cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ford Cortina
Mark I
Perusmallissa varusteita on vähän, esimerkiksi konepeltiä ei voi lukita ja lämpömittari puuttuu. Nelisylinterisen 1198 cm³ rivimoottorilla varustettu Cortinan perusmalli kiihtyi 0-100 km/h 25,6 sekunnissa. Huippunopeudeksi Tekniikan Maailma 12/1962 mittasi 124,1 km/h. Moottori on samaa alkuperää kuin Angliassa paitsi että sylinterin iskun pituutta on pidennetty. Kulutus oli koeajossa 8,5 litraa superbensiiniä /100 km. Kaksiovinen Ford Cortina maksoi Suomessa 824 000 markkaa vuonna 1962.
Ford Cortina GT tuli myyntiin keväällä 1963. Varustelua on parannettu, vakiovarusteita ovat kierroslukumittari, öljynpainemittari, lämpömittari ja latausjärjestelmän mittari. Kuitenkin konepelti säilyi yhä lukottomana. Edessä ovat levyjarrut, mutta jarrutehostin puuttuu. Etuistuimia voi säätää vain pituussuunnassa, niiden kaltevuutta ei voi säätää. GT:n 1500 cm³ moottorin suurin teho on 58 kW (78 hv, DIN) ja suurin vääntömomentti 123,6 Nm DIN (12,6 kpm). Cortina GT kiihtyi 0-100 km/h 14,8 sekunnissa ja huippunopeus oli 148,4 km/h. Kulutus oli koeajossa keskimäärin 11,1 litraa superbensiiniä /100 km. Ford Cortina GT maksoi Suomessa vuonna 1965 11 160 markkaa.
Mark II
thumb|left|200px|Ford Cortina Mark II 1600E '69 Toisen sukupolven Cortinan suunnittelusta vastasi Roy Haynes. Se oli tuotannossa vuosina 1966 - 1970 Auto oli hieman edeltäjäänsä lyhyempi, mutta 2½ tuumaa kasvanut leveys toi selkeästi lisää tilaa matkustajille. Ensimmäiset Mk.II Cortinat olivat saatavilla joko 1.5-litraisella tai Angliasta lainatulla 1.2-litraisella "Kent" moottorilla. Elokuusta 1967 alkaen vanhat koneet korvattiin uusilla 1300- ja 1600-kuutioisilla moottoreilla, joissa oli myös läpihengittävä sylinterinkansi. . Mallisarjan huipulta löytyi edelleen 1.6-litraisella TwinCam moottorilla varustettu Cortina Lotus.
Mark III
thumb|right|200px|Ford Cortina Mark III '72 Kolmannen sukupolven Cortina tunnetaan Fordin sisäisessä kirjanpidossa mallinimellä TC1 eli Taunus-Cortina. Se oli tuotannossa vuosina 1970-1976. Teknisesti auto oli hyvin pitkälle yhteneväinen saksalaisen Ford Taunuksen kanssa ja ulkoisestikin perusmuodossa oli havaittavissa sukupiirteitä, vaikka ulkoiset osat eivät olleetkaan keskenään vaihtokelpoisia. Auton kokonaispituus oli sama kuin edellisen sukupolven Cortinassa mutta leveys oli kasvanut 100mm ja akseliväli 76mm joten auto näytti selkeästi edeltäjäänsä suuremmalta. Cortina Mk.III oli tarjolla perusmallin lisäksi neljällä muulla eri varustelu vaihtoehdolla: L (Luxury), XL (Xtra Luxury), GT (Grand Touring) and GXL (Grand Xtra Luxury).
Mark IV
thumb|left|200px|Ford Cortina Mark IV Neljännen sukupolven Cortina oli oikeastaan sama auto kuin saksalainen sisarmallinsa Taunus. Cortina esiteltiin syyskuussa 1976 ja se oli tuotannossa vuoteen 1979 saakka. 2-litraisen, amerikanserkku Ford Pinton SOHC-moottorin lisäksi tarjolla oli vuodesta 1977 alkaen ns. kölniläinen 2.3-litrainen V6 moottori, joka oli jo tullut tutuksi Ford Caprin ja Ford Granadan malleista. V6-moottorinen Cortina ei kuitenkaan kiinnostanut asiakkaita kovinkaan suuresti, koska kohonneen polttoaineen kulutuksen ja kohonneiden vakuutusmaksujen vastapainoksi se ei tarjonnut mitään merkittävää parannusta auton suorituskykyyn. Kiihtyvyys 0-60 mph parani vai puoli sekuntia ja huippunopeus kasvoi 5 mph.
Mark V
thumb|left|200px|Ford Cortina Mark V Viidennen sukupolven Cortina esiteltiin vuonna 1980 ja sen tuotanto kesti vain kolme vuotta. Erot edelliseen neljännen sukupolven malliin olivat lähinnä kosmeettisia. Vuonna 1982 Cortinan ja sen saksalaisen sisarmallin Taunuksen korvasi täysin uusi Ford Sierra.
Myynti Suomessa
Henkilöautojen tuontisäännöstely Suomessa purettiin vuonna 1962, mikä sattui erityisen sopivasti saman vuoden autouutuudelle Cortinalle. Ensimmäiset Cortinat saatiin esiteltäviksi Ford-piirimyyjille syyskuussa 1962. Aluksi saatavana oli vain kaksiovinen malli, ja vuoden 1963 aikana myyntiin tulivat neliovinen malli ja farmari. Juuri Cortinan ja pienemmän Ford Anglian ansiosta brittiläisten Ford-henkilöautojen määrä nousi Suomessa vuosina 1960–1965 yli neljä- ja puolikertaiseksi, kun Suomen koko henkilöautokanta vain hieman yli kaksinkertaistui samalla ajanjaksolla. Suomen henkilöautomarkkinoilla brittiläisten Fordien edellä oli vain Volkswagen. Vuonna 1965 Cortinan kaksiovinen, 1200 cm³:n moottorilla varustettu perusmalli maksoi Suomessa 8 168 markkaa ja huippumalli Cortina 1500 GT 10 202 markkaa. Saman koko- ja hintaluokan autoja olivat mm. Datsun Bluebird (8 290 mk), Fiat 1300 (9 620 mk), Ford Taunus 12 M (8 939 mk), Peugeot 403 (9 450 mk) ja Simca 1500 (10 500 mk). Cortina GT oli 1960-luvun puolivälissä suosittu ralliauto myös Suomessa, ja Oy Ford Ab:n vuonna 1964 perustamassa rallitallissa ajoivat muiden muassa Esko Keinänen ja Kari O. Sohlberg.
Toisen sukupolven Cortina esiteltiin Suomessa vuodenvaihteessa 1966–1967. Vuonna 1968 se nousi Suomen eniten myydyksi henkilöautoksi Volkswagen Kuplan ohi. Cortinan kolmas versio tuli myyntiin loppuvuodesta 1970, mutta se ei – suhteellisen edullisesta hinnastaan huolimatta – enää saavuttanut edeltäjiensä suosiota. Vuonna 1971 Cortina 1600 maksoi 14 760 markkaa ja sen saksalainen sisarmalli Taunus 1600 16 595 markkaa. Cortinan tuonti Suomeen päättyi vuonna 1974 ja Taunuksesta tuli Fordin myyntimalli Suomen markkinoilla tässä kokoluokassa.
