cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neiti Marple
Neiti Marple esiintyy kahdessatoista romaanissa ja 20 novellissa. Ensimmäinen julkaistu neiti Marple -tarina oli novelli ”The Tuesday Night Club” joulukuussa 1927 The Royal Magazine -lehdessä. Sitä seurasi 12 muuta novellia 1928–1931 (ilmestyivät kokoelmassa Kolmetoista 1932). Ensimmäinen Marple-romaani oli Murha maalaiskylässä 1930. Viimeinen Christien kirjoittama neiti Marple -romaani oli Neiti Marple koston jumalattarena 1971. Sen jälkeen ilmestyi vielä 1940-luvulla kirjoitettu Neiti Marplen viimeinen juttu. Se on viimeinen julkaistu neiti Marple -tarina, mutta ajallisesti se sijoittuu romaanien Syyttävä sormi ja Kuolema ilmoittaa lehdessä väliin.
Monia Neiti Marple -tarinoita on sovitettu elokuviksi ja tv-sarjoiksi. Yksi tunnetuimmista neiti Marplen esittäjistä on Joan Hickson (1906–1998), joka esitti salapoliisia vuosina 1984–1992 tuotetussa televisioelokuvasarjassa.
Henkilökuva
Jane Marple on pitkä, hoikka, harmaantunut vanha neiti. Hän harrastaa lintujen tarkkailua, puutarhanhoitoa ja neulontaa. Romaaneista voidaan päätellä, että Jane Marple syntyi 1870-luvulla. Kuusitoistavuotiaana hän opiskeli Firenzessä jonkin aikaa tyttöjen sisäoppilaitoksessa. Nuoruudessaan hän työskenteli sairaanhoitajana, minkä vuoksi hän tuntee joitakin kemikaaleja ja lääkkeitä, sekä rakasti tanssia. Lisäksi Marplella oli useita kosijoita, mutta yksikään romanssi ei kestänyt. Asuessaan sisäoppilaitoksessa hän tapasi kaksi amerikkalaista tyttöä, Carrie Louisen ja Ruth Martinin, jotka olivat ja ovat edelleen vuosien kuluttuakin hyviä ystäviä.
Neiti Marplen isoäiti oli aatelisnainen. Neiti Marplella oli kaksi setää, Henry ja amiraali Thomas, sekä täti Fanny. Lisäksi hänellä on kolme veljenpoikaa, Anthony, Gordon ja Raymond. Viimeksi mainittu on kirjailija ja aviossa taiteilija Joan Westin kanssa. Marple on kaukaista sukua Lady Merridew’lle.
Neiti Marplen ystäviä ovat muun muassa Diana Harmon ja tämän aviomies, rovasti Julian Harmon, tohtori Haydock sekä Sir Henry, Scotland Yardin eläkkeellä oleva päällikkö.
Elokuva
Margaret Rutherford esitti neiti Marplea viidessä brittiläisessä elokuvassa 1960-luvulla. Elokuvat perustuivat hyvin väljästi Christien romaaneihin. Elokuvat olivat
Angela Lansbury näytteli neiti Marplea brittiläisessä Tuijottava katse -elokuvassa 1980. Poikkeuksellista on, että Lansburyn neiti Marple poltti savukkeita.
Virolainen Ita Ever esitti neiti Marplea neuvostoliittolaisessa elokuvassa Taina ”Tšornyh drozdov” (”Mustarastaiden” arvoitus, 1983), joka perustui romaaniin Salaperäiset rukiinjyvät.
Televisio
Ensimmäinen neiti Marple -filmatisointi oli A Murder Is Announced yhdysvaltalaisessa Goodyear Television Playhouse -sarjassa 1957. Neiti Marplea esitti Gracie Fields ja muissa osissa nähtiin Jessica Tandy ja Roger Moore.
1970 Inge Langen näytteli neiti Marplea länsisaksalaisessa televisioelokuvassa Mord im Pfarrhaus (perustuu romaaniin Murha maalaiskylässä).
Helen Hayes näytteli neiti Marplea kahdessa yhdysvaltalaisessa televisioelokuvassa: Lomahotellin murhat (A Caribbean Mystery. 1983) ja Neiti Marplea ei petetä (Murder with Mirrors. 1984)
BBC:n tuottamassa Neiti Marple -televisiosarjassa (1984–1992) pääosaa esitti Joan Hickson, jota on usein kuvailtu ”täydelliseksi” neiti Marpleksi. Kaikki 12 romaania muokattiin sarjan jaksoiksi.
ITV aloitti 2004 uuden Neiti Marple sarjan tuottamisen. 1.–3. tuotantokaudella neiti Marplea esitti Geraldine McEwan ja sen jälkeen Julia McKenzie. Alkuperäisiä romaaneja on muokattu vahvasti: murhaajia on vaihdettu ja jotkut jaksoista perustuvat romaaneihin, joissa neiti Marple ei edes esiintynyt.
Japanilainen NHK tuotti 2004–2005 anime-sarjan Agatha Christie's Great Detectives Poirot and Marple.
Muut sovitukset
Angela Lansbury näytteli televisiosarjassa Murhasta tuli totta (Murder, She Wrote, 1984–1996) Jessica Fletcheriä, joka perustuu neiti Marpleen ja Ariadne Oliveriin. Sarjan englanninkielinen nimi on väännös Rutherfordin ensimmäisestä Neiti Marple -elokuvasta Murder, She Said.
Sinéad de Valera
Sinéad de Valera (tunnetaan myös nimellä Sinéad Ní Fhlannagáin, syntyjään Jane tai Janice Flanagan; 3. kesäkuuta 1878 – 7. tammikuuta 1975) oli Irlannin presidenttinä toimineen Éamon de Valeran puoliso.
Roja (elokuva)
Roja (suomeksi ”Ruusu”) on vuoden 1992 intialainen tamilinkielinen romanttinen trilleri, jonka on kirjoittanut ja ohjannut Mani Ratnam. Sen pääosia näyttelevät Arvind Swamy ja Madhoo, joista jälkimmäinen on nimiroolissa. Se seuraa tamilnadulaisesta kylästä kotoisin olevaa yksinkertaista tyttöä, joka yrittää epätoivoisesti löytää miehensä sen jälkeen, kun militantit sieppaavat tämän salaisessa peitetehtävässä Jammussa ja Kashmirissa. Elokuvan teema perustuu hindueepos Mahabharatan Savitrin ja Satyavanin suhteeseen.
Sinéad de Valera
Jane Flanagan yntyi Balbrigganissa Fingalin pohjoisosassa. Perhe muuttii Dubliniin kun hän oli seitsemänvuotias. Hän opiskeli opettajaksi ja sai ensimmäisen opettajanpaikkansa Edenderrystä, missä hän liittyi Conradh na Gaeilgeen ja muutti nimekseen Sinéad Ní Fhlannagáin. Hän palasi Dubliniin vuonna 1899 ja opetti Francis Xavierin koulussa kyli kymmenen vuoden ajan.
Roja (elokuva)
Elokuvan voittamiin palkintoihin kuuluivat kolme National Film Awards -palkintoa, mukaan lukien parhaan kansallista integraatiota käsittelevän elokuvan palkinto. Se oli ensimmäinen osa Ratnamin elokuvatrilogiassa Bombayn (1995) ja Dil Sen (1998) lisäksi, jotka kuvaavat ihmissuhteita Intian politiikan taustalla.
Sinéad de Valera
Tuossa koulussa hän tutustui Éamon de Valeraan. He avioituivat vuonna 1910. Sinéad de Valera vältti julkisia esiintymisiä, mutta vaikutti politiikassa miehensä kautta. Éamon de Valera oli useita kertoja vankilassa ja pitkiä aikoja Yhdysvalloissa, ja Sinéad de Valera keskittyi hulehtimaan perheen toimeentulosta.
