cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ennen kuin ne häviävät
2. Zairenleveähuulisarvikuono
Huomio kääntyy tämän jälkeen kädellisiin. Fry ja Carwardine käyvät simpanssien hoivapaikassa sekä Ugandalaisessa aarniometsässä, jossa seurataan vuorigorillojen elämää. Kongon rajalla Carwadine toteaa ilokseen, että norsujen suojelutoimet kansallispuistossa ovat tehonneet: kanta on kasvanut muutamasta yksilöstä yli tuhanteen. Palattuaan Keniaan Carwardine ja Fry seuraavat, kuinka suippohuulisarvikuonoja pyydystetään nukutusnuolilla siirrettäväksi aidatulle suojelualueelle.
3. Ai-ai
Kolmannen jakson tapahtumapaikkana on Madagaskar, jossa Carwardine ja Adams aikoinaan keksivät tehdä sarjan uhanalaisista lajeista. Tuolloin he näkivät ai-ain Nosy Mangabessa aivan leirinsä lähistöllä, joten Carwardine tuo Fryn aluksi samaan paikkaan. Eläintä ei kuitenkaan löydy, joten pari lähtee kiertämään Madagaskaria ja tutustumaan sen muihun ainutlaatuisiin eläimiin. Berentyn luonnonpuistossa he näkevät rusko- ja kissamakeja, ja lisäksi aivan vastikään löydetyn hiiren kokoisen makin.
Carwardine on järkyttynyt Madagaskarin sademetsien hävityksestä: köyhät ihmiset kaatavat metsää poltto- ja rakennuspuiksi, ja vain mihinkään kelpaamattomat apinanleipäpuut jätetään jäljelle. Myös ryöstöviljely ja monokulttuuri köyhdyttävät metsää. Ympäristönsuojelijat yrittävät pelastaa jäljellä olevat metsäkaistaleet ja niissä asuvat eläinlajit rakentamalla metsät yhdistäviä ekologisia käytäviä ja kannustamalla paikallisväestöä metsän suojeluun.
4. Komodonvaraani
Fry ja Carwardine matkustavat Malajien saaristoon etsimään harvinaisia kotoperäisiä lajeja. Snake Islandilla he näkevät myrkyllisen merikäärmeen, ja Fryta kaduttaa, että on pukenut jalkaansa avokärkisandaalit. Palau Selinganilla tehdään merikilpikonnien suojelua Fry ja Carwardine ovat mukana keräämässä maihin munimaan tulleen liemikilpikonnan munia, ja myöhemmin vapauttamassa vastakuoriutuneita poikasia mereen Etelämpänä pari sukeltelee Indonesian koralliriutoilla ja näkee aikuisia kilpikonnia sekä merihevosia Mabul Islandilla he löytävät kaupasta haineviä ja leukaluita, kuivattuja merihevosia ja merimakkaroita. Carwardinen mukaan aasialaisessa kulttuurissa tuotteilla on kysyntää, sillä niitä käytetään ruuan lisäksi perinteisessä kiinalaisessa lääkinnässä, ja sen seuraksena lajit ovat menossa sukupuuttoon.
Labuk Bayssä nähdään mangroveja ja nenäapinoita, joiden turvapaikkaa ympäröivät palmuöljyplantaasit. Fryn mielestä nenäapinoiden ääntely kuulostaa herrasmiesklubilta. Lopulta Fry ja Carwardine saapuvat Rinca-saarelle, jolla asuu komodonvaraaneja. Maailman suurin lisko on vaarallinen eläin: juontajat kohtaavat puistonvartijoita ja kyläläisiä joita eläin on purrut. Lisko on myös edellisvuonna tappanut lapsen. Liskot kuuluvat kuitenkin saarelaisten ympäristöön, ja niiden synnyttämä turismi tuo lisää tuloja. Fry ja Carwardine ovat mukana, kun paikallinen tutkija asentaa varaanille lähettimen. Suojelutöiden, paikallisväestön myönteisen suhtautumisen ja komodonvaraaninaaraiden partenogeneesin ansiosta Fry uskoo lajin selviytyvän myös jatkossa.
5. Kakapo
Toiseksiviimeinen jakso käynnistyy ilmakuvilla Uuden-Seelannin Etelä-Alpeilta, jotka olivat aiemmin kakapojen luontaista elinaluetta. Petoeläimet ja maorimetsästäjät ovat verottaneet lentokyvyttömien kakapojen kantaa niin, että jakson kuvauksen aikoihin niitä on jäljellä enää sata yksilöä. Pohjoissaarella Fry ja Carwardine kohtaavat Uuden-Seelannin muita harvinaisuuksia, kuten kiivejä ja wetoja. He käyvät myös tapaamassa ohjaaja Peter Jacksonia, joka tunnustaa pelkäävänsä kuollakseen wetoja. Don Merton vie Fryn and Carwardinen Chathamin saarelle, missä Mertonin uraauurtava suojelutyö on pelastanut chathaminsiepon sukupuutolta. Siepon pelastamiseen käytettyä menetelmää aiotaan soveltaa kakapojen pelastamiseen, ja Merton toivoo voivansa palauttaa kakapot Fiordlandissa sijaitsevaan laaksoon.
Invercargillista Fry ja Carwardine lentävät Codfishiin kakapojen suojelualueelle, jonne pääsy edellyttää karanteenin läpäisyä. Paikan päällä tutkijat ennakoivat kakapoille hyvää pesimäkautta, ja myöhemmin käy ilmi, että he osuivat oikeaan: pesintä on tuottanut kaikkiaan 34 munaa. Carwardine yrittää kuvata ihmisten kasvattamaa kesyä Sirocco-kakapoa, mutta Sirocco kiipeää Carwardinen niskaan ja yrittää paritella hänen kanssaan, Fryn suureksi huvitukseksi. Myöhemmin Carwardine saa harvinaisen tilaisuuden kuvata hautovaa kakaponaarasta pesällään. Fry puolestaan on syvästi vaikuttunut ihmisten ponnisteluista kakapon säilymiseksi.
6. Sinivalas
Carwardine vie Fryn sisämaahan katsomaan kalliomaalauksia, jotka esikolumbiaanisen kauden cochimí-sivilisaatio on jättänyt jälkeensä. Rannikolle palattuaan Carwardine ja Fry poikkeavat keräämään kalifornianmerileijonien jätöksiä tutkimustarkoituksiin. Eläinten ulosteen analysointi paljastaa, että tavallisesti sardiinia syövät kalifornianmerileijonat ovat siirtyneet syömään pohjalla eläviä kalalajeja, mikä voi olla oire ryöstökalastuksesta. Seuraavaksi juontajakaksikko liittyy paikallisen kauneuskuningatar-meribiologin seuraan valashaiden jäljityksessä.
Carwardine ja Fry etsivät useiden päivien ajan Horizon-aluksella sinivalaita. He kohtaavat ryhävalaita sekä ainoita ryöstökalastuksesta hyötyviä petoja, Dosidicus gigas -jättiläiskalmareita. Koska sinivalaita ei löydy, Carwardine pyytää apuun lentäjän, jonka pienkoneen ansiosta sinivalaat lopulta löytyvätkin.
Rhino Rescue
Sarjan jatkoksi on tekeillä Rhino Rescue -niminen ohjelma, jossa seurataan neljän viimeisen zairenleveähuulisarvikuonon siirtoa Dvůr Královén eläintarhasta Tšekistä Ol Pejetan suojelualueelle Keniaan.
