cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robert Atkins (lääkäri)
Elämän loppuvaiheet
Veronica Atkins ei halunnut, että hänen edesmenneelle miehelleen tehdään ruumiinavausta,  mutta julkisti myöhemmin potilasasiakirjan, jonka mukaan Robert Atkins painoi 195 paunaa eli 88 kiloa, kun hänet punnittiin sairaalaan saapumisen yhteydessä. Atkinsia vuotta ennen tämän kuolemaa haastatelleen toimittaja William Leithin mukaan tämä näytti normaalipainoiselta.
Everett Lee
thumb|right|Everett Lee
Everett Astor Lee (31. elokuuta 1916 Wheeling, Ohion piirikunta, Länsi-Virginia – 12. tammikuuta 2022 ) oli yhdysvaltalainen kapellimestari ja viulisti.
Varhaiset vaiheet
Lee syntyi Everett Denver Leen ja Mamie May Blue Leen ensimmäisenä poikana. Hän osoitti varhain kyvykkyyttä viulunsoitossa ja sai opetusta Walter Rogersilta. Poika lähti perheineen Wheelingista Clevelandiin vuonna 1927, mutta jatkoi viulunsoiton opintoja koulua käydessään. High schoolista valmistuttuaan hän opiskeli viulunsoittoa Cleveland Institute of Musicissa. Hotellissa työskennellessään Lee tapasi Artur Rodzińskin, joka toimi hänen varhaisena innoittajanaan uralla kapellimestarina. Lee palveli valmistuttuaan armeijassa, ja hänet lähetettiin Tuskegeehen kouluttautumaan lentäjäksi, mutta vamma päätti sotilasuran. Palattuaan Clevelandiin Lee sai Broadway-tuottaja Billy Roselta kutsun New Yorkiin liittymään tämän orkesteriin Carmen Jonesin tuotantoa varten konserttimestarina. Hän sai kertoman mukaan syksyllä 1943 myös kapellimestarin tehtävät vastuulleen, koska aiottu kapellimestari estyi saapumasta paikalle.
1953–
Vuonna 1953 Lee pääsi ensimmäisenä afroamerikkalaisena johtamaan suurta Etelä-Yhdysvaltain sinfoniaorkesteria, kun hänet kutsuttiin johtamaan Louisvillen orkesteria Kentuckyyn. Kaksi vuotta myöhemmin hän johti orkesteria New Yorkin kaupunginoopperassa. Hänen uskotaan olleen ensimmäinen Yhdysvalloissa ammattimaisena oopperakapellimestarina työskennellyt afroamerikkalainen. Lee muutti perheineen vuonna 1956 Saksaan, jossa pääsi kiertävän oopperaseurueen kapellimestariksi. Vuonna 1962 hänet nimitettiin Norrköpingin sinfoniaorkesterin ylikapellimestariksi, jona hän toimi kolmentoista vuoden ajan. Vaikka hän asui pääasiassa Norrköpingissä, hän johti myös Symphony of the New Worldia New Yorkissa, Bogotàn filharmonikkoja ja Philadelphian Opera Northia. Lee jatkoi myös uraansa Ruotsissa Malmön sinfoniaorkesterissa. Hän myös vieraili monien kaupunkien orkestereiden kapellimestarina sekä Yhdysvalloissa että kansainvälisesti. Hän johti lisäksi esityksiä eri maiden oopperataloissa ja muun muassa Boston Popsia.
Ensimmäisen vaimonsa kanssa eronnut Lee meni uusiin naimisiin vuonna 1979. Hän sai toisen vaimonsa Christinin kanssa pojan, Erikin. Viimeisen kerran hän johti orkesteria (Louisvillen orkesteri) 13. tammikuuta 2005. Wheelingin kaupunki – Leen synnyinpaikka – julisti tämän 101-vuotispäivän 31. elokuuta 2017 Everett Lee -päiväksi. Lee sai vuonna 2019 paikan synnyinkaupunkinsa Wheeling Hall of Famesta. Täyttäessään 102 vuotta elokuussa 2018 Lee asui Ruotsissa.
Solukalvo
Solukalvo (plasmalemma eli plasmolemma) on jokaisessa solussa ja kaikkien eliöiden solua ympäröivä kalvo. Eläinsolussa se on solun uloin kerros, mutta kasveilla, sienillä, levillä ja bakteereilla sitä ympäröi lisäksi soluseinä. Solukalvon paksuus on noin 7,5 nm. Lihassolun solukalvoa kutsutaan myös sarkolemmaksi.
Tehtävät
Solukalvo ympäröi solulimaa ja erottaa solun ympäristöstään. Solukalvon kautta eliö ottaa soluun ravintoaineita ja poistaa kuona-aineita tarpeensa mukaan. Se on erittäin tärkeää solun sisäisen tasapainon säilyttämisessä. Solukalvo myös vastaanottaa kemiallisten viestimolekyylien kuten hormonien ja hermoston välittäjäaineiden tuomaa informaatiota. Kudoksissa solukalvo osallistuu vierekkäisten solujen muodostamiin liitoksiin, kun solujen kalvoproteiinien välille muodostuu erilaisia sidoksia.
Kalvolipidit
Solukalvo on taipuisa mutta tiivis rakenne. Joustavat kalvolipidit ovat kiinnittyneet toisiinsa heikoilla sidoksilla, mikä mahdollistaa niiden liikkumisen toistensa lomitse. Solukalvon liikkuvuus on kasvirasvan luokkaa, sillä se sisältää runsaasti tyydyttymättömiä rasvahappoja. Se voi myös muodostaa poimuja ja rakkuloita, joita voi myös kuroutua irti kalvosta. Solukalvo koostuu kahdesta vastakkaisesta fosfolipidikerroksesta, joiden toinen pää hakeutuu vedestä poispäin ja toinen pää kohti vettä. Lipidikerros sisältää myös proteiineja. Kalvolipidien hydrofobiset osat pakkautuvat yhteen ja hydrofiiliset osat kääntyvät kohti vesiliuosta, mikä saa aikaan kaksoiskalvorakenteen. Kalvon sisällä ovat yhteen pakkautuneet hydrofobiset osat ja kalvon ulkopinnoilla hydrofiiliset osat hakeutuvat kohti vettä. Fosfolipidit muodostuvat glyserolista, johon on esteröityneenä kaksi pitkäketjuista rasvahappoa ja fosforihappo. Rasvahappopää muodostaa fosfolipidin hydrofobisen osan, joka on kalvon keskellä. Hydrofiilisen osan puolestaan muodostaa fosforihappoon kiinnittynyt ryhmä, joka voi olla esimerkiksi hydrofiilinen aminohappo tai jokin muu ryhmä kuten koliini.
500px|thumb|Piirros solukalvon rakenteesta
Kalvoproteiinit
Kalvoproteiineilla on monenlaisia tehtäviä: osa niistä ankkuroi solun soluväliaineeseen tai solunesteen tukirankasäikeisiin, osa puolestaan toimii entsyymeinä, reseptoreina tai kuljettajina. Ne voivat olla kalvoon osittain hautautuneita tai ulottua koko kalvon läpi. Osa proteiineista lävistää kalvon useampaankin kertaan.
Kalvoproteiinit voidaan jakaa integraalisiin ja perifeerisiin kalvoproteiineihin, joista integraaliset kalvoproteiinit ovat kalvossa tiukasti kiinni ja perifeeriset kalvoproteiinit löyhemmin kiinni vain jommallakummalla kalvon ulkopinnoista. Integraalisten proteiinien poistamiseksi solukalvoa on rikottava, kun taas perifeeristen proteiinien poistaminen on helpompaa. Perifeeriset proteiinit eivät kuulu itse kalvon rakenteeseen, vaan ne ovat kiinnittyneinä integraalisiin proteiineihin ionisidoksin.
