cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tukholman olympiastadion
thumb|250px|Tukholman Olympiastadion jalkapallo-ottelun [[Djurgårdens IF–IFK Göteborg aikana vuoden 2006 huhtikuussa.]] Tukholman olympiastadion, joka yleensä tunnetaan nimellä Tukholman stadion, sijaitsee Tukholmassa Östermalmin kaupunginosassa lähellä kaupungin ydinkeskustaa. Stadionin suunnitteli arkkitehti Torben Grut. Stadion rakennettiin vuosina 1910–1912 ja se valmistui vuoden 1912 kesäolympialaisten päästadioniksi.
Olympialaisten jälkeen stadion on isännöinyt lukemattomia urheilutapahtumia, kuten yleisurheilua, jalkapalloa ja jääpalloa. Olympialaiset palasivat Tukholmaan 1956, joskin aika pienimuotoisesti, kun stadion isännöi Melbournen olympiakisojen ratsastuskilpailuja. Ratsastuskilpailuja ei voitu suorittaa varsinaisella kisapaikalla, koska Australiassa suhtauduttiin nihkeästi hevosten kuljettamiseen maahan.
Stadion rakennettiin alun perin 20 000 katsojalle, mutta vuoden 1958 yleisurheilun EM-kisoja varten katsomoa laajennettiin 27 000 -paikkaiseksi. Urheilutapahtumien lisäksi stadion on toiminut lukuisten suurten konserttien pitopaikkana. Stadionin kapasiteetti on 14 500 ja konserteissa lähes 35 000. Stadionin yleisöennätys urheilutapahtumassa saavutettiin jääpallon loppuottelussa vuonna 1959, jolloin paikalla oli 28 848 maksanutta katselijaa.
Tukholman stadionilla on tehty enemmän yleisurheilun maailmanennätyksiä kuin millään muulla areenalla, kaikkiaan 83.
Tukholman olympiastadionin arkkitehtuuri yhdistelee piirteitä antiikin urheilustadioneista ja Ruotsin keskiaikaisista kaupunginmuureista. Stadionin ympärysmuuri ja sakaraharjainen kellotorni on rakennettu tummasta, käsinmuuratusta Helsingborgin tiilestä. Stadionille lisättiin 1930-luvulla urheilevia ihmishahmoja esittäviä patsaita.
Aiheesta muualla
59.34535°N, 18.07904°W
Pelon ilmapiiri
Pelon ilmapiiri (Domestic Disturbance) on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen jännityselokuva. Elokuvan ohjasi Harold Becker, ja sen pääosissa esiintyvät John Travolta ja Vince Vaughn.
Juoni
Elokuva kertoo Frank Morrisonista, joka on eronnut vaimostaan, ja vaimo on hankkinut jo uuden rikkaan miehen, Rickin. Frankin poika Danny epäilee Rickiä eikä viihdy hänen seurassaan. Danny näkee kuinka Rick tappaa miehen. Mutta kukaan ei usko Dannyn tarinoita paitsi Frank, joka alkaa itsekin tutkia Rickin taustoja ja löytää jotain synkkää miehen menneisyydestä.
Tuotto
Elokuvan budjetti oli 75 miljoonaa dollaria, mutta se tuotti kansainvälisesti vain 54 miljoonaa dollaria, joista Pohjois-Amerikassa 45 miljoonaa.
Doksologia
Doksologia tai doksologi (kreikasta, ’ylistys’) on ylistyslauselma, jossa kiitetään Jumalaa. Usein se on trinitaarisesti muotoiltu. Pääsääntöisesti doksologioita käytetään rukousten lopussa, mutta ne voivat olla myös itsenäisiä rukouksia. Läntisessä jumalanpalvelusperinteessä keskeisiä doksologioita ovat eukaristisen rukouksen lopussa oleva päätösdoksologia, ns. suuri kunnia ja sitä seuraava Laudamus-hymni, pieni kunnia sekä kollehtarukouksen päättävä doksologia. Myös Herran rukouksen päättävä loppulause on doksologia.
Esimerkkejä eri doksologioista
Messun eukaristisen rukouksen loppudoksologia:
Maan tapa
Maan tapa on toissijainen oikeuslähde, jota sovelletaan silloin kun ensisijaista oikeuslähdettä eli kirjoitettua lainsäädäntöä ei ole käytettävissä. Jatkuvasti käytössä oleva ja vakiintunut maan tapa saattaa muodostua tapaoikeudeksi ja se saatetaan omaksua oikeudellisten ratkaisujen perustaksi. Maan tavan tulee olla kauan noudatettu ja yleisesti velvoittavaksi koettu käytäntö, joka koetaan asianosaisia kohtaan kohtuulliseksi. Vaikka jokin toiminta olisi yhteiskunnassa yleinen käytäntö, ei se kuitenkaan muutu sallituksi, jos se on lainsäädännöllä kielletty.
Prosessioikeudessa maan tavan käyttö oikeuslähteenä on kehittynyt erityisesti tuomioistuinkäytännön perusteella. Olaus Petrin tuomarinohjeiden mukaan maan tapaa oli pidettävä lakina, jos se ei ollut kohtuuton. Vuoden 1734 lain oikeudenkäymiskaaren 1 luvun 11 pykälä antaa maan tavan tuomitsemisohjeeksi, jos se ei ole kohtuuton ja jos säädettyä lakia ei ole. Ruotsalainen 1700-luvun oikeuslähdeoppi piti tapaoikeutta vähäarvoisena ja asetti tiukat ehdot maan tavan käytölle. Sitä oli pitänyt noudattaa pitkän ajan, sille vaadittiin lainsäätäjän hiljainen hyväksyntä, eikä se saanut olla lain tai luonnonoikeuden vastainen. Oikeuskirjallisuudessa tapaoikeuden katsottiin kuitenkin voivan muuttaa kirjoitettua lakia.
Yleiskielessä maan tapa tarkoittaa usein laajasti hyväksyttyä menettelytapaa, joka kuitenkin on lain tai moraalin kannalta arveluttava.
Seabiscuit – amerikkalainen legenda
Seabiscuit – amerikkalainen legenda (Seabiscuit) on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut Gary Rossin käsikirjoittama ja ohjaama elokuva, joka perustuu Laura Hillenbrandin kirjaan 1930–1940-lukujen tunnetusta Seabiscuit-nimisestä kilpahevosesta.
Viipurin ilmapuolustusaluekeskus
Viipurin ilmapuolustusaluekeskus oli talvisotaa ennen perustettu ilmapuolustusaluekeskus, jolla oli useita ilmavartioasemia. Viipurin ilmapuolustusaluekeskuksen alueelle osoitettiin 55.Rask.Kiint.It.Ptri, 56.Rask.Kiint.It.Ptri, 52.It.KKK, 52.Vh.Ptri ja 1.Vh.J.
Seabiscuit – amerikkalainen legenda
Elokuva oli ehdolla seitsemän Oscar-palkinnon saajaksi, muun muassa vuoden parhaaksi elokuvaksi. American Film Institute valitsi sen vuonna 2006 listalleen sadasta kaikkien aikojen innostavimmasta yhdysvaltalaiselokuvasta.
Robert Napier
thumb|Napierin ratsastajapatsas Lontoon [[Kensingtonissa.]] Robert Cornelius Napier, paroni Napier of Magdala (6. joulukuuta 1810 Colombo, Brittiläinen Ceylon – 14. tammikuuta 1890 Lontoo)  oli brittiläinen sotamarsalkka. Hän loi pääosan urastaan Brittiläisessä Intiassa ja osallistui useisiin siirtomaasotiin.
