cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tippi Hedren
Ura
Ensimmäisestä roolisuorituksestaan elokuvassa Linnut (1963) Hedren sai uuden tulokkaan Golden Globe -palkinnon. Elokuvakriitikot eivät kuitenkaan vielä vakuuttuneet vaan kritisoivat häntä muun muassa liiallisesta passiivisuudesta. Vuonna 1964 julkaistiin seuraava Hitchcockin ja Hedrenin yhteinen elokuva, Marnie – vaarallisella tiellä. Tällä kertaa Hedreniä syytettiin jopa yli-ilmeikkäästä näyttelystä. Elokuvakriitikoiden arvostuksen hän saikin puolelleen monien mielestä vasta vuosia myöhemmin.
Hedrenin ja Hitchcockin suhteesta kerrotaan HBO:n televisioelokuvassa The Girl.
Höytiäisen valuma-alue
Höytiäisen valuma-alue (vesistöaluetunnus 04.8) on Vuoksen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 1 491,23 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 21,35 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Pyhäselkä, johon vesistön, ja samalla suurimman järven Höytiäisen, laskujoki Höytiäisen kanava laskee.
Valuma-alue
Valuma-alue sijaitsee pääasiassa Juuan, Polvijärven ja Kontiolahden kunnissa ja vähäisessä määrin Joensuun kaupungin ja Liperin kunnan alueella. Ensimmäisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat seitsemän aluetta tai valuma-aluetta, jotka enemmän sisennettyinä laskevat ensimmäiseen yläpuolella sijaitsevaan vähemmän sisennettyyn alueeseen tai valuma-alueeseen:
Pääuoma
Höytiäisen valuma-alueen pääuomasta ei ole tässä käytettävissä kirjallisia tietoja. Sen voi kuitenkin määrittää etsimällä esimerkiksi valuma-alueeltaan suurimpiä jokia valuma-alueen sisältä. Koska Höytiäisen valuma-alue laskee Pyhäselkään Höytiäisen kanavaa pitkin, on se pääuoman alajuoksua. Kaavan lähdejärvi Höytiäinen muodostaa pääuoman keskusjärven, jonka kautta yläpuoliset vesistöt laskevat alas. Pääuoman yläjuoksuksi valitaan sellainen joki, jonka valuma-alue on suurin, sillä tällaiset joet ovat myös virtaamiltaan suurimpia. Valuma-alueen suurimmat joet ovat Kiskonjoki ja Rauanjoki, joiden valuma-alueiden pinta-alat ovat vastaavasti 256 neliökilometriä ja 221 neliökilometriä. Kiskonjoki alkaa Miihkalinjärvestä, johon laskee etelästä pieni puro. Pääuoman pituus voidaan arvioida yhdistämällä Höytiäisen kanavan (9 km), Höytiäisen järvenselän (27 km), Kiskonjoen (31 km), Miihkalinjärven selän (1 km) ja puron (2 km) arvioidut pituudet. Pääuoman kokonaispituudeksi saadaan tällöin noin 70 kilometriä.
Höytiäinen ja Höytiäisen kanava
Höytiäisen kanavalla vain yksi merkittävä sivu-uoma ja valuma-alueen pääjärvenä Höytiäinen kerää itseensä valuma-alueen joet. Koska Kiskonjoki muodostaa suurimpana jokena valuma-alueen pääuoman latvaosuuden, ovat Kiskonjoen sivu-uomat myös pääuoman sivu-uomia. Kiskonjoki on siksi kirjoitettu lihavoiduilla kirjaimilla. Ne on tässä yhteydessä kuitenkin kerätty omaan taulukkoonsa viimeiseksi. Taulukon lähteet on lueteltu taulukon alla ja niitä on eritelty sivuojittain taulukon oikeaan sarakkeeseen. Lähteet: 1 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista, 2 = katsottu tai mitattu Karttapaikka- verkkopalvelusta, 3 = määritetty VALUE- verkkopalvelun avulla, 4 = Vanhat painetut kartat- karttapalvelu
Silakkamarkkinat
thumb|Silakkamarkkinat pienoiskuva|Kalamarkkinat Eteläsatamassa vuonna 1912 [[Signe Brander|Signe Branderin kuvaamana.]] Silakkamarkkinat on Helsingissä yleensä lokakuun alussa järjestettävä tapahtuma, jonka aikana Helsingin Eteläsatamaan saapuu runsaasti saaristolaisia myymään suoraan veneistään kalaa ja muita saaristolaistuotteita. Markkinat ovat alun perin 1700-luvulla olleet helsinkiläisille tärkeä tilaisuus ostaa suolasilakkaa talven varalle. Nykymuotoisessa tapahtumassa tarjonta on laajentunut, ja tarjolla on säilöttyjen kalatuotteiden lisäksi myös muita saaristolaishenkisiä ruokia. Tapahtuman on järjestänyt vuodesta 2019 alkaen Helsingin tapahtumasäätiö nimellä Stadin Silakkamarkkinat. Aiempia tapahtuman järjestäjiä ovat olleet mm. Helsingin tukkutori ja Espa ry. Silakkamarkkinoihin on kuulunut 1970-luvulta alkaen erilaista ohjelmaa kuten Silakkaraati, vanhalta nimeltään maustekalakilpailu. Nykymuotoisessa kilpailussa vuosittain vaihtuvista jäsenistä koostuva Silakkaraati maistelee kalastajien tuotteita kahdessa sarjassa, joita ovat Vuoden maustekala ja Silakkayllätys.
Silakkamarkkinoita järjestetään myös muualla Suomessa, esimerkiksi Turussa ja Raumalla.
Historia
Silakkamarkkinat on järjestetty Helsingissä joka vuosi vuodesta 1743 lähtien, alun perin mikkelinpäivän markkinoiden yhteydessä. Silloin Helsinki sai kuninkaallisella päätöksellä oikeuden järjestää vuosittain kahdet vapaa­markkinat, Paavalin päivänä 25. tammikuuta ja mikkelinpäivänä 29. syyskuuta. Mikkelinpäivän markkinat siirrettiin vuonna 1819 lokakuun alkuun. Vuonna 1820 niiden yhteydessä pidettyjen silakkamarkkinoiden paikaksi vakiintui Eteläsatama.
Vuonna 1891 kuvernööri päätti kaupungin­valtuuston esityksestä, että Helsingin vuotuiset markkinat lakkautettiin muilta osin paitsi suolatun kalan kaupan osalta. Näin ollen aikaisemmista markkinoista jäivät Helsingissä jäljelle ainoastaan silakka­markkinat.
Toisen maailman­sodan jälkeen silakka­markkinat menettivät pitkälti aikaisemman merkityksensä, koska kalaa tuotiin kaupunkiin ympäri vuoden. Monelta muulta paikka­kunnalla silakkamarkkinoita lakattiinkin järjestämästä, mutta Helsingissä ne säilyivät. Vuodesta 1976 lähtien Esplanadin kauppiaat herättivät hiipumassa olleen perinteen eloon. Tämän jälkeen tapahtuma on säilyttänyt suosionsa ja sitä on myös aktiivisesti kehitetty vastaamaan muuttuvan yhteiskunnan tarpeita.
Röytän maihinnousu
Röytän maihinnousu (myös Tornion maihinnousu) oli suomalaisten Lapin sodan alkuvaiheessa lokakuun alussa 1944 saksalaisjoukkojen selustaan, Röytän saaressa olevaan Tornion satamaan tekemä maihinnousu. Maihinnousu onnistui, ja sitä seurasivat Tornionlaakson taistelut suomalaisten alkaessa laajentaa syntynyttä sillanpääasemaa.
