delhiin ja Bombayhin 23. kesäkuuta 1985. Lennolla käytetty Boeing 747-237B -matkustajalentokone tuhoutui terrori-iskussa Irlannin ilmatilassa pommin räjähdettyä koneen lastiruumassa. Iskussa kuoli 329 ihmistä, joista 268 oli Kanadan kansalaisia. Isku on Kanadan historian pahin joukkomurha, ja se oli maailman tuhoisin lentokoneeseen tehty terrori-isku ennen syyskuun 11. iskuja 2001.
Chevrolet Venture
Chevrolet Venture on tila-auto, jota yhdysvaltalainen Chevrolet valmisti vuosina 1997–2005. Autoa koottiin pääosin Doravillessä, Yhdysvaltojen Georgian osavaltiossa.
Air Indian lento 182
Taustaa
Iskun pääepäillyt olivat Kanadassa asuneita sikhien äärijärjestö Babbar Khalsan jäseniä, jotka halusivat kostaa sen, että Intian armeija oli edellisvuonna hyökännyt sikhien Kultaiseen temppeliin Amritsarissa. Operaatiossa temppeli vallattiin militanttien sikhien johtajalta ja hänen kannattajiltaan. Intian hallituksen antaman tiedonannon mukaan operaatiossa kuoli 492 siviiliä. Neljän kuukauden kuluttua Intian pääministerin Indira Gandhin sikhiläiset henkivartijat murhasivat hänet. Murhan jälkeen seurasi levottomuuksia, joissa tapettiin noin 8 000 sikhiä.
Chevrolet Venture
Chevrolet Uplander korvasi Venturen vuonna 2005.
Air Indian lento 182
Toinen pommi
55 minuuttia ennen Air Indian koneen tuhoutumista räjähti Naritan kansainvälisellä lentoasemalla (tuolloin nimellä Tokion uusi kansainvälinen lentoasema) pommi, joka surmasi kaksi japanilaista lentokentän työntekijää ja haavoitti neljää muuta. Pommin uskotaan olleen Babbar Khalsan asettama, ja sen kohteena oli Air Indian lento Tokiosta Bangkokiin, mutta pommi räjähti ennen lentoa, koska terroristit eivät mahdollisesti olleet ottaneet huomioon, että Japanissa ei noudatettu kesäaikaa kuten Kanadassa. Kone, jonka mukana pommi saapui Tokioon, oli lastattu Vancouverissa.
Tutkinta ja oikeudenkäynti
Terrori-iskua seurannut tutkinta ja oikeudenkäynti kesti lähes 20 vuotta. Teosta tuomittiin yksi henkilö, Kanadan kansalainen Inderjit Singh Reyat, joka sai 15 vuoden vankeustuomion. Hänen lisäkseen seitsemää henkilöä epäiltiin yhteydestä terrori-iskuun, mutta he joko kuolivat ennen tutkinnan valmistumista tai heidät vapautettiin syytteistä.
Fighting (albumi)
Fighting on Thin Lizzyn albumi vuodelta 1975. Se oli yhtyeen ensimmäinen albumi, joka nousi Britannian albumilistalle. Albumi on myös ensimmäinen, jolla yhtyeen tunnetuksi tulleet tuplakitaraharmoniat nousevat kunnolla esiin esimerkiksi kappaleissa "Wild One" ja "Suicide". Yhdysvalloissa albumi julkaistiin erilaisella kansikuvalla.
Naujieji Valkininkai
thumb|oikea|250px|Kylänraittia. Naujieji Valkininkai on kylä eteläisessä Liettuassa, Varėnan kunnallispiirissa, Alytusin läänissä. Vuonna 2001 kylässä asui 544 asukasta.
Lähteet
54.35°N, 24.72194°W
Krementšukin tekojärvi
Krementšukin tekojärvi on Ukrainan keskiosissa sijaitseva, pinta-alaltaan Euroopan seitsemänneksi suurin tekojärvi ja 11. suurin makeanveden allas. Se muodostaa osan Dneprin pääuomaa ja sijaitsee noin 140–250 kilometriä pääkaupunki Kiovasta kaakkoon. Tekojärvi sijaitsee Tšerkasyn, Pultavan ja Kirovohradin alueilla. Tekojärvi syntyi Krementšukin vesivoimalapadon rakentamisen seurauksena Dnepriin vuosina 1959–1961.
Tekojärven pituus on 149–185 kilometriä ja leveys enimmillään 28 kilometriä (keskimäärin 13,2 km). Pinta-ala on 2 552 neliökilometriä eli runsas kaksi kertaa Päijänteen ala, ja vesitilavuus 13,5 kuutiokilometriä, joka on hieman Päijänteen tilavuutta enemmän. Tekojärveä käytetään muun muassa kasteluun, tulvien ehkäisyyn, kalastukseen ja vesitienä. Tärkeimmät satamakaupungit ovat Tšerkasy ja Svitlovodsk.
Maa on ikuinen
Maa on ikuinen on Mika Waltarin kirjoittama yksinäytöksinen näytelmä vuodelta 1941. Waltari osallistui sillä Suomen Näytelmäkirjailijaliiton kilpailun lyhyiden seuranäytelmien sarjaan ja tuli kolmanneksi. Sitä on esitetty aikoinaan monilla seuranäyttämöillä. Maa on ikuinen ilmestyi WSOY:n julkaisusarjassa 1941.
Teemat ja tapahtumat
Näytelmän aiheena on luovutetun Karjalan evakkojen sopeutuminen ja vastaanotto. Tapahtumapaikkana on länsisuomalaiseen Vantteran talo, johon on sijoitettu evakkoperhe. Talon kaksi poikaa on kaatunut talvisodassa. Tytär Irja opiskeli yliopistossa, mutta hän on joutunut vasten tahtoaan työhön maatilalle ja on riidoissa isänsä kanssa.