Virginio Domingo Bressanelli
Virginio Domingo Bressanelli (s. 1. toukokuuta 1942 Berabevú) on argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hän liittyi dehoniaaneihn 29. syyskuuta 1964 ja sai pappisvihkimyksensä 17. joulukuuta 1966. Hänet nimitettiin Comodoro Rivadavian hiippakunnan johtoon 19. helmikuuta 2005, ja piispaksi vihkiminen seurasi 13. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Pedro Luis Ronchino, jota avustivat Marcelino Palentini ja Miguel Esteban Hesayne.
Bressanelli sai 10. helmikuuta 2010 nimityksen Neuquénin koadjuuttoripiispaksi, ja 8. marraskuuta 2011 hänestä tuli sen piispa.
Puertoriconkerttuli
Puertoriconkerttuli (Setophaga angelae) on Puerto Ricolla endeemisenä elävä harvinainen kerttulilaji. Se löydettiin vasta vuonna 1971. Lajinimi on annettu lajin toisen löytäjän, Angela K. Keplerin kunniaksi.
Laji on noin 12 sentin kokoinen ja valkomustan kirjava. Se syö pieniä hyönteisiä lehtien pinnalta.
Puertoriconkerttuleita elää Puerto Ricon sisämaassa ainakin kahdella alueella. Sitä arvioidaan olevan jäljellä noin 1 800 yksilöä.
Jouko Aaltonen
Jouko Juhani Aaltonen (s. 25. toukokuuta 1956 Turku) on suomalainen dokumenttielokuvien ohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja.
Aaltonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1975 ja opiskeli yhteiskuntatieteitä Turun yliopistossa vuosina 1975–1976. Vuonna 1984 hän valmistui ohjaajaksi Taideteollisen korkeakoulun elokuva- ja tv-työn linjalta. Hän väitteli taiteiden tohtoriksi Taideteollisesta korkeakoulusta elokuva- ja lavastustaiteen osastolta vuonna 2006.
Vuosina 1977–1991 Aaltonen työskenteli freelancetuotantopäällikkönä ja -apulaisohjaajana pitkissä elokuvissa. Vuosina 1984–1987 hän toimi Valtionhallinnon kehittämiskeskuksen av-alan erikoissuunnittelijana. Vuodesta 1990 Aaltonen on ollut Illume Oy:n ohjaaja-tuottaja.
Urallaan Aaltonen on ohjannut toistakymmentä dokumenttielokuvaa, tuottanut noin 50 muiden ohjaamaa elokuvaa sekä käsikirjoittanut ja leikannut elokuvia. Hänen elokuvistaan ovat kotimaassa ja kansainvälisesti palkittuja muun muassa Kusum (2000) ja Kenen joukoissa seisot (2006). Aaltonen on myös opettanut yliopistoissa ja ammattikorkeakouluissa ja kirjoittanut oppikirjan dokumenttielokuvien teosta. Vuodesta 2011 Aaltonen on toiminut tutkijana Aalto-yliopistossa.
Aaltonen on ollut DocPoint-festivaalin hallituksen puheenjohtaja. Vuosina 2013–2014 hän toimi valtion elokuvataidetoimikunnan puheenjohtajana ja valtion audiovisuaalisen taidetoimikunnan puheenjohtajana 2015–2016.
Jouko Aaltosen isä oli professori Esko Aaltonen.
Valko-Venäjän lääketieteellinen valtionyliopisto
Valko-Venäjän lääketieteellinen valtionyliopisto on lääkärien, hammaslääkärien ja muiden lääketieteen ammattilaisten koulutukseen keskittynyt yliopisto Valko-Venäjän pääkaupungissa Minskissä.
Valko-Venäjän lääketieteellinen valtionyliopisto on tunnetuin maan kaikkiaan neljästä lääketieteellisestä yliopistosta. Minskissä koulutetaan myös ulkomaalaisia opiskelijoita yleislääketieteen, hammaslääketieteen, ennalta ehkäisevän lääketieteen tai farmasian osaajiksi. Yliopistossa opiskelee noin 6 500 opiskelijaa.
Helga
Helga on skandinaavinen naisen etunimi. Suomessa nimi on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 7 535 naiselle ja ainakin yhdelle miehelle.
Nimen alkuperä
Helga on naispuolinen muoto nimestä Helge, joka tarkoittaa ’pyhää, pyhitettyä’.
STS-51-F
thumb|Lennon tunnus STS-51-F (myös Spacelab 2) oli avaruussukkula Challengerin kahdeksas lento ja NASAn avaruussukkulaohjelman yhdeksästoista sukkulalento. Lento alkoi 29. heinäkuuta 1985 ja loppui 6. elokuuta. Lennon ensisijainen hyötykuorma oli Spacelab 2.
Laukaisun aikana sukkulan päämoottorien antureissa tapahtuneiden vikaantumisten vuoksi lennolla suoritettiin "Abort to Orbit" (ATO -hätätoimenpide. Lento kuitenkin onnistui mutta aiottua matalammalla kiertoradalla. Lento jäi ainoaksi sukkulalennoksi, jolla käytettiin mitään sukkulan hätätoimenpiteistä.
The Lead and How to Swing It
The Lead and How to Swing It on Tom Jonesin studioalbumi. Levy on julkaistu vuonna 1994. Levy-yhtiönä toimi Interscope Records.
Azzedine Brahmi
Azzedine Brahmi (s. 13. syyskuuta 1966 Sétif) on algerialainen entinen yleisurheilija, joka kilpaili estejuoksussa ja keskimatkojen juoksussa. Hän edusti seuratasolla MC Algeria. Brahmi voitti pronssia 3 000 metrin estejuoksusta Tokion MM-kisoissa 1991 ajallaan 8.15,54. Hän sai samalta matkalta uransa aikana myös kaksi kultamitalia Afrikan-mestaruuskilpailuista sekä yhden kultaisen ja yhden hopeisen mitalin Välimeren kilpailuista. Brahmi osallistui olympialaisiin kahdesti, vuosina 1988 ja 1992. Hän sijoittui 3 000 metrin estejuoksussa kolmanneksitoista Soulin kisoissa 1988, mutta oli kahdeksas Barcelonassa 1992.
Brahmi voitti maansa mestaruuden yhteensä neljä kertaa, kolmesti 3 000 metrin estejuoksussa ja kerran 1 500 metrillä.
Aaro Miettinen
Aaro Miettinen oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisessa armeijassa.
Perhetaustat
Miettisen vanhemmat olivat maanviljelijä Nestor Miettinen ja Anna Liisa Tiirikainen.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania. Miettinen työskenteli maanviljelysharjoittelijana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 21. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota
Miettinen astui Suomen armeijan palvelukseen luutnantiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Miettinen siirrettiin sisällissodan jälkeen 5. kesäkuuta 1918 alkaen Karjalan kaartin rykmenttiin. jossa hän toimi komppanianpäällikkönä eri komppanioissa. Hän hoiti myös satunnaisesti pataljoonan komentajan tehtäviä. Hänet siirrettiin 5. helmikuuta 1920 alkaen päälliköksi Käkisalmen Läänin rykmenttiin 9. komppaniaan. Käkisalmelta hänet komennettiin 6. huhtikuuta 1921 Yleisesikunnan topografikursseille, missä hän johti 30. kesäkuuta – 30. syyskuuta 1921 välisen ajan Helsingin linnoitusalueen kartoitustöitä. Käkisalmen Läänin rykmentistä hänet siirrettiin 20. huhtikuuta 1921 Savon jääkärirykmenttiin, missä hän toimi aluksi päällikkönä 6. komppaniassa ja 31. elokuuta 1921 alkaen niin ikään päällikkönä 3. konekiväärikomppaniassa. Konekiväärikomppaniasta hänet siirrettiin 21. helmikuuta 1922 lähtien päälliköksi 4. komppaniaan. Armeijasta Miettinen erosi 19. huhtikuuta 1922 ja työskenteli sen jälkeen maanmittarien apulaisena ja muissa vastaavissa töissä. Luottamustehtävistä mainittakoon kuuluminen jäsenenä vuonna 1920 Suomen ja Venäjän välisen Karjalankannaksen rajakomissioon.
