cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Kinks
Ensimmäiset konsepti- ja teema-albumit (1968–1972)
Yhtyeen konserttien luonne alkoi muuttua teatraalisempaan suuntaan. Ray Davies kertoi yleisölle spontaanisti keksittyjä tarinoitaan, joiden syntyyn vaikutti vahvasti alkoholin käyttö. Eräässä konsertissa New Yorkissa hän oli poikkeuksellisen huonossa kunnossa ja kaatui päin Dave Daviesin vahvistimia. Ray Daviesin mukaan näihin aikoihin ihmiset vaikuttivat tulevan katsomaan mitä konserteissa tapahtui, eivät musiikin vuoksi. Elokuussa 1972 ilmestynyt Everybody’s in Show-Biz – Everybody’s a Star -tupla-albumi käsittelee elämää rocktähden näkökulmasta. Ray Daviesin sanoitukset kertovat ensisijaisesti kiertue-elämästä, ja sen hyvistä ja huonoista puolista. Albumin yleisestä aihepiiristä poikkeaa elokuva-alan uhreja käsittelevä ”Celluloid Heroes”, jota Melody Maker -lehti kehui jopa kaikkien aikojen parhaaksi rock-singleksi. Siitä huolimatta singlen myyntiluvut jäivät heikoiksi. Everybody’s in Show-Biz pääsi Yhdysvaltain Billboard-listan 70. sijalle, joten se menestyi aavistuksen paremmin kuin Muswell Hillbillies. Albumin toinen vinyylilevy koostui kokonaan New Yorkin Carnegie Hallissa maaliskuussa 1972 äänitetystä livemateriaalista. Ennen itse albumia, toukokuussa, julkaistu single ”Supersonic Rocket Ship” nousi Britanniassa 16:nneksi, ja se jäi siellä yhtyeen viimeiseksi listahitiksi yhdeksän vuoden ajaksi.
Musikaalia ja rock-oopperaa (1973–1976)
pienoiskuva|vasen|Ray Davies pukeutuneena Preservation-konseptialbumien päähahmoksi Mr. Flashiksi, joka kuvataan kyseisillä levyillä kapitalistisena [[vapaaherrana. ]] Ray Daviesin vaimo Rasa jätti hänet kesäkuussa 1973, minkä jälkeen laulaja vaipui masennukseen. Kesällä Lontoon White Cityssä järjestetyn suuren festivaalikonsertin päätteeksi Davies ilmoitti yleisölle vetäytyvänsä musiikkibisneksestä. Samana iltana hän joutui sairaalaan yliannostuksen vuoksi, jonka hän on myöhemmin myöntänyt itsemurhayritykseksi. Kuitenkin jo seuraavana päivänä Ray Davies palasi yhtyeeseen sillä ehdolla, että yhtye saisi päättää itse omista asioistaan. Davies on myöhemmin väittänyt, että tapahtumat olivat kaikesta huolimatta The Kinksin uusi alku.
Vuoden 1973 tammikuussa The Kinks oli ryhtynyt esittämään musikaaliversiota vuoden 1968 albumista The Kinks Are the Village Green Preservation Society. Tämän albumin aiheita ovat perinteiden vaaliminen, maaseudun ihannointi ja kapitalismin syyttäminen luonnon ja vanhan kulttuurin tuhoamisesta, ja niitä käsitellään myös marraskuussa 1973 ilmestyneellä konseptialbumilla Preservation Act 1. Nämä aiheet kumpusivat myös Ray Daviesin omista peloista, joita hän tunsi yhteiskunnan muutoksia kohtaan. Levyn päähahmo on kapitalistinen vapaaherra Mr. Flash, joka juonittelee ottaakseen vallan hallituksessa ja tuhotakseen kokonaisia kyliä liikevoiton vuoksi. Albumia myytiin heikosti sekä Yhdysvalloissa että Britanniassa, ja samoin kävi singleille ”Sitting in the Midday Sun” ja ”Sweet Lady Genevieve”.
Heti Preservation Act 1:n julkaisun jälkeen The Kinks alkoi äänittää demoja jatko-osaa Preservation Act 2 varten. Tämä kaksi vinyyliä sisältävä albumi ilmestyi Yhdysvalloissa 8. toukokuuta 1974, mutta Britanniassa vasta heinäkuun lopulla, koska se haluttiin julkaista samaan aikaan BBC:n radiossa lähettämän konsertin kanssa. Preservation Act 2 pääsi Billboard-listan 114:nneksi, kun Preservation Act 1:n sijoitus oli ollut 177. Lisäksi molemmat levyt saivat osakseen ankaraa kritiikkiä. Preservation-albumit olivat samalla historian suurimmat rockmusikaalit, ja yhtyeen historiassa uutta olivat useat naispuoliset taustalaulajat. Myös puhaltimia käytettiin edelleen.
Kun Presevation Act 2 oli julkaistu, Granada TV otti Ray Daviesiin yhteyttä ehdottaen tälle oman musikaalisen draaman tekemistä. Davies kirjoitti kyseisen Starmaker-näytelmän käsikirjoituksen kolmessa viikossa, kuvaukset alkoivat Manchesterissa heinäkuussa 1974, ja televisiossa se esitettiin saman vuoden syyskuussa. Davies itse näytteli tarinan päähenkilöä, valovoimaista rocktähteä, joka vaihtaa osia alter egonsa, kirjanpitäjänä työskentelevän Normanin kanssa voidakseen tehdä lauluja arkipäiväisistä asioista. The Kinks puolestaan toimi näytelmän säestäjänä. Kuvausten jälkeen The Kinks ryhtyi äänittämään näytelmän lauluista albumia Soap Operaa. Davies teki levylle myös uusia kappaleita, kuten ”Holiday Romance”, joka julkaistiin singlenä lokakuussa. Vuoden lopulla yhtye aloitti Yhdysvaltain-kiertueen, jossa se esitti Preservation-konseptialbumien tapahtumia, ja yhtyeen jäsenet näyttelivät tarinan roolihahmoja itse. Nämä konsertit venyivät rumpali Mick Avoryn mukaan jopa kolmetuntisiksi, eikä yhtye voinut soittaa suurissa esiintymispaikoissa, koska Preservation oli suunniteltu esitettäväksi teattereissa.
Soap Opera ilmestyi lopulta Yhdysvalloissa 25. huhtikuuta 1975 ja Britanniassa kolme viikkoa myöhemmin. Menestys oli parempaa kuin aikoihin, sillä listasijoitus Yhdysvalloissa oli 51. Britanniassa se jäi edellisten levyjen tapaan vähälle huomiolle, eivätkä esimerkiksi arvostetut Melody Maker- ja New Musical Express -musiikkilehdet edes arvostelleet sitä.
Paluu yksinkertaisempaan ilmaisuun (1976–1983)
pienoiskuva|vasen|Ray Davies ja taustalaulajat [[Torontossa 1977.]] Kesäkuussa 1976 The Kinks siirtyi Clive Davisin johtamalle Arista Recordsille, ja samalla Ray Davies luopui konseptialbumien tekemisestä. Ensimmäinen Aristan julkaisema albumi, Sleepwalker, ilmestyi kauppoihin helmikuussa 1977. Levy oli pitkästä aikaa vain yksinkertainen kokoelma lauluja, ja puhaltimista ja taustalaulajistakin oli luovuttu. Tyylillisesti albumi vei yhtyettä kohti hard rockia. Suosio Yhdysvalloissa oli edelleen hyvä, sillä Sleepwalker pääsi Billboard-listalla sijalle 21, mikä oli korkein sijoitus sitten vuoden 1966 Greatest Hits! -kokoelman. Lisäksi singlenä julkaistu nimikappale oli The Kinksin ensimmäinen top 50 -single Yhdysvalloissa vuoden 1970 jälkeen. Basisti John Dalton oli jättänyt yhtyeen keikkailuun kyllästyneenä edellisvuoden lokakuussa, joten hänet korvasi Andy Pyle. Dalton kuitenkin ehti soittaa levyn basso-osuudet, kappaletta ”Mr. Big Man” lukuun ottamatta. Marraskuun lopulla ilmestyi joulusingle ”Father Christmas”, jonka yhtye esitti encorena konsertissaan jouluaattona Lontoon Rainbow-teatterissa. BBC lähetti konsertin suorana lähetyksenä televisiossa.