Taustaa
Jatkosodan 4. syyskuuta 1944 sovittuihin aselepoehtoihin kuului saksalaisten joukkojen karkottaminen Suomesta 15. syyskuuta 1944 mennessä. Saksan ja Suomen välillä käynnistyi Lapin sota. Alkuvaiheessa saksalaisten vetäytyminen sujui rauhallisesti ja yhteistyössä suomalaisten kanssa salaisen vetäytymissopimuksen mukaisesti, mutta Neuvostoliitto painosti Suomea jyrkempiin toimiin saksalaisia vastaan. Neuvostoliiton tahtoa noudattaen suomalaiset ryhtyivät aktiiviseen sodankäyntiin. Kenraaliluutnantti Hjalmar Siilasvuon suunnittelemana toteutettiin Oulusta käsin 1. lokakuuta 1944 maihinnousu saksalaisten selustaan. Onnistuessaan maihinnousulla olisi mahdollista katkaista yksi saksalaisten pääreiteistä pohjoiseen, parhaassa tapauksessa olisi voitu motittaa kymmeniä tuhansia saksalaissotilaita.
Maihinnousun kohde
Kemistä saatiin myös tiedustelutietoja saksalaisten rintamaosalta Kemin teollisuussaarille komennetulta Osasto Pennaselta. Tiedot olivat hälyttäviä: niiden mukaan saksalaisilla oli Kemissä normaalijoukkojen lisäksi ohikulkumarssilla par'aikaa jalkaväkirykmentti ja 60 panssarivaunua. Ajoksen ulkosatama oli tehty käyttökelvottomaksi upottamalla laiturin viereen rautatievaunuja, proomuja ja sekalaista kalustoa. Sisäsatamassa oli panssareita ja panssarintorjuntatykkejä. Tilanne tuntui jo varsin toiselta kuin aloitettaessa, ja Siilasvuo päätti vaihtaa kohteeksi Tornion ulkosataman Röytän.
Mannerheim soitti illalla 30. syyskuuta ja kertoi Liittoutuneiden valvontakomission kirjelmästä, jossa esitettiin tiukkoja vaatimuksia taistelutoimiin. Mannerheim kysyi jotain näkyvää tekoa aikaiseksi vakuuttamaan venäläiset. Siilasvuo vastasi seuraavana päivänä saatavan hyviä uutisia.
Hyökkäys Oulusta
thumb|right|Maihinnousujoukkojen kalustoa lastataan Toppilan satamassa. thumb|right|Joukot astuvat maihin Tornion Röytässä. Joukot oli koottu Oulun seudulle, jonne 25.–29. syyskuuta 3. divisioonan joukkoja majoittui Haukiputaan ja Koskelankylän alueelle. Ensimmäisenä hyökkäyskärkenä toiminut jalkaväkirykmentti Jalkaväkirykmentti 11 sijoitettiin Oulun kansakouluihin ja Hinttaan telttamajoitukseen. Rykmenttiä johti 3. divisioonan esikuntapäällikkö everstiluutnantti Wolf H. Halsti. Maihinnousualuksiksi valitut kolme aseistamatonta kauppalaivaa – höyrylaivat Norma, Hesperus ja Fritz – odottivat Toppilan satamassa.
Röytän valtaus ja hyökkäysaallot
Maihinnousu oli saksalaisille täysi yllätys. Satama ei ollut miehitetty. Satamassa maihinnousujoukkojen purku rahtilaivojen ruumasta tapahtui kapeilla kulkusilloilla sekä nostureilla ja kesti tuntikausia. JR 11:n jääkärikomppania lähti heti järjestäydyttyään Röytän satamasta kello kahdeksan polkupyörillä kohti Kirkkoputaan rautatiesiltaa. Rykmentin II pataljoona nousi junaan, jonka suomalaiset rautatieläiset olivat saksalaisilta salaa ajaneet satamaan maihinnousujoukkojen avuksi.
Laivat palasivat Ouluun Toppilan satamaan hakemaan lisää joukkoja, joita ne rahtasivat seuraavat päivät Röytään. Joukkoja tuotiin Röyttään yhteensä 12 500 miestä viidessä vaiheessa. Ensimmäisessä aallossa 1. lokakuuta tuli Jalkaväkirykmentti 11, 2 900 miestä. Seuraavana aamupäivänä maihin nousi Ryhmä Pajari: 3. divisioonan komentoporras, Jalkaväkirykmentti 53:n III pataljoona, kranaatinheitinkomppania ja JR 11:n kuljetuskolonna, yhteensä 2 500 miestä. Tiistaina 3. lokakuuta aamupäivällä saapuivat JR 53:n esikunta ja I sekä II pataljoona, tykkikomppania, komppania Pioneeripataljoona 24:stä, panssarivaunukomppania ja JR 11:n huoltoyksiköitä, yhteensä 2 600 miestä. Seuraavana neljännessä aallossa tulivat Erillinen Pataljoona 13, Jalkaväkirykmentti 50:n III pataljoona ja JR 8:n jääkärijoukkue, Kevyt ilmatorjuntajaos ja JR 53:n kuljetuskolonna, yhteensä 2 500 miestä. Viidennessä ja viimeisessä aallossa tulivat 11. divisioonan komentoporras, JR 50:n I ja II pataljoona, yhteensä 2 000 miestä.
Saksalaisten vastaiskut
Tiistaina 3. lokakuuta Tornion taisteluiden ollessa jo käynnissä saksalaiset iskivät Röytän satamaan Stuka-syöksypommittajilla, surmaten kolme ja haavoittaen 20 ihmistä. Päivällä paikalla olleet suomalaiset saattohävittäjät olivat jo paluumatkalla Vaalaan, ne olivat kuitenkin saattuetta suojatessaan merellä karkottaneet sen kimpusta ainakin yhden Junkers Ju 88 -pommittajan.
Keskiviikkona 4. lokakuuta saksalaiset pommittivat satamaa juuri kun neljättä maihinnousuaaltoa oltiin purkamassa maihin. Vaalassa olleen huonon sään vuoksi Brewsterit eivät olleet päässeet lainkaan ilmaan. 9 Stuka-syöksypommittajan laivue hyökkäsi satamaan, tuloksena 60 kaatunutta ja 400 haavoittunutta. Maihinnousualuksista upposi kaksi, höyrylaiva Bore IX ja moottorilaiva Maininki, joiden mukana vajosi meren pohjaan 196 hevosta ja 120 tonnia ampuma- ja elintarvikkeita, sekä ilmatorjuntakalustoa ajoneuvoineen. Saksalaisten kymmenen kilometrin päässä Laivaniemessä ollut raskas ilmatorjuntapatteristo oli edellisen päivän kylvänyt palokranaatteja ampumalinjalla olleeseen Kuusiluodon saareen tuhotakseen tähtäystä häiritsevän sahan ja asuinrakennukset. Kun rakennukset olivat seuraavana aamuna palaneet pääsi patteristo ampumaan Röytän satamaa saaren yli, ja onnistui tarkalla tulituksellaan pahasti vaurioittamaan satamalaitureita. Boren oli pitänyt tuoda Tornioon tykistöä, mutta lastauksen myöhästymisen vuoksi laiva toi muuta rahtia, mikä oli onni onnettomuudessa suomalaisille joukoille. Haavoittuneet kerättiin kenttäsairaalaan Röytän koululle.
Suomalaisille ilma- ja laivastotukea
thumb|Maihinnousun muistomerkki Tornion Putaalla ([[Ensio Seppänen, 1973).]] Seuraavana päivänä höyrylaiva Canopus toi Oulusta lisäjoukkoja, ja Fritz ja Norma kipeästi tarvittavaa tykistöä. Vaalasta lensi viisi Brewsteriä suojaamaan saattuetta. Sataman vaurioitumisen ja uponneiden laivojen takia lastin purku oli hyvin hankalaa, ja tykistön myöhästyminen vaaransi koko operaation onnistumisen. Röytän kautta saatiin Tornion taisteluihin kuljetettua vahvistuksia perjantaihin 6. marraskuuta saakka. Vasta viimeisenä päivänä paikalle saatiin myös laivastotukea kun torstaina Ouluun saapunut laivasto-osasto purjehti Tornioon kahden kuljetuslaivan saattueena. Osasto käsitti komentajakapteeni H.J. Jääsalon johtamana tykkiveneet Uusimaa ja Hämeenmaa, sekä kaksi vartiomoottorivenettä. Osasto hoiti sataman ilmatorjuntaa, ja kävi useita tulitaisteluita myös Laivaniemen saksalaisen tykkipatterin kanssa.