Karjalaisperheeseen kuuluu nuori Unto Kyllöinen, suuren talon poika, ja hänen vanhempansa. Karjalaisten mielestä länsisuomalaiset ovat hiljaisia, juroja ja töykeitä. Vanha muori ja taatto elävät nöyrinä, mutta Unto on ylpeä ja kova työmies. Hän ajattelee aluksi, että koulutettu Irja suhtautuu häneen ylimielisesti. Kuitenkin hän ja Irja rakastuvat, ja aluksi vastahakoinen Vantteran isäntä suostuu ensin avioliittoon ja sitten luovuttaa talonsa Unton isännyyteen.
Waltari käsitteli evakkoaihetta muissakin teoksissaan, kuten välirauhan aikaan sijoittuvassa romaanissa Rakkaus vainoaikaan sekä kuunnelmissa Sotilaan paluu ja Inkerin tyttö ja Suomen poika. Waltarin aiemman tuotannon, etenkin tulenkantajavaiheen ja Suuren illusionin, valossa kaupunkilaisvastaisuus voi vaikuttaa yllättävältä, mutta hänen teoksissaan on muutenkin esillä usein ristiriita perinteen ja uudistuksien välillä.
Arvioita
Vantteran isännän maahenkeä julistavissa ja kaupunkilaisuutta vieroksuvissa repliikeissä on nähty yhtymäkohtia kansallissosialistisen Saksan Blut und Boden –ideologiaan. Sekä Rajalan että Nummelinin mukaan näytelmän loppuratkaisu syntyy yllättävän helposti eikä tarinassa muutenkaan ole riittävästi dramatiikkaa. Rajala nimittää näytelmää ”tarveteatteriksi”.
Miljoonamasurkka
Miljoonamasurkka eli Tanssiinkutsu on muun muassa Viljo Vesterisen soittama masurkka. Sen on säveltänyt D. Djukomen. Sen sävellaji on Es-duuri ja siinä on neljä erilaista teemaa, jotka muodostavat 11 osan kokonaisuuden kaavalla A-B-A-C-D-C-A-B-A-C-A. Osien sävellajeissa on säännönmukaisuus. A-osa on pääsävellajissa, Es-duurissa ja B-osa on rinnakkaissävellajissa, c-mollissa. C-osan alettua kappale siirtyy subdominanttisävellajiin, As-duuriin ja D-osa on sille rinnakkaisessa sävellajissa, f-mollissa. Kappale palaa Es-duuriin, käy kerran As-duurissa ja palaa lopulta takaisin Es-duuriin. Miljoonamasurkka on tehty yhteistyössä Dallapé-orkesterin kanssa vuonna 1937.
Vincent Auriol
Vincent Auriol (27. elokuuta 1884 Revel, Haute-Garonne – 1. tammikuuta 1966 Pariisi) oli Ranskan presidenttinä vuosina 1947–1954.
Auriol oli koulutukseltaan lakitieteiden tohtori ja filosofian lisensiaatti. Hän kuului sosialistipuolueeseen, jonka pääsihteerinä hän toimi vuosina 1919–1939. Auriol oli Ranskan rahaministeri 1936–1937 ja oikeusministeri 1937–1938. Toisen maailmansodan aikana hän oli pidätettynä 1940–1941. Tämän jälkeen hän oli mukana Charles de Gaullen vastarintaliikkeessä. Sodan jälkeen vuonna 1945 hänet valittiin valtiovarainministeriksi ja varapääministeriksi. Seuraavana vuonna hän toimi myös kansalliskokouksen puhemiehenä.
Presidenttinä
Auriol oli Ranskan neljännen tasavallan ensimmäinen presidentti. Presidenttikaudellaan hän pyrki sovittelemaan vasemmiston ja oikeiston välejä. Poliittisten kiistojen lisäksi hänen kauttaan värittivät myös talousvaikeudet ja Indokiinan sota. Auriol kieltäytyi jatkokaudesta.
Auriol teki 6.–8. maaliskuuta 1950 valtiovierailun Lontooseen.
Ihmistieteellinen eläintutkimus
Ihmistieteellinen eläintutkimus on monitieteinen tutkimusala, jossa tutkitaan monipuolisesti eläinten ja ihmisten välisiä suhteita.
Ihmistieteellisen eläintutkimuksen tekijöitä yhdistää kiinnostus tarkastella eläinten kulttuurista tai yhteiskunnallista asemaa ja merkityksiä, ihmisen ja eläimen välistä vuorovaikutusta sekä eläinten toimijuutta. Alan tutkijoita on muun muassa sosiologian, kulttuurintutkimuksen, kielentutkimuksen, maantieteen, historian, filosofian ja oikeustieteen aloilla.
Suomeen perustettiin vuonna 2009 Yhteiskunnallisen ja kulttuurisen eläintutkimuksen seura. Seura julkaisee tieteellistä lehteä nimeltä Jälki – Trace – Spåret.
Orjuus
thumb|200px|Orjia Itä-Afrikassa Orjuus tarkoittaa henkilöön kohdistuvaa riistoa, jota tämä ei pysty torjumaan pakon käytön ja väkivallan takia. Ihmisiä voi olla myös orjuuden kaltaisissa olosuhteissa, jolloin palkka on lähes olematon, mutta vapaus valita on silti olemassa. Kansainvälisen työjärjestön (ILO) mukaan maailmassa on nykyisin noin 40 miljoonaa orjaa, ja tapauksia on Suomessakin. Orjuuden käsite ei nykyään ole rajoiltaan tarkka. Toisin oli aikaisemmin, jolloin orjuus usein oli myös laissa määritelty henkilön yhteiskunnallinen asema. Tässä mielessä orjuutta ei nykyisin enää ole, sillä orjuus ei ole ollut laillista missään valtiossa vuoden 1981 jälkeen.