Roja (elokuva)
Juoni
Srinagarissa eversti Rayappan johtama ryhmä vangitsee kashmirilaisen terroristin Wasim Khanin. Eteläisessä Tamil Nadun osavaltiossa 18-vuotias Roja on yksinkertainen kyläläistyttö, joka on syntynyt ja kasvanut Sundarapandiapuramissa Tenkasin alueella. Roja toivoo hartaasti, että hänen sisarensa Shenbagamin avioliittoehdotus Intian tiedustelupalvelun viraston R.A.W.:n kanssa työskentelevän kryptologin Rishi Kumarin kanssa sujuu ongelmitta. Hän ja hänen perheensä ovat tietämättömiä siitä, että Shenbagam on rakastunut enonsa poikaan.
Sinéad de Valera
Sinéad ja Éamon de Valera saivat useita lapsia, joista osa oli myös itse aktiivisia Irlannin politiikassa, muun muassa Vivion de Valera. Myös kaksi heidän lapsenlapsistaan istuu edelleen Dáil Éireannissa (Irlannin parlamentissa), Éamon Ó Cuív ja Síle de Valera.
Roja (elokuva)
Juoni
Kun Rishi haluaa puhua Shenbagamille yksin, tämä kerää tarpeeksi rohkeutta ilmaistakseen asian ja pyytää kohteliaasti häntä hylkäämään itsensä vanhempiensa edessä, mihin hän myös sitoutuu. Kaikkien yllätykseksi Rishi pyytää sen sijaan Rojan kättä. Koska Roja ei ole tietoinen Shenbagamin rakkaussuhteesta, hän ei ole halukas hyväksymään Rishin ehdotusta, koska hän uskoo tämän sopivan parhaiten Shenbagamille. Hän kuitenkin menee naimisiin Rishin kanssa, ja pariskunta lähtee asumaan Madrasiin, kun taas Shenbagam menee naimisiin serkkunsa kanssa.
Rayappan suureksi harmiksi hallitus päättää vapauttaa Wasim Khanin vastineeksi Rishistä. Rishi, joka ei halua olla pelinappulana vaarallisen terroristin vapauttamisessa, saa apua Liaqatin myötätuntoiselta sisarelta ja pakenee – Liaqatin ja miestensä jahdatessa häntä. Roja, Rayappa ja muut armeijan upseerit pääsevät panttivankien vaihtopaikkaan Wasim Khanin kanssa, mutta Liaqat ei ilmesty paikalle. Armeija lukitsee Wasim Khanin uudelleen vankilaan.
Rishi on onnistunut pääsemään omin päin vaihtopaikkaan väistellen terroristeja. Rishi pääsee pakoon kahdelta terroristilta, mutta Liaqat tavoittaa hänet ja osoittaa häntä aseella. Rishi keskustelee Liaqatin kanssa lisää ja vakuuttaa tämän, että tämä sota on moraaliton. Liaqat antaa Rishin mennä ja hän menee vaihtopisteeseen. Liaqat pakenee Intian armeijalta, kun taas Rishi ja Roja kohtaavat jälleen.
Al Jawf (kaupunki)
Al-Jawf, myös Dūmat al-Jandal on kaupunki ja keidas Saudi-Arabian luoteisosan al-Jawfin provinssissa. Kaupunki sijaitsee an-Nafūd -aavikon pohjoisreunalla lähellä Wadi as-Sirḥānin alkulähdettä. Keidas katsottiin aiemmin osaksi Jabal Šammarin (Shammar) aluetta. Provinssin pääkaupunki Sakaka on noin 50 kilometriä Al-Jawfin itäpuolella.
Muinainen Välimereltä Intian valtamerelle vievä karavaanireitti kulkee kaupungin kautta. Al-Jawf oli tärkeä levähdyspaikka Syyrian aavikon ja Arabian niemimaan välillä. Kaupunki on maataloustuotantoalueen keskus, alueella viljellään taatelia, leipäviljaa, hedelmiä ja vihanneksia.
Kaupungin väkiluku on kehittynyt Saudi-Arabian väestönlaskentojen mukaan seuraavasti: 26 179 (2004) ja 32 613 (2010).
Franco Zeffirelli
Franco Zeffirelli (oik. Gianfranco Corsi; 12. helmikuuta 1923 Firenze, Italia – 15. kesäkuuta 2019 Rooma, Italia) oli italialainen ooppera- ja elokuvaohjaaja. Hän ohjasi muun muassa Shakespearen teoksia. Zeffirelli oli avoimesti homoseksuaali.
Franco Zeffirelli syntyi toscanalaisen liikemiehen ja ompelijattaren aviottomaksi pojaksi. Hänen äitinsä kuoltua vuonna 1929 joukko englantilaisrouvia, joita kutsuttiin nimellä The Scorpioni, otti hänet huostaansa. Varsinkin Mary O’Neillillä on ollut pysyvä vaikutus Zeffirellin elämään. Toisen maailmansodan sytyttyä The Scorpioni vangittiin, eikä Zeffirelli tavannut rouvia enää koskaan. Ensimmäiset oppinsa elokuva-alalta hän sai ollessaan mukana Luchino Viscontin työryhmässä.
Zeffirelli ei pyrkinyt teoksissaan järkyttämään tai kaatamaan kuvia Fellinin tai Pasolinin tavoin. Pääsiäisen aikaan monien maiden televisioissa esitetään Zeffirellin vuonna 1977 ohjaama minisarja Jeesus Nasaretilainen. Shakespeare-filmatisoinneista mahdollisesti kuuluisin on Kuinka äkäpussi kesytetään (1967), jonka päähenkilöitä näyttelevät Elizabeth Taylor ja Richard Burton.
Zeffirellin tunnettuihin oopperatuotantoihin lukeutuvat Milanon La Scalassa ja New Yorkin Metropolitanissa esitetyt La Traviata, Tosca ja Carmen.
Vuonna 1999 Zeffirelli teki omaelämäkerrallisen elokuvan Teetä Mussolinin kanssa. Sen pääosissa näyttelevät Joan Plowright, Cher, Maggie Smith, Judi Dench ja Lily Tomlin.
Politiikassa Zeffirelli mukana Silvio Berlusconin Forza Italiassa vuodesta 1996.
Tarja Hurme
Tarja Helena Hurme (s. 8. elokuuta 1956 Helsinki) on suomalainen entinen päätoimittaja ja julkaisujohtaja. Hurme toimi Seuran päätoimittajana vuodesta 2015. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2018.
1990-luvulla Hurme työskenteli päätoimittajana Katso-lehdessä (1990–1991), Kotilääkärissä (1991–2000) ja Elämänhalu-lehdessä (1997–2000). Hän toimi päätoimittajana myös Yhtyneet Kuvalehdet Oy:n terveyslehtiryhmässä (1998–2000), Avotakassa (2000–2001) ja ET-lehdessä (2001-2008). Yhtyneet Kuvalehdet Oy:n julkaisujohtajaksi hänet nimitettiin 2008.
Hurmeen luottamustehtäviin on kuulunut Aikakauslehtien päätoimittajat ry:n hallituksen jäsenyys (1991–1993), Kotilieden kummikerhon hallituksen jäsenyys (1995–1999) ja Julkisen sanan neuvoston jäsenyys (2002–2004). Hän sai Julius-palkinnon vuonna 1999.
Louis Saha
Louis Laurent Saha (s. 8. elokuuta 1978 Pariisi, Ranska) on ranskalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hänen viimeiseksi seurakseen jäi Englannin valioliigan Sunderland, jonne hän siirtyi Tottenhamista elokuussa 2012. Ammattilaisuransa Saha aloitti Metzissä.
