cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Devin Setoguchi
Juniorivuodet
Ennen ammattilaisuraansa Setoguchi pelasi vuodet 2003–2007 WHL-junioriliigassa. Kaudesta 2003–2004 kauteen 2005–2006 hän edusti Saskatoon Bladesiä ja kauden 2006–2007 Prince George Cougarsia. Hän siirtyi Cougarsiin lokakuun 2006 pelaajakaupassa, jossa Bladesiin siirtyivät puolustaja Stefan Elliott ja ensimmäisen kierroksen varausvuoro WHL Bantam Draftissa.
Kausina 2005–2006 ja 2006–2006 Setoguchi oli joukkueidensa paras pistemies ja maalintekijä. Eniten pisteitä hän teki kaudella 2005–2006, jolla hän teki 65:ssä WHL:n runkosarjaottelussa 83 tehopistettä, 36 maalia ja 47 syöttöpistettä. Hän sijoittui tuolla kaudella liigan pistepörssin seitsemänneksi. Yhteensä hän teki neljän WHL-kauden aikana 243 tehopistettä, 118 maalia ja 125 syöttöpistettä, 255:ssä runkosarjaottelussa ja 34 tehopistettä, 19 maalia ja 15 syöttöpistettä, 29:ssä pudotuspeliottelussa.
NHL-ura
pienoiskuva|vasen|Devin Setoguchi vuonna 2009 San Jose Sharksissa. San Jose Sharks varasi Setoguchin numerolla kahdeksan NHL:n varaustilaisuuden 2005 ensimmäisellä kierroksella. Hän aloitti ammattilaisuransa kaksi vuotta myöhemmin, jolloin hän pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa 29. lokakuuta 2007 Sharksin kohdatessa vierasottelussa Dallas Starsin. Hän teki tuossa ottelussa, jonka Sharks voitti 4–2, kaksi maalia ja tuli valituksi ottelun ykköstähdeksi. Yhteensä hän pelasi tulokaskaudellaan, kaudella, 44 NHL:n runkosarjaottelua, joissa hän teki 17 tehopistettä, 11 maalia ja kuusi syöttöpistettä, ja yhdeksän pudotuspeliottelua, joissa hän teki maalin ja antoi yhden maalisyötön. Hän pelasi tuolla kaudella myös 23 ottelua San Josen farmijoukkueessa Worcester Sharksissa AHL-liigassa. Myöhempinä vuosinaan San Jose Sharksissa hän menestyi tilastojen valossa parhaiten kaudella, jolla hän oli joukkueensa toiseksi eniten maaleja ja kolmanneksi eniten pisteitä tehnyt pelaaja tehtyään 31 maalia ja 34 syöttöpistettä, yhteensä 65 tehopistettä, 81:ssä runkosarjaottelussa. 24. kesäkuuta 2011, neljän Sharksissa pelatun kauden jälkeen, hän siirtyi Minnesota Wildiin osana pelaajakauppaa, jossa Wild sai hänen lisäkseen hyökkääjä Charlie Coylen pelaajaoikeudet ja Sharksin ensimmäisen kierroksen varausvuoron NHL:n varaustilaisuudessa 2011, ja jossa Sharks sai vaihdossa puolustaja Brent Burnsin ja Wildin toisen kierroksen varausvuoron NHL:n varaustilaisuudessa 2012. Vain vuorokausi ennen siirtoa Setoguchi oli tehnyt Sharksin kanssa kolmivuotisen jatkosopimuksen.
5.heinäkuuta 2013 Minnesota Wild kauppasi Setoguchin Winnipeg Jetsiin vaihdossa toisen kierroksen varausoikeuteen NHL:n varaustilaisuudessa 2014.
Tausta
Setoguchi varttui maatilalla Taberin pikkukaupungissa Albertan provinssissa. Hänellä on isänsä puolelta japanilaiset sukujuuret.
Tänään (Anita Hirvosen albumi)
Tänään on Anita Hirvosen esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 1976. Albumin on äänittänyt Pekka Nurmikallio.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sovittanut Jörgen Petersen.
Itsevaltius
Itsevaltius (myös autokratia ja yksinvaltius) on valtiomuoto, jossa valtionpäämiehen valtaa ei rajoiteta millään tavalla. Valtionpäämies on myös lain yläpuolella. Yleensä itsevaltiudella tarkoitetaan monarkiaa, jonka monarkin valtaa ei rajoiteta, mutta myös esim. Oliver Cromwellin tasavaltaista hallintoa voidaan kutsua itsevaltiudeksi. Sanalla itsevaltius viitataan yleensä 1900-lukua edeltäneeseen aikaan; nykyisistä valtioista, joiden valtionpäämiehien valtaa ei lainkaan rajoiteta, käytetään tavallisemmin nimeä diktatuuri ja niiden hallitsijoista nimeä diktaattori. Diktatuuriin on 1900-luvulta lähtien johtanut usein vallankaappaus.
Euroopassa etenkin 1500-, 1600- ja 1700-luvuilla esiintynyttä itsevaltaista monarkiutta on kutsuttu absolutismiksi. Tuon ajan itsevaltiaan perikuvan, Ranskan kuningas Ludvig XIV:n on kerrottu usein määrittäneen asemansa sanomalla ”valtio olen minä”. On kuitenkin epävarmaa, sanoiko hän noin todellisuudessa koskaan. 1700-luvulla syntyi valistuksen myötä myös valistunut itsevaltius.
Vaaleakultarinnat
Vaaleakultarinnat (Iduna) on kerttusten heimoon kuuluva varpuslintusuku. Aiemmin suku luettiin kerttujen heimoon
Vaaleakultarinnat on erotettu omaksi suvukseen kultarintojen-suvusta (Hippolais).
Lajit
Luettelo perustuu BirdLife Suomen viralliseen maailman lintujen suomenkieliseen nimistöön.
Itsevaltius
Englantilainen filosofi Thomas Hobbes (1588–1679) laati Englannin sisällissodan aikana 1600-luvulla merkittävän teorian itsevaltiudesta. Hän kirjoitti, että ihmisen kaikki toiminnot johtuvat egoismista ja siksi kansan kannattaa luovuttaa kaikki valta yhdelle henkilölle, joka vastaavasti takaa lain ja järjestyksen. Yhdessä kohdassa hänen teoriansa eroaa melkein kaikista muista itsevaltiutta puoltavista teorioista: hän ei pitänyt vallanperimystä välttämättömänä ja näin ollen hyväksyi myös esim. Oliver Cromwellin vallankäytön.
Ranskassa 1500-luvun loppupuoliskolla esiintyi itsevaltiuden teoreetikkona Jean Bodin (k. 1596). Teoksessaan Les six livres de la republique hän kertoo olevansa sitä mieltä, että sekä lainsäädäntö- että toimeenpanovallan tulee kuulua ainoastaan hallitsijalle. Hänen mukaansa tämä ei saa johtaa despotismiin: hallitsijan on oltava sidottu jumalallisiin käskyihin, hänen täytyy noudattaa sopimuksia eikä hän saa koskea alamaistensa omaisuuteen jne.
Terminä absolutismi merkityksessä ’itsevaltius’ syntyi vasta Ranskan vallankumouksen jälkeen. Sanan käyttö yleistyi sen jälkeen, kun absoluuttinen monarkia oli vuonna 1823 palautettu Espanjassa.
Esimerkiksi 1500-, 1600- ja 1700-luvun itsevaltiutta on verrattu 1900- ja 2000-luvun diktatuureihin. Se oli kuitenkin luonteeltaan käytännössä hyvin erilaista kuin nykydiktatuurit, koska hallitsijoiden käskyjen toimittaminen kauas, vaikkapa Pariisista Marseilleen tai Tukholmasta Olavinlinnaan, kesti pitkään ja lakien noudattamisen valvominen oli vaikeaa. Tuon ajan esivalta kontrolloi kansalaisten jokapäiväistä elämänmenoa paljon vähemmän kuin nykyiset poliitikot. Näin ollen eivät itsevaltiaiden todelliset vaikutusmahdollisuudet olleet nykymittapuun mukaan kovin suuret ja itsevaltiuden voidaan katsoa olleen melko tehoton hallintomuoto.