Integraaliset solukalvoproteiinit ovat keskeisessä asemassa solun aineenvaihdunnassa ja solun toimintojen säätelyssä sekä integroinnissa. Niihin kuuluvat ionikanavat, ionipumput, reseptorit ja rakenneproteiinit. Rakenneproteiineja on erityisen paljon niissä solukalvon kohdissa, joissa solu liittyy toiseen soluun tai soluväliaineeseen.
Osana solukalvon rakenteeseen kuuluvat myös sfingolipidit ja kolesteroli. Kolesteroli jäykistää solukalvoa, ja sitä on eniten solun ulkokalvossa. Kalvoproteiineihin liittyneet pitkät hiilihydraattiketjut muodostavat solukalvon uloimman osan, glykokalyksin, joka ulottuu pitkälle solunulkoiseen tilaan.
Pumput
Solukalvon kalvoproteiineista 30–40 prosenttia on natrium-kalium-ATPaaseja eli natrium-kaliumpumppuja. Ne kuluttavat suuren osan solun synnyttämästä energiasta ja ovat tärkein kalvoproteiinityyppi. Natrium-kaliumpumpun tehtävä on pumpata solusta ulos natriumioneja ja solun sisään kaliumioneja. Na+- ionia siirtyy ulos kolme kappaletta ja K+-ioneja sisään kaksi kappaletta jokaista ATP-molekyyliä kohden. Pumpun ansiosta solukalvon sisä- ja ulkopuolen välillä säilyy potentiaaliero.
Natrium-kaliumpumpun lisäksi toinen tärkeä pumppu on kalsium-ATPaasi, joka sijaitsee lihassolun solulimakalvostossa eli sarkoplasmakalvostossa. Kalsium-ATPaasin tehtävä on pumpata kalsiumioneja solulimasta sarkoplasmakalvostoon ja tällä tavoin ylläpitää soluliman erittäin pientä kalsiumpitoisuutta. Lihas voi supistua vain, mikäli kalsiumpitoisuus on tarpeeksi alhainen. ATPaasien kautta kulkee enintään 500–1000 ionia sekunnissa.
Aineiden kuljetus solukalvon läpi
Kaikki soluun menevät ja sieltä poistuvat aineet joutuvat kulkemaan solukalvon läpi. Solukalvo siis säätelee tehokkaasti komponenttien kulkeutumista nestetilasta toiseen. Signaalivälityksellä soluun siirtyvät aineet eivät joudu kulkemaan solukalvon läpi, koska ne vaikuttavat soluun jo sen ulkopuolelta. Niille riittää sitoutuminen solun pintaan, joka aikaansaa muutoksen solukalvon sisäpuolisissa toiminnoissa.
Solukalvon rasvahappojen häntien muodostama sisäosa on hydrofobinen. Jotta biomolekyyli voisi kulkea kalvon sisäosan läpi, pitää molekyylin olla jonkin verran liukoinen siihen. Rasvaliukoiset komponentit pääsevät helposti solukalvon läpi, mutta hydrofiilisyys estää ionien ja suurempien varauksellisten biomolekyylien läpipääsyn. Tämän vuoksi solukalvossa on oltava niille sopivia proteiineista koostuvia kanavia tai muita kuljetusproteiineja. Vesi pääsee solukalvon läpi vaivattomasti, mutta sille on lisäksi omat kanavansa, akvaporiinit, joiden määrää solu voi muutella ja siten säädellä veden kulkua solukalvon läpi. Veden lisäksi muun muassa urealla on oma kuljetin solukalvon läpi.
Ionikanavat
Ionien kuljetuksesta solukalvon läpi vastaavat ionikanavat, jotka muodostuvat solukalvon useita kertoja lävistävistä alayksiköistä. Ionien kulkeutuminen solukalvon läpi onnistuu ionikanavaproteiinin keskellä olevan kanavan ansiosta. Tätä kanavaa reunustavat hydrofiiliset aminohapot. Lisäksi kanavassa on myös selektiivinen osa, joka päästää vain tietyntyyppiset ionit kanavan läpi. Ionikanavat päästävät tehokkaasti ioneja läpi, jopa yli miljoona ionia sekunnissa. Ionikanavaproteiini sulkeutuu soluliman tai solun ulkopinnan puolella olevien porttirakenteiden avulla. Ionikanavaproteiineja tunnetaan noin 100, ja yksi solu voi sisältää jopa kymmeniä erilaisia kanavaproteiineja. Ionikanavat eroavat toisistaan porttirakenteiden osalta.
Jännitteestä riippuvat ionikanavat aukeavat solukalvon jännitteen mukaan. Eräs jännitteestä riippuva ionikanava on hermosolun natriumkanava. Sellaisia ionikanavia, jotka ovat suurimman osan ajastaan auki, kutsutaan vuotokanaviksi, joita ovat esimerkiksi kaliumkanavat. Mikäli ionikanava aukeaa kemiallisen yhdisteen liittyessä porttirakenteeseen, on kyse ligandista riippuvasta kanavasta. Lihassolujen kationikanavat aukeavat asetyylikoliinin liittyessä kanavaproteiinin solunulkoiseen osaan, jolloin natriumia virtaa soluun ja aikaansaa lihassolun depolarisaation ja supistumisen.
Kuljetusmekanismit
Solu voi myös ottaa aineita tai jopa toisia soluja sisäänsä tai poistaa niitä kalvorakkuloiden avulla. Esimerkiksi valkosolu pystyy nielemään bakteereja endosytoosin avulla. Solu ympäröi sisään otettavan kappaleen solukalvolla, joka kuroutuu solun sisään. Vastaavasti solu voi erittää suurikokoisia molekyylejä käänteisen ilmiön, eksosytoosin avulla.
Solu säätelee soluliman kemiallista koostumusta solun kalvojen avulla, jotka toimivat molekyylien ja viestien välittäjinä solun sisä- ja ulkotilan välillä. Aineiden kulkeutuminen soluun tai sieltä ulos tapahtuu jollain seuraavista menetelmistä: passiivinen diffuusio, fasilitoitunut kuljetus, aktiivinen kuljetus tai endosytoosi.
Aineiden kuljetus solukalvon lävitse voi olla aktiivista tai passiivista. Aktiivinen aineiden kuljetus vaatii energiaa (ATP). Aineet voivat kulkeutua myös passiivisesti solukalvon lävitse, jolloin niiden kuljettamiseen ei vaadita ylimääräistä energiaa. Passiiviseen kuljetukseen kuuluu passiivinen kulkeutuminen ja avustettu diffuusio. Diffuusiota solukalvon lävitse kutsutaan passiiviseksi kulkeutumiseksi. Solukalvo eristää solun sen ympäristöstä, ja useimmat molekyylit eivät pysty läpäisemään sitä ilman avustusta. Toisaalta rasvaliukoiset aineet ja kaasut kulkeutuvat solukalvon lävitse passiivisesti, eli se ei vaadi energiaa (ATP). Vesiliukoiset aineet eivät kuitenkaan pääse solukalvon lävitse itsestään, vaan niitä varten solukalvolla on kanava- ja kuljettajaproteiineja, jotka avustavat aineiden kulkeutumisessa.
Passiivinen diffuusio
Passiivinen diffuusio on täysin riippuvainen yhdisteen pitoisuuserosta solukalvon eri puolilla. Kulkeutumista tapahtuu suuremman pitoisuuden puolelta pienemmän pitoisuuden puolelle. Lipidit ja lipidiliukoiset molekyylit kulkeutuvat yleensä melko vapaasti solukalvon läpi. Myös kaasut, kuten happi ja hiilioksidi läpäisevät solukalvon helposti, mutta hydrofiilisten aineiden läpikulun solukalvo yleensä estää.