Lähteet
thumb|Maihinnousun muistomerkki [[Toppilan satamassa Oulussa.]]
Outlawz
Outlawz (tunnetaan myös nimellä Outlaw Immortalz) on yhdysvaltalainen rap-ryhmä New Yorkista ja New Jerseystä. Ryhmän perusti Tupac Shakur vuonna 1995. Tha Outlawz -ryhmä tuli tunnetuksi ehkä parhaiten Tupacin "Hit 'Em Up" -videosta.
Esilletulo
Outlaw on kirjainsana Operating Under Thug Laws As Warriors. Alkujaan Outlawz vaikutti nimellä Dramacydal, jonka ensiesiintyminen tapahtui 2Pacin Me Against the World -levyllä. Ryhmä esiintyi kahdessa kappaleessa; "Me Against the World" ja "Outlaw". Dramacydal koostui seuraavista jäsenistä:
Outlaw
Kun Tupac meni Death Row:lle vankilasta päästyään, hän värväsi ryhmään velipuolensa Mopreme Shakurin ja Big Syken. Dirty Bruce niin ikään oli otettu mukaan, he yhdessä tekivät kappaleen "When We Ride" joka on mukana 2Pacin multiplatinaa myynneellä albumilla All Eyez on Me. Myöhemmin mukaan tulivat E.D.I., Kastro ja Napoleon ryhmästä "Dramacydal", Hussein ja Kadafi "Fatal-N-Felony" -ryhmästä sekä Mussolini ja Komani "Thug Life" -ryhmästä.
Nykyään
Tha Outlawz on julkaissut kuusi studioalbumia ilman 2Pacia ja yhden 2Pacin kanssa. Stormey liittyi ryhmään vuonna 2005. Hussein Fatal liittyi ryhmään uudestaan vuonna 2006.
Outlaw Recordz Australia
Vuoden 2008 lokakuussa The Outlawz perusti levy-yhtiön Outlaw Recordz Australia. Levy-yhtiön tarkoituksena on auttaa australialaisia artisteja Rukasia ja Young Bleezyä. Rukas toimii kyseisen yhtiön johtajana ja Bleezy toimii tuottajana.
Demchugdongrub
Demchugdongrub (, 8. helmikuuta 1902 – 23. toukokuuta 1966) oli Sisä-Mongoliassa sijainneen Japanin vasallivaltio Mengjiangin hallitsijaksi nostettu mongoliruhtinas. Hänet tunnetaan myös nimillä Ruhtinas De tai Teh.
Nuoruus ja nousu valtaan
220px|thumb|vasen|Demchugdongrub valokuvassa toisena vasemmalla. Demchugdongrub syntyi nykyisessä Sonidin oikeassa lippukunnassa Shiliin Golissa Sisä-Mongoliassa vuonna 1902. Alue tunnettiin konservatiivisimpana Sisä-Mongolian mongolialueista. Hänen isänsä oli kuollut vähän ennen hänen syntymäänsä. Demchugdongrub kruunattiin ruhtinaaksi alueen tapojen mukaan äänestyksen jälkeen vuonna 1919. Nuorena hän oli aktiivinen Qing-dynastian kannattaja ja vastusti alueen mongolinationalisteja. Guomindangin eli nationalistien noustua valtaan Kiinassa hän puolestaan vastusti mongolipoliitikko Wu Helingin ajamia aluehallintouudistuksia. Kiinan ja Japanin ajauduttua sotaan ja Japanin vallattua Mantšurian ja osia Sisä-Mongoliasta vuoteen 1933 mennessä Demchugdongrub alkoi johtaa vielä nationalistien käsissä olleille Sisä-Mongolian alueille autonomiaa vaatinutta liikettä. Nationalistien johtohahmo Tšiang Kai-šek suostuikin vaatimuksiin vuonna 1934, mutta japanilaisten ja paikallisten sotalordien toiminta esti autonomian käytännön toteuttamisen. Hankkeen kaatumisen takia Demchugdongrub alkoi hakea tukea japanilaisilta. Heidän avullaan hän loikin oman armeijansa ja pystytti sotilashallinnon vuonna 1936. Armeija oli kuitenkin vain nimellisesti hänen komennossaan ja tosiasiassa sitä johtivat japanilaiset neuvonantajat. Heidän komennossaan armeija kärsi suuren tappion taisteluissa Fu Zuoyita vastaan syys-marraskuussa 1936. Tappio oli kova isku Demchugdongrubin arvovallalle, mutta Japanilaisten hyökkäys Pohjois-Kiinassa elokuussa 1937 ajoi Fu Zuoyin joukot kauemmaksi ja suurin osa läntisestä ja keskisestä Sisä-Mongoliasta päätyi hänen haltuunsa.
Vallankahvassa ja kukistuminen
220px|thumb|vasen|Mengjang ja Japanilaisten hallitsemat alueet Kiinassa vuonna 1939. Lokakuussa 1937 Demchugdongrub perusti autonomisen hallituksen, jonka keskuksena toimi Hohhot. Syyskuussa 1939 johtava japanilainen neuvonantaja Kanai Shoji pakotti kuitenkin alueen yhdistymään kahden kiinalaisten johtaman japanilaismielisen alueen kanssa ja alueista muodostettiin Mengjiang, jonka keskukseksi tuli Kalgan. Kanai Shoji siirrettiin myöhemmin muihin tehtäviin ja Demchugdongrubin valta kasvoi. Elokuussa 1941 Mengjiang nimettiinkin uudelleen Mongolien autonomiseksi valtioksi. Tämän jälkeen Mengjiang keskittyi pitkään lähinnä talouden ja koulutuksen uudistamiseen alueella. Neuvostoliiton aloittaessa hyökkäyksen Sisä-Mongoliaan Mongolian kautta Demchugdongrub pakeni Pekingiin. Hänen neljä lastaan eivät lähteneet mukaan vaan neuvostojoukot veivät heidät Mongoliaan, jossa he saivat myöhemmin koulutuksensa. Pekingiä hallinneet nationalistit eivät kohdelleet Demchugdongrubia japanilaisten liittolaisena, mutta hänellä ei ollut enää poliittista valtaa. Vuoden 1949 tammikuussa hän yritti kuitenkin jälleen johtaa autonomialiikettä Alashanissa, joka ei vielä tuolloin ollut kommunistien käsissä. Kommunistien edetessä alueelle hän pakeni rajan yli Mongoliaan, jossa hänet pidätettiin ja palautettiin Kiinaan 18. syyskuuta 1950.
Kiinassa Demchugdongrub tuomittiin vastavallankumouksellisena pakkotyöhön, jota hän suoritti Fushunin hiilikaivoksilla. Hänen tuomionsa päättyi 9. huhtikuuta 1963. Hän kuoli 23. toukokuuta 1966 vähän ennen kulttuurivallankumouksen alkua. Hänen kuolemanjälkeinen maineensa oli huono Mongolian, Kiinan ja Venäjän kommunistien keskuudessa, mutta Sisä-Mongolian mongolit arvostavat häntä edelleen.
Žibuoklė Martinaitytė
Žibuoklė Martinaitytė-Rosaschi (s. 1973 Leningrad) on liettualainen säveltäjä.