Tammikuussa 1978 The Kinks oli lähellä hajota, kun sekä kosketinsoittaja John Gosling että basisti Andy Pyle jättivät yhtyeen. Tästä kuitenkin selvittiin, ja seuraavalla albumilla Misfits (1978) bassoa soittivat sessiomuusikkoina Ron Lawrence ja Zaine Griff. Myös Misfits ylsi Yhdysvalloissa top 40:een, ja single ”A Rock ’n’ Roll Fantasy” nousi top 30:een. Albumi sai kehuja erityisesti Yhdysvalloissa, missä Rolling Stone -lehti sanoi sen olevan ”lähes mestariteos”. Kesällä yhtye kiersi Yhdysvaltoja lämmittelijöinään uuden aallon yhtyeet Blondie ja Tom Petty & The Heartbreakers. Tällöin vakituiseksi basistiksi oli tullut entinen Argent-jäsen Jim Rodford. Kosketinsoittimia kiertueella soitti Gordon Edwards. Hän pysyi yhtyeessä kuitenkin vain vähän aikaa eikä osallistunut enää tulevan albumin äänityksiin.
pienoiskuva|right|Dave Davies 1979. Koska kosketinsoittaja Gordon Edwards lähti yhtyeestä toukokuussa 1979, soitti Ray Davies Low Budget -albumin kosketinosuudet itse. Tästä heinäkuussa ilmestyneestä hard rock -levystä tuli The Kinksin menestynein studioalbumi Yhdysvalloissa; se nousi 11. sijalle ja myi kultaa. Ensisijaisesti amerikkalaiselle yleisölle suunnattu Low Budget oli tyylillisesti edellisiä julkaisuja ”tiukempi” levy, joka heijasteli yhtyeen live-esityksiä. Albumille sisältyi myös diskohitti ”(Wish I Could Fly Like) Superman”, joka pääsi Yhdysvalloissa sijalle 41. Juuri ennen Yhdysvaltain-kiertueen alkua uudeksi kosketinsoittajaksi tuli Ian Gibbons. Kiertue kesti viisitoista kuukautta, ja sen konserteista koostettiin kahden vinyylin livealbumi One for the Road. Se julkaistiin kesällä 1980, ja se nousi Yhdysvalloissa 14. sijalle ja myi Low Budgetin tavoin kultalevyyn oikeuttavan määrän. The Kinksin kotimaassa Britanniassa levy ei saavuttanut listasijoitusta, kuten eivät muutkaan yhtyeen studiolevyt vuoden 1967 jälkeen. ”En ole katkera... mutta olen hämmentynyt”, kuvasi Ray Davies tilannetta Melody Maker -lehdelle.
Vuosi 1980 oli ollut ensimmäinen vuosi, jolloin The Kinks ei ollut julkaissut uutta studiolevyä. Tauko päättyi 28. elokuuta 1981, kun Give the People What They Want saapui markkinoille. Edellisen studioalbumin Low Budgetin tavoin se edusti yleisöystävällistä, iskevää rockia. Levy nousi jälleen top 20:een Yhdysvalloissa, ja lisäksi singlet ”Destroyer” ja ”Better Things” saavuttivat pientä menestystä pääsemällä Billboardin top 100:aan. Jälkimmäinen oli myös The Kinksin ensimmäinen listahitti Britanniassa vuoden 1972 jälkeen – se oli korkeimmillaan sijalla 46. Albumin kiertueella Torontossa alkuperäinen basisti Pete Quaife vieraili yhtyeessä soittamalla viimeisessä encoressa.
Syksyllä 1982 The Kinksiltä ilmestyi suuri hitti, nostalginen ”Come Dancing”, joka pääsi kymmenen ostetuimman singlen joukkoon niin Yhdysvalloissa kuin Britanniassakin. Kappaleesta kuvattiin myös palkittu musiikkivideo. ”Come Dancing” sisältyi vuoden 1983 toukokuussa julkaistulle albumille State of Confusion, jolta löytyi hard rock -sävyjä. Levy saavutti Yhdysvalloissa 12. sijan jatkaen yhtyeen hyvää menestystä siellä. Levyllä oli myös kappale ”Don’t Forget to Dance”, joka sekin pääsi Yhdysvalloissa top 30:een.
Suosion hiipuminen ja yhtyeen hajoaminen (1984–1996)
pienoiskuva|right|Ray Davies Brysselissä 1985. Vuonna 1984 yhtyettä vaivasivat sisäiset ristiriidat. Kesällä yhtyeen pitkäaikainen rumpali ja alkuperäisjäsen Mick Avory jätti The Kinksin riitaannuttuaan pahasti kitaristi Dave Daviesin kanssa. Avoryn paikan otti aiemmin muun muassa Argent-yhtyeessä soittanut Bob Henrit. Myös Dave ja Ray Daviesin välit olivat viileät. Studioalbumi Word of Mouth, joka jatkoi hard rock -suuntausta, menestyi yhtyeen edellisiin levyihin verrattuna heikosti eikä noussut Yhdysvalloissa 57. sijaa korkeammalle. Single ”Do It Again” pääsi kuitenkin Yhdysvaltain top 50:een.
Vuonna 1986 The Kinks siirtyi MCA Records -levy-yhtiölle, mitä Ray Davies on pitänyt pahana virheenä. Jo kohta sopimuksen solmimisen jälkeen hän piti sitä paluuna vanhaan, väsyneeseen musiikkibisnekseen. Britanniassa ja muualla Euroopassa yhtyeen jakelijaksi tuli London Records. Ensimmäinen MCA:n julkaisema albumi Think Visual ilmestyi marraskuussa 1986. Levyllä yhtye suuntasi yhä vahvemmin hard rockiin päin, ja albumi ylsi Yhdysvalloissa sijalle 81. Single ”How Are You” jäi yhtyeen viimeiseksi listahitiksi Britanniassa sen noustua sijalle 86. Albumin singlejen huonon menestyksen vuoksi MCA painosti Ray Daviesia tekemään kappaleita, jotka kuulostaisivat samalta kuin vanhat Kinks-hitit. Tämä aiheutti erimielisyyksiä, sillä yhtye halusi olla omaleimainen eikä tarkoitushakuisesti kaupallinen.
UK Jive -albumilla (1989) oli tapahtunut kokoonpanomuutoksia, kun kosketinsoittaja Ian Gibbons erosi kesken äänitysten ja hänet korvasi Mark Haley. Levy jäi Britanniassa vähälle huomiolle, mutta ylsi Yhdysvalloissa sijalle 122. Ray ja Dave Daviesin välejä kiristi se, että Ray pudotti UK Jivelta kaksi Daven kappaletta. Kompromissina ne kuitenkin julkaistiin bonuskappaleina albumin CD- ja C-kasettiversioilla.
Tammikuussa 1990 yhtyeen suurimpien menestysvuosien kokoonpano (Ray Davies, Dave Davies, Pete Quaife ja Mick Avory) kokoontui hetkeksi yhteen New Yorkissa, kun The Kinks nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen. Vain hieman myöhemmin The Kinks palkittiin Ivor Novello Awards -palkinnolla huomattavista ansioista brittiläisen musiikin hyväksi.