Fasilisoitunut diffuusio
Fasilitoitunut diffuusio (avustettu diffuusio) tapahtuu pitoisuuseron suuntaan kuten passiivinen diffuusiokin. Kuljetus tapahtuu aina passiivisesti, eli siinä ei kulu energiaa, mutta se vaatii tapahtuakseen kuljettajamolekyylin, johon kuljetettava molekyyli sitoutuu kuljetuksen ajaksi kuten substraatti sitoutuu entsyymiin. Tätä menetelmää käyttävät hydrofiiliset aineenvaihduntatuotteet, kuten glukoosi ja aminohapot: esimerkiksi glukoosin kuljettaja kuljettaa glukoosin lihassoluun. Kun solunulkoinen glukoosimolekyyli sitoutuu kuljettajaan, siinä tapahtuu muodonmuutos jolloin kuljettaja aukeaa ja päästää glukoosin solun sisäpuolelle.
Aktiivinen kuljetus
Aktiivinen kuljetus ei puolestaan riipu pitoisuuserosta, vaan se tapahtuu usein suurtakin pitoisuuseroa vastaan. Sen takia se tarvitsee energiaa ATP:n muodossa. Aktiivinen kuljetus tapahtuu solukalvon läpi ulottuvien proteiinien avulla. Esimerkki aktiivisesta kuljetuksesta on natriumionien kuljetus ulos solusta natriumpumpun avulla.
Endosytoosi
Endosytoosi taas on kuljetusmenetelmä, jossa isot molekyylit tai pienet kappaleet siirtyvät soluun siten, että solukalvo ympäröi vastaanotettavan materiaalin rakkulaan, joka lopulta kuroutuu irti solukalvosta solun sisään. Jos muodostuvat rakkulat ovat pieniä nesterakkuloita, kutsutaan kuljetusmekanismia pinosytoosiksi, muissa tapauksissa puhutaan fagosytoosista. Endosytoosi-termi sisältää molemmat prosessit. Päinvastaista tapahtumaa kutsutaan eksosytoosiksi.
Aleksandr Herzen
pienoiskuva|Aleksandr Herzen, Sergei Lvovitš Levitskyn valokuva 1861. Aleksandr Ivanovitš Herzen (, Gertsen), (6. huhtikuuta (J: 25. maaliskuuta) 1812 Moskova, Venäjä – 21. tammikuuta (J: 9. tammikuuta) 1870 Pariisi, Ranska) oli venäläinen länsimielinen kirjoittaja ja ajattelija, joka tunnettiin "Venäjän sosialismin isänä". Hänen salanimensä oli "Iskander".
Suku ja koulutus
Aleksandr Herzen oli rikkaan maanomistajan Ivan Aleksejevitš Jakovlevin (1767–1846) avioton poika. Hänen äitinsä oli 16-vuotias saksalainen stuttgartilaisen pikkuvirkamiehen tytär Henriette Wilhelmina Luisa Haag, jonka Jakovlev oli tuonut mukanaan Venäjälle vuonna 1811. Koska liittoa ei virallistettu, isä antoi pojalleen saksalaisen sukunimen Herzen, 'sydämen lapsi' (saks. Hertz, 'sydän'). Vieraiden läsnä ollessa hän kutsui poikaansa "oppilaakseen" tai "kasvatikseen", eikä Henriette Wilhelmina Luisan asema talossa ollut helppo.
Herzen vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Moskovassa. Hän sai kotona aateliskasvatuksen, joka perustui pääasiassa 1700-luvun lopun ulkomaisen kirjallisuuden lukemiseen. Ranskalaiset romaanit, Pierre Beaumarchais’n ja August von Kotzebuen komediat, Goethen ja Schillerin teokset altistivat pojan nuoresta iästä lähtien sentimentaaliselle romantiikalle ja Schiller varsinkin vapauden aatteelle. Vankan kielitaidon hän sai ranskalaisten ja saksalaisten kotiopettajien johdolla. Venäläistä kirjallisuutta hänelle opetti I. E. Protopopov, joka toi hänelle Puškinin ja Kondrati Rylejevin vapausaatteita sisältäviä runoja. Herzenin samanikäinen täti, muistelmakirjailija Tatjana Petrovna Kutšina Passek (1810–1889) tuki nuorta poikaa tämän kirjallisissa haaveissa ja ennusti tälle merkittävää tulevaisuutta. Vuonna 1820 isä väitti 8-vuotiasta poikaansa 14-vuotiaaksi ja laittoi hänet palvelemaan Kremlin ja keisarillisten palatsien rakennuskuntaan (ven. Экспеди́ция кремлёвского строе́ния), jossa hän eteni 11-vuotiaana kollegireistraattoriksi. Nuoruudessa hänen ihanteenaan oli Schillerin Rosvojen sankari Karl Moor.
Herzen kirjoittautui vuonna 1829 Moskovan yliopiston matemaattis-luonnontieteelliseen tiedekuntaan, josta valmistui vuonna 1833. Hän kiinnostui ranskalaisesta utopistisesta sosialismista ja Henri de Saint-Simonin ajattelusta. Herzen oli kiinnostunut myös G. W. F. Hegelin filosofiasta, mutta hän halusi tulkita sitä materialistisesti. Hän korosti olemisen ja ajattelun, tietoisuuden ja elämän, filosofian ja luonnontieteen, teorian ja käytännön ykseyttä. Hän piti tärkeänä luonnontieteiden opetusta ja naisten koulutusta. pienoiskuva|240x240px|Natalia Aleksandrovna Zaharina-Herzen, Carl Christian Philipp Reichel 1842
Perhe-elämä
Vuonna 1838 Herzen meni naimisiin serkkunsa, muistelmakirjailija ja elämäkerturi Natalia Aleksandrovna Zaharinan (1817-1852) kanssa. Ennen lähtöä Venäjältä vuonna 1847 heillä oli kuusi lasta, joista kaksi eli aikuisikään: Aleksandr (1839–1906), kuuluisa fysiologi, Lausannen yliopiston professori, ja Natalia (1844–1936), perheen historiografi ja Herzen-arkiston kuraattori. Ranskassa maanpaon aikana syntyi Olga (1850–1953), joka meni naimisiin historioitsija Gabriel Monodin (1844-1912) kanssa.
Maanpaon aikana Pariisissa Natalia rakastui Herzenin ystävään Georg Herweghiin ja ehdotti asumista yhdessä ja samassa taloudessa. Nizzassa Herzen vaimonsa kanssa ja Herwegh vaimonsa Emman kanssa sekä heidän lapsensa asuivat samassa talossa muodostaen "kommuunin", johon ei liittynyt intiimejä suhteita parien ulkopuolella. Järjestely päättyi kuitenkin siihen, että Herweghin ja Natalian välinen suhde paljastui. Vallankumoukselliset radikaalipiirit paheksuivat Herzeniä siitä, että hän pakotti vaimonsa alistumaan aikansa moraalisääntöihin, eikä tämä saanut elää onnellisena rakastajansa kanssa. Natalia kuoli vuonna 1852 kahdeksannen lapsen synnytykseen.
Vuodesta 1857 lähtien Herzen alkoi asua yhdessä lapsuudenystävänsä Nikolai Ogarjovin vaimon Natalia Aleksejevna Ogarjova-Tuškovan (1829-1914) kanssa, joka kasvatti hänen lapsensa. Heille syntyi lapset Jelisaveta (1858–1875) ja kaksoset Jelena ja Aleksei (1861–1864). Herzenin ja Ogarjova-Tuškovan yhteisiä lapsia pidettiin virallisesti Ogarjovin lapsina. Vuodesta 1869 lähtien Natalia Tuškova otti käyttöön sukunimen Herzen ja palasi Herzenin kuoleman jälkeen vuonna 1876 Venäjälle.