Talvi- ja jatkosota
Miettinen osallistui talvisotaan toimistopäällikkönä Pohjois-Savon suojeluskuntapiirin esikunnassa ja talousupseerina Jalkaväkirykmentti 37:n 2. pataljoonassa. Välirauhan aikana hän toimi Jalkaväenkoulutuskeskus 5:ssä. Jatkosotaan hän osallistui komppanianpäällikkönä Jalkaväenkoulutuskeskus 12:ssa ja aluepäällikkönä Sortavalan ilmasuojelupiirissä vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet vapautettiin palveluksesta.
Petteri Pulkkinen
Petteri Markus Pulkkinen (s. 10. toukokuuta 1973 Ylöjärvi) on entinen suomalainen pikajuoksija ja 400 metrin aitajuoksija. Hän edusti Ylöjärven Urheilijoita, ja häntä valmensi Pentti Pulkkinen.
Pulkkinen selviytyi 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa Thessalonikissa 1991 toisiin alkueriin 400 metrin aitajuoksussa. Hän kuului lisäksi Suomen joukkueeseen, joka sijoittui kuudenneksi 4 × 100 metrin viestissä ajalla 41,23 s. Saman ikäluokan MM-kilpailuissa Soulissa 1992 hän karsiutui 400 metrin aitajuoksun alkuerissä. Aikuisten arvokilpailuihin hän osallistui pitkällä aitamatkalla Helsingin 1994 EM-, Göteborgin 1995 MM- ja Budapestin 1998 EM-kilpailuissa karsiutuen joka kerta alkuerissä.
Pulkkinen edusti Suomea aikuisten maaotteluissa ja Euroopan cupin kilpailuissa vuosina 1994−1998. Hän sijoittui Turussa 1995 toiseksi Euroopan cupin I-divisioonan 400 metrin aitajuoksussa 22-vuotiaiden Suomen ennätysajalla 49,85 s. Samoissa kilpailuissa hän kuului Suomen voitokkaaseen 4 × 400 metrin viestijoukkueeseen. Elokuussa 1998 hän voitti Helsingissä 400 metrin aitojen maaottelujuoksun. Hän voitti samassa lajissa lisäksi 22-vuotiaiden Euroopan cupin kilpailun Lillehammerissa 1994.
Pulkkinen voitti 400 metrin aitojen Suomen mestaruuden Lapualla 1995 ajalla 50,99 s ja Oulussa 1998 tuloksella 51,39. SM-hopeaa hän sai Tampereella 1996 ja SM-pronssia Tuusulassa 1994. Lisäksi hän sai SM-hopeaa 400 metrin juoksussa Lappeenrannassa 1997. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän voitti kultaa 300 metrin aitajuoksussa 1992, 1995 ja 1996.
Matkalla maineeseen
Matkalla maineeseen voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Framed
Framed on Skotlannin Glasgowsta lähtöisin olevan ja Suomessakin vierailleen The Sensational Alex Harvey Bandin vuonna 1972 ilmestynyt esikoisalbumi. Tuottaja on levyetiketin mukaan Alex Harvey ja levykannen tekstin mukaan The Alex Harvey Band. Levy-yhtiö on Vertigo Records.
Società Sportiva Basket Napoli
Società Sportiva Basket Napoli (lyhyemmin Basket Napoli) on italialainen koripalloseura Napolista.
Framed
Kahta lainakappaletta lukuun ottamatta kappaleet on tehnyt Alex Harvey. Nimikappale "Framed" on levytetty jo Alex Harvey & His Soul Bandin albumille Live (Brunswick 2911 510), joka on 1960-luvun alkuvuosilta. Se oli Sensational Alex Harvey Bandin konsertin päätöskappale vielä muun muassa Knebworthin festivaaleilla vuonna 1974, ja sen aikana teatraaliseen esiintymiseen pyrkinyt Harvey pukeutui "Framed"-pummiksi ja "veti nahkatakin yllensä ja iski kaljaa tukkaan."
Società Sportiva Basket Napoli
Historia
Seura perustettiin vuonna 1946 Pozzuolissa. Vuonna 1999 seuran kotipaikaksi muutettiin Napoli. Kaudeksi 2002–2003 joukkue nousi Serie A:han. Vuonna 2006 seura voitti Italian Cupin. Kauden 2007–2008 päätteeksi seura pudotettiin Serie A:sta talousvaikeuksien takia.
Framed
Toinen lainakappale on Willie Dixonin "I Just Want to Make Love to You", jonka on sittemmin levyttänyt muun muassa Foghat vuoden 2000 albumilleen Return of the Boogie Men.
Framed-albumi on äänitetty Morgan-studioilla ja äänittäjänä on toiminut Mike Bobak.
Yleistuotannosta on vastannut Mountain Records. Levykannen on tehnyt Saksassa Druckhaus Maack KG, 5880 Lüdenscheid.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Kappaleet "Hammer Song" ja "Midnight Moses" ovat vuodelta 1969. Julkaisijoista on mainittu 1.2: Chrysalis Music Ltd., 1.3: Loner Music Ltd. 2.2: Jewel Music Pub. Co. Ltd., 2.3: April Music Ltd.
Jouko Kallioniemi
Jouko Kalervo Ultimo Kallioniemi (12. lokakuuta 1912 Helsinki – 13. lokakuuta 1982) oli suomalainen näytelmäkirjailija.
Kaasujäähdytteinen reaktori
Magnox-reaktorin kaaviokuva|thumb|250pxKaasujäähdyytteinen reaktori on ydinreaktori, jota jäähdytetään kaasulla ja jossa hidastinaineena on yleensä grafiitti. Kaasujäähdytteiset, Magnox-tyyppiset reaktorit ovat yleisimpiä Britanniassa.
Historia
Britannian vanhimmat ydinvoimalareaktorit ovat Magnox-tyyppisiä. Magnoxin kehitystyöstä vastasi UKAEA (United Kindom Atomic Energy Authority, 1954-2004). Maailman ensimmäinen kaupallinen atomivoimalaitos avattiin Calder Halliin 1956. Neuvostoliitto oli avannut ensimmäisen siviilikäytössä olevan ydinreaktorin AM-1:n Obninskissa 1954. Calder Hallin ensimmäisen reaktorin teho oli 60 megawattia. Calder Halliin rakennettiin kaikkiaan 4 Magnox-tyyppistä reaktoria yhteisteholtaan 200-240 megawattia. Näillä ensimmäisillä reaktoreilla tuotettiin myös plutoniumia sotilaskäyttöön. Isoon-Britanniaan rakennettiin kaikkiaan 11 Magnox-tyyppistä reaktoria ja Japaniin sekä Italiaan kaksi. Calder Hall poistettiin käytöstä 2003. Laitos oli toiminut 47 vuotta ilman suurempia katkoksia tai onnettomuuksia.
Sellafieldissa Britanniassa ilmalla jäähdytetyn Windscale Pile no. 1:n grafiitti syttyi palamaan 10. lokakuuta 1957 ja levitti ympäristöön suuren määrän radioaktiivisia aineita.
