cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Georg Öhman
Sisällissodan jälkeinen aika
Hänet siirrettiin 16. heinäkuuta 1918 Suomen tykistökouluun, missä toimi D-osaston päällikkönä ja hippologian opettajana, mistä hänet määrättiin 11. marraskuuta 1918 Kenttätykistörykmentti 1:n eläinlääkäriksi. Suomen armeijan ylieläinlääkärintehtäviä hän hoiti vuosina 1918 ja 1927. Hän hoiti 27. toukokuuta 1927 – 2. tammikuuta 1928 Yleisesikunnan ylieläinlääkärin toimistoupseerin virkaa ja 1934 alkaen Sotakoirakomppanian eläinlääkärin tehtäviä aina vuoteen 1938 saakka. Poliisikoiralaitoksen eläinlääkärin tointa hän hoiti vuosina 1938–1939. Hän hoiti Tuusulan ja osaksi Nurmijärven, Sipoon ja Mäntsälän kuntien eläinlääkärin tehtäviä vuosina 1919–1928 ja 1933. Hän oli Keravan kauppalan lihantarkastajana vuosina 1927–1933.
Sotien jälkeinen aika
Sotien jälkeen hän jatkoi edelleen samassa tehtävässä 2. Hevossairaalan päällikkönä, kunnes vuonna 1945 hänet siirrettiin Uudenmaan Rakuunarykmentin varaeläinlääkäriksi, ja edelleen samana vuonna hänet siirrettiin Kengityskoulun johtajaksi. Vuonna 1952 hänet siirrettiin Hevoshuoltokoulun kengitysosaston johtajaksi, mistä tehtävästä hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1955. Sotien jälkeen hän hoiti vuonna 1945 hetken myös Puolustusvoimain Pääesikunnan Eläinlääkintäosaston päällikön tehtäviä.
Opetustoimi
Hän toimi hippologian opettajana tykistöupseerien täydennyskursseilla vuosina 1919–1922 ja Kadettikoulussa vuosina 1922–1925 sekä Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1922–1933. Vuodesta 1934 hän hoiti kengitysopin opettajan virkaa Kengityskoulussa. Hän toimi hippologian opettajana Kankaanpäässä vuosina 1943–1944 saksalaisille upseereille järjestetyillä talvikursseilla.
Fulvio Valbusa
Fulvio Valbusa (s. 15. helmikuuta 1969 Verona, Italia) on italialainen uransa lopettanut maastohiihtäjä.
Ensimmäisen arvokisamitalinsa Valbusa saavutti jo 1995 Thunder Bayn MM-hiihdoissa, missä hän oli mukana Italian pronssille hiihtäneessä viestijoukkueessa. Viestipronssia hän saavutti myös kaksista seuraavista MM-kisoista 1997 Trondheimista ja 1999 Ramsausta. Ramsaussa hän lisäksi hiihti pronssille henkilökohtaisessa 15 kilometrin vapaan hiihtotavan takaa-ajokilpailussa. 2005 Oberstdorfin MM-hiihdoissa Valbusa hiihti hopealle 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa.
Olympialaisista Valbusalla on viestistä olympiahopea 1998 Naganon olympialaisista ja kahdeksan vuotta myöhemmin olympiakulta 2006 Torinon olympialaisista hän hiihti viestin avausosuuden.
Fulvio Valbusan sisar Sabina on myös menestynyt hiihtäjä.
Denis Potvin
Denis Charles Potvin (s. 29. lokakuuta 1953 Ottawa, Ontario, Kanada) on uransa lopettanut kanadanranskalainen jääkiekkoilija ja National Hockey League -ammattilainen. Hän loi maineensa neljä Stanley Cupia 1980-luvun alussa voittaneen New York Islandersin avainpuolustajana ja kapteenina. NHL-urallaan hän pelasi 1 060 ottelua, joissa hän teki 310 maalia ja antoi 742 maaliin johtanutta syöttöä, eli 1 052 tehopistettä. Näin hän pystyi puolustajana poikkeuksellisesti saavuttamaan tehopisteitä, eräillä kausilla keskimäärin jopa yli yhden ottelua kohden. Hän onkin yksi NHL:n historian tehokkaimpia puolustajia. Jäähyminuutteja hänelle tuomittiin 1 356.
Parhaalla kaudellaan 1978–1979 hänestä tuli ensimmäinen puolustaja Bobby Orrin jälkeen, joka teki yli 30 maalia ja enemmän kuin 100 tehopistettä. Potvin ja Orr ovat eräitä niistä kuudesta puolustajasta, jotka ovat yltäneet 100 tehopisteeseen NHL-kauden aikana.
Islandersissa Potvin pelasi koko uransa lopettamiseensa asti vuonna 1988.
ISO 9126
ISO 9126 on kansainvälinen ISO-standardi ohjelmistojen laadun evaluointiin. Standardin tavoitteena on määritellä yhdenmukaiset mittaustavat ohjelmistojen laatuvaatimuksille. Standardia tarvitaan, koska usein erilaiset laatuun liitetyt termit, kuten esimerkiksi ylläpidettävyys, voidaan ymmärtää hyvin eri tavoin eri ihmisten keskuudessa.
Yleistä
Ohjelmiston laatu vaikuttaa useisiin eri osapuoliin. ISO 9216 pyrkii ottamaan ohjelmiston laadussa useita erilaisia näkökulmia huomioon. Jaottelua tehdään esimerkiksi sen suhteen, onko kyseessä ohjelmiston loppukäyttäjä, ohjelmiston kehittäjä vaiko erillinen ohjelmiston laadun evaluoija.
ISO 9216 -standardin lisäksi on olemassa ISO 14598 -standardi, joka määrittelee prosessit, joita tulisi seurata kun ISO 9216:n määrittelemiä kriteereitä mitataan.
Standardin jaottelu
Standardi on organisoitu neljään osaan:
Laatumalli
Laatumalli, ISO 9126-1, on standardin ensimmäinen osa. Laatumalli jaottelee
ohjelmiston laadukkuutta mittaavat kriteerit seuraavasti:
Käytön laatu
Käytön laatua voidaan alkaa mittaamaan kun ohjelmisto on valmis sekä lopullisessa käyttöympäristössään.
Ideaalitilanteessa ohjelmiston sisäinen laatu määrittää ulkoisen laadun, ja ulkoinen laatu puolestaan laadun ohjelmiston käytössä.
Käytön laatua mittaava standardi pohjautuu ohjelmiston laatua mittaavaan, jonka McCall sekä hänen kollegansa kehittivät vuonna 1977. McCallin laatumalli on organisoitu kolmen tyyppisten laatukarakterisointien ympärille.
Aseman koulu (Hamina)
Aseman koulu on Haminan keskustassa sijaitseva peruskoulu lähellä kaupungin linja-autoasemaa ja pääkirjastoa. Koulussa opiskelee luokilla 1–6 ja pienluokilla yhteensä 193 oppilasta. Koulu sijaitsee osoitteessa Rautatienkatu 6.
Pablo Gargallo
thumb|Toinen kahdesta ratsastajapatsaasta Argallon palatsin (nykyinen Pablo Gargallo -museo) edessä Zaragozassa.
Pablo Emilio Gargallo (5. tammikuuta 1881 Maella, Zaragozan maakunta – 28. joulukuuta 1934 Reus, Tarragonan maakunta) oli espanjalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari. Häntä pidetään yhtenä katalonialaisen avantgarden merkittävimmistä kuvanveistäjistä. Hän kehitti omintakeisen tekniikan, jossa loi kolmiulotteisia veistoksia litteistä metallilevyistä tai joskus pahvista tai paperista. Osa näistä teoksista lähentyy minimalismia. Gargallo teki myös perinteisempiä veistoksia marmorista ja pronssista.