Ennen orjiksi otettiin niin sotavankeja, rikollisia ja velkaantuneita kuin siviilejäkin, jotka pakotettiin työskentelemään omistajansa hyväksi. Orjuus tässä muodossa oli laajalti yleistä aina 1800-luvulle saakka. Toisen maailmansodan aikana natsi-Saksassa käytettiin paljon orjatyötä, samoin ennen sotaa ja sen jälkeen Neuvostoliiton GULAG-leireillä. Sodan jälkeen Yhdistyneet kansakunnat määritteli orjaksi kenet tahansa, joka ei voi vapaaehtoisesti poistua työstään. Nykyään orjuus on tuomittu monissa kansainvälisissä sopimuksissa samoin kuin myös YK:n Ihmisoikeuksien julistuksessa 1948.
Suurista maailmanuskonnoista islam hyväksyy orjuuden osana islamilaista lakia eli šariaa. Orjuus ei silti nykyisin ole laillista missään muslimimaassakaan. Viimeisinä siitä luopuivat Etelä-Jemen 1967, Oman 1970 sekä Mauritania 1981. Lyhytikäiseksi jäänyt fundamentalistinen ISIS-kalifaatti palautti orjuuden alueilleen vuosina 2014–2019.
Etymologia
Orja tulee arjalaisten kielten miestä, ihmistä tai meikäläistä tarkoittavasta sanasta arya (arja). Mahdollisesti joillakin suomalais-ugrilaisilla ryhmillä on ollut arjalaiskielisiä sotavankeja, orjia tai palvelijoita, joita on kutsuttu näiden omalla nimellä. Alkuperäinen latinankielinen orja-sana, servus, alkoi varhaiskeskiajalla tarkoittaa maaorjuutta ja germaanisten ja romaanisten kielten orjaa tarkoittavat sanat johdettiin slaaveista, jotka muodostivat keskiajan Euroopan orjien suurimman etnisen ryhmän. Sama koski arabiaa, jossa eurooppalaisista orjista käytettiin nimeä saqaliba (sanasta slaavi).
Orjuuden muodot
Ihmisen vapauden ja itsemääräämisoikeuden viemiseen ei useinkaan käytetä kahleita, vaan pelottelu, eristäminen, kiristäminen, riippuvuus, pakottaminen ja valheelliset lupaukset paremmasta elämästä riittävät.
Kansainvälisen orjuutta vastaan taistelevan Anti-Slavery International -järjestön mukaan nykyajan orjuutta ovat: Sen sijaan se ei pidä esimerkiksi lapsiavioliittoja automaattisesti orjuutena etenkään jos puolisot ovat lähes 18-vuotiaita. Järjestö kuitenkin katsoo, että orjuus sekä sen kaltainen toiminta voidaan naamioida lapsiavioliitoiksi, koska lapsiavioliitot ovat laajasti hyväksyttyjä monessa kulttuurissa. Lapsiavioliitto voi myös täyttää orjuuden tai orjuuden kaltaisen toiminnan määritelmän, jos siihen liittyy pakottamista, kärsimystä tai vallankäyttöä.
Suomalainen kehitysjärjestö Kepa mainitsee esimerkkeinä orjuudesta myös elinkaupan ja seksityön. Jotkin poliittiset aatteet, erityisesti libertarismi, tulkitsevat orjuudeksi myös asevelvollisuuden.
Esiintyvyys ja merkitys
Maailmassa on yhä kymmeniä miljoonia orjia. Kansainvälisen työjärjestön ILO:n arvio on 40,3 miljoonaa (2016). SumAll-järjestön arvio 27 miljoonaa ja Walk Free -säätiön vuoden 2013 arvio on 30 miljoonaa. Walk Free sisällyttää laskuihinsa myös lapsisotilaat, ihmiskaupan ja -salakuljetuksen myötä orjuutta vastaavaan asemaan joutuneet ja lapsityöläiset. Suurin osa orjista on pienillä perheviljelmillä tai kaivoksilla, rakennustyömailla tai hikipajoissa. Keskimääräinen orjuus kestää noin kuusi vuotta. Sen jälkeen orjuuteen joutuneet joko pakenevat, saavat maksettua velkansa kiskurikorkoineen tai kuolevat.
Nykyisin orjuuden taloudellinen merkitys on maailmanlaajuisesti marginaalinen. Hullin yliopiston professori Kevin Bales on väittänyt, että orjuus voidaan haluttaessa poistaa, ja se maksaisi 10−20 miljardia dollaria.
Lainsäädäntö
Orjuus on kaikkialla maailmassa virallisesti kielletty, viimeisenä sen kielsi Mauritania vuonna 1981. Orjuus on ollut rikos kaikissa maailman maissa vuodesta 2007, jolloin Mauritania lisäsi orjuuden rikoslainsäädäntöönsä. Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa lainsäädäntö vaatii suuryrityksiä raportoimaan kerran vuodessa, mitä ne ovat tehneet estääkseen orjatyövoiman käytön yrityksessään. Orjuuden vastaisia järjestöjä ovat esimerkiksi Anti-Slavery International sekä maailman orjuustilanteesta valtioittain raportoiva Walk Free -järjestö.
Aasiassa
Lähi-idässä esiintyy muun muassa Kafala-siirtolaisjärjestelmä, jossa siirtotyöläisnaiset muuttavat lähimaihin kotiapulaisiksi mutta joutuvatkin orjuutta vastaaviin oloihin.
YK:n mukaan yksistään sotilasjärjestö Isisillä oli vuoden 2016 tammikuussa Irakissa 3 500 orjaa, jotka ovat lähinnä lapsia ja naisia. Suurin osa heistä on jesidejä. Orjista 800−900 lasta on kaapattu lapsisotilaiksi tai uskonnollisesti koulutettaviksi. Isisin hallussa olevassa Mosulissa käydään avointa orjakauppaa, jossa orjien hinnat ovat julkisesti esillä. Nuorille miehille luvataan järjestöön liittymistä vastaan tyttöjä ja naisia. Irakilaiset kansalaisjärjestöt ovat kyenneet auttamaan joitakin tyttöjä pakenemaan.
