cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žiga Jeglič
Seuraura
Kaudeksi 2014–2015 Jeglič siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella KHL-joukkue HC Slovan Bratislavaan. Hän voitti joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +4. Heinäkuussa 2015 Jeglič teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Slovanin kanssa. Maaliskuussa 2016 hän teki joukkueen kanssa taas vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2016–2017 Jeglič oli Slovanin neljänneksi paras pistemies tehoilla 11+16=27.
Jeglič siirtyi kaudeksi 2017–2018 jatkmaan KHL-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Torpedo Nižni Novgorodiin. Lokakuussa 2017 seura kuitenkin purki hänen sopimuksensa. Pari viikkoa myöhemmin Jeglič siirtyi Neftehimik Nižnekamskiin. Maaliskuussa 2018 seura purki hänen sopimuksensa, kun Jeglič jäi Pyeongchagin olympiakisoissa kiinni kielletyn fenoterolin käytöstä.
Maajoukkueura
Jeglič edusti Sloveniaa Sotšin olympiakisoissa 2014 ja Pyeongchagin olympiakisoissa 2018 sekä molempien turnausten karsinnoissa. Jeglič oli Sotšissa joukkueensa paras pistemies tehoilla 2+2=4. Hänet kuitenkin suljettiin Pyeongchangin olympialaista alkulohkon otteluiden jälkeen, kun Jegličin dopingnäytteestä löydettiin yleisesti astmalääkkeenä käytettävää fenoterolia. Hän itse vetosi käryssään huolimattomuuteen, sillä Jeglič sai omien sanojensa mukaan edellisenä vuonna lääkemääräyksen astmaan, eikä muistanut hakea lääkitykselleen erikoislupaa olympialaisiin. Elokuussa 2018 IIHF ilmoitti hänen saaneen kahdeksan kuukauden kilpailukiellon, joka alkoi helmikuussa ja päättyy lokakuussa.
Jeglič pelasi myös MM-kilpailuissa vuosina 2010, 2011, 2012, 2013, 2015, 2016 ja 2017, joista vuoden 2010 turnaus eteni I-divisioonassa ja vuosien 2012 ja 2016 turnaukset IA-divisioonassa. Turnaukset päättyivät kultaan. Hän voitti koko vuoden 2010 turnauksen B-lohkon piste- ja syöttöpörssin tehoilla 2+9=11 ja palkittiin parhaana hyökkääjänä. Vuoden 2012 turnauksessa Jegličillä oli A-sarjan paras aloitusprosentti (66,67%). Vuoden 2013 pääsarjan turnauksessa valmennus valitsi hänet Slovenian turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta.
Jeglič edusti joukkuetta myös Sotšin olympiakisojen 2014 karsinnoissa, joiden F-lohkon Slovenia voitti ja nousi sensaatiomaisesti varsinaiseen olympiaturnaukseen.
Jeglič pelasi myös alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2007 ja 2008, joista jälkimmäinen turnaus päättyi B-lohkon pronssiin. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2006 voittaen A-lohkon hopeaa.
Oktantti
Oktantti (latinaksi Octans, Octantis, Oct) on eteläisen tähtitaivaan eteläisin tähdistö. Tämä tähtikuvio on keskisuuri ja himmeätähtinen. Taivaan etelänapa, deklinaatio −90° sijaitsee juuri Oktantin tähtikuviossa. Etelässä ei ole Pohjantähteen verrattavaa napatähteä, vaan ainoastaan hyvin himmeä Sigma Octantis (lyhenne σ Oct) on melko lähellä etelänapaa. Sen deklinaatio on −88° 57′ eli se sijaitsee hieman yli asteen päässä navasta. Sigma Octantiksen ("Polaris Australis, eteläinen napatähti") näennäinen kirkkaus on vain 5,42. Sigma Octantiksen spektriluokka on F0III ja etäisyys 270 valovuotta. Se on siis kohtalaisen kaukana oleva kellanvalkea jättiläistähti, jonka kirkkaus vaihtelee. Etelän risti osoittaa kohti taivaan etelänapaa ja on etelänavan paikannin eteläisellä pallonpuoliskolla.
Oktantin tähdistön kirkkaita tähtiä
Nimetty eteläinen napatähti: Tähtiä bayerin nimillä:
Remonttiryhmä
Remonttiryhmä oli suomalainen vuosina 1998–2001 toiminut puolue. Puoluetta johti Risto Kuisma, joka oli ryhmän ainoa kansanedustaja ja presidenttiehdokas vaaleissa 2000.
Remonttiryhmän äänenkannattaja oli Oikeat Uutiset (ISSN 1456-8004), joka ilmestyi 4–5 kertaa vuodessa vuosina 1999–2001. Puolueen kotisivut olivat osoitteessa remmi.net. Remonttiryhmä kutsui osastojaan remmeiksi. Remonttiryhmän varapuheenjohtaja oli Matti Nokela ja puoluesihteeri Tuija Kuisma. Nokela oli myös Kuisman vaalipäällikkö sekä puolueen eduskuntaryhmän sihteeri. Remonttiryhmän naisia (NaisREMmi) johti aluksi Terttu Savola, ja myöhemmin Maija Lehtonen.
Historia
Remonttiryhmän eduskuntaryhmä syntyi maaliskuussa 1998, kun Kuisma erosi nuorsuomalaisten ryhmästä, jonne hän vuotta aiemmin oli siirtynyt SDP:stä. Tämän jälkeen Kuisma kannattajineen alkoi rakentaa puolueorganisaatiota edellisvaaleissa kunnostautuneen tukiryhmänsä pohjalta. Puoluerekisteriin ryhmä merkittiin saman vuoden heinäkuussa. Ensimmäinen puoluekokous pidettiin lokakuun 1998 alussa Helsingissä. Noin sata järjestön jäsentä kerännyt kokous hyväksyi puolueen ensimmäisen yleisohjelman.
Remonttiryhmän sääntöjen mukaan puoluehallitus saattoi erottaa jäsenen, jos tämän katsottiin syyllistyneen järjestöä vahingoittaneeseen toimintaan. Sääntöön turvauduttiin useamman kerran, kun puheenjohtaja Kuisman valta-asema oli uhattuna.
Politiikka
Remonttiryhmä ei halunnut asettaa itseään perinteiselle oikeisto–vasemmisto-akselille, vaan se korosti olevansa jaon ulkopuolella ja sitoutumaton suhteessa muihin puolueisiin. Puolue vaati tuloveron poistoa eikä se kannattanut minkään veron nostoa. Ryhmä halusi myös poistaa yritys- ja muut tuet. Hyvinvointivaltion sijaan puolue arvosti ihmisten ja perheiden sekä yhdistysten ja kylien varaan rakentuvaa yhteiskuntaa. Sosiaalitukien tilalle Remonttiryhmä tarjosi työtä.
Remonttiryhmä kannatti Suomen liittymistä Natoon.
Vaalit
Eduskuntavaaleissa 1999 puolue kampanjoi otsikolla "Remonttiryhmä tuo kevään kansalle". Kampanja-avauksen yhteydessä järjestettiin Eduskuntatalon edessä mielenosoitus autoveron alentamiseksi. Remonttiryhmä sai yhden kansanedustajan Uudenmaan vaalipiiristä, jossa kannatus oli 2,8 prosenttia. Puolueella oli yhteensä 83 ehdokasta ja lista jokaisessa manner-Suomen vaalipiirissä, mutta Uuttamaata ja Oulua (1,6 %) lukuun ottamatta kannatus jäi alle prosentin. Remonttiryhmä teki vaaliliittoja KIPU:n, PS:n, SEP:n, SKL:n, VSL:n, liberaalien ja nuorsuomalaisten kanssa.