Gargallo asui ison osan elämästään Pariisissa Montmartrella, ja työskenteli yhdessä muun muassa Pablo Picasson ja Juan Grisin kanssa. Gargallo teki Picassosta rintakuvan. Gris esitteli Gargallolle nuoren Magali Tartansonin, jonka kanssa Gargallo meni naimisiin vuonna 1915.
Lapin kunnanvaakuna
thumb|150px|right|Lapin vaakuna (1951–2008) Lapin kunnanvaakuna oli Lapin kunnan tunnus, joka oli saanut aiheensa perinteisistä ammateista. Piilukirveet viittaavat rakennusten hirsiparrujen tekoon, kuokanterä puolestaan maanviljelykseen kuten myös pellavankukat, jotka yhtä aikaa edustavat myös käsityön taitoja.
Fred Dretske
pienoiskuva|Fred DretskeFrederick Irwin ”Fred” Dretske (9. joulukuuta 1932 Waukegan, Illinois – 24. heinäkuuta 2013 ) oli yhdysvaltalainen filosofi, joka oli erikoistunut tietoteoriaan, mielenfilosofiaan ja teonfilosofiaan. Hän sai Jean Nicod -palkinnon vuonna 1994. Dretske opetti useita vuosia Wisconsinin yliopistossa, ennen kuin siirtyi Stanfordin yliopistoon. Jäätyään eläkkeelle Stanfordista hän siirtyi Duke Universityyn, jossa hän toimi filosofian tutkijaprofessorina.
Dretsken mielenfilosofinen näkemys oli eksternalistinen, ja siksi hän pyrki useissa kirjoituksissa osoittamaan, ettei ihminen voi saada pelkällä introspektiolla niin paljon tietoa omasta mielestään kuin odottaisi.
Trilobiitit
Trilobiitit (Trilobita) ovat sukupuuttoon kuolleita niveljalkaisia, jotka muistuttavat jonkin verran molukkirapua tai siiraa. Ne elivät merissä ja olivat aikansa menestyneimpiä eläimiä. Trilobiitit ovat varhaisin tunnettu niveljalkaisten luokka, johon kuuluvia lajeja tunnetaan yli 25 000.
Trilobiitit kukoistivat kambrikaudella, joka alkoi noin 542 miljoonaa vuotta sitten. Koska trilobiitit olivat tuolloin täysin kehittyneet, lienevät niiden kantamuodot eläneet jo ediacarakaudella 630–542 miljoonaa vuotta sitten. Niiden mahdollinen edeltäjä oli Spriggina, joka eli prekambrikauden merivesimatalikoissa. Kambrikauden jälkeen trilobiitit harvinaistuivat, mutta jotkin lajit selvisivät permikaudelle saakka, joka päättyi noin 251 miljoonaa vuotta sitten.
Trilobiitin ruumis oli kolmiosainen: etummaisena pää, keskellä rintakehä ja takana häntä. Pää koostui viidestä tai useammasta toisiinsa kiinnittyneestä jaokkeesta, keskiosassa jaokkeita oli vaihteleva määrä. Kussakin jaokkeessa oli kaksi nivelikästä uloketta tai raajaa. Etumaiset ulokkeet olivat kehittyneet aisti- ja syömiselimiksi. Useimmilla trilobiiteillä oli verkkosilmät, mutta jotkin lajit olivat sokeita. Myös sivusuunnassa ruumis jakautui kolmeen lohkoon, mistä juontuu eläimen nimi. Keskellä oli yksi pitkittäissuuntainen lohko ja sen kummallakin puolella yksi lohko. Vartaloa suojasi kitiinistä koostunut ulkoinen tukiranka. Kasvaessaan eläin loi vanhan kuorensa ja kasvatti uuden. Useimmat lajit olivat alle kolme senttimetriä pitkiä, pienimmät vain noin 0,5 millimetrin mittaista planktonia. Isommat lajit kasvoivat tyypillisesti 3–10 sentin mittaan, mutta suurin tunnettu yksilö oli peräti 71 senttiä pitkä. Suuri koko oli todennäköisesti sopeuma kylmiin vesistöihin.
Trilobiitit hengittivät kiduksilla. Niiden ravinto koostui muista eläimistä. Osa oli saalistajia, osa haaskaeläimiä ja osa söi planktonia.
Emma Lunder
Emma Lunder (s. 2. syyskuuta 1991 North Vancouver ) on kanadalainen ampumahiihtäjä. Hän asuu Canmoressa ja edustaa Telemark Nordic Club -seuraa.
Lunder osallistui aikuisten MM-kilpailuihin ensimmäisen kerran Hochfilzenissä 2017. Hän sijoittui Pokljukassa 2021 yhteislähtökilpailussa 17:nneksi ja takaa-ajossa 20:nneksi. Oberhofin MM-kilpailuissa 2023 hän oli yhteislähdössä seitsemäs ja pikakilpailussa yhdestoista. MM-kilpailujen viesteissä hän on sijoittunut parhaimmillaan neljä kertaa kahdeksanneksi. Olympialaisiin hän on osallistunut 2018 ja 2022 sijoittuen henkilökohtaisilla matkoilla parhaimmillaan 32:nneksi pikakilpailussa Pekingissä 2022. Naisten viestissä hän oli molemmissa kisoissa kymmenes.
Martti Palojärvi
Martti Robert Palojärvi, sukunimi vuoteen 1906 Hildén (3. lokakuuta 1889 Vihti – 7. syyskuuta 1939 Vihti) oli suomalainen juristi ja Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankin toimitusjohtaja.
Palojärven vanhemmat olivat maanviljelijä, valtiopäivämies Johan Viktor Palojärvi (entinen Hildén) ja Anna Aleksandra Forsström. pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta 1906 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1908, filosofian maisteriksi 1910 ja lakitieteen kandidaatiksi 1913. Hän sai varatuomarin arvon 1917.
Palojärvi oli asianajajana Helsingissä 1913–1915, ulosotto- ja taksoitusasiain esittelijänä Uudenmaan läänin lääninhallituksessa 1915–1917, senaatin talousosastolla ylimääräisenä kopistina 1917 ja senaatin sosiaalitoimituskunnan kanslistina 1918–1919. Vuonna 1919 hänet valittiin Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankin toimitusjohtajaksi sekä Suomen Säästöpankkiliiton lainopilliseksi asiamieheksi.
Palojärvi valittiin Suomen Säästöpankkiliiton johtokunnan varapuheenjohtajaksi vuonna 1923 ja puheenjohtajaksi vuonna 1925 sekä Säästöpankkien Vakuutusrahaston johtokunnan puheenjohtajaksi vuonna 1925. Hän oli Suomen Pankkiyhdistyksen hallituksen jäsenenä vuodesta 1924. Palojärvi oli lisäksi Kansainvälisen säästöpankkijärjestön pysyvän komitean jäsen ja Pohjoismaiden säästöpänkkiliittojen valtuuskunnan jäsen.
Palojärvi oli naimisissa vuodesta 1913 Deodata Elisabet Hydénin kanssa. Martti Palojärven veljiä olivat jääkärikenraalimajuri Väinö Palojärvi (1894–1955) ja maanviljelysneuvos Lauri Palojärvi (1887–1944).