А
А on kyrillinen kirjain ja lähes poikkeuksetta ensimmäinen kirjain kielestä riippumatta. Se sisältyy muun muassa bulgarian, jakuutin, makedonian, marin, serbian, ukrainan, valkovenäjän ja venäjän aakkosiin.
Latinalaisissa aakkosissa on vastaava, samannäköinen merkki A. Unicodessa nämä ovat kuitenkin eri merkit.
Ääntäminen
А ääntyy tavallisesti vokaalina lavea väljä takavokaali tai [ʌ]. Sen äännearvo on [a] bulgariassa, makedoniassa, marissa, serbiassa, ukrainassa, valkovenäjässä ja venäjässä.
Suo
thumb|250px|Näkymä suolta.
Suo on kostea ekosysteemi, jossa haihdunta on sadantaa pienempi, ja jonka kasvien jäännöksistä muodostuu turvetta. Turvetta syntyy eniten pohjoisilla alueilla, koska hajoaminen on hitaampaa kylmissä ja kosteissa ympäristöissä. Turpeessa on hajoamistilassa olevien kasvijäännösten rakenne suureksi osaksi säilynyt. Niistä voidaan usein määritellä, mihin kasvisukuun tai jopa -lajiin ne kuuluvat. Soita muodostuu vesien umpeenkasvamisen, tulvamaiden ja tulvattoman metsämaan soistumisen sekä merenrannikoilla maankohoamisen seurauksena. Suot ovat biodiversiteetiltään rikkaita ekosysteemejä ja monesti suosittuja retkeilyalueita.
Suon määritelmä eri tieteenaloilla
Geologiassa suo määritellään suokasvien maatumisesta muodostuneeksi turvekerrostumaksi, jonka paksuus on yli 30 senttimetriä, pinta-ala vähintään 20 hehtaaria ja tuhkapitoisuus alle 40 %. Biologisen suomääritelmän mukaan suo on sellainen maastokuvio, jossa kivennäismaata peittävä orgaaninen maalajikerros on turvetta tai jonka aluskasvillisuudesta 75 % on suokasvillisuutta. Kolmen neljäsosan vaatimus perustuu A. K. Cajanderin metsätyyppioppiin, joka on pitkään ollut Suomen metsä- ja myös suoluokittelun perustana. Metsätieteellisiä soita puolestaan ovat geologiset suot ja biologiset soistumat, mutta myös alle 20 hehtaarin laajuiset suot.
Suoalueiden määrä
Maailmassa on soita noin 400 miljoonaa hehtaaria eli noin 5 % kaikesta maapinta-alasta. Turvesoita on maapallon maapinta-alasta 3 %, ja niitä on kaikilla muilla mantereilla paitsi Antarktiksella. Vuonna 1996 julkaistun arvion mukaan koko maapallon soista on luonnontilaisena 95 %. Uudemman tiedon mukaan noin 80 % maailman turvemaista on vielä suhteellisen koskemattomia ja ne sijaitsevat lähinnä Pohjois-Amerikassa ja Siperiassa. Läntisessä Siperiassa sijaitsevatkin maailman laajimmat turvemaat, jotka ovat yhteiseltä laajuudeltaan 60 miljoonaa hehtaaria. Kanadassa soita on 12 % maan pinta-alasta. Trooppisilla alueilla, esimerkiksi Indonesiassa on 20 miljoonaa hehtaaria suota, 11 % maan pinta-alasta.
Skandinavia on yksi maailman soisimmista alueista. Esimerkiksi Norjan pinta-alasta on 5,8 % suota ja kosteikkoja. 1930-luvulla niitä oli 2,1 miljoonaa hehtaaria eli 12 % maapinta-alasta (13,5 % koko pinta-alasta), ja määrä on siis puolittunut ojitusten ja kuivatuksen takia. Suojelualueita Norjassa on 68 600 hehtaaria eli 3,7 % kaikesta suopinta-alasta, minkä lisäksi tulevat muun muassa kansallispuistoissa olevat suoalueet. Isossa-Britanniassa The Royal Society for the Protection of Birdsin mukaan 90 % soista on vahingoittuneita tai jo tuhoutunut.
Suo kasvaa paksuutta joitakin millimetrejä vuodessa. Suomessa paksuuskasvu on useimmiten noin 0,5 mm vuodessa, tosin vaihteluväli on 0,2–4,0 mm.
Suomi
Suomi on suoalaltaan maailman kuudenneksi soisin maa. Arviot suopinta-alasta vaihtelevat kuitenkin lähteittäin. Suomessa on geologista suota noin 5,1 miljoonaa hehtaaria (15 %) ja metsätieteellistä suota noin 8,9 miljoonaa hehtaaria (26 %), eniten Pohjois-Suomessa ja vedenjakajien seudulla. Suomessa suota on jäljellä kolmasosa alkuperäisestä laajuudesta. Useimpien muiden arvioiden mukaan kuitenkin suoala on 9,3–10,4 miljoonaa hehtaaria, mikä on Suomen koko pinta-alasta ilman merialueita noin 26 % ja maa-alasta 29 %.
Suomen soiden energiamäärä
Valtakunnan turvevarojen energiasisältö on noin 13 000 TWh. Turvevarojen energia vastaa 1 100 miljoonaa öljytonnia. Suomen turvevarat ovat kaksinkertaiset Pohjanmeren tunnettuihin öljyvaroihin ja kaksi kolmasosaa Norjan tunnettuihin öljyvaroihin verrattuna. Suomen turvevarat ovat lähes kymmenkertaiset maamme puuvarojen energiaan ja 35-kertaiset puuston tilavuuteen verrattuna.
Suomen soiden käyttö turvetuotantoon
Metsähallituksen mukaan alkuperäisestä suoalasta on kolmannes luonnontilaisena. Turveteollisuusliitto puolestaan arvioi, että luonnontilaisena soita on nykyisestä suoalasta 47,7 % eli 4,3 miljoonaa hehtaaria. Suomen suurin yksittäinen suo on Kolarin kunnassa sijaitseva Teuravuoma, jonka pinta-ala on 7 000 ha. Suomessa on suoalueita suojeltu 1,2 miljoonaa hehtaaria eli melkein 13 % (2013). Suojelluista alueista iso osa sijaitsee Pohjois-Suomessa, Etelä-Suomessa ei ole enää paljoa soita jäljellä.
Luokittelu
Suomalainen myös soiden luokitteluun käytettävä kasvupaikkatekijöihin perustuva metsätyyppien luokitus, metsätyyppioppi, perustuu Aimo Kaarlo Cajanderin 1909–1949 muodostamaan järjestelmään, jossa maanperän rakenne, sen ravinteisuus, kosteus- ja lämpötilaolosuhteilla katsotaan olevan keskeinen merkitys kasviyhdyskuntien rakenteen määräytymisessä. Luokittelu poikkeaa eurooppalaisista ja pohjoismaisista luokituksista.
Suotyypit luokitellaan useimmiten putkilokasvien perusteella, mutta tarkempi määritys tapahtuu sammalten perusteella.
Suot voidaan jakaa kahteen päätyyppiin myös sen mukaan, saavatko ne vetensä maaperästä vai sateesta. Minerotrofisiksi soiksi kutsutaan niitä soita, joilla on kosketus pohjaveteen mineraalimaiden kautta. Kun turpeen muodostus jatkuu, yhteys pohjaveteen saattaa kadota ja suo saa veden sen jälkeen sateesta. Silloin kyseessä ombrotrofinen suo. Ombrotrofiset suot ovat aina happamia, mutta minetrofiset suot voidaan vielä ryhmitellä tarkempiin ryhmiin pH:n mukaan. Minetrofisilla soilla lajimäärien vaihtelu on suurta: pH:ltaan neutraaleilla soilla on esimerkiksi putkilokasveja viisi kertaa enemmän kuin happamammilla ja myös uhanalaisten kasvien määrä on suurempi.