Eduskuntavaalien jälkeen puolue jakaantui. Kolme puoluehallituksen jäsentä torjui Kuisman asettamisen presidenttiehdokkaaksi vuoden 2000 vaaleissa, jolloin Kuisman johtama hallituksen enemmistö erotti näistä kaksi (Uolevi Mattila ja Terttu Savola) puolueesta. Erotetut olisivat halunneet alistaa päätöksen puoluekokouksen päätettäväksi. Välejä hiersi myös puolueen ehdokkaiden eduskuntavaaleja varten allekirjoittama takaussopimus, jolla sitouduttiin korvaamaan kulut yhteisvastuullisesti, mikäli puolue olisi jäänyt ilman kansanedustajaa ja puoluetukea. Mattilan ja Savolan mukaan Kuisma uhkasi lähteä puolueesta tuet mukanaan, jolloin vaalikulut olisivat jääneet muiden maksettaviksi. Myöhemmin puolueesta ja sen hallituksesta erosi vielä (kokouksesta poissa ollut) Helsingin piirin puheenjohtaja Jukka-Pekka Vuorikoski, joka kritisoi etenkin puoluedemokratian puutetta ja johtajan maahanmuuttajavastaisia kannanottoja.
Remonttiryhmän puoluekokous asetti Kuisman lopulta ehdokkaaksi yksimielisesti toukokuussa 1999. Ehdokkuutta vastustaneet oli tätä ennen erotettu tai he olivat eronneet puolueesta. Kokouksen alla kahdeksan puolueen hallituksen (entistä) jäsentä tai varajäsentä allekirjoitti kirjeen, jossa Kuismaa kritisoitiin itsevaltaisuudesta. Kuisma tulkitsi kirjeen solvaavaksi ja hän piti vastustajiaan katkeroituneina. Hän väitti myös saaneensa näiltä tappouhkauksia. Viisitoista remonttiryhmäläistä teki kokouksesta tutkintapyynnön. Presidentinvaaleissa Kuisma keräsi ehdokkaista vähiten ääniä. Ehdokkaan kampanja-avustajana toimi tiedottaja Dave Liebkind. Kuisma kampanjoi tunnuksilla ”Risto Kuisma – tosi suomalainen” ja ”Vahva presidentti puoluevallan vastapainoksi”.
Kunnallisvaaleissa 2000 Remonttiryhmä asetti ehdokkaita 17 kunnassa ja se sai yhteensä viisi valtuutettua viiteen kunnanvaltuustoon (Hyvinkää, Järvenpää, Muhos, Pornainen, Uusikaupunki). Eniten ääniä puolue sai Hyvinkäällä (473) ja suurimman ääniosuuden Pornaisilla (6,6 %). Järvenpäässä valtuustoon nousi Tomi Riihimäki, joka Remonttiryhmän lakkauttamisen jälkeen toimi Liberaalien puheenjohtajana.
Olli Makkonen
Olli Juhani Makkonen (16. huhtikuuta 1922 – 13. elokuuta 1993 ) oli suomalainen metsätieteilijä ja Helsingin yliopiston Yksityismetsätalouden apulaisprofessori 1968–1974 ja metsähistorian henkilökohtainen ylimääräinen professori 1974–1989. Hänen tutkimusalaansa olivat muun muassa metsätyön palkkaperusteet ja antiikin metsätalous.
Operaatio Oboe 1
Operaatio Oboe One oli liittoutuneiden koodinimi operaatio Oboeen kuuluvassa operaatiossa, jonka tavoitteena oli vallata Japanin Kaakkois-Aasiassa valloittamat alueet takaisin. Oboe 1 oli operaation ensimmäinen vaihe, ja se kohdistui Tarakanin saarelle, jonka japanilaiset olivat valloittaneet vuonna 1942.
Taustaa
Vuonna 1945 liittoutuneet aloittivat operaatio Oboen, jonka yhtenä tavoitteena oli ajaa japanilaiset pois Tarakanilta. Tarakanilta saatava öljy oli japanilaisille tärkeää sotamenestyksen kannalta ja Tarakanin lentokenttää liittoutuneet saattaisivat käyttää tukikohtanaan muissa operaation sotatoimissa.
Tapahtumat
Toukokuun 1. vuonna 1945 australialaisten johtama operaatio alkoi, kun australian armeijan joukot nousivat maihin Tarakanin länsipuolelle. Ennen hyökkäystä australialaiset pommittivat aluetta ajaakseen japanilaiset puolustusasemiin ja rannikolla miinanraivaajat tekivät tietä liittoutuneiden maihinnousua varten. Liittoutuneet hyökkäsivät Tarakanin saaren länsirannikolle, ja he saivat rantakaistaleen hallintaansa vähäisin miestappioin. Vallattua rantaa saatettiin käyttää tukikohtana ja asemana raskaampien aseiden ja ajoneuvojen toimittamista varten. Tarakanin lentokentän valtaaminen onnistui japanilaisten ankaran vastarinnan jälkeen 5. toukokuuta, ja Tarakanin kaupungin liittoutuneet saivat hallintaansa seuraavana päivänä. Tarakanin menetyksen jälkeen japanilaisjoukot vetäytyivät saaren sisäosiin, johon liittoutuneet tekivät ilmapommituksia. Saarelle jääneet japanilaiset yrittivät vallata alueita vielä takaisin, mutta liittoutuneet torjuivat yritykset.
Tarakanin valtauksen ensisijaisena tavoitteena oli vallata takaisin alueen lentokenttä, mutta alue oli niin pahasti vaurioitunut operaatiota edeltävissä pommituksissa, että sen käyttökuntoon saattamisessa kesti useita viikkoja. Kenttä saatiin kuntoon kesäkuun lopulla, mutta se oli liian myöhäistä Borneon takaisinvaltauksen kannalta, eikä Tarakanin kenttää käytetty operaatio oboen muissa toimenpiteissä siinä laajuudessa kuin oli ollut tarkoitus.
Yumi Ōbe
Yumi Ōbe (s. 15. helmikuuta 1975 Sakaiminato) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Ōbe debytoi Japanin maajoukkueessa elokuussa 1991. Hän kuului Japanin joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 1991, 1995, 2003, kesäolympialaisissa 1996 ja 2004. Hän on pelannut 85 maaottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia.
Oravaisten vaakuna
thumb|150px|Oravaisten vaakuna (1954–2010) Oravaisten kunnanvaakuna oli Oravaisten kunnan virallinen tunnus, ja se on saanut aiheensa paikkakunnan historiasta. Vaakunan väkivasara viittaa vuonna 1703 perustettuun Kimon ruukkiin ja 1736 rakennettuun Oravaisten masuuniin. Kranaatit symbolisoivat Oravaisten taistelua, joka käytiin 14. syyskuuta 1808.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 14. syyskuuta 1954. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä palkeittain asetettu hopeinen väkivasara, saatteena sen kummallakin puolella hopeinen, kultaliekkinen kranaatti”.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2011, kun Oravaisten kunta yhdistyi Vöyri-Maksamaan kunnan kanssa Vöyrin kunnaksi.
Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla
Suomen sisällissodan tapahtumat Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla käynnistyivät 28. tammikuuta 1918, kun valkoiset aloittivat seudulla toimivien venäläisten varuskuntien valtauksen ja aseistariisunnan. Varuskuntien antauduttua käytännössä ilman vastarintaa valkoiset ottivat samalla haltuunsa Uudenkaarlepyyn, Pietarsaaren, Kokkolan ja Raahen kaupungit. Sotatoimet päättyivät 2.–3. helmikuuta punaisia vastaan käytyyn Oulun taisteluun, jonka jälkeen Keski- ja Pohjois-Pohjanmaa olivat valkoisten hallussa. Oulusta he jatkoivat etenemistään vielä Tornioon, jossa olleet punakaartilaiset ja venäläiset sotilaat antautuivat 8. helmikuuta.
Pohjanmaalla sijainneiden venäläisten varuskuntien valtaus oli valkoisen armeijan ylipäällikön kenraali C. G. E. Mannerheimin määräyksestä toteutettu operaatio. Sen tarkoituksena oli saada suojeluskunnille aseita ja samalla estää niiden joutuminen punaisten haltuun. Aseistariisunta onnistui helposti, kun motivoitumattomat venäläiset eivät juurikaan tehneet vastarintaa, ja myös heidän upseerinsa olivat usealla paikkakunnalla yhteistyössä valkoisten kanssa. Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan valtaaminen oli elintärkeää myös siksi, että se turvasi rautatieyhteyden Ruotsiin, ja samalla esti Etelä-Pohjanmaan valkoisten selustaan muodostuvan uhan. Punaiset nousivat vastarintaan ainoastaan Oulussa, jossa käydystä yli 60 ihmisen hengen vaatineesta taistelusta muodostui koko sodan siihen asti verisin.
Valkoisten saatua koko Pohjanmaan haltuunsa he pystyivät keskittämään voimansa punaisten hallitsemaan Etelä-Suomeen. Pohjanmaalla ryhdyttiin kokoamaan rintamille lähetettäviä joukkoja, ja lisäksi seudulle perustettiin useita vankileirejä. Antautuneiden venäläisten lisäksi niille suljettiin vangeiksi otettuja punakaartilaisia ja työväenjärjestöjen jäseniä. Vaikka Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla ei helmikuun alun jälkeen käyty taisteluja, menetti kymmeniä ihmisiä henkensä valkoisen terrorin uhrina. Tunnetuimmat veriteot olivat Uudenkaarlepyyn vankileirin venäläissurmat sekä Kokkolassa ja Pietarsaaressa tehdyt punaisten teloitukset.
Keski-Pohjanmaa
Keski-Pohjanmaa oli Etelä-Pohjanmaan tavoin suojeluskuntien vahvaa tukialuetta, jossa työväenliike oli suhteellisen heikko. Erilaisen sosiaalisen rakenteen vuoksi seuduilta puuttui aseellisen kapinan sytykkeenä toiminut Etelä-Suomen kaltainen yhteiskuntaluokkien välinen vastakkainasettelu. Keski-Pohjanmaalla poikkeuksen muodostivat lähinnä rannikkokaupungit Pietarsaari ja Kokkola, joissa sodan alkaessa toimi myös punakaarti. Suojeluskuntia sen sijaan oli perustettu aktiivisesti syksystä 1917 lähtien, ja tammikuun 1918 lopussa niitä toimi lähes jokaisessa maakunnan pitäjässä. Valkoisten sotatoimien käynnistyessä Pietarsaaren ja Kokkolan punakaartit eivät kuitenkaan ryhtyneet aseelliseen vastarintaan.
Kokkola oli jakaantunut ruotsinkieliseen varakkaaseen porvaristoon ja Ykspihlajan satamakaupunginosan köyhiin työläisiin. Elintarvikepulan vuoksi ilmapiiri oli ollut kireä jo kesästä 1917 lähtien. Syksyn aikana kaupunkiin perustettiin suojeluskunta sekä työväen järjestyskaarti, joka marraskuun yleislakon yhteydessä otti haltuunsa kaupungin miliisilaitoksen. Suojeluskunnan ja työläismiliisin välistä yhteenottoa ei kuitenkaan syntynyt, kun suojeluskunta torjui maaseudulta tarjotun avun pelätessään venäläisten sekaantuvan tapahtumiin. Kokkolan maalaiskunnan Närvilässä työväen järjestyskaarti riisuikin aseista kaksi suojeluskuntaosastoa venäläisten avustamana. Lakon jälkeen levottomuudet jatkuivat edelleen, ja joulukuun puolivälissä työväen järjestyskaarti otti miliisilaitoksen uudelleen haltuunsa. Porvarit järjestivät tilannetta vastaan protestoineita joukkokokouksia, jotka kärjistyivät perinteisten joulumarkkinoiden aikana 22. joulukuuta tapahtuneisiin väkivaltaisuuksiin. Aluksi väkijoukko yritti rynnätä Raatihuoneentorilla sijainneelle poliisilaitokselle, jolloin kaksi tunkeutujaa haavoittui lievästi miilisien ampuessa heitä revolvereillaan. Samana iltana pidetty mielenosoitus päättyi suojeluskuntalaisten ja työväen järjetyskaartin väliseen nujakointiin. Venäläiset santarmit hajottivat väkijoukot, mutta myöhemmin illalla tuntemattomaksi jäänyt työväenkaartin jäsen ampui Kokkolan huomattavimpiin porvareihin kuuluneen tehtailija Juho Piiraisen.
Pietarsaaressa työväestö otti poliisilaitoksen haltuunsa jo maaliskuussa 1917 tapahtuneen vallankumouksen yhteydessä. Kesällä kaupunkiin yritettiin perustaa porvarillinen poliisilaitos, mikä johti 4. heinäkuuta puhjenneeseen mellakkaan. Yhtä poliisia ehdittiin puukottamaan ennen kuin venäläiset sotilaat tulivat väliin. Tilanne rahoittui alkusyksystä, mutta kiristyi jälleen marraskuisen yleislakon aikana. 16. tammikuuta 1918 suojeluskuntalaiset yrittivät murhata kaupungin miliisipäällikkönä toimineen Aleksander Kyllösen, mutta lopulta hänet teloitettiin vasta huhtikuun alussa Pännäisissä.
Pohjois-Pohjanmaa
Elintarvikepulan aihettamia levottomuuksia oli myös Oulua ympäröivällä maaseudulla. Reisjärvellä nälkäiset mellakoitsijat uhkasivat ottaa haltuunsa kunnan elintarvikevarastot, mutta naapuripitäjästä Haapajärveltä tulleet aseistetut suojeluskuntalaiset hajottivat väkijoukon. Paa­vo­las­sa noin 300 maa­työläistä oli ollut la­kos­sa elo­kuun al­kuun saakka. Yleislakon aikana paikallinen poliisi riisuttiin aseista ja tilalle perustettiin työväenmiliisi, joka piti valtaa sisällissodan alkupäiviin saakka. Poliisi syrjäytettiin myös Sii­ka­jo­ella.
Suojeluskunnat
pienoiskuva|Oulun suojeluskuntalaisia lähdössä Etelä-Suomen rintamalle 23. helmikuuta. Suojeluskuntia oli syksystä 1917 lähtien perustettu lähes jokaiseen Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan pitäjään. Loka–marraskuun vaihteessa Saksasta purjehtinut höyrylaiva S/S Equity toi Vaasaan, Pietarsaareen ja Kokkolan Öjaan suojeluskuntalaisille tarkoitetun aselastin, ja samalla Suomeen saapuivat myös ensimmäiset jääkärit.
Suojeluskuntien laajasta kannatuksesta huolimatta Keski-Pohjanmaan keskuksissa Pietarsaaressa ja Kokkolassa punakaartit olivat niitä vahvempia. Erityisesti Pietarsaaren suojeluskunta oli heikko, sillä siihen kuului ainoastaan 140 ruotsinkielistä porvaria. Ympäristökuntien ansiosta Pietarsaaren suojeluskuntapiirin vahvuus kuitenkin oli kokonaisuudessaan huomattavasti punakaartia suurempi eli noin 800 miestä. Lokakuussa 1917 perustettuun Oulun suojeluskuntaan kuului vuodenvaihteessa noin 300 miestä, joten sekin oli kaupungin punakaartia pienempi.