Marraskuussa 1990 The Kinks ja MCA Records purkivat yhteistuumin levytyssopimuksensa. Elokuussa 1991 MCA julkaisi Lost & Found (1986–89) -nimisen kokoelman materiaalista, jota The Kinks oli sille sopimuksen aikana levyttänyt. Kesällä 1991 yhtye solmi uuden sopimuksen Columbia Recordsin kanssa. Ensimmäinen julkaisu oli saman vuoden lokakuussa ilmestynyt single ”Did Ya”. Kappale jäi Yhdysvalloissa vähälle huomiolle, ja Britanniassa sen julkaisu peruttiin viime hetkellä.
Uusi Don’t-niminen albumi oli tarkoitus julkaista vuoden 1992 alussa, mutta se ilmestyi lopulta vasta vuotta myöhemmin nimellä Phobia. Se jäi yhtyeen viimeiseksi studioalbumiksi. Albumin sijoitus Yhdysvalloissa oli vasta 166:s. Ray Davies kommentoi, ettei pysty työskentelemään sellaisen levy-yhtiön kanssa, joka viivästyttää albumin julkaisua niin, että sitä markkinoiva kiertue on jo ohi. Single ”Only a Dream” sai hyvän vastaanoton Ranskassa, missä Ray Davies kuvasi siihen musiikkivideon. Kosketinsoittaja Ian Gibbons palasi The Kinksiin heinäkuussa 1993, juuri ennen Yhdysvaltain-kiertuetta.
Maaliskuun alussa 1994 The Kinksin ja Columbia Recordsin yhteistyö oli virallisesti päättynyt. Samoihin aikoihin Ray Davies sai valmiiksi omaelämäkertansa, joka ilmestyi syyskuussa nimellä X-Ray. Myös Dave Davies alkoi kirjoittaa elämäkertaa. Britanniassa ilmestyi syksyllä unplugged-tyylinen albumi To the Bone, joka sisälsi uusioversioita enimmäkseen yhtyeen 1960-luvun kappaleista. Levyn julkaisi Konk/Grapevine-yhtiö. Albumin tarkoitus oli tuoda esiin riippumaton versio Kinksin musiikista, ja Ray Davies on listannut sen yhtyeen parhaiden julkaisujen joukkoon.
Kesällä 1995 The Kinks esiintyi konserteissa Japanissa, mitä seurasi kolmiviikkoinen Yhdysvaltain-kiertue. Yhtyeen esiintyi Yhdysvalloissa viimeisen kerran 2. syyskuuta Clevelandin Rock and Roll Hall of Famessa. Tammikuussa 1996 Kinks allekirjoitti levytyssopimuksen Guardian Records -yhtiön kanssa. Maaliskuussa yhtye teki viimeiset levytyksensä. Kappaleet ”Animal” ja ”To the Bone” julkaistiin lokakuussa To the Bone -albumin laajennetulla kahden CD-levyn versiolla. The Kinksin viimeinen esiintyminen oli Norwegian Wood Music -festivaalilla Oslossa 15. kesäkuuta 1996.
Hajoamisen jälkeen
pienoiskuva|right|Dave Davies vuonna 2002. Vuonna 2003 Ray ja Dave Davies äänittivät muutamia kappaleaihioita Rayn kotistudiolla. Vuonna 2007 mediassa alkoi liikkua huhuja, joiden mukaan The Kinks olisi tekemässä paluuta. Ray Davies tapasi yhtyeen tunnetuimpaan kokoonpanoon kuuluneet rumpali Mick Avoryn ja basisti Pete Quaifen, jotka molemmat olivat halukkaita aloittamaan uudestaan. Kesällä 2008 Ray ja Dave tapasivat keskustellakseen mahdollisesta levyttämisestä.
Vuoden 2008 lopulla Ray Davies kertoi yhtyeen mahdollisesta paluusta sekä uudesta albumista ja kiertueesta, ja marraskuussa 2009 hän ilmoitti kirjoittaneensa uusia kappaleita, jotka olisi tarkoitus levyttää The Kinksin kanssa. Nimeltä hän mainitsi yhtyeen entisistä jäsenistä rumpali Mick Avoryn, basisti Jim Rodfordin ja kosketinsoittaja Ian Gibbonsin. Dave Daviesin osallistuminen oli sen sijaan epävarmaa, sillä hän oli saanut halvauskohtauksen viisi vuotta aiemmin.
Ray ja Dave Davies ovat Kinksin hajoamisen jälkeen julkaisseet lukuisia sooloalbumeja. Mick Avory, Jim Rodford, Ian Gibbons, John Dalton ja John Gosling ovat puolestaan esiintyneet The Kast Off Kinks -nimisessä kokoonpanossa. Ray Davies on toisinaan vieraillut yhtyeen keikoilla ja esittänyt The Kinksin kappaleita. Joulukuussa 2015 Ray ja Dave Davies esiintyivät ensimmäisen kerran yhdessä lähes kahteenkymmeneen vuoteen, kun Ray tulkitsi Lontoossa järjestetyssä Daven soolokonsertissa kappaleen ”You Really Got Me”.
The Kinksin vuosien 1961–1969 basisti Pete Quaife kuoli kesäkuussa 2010.
Musiikki ja teemat
The Kinks aloitti uransa silloisille brittiyhtyeille tyypillisesti rhythm and blues- ja blues-yhtyeenä, mutta se esitti alkuaikoinaan myös rock and rollia ja beatmusiikkia. Vielä 1960-luvun aikana yhtye sai vahvoja vaikutteita brittiläisestä varieteesta ja perinteisestä popista, joihin se sekoitti elementtejä countrysta, folkista ja bluesista. Toisin kuin suuri osa yhtyeistä, The Kinks ei tuolloin siirtynyt musiikissaan psykedeelisiin kokeiluihin. Vuonna 1979 yhtye julkaisi hard rock -albumin Low Budget. Se ja 1980-luvun alun albumit Give the People What They Want (1981) ja State of Confusion (1983) tekivät Kinksistä Yhdysvalloissa ison osan stadionrock-suuntausta. Vuosien saatossa yhtye esitti myös akustisia balladeja.
Kun Ray Davies kehittyi lauluntekijänä, hän alkoi 1960-luvun puolivälissä käsitellä kappaleissaan yhä enemmän brittiläistä yhteiskuntaa, usein satiirisin ja sarkastisin sävyin, joissa oli mukana brittiläistä kuivaa huumoria. Kuuluisimpia esimerkkejä brittiläistä elämänmenoa käsittelevistä lauluista ovat ”Dedicated Follower of Fashion” (1966), ”Sunny Afternoon” (1966) ja ”Waterloo Sunset” (1967). Vuonna 1968 ilmestyneellä konseptialbumilla The Kinks Are the Village Green Preservation Society Davies otti pettyneenä kantaa siihen, miten brittiläisen yhteiskunnan perinteet katoavat modernien virtausten tieltä. Vuonna 1969 julkaistu konseptilevy Arthur (Or the Decline and Fall of the British Empire) jatkaa samoilla linjoilla ja käsittelee englantilaisen perheen kokemuksia sekä muuttoa Australiaan. 1970-luvulla The Kinks julkaisi kaikkiaan neljä konseptialbumia, jotka niin ikään käsittelivät tosielämää. Suomalainen musiikkitoimittaja Jake Nyman on todennut, että on vaikea kuvitella brittiläisempää popyhtyettä kuin The Kinks, vaikka yhtyeen ensimmäiset hitit olivatkin saaneet paljon vaikutteita amerikkalaisesta rock and rollista ja rhythm and bluesista.