Metsäntutkimuslaitos luokittelee suot kolmeen päätyyppiin: korpi, räme ja avosuot (neva ja letto). Näille päätyypeille on lukuisia lisämääreitä. Korvet ja rämeet jaetaan edelleen aitoihin ja sekatyyppeihin jotka ovat puustoisen ja avosuon yhdistelmiä.
Esimerkiksi Skotlannissa on paljon maailmanlaajuisesti harvinaisia soita, joita kutsutaan nimellä blanket bogs (suomeksi peittosuo), joita on ehdotettu jopa Unescon maailmanperintöluetteloon. Kyseisillä soilla on erittäin vetistä turvetta, jossa kasvaa esimerkiksi rahkasammalia, harvinaisia suo-orkideoja ja kääpiöpensaita; lisäksi lintulajisto on runsas. Samanlaista suotyyppiä esiintyy myös ainakin Argentiinassa ja Uudessa-Seelannissa.
Räme
Rämeet ovat puustoisia soita. Yleisin puulaji rämeellä on mänty. Männyt ovat rämeessä usein kitukasvuisia. Ravinteisuudeltaan ne vastaavat kuivahkoa kangasta ja sitä karumpia metsätyyppejä. Rämeen kenttäkerroksessa valtalajina ovat varvut, kuten suopursu, juolukka, vaivaiskoivu, suokukka sekä vaivero. Hilla eli lakka kasvaa rämeillä. Kitumaan räme on luonnontilaisena tai luonnontilaisen kaltaisena metsälain tarkoittama arvokas elinympäristö.
Neva
thumb|250px|[[Tupasvillaa.]]
Nevat ovat puuttomia, toisinaan hyvinkin märkiä avosoita. Niillä märät ja kosteat pinnat vuorottelevat kuivempien mättäiden kanssa. Nevojen linnusto on erittäin runsas. Lisäksi nevoilla on merkitystä muun muassa teeren soidinpaikkoina sekä hilla- ja karpalosoina. Nevoilla kasvaa esimerkiksi tupasvillaa, karpaloita ja erilaisia saroja.
Letto
thumb|250px|Kämmekkäkasvusto.
Letto on lehdon vastine suotyypeissä. Niitä syntyy vain maaperältään kaikkein ravinteikkaimmille alueille, minkä vuoksi niiden kasvillisuus on omaleimaista. Suoveden pH ja kalkkipitoisuus ovat korkeita. Suurin osa uhanalaisista eläin- ja kasvilajeista on juuri lettojen lajeja. Nevalla viihtyvien kasvien lisäksi letoilla kasvaa myös vaativampia suokasveja, kuten kämmeköitä, rätvänöitä, vilukkoja. Letto voi olla joko avosuo tai osittain puustoinen, jolloin puhutaan muun muassa lettorämeistä ja lettokorvista.
Luhta
thumb|250px|Tervaleppäluhtaa Saksassa. Suomessa vastaavanlaisia luhtia löytyy etelärannikolta.
Comedy Central
Comedy Central on yhdysvaltalainen kaapelitelevision maksullinen kanava. Comedy Centralin omistaa Paramount Domestic Media Networks, joka on osa Paramount Global-konsernia. Nimensä mukaisesti kanava keskittyy komedia- ja huumoriohjelmistoon. Kanava sekä ostaa ohjelmia että tuottaa niitä itse. Comedy Central on vuoden 2006 lopusta alkaen laajentunut eri puolille maailmaa paikallisten kanavien voimin.
Suo
Luhta
Luhdat ovat virtaavien pintavesien aiheuttamia soistumia, joita on eniten maankohoamisrannikolla, mutta myös järvien, jokien ja purojen tulvamailla. Tavallisia luhtakasveja ovat esimerkiksi tervaleppä, keltakurjenmiekka, rentukka, paju, korpipaatsama, suovehka, myrkkykeiso ja rantakukka. Pajua kasvavia luhtia löytyy Lappia myöten, mutta tervaleppäluhtia kasvaa Suomessa vain maan etelärannikon joissa ja ojissa, hyvänä esimerkkinä Mätäoja.
Comedy Central
Comedy Central teki läpimurron Yhdysvalloissa vuoden 1997 aikana South Park -animaatiosarjan alettua kanavalla. South Parkista tuli kanavan siihen asti kaikkien aikojen katsotuin ohjelma. South Park ei sopinut lapsille ja sarja houkutteli Comedy Centralille mainostajia sekä lisää tilaajia.
Suo
Suoyhdistymätyypit
Suoyhdistymätyypit ovat soiden suurmuotoja, jotka eroavat toisistaan pinnanmuodoltaan, kosteussuhteiltaan ja eliöstöltään. Yhdistymätyyppejä ovat keidassuot, aapasuot ja palsasuot, joilla on yleensä useita eri suotyyppejä.
Suomessa keidassoita on erityisesti Etelä-Suomessa. Niiden keskiosa on kohonnut ympäristöään korkeammalle, kun paikalle on kertynyt turvetta ja samalla yhteys kivennäismaahan on hävinnyt. Kasvillisuus saa ravinteita vain sadevedestä, ja siten siis vain karuille paikoille sopeutuneet kasvit selviävät. Keidassuot on tuhottu suuresta osasta Keski-Eurooppaa.
Comedy Central
Comedy Central Suomessa
Suomen valtioneuvosto myönsi 5. tammikuuta 2017 toimiluvat 6 uudelle kanavalle, ja Comedy Central oli yksi ilmaiskanavista listalla. Lupaehtojen mukaisesti Comedy Centralilla oli toukokuusta lähtien puoli vuotta (6 kuukautta) aikaa aloittaa lähetyksensä, mutta koska lähetyksiä ei 17.11.2017 mennessä ollut aloitettu, kanavan toimilupa raukesi.
Martti Komulainen
Martti Enok Komulainen (s. 30. heinäkuuta 1912 Kajaani – 31. joulukuuta 1994 Helsinki) kapteeni (res.), TM (Helsingin yliopisto), pastori. Puoliso Rakel Alise Komulainen (o.s. Koskenranta). Kaksi lasta. Talvisodassa Komulainen toimi upseerina Kainuussa ja jatkosodassa pääosin Panssariprikaatin valistusupseerina jääkärikenraali Ruben Laguksen alaisena. Komulainen määrättiin jatkosodan päätyttyä 2. ye-upseerin tehtävään organisoimaan aseiden hajavarastointi (n.s. asekätkentä) Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin alueella, jonka palveluksessa Komulainen oli toiminut aiemmin. Eversti Matti Lukkarin kirjassa Asekätkentä on Komulaisen toiminnasta oma lukunsa. Hän oli Valpon vankina yhteensä 17 kk. Siviilityönsä Komulainen suoritti Lappeen seurakunnassa 1946-1976 ollen vuodesta 1956 lähtien seurakunnan kirkkoherra. Hän oli kokoomuksen valitsijamies vuoden 1956 presidentinvaalissa.
Venäjän vapain mies
Venäjän vapain mies on Ari Matikaisen ohjaama pitkä suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2012. Elokuva kertoo venäläisen toisinajattelija Viktor Jerofejevin kautta Venäjän nykytilasta. Elokuvan on tuottanut Ari Matikaisen tuotantoyhtiö Kinocompanylle Liisa Juntunen.