Tekniikka ja tulevaisuus
Magnox-tyypin nimi tulee luonnonuraanipolttoaineen magnesiumlejeerinkikuoresta ja sanasta non-oxidising (hapettumaton). Metalliseos hidastaa vain vähän neutroneja, mutta se rajoittaa reaktorin ytimen lämpötilaa pienentää termistä hyötysuhdetta. Hidastinaineena on grafiitti eli hiili ja jäähdytinaineena hiilidioksidi, joka on noin 27 barin paineessa ja poistuu reaktorista noin 360 °C:ssa. Kaasulla höyrystetään vettä, joka johdetaan turbiiniin ja lauhduttimeen. Reaktio voidaan pysäyttää boorista valmistetuilla säätösauvoilla, jotka absorboivat neutroneja. Rikastamattoman uraanin käytöstä seuraa tarve vaihtaa polttoainesauvoja usein. Reaktorin rakenteen vuoksi polttoainesauvoja voidaan vaihtaa pysäyttämättä reaktoria.
Magnoxin pohjalta on kehitetty edistyneempi AGR-reaktori (Advanced Gas-Cooled Reactor), jossa polttoaineena on noin 3 %:iin rikastettu uraani zirkoniumkuoressa ja jäähdytteen paine ja lämpötila ovat korkeammat: 40 bar, 640 °C.
San Miguel de Tucumán
San Miguel de Tucumán on Tucumánin maakunnan pääkaupunki pohjoisessa Argentiinassa. Kaupungin asukasluku oli vuonna 2010 yhteensä noin 585 000.
Kaupunki perustettiin vuonna 1565 ja se on Argentiinan tärkein sokeriruo'on tuotanto- ja myyntialue.
Taskuase
thumb|right|220px|Kuvassa saksalaisvalmisteinen taskuase vuodelta 1972, [[Walther PP.]] Taskuase on pienikokoinen pistooli, jota on kutsuttu myös Derringeriksi ja taskurevolveriksi. Nimensä mukaisesti se on taskuun mahtuva, vakiopistooliin nähden kevyt ja helposti piilotettava tuliase. Taskuaseita voivat yleisimmin laillisesti käyttää erilaiset valtion virkamiehet, poliisihenkilöstö sekä henkivartijat. Myyttisenä käsitteenä taskuase voidaan liittää salaiseen tiedustelutoimintaan ja vakoilutoimiin, missä sitä kuitenkaan harvoin on tarvittu. Italialainen Beretta on eräs tunnettu taskuaseitten valmistaja. Taskuaseita voidaan käyttää ampumaurheilussa.
Määritelmä Suomen lainsäädännössä
Suomen aselain mukaan taskuaseella tarkoitetaan sellaista ampuma-asetta, ei kuitenkaan kaasuasetta, joka mahtuu suorakulmaiseen, sisämitoiltaan 130 × 180 millimetrin suuruiseen laatikkoon siten asetettuna, että aseen piippu ja perä ovat laatikon pohjan tason suuntaisina. Lain mukaan ampuma-asetta laatikkoon asetettaessa aseen lippaan tulee olla irrotettuna ja aseen olla varustettuna sen tavanomaisella tähtäinlaitteella ja kahvalla tai perän sivulevyillä sekä ilman aseen ulkoisia mittoja lisääviä osia.
Murasame
Murasame voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Take My Heart
Take My Heart on Jukka Kuoppamäen vuonna 1972 Puolassa julkaistu englanninkielinen albumi.
Laaja (Soanlahti)
Laaja oli kylä Soanlahden kunnan eteläosassa Raja-Karjalassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Laaja oli virallisesti osa Soanlahden kirkonkylää, mutta käytännössä sitä pidettiin omana kylänään. Laaja sijaitsi Jänisjärven pienemmän ja jyrkkärantaisen pohjoisemman osan itärannalla. Laajan alueella Jänisjärveen laskevat Soanjoki ja Veljakkajoki. Naapurikyliä olivat lännessä Juttulampi, pohjoisessa Kiekua, idässä Lehtomäki sekä etelässä Ypäkkö, varsinainen Soanlahden kirkonkylä ja Pohjoispää.
Laajan kautta kulki maantie Suistamolta Korpiselille ja Laajan kohdalla siitä erkani syvässä kanjonissa kulkeva tie Kiekuaan. Kyläkeskustan sekä Soan- ja Veljakkajokien suistojen eteläpuolella Jänisjärven rannalla Kintšinniemessä sijaitsi Kintšin dolomiittilouhos, josta kiveä vietiin Värtsilään Wärtsilän rautatehtaalle rautamalmin sulattamiseen. Dolomiittilouhoksen lisäksi teollisuutta edustivat Partasen ja Malviniemen tiilitehdas ja Turkusen veljesten saha. Kylässä toimi myös Nykäsen kauppa.
Talvisodan taistelut eivät ulottuneet Soanlahdelle, mutta Moskovan rauhassa 1940 koko kunta ja Laajan kylä sen mukana luovutettiin Neuvostoliitolle. Kylän asukkaat evakuoitiin jäljelle jääneen Suomen alueelle. Jatkosodan alussa 1941 luovutetut alueet vallattiin takaisin ja Laajan asukkaat pääsivät palaamaan kotikyläänsä, mutta 1944 alue luovutettiin ja evakuoitiin uudelleen.
Kaj Ejvind Westerskov
Kaj Ejvind Westerskov (12. marraskuuta 1919 – 26. huhtikuuta 2003 Dunedin) oli tanskalainen lintutieteilijä.
Westerskov muutti aikuisena Uuteen-Seelantiin, missä hän suoritti tohtoriopintoja Victoria University Collegessa, jonka jälkeen hän toimi opettajana ja myöhemmin eläintieteen professorina Otagon yliopistossa. Westerskov tutki etenkin kanalintuja, joista hän julkaisi useita kirjoituksia. Hän istutti peltopyitä Uuteen-Seelantiin, ja aloitti maailmankuulun luonnonhoito-ohjelman Otagon yliopistossa.
Westerskov julkaisi teokset The pheasant in New Zealand vuonna 1955 ja Know your New Zealand Birds 1967.
Shinbutsu bunri
thumb|275 px|Buddhalainen [[pagodi (Yakushidō) Tsurugaoka Hachiman-gūn pyhäkössä Kamakurassa ennen shinbutsu bunria.]] Shinbutsu bunri tarkoitti Japanissa šintolaisuuden ja buddhalaisuuden sekoittumisen kieltämistä lailla. Kiellolla yritettiin luoda selkeä raja toisaalta šintolaisuuden ja buddhalaisuuden ja toisaalta buddhalaisten temppelien ja šintolaisten pyhäkköjen välille. Edo-kauden loppuun saakka kaksi uskontoa olivat läheisessä, synkretistisessä yhteydessä toisiinsa jopa niin, että samoja rakennuksia käytettiin sekä pyhäkköinä että temppeleinä. Synkretismiä kutsutaan nimellä shinbutsu shūgō.
