cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ruoka
Ruokakulttuurit
Ruokakulttuuri eli kansallinen keittiö on kansan tai muun ryhmän tuntema ja valmistama ruokalajien valikoima ja siihen liittyvä yhteinen sanasto. Ruokakulttuuriin kuuluu laajassa mielessä myös syömisen sosiaalinen puoli, ruokavalintoja ohjaavat arvot ja symboliset merkitykset, sekä päivittäiset ruokarituaalit ja arkiset toimet. Kansainvälisesti tunnettuja kansallisia keittiöitä ovat esimerkiksi ranskalainen keittiö, italialainen keittiö, kreikkalainen keittiö, espanjalainen keittiö, kiinalainen keittiö, japanilainen keittiö, intialainen keittiö, meksikolainen keittiö ja yhdysvaltalainen keittiö.
Ruoan hinta
Ruoan hintataso on noussut vuodesta 2005 lähtien Eurostatin tilastojen mukaan EU27-maissa 22,5 prosenttia ja Suomessa 22,6 prosenttia vuoteen 2013.
Suomi
Ruokaan kului suomalaisten käytettävissä olevista tuloista noin 12 prosenttia vuonna 2013. Suomen kaikenikäisen väestön ravintomenot olivat keskimäärin 247 euroa kuussa henkeä kohti vuonna 2016. Kaupasta ostettujen ruokien ja alkoholittomien juomien osuus tästä oli keskimäärin 166 euroa ja kahviloissa, ravintoloissa sekä ruokaloissa nautitun maksullisen ruoan osuus 55 euroa. Loput kalorit tulivat lähinnä kaupoista hankituista alkoholijuomista, joihin kului keskimäärin 22 euroa kuussa sekä ravitsemusliikkeistä hankituista alkoholijuomista, joihin kului 4 euroa kuussa.
Suomessa verot muodostavat ruoan hinnasta noin 40 %. Näitä veroja ovat arvonlisävero, valmisteverot sekä lukuisat välilliset verot.
Ruoan ympäristövaikutukset
Ruoantuotanto aiheuttaa kokonaisuudessaan noin 13 700 megatonnia eli noin 26 ekvivalenttiprosenttia ihmiskunnan vuotuisista kasvihuonekaasupäästöistä ja runsaan viidenneksen suomalaisten kotitalouksien kasvihuonekaasupäästöistä. Eläinperäisen ruoan osuus ruoantuotannon kasvihuonekaasupäästöistä on globaalisti noin 57 prosentin suuruusluokkaa.
EU-maita koskevan vuonna 2018 julkaistun vertailun mukaan  portugalilaisten ruokavaliosta aiheutui eniten päästöjä ja Bulgariassa kulutetusta ruoasta vähiten. Suomalaiset tuottivat kolmanneksi eniten päästöjä, mikä selittyi lähes kokonaan sillä, että suomalaisessa viljelyssä käytettiin noin kaksi kertaa enemmän keinolannoitteita. Kyseisessä vertailussa ei huomioitu kuitenkaan maanmuokkauksen aiheuttamia kasvihuonekaasupäästöjä. Näitä syntyy Suomessa tavallista enemmän muun muassa siksi, että osa Suomen soista on raivattu turvepelloiksi, joiden käytöstä syntyy moninkertainen määrä päästöjä.
Vuonna 2013 julkaistu tutkimustulos lienee kattavampi tässä suhteessa, sillä se tuotti arvion, jonka mukaan suomalaisten ruokailu aiheuttaisi 2100 ekvivalenttikilon vuosipäästöt henkeä kohden, mikä oli 62 prosenttia enemmän kuin EU-vertailussa esitetty arvio. Lisäksi arvioitiin, että noin puolet Suomessa kulutetun ruoan päästöistä aiheutui kasviperäisistä ja puolet eläinperäisistä elintarvikkeista. Yhdysvalloissa eläinperäisten ruoka-aineiden osuuden arvioitiin olevan samaa luokkaa eli 49 prosenttia vuonna 2017. Ruoan säilytys, kypsentäminen ja hävikki kotona muodostavat vain muutaman prosentin Suomessa kulutetun ruoan kokonaisilmastovaikutuksesta.
Science lehti julkaisi vuonna 2019 Sveitsin maatalousinstituutissa työskentelevien Joseph Pooren ja Thomas Nemecekin tutkimustuloksen, jonka mukaan globaali ja kokonaisvaltainen luopuminen eläinperäisestä ravinnosta vähentäisi ruokasektorin aiheuttamat kasvihuonekaasupäästöt puoleen. Jos eläinperäisen ravinnon tuottamisesta vapautuva viljelymaa jätettäisiin lisäksi metsittymään sadan vuoden ajaksi, se sitoisi ilmakehän hiilidioksidia vuosittain keskimäärin noin 8 gigatonnin edestä. Eläinperäisestä ravinnosta luopumisen yhteenlaskettu nettovähennys vastaisi silloin 28:aa prosenttia ihmiskunnan vuotuisista ilmastoa lämmittävistä päästöistä. Kolme neljännestä metsittymisen vaikutuksista johtuisi siitä, että uusi kasvillisuus sitoo itseensä hiiltä ja yksi neljännes siitä, että kasvillisuus sitoisi juurillaan hiiltä myös maaperään. Tutkimuksessa havaittiin myös, että ruokasektorin ilmastopäästöt vähenisivät 20 prosenttia, jos eläinkunnan tuotteiden tuotanto puolitettaisiin lopettamalla eniten päästöjä aiheuttava tuotanto.
Ruoan saatavuus
Huonoista sadoista huolimatta ruoan hinta on yhä halvempi kuin 1980-luvulla. Luonnonvarat eivät ole loppumassa, päinvastoin, niiden (reaali)hinta on pudonnut vuosikymmenten ja vuosisatojen ajan. Vuosina 1950–1990 ruoan reaalihinta laski eli niukkuus väheni 74 prosenttia.
Ruokaa myydään yleensä paikallisessa ruokakaupassa. Valtaosassa maailmassa verkkokaupan osuus ruokakaupasta oli vuonna 2013 noin yksi prosentti, poikkeuksellisesti Englannissa jopa noin viisi prosenttia luokkaa.
You’re A Good Man, Charlie Brown
You’re A Good Man, Charlie Brown (esitetty Suomessa nimellä Tenavat) on yhdysvaltalaisen Clark Gesnerin vuonna 1966 kirjoittama ja säveltämä komediallinen musikaali, joka perustuu sarjakuvapiirtäjä Charles M. Schulzin luomaan Tenavat-sarjakuvaan ja sen hahmoihin. Musikaalia on esitetty Broadwaylla kahdesti vuosina 1971 ja 1999, jälkimmäisellä kerralla uudistettuna versiona. Se on Yhdysvalloissa varsinkin harrastajateatterien suosiossa helpon esitettävyytensä vuoksi.
Historia
Gesner aloitti Tenavat-strippeihin perustuvien laulujen säveltämisen vuonna 1965. Saatuaan valmiiksi muutaman lauluista hän esitteli ne Schulzille, joka innostui niistä suuresti. Laulut julkaistiin ensin lokakuussa 1966 musiikkialbumina, jossa Orson Bean lauloi Jaska Jokusen osan. Tuottaja Arthur Whitelaw päätti tehdä lauluista musikaalin, vaikka Gesner itse epäili sen mahdollisuuksia menestyä. You’re A Good Man, Charlie Brown sai ensi-iltansa off-Broadway-show’na 7. maaliskuuta 1967 New Yorkin Theatre 80:ssä ja siitä tuli yleisö- ja arvostelumenestys. Alkuperäinen show pysyi ohjelmistossa neljän vuoden ajan ja se esitettiin 1 597 kertaa. Se esitettiin Broadwayllä ensimmäisen kerran vuonna 1971 John Golden Theatressa, mutta tällä kertaa esitykset lopetettiin jo kuukauden kuluttua.