Martinaitytė opiskeli aluksi Juozo Naujalio muzikos gimnazijassa Kaunasissa ja jatkoi sitten sävellysopintoja Liettuan musiikki- ja teatteriakatemiassa vuosina 1991–1993 Bronius Kutavičiuksen sekä vuosina 1993–1997 Julius Juzeliūnaksen johdolla. Hän osallistui myös monille ulkomailla järjestetyille kursseille, kuten Darmstadtin uuden musiikin kesäkursseille Saksassa vuonna 1998. Martinaitytė voitti vuonna 2010 parhaan orkesteriteoksen palkinnon teoksella Thousand Doors to the World Liettuan säveltäjäliiton järjestämässä sävellyskilpailussa. Hän on tullut useassa muussakin yhteydessä Liettuan säveltäjäliiton palkitsemaksi ja saanut muitakin palkintoja. Esimerkiksi vuonna 2020 hänelle myönnettiin sekä Liettuan kansallinen kulttuuri- ja taidepalkinto että Guggenheim-stipendi.
Martinaitytė on säveltäjänä ollut aktiivisin kamarimusiikin parissa. Hän on suosinut epätavallisia instrumentaatioita, joissa korostuvat matalan rekisterin äänet. Hän on teoksissaan myös haastanut soitinten teknisiä rajoja. Maita, joissa Martinaitytėn tuotantoa on esitetty, ovat olleet Liettua, Venäjä, Ukraina, Puola, Saksa, Itävalta, Ranska ja Yhdysvallat. Aloitettuaan uransa Euroopassa säveltäjä on asettunut New Yorkiin.
Bacău (piirikunta)
Bacău on piirikunta Romanian Moldaviassa. Piirikunnan pääkaupunki on Bacău. Sen pinta-ala on 6 621 km² ja siellä on noin 606 589 asukasta (vuonna 2014).
Maantiede
Piirikunnan pinta-ala on yhteensä 6 621 km². Piirikunnan länsiosassa kohoaa Karpaattien vuoristo. Itäosassa on alankoa, jossa virtaa Siretjoki.
Bacăun piirikunta rajautuu idässä Vasluin piirikuntaan, lännessä Harghitan ja Covasnan piirikuntiin, pohjoisessa Neamţin piirikuntaan sekä etelässä Vrancean piirikuntaan.
Väestö
Vuoden 2011 väestönlaskennassa piirikunnassa oli 583 588 asukasta ja sen väestötiheys oli 88 asukasta neliökilometrillä. Piirikunnan asukkaista romanialaisia on 96,1 %, unkarilaisia 0,7 % ja romaneja 1,7 %.
Saša Stević
Saša Stević (, s. 31. toukokuuta 1981 Banja Luka, Bosnia ja Hertsegovina, Jugoslavia) on serbialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja tai keskuspuolustaja.
Kausina 2005–2006 Stević edusti Veikkausliigassa Jaroa. Vuonna 2007 hän siirtyi IFK Mariehamniin.
Nobelin kirjallisuuspalkinto
thumb|Vuoden 2008 Nobelin kirjallisuuspalkinnon julkistustilaisuus. Nobelin kirjallisuuspalkinto on yksi viidestä alkuperäisestä Nobel-palkinnosta ja se on maailman arvostetuin kirjallisuuspalkinto. Ruotsin akatemia on myöntänyt sen ansioituneille kirjailijoille vuodesta 1901 alkaen. Alfred Nobelin testamentin mukaan kirjallisuuspalkinnolla tulee palkita teoksia, joissa on "ihanteellinen tendenssi". Palkinto jaetaan lokakuun alkupuolella. Mitalin lisäksi palkinnon saajaksi valittu henkilö saa huomattavan rahasumman, joka vuonna 2009 oli noin miljoona euroa.
Tausta
Ruotsalainen keksijä Alfred Nobel määräsi vuonna 1895 kirjoittamassaan testamentissa, että suurin osa hänen omaisuudestaan käytettäisiin hänen kuolemansa jälkeen viiden palkinnon perustamiseen ”niille, jotka edeltävänä vuonna ovat eniten hyödyttäneet ihmiskuntaa”. Yksi näistä oli kirjallisuuden palkinto, jonka myöntämisen testamentti määräsi Ruotsin akatemialle.
Valintaprosessi
Vuosittain Ruotsin akatemia pyytää lukuisia tahoja nimeämään sopivia Nobel-ehdokkaita. Ehdokkaita voivat nimetä Ruotsin akatemian jäsenet, muiden maiden kirjallisten akatemioiden ja vastaavien säätiöiden jäsenet, kirjallisuuden Nobel-palkinnon saajat, kirjallisuus- ja kielitieteen professorit ja kirjailijaliittojen puheenjohtajat. Ehdotusten täytyy olla perillä helmikuun 1. päivänä.
Akatemian Nobel-komitea käy läpi ehdotetut kirjailijat, joita on tyypillisesti noin 120–150, ja ryhtyvät supistamaan listaa kunnes jäljellä on viisi ehdokasta. Ruotsin akatemian kaikki 18 jäsentä käyvät läpi nämä ehdokkaat ja päättävät voittajan, joka julkistetaan lokakuussa.
Palkinto
Nobelin kirjallisuuspalkinnon voittajat saavat kultaisen mitalin, diplomin, jossa on tekstilainaus, ja rahasumman, joka riippuu Nobel-säätiön tuloista. Vuonna 2017 palkintosumma oli 9 miljoonaa kruunua (noin 944 000 euroa).
Kirjallisuuden Nobel-mitalissa on kuvattuna nuori mies istumassa laakeripuun alla kuuntelemassa ja kirjoittamassa muusan laulua. Mitaliin on kaiverrettu latinankielinen teksti Inventas vitam juvat excoluisse per artes. Vapaasti suomennettuna kirjoitus tarkoittaa: ”He, jotka paransivat taidoillansa elämää Maan päällä.” Sanat on lainattu Vergiliuksen Aeneis-teoksen kuudennen laulun 663. säkeestä. Mitalin on suunnitellut Erik Lindberg.
Voittajat
Vuoteen 2020 mennessä Nobelin kirjallisuuspalkinto on jaettu 113 kertaa 117 henkilölle, joista 16 on naisia. Neljästi palkinto on jaettu kahden kirjailijan kesken. Yksikään kirjailija ei ole saanut palkintoa useammin kuin kerran. Kirjallisuuspalkintoja ei jaettu vuosina 1914, 1918, 1935 eikä toisen maailmansodan aikana vuosina 1940–1943. Vuoden 2018 palkinto jaettiin Ruotsin akatemian kriisin vuoksi vasta vuonna 2019.
Alfred Nobelin testamentin mukaan kirjallisuuspalkinnolla piti palkita teoksia, joissa on "ihanteellinen tendenssi". Tämän nojalla on useana vuonna palkittu suurelle yleisölle tuntemattomia kirjailijoita ja vastaavasti sivuutettu tunnettuja nimiä ja ennakkosuosikkeja. Muun muassa Ison-Britannian pääministerin Winston Churchillin palkitseminen hänen muistelmistaan vuonna 1953 herätti epäilyjä valinnan poliittisuudesta. Akatemiaa on arvosteltu myös muun muassa Eurooppa-keskeisyydestä ja pohjoismaisten kirjailijoiden suosimisesta.
Vuoden 1949 kirjallisuuspalkinto myönnettiin vasta seuraavana vuonna yhdysvaltalaiselle William Faulknerille.