Suo
Suoyhdistymätyypit
Aapasoita on Suomessa lähinnä Keski- ja Pohjois-Suomessa. Ne ovat ravinteikkaita ja ovat kehittyneet alueille, joilla haihtuminen on vähäistä ja lumen sulamisvesiä on paljon. Aapasoilla suon keskiosa on yleensä laitaosia alempana, ja ne saavat ravinteensa yleensä pohjavedestä tai mineraalimailta tulevana pintavaluntana. Suomea etelämpänä aapasoita ei ole ollenkaan, ja Suomessa ne ovat monimuotoisempia kuin Ruotsissa ja Venäjällä.
Kasvit ja eläimet
thumb|250px|[[Tupasvilla on tavallinen suokasvi.]] Soiden kasvillisuuteen vaikuttavat eniten ravinteisuus ja suoveden korkeus. Suomessa neljäsosa alkuperäisistä kasvilajeista kasvaa suolla. Lakka ja karpalot ovat tyypillisiä suoalueiden marjoja. Varsinkin lakkojen keruulla on suuri taloudellinen merkitys. Muista kasveista suolla kasvaa usein kihokkeja. Suokasveista kämmekät, jotkin sarat sekä monet sammalet ja sienet ovat uhanalaisia. Sammalia kasvaa kaikenlaisilla soilla useita erilaisia.
Venäjän vapain mies
thumb|Viktor Jerofejev
Suo
Kasvit ja eläimet
Vaikkeivät eläimet asuisikaan suolla, silti monet lajit käyttävät niitä ravinnonhakuun: esimerkiksi hirvet syövät saraheiniä, karhut marjoja ja nuolihaukat sudenkorentoja. Suot ovat metsäpeurojen ja porojen kesälaitumia ja muuttolintujen levähdyspaikkoja.
Malesiassa ja muilla trooppisilla alueilla turvemailla elää yli 1 500 kasvilajia ja 150 kalalajia. Pohjoisessa lajimäärä on pienempi. Norjalaisella uhanalaisten lajien listalla olevista sikäläisistä lajeista oli vuonna 2006 suolla eläviä lajeja 5 % (190 lajia). Erilaisia kasveja ja eläimiä on eniten runsasravinteisilla letoilla, jotka ovat korpien lisäksi uhanalaisimpia suotyyppejä, koska runsasravinteisia soita on ojitettu eniten. Suomessa kaksi kolmasosaa uhanalaisista suolla elävistä lajeista elää juuri letoilla ja korvissa.
Yleistä
Soita muodostuu erityisesti ilmastossa, joka on humidinen eli sadanta on suurempi kuin haihtuminen. Soistumista tapahtuu myös silloin, kun eloperäisen aineksen hajoaminen on hitaampaa kuin sen kerrostuminen. Suomessa viileä ja kostea ilmasto sekä suhteellisen tasaiset pinnanmuodot ovat edistäneet soistumista.
Soistuminen saattaa olla primaarista tai sekundaarista. Primaarisessa vaihtoehdossa soistuminen tapahtuu heti. Esimerkiksi maankohoamisrannikolla saattaa soistuminen alkaa heti, kun uutta maata kohoaa merestä. Useimmiten soistumiseen tarvitaan kuitenkin välivaiheita eli vaikkapa aikaisemmin muodostunut järvi tai vanha metsämaa alkaa soistua, jolloin kyse on sekundaarisesta soistumisesta.
Metsämaan soistuminen
Kun metsän maaperä on vettä läpäisevää melko vähäravinteista hiekka- tai harjusoramaata, siinä tapahtuu soistumista, jos pohjaveden pinta esimerkiksi läheisten soiden korkeuskasvun johdosta kohoaa. Rahkasammalten vallatessa alaa ne tukahduttavat puiden kasvua, ja vallitsevat puut alkavat kitua ja keloutua. Paikalle kasvaneet männyt jäävät kituliaiksi, ja rämevarvut tulevat vallitseviksi. Metsä on vähitellen muuttunut rämeeksi.
Kun maa on huonosti vettä läpäisevää, esimerkiksi savea tai savihietaa (hiesua), soistuminen voi alkaa aikaisemmista soista riippumatta. Keväällä lumen sulaessa ja sateilla kerääntyy notkoihin vettä, joka säilyy niissä kauan. Niihin ilmaantuu karhunsammalta ja kosteammille kohdille rahkasammalta. Runsassateisina vuosina nämä pienet korvenalut laajenevat ja uusia muodostuu, mutta vähäsateisina vuosina ne eivät paljoakaan vähene, sillä varsinkin rahkasammalet pidättävät hyvin vettä. Soistumakohdat yhtyvät vähitellen. Kangas muuttuu korpikankaaksi, rahkasammalkasvuston tullessa vallitsevaksi ja turpeen paksutessa sekä metsänkasvun huonotessa korveksi ja lopulta rämeeksi. Korpi voi säilyä rämeeksi muuttumatta, jos vesi on juokseva, tai paikoilla, jonne valuu ravinteikasta vettä ympäröiviltä metsämailta.
Kun vesi alkaa valua ylemmältä suolta alemmalle, voi alempi vettyä ja ylempi jonkin verran kuivua. Vettymisestä suo (metsää kasvava räme tai korpi) voi muuttua nevaksi, ja vettymisen ollessa voimakasta sammalkasvillisuus kuolee, jolloin muodostuu vähäsammalinen paljasturpeinen rimpineva (tai rimpiletto), jolla saattaa kasvaa hyvin runsaasti saroja. Vettyminen voi tapahtua millä suon kehitysasteella tahansa.
Vesijättömaiden soistuminen
Soita syntyy myös vesijättömaille eli suoraan vedestä vapautuneelle maalle. Merestä kohoavan maan soistumista tapahtuu Suomen maankohoamisrannikoilla, erityisesti Pohjanmaalla. Merestä paljastuva kostea ja tasainen maa on alkanut soistua heti vesien peräytyessä. Soistumista tapahtuu kuitenkin myös järvien rantojen vesijättömailla ja avoimilla rantaniityillä eli rantaluhdilla.
Vesistöjen umpeenkasvu
thumb|250px|Sekundaarista soistumista [[Pikku Olvasjärvi|Pikku Olvasjärven rannalla.]] Järvet ja lammet kasvavat välillä umpeen ja muuttuvat suoksi, kun kasvillisuus leviää ja sinne kertyy lietettä. Soistuminen voi tapahtua järven pinnalla yleensä kelluvien rahkasammalreunusten aiheuttamana tai vaihtoehtoisesti järven pohjassa, kun sinne painuu kasvillisuutta.
Pehmeähköpohjaisissa matalissa järvissä tai niiden lahdelmissa kasvaa runsaasti muun muassa kaislaa, järviruokoa ja saroja. Tämän kasvillisuuden jäännöksistä muodostuu pohjalle yhä paksunevia turvekerroksia. Niitä peittävä vesikerros ohenee, ja samassa määrin ilmestyy sammalia, usein ensin eräitä vesi- ja lehtisammalia, sitten yhä runsaammin rahkasammalia. Kaislamaiset kasvit häviävät, ja tilalle tulee märille soille ominaisia ruohokasveja ja saroja. Paikalle on silloin muodostunut neva. Sammalkasvillisuuden kasvaessa vuosittain korkeutta suon pinta kohoaa ja kuivuu. Nevaruohot ja -heinät häviävät suurimmaksi osaksi, ja tilalle tulee varpuja. Samalla ilmaantuu männynkin taimia, jotka vähitellen kasvavat niin sanotuiksi kitumännyiksi. Nevasta on muodostunut silloin räme tai rämeneva. Väliasteena saattaa esiintyä kuusi-, lehti- tai sekametsää kasvava isomättäinen korpi, varsinkin rehevillä seuduilla.
Kalkkipitoisilla alueilla muodostuu nevan sijasta letto. Turpeen paksuuntuessa suon pinta kohoaa kalkkipitoisen pohjavesikerroksen vaikutuspiirin yläpuolelle, jolloin saattaa ilmestyä rahkasammalia, ja letto muuttuu nevaksi tai jopa melkein rämeeksi. Myös juoksevien vesien varsilla oleville tulvamaille on muodostunut soita, mutta Suomessa ne ovat pääasiassa kuitenkin syntyneet metsämaan soistuessa.