Musikaali mukautettiin televisiota varten vuonna 1973. Vuonna 1985 siitä tehtiin lyhennetty animaatioversio, joka esitettiin CBS-kanavalla (julkaistu Suomessa nimellä Olet hyvä mies, Jaska Jokunen). Siinä äänirooleja (Ressua lukuun ottamatta) esittivät muiden Tenavat-animaatioiden tavoin lapsiesiintyjät.
You’re A Good Man, Charlie Brown palasi Broadwaylle 4. helmikuuta 1999, jolloin sitä esitettiin Ambassador Theatressa. Roger Bart ja Kristin Chenoweth voittivat Tony-palkinnot rooleistaan. Michael Mayer teki uuden dialogin ja uudet laulut teki Andrew Lippa. Vuoden 1999 tuotantoon tehdyt uudet laulut olivat "Beethoven Day" ja "My New Philosophy".
You’re A Good Man, Charlie Brown on ollut vuosikymmenestä toiseen Yhdysvalloissa varsinkin harrastajateatterien suosiossa. Sen sanotaan olevan yksi eniten esitettyjä musikaaleja Yhdysvalloissa tai jopa kaikkein esitetyin.
Roolit
Kielo on mukana vain alkuperäisessä versiossa. Vuoden 1999 uudessa versiossa hänet on korvattu Sallilla.
Suomessa
Musikaali sai Suomen ensi-iltansa Helsingin kaupunginteatterissa Jarno Hiilloskorven ohjaamana 22. lokakuuta 1970 nimellä Tenavat. Rooleissa olivat Stig Fransman (Jaska Jokunen), Pirkko Peltomäki (Tellu), Anja Haahdenmaa (Kielo), Aarre Karén (Ressu), Pertti Roisko (Eppu) ja Lauri Komulainen (Amadeus). Tekstin käänsi suomeksi Esko Elstelä. Musikaali pysyi Helsingin kaupunginteatterin ohjelmistossa kaksi esityskautta. Sitä esitettiin nimellä Tenavat vuosina 1970–1971 myös Kouvolan Teatterissa ja Oulun kaupunginteatterissa. Oulussa sen ohjasi Saulo Haarla.
Musikaalin uusittu vuoden 1999 versio nähtiin Suomessa ensi kerran Samuel Harjanteen ohjaamana Porvoossa vuonna 2011, tälläkin kertaa nimellä Tenavat. Esityksestä vastasivat Porvoonseudun musiikkiopisto ja Jokuset-työryhmä, ja rooleissa olivat muun muassa Kimmo Malin (Jaska Jokunen), Tanja Varha (Tellu), Antti L. J. Pääkkönen (Amadeus) ja Juuso Waris (Ressu). Tähän versioon oli lisäksi kirjoitettu viisi uutta sivuroolia muille Schulzin luomille hahmoille.
Machine Head (albumi)
Machine Head on brittiläisen hard rock -yhtye Deep Purplen maaliskuussa 1972 julkaistu kuudes studioalbumi. Kokeellisemman Fireball-albumin jälkeen yhtye palasi Machine Headilla nopeatempoiseen raskaaseen rockiin.
Albumilla soittaa yhtyeen vuonna 1969 perustettu toinen kokoonpano, niin sanottu Mark II: Ritchie Blackmore (kitara), Ian Gillan (laulu), Roger Glover (bassokitara), Jon Lord (urut) ja Ian Paice (rummut). Levy oli määrä äänittää Sveitsissä Montreux’n kasinolla, mutta suunnitelmiin tuli muutos, kun Frank Zappan ja The Mothers of Inventionin konsertti kyseisellä kasinolla päättyi rajuun tulipaloon. Albumi äänitettiin lopulta Montreux’n tyhjänä olleessa Grand Hotelissa. Tapahtumat inspiroivat yhtyeen tunnetuimman kappaleen ”Smoke on the Waterin”.
Machine Head sai tuoreeltaan myönteisiä arvosteluja, ja sitä kiiteltiin yhtyeen aiempia julkaisuja tasapainoisemmaksi kokonaisuudeksi. Albumi menestyi kaupallisesti hyvin ja nousi listaykköseksi muun muassa yhtyeen kotimaassa Britanniassa. Yhdysvalloissa se pysyi listoilla yli kaksi vuotta ja myi yli 2 miljoonaa kopiota. Erityisen suuri menestys oli Suomessa, missä albumi oli listaykkönen 11 viikkoa.
Albumin säveltäminen ja suunnittelu
Vuonna 1971 julkaistu Fireball oli menestynyt kaupallisesti hyvin, mutta se oli jakanut kriitikot ja yleisön. Ian Gillania lukuun ottamatta myöskään Deep Purplen jäsenet eivät olleet albumiin tyytyväisiä. Kiertueella yhtye huomasi, etteivät albumin kappaleet toimineet livetilanteessa. Yhtye alkoikin kehittää konsertteihin uutta ohjelmistoa jo Fireballin julkaisun aikoihin. Haastattelussa Ritchie Blackmore paljasti yhtyeen jo suunnittelevan seuraavaa albumia, vaikka konserttien tarkoituksena oli markkinoida Fireballia. Blackmore myös arveli jättävänsä Deep Purplen suhteellisen pian, mutta kertoi pysyvänsä toistaiseksi yhtyeessä taloudellisista syistä.
Pian Fireballin kiertueen alettua Gillan sairastui runsaan alkoholinkäytön seurauksena hengenvaaralliseen hepatiittiin ja joutui pari kuukautta kestäneelle sairauslomalle. Yhtye käytti tauon uusien kappaleiden kirjoittamiseen. Hidastempoisen ja kokeellisen Fireballin jälkeen yhtye päätti palata suoraviivaisempaan ilmaisuun. Machine Headille tulleista kappaleista ”Highway Star” ja ”Lazy” olivat olleet valmiita jo pidemmän aikaa ja niitä oli esitetty konserteissakin. Uusi kappalemateriaali kehitettiin studiossa jammailemalla, joten kappaleet merkittiin aina koko yhtyeen tekemiksi. Tämä herätti ristiriitoja, sillä yhtyeen pääasialliset säveltäjät Blackmore ja Roger Glover olisivat halunneet enemmän rahaa tekemistään kappaleista. Loma teki tästä huolimatta hyvää riitaisan yhtyeen jäsenten keskinäisille suhteille.
Britanniassa tehtyjen albumien korkean verotuksen vuoksi uusi albumi päätettiin äänittää Montreux’ssä Sveitsissä. Yhtye oli soittanut usein kaupungin Casinolla ja piti paikan akustiikasta. Jäsenet olivat huomanneet suuren eron studio- ja konserttiäänitysten akustiikan välillä ja halusivat siksi äänittää albumin mahdollisimman paljon konserttia muistuttavissa olosuhteissa. Suunnitelmissa oli tupla-LP:n julkaiseminen: ensimmäisen levy olisi lavalla ilman yleisöä soitettu studioäänitys ja toinen tavanomainen konserttitaltiointi. Kahta edellistä albumia tehdessään Deep Purple oli konsertoinut aktiivisesti äänitysten aikana, mutta nyt yhtye päätti yksimielisesti olla lähtemättä kiertueelle uuden albuminsa teon aikana.