Työväenkaartit
Keski-Pohjanmaa muodosti joulukuussa 1917 organisoidun Suomen Työväen Järjestyskaartin Pietarsaaren piirin. Etelä-Pohjanmaan tavoin kaarteja muodostettiin alueella huomattavasti muuta maata vähemmän. Sodan käynnistyessä ainoastaan 11 piirin 35 kunnasta toimi työväen järjestyskaarti. Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun muodostamassa Oulun piirissä oltiin huomattavasti aktiivisempia, sillä kaarti oli sodan alkaessa 38 kunnassa.
Pietarsaaren työväen järjestyskaartissa oli noin 200 jäsentä ja sillä oli myös hallussaan pari-kolmekymmentä Etelä-Suomesta saatua sotilaskivääriä. Uudessakaarlepyyssä työläisiä oli niin vähän, ettei omaa kaartia saatu perustettua, vaan kaupungin työläiset tekivät yhteistyötä pietarsaarelaisten kanssa. Oulun punakaarti organisoitiin aikaisemmin syksyllä perustetun työväen järjestyskaartin pohjalle jo joulukuussa 1917. Työväenkaarti oli vielä suurlakon aikana pysytellyt maltillisena, mutta punakaarti aloitti aseistautumisen Yrjö Kallisen johtaman työväenneuvoston vastustuksesta huolimatta. Aseita se sai kaupungissa olleilta venäläisiltä sotilailta. Joulukuun lopussa Oulun punakaartiin kuului noin 700 miestä, joista 500 oli aseistettuja. Sotilaskiväärien lisäksi kaartilaisilla oli metsästysaseita sekä revolvereita. Sisällissodan alkaessa Pohjois-Pohjanmaan, Kainuun ja Peräpohjolan käsittäneen Oulun läänin työväenkaarteissa oli punaisten oman ilmoituksen mukaan noin 14 000 jäsentä, joista suurin osa oli aseistamattomia.
Venäläiset joukot
Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla oli tammikuussa 1918 vielä noin 2 300 Venäjän armeijan sotilasta. Kokkolassa, jonne olivat vetäytyneet myös Himangan, Lohtajan, Kannuksen ja Kruunupyyn venäläiset, oli noin 700, Pietarsaaressa noin 200, ja Uudessakaarlepyyssä noin 80 sotilasta. Oulussa venäläisiä oli tammikuun lopussa noin 1 000, Raahessa 230, ja Oulun eteläpuolella Limingassa noin 50. Joukot oli sijoitettu Pohjanmaalle ensimmäisen maailmansodan aikana saksalaisten maihinnousun varalta ja ne toimivat myös rannikolla merivartiotehtävissä. Muualla maassa nähtyjä häiriöitä ei juurikaan esiintynyt, sillä esimerkiksi Oulussa heidän kerrottiin käyttäytyneen rauhallisesti ja myös vallankumoukselliset sotilaat pysyttelivät maltillisina.
Uudenkaarlepyyn, Pietarsaaren ja Kokkolan valtaukset
Keski-Pohjanmaalla venäläisten aseistariisunta alkoi Uudessakaarlepyyssä ja Pietarsaaressa aamuvarhaisella 28. tammikuuta. Uudenkaarlepyyn venäläiset antautuivat ilman vastarintaa, mutta Pietarsaaressa syntyi lyhyt tulitaistelu, joka ei kuitenkaan vaatinut uhreja. Tästä huolimatta suojeluskuntalaiset surmasivat Pietarsaaren kasarmin valtauksen yhteydessä 15 venäläistä. Valkoiset valtasivat myös Pietarsaaren työväentalon, jolloin yksi suojeluskuntalainen kuoli vartiomiehen ampumaan luotiin. Seuraavien päivien aikana kaupungissa vangittiin lukuisia punakaartilaisia ja työväenjärjestöjen jäseniä.
29. tammikuuta valkoiset jatkoivat Kokkolaan, jossa venäläiset aluksi torjuivat hyökkäyksen ja ajoivat suojeluskuntalaiset pakosalle. Seuraavana päivänä käytyjen neuvottelujen jälkeen he kuitenkin antautuivat, kun valkoisille oli saapumassa lisäjoukkoja Vaasasta. Kokkolan valtauksen yhteydessä kaatui neljä suojeluskuntalaista ja neljä venäläistä. Vaikka punaiset eivät Kokkolassakaan osallistuneet sotatoimiin, vangittiin satoja punaisiksi luokiteltuja työväenjärjestöjen jäseniä, jotka sijoitettiin kaupunkiin perustetulle vankileirille.
Limingan, Raahen ja Oulun valtaukset
pienoiskuva|Oulun taistelussa tuhoutuneita rakennuksia. Limingan 50 sotilaan vahvuinen varuskunta vallattiin jo 29. tammikuuta, kun valkoiset pelkäsivät venäläisten antavan aseita paikkakunnalla toimineelle työväen järjestyskaartille. Suojeluskuntalaiset harhauttivat venäläiset ilmoittaen saartaneensa heidät 500 aseistetun miehen voimin, vaikka todellisuudessa paikalla oli vain 150 suurimmaksi osaksi aseistamatonta suojeluskuntalaista. Valkoiset saivat varuskunnasta noin 150 kivääriä, joita käytettiin seuraavana päivänä Ouluun tehdyssä hyökkäyksessä. Antautuneet venäläiset puolestaan kuljetettiin itärajalle, josta he pääsivät palaamaan kotiinsa. Satojen miesten vahvuinen työväen järjestyskaarti suunnitteli 30. tammikuuta vastatoimia suojeluskunnan menettelyn johdosta, mutta suostui lopulta heidän ehdottamaansa rauhansopimukseen. Paikkakunnalla oli tuolloin vain kourallinen suojeluskuntalaisia, kun suurin osa oli lähtenyt valtaamaan Oulua. Seuraavana päivänä Liminkaan saapui junalla Oulun punakaartin osasto, joka vaati venäläisiltä takavarikoituja aseita itselleen. Rauhansopimuksen tehneet liminkalaiset luovuttivat kymmenkunta huonokuntoista kivääriä ja näin paikkakunta säästyi taisteluilta. Tilanteen rahanomaisen ratkaisun katsotaan sodan jälkeen hillinneen valkoisten kostotoimia ja säästäneen useita ihmishenkiä.
Raahessa oli noin 230 venäläisen sotilaan varuskunta, jonka edustajat kävivät 30. tammikuuta tuloksettomiksi jääneitä neuvotteluja valkoisten kanssa. Illalla venäläiset kokoontuivat Raahen työväentalolle, jonne saapui myös 70 punakaartilaista. Suojeluskuntalaiset hyökkäsivät kaupunkiin 1. helmikuuta, jolloin punakaarti oli jo hajaantunut, eivätkä venäläisetkaan tehneet vastarintaa. Seuraavana päivänä alkaneesta Oulun taistelusta sen sijaan tuli koko sodan siihenastisista yhteenotoista verisin. Se vaati kaikkiaan 33 valkoisen, 26 punaisen ja kahdeksan siviilin hengen, mutta taistelusta suurimmaksi osaksi sivussa pysytelleitä venäläisiä kaatui vain yksi. Yhteenotto olisi mahdollisesti vältetty kokonaan, mikäli osapuolet olisivat pysyneet ennen taistelua sovitussa neuvotteluratkaisussa.