Euran kirkko
Euran kirkko on kivestä ja tiilestä vuonna 1898 valmistunut Josef Stenbäckin suunnittelema kirkko Euran kunnan kirkonkylässä. Kirkko on oletettavasti järjestyksessään seurakunnan kolmas kirkko. Euran seurakunta on ollut olemassa emäseurakuntana jo vuodesta 1445 ja sen ensimmäinen, Pyhän Mikaelin kirkko oli jo tällöin olemassa. Nykyistä edellinen kirkko oli vuodelta 1728 ja se oli tyypillinen yksinkertainen lounaissuomalainen torniton pitkäkirkko. Tämä kirkko purettiin vuonna 1897. Nykyisen kirkon seinät on muurattu luonnonkivestä ja torni sekä päädyt tiilestä.
Kirkkoon mahtuu noin 800 henkeä, ja se on muodoltaan pitkäkirkko. Taidemaalari Alexandra Frosterus-Såltinin vuonna 1899 maalaama alttaritaulu kuvaa Jeesuksen ylösnousemusta. Lisäksi kirkossa on keskiajalta peräisin oleva krusifiksi.
Nykyiset kirkon urut ovat 21-äänikertaiset Kangasalan urkurakentamon vuonna 1938 valmistamat ja niissä on pneumaattinen koneisto, 3 sormiota ja jalkio. Alkuperäiset urut olivat Bror Axel Thulén Kangasalla vuonna 1902 rakentamat urut. Osa vanhojen urkujen äänikerroista on säilytetty vuoden 1938 uruissa.
Kirkon tornissa on kolme kelloa, jotka ovat vuosilta 1681, 1694 ja 1897. Kaksi vanhempaa kelloa lienevät olleet käytössä jo edellisen kirkon kelloina.
Euran kirkko ympäristöineen kuuluu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Kathleen Kennedy
thumb|Kathleen Kennedy [[San Diego Comic-Con International|San Diegon Comic-Conissa 2015.]] Kathleen Kennedy (s. 5. kesäkuuta 1953 Berkeley) on yhdysvaltalainen elokuvatuottaja. Hän on ollut viidesti ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi.
Kennedy toimi ensimmäistä kertaa elokuvatuottajana vuonna 1982 E.T.-elokuvassa. Samalla alkoi myös hänen edelleen jatkuva yhteistyönsä Steven Spielbergin kanssa. Kennedy perusti vuonna 1983 yhdessä Spielbergin ja aviopuolisonsa, tuottaja ja ohjaaja Frank Marshallin, kanssa tuotantoyritys Amblin Entertainmentin.
Kennedy tuotti vuonna 2015 ensi-iltansa saaneen elokuvan Star Wars: The Force Awakens yhdessä J. J. Abramsin ja Bryan Burkin kanssa. Hän tuotti myös vuonna 2016 ensi-iltansa saaneen Tähtien sota -universumiin sijoittuvan elokuvan Rogue One: A Star Wars Story.
Kennedyllä on aviomiehensä kanssa kaksi lasta.
Deutsche Physikalische Gesellschaft
thumb|200px|right|DPG:n puheenjohtajia vuosilta 1845–1945 [[Magnus-talon seinällä.]] Deutsche Physikalische Gesellshcaft (DPG, ) on saksalainen, maailman suurin ja vanhin fyysikkojen järjestö. Vuoden 2014 tammikuussa sen jäsenmäärä oli 63 012. Seura perustettiin nimellä Physikalische Gesellschaft zu Berlin vuonna 1845 Berliinissä fyysikko Heinrich Gustav Magnusin kotona, missä hän myös opetti fysiikkaa oppilailleen. Seura nimettiin uudelleen nykyiselle nimelleen 1899, mutta toisen maailmansodan jälkeen tapahtuneen Saksan jakamisen yhteydessä seurakin jakautui kahtia läntiseen Saksan liittotasavallan järjestöön Verband Deutscher Physikalischer Gesellschaften ja itäiseen Saksan demokraattisen tasavallan järjestöön Physikalische Gesellschaft der DDR. Vuonna 1963 läntinen seura otti kuitenkin takaisin nimen Deutsche Physikalische Gesellschaft. Seurat yhdistettiin uudelleen samalle nimelle Saksan jälleenyhdistyttyä 1990.
DPG myöntää vuosittain Max Planck -mitalin ansioituneelle fyysikolle teoreettisen fysiikan alalla ja Stern–Gerlach -mitalin kokeellisen fysiikan alalla. Se myös järjestää useita fyysikoiden kokoontumisia, muun muassa vuosittain yhden suurimmista fyysikkoseurojen tapaamisista Jahrestagung der DPG.
M85
M85 voi viitata seuraaviin asioihin:
Tivoli (kaupunki)
Tivoli on kaupunki Italiassa Latiumin alueella noin kaksikymmentä kilometriä Roomasta itään. Vakinaisia asukkaita Tivolissa on vajaat 60 000.
Tivoli ja tivoli
Tivoli, kiertävä huvipuisto, on saanut nimensä välillisesti Tivolin kaupungissa olevan Villa d'Esten huvipuiston ansiosta.
Tyytitsä
Tyytitsä (myös Tiutitsa, Tšuuditsa, ) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Kattilan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängöllä 13 kilometriä Kattilan taajamasta itään. Kylässä on 9 asukasta (vuonna 2010).
Kaprion ujestin Ratsinan pogostaan kuulunut Tyytitsä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Se esiintyy autiona ruotsalaisten 1600-luvun alussa laatimassa maakirjassa. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 kylässä asui 143 vatjalaista.
Paikalliset talonpojat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. Kylän lähellä sijaitsi Tyytitsän eli Nadeždinan kartano. Vuonna 1862 Tyytitsässä oli 22 taloa ja 135 asukasta. Myöhemmin se muodosti Ratsinan volostin Tyytitsän kyläkunnan. Vuonna 1899 kylässä oli 173 asukasta, jotka kaikki olivat venäläisiä. Neuvostoaikana Tyytitsä muodosti aluksi oman kyläneuvoston. Myöhemmin se kuului Kaipalan ja Uutassolan kyläneuvostoon.
Port Essington
Port Essington oli Australian Pohjoisterritorion Cobourgin niemimaalla vuodet 1838–1849 sijainnut brittiläinen siirtokunta. Se perustettiin kahdesta aiemmasta alueella tehdystä yrityksestä poiketen paitsi taloudellisista myös imperialistisista syistä, sillä pelko muiden maiden asutusyrityksistä alueella vaivasi Britanniaa.
Suhteellisen hyvin alkaneen perustamisvaiheen jälkeen Port Essingtonia kohtasivat useat vastoinkäymiset, kuten työvoiman puute, trooppinen pyörremyrsky ja malaria. Koko Port Essingtonin olemassaolon ajan sen väkiluku ei milloinkaan ylittänyt 80 henkilöä. Muista Australian siirtokunnista poiketen siellä ei myöskään ollut rangaistusvankeja kuin lyhyt neljän kuukauden ajanjakso.
Port Essingtonia yritettiin sen hylkäämisen jälkeen 1870- ja 1880-luvuilla hyödyntää kalatalouden tukikohtana, mutta yritykset epäonnistuivat. Sitä käytettiin joitakin vuosia veroviranomaisen leirinä, kunnes se hylättiin lopullisesti. Arkeologiset kaivaukset alkoivat alueella 1960-luvulla.
Tausta
Britit olivat yrittäneet perustaa pohjoiseen Australiaan siirtokunnan jo kahdesti ennen Port Essingtonia. Yhtenä siirtokunnan perustamisen tavoitteista oli aloittaa kaupankäynti Indonesian saariston bugisien kanssa. Bugisit liikkuivat tyypillisesti alueella tiettyyn aikaan vuodesta keräämässä merimakkaraa. Kiinalaiset maksoivat herkkuna pitämästään merimakkarasta korkeita hintoja, joten britit halusivat myös päästä osallisiksi arvokkaan kauppatavaran ostossa ja myynnissä. Briteillä oli myös mahdollisuus kaupitella bugiseille eurooppalaista tavaraa halvemmalla kuin alankomaalaisilla, joiden kanssa nämä olivat aiemmin tehneet kauppaa.