Vuoden 1958 kirjallisuuspalkinto myönnettiin neuvostoliittolaiselle Boris Pasternakille. Neuvostoliiton kirjailijaliiton lehti Literaturnaja gazeta katsoi Pasternakin palkitsemisen Neuvostoliitolle vihamieliseksi teoksi ja Pasternak erotettiin kirjailijaliitosta. Tämän jälkeen Pasternak ilmoitti kieltäytyvänsä palkinnosta. Vuoden 1970 palkinnon sai samoin neuvostoliittolainen, kotimaassaan jo tällöin julkaisukiellossa ollut Aleksandr Solženitsyn, joka oli kuvannut teoksissaan Stalinin valtakauden ilmapiiriä ja sen aikaista terroria. Solženitsyn karkotettiin Neuvostoliitosta hänen teoksensa Vankileirien saaristo ilmestyttyä Pariisissa syksyllä 1973 ja hän vastaanotti palkintonsa vasta vuonna 1974. Vuoden 1964 palkinto myönnettiin ranskalaiselle Jean-Paul Sartrelle, joka kieltäytyi siitä "henkilökohtaisista syistä". Palkinnosta kieltäytyi myös brittiläinen George Bernard Shaw vuonna 1925.
Vuoden 2016 palkinto myönnettiin yhdysvaltalaiselle pop- ja rockmuusikolle Bob Dylanille, joka ilmoitti vasta kaksi viikkoa palkinnon julkistamisen jälkeen ottavansa sen vastaan. Dylan ei kuitenkaan saapunut palkintojenjakotilaisuuteen vedoten muihin kiireisiinsä.
Vuoteen 2017 mennessä palkinto on myönnetty englanninkieliselle kirjailijalle 29 kertaa, ranskankieliselle 14 kertaa, saksankieliselle 13 kertaa ja espanjankieliselle 11 kertaa. Toistaiseksi ainoana suomalaisena ja suomenkielisenä Nobelin kirjallisuuspalkinnon on saanut Frans Emil Sillanpää vuonna 1939.
Vuoden 1931 kirjallisuuspalkinnon saaja, ruotsalainen Erik Axel Karlfeldt on ainoa, jolle palkinto on myönnetty hänen kuolemansa jälkeen. Karlfeldt oli kuollut huhtikuussa 1931.
Sundanlivertäjä
Sundanlivertäjä (Lalage fimbriata) eli aiemmalta nimeltään sundanpikkukäpinkäinen on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Sundanlivertäjää tavataan Bruneissa, Indonesiassa, Malesiassa, Myanmarissa, Singaporessa ja Thaimaassa. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Overseas Highway
thumb|Overseas Highway Overseas Highway on eteläisin osa US 1 -tietä, joka kulkee pitkin Yhdysvaltojen itärannikkoa. Tie on noin 200 kilometriä pitkä, ja se yhdistää Florida Keysin saaret mantereeseen. Saarten läpi kulki ennen tien rakentamista rautatie Key Westiin. Vuonna 1935 hurrikaani tuhosi rautatien täydellisesti, eikä sitä rakennettu enää uudelleen. Sen sijaan rakennettiin maantie, joka hyödyntää osittain rautatien rakennelmia. Overseas Highway valmistui vuonna 1938. Tiellä on 44 siltaa, ja niistä suurin ja näyttävin on uusittu Seven Mile Bridge. Se rakennettiin vuonna 1982, ja sen pituus on 10 930 metriä ja korkeus merenpinnasta 19,8 metriä.
Harmaaorava
Harmaaorava (Sciurus carolinensis) on Pohjois-Amerikasta Eurooppaan levinnyt jyrsijä.
Koko ja ulkonäkö
Harmaaorava on väriltään pääosin harmaa. Turkin selkäpuolella on hajanaisia, ruosteenruskeita karvoja. Vatsa on väriltään vaaleampi. Harmaaorava on pituudeltaan noin 20–31 senttiä, ja sen häntä on lähes ruumiin pituinen, noin 20–25-senttinen. Aikuinen yksilö painaa 510–700 grammaa.
Levinneisyys
Harmaaorava on peräisin Yhdysvaltain ja Kanadan itäisistä osavaltioista ja territorioista. Niiltä laji on levinnyt ihmisen mukana Pohjois-Amerikan länsiosiin, Etelä-Afrikkaan, Australiaan ja moniin Euroopan valtioihin, kuten Britanniaan ja Italiaan. Isossa-Britanniassa se on vieraslajina lähes syrjäyttänyt eurooppalaisen oravan (Sciurus vulgaris). Harmaaorava onkin luokiteltu sadan haitallisimman vieraslajin joukkoon.
Lisääntyminen
pienoiskuva|vasen|250px|Harmaaorava [[Lontoossa, Englannissa.]] Harmaaorava on sukukypsä 11 kuukauden ikäisenä. Sen tiineysaika on likimain 44 vuorokautta.
Pariutumishaluinen harmaaoravanaaras levittää hormonipitoisia eritteitä ympäri elinaluettaan. Sen tuoksu saattaa houkutella paikalle jopa 30 urosta. Ne ajavat naarasta takaa, kunnes voimakkain uros voittaa kisan ja parittelee naaraan kanssa. Onnistuneen parittelun jälkeen naaras rakentaa poikaspesän, johon se synnyttää jälkeläisensä. Harmaaorava saa yleensä 3, mutta joskus jopa 9 jälkeläistä. Harmaaorava saa kaksi pentuetta vuodessa. Ensimmäisen keväällä maalis-huhtikuussa ja toisen kesällä kesä-heinäkuussa.
Vastasyntyneet poikaset käyttävät ravinnokseen emon maitoa ja ne ovat valmiita jättämään pesän seitsemän viikon ikäisenä. Nuoret oravat joutuvat kuitenkin helposti petojen saaliiksi. Nuoret yksilöt ovat myös hyvin leikkisiä. Tämän käyttäytymisen uskotaan kehittävän eläimen selviämistaitoja. Poikaset itsenäistyvät lopullisesti noin puolivuotiaina.
Ravinto
Harmaaoravat käyttävät mieluiten ravinnokseen pähkinöitä ja tammenterhoja, joiden kuorien avaamiseen niiden etuhampaat soveltuvat hyvin. Syksyisin orava kätkee talvea varten ravintoa, joita se ei heti tarvitse. Kätköt orava löytää muistinsa ja hajuaistinsa avulla. Oravat syövät myös hedelmiä ja puiden mahlaa kun niitä on saatavilla. Joskus ne ryöstävät myös linnunpesiä.
Katujengi
Katujengejä toimii etenkin Yhdysvalloissa. Muualla maailmassa kuten Euroopassa on myös katujengien kaltaisia nuorisojengejä, jotka kuitenkin eroavat yhdysvaltalaisista.
Suomeen katujengejä on polisiin mukaan alkanut muodostua 2020-luvulla. Poliisi ilmoitti havainneensa katujengejä pääkaupunkiseudulla toukokuussa 2021, ja joulukuussa 2022 poliisi ilmoitti turkulaisista katujengeistä. Suomen katujengit koostuvat pääasiassa nuorista maahanmuuttajataustaisista miehistä.
Määritelmä
thumb|[[Latin Kings -katujengiläisen jengitatuointeja ja käsimerkkejä.]] Katujengillä ei ole yhtä yleisesti hyväksyttyä määritelmää. Eurogang Program -ohjelman määritelmä katujengille on: ”Katujengi on kestävä ja katusuuntautunut nuorisoporukka, jonka ryhmäidentiteettiin kuuluvat laittomuudet.” Määritelmä erottaa katujengit vankila- ja moottoripyöräjengeistä sekä terroristiryhmistä ja aikuisten rikollisliigoista.
Ryhmää kutsutaan usein katujengiksi, jos se täyttää kadulla toimimisen lisäksi nämä kriteerit:
Katujengille on tyypillistä se, että se leimautuu tiettyyn kaupunginosaan tai asuinalueeseen ja saattaa kertoa "omistavansa" sen. Katujengi myös käyttää itsestään nimeä, joka voi viitata kaupunginosaan. Katujengin paikallisuus onkin yksi tekijä, joka erottaa sen muunlaisista rikollisryhmistä.