Soolokitaristi Dave Davies on kuvannut yhtyeen musiikkia seuraavasti:
The Kinksin kuuluisinta kokoonpanoa (Davies-Davies-Quaife-Avory) on kuvattu 1960-luvun henkisesti epätasapainoisimmaksi yhtyeeksi, eikä konflikteilta aina vältytty. Erityisesti Daviesin veljesten välit olivat usein riitaisat. Basisti Pete Quaife on kuvannut heitä räjähdysherkiksi persooniksi, jotka saattoivat aloittaa tappelun täysin tyhjästä. Toisaalta, veljesten aggressiivisen vuorovaikutuksen on katsottu olleen osa yhtyeen käyttövoimaa.
Merkitys ja arvostus
The Kinksiä pidetään yhtenä merkittävimmistä ja vaikutusvaltaisimmista brittiläisistä yhtyeistä. Sen levyjä on myyty miljoonia ja se sai lukuisia palkintoja. Kinksin ensimmäisen hitin ”You Really Got Me” (1964) on katsottu vaikuttaneen garage rockin, punkin ja heavy metalin syntyyn. Yhdysvalloissa yhtyeen esimerkki auttoi käynnistämään power pop -tyylilajin aikakauden, jota johtivat Big Starin ja The Knackin kaltaiset yhtyeet. Kriitikko Stephen Thomas Erlewine on sanonut, että vaikka The Kinks ei ollut yhtä innovatiivinen kuin The Beatles tai yhtä suosittu kuin The Rolling Stones, oli se silti niin sanotun brittiläisen invaasion tärkeimpiä yhtyeitä. Monet yhtyeen singlet sekä albumeista erityisesti Face to Face (1966), Something Else (1967), The Village Green Preservation Society (1968), Arthur (1969), Lola versus Powerman (1970) ja Muswell Hillbillies (1971) on tunnustettu eräiksi aikakautensa vaikutusvaltaisimmista äänitteistä. Alkuaikojen levyt Kinda Kinks (1965) ja The Kink Kontroversy (1965) luetaan puolestaan brittiläisen invaasion parhaiden albumien joukkoon. Rolling Stone -musiikkilehti valitsi The Kinksin ”100 Greatest Artists” -listallaan sijalle 65. Queen-yhtyeen Brian Mayn mukaan Ray ja Dave Davies istuttivat siemenet sille, mistä sittemmin kehkeytyi riffipohjaista musiikkia.
Rock and Roll Hall of Fameen The Kinks valittiin vuonna 1990, ja samana vuonna yhtye palkittiin Ivor Novello Awards -palkinnolla huomattavista ansioista brittiläisen musiikin hyväksi. Britannian omaan UK Music Hall of Fameen The Kinks nimettiin marraskuussa 2005.
Kinks on antanut vaikutteita lukuisille artisteille ja yhtyeille, joihin lukeutuvat The Who, Bruce Springsteen, The Jam, The Pretenders, Tom Petty, XTC ja Elvis Costello. Myös heavy metal -yhtyeet Van Halen, Black Sabbath, Deep Purple ja Metallica ovat joko nimenneet The Kinksin vaikuttajakseen tai tehneet covereita sen kappaleista. Myöhemmin yhtyeen vaikutus oli kuultavissa monien brittipopyhtyeiden musiikissa, kuten Oasis, Blur ja Pulp. Uudella vuosituhannella The Kinksin kappaleita ovat levyttäneet esimerkiksi The Kooks, Wilco, Yo La Tengo ja Spoon. Suomalaismuusikko Moog Konttinen julkaisi vuonna 1994 Saippuaooppera-albumin, joka on suomenkielinen versio Kinks-albumista Soap Opera (1975).
Kaupallinen menestys
Yhdysvaltain Billboard-listalla yhtye sai 23 singleä top 100:aan sekä 33 albumia top 200:aan. Listasijoituksen perusteella yhtyeen suurimmat hitit olivat ”Tired of Waiting for You” (1965) ja ”Come Dancing” (1982), jotka molemmat ylsivät 6. sijalle, ja menestynein albumi Billboardin yhdeksänneksi noussut Greatest Hits! (1966). RIAA myönsi Kinksille kaikkiaan neljä kultalevyä: Greatest Hits! (1966), Low Budget (1979), One for the Road (1980) ja Give the People What They Want (1981).
Jäsenet
Lista kattaa sen ajan yhtyeen historiasta, jolloin se tunnettiin The Kinks -nimellä, eli vuodesta 1964 eteenpäin.
Kevin Ahearn
Kevin Joseph Ahearn (s. 20. kesäkuuta 1948 Milton, Massachusetts) on yhdysvaltalainen entinen jääkiekkoilija. Hän kilpaili vuoden 1972 talviolympialaisissa Sapporossa ja kuului siellä hopeaa saaneeseen joukkueeseen.
Félix Bilbao y Ugarriza
Félix Bilbao y Ugarriza (18. toukokuuta 1873 – 18. marraskuuta 1943) oli espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 12. kesäkuuta 1897 ja nimitettiin Tortosan hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Zaraïn titulaaripiispaksi 23. huhtikuuta 1924. Piispaksi vihkiminen seurasi 27. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Prudencio Melo y Alcalde, jota avustivat Julián de Diego y García Alcolea ja Narciso de Esténaga y Echevarría.
Carol Jantsch
Carolyn Mae ”Carol” Jantsch (s. 8. maaliskuuta 1985) on yhdysvaltalainen tuubansoittaja. Hän aloitti pianonsoiton opinnot ollessaan 6-vuotias, ja eufoniumin soiton ollessaan yhdeksän vanha. Tuubaan hän tarttui seitsemännellä luokalla.
Jantsch valmistui Interlochen Arts Academyn taidelukiosta vuonna 2002 ja vuonna 2006 Michiganin yliopistosta. Yliopisto-opintojensa aikana Jantsch haki tuuban soittajan työtä New York Philharmonic -orkesterista sekä Philadelphian orkesterista. New Yorkin työnhaussa hän pääsi semifinaaliin. Tuuban äänenjohtajan viran hän voitti Philadelphian orkesterista helmikuussa 2006. Jantsch on nuorin Philadelphian orkesterin soittajista, ja National Public Radion mukaan hän on Yhdysvaltain ensimmäinen naistuubisti, jolla on hallussaan tuuban äänenjohtajan paikka merkittävässä sinfoniaorkesterissa. Orkesterityön lisäksi Jantsch opettaa Curtis Institute of Musicissa.
Jantsch on myös menestynyt ultimate frisbee -peleissä ja voittanut tuubanheittokisat.
Pussy Riot
Pussy Riot on yhteisöllinen venäläinen feministinen punk rock -yhtye ja aktivistiryhmä, joka tunnetaan erityisesti ex tempore -performanssien järjestämisestä Moskovassa. Yhtye on järjestänyt niitä epätavallisissa paikoissa kuten metroasemalla, poliisivankilan katolla, kirkossa, johdinauton katolla, Punaisella torilla ja vuoden 2018 jalkapallon MM-kilpailujen loppuottelussa. Esitysten aiheina ovat olleet muun muassa naisen asema Venäjällä ja vuonna 2012 erityisesti pääministeri Vladimir Putinin arvostelu sekä muun muassa syksyn 2011 duuman vaalien epärehellisyys.
Esityksensä jälkeen helmikuussa 2012 Kristus vapahtajan katedraalissa Moskovassa kolme Pussy Riot -ryhmän jäsentä pidätettiin ja tuomittiin elokuussa kahden vuoden vankeusrangaistuksiin. Heistä Samutsevitšin tuomio muutettiin lokakuussa 2012 ehdolliseksi, koska hän ei ollut ehtinyt esiintyä. Joulukuussa 2013 myös Aljohina ja Tolokonnikova vapautettiin osana Venäjän laajaa armahdusaaltoa.