Kun työväenneuvoston edustajat palasivat Ouluun, päätti punakaarti hyökätä keskustan hallintorakennuksiin linnoitautuneita suojeluskuntalaisia vastaan. Apuna oli Torniosta saapunut parinsadan venäläisen sotilaan ja noin sadan punakaartilaisen osasto. Kello 16 alkanut hyökkäys kuitenkin pysähtyi nopeasti vastustajan kiväärituleen. Seuraavana aamuna noin 1 500 valkoisen joukko piiritti kaupungin kolmelta eri suunnalta. Mannerheim oli kyllästynyt Adlerflugin empimiseen ja lähetti hänen tilalleen ratsumestari Hannes Ignatiuksen, jonka johtama hyökkäys käynnistyi 3. helmikuuta kello 9. Valkoiset miehittivät kaupungin jo aamupäivän aikana vastustajan sitkeästä vastarinnasta huolimatta. Taistelut jatkuivat pisimpään Oulun työväentalolla, jota puolustaneet punaiset antautuivat lopulta puoli neljältä iltapäivällä. Oulun valtaus päättyi, kun Raatinsaaren 1 100 miehen vahvuinen venäläinen varuskunta luovutti aseensa neuvottelujen jälkeen kello 22.30.
Vangiksi jäi 700–800 punaista, jotka sijoitettiin aluksi eri puolille kaupunkia muun muassa lääninvankilan ja lyseon tiloihin. Lisäksi vangittiin 55 vastarintaa tehnyttä venäläistä matruusia ja 20 valkoisen armeijan asepalveluksesta kieltäytynyttä suomalaista. Muut venäläiset pidettiin internoituna kasarmilleen, josta vangittiin myös heidän seurastaan tavattuja suomalaisia naisia. Taistelun aikana teloitettiin ainakin yksi punainen, mutta mahdollisesti heitä oli jopa 10. Menetettyään Oulun punaiset vetäytyivät myös Iissä hallussaan pitämältä Kuivaniemen rautatieasemalta, jonka jälkeen Pohjois-Pohjanmaan sotatoimet olivat ohitse. Valkoiset jatkoivat vielä Kemin kautta Tornioon, joka vallattiin 6. helmikuuta.
Valkoinen armeija Pohjanmaalla
Valkoisen armeijan tärkeimmäksi keskukseksi alueella tuli Pietarsaari. Helmikuun alussa alkoi Pietarsaaren tykistökoulun toiminta, ja 28. helmikuuta kaupunkiin saapui vielä tykistöjääkäreitä, jotka perustivat oman jääkäritykistörykmentin. Kun Pietarsaaressa entuudestaan oli suojeluskunnan piiriesikunta, toimi kaupungissa nyt samanaikaisesti kolme sotilasyksikköä. Ne toimivat kaikki oman johtonsa alaisuudessa ja kävivät myös keskinäistä valtataistelua. Saksassa koulutuksensa saaneet jääkärit suhtautuivat nihkeästi valkoisessa armeijassa palvelleisiin entisiin Venäjän armeijan upseereihin. Pietarsaaren suomenkielinen työväestö puolestaan halveksui avoimesti jääkäreitä, jotka Vaasassa ja muualla Pohjanmaalla olivat tottuneet sankarin vastaanottoon. Jääkärit joutuivat erityisesti naisten ja pikkupoikien herjaamiksi, mutta myös työmiesten kanssa esiintyi sanaharkkaa ja jopa nujakoita. Näiden erimielisyyksieen katsotaan osaltaan johtaneen maaliskuussa tapahtuneeseen kuuden työläisen teloitukseen. Kokkolassa ja Oulussa tilanne sen sijaan säilyi rauhallisena, kun punakaartilaiset ja työväenjärjestöjen jäsenet oli vangittu.
Maaliskuun alussa Ouluun saapui 340 ruotsalaista vapaaehtoista, joista muodostettiin valkoiseen armeijaan liitynyt ruotsalainen prikaati. Vapaaehtoiset harjoittelivat Oulussa kolmen ja puolen viikon ajan, kunnes heidät 26. maaliskuuta lähetettiin Tampereen taisteluun. Sodan päättymiseen jälkeen 7. kesäkuuta Ouluun saapui noin 1 000 miehen saksalainen tiedustelu- ja suhdetoimintaosasto Nord-Detachement. Sen tehtävänä oli vierailla eri paikkakunnilla sekä selvittää, minkälaista varustusta joukot tarvitsevat toimiessaan kaukana pohjoisessa. Oulun kauppatorilla järjestettiin suuri sotilasparaati, jonka jälkeen saksalaiset aloittivat marssin kohti Nurmesta.
Vankileirit
pienoiskuva|Oulun taistelun jälkeen venäläisesta varuskunnasta vangittuja naisia. Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla toimi vankileirejä ainakin Oulussa, Uudessakaarlepyyssä, Raahessa, Kokkolassa, Pietarsaaressa, Kruunupyyssä, Haapavedellä ja Kannuksessa. Suurin oli venäläisiä varten perustettu Uudenkaarlepyyn vankileiri, jossa oli lähes 2 000 vankia. Muita isoja vankileirejä olivat Oulun, Raahen ja Kokkolan vankileirit, joilla oli 800–1 100 vankia.
Uuteenkaarlepyyhyn oli alun perin tarkoitus siirtää kaikki Pohjanmaalla vangitut noin 5 000 venäläistä, mutta kaupungin johto suostui asukkaiden painostuksesta ottamaan vastaan vain 2 000. Pahamaineisen Uudenkaarlepyyn vankileirin johtajana toimi majuri Robert von Kraemer, jota pidetään raaimpana ja julmimpana kaikista sisällissodan vankileirien johtajista. Jopa paikallisten asukkaiden mielestä venäläisten kohtelu oli huonoa. Maaliskuussa vangit uhkasivat nälkälakolla, mutta se kukistettiin teloittamalla 16 johtajina pidettyä sotilasta. Toinen joukkoteloitus tapahtui toukokuun puolivälissä, kun juopuneet esikuntaupseerit ampuivat 14 vankia Uudenkaarlepyyn hautausmaalla. Lisäksi vuonna 1970 löydettiin joukkohauta, jossa oli noin kymmenen ihmisen jäännökset. Uudessakaarlepyyssä kuoli ainakin 146 vankia, joista arvellaan teloitetun noin 40.
Raahen vankileirillä oli vajaat 800 punaista, joita Pohjanmaan lisäksi tuotiin ainakin Tampereelta. Olosuhteet olivat erittäin huonot, minkä vuoksi kuolleisuus nousi suureksi. Menehtyneitä oli arvioiden mukaan yli 160, joista lähes kaikki kuolivat nälkään tai kulkutauteihin. Oulun vankileirille tuotiin kaupungin valtauksen yhteydessä saatujen vankien lisäksi punaisia myös kauempaa. Maaliskuun lopussa leirillä oli lähes 1 000 punaista sekä yli 100 aseistakieltäytyjää, jotka eivät suostuneet liittymään valkoiseen armeijaan. Venäläiset siirrettiin samaan aikaan Uudenkaarlepyyn ja Vaasan vankileireille, jonka jälkeen eri puolilla kaupunkia olleet punaiset koottiin Raatin kasarmeille. 33 punaisten puolella taistelutta venäläistä sai kuolemantuomion, mutta heistä teloitettiin ainoastaan kuusi. Vankien kuolleisuus jäi Oulun vankileirillä paljon Uuttakaarlepyytä ja Raahea pienemmäksi. Heikosta ruokahuollosta huolimatta Oulussa kuoli vain noin 50 vankia. Kokkolan vankileirillä oli enimmillään yli 1 000 vankia, joita oli tuotu myös muualta Suomesta. Kokkolassa kuoli ainakin 53 vankia, joista 47 teloitettiin. Pietarsaaren vankileiri toimi Alholmassa, josta noin 160 venäläistä siirrettiin Uudenkaarlepyyn vankileirille ja tilalle tuotiin 30 Kokkolassa vangittua punaista. Liikemies Hjalmar Linder mainitsi vankileirien olosuhteita käsitelleessä Nog med blodbad! -kirjoituksessaan, että Pietarsaarenssa olisi toukokuun aikana kuollut nälkään ja tauteihin lähes 50 vankia. Väite ei kuitenkaan pidä paikkaansa, vaan hän sekoitti leirin ilmeisesti Raahen tai Uudenkaarlepyyn vankileiriin.