Robert Napierin isä oli Brittiläisessä Ceylonissa tykistöupseerina palvellut majuri Charles Fredrick Napier. Robert Napier kävi Itä-Intian kauppakomppanian sotilaskoulun Addiscombessa ja valmistui insinööriupseeriksi. Hän aloitti sotilasuransa vuonna 1826 Bengalissa, mutta siirtyi kaksi vuotta myöhemmin Kalkuttaan. Vuodesta 1831 hän johti Jumnajoen itäisen kastelukanavan rakennustöitä. Napier täydensi insinööriopintojaan Euroopassa 1836–1839. Palattuaan Intiaan hän oli perustamassa brittiläisen siirtokuntaa Darjeelingiin 1839–1842 sekä sotilasasemaa Ambalaan 1842. Ensimmäisessä sikhisodassa 1845–1846 Napier palveli Sutlejin armeijan insinöörikunnan johdossa. Hän osallistui Mudkin, Sobraonin sekä Firoz Shahin taisteluihin, ja valtasi 1846 Kangran linnakkeen. Sodan jälkeen hän toimi Lahoreen nimitetyn brittiläisen edustajan teknisenä neuvonantajana. Toisessa sikhisodassa 1848–1849 Napier johti Multanin piiritystä ja osallistui Gujaratin taisteluun sekä sodan viimeiseen operaatioon Attockissa. Tämän sodan jälkeen hän toimi kaksi vuotta yleisiä töitä johtaneena insinöörinä Punjabissa.
Napier osallistui 1852 Hazaran ja 1853 Peshawarin sotaretkiin. Sepoykapinan aikana vuonna 1857 hän oli everstiluutnanttina ja pääinsinöörinä James Outramin komentamassa armeijassa, joka lähetettiin vapauttamaan Lucknowia piirityksestä. Napier haavoittui kaupungin toisessa vapautusyrityksessä. Maaliskuussa 1858 hän liittyi prikaatinkenraalina Hugh Rosen armeijaan. Napier voitti kapinallisen Tantia Topin joukot Jaora Alipurin taistelussa ja kukisti Firoz Shahin joulukuussa 1858. Kapina päättyi lopullisesti, kun hän pakotti Tantia Topin antautumaan tammikuussa 1859. Napier palkittiin tekemällä hänestä Bathin ritarikunnan komentaja (Knight Commander).
Toisen oopiumisodan aikana vuonna 1860 Napier johti divisioonaa kenraali Hope Grantin alaisuudessa tämän hyökätessä Kiinaan. Napierin joukot lamauttivat Pei Ho -joen pohjoispuolella sijainneet kiinalaisten linnakkeet ja etenivät Pekingiin, mikä johti Kiinan antautumiseen. Seuraavana vuonna Napier ylennettiin kenraalimajuriksi ja hän toimi 1861–1865 Intian varakuninkaan neuvoston sotaministerinä. Marraskuun lopussa 1863 hän oli itse 12 päivän ajan vt. varakuninkaana ja kenraalikuvernöörinä. Hänet nimitettiin 1865 Bombayn armeijan komentajaksi ja ylennettiin 1867 kenraaliluutnantiksi. Vuonna 1868 Napier johti brittien hyökkäystä Etiopiaan ja löi keisari Teodoros II:n joukot Magdalan taistelussa huhtikuussa 1868. Palkintona tästä hän sai samana vuonna paronin arvon nimellä Napier of Magdala sekä 2 000 punnan vuosittaisen eläkkeen, ja seuraavana vuonna Royal Societyn jäsenyyden. Hän toimi vielä 1870–1876 Intian joukkojen ylipäällikkönä, 1876–1883 Gibraltarin kuvernöörinä sekä vuodesta 1887 kuolemaansa asti Lontoon Towerin linnanvoutina. Napierista kaavailtiin myös ylipäällikköä vuonna 1878, kun sota uhkasi puhjeta Britannian ja Venäjän välille Turkin sodan seurauksena. Hänet ylennettiin 1883 sotamarsalkaksi.
AVS-36
pienoiskuva|AVS-36 AVS-36 (, Avtomatitseskaja Vintovka Simonova obraztsa 1936 goda, Suomen armeijan nimike sotasaaliskivääreille ”7,62 aut. kiv/36”) on Sergei Simonovin 1930-luvulla Neuvostoliitossa suunnittelema kerta- ja sarjatulta ampuva automaattikivääri, joka oli käytössä toisessa maailmansodassa ja erityisesti talvisodassa.
Kiväärin prototyyppi valmistui vuonna 1931, sen valmistus alkoi vuonna 1934 ja varsinainen sarjatuotanto tapahtui vuosina 1937–1940. Kaikkiaan kivääriä valmistettiin Ishevskin asetehtaalla noin 65 800 kappaletta; pieni määrä aseita valmistettiin PE-mallisella kiikaritähtäimellä varustettuna tarkka-ampujakäyttöön.
Lasten seksuaalisuus
Lasten ja nuorten seksuaalisuus on hyvin ristiriitainen ja kiistelty aihe länsimaisessa seksuaalikulttuurissa. Vanhemmat pelkäävät aikuisten hyväksikäyttävän lapsia seksuaalisesti, minkä lisäksi lasten ja nuorten keskinäistä seksuaalista kanssakäymistä pidetään sopimattomana. Tutkijat ovat yhtä mieltä, että asiasta ei tiedetä tarpeeksi eikä voida sanoa edes, mikä on kulttuurisesti normaalia. Lasten seksuaalisuuteen liittyvien tabujen sekä moraalisten ja jopa laillisten ongelmien vuoksi asiaa ei ole juuri tutkittu. Tutkintaa vaikeuttaa myös tieteellisesti ansiokkaiden tutkimusten saama kärkevä poliittinen ja kulttuurinen arvostelu, jos tulokset ovat omiaan purkamaan aiheeseen liittyviä voimakkaita tabuja ja uskomuksia.
Aihepiirin varhaisimpiin tutkijoihin kuului Sigmund Freud, joka julkaisi vuonna 1905 kirjan Kolme seksuaaliteoreettista tutkielmaa — tutkielmista toinen käsitteli lapsen sukupuolisuutta. Luotettavaa empiiristä tutkimustietoa asiasta ei ole sitten Alfred Kinseyn tutkimusten, jotka antoivat aiheesta runsaasti uutta tietoa.
Tutkijat pitävät yleisiä tutkimuksia usein heikkolaatuisina, koska tutkittujen lasten seksuaalinen käyttäytyminen saattaa vaihdella kulttuurin ja kasvatusyhteisön mukaan, ja lisäksi erot kehityksessä ja seksuaaliset taipumukset sinänsä saattoivat vaihdella suurestikin tutkittujen ryhmien sisällä. Useissa tutkimuksissa keskityttiin aikuisiin, jotka yrittivät muistella lapsuuttaan. Tosiasiassa tutkimukset siis saattavat kuvata hyvinkin tarkasti erilaisia käyttäytymismalleja ja seksuaalisuuden ilmenemisen muotoja, mutta esiintymistiheydestä on lähes mahdoton saada luotettavaa kuvaa.
Havaintoja
Empiiristä tietoa lasten seksuaalisuudesta kerätään harvoin suorilla lasten haastatteluilla, koska asia on tabu. Sen sijaan tutkimuksia suoritetaan usein tarkkailemalla kolmannen osapuolen näkökulmasta ja retrospektiivisillä kertomuksilla. Lisäksi lasten seksuaalisuuden tutkimus lähes lakkasi 1980- ja 1990-luvulla pedofiliatapausten yleistymisen myötä.