Karhusaari
Karhusaari on osa Norjalle kuuluvaa Huippuvuorten saariryhmää. Hallinnollisesti Karhusaari muodostaa Huippuvuorten eteläisimmän osan. Se on yksi Huippuvuorten hallintoalueen kolmesta asutusta saaresta Länsimaan (Spitsbergen) ja Hopenin ohella. Maantieteellisesti saari kuitenkin on Huippuvuorista erillään ja sijaitsee suunnilleen Nordkappin ja Huippuvuorten puolivälissä, Norjanmeren ja Barentsinmeren rajalla. thumb|left|upright|Karhusaaren jyrkkää rantatörmää thumb|Tutkijoiden leiri Karhusaarella thumb|Miseryfjelletin kaksi huippua, Urd 535 m ja Skuld 454 m, ovat Karhusaaren korkeimmat kohdat. Vuori sijaitsee saaren itäosassa noin kilometrin päässä rannasta.
Maantiede
Saaren pinta-ala on 178 km². Saaren eteläosa on vuoristoista. Korkein kohta kaakkoisrannikolla sijaitsevalla Miseryfjelletillä kohoaa 536 metriin merenpinnasta. Muita huippuja ovat saaren eteläkärjessä Antarcticfjellet (360 m), Alfredfjellet (420 m), Hambergfjellet (440 m) ja Fuglefjellet (411 m).
Suurin osa saaresta, mukaan lukien saarta ympäröivä vesialue neljän meripeninkulman eli noin 7,4 kilometrin säteellä, kuuluu vuonna 2002 perustettuun Karhusaaren luonnonsuojelualueeseen. Ainoastaan saaren sääaseman ympäristö 1,2 km²:n laajuisena on erotettu suojelualueesta. Saari on muodoltaan etelään osoittavan kolmion mallinen. Suurin pituus pohjois–etelä-suunnassa on noin 20 km ja itä–länsi-suunnassa noin 15,5 km.
Golfvirta lämmittää Karhusaaren vedet paljon lämpimämmäksi kuin kyseiset leveysasteet yleensä ovat. Tammikuu on kylmin kuukausi −8,1 °C:n keskilämpötilalla, ja kesän lämpimimmän jakson keskilämpötila heinä–elokuun vaihteessa on +4,4 °C. Golfvirran ansiosta saaren lähivesien lämpötila saattaa kohota kesäisin jopa +10 asteeseen. Vaikka saaren rannat jäätyvät talvisin, meri saaren ympärillä on yleensä vapaa kiintojäästä. Barentsinmereltä kulkeutuvia ahtojäälauttoja ei yleensä tavata ennen helmikuuta.
Kaamos alkaa Karhusaarella 8. marraskuuta ja kestää 3. helmikuuta asti. Keskiyön aurinko paistaa 2. toukokuuta alkaen aina elokuun 11. päivään asti.
Historia
thumb|Kivihiilen louhinnan jäänteitä Karhusaarella, kaivospienoisrautatien penkkaa ja kiskotuksen jäänteitä. Willem Barents ja Jacob van Heemskerk löysivät saaren 10. kesäkuuta 1596. Karhusaari nimettiin lähistöllä uineen jääkarhun mukaan. Vaikka Karhusaari on ollut asuttu useaan otteeseen historian aikana, ovat asutukset olleet kausiluonteisia. Mursulahdessa sijaitsi valaanpyyntiasema 1900-luvun alussa, ja vuosina 1916–1925 saarelta louhittiin kivihiiltä. Kaivostoiminta kuitenkin kuihtui taloudellisesti kannattamattomana. Romuttuneet kaivosrakennukset ja rata höyryvetureineen ovat säilyneet sangen hyvin syrjäisen saaren kylmässä ilmanalassa näihin päiviin asti. Venäjä ja Neuvostoliitto on useaan otteeseen vaatinut Karhusaarta itselleen, ensimmäisen kerran vuonna 1609 sekä myöhemmin vuosina 1899 ja 1947.
Karhusaaren sääasema sijaitsee saaren pohjoisrannan keskiosissa Posadowskin niemen ja Nordhamnan lahden välillä. Norjalaiset perustivat sääaseman saarelle 1900-luvun alussa. Vuoden 2014 tietojen mukaan norjalaisten sää- ja radioaseman henkilökunta onkin saaren ainoat vakituiset asukkaat.
Karhusaaren eläimistö ja kasvisto
thumb|left|[[Huippuvuortenunikko (Papaver dahlianum ssp. polare) puskee ylös Karhusaaren soraikosta.]] Saarella kasvaa lähinnä sammalia ja jäkäliä sekä tunturikasvustoa, kuten varpuja. Kukkivista kasveista tunnetummat ovat sinirikko ja huippuvuortenunikko.
Harvalukuiset naalit ovat saaren ainoat nisäkkäät. Jääkarhut, joista saari on saanut nimensä, ovat harvinaisia satunnaisvieraita. Jääkarhun saaliseläimien, norppien ja partahylkeiden, kannat ovat huvenneet lähes tyystin saaren vesiltä, joten jääkarhutkaan eivät tule saarella toimeen. Myös ennen yleiset mursut ovat nyttemmin jääneet vierailijoiksi. Maalinnuista saarella esiintyvät pulmunen ja kiiruna. Merilinnuista yleisiä ovat etelänkiisla, lunni, myrskykeiju, pikkukajava ja isolokki. Muitakin merilintuja pesii säännöllisesti. Karhusaari on tärkeä kevät- ja syysmuuton levähdyspaikka lyhytnokkahanhille. Karhusaaren vesistöissä elää myös oma nieriäkantansa.
Biafra
Biafran tasavalta oli lyhytikäinen separatistinen valtio, joka irtautui Nigeriasta. 30. toukokuuta 1967 perustettu valtio lakkasi olemasta 15. tammikuuta 1970, kun ylin armeijakomento virallisesti ilmoitti antautumisesta Nigerian armeijalle.
Biafran itsenäisyyden tunnustivat virallisesti vain Gabon, Haiti, Norsunluurannikko, Tansania ja Sambia. Lisäksi se sai tukea Israelilta, Ranskalta, Portugalilta, Rhodesialta, Etelä-Afrikalta ja Vatikaanivaltiolta, jotka eivät kuitenkaan tunnustaneet valtiota virallisesti.
Nimen alkuperä
Nimen Biafra alkuperäinen muoto on Biafar tai Biafara, joka esiintyy useissa eurooppalaisten matkailijoiden kirjoittamissa teoksissa ja piirtämissä kartoissa 1500-luvulta alkaen. Vanhoissa kartoissa Biafran alue on huomattavasti suurempi kuin Biafran valtio. Suurimmillaan Biafra peitti koko Beninin valtakunnan ja Kongon kuningaskunnan väliin jäävän alueen, mutta tavallisesti sen katsottiin peittävän Biafranlahden ranta-alueet eli Itä-Nigerian ja Kamerunin, joskus pelkästään Kamerunin.
Vallankaappausyritys 1966 itsenäisyyden taustatekijänä
Nigeria on etnisesti hyvin hajanainen valtio, jossa puhutaan satoja kieliä ja maa jakautuu kristittyyn etelään ja islamilaiseen pohjoiseen.
Tammikuussa 1966 etelän igbo-kansaan kuuluneet Nigerian armeijan upseerit yrittivät vallankaappausta, joka oli lyhytikäisyydessään verinen. Kenraali Aguiyi-Ironsin johtamat kaappaajat olivat enimmäkseen Euroopassa koulutettuja, vasemmistolaisia, kristittyjä, kun Nigerian hallinto oli pohjoisten fulani- ja hausa-muslimien käsissä.