Taipumus vastustaa buddhalaisuutta voidaan löytää jo varhaismodernilta ajalta, kun buddhalaisuuden leviäminen sai aikaan nationalistisen vastareaktion, mutta termi viittaa yleensä buddhalaisvastaiseen liikkeeseen, joka levisi Edo-kauden puolivälistä lähtien yhdessä kungfutselaisuuden, muinaisen japaninkielisen kirjallisuuden ja kulttuurin tutkimuksen (kokugaku) ja šintolaisen nationalismin kanssa. Kaikilla näillä liikkeillä oli omat syynsä vastustaa buddhalaisuutta. Kapeammassa merkityksessään shinbutsu bunri tarkoittaa uuden Meiji-hallituksen aloittamaa politiikkaa, jossa šintolaisuus ja buddhalaisuus erotettiin toisistaan erityisellä asetuksella. Asetus on historiallisesti erityisen merkittävä, sillä se aloitti väkivaltaisen buddhalaisvastaisen haibutsu kishaku -liikkeen, joka johti Tokugawa-shōgunaatin viimeisinä vuosina ja Meiji-restauraation aikana tuhansien temppelien sulkemiseen pakolla, niiden maiden takavarikoimiseen, munkkien erottamiseen tehtävistään ja kirjallisuuden, patsaiden ja muun omaisuuden tuhoamiseen. Jopa buddhalaisia kelloja sulatettiin kanuunoiden valmistusta varten. Politiikka ei saavuttanut lyhyellä aikavälillä tavoitteitaan ja hylättiin myöhemmin, mutta sillä oli silti syvällinen ja pitkäkestoinen vaikutus kansakuntaan ja sen kulttuuriin. Pitkällä aikavälillä se onnistui luomaan uuden uskonnollisen tilanteen, jossa šintolaisuutta ja buddhalaisuutta alettiin pitää itsenäisinä ja tasaveroisina uskontoina.
Varhaismodernin ajan shinbutsu bunri
Varhaismodernilla ajalla shinbutsu bunri, ja sen usein aikaan saama haibutsu kishaku -liike, esiintyi yleensä sellaisissa daimiokunnissa, joissa buddhalaisvastaisella kungfutselaisuudella oli vahva asema. Tällaisia han-kuntia olivat esimerkiksi Okayama, Mito ja Yodo. Esimerkiksi 1660-luvulla Miton Tokugawa Mitsukuni sulki pakolla tuhansia temppeleitä ja määräsi rakentamaan pyhäkön jokaiseen kylään.
Meiji-kauden shinbutsu bunri
Meiji-restauraation ajan hallinto yritti saada aikaan selkeän rajan buddhalaisuuden ja šintolaisuuden välille erilaisten asetusten kautta. Ne annettiin useassa vaiheessa.
Meiji-kauden shinbutsu bunri -asetusten oli tarkoitus olla ensimmäinen askel hankkeessa nostaa šintolaisuus maan valtionuskonnoksi; hanke kuitenkin epäonnistui, koska se sai osakseen laajaa vastustusta, ja siitä luovuttiin. Vuonna 1873 Meiji-hallitus myönsi, että yritys nostaa šintolaisuus buddhalaisuuden yläpuolelle oli epäonnistunut.
Hallinto kuitenkin onnistui luomaan valheellisen vaikutelman siitä, että šintolaisuus ja buddhalaisuus olisivat Japanissa täysin erilaisia ja itsenäisiä uskontoja. Šintolaisuutta tutkinut Karen Smyers toteaa buddhalaisista, šintolaiselle Inari-kamille omistetuista temppeleistä seuraavaa:
Joka tapauksessa alle kahdenkymmenen vuoden aikana buddhalaisuus ei ainoastaan toipunut vaan myös nykyaikaisti itsensä, ja siitä tuli jälleen merkittävä voima. Tämä johti nykyisenkaltaiseen suhteeseen šintolaisuuden ja buddhalaisuuden välillä, jossa uskonnot elävät rinnakkain.
Shinbutsu bunrin syyt
Buddhalaisvastainen mieliala oli kasvanut Tokugawa-kauden kahden viimeisen vuosisadan aikana, ja useilla ryhmillä oli omat syynsä vastustaa buddhalaisuutta. Shinbutsu bunri nähtiin tapana heikentää buddhalaisuutta ja sen valtavia taloudellisia ja sosiaalisia voimia. Samaan aikaan sen oli tarkoitus antaa šintolaisuudelle ja keisarikultille tilaa kasvaa, mikä kohentaisi samalla japanilaisten kansallisylpeyttä. Buddhalaisvastaista liikettä johtivat kungfutselaiset, uuskungfutselaiset, šintolaiset ja kokugaku-liikkeen oppineet, kuten Tōju Nakae, Kumazawa Banzan, Yamaga Sokō, Itō Jinsai, Ogyū Sorai, Norinaga Motoori ja Hirata Atsutane. Koska eri liikkeiden edustajien motiivit olivat erilaisia ja usein vastakkaisia, yhtenäisyyttä ei saavutettu. Vaikka joukossa oli myös modernisoijia, buddhalaisuuden kritiikki sai usein alkunsa feodaalisesta ajattelutavasta tai tunteisiin perustuvasta ja yksinkertaistavasta nationalismista.
Tokugawat ja danka-järjestelmä
Buddhalaisuuden ja Tokugawa-hallinnon välinen suhde oli monimutkainen. Vaikka shōgunaatin virallinen filosofia oli maallinen uuskungfutselaisuus, buddhalaisuudesta oli tullut valtionhallinnon merkittävä osa Tokugawojen kristinuskon vastaisen politiikan vuoksi. Estääkseen kristinuskon leviämisen Tokugawat olivat ottaneet käyttöön danka-järjestelmän, jossa perheiden oli pakko kuulua buddhalaiseen temppeliin. Tämä vuorostaan takasi, etteivät perheen jäsenet olleet kristittyjä. Ilman tällaista vakuutusta normaali elämä Tokugawa-ajan Japanissa oli mahdotonta. Perheillä oli lain mukaan useita velvollisuuksia buddhalaisia instituutioita kohtaan. Niihin kuului temppelille annettava rahallinen avustus. Koska 30 miljoonan ihmisen maassa oli noin 100 000 temppeliä, keskimäärin 300 ihmisen piti tukea yhtä temppeliä, joten järjestelmän aiheuttama taakka oli huomattava. Tämä aiheutti laajamittaista tyytymättömyyttä ja johti lopulta vastatoimiin. Koska buddhalaisuus oli niin kiinteässä yhteydessä shōguneihin, siitä oli tullut myös yksi shōgunaatin symboleista ja siten vihollinen kaikille niille, jotka toivoivat shōgunaatin kaatuvan. Kaikki nämä osapuolet halusivat nähdä buddhalaisuuden heikentyvän, ja šintolaisuuden vahvistamista pidettiin hyvänä tapana saavuttaa tämä tavoite.
Uuskungfutselaisuus
Uuskungfutselainen ajattelu painotti Japanissa järjen käyttöä ja oli ytimeltään humanistinen oppirakennelma, minkä vuoksi se hylkäsi buddhalaisuuden taikauskona. Se painotti myös uskollisuutta keisaria kohtaan ja oli äärimmäisen muukalaisvihamielinen filosofia. Kungfutselainen buddhalaisvastaisuus oli esimerkiksi syynä haibutsu kishaku -väkivaltaisuuksiin Aizun, Okayaman ja Miton daimiokunnissa varhaismodernilla ajalla. Jotkut uuskungfutselaisen liikkeen johtajat olivat entisiä buddhalaisia pappeja. Fujiwara Seika, Hayashi Razan ja Yamazaki Ansai olivat kaikki aiemmin toimineet Rinzai-koulukunnan pappeina.