Ranskan maajoukkueessa Saha debytoi Belgiaa vastaan pelatussa ottelussa 18. helmikuuta 2004. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon vuoden 2006 MM-kilpailuissa, jossa se ylsi loppuotteluun.
Saha lopetti uransa 6.8.2013, hän ilmoitti sen Twitter-palvelussa.
Lynn Anderson
thumb|right|Lynn Anderson 2011 Lynn Rene Anderson (26. syyskuuta 1947 Grand Forks, Pohjois-Dakota – 30. heinäkuuta 2015 Nashville, Tennessee) oli yhdysvaltalainen countrylaulaja.
Varhainen elämä ja ura
Anderson syntyi Grand Forksissa, Pohjois-Dakotassa countrymuusikko Liz Andersonin ja tämän miehen Caseyn tyttäreksi. Hän kasvoi Sacramentossa, Kaliforniassa.
Uran huippu
Vuonna 1970 Anderson sai sopimuksen Columbia Recordsilta ja siirtyi Nashvilleen, Tennesseehen. Ensimmäinen suuri menestys Columbialla oli ”Stay There ’til I Get There”. Joe Southin kirjoittamasta ”(I Never Promised You a) Rose Garden” -kappaleesta hänelle myönnettiin vuonna 1971 Grammy-palkinto.
Myöhemmät vaiheet
Lynn Anderson jätti Columbian vuonna 1980. Even Cowgirls Get the Blues -albumin ja viimeisen Columbia-singlensä ”Blue Baby Bluen” julkaisun jälkeen hän vetäytyi tilapäisesti. Hän oli saanut Glenn Suttonin kanssa yhden lapsen, mutta eronnut 1977; hän solmi uuden avioliiton Harold ”Spook” Streamin kanssa ja sai hänen kanssaan kaksi lasta.
Myös toinen avioliitto johti sittemmin eroon. Andersonin ura nousi 1980-luvulla uuteen kukoistukseen hänen levytettyään duettona Gary Morrisin kanssa singlen ”You’re Welcome to Tonight”. Vuonna 1983 hän nousi laululla ”What I’ve Learned from Loving You” Hot Country Songs -listan 18. sijalle. Hän jätti pienen Permian Records -yhtiön ja jatkoi uraansa MCA Recordsilla ja Mercury Recordsilla.
Vuonna 1988 Anderson levytti coverin The Driftersin 1964 levyttämästä ”Under the Boardwalk” -hitistä. Hän aloitti uransa jälleen 2003 ja julkaisi 2004 uuden albumin The Bluegrass Sessions. Hän pääsi jälleen Grammy-ehdokkaaksi – ensimmäistä kertaa yli kolmeenkymmeneen vuoteen – ja julkaisi vuonna 2006 äitinsä kirjoittamista lauluista koostuvan Cowgirl-albumin. Joulun alla 2006 hän ilmoitti kihlautuneensa muusikko Mentor Williamsin kanssa. Pari asui New Mexicon Taosissa.
Vuonna 2004 Anderson pidätettiin rattijuopumusepäilystä Texasissa ja 3. toukokuuta 2006 New Mexicossa.
Loui Eriksson
Eriksson pelasi juniorina Frölundassa. Hän voitti kausina 2001–2002 ja 2002–2003 sekä J18 Allsvenskanin mestaruuden että J20 SuperElitin mestaruuden. Ensimmäiset miesten pelinsä Eriksson pelasi kaudella 2003–2004 Frölundan edustusjoukkueessa ja hänet valittiin vuoden tulokkaaksi. Seuraavalla kaudella 2004–2005 Eriksson voitti Ruotsin mestaruuden sekä J20 SuperElitin mestaruuden. Elokuussa 2005 hän teki kolmen vuoden tulokassopimuksen Dallas Starsin kanssa.
NHL:ssä Eriksson debytoi kaudella 2006–2007, jolloin pelasi 59 ottelua. Seuraavalla kaudella hän vakiinnutti paikkansa Starsin miehistössä ja sitä seuraavalla kaudella 2008–2009 Eriksson teki läpimurtonsa ja teki 63 tehopistettä, 36 maalia ja 27 syöttöpistettä, 82 ottelussa. Hän oli tuolla kaudella Starsin paras maalintekijä, kuten myös kaudella 2009–2010. Kaudella 2011–2012 hän oli joukkueen paras pistemies tehoilla 26+45=71.
Heinäkuussa 2013, seitsemän Dallasissa pelatun kauden jälkeen, Eriksson siirtyi Boston Bruinsiin osana pelaajakauppaa, jossa Bruins sai hänen lisäkseen hyökkääjät Matt Fraserin ja Reilly Smithin sekä puolustaja Joe Morrow’n ja jossa Starsiin siirtyivät hyökkääjät Rich Peverley ja Tyler Seguin sekä puolustaja Ryan Button.
Eriksson pelasi kahdet alle 20-vuotiaiden MM-kilpailut ja yhdet alle 18-vuotiaiden MM-kilpailut, muttei voittanut niissä mitalia. Hän pelasi ensimmäiset miesten MM-kilpailunsa Sveitsissä keväällä 2009 ja voitti pronssia. Vuonna 2011 hän voitti MM-hopeaa ja vuonna 2013 MM-kultaa. Erikssonin veli Lennon pelasi yhden pääsarjaottelun Frölundassa kaudella 2002–2003 ja hän pelasi myöhemmin Ruotsin alemmissa sarjoissa.
Jan-Olof Strandberg
Jan-Olof "Puppe" Strandberg (s. 5. marraskuuta 1956 Helsinki) on suomalainen sähköbassokitaristi, joka aloitti soittamisen jo 14-vuotiaana. Hän aloitti bassokitaraopintonsa Oulunkylän Pop/jazz -opistossa. Strandberg jatkoi opintojaan klassisen musiikin koulutusta antavassa Helsingin Konservatoriossa soittimenaan sähköinen kontrabasso, "upright bass".
Laulut ja tarinat
Laulut ja tarinat on Seminaarinmäen mieslaulajien albumi vuodelta 2007. Korkeimmillaan se on yltänyt Suomen virallisella albumilistalla sijalle 1.
Kappaleet
+ MPEG-video: Bonsai
Jan-Olof Strandberg
Puppe Strandbergin ura alkoi varsinaisesti 1970-luvun puolivälissä Rauli Badding Somerjoen yhtyeessä. Ensimmäisen yhtyeensä "Funky President" hän kokosi yhdessä "Right-Hand" Hännisen kanssa 1977. Noihin aikoihin Jan-Olof soitti myös yhdessä Jukka Tolosen ja Ilkka Rantamäen kanssa. Rantamäen kanssa hän teki myöhemmin kolme albumiakin.
1980-luvun alkupuolella Jan-Olof soitti bassoa Steel City -yhtyeessä. Vuonna 1983 hän perusti Right-Hand Hännisen kanssa yhtyeen "F&F". Sen laulajaksi tuli Bianca Morales, jonka nimi liitettiin myöhemmin yhtyeen nimeenkin: "Bianca Morales & F.F". Yhtye esiintyi vuoden 1986 loppuun saakka. 1980-luvun loppupuolella Jan-Olof soitti yhdessä laulaja-huuliharpisti Pepe Ahlqvistin kanssa. He kävivät yhdessä kiertueella Puolassa vuonna 1987. Tämän jälkeen Jan-Olof soitti useita vuosia Ilkka Rantamäki Bandissa.