Touko- ja syyskuussa 1966 Pohjois-Nigeriassa asuneet igbot joutuivat hausa-muslimien tekemien joukkomurhien kohteeksi. Myös kenraali Aguiyi-Ironsi murhattiin. Syys-lokakuussa 1966 ainakin 10 000 igboa murhattiin, tuhannet muut joutuivat pysyvästi vammautuneiksi ja lähes kaksi miljoonaa joutui pakenemaan kotiseudultaan maan rajojen sisäpuolella.
Suurin osa Nigerian igboista asui sen aikaisessa Itä-Nigeriassa, jonka sotilaskuvernöörinä oli igboihin kuuluva everstiluutnantti Chukwuemeka Odumegwu Ojukwu. Hän julisti alueen itsenäiseksi 30. toukokuuta 1967, pääkaupunkinaan Enugu. Ojukwun joukot aloittivat liittovaltion omaisuuden haltuunoton, kuten esimerkiksi alueelle tulleiden postiautojen valtaamisen. Nigeria vastasi aluksi taloussaarrolla ja aloitti myöhemmin sotilastoimet.
Biafran sota
Vihollisuudet alkoivat 6. heinäkuuta 1967. Seuranneessa Biafran sodassa biafralaiset joukot tekivät hyökkäyksiä Nigerian alueelle heinäkuussa ja elokuussa. Myöhemmin nigerialaiset saivat taas yliotteen ja aloittivat maan hitaan vyöryttämisen.
Biafran hallitus syytti Nigeriaa nälänhädän ja kansanmurhan käyttämisestä sodan aseena. Useat vapaaehtoisorganisaatiot pyrkivät lievittämään siviiliväestön nälänhätää ja lääkepulaa toimittamalla maahan lääkkeitä ja ruokaa, sekä joidenkin väitteiden mukaan aseita, pääosin ilmasillan välityksellä, koska Nigerian laivasto esti merisaarrollaan näiden kuljetukset Biafraan.
Ruotsalainen lentäjä kreivi Carl Gustav von Rosen organisoi aluksi avustuslentoja Biafraan muualta Afrikasta ja jopa Lissabonista Portugalista käsin. Kun nigerialaiset MiG-hävittäjät ampuivat avustuskoneen alas ja elintarvikkeet uhkasivat pilaantua väliasemalle, von Rosen hankki viisi rakettiputkin varustettua ruotsalaista MFl-9B Militrainer -pienkonetta, joilla hän tuhosi matalahyökkäyksin nigerialaisia ilmavoimien koneita maahan niin paljon, että avustuskoneet pääsivät läpi. Tätä tehtävää varten hän sai korkeimman sotilasarvonsa, everstin. Tämä erikoinen operaatio oli kuitenkin vain hetkellinen helpotus, ja tilanne paheni pahenemistaan.
Kansallishymni
Biafran kansallishymnin ”Land of the Rising Sunin” sävelenä käytettiin Jean Sibeliuksen Finlandia-hymniä.
Biafran perintö
Vuonna 1999 perustettu MASSOB (lyhenne englanninkielisestä nimestä Movement for the Actualisation of the Sovereign State of Biafra) ajaa Biafran uudelleenitsenäistymistä. Liike on saanut pontta entisen Biafran alueen väestön näennäisestä sorrosta. Se on saavuttanut huomattavaa suosiota erityisesti igbojen keskuudessa. Alun alkaen liikkeen toiminta perustui väkivallattomuuden periaatteelle, mutta Nigerian poliisivoimien voimankäyttö liikkeen hajottamisessa on synnyttänyt liikkeen piirissä kannatusta myös suoralle toiminnalle.
Torsten Montell
pienoiskuva|Torsten Montell vasemmalla. Yllä [[Albertina Östman ja Wivi Lönn, vieressä Eliel Saarinen ja Armas Lindgren. Kevät 1896.]] Torsten Montell (7. elokuuta 1873 Geta – 21. lokakuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Montellin vanhemmat olivat luutnantti Frans Wilhelm Eugène Montell (1837–1892) ja Serena Victoria Ekblom. Hän pääsi ylioppilaaksi 1893 Turun ruotsalaisesta klassillisesta lyseosta ja valmistui 1899 arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta.
Montell toimi yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehtina 1900–1937 ja taideteollisen keskuskoulun opettajana 1917–1937. Hän oli vuodesta 1917 Uudenmaan lääninrakennuskonttorin v.t. johtajana ja vuodesta 1920 v.t. ensimmäisenä arkkitehtinä. Kun yleisten rakennusten ylihallitus muodostettiin Montell nimitettiin toimistoarkkitehdiksi mutta hänen oli vähän sen jälkeen erottava sairauden takia virasta.
Leo Happonen
Leo Albert Happonen (25. elokuuta 1922 Tuusniemi – 17. huhtikuuta 2010 Kouvola) oli suomalainen agronomi ja maanviljelysneuvos. Hän toimi maa- ja metsätalousministerinä vuonna 1972.
Sosiaalidemokraatteja edustanut Happonen oli maa- ja metsätalousministerinä Paasion II sosiaalidemokraattisessa vähemmistöhallituksessa 1972.
Hondurasin kansalliskongressi
Hondurasin kansalliskongressi on Hondurasin valtion yksikamarinen lainsäädäntöelin. Se on yksikamarinen, ja siellä istuu 128 edustajaa, jotka valitaan suhteellisella vaalitavalla nelivuotiskaudelle. Parlamentin pääpuolueet ovat Hondurasin kansallispuolue ja Hondurasin liberaalipuolue. Kansankongressi kokoontuu Palacio Legislativo-nimiseen rakennukseen Tegucigalpan keskustaan.
Axé
thumb|300px|Axé-tähti Ivete Sangalo esiintymässä [[Florianópolisissa vuonna 2006.]] Axé on brasilialaista populaarimusiikkia. Se kehittyi 1990-luvun alussa Bahiassa vanhemmista brasilialaisen populaarimusiikin tyyleistä, kuten 1950-luvun guitarra baianasta ja on edelleen suosituinta juuri maan kaakkoisosassa. Axéssa on voimakas rytmi, rummut, ja yleensä laulaja, jolla on vahva ääni. Esiintymisissä ei juurikaan tanssita, vaan musiikki vie mukanaan ja yleisö kiljuu ja hyppii. Vuoden 1995 tienoilla axé-musiikki alkoi saada suosiota myös Brasilian ulkopuolella. 1992 ilmestynyt Daniela Mercuryn O Canto da Cidade avasi markkinoita monille tunnetuille axé-yhtyeille kuten Banda Cheiro de Amorille, Banda Evalle, Bandamelille, Asa de Águialle, Babado Novolle sekä Chiclete com Bananalle. Tällä hetkellä suurin axé-tähti on Ivete Sangalo, mutta myös artistit kuten Claudia Leitte ja Chiclete com Banana ovat erittäin tunnettuja ja suosittuja kautta maan.
Tenojoen vesistö
Tenojoen vesistö tai myös Tenon vesistö (vesistöaluetunnus 68) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Teno laskee Barentsinmeren Tenovuonoon. Vesistöalueen valuma-alueen pinta-ala on 14 891 neliökilometriä, josta 5 153,84 neliökilometriä kuuluu Suomelle ja 9 738 neliökilometriä Norjalle. Alueen järvisyys on 3,1 %.