Lasten seksuaalisuus riippuu siten tarkkailijan havainnoista ja tulkinnasta. Havaintoihin vaikuttaa suuresti myös kulttuurillinen käsitys aseksuaalisesta lapsesta, jonka takia lasten seksuaalisuutta ei oteta huomioon tai se väärinkäsitetään tavalliseksi lasten leikiksi. Pienen lapsen masturbointi tulkitaan helposti jonkinlaiseksi liikehäiriöksi, jota pyritään sitten turhilla tutkimuksilla diagnosoimaan. Tutkimus painottuu siis siihen, miltä lasten seksuaalisuus vaikuttaa, eikä niinkään siihen, mitä se on. Myöskään minkäänlaista tilastollista mittapuuta lasten käytökselle ei tunneta, jos sellainen edes on olemassa (esimerkki: homoseksuaalisuus).
Seksuaalisuus varhaisessa lapsuudessa
Seksologia on samaa mieltä siitä, että ihminen kaipaa seksuaalisten tarpeidensa tyydyttymistä syntymästä vanhuuteen asti. Miespuolisilla sikiöillä on tiedetty olevan erektioita ja naispuolisilla orgasmeja.
Alfred Kinseyn 1950-luvulla suorittamien tutkimusten mukaan lapset kykenevät saamaan orgasmeja viiden kuukauden ikäisestä ylöspäin. Tutkituista kolmevuotiaista lapsista tytöt masturboivat poikia useammin, luultavasti kehittyneempien motoristen taitojen takia. Vaginan kostumista tapahtui aivan kuten aikuisillakin naisilla. Pojat kykenivät kokemaan vain ns. kuivia orgasmeja siihen asti, kunnes esimurrosiässä heidän siementuotantonsa alkaa. Lasten ja aikuisten orgasmeissa ei ole havaittu laadullisia eroja.
Lapset tiedostavat sukupuolensa 1–2-vuotiaana. Sukupuolisuuden havaitseminen ilmenee sukupuolelle tavanomaisissa leikeissä. Lapset myös havaitsevat poikien ja tyttöjen sukupuolielinten erot. 3–6-vuotiaasta lähtien lapsi kykenee saamaan mielihyvää koskettelemalla sukuelimiään.
Määrällisesti lapset ja nuoret tuntuvat olevan kykenevämpiä kuin aikuiset. Pojat kykenevät moninkertaisiin orgasmeihin. Sukuelinten koskettelu ei ole ainoa tapa, jolla lapset voivat saavuttaa orgasmin: myös reisien jännittäminen ja puristelu ja rytmikäs liikuttaminen saattaa riittää. Kinsey kuvailee kolmevuotiaalla tytöllä havaittua käytöstä: "'Maatessaan mahallaan polvet ylhäällä, tyttö aloitti lantion rytmikkään liikuttelun. Hän työnteli lantiollaan noin sekunnin välein jalkojen pysyessä paikoillaan. Eteenpäintyönnöt olivat sulavia ja rytmikkäitä tauoten vain siksi aikaa, kun tyttö korjasi lantion alla olevaa nukkea parempaan asentoon sukupuolielimiään vasten. Takaisinvedot olivat haparoivia ja pakonomaisia. Työntöjä oli 44 sarjassa, lyhyt tauko, 87 työntöä, tauko ja lopuksi 10 työntöä, minkä jälkeen liike lakkasi. Ennen orgasmia tytön hengitys kävi raskaammaksi. Kyseisinä hetkinä hän keskittyi niin intensiivisesti, ettei huomannut mitään muuta. Silmät olivat lasittuneet tiettyyn pisteeseen. Orgasmia seurasi selkeä rentoutuminen. Toinen sarja alkoi kaksi minuuttia myöhemmin, johon kuului 48, 18 ja 57 työntöä jälleen lyhyillä tauoilla. Jännityksen tiivistyessä tyttö päästi huokauksia, mutta liikkeen lakattua keho rentoutui ja tyttö lakkasi kokonaan liikkumasta.'"
Ilmiötä kutsutaan myös nimellä unnuttaminen.
Vertaisryhmät
Heti kun lasten sosiaalinen kanssakäyminen alkaa yleistyä, seksuaalinen tyydytys leviää vertaisryhmään (samanikäisiin). Lastenvälinen seksuaalinen kanssakäyminen on yleistä päiväkodeissa. Motivaationa on useimmiten seksuaalinen tyydytys toisten kehon tutkimisen jäädessä usein vähemmälle. Lapset usein menettävät mielenkiintonsa "leikkiin" tyydytettyään itsensä. Noin puolessa havaituista tapauksista kanssakäymisen kumppani oli samaa sukupuolta.
Viiden–seitsemän vuoden iässä seksuaalinen kanssakäyminen väheni. On epäselvää, aiheutuiko tämä samaan aikaan kehittyvien häpeäntunteiden lisääntymisen myötä vai jatkoivatko lapset vain toimintaansa salassa.
Seksuaaliset fantasiat
Eräs aikuinen kertoi: "'Kun olin seitsemän tai kahdeksan vanha, en tiennyt muuta erektioista, kuin että niitä ilmestyi ajatellessani sitä yhtä kivaa tyttöä. Myös sängyssä kääntyminen oli erektioiden aikana vaikeaa. En tajunnut kiihottumisen tarkoitusta, mutta olin kuitenkin kiihottunut.'"
Tutkijat uskovat, että seksuaaliset mieltymykset ja niiden mukana seksuaalisten fantasioiden luonne määräytyy jo hyvin nuorena ja vakioituu kehityksen myötä. Tietyt homoseksuaalit ovat kertoneet jo nuorena havainneensa mielenkiintonsa tiettyyn sukupuoleen. Myös seksuaalifantasiat ovat määräytyneet sen mukaan. Homoseksuaaliset poikalapset olivat seksuaalisessa kanssakäymisessä toisten poikalasten kanssa useammin kuin heteroseksuaaliset tyttölapset.
Seksuaaliset toiminnot
Seksuaaliset aktiviteetit vaihtelivat suuresti. Ne sisälsivät seksuaalisluonteisia halauksia, suutelua, sukupuolielinten tutkimista ja yksi- tai molemminpuolista itsetyydytystä. Jopa yhdyntää tai ainakin yrityksiä havaittiin, tosin lapsilla ei kovin paljon. Saksassa raportoitiin vuonna 2002 kaksikymmentä tunnettua tapausta 10-vuotiaan tytön abortista.
Lasten seksuaalisten kumppanien valinta oli huomionarvoista. Suurin osa valinnoista oli satunnaisia. Kumppanit valittiin halukkuuden ja saatavuuden perusteella, eikä aikaisempaan läheisyyteen kiinnitetty huomiota. Lasten seksuaalisuus ei kuitenkaan ole täysin satunnaista, vaan osa on myös syviä ja rakastavia suhteita.
Seksuaalinen kehitys
Lasten aikaisia seksuaalisia aktiviteetteja pidetään tärkeänä pohjana myöhemmälle kehitykselle. Alle 18-kuukautisten vauvojen leikkiminen sukupuolielimillään on luotettava osoitus siitä, että vauva saa tarpeeksi fyysistä ja emotionaalista huomiota. Useat tutkimukset osoittivat, että jos vauva ei saanut tarpeeksi huomiota, myöskään sukupuolielimillä leikkimistä ei tapahtunut. Kaikki muut vauvat koskettelivat itseään.
Lapsuudessa osoitetun intensiivisen fyysisen huomion puutteen ja myöhemmin aikuisuudessa esiintyvän väkivaltaisen käytöksen suhde on selkeä. James W. Prescott osoitti 400 alkukantaisen ihmisen tutkimuksessa, että lapset, joilta kiellettiin fyysiset huomionosoitukset tai kasvatettiin seksuaalisesti suvaitsemattomassa ympäristössä, osoittivat väkivaltaista käyttäytymistä myöhemmin. Kyseinen käytös oli harvinaista toisessa ryhmässä. Myös länsimaissa tehdyt tutkimukset osoittavat, että suuri osa väkivaltaisista rikollisista tai seksuaalimurhaajista kasvoi seksuaalisesti tukahdutetussa ympäristössä.