Herzenin piiri ja zapadnikit
pienoiskuva|Aleksandr Herzen, A. Zbrujev 1830-luku. Jo yliopistossa hän johti vallankumouksellista piiriä, ja hänet vangittiin vuonna 1834 ja määrättiin maanpakoon Permin provinssikaupunkiin sekä maatilalleen Vjatkaan seuraavana vuonna. Hän sai luvan palata Pietariin vuonna 1840, mutta hänet karkotettiin uudelleen vuonna 1841 Novgorodiin. Hän palasi uudelleen Moskovaan vuonna 1842. Yhdessä Vissarion Belinskin kanssa hän kuului radikaalien länsimielisten johtajiin.
Herzen piti 1840-luvulla Moskovassa Nikolai Ogarjovin kanssa filosofista keskustelukerhoa, jota kutsuttiin Herzenin piiriksi. Siinä oli mukana myös vanhempia, dekabristeihin kuuluneita keskustelijoita. Herzenin ja Nikolai Stankevitšin keskustelupiireissä muodostui uudistusliike, jonka jäseniä nimitettiin zapadnikeiksi eli länsimielisiksi. He pitivät Länsi-Eurooppaa kehittyneempänä kuin Venäjää, joten venäläisten tulisi ottaa mallia Länsi-Euroopasta. Zapadnikeista radikaaleimpia olivat Herzen, Ogarjov ja Belinski. Maltillisiksi uudistajiksi katsottiin Mihail Katkov, Sergei Solovjov ja Timofei Granovski (1813–1855). Aatesuunta ei ollut yhtenäinen, koska monet sen kannattajat eivät halunneet kopioida länsimaiden menettelytapoja sellaisinaan Venäjälle. Zapadnikit pyrkivät muodostamaan vastavoiman taantumuksellisina pitämilleen slavofiileille. He kritisoivat slavofiilien ajattelua utopismina ja taikauskoisuutena.
Herzenin vaikutus radikaaliryhmien ajatteluun
pienoiskuva|Aikakauslehti "Kolokol" (Kello) 1857, toinen painos. "Sivistyneillä venäläisillä" oli Herzenin käsityksen mukaan keskeinen rooli hänen ideoidensa toteuttamisessa. Herzen vaikutti ratkaisevasti Venäjän poliittiseen ilmapiiriin, ja tämä johti lopulta Venäjän maaorjien vapauttamiseen vuonna 1861. Herzenin perustama kirjapaino Vapaa venäläinen lehdistö julkaisi Lontoossa useita venäjänkielisiä lehtiä, joita salakuljetettiin Venäjälle ja joita kumoukselliset piirit innokkaasti lukivat. Agraarisosialistipuolue narodnikkien aatemaailma perustuu paljolti Herzenin kirjoituksiin. Herzen esitti niin sanottua venäläisen sosialismin teoriaa, jossa maalaisyhteiskunta voisi jättää kapitalismin vaiheen väliin ja kehittyä suoraan sosialistiseksi tukeutumalla kyläyhteisöjen toimintaan.
Aatteellinen pettymys ja slaavien aika
pienoiskuva|Aleksandr Herzen, Nikolai Ge 1867 Kumouspyrkimysten tukahtuminen oli Herzenille pettymys, ja hän muuttui epäileväksi. Herzen poistui Venäjältä lopullisesti, palasi Eurooppaan vuonna 1847 ja seurasi Ranskan vallankumousliikehdintää vuonna 1848. Hänen tavoitteenaan oli vapaan venäläisen lehden perustaminen. Vuosina 1852–1865 Herzen asui Lontoossa. Lehti nimeltä Kolokol ('Kello'), ilmestyi Lontoossa vuosina 1857–1867. Se oli kielletty Venäjällä, jonne sitä salakuljetettiin.
Herzen pettyi myös Länsi-Eurooppaan. Hän tunsi vastenmielisyyttä porvarillista ja hengellisyyden hylännyttä mannerta kohtaan. Vuosien 1848–1849 vallankumoukset osoittivat, että Euroopan sosialistit olivat kykenemättömiä todellisiin tekoihin. Syynä oli Herzenin mielestä se, että Euroopan sosialistit olivat porvarillistuneet. Hän arveli, ettei hänen ihanteensa voisi muuttua todeksi Länsi-Euroopassa. Toivo olisi slaaveissa, jotka loisivat uuden järjestyksen. Herzen julisti, että "slaavilaisen maailman aika koittanut" ja pääkaupungiksi tulisi Konstantinopoli. Venäjä siirtyisi sosialismiin kokematta samaa historiallista kehitystä kuin Länsi-Eurooppa. Herzenin näkemys Venäjän kehityksestä tarkoitti, että hän oli historiasta samaa mieltä kuin slavofiilit. "Tulevaisuuden ihminen on Venäjällä talonpoika, samaan tapaan kuin hän on Ranskassa työläinen." Slavofiilien tavoin Herzen piti ortodoksista uskoa katolilaisuutta uskollisempana kristillisille evankeliumeille.
Herzen loi entisten vastustajiensa slavofiilien tapaan ihannoivan kuvan venäläisestä talonpoikaisyhteisöstä ja kyläkuntajärjestelmästä (obštšina) sosiaalisen kanssakäymisen esikuvana. Hän ja varsinkaan hänen seuraajansa eivät kuitenkaan korostaneet venäläisen talonpoikaiskulttuurin uskonnollisuutta vaan näkivät talonpojissa anarkistisen, valtiovaltaa vastustavan voimavaran.
Suomennetut teokset
Poliittisen journalismin lisäksi Herzen tunnetaan muistelmateoksestaan Menneitä ja mietteitä, josta on ilmestynyt kaksi suomennosta.
Perintätoimisto
Perintätoimistolla tarkoitetaan yritystä, joka on keskittynyt yksityishenkilöiden tai muiden yritysten ja yhdistysten velkojen perimiseen. Tällaisia perittäviä voivat olla kaikki palveluun tai tuotteeseen liittyvät asiat. Suomessa perintätoimistolla täytyy olla voimassa oleva perintälupa.
Yleensä palvelut kattavat laskutus- ja muistutuspalvelut, vapaaehtoisen ja oikeudellisen perinnän sekä erilaisia luotonhallintaan liittyviä palveluita. Yrityksille tarjotaan kansainväliseen perintään liittyviä palveluita ja jälkiperinnän seurantaa.
Perintätoimistot ovat laajentaneet toimintaansa myös ulos perinteisiltä toimialueiltaan. Nykyään ne tarjoavat palveluitaan myös asiakkaan valintaan ja luottopäätöksen tekemiseen. Ne myös ostavat saatavia yrityksiltä ja yksityisiltä.
Alan suurimmat toimijat Suomessa ovat ulkomaalaiset Intrum Justitia ja Lindorff Oy, jotka yhdistivät toimintansa kesällä 2017. Suomen markkinoilla yritykset jatkavat kuitenkin kilpailijoina. Suomen toiseksi suurin perintätoimisto on Vaasassa vuonna 1991 perustettu OK Perintä, joka on nykyään osa kansainvälisillä markkinoilla toimivaa norjalaista B2Holding-konsernia. Suurimmat kotimaiset toimijat kuuluvat Suomen perimistoimistojen liittoon.