Vesistöalueen toisessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Kalixin kunta
thumb|right|250px|Paperitehdas Karlsborgin taajamassa.
Kunnan keskustaajama on Kainuu.
Kunnan maapinta-ala on 1 803,08 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 15 812 henkeä (31.12.2020).
Kainuussa tehtiin Suomen sodan aikana 25. maaliskuuta 1809 Seivin antautumissopimus. Säivi-niminen pientaajama (ruots. Säivis) kuuluu kuitenkin Haaparannan kuntaan, joka on Kainuun naapurikunta.
Vuonna 2007 kunnassa oli 32,01 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 1,8 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Historia
Kainuunväylä eli Kainuunjoki (Kalixjoki) virtaa voimakkaana kuntakeskuksen läpi. Siitä oli vähällä tulla Haminan rauhassa vuonna 1809 Venäjän ja Ruotsin rajajoki, mutta viime hetkellä Venäjän keisari Aleksanteri I suostui siirtämään rajan Tornion- ja Muonionjokiin sekä Könkämäenoon. Sotatilanne oli tuolloin muodostunut sellaiseksi, että Ruotsi olisi joutunut hyväksymään lähes mitkä tahansa Venäjän rauhanehdot.
Kuntajaon kehitys
Kainuu (ruots. Kalix) mainitaan pitäjänä kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1472, ja se muodostettiin erottamalla Luulajan pitäjästä. Vuoteen 1644 asti siihen kuului myös Ylikainuun pitäjä (ruots. Överkalix). Tuolloin Ylikainuusta tuli oma pitäjä, joten jäljelle jäänyttä pitäjää alettiin nimittää Alakainuuksi (ruots. Nederkalix).
Alakainuun pitäjästä tuli maalaiskunta vuoden 1862 kuntauudistuksessa. Vuonna 1910 kuntaan perustettiin Kainuun (ruots. Kalix) taajaväkinen yhdyskunta. Kunta jaettiin vuonna 1924, jolloin sen länsiosasta erotettiin Tören maalaiskunta. Vuoden 1952 kuntauudistus ei vaikuttanut kuntajakoon, mutta taajaväkinen yhdyskunta lakkautettiin 1962. Alakainuu ja Töre yhdistettiin vuonna 1967, jolloin kunta sai nykyiset rajansa. Kunnan nimeksi valittiin Kainuu keskustaajaman ja aikaisemman taajaväkisen yhdyskunnan nimen perusteella.
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 5,6 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 934 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 4,8 prosenttia kunnan väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot olivat 174 720 kruunua. Vuodelta 2007 olevan tiedon mukaan kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 63 000 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa kunnan väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
Taajamat
Kunnassa on 12 taajamaa, joiden osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 79,7 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 3 391 asukasta. Seuraavassa on lueteltu kunnan alueella sijaitsevat taajamat väkilukuineen:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Nyborgin taajaman nimenä on joskus ollut myös Ytterbyn.
Entiset taajamat
Ruotsissa on tilastoitu taajamaväestö aikaisemmin myös vuosina 1960, 1965, 1970, 1975, 1980, 1990, 1995, 2000 ja 2005. Jonakin tai joinakin näistä vuosista kunnassa on ollut myös seuraavan luettelon mukaiset taajamat, jotka eivät enää ole taajamia:
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, aluevaltuustoihin valtuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Kainuun kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien.
Vuoden 2010 kunnallisvaaleissa Ympäristöpuolue vihreät sai Kainuussa suhteellisesti enemmän ääniä kuin missään muussa Ruotsin kunnassa.
Piirit
thumb|right|250px|Kartta Kainuun kunnan piireistä.
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Ahti Fredriksson
Ahti Vilhelm Fredriksson (9. toukokuuta 1923 Dragsfjärd – 10. kesäkuuta 1994) oli suomalainen ammattiyhdistysjohtaja. Hän edusti SDP:tä ja toimi toisena sosiaali- ja terveysministerinä Paasion II hallituksessa vuonna 1972.
Fredriksson lähti 14-vuotiaana kotoaan työnhakuun. Jatkosodan jälkeen hän työskenteli tarjoilijana Helsingissä 1944–1953 ja päätyi sitä kautta ammattiyhdistystehtäviin. Fredriksson kävi Työväen Akatemian vuosina 1949–1950 ja vietti kesällä 1950 kaksi kuukautta Genevessä Työväen Sivistysliiton ja sen skandinaavisten veljesjärjestöjen järjestämällä pohjoismaisen kansankorkeakoulun kurssilla. Siellä hän tutustui muun muassa Kansainvälisen työjärjestön toimintaan.
Tammikuussa 1972 pidettiin ennenaikaisen eduskuntavaalit. Helmikuussa 1972 nimitettiin Rafael Paasion sosiaalidemokraattinen vähemmistöhallitus. Paasio halusi hallitukseen ay-liikkeen edustajan ja ehdotti ministerin tehtävää alun perin SAK:n puheenjohtaja Niilo Hämäläiselle, joka kieltäytyi tarjouksesta. Ministeriksi nimitettiin lopulta Ahti Fredriksson, joka sai toisen sosiaaliministerin salkun. Ministeripäiviä hänelle kertyi 195. Syyskuussa 1972 valtaan astui Sorsan I hallitus.
Tammikuussa 1973 Kelaan perustettiin kaksi uutta johtajan virkaa työntekijä- ja työnantajaosapuolille. Fredriksson valittiin työntekijäpuolen edustajaksi ja hän aloitti johtajan tehtävässä toukokuussa 1973 hoitaen erityisesti kuntoutusasioita. 60-vuotispäivänsä kunniaksi hän perusti nimeään kantavan säätiön, joka avusti muun tuen ulkopuolelle jääneitä vammaisia nuoria. Fredriksson oli myös Kuntoutussäätiön puheenjohtaja 1980–1984. Hän jäi Kelasta eläkkeelle vuonna 1984.
John Rawls
John Rawls (21. helmikuuta 1921 – 24. marraskuuta 2002 ) oli yhdysvaltalainen filosofi ja Harvardin yliopiston poliittisen filosofian professori. Häntä pidetään yhtenä 1900-luvun lopun moraali- ja yhteiskuntafilosofian tärkeimmistä nimistä. Rawls tuli tunnetuksi vuonna 1971 teoksellaan Oikeudenmukaisuusteoria (A Theory of Justice), jota pidetään yhtenä modernin poliittisen filosofian keskeisimmistä teoksista.
Elämänvaiheet
Rawls suoritti tohtorin tutkinnon Princetonin yliopistossa 1950 ja toimi aluksi tutkijana Oxfordin yliopistossa Britanniassa 1952–1953, sitten filosofian opettajana Cornellin yliopistossa vuoteen 1959, vierailevana professorina Harvardin yliopistossa 1959–1960 ja professorina MIT:ssä 1960–1962. Vuodesta 1962 alkaen hän opetti Harvardissa, josta sai professorin viran vuonna 1979. Rawlsin pääteos Oikeudenmukaisuusteoria ilmestyi vuonna 1971. Siinä hän pyrki perustelemaan, millainen yhteiskunnan perusrakenteen tulisi olla, ja se herätti poikkeuksellisen suurta huomiota.