Yleistä
Soita saatetaan pitää joutomaina. Ojitusten tarkoituksena on lähinnä suon kuivattaminen muuhun käyttöön eli useimmiten joko pelloksi, metsätalouden tarpeiksi tai turpeen ottoa varten. Vedenpinnan laskiessa turve kuivuu, ja ajan kuluessa kangasmetsän kasvillisuus korvaa kosteutta vaativat suokasvit. Vaikka ojat umpeutuisivat, ne saattavat vielä silti johtaa vettä.
Talouskäyttö tuhoaa suoluontoa, joten monet suotyypit ja niiden eliölajit ovat uhanalaisia. Lisäksi maisema on muuttunut ja vesistöt kuormittuneet. Uutta turvetta ei myöskään kerry niin kauan kuin suo pysyy kuivana. Suomessa on tehty ojituksia eniten maailmassa: suota on noin 10,4 miljoonaa hehtaaria, josta luonnontilassa tai ojittamatta on nyt noin 40 %.
Turvetuotanto
thumb|250px|Ojitettua turvesuota Saksassa.
Turvetta tuotetaan esimerkiksi polttoaineeksi, karjan ja hevosten kuivikkeeksi ja puutarhatuotantoon kasvualustaksi. Kirjan Suomen ympäristön tulevaisuus mukaan turvetuotantoon on Suomessa varattu 120 000 hehtaaria suoalueita. Määrä on noussut ja tulee vieläkin nousemaan. Muiden lähteiden mukaan Suomen suoalasta on turveteollisuuden käytössä vajaat 60 000 hehtaaria, josta tuotannossa on vuosittain noin 50 000 ha.
Turpeen nosto on kannattavaa, jos alue on laajuudeltaan vähintään 50 hehtaaria ja turvekerros on ainakin kaksimetrinen. Turvetuotanto ja siihen liittyvä ojitus ovat Suomessa luvanvaraisia, jos alue on laajuudeltaan yli 10 hehtaaria. Turpeen tuotanto on yleensä suhteellisen lyhytaikainen suon käyttövaihe, useimmiten 15–25 vuotta.
Turpeen keräys muuttaa suon vesitaloutta, mikä voi tuhota sen ekosysteemin. Kuivatusvedet aiheuttavat ongelmia turvekerrosten alapuolisille vesille ja pohjavesille, eroosio vie mukanaan kasviravinteita ja kiinteitä turvehiukkasia. Kun alue on tyhjennetty turpeesta, voidaan tilalle istuttaa metsää, perustaa linnuille kosteikko tai antaa ojien tukkeutua, jotta turpeen kasvu alkaisi uudestaan. Britanniassa harrastajapuutarhurit kuluttavat kaksi kolmasosaa kerätystä turpeesta, ja heitä neuvotaan luopumaan turvepohjaisten tuotteiden käytöstä. Suomessa nostetuista turpeista 90 % menee energiantuotantoon ja 6–7 % kasvuturpeeksi. Suomen lisäksi turvetta poltetaan vain Irlannissa, Ruotsissa ja entisen Neuvostoliiton alueella. Suomessa sen osuus on 6–7 % kokonaisenergiankulutuksesta.
Iijokiseudun kunnissa harkitaan käytöstä poistettujen turvesoiden muuttamista kesälaitumiksi poroille. Tutkimuksen takana on Luonnonvarakeskus.
Metsätalous ja maanviljely
Arviot metsätalouskäyttöön kuivatetusta suopinta-alasta Suomessa vaihtelevat välillä 4,7–5,7 miljoonaa hehtaaria eli vähän yli puolet suopinta-alasta. Ympäristöministeriön mukaan noin kuudesosan ojitukset ovat metsätalouden kannalta epäonnistuneita. Järjestelmällinen ojitus aloitettiin valtion mailla 1900-luvun alussa. 1950-luvulla määrä alkoi lisääntyä nopeasti, kun ojitus alkoi koneellistua. Soiden ojitus oli vilkkainta 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin ojitettiin metsänkasvatukseen kelpaamattomiakin soita. 1970-luvulla soiden ojitusmäärä oli melkein 300 000 hehtaaria vuodessa, 1990-luvun alussa enää noin 15 000 ha vuosittain. Suoalueiden ojitus on ollut taloudellisesti kannattavaa, koska puuntuotanto on lisääntynyt, mutta ojitus tuhoaa alkuperäistä suoluontoa ja kuormittaa vesistöä.
Suomessa ei luonnontilaisia soita enää ojiteta metsätalouskäyttöön, mutta vanhoja ojituksia ylläpidetään ja täydennetään. Kunnostusojituksia tehdään vuosittain noin 60000 hehtaarilla. Kunnostusojitusten määrä vanhoilla alueilla on kuitenkin kasvussa, mutta niitä ei suositella tehtäväksi luonnoltaan arvokkaissa kohteissa. Ojitettuja soita on yritetty pelastaa uhanalaisille lajeille ojia tukkimalla.
Muu käyttö
Suomessa yhdyskuntarakentamiseen on käytetty noin 100 000 hehtaaria suota, josta maanteiden alla on 30 000–35 000 ha ja voimalaitosaltaissa noin 40 000 ha. Myös golfkenttiä on rakennettu suon päälle. Suomessa tästä hyvä esimerkki on Tampereella sijaitseva Tammer-Golf.
Turvetuotantoon käytetyillä soilla turpeen noston loppumisen jälkeen on ennallistamisen lisäksi myös muita vaihtoehtoja. Sinne voidaan istuttaa puita, sillä metsän kasvu suon pohjalla voi onnistua jopa paremmin kuin jos siellä olisi edelleen paksu turvekerros. Erityisesti metsästäjät suosivat lintujärvien perustamista suon pohjalle. Myös kalankasvatuslammikoita on perustettu entisille soille. Viljelymaana käyttö on yksi vaihtoehto suon pohjille: niitä on muutettu peltomaiksi esimerkiksi tuorerehun kasvatukseen, mutta rikkaruohottomuutensa takia ne ovat hyviä muun muassa mansikoiden ja juureksien viljelyyn.
Opel Ampera
Opel Ampera on Opelin vuodesta 2011 lähtien valmistama hybridiauto. Se on eurooppalainen versio Chevroletin Volt-mallista.
Suo
Soiden suojelu ja ennallistaminen
Suomen suoalasta on suojeltu 13 % eli noin 1,2 miljoonaa ha. Suurin osa suojelluista alueista on Pohjois-Suomessa. Etelä-Suomessa suojelualueita on alle 6 % suopinta-alasta. Vuosina 2012-2015 valmistellun soidensuojelun täydennysohjelman tavoitteena oli täydentää soidensuojelualueiden verkostoa etenkin Etelä-Suomessa ja sellaisten luontotyyppien osalta, joita nykyinen suojelualueverkosto ei vielä kata. Vihreä liitto kuitenkin jätti Alexander Stubbin hallituksen, koska hallitus teki periaatepäätöksen Rosatomin uuden ydinvoimalan rakentamisesta. Tällöin Ville Niinistö väistyi ympäristöministerin tehtävästä ja pestin sai Sanni Grahn-Laasonen (kok.). Grahn-Laasonen muutti soidensuojelun täydennysohjelman vapaaehtoiseksi. Soiden vapaaehtoiseen suojeluun ei kuitenkaan ollut olemassa hallinnollisia työkaluja lukuun ottamatta puustoisia soita, joita voitiin suojella Metso-ohjelman avulla. Myös Metso-ohjelman rahoitusta leikattiin seuraavalla Juha Sipilän hallituskaudella tuntuvasti. Käytännössä suojeluun päätyivätkin vain ne arvokkaat suot, jotka sijaitsivat valtion mailla. Vuonna 2020 on käynnistetty Helmi-elinympäristöohjelma, jonka tavoitteena on suojella vapaaehtoisin keinoin yksityismaiden soita.