Ensimmäinen siirtokuntayritys pohjoiseen Australiaan oli James John Gordon Bremerin Melvillensaarelle Apsleynsalmen rannalle loppuvuonna 1824 perustama Fort Dundas. Kesäkuussa 1827 kapteeni Stirling perusti puolestaan Rafflesinlahdelle Fort Wellingtonin, joka oli sijainniltaan suotuisammassa paikassa. Fort Dundasin asukkaat siirrettiin vuonna 1828 Fort Wellingtoniin, kun sen tilanne oli käynyt kestämättömäksi bugisien odottamattoman poissaolon, alkuperäisasukkaiden hyökkäysten ja trooppisten sairauksien takia. Fort Wellington kuitenkin hylättiin jo seuraavana vuonna. Hiukan ennen hylkäämistä alueelle oli saapunut jonkin verran bugiseja, minkä vuoksi jotkut kokivat siirtokunnan tulleen hylätyksi liian nopeasti. Myös siirtokuntia johtaneiden upseerien soveltuvuutta ja halukkuutta tehtäviin jouduttiin arvioimaan uudelleen.
Port Essingtonin perustaminen
Bremer johti vuonna 1838 paroni Glenelgin käskystä Cobourgin niemimaalle retkikunnan, jossa olivat osana sotalaivat HMS Alligator ja HMS Britomart sekä kuljetusalukset Orontes ja Canton. Retkikunnan matkassa oli myös kuninkaallisen merijalkaväen erillisosasto. Siinä missä aiempia yrityksiä oli perusteltu taloudellisilla motiiveilla, uusi yritys oli myös jossakin määrin imperialistinen ja sillä haluttiin ehkäistä ranskalaisten, alankomaalaisten tai yhdysvaltalaisten asutusyrityksiä. Retkikunnan merkittävimpiä tukijoita oli amiraliteetin alivaltiosihteeri John Barrow , joka kirjeessään paroni Glenelgille 1836 oli sanonut, että olisi ”suunnaton nöyryytys ja häpeä nähdä trikolori tai tähdet ja raidat Dampier’s Landin yllä”. Mahdollisella Euroopan tai Aasian kilpailevalla valtiolla saattoi hänen mukaansa olla jopa mahdollisuus luoda uusi Singapore ilman selkeää brittiläistä läsnäoloa alueella estämässä asutusyrityksiä.
Virallisella nimellä Port Victoria kutsuttu siirtokunta perustettiin lokakuussa 1838 Cobourgin niemimaalle suotuisaksi nähtyyn paikkaan, jonka kapteeni Phillip Parker King oli löytänyt 1820-luvun alussa ja nimennyt amiraali William Essingtonin mukaan. Perustettaessa siirtokunnassa oli 47 asukasta.
Myöhemmät vaiheet
Merijalkaväen upseeri John McArthur seurasi vuonna 1839 Bremeriä Port Essingtonin komentajana. Hänen johtajuutensa oli todennäköisesti merkittävästi ylläpitämässä siirtokunnan moraalia.
Marraskuussa 1839 trooppinen pyörremyrsky tuhosi suuren osan Port Essingtonin rakennuskannasta. Siirtokunnan satamassa ollut HMS Pelorus paiskautui maihin, mikä pakotti sen miehistön jäämään siirtokuntaan vuoden 1840 ajaksi. Yksi aluksen miehistöön kuuluneista merisotilaista oli ammatiltaan tiilentekijä, ja hänen johdollaan siirtokunnassa alettiin valmistaa suhteellisen heikkolaatuisia tiiliä, joista tehtiin rakennuksille perustukset.
Ensimmäiset rangaistusvangit saapuivat Port Essingtoniin vuoden 1844 lopulla ja viipyivät siellä neljän kuukauden ajan tammikuuhun 1845 asti. Kaikki 20 vankia olivat entisiä kivenlouhijoita ja muurareita, jotka olivat olleet majakanrakennustöissä Rainen saarella tammi–syyskuussa 1844. Vankien työpanoksen avulla Port Essingtoniin rakennettiin majakka sataman suulle, kaksi perheellisille tarkoitettua asuinrakennusta ja keittiö sairaalarakennukseen sekä korjattiin sepän paja. Viimeksi mainittu on mahdollisesti viimeinen rakennus, joka Port Essingtonissa rakennettiin.
Preussilainen tutkimusmatkailija Ludwig Leichhardt aloitti syyskuussa 1844 Moretoninlahdelta itäisestä Queenslandista tutkimusmatkan Australian sisämaan halki. Hänen tavoitteenaan oli päättää retkensä Port Essingtoniin. Hänen oletettiin jo kadonneen tyystin, kunnes hän saapui komentaja McArthurin suureksi yllätykseksi siirtokuntaan 17. joulukuuta 1845 laihana ja säiden runtelemana.
Port Essingtonia koetteli sadekautena 1848–1849 ankara malariaepidemia, jonka pahimmassa vaiheessa ei koko siirtokunnassa ollut kuin kolme tervettä henkilöä. Tauti oli kokonaisuudessakin yleinen siirtokunnassa, ja se olikin sen asukkaiden merkittävin yksittäinen kuolinsyy.
Thomas Henry Huxley vieraili Port Essingtonissa vuonna 1849 ja kuvaili sitä myöhemmin ”ilmastoltaan epäterveelliseksi, asukkaita epämukavuudessa eläviksi ja asuinrakennuksia perin pohjin rappeutuneiksi ja mädäntyneiksi”. Sotaministeri Henry Grey määräsi Port Essingtonin 10. kesäkuuta samana vuonna lopullisesti hylättäväksi. Amiraliteetti ja sen esikunnan puheenjohtaja Ellenborough’n jaarli olivat toivoneet tätä kustannussyihin vedoten jo pian John Barrow’n eläköitymisen jälkeen.
Tieto Port Essingtonin hylkäämismääräyksestä saapui sen asukkaille 12. marraskuuta 1849, kun Henry Keppelin komentama HMS Meander saapui noutamaan näitä. Rakennuskanta tuhottiin polttamalla, ja 1. joulukuuta 1849 varuskunta nousi laivaan ja aloitti matkansa kohti Sydneyä. Alkuperäisasukkaat etsivät brittien poistuttua käytettävää tavaraa Port Essingtonin raunioista. Britit eivät ottaneet kaikkea karjaansa ja hevosiaan mukaan, joten näitä jäi elämään alueelle villiintyneinä.
Hylkäämisen jälkeen
Vuonna 1874 Darwinissa (tuolloinen Palmerston) asuva liikemies J. N. Sinclair halusi tutkia Port Essingtonin alueen mahdollisuuksia kalanjalostamon ja muun teollisuustoiminnan sijaintina. Hän lähti avokantisella Wild Duck -parkilla kahden avustajansa kanssa kohti Port Essingtonia. Kun heistä ei kuulunut mitään noin kuukauteen, Sinclairin ystävät pyysivät hallituksen kutteri HMCC Flying Cloudin kapteeni H. R. Marshia lähtemään heidän peräänsä.
Marsh ankkuroi Port Essingtoniin saavuttuaan Flying Cloudin edelleen käyttökunnossa olevaan laituriin. Maissa selvisi, että Vashon Headissa haaksirikkoutuneen Wild Duckin miehistö oli tavannut paikalliset alkuperäisasukkaat, jotka olivat antaneet näille ruokaa ja kanootit vastineena Sinclairin lupaamista tupakasta, ruoka-aineista ja työkaluista. Eräs heidän peräänsä lähetetty jäljittäjä löysi heidät lopulta ja toi heidät Marshin alukseen, joka kuljetti nämä Darwiniin.