Äänitykset
pienois|[[Rolling Stones Mobile Studio.]]
Gillanin toivuttua yhtye matkusti loppuvuodesta Sveitsiin. Äänitys oli määrä tehdä Rolling Stones Mobile Studio -studiorekan laitteistolla. Yhtye saapui Montreux’hön 4. joulukuuta 1971. Myöhäisestä kellonajasta johtuen tavaroiden purkamista lykättiin seuraavaan päivään. Promoottori Claude Nobsin kutsusta yhtye siirtyi Casinolle seuraamaan Frank Zappa and the Mothers of Inventionin konserttia. Nobs oli vastuussa kaupungin matkailuelinkeinosta ja kasinon toiminnasta. Zappan konsertin jälkeen kasinon oli määrä sulkeutua lopputalveksi ja Deep Purplen äänitysten alkaa.
Konserttipaikalla oli liikaa yleisöä ja kasinon ulkopuolella vielä lisää sisäänpyrkijöitä, joten järjestäjät olivat teljenneet uloskäynnit ketjuilla. Kesken Mothersin kosketinsoittaja Don Prestonin sooloa joku yleisöstä ampui valoraketin päin rakennuksen puukattoa, jolloin rakennus syttyi tuleen. Koska ovet oli teljetty, väkijoukko rikkoi ikkunat vahvistimilla ja pakeni sitä kautta. Onnekkaasti rakennuksessa oli isot ikkunat eikä kukaan kuollut. Nobs pelasti henkilökohtaisesti useita kasinon kellariin jääneitä nuoria.
Kasinon tuhoutumisesta huolimatta Nobs lupautui etsimään Deep Purplelle sopivan äänityspaikan. Pari päivää myöhemmin yhtye asettui vanhaan Le Pavilion -konserttisaliin aivan Montreux’n keskustassa, missä soittajat alkoivat kehitellä uutta kappaletta Blackmoren keksimän riffin ympärille. Kappale valmistui aamuyöhön mennessä. Roudarit pidättelivät samalla poliiseja, jotka melusta häiriintyneet paikalliset olivat hälyttäneet paikalle.
Nobs auttoi jälleen uuden äänityspaikan etsimisessä. Yhtye vuokrasi lopulta halvalla Grand Hotelin, joka oli suljettu talven ajaksi ja sijaitsi muutaman kilometrin päässä Montreux’n keskustasta. Äänityksestä ja miksauksesta huolehti Martin Birch Jeremy ”Bear” Geen avustuksella. Studioteknikkona toimi Nick Watterton. Tuottajiksi on merkitty Deep Purplen jäsenet.
Grand Hotel soveltui äänittämiseen huonosti, ja vuoraamattomat ja äänieristämättömät seinät saivat soitinten äänet kaikumaan, mitä yritettiin pehmusteiden avulla vähentää. Kirvesmiehen rakentamien tilapäisten väliseinien avulla käytävien risteykseen saatiin aikaan sopiva T:n muotoinen äänitystila. Studiorekka pysäköitiin hotellin pihalle, ja yhteydenpidon helpottamiseksi Birch rakensi suljetun TV-yhteyden rekan ja äänitystilan välille. TV-yhteyden äänenlaatu oli tosin heikkolaatuinen. Valmiin kappalemateriaalin ansiosta äänitykset sujuivat silti varsin nopeasti.
Käytännöksi muodostui aloittaa äänitykset alkuiltapäivästä ja lopettaa aamiaisajan tienoilla. Hankalien olosuhteiden vuoksi yhtye vältti äänitystilan ja studiorekan välillä liikkumista ja luotti Birchin mielipiteeseen siitä, kannattaisiko kappale äänittää uudestaan. Samasta syystä jäsenet välttivät osuuksiensa äänittämistä moneen kertaan, vaikka alkuperäinen otto ei olisikaan ollut aivan virheetön. Machine Headin äänitykset saatiin valmiiksi 21. joulukuuta. Tämän jälkeen albumi miksattiin De Lane Lea -studiolla Lontoossa. Äänitysten kustannuksiksi arvioitiin 8 000 puntaa, josta 5 000 kului Rolling Stones Mobile Studion vuokraan.
Julkaisu, markkinointi ja myynti
pienois|pysty|Machine Headin mainosjuliste vuodelta 1972. Yhtye markkinoi Machine Headia konsertoimalla aktiivisesti. Jo ennen Machine Headin ilmestymistä Deep Purplen kasvavasta suosiosta kertoi se, että markkinoille alkoi ilmaantua bootleg-äänityksiä yhtyeen konserteista.
Britanniassa Machine Headia mainostettiin televisiossa. Lisäksi yhtye markkinoi albumia soittamalla useimmat sen kappaleista BBC:n Sounds of the Seventies -ohjelmassa 18. maaliskuuta 1972. Samana päivänä ilmestyi Machine Headin ensimmäinen single ”Never Before”. Sen listamenestys jäi kuitenkin selvästi yhtyeen kahta edellistä singleä (”Black Night” ja ”Strange Kind of Woman”) heikommaksi.
Virallinen albumi julkaistiin 25. maaliskuuta 1972. Se kohosi listojen kärkipäähän useissa Euroopan maissa. Yhdysvalloissa paras sijoitus Billboard 200 -listalla oli 7. ja albumi pysyi listalla yli kaksi vuotta. Albumi oli listaykkönen ainakin Australiassa, Britanniassa, Ranskassa, Saksassa, Suomessa ja Tanskassa. Suomessa Machine Head pysyi listojen ensimmäisenä 11 viikkoa. Ostavan yleisön lisäksi myös ammattikriitikot ottivat levyn hyvin vastaan, ja se sai musiikkilehdistössä myönteisiä arvioita.
Vuonna 1973 julkaistiin singlenä ”Smoke on the Water”. A-puolena oli Machine Headin studioversio ja B-puolena Made in Japan -livealbumilta otettu konserttitaltiointi. Molemmat versiot saivat paljon radiosoittoa erityisesti Yhdysvalloissa. Vuoden 1973 lopulla Billboard uutisoi Deep Purplen olevan maailman suosituin rockyhtye.
Machine Head on pysynyt kaupallisesti menestyksekkäänä vielä julkaisunsa jälkeisinäkin vuosikymmeninä. Yhdysvalloissa myyntiluvut ylittivät vuoteen 1986 mennessä 2 miljoonaa kopiota, mikä toi yhtyeelle kaksinkertaisen platinalevyn. Ruotsissa albumi nousi ensimmäistä kertaa listoille vuonna 2004.
Uusintapainokset ja tribuuttialbumit
Vuonna 1997 Machine Headista ilmestyi 25-vuotisjuhlapainos. Se sisältää kaksi CD-levyä: ensimmäinen CD sisältää Roger Gloverin remiksaukset albumin kappaleista ja toinen CD alkuperäisen albumin remasteroituna. Lisäksi mukana on 28-sivuinen vihkonen, jossa Robert Simon ja Roger Glover kertovat albumin nauhoittamisesta. Aiemmin julkaistuilla Deep Purple in Rockin ja Fireballin uusintapainoksilla oli ollut bonuskappaleina vaihtoehtoisia ottoja ja ennen julkaisemattomia kappaleita. Suurin osa Machine Headin sessioiden äänitteistä oli kuitenkin tuhottu ja jäljellä olivat vain masternauhat. Bonusraitoina 25-vuotispainoksella ovat ”Never Beforen” B-puolena julkaistu ”When a Blind Man Cries” sekä kvadrofoniset versiot kappaleista ”Maybe I’m a Leo” ja ”Lazy”.