Kokugaku
Kokugaku oli japanilaisen filologian ja filosofian koulukunta, joka sai alkunsa Tokugawa-kaudella. Kokugaku-oppineet tapasivat tutkia kiinalaisia ja buddhalaisia tekstejä kriittisemmin ja suosivat varhaisten japanilaisten klassikoiden filologista tutkimusta. He kritisoivat kungfutselaisten ajattelijoiden ahdasmielistä, moralisoivaa aatemaailmaa ja yrittivät uudistaa japanilaista kulttuuria ennen ulkopuolisten aatteiden ja toimintatapojen saapumista maahan. Eräs kokugakun vaikutusvaltaisimmista kannattajista oli oppinut Norinaga Motoori.
1800-luvun puolivälissä kokugakun opiskelijat sekaantuivat taisteluun shōgunaattia vastaan ja asettuivat keisarin puolelle. He väittivät, että muinaisten japanilaisten dokumenttien mukaan vain keisarilla oli jumalallinen oikeus hallita Japania.
Shinbutsu bunrin seuraukset
Vaikka valtion asetukset eivät eksplisiittisesti määränneet sulkemaan temppeleitä, tuhoamaan buddhalaista omaisuutta ja erottamaan buddhalaisia pappeja ja nunnia viroistaan, ne tulkittiin usein niin. Haibutsu kishaku -liike levisi pian koko maahan traagisin seurauksin. Huomattava osa väestöstä, joka oli kärsinyt taloudellisesti danka-järjestelmästä, osallistui liikkeeseen. Tokugawa-hallinto oli tehnyt järjestelmään kuulumisesta pakollista pysäyttääkseen kristinuskon leviämisen. Kaikkien perheiden vaadittiin danka-järjestelmässä liittyvän buddhalaiseen temppeliin ja tukevan sitä rahallisesti.
Shinbutsu bunri -politiikka aiheutti itsessään vakavaa vahinkoa merkittäville kulttuurikohteille. Koska kahden uskonnon sekoittaminen oli nyt kielletty, pyhäköiden ja temppelien piti luopua joistakin aarteistaan, mikä vahingoitti niiden kulttuuriperintöä ja heikensi niiden historiallista ja taloudellista arvoa. Esimerkiksi Kamakuran Tsurugaoka Hachiman-gūn pyhäkön valtavat niōt (kaksi puista hahmoa, jotka vartioivat yleensä temppelin sisäänkäyntiä), jotka olivat osa buddhalaista kuvastoa ja siten laittomasti sijoitettu, myytiin Jufuku-jin temppeliin, missä ne edelleen ovat. Pyhäkön täytyi myös tuhota buddhalaistyyppisiä rakennuksiaan, kuten tahōtō-tornin, midōn ja shichidō garanin. Monet buddhalaiset temppelit yksinkertaisesti suljettiin, kuten Zenkō-ji, johon nykyisin itsenäinen Meigetsu-in alun perin kuului.
Politiikan toinen seuraus oli niin kutsuttujen ”keksittyjen perinteiden” luominen. Jotta uusien sääntöjen mukaan laitonta esineistöä ei olisi tarvinnut tuhota, šintolaiset ja buddhalaiset papit keksivät perinteitä, sukupuita ja muuta tietoa, joka oikeutti niiden olemassaolon. Myöhemmin tieto perinteiden alkuperästä usein hävisi, mikä aiheutti huomattavaa hämmennystä historioitsijoiden keskuudessa.
Zeca
José Carlos Cracco Neto eli Zeca (s. 16. toukokuuta 1994 Paranavaí, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on vasen laitapuolustaja. Zeca edustaa Brasilian pääsarjassa pelaavaa Santosia.
Aivaras Bendžius
Aivaras Bendžius (s. 26. tammikuuta 1993 Elektrėnai, Liettua) on liettualainen jääkiekkoilija, joka pelaa Valko-Venäjän toiseksi korkeimman sarjatason Vyšeišaja ligan liettualaisjoukkue SC Energijassa. Hän toimii joukkueen kapteenina. Isokokoinen Bendžius on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Seuraura
Toukokuussa 2012 Bendžius oli aluksi viikon kestäneellä try-outilla SM-liigajoukkue Tampereen Ilveksessä Brett Parnhamin ja Dale Mitchellin tavoin. Heinäkuussa hän sai 1+2-vuotisen sopimuksen joukkueeseen. Bendžius pelasi kauttaan pääasiassa Ilveksen A-nuorissa, mutta sai tililleen myös yhden SM-liigaottelun. Hän teki liigadebyyttinsä 22. syyskuuta 2012 vieraissa Helsingin IFK:ta vastaan ja sai ottelussa jääaikaa 5.22 minuuttia. Siirtorajan kynnyksellä, tammikuun 2013 lopulla Ilves ja Bendžius purkivat sopimuksensa yhteisymmärryksessä. Hän palasi loppukaudeksi kotimaahansa ja kasvattajaseuraansa SC Energijaan pelaamaan Liettuan pääsarjaa.
Kaudeksi 2013–2014 Energija siirtyi pelaamaan Valko-Venäjän toiseksi korkeinta sarjatasoa Vyšeišaja ligaa. Bendžius oli tehoilla 28+19=47 joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies. Kevään 2014 pudotuspeleissä hän oli Energijan paras maalintekijä neljällä osumallaan. Kaudella 2014–2015 Bendžius oli joukkueen paras maalintekijä 28 osumallaan. Kesken kauden 2015–2016, tammikuussa 2016 hän siirtyi loppukaudeksi Itävallan toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Inter-National-Leaguen slovenialaisjoukkue HDD Jeseniceen. Kaudeksi 2016–2017 Bendžius palasi taas Energijaan. Hän nousi joukkueen kapteeniksi. Bendžius voitti Energijan sisäisen pistepörssin ja jakoi sisäisen maalipörssin voiton Povilas Verenisin kanssa tehoilla 30+30=60, joilla he jakoivat koko Vyšeišaja ligan maalipörssin toisen sijan Junior Minskin Aljaksei Patsenkinin kanssa. Bendžius jakoi myös pistepörssin kuudennen sijan Junior Minskin Mih’ail Samusenkan kanssa.
Maajoukkueura
Bendžius edusti Liettuaa IB-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 ja 2017, joista neljä jälkimmäistä turnausta päättyi pronssiin. Hän voitti alle 20-vuotiaiden II-divisioonan MM-kilpailujen B-lohkon kultaa vuonna 2010, jolloin Liettua nousi seuraavaksi vuodeksi I-divisioonaan. Joukkue putosi kuitenkin takaisin II-divisioonaan vuoden 2012 turnaukseen, joka päättyi A-lohkon hopeaan. Bendžius toimi turnauksessa Liettuan kapteenina, kuten myös vuoden 2013 turnauksessa. Hän edusti joukkuetta myös Sotšin olympiakisojen 2014 karsinnoissa.
Bendžius pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2009 ja 2010 sekä alle 18-vuotiaiden II-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2011, jolloin Liettua voitti B-lohkon pronssia. Hän toimi turnauksessa joukkueen kapteenina.
Blue Play
Blue Play on suomalaisen rock-yhtye Passionworksin toinen studioalbumi, joka julkaistiin Suomessa 26. huhtikuuta 2006. Albumi meni julkaisuviikollaan Suomen virallisen listan sijalle 37. Kappaleet ovat säveltäneet laulaja Harriet (Harry) Hägglund, kosketinsoittaja Maiju Tommila ja basisti Kristian Pihlajaharju. Kappaleet on sanoittanut Harriet Hägglund.
Albumin on tuottanut yhtyeen ydinkaksikko Harriet Hägglund ja Kristian Pihlajaharju (seitsemän kappaletta) ja Anssi Kippo (kolme kappaletta). Levy on äänitetty pääosin Anssi Kipon Astia-studiolla vuoden 2005 aikana.