Ajattelu
Rawlsin keskeisimmät ajatukset ovat vapausperiaate ja eroperiaate. Vapausperiaatteen mukaan kaikille pitää taata mahdollisimman laajat vapaudet niin, etteivät ne rajoita toisten ihmisten samanlaisia vapauksia. Eroperiaatteen mukaan vain ne taloudelliset erot ovat oikeudenmukaisia, jotka maksimoivat sen kansalaisen aseman, joka loppujen lopuksi jää huonoimpaan asemaan. Joidenkin ihmisten kohdalla voidaan siis oikeuttaa korkeammat tulot, jos se hyödyttää myös vähäosaisimpia.
Toinen Rawlsin ajama ajatus on tietämättömyyden verho. Ajatus on, että ihmisten pitää sopia moraalinormeista kuvitellen, että he eivät tiedä millaiseen asemaan yhteiskunnassa tulevat päätymään. Näin päädytään ratkaisuun, joka on kaikille paras mahdollinen. Muun muassa vapausperiaate ja eroperiaate syntyvät Rawlsin mukaan juuri tietämättömyyden verhon takana.
Aleksandr Abramov
Aleksandr Abramov -nimisiä henkilöitä ovat:
Toimisto-ohjelmisto
pienoiskuva|LibreOffice Writer, Calc, Impress ja Draw-ohjelmat. Toimisto-ohjelmistoiksi luokitellaan muun muassa tekstinkäsittely-, taulukkolaskenta- ja esitysgrafiikkaohjelma. Toimisto-ohjelmistoja kutsutaan myös niinsanotuiksi tuottavuusohjelmistoiksi.
Joitakin toimisto-ohjelmistoja on koottu yhteen pakettiin. Tällaisia ovat muun muassa Apache OpenOffice, LibreOffice ja Microsoft Office.
Yksittäiset ohjelmat koostettiin yhdessä myytäviin ohjelmistopaketteihin kuten Microsoft Works, jota seurasi Microsoft Office.
Verkossa selaimella toimivina palveluina on olemassa myös Google Docs.
Microsoft Officen käyttämiä tiedostomuotoja on usein muutettu niin, että kilpailijoiden ohjelmistot eivät ole niitä voineet tukea. Vastineena on kehitetty standardoituja muotoja kuten OpenDocument.
Eri ohjelmistopakettien mukana tulee vaihtelevasti myös muita eri tyyppisiä ohjelmia:
Noonanin oireyhtymä
Noonanin oireyhtymä on laaja-alainen oireyhtymä, jonka kansainvälinen esiintyvyys on arviolta 1/1 000–2 500. Oireyhtymälle tyypillisiä ovat muiden muassa sille ominaiset kasvonpiirteet, lyhytkasvuisuus, rintalastan poikkeava muoto, silmien poikkeavuudet ja synnynnäiset sydänviat. Noonan-lasten henkinen kehitys saattaa viivästyä. Useimmat kuitenkin selviytyvät tavallisissa kouluissa; 10–15 % lapsista tarvitsee erityisopetusta.
Oireyhtymä voi periytyä, mutta myös uusi mutaatio on yleinen aiheuttaja.
Oireyhtymän kuvasi 1960-luvulla Jacqueline A. Noonan.
Gösta Kulvik
Gustaf (Gösta) Mathias Kulvik (13. syyskuuta 1879 Leppävirta – 30. maaliskuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Kulvikin vanhemmat olivat lääninrahastonhoitaja, hovineuvos Gustaf Henrik Alfred Kulvik (1849–1899) ja Aina Maria von Essen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1899 ja valmistui 1904 arkkitehdiksi Darmstadtissa Saksassa.
Kulvik toimi arkkitehtina Helsingissä. Vuonna 1910 Kulvik perusti mainosgraafikko Heino Aspelinin ja graafikko Oscar Furuhjelmin kanssa Finska konstnärliga reklambyrån -mainostoimiston, joka pysyi kuitenkin pystyssä vain vuoden.
Maastohiihto talviolympialaisissa 1964
Maastohiihdossa oli vuoden 1964 talviolympialaisissa ohjelmassa seitsemän kilpailutapahtumaa, joista neljä miesten ja kolme naisten tapahtumaa. Uutena kilpailutapahtumana ohjelmassa oli naisten 5 km hiihto. Menestynein maastohiihtomaa oli Neuvostoliitto.
Koettakaa vedellä, vastasi palopäällikkö
Koettakaa vedellä, vastasi palopäällikkö on vuonna 1983 Yle TV1:llä esitetty suomalainen televisiosarja, jonka käsikirjoitti Jussi Helminen ja ohjasi Pertti Melasniemi.
Varma Kallio
Varma Voitto Kallio (3. huhtikuuta 1920 Helsinki – 25. lokakuuta 2003) oli suomalainen hallitusneuvos ja poliitikko, joka toimi opetusministerinä Kalevi Sorsan hallituksessa vuonna 1974 edustaen sosialidemokraatteja.
Mielihyvää
"Mielihyvää" on suomalaisartisti Jukka Pojan kappale hänen kolmannelta, Kylmästä lämpimään-studioalbumilta. Sen julkaisi Suomen Musiikki albumin ensimmäisenä singlenä 19. huhtikuuta 2010. "Mielihyvää" ei päässyt radiolistoille, mutta single- ja latauslistoilla se saavutti 10. sijan.
Kappaleet
Digitaalinen lataus
Elise Hellberg
Elise Hellberg (1861–1927) oli suomalainen oopperalaulaja ja laulunopettaja. Äänialaltaan hän oli sopraano.
Hellberg syntyi Vaasassa kaupunginfiskaali Evert Hellbergin ja Elisabeth Jungin perheeseen. Hän kävi ruotsalaisen tyttökoulun ja omistautui sitten laulu- ja soitto-opinnoille Italiassa ja Ranskassa. Hänen opettajinaan toimivat mm. Pariisin konservatorion johtaja Jean Massenet sekä kuuluisa milanolainen laulunopettaja Fransesco Lamperti.
Hellbergin laulajan ura oli menestyksekäs ja siihen sisältyi kiinnityksiä useisiin Italian oopperoihin. Uransa kannalta merkittävimmät vuodet 1880-1882 hän vietti Kreikassa työskennellen Ateenan oopperan hovioopperalaulajattarena. Hänet tunnettiinkin lisänimellä ”Ateenan satakieli”. Hellberg konsertoi myös Suomessa. Laulajan esitykset saivat yleisöltä lämpimän vastaanoton missä ikinä hän esiintyikään.
Laulajan aktiivinen taiteilijanura katkesi, kun hän solmi avioliiton lääkäri Frithiof Liljebladin kanssa ja perhe muutti Poriin. Perheeseen syntyi tytär Ingeborg, joka sai äidiltään lauluopetusta ja kouluttautui äitinsä tavoin oopperalaulajaksi. Myöhemmin Elise Hellberg solmi uuden avioliiton hammaslääkäri Johannes Bengsin kanssa. Pariskunta asettui Helsinkiin, jossa Hellberg työskenteli laulunopettajana parin vuosikymmenen ajan.
Hellberg eli viimeiset vuotensa Tammisaaressa, jonne hänet myös haudattiin.
Brett Hull
Brett A. Hull (s. 9. elokuuta 1964 Belleville, Ontario) on entinen jääkiekkoilija, joka on yksi NHL:n historian parhaista hyökkääjistä. Hull on syntynyt Kanadassa, mutta edusti aikuisten tasolla Yhdysvaltojen maajoukkuetta. Hänen isänsä on NHL-legenda Bobby Hull ja setänsä 14 kautta NHL:ssä pelannut Dennis Hull.