1990-luvun puolivälissä Puppe Strandberg aloitti muiden projektiensa ohessa soolouran. Hänen ensimmäinen sooloalbuminsa At The Music Box julkaistiin 1995. Seuraava albumi Great Moments levytettiin ja julkaistiin 1997. 1990-luvun lopulla Strandberg kehitteli ajatusta puoliakustisesta bassokitarasta. Soittimen - Strandberg Signature - suunnitteli ja rakensi Rauno Nieminen. Puppe Strandbergin albumi The Electric City julkaistiin elokuussa 2003 ja albumi Strandberg Project featuring Paul Jackson marraskuussa 2004.
Puppe Strandbergin muusikon ura jatkuu tällä hetkellä mm. Mel Gaynorin kansainvälisen The Fusion Project –ryhmän jäsenenä.
Agape
Agape voi tarkoittaa seuraavia:
Esikoisoikeus
Esikoisoikeus on jo enimmäkseen poistunut käytäntö, jonka mukaan vanhin lapsi perii vanhempiensa talon, siihen liittyvän maatilan ja saa osansa muustakin perittävästä omaisuudesta. Esikoisoikeus on vanha perinne, ja se mainitaan Vanhassa testamentissa. Suomessa esikoisoikeuden käytöstä luovuttiin viimeistään 1800-luvulle tultaessa. Esikoisoikeus on edelleen vallitseva käytäntö monarkioiden kruununperimysjärjestyksessä.
NF
Nf tarkoittaa seuraavia asioita:
Knud Heinrichsen
Knud tai Knut Heinrichsen (3. huhtikuuta 1923 Helsinki – 20. elokuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän edusti Kronohagens Idrottsföreningiä vuosina 1942–1946 ja voitti Suomen mestaruuden vuonna 1943. Myöhemmin hän toimi KIF:n puheenjohtajana vuosina 1967–1968.
Knud Heinrichsen isä Christian Marius Henrichsen (1883-1937) oli kotoisin Tanskan Asminderødistä, hänen äitinsä Josefiina Johantytär Kolanen (1885-1962) oli suomenruotsalainen.
Säiekipinäheinä
Säiekipinäheinä (Isachne mauritiana) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon, kipinäheinien (Isachne) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen ja rönsyllinen heinä, joka voi kasvaa 30–60 cm korkeaksi. Säiekipinäheinä on kasvutavaltaan koheneva ja sen varren solmukohdat ovat juurehtivia. Lehtilavat ovat 5–20 cm pitkiä ja 0,3–1,7 cm leveitä, muodoltaan tasasoukkia tai suikeita. Kukintona on tiivis, 10–20 cm pitkä röyhy. Tähkylät ovat munanmuotoisia ja 1,2–1,8 mm pitkiä. Tähkylöiden kaleet ovat tähkylänpituisia ja kaljuja tai kärjistään harvakarvaisia. Helpeet ovat kaljuja ja tylppäkärkisiä; ulkohelve on hieman sisähelvettä suurempi. Kukat ovat kaksineuvoisia.
Säiekipinäheinä kasvaa metsissä 1000–2000 metrin korkeudella merenpinnasta. Lajia tavataan Afrikassa Ghanasta itään Keniaan ja etelään Zimbabween ja Mosambikiin ulottuvalla alueella sekä Madagaskarilla ja Mauritiuksella.
Säiekipinäheinän tieteellisen nimen lajinimi (mauritiana) viittaa Mauritiukseen.
DJ Krush
Biografia
Ishi syntyi Tokiossa vuonna 1962. Hän lopetti koulun kesken jo nuorena ja liittyi paikalliseen katujengiin ja myöhemmin Yakuzaan. Hän jätti kuitenkin Yakuzan ja muun rikollisuuden löydettyään parhaan ystävänsä irtonaisen sormen pöydältään.
1980-luvulla Ishi meni tyttöystävänsä kanssa elokuviin katsomaan Wild Style -nimistä hip hop -elokuvaa. Hän sai vaikutteita elokuvasta ja päätti, että hänestä tulee hip hop-muusikko. Seuraavana päivänä Ishi meni ostamaan miksereitä ja muita DJ-tarvikkeita. Vuonna 1987 Krush perusti Krush Posse -nimisen hip hop -yhtyeen. DJ Krush on yksi Japanin tunnetuimpia hip hop -DJ:tä.
Singlet
On Mo'Wax
Heikki Kekoni
Kaarle Heikki Kekoni (28. maaliskuuta 1893 Heinolan mlk – 30. maaliskuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Hänen vanhempansa olivat kirkkoherra Frans Oskar Kekoni ja Adelina Wilhelmina Forssell. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Lilly Constance Eleonora du Rietzin kanssa.
Opinnot
Heikki Kekoni kirjoitti ylioppilaaksi Porvoon suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Etelä-Pohjalaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisessa osastossa vuosina 1912–1914. Ranskan sotakorkeakoulun 1. vuosikurssin hän suoritti vuosina 1919–1920.
Jääkäriaika
Kekoni liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 27. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Hänet komennettiin kesäkuussa 1915 etappitehtäviin Haaparannalle ja Karunkiin, josta hän palasi Saksaan 4. joulukuuta 1915 ja hänet sijoitettiin hänen poissa ollessaan muodostettuun Jääkäripataljoona 27:ään ja sen 2. komppaniaan.
Kevättalvella 1916 hänet komennettiin Ruotsiin Uumajan etappiaseman päälliköksi. Hän hoiti 16. maaliskuuta alkaen tehtävää aina Suomen sisällissodan syttymiseen saakka. Uumajan etappiasemalla hänen tehtävänään oli huolehtia jääkäripataljoonaan pyrkivien miesten vastaanotosta ja edelleen lähettämisestä sekä pitää yllä aktivistien tärkeää yhdysliikennettä Suomen ja Ruotsin välillä. Samoin hän huolehti pakolaisina saapuneista jääkäriliikkeen toimihenkilöistä ja organisoi myöhemmin aseiden hankintaa ja kuljetusta Suomeen.
Suomen sisällissota
Suomen sisällissodan alettua Kekoni saapui Tornioon 18. helmikuuta 1918 ja hänet komennettiin lähettiupseeriksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin maaliskuun alussa Päämajaan Ylipäällikkö Mannerheimin adjutantiksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella.
Talvi- ja jatkosota
Kekoni osallistui talvisotaan Päämajassa ulkomaalaisten vapaaehtoistentoimiston päällikkönä. Hän toimi sodan aikana myös ylipäällikön määräämissä erikoistehtävissä. Hänen poikansa Klaus palveli talvisodassa tykistössä ja kaatui helmikuussa 1940 Riihimäen ilmapommituksessa. Jatkosotaan Kekoni osallistui aluksi Päämajassa ja sen määräämissä erikoistehtävissä ja myöhemmin Valtioneuvoston tiedotusosaston päällikkönä. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Luottamustoimet
Kekoni toimi Yleisesikunnan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1921 ja 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1922 sekä Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuonna 1922. Suomen upseeriliiton johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1922 ja 1927–1928 ja Suomen ratsastusliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1927–1928 sekä Suomen sotilaskotiliiton keskusjohtokunnan jäsenenä vuosina 1928–1929. Suomen yleisen metsästäjäliiton hallituksen puheenjohtajana hän toimi vuosina 1935–1936 ja Suomen tupakkateollisuusyhdistyksen puheenjohtaja vuodesta1938 alkaen. Hän oli National Geopraphic Societyn elinaikainen jäsen ja Societas pro Fauna & Flora Fennican jäsen.