Aktivistiryhmä
Yhtye on pukeutunut värikkäästi lyhyihin mekkoihin ja sukkahousuihin myös talvipakkasilla. Päässään heillä on värikkäät kasvonaamiot. He esiintyvät tavallisesti naamioituneina myös haastatteluissa ja käyttävät aina salanimiä, jonka takia ei tiedetä, ketkä kulloinkin ovat esityksissä mukana.
Linjakseen yhtye esittää punkin ja feminismin lisäksi vasemmistolaisen antiautoritarismin, seksuaalisen tasavertaisuuden ja poliittisten vankien vapauttamisen.
Ryhmittymään kuuluu kymmenkunta esiintyjää ja noin 15 hengen tekniikasta vastaava ryhmä, joka kuvaa esiintymiset ja lataa ne internetsivustoille.
Esikuvikseen ryhmä mainitsee amerikkalaisen feministipunkliikkeen Riot grrrl sekä ukrainalaisen performanssiryhmän Femen, joka niin ikään on järjestänyt näyttäviä ja laillisuuden rajamailla olevia tempauksia samankaltaisten tavoitteiden edistämiseksi.
Pussy Riot on lähellä venäläistä Voina-ryhmää, joka tunnetaan provokatiivisista ja poliittisesti latautuneista katutaideperformansseista. Vuonna 2005 perustettu ryhmä toimi vuoden 2012 Berliinin nykytaiteen biennaalin apulaiskuraattoreina.
Mielenosoitus kirkossa
250px|thumb|Pussy Riot esiintymässä [[Punainen tori|Punaisella torilla, Moskovassa 20. tammikuuta 2012.]] Yhtye esitti helmikuussa 2012 Venäjän presidentinvaalikampanjan aikana presidenttiehdokkaana olevaa Vladimir Putinia vastustavan "punk-rukouksen" nimeltä Jumalanäiti, karkota Putin Venäjän ortodoksisen kirkon Kristus vapahtajan katedraalissa Moskovassa. Noin 40 sekuntia kestäneessä esityksessä kirkossa olleet henkilöt, kuten alttarista vastaava seminaarilainen, seurakuntalainen ja turvallisuusmies yrittivät estää esityksen ja repiä pois esiintyjien käyttämät huput. Tuomion julistamisen jälkeen Helsingin Sanomissa julkaistiin suomennos yhtyeen esittämän laulun sanoista.
Pidätys ja oikeudenkäynti
250px|thumb|Pussy Riotin johtohahmo [[Nadežda Tolokonnikova Taganskin alueen oikeusistuimessa Moskovassa.]] Ryhmä pääsi pakenemaan paikalta, mutta myöhemmin kolme yhtyeen jäsentä pidätettiin, ja heidän odotettiin saavan syytteen huliganismista huhtikuun lopussa 2012, mihin saakka heidät määrättiin pidettäväksi vangittuina.
Pidätetyt ja tuomitut
Maria Vladimirovna Aljohina (Мари́я Влади́мировна Алёхина, s. 6.6.1988) on neljännen vuoden opiskelija Journalismin ja luovan kirjoittamisen instituutissa Moskovassa. Hän on ympäristöaktivisti Greenpeace Russiassa, ja vastusti Himkin metsän kehittämisprojektia. Hän toimi vapaaehtoisena Moskovan Lastenpsykiatrisessa sairaalassa. Hänellä on viisivuotias poika Philip. Hän toimi aktiivisesti oikeudenkäynnissä: ristikuulusteli todistajia, ja kyseenalaisti voimakkaasti syytteitä ja oikeudenkäynnin kulkua. Aljohina, joka on vegaani, pyörtyi nälästä oikeudenkäynnin aikana, koska Venäjän vankilat eivät tarjoa vegaaniaterioita.
Jekaterina Stanislavovna Samutsevitš (Екатери́на Станисла́вовна Самуцевич, s. 9.8.1982) on tietokoneohjelmoija ja valmistunut Rodtšenkon valokuvaus- ja multimediakoulusta Moskovassa. Hän toimi kahden vuoden ajan puolustuslaitteiden neuvottelijana salaisessa projektissa kehittämällä ohjelmaa sukellusvene K-152 Sherpan ydinhyökkäystä varten. Sen jälkeen hän on toiminut freelance-ohjelmoijana. Hän on kiinnostunut HLBT-asioista. Oikeuden istunnoissa oli mukana hänen isänsä Stanislav Samutsevitš.
Nadežda Andrejevna Tolokonnikova (Наде́жда Андре́евна Толоко́нникова, s. 7.11.1989) on Moskovan valtionyliopistossa opiskeleva filosofian opiskelija, jolla on kokemusta poliittisesta aktivismista katutaideryhmä Voinassa. Hän on naimisissa Pjotr Verzilovin kanssa ja hänellä on nelivuotias tytär Hera. Hänellä on Kanadan oleskelulupa ja hänen aviomiehellään Kanadan ja Venäjän kaksoiskansalaisuus.
Elokuun lopulla uutisoitiin, että kaksi aktivistiryhmän jäsenistä oli paennut Venäjältä. He värväävät ulkomaalaisia feministejä valmistellakseen uusia tekoja. Erään tuomitun aviomies kertoi, että paenneet olivat mukana esityksessä. Tuntemattoman henkilön antaman tiedon mukaan ryhmällä on edelleen Venäjällä 12 – 14 aktiivisesti toiminnassa mukana olevaa jäsentä.
Reaktiota pidätykseen
Venäjän kirkko hyökkäsi esitystä vastaan voimakkaasti, mutta yleinen mielipide kääntyi alun suuttumuksen jälkeen myönteisemmäksi, ja vain kymmenen prosenttia mielipidetiedusteluun vastanneista halusi heidät vankilaan. Aktivisteille perustettiin tukiryhmä Freepussyriot.org. Esitettiin myös, että kyse olisi provokaatiosta, jolla valtaa arvostelevan oppositioryhmän kimppuun voitaisiin käydä.
103 venäläistä kulttuurivaikuttajaa esitti 27. kesäkuuta 2012 vetoomuksen ryhmän puolesta. Allekirjoittajat katsoivat, ettei ryhmä ole syyllistynyt rikokseen. Vetoomuksen ovat allekirjoittaneet muun muassa DDT-yhtyeeseen kuuluva Juri Ševtšuk sekä näyttelijät Tšulpan Hamatova ja Jevgeni Mironov. Kansainvälisistä artisteista esimerkiksi Red Hot Chili Peppers -yhtye otti kantaa Pussy Riotin puolesta. Yhtyeen laulaja Anthony Kiedis piti Moskovassa järjestetyssä konsertissa päällään t-paitaa, jossa luki Pussy Riot. Myös suomalainen pianisti Iiro Rantala perui esiintymisensä Moskovassa heinäkuussa 2012 vastustaakseen Pussy Riotin vangitsemista. Näiden lisäksi myös kansainvälisesti suositut yhtyeet Franz Ferdinand ja Faith No More ottivat kantaa Pussy Riotin puolesta. Faith No More esitti alkukesän 2012 Moskovan konsertissaan encorena kappaleensa "We care a lot" bändin jäsenet kommandopipoihin naamioituneina. Myös Madonna ilmoitti vastustavansa Venäjän sensuuria ja täten myös kannattavansa Pussy Riotin toimia. Kiss-yhtye liittyi myös mukaan Pussy Riotia tukevien artistien rintamaan.