Kannuksen vankileiri toimi rautatieaseman veturitalleilla, jonne koottiin suojeluskuntien lähettämien partioiden kiinnisaamia aseistakieltäytyjiä. Haapajärvellä toimineeseen vankileiriin koottiin paikallisia työväenjärjestöjen jäseniä, joiden joukossa oli myös ainakin 30 naista. Heitä säilytettiin paikallisen nahkurinverstaan tuvassa, kun taas miehet oli sijoitettu Martinmäen työväentalolle. Vankien lukumäärästä ei ole tietoa, koska vankiluettelot eivät ole säilyneet. Kruunupyyn vankileiri toimi Åsenin kylässä noin neljä kilometriä kirkonkylästä Kokkolaan päin. Paikalla teloitettiin myös Kokkolasta tuotuja vankeja.
Terrori
Venäläisten lisäksi Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla ammuttiin myös kymmeniä punaisia tai sellaiseksi epäiltyjä. Tunnetuin tapaus on Pietarsaaressa 2. maaliskuuta tapahtunut kuuden työläisen ja heitä puolustaneen valkoisen lakimiehen Johannes Jääskeläisen teloitus. Heidät ammuttiin kaupungin keskustassa Strengbergin tupakkatehtaan seinää vasten humalaisten tykistöjääkärien pitämän laittoman pikaoikeudenkäynnin päätteeksi. Tutkija Lars Westerlundin mukaan kyseessä oli kenraali Mannerheimia vastaan suunnattu protesti, jolla jääkärit yrittivät heikentää hänen asemaansa. Uhrien joukossa oli muun muassa entinen kansanedustaja Kalle Suosalo.
Kokkolan eteläpuolella sijaitsevassa Norrmossenissa teloitettiin 29. huhtikuuta Kokkolan suojeluskunnan päällikön Astley Rodénin johdolla 47 punavankia, jotka haudattiin paikalle kaivettuun joukkohautaan. Vainajat siirrettiin kirkkomaalle vuonna 1967, jolloin eräiden tietojen mukaan löydettiin jopa 56 ihmisen jäännökset. Heistä 23 oli kotoisin Kokkolasta tai Kokkolan maalaiskunnasta, ja loput lähinnä Ähtärista ja Ylivieskasta. Kokkolasta vietiin vankeja teloitettavaksi myös Nurmon Paukanevalle ja Pedersören Pännäisiin. Maaliskuussa suojeluskuntalaiset ampuivat Kalajoella kutsuntoja pakoilleen miehen, ja vielä toukokuussa Haapajärvellä teloitettiin yksi aseistakieltäytyjä sotatuomion perusteella. Yksittäisiä teloituksia tehtiin myös ainakin Alavetelissä, Kannuksessa, Paavolassa, Rantsilassa ja Ylivieskassa.
Tehtaanomistaja Juha Piiraisen murha joulukuussa 1917 jäi ainoaksi punaisten veriteoksi koko Pohjanmaalla vuosien 1917–1918 aikana.
Grand Coulee
thumb|Grand Coulee -pato. Grand Coulee on ikivanha joenuoma Washingtonin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Alueella on uskotaan olleen maailman historian suurin vesiputous. Kasvillisuus on pensasmaastoa ja alueella sataa vettä alle 300 millimetriä (12') vuodessa. Vuonna 1952 Columbian Basin Projectin myötä vesistö padottiin.
Koli
Koli on Pohjois-Karjalan korkein vaara Pielisen rannalla Lieksassa. Koli on lähinnä valkoista kvartsiittia, ja sen laella on suuria puuttomia, paljaita valkoisia kalliopintoja. Kolin tärkeimmät huiput ovat Ukko- ja Akka-Koli sekä Paha-Koli, jossa on jyrkkä seinämä. Kolin korkein kohta on Ukko-Kolilla. Kolin vaaran juurella on Kolin kylä. Alueella sijaitsee Kolin kansallispuisto. Koli on keskeinen kansallismaisema ja maisemanähtävyys. Vuoteen 1973 asti Koli sijaitsi Pielisjärven kunnan alueella, joka silloin yhdistyi Lieksan kauppalan kanssa Lieksan kaupungiksi.
Kolin korkeus merenpinnasta on noin 347 metriä.
Synty ja rakenne
thumb|Akka-Kolin kalliota lähikuvassa. Kolin vaarat ovat muinaisen Karelidien vuoriston jäänteitä. Sen korkein huippu on 347 metriä merenpinnan, ja noin 253 metriä läheisen Pielisen pinnan yläpuolelle kohoava Ukko-Koli, joka on myös koko Etelä-Suomen korkein kohta. Akka-Koli on 339 metriä ja Paha-Koli 334 metriä merenpinnan yläpuolella.
Maankohoamisen vuoksi Koli kohoaa lähes sentin kahdessa vuodessa, tosin tämä ei saa Kolia näyttämään korkeammalta, koska ympäröivä maasto nousee samaa vauhtia. Kohotessaan maankuori myös kallistuu, eli pohjoiset ja luoteiset vaarat kohoavat hieman Kolia nopeammin, ja eteläiset ja kaakkoiset vaarat hieman Kolia hitaammin. Muutos on kuitenkin erittäin hidas.
Kolin vaarajono on kahden eri-ikäisen kallioperäalueen rajalla. Sen itäpuolella on Suomen vanhinta, yli 2,6 miljardia vuotta vanhaa kallioperää, joka on pääosin graniittigneissiä. Vaarojen länsipuolella puolestaan on nuorempaa liuskekiveä, joka on Kolilla pääosin kovaa kvartsiittia. Kolin korkein jyrkänne putoaa Ukko-Kolilta Kolinuuroon paikassa, jossa kvartsiitin reuna ulottuu vanhemman arkeeisen alustan päälle. Kolinuuron ruhjelaakso erottaa Ukko-Kolin 280 metriä korkeasta Pienen-Kolin graniittikalliosta.
Itä-Suomen viimeisin suuri geologinen mullistus oli noin 1,9 miljardia vuotta sitten alkanut svekofennialainen vuorenpoimutus. Siinä arkeeisen mantereelle kerrostuneet sedimentit poimuttuivat törmäyksessä varhaisproterotsooisella ajalla syntyneiden tuliperäisten saarien kanssa. Poimutuksessa syntyi Karelidien vuoristo, joka oli aikoinaan lähes Himalajan kokoinen vuoristo.
Poimutusvaiheen jälkeen vuoristo alkoi rapautua, joka on kuluttanut vuoriston. Lopulta kilometrien syvyydessä olleet kvartsiitit paljastuivat maanpinnalle, ja esimerkiksi Ukko-Kolin huipulla on paljasta valkoista kvartsiittia. Koli on sitä ympäröinyttä kiviainesta kovempaa, sillä se muodostui aavikolta valuneesta merenrantahietikosta, joka tiivistyi kvartsiittikiveksi maan sisässä noin kymmenen kilometrin syvyydessä.