Matti Viljanen (järjestöjohtaja)
Matti Reijo Juhani Viljanen (s. 18. heinäkuuta 1949 Turku) on entinen korkeasti koulutettujen palkansaajien ammattijärjestön Akavan puheenjohtaja, hän toimi tehtävässä 29. toukokuuta 2007 – 25. toukokuuta 2011. Aiemmin hän on toiminut muun muassa Insinööriliiton ja Ylempien Toimihenkilöiden Neuvottelujärjestön puheenjohtajana sekä Akavan hallituksen jäsenenä. Koulutukseltaan Viljanen on insinööri. 15. kesäkuuta 2007 Viljaselle myönnettiin insinöörineuvoksen arvonimi.
18. huhtikuuta 2008 Matti Viljanen aiheutti myrskyn Akavan sisällä Suomen Kuvalehdessä antamillaan lausunnoilla, joissa hän kannatti muun muassa Joensuun yliopiston ja Lappeenrannan teknillisen yliopiston lopettamista, minkä jälkeen Akava sekä useat sen jäsenjärjestöt sanoutuivat irti hänen lausunnoistaan. 12. lokakuuta 2010 Viljanen ilmoitti, ettei asetu ehdolle enää nelivuotiskauden päättyessä vuonna 2011. 25. toukokuuta 2011 häntä seurasi Akavan johdossa Sture Fjäder.
Atomivoimamikroskooppi
Atomivoimamikroskooppi (, AFM) on mittalaite jolla voidaan tutkia nanomittakaavan näytteiden pintoja. AFM-laitteessa joustavaan ulokepalkkiin kiinnitetty äärimmäisen terävä neulankärki tuodaan erittäin lähelle tutkittavaa näytettä niin että kärjen ja näytteen välinen voimavuorovaikutus aiheuttaa poikkeaman neulan sijaintiin tai liikkeesseen. Mittaamalla kärjen poikkeama tai jokin siihen liittyvä funktio näytteen eri kohdissa saadaan aikaan kuva näytteestä. Kärki ikään kuin "koskettelee" näytteen pintaa. AFM:lla on kyetty kuvantamaan alle nanometrin kokoisia rakenteita, jopa yksittäisiä atomeja ja molekyylejä.
Historia
Atomivoimamikroskoopin keksi vuonna 1986 Gerd Binnig, joka oli ollut mukana kehittämässä myös toista tärkeää atomimittakaavan kuvauslaitetta, tunnelointimikroskooppia (, STM), jonka rakenne AFM:n tavoin koostuu hyvin terävästä neulasta, joka on läheisessä vuorovaikutuksessa kuvattavan näytteen kanssa. STM:ssä mitattava signaali on kuitenkin kärjen ja näytteen välinen tunnelointivirta eikä niiden välinen voimavuorovaikutus niin kuin AFM:ssä. STM, jonka keksivät Binnig ja Rohrer vuonna 1981, oli nopeasti saavuttanut atomiskaalan resoluution, ja sen keksijöille myönnettiin vuonna 1986 Nobelin fysiikanpalkinto.
Jo varhain STM-mittauksissa havaittiin että etäisyydellä jolla laite operoi näytteestä, oli kärjen ja näytteen välillä myös huomattavia voimavuorovaikutuksia, joiden arveltiin olevan hyödynnettävissä. AFM:ssä olisi se välitön etu STM:ään nähden, että näytteen ei tarvitsisi olla sähköisesti johtava, kuten STM:ää käytettäessä. AFM:n kehitys kuitenkin osoittautui huomattavasti STM:ää vaikeammaksi. STM:ssä mitattava tunnelointivirran etäisyysriippuvuudella on yksinkertainen eksponentiaalinen muoto. Sen sijaan AFM:ssa mitattavat voimavuorovaikutukset ovat etäisyysriippuvuksiltaan huomattavasti monimutkaisempia, mikä tekee AFM:n vakaasta operoimisesta haastavampaa. STM:llä oli vuoden sisään sen keksinnöstä kyetty selvittämään piin (111)-kidepinnan rakenne, joka oli ollut yksi tärkeistä ongelmista pintatieteessä. AFM:lla samaan rakenteen selvitykseen kyettiin vasta melkein vuosikymmen sen keksinnön jälkeen. Atomiskaalan resoluutio saavutettiin lopulta käyttämällä dynaamista mittausmenetelmää, jossa neula värähtelee eikä ole kontaktissa näytteen kanssa.
Laitteen toiminta
thumb|Kaavio AFM:n kärjen muodon ja saatavan kuvan suhteesta. thumb|Kaaviokuva AFM:n mittausjärjestelystä. AFM-laite koostuu ulokepalkkiin kiinnitetystä neulankärjestä sekä kärjen sijainnin mittaus- ja hallintalaitteistosta. Neulankärjen kaarevuussäde on yleensä joidenkin nanometrien luokkaa ja ulokepalkin koko mikrometriluokassa. Ulokepalkki on tyypillisesti hyvin jäykkä sivuttais- ja pituussuunnissa ja joustava korkeussuunnassa jotta kärjen ja näytteen vuorovaikutus aiheuttaa merkittävän poikkeaman ainoastaan ylä-alasuunnassa. Mittaus voidaan suorittaa joko mittaamalla kärjen staattista poikkeamaa näytteen eri kohdissa, tai kärki voi värähdellä ja mitataan värähtelyn amplitudin tai taajuuden muutosta näytteen eri kohdissa.
Kärjen poikkeaman amplitudin mittaamiseen on useita menetelmiä, joista yleisimmin käytetty perustuu laservalon käyttöön. Laservalometodissa ulokepalkin päältä heijastetaan laservalo, ja heijastuneen laservalon intensiteettiä mitataan kahdella lähekkäisellä fotodiodilla. Kärjen poikkeama aiheuttaa laservalon heijastuskulmaan hienoisen muutoksen joka puolestaan muuttaa sitä kuinka paljon valoa kukin fotodiodi kerää. Vertailemalla signaalin vahvuutta fotodiodien välillä voidaan määrittää kärjen poikkeaman amplitudi. Toinen metodi, jota käytetään erityisesti tyhjiössä dynaamisissa mittauksissa, on käyttää ulokepalkkia joka on tehty pietsosähköisestä materiaalista, kuten kvartsista. Pietsosähköisyyden ansiosta kärjen poikkeaman aiheuttama ulokepalkin vääntymä saa aikaan sähköisen polarisoitumisen ulokepalkissa. Kärjen poikkeaman amplitudi voidaan määrittää polarisoitumisen voimakkuutta mittaamalla.
Vuorovaikutusvoimat
Neulankärjen poikkeaman aiheuttaa kärjen ja mitattavan näytteen väliset voimavuorovaikutukset. Vaikuttavia voimia on useita: Kaikki näistä eivät ole läsnä jokaisessa mittauksessa. van der Waalsin voimat ovat heikosti attraktiivisia eli puoleensavetäviä. Ne ovat kuitenkin olemassa kaikkien hiukkasten välillä, ja niiden kokonaisvaikutus voi olla suuri. Paulin repulsio vaikuttaa vain lyhyillä etäisyyksillä, mutta on hyvin voimakas. Sähköstaattinen voima vaikuttaa tilanteissa, joissa sekä kärjessä että näytteessä on varauksia. Vastaavasti magneettiset voimat vaikuttavat tilanteissa joissa kärki ja näyte ovat magneettisesti aktiivisia. Kemialliset voimat johtuvat kemiallisista vuorovaikutuksista kärjen ja näytteen atomien välillä. Kapillaarivoimat vaikuttavat mittauksissa joita ei tehdä tyhjiössä.
Mittausmoodit
AFM-laitetta voidaan operoida useassa eri mittausmoodissa. Nämä voidaan jakaa periaatteellisesti joko staattiseen ja dynaamiseen moodiin kärjen liikkeen luonteen perusteella tai kontakti- ja ei-kontaktimoodiin sen perustella kuinka lähellä näytettä kärki on.