Pohjois-Korean väestöstä arviolta 10 prosenttia eli orjuuden kaltaisissa oloissa vuonna 2018.
Frans Adolf Riekki
Frans Adolf (Aatu) Riekki (29. syyskuuta 1861 Pudasjärvi – 1934 Oulu) oli suomalainen Oulussa vaikuttanut liikemies ja kauppaneuvos.
Orjuus
Afrikassa
Afrikassa orjuuden kaltaiset elinolot olivat vuonna 2018 yleisiä etenkin Eritreassa, Burundissa ja Keski-Afrikan tasavallassa.
Frans Adolf Riekki
Riekin vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Aukusti Riekki ja Margareeta Wanhala. Hän kävi viisi luokkaa Oulun suomalaista yksityislyseota ja oli sitten muutamia vuosia kauppa-apulaisena kunnes aloitti vuonna 1892 oman liiketoiminnan. Riekillä oli Oulussa siirtomaatavara- ja kangaskauppa. Hän toimi myös tukkukauppiaana ja hänen asiakkaitaan olivat erityisesti Koillismaan maakauppiaat. Riekin aloitteesta perustettiin kesällä 1917 tukku- ja vähittäiskaupan alalla Pohjois-Suomessa toiminut Pohjanmaan Kauppiaiden Oy (vuodesta 1965 Pohjanmaa Oy) jonka hallintoneuvoston jäsenenä Riekki oli. Pohjanmaa Oy toimi vuoteen 1993 saakka jolloin se fuusioitiin Tuko-konserniin.
Orjuus
Afrikassa
Suhteellisesti eniten orjuutta esiintyy Mauritaniassa, jossa esiintyy periytyvää haratini-orjuutta. Haratinit ovat Mauritanian enemmistökansa. Suurin osa haratineista syntyy arabialaisten maurien omistamiksi orjiksi, joita käsitellään kuin esineitä osto-, myynti- ja vaihtokaupassa. Orjia annetaan Mauritaniassa myös lahjaksi. Myös lapsiavioliitot ovat maassa yleisiä. Hallitus kieltää orjuuden olemassaolon.
Frans Adolf Riekki
Riekki toimi vuobnna 1918 perustetun Oulun kauppakamarin ensimmäisenä puheenjohtajana 1918–1928 ja hän oli samalla myös keskuskauppakamarin työvaliokunnan jäsenenä. Riekki oli myös Oulun kauppayhdistyksen puheenjohtajana 10 vuodean ajan, Oulun kaupunginvaltuuston jäsenenä Riekki oli 26 vuoden ajan vuodesta 1895 alkaen. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1905.
Riekki rakennutti vuonna 1900 Saaristonkadun ja Torikadun kulmaan Riekin talona tunnetun kauppa- ja asuintalonsa. Yksikerroksisen uusrenessanssityylisen puutalon suunnitteli rakennusmestari Jacob William Lillqvist.
Frans Adolf Riekki oli naimisissa 1887–1928 Alma Matilda Burmanin (k. 1928) kanssa. Heidän poikansa oli kalterijääkäri ja Etsivän Keskuspoliisin päällikkö Esko Riekki.
Orjuus
Afrikassa
Beninin vidomegon-perinteen mukaan jopa vasta 7-vuotiaat tytöt lähetetään maaseudulta kaupunkeihin kotiapulaisiksi. Beniniläisiä lapsia salakuljetetaan myös muihin maihin, muun muassa Länsi-Afrikkaan maatiloille cashew- ja puuvillapelloille orjatyöhön. Osa vidomegon-orjista pakotetaan seksityöntekijöiksi.
Amerikassa
Myös Haitissa orjuutta esiintyy suhteellisen paljon. Haitissa orjuus on syvälle juurtuneena yhteiskunnassa aina kolonialismin ajoista lähtien. Maaseudun köyhät antavat pois tyttölapsensa paremman tulevaisuuden toivossa, mutta lähes aina he päätyvät tekemään pitkiä päiviä kovissa oloissa isäntiensä armoilla. Restavek-lapsiorjat toimivat keskiluokkaisten kaupunkilaisperheiden kotiorjina. On huomattu, että 14-vuotiaat restavek-orjat ovat samanikäisiä haitilaislapsia keskimäärin huomattavasti pienikokoisempia, mikä myös kielii kovasta kohtelusta. Vuoden 2000 maanjäristyksen jälkeen restavekien määrä on vain lisääntynyt, kun valtio on jakautunut yhä selvemmin rikkaisiin ja köyhiin.
Euroopassa
Ison-Britannian hallituksen arvion mukaan maassa on 13 000 orjaa. Heidän yleisimmät lähtömaansa olivat Albania, Nigeria ja Vietnam. Myös Britannian kansalaisten osuus ilmoitetuista orjuuden uhreista on kasvussa.
Suomessa arvioidaan olleen vuoden 2010 tienoilla noin 650−735 orjaa. Luku perustuu ilmi tulleisiin tapauksiin vuosina 2009 ja 2010. Suomessa oli 79 viranomaisten tietoon tullutta orjuustapausta vuonna 2010. Vuonna 2009 tapauksia tuli ilmi 64. Länsi-Euroopassa on arvioitu, että viranomaisten tunnistamien orjuustapausten osuus kaikesta orjuudesta on noin 10 %. Suomessa olevat orjat joutuvat työskentelemään muun muassa seksiorjina tai orjina kotitalous- ja maataloustöissä. Myös etnisissä ravintoloissa on havaittu orjuustapauksia. Ilmi tulleisiin tapauksiin liittyy tyypillisesti järjestäytynyttä kansainvälistä rikollisuutta ja ihmiskauppaa.
Orjuuden historia
Historiallisesti orjuuden on arveltu syntyneen, kun maanviljelyksen myötä tuli kannattavammaksi pakottaa sotavangit työhön kuin tappaa heidät. Mahdollisesti tämä tapahtui Mesopotamiassa noin 3000 eaa., missä sumerilaiset tarvitsivat orjia kastelujärjestelmien rakentamiseen.