Ruotsalaistutkimuksessa 7,1 % pojista ja 1,4 % tytöistä ilmoitti olleensa yhdynnässä ennen 13. ikävuotta.
Seksuaalisesti hyväksikäytetyt lapset kärsivät läpi elämänsä hyväksikäytön seurauksista ja usein jo lapsuusiässä on havaittavissa voimakasta oireilua. Toisaalta lapset saattavat vaikuttaa seksuaalisesti hyväksikäytetyiltä, vaikka heillä olisi todellisuudessa muita ongelmia. Oireet voivat johtua esimerkiksi stressistä tai painajaisista.
Muuta
Lapset ovat usein uteliaita tietämään, mistä vauvat tulevat. Lapset voivat tutkia uteliaina toisten lasten ja aikuisten sukupuolielimiä. Monilla lapsilla sukupuolielinten koskettelu lisääntyy, kun he ovat väsyneitä. Noin 5–7-vuotiaana lapsi tulee tietoiseksi sukupuolten välisistä eroista, ja he valitsevat samaa sukupuolta olevia leikkikavereita ja väheksyvät vastakkaisen sukupuolen edustajia. Lapset voivat lopettaa läheisen kanssakäymisen vastakkaisen sukupuolen kanssa ja tulla läheisemmäksi samaa sukupuolta olevan vanhempansa kanssa. Samaan aikaan lapset, erityisesti tytöt, oppivat sosiaalisia normeja ja välttelevät alastomuutta.
Inginmaa
pienoiskuva|Inginmaalainen, syksyinen maalaismaisema. Taustalla kulkee Lahden ja Kouvolan välinen rautatie.
Inginmaa on Kouvolan kaupungin Kuusankosken suuralueen pienalue ja kylä, Keltin kaupunginosassa. Inginmaa kuului vuoteen 2009 asti Kuusankosken kaupunkiin. Inginmaan eteläosan halki kulkee Lahden ja Kouvolan välinen rautatie ja pohjoisosan halki Valtatie 12, Kontjärven pohjoispuolella.
Inginmaalla oli ennen kaksi radan ylittävää tasoristeystä, jotka poistettiin vuonna 2004 uuden ylikulkusillan valmistuessa Saunamäelle. Saunamäki on samannimisen mäen vierellä sijaitseva rautatien liikennepaikka, jossa on muun muassa kaksi vaihdetta raiteenvaihtoa varten. Lahti–Kouvola-rata perusparannettiin 2010-luvun vaihteessa, jolloin radan suurin sallittu nopeus nousi 200 kilometriin tunnissa.
Inginmaa kuului vuoteen 1921 asti Iitin kuntaan ja se liitettiin Kuusankoskeen vuonna 1921, kun Kuusankoski erotettiin itsenäiseksi kunnaksi Iitistä ja Valkealasta. Kylä kuului Kuusankosken kaupungin lakkauttamiseen asti Kuusankoskeen, vaikka lähimmät palvelut sijaitsevat Elimäen puolella Korialla. Esimerkiksi inginmaalaiset koululaiset käyvät koulua Korian ala-asteella ja Elimäen yläasteella.
Bjørn Paulson
Bjørn Paulson (21. kesäkuuta 1923 – 14. tammikuuta 2008) oli norjalainen korkeushyppääjä ja olympiamitalisti.
Paulson saavutti korkeushypyssä olympiahopeaa Lontoossa 1948 tuloksella 195 cm. Saman tuloksen saivat myös kolme seuraavaksi sijoittunutta hyppääjää, ja ensimmäistä kertaa olympiahistoriassa samaan tulokseen päätyneiden sijoitukset ratkaistiin pudotusten määrällä.
Baoshan
Baoshan (, pinyin: Bǎoshān, historiallisesti myös Yongchang) on prefektuuritason kaupunki Lounais-Kiinan Yunnanin maakunnan länsiosassa. Prefektuurin pinta-ala on 19 637 neliökilometriä ja väkiluku 2,5 miljoonaa (2010). Baoshanin prefektuurin keskus on noin 935 000 asukkaan Baoshanin kaupunki (2010).
Prefektuuri rajoittuu etelässä Lincangin ja lännessä Dehongin prefektuuriin sekä luoteessa Myanmariin. Pohjoisessa on naapurina Nujiangin ja koillisessa Dalin prefektuuri. Yunnanin maakunnan pääkaupunki Kunming sijaitsee linnuntietä 370 kilometriä Baoshaosta itään, maanteitse matkaa on lähes 500 kilometriä.
Leksikologia
Leksikologia eli sanasto-oppi tutkii sanojen alkuperää (etymologia), esineiden ja asioiden nimitysperusteita (onomasiologia) ja sanaston kuvauksen ja esittämisen periaatteita (leksikografia). Käytännössä leksikografi on sanakirjankirjoittaja.
Baoshan
Baoshanin prefektuuri on eräs pu'er-teen tuotantoalueita. Siellä esiintyy vanhoja villiteepuita ja seutu liittyy teepensaan kehityshistoriaan, sillä alueelta on tavattu teepensaan lajikehitykseen liittyviä puufossiileja. Channingin vuoristoinen seutu on prefektuurin tunnetuin teentuotantoalue.
Leksikologia
Leksikologiassa voidaan tutkia myös, mitä elementtejä sanastossa on. Tällöin leksikaalisessa morfologiassa tutkitaan sananmuotoja ja leksikaalisessa semantiikassa tutkitaan sananmuotojen merkityksiä.
Yleensä leksikologiassa tutkimuskohteena on yleiskieli tai jokin murre, mutta kun kohteena jonkin ammattialan sanasto, kyseessä on oppisanasto. Yleiskielen sanastotyössä työ lähtee sanasta (materiaalista), jonka sisältö pitää selittää. Ammattikielen sanastotyössä lähtökohtana on käsite, jolle pitää löytää sopiva sana (termi) ja määritelmä. Termillä on aina tarkkarajainen merkitys päinvastoin kuin yleiskielen sanalla, jolla voi olla hyvinkin rönsyilevä merkitys. Terminologisessa sanastotyössä käsiteanalyysi on välttämätön työvaihe.
Esimerkiksi käsi-sana on etymologisen tutkimuksen mukaan suomalais-ugrilainen sana, minkä takia sen alkuperäinen motivaatio on täysin hämärän peitossa. Ymmärtämistä tarkoittava sana käsittää on saanut merkityksensä konkreettisesta käsin kiinni ottamisesta, esimerkiksi varas on voitu käsittää. Onomasiologinen tutkimus tuo tietoon, että tämä konkreettinen tekeminen on muuttunut abstraktiseksi älyllä ja tietoisuudella kiinni ottamiseksi, eli nykyään sanaa käsittää voidaan käyttää vitsin tai tehtävän ymmärtämisestä tai vaikkapa jonkin ryhmän koon ilmaisemisesta (Ryhmä käsitti 1 488 jäsentä).
Leksikografiassa nämä tiedot esitetään jonkin periaatteen mukaisesti. Esimerkiksi etymologisessa sanastossa tai sanakirjassa hakusanana on käsi, jonka alaluvussa esitetään johdokset (käsittää, käsite, käsitys, kättely, kätevä ja niin edelleen). Niin sanotussa tavallisessa sanastossa sekä käsi että käsittää ovat omina hakusanoinaan yleensä ilman mitään viittausta toisiinsa. Lisäksi periaatteena voi olla esimerkiksi mainita jokaisen sanan sanaluokka.