Suurimmat toimijat toimivat useissa Euroopan maissa, liikevaihdot ovat useita satoja miljoonia euroja vuodessa ja useat toimijat on listattu pörssiin.
Toimijoita valvoo muun muassa Kilpailu- ja kuluttajavirasto.
Kansallispukuraati
Kansallispukuraati on Suomen kansallispukukeskuksen asiantuntijaelin, jonka jäseniä ovat kansallispukukulttuuriin perehtyneet asiantuntijat. Kansallispukuraatii päättää pukutarkistusten ja uusien pukujen kokoamisen aloittamisesta, nimeää pukuhankkeille asiantuntijan, hyväksyy mallipuvut ja ottaa kantaa sekä antaa lausuntoja erilaisissa kansallispukuihin liittyvissä kysymyksissä.
Jäsenet
Kansallispukuraadissa on 12 jäsentä. Toimikaudella 2020-2022 sen puheenjohtaja on KM Ktyö Inga Pihlhjerta, varapuheenjohtaja on FT Seija Johnson ja sihteeri on kansallispukukonsultti Taina Kangas. Raadin jäsenet ovat tekstiilityön opettaja KM Ritva Hänninen, FM tekstiilikonservaattori (AMK) Jaana Kataja, artenomi (AMK) Minna Koskinen, kansallispukukonsultti/folkdräktskonsult Maria Lindén, FM pääsihteeri Aila Nieminen, Eija Mendelin, Dessinatör, amauenssi Sari Tauriainen, koulutuspäällikko Marjo Vainio, ja kansallispukuamanuenssi Marja Liisa Väisänen.
Tervalampi (Karahka)
Tervalampeen istutetaan säännöllisesti kirjolohta, puronieriää ja taimenta, luontaisia saaliskaloja ovat ahven ja hauki. Lammella kalastukseen vaaditaan kalastuslupa. Sallittuja menetelmiä ovat perho- ja heittokalastus. Lammen ympärillä on useita heittolaitureita ja perkauspaikkoja, lisäksi alue on valaistu ja sitä kiertävät pitkospuut. Alueella on myös jätehuolto ja wc-tilat, lisäksi lammen ympäristössä on kotia ja tulentekopaikkoja. Veneen käyttö on kielletty.
Kristen Bell
Nuoruus
Bell syntyi Detroitissa. Hänen äitinsä Lorelei (o.s. Flygier) on sairaanhoitaja ja isä Tom Bell uutistoimittaja sacramentolaisella televisiokanavalla. Bellin vanhemmat erosivat, kun hän oli kaksivuotias. Molemmat menivät myöhemmin uudelleen naimisiin. Bellillä on vanhempiensa uusien liittojen kautta yhteensä neljä sisarpuolta ja kaksi velipuolta. Bellin äiti on puolalaista syntyperää ja isä taas saksalaista, skotlantilaista ja irlantilaista sukujuurta.
Bell aloitti näyttelemisen 11-vuotiaana. Detroitin ulkopuolella sijaitseva Stagecrafter-niminen nuorisoteatteri etsi näyttelijöitä näytelmään Raggedy Ann and Andy. Bell kävi koe-esiintymässä kahteen eri rooliin ja pääsi lopulta mukaan näytelmään esittämään banaania. Näytelmän ohjaaja arvioi Detroit Free Press -lehden haastattelussa 2004, että rooli oli Bellille pettymys, mutta auttoi tätä kuitenkin luomaan uraa näyttämöllä.
Jo varhain teini-iässä kaunis ja vaaleahiuksinen Kristen herätti ihmisten huomiota ja hänen äidilleen sanottiin, että tyttö näyttäisi hyvältä valokuvissa. Lorelei alkoikin etsiä tyttärelleen sopivaa mallitoimistoa, jonka kautta Kristenille järjestyi paikka kuvauksiin. Jo ennen 13-vuotissyntymäpäiväänsä Kristen oli jo ehtinyt tehdä useita mainoskuvauksia Detroitin paikallisten yritysten mainoksiin. Mainoskuvausten myötä Bell tuli Detroitissa tunnetuksi ja hän pääsi mukaan myös paikallisen televisiokanavan mainoksiin. Mainosuran ohella hän alkoi opiskella yksityisopetuksessa näyttelemistä.
Bell valmistui ylioppilaaksi Detroitin lähistöllä sijainneesta katolisesta lukiosta. Tämän jälkeen muutti New Yorkiin ja aloitti opinnot New Yorkin yliopistossa 1998. Hän opiskeli maineikkaassa Tisch School of the Artsissa musiikkiteatteria. Opintojen ohessa hän työskenteli teattereissa. Hänen näyttämödebyyttinsä Broadwaylla oli vuonna 2001 näytelmässä Tom Sawyerin seikkailut. Vuonna 2002 hän esiintyi Broadwaylla näytelmässä The Crucible, jota tähdittivät Liam Neeson ja Laura Linney. Hän työskenteli myös pääroolissa näytelmässä Reefer Madness, joka oli Broadwayn ulkopuolella esitetty näytelmä. Bell muutti Los Angelesiin vuonna 2002, ystävystyttyään käsikirjoittaja Kevin Murphyn kanssa, ja alkoi saada useita vierailevia rooleja televisiosarjoista. Bell koe-esiintyi useisiin sarjoihin, mutta ei saanut heti vakituisia rooleja.
Ura
Bell teki ensimmäisen ison elokuvaroolinsa David Mamet’n elokuvassa Spartan (2004), jossa hän esitti kidnapattua nuorta naista. Samana vuonna hän sai pääroolin televisiosarjassa Veronica Mars. Sarjaa esitettiin syyskuusta 2004 toukokuuhun 2007. Sekä sarja että Bellin roolisuoritus saivat Yhdysvalloissa hyvät arvostelut.
Kristen Bell on näytellyt kahdessa televisiosarjan Deadwood jaksossa, ja hänellä on ollut sivurooleja myös Everwoodissa ja Shieldissä. Hän näytteli pääosaa Wes Cravenin ohjaamassa kauhuelokuvassa Pulse (2006) sekä sai Elle Bishopin roolin Heroes-televisiosarjasta. Bell on myös kertojaääni ja nimihenkilö televisiosarjassa Gossip Girl. Lisäksi hän näytteli elokuvassa Fanboys (2008) kaunista ja räväkkää Zoea. Hänellä on rooli myös elokuvassa Lomaterapiaa (2009), jossa hän esittää Cynthia-nimistä aviokriisissä olevaa naista. Vuonna 2010 Bell näytteli Christina Aguileran ja Cherin kanssa elokuvassa Burleski. Hän on antanut kasvonpiirteensä ja äänensä Assassin’s Creed -pelisarjassa esiintyvälle Lucy Stillmanille. Vuonna 2013 Bell antoi äänensä Disneyn prinsessasadun Frozen – huurteinen seikkailu prinsessa Annalle.
Vuonna 2014 Bell poikkesi jälleen teatterin puolelle, kun hän näytteli Sheilan roolin Hair-musikaalissa. Vuonna 2016 Bell näytteli komediaelokuvassa Bad Moms.
Yksityiselämä
Vuonna 2003 Bell alkoi seurustella käsikirjoittaja-tuottaja Kevin Mannin kanssa. Pari erosi vuonna 2007 suhteen kestettyä neljä vuotta. Pian eronsa jälkeen Bell tapasi marraskuussa 2007 näyttelijä Dax Shepardin. Pari kihlautui tammikuussa 2010 ja meni naimisiin Beverly Hillsissä lokakuussa 2013. Heillä on vuosina 2013 ja 2014 syntyneet tyttäret.