Vuonna 2012 ilmestyi viiden levyn 40th Anniversary Edition. Ensimmäisellä levyllä on remasteroitu versio alkuperäisestä albumista, toisella levyllä Roger Gloverin remixit vuodelta 1997, kolmannella levyllä kvadrofoninen miksaus ja neljännellä levyllä vuoden 1972 In Concert -konserttitaltiointi. Viides levy on audio-DVD.
Musiikkityyli
Kokeellisemman Fireballin jälkeen Deep Purple palasi Machine Headilla vuoden 1970 albuminsa Deep Purple in Rockin suoraviivaisempaan tyyliin. Machine Head ei kuitenkaan ole yhtä raskas kuin In Rock, vaan aiempaa hillitympi.
AllMusic-sivusto mainitsee Machine Headin tyylilajeiksi hard rockin ja heavy metalin. Monissa kappaleissa on lisäksi vaikutteita bluesista. BBC:n Sid Smithin (2007) mukaan Machine Head tunnetaan ennen kaikkea raskasrock-albumina, mutta sillä on sävyjä myös popista, rockista ja jopa funkista. Tom Moonin (2008) mukaan Deep Purple erottautui aikakauden muista heavy-yhtyeistä svengaavalla, jazz-vaikutteisella soittotyylillään sekä monimutkaisilla, teknisesti haastavilla sooloillaan. Nykyään Deep Purplen tyyliä ei aina pidetä metallimusiikkina, vaikka yhtyeen vaikutus genreen onkin laajalti tunnustettu.
Blackmoren mukaan Machine Headin kappaleista kuusi oli hänen säveltämiään ja kaksi Gloverin. Seitsemän albumiraidan ohella Blackmore ilmeisesti laski mukaan singlen B-puoleksi päätyneen ”When a Blind Man Criesin”. Gillan kirjoitti sanoitukset Gloverin avustuksella, yleensä vasta kun kappaleen pohjat oli jo äänitetty. Kappaleet viimeisteltiin yhdessä, minkä vuoksi säveltäjäksi merkittiin koko yhtye.
Deep Purplen jäsenet olivat vaikeista äänitysolosuhteista huolimatta tyytyväisiä Machine Headiin. Blackmoren henkilökohtaisia suosikkeja olivat ”Highway Star” ja ”Smoke on the Water”, ja kokonaisuutena hän piti albumia selvästi Fireballia parempana. Jon Lordin mukaan Machine Head oli Deep Purplen In Rockilla kehittämän tyylin täydellistymä. Hän kuitenkin arvioi yhtyeen jääneen musiikillisesti paikoilleen ja katsoi, että seuraavalla albumilla olisi uudistumisen aika.
Kappalemateriaali
B-puolen avaava ”Smoke on the Water” oli ainoa albumin kappaleista, joka äänitettiin Le Pavilionissa. Sen alkuperäinen nimi oli ”Title #1”. Laulu äänitettiin vasta Grand Hotelissa, ja sanoitukset kertovat Casinon tulipalosta ja Machine Headin äänittämisestä. Kappale muistetaan ennen kaikkea kitarariffistään, joka on yksi rock-historian tunnetuimmista. Yhtye itse ei kuitenkaan pitänyt kappaletta erityisen hyvänä ja se oli jopa jäädä levyltä kokonaan pois. ”Lazy” alkaa phaser-efektoidulla Hammond-introlla. Itse kappale on nopeatempoinen, kolmimuunteinen blues, jossa Gillan laulamisen lisäksi soittaa huuliharppua. Pitkiä improvisoituja osuuksia sisältävä sävelmä oli ensimmäisiä Machine Headille tehtyjä kappaleita. Päätösraita ”Space Truckin’” on tieteisteemainen boogie, jonka lopussa Gillan kiljuu kovaa ja korkealta. Kappaleen sanoituksissa ei ole juurikaan järkeä, mikä Gloverin mukaan oli tietoinen yritys jäljitellä 1950-luvun rock & roll -sanoituksia. Albumiversion pituus on viitisen minuuttia, mutta konserteissa kappale venyi jopa yli puoleen tuntiin.
Machine Headin äänityksistä jäi yli rauhallinen bluesballadi ”When a Blind Man Cries”. Se julkaistiin ”Never Before” -singlen B-puolena maaliskuussa. Kappaletta ei ollut alkuperäisellä albumilla, mutta se on mukana monilla Machine Headin CD-uusintapainoksilla.
Nimi ja kansitaide
pienois|Vinyylilevyn aukeavat sisäkannet.
Nimi ”Machine Head” tarkoittaa kitaran ja eräiden muiden kielisoittimien virityspäätä. Kansitaidetta varten yhtyeen ja albumin nimet prässättiin kiiltävään metallilevyyn. Levyä käytettiin sen jälkeen peilinä, jonka kautta yhtyeestä otettiin valokuva. Tarkkaan katsomalla myös valokuvaaja erottuu kannesta.
Sisäkansissa on valikoima valokuvia yhtyeen jäsenistä, nauhoituksista ja palavasta Casinosta. Nobsia esittävä valokuva otettiin kasinon vielä palaessa, mikä näkyy hänen ahdistuneessa ilmeessään. Kuvat valitsi Roger Glover yhtyeen managerin Tony Edwardsin kanssa. Muut jäsenet eivät vaivautuneet paikalle, joten Gloverista on sisäkannessa eniten kuvia. Alkuperäisen vinyylin mukana tuli paperiarkki, johon oli painettu käsin tehdyllä kalligrafialla kirjoitetut sanoitukset.
Yhdessä sisäkansien valokuvassa näkyy käsin kirjoitettu lappu, jossa mainitaan ”One Just Before Midnight” -niminen kappale. Kyseessä oli ”Maybe I’m a Leon” työnimi. Lopullisen nimensä kappale sai vasta äänityksien lopulla, kun Gillan kirjoitti valmiiseen sävellykseen sanoitukset.
Aikalaisarviot
Billboard kirjoitti tuoreeltaan julkaistussa arvostelussa Deep Purplen häälyneen koko uransa ajan supertähteyden rajamailla: ”Viimeisimmän julkaisunsa myötä yhtye voi vihdoin saavuttaa vaikean tavoitteensa.” Aiempien albumien ongelmana oli niiden sortuminen ylilyönteihin, mutta Machine Head tasapainoilee onnistuneesti raskaan rockin ja taiteellisuuden välillä.
Rolling Stone julkaisi toukokuussa 1972 Lester Bangsin kirjoittaman ylistävän arvostelun. Bangsin mukaan Deep Purplen ensimmäiset albumit ja erityisesti yhtyeen omat kappaleet olivat varsin tylsää kuunneltavaa. Tuoreemmilla albumeillaan yhtye on kuitenkin kehittänyt raivoisan ja äänekkään tyylin, joka tekee siitä yhden parhaista ”raskaista bändeistä”. Bangsin mukaan albumilla on pelkkiä klassikkokappaleita, jotka ”vetävät lujaa turpaan”. Hän kuitenkin kritisoi ”banaaleja” sanoituksia vaikka myöntääkin, että ”rock ’n’ rollissa latteudet ovat puolet huvista”.