Opel Ampera
Vuoden 2011 Euro NCAP -kolaritestistä Ampera sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Suo
Soiden suojelu ja ennallistaminen
Ennallistaminen on kertaluontoinen toimenpide, jolla pyritään palauttamaan ojitettu suoalue takaisin luonnontilaisen kaltaiseksi. Ilman ennallistamistoimenpiteitä suo ei palaudu ojituksesta. Suoalueilla ennallistamisen ensisijainen tarkoitus on suon luontaisen vesitalouden palauttaminen, johon pyritään täyttämällä ojia ja poistamalla ojituksesta hyötynyttä puustoa. Jos ojien täyttäminen ei ole mahdollista, suon vedenpintaa voidaan nostaa myös patoamalla ojia. Hyvissä olosuhteissa soistuminen ja suokasvillisuuden palautuminen käynnistyy uudelleen heti, kun ojat on täytetty.
Koska puut haihduttavat vettä, puuston poisto on useimmiten tarpeellista ennallistamisen onnistumiseksi. Puuston poisto palauttaa myös alkuperäisen avoimen suomaiseman. Puita poistetaan siis niiltä alueilta, joilla niitä ei ole kasvanut ennen ojitusta. Korvissa ja rämeillä, joilla kuuluukin kasvaa puita, ne säästetään. Vedenpinnan nousu tappaa osan puustosta, joten ennallistettu korpi tai räme tarjoaa hyvän elinympäristön kosteaa pienilmastoa ja lahopuuta vaativille lajeille. Suon kuivumisen seurauksena kasvaneet tai istutetut puut ovat saattaneet muuttaa veden kulkua alueella ja edistää suoympäristöille vieraiden lajien ja luontotyyppien leviämistä.
Osa suojelualueistakin kärsii ojituksista, ja niitä on tarkoitus ennallistaa esimerkiksi Helmi-elinympäristöohjelman puitteissa.
Vaikutukset ilmastoon
Ojituksen jälkeen puusto alkaa sitoa hiilidioksidia, jolloin suon kasvihuonevaikutus muuttuu ilmiötä voimakkaasti estäväksi. Soiden ojitus kuitenkin heikentänyt vähän ainakin Suomen ilmastoa, koska kasvukauden aikaisen tehoisan lämpösumman lasku on suurimmassa osassa maata tapahtunut soiden ojituksen takia. Yleisesti ojituksen ilmastovaikutus on kuitenkin vielä epäselvä.
Varsinkin Siperian soiden uskotaan olleen valtavia metaanin tuottajia viime jääkaudesta lähtien eli 12 000 vuotta. Ilmakehän metaanipitoisuus nousi paljon noin 9 000–11 500 vuotta sitten, minkä tutkijat arvelevat johtuvan soista. Suokerrokset ovat Siperiassa enimmillään 10 metriä paksuja, ja niistä löydetyt kasvit ovat eläessään saattaneet tuottaa kuusi kertaa enemmän metaania kuin nykyiset kasvit.
Suot sitovat hiilidioksidia hiileksi maaperään. Maapallon soiden arvioidaan sisältävän 541 miljardia tonnia hiiltä, joka vapautuessaan ilmaan hiilidioksidin muodossa aiheuttaisi äärimmäisiä seurauksia. Kun suot kuivuvat lämpimien ilmojen, ikijään sulamisen ja alhaisen veden pinnan takia, maaperän happitaso nousee ja metaanin sijasta voi siis alkaa syntyä hiilidioksidia. Siperiassa hiilidioksidin suurempi vapautuminen on jo ilmeisesti alkamassa, koska siellä on jo näkynyt merkkejä ilmaston lämpenemisestä.
Indonesiassa poltettiin soita väestön lisääntymisen takia, ja myös se vapautti hiiliyhdisteitä maaperästä ilmakehään.
Suolöydöt
Koska suolla ei tapahdu kunnollista orgaanisen aineksen hajoamista, turpeen seasta on usein tehty arkeologisia löytöjä. Lisäksi suon parkitsevat happamat ainekset saavat ainakin nahan säilymään siellä hyvin.
Irlannista löydettiin vuonna 2006 tuhatvuotias Psalmien kirja suosta, jolta oltiin nostamassa kasvatusturvetta. Noin 20-sivuisen latinankielisen kirjan arvioitiin olevan peräisin vuosien 800–1000 tienoilta, ja se oli Irlannin ensimmäinen varhaiskeskiaikainen tekstilöytö 200 vuoteen.
Tamara Aladin
Tamara Aladin (14. elokuuta 1932 Hamina – 9. maaliskuuta 2019 Hamina) oli suomalainen muotoilija ja lasitaiteilija, joka tunnetaan erityisesta Riihimäen lasille suunnittelemistaan esineistä. pienoiskuva|vasen|Tamara Aladinin suunnitelema Carafe lasisarja. Aladin valmistui Taideteollisen oppilaitoksen keramiikkalinjalta 1950-luvun puolivälissä ja työskenteli Riihimäen Lasi Oy:n palveluksessa vuosina 1959–1976. Hän suunnitteli yhtiölle talouslasia sekä vientimalleja, joita myytiin erityisesti Saksaan. Yli puolet tehtaan 1960-luvulla valmistamista maljakoista oli Aladinin suunnittelemia. Tunnetuimpia olivat vuosina 1968–1976 valmistettu Kehrä-maljakko sekä 1970-luvulla tuotannossa ollut Koralli-sarja. Hän suunnitteli yhtiölle omalla nimellään yli 150 erilaista esinettä, mutta todellisuudessa määrä on suurempi, koska osan Aladin teki anonyymisti. Riihimäen lasin lisäksi Aladin suunnitteli muun muassa lasipulloja Marlille.
Aladin jätti lasimuotoilun vuonna 1976, kun Riihimäen lasi lopetti puhalletun lasin valmistuksen. Hän asui ja työskenteli Haminassa.
Tamara Aladin työskenteli myös lentoemäntänä Aeron Moskovan-reitillä pari vuotta toimien muun muassa ohjaamossa radiopuhelimen venäjänkieltä taitavana hoitajana, jolloin hänen tehtävänään oli tulkata keskustelut lentäjien ja lennonjohdon välillä.
Hän oli kauppaneuvos Konstantin Aladin nuoremman ja Stella von Wershenskin tytär.
Kiziljurt
Kiziljurt (avaariksi Гъизилюрт, Gisiljurt, kumykiksi Къызылъюрт, Qyzyl"jurt, lakiksi, lezgiksi ja tabasaraniksi Къизилюрт, Qiziljurt, ) on kaupunki Dagestanin keskiosassa Venäjällä, 64 kilometriä pääkaupungista Mahatškalasta länteen. Se sijaitsee Sulakjoen varrella ja on Kiziljurtin piirin hallinnollinen keskus. Kaupungissa on muun muassa rakennusaineteollisuutta.
* Käsittää vain Kiziljurtin työläisasutuksen, ei vuonna 1963 muodostettua kaupunkia. ** Kaupungin asukkaat, koko Kiziljurtin kaupunkipiiri 43 421 henkeä, jossa on mukana Bavtugain (4 765 as.)ja Sulakin (3 423 as.) kaupunkimaiset taajamat ja 2 245 maaseutuasukasta.
Nekalan historia
Nekalan talo
Nekalan päärakennus oli Iidesjärven rannassa nykyisellä kaupungin varastoalueella. Se oli pystyssä vielä 1980-luvulla rapistuneena muistomerkkinä mahtavasta kartanoiden ajasta. Nekalasta Hatanpään kartanoon johtava tie kulki suunnilleen nykyisen Nekalantien paikalla.