Yksikielisessä terminologisessa sanastossa termi on selitettynä (laveasti) toisin sanoin. Kaksi- tai useampikielisessä sanastossa termille annetaan vain yksisanainen vastine. Usein kahden kielen termit eivät kuitenkaan täysin vastaa toisiaan, jolloin joudutaan yhden kielen termi selittämään toisella kielellä hyvinkin laajasti. Tällöin jälleen joudutaan pohtimaan sanakirjan leksikografista puolta, kuten mikä on monikielisen termisanaston niin sanottu normikieli, jonka suhteessa sanat pitää selittää muilla kielillä.
Luxemburgin Grand Prix
Luxemburgin Grand Prix oli Formula 1 -sarjan osakilpailu kausilla 1997 ja 1998.
Luxemburgin Grand Prix ajettiin nimestään huolimatta Nürburgringin moottoriradalla Saksassa. Luxemburgin Grand Prix -nimellä ajettiin kilpailuja myös 1940- ja 1950-luvuilla, mutta ne kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan.
Voittajat
Punataustaiset kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan.
European Grand Circuit
European Grand Circuitiin kuuluivat muun muassa Prix de France Pariisissa, Elitloppet Tukholmassa ja Lotteria-ajo Napolissa. Suomesta Grand Circuitin osakilpailuja olivat Vermon Finlandia-ajo sekä Kouvolan Kymi Grand Prix.
Kilpailun ainoa Suomessa syntynyt voittaja oli Houston Laukko vuonna 1995. Vuosina 1989 ja 1990 Grand Circuitin voitti suomalaisomistuksessa juossut, mutta Yhdysvalloissa syntynyt Friendly Face.
Budzma belarusami!
Videon ideoija on Julija Ljaškevitš, animaattori Julija Rudnitskaja, sanat ja sävellys Ljavon Volski ja laulu Aljaksandr Pamidorau. Video on Budzman ja internet-sivusto tut.by:n yhteisprojekti.
Toukokuun alussa ennen videon julkaisemista ryhmä pohjusti videon julkaisua internet-talkshow'lla nimeltä Šaljonyja vs. pamjakounyja (Шалёныя vs памяркоўныя) sekä blogilla nimeltä Blog Usjaslava Tšaradzeja (Блог Усяслава Чарадзея), jossa ihmissusiprinssi esiintyi 1900-luvun aristokraattina.
Video on omistettu Minskin metron pommi-iskun uhreille.
Vastaanotto
Julkaisunsa jälkeen video nousi YouTuben top-10 videoiden joukkoon ja oli 100 katsotuimman videon joukossa Tšekissä ja Puolassa sekä oli kolmen suosituimman videon joukossa Yandexissa. Sosiaalisen median asiantuntijan Yulia Sokolovan mukaan ensimmäisen viikon aikana videon katsoi 350000 ihmistä joista 2/3 oli Valko-Venäjältä.
Ukrainalaisessa Istorytšina Pravda -lehdessä julkaistun artikkelin mukaan videon kansallismyyttinen historiankirjoitus ei ole mitenkään yllättävää kun huomioi, että mukana tekijöinä ovat Valko-Venäjällä laillisen taiteen rajamailla liikkuvan Asl-bändin keulahahmo Ljavon Volski ja Aljaksandr Pamidorau, jotka molemmat ovat julkaisseet patrioottista folk-musiikkia aikaisemmin. Lehti arvioi, että video loppuu tarkoituksella vuoteen 1991, jolloin nykymuotoinen Valko-Venäjän tasavalta perustettiin, välttääkseen ongelmat viranomaisten kanssa.
Archen arvion mukaan video yhdistelee kansanperinteen, neuvostoajan historiankirjoituksen sekä vuoden 1991 jälkeen itsenäistymisen jälkeen tehdyn historian uudelleenkirjoituksen myötä syntyneitä elementtejä.
Video palkittiin parhaan mainoselokuvan Grand Prix -palkinnolla valkovenäläisen mainonnan AD.NAK! -festivaaleilla 2011.
Paavali I
Paavali I, Pavel Petrovitš Romanov (ven. Па́вел I Петро́вич); (1. lokakuuta (J: 20. syyskuuta) 1754 keisarinna Elisabetin kesäpalatsi, Pietari, Venäjän keisarikunta – 23. maaliskuuta (J: 12. maaliskuuta) 1801 Mikaelinlinna, Pietari, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän keisarikunnan keisari vuosina 1796–1801.
Suhtautuminen Paavali I:een on ollut ristiriitaista: häntä on pidetty mielenvikaisena despoottina, mutta hän on saanut myös kiitosta ansioistaan. Hän otti vuonna 1797 käyttöön vallanperimyslait, jotka olivat käytössä Venäjän monarkian kaatumiseen vuoteen 1917 asti ja kumosi säädöksen, joka antoi keisarin itse valita seuraajansa. Häntä kuitenkin pidettiin tyrannina ja hän oli epäsuosittu varsinkin aateliston keskuudessa, ja ehti hallita hieman yli neljä vuotta ennen kuin hänet murhattiin.
Paavali I oli johanniittain ritarikunnan de facto suurmestari vuosina 1799–1801, vaikka olikin ortodoksi.
Lapsuus
Paavalin isä oli keisari Pietari III ja äiti Pietari III:n puoliso Katariina, myöhempi Katariina II Suuri. Eräissä yksityiskirjeissään Katariina väitti, että pojan isä ei olisi ollut Pietari, vaan hänen rakastajansa kamariherra Sergei Saltykov, joka kuului ikivanhaan pajari sukuun ja oli myös sukua Romanoveille. Asiaa on nykyaikana mahdotonta todistaa. On kuitenkin todennäköistä, että Katariina valehteli ja että Pietari III oli sittenkin Paavalin biologinen isä. Paavali syntyi 1. lokakuuta 1754 eli Katariina tuli raskaaksi joko aivan joulukuun 1753 lopulla tai vuoden 1754 tammikuussa. Tällöin Katariinan tiedetään olleen Pietari III:n tädin keisarinna Elisabetin luona joulun ja uudenvuoden vietossa ja hän joutui siis viettämään aikaansa rakastajiensa sijaan aviomiehensä Pietarin kanssa. Paavali myös muistutti suuresti ulkonäöltään ja käytökseltään Pietari III:ta, ja Pietari uskoi itsekin Paavalin olevan hänen poikansa vaikka tiesikin Katariinan rakastajista.
Synnytystä omassa kesäpalatsissaan oli valvomassa keisarinna Elisabet. Hän määräsi veljenpojanpojalleen lauman lastenhoitajia ja mielestään parhaat opettajat, pojan äiti ja isä eivät saaneet osallistua lapsensa kasvattamiseen. Pojalle annettiin kasteessa nimi Pavel keisarinnan käskystä. Hänen opettajanaan oli ensin diplomaatti Fjodor Behtejev, jolla oli pakkomielle peruskirjan hengestä, selkeistä käskyistä ja sotilaallisesta kurinalaisuudesta.
Koulutus
Katariina II valitsi poikansa opettajiksi ja kasvattajaksi kaksi hovimiestään, Grigori Orlovin ja Nikita Paninin. Panin pyrki välittämään nuorelle kruununperijälle 1700-luvun muodikkaita valistusaatteita, joiden mukaan rajoittamaton itsevaltius ja jatkuvat sodat ovat asioita joita hallitsijan tuli välttää. Hän oli toisaalta opetuksessaan epäjohdonmukainen, sillä hän puhui nuorelle Paavalille keskiajan ritarihengestä, Jumalan säätämästä järjestyksestä ja siitä kuinka nainen hallitsijana turmelee valtion. Lisäksi oppeihin sisältyi Preussin sotilasmahdin ihailua.