Levyn ensimmäinen single "Falling" julkaistiin 1. maaliskuuta 2006, ja se meni julkaisuviikollaan Suomen virallisen singlelistan ykköseksi ja oli Top10:ssä yhteensä neljä viikkoa. Levyn toinen single "Flying" julkaistiin toukokuussa 2006 ainoastaan radio-promona. Levyn kolmas single, uudelleen miksattu "Angels Crossing 07 Mix", julkaistiin ainoastaan digitaalisena 5. syyskuuta 2007.
Blue Playn on julkaissut myös saksalainen ZYX Music Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä. Saksan julkaisu sisältää bonus-raitana "Falling"-musiikkivideon, ja se julkaistiin 20. heinäkuuta 2007.
Blue Playn on julkaissut myös Japanissa japanilainen Disk Union. Japanin julkaisu sisältää kolme bonus-kappaletta: "Falling Orchestral version", "Angels Crossing 07 Mix" ja "Angels Crossing 07 Mix (radio edit)", ja se julkaistiin Japanissa 20. kesäkuuta 2008.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 37.
Lea Sarasto
Lea Irmelin Sarasto (18. marraskuuta 1912 Helsinki – 2. joulukuuta 1985 Kirkkonummi) oli suomalainen kirjailija.
Elävä patsas
thumb|upright|[[Italialaistyyppinen elävä patsas Epcotissa, Floridassa.]] thumb|upright|Ranskalainen Sophie Malraye elävänä patsaana vuonna 2004; hän voitti parhaan esiintyjän palkinnon [[Pietà-patsaana Arnhemin festivaaleilla vuonna 2006. ]] Elävä patsas tai ihmispatsas on patsaaksi tekeytyvä henkilö. Elävä patsas on pukenut ja maskeerannut itsensä patsaan näköiseksi, ja hän pysyttelee pitkiä aikoja lähes liikkumattomana. Eläviä patsaita tapaa katuesiintyjinä monien suurkaupunkien kävelykaduilla ja puistoissa, missä he saavat tienestinsä ohikulkijoiden rahalahjoituksista. Suurkaupungeissa työskentelevien esiintyjien sesonki kestää yleensä 4–5 kuukautta, ja he voivat esiintyä useita tunteja päivässä. Heitä voi myös vuokrata erilaisiin tapahtumiin.
Miimikon koulutuksesta on suurta hyötyä ihmispatsaan työssä, sillä esiintyjän täytyy pystyä lepäämään erilaisissa asennoissa sekä osata liikkua kuin hidastetussa filmissä. Esiintyjä seisoo yleensä jalustan päällä suojautuakseen koirilta.
Alankomaalaisessa Arnhemin kaupungissa 28.–29. elokuuta järjestettävillä festivaaleilla valitaan vuosittain maailman paras elävä patsas.
Gagra
Gagra (, abhaasiksi ja ) on hallinnollisesti piirin tasoinen kaupunki Abhasiassa Mustanmeren rannalla Kaukasuksen juurella. Kaupungin lempeä ilmasto teki siitä suositun lomakeskuksen Venäjän keisarikunnan ja Neuvostoliiton aikaan. Kaupunki on osa Gagran piiriä.
1990-luvun Abhasian sodan jälkeen Gagra on rappeutunut ja sen asukasluku on huvennut. Vuonna 1989 kaupungissa asui 24 061 henkeä, mutta etnisten georgialaisten karkotuksen jälkeen luku on pienentynyt puoleen. Vuonna 2013 asukkaita arvioitiin olevan 12 350. Kaupungissa käy yhä venäläisiä turisteja 22 kilometrin päässä sijaitsevasta Venäjän federaation Sotšista.
Historia
270px|thumb|right|Gagra, [[Mustameri]] Kaupunki perustettiin Triglite-nimiseksi kreikkalaissiirtokunnaksi, jossa asui kreikkalaisia ja abhaaseja. Tultuaan Pontoksen valtakunnan hallintaan ensimmäisellä vuosisadalla eaa. sen valloitti Rooma, ja kaupunki nimettiin Nitikaksi. Nitikan maantieteellisen sijainnin vuoksi se kärsi muun muassa goottien hyökkäyksistä, ja roomalaiset linnoittivat kaupungin. Rooman hajottua alue kuului Bysanttiin. 800-luvulla Gagra liitettiin muun Abhasian kanssa georgialaiseen Imeretin kuningaskuntaan, ja siitä tuli tärkeä kauppapaikka, jossa genovalaiset ja venetsialaiset kauppiaat ostivat puuta, hunajaa, vahaa ja orjia. Nimi ”Gagra” esiintyi kartalla ensimmäistä kertaa vuonna 1308.
Gagra Venäjän osana
1500-luvulla Abhasian valloitti Osmanien valtakunta. Länsimaiset kauppiaat karkotettiin ja kaupunki taantui. 1700-luvulle mennessä aukkaat olivat muuttaneet vuorille ja Gagra oli enää vain pieni kylä. Alueen liityttyä Venäjän keisarikuntaan kaupunkia ympäröivät suot kuivattiin ja Gagra uudelleenrakennettiin uuden sotilassairaalan ympärille. Asukasluku pysyi kuitenkin pienenä: vuonna 1866 suoritetussa väestönlaskennassa Gagrassa asui 336 miestä ja 280 naista. Kaupunki kärsi pahasti Venäjän ja Turkin välisessä sodassa 1877–1878.
270px|thumb|Gagran telakka vuosien 1905 ja 1915 välisenä aikana.
Sodan jälkeen kaupungin ”löysi” Venäjän tsaariperheeseen kuulunut Oldenburgin prinssi Pietari, joka tajusi alueen subtrooppisen ilmaston potentiaalin ja rakensi Gagraan korkealaatuisen lomakeskuksen. Lainattuaan suuren määrän rahaa hallitukselta hän rakennutti itselleen palatsin ja muita eri puolilta Eurooppaa kopioituja erikoisentyylisiä rakennuksia sekä puiston, johon tuotiin trooppisia puita ja jopa apinoita eksoottisen tunnelman luomiseksi. Keskus ei ollut aluksi suuri menestys, vaikka se myöhemmin alkoi houkutella muun muassa Mustanmeren risteilijöitä.
Gagra Neuvostoliitossa
Venäjän vuoden 1905 vallankumouksessa Gagraan perustettiin paikallinen vallankumoushallitus, joka kuitenkin pian kukistettiin. Ensimmäinen maailmansota merkitsi kaupungille katastrofia, sillä se lopetti turismin alueella. Vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen Gagrasta tuli lopulta Neuvostoliiton osa. Lenin perusti vuonna 1919 kaupunkiin "työläisten lomakeskuksen", josta tuli neuvostoliittolaisten keskuudessa suosittu. Toisen maailmansodan aikana kaupungista tuli haavoittuneiden sotilaiden kuntoutuskeskus, ja sodan jälkeen valtio rakensi Gagraan terveyskylpylöitä. Kasvavasta turistikeskuksesta tuli osa "Neuvostoliiton rivieraa".
Gagra Abhasiassa
1980-luvun lopussa jännitys lisääntyi Abhasian georgialaisten ja abhaasien välillä. Sota puhkesi lopulta vuonna 1992, ja Georgian hallituksen jouduttua tappiolle Abhasiasta karkotettiin satojatuhansia georgialaisia. Gagra ja Abhasian pääkaupunki Suhumi kärsivät pahiten. Sodan jälkeen Gagra on muun Abhasian tavoin taantunut, eikä konfliktia ole onnistuttu vielä ratkaisemaan.