Antropologien mukaan orjuus on ollut harvinaisempaa metsästäjä-keräilijä -kulttuureissa kuin maanviljelys- tai paimentolaiskulttuureissa. Murdochin maailmanotannan perusteella orjuutta esiintyi 3 %:ssa metsästäjä-keräilijäkulttuureista, 43 %:ssa maanviljelyskulttuureista ja 73 %:ssa paimentolaiskulttuureista. Kuitenkin varsinaiset ”orjayhteiskunnat”, joissa talous perustui laajamittaiseen orjien käyttöön, ovat olleet harvinaisia. Tämänkaltaisia yhteiskuntamalleja kehittyi antiikin Kreikassa ja Roomassa sekä myöhemmin uudella ajalla Länsi-Intian saaristossa, Pohjois-Amerikan brittiläisissä siirtokunnissa (myöhemmin Yhdysvaltain etelävaltioissa) sekä Brasiliassa.
Russell Hobby
Russell Keith Hobby (s. 22. tammikuuta 1933 Fremantle, Länsi-Australia) on australialainen entinen miekkailija. Hän kilpaili vuoden 1964 kesäolympialaisissa Tokiossa kalvan yksilö- ja joukkuekilpailuissa. Vuoden 1968 kesäolympialaisissa Méxicossa hän kilpaili jälleen niissä ja niiden lisäksi floretin yksilökilpailussa.
Orjuus
Orjuuden historia Euroopassa
Orjia ja orjakauppiaita oli kaikkialla Euroopassa vielä 900-luvulla, ja orjia vietiin myös Euroopasta muualle, esimerkiksi islamilaiseen maailmaan, josta saatiin tilalle kultaa, hopeaa ja ylellisyystuotteita. Koska esimerkiksi laajaa kaivosorjien ryhmää ei tarvittu, sodassa voitetut miehet usein teloitettiin. Sodan hävinneeltä osapuolelta tapettiin usein myös muut työhön kelpaamattomat, kuten sylilapset ja vanhukset. Naiset sopivat sen sijaan esimerkiksi kotiorjiksi ja samoin isommat lapset yleensä otettiin orjiksi. Sydänkeskiajalla tällaista alettiin kuitenkin pitää barbaarisena tapana. Kristilliset ajattelijat olivat paheksuneet orjuutta ja orjakauppaa jo vuosisatoja, ja tämä saattoi vaikuttaa asiaan. Lisäksi syynä muutokseen voi olla talouden muutos – Euroopan sydän- ja myöhäiskeskiaikaiset työmarkkinat toimivat hyvin myös ilman orjatyötä.
Orjuus päättyi läntisessä Euroopassa pääosin keskiajan aikana. Sen päättymisen syitä on tutkittu vain vähän. Jaakko Tahkokallion mukaan tämä saattaa johtua vanhasta stereotypiasta, jonka mukaan keskiaika on ollut "pimeää". Tähän kuvaan on ollut vaikea yhdistää niinkin suurta edistysaskelta ihmisten vapauden ja yksilön oikeuksien historiassa kuin orjuuden päättymistä. Vielä renessanssiajalla 1300–1500 pidettiin Välimeren piirissä joitakin ei-kristittyjä orjia, mutta muutos antiikkiin ja varhaiskeskiaikaan nähden on suuri.
Transatlanttinen orjuus
Uudella ajalla laajamittaisin ja vaikutuksiltaan merkittävin orjuuden muoto oli eräille Amerikan alueille pakolla kuljetettujen afrikkalaisten ja heidän jälkeläistensä orjuus 1500-luvulta 1900-luvulle. Tämä transatlanttinen orjuus muokkasi Afrikkaa, Amerikkaa ja Eurooppaa ja synnytti merkittävän osan myöhemmän teollisuuskapitalismin tarvitsemista pääomista. Orjakauppa vaikutti kielteisesti Afrikan poliittiseen, taloudelliseen ja yhteiskunnalliseen kehitykseen ja muokkasi eurooppalaisia asenteita muita kohtaan. Orjuutta onkin pidetty antisemitismin ohella toisena länsimaisen rasismin alkulähteistä.
Orjuus islamilaisissa maissa
Transatlanttista orjakauppaa laajempi ilmiö oli islamilaisen maailman orjakauppa. Orjuus oli osa islaminuskoa ja sitä harjoitettiin muslimimaissa 1900-luvulle asti. Islamilaiseen maailmaan kuljetettiin orjiksi pelkästään afrikkalaisia yhtä paljon kuin länsimaiden siirtokuntiin Atlantin yli eli arviolta 14–18 miljoonaa. Näiden lisäksi tulivat muun muassa Euroopasta hankitut orjat. Islamilainen orjakauppa ei johtanut mustan väestön syntymiseen kohdemaissaan osittain sen takia, että miespuoliset orjat oli tapana kastroida. 1800-luvulla ensin Britannia ja myöhemmin muutkin länsimaat painostivat muslimimaita lopettamaan orjakaupan ja orjuuden. Myös turkkilaiset osmanihallitsijat pyrkivät tämän jälkeen lakkauttamaan orjuuden valtakunnassaan. Lakkauttamista vastustivat uskonoppineet, mikä hidasti sen katoamista.
Arabian niemimaan maista orjuus kiellettiin Qatarissa 1952, Jemenin arabitasavallassa 1962, Saudi-Arabiassa 1962, Arabiemiirikunnissa 1963, Etelä-Jemenissä 1967 ja Omanissa 1970. Viimeisenä sen kielsi Mauritania 1981.
Orjuuden laajuus eri alueilla
Transatlanttinen orjuus oli vain yksi ilmiö orjuuden historiassa eikä edes laajin. Islamilaisen maailman orjiksi kuljetettiin yhtä suuri määrä tai enemmän afrikkalaisia kuin länsimaiden siirtokuntiin Atlantin yli 1500-luvulta alkaen eli arviolta 14–18 miljoonaa.