Tuomio
Jekaterina Samutsevitšin tuomio muutettiin ehdolliseksi ja hänet vapautettiin lokakuussa 2012. Maria Aljohina ja Nadežda Tolokonnikova pääsivät vapaaksi joulukuussa 2013.
Kansainvälisiä reaktioita tuomioon
Kanadan ulkoministerin lehdistösihteerin mukaan kanadalaisten arvojen esiintuonti, johon kuuluvat vapaus, demokratia, ihmisoikeudet ja lain noudattaminen, ovat esillä näkyvästi keskusteluissa Venäjän viranomaisten kanssa. Yhdysvaltojen suurlähetystö Moskovassa tweettasi, että tuomio "vaikuttaa suhteettomalta suhteessa tekoihin" ja Yhdysvaltain ulkoministeriö pyysi Venäjää "tarkastelemaan tapausta uudelleen ja takaamaan, että ilmaisunvapauden oikeutta kunnioitetaan". Presidentti Barack Obama ilmaisi pettymyksensä ja Valkoinen talo lausui: ”Olemme vakavasti huolissamme siitä, miten näitä kolmea nuorta naista on kohdeltu Venäjän oikeusjärjestelmässä.”
EU:n ulkoasioista vastaava Catherine Ashton kuvasi myös tuomiota "suhteettomaksi" ja kritisoi kolmen nuoren naisen saamaa tuomiota heidän ilmaistuaan rauhanomaisesti näkemyksiään:
Venäläinen ihmisoikeusaktivisti Ludmila Alexejeva sanoi mielipiteenään, että tuomio oli poliittisesti motivoitu, "eikä se ole lain, tavallisen järjen tai armon mukainen". Protestien järjestäjä ja oppositiopoliitikko Aleksei Navalnyi kuvasi tuomiota "Vladimir Putinin kirjoittamaksi", ja kutsui sitä Putinin kostoksi. Venäläinen kirjailija Boris Akunin osallistui protesteihin tuomion julistamisen päivänä ja sanoi: ”Putin on tuominnut itsensä puolitoista vuotta kestävään kansainväliseen häpeään ja nöyryytykseen”. Irina Jarovaya, Putinin Yhtenäinen Venäjä -puolueen puolueneuvoston jäsen puolusti tuomiota, lausuen: ”He ansaitsivat sen”.
Pohjoismaiden neuvoston poliitikot vetosivat Itämeren parlamentaarikkokonferenssissa Pietarissa Venäjän viranomaisiin, jotta nämä ottaisivat Pussy Riot -jutun uuteen käsittelyyn.
Vapautuksen jälkeen
Jekaterina Samutsevitš on jatkanut aktiviista toimintaansa muun muassa sveitsiläisen teatteriohjaaja Milo Raun kanssa, joka halusi tehdä aiheesta teatteriesitystä, ja on aikonut valittaa kohtelustaan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen. Aljohina ja Tolokonnikova ovat yhteisen julistuksensa mukaan kannattamassa talousrikoksista tuomittua ja samoihin aikoihin armahdettua oligarkkia Mihail Hodorkovskia Venäjän presidentiksi Vladimir Putinin tilalle. Tämä ei vankeutensa kärsittyään Saksaan siirtyneenä ole ilmaissut halukkuuttaan palata politiikkaan.
Dokumenttielokuva Pussy Riot: A Punk Prayer on pyrkinyt Oscar-ehdokkaiden joukkoon. Sen esittäminen Moskovassa 29. joulukuuta 2013 lienee estetty.
Kaksi yhtyeen jäsentä, Maria Aljohina ja Olga Borisova, pidätettiin elokuussa 2017 Venäjällä elokuvantekijä Oleg Sentsovin vapauttamiseksi järjestetyssä mielenosoituksessa.
Lusine Džanjan ja Aleksei Knedljakovski hakivat vuonna 2018 turvapaikkaa Ruotsista. Tammikuussa 2019 he saivat kielteisen päätöksen.
Maria Aljohina pakeni Venäjältä huhtikuussa 2022, kun Venäjän viranomaiset ilmoittivat, että hänen kotiarestinsa muutettaisiin 21 päiväksi rangaistussiirtolassa. Ystävä ajoi Aljohinan Valko-Venäjän rajalle, josta hän matkusti Liettuaan. Nyt (toukokuussa 2022) hän asuu Vilnassa.
Reaktiota Suomessa
Suomen ulkoministeri Erkki Tuomioja piti Pussy Riot -ryhmän jäsenten saamaa kahden vuoden vankeustuomiota kovana. Hän totesi: ”Ei tästä varmaan sakkotuomiota kummempaa olisi ollut jaossa Suomessakaan”.
Venäjän ulkoministeri Sergei Lavrovin vieraillessa Suomessa presidentti Sauli Niinistö nosti esiin "kansalaisyhteiskuntaa koskevat tapahtumat Venäjällä viime aikoina".
Neuvotellessaan ulkoministeri Tuomiojan kanssa ulkoministeri Lavrov puolusti kolmelle yhtyeen jäsenelle annettuja kahden vuoden vankeustuomioita ja kehotti olemaan ylidramatisoimatta asiaa. Hän sanoi Venäjällä rienauksesta annettavien tuomioiden olevan linjassa esimerkiksi Saksan ja Suomen kanssa. Yle Uutisten mukaan Lavrov jätti kuitenkin mainitsematta, että Venäjällä rangaistukset ovat olleet rangaistusasteikon yläpäässä, toisin kuin Euroopassa.
Eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtaja Timo Soini tosin piti tapausta kyynisenä harkittuna provokaationa Suomen Kuvalehden haastattelussa. Soini piti kuitenkin kahden vuoden vankeustuomiota liian kovana.
Helsingin yliopisto lähetti elokuussa 2012 oikaisupyynnön niihin tiedotusvälineisiin, jotka ovat julkaisseet Suomen Antifasistisen komitean levittämää valheellista tietoa professori Teivo Teivaisen toiminnasta Pussy Riotin tukemisessa.
Epäilty myrkytystapaus
Syyskuussa 2018 Nadežda Tolokonnikovan aviomies Pjotr Verzilov sai sairauskohtauksen Moskovassa ja joutui sairaalaan. Hänen epäiltiin tulleen myrkytetyksi ja hän menetti näkö-, puhe- ja kävelykykynsä. Hänet lennätettiin Moskovasta Berliiniin sairaalahoitoon. Verzilov on Pussy Riotin jäsen. Hän on yksi jalkapallon MM-finaalissa 2018 kentälle rynnänneistä henkilöistä.
Blake Pietila
Blake Chester Pietila (s. 20. helmikuuta 1993 Brighton, Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Anaheim Ducksin organisaatiossa. Hän pelannee lähinnä AHL-joukkue San Diego Gullsissa. Pietila on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös keskellä. The Hockey News -sivuston mukaan Pietila on pelityyliltään puolustava hyökkääjä, joka tekee ainakin farmissa kohtalaisen hyvin tulosta hyökkäyspäässä. Sivuston mukaan hän ei ole kuitenkaan kovin isokokoinen ja Pietilan rajalliset hyökkäyspään taidot riittänevät NHL:n puolella alempiin ketjuihin.
Seuraura
Pietilan varasi kesällä 2009 omissa varaustilaisuuksissaan sekä OHL-joukkue Windsor Spitfires 171. pelaajana että USHL-joukkue Sioux Falls Stampede koko varaustilaisuuden seitsemäntenä pelaajana. Hän ei kuitenkaan siirtynyt kumpaankaan seuraan, vaan Pietila pelasi lähinnä Yhdysvaltain kehitysmaajoukkueissa kausina 2009–2010 ja 2010–2011, mm. USHL-liigaa. NHL-joukkue New Jersey Devils varasi hänet viidennellä kierroksella 129. pelaajana kesällä 2011.