Kolin kvartsiiteissa näkyy jälkiä vuorenpoimutuksesta. Alkujaan vaaka-asentoiset kerrokset ovat taipuilleet ja kiviin on tullut liuskeisuutta ja ruhjoutuneita hiertosaumoja.
Kolin kvartsiitti on valkoista ja lasimaista, ja se on muodostunut 85–95-prosenttisesti kvartsista. Loput ovat vaaleaa kiillettä ja kyaniittia. Kyaniitti on Kolille tyypillinen metamorfinen mineraali. Sitä on Kolin kvartsiitissa hyvin pieninä neulasina lähes kaikkialla.
Jääkauden vaikutus
Koli oli ennen parisen miljoonaa vuotta sitten alkanutta jääkausijaksoa kilometrejä korkeampi kuin nykyään. Sen rinteissä kallioita peitti kymmenien metrien rapautumakerros, ja painanteissa oli kerrostuneena rapautumaa, savea, joki- ja rantahiekkoja sekä turvetta.
Mannerjäätikkö irrotti ensin helposti irtauvan maan, joka sekoittui moreeniksi ja sitten kulutti kovaa kalliota pohjalla kulkeutuneiden kivien ja pakkasrapautumisen avulla. Koli joutui kovemman paineen alle kuin alavampi maasto ja kului siksi enemmän. Jäätikön kuljettamat kivet kulkeutuivat jopa pitkälle nykyisen Venäjän alueelle.
Viimeisin jääkausijakso vetäytyi Kolin kohdalla noin 11 300 vuotta sitten. Se jätti jälkeensä silokallioita ja pyöreitä muotoja. Kun vaarojen korkeimmat huiput alkoivat pistää esiin jäätiköstä Koli oli vain 220–230 metriä merenpinnan yläpuolella. Jääkauden jälkeen Kolin ympäristössä on ollut geologisesti rauhallisempaa, mutta mannerjäätikön aiheuttaman painautumisen takia Koli nousee noin viisi millimetriä vuodessa.
Ampumahiihdon maailmancup 1999–2000
Ampumahiihdon maailmancup 1999–2000 alkoi 2. joulukuuta Itävallan Hochfilzenista ja päättyi 19. maaliskuuta Venäjän Hanti-Mansijskiin.
Koli
Luolat
thumb|Eero Järnefeltin runo Pirunkirkon seinässä. Kolilla on useita luolia, joista yksi tunnetaan Pirunkirkkona. Pirunkirkko on 34 metriä pitkä ja 1–7 metriä korkea. Kansanperinteen mukaan luola olisi itse asiassa varsinaisen kirkkosalin eteinen. Tarinan mukaan se, joka pystyy kiipeämään pirunkirkon peräseinällä sijaitsevan syvennyksen luo, näkee siellä pienen pirun kirkkosalin penkkeineen. Luolaa ovat käyttäneet useat noidat, joista tunnetuin on Ukko Kinolainen. Luolassa ovat käyneet useat taiteilijat. Luolan seinämään kirjoitti Eero Järnefelt punaisella värillä runon, joka nykyisin erottuu huonosti:
Kolilla on myös Suomen pisin ihmisen kuljettava luola, 127 metriä pitkä Repouuron lohkareluola.
Repouuron luolasto löytyi 1990-luvulla, kun luontokuvaaja Markku Tano kertoi kolinopas Ilmari Martikaiselle sortuneen kallion juurella olevasta mielenkiintoisesta paikasta. Luolastosta löytyi uusia reittejä vähän kerrallaan. Pitkä yhtäjaksoisesti kuljettava reitti löytyi vuonna 2009, jolloin luolaston sisällä pystyi kulkemaan 127 metriä kulkematta saman kohdan kautta.
Tällä pituudella Repouuron luola on ollut Suomen toiseksi pisin luola vuoteen 2015 saakka. Suomen tähän saakka pisin luola on sijainnut Enontekiön kunnassa Toskaljärvellä, tosin jokiveden täyttämänä. Veteen lasketun väriainetutkimuksen perusteella Toskaljärven luolaston pituudeksi on laskettu 150–170 metriä.
Vuosien 2016–2018 aikana luolaharrastajat Joni Balk ja Pekka Honkakoski lasermittasivat Repouuron lohkareluolaston pituudeksi 260–280 metriä umpiperineen. Luolastosta löytyi sellaisia kohtia, joita aikaisemmin ei ollut mitattu. Tämänhetkisen 2018 mittauksen mukaan luolastossa voi kulkea 156 metriä kulkematta saman kohdan kautta. Reitti luolastossa on valittavissa siten, että se kiertelee monimutkaisemmin ja kulkee aiemmin kulkemattomien käytävien kautta.
Kasvillisuus
thumb|Havupuuvaltaista sekametsää Kolin kansallispuistossa. Koli sijaitsee Etelä- ja Pohjois-Suomen kasviston vaihettumisvyöhykkeellä. Vaarojen alarinteet kuuluvat kasvimaantieteelliseen eteläboreaaliseen ja lakiosat keskiboreaaliseen vyöhykkeeseen. Pielisen vaikutuksesta ilmasto on alueella lämpimämpi kuin mantereisimmalla alueilla, minkä ansiosta eteläboreaalinen vyöhyke tekee rajassaan pienen mutkan.
Mäkisessä maastossa alustan kosteus, maalaji, rinteiden kaltevuus ja rinteen suunta vaikuttavat kasvillisuustyyppiin ja lajimäärään. Lisäksi korkeuserot vaikuttavat pienilmastoon ja vesitalouteen. Lämpimien ja kuivien etelä- ja länsirinteiden ja viileiden ja kosteiden pohjois- ja itärinteiden kasvillisuus on jokseenkin erilaista.
Kolin luonnon monimuotoisuuteen on vaikuttanut vuosisataisen kaskeamisen vaikutus. Kolin rinteillä on tästä syystä monia valoisia koivikoita ja muutamia lepikoita sekä ahoja.
Kolin kansallispuiston lehtojen hoitosuunnitelma on tunnistanut varsinaiselta Kolilta yhden käenkaali-oravanmarjatyyppiin kuuluvan lehmuslehdon. Se sijaitsee jyrkässä ylärinteessä, ja sen kenttäkerroksen valtalajeja ovat metsäimarre, käenkaali ja kielo. Pensaskerroksessa kasvaa vadelmaa ja kuusamaa. Puustossa on kuusien seassa harmaaleppiä ja koivuja.
Kolin huippujen paljailla kallioilla elää jonkin verran rupi-, karve- ja karttajäkäliä.
Eläimistö
Kolin metsissä viihtyy runsaasti jäniksiä, ja ilves hyödyntää erilaisia louhikkoja. Ahojen ansiosta Kolilla on runsaat myyrä- ja hiirikannat, joiden ansiosta myös näätiä ja kärppiä on runsaasti.
Kolin vanhoissa metsissä elää muun muassa idänuunilintu, pohjantikka ja peukaloinen. Lehtimetsissä voi tavata puolestaan mustapääkertun ja lapinuunilinnun.
Kolin ahot ja metsäaukeat antavat elintilan monille perhosille, kuten kirjoverkkoperhosille, huhtasinisiiville, loistokultasiiville ja hohtosinisiiville. Kaskeamalla ja polttamalla ennallistetuissa metsissä elää jo Suomesta hävinneeksi luultu ludelaji tuhkalatikka.