Bellillä on kolme koiraa: Lola, Shakey ja Sadie. Sadie pelastettiin Hurrikaani Katrinasta. Bell rakastaa eläimiä ja on ollut kasvissyöjä 11-vuotiaasta lähtien. Hän tekee myös aktiivisesti hyväntekeväisyystyötä.
Joustotyö
Joustotyö muodostuu modernin viestintäteknologian ja sähköisten työkalujen käytöstä yhdistettynä etätyön, liikkuvan työn ja työpaikalla työskentelyn joustavaan kombinaatioon. Joustotyötä kutsutaan toisinaan myös läsnätyöksi. Joustotyön avulla on mahdollista tehdä yksin tai ryhmänä töitä tehokkaammin ja nopeammin kuin perinteisessä paikkaan sidotussa työskentelyssä, ja se tuo liikkumavaraa sekä työntekijälle että työnantajalle. Kun työmatkoihin ei tarvitse käyttää aikaa, voidaan paremman työviihtyvyyden kautta saavuttaa jopa työurien pidentymistä.
Etätyö
Aikaan ja paikkaan sitoutumaton etätyö ja uusien teknologioiden käyttö työelämässä ovat jo nyt väistämätön tosiasia. Etätyö on ekologinen vaihtoehto antaen mahdollisuuksia valita työajat ja myös jopa asuinpaikan sen mukaan, mikä omaan ja perheen elämäntilanteeseen parhaiten sopii. Tämä tukee osaltaan Suomen maakunnallista ja alueellista kehitystä, kun vain huolehditaan siitä että myös muuttotappioalueiden tietoliikenneyhteydet vastaavat nykyteknologian tarpeita. Toisaalta taas muuttoliike isoihin kaupunkikeskuksiin ja asukastiheyden kasvu luo tulevaisuuden työpaikkoja ja sitä kautta tarpeita ja mahdollisuuksia uusille digitaalisille palveluinnovaatioille sekä työtä täysin uusille toimialoille. Joustotyö sopii myös heikosti työhön sitoutuville millenniaaleille pitämällä mielenkiintoa yllä asiakkaiden ja työtehtävien vaihtuessa lennosta.
Uuden työntekijäpolven lisäksi myös vanhempien ikäryhmien kohdalla puhutaan uudelleen kouluttautumisesta, uudesta työstä,, organisaatioiden sisäisestä yrittäjyydestä ja itsensä työllistämisestä esimerkiksi useamman eri työnantajan palveluksessa. Joustotyö vaatii uusien työtapojen ja järjestelmien opettelua sekä vahvaa itsensä johtamista ja volitiokykyä.
Työskentelytavat
Uuden työn tekijä voi työskennellä joko perinteisessä palkkasuhteessa, omalla toiminimellä, freelancerina tai palkkasuhteessa ns. virtuaaliassistenttina, tai osana jonkin palveluntarjoajan virtuaalitiimiä. Virtuaalitiimit voivat ottaa haltuun jopa kokonaisen yrityksen toiminnot, jolloin vain toimitusjohtaja on suoraan yrityksen omilla palkkalistoilla. Kotitoimistoilta työskenteleminen on yleistä, mutta myös eri tyyppiset toimisto- ja kokoustiloja vuokraavat toimijat auttavat akuutissa tilantarpeessa. Virtuaalipalaverit säästävät aikaa ja voivat olla huomattavasti tehokkaampia kuin perinteiset tapaamiset. Virtuaalitiimien työskentelyyn ja johtamiseen kehitettyjä työkaluja ja järjestelmiä on laajalti tarjolla.
Työhyvinvointi ja työelämän vakaus
Työhyvinvoinnista ja työn ja levon jaksottamisesta on joustotyössä huolehdittava erityisen tarkasti, koska nykyteknologia mahdollistaa työntekijän tavoitettavuuden mihin vuorokaudenaikaan tahansa. Etätyö ja virtuaaliset työkalut eivät ole itsetarkoitus, vaan parhaan mahdollisen lopputuloksen saavuttamiseksi jotkin projektin osa-alueet saattavat vaatia myös saman pöydän ääressä istumista. Lisäksi tiimin yhteenkuuluvuuden lisäämiseksi ja hiljaisen tiedon jakamiseksi on hyvä järjestää tapaamisia kasvokkain.
Joustot ja liiasta sääntelystä luopuminen tekevät hyvää työelämälle. Vuonna 2016 julkistetussa sosiaalipolitiikan ja sosiologian tutkijoiden katsauksessa todetaan palkansaajien kohdalla tapahtuneen huomattavaa parannusta vaikutusmahdollisuuksissa ja työajan joustoissa. Etlan tutkimusjohtaja Mika mukaan suunta on paljon puhutusta työelämän murroksesta kohti vakaampaa tilannetta. Työn tekemisen tavat ovat kuitenkin muutoksessa. . Automatiikka ja robotiikka lisääntyvät eri toimialoilla, ja samalla ne muokkaavat, poistavat ja luovat uusia työtehtäviä. Samaan aikaan uusyrittäjyys ja joustavat työskentelytavat yhdessä uusien sähköisten työkalujen ja palvelualustojen kanssa yleistyvät. Työvoima- ja yrityspalveluiden markkinoita ollaan avaamassa myös yksityiselle sektorille.
Työtehtävät ja toimialat
Tilastokeskuksen mukaan vuonna 2015 yrityspalveluiden osalta vetovastuussa olivat erityisesti tietotekniikka- ja ohjelmistopalvelut joilla joustava start up-henkinen työskentely on erittäin yleistä. Muita tyypillisiä etä- ja joustotyöhön soveltuvia työtehtäviä ja toimialoja ovat mm. myynti, markkinointi, luova sisällöntuotanto, verkon yli tapahtuva asiakaspalvelu ja taloushallinto, ja myös näillä aloilla jo perinteisestikin työajat ovat saattaneet olla hyvin joustavia.
Ilo (albumi)
Ilo on Piirpauken 19. studioalbumi, joka julkaistiin 16. marraskuuta 2012. Levyllä on mukana kitaristia ja trumpetistia lukuun ottamatta sama kokoonpano kuin yhtyeen edellisellä albumilla. Myös musiikillisesti Piirpauke jatkaa Ilolla samaa linjaa kuin vuoden 2010 Koli-albumilla yhdistellen kansanmusiikkia ja jazzia yhtyeen alkuaikojen tapaan.
Ilo sisältää kansansävelmien lisäksi musiikkia muun muassa Pjotr Tshaikovskilta ja 1800-luvun alun suomalaiselta säveltäjältä Carl Ludvig Lithanderilta, jonka kolmiosaisesta Rondosta Piirpauken versio on ensilevytys. Mukana on myös saman aikakauden intialaisen säveltäjän Tyagarajan tuotantoa. Marche Funébre (Surumarssi) puolestaan perustuu Beethovenin sinfoniaan nro 7. Piirpauke esitti sen ensimmäistä kertaa Pekka Pohjolan muistoksi Kuhmon Talvi -kulttuuritapahtumassa tammikuussa 2009.
Ilo sai kriitikoilta Koli-albumin tapaan erittäin myönteisen vastaanoton. Maailmanmusiikkitoimittajien World Music Charts Europe -radiosoittolistalla Ilo oli parhaimmillaan sijalla 7, kun edellinen albumi Koli oli noussut listaykköseksi.
Japaninsaha
thumb|Japaninsaha Japaninsaha (nokogiri) on perinteinen japanilainen sahamalli, ohutteräinen vetämällä sahaava käsisaha. Japaninsaha on kätevä askartelussa ja erityisesti tarkkuutta vaativissa sahauksissa. Terän ohuudesta johtuen materiaalihukka on vähäinen, sahausrailo kapea ja näin esimerkiksi liitoksista saadaan tiiviitä. Terän hammastuksen suunnasta johtuen saha leikkaa ainoastaan vedettäessä, eikä sillä taipuisan ohuen terän vuoksi voisikaan sahata työntämällä. Japaninsahasta on lukuisia erikokoisia ja terältään erilaisia tyyppejä.