Teemu Keskisarjan mukaan suuren Pohjan sodan aikana Suomesta vietiin orjia Venäjälle suhteessa väkilukuun enemmän kuin monista Afrikan alueista Amerikkoihin. Isonvihan (1713-1721) aikana venäläiset veivät suomalaisia Venäjälle muun muassa maaorjiksi, seksiorjiksi ja rakennustöihin. Osalta oli ensin omaiset tapettu tai kidutettu heidän nähtensä. Pietarin rakennustöihin vietiin jopa yli 20 000 henkeä. Orjatyöhön viedyistä palasi noin 2 000 henkeä, useimmat joidenkin vuosien, jotkut vasta vuosikymmenten kuluttua.
Monissa Afrikan maissa orjia oli puolet tai kolmannes väestöstä. Vielä 1930-luvulla Etiopiassa oli arviolta 2 miljoonaa orjaa.
Orjakaupan lopettaminen ja orjuuden lakkauttaminen
thumb|200px|Benjamin Robert Haydon, Orjuudenvastaisen yhdistyksen kokous, 1840, 1841.
thumb|Orjuudesta muistuttava muistomerkki, Ile de Gorée, [[Senegal.]]
Maaorjien piti viljellä maapalstaa ja maksaa veroa, mutta heitä ei saanut kaupata kuten varsinaisia orjia. Kuninkaiden vallan kasvu johti siihen, että kuninkaat vapauttivat orjat maaorjiksi saadakseen verotuloja. Näin he olivat lakien eivätkä linnanherran oikkujen alaisina. Heidän piti pysyä maapalstallaan, viljellä sitä ja maksaa veroja, mutta heitä ei saanut kaupata kuten varsinaisia orjia. 1300-luvun mustan surman aiheuttama työvoimapula vapautti Länsi-Euroopan talonpoikia maaorjuudestakin. Idässä vahvaa kuninkuutta ei ollut ja orjuus jatkui pidempään.
5 000 vuotta jatkunut orjuus saavutti huippunsa teollisen vallankumouksen alkuvaiheessa, kun maataloustuotteiden kysyntä kasvoi. Orjia oli silloin ennen kaikkea Euroopan valtioiden siirtomaissa, varsinkin Amerikan mantereella ja Karibianmeren saarilla. Orjuuden huippuaikoina 1700-luvun lopulla sen vastainen siveellinen liike alkoi Britanniasta. Orjuuden vastaisen liikkeen taustalla olivat aluksi kveekarit, jotka päätyivät pitämään orjuutta epäkristillisenä, ja valistusaatteiden vaikuttamat maalliset ajattelijat. Orjuuden vastainen liike laajeni ja levisi Ranskaan ja muualle. Britannian taloudellinen vaikutusvalta yhdessä maiden omien orjuudenvastaisten liikkeiden kanssa sai Alankomaat, Tanskan, Ranskan ja useimmat Yhdysvaltain pohjoiset osavaltiot kieltämään orjuuden vuosina 1808–1830.
Yhdysvalloissa eräät orjuutta vastustaneet järjestöt vaativat myös, että vapautettaville orjille oli suotava mahdollisuus palata Afrikkaan, josta he tai heidän esivanhempansa oli aikoinaan pakolla tuotukin. Vain pieni osa orjista palasi Afrikkaan, mutta he yhdessä mainittujen järjestöjen kanssa onnistuivat perustamaan Afrikan länsirannikolle Liberian valtion. Sen vaakunassa onkin tunnuslause ”The love of liberty brought us here”.
Orjuuden vastustus keskittyi kuitenkin teollistuneisiin alueisiin, jotka hyötyivät orjuudesta vain välillisesti. Plantaasitaloudesta riippuvaisilla alueilla, kuten Yhdysvaltain eteläosissa, orjuuden kieltämistä ei hyväksytty yhtä helposti. Orjuuskysymys aiheuttikin osaltaan Yhdysvaltain sisällissodan (1861–1865) pohjois- ja etelävaltioiden välille. Sisällis­sodan jälkeen säädettiin Yhdysvaltain perustuslain 13. lisäys, joka kielsi orjuuden Yhdys­valtojen alueella. Toisaalta orjaväestön kasvu oli tehnyt orjuudesta taloudellisesti tarpeetonta, sillä halpaa palkkatyövoimaa oli tarjolla. Sen vuoksi osa plantaasinomistajista myöntyi vapaaehtoisesti orjuuden lakkauttamiseen.
Eurooppalaiset painostivat Osmanien valtakuntaa, joka kielsi orjakaupan Afrikasta vuonna 1857 lukuun ottamatta Arabian niemimaan länsirannikkoa, jossa sen merkitys oli suuri. Saudi-Arabiassa orjuus jatkui vuoteen 1962. Venäjällä maaorjat vapautettiin 1861 järjestelmän menetettyä muun muassa valistusaatteiden leviämisen kautta lähes kaiken moraalisen kannatuksensa 1800-luvun aikana. Toisaalta väestönkasvu oli tehnyt maaorjuudesta tarpeetonta, ja maan teollistumista ja armeijan kehittämistä se jopa haittasi. Vapautetuksi tuli 50 miljoonaa henkeä, enemmän kuin muualla maailmassa yhteensä.
Kaakkois-Aasiassa orjuus lakkautettiin vuosina 1868–1926. Alueen itsenäisetkin valtiot, kuten Thaimaa, joutuivat eurooppalaisten painostuksesta luopumaan orjuudesta. Afrikassa ulospäin suuntautuvan orjakaupan kieltäminen johti paikallisen orjuuden kasvuun: orjien hinta putosi merentakaisen kysynnän lakattua, mikä teki orjuudesta taloudellisesti kannattavampaa. Siirtomaavallat, lähinnä Britannia ja Ranska, saivat orjakaupan lakkautettua, mutta alkaessaan 1800-luvun lopulla heikentyä ne eivät enää halunneet kamppailla itse orjuutta vastaan, koska tarvitsivat orjia käyttävien paikallisten hallitsijoiden liittolaisuutta. Orjakapinat kuitenkin johtivat laajamittaisen orjuuden spontaaniin romuttumiseen Afrikassa, ja 1900-luvulta siirtomaavallat vetivät tukensa orjuutta tukevilta hallitsijoilta ja kielsivät orjuuden. Orjuus jatkui siirtomaissa pienimuotoisena kieltämisen jälkeenkin, ja itsenäinen Mauritania kielsi orjuuden vasta vuonna 1980. Afrikassa on yhä 9 miljoonaa orjaa (2018).