Hit Paraderin syyskuussa julkaistun arvostelun mukaan albumin ”koneellinen” (’machine’) nimi kuvaa sen sisältöä hyvin. ”Musiikillinen ultraväkivalta käy yhtyeeltä vaivattomasti. Rokkareista kovimmille ja Deep-friikeille.” Robert Christgau kirjoitti levyoppaassaan ”arvostavansa bändin kaahailua”. Blackmore soittaa aiempaa hillitymmin, mitä Christgau piti myönteisenä kehityksenä. Osa kitaralikeistä kuulostaa tosin epäilyttävästi siltä, että Blackmore on lainannut ne muilta lontoolaisilta muusikoilta.
Jälkimaine
Machine Headia pidetään usein Deep Purplen parhaana albumina ja uran huippuhetkenä. Mika Järvisen (2018) mukaan ”Machine Head onnistui taltioimaan Purplen ytimekkäimmillään. Albumi on yhtenäinen kokonaisuus ja se on pitkälti sen ansiota, että kerrankin Deep Purplella oli – – mahdollisuus tehdä koko albumi alusta loppuun kerralla. Olosuhteet olivat karut, mutta bändillä oli hyvä henki, ja Gillanin sairausloma oli tehnyt hyvää bändin keskinäisille suhteille, kun kaikki olivat saaneet hengähdystauon toisistaan. Myös Martin Birch oli ensimmäistä kertaa mukana äänityksissä ensimmäisestä päivästä viimeiseen ja sekin kuului lopputuloksessa.”
Machine Head on eräs 1001 Albums You Must Hear Before You Die -kirjassa esitellyistä levytyksistä. Suomenkielisessä laitoksessa Machine Head on korvattu kotimaisella albumilla. Tuhannen merkittävimmän musiikkialbumin joukkoon Machine Headin nostavat myös Zagat Survey Music Guide (2003) ja Tom Moonin 1,000 Recordings to Hear Before You Die (2008).
Konserttikiertue
Maaliskuussa yhtye aloitti uuden Pohjois-Amerikan-kiertueen lämmitelijänään Buddy Miles. Jäsenten välit olivat jälleen tulehtuneet, ja huhtikuussa antamassaan haastattelussa Blackmore arvioi yhtyeen hajoavan vuoden sisällä. Erityisen huonot olivat Blackmoren ja Gillanin välit. Pian kiertueen alkamisen jälkeen Blackmore sairastui hepatiittiin. Managerien vaatimuksesta konsertteja yritettiin jatkaa sessiokitaristi Randy Californian kanssa. Hänen soittotyylinsä ei kuitenkaan soveltunut Deep Purplelle ominaiseen nopeatempoiseen rockiin, ja kiertue peruutettiin yhden Californian kanssa soitetun konsertin jälkeen. Toukokuulle suunnitellut Japanin-konsertit siirrettiin elokuulle.
Machine Headin kappaleista ”Highway Star” ja ”Lazy” tulivat konserttien ohjelmistoon jo syyskuussa 1971. ”Highway Star” toimi yleensä aloituksena. ”Lazy” korvasi varhaisemman sävellyksen ”Mandrake Root” ja oli pitkä konserttien lopetuskappale. Tammikuussa 1972 eli heti Machine Headin äänitysten valmistuttua ohjelmistoon tuli lisäksi ”Space Truckin’”, joka korvasi Fireball-albumin kappaleen ”No No No”. ”Maybe I’m a Leo” ja ”Never Before” esitettiin BBC:n ohjelmassa mutta ei tavallisissa konserteissa. ”Smoke on the Wateria” yhtye alkoi esittää toukokuussa.
Kappaleet
Kaikkien kappaleiden kirjoittajiksi on merkitty koko yhtye eli Ritchie Blackmore, Ian Gillan, Roger Glover, Jon Lord ja Ian Paice.
Big Boss
280px|thumb|Big Boss [[Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriotsissa.]] Big Boss on Metal Gear -pelisarjassa esiintyvä kuvitteellinen hahmo, jonka loi japanilainen pelisuunnittelija Hideo Kojima. Big Bossin ensiesiintyminen oli sarjan ensimmäisessä pelissä Metal Gearissa, jossa hän on päähahmo Solid Snaken komentaja, kunnes hän paljastuu pelin pääkonnaksi ja tekee paluun Metal Gear 2: Solid Snakessa. Big Boss ei esiinny Metal Gear Solidissa ja Metal Gear Solid 2: Sons of Libertyssä, mutta hänen kaunaisella suhteella Solid Snakeen on tärkeä rooli näissä peleissä. Nuori Big Boss esiintyy pelaajahahmona Metal Gear Solid 3: Snake Eaterissä ja Metal Gear Solid: Portable Opsissa, joissa hänen koodinimensä on Naked Snake.
Pelisarjassa nuoren Big Bossin ääninäyttelijä on japaninkielisessä versiossa Akio Ōtsuka ja englanninkielisissä David Hayter, jotka ovat myös Solid Snaken ääninäyttelijöitä. Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriotsissa vanhan Big Bossin äänenä kuullaan japaninkielisessä versiossa Chikao Ōtsuka ja englanninkielisessä versiossa Richard Doyle.
Metal Gear -pelit
Big Boss tekee ensiesiintymisensä vuonna 1987 MSX2:lle julkaistussa Metal Gearissa FOXHOUND-erikoisjoukon komentajana ja pelaajahahmo Solid Snaken esimiehenä. Hän toimii aluksi Snaken radiokontaktina välittäen tälle tietoa tehtävän tavoitteista ja lisäksi aseista ja tarvikkeista. Mutta kun Snake tuhoaa TX-55 Metal Gear -aseen vastoin Big Bossin käskyjä, Outer Heavenin miliisijohtaja kohtaa Snaken lähellä tukikohdan pakoreittiä ja haastaa hänet kaksintaisteluun. Snake päihittää Big Bossin ja jättää tämän ruumiin räjähtävän Outer Heavenin keskelle. Pelin lopputekstit paljastavat Big Bossin selvinneen Outer Heavenin tuhosta vannoen kostoa Snakelle.
Big Boss tekee paluun vuonna 1990 MSX2:lle julkaistussa Metal Gear 2: Solid Snakessä, jossa hän valtaa keskiaasialaisen Zanzibar Landin valtion ja aloittaa Metal Gear D:n valmistuksen. Paetessaan Zanzibar Landin vankileiriltä, Solid Snake kohtaa Big Bossin jälleen kaksintaistelussa, jossa Snake kärventää Big Bossin liekinheittimellä.
Metal Gear Solid -pelit
Big Bossilla on tärkeä rooli Metal Gear Solid -pelien tarinassa, jossa hänen DNA:staan luotiin geneettisesti muunnellut kloonit Solid Snake, Liquid Snake ja Solidus Snake valtion salaisessa projektissa ”Les Enfants Terribles”.
Esiosa Metal Gear Solid 3: Snake Eater esittelee nuoren Big Bossin, koodinimellä Naked Snake, CIA:n salaisen FOX-erikoisyksikön jäsenenä vuonna 1964. Zeron luoma FOX lähettää hänet Neuvostoliittoon nujertamaan sadistisen eversti Volginin kapinan, pelastamaan tärkeän asetutkija Nikolai Stephanoviš Sokolovin, ja tuhoamaan Shagohod-prototyypin estääkseen ydinsodan. Tehtävän aikana hän kohtaa nuoren Ocelotin monesti, päihittää Cobra Unitin (johon kuuluvat The Pain, The Fear, The End, The Fury ja The Sorrow), ja joutuu surmaamaan The Bossin mukamas puhdistaakseen oman maineensa. EVAn selvityksen mukaan Snake ei hyväksy operaation poliittisia motiiveja varsinkaan sen jälkeen kun hän saa Big Bossin arvonimen teoistaan. Aluksi hän hylkää arvonimen ja vetäytyy aktiivipalveluksesta.