Nähtävyyksiä
Gagran tärkeimpiä maamerkkejä ovat:
CANDU
[[Image:CANDU Reactor Schematic.svg|thumb|right|400px|CANDU-reaktorin periaatepiirros: Ensiöpiiri on merkitty keltaisella ja oranssilla. Toisiopiiri on merkitty sinisellä ja punaisella. Viileä raskas vesi reaktoriastiassa on merkitty pinkillä.
Useimmista muista raskasvesireaktoreista poiketen CANDU-reaktorissa on korkeapaineisen reaktoriastian kokoa pienentämällä pyritty huokeampaan reaktorikuoren rakenteeseen ja mahdollisten raskaan veden vuotojen aiheuttaman hukan minimoimiseen. Mahdollisen vuodon merkitys ympäristölle olisi vähäinen, mutta taloudellinen merkitys voimalalle suuri. Suurin osa CANDU-reaktorissa tarvittavasta raskaasta vedestä on matalapaineisessa ja viileämmässä neutronihidastimessa.
Loput raskaasta vedestä kiertää reaktorin korkeapaineisessa ensiöpiirissä. Korkeapaineinen raskas vesi kiertää reaktorissa noin 110 barin paineessa, siirtyy sieltä noin 320 °C:n lämpötilassa lämmönvaihtimeen, ja palaa jäähtyneenä reaktoriin. Turbiinin ja lauhduttimen kautta kiertää tavallinen toisiopiirin kevyt vesi (divetyoksidi H2O), joka höyrystetään reaktorivesikierron lämmöllä lämmönvaihtimessa. CANDU-reaktoreita on 21, joista 16 alkuperämaassa Kanadassa.
Instrumentarium
thumb|right|Instrumentarium Kurikassa Instrumentarium on Instru optiikka Oy:n omistama optisen alan erikoisliikeketju. Instrumentarium Oyj oli vuosina 1900–2004 toiminut terveydenhoitoalan laitteita valmistava suomalainen suuryritys.
Marraskuussa 2002 Instrumentarium Oyj myi optiikkaliiketoimintansa hollantilaiselle Pearle-yhtiölle. Keväällä 2003 General Electric osti Instrumentariumin ja muutti sen osaksi General Electric Medical Systemsiä, jolloin Instrumentarium Oyj lakkasi olemasta vuoden 2004 lopussa ja Instrumentariumin nimi vapautui Pearlen käyttöön. Vuonna 2010 Pearle Europe sulautui GrandVision-yhtiöön, josta tuli näin maailman toiseksi suurin optisen alan vähittäiskauppayritys.
Maailmanlaajuinen GrandVision -konserni omistaa Suomessa myös Keops- ja Nissen-ketjut. GrandVisionin emoyhtiö on Bermudalle rekisteröity HAL Trust. Instrumentariumin tuotevalikoimaan kuuluvat muun muassa silmälasit, piilolinssit ja aurinkolasit sekä terveydenhoidon tuotteet.
Historia
Alkuperäisen Instrumentariumin perustivat Suomalaisen Lääkäriseura Duodecimin jäsenet vuonna 1900 tuodakseen maahan terveydenhuoltoalan välineitä. Yksi heistä oli Matti Äyräpää. Ensimmäinen myymälä perustettiin Helsinkiin vuonna 1901, ja silmälasikauppa aloitettiin vuonna 1903. Instrumentariumin pitkäaikainen toimitusjohtaja vuodesta 1903 aina vuoteen 1937 asti oli lääkäri Walter Sipilä.
Sotien aikana Instrumentarium oli tärkeässä osassa puolustusvoimien lääkintähuollossa sairaanhoitotarvikkeiden toimittajana. Talvisodan aikana Instrumentariumin pääkonttori siirrettiin Helsingistä Seinäjoelle ja jatkosodan aikana Nakkilaan.
1940-luvun lopulta alkaen Instrumentarium kasvatti myymäläverkkoaan Suomen suurimpiin kaupunkeihin. Vuoden 1961 laki optikkopalveluista siirsi silmälasikaupan kello- ja kultasepiltä optisen alan erikoisliikkeille, kuten Instrumentariumille. Liiketoiminta menestyi, ja työvoimaa kouluttaakseen Instru perusti 1964 Helsingin Vallilaan oman optisen alan ammattioppilaitoksen.
Vuonna 1971 Instrumentarium listautui Helsingin pörssiin, jossa se pysyi General Electricille myyntiin eli vuoteen 2004 saakka. Yhtiön pääjohtajaksi nimitettiin vuonna 1955 konttoripäälliköksi tullut ja siitä eri johtotehtäviin edennyt Aulis Hauhia.
Monia yrityskauppoja
Instrumentarium teki koko historiansa ajan runsaasti yrityskauppoja laajentuen yhä uusille aloille. Vuonna 1938, sairaalakalustevalmistaja Merivaaran perustajan Juho Merivaaran kuoltua Instrumentarium hankki aluksi Merivaaran osake-enemmistön ja kymmenen vuotta myöhemmin koko yhtiön. Vuodesta 1959 Instrumentarium omisti suurkeittiölaitteita ja saunankiukaita valmistaneen Metoksen, joka vuonna 1994 fuusioitui Hackman Metos Oy Ab:ksi. Instrumentarium omisti myös kosmetiikka-alan Bergenheim Yhtiöt Oy:n, kunnes se 1990-luvun lopulla myytiin tehtaineen Bernerille. Vuonna 1984 Instrumentarium osti Vaaka Nyholmin, joka toi 1990-luvulla markkinoille teollisuusvaakojen ja kaupan vaakojen lisäksi myös vauva- ja henkilövaa’at. Vuonna 1996 Instrumentarium myi vaakatuotantonsa, josta muodostettiin yritys SoloTop Oy.
Kansainvälisesti tunnetuimpia Instrumentariumin tuotteita olivat terveydenhuoltoalan laitteet. Yhtiön omistama Datex-Ohmeda oli tunnettu anestesialaitteiden ja tehohoidon potilasvalvontalaitteiden valmistajana. Datex syntyi Instrumentariumin vuonna 1969 perustamasta elektroniikkayksiköstä. Vuonna 1993 Datex osti ruotsalaisen anestesia-alan laitevalmistajan Engströmin, ja muodostui Datex-Engström. Pian se osti potilasvalvontajärjestelmiin erikoistuneen American Ohmeda Groupin, ja syntyi Instrumentariumin suurimmaksi liiketoimintayksiköksi noussut Datex-Ohmeda.
Instrumentariumin tytäryhtiöt Lääkintäsähkö Oy ja vuonna 1977 ostettu Palomex Oy toivat mainetta röntgen- ja magneettikuvaustekniikassa yhteisnimellä Instrumentarium Imaging, jonka päätuote oli Yrjö Paateron kehittämä ortopantomografi eli hampaiden panoraamaröntgenkuvauslaite. Myöhemmin Imaging-ryhmä muodosti General Electricin omistaman Pickerin kanssa yhteisyrityksen Picker Nordstar. Vuonna 2001 Instrumentarium Oyj osti hammasröntgenlaitevalmistaja Soredexin, jonka oli perustanut Instrun Palomexiltä yrittäjäksi lähtenyt Timo Nieminen. Vuonna 2002 ostettiin terveydenhoitoalan laitteita valmistava Spacelabs Medical Yhdysvalloista. Instrumentarium omisti 1979–1994 myös hammaslääkäritarvikkeita ja -laitteita välittävän Oy Dentaldepot Ab:n.
Optikkoliiketoimintansa Instrumentarium myi vuonna 2002 hollantilaiselle Pearlelle. .