Talousrakennukset – 30 lehmän navetta, talli 10 hevoselle, riihi sekä muut tarpeelliset pikkurakennukset – sijaitsivat talosta länteen ja itäpuolella oli puutarha ja vainioita. Iidesjärven rannassa oli jykevistä hirsistä tehty laituri. Järven rannat olivat korkean ja monta metriä leveän kaislan vallassa. Pohja oli upottava, mutta silti uimaranta oli muonamiesten lasten vilkkaassa käytössä.
Alueen muita taloja
Nekalasta johti toinenkin tie kohti nykyistä Muotialantietä. Sen varrella olivat muonamiesten asunnot: Koivula, Uotila, Vinni (Finni), Heikkilä ja toinen Uotila sekä riihi konehuoneineen.
Uotilan päärakennus on edelleen olemassa ja palvelee nykyisin Nekalan siirtolapuutarhan yhteistilana, mutta toinen asuinrakennus on purettu sen jälkeen kun kaupunki osti Hatanpään maat. Uotilan torpalta Vihiojaan päin oli kuuluisa Rautalähde.
Kolme Jokipohjaa
Uotilan ja Finnin talojen kohdalta lähti toinen tienhaara, jota sanottiin Tohkantieksi. Tie kulki samaa reittiä kuin nykyinen Muotialantie, joka tosin loppuu nyt Jokipohjantiehen. Aiemmin tie jatkui aina vanhalle Lempäälän tielle saakka. Sen varrella tai lähituntumassa olivat Saviniemen, Jokipohjan ja Tohkan torpat.
Saviniemi oli Muotialantien pohjoispuolella pienen mäen päällä. Sen pihalla oli muutamia puita ja suosilmäinen lammikko, josta vesi kulki pientä ojaa myöten Vihiojaan.
Vanhasta Tohkantiestä Vihiojaan päin, nykyisen Jokipohjantien paikalla oli Severi Jokipohjan talo. Samannimisiä torppia oli lähiympäristössä ollut kaksi muutakin, joten nykyisen tien nimellä on vankat perinteet. Torpat olivat saaneet nimensä siitä, että kaikkien kolmen talon välissä oli notko, jossa on joskus ollut oja, jota pitkin vesi on kulkenut soilta Nirvan kallion ympäri Vihiojaan. Notko oli siis joen pohjaa, mistä nimi Jokipohja. Sekä Jokipohjan että Saviniemen torpat on hävitetty joskus vuosisadan vaihteessa.
Hakuna matata
Hakuna matata on swahilia ja tarkoittaa "ei huolta".
Sanontaa käytettiin ruotsalaisen Rune Andréassonin sarjakuvassa Bamse (Maailman vahvin Nalle). Sanonnasta tuli Nallen lapsen Pampulan ja Kilpisen yhteinen salaisuus, ja se on esiintynyt sarjassa useasti. Lauseen merkityksen tietävät vain he.
Sanonnasta tuli laajalti tunnettu maailmalla, kun se esiintyi vuonna 1994 tehdyssä Disneyn piirroselokuvassa Leijonakuningas, jossa sitä käyttivät hahmot Timon ja Pumba. "Hakuna Matata" on myös tässä elokuvassa esiintyvän Elton Johnin säveltämän ja Tim Ricen sanoittaman laulun nimi.
Sanni on myös tehnyt "Hakuna matata" -kappaleen debyyttialbumilleen Sotke mut. Idea kappaleeseen tuli hänen lopettaessa työt hampurilaisravintolassa.
Muun muassa Dar es Salaamin yliopiston piirissä vaikuttavat, swahilin puhtautta vaalivat piirit pitävät ilmaisua Hakuna matata epäpuhtaana ilmaisuna. Se luokitellaan "turistikieleksi" tai "Kenian swahiliksi". Oikea tapa ilmaista asia swahiliksi on käyttää ilmaisua Hakuna shida (ha: negatiivimuoto, kuna: olla, shida: ongelma, huoli).
Pentti Malaska
Pentti Ensio Malaska (11. huhtikuuta 1934 Käkisalmi – 15. maaliskuuta 2012 Helsinki ) oli suomalainen tulevaisuudentutkija ja Turun kauppakorkeakoulun professori. Hän oli Rooman Klubin jäsen vuodesta 1972 ja sittemmin sen kunniajäsen.
Malaska väitteli tohtoriksi 1965 sähkölaitostekniikasta Helsingin Teknillisessä korkeakoulussa. Hän oli Tulevaisuuden tutkimuskeskuksen perustaja ja sen ensimmäinen johtaja. Hän oli Tulevaisuudentutkimuksen Verkostoakatemian (TVA) kansainvälisen neuvottelukunnan (IAB) jäsen kaudella 2007–2009. Hän toimi Turun kauppakorkeakoulun talous- ja tilastomatematiikan professorina 1966–1997 ja TVA:n johtokunnan ensimmäisenä puheenjohtajana.
Malaskan puoliso oli professori Karin Holstius.
Rishi Kapoor
Hän syntyi tunnettuun Kapoorin perheeseen ja teki debyyttinsä nuorena isänsä Raj Kapoorin elokuvassa Mera Naam Joker (1970), josta hän voitti parhaan lapsinäyttelijän National Film Awards -palkinnon. Hänen ensimmäinen pääroolinsa aikuisena oli Dimple Kapadian vastanäyttelijänä teiniromanssissa Bobby (1973), josta hän voitti parhaan miespääosan Filmfare Awards -palkinnon. Vuosina 1973–2000 Kapoor näytteli romanttista pääosaa 92 ​​elokuvassa. Joitakin hänen merkittävistä elokuvistaan ​​tänä aikana olivat Khel Khel Mein (1975), Kabhi Kabhie (1976), Sargam (1979), Karz (1980) ja Chandni (1989).
2000-luvulta lähtien Kapoor näytteli luonnerooleja ja sai kriitikoiden suosiota elokuvista kuten Luck by Chance (2009), Love Aaj Kal (2009), Do Dooni Chaar (2010), Agneepath (2012), 102 Not Out (2018) ja Mulk (2018). Roolisuorituksestaan Do Dooni Chaarissa (2010) hän voitti parhaan miesnäyttelijän Filmfare Awards -kriitikkopalkinnon, ja roolistaan elokuvassa Kapoor & Sons (2016) hän voitti parhaan miessivuosan Filmfare Awards -palkinnon. Hänet palkittiin Filmfaren elämäntyöpalkinnolla vuonna 2008. Hänen viimeinen elokuvaesiintymisensä tapahtui trillerissä The Body (2019).
Kapoor kuoli leukemiaan 67-vuotiaana 30. huhtikuuta 2020.
Yksityiselämä
Rishi Kapoor oli näyttelijä-elokuvantekijä Raj Kapoorin ja Krishna Kapoorin (o.s. Malhotra) toiseksi vanhin poika. Hänen veljensä Randhir Kapoor ja Rajiv Kapoor sekä setänsä Shashi Kapoor ja Shammi Kapoor olivat myös näyttelijöitä.
Kapoor meni naimisiin näyttelijä Neetu Singhin kanssa vuonna 1980. Heillä oli kaksi lasta: näyttelijä Ranbir Kapoor ja muotisuunnittelija Riddhima Kapoor Sahni.
Aurignacin kulttuuri
thumb|Myöhäispaleoliittisen Aurignacin kulttuurin alue Euroopassa. thumb|upright|"Leijonamies", pienoispatsas.
Aurignacin kulttuuri oli kivikautinen kulttuuri, jonka kausi oli 43 000 – 35 000 vuotta sitten. Kulttuuri vaikutti laajasti määriteltynä Lähi-idästä ja Venäjän länsiosista halki koko Keski- ja Länsi-Euroopan aina Espanjaan ja Portugaliin asti.