Luokittelu
Yhdysvaltalaiset katujengien tutkijat Cheryl Maxson ja Malcolm Klein loivat vuonna 2006 viisikohtaisen luokittelujärjestelmän katujengeille. Luokat kattavat 75–95 prosenttia kaikista Yhdysvaltain katujengeistä. Luokittelu perustuu jengien kokoon, alaryhmiin, ikähaarukkaan, pitkäikäisyyteen, territorialisuuteen ja rikollisuuden monimuotoisuuteen.
Toiminta
Katujengien aiheuttamat väkivallan aallot esiintyvät jaksoittaisesti. Ne leimahtavat usein kilpailusta tai selkkauksesta toisen katujengin kanssa ja saattavat johtaa koston kierteeseen.
Syntyminen ja yleistyminen
Katujengit ovat yleistymässä, sillä kaupungistuminen lisääntyy ja kadulla elävien lasten määrä kasvaa nopeasti. Vuonna 1999 YK arvioi, että jo 100 miljoonaa lasta elää kadulla ja moni näistä kaupunkinuorista ajautuu jengeihin muiden mahdollisuuksien puutteessa.
Katujengit muodostuvat etenkin Euroopassa usein maahanmuuttajista, jotka eivät sopeudu yhteiskuntaan kulttuurierojen vuoksi. Heille katujengit tarjoavat vaihtoehdon assimiloitumiselle ja samankaltaisten seuraa. Lisäksi joukkoviestintä ja muu tiedonvälitys levittää usein kaunisteltua tietoa yhdysvaltalaisista katujengeistä, mikä synnyttää jäljittelijöitä eri puolilla maailmaa. Nuorisokulttuurissa etenkin gangsta rap- ja hip hop -musiikki edistävät ja romantisoivat katujengien arvoja ja kulttuuria.
Jäsenet
Yhdysvaltalaisten tutkimusten mukaan suurin osa katujengiin liittyneistä nuorista on jengissä mukana yhdestä kahteen vuoteen ja vain joka kymmenes jäsen on mukana yli neljä vuotta. Jäsenet edustavat useimmin niitä etnisiä ryhmiä, jotka kyseisellä alueella ovat huono-osaisimpia, kuten latinot ja mustat. Naispuolisia katujengiläisistä on yhdysvaltalaisten viranomaisten tietojen mukaan viime vuosikymmeninä ollut tasaisesti 6–8 prosenttia. Kyselytutkimuksissa naisjengiläisten osuudeksi on saatu joskus yli 30 prosenttia. Lukujen erojen on arveltu johtuvan siitä, että pojat pysyvät jengeissä kauemmin kuin tytöt ja ovat mukana vielä vanhempinakin.
Nuoret liittyvät jengeihin yleensä niiden houkuttelevuuden vuoksi: jengin jäsenyys antaa mainetta ja asemaa, ystäviä, rahaa, huumeita, jännitystä sekä kulttuurista ylpeyttä ja yhteenkuuluvuutta kulmakunnan kanssa. Jengissä nuoret kokevat saavansa myös suojaa rikoksilta ja väkivallalta, ja jotkut voivat jopa pelätä olla liittymättä. Värväystä katujengit harjoittavat vain harvoin. Jengiin liitytään usein vähitellen, ja aluksi nuori usein vain hengailee jengiläisten kanssa, joiden joukossa on usein hänen vanhempia perheenjäseniään.
Sauber C37
Sauber C37 on Formula 1 -talli Sauberin käyttämä auto kaudella 2018. Autolla kilpailevat Marcus Ericsson ja Charles Leclerc. Auto julkistettiin F1-talvitestien aikana Barcelonassa 20. helmikuuta 2018.
Katujengi
Jäsenet
Vaikka moni liittyy katujengiin turvallisuutensa vuoksi, katujengiläiset kokevat tutkimusten mukaan enemmän väkivaltaa kuin jengien ulkopuolella olevat. Katujengissä väkivalta on kuitenkin ennalta-arvattavampaa kuin jengien ulkopuolella, minkä on arveltu tekevän siitä helpomman sietää. Pitkäaikainen jengiin kuuluminen johtaa usein koulun keskeyttämiseen, rikosrekisteriin ja vankeuteen sekä päihteiden käyttöön ja terveysongelmiin vielä kauan jengistä eroamisen jälkeenkin.
Katujengeistä on yleensä helppo lähteä. Jengiläisyyden jättäneet antavat syikseen jengielämästä ulos kasvamisen, pettymyksen jengielämään, vakiintumisen, työpaikan saamisen tai perheen perustamisen, jengielämän arvaamattomuuden tai väkivallan tai sen riskin alla elämisen. Jengistä lähtö tapahtuu usein hitaana erkanemisena, eikä siihen yleensä liity pelkoa kostosta.
Katujengit maittain
Katujengejä pidetään usein yhdysvaltalaisena ilmiönä. Tunnetuimmat katujengit ovatkin yhdysvaltalaisia, ja suurin osa katujengejä koskevaa tutkimusta on tehty Yhdysvalloissa, eikä monen muun maan jengeistä tiedetä juuri mitään. Jotkut tutkijat (kuten Spergel, 1990) pitävät katujengejä kuitenkin kaikkien nuorisokulttuurien ilmiönä, joka näkyy vain eri tavoin eri maissa. Eri maiden katujengikulttuurien ja määrittelytapojen erilaisuus on kuitenkin vaikeuttanut ilmiön vertailevaa tutkimista.
Jotkin katujengit ovat kansainvälisiä. Esimerkiksi jotkin jamaikalaiset katujengit liikkuvat Jamaikan ja Yhdysvaltojen välillä ja jotkin yhdysvaltalaiset jengit ovat syntyneet aasialaisten tai latinalaisamerikkalaisten maahanmuuttajien tuomina. Myös Yhdysvalloista leviää katujengejä muihin maihin, etenkin Keski-Amerikkaan, mutta Euroopassa niitä ei ole havaittu kuin paikallisina jäljittelijöinä.
Yhdysvallat
Merkittävimpiä Yhdysvalloissa toimivia rikollisia katujengejä, joista moni toimii useassa osavaltiossa (suluissa perustamispaikka tai keskuspaikka sekä jäsenistön pääasiallinen etnisyys):
Latinalainen Amerikka
1990-luvulla kalifornialaiset 18th Street Gang ja Mara Salvatrucha levisivät voimakkaasti Keski-Amerikkaan, ja niistä on tullut siellä joidenkin maiden suurimpia jengejä. Leviämiseen vaikutti se, että Yhdysvallat alkoi karkottaa vuoden 1996 jälkeen Keski-Amerikan maista tulleita laittomia maahanmuuttajia, joista monet olivat jengirikollisia. Keski-Amerikan maista suhteellisesti eniten jengiläisiä on El Salvadorissa, 323 sataa tuhatta asukasta kohti. Muista alueen maista myös Guatemalassa ja Hondurasissa on vakava jengiongelma; näissä kolmessa maassa on yhteensä eri arvioiden mukaan noin 50 000–85 000 jengiläistä. Etelämmissä Keski-Amerikan maissa jengit ovat useammin paikallista alkuperää.
Eurooppa
Eurooppalaiset katujengit muistuttavat yhdysvaltalaisia, ja niitä voi luokitella samoin perustein. Katujengit ovat Euroopassa kuitenkin uudempi ilmiö kuin Yhdysvalloissa. Eurooppalaiset katujengit ovat yleensä alle 15 vuoden ikäisiä, ja tutkijat ovat löytäneet vain Venäjän Kazanista yli 20 vuotta toimineita katujengejä. Eurooppalaiset jengit ovat amerikkalaisjengejä pienempiä, ja niissä on yleensä alle 50 jäsentä. Eurooppalaiset katujengit ovat myös vähemmän väkivaltaisia kuin yhdysvaltalaiset, mikä voi johtua tuliaseiden huonommasta saatavuudesta ja eurooppalaisjengien vähäisemmästä territoriaalisuudesta.