Metal Gear Solid: Portable Opsissa Big Boss esiintyy yhä vanhalla koodinimellään Naked Snake, koska hän ei tunne ylittäneensä The Bossin kykyjä sotilaana. Vuoteen 1970 sijoittuvassa tarinassa Snaken entinen komentaja majuri Zero on pidätetty ja FOX-yksikön uusi komentaja on Gene, joka on pettänyt Yhdysvallat ja linnoittanut vanhan neuvostoliittolaisen tukikohdan La Peninsula de los Muertosin niemimaalla Kolumbiassa. Snake estää Genen suunnitelmat maailmanvallasta ja luoda sotilaiden turvapaikka Army’s Heaven. Ennen kuolemaansa Gene antaa Snakelle mikrofilmin, jonka paljastamalla Army’s Heavenin rahakätköllä Big Boss luo Outer Heavenin. Big Boss omaksuu nykyisen koodinimensä ja perustaa FOX-yksikön tilalle FOXHOUND:n. Lopputekstien jälkeisessä keskustelussa Ocelot ja majuri Zero perustavat Metal Gear Solid 2: Sons of Libertyssä esitellyn Yhdysvaltoja hallitsevan salaseuran Patriootit. Ocelotin vaatimus liittymisestä Patriootteihin on pyyntö Zerolle, että heidän organisaationsa saa uuden jäsenen Big Bossista.
Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriotsissa paljastuu Big Bossin olleen yksi Patrioottien perustajajäsenistä. Majuri Zero perusti Patriootit jatkamaan The Bossin aatteita, mutta hänestä tuli vallanhimoinen ja suurudenhullu. Big Boss oli Patrioottien keulakuva ja ikoni, mutta Zero levitti hänestä valheellisia tarinoita maailmalle ja loi hänestä mielikuvan myyttisenä sankarina. Big Bossin mielestä Zero oli tulkinnut virheellisesti The Bossin haaveen yhdistyneestä maailmasta, koska Zeron suunnitelma saavuttaa The Bossin unelma oli ihmisten yksilöllisyyden ja vapaan tahdon poistaminen. Zero aloitti Les Enfants Terribles -projektin luodakseen korvikkeen Big Bossille, joka erosi Patriootteista ja perusti oman tulkintansa The Bossin tahdosta Outer Heavenin muodossa. Big Boss juonitteli Outer Heavenissä ja Zanzibar Landissä kaapata vallan Zerolta, jonka johdolla Patriootit alkoivat hallita Yhdysvaltoja. Big Boss ei kuollut Metal Gear 2: Solid Snaken loppuratkaisussa, vaan hänen ruumiinsa vietiin Zerolle, joka piti Big Bossin keinotekoisessa koomassa nanokoneilla. Big Bossille uskollinen EVA varasti Big Bossin ruumiin Patriooteilta ja vei sen Itä-Eurooppaan, kunnes pelin kolmannen näytöksen loppuratkaisussa Liquid Ocelot kaappaa ruumiin ja polttaa Big Bossin jäännökset karrelle.
Vuoteen 2014 sijoittuvan pelin lopputekstien jälkeen nähdään epilogi, jossa Big Boss tapaa Arlingtonin kansallisella hautausmaalla Solid Snaken, joka oli yrittänyt tehdä itsemurhan. Big Boss kertoo Snakelle, että EVA jälleenrakensi hänen kärventyneen ruumiinsa Liquidin ja Soliduksen ruumiinosilla. Itä-Euroopassa poltettu ruumis kuului Solidukselle, joka oli geneettisesti Big Bossin täydellinen kopio. Big Boss on tuonut hautausmaalle Zeron, joka on aivokuollut vanhus pyörätuolissa. Big Boss kertoo, että Zeron luomat tekoälyt ottivat hallinnan organisaatiossa, kunnes ne tuhottiin tietokoneviruksella pelin viidennessä näytöksessä. Big Boss varmistaa Patrioottien valtakauden päättymisen katkaisemalla Zeron happiletkun ja tukehduttaa hänet hengiltä. The Bossin hautakiven luona Big Boss ymmärtää Patrioottien ja Outer Heavenin olleen virheellisiä tulkintoja The Bossin viimeisestä tahdosta, koska The Boss ei haaveillut maailmanvallasta, vaan tasa-arvoisesta ja suvaitsevaisesta maailmasta. Big Boss tekee kunniatervehdyksen The Bossin haudalla, minkä jälkeen Patrioottien tekoälyjen ohjelmoima uusi FOXDIE-viruskanta vaikuttaa hänen elimistössään Snakestä saadulla tartunnalla. Big Boss pyytää Snakeltä, että tämä viettäisi loppuelämänsä rauhassa, eikä haaskaisi sitä taistelemiseen. Big Boss sanoo hänen ja Zeron välisen konfliktin olleen hedelmätön sota ja ennustaa, että jälkipolville koittaa uusi tulevaisuus. Snake ymmärtää tehneensä sovinnon isänsä kanssa, joten sytyttää Big Bossin pudottaman sikarin ja antaa sen hänelle. Big Boss polttaa viimeisen savukkeensa, minkä jälkeen hän kuolee nojaten The Bossin hautakiveen.
Guns of the Patriots on vanhan Big Bossin debyytti kolmiulotteisena hahmomallina, jolla on ääninäyttelijä. Ennen pelin ilmestymistä ikääntynyt Big Boss nähtiin vain MSX2-konsolin Metal Gear -peleissä, Metal Gear Solidin ohjekirjassa Yoji Shinkawan piirtämänä luonnoksena ja Ashley Woodin kuvittamassa Elisan ennustuksessa Metal Gear Solid: Portable Opsissa.
Metal Gear Solid: Peace Walker kertoo jälleen Big Bossin ajasta Naked Snakena, nyt vuonna 1974, jolloin hän ja hänen työkumppaninsa Kazuhira ”Kaz” Miller ovat perustaneet palkkasotilasjoukon Militaires Sans Frontières. Hän aikoo käyttää MSF:ää toteuttamaan The Bossin viimeistä tahtoa maailmasta, jossa sotilaat ovat vapaita valitsemaan omat taistelunsa ilman valtioiden päätöksiä.
Big Bossilla on keskeinen rooli Metal Gear Solid V: Ground Zeroesissa ja Metal Gear Solid V: The Phantom Painissä. Hänen tehtävänään on pelastaa lapsisotilas Chico ja Paz Ortega Andrade amerikkalaisesta tukikohdasta Kuubassa. Pelastusoperaatio onnistuu, mutta heidän paetessaan helikopterilla Paz kertoo että hänen kohtuunsa on asennettu pommi. Paz hyppää ulos helikopterista, mutta pommin räjähdyksen aiheuttama paineaalto syöksee helikopterin Karibianmereen. Samalla MSF tuhoutuu, kun Skull Facen johtama puolisotilaallinen joukko XOF hyökkää heidän tukikohtaansa. Big Boss vajoaa koomaan ja herää yhdeksän vuotta myöhemmin sairaalasta, jossa myös Venom Snake on hoidettavana. Hän esittää olevansa ”Ishmael” ja auttaa Venom Snakea pakenemaan sairaalasta Skull Facen joukkojen hyökätessä. Snake matkaa Neuvostoliiton hallitsemaan Afganistaniin kostamaan Skull Facelle uuden palkkasotilasjoukko Diamond Dogsin avulla, joka koostuu Big Bossin entisistä sotilaista. Samalla Big Boss jää taustalle kehittämään oikeaa Outer Heaveniä.