Staattinen moodi
Staattisessa moodissa, jota kutsutaan myös kontaktimoodiksi, AFM-laitteen neulankärki on kontaktissa näytteen kanssa niin että kärjen ja näytteen välillä on voimakas repulsiivinen vuorovaikutus, johtuen Paulin repulsiosta. Kärkeä ikään kuin raahataan näytteen pintaa pitkin. Mittauksessa voidaan joko mitata kärjen poikkeaman amplitudi pitäen kärjen tasapainoetäisyyttä vakiona tai voidaan pitää poikkeamaa vakiona ja mitata, millä tasapainoetäisyydellä se pysyy vakiona näytteen eri kohdissa. Tässä tasapainoetäisyys on se etäisyys jolla kärki olisi pinnasta jos voimavuorovaikutusta ei olisi. Vakiopoikkeaman käyrä voidaan tulkita vakiovoimakäyräksi.
Dynaaminen moodi
Dynaamisessa moodissa AFM:n neulankärki pakotetaan värähtelemään näytteen suhteen. Kärjen liike voi olla joko amplitudimoduloitu (, AM), jolloin värähtelyn taajuus on vakio, ja mitataan värähtelyn amplitudin vaihtelua, tai taajuusmoduloitu (, FM), jolloin värähtelyn amplitudi on vakio, ja mitataan värähtelyn taajuuden vaihtelua. FM-moodia kutsutaan myös ei-kontaktimoodiksi, koska FM-moodissa neulankärki ei yleensä tule kosketusetäisyydelle näytteestä. Nimitys on kuitenkin osittain harjaanjohtava, koska myös FM-moodissa voi etäisyys joskus olla niin pieni että voima kärjen ja näytteen välillä on repulsiivinen. AM-moodia käytetään eniten mittauksissa jotka suoritetaan normaalilämpötilassa ja -ilmanpaineessa sekä nesteissä, ja FM-moodia käytetään yleensä tyhjiömittauksissa.
Korkearesoluutio-AFM
Atomiresoluution saavuttaminen yksittäisten molekyylien kuvauksessa on avannut paljon uusia mahdollisuuksia atomitason rakenteiden tutkimiseen ja uuden nanoteknologian kehitykseen. Kuitenkin AFM:llä kuvattavien rakenteiden täytyy olla kutakuinkin litteitä, mikä rajoittaa mahdollisia käyttökohteita. Esimerkiksi biologiset molekyylit ovat rakenteeltaan monesti vahvasti kolmiulotteisia, mikä tekee niiden kuvaamisesta AFM:lla haastavaa. Tätä ongelmaa on yritetty korjata koneoppimismenetelmiä käyttäen.
Matemaattinen mallinnus
Kun AFM:n neulankärjen (tip, t) ja näytteen (sample, s) välinen vuorovaikutusvoima aiheuttaa neulankärjen sijaintiin korkeussuunnassa poikkeaman z, vastustaa ulokepalkki tätä poikkeumaa vastakkaissuuntaisella palautusvoimalla. Näytteen ja kärjen välistä vuorovaikutusta voidaan mallintaa Hooken lailla:
jossa on kärjen ja näytteen välisen voimavuorovaikutuksen efektiivinen jousivakio, joka ei itse asiassa ole vakio vaan yleensä riippuu poikkeamasta z. Myös ulokepalkin kärkeen kohdistama palautusvoima on Hooken lain mukainen F(z) = -k z, jossa k on ulokepalkin jousivakio. Staattisessa moodissa poikkeama voidaan tulkita korkeuskäyränä. Jotta kärki olisi stabiili staattisessa moodissa, vaaditaan että aina. Muuten kärjen ja näytteen välinen voima voi ylittää palautusvoiman, jolloin kärki voi yhtäkkisesti hypätä kontaktiin näytteen kanssa lähestyttäessä näytettä. Dynaamisessa moodissa palautusvoima voidaan pitää suurempana säätämällä värähtelyn amplitudi A tarpeeksi suureksi. Suurin palauttava voima on -kA, joten stabiilius saavutetaan kun. Lisäksi amplitudin hallitsemiseen vaaditaan että
jossa \Delta E on yhdessä värähtelyjaksossa hävitetty kokonaisenergia, ja Q on ulokepalkin hyvyysluku. Hyvyysluku tässä mittaa sitä värähtelyn jaksossa menetettyä energiaa joka ei johdu vuorovaikutuksesta näytteen kanssa. Dynaamisessa moodissa tarvitaan siis suuri värähtelyn amplitudi tai jäykkä ulokepalkki.
AM-moodissa mitattava signaali on värähtelyn amplitudin vaihtelu. Amplitudi ei kuitenkaan muutu välittömästi, vaan aikaskaalalla joka riippuu ulokepalkin hyvyysluvusta Q ja sen ominaisvärähtelytaajuudesta f_0,
mikä sopii paremmin tyhjiömittaukseen.
FM-moodissa ulokepalkkiin kohdistetaan pakkovoima taajuudella f_0, ja mitataan taajuuden muutosta. Värähtelevää ulokepalkkia, joka kokee näytteen vuorovaikutuksen siihen kiinnitetyn neulankärjen kautta, voidaan mallintaa harmonisena värähtelijänä, jolla on efektiivinen jousivakio k^* ja efektiivinen massa m^*. Sen värähtelytaajuus on
Tilanteessa, jossa on vakio, värähtelyn koko liikeradalla, on. Jos oletetaan lisäksi, että vuorovaikutuksen aiheuttama häiriö ulokepalkin liikkeeseen on pieni, tarkemmin sanoen, että ja, missä m on ulokepalkin massa, niin taajuus on
Jos :ää ei oleteta vakioksi, saadaan taajuuden muutos sen sijaan Giessiblin kaavasta
Tämä kaava on samaa muotoa yksinkertaisemman kaavan kanssa sillä erolla, että vakio on paikattu sen painotetulla keskiarvolla värähtelyliikeradan yli.
jossa r on atomien välinen etäisyys ja \varepsilon ja ovat parametrejä jotka määrävät vuorovaikutuksen voimakkuuden ja etäisyysskaalan. Ensimmäinen termi kuvaa Paulin repulsiota, ja jälkimmäinen termi kuvaa van der Waals vaikutusta. Tässä van der Waals potentiaalin r^{-6}-muoto on fysikaalisesti oikea, mutta Paulin repulsiolle käytettävä r^{-12}-muoto on vain laskennallisesti hyväksi havaittu eikä ole johdettavissa mistään fysiikan teoriasta. Kun potentiaalienergian funktionaalinen muoto U tiedetään, on siitä helppo laskea voima korkeussuunnassa tai efektiivinen jousivakio.
Käyttämällä klassisia voimakenttiä on mahdollista simuloida AFM-kuvia. FM-moodin kuville tämä toimii niin, että lasketaan kärjen ja näytteen välinen voima värähtelyn liikeradan jokaisessa kohdassa, ja käytetään yllä olevaa Giessiblin kaavaa muuntamaan voima taajuuden muutokseksi \Delta f. Korkearesoluutio-AFM:ssä jossa käytetään kärkeen liitettyä hiukkasta, täytyy ottaa huomioon, että tämä hiukkanen voi taipua siihen kohdistavan voiman takia. Yleisesti käytetyssä mallissa hiukkanen on vuorovaikutuksessa kärjen kanssa jousivoiman kautta.
Hittimittari
Hittimittari oli suomalainen Yleisradion tuottama vuosina 1984–1988 valmistunut musiikkiohjelma. Ohjelma paikkaisi silloisen Suomen television musiikkitarjonnan aukkoja. Hittimittaria esitettiin Yle TV2:n ohjelmistossa.