Ruotsi
Ruotsissa oli vuonna 2010 noin 95 rikollisjengiä. Niistä osa voidaan joidenkin tutkijoiden mukaan luokitella katujengeiksi, mutta katujengien olemassaolosta ei ole ollut yksimielisyyttä. Esimerkiksi Rostami ym. (2012) katsovat Ruotsissa nykyisin olevan useita katujengejä. Ruotsin rikollisjengeissä oli yhteensä noin 4 000 jäsentä, mutta katujengien jäsenmääristä ei ole tietoa. Ruotsin katujengit tuovat jengi-identiteettiään esille esimerkiksi symbolein, elein, vaatetuksella ja tatuoinneilla. Ruotsalaiset katujengit eroavat muista eurooppalaisista jengeistä siinä, että ruotsalaisjengeissä jäsenet ovat yleensä jo aikuisia, keski-iältään jengistä riippuen noin 22–35-vuotiaita. Etnisiä ruotsalaisia jäsenistä on 24 %, ja loput ovat maahanmuuttajataustaisia, useimmin Lähi-idästä (35 %) tai Itä-Euroopasta kotoisin olevia (11 %).
Suomi
Helsingin poliisin komisario Jari Taponen kertoi vuonna 2014, että Suomessa ei ole katujengejä. Kesällä 2014 Helsingissä oli kuitenkin toiminut monikansallisia nuorisoporukoita, jotka olivat hakanneet lapsia ja nuoria, ja media oli kutsunut näitä katujengeiksi. Lokakuun 2014 lopussa poliisi ilmoitti, että se oli pystynyt ehkäisemään nuorisoporukoiden tekemiä rikoksia ja että niiden toiminta on laantunut. Marraskuussa 2020 ulkomaalaistaustaisten nuorten raportoitiin liikkuneen Helsingissä ryöstelemässä väkivaltaisesti. Näissäkin porukka vaihteli tilanteen mukaan.
Syyskuussa 2021 poliisiylijohtaja Seppo Kolehmainen kertoi, että Suomeen oli syntymässä katujengejä. Viitteitä oli saatu alle kymmenestä tällaisesta ryhmästä, jotka koostuivat lähinnä nuorista miehistä, joista osa oli maahanmuuttajataustaisia.
Lokakuussa 2022 poliisijärjestöjen liiton puheenjohtaja Jonne Rinne sanoi, että Suomessa toimii 11 katujengiä. Niissä on 200 jäsentä, ja ne toimivat pääosin Helsingin ja Turun seuduilla. Pääkaupunkiseuduilla toimii kymmenen jengiä, joissa on sata keskeistä jäsentä. Helsingin poliisin mukaan jengien kehitys oli Ruotsiin verrattuna Suomessa vasta alussa.
Suomen katujengit harjoittavat vakavampaa ja järjestäytyneempää rikollisuutta kuin nuorten tekemät satunnaiset ryöstöt, mutta ne eivät ole niin hierarkkisia kuin järjestäytynyt rikollisuus. Valtaosa Suomen katujengiläisistä on ensimmäisen tai toisen sukupolven maahanmuuttajia, noin 18–22-vuotiaita miehiä.
Taru sormusten herrasta: Kaksi tornia (elokuva)
Taru sormusten herrasta: Kaksi tornia on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut toinen osa Peter Jacksonin ohjaamasta Taru sormusten herrasta -elokuvatrilogiasta, joka pohjautuu J. R. R. Tolkienin fantasiaromaaniin Taru sormusten herrasta. Se on elokuvan Sormuksen ritarit (2001) jatko-osa ja sitä seuraa elokuva Kuninkaan paluu (2003).
Elokuvan ensi-ilta oli Uuden-Seelannin Wellingtonissa 1. joulukuuta 2002. Elokuva kestää teatteriversiona 2 tuntia 59 minuuttia ja pidennettynä erikoisversiona 3 tuntia 43 minuuttia.
Elokuva voitti vuoden 2002 Oscar-gaalassa kaksi Oscar-palkintoa. Tämän lisäksi elokuva sai 55 voittoa ja 70 ehdokkuutta muissa gaaloissa.
Juoni
Frodo Reppuli jatkaa matkaansa Samvais Gamgin kanssa, ja he yrittävät päästä Mordoriin Emyn Muilin kukkuloiden yli. Heidän kimppuunsa hyökkää Klonkku, joka haluaa saada ”aarteensa” eli Sormuksen takaisin. Frodo suostuttelee Klonkun viemään heidät Mordorin Mustalle Portille. Samaan aikaan Rohanissa Aragorn, Legolas ja Gimli ajavat takaa uruk-haita, jotka ovat matkalla takaisin Rautapihaan mukanaan sieppaamansa hobitit Merri ja Pippin.
Rohanin kuningas Théoden joutuu neuvonantajansa Gríma Kärmekielen langettamaan transsiin, sillä Gríma on todellisuudessa Sarumanin palvelija. Sarumanin kiihottamat örkit ja Mustainmaan villi-ihmiset harhailevat Rohanissa tuhoten kyliä. Kuninkaan ainoa poika Théodred on jäänyt örkkien ansaan ja haavoittunut kuolettavasti. Théodenin veljenpoika Éomer kuulustelee Grímaa ja tajuaa tämän olevan vakooja, mutta Gríma onnistuu karkottamaan Éomerin Rohanista kuolemantuomion uhalla. Éomer suuntaa erämaahan kootakseen yhteen rohirrimin viimeiset uskolliset miehet. Samana yönä Éomerin armeija tekee yllätyshyökkäyksen uruk-hain leiriin, ja Merri ja Pippin pääsevät pakoon Fangornin metsään. Siellä hobitit kohtaavat Puuparran, Keski-Maan vanhimman entin.
Éomer kohtaa Aragornin, Legolasin ja Gimlin ja kertoo, ettei edellisen yön taistelusta jäänyt vastapuolesta ketään eloon. Kaikki viittaa siihen, että hobititkin on vahingossa surmattu. Aragorn löytää kuitenkin hobittien jälkiä, ja kolmikko seuraa niitä metsään. He kohtaavat valkoiseen valoon verhoutuneen velhon, joka paljastuu uudestisyntyneeksi Gandalfiksi – hänet tunnetaan tästedes nimellä Gandalf Valkoinen. Gandalf kertoo pudonneensa Morian kaivoksissa balrogin mukana maanalaiseen järveen ja kukistaneensa olennon pitkässä taistelussa. Gandalf, Aragorn, Legolas ja Gimli matkaavat Rohanin pääkaupunkiin, Edorasiin, missä he vapauttavat Théodenin Sarumanin vallasta ja karkottavat Gríman. Théoden ei halua ryhtyä avoimeen sotaan ja vahingoittaa kansaansa enempää. Sen sijaan hän päättää vetäytyä Helmin syvänteeseen, vuorilla sijaitsevaan Ämyrilinnaan. Gandalf käsittää, ettei syvänteen puolustus kestä uruk-hai-armeijan hyökkäystä, ja hän lähtee etsimään Éomeria luvaten palata mukanaan 2 000 ratsastajaa.