Ristiriitoja
1980-luvulla monissa Nintendo Entertainment Systemille julkaistujen videopelien yhdysvaltalaisissa myyntipainoksissa oli ohjekirjat, joissa pelin juoni oli kerrottu humoristisesta näkökulmasta ja hahmojen nimet oli muutettu. Alkuperäisen Metal Gearin NES-versiossa oli ohjekirja, jonka mukaan pelin pääkonna ja Outer Heavenin perustaja on ”Vermon CaTaffy”, mikä on satiirinen vitsi Muammar Gaddafin nimestä. Ohjekirjassa Vermon CaTaffyn mainitaan olleen lammaspaimen, josta tuli terroristi. Big Boss ei esiinny nimellä ohjekirjassa, vaan Snaken esimiehen nimi on ”Commander South”. NES-konsolille julkaistun Snake’s Revengen ohjekirjassa Big Bossin nimi on ”Higharolla Kockamamie”, mikä on viittaus Ruhollah Khomeiniin. Ohjekirjan mukaan Higharolla Kockamamie on itämainen despootti, jolle Metal Gearin pohjapiirrokset toimitti Vermon CaTaffy.
Vuonna 1990 NES-konsolille julkaistussa Metal Gearin epävirallisessa jatko-osassa Snake’s Revengessä Big Boss on nimettömän vihamielisen maan johtaja. Pelin loppupuolella Snake kohtaa Big Bossin, mutta yhtäkkiä hänelle paljastuu, että Big Bossista on tullut kyborgi Outer Heavenissä saatujen vammojen takia. Kaksintaistelun päätteeksi Snake päihittää maamiinoilla kyberneettisen Big Bossin.
Metal Gearin MSX2-versiossa julkaistun ohjekirjan mukaan Big Boss palveli Green Beretsissä, Special Air Servicessä ja GSG 9:ssä ennen kuin hänestä tuli FOXHOUND:n komentaja. Pelin japanilaisen myyntipainoksen ohjekirjassa on piirros Big Bossissa, jossa hänen silmälappunsa on vasemman silmän päällä, mutta Metal Gearissa ja kaikissa myöhemmissä sarjan peleissä Big Bossin silmälappu peittää oikean silmän. Metal Gear 2: Solid Snaken mukaan Big Boss menetti silmänsä 1980-luvulla ja perusti FOXHOUND:n 1990-luvulla. Metal Gear Solid ja Metal Gear Solid 2: Sons of Liberty viittasivat, että vuonna 1972 Big Boss oli Les Enfants Terribles -projektissa yli 50-vuotias ja hän oli Metal Gear 2: Solid Snakessä jo yli 70-vuotias. Metal Gear Solid 3: Snake Eater kuitenkin muutti Big Bossin menneisyyttä paljastamalla, että hän oli vuonna 1964 vasta noin 30-vuotias, mikä tekee hänestä yli kymmenen vuotta nuoremman kuin edellisissä peleissä oli kerrottu. Pelin aikana hän menettää oikean silmänsä, mikä on ristiriidassa vanhaan selitykseen, jonka mukaan hän menetti silmän vasta 1980-luvulla. Pelin lopussa myös paljastuu, että Big Boss perusti FOXHOUND:n vuonna 1971, mikä on ristiriidassa FOXHOUND:n perustamisen sijoittamiseen 1990-luvulle.
Vastaanotto
Tietokonelehti Computerworldin mukaan Big Boss on yksi ”luovimmista” konnista videopeleissä. Lehti kehui Big Bossin petturuuden monimutkaisuutta, koska Metal Gear Solidissa hän paljastuu Solid Snaken isäksi ja Metal Gear Solid 3: Snake Eaterissä hän on pelaajahahmo.
Münchenin sopimus
thumb|360px|[[Joachim von Ribbentrop|Ribbentrop, Chamberlain ja Hitler neuvottelemassa Münchenin sopimuksesta.]] Münchenin sopimus oli eräiden Euroopan suurvaltojen solmima sopimus Tšekkoslovakian sudeettialueen luovuttamisesta Saksalle. Münchenin konferenssi pidettiin ja sopimus allekirjoitettiin 29.–30. syyskuuta vuonna 1938. Paikalla olivat Adolf Hitlerin edustama Saksa, Neville Chamberlainin edustama Yhdistynyt kuningaskunta, Édouard Daladierin edustama Ranska sekä Benito Mussolinin edustama Italia.
Versaillesista Müncheniin
thumb|250px|Saksan laajeneminen 1938–1939 ennen sotaa Versailles’n rauhansopimuksen jälkeen 10. syyskuuta 1919 allekirjoitettu Saint-Germainin sopimuksella muodostettiin lokakuun 1919 jälkeen Tšekkoslovakian tasavalta. Sopimuksessa ympärysvallat ja Itävalta-Unkarin seuraajat sopivat järjestelyistä entisen keisarikunnan alueella. Siinä otettiin huomioon tšekkien ja slovakkien oikeus kansallisvaltion perustamiseen Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin määrittelemän ”kansojen oikeus hallita itse itseään” -periaatteen mukaisesti.
Sopimus ei ottanut huomioon sitä, että Böömin, Määrin, Slovakian, Rutenian ja Sleesian alueilla oli runsaasti etnisiä vähemmistöjä, joista jotkut olivat alueellaan jopa enemmistöinä. Suuria vähemmistöjä olivat esimerkiksi sudeettialueen saksalaiset, Etelä-Slovakian unkarilaiset sekä Sleesian puolalaiset.
Myös tšekeillä ja slovakeilla oli toisistaan eroava valtiomenneisyys, mikä kielellisestä samankaltaisuudesta huolimatta vaikeutti tšekkoslovakialaisen kansallisvaltion muodostamista. Tšekit ja slovakit olivat asuneet aikaisemmin yhdessä Suur-Määrin alueella mutta olivat jo kauan olleet valtiollisesti erossa toisistaan. Slovakit olivat olleet lähes tuhat vuotta unkarilaisten vallan alla ja tšekit puolestaan kuuluneet yhtä kauan itävallansaksalaisen kulttuurin piiriin. Böömin kuninkaatkin olivat olleet Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ja sittemmin Itävallan alaisia. Erilainen tausta oli erkaannuttanut tšekkejä ja slovakkeja toisistaan, jotka Tšekkoslovakiassa kansallisvaltioaatteen perusteella yhdistettiin valtiollisesti, jotta voitaisiin perustella maan itsenäisyyttä ja samalla rajoittaa saksalaista vaikutusta niiden piirissä. Itävalta-Unkarin politiikka tšekkejä kohtaan oli ollut ajoittain heidän kansallisuusaatettaan voimakkaasti rajoittava.
Tšekkoslovakian esittämät kartat vähättelivät vähemmistöjä, mutta niitä ei lopulta vastustettu voimakkaasti vähemmistökansallisuuksien keskuudessa, vaan olotilaan sopeuduttiin. Valtioajatuksena oli puolustaa vasta muodostuvaa uutta kansallisvaltiota, jossa tšekit ja slovakit muodostivat niukasti puolet alueen väestöstä. Toinen puoli väestöstä muodostui sudeettialueen saksalaisista, unkarilaisista, saksalaistuneista juutalaisista, puolalaisista, ruteeneista (ukrainalaisista) sekä romaneista, jotka kaikki asuivat monikulttuurisessa entisessä keisarikunnassa.