Sinclair yritti pelastamisensa jälkeen jatkaa merimakkaran pyydystämisen mahdollisuuden selvittämistä Port Essingtonissa. Hän ryhtyi yhteistyöhön liikemies Edward Robinsonin kanssa, joka vieraili huhtikuussa 1874 Port Essingtonissa kuunarillaan. Alkuperäisasukkaat kuitenkin suuttuivat, kun ilmeni, että Sinclair ei ollut aikeissa toimittaa lupaamiaan tavaroita, ja vahingoittivat jonkin verran Robinsonin alusta. Merimakkarasta ei myöskään maksettu riittävän korkeaa hintaa, jotta Sinclairin ja Robinsonin liiketoiminta sillä olisi ollut kannattavaa. Robinsonista tuli myöhemmin vuonna 1881 alueen veronkerääjä Indonesian saaristosta tulijoita silmällä pitäen. Hän piti leiriä Port Essingtonissa vuoteen 1884 asti, jolloin hän perusti pysyvän tulliaseman Irgul Pointiin Boweninsalmen rantaan.
Rauniot
thumb|right|225px|Noin vuonna 1905 otettu kuva Port Essingtonin hautausmaalla sijaitsevasta hautamuistomerkistä.
Port Essingtonin rauniot sijaitsevat Garig Gunak Barlun kansallispuistossa, ja niiden läheisyydessä asuu viiden iwaidjankielisen alkuperäisasukasheimon jäseniä. Pääsy alueelle oli aiemmin hyvin rajoitettua, mutta rajoituksia on vähennetty 1900-luvun lopulla ja sen jälkeen.
Raunioihin lukeutuu muun muassa perheellisten asuinrakennuksen viisi pyöreää cornwallilaistyylistä savupiippua sekä sairaalarakennuksen keittiön jäänteet. Ensimmäiset arkeologiset kaivaukset alueella toteutettiin vuonna 1966.
Talous
Port Essingtonin taloustilanne oli koko sen olemassaolon ajan heikko. Maanviljely oli huonosti tunnetuissa oloissa vaikeaa muun muassa monsuunisateiden epämääräisyyden vuoksi. Myrkyllisten kasvien takia lampaat eivät voineet laiduntaa vapaasti, joten niitä oli syötettävä käsin, mikä osaltaan alensi saatavilla olevan työvoiman määrää. Port Essingtoniin laivattiin myös karjaa, mutta eläimistä kuoli yleensä valtaosa jo merimatkan aikana. Eräästä 45 eläimen karjalastista tuli elävänä perille vain 14 eläintä, joista kaksi kuoli pian laivasta päästyään. Linnustuksesta ja kalastuksesta saatua ruokavarantoa täydensivät alkuperäisasukkailta saadut äyriäiset, palmunytimet, hunaja ja kilpikonnat. Britit myös myivät paikallisille tavaraa – alkuperäisasukkaita kiinnosti erityisesti tupakka.
Paitsi että Port Essingtonin alueen maasto oli vaikeasti hyödynnettävää, se oli myös kallista. Maata saattoi myydä vain Australian omalla hinnalla, joka oli yksi punta yhdestä aarista. Siirtomaaministeri John Russell esti vuonna 1840 suunnitelman myydä Port Essingtonissa maa-alueita kortteleittain, kuten oli onnistuneesti toimittu tyypillisissä Gibbon Wakefieldin siirtolaisasutusjärjestelyissä. Merkittävän siirtolaisten määrän puutteen lisäksi Port Essingtonissa ei ollut lainkaan ei-valkoisia työläisiä, vaikka siirtokuntahanketta tukenut kauppias George Windsor Earl oli ennakkoon arvellut, että Indonesian saaristosta olisi ollut helppoa hankkia paikallista väestöä työvoimaksi. Koko Port Essingtonin olemassaolon ajan sen asukasluku pysyikin alle 80 henkilössä.
Suhteet alkuperäisväestöön
Paikalliset alkuperäisasukkaat olivat jo tottuneet vieraisiin bugisien muodossa, ja he suhtautuivat Port Essingtoniin ja sen asujaimistoon lämpimästi. Siirtokunnan toinen komentaja John McArthur noudatti ilmeisesti suhteellisen suopeaa ja väkivallatonta politiikkaa. Myös se, että siirtokunta oli pieni ja keskittynyt, vähensi sen muodostamaa uhkaa paikallisten elämäntavalle ja taloudelliselle perustalle. McArthur mainitsee kirjoituksissaan, että britit eivät siirtokunnan alkuaikoina oppineet alkuperäisasukkaista paljoakaan, sillä nämä olivat haluttomia jakamaan tietoa itsestään tai kielestään, vaikka itse omivatkin jonkin verran englannin kielen piirteitä.
Alkuperäisasukkaat varastelivat toisinaan pieniä määriä tavaraa Port Essingtonista, mistä McArthur yleensä määräsi rangaistukseksi yön yksin sellissä tai ruoskinnan – alkuperäisasukkaiden mielestä edellinen vaihtoehto ilmeisesti oli kahdesta rangaistuksesta suurempi. Ainoa kuolemantapaus tahojen välillä aiheutui vuonna 1847, kun muuan kersantti Masland ampui kuoliaaksi varkaissa olleen ja pakoon yrittäneen alkuperäisasukasmiehen. McArthur lähetti Maslandin Sydneyyn syytettynä murhasta, mutta hänet vapautettiin syytteistä.
Alkuperäisasukkaiden keskuudessa ei tehty erityisen voimakkaasti lähetystyötä asukkaiden käännyttämiseksi kristinuskoon. Keväällä 1846 Port Essingtoniin saapui italialainen katolinen pappi Angelo Confalonieri (1813–1848), jonka matka-alus Heroine haaksirikkoutui jonkin matkan päässä siirtokunnasta. Confalonieri oppi kahdessa vuodessa käyttämään iwaidjan kieltä. Hän laati kaksi fraasikirjaa iwaidjan opetteluun ja käänsi kielelle rukouskirjan ja osia Uudesta testamentista. Hän nautti suurta kunnioitusta sekä alkuperäisasukkaiden että brittien keskuudessa, joskaan hänen lähetystyönsä ei suuremmin tuottanut hedelmää – hänen on myöhemmin väitetty käännyttäneen jopa 400 alkuperäisasukasta, mutta väitettä pidetään ajan kuvausten perusteella epätodennäköisenä. Hänen tapansa liikkua luonnossa alkuperäisasukkaiden mukana, jakaa kaikki omistamansa näiden kanssa ja toimia välittäjänä näiden kiistoissa siirtokunnan kanssa sai aikaan sen, että nämä myönsivät hänelle nimikkeen nagoyo ja pitivät häntä täysin vertaisenaan. Kun hän kuoli malariaan kesäkuussa 1848, komentaja McArthur organisoi hänen hautajaisensa, joissa oli mukana Port Essingtonin koko sotilashenkilöstö.
Monen muun Australian siirtokunnan tavoin Port Essingtonin suurin vaikutus paikallisväestöön oli eurooppalaisten mukanaan tuomat sairaudet. Erään arvion mukaan Cobourgin niemimaan väestö olisi laskenut vuoden 1838 noin 200 hengestä alle 30 henkeen vuosisadan vaihteeseen mennessä.
Monet Port Essingtonissa asuneet ja siellä vierailleet kirjoittivat muistiin havaintojaan paikallisväestön kielestä ja tavoista. Tällä on ollut osuutensa siinä, että alue on nykyisin eräitä parhaiten etnologisesti dokumentoituja Australian pohjoisosien alkuperäisasukkaiden elinalueita.