Katariina osti pojalleen laajan kirjaston. Perilliselle opetettiin historiaa, maantiedettä, aritmetiikkaa, uskontoa, tähtitiedettä, vieraita kieliä (ranska, saksa, latina, italia), venäjää, piirtämistä, miekkailua, tanssia ja musiikkia. Koulutusohjelmassa ei ollut mitään sotilasasioihin liittyvää, mikä ei estänyt Paavalia innostumasta niistä. Hän tutustui valistuskirjailijoihin kuten Voltaire, Diderot ja Montesquieu. Paavalilla oli hyvät kyvyt opiskella, hänellä oli kehittynyt mielikuvitus, samalla hän oli levoton ja kärsimätön, vaikka rakasti kirjoja. Hän puhui latinaa, ranskaa ja saksaa, rakasti matematiikkaa, tanssia ja sotaharjoituksia. Tsarevitš sai ajalle parhaan mahdolllisen koulutuksen.
Nuoruus
Kesällä 1771 Paavali sairasti 17-vuotiaana lavantaudin, jonka jälkiseurauksena hänen nenänsä ja kasvonpiirteensä muuttuivat merkittävästi ja hän oli heikkona pitkään. Orlov ja Katariina II päättivät että avioliittoa varten Paavali tarvitsi kokemusta seksuaaliasioissa. Hänen huoneisiinsa tuotiin hovinainen Sofia Ušakova (1746-1803), nuori leski, joka synnytti Paavalille pojan. Semjon Afanasjevitš Veliki (1772-1794) koulutettiin parhaissa kouluissa, valitsi sotilasuran ja liittyi Ison-Britannian laivastoon ja kuoli haaksirikossa Karibialla.
Täytettyään 18 vuotta Paavali halusi oman hovin, poliittista valtaa ja vaimon. Hän alkoi myös elätellä ajatusta äitinsä syrjäyttämisestä. Syrjäyttämisajatuksista tietämätön Katariina II etsi pojalleen puolisoa. Hän päätyi saksalaiseen Hessen-Darmstadtin prinsessaan Wilhelminaan. Wilhelmina ja Paavali kiintyivät toisiinsa, Wilhelmina kääntyi ortodoksiksi ja otti nimen Natalia Aleksejevna. Nuoret vihittiin hienoin juhlamenoin 29. syyskuuta 1773. Paavalin ja hänen äitinsä suhde oli alkanut lähentyä erityisesti Paavalin sairastelujen vuoksi, vaikka Paavali olikin äitinsä mielestä ahdasmielinen ja luotaantyöntävä. Nyt tapahtui jotain, joka pilasi äidin ja pojan välit lopullisesti. Holsteinilainen diplomaatti oli yllyttänyt Paavalia juonittelemaan itsensä kanssahallitsijaksi. Nikita Panin sai Paavalin luopumaan hankkeesta, joka tietenkin meni myös äidin korviin. Katariina II päätti, että Paavali ei voi saada omaa hovia, koska on paitsi hapan, myös vaarallinen.
Natalia oli kuitenkin Katariina II:lle pettymys tuhlaavaisuutensa vuoksi ja hänen epäiltiin olevan Paavalille uskoton. Hän ei halunnut myöskään oppia puhumaan venäjää. Natalian piti synnyttää esikoisensa 10. huhtikuuta 1776. Synnytys epäonnistui traagisesti. Ahtaan lantion vuoksi lapsi ei päässyt syntymään. Sikiö kuoli äitinsä kohtuun ja aiheutti tulehduksen, johon Natalia menehtyi kärsittyään viisi päivää. Paavali oli surun murtama ja Katariina II pahensi asiaa näyttämällä Paavalille haltuunsa saamat rakkauskirjeet, jotka Natalia oli kirjoittanut hovimiehelle. vasen|pienoiskuva|190x190px|Suuriruhtinas Pavel Petrovitš lapsena, Fjodor Rokotov 1761
Syrjitty kruununperijä ja avioliitot
Katariina II kehotti poikaansa nyt etsimään itselleen uuden vaimon. Katse suunnattiin jälleen Saksaan ja tällä kertaa Württembergiin, jonka prinsessa Sofia Doroteaa Paavali kävi henkilökohtaisesti kosimassa. Matkallaan hän tapasi Preussin kuninkaan Fredrik Suuren, joka ennusti, että Paavali tulee murhatuksi kuten isänsä. Sofia ja Paavali tapasivat ensimmäisen kerran juhlaillallisilla, joka järjestettiin Paavalin Berliiniin saapumisen kunniaksi. Saatuaan tietää, että sulhanen oli vakavamielinen, Sofia puhui geometriasta heidän ensimmäisessä keskustelussaan. Seuraavana päivänä Sofia Dorotea kirjoitti ystävättärelleen: "Olen enemmän kuin tyytyväinen. Suuriruhtinas ei voisi olla ystävällisempi. Olen ylpeä siitä, että rakas sulhaseni rakastaa minua suuresti, ja tämä tekee minusta erittäin, erittäin onnekkaan." Paavali oli yhtä iloinen nuoresta prinsessasta kuin tämä oli hänestä ja kirjoitti äidilleen: "Löysin unelmieni mielitietyn. Hän on muodokas, älykäs, tervejärkinen eikä yhtään ujo."
Sofia Dorotea kääntyi ortodoksiksi ja otti nimen Maria Fjodorovna. Pariskunta vihittiin 26. syyskuuta 1776. Avioliitosta syntyi kymmenen lasta. vasen|pienoiskuva|284x284px|Suuriruhtinas Pavel Petrovits, P. Batonin 1782 alkuperäistyöstä I. Pullman 1787 Katariina II onnitteli pariskuntaa avioliitosta ja rakennutti heille Tsarskoje Selon lähettyville Pavlovskin palatsin. Paavali inhosi paikkaa, sillä piti tätä jälleen osoituksena äitinsä määräilynhalusta. Esikoispoika syntyi 12. joulukuuta 1777 ja sai nimen Aleksandr. Poika oli alusta alkaen isoäitinsä lemmikki ja hän sanoi kouluttavansa tätä hallitsijaksi ikään kuin oma poika ei olisi vallanperijä. Hän otti pojan kolmikuisena pois vanhemmiltaan ja he saivat nähdä tätä vain kerran viikossa. Näin tapahtui myös toiselle pojanpojalle Konstantinille. Venäjän ensimmäiseksi mieheksi ja tavallaan kanssahallitsijakseen Katariina II nosti rakastajansa, ruhtinas Potjomkinin. 29-vuotias Paavali eli hallitusasioista syrjäytettynä eikä voinut antaa tätä anteeksi.
Saadakseen poikansa mielen muuttumaan Katariina II päätti vuonna 1781 antaa hänen hoidettavakseen tehtävän Itävallassa. Kun Paavali oli puolisoineen jo lähdössä matkaan, hänen opettajansa Nikita Panin syötti hänelle ajatuksen, jonka mukaan kyseessä ei olekaan vierailu, vaan syrjäyttäminen. Äitiinsä ja Potjomkiniin epäluuloisesti suhtautunut Paavali kieltäytyi lähtemästä. Taivuttelun jälkeen Paavali lähti matkalle vaimoineen ja tapasi Itävallan hallitsijan Joosef II:n. Keskusteluissaan Paavali totesi Venäjän tilanteen kauheaksi ja että Potjomkinin niska pitäisi murtaa. Keskustelujen sisältö välitettiin Katariina II:n korviin, joka ei voinut puolestaan antaa niitä anteeksi. Myöhemmin omalla valtakaudellaan Paavali määräsi Potjomkinin haudan avattavaksi ja tämän luut tuhottaviksi.
Katariina II nimitti nyt Paavalia ja tämän puolisoa ”raskaiksi matkatavaroiksi” ja alkoi entistä enemmän kiinnittää huomiotaan pojanpoikaansa Aleksandriin, jossa näki keisarikunnan tulevaisuuden. Paavali eli omassa Hatsinan palatsissaan harjoittaen preussilaistyylistä rykmenttiään. Hän näki toistuvasti unta, jossa Pietari Suuri ilmestyy hänelle varoittaen hänen tulevan murhatuksi.