Kansainväliset sopimukset ja julistukset
Jo vuonna 1890 Brysselissä pidettiin kansainvälinen kongressi, jossa laaditun asiakirjan asiakirjan laatijat ilmoittivat vakavasti aikovansa saada orjakaupan Afrikassa loppumaan. Vuonna 1926 Kansainliitto sai aikaan orjuutta koskevan kansainvälisen yleis­sopimuksen, jonka tarkoituksena oli täydellisesti lopettaa orjuus kaikissa muodoissaan samoin kuin kaikki maitse tai meritse tapahtuva orjakauppa.
YK:n vuonna 1948 laatiman Ihmis­oikeuksien yleis­maailmallisen julistuksen 4. artiklassa tuomitaan orjuus ja orja­kauppa kaikissa muodoissaan ja sanotaan, että ketään ei saa pitää orjana tai orjuutettuna. Sen kanssa yhtä­pitävästi orjuus ja orja­kauppa kiellettiin myöhemmin myös Kansalais- ja poliittisia oikeuksia koskevassa yleis­sopimuksessa.
Euroopassa orjuus ja orjuuden kaltainen pakkotyö on kielletty myös muun muassa Euroopan ihmis­oikeus­sopimuksessa.
Mihail Vorontsov
Mihail Vorontsov voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Omar pašša
thumb|Omar pašša vuonna 1855. Omar pašša (24. marraskuuta 1806 Janja Gora, Itävalta – 18. huhtikuuta 1871 Konstantinopoli, Osmanien valtakunta) oli Osmanien valtakunnan sotamarsalkka (mušir), joka toimi komentajana muun muassa Krimin sodassa. Hän oli syntyperältään serbi.
Ura
Omar paššan alkuperäinen nimi oli Mihajlo Latas, ja hän syntyi Janja Gorassa lähellä Plaškia nykyisessä Kroatiassa, mihin hänen kristitty serbiperheensä oli muuttanut Bosniasta. Hän kävi sotakoulun Gospićissa ja palveli vuosina 1825–1829 kadettina Itävallan armeijan Likan rajajalkaväkirykmentissä. Hän pakeni vuonna 1827 rajan yli Bosniaan Osmanien valtakuntaan, ja ryhtyi Banja Lukassa Hadži Ali Bojić -nimisen kauppiaan lasten kotiopettajaksi. Tällöin hän myös kääntyi islamiin ja otti uuden nimen Ömer (Omar) Lȗtfî. Hän pääsi pian Vidinin linnoituksen komentajan palvelukseen, sitten valtakunnan pääkaupunkiin Konstantinopoliin sotakoulun piirustuksenopettajaksi ja lopulta tulevan sulttaani Abd-ul-Mejidin kirjoituksenopettajaksi. Noustuaan valtaistuimelle vuonna 1839 Abd-ul-Mejid antoi hänelle paššan arvonimen ja teki hänestä sotilaskomentajan.
Omar pašša sai prikaatikenraalin arvon osallistuessaan vuoden 1840 sotaretkeen Egyptin Muhammad Alia vastaan Syyriassa, ja hän voitti Ibrahim paššan joukot Akkassa. Omar toimi yhtenä komentajista Libanonin levottomuuksien tukahduttamisessa talvella 1841–1842, minkä jälkeen hän oli jonkin aikaa Libanonin kuvernöörinä. Hänen asettumisensa druusien puolelle maroniitteja vastaan tosin vain lietsoi lisää levottomuuksia Libanonissa. Sen jälkeen hän kukisti kansannousun Albaniassa ja Makedoniassa sekä vuonna 1846 Kurdistanissa. Vuonna 1848 Omar komensi armeijaa, joka lähetettiin tukahduttamaan vallankumousta Valakiassa yhdessä venäläisten joukkojen kanssa. Vuosina 1850–1851 hän nujersi Bosniassa paikallisten mahtimiesten suuren kapinan ja uudisti Bosnian hallinnon. Bosniassa Omar järjesti myös paikallisen visiirin Ali pašša Rizvanbegovićin teloituksen. Joulukuussa 1852 hän aloitti 60 000 miehen voimin hyökkäyksen Montenegroon, mutta joutui keskeyttämään sen tammikuussa 1853 Itävallan painostuksen vuoksi.
Krimin sodan puhjettua vuonna 1853 Omar paššan komentama armeija ylitti Tonavan ja miehitti Calafatin. Hän sai torjuntavoiton venäläisistä sodan ensimmäisessä taistelussa Oltenițassa 4. marraskuuta 1853, mutta joutui myöhemmin perääntymään Tonavan eteläpuolelle. Hän puolusti keväällä 1854 menestyksekkäästi piiritettyä Silistraa. Sodan siirryttyä Krimille Omar pašša voitti venäläiset Jevpatorijan taistelussa 17. helmikuuta 1855. Marraskuussa 1855 hänet lähetettiin Kaukasukselle vapauttamaan Karsia piirityksestä, mikä ei kuitenkaan onnistunut.