Johtaessaan Edorasin asukkaita Helmin syvänteeseen Aragornin ja Éomerin Éowyn-sisaren välille muodostuu läheinen suhde. Aragorn kertoo Éowynille, että hänen rakastettunsa Arwen on lähdössä Keski-Maasta ollakseen kansansa kanssa Kuolemattomilla Mailla. Elrond lähestyy Rivendellissä tytärtään Arwenia ja anoo tätä nousemaan Harmaista satamista lähteviin laivoihin ja jättämään Keski-Maan. Elrond paljastaa, millainen tulevaisuus Arwenia odottaa, jos tämä jää Aragornin luo: vaikka Aragorn kukistaisikin Sauronin ja nousisi kuninkaaksi, tämä on kuitenkin kuolevainen. Aragornin kuoleman jälkeen Arwen jäisi yksin kuihtumaan suruunsa. Arwen taipuu lopulta isänsä tahtoon ja jättää Rivendellin. Elrond kuulee Galadrielin äänen, ja tämä kertoo Sauronia vastustavien ihmisten ahdingosta. Elrond päättää lähettää Haldirin johtaman haltiapataljoonan Helmin syvänteen puolustukseen.
Frodo, Sam ja Klonkku saapuvat Mustalle Portille, mutta Klonkun mukaan hobitit eivät voi päästä sisään jäämättä kiinni. Hän paljastaa, että Mordoriin on olemassa salainen ja vartioimaton tie. He matkaavat etelään Ithilienin maahan, ja Klonkku alkaa kärsiä sisäisestä myllerryksestä: uskollisuus Frodoa kohtaan ja tarve saada Sormus takaisin repivät häntä kahtaalle. Pian kolmikko joutuu Ithilienin samoojien vangiksi. Heidät viedään Boromirin nuoremman veljen, Faramirin, luokse, ja tämä saa tietää Frodon kantamasta Valtasormuksesta. Todistaakseen arvonsa isälleen Denethorille Faramir päättää, että Sormus viedään Gondoriin.
Helmin syvänteen taistelu alkaa, ja puolustajat onnistuvat aluksi pitämään hyökkäyksen kurissa. Sarumanin kehittämät karkeat räjähteet kuitenkin räjäyttävät muuriin aukon, josta uruk-hait työntyvät sisään ulkolinnoitukseen. Haldir saa surmansa, ja muutamat eloonjääneet haltiat perääntyvät. Ämyrilinnassa urukit kapuavat muurien yli ja murtavat portin, pakottaen puolustajat vetäytymään keskustorniin.
Pippin johdattaa Puuparran siihen metsän osaan, jonka Saruman on tuhonnut. Puuparta raivostuu ja määrää entit kostamaan tuhotyön. Entit aloittavat marssin kohti Rautapihaa, jossa he kukistavat jäljelle jääneet uruk-hait ja tuhoavat Rautkymin padon, minkä seurauksena vesimassat ryöppyävät Orthancia ympäröiville tasangoille ja saartavat Sarumanin torniinsa.
Aragorn kieltää Helmin syvänteen puolustajia luovuttamasta ja kokoaa jäljelle jääneet joukot viimeiseen hyökkäykseen, jotta naisilla ja lapsilla olisi aikaa paeta vuorille. Hyökkäysjoukko syöksyy ulos ja raivaa tiensä linnoituksen portille. Samaan aikaan Gandalf ja Éomer sotureineen kuitenkin rynnistävät uruk-haiden kimppuun, jotka kauhistuneina pakenevat Fangorniin, missä entit ja heidän liittolaisensa huornit odottavat heitä valmiina kostamaan. Gandalf toteaa, että Helmin syvänteen taistelu on ohi, mutta Keskimaan taistelu vasta alkamassa.
Faramir vie Frodin ja Samin Osgiliathiin, Mordorin ja Gondorin välissä sijaitsevaan raunioituneeseen kaupunkiin. He käyvät lyhyen taistelun Mordorin örkkejä vastaan. Sam uskoo, että heidän on pidettävä kiinni siitä, minkä vuoksi he ylipäätään taistelevat: toistensa vuoksi ja saadakseen tehtävänsä vietyä loppuun. Faramir päättää vapauttaa hobitit ja lähettää heidät matkaan. Hobitit jatkavat matkaansa Mordoriin Klonkun opastuksella. Klonkku joutuu jälleen pimeän puolensa valtaan ja päättää hankkia Sormuksen takaisin johtamalla Frodon ja Samin ”hänen” luokseen.
Palkinnot
Elokuva oli ehdolla kuuteen Oscar-palkintoon, joista se voitti kaksi. Muissa palkintogaaloissa se keräsi 65 palkintoa ja 76 ehdokkuutta.
Athamas
thumb|282px|right|Athamas Athamas oli kreikkalaisessa mytologiassa Orkhomenoksen kuningas. Ensimmäisestä avioliitostaan Nefele-jumalattaren kanssa hänellä oli kaksoset Friksos ja Helle. Myöhemmin tästä erottuaan hän nai Inon, Kadmoksen tyttären. Inon kanssa hänellä oli kaksi lasta, Learkhos ja Melikertes. Athamaksella oli myös veli Salmoneus, joka puolestaan oli Tyron isä.
Taru sormusten herrasta: Kaksi tornia (elokuva)
Oscarit
Ehdokkuudet:
Athamas
Ino vihasi lapsipuoliaan Friksosta ja Helleä, minkä vuoksi hän kehitti kavalan suunnitelman päästäkseen heistä eroon. Hän paahtoi kaupungin siemenviljan, jotta se ei itäisi. Paikalliset maanviljelijät päättivät nälänhätää peläten kysyä neuvoa läheiseltä oraakkelilta. Ino kuitenkin lahjoi oraakkelin luo lähetetyt miehet kertomaan, että oraakkeli vaatisi Friksoksen uhraamista. Tähän neuvoon Athamas vastentahtoisesti suostui. Ennen kuin Friksos ehdittiin uhrata, hänet ja Hellen pelasti heidän äitinsä Nefelen paikalle lähettämä lentävä kultainen oinas. Helle kuitenkin putosi oinaan selästä Hellespontoksen kohdalla ja kuoli, antaen salmelle nimensä. Friksos selvisi kuitenkin lentomatkasta aina Kolkhikseen saakka, missä Aietes otti hänet vastaan ja kohteli häntä ystävällisesti, antaen tyttärensä Khalkiopen hänelle vaimoksi. Kiitollisena Friksos antoi Aietekselle oinaan kultaisen taljan, jonka kuningas ripusti temppeliin. Myöhemmin Ino kasvatti Dionysoksen, sisarensa Semelen pojan. Tämä sai Heran syvän mustasukkaisuuden valtaan. Kostoksi Hera kirosi Athamaksen hulluudella. Hulluudenpuuskassaan Athamas löi kuoliaaksi yhden pojistaan, Learkhoksen. Ino, paeten miehensä raivoa, heittäytyi mereen poikansa Melikerteksen kanssa. Molempia palvottiin myöhemmin meren jumaluuksina – Inoa Leukotheana ja Melikertesta Palaimonina.
Athamas joutui pakenemaan Boiotiasta poikansa murhan aiheuttaman syyllisyyden vuoksi. Oraakkeli käski hänen asettua paikkaan, jossa hän voisi nauttia villipetojen vieraanvaraisuudesta. Tämän paikan hän löysi Fthiotiista Thessaliasta, jossa hän yllätti joukon susia syömästä lammasta. Hänen lähestyessään pedot pakenivat jättäen luut jälkeensä. Athamas tulkitsi ennustuksen täyttyneen ja asettui tänne asumaan, naiden kolmannen vaimonsa Themiston. Paikkaa kutsuttiin myöhemmin Athamaksen tasangoksi. Athamaksesta ovat saaneet nimensä myös Athamaniká-vuoret, joita pidettiin Athamaksen pakopaikkana.
Kun Athamas palasi toisen vaimonsa Inon luo, Themisto haki kostoa pukemalla omat lapsensa valkoisiin ja Inon mustiin vaatteisiin, käskien murhamiehen tappamaan mustiin pukeutuneet. Ino kuitenkin vaihtoi vaatteet Themiston tietämättä, jolloin tämä tuli murhauttaneeksi omat lapsensa.