Varhaisimmista ihmisistä pysyvään asutukseen
Kolin alueelta on löydetty jäänteitä metsästämisestä ja keräilystä kivikaudelta asti (8000–1900 eaa.). Metsästysretket jatkuivat pitkään, nykyisen kansallispuiston alueella on ollut pysyvää asutusta vasta 1700-luvun puolivälistä asti. Kaskeaminen ja karjan laiduntaminen metsissä muokkasivat maisemia, joista tuli Suomen kansallismaisemia.
Kolin kylä sai alkunsa 1700-luvun puolivälissä. Se syntyi ja levisi varsin nopeasti, kun alueella alkoi muuttaa uudisasukkaita. Ennen asutuksen syntymistä Kolin vaarat olivat kuuluneet Pielisjärven, Ilomantsin ja Liperin pitäjien raja-alueelle.
Kolin maisema huomion kohteena
thumb|Järnefeltin tunnetuin Koli-maisema [[Syysmaisema Pielisjärveltä.]] Suomen kulttuuriväessä alkoi 1800-luvun lopulla voimistua karelianismi, jossa heräsi kiinnostus Karjalaa ja muinaissuomalaisuutta kohtaan. Vaikka karelianistitaiteilijat tekivät Kolin erityisen tunnetuksi, he eivät olleet ensimmäiset, jotka sen löysivät. Ensimmäinen Kolista julkaistu kirjoitus oli vuonna 1884 Kyläkirjaston Kuvalehdessä ollut kirjoitus ”Koliwuorelta”, ja ensimmäinen vaaralla vieraillut kuvataiteilija oli Anna Salstén, jolta ei ole kuitenkaan tiedossa siellä tehtyjä piirustuksia tai maalauksia.
Kolin maisemista kirjoitettiin ihaillen vuoden 1890 Suomen Matkailijayhdistyksen matkaoppaassa. Siinä myös harmiteltiin sinne pääsyn vaikeutta.
Koli iskoistui suomalaisten mieliin 1800- ja 1900-luvun taitteessa, kun siellä vierailivat Eero Järnefelt, Juhani Aho, Pekka Halonen, I. K. Inha ja Jean Sibelius. Siitä ei ole varmuutta, kuka vuosisadan vaihteen taiteilijoista ehdotti ensimmäisenä Kolilla käyntiä. Heillä oli kuitenkin kaikilla läheinen yhteys Järnefeltiin ja Sibeliukseen. Järnefelt kävi vuonna 1892 Kolilla perheystävänsä Juhani Ahon ja tämän nuoren puolison Venny Soldan-Brofeldtin kanssa. Järnefeltin ystävä Sibelius yöpyi samana vuonna Pielisen toisella rannalla, ja Järnefeltin ja Sibeliuksen ystävä I. K. Inha otti seuraavana vuonna ensimmäiset valokuvansa Kolilla. Myöhemmin Järnefelt ja Inha sekä Järnefelt ja Sibelius kävivät yhdessä Kolilla. Lisäksi Järnefeltin oppilas Eero Nelimarkka maalasi useita Koli-kuvia 1920-luvulla.
Kuvataiteessa Koli tuli tunnetuksi erityisesti Eero Järnefeltin kautta. Hän kävi Kolilla useita kymmeniä kertoja, ja taidehistorioitsija Annika Waenerbergin mukaan Järnefeltillä on ainakin viisikymmentä Koli-aiheista maalausta. Järnefeltin tunnetuin Koli-maisema on Syysmaisema Pielisjärveltä (1899), josta tuli suomalaisuuden, autonomian ja itsenäisyyden symboli.
Sibeliuksen uskotaan saaneen vaikutteita Kolin-matkastaan neljänteen sinfoniaansa. Järnefeltin jälkeen ehkä tunnetuin Koli-maisema on puolestaan Pekka Halosen Koli. Heidän jälkeensäkin useat taiteilijat ovat saaneet inspiraatiota Kolin maisemista, muun muassa Järnefeltin oppilaat Väinö Hämäläinen, Alf Danning ja Eero Nelimarkka.
Kun ympäristöministeriö 1990-luvulla määritteli Suomen kansallismaisemat, Koli oli yksi näistä.
Matkailun historiaa
thumb|Näkymä Akka-Kolilta länteen. Kolin ensimmäinen majoituspaikka Ylämaja. Siihen asti matkailijat ja taiteilijat olivat yöpyneet maalaistaloissa. Ylämajalle raivattiin myös polku satamasta. Kävijöitä tuohon aikaan oli vuodessa vain noin 500 ihmistä.
Heinrich Rudolf Schinz
thumb|250px|Heinrich Rudolf Schinz Heinrich Rudolf Schinz (30. maaliskuuta 1777 Zürich – 8. maaliskuuta 1861 Zürich) oli sveitsiläinen eläintieteilijä ja lääkäri.
Koli
Matkailun historiaa
Suomen valtio osti Kolin huippujen alueen 1900-luvun alkupuolella, jolloin matkailua alettiin kehittämään selvästi tehokkaammin. Vuonna 1911 avattu Alamaja lisäsi petipaikkojen määrää. Maantie Kolin kylään valmistui 1913 ja Ukko-Koli-niminen moottorivene aloitti 1914 liikenteen Vuonislahdesta Kolille. Koli oli jo vuonna 1923 tehdyn tutkimuksen mukaan Suomen suosituin matkailukohde.
Matkailu alkoi kasvaa selvästi 1930-luvulla. Kolille rakennettiin 1937 syöksy- ja pujottelurinne sekä leirintäalue. Pari vuotta myöhemmin siellä avattiin Suomen ensimmäinen varsinainen hiihtohissi. Vuositasolla matkailijoita oli jo reilut 7 000.
Heinrich Rudolf Schinz
Schinz opiskeli lääketiedettä Würzburgissa ja Jenassa. 1798 hän palasi Zürichiin harjoittamaan praktiikkaa. 1804 hänestä tuli lääketieteellisen oppilaitoksen opettaja ja 1833 Zürichin yliopiston ylimääräinen luonnonhistorian professori.
Claude Debussy
Achille-Claude Debussy (22. elokuuta 1862 Saint-Germain-en-Laye, Ranska – 25. maaliskuuta 1918 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen säveltäjä. Hän oli yksi 1900-luvun suurimpia säveltäjiä ja musiikin uudistajia, jonka impressionistisessa musiikissa soinnut ja harmoniat ovat erityisen tärkeitä. Debussyn tuotannon selkäranka ovat pianokappaleet, kuten Preludien I & II kirja. Tärkeitä teoksia ovat myös orkesterikappaleet, kuten La Mer ja Preludi Faunin iltapäivään ja kamarimusiikin teokset, kuten jousikvartetto op. 10. Oopperan historiaan Debussy jäi teoksella Pelléas ja Mélissande.
Varhaisvuodet (1862–72)
vasen|pienoiskuva|Rue au Pain, [[Saint-Germain-en-Laye. Debussyn synnyinkatu. ]] Debussy syntyi 22. elokuuta 1862 Saint-Germain-en-Layessa, Pariisin pohjoispuolella Ranskassa. Debussy oli vanhin kaupanpitäjä Manuel-Achille Debussyn ja ompelijatar Victorinen (omaa sukuaan Manoury) viidestä lapsesta. Isän pitämä pieni astiakauppa ei menestynyt ja suljettiin vuonna 1864. Perhe muutti Pariisiin, ensin äidinäidin luokse Clichyn esikaupunkiin ja myöhemmin omaan asuntoon Rue Saint-Honoré -kadulle.