Kaudeksi 2011–2012 Pietila siirtyi Michiganin teknillisen yliopiston joukkueeseen. Kauden 2012–2013 päätteeksi hänet valittiin WCHA:n akateemiseen tähdistökentälliseen. Kaudella 2013–2014 Pietila voitti Techin sisäisen syöttöpörssin ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Alex Petanin kanssa. Kaudella 2014–2015 hän nousi joukkueensa kapteeniksi. Pietila valittiin kauden päätteeksi WCHA:n kolmanteen tähdistökentälliseen.
Toukokuussa 2015 Pietila solmi kaksivuotisen tulokassopimuksen New Jersey Devilsin kanssa. Hän aloitti kauden 2015–2016 AHL-joukkue Albany Devilsissa, jossa Pietilan tulokaskausi toi 58 runkosarjaottelussa tehot 10+7=17 ja kahdeksassa playoff-ottelussa tehot 3+3=6. Hän debytoi kauden aikana myös New Jerseyn NHL-joukkueessa, jossa Pietila pelasi seitsemän runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2. Hän teki NHL-debyyttinsä runkosarjan lopulla 24. maaliskuuta 2016 vieraissa Pittsburgh Penguinsia vastaan. Pietila sai ottelussa jääaikaa 12.17 minuuttia ja hän taklasi kahdeksan kertaa, mikä oli eniten Devilsin joukkueesta. NHL-uransa avausmaalin Pietila teki viidennessä ottelussaan 31. maaliskuuta 2016 vieraissa Florida Panthersia vastaan.
Maajoukkueura
Pietila pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2013, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden. Pietila oli voittamassa alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruutta vuonna 2011 sekä World U-17 Hockey Challengen kultaa vuonna 2010.
Muuta
Pietilan isoisä syntyi ja kasvoi Suomessa. Blake Pietilan isoveli Chad sekä serkut Aaron ja Phil Pietila sekä Tyler Heinonen ovat pelanneet myös Michigan Techissa. Blake Pietilan serkkuihin kuuluu myös hänen kanssaan New Jersey Devilsin organisaatiossa pelannut Ben Johnson.
Kaksi puolta
Kaksi puolta on Kirkan studioalbumi vuodelta 1977. Kahden soul-tyylisen albumin jälkeen Kirkan musiikki siirtyi kevyempään suuntaan. Levy sisältää käännösmateriaalia, muun muassa The Eagles -yhtyeen kappaleet ”One of These Nights” (”Valvotaan vaan”) ja ”Desperado”.
Roberta Peters
pienoiskuva|Roberta Peters vuonna 1974.Roberta Peters (4. toukokuuta 1930 New York, New York – 18. tammikuuta 2017 Rye, New York ) oli yhdysvaltalainen sopraano. Hän oli Metropolitan-oopperan vakituinen esiintyjä yli neljän vuosikymmenen ajan.
Petersillä oli lyhyt avioliitto baritoni Robert Merrillin kanssa. Avioliiton kariuduttua hän meni myöhemmin uusiin naimisiin.
Bill Clinton myönsi Roberta Petersille vuonna 1998 National Medal of Artsin.
Ternin maakunta
Ternin maakunta on maakunta Umbrian alueella Italiassa. Se on pienempi kahdesta Umbrian alueen maakunnasta.
Ternin maakunnassa on 33 kuntaa, ja sen pääkaupunki on Terni. Muita kaupunkeja ovat Narni, Orvieto ja Amelia.
Buprenorfiini
thumb|Suboxone-resoribletteja thumb|Subutex 8 mg -lääkepakkaus
Buprenorfiini (kauppanimikkeitä Suomessa esimerkiksi Temgesic, Subutex, Suboxone, Norspan, Bunalict ja Buvidal  ) on teollisuusyritys Reckitt Benckiserin vuonna 1969 kehittämä, tebaiinista puolisynteettisesti valmistettava opioidi, jota käytetään kipulääkkeenä leikkausten jälkeen ja sydäninfarktin tai syövän kipujen lievityksessä, sekä opioidiriippuvaisten henkilöiden korvaus- ja vieroitushoidossa.
Käyttö
Alun perin buprenorfiinia käytettiin lääkityksenä voimakkaisiin kiputiloihin. Myöhemmin sen havaittiin sopivan opioidiriippuvaisten vieroitus- ja korvaushoitolääkkeeksi. Suomessa käytössä olevat Temgesic ja Suboxone ovat niin sanottuja resoribletteja eli niiden on tarkoitus liueta kielen alla, jolloin vaikuttava aine imeytyy elimistöön suun limakalvojen kautta. Nieltynä se menettää tehonsa, koska vatsahapot tuhoavat buprenorfiinin. Korvaushoidossa potilas ottaa lääkeannoksen hoitopaikassa. Jos potilas sitoutuu hoitoon hyvin, hänelle voidaan luovuttaa enintään kahdeksaa vuorokausiannosta vastaava määrä lääkettä. Erityisestä syystä tällaiselle potilaalle voidaan poikkeuksellisesti luovuttaa lääkettä 15 vuorokausiannosta vastaava määrä.
Tuotenimellä Norspan on Suomessa käytössä buprenorfiinilaastareita kivunlievitykseen. Muun muassa Isossa-Britanniassa myös buprenorfiinilaastareita on alettu käyttää opiaattivieroituksen loppuvaiheissa.
Toisin kuin heroiinilla, morfiinilla tai metadonilla, buprenorfiinilla on niin sanottu kattovaikutus. Annosta suurennettaessa aineen vaikutus lisääntyy aluksi, mutta pysyy sitten samana. Tästä syystä buprenorfiini ei voi väärinkäytössä yksikseen aiheuttaa hengityslamaa tai kuolemaa, mutta esimerkiksi alkoholin ja bentsodiatsepiinien kanssa sekoitettuna voi seurauksena olla hengityslama, ja sitä kautta kuolema. Se voi myös aiheuttaa äkillisiä maksavaurioita. Raskauden loppuvaiheessa käytetty suuri annos buprenorfiinia voi aiheuttaa vastasyntyneelle hengitysdepression. Buprenorfiinin hengitystä lamaava vaikutus on onnistuttu kumoamaan tutkimustilanteessa jatkuvalla naloksoni-infuusiolla, mutta naloksonin vaste buprenorfiinimyrkytyksissä voi olla vähäinen.
Väärinkäyttö
Buprenorfiini on Suomen huumeiden käyttäjien keskuudessa yleisin opioidi. Buprenorfiinia salakuljetetaan Suomeen usein Ranskasta. Pääosa katukaupassa liikkuvasta buprenorfiinista tulee laittomasti ulkomailta. Nykyisin käytetään joskus buprenorfiini–naloksoni-yhdistelmävalmistetta (Suboxone), jossa on opioidiantagonisti naloksonia estämässä väärinkäyttöä. Tablettien rinnalle on viime aikoina useilla paikkakunnilla otettu käyttöön Suboxone film, joka vähentää väärinkäyttöä. Lääke imeytyy tässä muodossa suun limakalvoilta suoraan verenkiertoon.
Suomessa heroiinin saatavuus heikkeni 2000-luvun alun jälkeen, koska Afganistanin sota heikensi oopiumtuotantoa. Buprenorfiinia alettiin käyttää korvaavana aineena. Kun heroiinin saatavuus palautui, käyttäjät eivät vaihtaneet buprenorfiinia heroiiniin ja heroiinimarkkinat eivät palautuneet entiselle tasolleen. Vuonna 2000 Suomessa kuoli 63 ihmistä heroiiniin, vuonna 2005 enää kolme. Vuonna 2000 buprenorfiini oli tärkein myrkytyskuoleman löydös kolmessa tapauksessa ja 34:ssä tapauksessa vuonna 2004.