Dornogovi
Dornogovi on yksi Mongolian 21 provinssista. Se sijaitsee maan kaakkoisosassa Gobin autiomaassa ja rajautuu Ömnögovin, Dundgovin, Govisümberin, Hentiin ja Sühbaatarin provinsseihin sekä etelässä Kiinaan. Siellä on vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 57 930 asukasta ja sen pinta-ala on 109 500 neliökilometriä. Provinssin pääkaupunki on Sainšand.
Aluejako
Provinssi on jakaantunut 14 pienempään osaan, sumiin. Ne ovat:
Global gaming 555
Global Gamingin päätoimisto sijaitsee Malmössä, Ruotsissa, ja heillä on toimisto myös Maltalla ja Tallinnassa. Yritys käy kauppaa Nasdaq First North Premier -listalla Tukholman pörssissä nimellä Global Gaming 555 AB.
Global Gaming perustettiin vuonna 2009.
Lisenssit
Lokakuussa 2017 Global Gaming tiedotti, että he tulevat julkaisemaan IPO:n myöhemmin saman kuukauden aikana tarkoituksenaan tukea heidän B2C-tuotteidensa jatkuvaa kasvua.
Brändit
Global Gaming 555 AB omistaa ja operoi useita nettisivustoja tytäryhtiöidensä kautta Ruotsissa, Maltalla ja Virossa. Yrityksen päätuotteet ovat:
Ninja Casino
Ninja Casino julkaistiin vuonna 2016 ja se on Global Gamingin johtava brändi.
SpelLandet
SpelLandet julkaistiin huhtikuussa 2018 ja se on Global Gamingin uusin brändi. SpelLandet käyttää samaa PayNPlay-teknologiaa kuin Ninja Casino.
Viking Slots
Viking Slots on nettikasino, joka on suunnattu suomalaisille, ruotsalaisille, norjalaisille ja englantilaisille asiakkaille.
Viking Slotsin pelejä operoi Aspire Global International LTD.
Sponsorit
Kesäkuussa 2018 Global Gaming ilmoitti sponsorointisopimuksestaan Formula 1 -kuljettaja Mika Salon kanssa.
Hasanniemen saha
Hasanniemen saha oli vuodesta 1861 Joensuun Hasanniemessä toiminut höyrysaha. Se oli ensimmäinen venäläisomisteinen höyrysaha Suomessa.
Sahan perustajat olivat kenraalimajuri Alexander Jerokov, kollegisihteeri Peter Matvejev ja kauppias Wasili Mironov. He toimivat yhtiönä Gesellschaft zur Verarbeitung von Waldprodukten. Yhtiö oli ostanut oikeuden sahata Aunuksesta Repolan kruununmaalta 210 000 tukkia kymmenen vuoden aikana. Puut aiottiin uittaa Suomen puolelle ja sahata Hasanniemessä 4-raamisessa höyrysahassa. Suunnitelma toteutui kilpailevien yhtiöiden valituksista huolimatta. Saha toimi 1870-luvun puoliväliin asti.
Jerry Jameson
Jerry Jameson on yhdysvaltalainen elokuvaohjaajaveteraani, joka tunnetaan erityisesti televisioelokuvien puolelta.
Jameson aloitti uransa vuonna 1968 television menestyssarja Hawaii Five-O:n ohjaajana. Ohjattuaan television menestyssarjoja, sai hän ensimmäisen teatterielokuvansa ohjattavaksi vuonna 1972. Hänen ensimmäinen näkyvyyttä saanut teatterielokuva oli The Bat People (1974), jota pidetään poikkeuksellisen huonona. Tämä jälkeen Jameson ohjasi vuosia vain televisioelokuvia.
Paluun Hollywoodiin Jameson teki vuonna 1977 valmistuneen Kaappaus Bermudan kolmiossa -elokuvan (Airport '77) myötä. Elokuvan nimirooleja esittivät Jack Lemmon, James Stewart sekä George Kennedy. Elokuva oli vuonna 1970 valmistuneen Kiitorata-menestyselokuvan toinen jatko-osa. Kaappaus Bermudan kolmiossa sai kaksi Oscar-ehdokkuutta.
Vuonna 1978 Jamesonista tuli yksi suosikkisarja Dallasin ohjaajista. Hän teki samaisena vuonna kaksi Emmy-ehdokkuutta saaneen televisioelokuvan, jonka myötä hän pääsi ohjaamaan Nostakaa Titanic! -nimisen jännityselokuvan, jota on kutsuttu huonoimmaksi Titanic-filmatisoinniksi. Alkuperäiseltä nimeltään Raise the Titanic maksoi muhkeat 36 miljoonaa dollaria, mutta tuotti Yhdysvalloissa vain seitsemän miljoonaa dollaria. Vertailuksi; vuonna 1997 valmistunut James Cameronin Titanic maksoi 200 miljoonaa dollaria ja tuotti lähes 2 miljardia pelkästään teatterilevityksessä. Jamesonin elokuva sai kolme ehdokkuutta vuoden huonoimpia elokuvia listaavassa gaalassa.
Jameson palasi takaisin televisioelokuvien ja -sarjojen pariin. Vasta vuonna 1986 hän sai seuraavan mahdollisuuden teatterielokuvien saralla, kun Kosto (Heat) sai ensi-iltansa. Burt Reynolds nähtiin kyseisen toimintaelokuvan pääosassa, mikä takasi elokuvalle varsin mukavan 35 miljoonan dollarin lipputulot Yhdysvalloista. Jameson käytti saamaan tilaisuuttaan hyväkseen, ja ohjasi olemattomalle huomiolle jääneen Sniper-elokuvan vuonna 1987. Tämän jälkeen hän palasi taas televisioteollisuuden pariin.
Vuonna 1998 hän sai ohjattavakseen Star Trek -tähden William Shatnerin Land of the Free -elokuvan. Seuraava ja tällä hetkellä viimeisin teatterielokuva Jamesonilta on Last Flight Out (2004). Hän on ohjannut myös 1990-luvulla kolme Gunsmoke-televisiosarjaan pohjautuvaa televisioelokuvaa.
Battalion Wars
Battalion Wars (, Totsugeki! Famicom Wars) on Kuju Entertainmentin kehittämä ja Nintendon julkaisema reaaliaikainen strategiapeli. Peli on julkaistu vuonna Nintendo GameCubelle.
Peli tunnettiin alun perin nimellä Advance Wars: Under Fire, mutta se vaihdettiin ennen julkaisua nykyiseen muotoonsa. Peli on spin-off Nintendo Wars -pelisarjasta.
Pelin seuraaja on Battalion Wars 2.
Pelaaminen
Battalion Wars on sekoitus reaaliaikaista strategiapeliä, sekä kolmannen persoonan räiskintäpeliä. Taistelun keskellä pelaaja voi ohjata monia erilaisia yksiköitä ja lähettää niitä paikasta toiseen. Pelaajan täytyy myös liikuttaa "itseään", eli itse valitsemaansa sotilasta tai kulkuneuvoa, joiden välillä voi vaihtaa lennosta Pelaaja voi käskyttää joko kaikkia yksiköitä, paria yksikköä kerrallaan tai vain yksiköiden jäseniä erikseen.