Imperialismista toiseen
Päästyään eroon Itävalta-Unkarin Itävallan vaikutuksesta tšekit tšekkiläistivät saksalaisilta hallinnon muun muassa Böömissä, mutta myös Slovakiassa, jossa oli puutetta entisen Itävalta-Unkarin saksalaiset ja unkarilaiset virkamiehet korvaavista slaaveista.
Saint-Gernain-en-Layen sopimuksessa oli taattu slovakeille kansanäänestyksen mahdollisuus liitosta tšekkien kanssa, mutta sitä ei ollut järjestetty.
1930-luvun lama ja kansallissosialismin nousu Saksassa vaikuttivat myös sudeettimaahan. Saksalaisten ja unkarilaisten lisäksi myös slovakit pyrkivät rajoittamaan tšekkien vaikutusvaltaa Tšekkoslovakiassa. Tasavertaisen liittosuhteen vertauskuvaksi yrittivät slovakit saada muutettua Tšekkoslovakian kirjoitetuksi muodossa Tšekko-Slovakia. Sudeettialueiden luovutuksen jälkeen maa muuttuikin slovakkien kannalta liittovaltiomaisemmaksi.
Sudeettialueiden kriisi
Vuonna 1918 keisarillisen neuvoston Böömin saksankieliset jäsenet kieltäytyvät hyväksymästä liittymistä vastaperustettuun Tšekkoslovakian tasavaltaan. He puolestaan ehdottivat alueittensa liittämistä saksankieliseen Itävaltaan sekä kahden alueellisen hallituksen pystyttämistä:
Yhdessä näitä alueita kutsuttiin dedeeteiksi. Niiden alueella asui kolme miljoonaa maan 15 miljoonasta asukkaasta.
Vastakkainasettelu saksalaisten ja tšekkien välillä paheni koko 1930-luvun ajan. Saksalainen vähemmistö, joka oli kuitenkin enemmistö mainituilla neljällä alueella, seurasi natsipoliitikko Konrad Henleiniä, joka liioitteli vaatimuksissaan. Todellinen kriisi puhkesi Itävallan ja Saksan Anschlussin jälkeen vuonna 1938. Silloin oli jo hyvin todennäköistä, että Hitlerin seuraava vaatimus koskisi sudeettialueiden liittämistä Saksan valtakuntaan.
Münchenin konferenssi
thumb|250px|[[Neville Chamberlain esittelee Münchenin sopimusta väkijoukolle Hestonin lentoasemalla 30. syyskuuta 1938 palattuaan sopimusneuvotteluista]] thumb|Sopimuksen allekirjoituspaikka [[Führerbau toimii nykyään korkeakouluna (Hochschule für Musik und Theater München).]] Ranska ja Neuvostoliitto olivat kumpikin solmineet Tšekkoslovakian kanssa 1936 liiton, mutta kumpikaan ei ollut vielä vuonna 1939 valmis sotaan Saksaa vastaan. Josif Stalin oli haluton puolustamaan kapitalistista valtiota. Pääministeri Daladierin Ranska oli lähestymässä vaaleja, joten ajankohta oli huono sotilaallisiin operaatioihin ryhtymiselle varsinkaan ilman Ison-Britannian tukea tai osallistumista. Adolf Hitler oli yliarvioinut Saksan uudelleenaseistuksen laajuuden ja halusi konfliktia. Vauhdin hidastajana toimi Benito Mussolini, joka ei halunnut mukaan eurooppalaiseen selkkaukseen ja kehotti Hitleriä neuvottelupöytään. Kokous pidettiin Münchenissä syyskuussa vuonna 1938.
Ranska ja Neuvostoliitto siis jättivät Tšekkoslovakian ilman tukea, ja Münchenin sopimus hyväksyttiin yksimielisesti. Pääministeri Neville Chamberlain sai Isossa-Britanniassa sankarin vastaanoton noustessaan Münchenistä palaavasta lentokoneesta. Kansanjoukot uskoivat, että suurin mahdollinen konflikti vältettäisiin. Kansakunta oli helpottunut ja kiitollinen rauhan pelastajille, vaikka kyse oli vain löyhästä ja lykkäämiseen tähtäävästä kompromissista.
Sopimuksen mukaisesti tšekkien tuli evakuoida sudeettialueet ennen 19. lokakuuta 1938 ja ne piti miehittää asteittain saksalaisin joukoin. Lisäksi osa Sleesiaa (906 km² – 258 000 asukasta) tuli luovuttaa Puolalle.
Tämän lisäksi Chamberlain palasi kotiin mukanaan Saksan ja Ison-Britannian välinen lisäsopimus, jossa osapuolet sitoutuivat neuvottelemaan rauhanomaisesti osapuolten tulevaisuudesta. Juuri tätä osaa sopimuksesta pääministeri piti kädessään kun hän juhlallisesti ja riemuiten palasi Lontooseen.
Tšekkien hallitus antautui 30. syyskuuta 1938 ja suostui Münchenin sopimuksen pykäliin.
Tämä kriisi antoi kuitenkin demokraattisille hallituksille mahdollisuuden ymmärtää, millaista vaaraa autoritäärinen Saksa ja sen johtaja Hitler edustivat.
Münchenin kokouksen on todettu vaikuttaneen myös talvisodan syttymiseen, sillä Neuvostoliitto veti omat johtopäätöksensä länsivaltojen myönnytyksistä Saksalle ja alkoi etsiä uusia toimintavaihtoehtoja aikaisemmalle politiikalleen, jolla se oli pyrkinyt yhdistämään länsivaltoja Saksan vastaiseen rintamaan. Neuvostoliitto käynnisti Boris Jartsevina esiintyneen toisen lähetystösihteeri Boris Rybkinin avulla Suomessa Jartsev-neuvottelut, joiden tarkoituksena oli selvittää Suomen asenne siihen mahdollisuuteen, että Saksa hyökkää Neuvostoliittoon. Neuvottelut alkoivat todennäköisesti Neuvostoliiton Helsingin suurlähettilään ja Neuvostoliiton ulkoasiainkansankomissaari Maksim Litvinovin tietämättä, minkä vuoksi niihin suhtauduttiin epäluuloisesti.
Sopimuksen seuraukset
Sopimuksen seurauksena Tšekkoslovakia menetti 28 160 km2:n laajuisen alueen, noin 20 prosenttia pinta-alastaan. Alueella asui noin 2 800 000 saksalaista, mutta myös 800 000 tšekkiä.
Menetetyt alueet olivat olleet Tšekkoslovakialle sekä taloudellisesti että sotilaallisesti keskeisiä, sillä siellä oli 60 % maan kivihiili- ja 80 % ruskohiili­varoista, 86 % kemikaali- ja 80 % sementtiteollisuudesta, 70 % rauta- ja teräs­teollisuudesta, 70 % sähkön­tuotannosta ja 50 % metsävaroista. Uusi raja pirstoi pahasti myös maan rautatie-, maantie- ja puhelinlennätinverkoston. Lisäksi Tšekkoslovakiasta tuli käytännössä puolustuskyvytön, sillä menetetyllä alueella olivat maan kaikki linnoituslaitteet.
Kohti sotaa
Valmistautuessaan yhteenottoon, joka kaikista osapuolista tuntui väistämättömältä, eurooppalaiset suurvallat olivat asettaneet armeijansa valmiustilaan ensimmäisen kerran ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Münchenin sopimus näytti väliaikaisesti rauhoittaneen sudeettialueen kriisin. Laajasti kuitenkin arvioitiin, että pahempaa olisi tulossa.