Aurignacin kulttuurin kehittymiseen meni varsin pitkä aika, ja sen varhaisimmissa vaiheissa ihmiskulttuuri eli siirtymävaihetta neandertarlinihmisen ja nykyihmisen välillä. Kun Aurignanin kulttuuri alkoi levittäytyä Eurooppaan yli 40 000 vuotta sitten, maanosassa asui vielä neandertalilaisia.
Aurignacin kulttuurin aikana ihmisten työkalut alkoivat monimutkaistua ja erikoistua. Sen aikana keksittiin muun muassa uurrin. Muihin myöhäispaleoliittisiin kulttuureihin verrattuna Aurignacista tavataan enemmän kivisiä iskostyökaluja terätyökalujen sijaan. Iskostyökaluilla tehtiin muun muassa erilaisia kaapimia, ja luista ja sarvista tehtiin piikkejä ja naskaleita.
Aurignacin kulttuuria pidetään taiteen historian ensimmäisenä kehittyneenä perinteenä, jonka aikana siirryttiin ensimmäisistä yritelmistä kypsiin tyyliin. Ensimmäiset Länsi-Euroopasta löydetyt taideteokset olivat pääosin yksinkertaisia pikkukiviin kaiverrettuja eläinhahmoja, joita myöhemmin alettiin tehdä myös luihin ja norsunluuhun. Itä-Euroopassa syntyi myös ensimmäinen varsinainen kuvanveistokulttuuri. Se loi yksinkertaisia mutta realistisia savisia eläimiä ja tyyliltelyjä raskaana olevia naisia.
Aurignacin kulttuurin loppuvaiheessa tehtiin läntisessä Euroopassa satoja maalauksia, kaiverruksia ja reliefeitä kalkkikiviluolien seiniin, kattoihin ja joskus myös lattioihin. Ensimmäiset maalaukset olivat todennäköisesti seinää vasten nojaaman käden avulla tehtyjä, mutta myöhemmin maalauksista kehittyi figuratiivisia. Aurignacin perinteet eläinhahmot olivat usein kiertyneitä, sillä pää saattoi olla oikein mutta sarvet osoittivat suoraan kohti katsojaa. Aurignacilaisia maalauksia löytyy muun muassa Chauvet’n luolasta, jonka varhaisimmat maalaukset osuvat kulttuurin ajanjaksolle. Luolan uusimmat maalaukset ovat Gravetten kulttuurin luomia.
Mustavalolamppu
Mustavalolamppu on lamppu, joka tuottaa suuritaajuista, lähes täysin vaaratonta ultraviolettisäteilyä (UV-A). Ultraviolettisäteily saa fluoresoivat ja fosforisoivat aineet säteilemään näkyvää valoa, esimerkiksi valkaistun paperin ja kankaan, hampaat ja neonvärit sekä pimeässä loistavat materiaalit. Mustavalolamppuja käytetään muun muassa seteleiden aitouden tunnistavissa laitteissa ja viihdelaitteena tanssiravintoloissa. Mustavalolamput ovat teknisesti loisteputkia, elohopeahöyrylamppuja tai hehkulamppuja. Useimmat mustavalolamput säteilevät myös himmeää näkyvää violettia valoa.
Mustavalolamppu on myös kotikäyttöön sopiva. Mustavalolamppuja on saatavana energiansäästölampun kaltaisina kompaktimalleina, jollaisen voi laittaa tavallisen lampun tilalle.
Kinocompany
Kinocompany Oy on vuonna 2006 perustettu elokuva- ja TV-tuotantoyhtiö, joka toimii Helsingissä. Kinocompanyn on perustanut ohjaaja ja tuottaja Ari Matikainen. Kinocompany tuottaa pääasiassa dokumenttielokuvia ja dokumentaarisia televisiosarjoja. Kinocompanyn tuottamia pitkiä dokumenttielokuvia ovat Anteeksiantamaton (2017), Sota ja mielenrauha (2016), Venäjän vapain mies (2012) sekä Jussi-palkinnon voittanut Yhden tähden hotelli (2007).
Kinocompanyn osatuottama virolais-suomalainen dokumenttielokuva Rodeo - Viron villit vuodet (2018), jonka ovat käsikirjoittajaneet Kiur Aarma, Raimo Jõerand ja Ari Matikainen, palkittiin työstään EFTA-palkinnolla. Elokuva parhaasta dokumenttielokuvasta, musiikista ja suomalaisen Matti Näräsen leikkauksesta. Kinocompanyn osatuottama romanialais-saksalais-suomalainen dokumenttielokuva Acasa - kadotettujen paratiisi (2020) palkittiin Sundancen elokuvajuhlilla tammikuussa 2020 World Cinema Documentary Special Jury Award -palkinnolla.
Per-Erik Larsson
Per-Erik Larsson (3. toukokuuta 1929 Oxberg – 31. toukokuuta 2008 Mora ) oli ruotsalainen maastohiihtäjä. Hän voitti pronssia 4 × 10 km viestissä vuoden 1956 talviolympialaisissa Cortina d'Ampezzossa. Larsson voitti myös kaksi mitalia hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa. Vuoden 1958 MM-kilpailuissa Lahdessa hän voitti kultaa 4 × 10 km viestissä ja vuonna 1954 Falunissa pronssia.
Hispaniolankäpylintu
Hispaniolankäpylintu (Loxia megaplaga) on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu. Sitä pidettiin aiemmin samana lajina kirjosiipikäpylinnun (Loxia leucoptera) kanssa.
Sitä tavataan kotoperäisenä Hispaniolan saarella. Sen kannaksi arvioidaan 600–3 375 yksilöä. Se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi, ja sitä uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen.
Tears of the Sun
Tears of the Sun (televisioesityksessä Suomessa myös nimellä Tears of the Sun – auringon kyyneleet) on Antoine Fuquan ohjaama sotaelokuva, jonka pääosaa, luutnantti Watersia, esittää Bruce Willis. Elokuva sijoittuu Nigeriaan ja Nigerian ja Kamerunin rajalle.
Elokuva käsittelee keskikokoista erikoisjoukkoryhmää, jonka riveihin kuuluvat luutnantti Waters, lääkintämies Doc, Red, Zee, Flea, Lake, Silk ja Slo.
Juoni
Elokuva alkaa Nigerian tilannetta käsittelevästä uutispätkästä, jossa aluksi kerrotaan, että fulani-muslimit ovat voitolla ja että etelän kristityt ovat häviämässä, etnisiä puhdistuksia suoritetaan ja lopuksi USS Harry S. Trumanin kannelta ilmoitetaan, että Nigerian presidentti perheineen on murhattu. Ryhmä lähetetään hakemaan Lena Kendricks, pappi ja kaksi nunnaa. Kendricks on amerikkalainen lääkäri, joka on muuttanut Nigeriaan, papin ja nunnien on itse valittava, haluavatko he lähteä, mutta tohtori Kendricks on ykköskohde.
Ryhmä lähtee matkaan, hyppää joen yllä pois koneesta ja ottaa yhden työskentelijän hellävaraiseen kuulusteluun, ja kysyy, tunteeko tämä tohtoria. Työntekijä nyökkää ja vie ryhmän, tarkemmin sanottuna Docin ja Watersin, tohtorin luo. Tohtori Kendricks ei suostu lähtemään ilman potilaitaan. Hetkellisen kiistelyn jälkeen Waters suostuu ottamaan kävelemään pystyvät. Kun he lähtevät matkaan, nunnat ja pappi sanovat, etteivät halua lähteä, joukko lähtee. Levähdystauolla he kohtaavat vihollisryhmän, joka menee heidän ohitseen, mutta peränpitäjä huomaa tohtorin ja on ampumassa hänet, mutta Waters tappaa hänet viiltämällä kaulavaltimon.
Seuraavana aamuna he pääsevät laskeutumispaikalle. Ryhmä heittää keltasavukranaatit koptereita varten. Samaan aikaan kylässä papin pää leikataan irti.