Lentokoneteollisuuden historia
thumb|250px|Yhdysvaltalaisia naistyöntekijöitä Douglas Aircraftin tehtaalla Long Beachissa, Kaliforniassa lokakuussa 1942 A-20 Boston pommikonetta viimeistelemässä Lentokoneteollisuuden historian voidaan katsoa alkaneen teollisen lentokoneenrakennuksen käynnistymisestä. Vuonna 1904 Orville ja Wilbur Wrightin toimittivat Yhdysvaltain maavoimille The Flyer -lentokoneen. Lentokoneita kehittivät alasta kiinnostuneet miehet ensimmäisen maailmansodan alkuun asti. Moni ”lentokonetehdas” suunnitteli ja rakensi vain yhden konetyypin ja ajautui mahdollisesta hyvästä myynnistä huolimatta konkurssiin. Useat, etenkin sanomalehtien toteuttamat, ennätyskilpailut toivat sponsorirahaa alalle. Asevoimat olivat asiakkaita, mutta tilaukset määrällisesti pieniä.
Ensimmäinen maailmansota
thumb|left|220px|Fokker E.II:n synkronoitu 7,92 mm konekivääri (IMG 08) Ensimmäinen maailmansota loi useita isompia lentokonetehtaita, joista osa jatkoi toimintaa sodan jälkeenkin. Kuuluisin esimerkki on Fokker, joka toimi Saksassa koko sodan ajan ja siirtyi sitten Hollantiin. Se kehitti hävittäjälentokoneeseen synkronoidun konekiväärin, joka ampui potkurin lapojen välistä. Tämä toi hävittäjälentokoneeseen merkittävän suorituskykylisän.
Sodan aikana rakennettiin eräitä lentokonetyyppejä tuhansia kappaleita. Lentäjien tilastollinen elinikä rintamalla saapumisesta alkaen oli vain muutamia viikkoja, joka lisäsi koneiden tuotantoa. Sinänsä lentäjien elinikä sodassa ei ollut jalkaväen sotilaita pienempi, mutta upseereille se oli alempi. Se, että esimerkiksi Saksassa ilma-ase oli suoraan ylimmän sodanjohdon alaisuudessa, joka tarvitsi positiivista propagandaa, teki lentäjistä muuten voittoisiin siirtomaasotiin tottuneille Euroopan maille ikävän sodan sankareita.
1920-luku
Ne yritykset, jotka selvisivät sotaa seuranneesta matalasuhdanteesta jäivät elämään vuosikymmeniksi. Uusia toimijoita olivat muun muassa Glenn L. Martin Company, Douglas ja Boeing Yhdysvalloissa.
Sodan jälkeen sen aikana rakennetut ja sodasta säästyneet ylijäämäkoneet saturoivat markkinat ja etenkin Yhdysvalloissa lentokoneen tekninen kehitys pysähtyi. Ilmailua Yhdysvalloissa kehitti tänä aikana eniten lentoposti, jossa US Mailin subventiot pitivät lentoliikenteen pystyssä Yhdysvalloissa.
Ilmailusta tuli Yhdysvalloissa ja Euroopassa varakkaimman kansanosan harrastus, jossa ilmeni myös feministisiä piirteitä. Tämä mahdollisti monen pienen lentokonetehtaan toiminnan jatkumisen ja loi yleisilmailun lentokoulutuksen.
Euroopassa Saksan häviö siirsi sen lentokoneteollisuutta ainakin Ruotsiin (Heinkelin ja Casparin Ruotsissa toimivan yrityksen synnyttäen lopulta Saabin), Suomeen (Hansa-yhtiön synnyttäessä Valtion lentokonetehtaan ja Junkersin antaessa koneita pitkällä luotolla käyttöön synnyttäen Aero-lentoyhtiön), Sveitsiin, Neuvosto-Venäjälle ja Hollantiin (kaluston, koneaihioiden ja suunnittelijoiden siirto Hollantiin synnytti hollantilaisen Fokkerin entisestä berliiniläisestä Fokkerista). thumb|Schneider Trophy esillä [[Science Museumissa]] Euroopassa erilaisilla ennätyskilpailuilla tuotettiin teknisesti parempia koneita, esimerkiksi vesilentokoneiden nopeuskilpa Schneider Trophy kehitti merkittävästi lentokonetta ja sen moottoria. Sanomalehtien kustantajat olivat merkittäviä sponsoreita ja toisaalta ennätyslennot, ennätyslentäjät ja lento-onnettomuudet otollista artikkelimateriaalia lehtiin.
Italian siirtyminen fasismiin lisäsi Italian palkintosaalista monissa kilpailuissa valtion pyrkiessä saamaan osoituksia menestyksestä sekä ulkomaille että kotiyleisölle. Neuvostoliiton alku johti venäläisen ilmailun taantumiseen lentäjien ja lentokonesuunnittelijoiden (esimerkiksi Alexander de Seversky) paetessa ulkomaille. Pian lentäminen katsottiin sankarilliseksi Neuvostoliitossakin ja lentokoneiden suunnitteluun panostettiin paljon rahaa, joka kulki Trotskin johtaman armeijan kautta. Tämä heitti 1930-luvun puolivälissä Stalinin vainot myös lentokoneteollisuuden silloisten napamiesten päälle nostaen uusia kykyjä esiin (esimerkiksi Vladimir Petljakov) ja pakottaen vanhemmat (esimerkiksi Nikolai Polikarpov) toteuttamaan parempia tuotteita. Saksa, jolta rauhansopimus kielsi aluksi kaiken ilmailun ja myöhemmin asetti merkittäviä rajoitteita, ja Neuvostoliitto toimivat yhdessä - Neuvostoliitto koulutti 1920-luvun lopulta alkaen tulevia Kolmannen valtakunnan sotilaslentäjiä ja osti Saksassa suunniteltuja ja valmistettuja lentokoneita. Saksa siirsi tehtaitaan muun muassa Ruotsiin ja Hollantiin kiertääkseen rajoituksia.
Vuonna 1927 Charles Lindberghin yksinlento Atlantin yli yksimoottorisella koneella loi mielikuvaa lentokoneesta hieman turvallisempana kulkuvälineenä kuin aiemmin.
Suomeen perustettiin Valtion lentokonetehdas vuonna 1922.
1930-luku
thumb|Locheed [[P-38 Lightningin valmistuslinja]] 1930-luvun alku toi käyttöön suurempia matkustajakoneita, esimerkiksi Junkers Ju-2 ja Douglas DC-1. Tämä mahdollisti suuremmat matkustajamäärät reittiliikenteessä.
1930-luvun varustelukierre tuotti nykyiset suuret lentokonetehtaat. 1930-luvulta alkaen kylmän sodan loppuun asti useimmat Euroopan maat omasivat oman lentokoneteollisuuden kansallisen turvallisuuden vuoksi: ts. maa pystyi ainakin kokoamaan ja huoltamaan sotilaskoneita omin voimin. Tässä toiminnassa ei ollut voiton tuottamisen paineita ennen 1980-luvun loppua. Monet yhtiöt olivat joko valtion omistamia tai perustuivat siihen, että maan ilmavoimat tilasivat siltä riittävän määrän koneita. Lentokoneteollisuuden tilauskannasta oli tuolloin 60–80 % sotilaslentokoneita.