Dáil Éireann
Dáil Éireann on Irlannin parlamentin eli Oireachtasin alahuone, jonka jäsenet valitaan viiden vuoden välein suhteellisella vaalitavalla ja siirtoäänimenetelmällä. Dáil Éireann on kokoontunut vuodesta 1922 lähtien Leinster Housessa Dublinissa.
Dáil Éireannin jäsenen virallinen iirinkielinen nimi on Teachta Dála, mikä tarkoittaa edustajaa Dáilissa. Jäseniä kutsutaan yleensä edustajiksi tai käytetään lyhennettä TD. Irlannin perustuslain mukaan 20 000–30 000 henkeä kohden on oltava vähintään yksi edustaja. Dáil Éireannissa on 160 edustajaa, jotka edustavat 39:ää vaalipiiriä. Jokaisesta vaalipiiristä valitaan kolme, neljä tai viisi edustajaa.
Hittimittari
Ohjelmaformaatti
Ohjelmaa markkinoitiin "koko perheen viihteenä", ja ohjaaja Jouko Konttisen mukaan sarjaa tehtiin kaikille populaarimusiikin ystäville. Ohjelman kautta tuli tunnetuksi myös ulkomaalaisia musiikkivideoita, joita ei ollut mahdollista aikaisemmin nähdä niillä television katsojiilla, joilla ei ollut vastaanotinta sateliittikanavia varten.
Esitysajat
Ensimmäisellä tuotantokaudella ohjelmaa esitettiin lauantai-iltaisin kahdesti kuussa, vuorotellen suomeksi tai vierailla kielillä esitetyillä musiikkiesityksillä. Ensimmäisen tuotantokauden ensimmäinen ohjelma esitettiin 15. syyskuuta 1984, ja viimeinen 28. maaliskuuta 1985. Ohjaaja Jouko Konttisen mukaan Hittimittariin olisi tehty vielä ohjelma huhtikuulle 1985, mutta tämä ei toteutunut Yleisradion viihdetoimituksen taloudellisesta tilanteesta johtuen.
Toisella tuotantokaudella syyskuussa 1985 ohjelma siirtyi esitettäväksi torstai-iltaan, jolloin se esitettiin kahdessa osassa. Ohjelman ensimmäisessä osassa esitettiin uudet musiikkiesitykset, jonka jälkeen ohjelman välissä esitettiin Yleisradion Tv-uutiset. Uutisten jälkeen esitettiin ohjelman toinen osio, jossa raatilaiset äänestivät ohjelman ensimmäisessä osiossa esitetyt kappaleet. Ulkomaalaiset ja suomenkieliset esitykset kilpailivat samassa ohjelmassa mutta omissa sarjoissaan.
Kolmannella tuotantokaudella syksyllä 1986 ohjelma lyhentyi 45 minuutin mittaiseksi ohjelmaksi, ja sitä esitettiin kahdesti kuussa keskiviikkoisin. Tällöin suomalaiset ja ulkomaalaiset musiikkiesitykset sijoitettiin jälleen omiin sarjoihinsa.
Syksyllä 1987 ohjelma-aika lyheni 30 minuuttiin, ja samassa ohjelmassa kilpailivat suomalaiset ja ulkomaalaiset videot. Keväällä 1988 ne erotettiin jälleen omiin sarjoihinsa.
Hittimittarin jaksot alkuperäisessä muodossaan ovat olleet osana suoratoistopalvelu Yle Areenan valikoimaa vuodesta 2015 lähtien. Ohjelman joitakin jaksoja on esitetty uusintana televisiossa Ylen ohjelmistossa 2000-luvun alkupuoliskolla. Kokonaisuudessaan sarja esitettiin uusintana televisiossa vuonna 2021 Yle TV2-kanavalla.
Suomalaiset musiikkiesitykset
Ohjelman ensiesityksen aikaan suomalaisten artistien tekemät musiikkivideot eivät olleet vielä kovasti yleistyneet, niin videot ohjelmaan tehtiin ohjelmaan itse. Nämä esitykset kuvattiin TV2:n studiotilojen lavasteissa. Musiikkivideoiden tekoa varten esimerkiksi jouduttiin vuokraamaan valokalustoa Yleisradion ulkopuolelta.
Erikoisohjelmat
Normaalien jaksojen lisäksi Hittimittarista tehtiin erikoislähetyksiä, kuten esimerkiksi 20. toukokuuta 1987 esitetty "Hittimittari Special: Rock-talvi 86-87". Viimeinen Hittimittarin jakso oli nimeltään "Jäähyväiset Hittimittarille, Hittimittari-special", ja se esitettiin 18. toukokuuta 1988. Ohjelma sisälsi parhaita videoita vuosien varrelta.
Juontajat
pienoiskuva|Timo T.A. Mikkonen juonsi Hittimittaria sen ensimmäisellä tuotantokaudella. Hänen juontotyylinsä sai palautetta katsojilta puolin ja toisin. Kuvakaappaus Hittimittarin ensimmäisestä ohjelmasta, joka ensiesitettiin 15. syyskuuta 1984. Ohjelman ensimmäisen tuotantokauden juontajana oli Timo T. A. Mikkonen. Mikkosen juontotyyliä kuvailtiin lehdistössä "arvokkaaksi". Mikkosen ollessa itse musiikkialan ammattilainen, hän ei empinyt tuoda juonnoissaan esille mielipiteitään mitkä olivat hänen suosikkikappaleitaan. Ohjelman ensiesityksen aikaan Mikkonen sai palautetta juontotyylistään. Kritiikissä muun muassa arvosteltiin Mikkosta "itseriittoisena viisastelijana". Myönteisissä arvioissa Mikkosen juontotyyliä kehuttiin selkeäksi, ja hyvin artikuloiduksi. Lisäksi Mikkosen tietopohja musiikista sai kiitosta.
Ohjelman uudeksi juontajaksi toisesta tuotantokaudesta lähtien vaihtui Mikko Alatalo. Alatalo oli aiemmin jo juontanut Yleisradion musiikkiohjelmia, kuten Iltatähteä. Hänen juontotyyliään kuvailtiin astetta räväkämmäksi kuin ohjelman aikaisemman juontajan Timo T. A. Mikkosen. Alatalo toi ohjelmaan myös huumoria, eikä myöskään vältellyt itseironiaa. Alatalon käyttämä vaatetus oli ajanmukaisen värikästä. Alatalon tavaramerkkinä kuuluneet värikkäät silmälasit kuuluivat myös osana hänen tyyliään.
Lassi
Lassi tarkoittaa seuraavia:
Liselott Linsenhoff
MM-tasolla Linsenhoff voitti kerran (1974) ja oli kolmasti toinen. Linsenhoffin tytär Ann-Kathrin Linsenhoff on myös menestynyt kouluratsastajana.
Heraian kisat
Heraian kisat olivat antiikin Kreikassa Olympian pyhäkköalueella järjestetyt naisten urheilukilpailut. Heraian kisat järjestettiin neljän vuoden välein samassa yhteydessä kun jumalatar Heran kuvapatsaalle puettiin uusi peplos Heran temppelissä.
Heraian kisoista tiedetään vain vähän. 100-luvulla jaa. kirjoittaneen kreikkalaisen matkakirjailija Pausaniaan mukaan kilpailun järjestäjäkomitean muodosti 16 naista Eliin kaupungista. Kilpailuun kuului naimattomien naisten juoksukilpailuja Heran temppelin viereisellä stadionilla, jonka rata oli lyhyempi kuin miesten vastaavissa kilpailuissa eli Olympian kisoissa käytetty. Naiset kilpailivat kolmessa ikäryhmässä, ja voittajat saivat palkinnokseen oliiviseppeleen ja itseään kuvaavan taulun temppeliin. Kilpailijat juoksivat hiukset vapaina khiton yllään. Ei tiedetä, oliko katsomossa myös miehiä.