Itsevaltias keisari
Marraskuun 5. päivänä vuonna 1796 Katariina II sai vakavan sairauskohtauksen, jonka vuoksi hän oli vuoteenoma ja puhekyvytön. Oli selvää, että aikaa ei ollut kovinkaan paljon jäljellä. Ylitallimestari lähetettiin Hatsinan palatsiin hakemaan Paavali paikalle. Paavali luuli vaimonsa kanssa ensin, että ylitallimestari on lähetetty murhaamaan heidät ja kesti hetken saada Paavali vakuutettua asian oikeasta laidasta.
Ensimmäisenä hallintovuotenaan Paavali antoi 48 000 ukaasia. Hän aloitti armeijasta, missä Potjomkinin määräämän mukavan ja käytännöllisen univormun tilalle otettiin preussilaistyylinen, yksityiskohtia myöden hiottu univormu. Hallintonsa johtoon Paavali nimitti Pietarin kuvernöörin Aharovin, joka sai kansan suussa nimen ”terroriministeri”. Hän valvoi kaikkia Paavalin antamia määräyksiä pedantisti, puuttuen jopa pukeutumiseen. Jos Aharov näki jonkun pitävän päässä liberalismin tunnusmerkkinä pidettyä pyöreää hattua, hän määräsi tämän jalkapohjat piestäviksi. Paavali kumosi vanhan lain, jonka mukaan aatelisilla oli oikeus lyödä ja ruoskia maaorjia. Tämä herätti aatelistossa vihaa tsaarinvaltaa kohtaan ja he tunsivat itsensä nöyryytetyiksi. Keisari rikkoi nyt vanhan yhteiskuntasopimuksen, jonka mukaan hän on itsevaltias ja aateli tukee häntä, kunhan saa toimia tiluksillaan miten parhaaksi katsoo.
Tietoisena siitä, että Katariina oli suunnitellut seuraajakseen hänen poikaansa, Aleksandr Pavlovitš Romanovia (myöhemmin Aleksanteri I), Paavali määräsi vuonna 1788 uuden kruununperimysjärjestyksen, jossa seuraajana oli aina vanhin pojista. Lisäksi hän antoi perhelain, jonka mukaan hallitsijasuku oli valtiollinen instituutio. Lisäksi siinä määriteltiin suvun arvonimet, -järjestys ja miten se saa tuloja.
Julkisuudessa Paavali I esiintyi ankarana ja tiukkana yksinvaltiaana. Kotioloissa hän oli vaimonsa Maria Fjodorovnan ja rakastajattarensa hovinainen Jekaterina Ivanovna Nelidovan (1756–1839) ohjailema. Yksissä tuumin naiset saivat yhteisen suosikkinsa Kurakinin suvun johtaviin asemiin. Paavalia ohjaili myös merkillinen hahmo, turkkilainen parturi Ivan Kutaisov. Katariina Suuren turkkilaisia vastaan käymässä sodassa oli Kutaisov jäänyt pikkupoikana venäläisten vangiksi. Poika kääntyi kristityksi, ja Paavali oli hänen kummisetänsä. Poika lähetettiin oppiin Versaillesiin, ja sieltä tultuaan hänet laitettiin Paavalin hovin palvelukseen. Kutaisovista tuli Paavalin uskottu, ja hänen tehtäviinsä kuului rakastajattarien hankkiminen. pienoiskuva|186x186px|Jekaterina Ivanovna Nelidova (1756-1839)pienoiskuva|Ruhtinatar Anna Petrovna Lopuhina (1777–1805), naim. ruhtinatar Gagarina|193x193px
Naiset saivat Paavalin perustamaan ”Aateliston avustuspankin”. Hankkeesta tuli skandaali. Ranskan vallankumouksen johdosta Euroopassa liikkui omaisuutensa menettäneitä aristokraatteja. Muuan alankomaalainen pankkiiri manipuloi keisarinnan ja Nelidovan kertomaan hankkeesta Paavalille, joka myöntyi antamaan hankkeelle rahoitusta. Alankomaalainen pankkiiri oli kuitenkin huijari, joka katosi heti rahat saatuaan.
Kutaisov ja Paavali viihtyivät hyvin yhdessä. He lähtivät usein yhdessä kaupungille vaunuilla, jolloin keisari esiintyi ”inkognito” eli tuntemattomana. Kutaisov, jota kutsuttiin Figaroksi, otti rakastajattarekseen erään Pietarissa eläneen ranskalaisen näyttelijättären. Hänen ystävättärensä oli 19-vuotias ruhtinatar Anna Petrovna Lopuhina (1777–1805), johon Paavali rakastui vuonna 1798. Myös Anna Petrovna oli rakastunut Paavaliin tanssijaisissa vuonna 1796 niin kiihkeästi, että hänen perheensä pelkäsi hänen henkensä puolesta ja keisarin määräyksestä tyttö ja hänen perheensä tuotiin Pietariin sekä isälle annettiin komea aatelisarvo ja virkanimitys. Paavalin kerrotaan olleen rakkaudestaan innoissaan kuin lukiolaispoika. Ruhtinatar Lopuhinalle ja Figaron rakastajattarelle etsittiin viereiset talot asunnoiksi, ja Figaron palveluksiin tyytyväinen Paavali korotti hänet kreiviksi. Anna Lopuhina rakasti muotiin tullutta valssia, jonka Paavali oli kieltänyt Venäjällä väittäen sen olevan irstasta, koska siinä tanssittiin lähekkäin ja vastatusten. Lopuhinan vetoomuksia kuunneltuaan hän salli valssin tanssimisen. Anna Petrovna Lopuhina meni muodolliseen avioliittoon vuonna 1800 lapsuudenystävänsä ruhtinas Pavel Gagarinin kanssa, jotta hänen maineensa olisi turvatumpi. vasen|pienoiskuva|Keisari Paavali I, A. F. Mitrohin 1797
Napoleonin vastustajana ja liittolaisena
Paavali ihaili ritareita ja hänen oli onnistunut päästä Maltan ritarien suurmestariksi. Kun Napoleon hyökkäsi Egyptiin kesällä 1798, hän valtasi joukkoineen myös Maltan. Paavali oli heltymätön Ranskan vastustaja, sillä hän piti ranskalaisia ateisteina ja pelkäsi myös sieltä leviäviä vallankumousaatteita. Venäjä, Iso-Britannia ja Itävalta muodostivat liittokunnan, jonka oli tarkoitus hyökätä ranskalaisten kimppuun Sveitsissä ja Alankomaissa. Vanhaa marsalkka Suvorovia lepyteltiin ja hänet kutsuttiin palvelukseen vuonna 1799. Suvorovin rinnalle Paavali asetti poikansa Konstantinin.
Vuosina 1798–1799 venäläisjoukot sotivat Aleksandr Suvorovin johdolla Italiassa ja Sveitsissä. Suvorov otti venäläiset komentoonsa Italiassa, missä he voittivat Napoleonin armeijan. Itävalta alkoi kuitenkin empiä osallisuuttaan sodassa, ja Suvorov halusi erota tehtävästään. Paavali taivutteli hänet jatkamaan. Novin taistelussa Suvorov sai uuden voiton ja hallitsi Pohjois-Italiaa. Preussikin alkoi empiä osallistumistaan sotaan. Hyökkäystä jatkettiin Sveitsin alueelle, mutta Itävalta vetäytyi liittokunnasta. Venäjän ja Ison-Britannian sota Alankomaissa päättyi tappioon. Paavali komensi Suvorovin takaisin kotiin, mutta halusi haastaa kaksintaisteluun Napoleonin ja kaikki hänen kanssaan eri mieltä olevat hallitsijat ja pyysi luottomiestään Ivan Kutaisovia sekundantikseen. Kenraalit pitivät Paavalin käytöstä kovin omituisena.