Omar pašša oli vuosina 1857–1859 Bagdadin käskynhaltijana, mutta hänet erotettiin mielivaltaisesta hallinnosta syytettynä ja karkotettiin Kutahiaan. Hänet kutsuttiin takaisin palvelukseen vuonna 1861, jolloin hänestä tuli ylipäällikkö uudessa sodassa Montenegroa vastaan. Hän pakotti vuonna 1862 Montenegron ruhtinas Nikolan hyväksymään Konstantinopolin sanelemat rauhanehdot. Omar sai tämän jälkeen sotamarsalkan arvon. Hänet lähetettiin vuonna 1867 kukistamaan Kreetan kapinaa, mutta kutsuttiin pian takaisin. Hän oli vielä vuosina 1868–1869 sotaministerinä.
Me Too -kampanja
thumb|Mielenilmaisu tammikuussa 2018 Yhdysvalloissa. Osallistujan kyltti kysyy "Kuuletteko minua nyt? Emme me ole olleet hiljaa, meidät vaiennettiin – ja sivuutettiin". Me Too -kampanja (me too = minäkin) on lokakuussa 2017 maailmanlaajuiseksi someilmiöksi levinnyt liike. Kampanja muotoutui aihetunnisteeksi yhdysvaltalaisen näyttelijän Alyssa Milanon 15. lokakuuta 2017 julkaiseman twiittauksen myötä, jossa hän kehotti seuraajiaan jakamaan kokemuksiaan seksuaalisesta häirinnästä tunnisteella #metoo. Se on siis seksuaalista ahdistelua vastustava kampanja.
Synty
Me Too on alun perin nuorisojärjestö Just Be Inc.:n perustajan Tarana Burken vuonna 2007 kehittämä seksuaalista häirintää vastustava kampanja. Burke kertoo aloittaneensa sen ruohonjuuritason liikkeenä tavoittaakseen seksuaalisen hyväksikäytön uhreja vähäosaisissa yhteisöissä. Nuorisotyöntekijänä Burke työskenteli pääasiassa afroamerikkalaisten lasten ja nuorten kanssa. Työssään hän kuuli lukuisia kertomuksia erityisesti nuorten naisten seksuaalisesta hyväksikäytöstä, ja erään hyväksikäytetyn tytön tarina inspiroi häntä aloittamaan kampanjan. Burke antaa ymmärtää, että häntä olisi itseäänkin seksuaalisesti häiritty.
Tavoitteet
Kampanja keskittyy nuoriin naisiin, jotka ovat kokeneet seksuaalista hyväksikäyttöä tai häirintää. Just Be Inc.:n mukaan Yhdysvalloissa monilla asiantuntijatahoilla ei ole resursseja tarjota apua kaikille nuorille naisille. Ongelma on nähtävissä erityisesti afroamerikkalaisten naisten keskuudessa, sillä heillä on kulttuurillisista syistä keskimäärin korkeampi kynnys kertoa kokemastaan häirinnästä. Kampanjan keskiössä olikin alun perin tarve näyttää afroamerikkalaisille naisille, etteivät he ole yksin kokemustensa kanssa.
Just Be Inc.:n tavoitteena on Me Too -ohjelman avulla kehittää erilaisia tukiverkostoja, kuten maanlaajuinen puhelinpalvelu sekä nettisivu, joka tarjoaa ryhmäkeskustelumahdollisuuksia Yhdysvaltojen eri kaupungeissa ja osavaltioissa.
Huomio sosiaalisessa mediassa
Me Too -tunniste levisi sosiaalisessa mediassa nopeasti todella laajalle. Ensimmäisen vuorokauden aikana #MeToo-tunnistetta käytettiin Twitterissä yli 500 000 kertaa ja Facebookissa 12 miljoonaa kertaa. Somehuomion myötä kampanjan painotus laajeni alkuperäisestä kontekstistaan myös muun muassa työpaikoilla tapahtuvaan seksuaaliseen häirintään.
Julkisuuden henkilöistä Me Too -tunnistetta ovat käyttäneet muun muassa Lady Gaga, Sheryl Crow, Ellen DeGeneres, Björk, Angelina Jolie, Jennifer Lawrence ja Rupi Kaur.
Me Too -johtohahmo Asia Argento maksoi 380 000 dollaria ahdistelusta syyttäneelle alaikäiselle pojalle. Argento ensin kiisti seksin mutta myönsi sen myöhemmin. New Yorkin yliopisto erotti kuuluisan feministi-professorin Avital Ronellin homoseksuaalin jatko-opiskelijansa kolmivuotisen sanallisen ja fyysisen seksuaalisen häirinnän vuoksi. Tapausta tuntemattomat feministit, kuten Judith Butler, puolustivat Ronellia vihjaillen ja mustamaalaten opiskelijaa ja kyseenalaistaen tämän kertomuksen.
Harvey Weinstein
Yksi tunnetuimmista Me Too -kampanjan myötä esiin nousseista tapauksista on yhdysvaltalaista elokuvatuottaja Harvey Weinsteinia vastaan nostetut syytteet. Näyttelijä Ashley Judd syytti Weinsteinia seksuaalisesta ahdistelusta lokakuussa 2017 The New York Times -lehden artikkelissa. Weinsteinin väitetään ahdistelleen ja raiskanneen lukuisia naisia vuosikymmeniä kestäneellä urallaan, minkä seurauksena hän joutui esimerkiksi eroamaan The Weinstein Companyn johdosta ja Oscar-akatemia erotti hänet jäsenyydestä. Juddin syytösten myötä muitakin uhreja astui julkisuuteen. Muun muassa Angelina Jolie, Gwyneth Paltrow ja Léa Seydoux syyttivät Weinsteinia seksuaalisesta häirinnästä.
Taide ja kulttuuri
Me Too -kampanja on herättänyt paljon keskustelua taide- ja kulttuurialalla. Kampanja ravisutti koko Yhdysvaltojen elokuva-alaa, sillä joukossa oli paljon tunnettuja nimiä. Los Angelesin syyttäjäviranomaiset päättivät marraskuussa 2017 perustaa erillisen yksikön tutkimaan Hollywoodin häirintäsyytöksiä. Yksikön perustamista on pidetty merkkinä siitä, kuinka merkittävä ongelma ahdistelu on elokuva-alalla.