Macao
Macao, virallisesti Macaon Kiinan kansantasavallan erityishallintoalue, on Guangdongin maakunnan ympäröimä alue Etelä-Kiinassa. Macao on Hongkongin tavoin Kiinan erityishallintoalue periaatteella ”yksi maa, kaksi järjestelmää” eli autonominen alue, jonka puolustuksesta ja ulkopolitiikasta vastaa Kiinan kansantasavalta.
Maantiede ja ilmasto
Macaossa vallitsee trooppinen monsuuni-ilmasto. Sadekausi kestää huhtikuusta syyskuuhun. Kesät ovat kuumia ja kosteita. Talvet taas viileämpiä, kuivempia ja näin siedettävämpiä.
Aluejako
Macao on jaettu seitsemään freguesiaan (’seurakunta, pitäjä’; ) sekä neljään alueeseen, joilla ei kuitenkaan ole mitään hallinnollista merkitystä. Neljästä alueesta kaksi on täyttömaata, yksi on Hongkong–Zhuhai–Macao-siltaa varten rakennettu saari ja yksi on Macaon yliopiston manner-Kiinalta vuokratulle maalle rakennettu kampus.
Historia
thumb|vasen|Macaota piirroksessa vuodelta 1854. Taustalla [[Pyhän Paavalin kirkon rauniot.]] Ensimmäiset viittaukset nykyisen Macaon alueeseen ovat historiallisista lähteistä vasta Song-dynastian kaudelta (960–1126) ja alueelle alkoi muodostua kiinalaisväestöä vasta eteläisen Song-dynastian kukistuttua. 1300-luvulla alueelle muutti hokloja ja myöhemmin muuta väestöä pohjoisesta. Ming-dynastian kaudella 1500-luvun alkupuolella ja ennen portugalilaisten saapumista alueella oli pari temppeliä ja kolme pientä kylää. Tuolloin Macaon niemimaan pohjoisosaa kutsuttiin nimellä Wangxia ja eteläistä Haojing, sekä myöhemmin Aomen. Paikalla pysähtyivät joskus Kantoniin matkalla olleet laivat.
Portugalilaiset purjehtijat saapuivat 1550-luvun alussa ensimmäisinä länsimaalaisina Kiinan rannikolle. He rakensivat nykyisen Macaon kohdalle hökkeleitä väittäen, että heidän oli rantauduttava lastin kuivattamiseksi. Vuonna 1557 portugalilaiset rakensivat paikalle pysyviä rakennuksia, ja niin ensimmäinen länsimainen siirtokunta Kiinassa oli saanut alkunsa. Täytä varmuutta siitä, miksi kiinalaiset sallivat siirtokunnan perustamisen ei ole. Pientä aluetta pidettiin ehkä muuten merkityksettömänä ja portugalilaisten kanssa haluttiin käydä kauppaa ja heiltä toivottiin apua paikallisia merirosvoja vastaan. Portugalilaiset antoivat alun perin siirtokunnalleen nimen Provacão do Nome de Deos na China eli vapaasti käännettynä ”siirtokunta Kiinassa Jumalan nimeen”. Sittemmin nimeksi vakiintui Macao, jonka alkuperästä on kaksi teoriaa. Toisen mukaan se viittaa Macaolla sijainneeseen temppeliin nimeltä Ma Kwok ja toisen kantoninkiinalaiseen termiin Ama-ngao, joka tarkoittaa Ma-jumalattaren lahtea.
Macaosta tuli tärkeä portugalilaisten kauppiaiden tukikohta Itä-Aasiassa. Kauppiaiden ohella sitä pitivät tukikohtanaan jesuiitat. Siirtokunta toimi Portugalin Intiassa sijainneen Goan siirtokunnan viranomaisten alaisuudessa. Muut eurooppalaiset siirtomaavallat kilpailivat alueella kaupasta Portugalin kanssa. Hollannin Itä-Intian kauppakomppania hyökkäsikin useasti Macaoon, mutta Portugali säilytti asemansa alueella. Macaon arvoa kaupan keskuksena nostatti entisestään ulkomaalaisten karkottaminen Japanista vuonna 1635. Se alkoi menettää asemaansa, kun Kiina avasi omia satamiaan ulkomaankaupalle ensimmäisen oopiumisodan seurauksena vuonna 1842. Suuri osa kaupasta siirtyi tällöin muihin kaupunkeihin, kuten Hongkongiin ja Shanghaihin. Vuonna 1845 Macaon silloinen kuvernööri João Ferreira do Amaral lakkautti Portugalin pitkään Kiinalle vuokrana Macaosta maksaman 500 hopeataelin maksamisen ja karkotti kiinalaiset tullivirkailijat siirtokunnasta. Vuonna 1887 Kiinan ja Portugalin välillä solmittiin sopimus, jolla Kiina tunnusti Portugalin suvereniteetin Macaolla. Ennen sopimusta alue oli virallisesti Kiinan ja Portugalin yhteishallintoalue ja sen jälkeen siitä tuli Portugalin siirtomaa.
Portugalin neilikkavallankumouksen jälkeen vuonna 1974 maassa nousivat valtaan sosialistit, jotka olivat valmiita palauttamaan alueen Kiinalle. Kulttuurivallankumouksen pyörteissä oleva Kiina ei kuitenkaan ollut valmis liitokseen, jonka pelättiin johtavan epäjärjestykseen ja uhkaavan näin lopullista tavoitetta liittää myös Hongkong ja Taiwan Kiinaan. Kiina pyysikin Portugalia pitämään yllä vallinnutta tilannetta. Macaolla toteutettiin joitakin poliittisia uudistuksia, kuten kuvernöörin neuvoa-antavan komitean muodostaminen ja vaaliuudistus, jonka myötä paikalliset pääsivät ensi kertaa äänestämään lakia säätävän kokouksen jäsenistä. Uudistusten myötä kommunistien kannattajat saivat entistä enemmän valtaa, mikä teki myös myöhemmän vallan siirron sujuvammaksi.
Vallanvaihdos päätettiin toteuttaa vuonna 1999. 20. joulukuuta Macaosta tuli Hongkongin ohella toinen Kiinan kahdesta erityishallintoalueesta. Yksi maa, kaksi järjestelmää -politiikka mahdollisti kapitalismin harjoittamisen ja takasi alueille huomattavan sisäpoliittisen autonomian. Huomattava muutos oli myös vuonna 2002 toteutettu uhkapelaamisen vapauttaminen. Aiemmin alaa oli hallinnut hongkongilaisen liikemiehen Stanley Hon hallinnoima Sociedade de Turismo e Diversões de Macau, mutta nyt alalle pääsivät myös muut yrittäjät. Kiina löyhensi vuonna 2003 myös Kiinasta matkaavien turistien säännöksiä, mikä toi suuria investointeja ja turisteja Macaolle. Taloudellinen kasvu on taas johtanut lisääntyneeseen siirtolaisuuteen. Uudistusten vaatiminen on Macaolla ollut sen naapuria Hongkongia vähäisempää. Kuitenkin esimerkiksi vuonna 2014 aktivistit järjestivät epävirallisen mielipidemittauksen demokratian lisäämisestä. Turvallisuusjoukot häiritsivät äänestystä, mutta noin 89 % yhteensä 9 000 äänestäjästä äänesti yleisen äänioikeuden puolesta.
Hallinto
Macao on Hongkongin tavoin Kiinan erityishallintoalue periaatteella ”yksi maa, kaksi järjestelmää” eli autonominen alue, jonka turvallisuus- ja ulkopolitiikasta vastaa Kiinan kansantasavalta.