Paavali teki sodasta johtopäätöksiä vedettyään äkkikäännöksen. Hän alkoi etsiä Napoleonin ystävyyttä ja harkita sotaa Isoa-Britanniaa vastaan. Ison-Britannian suurlähettiläs Withworth raportoi hallitukselleen, että Paavalia ei pidetä enää täysjärkisenä ja että hänen oman rakastajattarensa Olga Zerebtsovan lähipiiri harkitsee Paavalin murhaamista. Samaan aikaan kreivi Sergei Panin tapasi Paavalin vanhimman pojan Aleksanterin, jolle ehdotettiin vallankaappausta. Aleksanteri toimisi ehdotuksen mukaan isänsä sijaishallitsijana, kun hänet olisi syrjäytetty. Murhaamisesta ei puhuttu. Samaan aikaan Paavali käski varustautua Itävallan vastaiseen sotaan ja liittoutumaan Napoleonin kanssa.
Paavali oli nyt täysin Napoleonin lumoissa ja tunnusti Ranskan oikeudet valloituksiin. Napoleon palautti Maltan Paavalille, vaikka saari oli brittien miehittämä. Paavali loi niin sanotun pohjoisen järjestelmän, jossa Tanska, Preussi ja Ruotsi asettuivat Isoa-Britanniaa vastaan. Lisäksi kaavailtiin mielikuvituksellista sotilasoperaatiota. Kaavailujen mukaan Ranska lähettäisi Astrahaniin 35 000 miestä, minkä jälkeen 35 000 venäläistä miestä ja 40 000 kasakkaa purjehtisivat yli Kaspianmeren, marssisivat Keski-Aasian ja Afganistanin läpi Intiaan sotimaan brittejä vastaan.
Salaliiton uhri
Paavali pelkäsi lähes koko ikänsä salamurhaa, mikä näkyi myös hänen käytöksessään. Kun hänen vaimonsa Maria Fjodorovna keskusteli erään aatelismiehen kanssa, sanoi Paavali vaimolleen, että on turha kuvitella, että hän on kuin Pietari III. Vanhimpia poikiaan Aleksandria ja Konstantinia hän kuormitti niin monilla tehtävillä, että he olivat tuskin koskaan kotonaan. Tarkoituksena oli, että väsyneet suuriruhtinaat eivät jaksa ajatella vallankaappausta. Aleksandrin valvojaksi Paavali asetti uskollisen miehensä, pelottavana pidetyn paroni Aleksei Araktšejevin, joka oli ajatusmaailmaltaan mahdollisimman kaukana tuolloin vielä liberaalista Aleksanterista. Kaikkien yllätykseksi miehet ystävystyivät.
Aatelisto vihasi Paavalia paitsi heidän oikeuksiensa rajoittamisen ja heille langetettujen ruumiillisten rangaistusten, mutta myös hänen naurettavan pedanttien hoviseremonioidensa vuoksi. Niiden aikana piti vallita täydellinen hiljaisuus. Kun keisarin edessä polvistuttiin, piti kuulua ääni, joka osoitti että polvi todella kopsahti lattiaan ja suun piti todella suudella Paavalin kämmentä. Virheistä rangaistiin todella ankarasti. Hoviväki pelkäsi, että pienenkin virheen johdosta heidät herätetään keskellä yötä, viedään vaunuihin ja kuljetetaan kohti Siperiaa. Tällainen ilmapiiri oli osaltaan luomassa henkeä salaliitolle.
Epäluuloinen ja pelokas Paavali ryhtyi rakennuttamaan itselleen syntymäpalatsinsa keisarinna Elisabetin kesäpalatsin paikalle turvallisempaa palatsia, Mikaelinlinnaa. Kun Pavlovskin palatsissa annettiin aiheeton palohälytys, otti Paavali miekkansa esiin ja oli valmis puolustamaan itseään. Rauhoituttuaan hän määräsi kaksi sotilasta ruoskituttaviksi silmiensä alla syyttäen heitä pelottelusta. Poikaansa Aleksanteriin hän suhtautui tästä lähtien entistäkin ynseämmin. Vuoden 1800 alkupuolella mitään salaliittoa ei vielä ollut. Paavalilla oli ympärillään luottomiehiä, kuten vakoilupäällikkö Rostoptšin ja Hatsinan palatsin tilusten hoitaja Oboljaninov. Yksi kerrallaan Paavali kuitenkin erotti ja loukkasi luottomiehiään ja nimitti heidän tilalleen miehiä, jotka kantoivat hänelle kaunaa. Salaliitto alkoi vähitellen muotoutua, kun Pietarin kaupungin kenraalikuvernööriksi nimitettiin Peter Ludwig von der Pahlen.
Heti vuoden 1801 ensimmäisinä viikkoina Paavali määräsi karkotettavaksi Siperiaan 16 upseeria. Von der Pahlen ryhtyi suunnittelemaan monimutkaista juonta, jonka tavoitteena oli Paavalin syrjäyttäminen. Hän tarvitsi puolelleen Paavalin luottomiehen, Ivan Kutaisovin eli Figaron. Se onnistui monimutkaisen avioliittojärjestelyn kautta, jolloin Figaron tytär pääsi naimisiin ylhäisaatelisen kanssa. Sitten von der Pahlen ilmoitti Paavalille, että hänen poikansa, Aleksanteri ja Konstantin ovat salaliitossa isäänsä vastaan. Paavali ryhtyi miettimään pojilleen rangaistusta ja von der Pahlen varoitti Aleksanteria. Aleksanteri kertoi häntä uhkaavasta aiheettomasta rangaistuksesta, ja häntä kannattaneet 200 upseeria liittyivät salaliittoon.
Helmikuun 1. päivänä 1801 Paavali muutti perheineen vastavalmistuneeseen ja turvallisena pitämäänsä Mikaelinlinnaan. Turvallisuus oli kuitenkin kiinni vartijoista, ja von der Pahlen oli päässyt turvallisuusvastaavaksi. Hän tiesi linnan päivittäiset salasanat sekä kulkureitit, ja valtaosa Paavalin adjutanteista oli saatu mukaan salaliittoon. Hän sai myös ulkoasianministerin ja postilaitoksen virat itselleen. Postilaitoksen johtajana hänellä oli valta avata kirjeitä.
Aina varuillaan oleva Paavali oli todennäköisesti saanut selville tulevan vallankaappauksen. Hän puhui itse tekevänsä kaappauksen, jolla tekisi lopun suuraateliston vallasta, ja kutsui luottomiehensä Araktšejevin takaisin palvelukseensa. Tämä sai salaliittolaiset kiirehtimään. Aleksanteri ehdotti, että kaappaus tehtäisiin päivänä, jolloin hänen rykmenttinsä olisi Mikaelinlinnan vahtivuorossa.
Aleksanteri istui julmien tapahtumien aikana Mikaelinlinnan alakerrassa, ja kreivi Zubov tuli niiden päätyttyä toteamaan lakonisesti Aleksanterille, että ”Kaikki on ohi”. Aleksanteri ei ensiksi ymmärtänyt, mistä on kyse, mutta kun häntä puhuteltiin arvonimellä ”teidän majesteettinne”, hän ymmärsi. Aleksanteri lyyhistyi surusta ja epätoivosta ja itki, että nyt kaikki pitävät häntä isänsä murhaajana. Von der Pahlen käski häntä tylysti lopettamaan lapsellisuuksista jankuttamisen. Aleksanteri puhui lopun ikäänsä, että luuli tulevansa isänsä sijaishallitsijaksi.