Rattijuopumuksissa buprenorfiini-tapauksia oli vuonna 2012 vajaa 700. Poliisin mukaan korvaushoidosta saadusta annoksesta päätyy lähes aina osa laittomasti myyntiin. A-klinikkasäätiön johtava ylilääkäri Kaarlo Simojoki toteaa kuitenkin, että kyselytutkimusten perusteella korvaushoitolääkkeiden katukauppaa on liioiteltu. Osa katukäytöstä on itselääkitystä, jolla paikataan sietämättömäksi venyneitä hoitojonoja.
Pääkaupunkiseudun katukaupassa Subutex-tabletti maksaa 30–50 euroa ja Pohjois-Suomessa jopa 100–150 euroa. Vankiloihin salakuljetetun aineen hinta on tätäkin suurempi.
Vaikutusmekanismi
Buprenorfiinin aineenvaihduntatuote norbuprenorfiini toimii täysagonistina μ- ja δ-opidireseptoreissa ja osittaisagonistina κ-opioidireseptorissa. Toisin kuin buprenorfiinilla, norbuprenorfiinilla on heikko kipua lievittävä vaikutus, mutta hengitystä lamaava vaikutus on kymmenkertainen. Tämä johtuu siitä, että norbuprenorfiini kiinnittyy voimakkaasti P-glykoproteiiniin, mikä vaikeuttaa veri-aivoesteen ylittämistä.
Buprenorfiini ja norbuprenorfiini poistuvat elimistöstä glukuronidaatteina, jotka myös kiinnittyvät opioidireseptoreihin, mutta vaikutukset ovat lieviä.
Pallerokirjotähti
Pallerokirjotähti (Haworthia attenuata) on afrikkalainen mehikasvi. Sitä käytetään koristekasvina.
Pallerokirjotähdellä ei ole lainkaan vartta, vaan sen lehdet kasvavat ruusukkeena suoraan kasvin tyvestä. Vieri vieressä kasvavat ruusukkeet muodostavat lopulta suuria tiiviitä saarekkeita. Ruusukkeen halkaisija on 6–12 cm ja korkeus yleensä saman verran, joskus jopa 25 cm. Lehdet ovat tummanvihreät ja niissä on valkoisten pilkkujen muodostamia enemmän tai vähemmän yhtenäisiä vaakaraitoja. Kasvista on jalostettu monia muotoja jotka poikkeavat toisistaan lähinnä näiden raitojen osalta. On myös kirjavalehtisiä muotoja. Kukat ovat vihertävänvalkoiset.
David Garrick
thumb|250px|[[Thomas Gainsborough, David Garrickin muotokuva.]] David Garrick (19. helmikuuta 1717 Hereford, Englanti – 20. tammikuuta 1779) oli englantilainen näyttelijä, näytelmäkirjailija, teatterinjohtaja ja teatterituottaja, joka vaikutti lähes kaikilla teatterin aloilla koko 1700-luvun ja oli Samuel Johnsonin oppilas ja ystävä. Hän esiintyi useilla amatöörinäyttämöillä. Hänen esiintymisensä Shakespearen näytelmässä Rikhard III herätti yleisön ja teatterinjohtajien huomion. Hän oli syntyperältään Ranskan hugenotteja.
Näytelmäkirjailijana hän ei sen sijaan kriitikoiden mukaan ollut erityisempi, mutta sitä arvostetaan, että hän toi Shakespearen näytelmät aikalaistensa tietoisuuteen. Hänen ansiostaan teatterin taso ja teatterilaisten arvostus kohosi. Samuel Johnson sanoi hänestä: "Ammatti teki hänestä rikkaan, ja hän teki ammatista arvostetun ".
R U Still Down? (Remember Me)
'''R U Still Down? (Remember Me)''' on ensimmäinen Tupac Shakurin albumi, jonka kokoamisessa Tupac ei enää ollut mukana, ja samalla toinen albumi, joka julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen. Albumi julkaistiin marraskuussa 1997 Amaru Entertainmentin kautta. Kokonaan ennen julkaisematonta materiaalia sisältävän albumin kappaleet ajoittuvat Strictly 4 My N.I.G.G.A.Z... ja Thug Life Vol. 1 -albumien ajanjaksolle, myyden avausviikolla 549 000 kopiota ja saavuttaen nopeasti moninkertaista platinaa yltäen lopulta nelinkertaisen platinan myyntilukuihin. R U Still Down? (Remember Me) -tupla-cd on hänen äitinsä Afeni Shakurin perustaman Amaru Entertainmentin ensimmäinen julkaisu, toimien samalla lähtölaukauksena tuleville postuumialbumeille. Albumilta julkaistiin kaksi menestyssingleä: "Do for Love" ja "I Wonder If Heaven Got a Ghetto". Näistä kappaleista tehtiin myös musiikkivideot. Do for Love -single myi RIAA:n mukaan kultaa.
Samplet
Open Fire '''R U Still Down? (Remember Me)''' Where Do We Go From Here (Interlude) I Wonder If Heaven Got A Ghetto Lie To Kick It Fuck All Y'all Let Them Thangs Go Definition Of A Thug Nigga Ready 4 Whatever Hold On Be Strong Do For Love Enemies With Me Nothin But Love I Wonder If Heaven Got A Ghetto (Hip-Hop Version) When I Get Free II Black Starry Night (Interlude)
Nahabino
Nahabino (Наха́бино) on kaupunkityyppinen taajama Krasnogorskin piirissä Moskovan alueella. Asemansa Nahabino sai 1942. Siellä asui vuonna 2010 yhteensä 36 456 henkeä, eli paikkakunta oli Moskovan alueen suurin kaupunkimainen taajama. Koko Nahabino kaupunkikunnassa asui 37 213 henkeä. Alueella on peltoja ja kosteita kangasmetsiä, joissa kasvaa mäntyä ja koivua.
Maantiede
thumb|left|230px|Nahabinon taajaman Novyi gorodok aluetta. Nahabino sijaitsee Volokolamskin valtatien varrella 34 kilometrin päässä Moskovasta länteen. Tämä on osa Venäjän Moskovasta lähtevää valtatietä M8. Moskovan metron Nahabinoa lähin asema on Tušinskaja.
Vuoden 2005 hallinnollisessa uudistuksessa Nahabinon rinnalle muodostettiin hallinnolliset taajamakylät Željabino (Желябино), Kozino (Козино) ja Nefeldjevo (Нефедьево), joiden pinta-ala yhteensä on 55,71 neliökilometriä.
Alue kehittyy voimakkaasti taajamana, ja sinne rakennetaan uusia asuinkerrostaloja ja myös puisia pientaloja. Seutu on venäläisittäin rauhallista, ja siellä on jo Neuvostoliiton aikana ollut virkistykseen liittyviä toimintoja samoin kuin myös rautateiden ja puolustushallinnon tiloja.
Volokolamskin valtatien pohjoispuolella Željabinon (Желябино) itäpuolella sijaitsee Venäjän federaation ulkoasiainministeriön diplomaattikunnan palveluhallinnon rakennusosaston rakennuttama Le Méridien Moscow Country Club, Venäjän ensimmäinen virallinen kansainväliset vaatimukset täyttävä golf-kenttä, jonka eteläpuolella on Honkarakenteen loistohirsitaloalue.
Volokolamskin valtatien eteläpuolella sijaitsevat rautatievarikko, rautatieasema sekä puolustushallinnon tehtaat ja alueet.