Jalkaväkiyksiköt: Rifle Grunt: Perusyksikkö jolla aseena konekivääri. Ei erityisiä vahvuuksia. Assault Veteran: Tämä yksikkö pärjää hyvin muita jalkaväkiyksiköitä vastaan ja voi tuhota muutamia maa-ajoneuvojakin. Assault Veteranin aseena oleva konekivääri on tehokkaampi kuin Rifle Gruntin, mutta se voi ylikuumentua, jolloin yksikkö on hetken aikaa erittäin haavoittuvainen. Flame Veteran: Tämä yksikkö kärventää liekinheittimellään jalkaväen ja avonaiset ajoneuvot helposti. Bazooka Veteran: Tällä yksiköllä on aseena sinko. Bazooka Veteranit ovat vahvoilla kun vastassa on tankkeja ja muita maa-ajoneuvoja, mutta useimmat muut jalkaväkiyksiköt saavat Bazooka Veteranin helposti hengiltä. Anti-air Veteran: Tämä yksikkö ampuu hakeutuvia ohjuksia, joilla saa kaikki ilma-yksiköt tuhottua, mutta Anti-airit eivät pärjää muulle jalkaväelle tai maa-ajoneuvoille ensinkään. Mortar Veteran: Näiden yksiköiden kranaatinheittimeltä ainoastaan lentävät yksiköt ovat turvassa.
Kaikkien jalkaväkiyksiköiden (paitsi Anti-air veteranien) yhteiseksi uhaksi voidaan laskea Gunshipit ja Bomberit.
Vastaanotto
Battalion Wars sai kriitikoilta pääosin hyviä vastaanottoja. Valituksen aihetta peli sai lähinnä sen lyhyydestä.
Advance Wars -sarja
Battalion Wars tunnettiin kehityksensä aikana nimellä Advance Wars: Under Fire, mutta nimi vaihdettiin E3 2004-messujen jälkeen. Alkuperäinen nimi olisi taannut sen, että peli olisi kuulunut sekä Advance Wars, että Nintendo Wars-pelisarjaan.
Luettelo pikkuplaneetoista: 101001–102000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 101001:stä ja päättyen 102000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Lähteet
Zoznam planétok 101001-101250
Viiskunta
Viiskunta on torstaisin ilmestyvä puolueeton paikallislehti. Viiskunnan toimitus sijaitsee Alavudella ja lehti sisältää uutisia Alavuden lisäksi Kuortaneelta ja Ähtäristä. Viiskunta on ilmestynyt vuodesta 1955 lähtien ja sen levikki on 5 603 kpl (LT 2013). Lehden nykyinen päätoimittaja on Karoliina Syrjä. Lehteä kustantaa Ilkka-Yhtymään kuuluva I-Mediat Oy ja se painetaan Botnia Printin painossa Kokkolassa. Viiskunta on Sanomalehtien Liiton jäsen.
Joutsenen veljekset
Joutsenen veljekset eli Karl Fredrik Joutsen (vuoteen 1883 Johnson, 19. heinäkuuta 1865 Kaarina – 6. joulukuuta 1948 ) ja Anton Fabian Johnsson (13. tammikuuta 1868 – 3. helmikuuta 1942 Helsinki) olivat suomalaisia Klondikessa menestyneitä kullankaivajia. Veljekset kuuluivat Johnsson-sukuun, joka oli lähtöisin Inkerinmaalta. Useimmat sukuun kuuluvat elivät 1700-luvun puolivälistä lähtien Varsinais-Suomessa ja Satakunnassa. Moni heistä vaikutti pappina, kanttorina, opettajana ja hallintomiehenä. thumb|Veljesten lahjoituksen muistoksi kiinnitetty kyltti yliopiston kirjaston seinällä.
Suurimman osan tästä omaisuudesta naimattomat veljekset lahjoittivat myöhemmin Turun yliopistolle, joka rakennutti niillä yliopistolle uuden kirjastotalon ja fysiikan-kemian laitosrakennuksen. Kirjastotalon seinällä olevasta Turun Suomalaisen Yliopistoseuran vuonna 1970 lahjoittamasta muistolaatasta löytyy teksti:
Turussa vuonna 1940 löydetty pikkuplaneetta 3166 Klondike on nimetty veljesten kunniaksi.
Ralph Ellison
Ralph Waldo Ellison (1. maaliskuuta 1914 Oklahoma City, Yhdysvallat – 16. huhtikuuta 1994) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen pääteoksensa on romaani Näkymätön mies (Invisible Man, 1952), josta hän sai National Book Award -palkinnon vuonna 1953.
Ellison sai myös Presidential Medal of Freedomin 1969 sekä National Medal of Artsin ensimmäisten joukossa 1975. Hän oli vuodesta 1975 American Academy of Arts and Lettersin jäsen. Hän kuoli 80-vuotiaana haimasyöpään. Näkymätön mies kertoo New Yorkissa asuvasta afroamerikkalaisesta miehestä, joka pohtii kellarissa suhdettaan etnisyyteensä ja yhteiskuntaan. Sen on aikanaan katsottu kuuluvan yhdysvaltalaisen kirjallisuuden keskeisiin teoksiin.
Joshua Gracin
thumb|250px|Joshua Gracin esiintymässä vuonna 2006. Joshua Mario ”Josh” Gracin (s. 18. lokakuuta 1980) on yhdysvaltalainen countrylaulaja, joka sijoittui neljänneksi American Idol -televisio-ohjelman toisella tuotantokaudella. Gracin kasvoi Westlandin kaupungissa, Michiganissa. Hänen 15. kesäkuuta 2004 julkaistu esikoisalbuminsa Josh Gracin myi kultaa. Huhtikuussa 2008 ilmestyi Gracinin toinen albumi, We Weren’t Crazy.
Orlan-luokan taisteluristeilijä
Projekti 1144 Orlan (Kirov-luokka) on Venäjän laivaston ydinkäyttöisten ohjusristeilijöiden  muodostama alusluokka, jonka alukset ovat laivaston suurimpia ja voimakkaimpia. Ne toimitettiin alun perin Neuvostoliiton laivastolle. Joissain yhteyksissä niitä on nimitetty taisteluristeilijöiksi aluksen koon mukaan. Länsimaissa luokkaa kutsutaan Kirov-luokaksi ensimmäisen aluksen mukaan.
Suunnittelu
Alukset ovat 252 metriä pitkiä. Niiden pääaseistuksena on pääkannen alle sijoitettuna 20 P-700 Granit -ohjusta. Lisäksi aluksissa on vahva ilmapuolustus, 12x8 (yht 96) pitkän matkan S-300-ohjusta ja kaksi Osa-MA -laukaisinta, joihin on 40 ohjusta. Ensimmäisissä aluksissa oli kahdeksan 30 mm AK-630-tykkiä, jotka myöhemmissä aluksissa korvattiin CADS-N-1 Kaštanilla. Tykkiaseistuksena on 130 mm AK-130 (paitsi Kirov) ja sukellusveneiden torjuntaan kymmenen 533 mm torpedoputkea ja Udav-1 ja RBU-1000 -syvyysraketinheittimet.
Alukset
thumb|Venäjän laivaston lippulaiva Pjotr Veliki. Neljästä rakennetusta aluksesta vain Pjotr Veliki on käytössä. Amiraali Nakhimov on peruskorjauksessa ja suunnitelmien mukaan aluksen pitäisi palata palvelukseen 2012. Venäjä suunnittelee myös Amiraali Lazarevin peruskorjausta, mutta sen toteutuminen ei ole varmaa.
Nerina Simi
Nerina Simi (s.1890) (kutsuttu myös nimellä Nera Simi) oli italialainen taidemaalari.
Simi peri 33-vuotiaana isänsä Filadelfo Simin kuoltua tämän ateljeekoulun Firenzessä. Nerina Sim peri ateljeen 33-vuotiaana vuonna 1923 ja jatkoi sitä vuodesta 1923 alkaen nimellä Studio de Nera Simi.