Ura
Vuoden 1999 kevään Stanley Cup -finaalin kuudennessa pelissä pelatessaan Dallas Starsissa Buffalo Sabresia vastaan Hull viimeisteli kyseenalaisen voittomaalin jatkoajalla Dominik Hašekin selän taakse tuoden näin Stanley Cup -voiton Dallasille. Hänen vasen luistimensa oli maalivahdin alueella, kun hän laittoi kiekon Hašekin taakse omasta paluukiekostaan. Tuomarit kuitenkin hyväksyivät maalin sanoen Hullin onnistuneen pitämään kiekon hallinnan läpi tilanteen. Brett Hull voitti toisen Stanley Cupinsa Detroitin paidassa vuonna 2002.
Brett Hull ja hänen isänsä Bobby Hull ovat ainoa isä ja poika -pari, jotka ovat kummatkin tehneet yli 600 maalia NHL:n runkosarjassa.
Uran jälkeen
Dallas Stars ilmoitti marraskuussa 2007 nimittäneensä Hullin väliaikaiseksi GM:kseen. Hän jakoi tehtävän Les Jacksonin kanssa. Toukokuussa 2008 hän ja Jackson tekivät seuran kanssa kolmivuotisen jatkosopimuksen, mutta heikosti menneen kauden jälkeen heidät siirrettiin toisiin tehtäviin. Heidän seuraajakseen GM:n tehtävässä nimitettiin Joe Nieuwendyk.
Kesäkuun 22. päivä 2009 Brett Hull nimettiin Hockey Hall of Fameen.
Barry Sonnenfeld
Barry Sonnenfeld (s. 1. huhtikuuta 1953 New York) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja kuvaaja.
Sonnenfeld aloitti uransa muun muassa Joel ja Ethan Coenin elokuvien kuvaajana. Vuoden 1991 elokuvasta The Addams Family – Perhe Addams lähtien hän on ohjannut ja tuottanut elokuvia.
Coachella Valley Music and Arts Festival
thumb|Coachella vuonna 2014 Coachella Valley Music and Arts Festival (viitataan yleensä nimillä Coachella tai Coachella Festival) on Indiossa, Kaliforniassa, Coloradon aavikon Coachella Valleyssa vuosittain järjestettävä musiikki- ja taidefestivaali. Festivaalin perustivat Paul Tollett ja Rick Van Santen vuonna 1999 ja se on AEG Liven tytäryhtiön Goldenvoicen organisoima. Tapahtumassa esiintyy useiden eri musiikinlajien edustajia, muun muassa rockin, indiemusiikin, hip hopin, reggeatonin sekä elektronisen tanssimusiikin artisteja kuin myös installaatioita sekä veistoksia. Useilla lavoilla soitetaan livemusiikkia tauotta. Päälavat ovat: Coachella Stage, Outdoor Theatre, Gobi Tent, Mojave Tent sekä Sahara Tent; pienempää Oasis Dome -lavaa käytettiin vuosina 2006 ja 2011, uusi Yuma-lava otettiin käyttöön vuonna 2013 ja Sonora-lava vuonna 2017.
Pavel Orlov
Pavel Dmitrijevitš Orlov (21. tammikuuta 1904 – 14. syyskuuta 1989) oli neuvostoliittolainen diplomaatti, joka toimi lähettiläänä Helsingissä huhti-kesäkuussa 1941. Hän osallistui Suomen kanssa vuonna 1944 käytyihin aseleponeuvotteluihin ja toimi vuosina 1944–1945 liittoutuneiden valvontakomission poliittisena neuvonantajana. Orlov toimi uudestaan lähettiläänä Helsingissä 18. elokuuta 1944 – 14. elokuuta 1946.
Pavel Orlov toimi vuosina 1939–1941 Neuvostoliiton ulkoasiain kansankomissariaatin Skandinavian maiden osaston vastaavana. Vuoden 1941 huhtikuun 11. päivän ja toukokuun 9. päivän välisen ajan hän toimi valtuutettuna Neuvostoliiton edustajana Suomessa sekä sen jälkeen 22. kesäkuuta 1941 saakka täysivaltaisena Neuvostoliiton lähettiläänä (suurlähettiläänä) Suomessa. Vuosina 1941–1943 hän toimi Neuvostoliiton ulkoasiainkansankomissariaatin ensimmäisen Euroopan osaston vastaavana sekä 1943–1944 Neuvostoliiton Lontoon suurlähetystön neuvonantajana. Vuonna 1944 Orlov oli siirtynyt Neuvostoliiton ulkoasiainkansankomissariaatin viidennen Euroopan osaston vastaavaksi sekä toimi Moskovan välirauhan aikana 18. elokuuta 1944 – 14. elokuuta 1946 Neuvostoliiton Helsingin suurlähettiläänä.
Vuodesta 1946 vuoteen 1948 Orlov toimi Neuvostoliiton ulkoasiainministeriön kolmannen Euroopan osaston apulaisjohtajana, vuosina 1948–1952 kolmannen Euroopan osaston apulaisjohtajana ja johtajana ja vuosina 1952–1955 Neuvostoliiton ulkoasiainministeriön keskushallinnon virkamiehenä. Hän toimi 1955–1957 Neuvostoliiton valtuuskunnan edustajana neuvostoliittolais-iranilaisessa sekakomissiossa, joka käsitteli maiden rajojen demarkaatio- ja redemarkaariolinjoja. Vuosina 1957–1959 hän oli Neuvostoliiton Bonnin suurlähettiläs ja 1959 Neuvostoliiton ulkoasiainministeriön neuvos ja lopuksi 1960–1966 maailman työjärjestön pääsihteerin erityisavustaja.
Jan Smuts
Jan Christian Smuts (24. toukokuuta 1870 Bovenplaats, lähellä Riebeeck Westiä, Kapmaa – 11. syyskuuta 1950 Irene, lähellä Pretoriaa, Etelä-Afrikka) oli eteläafrikkalainen sotilasjohtaja ja valtiomies. Hän palveli buurisodassa kenraalina buurien puolella ja ensimmäisessä maailmansodassa Britannian armeijassa, jossa sai myöhemmin sotamarsalkan arvon. Hän toimi Etelä-Afrikan unionin pääministerinä vuosina 1919–1924 ja 1939–1948 sekä Britannian hallituksen jäsenenä vuosina 1917–1919. Smuts oli luomassa Britannian kuninkaallisia ilmavoimia. Hän oli aktiivisesti mukana kummankin maailmansodan jälkeisissä rauhanjärjestelyissä, erityisesti Kansainliiton perustamisessa. Dominioiden ja siirtomaiden puhemiehenä hänen neuvonsa vaikuttivat paljon Brittiläisen imperiumin muutoksessa Brittiläiseksi kansainyhteisöksi.