Tämä aika loi lentokoneteollisuuden nykyään tunnetut tehtaat (joista enin osa on nykyisin Boeing-, EADS- ja Northrop-Grumman-yhtiöihin fuusioituja): esimerkiksi Heinkel, Messerschmitt, Junkers, McDonnell, Grumman, Mikojan, Suhoi, Antonov, Tupolev, Iljušin. Englannissa pääsuunnittelijat eivät pystyneet perustamaan omia yhtiöitä.
Metallipintalevyt, nestejäähdytetyt moottorit, sisäänvedettävä laskuteline ja radiosuunnistuslaitteet muuttivat lentokoneen monimutkaisemmaksi järjestelmäksi. Sen suunnitteluun ja tuotantoon tarvittiin enemmän työvoimaa ja tehtaiden koko kasvoi.
Suomessa Valtion lentokonetehdas siirtyi Suomenlinnasta Tampereelle tuotannon kasvaessa merkittävästi.
Toinen maailmansota
Useista lentokoneista tehtiin kymmenien tuhansien koneiden valmistussarjoja. Lentopommitusten teho ei vastannut sitä, mitä uskottiin ennen sotaa, mutta koneiden tuotantoa pommikoneiden suuret menetykset kasvattivat merkittävästi. Koneiden kokoonpano oli merkittävä avaus naisten teollisuustyölle metalliteollisuudessa. Tehtaiden laatujärjestelmiä alettiin kehittää voimallisesti.
Suunniteltuja hävittäjä- ym. lentokonetyyppejä oli eri versioineen satoja. Tällöin teollisuuden ja yliopistojen välinen yhteistyö tiivistyi.
1940- ja 1950-luvut
Vuonna 1947 Bell X-1-koelentokone ylitti vaakalennossa äänennopeuden ja 1950-luvulla hävittäjälentokoneiden huippunopeus nousi 2 Machin tienoille, jota vain harvat konetyypit ovat sen jälkeen ylittäneet.
1950-luvun puolivälin jälkeen Neuvostoliiton vetypommin koelaukaisu vuonna 1953 siirsi osan lentokonetuotannosta ballistisiin ohjuksiin.
Suihkumatkustajakone De Havilland Comet toi esiin suuren teknisen muutoksen lastentaudit koneiden tuhoutuessa väsymisvaurioihin suunnitteluvirheen takia. Yhdysvallat oli rakentanut paineistettuja pommikoneita jo toiseen maailmansotaan ja vältti virheet. Sen ilmaliikenneteollisuus pitäytyi mäntämoottorikoneissa kunnes suihkumoottorin luotettavuus oli kehitetty sotilaskoneissa tarpeeksi pitkälle.
Saksan ja sen liittolaisten lentokoneteollisuus siirtyi muiden tuotteiden valmistukseen aina 1950-luvun puoliväliin asti, jolloin kylmä sota oli riittävä motivaatio muun muassa Baijerin lentokoneteollisuuden elvytykseen. Tätä ennen Saksan lentokoneteollisuutta oli ainakin avainhenkilöiden muuton avulla siirretty muun muassa Espanjaan, Argentiinaan, Egyptiin ja Intiaan (Kurt Tank). Jo toisen maailmansodan viimeisen vuoden aikana Saksan teknologiaa muun muassa ohjusalalla oli siirretty Japaniin. Ohjusteollisuudessa teknologiaa siirtyi Saksasta kaikkiin sodan voittaneisiin maihin.
Ranska panosti saamansa Marshall-avun pitkälle teknologiankehitykseen, muun muassa lentokoneisiin. Se käytti paljon saksalaisia sodanaikaisia suunnitelmia ja suunnittelijoita. Myös esimerkiksi Tšekkoslovakia rakensi Me-262-hävittäjistä oman kansallisen version 1940-luvun puolivälin jälkeen.
Suomen Valmet lopetti lentokoneiden suunnittelun vuonna 1958 miltei 20 vuoden ajaksi.
1960- ja 1970-luvut
Matkustajalentokone saavutti huippunopeuden (noin) 0,9 Mach 1960-luvulla eikä sen ylittäminen ole osoittautunut taloudellisesti mahdolliseksi vaikka 1960-luvulla kehitettiin kaksi ylisoonista matkustajakonetta.
1973 nk. öljykriisi ja ilmaterrorismiksi kutsutut konekaappaukset eivät loppujen lopuksi tuoneet suurta muutosta Euroopan lentokoneteollisuuteen.
Yhdysvalloissa Vietnamin sota loi helikoptereiden tuotantoon kysyntähuipun.
Avaruusohjelma, etenkin miehitetyt lennot, tulivat merkittäväksi osaksi Yhdysvaltain lentokoneteollisuuden tuotantoa.
Kylmän sodan loppu
1980-luku oli kylmän sodan viimeinen varusteluhuippu, jonka aloitti Jimmy Carter vastaten Neuvostoliiton aktiivisuuden lisääntymiseen Väli-Amerikassa, Afrikassa ja Afganistanissa. Reaganin ensimmäinen presidenttiyskausi toi moneen kertaan peruutetun strategisen pommikoneen B-1 tuotantoon, mutta vain alisoonisena versiona. Risteilyohjukset alkoivat syrjäyttää miehitettyä lentokonetta pommikoneen roolissa.
Ranska, Neuvostoliitto ja Italia nousivat merkittäviksi sotilaslentokoneiden ja -helikoptereiden viejiksi ostajien ollessa pääosin arabimaita. Intia alkoi saada esimerkiksi uudempia MiG-27-hävittäjiä kuin Neuvostoliiton ilmavoimat.
Airbus Industries -konsortio pystyi tuottamaan Airbus A300 -koneen, jossa oli merkittäviä teknisiä uudistuksia (mm. fly-by-wire, josta Airbusin kohdalla esiintyi urbaaneja legendoja koneiden jäämisestä pyörimään taivaalle aikana, jolloin Yhdysvalloissa oli mainonnassa otettu käyttöön negatiivinen markkinointi) ja joka saavutti merkityksellisen markkinaosuuden.
Sotilaskoneet
Sotilaslentokoneita ja helikoptereita koskeva teollisuuden konsolidaatio on kesken.
Sotilaslentokoneiden kohdalla se tapahtuu Eurofighter Typhoon, F/A-35 Joint Strike Fighter ja F-22 Raptor-hävittäjien kauppojen jälkeen.
Venäjällä on Suhoi- ja MiG-tehtaita ajettu yhteen, ilman tulosta. Venäjän lentokoneteollisuus on alkanut pienimuotoisen yhteistyön amerikkalaisten ja Länsi-Euroopan yhtiöiden kanssa. Vienti Kiinaan, Intiaan ja esimerkiksi Malesiaan ja Indonesiaan on merkittävää.
Muu ilmailu
Yleisilmailu vahvistui 1990-luvun nousukauden aikana, mutta on hiljentynyt sen jälkeen. Tämä on näkynyt muun muassa siinä, ettei uusia yleisilmailun konetyyppejä juurikaan tule markkinoille.
Myös purjelennon 1930-luvulta 1980-luvulle jatkunut vilkas harrastuskausi on hiljentynyt eikä uusia merkittävästi parempi purjelentokoneita ole tullut markkinoille.
Karlovy Varyn elokuvajuhlat
thumb|Karlovy Varyn elokuvajuhlat vuonna 2005. Karlovy Varyn elokuvajuhlat ovat filmifestivaali, joka järjestetään vuosittain heinäkuussa Karlovy Varyn kaupungissa Tšekissä. Ne ovat nykyään yksi Euroopan tärkeimmistä filmifestivaaleista ja myös yksi vanhimmista. Pääpalkinto on Kristallipallo (Křišťálový glóbus).