Jean-Pierre Jarier
Jean-Pierre Jacques Paul Jarier (s. 10. heinäkuuta 1946 Charenton, Ranska) on ranskalainen entinen Formula 1 -kuljettaja. Hän ajoi myös sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa. Hänen lempinimensä oli "Jumper", jonka hän sai March-tallin ajouransa aikana väärin lausutusta etunimestä.
Ura
pienoiskuva|vasen|Jarier Nürburgringillä 1974. Hyvät näytöt Formula France -sarjassa siivittivät Jarierin uran Ranskan Formula 3 -luokkaan, jossa hän oli kolmas 1970. 1971 hän pääsi kokeilemaan Marchin F1-autoa Italian GP:ssä, ja saavutti paikan tallissa kaudelle 1972. Hänet kuitenkin lomautettiin kesken kauden säästösyistä. Seuraavalla kaudella hän ajoi sekä Formula 2-, että F1-luokkia Marchilla. Hän voitti Euroopan Formula 2 -sarjan mestaruuden vuonna 1973.
1974 hän sai sopimuksen Shadow'lle. Hänestä tuli tallin ykköskuljettaja Peter Revsonin kuoltua, ja sijoittui parhaimmillaan kolmanneksi Monacon GP:ssä. Kauden 1975 hän aloitti heti paalupaikalla, mutta auto hajosi lämmittelyssä. Hän oli lähellä voittaa Brasilian osakilpailun, kunnes polttoainepumpun hajoaminen pakotti hänet keskeyttämään. Epäluotettava auto kiusasi Jarieria koko kauden, eikä hän saavuttanut neljättä sijaa parempaa tulosta. Vuoden 1976 Brasilian GP:ssä Jarier taisteli voitosta Niki Laudaa vastaan ja ajoi nopeimman kierroksen, kunnes ajoi öljyyn ja keskeytti.
Hän vaihtoi tallia kaudelle 1977 Pensken valmistamaan ATS:ään. Hän saavutti yhden pisteen tallille kaudella, ja ajoi loppukauden Shadow'lla ja Ligierillä, kun ATS jätti kauden viimeiset Grand Prix't väliin. Samana vuonna hän sijoittui toiseksi Le Mansin 24 tunnin ajossa.
Seuraavalla kaudella hän sai väliaikaiset potkut ATS:stä riideltyään tallipäällikö Hans Schmidtin kanssa, mutta sai pian paikkansa takaisin. Hän kuitenkin jätti tallin jälleen ja täytti Ronnie Petersonin paikan Lotuksella. Hän ajoi loistavasti Yhdysvaltain GP:ssä ja Kanadan GP:ssä, mutta kumpikin kilpailu päättyi lopulta keskeytykseen (syinä voimansiirto, jarrut ja öljyvuoto).
Nämä näytöt riittivät Tyrrellille, johon Jarier siirtyi 1979. Kauden parhaaksi sijoitukseksi jäi Britannian GP:n kolmas sija. Hän siirtyi Ligierille tuuraamaan Jean-Pierre Jabouillea 1981, ja tämän toivuttua Jarier siirtyi jatkoi ajamistaan Osellalla, saavuttaen hyviä sijoituksia tallin suorituskyvyn huomioon ottaen.
Seuraavalla kaudella Jarier ei saavuttanut yhtään pistettä, ja lopetti uransa epäonnistuneen kauden 1983 jälkeen. Omien sanojensa mukaan hänen uransa oli epäonnistunut sillä "hän oli aina oikeassa paikassa väärään aikaan".
Jarier teki paluun kilpa-auton rattiin vasta 1980-1990-lukujen taitteessa ajamalla erilaisissa vakioautoluokissa, Porsche Supercupissa ja Ranskan Porsche Carrera Cupissa. Tämän jälkeen hän on jatkanut uraansa kilpa-autoilussa, voittaen mm. Ranskan GT -mestaruuden kahdesti (1998 ja 1999).
Johann Paul von Westhoff
pienoiskuva|Westhoffin alkuperäiset nuotit.
Johann Paul von Westhoff (1656 – haudattu 17. huhtikuuta 1705) oli saksalainen barokkisäveltäjä ja viulisti. Yhtenä Dresdenin viulukoulun etevimmistä edustajista hänet luettiin aikansa arvostetuimpien viulutaitureiden joukkoon. Westhoff sävelsi joitain varhaisimpia sooloviuluteoksia. Hän työskenteli Dresdenin hovikapellin jäsenenä (1674–1697) ja Weimarin hovissa (1699–1705) ja toimi myös kieltenopettajana.
Westhoffin säilynyt musiikki käsittää seitsemän sävellystä viululle ja basso continuolle ja seitsemän sävellystä sooloviululle. Kaikki julkaistiin hänen elinaikanaan. Useita töitä, kuten vuoden 1682 sooloviulumusiikin kokoelma, on sittemmin kadonnut. Hänen työnsä yhdessä sellaisten säveltäjien kuin Heinrich Ignaz Franz Biber ja Johann Jakob Walther luomusten kanssa vaikuttivat merkittävästi seuraavaan saksalaiseen viulistipolveen ja Johann Paul von Westhoffin kuusi partitaa sooloviululle inspiroivat Johann Sebastian Bachia kirjoittamaan kuuluisat sonaattinsa ja partitansa sooloviululle.
Lunastuksen arkki
Lunastuksen arkki on Alastair Reynoldsin tieteisromaani vuodelta 2002. Teos on jatkoa Ilmestysten avaruudelle. Kirja ilmestyi suomeksi 2006.
Juoni
Kirjan päätapahtumat sijoittuvat Yellowstonen ja Resurgamin aurinkokuntiin. Galiana, yhtyneiden kaukoretkeläinen, palaa Yellowstoneen ainoana selviäjänä. Muukalainen on vallannut Galianan mielen, ja Galiana laitetaan karanteeniin. Galiana kutsuu muukalaista sudeksi. Sudet ovat ikivanha galaktinen kulttuuri, joka tunnetaan myös nimellä tukahduttajat (engl. inhibitors). Yhtyneille selviää, että tukahduttajat ovat vakava uhka kaikille ihmisille maailmankaikkeudessa.
Yhtyneet tarvitsevat kaiken avun selvitäkseen uhasta, ja päättävät lähteä hakemaan Resurgamin aurinkokunnasta kauan sitten hukattuja aseita, joista voisi olla hyötyä taistelussa tukahduttajia vastaan. Nevil Clavain on yhtyneiden vanha ja menestynyt sota sankari, joka loikkaa yhtyneiden puolelta pois. Clavain yrittää hankkia hukatut aseet itselleen, koska hän ei pidä yhtyneiden suunnitelmasta paeta tukahduttajia. Clavain retkikuntineen kaappaa Ultrilta aluksen, ja lähtee yhtyneiden perään kohti Resurgamia. Kummankin osapuolen päämääränä hankkia aseet itselleen. Clavain saa tuurilla kiinni yhtyneiden aluksen, joka yritti virittää moottoreitaan aiheuttaen itselleen katastrofin. Clavain tuhoaa Skaden, vanhan liittolaisensa, aluksen.
Tukahduttajat saapuvat Resurgamiin ennen Clavainia ja yhtyneitä. Tukahduttajien missio on tuhota kaikki tähtien väliseen matkustukseen kykenevät kulttuurit. Tukahduttajat päättävät tuhota Resurgamin. Triumviraatti Ilia Volyova ja Ana Khouri yrittävät evakuoida Resurgamin kaikki kaksisataatuhatta asukasta alukselleen nimeltä Äärettömyyden kaipuu ennen kuin tukahduttajat ehtivät tuhota auringon.