Nuoruus ja buurisota
thumb|left|upright|Nuori Jan Smuts vuonna 1895. Smutsin vanhemmat olivat Kapmaan hollantilaisia maanviljelijöitä. Hänellä oli myös ranskalaisia ja saksalaisia sukujuuria. Hänen isänsä Jacobus Abraham Smuts oli vauras suurtilallinen, joka kuului myös Kapmaan edustajainhuoneeseen. Maatilalla varttunut Smuts aloitti koulunkäynnin vasta 12-vuotiaana ja joutui opettelemaan englannin vieraana kielenä, joten hänen opintomenestyksensä englanninkielisissä oppilaitoksissa kertoi poikkeuksellisesta lahjakkuudesta. Hän meni 16-vuotiaana Stellenboschin Victoria Collegeen ja sai 21-vuotiaana stipendin Christ’s Collegeen Englantiin, jossa hän opiskeli oikeustiedettä. Hän suoritti yliopisto-opintonsa ennätysajassa erinomaisin arvosanoin ja viimeisteli juristin koulutuksensa Lontoossa ennen kuin palasi Kapmaahan vuonna 1895. Smuts asettui Kapkaupunkiin ja toimi siellä asianajajana, mutta koska menestys tässä ammatissa jäi vaatimattomaksi hänen mielenkiintonsa siirtyi lehdistöön ja politiikkaan.
Smuts oli nuoruudessaan Kapmaan brittiläisen pääministerin Cecil Rhodesin tukija, mutta menetti uskonsa Rhodesiin vuoden 1895 Jamesonin hyökkäyksen jälkeen. Seuraavana vuonna Smuts muutti Transvaalin buuritasavaltaan. Hän jatkoi aluksi asianajajana Johannesburgissa, mutta vuonna 1898 presidentti Paul Kruger nimitti hänet Transvaalin valtakunnanjuristiksi (state attorney). Buurisodan puhjettua lokakuussa 1899 Smuts asettui buurien puolelle ja julkaisi poliittisen pamfletin A Century of Wrong. Hän toimi sodan aikana Transvaalin palveluksessa virkamiehenä ja sotilaana, palvellen välillä rintamalla ja välillä pääkaupungissa. Kun britit kesällä 1900 miehittivät Pretorian ja buurit siirtyivät sissisotaan, Smutsista tuli joukko-osaston komentaja. Hän johti huhtikuussa 1902 Kapmaan puolelle suoritettua sissihyökkäystä. Buurien päätettyä antautua hän osallistui Vereenigingin rauhanneuvotteluihin ja hyödynsi siellä lainopillista koulutustaan buurien hyväksi.
Poliittisen uran alku
Kun buurivaltiot oli liitetty kruununsiirtomaina Brittiläiseen imperiumiin, Smuts palasi aluksi Pretoriaan asianajajaksi, mutta aktivoitui pian uudelleen politiikassa afrikaanerien oikeuksien puolustajana. Vuonna 1904 hän perusti yhdessä entisen Transvaalin ylipäällikön Louis Bothan kanssa Het Volk -nimisen maltillisen puolueen, joka tavoitteli Transvaalille itsehallintoa yhteisymmärryksessä brittien kanssa. Botha ja Smuts muodostivat seuraavien 15 vuoden ajan tehokkaan yhteistyökaksikon ja heidän on sanottu täydentäneen toistensa ominaisuuksia: Smuts oli älykkö ja visionääri, kun taas Botha oli hyvä ihmistuntija. Smuts neuvotteli vuonna 1905 puolueensa edustajana itsehallintokysymyksestä Lontoossa Henry Campbell-Bannermanin liberaalihallituksen kanssa. Osin Smutsin ja Bothan toiminnan ansiosta Britannian hallitus myönsi vuonna 1906 Transvaalille itsehallinnon. Seuraavana vuonna Bothasta tuli Transvaalin pääministeri ja Smutsista hänen hallituksensa opetusministeri sekä siirtomaasihteeri (Colonial Secretary).
Osin Bothan ja Smutsin ponnistelujen tuloksena muodostettiin vuonna 1910 Etelä-Afrikan unioni. Bothasta tuli sen ensimmäinen pääministeri ja Smutsista hänen hallituksensa sisä-, puolustus- ja kaivosministeri. Tästä alkaen Bothan ja Smutsin elinikäisenä tavoitteena oli saavuttaa Etelä-Afrikalle mahdollisimman suuri itsenäisyys Brittiläisen imperiumin sisällä. He yhdistivät Het Volkin muiden paikallisten puolueiden kanssa vuonna 1911 Eteläafrikkalaiseksi puolueeksi. Kun Botha kokosi hallituksensa uudestaan joulukuussa 1912 syrjäyttäen afrikaanerinationalisti J. B. M. Hertzogin, Smutsista tuli valtiovarainministeri minkä ohella hän piti myös puolustusministerin salkun. Hän käytti vuonna 1913 sotilaita Johannesburgin seudun kaivoslakkojen kukistamiseen. Lakkojen uusiutuessa tammikuussa 1914 Smuts järjesti kymmenen lakkojohtajaa laittomasti karkotetuksi Englantiin ilman oikeudenkäyntiä.
Smuts joutui ministerinä toistuvasti tekemisiin intialaisvähemmistön kansalaisoikeustaistelua johtaneen Mohandas Gandhin kanssa. Hän neuvotteli vangitun Gandhin kanssa ensi kerran vuonna 1908, mutta ei toteuttanut tälle lupaamiaan myönnytyksiä. Tammikuussa 1914 Smuts lopulta taipui tekemään Gandhin kanssa sopimuksen, jonka mukaan Etelä-Afrikan hallitus kumoaisi joukon intialaisia sortavia lakeja ja Gandhi lopettaisi kahdeksan vuotta jatkuneen intialaisten väkivallattoman vastarinnan. Hallitus täytti oman lupauksensa säätämällä heinäkuussa 1914 Indian Relief Act -lain ja Gandhi muutti samaan aikaan pois Etelä-Afrikasta.
Ensimmäinen maailmansota
thumb|upright|[[Louis Botha (vas.) ja Smuts vuonna 1917.]] Etelä-Afrikan liityttyä elokuussa 1914 ensimmäiseen maailmansotaan ympärysvaltojen puolelle puolustusministeri Smuts improvisoi maalle taistelukykyisen armeijan. Pääministeri Bothan johtaessa henkilökohtaisesti syksyllä 1914 brittiläisvastaisen kapinan kukistamista ja vuonna 1915 Saksan Lounais-Afrikan valloitusta Smuts koordinoi operaatioita Pretoriassa. Lounais-Afrikan taistelujen loppuvaiheessa hän oli jonkin aikaa myös Bothan alaisena komentajana. Vuonna 1916 Bothan hallitus lähetti joukkoja Itä-Afrikan taisteluihin brittien rinnalle. Kun Itä-Afrikan brittiläisten joukkojen yhteiseksi komentajaksi määrätty Sir Horace Lockwood Smith-Dorrien pian sairastui, Smuts nimitettiin hänen tilalleen. Smuts oli komentajana Itä-Afrikassa helmikuusta joulukuuhun 1916. Hän ei onnistunut pakottamaan Paul von Lettow-Vorbeckin komentamia alivoimaisia saksalaisjoukkoja antautumaan, mutta sai vallattua pääosan Saksan Itä-Afrikasta mukaan lukien sen pääkaupungin Dar-es-Salaamin, mikä toi hänelle arvostusta Britanniassa. Hänelle myönnettiin Britannian armeijassa kenraaliluutnantin arvo.
Smutsin osallistuttua maaliskuussa 1917 imperiumin konferenssiin Lontoossa Britannian pääministeri David Lloyd George päätti kutsua hänet hallituksensa ilmailuministeriksi ja sotakabinetin jäseneksi. Eteläafrikkalainen Smuts kutsuttiin Britannian hallitukseen ilmeisesti osin propagandatarkoituksessa ja osin siksi, että Lloyd George toivoi hänen vakuuttavan pääesikunnan kenraalit siitä, että maailmansodan ratkaisu tapahtuisi jossain muualla kuin länsirintamalla. Smuts ei täyttänyt tätä odotusta, mutta osoittautui kyvykkääksi monissa muissa hänelle osoitetuissa tehtävissä. Hän oli keskeisessä roolissa kuninkaallisten ilmavoimien luomisessa, kun entisestä armeijakunnasta vuonna 1918 muodostettiin kokonaan itsenäinen puolustushaara. Hänelle tarjottiin myös Palestiinassa turkkilaisia vastaan sotivan brittiläisen armeijan komentajuutta, mutta hän kieltäytyi tarjouksesta.
Sodan jälkeen Smuts osallistui Bothan kanssa Pariisin rauhankonferenssiin, jossa he kannattivat lieviä rauhanehtoja hävinneelle Saksalle ja allekirjoittivat vain vastentahtoisesti ankariin ehtoihin perustuneen Versailles’n rauhansopimuksen. Smuts oli yksi Kansainliiton ideoijista, sillä hän oli joulukuussa 1918 julkaissut pamfletin The League of Nations: A Practical Suggestion, jossa esitetyistä ajatuksista monet toteutettiin. Hän oli myös kehitellyt ajatusta Kansainliiton mandaattialueista yhdessä Yhdysvaltain presidentin Woodrow Wilsonin kanssa. Pariisin rauhankonferenssissa juuri Smuts puolusti ajatusta Saksalta pois otetun Lounais-Afrikan antamisesta mandaattialueena Etelä-Afrikan valvontaan, mikä myös toteutui.
Pääministerikaudet
thumb|Smutsin hallitus vuonna 1923. Smuts eturivissä keskellä. Botha kuoli pian Pariisista palattuaan elokuussa 1919, jolloin Smutsista tuli hänen seuraajansa Etelä-Afrikan unionin pääministerinä. Smuts pyrki kehittämään Brittiläistä imperiumia itsenäisten valtioiden muodostaman yhteisön suuntaan. Hän ehdotti useasti dominion aseman antamista Etelä-Afrikalle ja vuonna 1920 myös nimityksestä ”imperiumi” luopumista. Saavutuksistaan huolimatta hän ei ollut erityisen suosittu varsinkaan afrikaaneriväestön keskuudessa, sillä täyden itsenäisyyden kannattajat pitivät hänen myönteistä suhtautumistaan Brittiläiseen imperiumiin oman kansan pettämisenä. Afrikaanerinationalistit eivät myöskään antaneet anteeksi sitä, että vuoden 1914 kapinan tukahduttamisen yhteydessä Smuts oli määrännyt buurisodan veteraanin Jopie Fourien teloitettavaksi kapinallisena. Kun pääministeri Smuts ei päässyt yhteisymmärrykseen afrikaanerinationalistien kanssa, hän solmi liiton brittiläistaustaisen väestön Unionistipuolueen kanssa. Unionistipuolue sulautui Eteläafrikkalaiseen puolueeseen, mikä turvasi sille enemmistön vuoden 1921 vaaleissa. Seuraavissa vaaleissa vuonna 1924 Smutsin puolue kuitenkin kärsi tappion Hertzogin Kansallispuolueen ja Työväenpuolueen muodostamalle vaaliliitolle, jolloin Smuts joutui luopumaan pääministeriydestä.
Vuonna 1933 Smuts liittoutui aiemman vastustajansa Hertzogin kanssa jyrkemmän linjan afrikaanerinationalisteja vastaan. Seuraavat kuusi vuotta Smuts toimi oikeusministerinä Hertzogin hallituksessa. He myös yhdistivät puolueensa vuonna 1934 uudeksi Yhtyneeksi puolueeksi. Toisen maailmansodan puhjettua mielipiteet hallituksessa jakautuivat Smutsin kannattaessa asettumista Britannian tueksi ja Hertzogin vaatiessa puolueettomuutta. Parlamentin täpärä enemmistö äänesti syyskuussa 1939 Hertzogin linjaa vastaan, jolloin hän erosi ja Smutsista tuli jälleen pääministeri. Hänen hallituksensa julisti ensi töikseen sodan Saksalle. Britannian pääministeri Winston Churchill konsultoi Smutsia useasti sodan aikana, mutta Smuts ei saavuttanut samanlaista roolia Britannian sodanjohdossa kuin ensimmäisen maailmansodan aikana. Etelä-Afrikan rooli toisessa maailmansodassa liittyi pääasiassa akselivaltojen pitämiseen poissa Pohjois-Afrikasta. Churchill järjesti Smutsille syyskuussa 1941 ylennyksen brittiläiseksi sotamarsalkaksi reservissä. Smutsista tuli ainoa henkilö, joka allekirjoitti sekä ensimmäisen että toisen maailmansodan jälkeisiä rauhansopimuksia. Hän osallistui Etelä-Afrikan edustajana vuoden 1945 San Franciscon konferenssiin ja Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan laatimiseen.
Smuts tunnettiin myötämielisestä suhtautumisestaan sionismiin. Hänen hallituksensa tunnusti Israelin valtion vuonna 1948 ensimmäisten joukossa.
Viimeiset vuodet
Smutsin puolue hävisi vuoden 1948 vaalit jyrkille afrikaanerinationalisteille ja pääministeriksi tuli Daniel F. Malan. Politiikasta vetäytynyt Smuts siirtyi Britanniaan, jossa hän toimi seuraavat kaksi vuotta Cambridgen yliopiston kanslerina. Malanin hallitus otti Etelä-Afrikassa käyttöön apartheid-järjestelmän. Vaikka Smuts oli kannattanut ja edistänyt rotuerottelua, hän vastusti Kansallispuolueen vielä jyrkempää apartheid-ohjelmaa. Vuonna 1948 hän arvosteli Malanin hallituksen päätöstä erottaa mosambikilainen opiskelija Eduardo Mondlane Witwatersrandin yliopistosta tämän rodun vuoksi. Smuts sai toukokuussa 1950 sydänkohtauksen ja kuoli myöhemmin samana vuonna 80-vuotiaana kotonaan Irenessä Pretorian lähellä.
Filosofina
Smuts oli kiinnostunut filosofiasta. Hän julkaisi vuonna 1925 holismia käsitelleen tutkielman Holism and Evolution. Käsite ”holismi” on Smutsin keksimä ja tuli tunnetuksi juuri tästä teoksesta. Hän kirjoitti opiskeluvuosinaan Englannissa myös kirjan Walt Whitmanin runoudesta, mutta sitä ei julkaistu hänen elinaikanaan.
Kunnianosoituksia
thumb|upright|[[Jacob Epsteinin veistämä Smutsin patsas Lontoon Parliament Squarella.]] Johannesburgin kansainvälinen lentoasema oli vuosina 1952–1994 nimeltään Jan Smutsin lentoasema.
Lontoon Parliament Square -aukiolle parlamenttitalon viereen pystytettiin vuonna 1956 Jacob Epsteinin veistämä Smutsin patsas. Hänelle on pystytetty muistomerkkejä myös useisiin Etelä-Afrikan kaupunkeihin, muun muassa Pretoriaan, Kapkaupunkiin ja Durbaniin. Smutsin kotitalo Irenen Doornkloofissa on säilytetty kotimuseona.