cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johann Karl Rodbertus
Opit
Rodbertus oli aktiivisessa kirjeenvaihdossa Adolph Wagnerin ja Ferdinand Lassallen kanssa. Hän ei tukenut Lassallen hanketta erillisen työväenpuolueen perustamiseksi ja halusi pitää sosialistisen liikkeen erossa muusta politiikasta. Hänellä lienee kuitenkin ollut vaikutusta Lassallen ajatteluun. Myös Karl Marxin on väitetty ottaneen keskeisiä vaikutteita Rodbertukselta, mutta tämä väite on kyseenalaistettu. Sen sijaan Rodbertuksen ajatukset sosiaalisia eroja tasoittavista taloudellisista interventioista saivat tukea konservatiivisilta sosialismin vastustajilta ja loivat aatteellista pohjaa Bismarckin Saksan sosiaaliselle lainsäädännölle.
Hapankerma
thumb|[[Ranskankerma on eräs hapankermatuote. Kuvassa ranskankermaa ja hunajaa mansikoiden kera.]] Hapankerma on kermasta hapattamalla valmistettu hapanmaitotuote. Hapankermatuotteita ovat esimerkiksi kermaviili, ranskankerma ja smetana.
Valmistus
Hapankerma hapatetaan tavallisimmin maitohappobakteerihapatteilla, joskus lisäämällä kermaan happoa.
Hapankerma homogenoidaan sitä voimakkaammin, mitä matalampi sen rasvapitoisuus on. Runsasrasvaisimmat hapankermat homogenoidaan joskus hyvin lievästi tai ei ollenkaan. Homogenoinnilla pyritään vaikuttamaan hapankermatuotteen proteiineihin ja lisäämään sen viskositeettia. Toisaalta homogenointi huonontaa hapankerman kuumennuksenkestävyyttä ruoanlaitossa.
Hapankermatuote voidaan valmistaa kokonaan ilman lisäaineita. Lisäaineita käyttämällä tuotteen rakennetta voidaan muokata ja parantaa sen kuumuudenkestävyyttä, jotteivät sen proteiinit saostuisi kuumennettaessa.
Hapankermaa kypsytetään mesofiilisillä hapatteilla 20–30 asteessa enimmillään 24 tuntia. Erilaiset aromibakteerit tuovat tuotteeseen erilaisia makuvivahteita. Hapatus tehdään tankissa tai myyntipakkauksessa. Jälkimmäisellä tavalla saadaan lohkeava ja epätasainen tuote, joka voidaan sekoittaa lusikalla tasaiseksi massaksi paketin avaamisen jälkeen.
Hapankermatuotteita
Kermaviili on perinteisesti sisältänyt noin 12 % rasvaa. Nykyisin sen rasvapitoisuus vaihtelee Suomessa 2–10 prosentin välillä. Kermaviili valmistetaan pakkauksessa kypsyttämällä.
Ranskankerman (crème fraîche) rasvapitoisuus vaihtelee Suomessa 12–28 prosentin välillä. Ranskankerma valmistetaan pienien purkkien sijaan suurissa astioissa. Se voidaan kypsyttää tankissa tai pakkauksessa.
Smetanan rasvapitoisuus vaihtelee 10:stä 70:een prosenttiin. Suomessa valmistettava smetana on yleensä 40 % rasvaa sisältävää kermaviiliä. Smetana kypsytetään pakkauksessa, eikä lisäaineita käytetä.
Yhdysvaltain lippu
thumb|Yhdysvaltain lippu Yhdysvaltain lippu (epävirallisesti ”Tähtilippu”) on Yhdysvaltain kansallislippu. Vuonna 1777 käyttöön otetun Tähtilipun kolmetoista punaista ja valkoista raitaa edustavat alkuperäisten siirtokuntien ja osavaltioiden lukumäärää. Sinisen kentän nykyiset 50 valkoista tähteä edustavat tämänhetkisiä osavaltioita.
Hapankerma
Hapankermatuotteita
Rømme on norjalainen hapankermatuote, jota ei homogenoida.
Heinrich Ignaz Franz Biber
thumb|Heinrich Ignaz Franz Biber Heinrich Ignaz Franz von Biber (kastettu 12. elokuuta 1644 Wartenberg (nyk. Stráž pod Ralskem) lähellä Reichenbergiä (nyk. Liberec) – 3. toukokuuta 1704 Salzburg) oli böömiläissyntyinen itävaltalainen säveltäjä ja viulisti.
Yhdysvaltain lippu
Mitat ja värit
Punaisen ja sinisen värisävyn viralliset nimet ovat "Old Glory Red" ja "Old Glory Blue". Punaisen PMS-värikoodi on PMS 193C ja sinisen PMS 282C.
Heinrich Ignaz Franz Biber
Elämä
Biber syntyi nykyisen Tšekin tasavallan alueella ja opiskeli Troppaun (nyk. Opava) jesuiittaseminaarissa. 1660-luvulla hän työskenteli Grazissa, vuosina 1668–1670 Kremsierissä (nyk. Kroměříž) Olmützin piispa Karl Liechtenstein-Castelcornon palveluksessa ja siitä alkaen Salzburgin arkkipiispanhovissa, vuodesta 1684 kuolemaansa asti hovikapellimestarina. Biber aateloitiin vuonna 1681, jolloin hän omaksui sukunimekseen von Bibern.
Yhdysvaltain lippu
Historia
Kun Yhdysvallat itsenäistyi Isosta-Britanniasta vuonna 1776, itsenäisyyssodan joukot olivat siihen asti marssineet omien rykmenttiensä lippujen alla. Toinen mannermaakongressi auktorisoi Yhdysvaltain kansallislipun virallisesti vuonna 1777. Näin tehtiin siitä syystä, että maan laivasto tarvitsi oman tunnuksen erottautuakseen merirosvojen laivoista. Lipun kuvaus oli lyhyt. Kongressi määritteli lippuun kolmetoista raitaa, vuorotellen punaisia ja valkoisia, sekä kolmetoista valkoista tähteä sinisellä pohjalla edustamaan “uutta tähtikuviota”. Luku 13 edusti Yhdysvaltain silloisia kolmeatoista osavaltiota. Sitä ennen oli käytetty 13-raitaista lippua, jonka yläkulmassa oli Yhdistyneen kuningaskunnan unionilippu.
Kongressi ei mitenkään selittänyt sinisen, punaisen ja valkoisen värin valintaa lipun väreiksi. Niille on myöhemmin annettu symbolisia merkityksiä, mutta yleisesti arvellaan, että värit valittiin, koska ne olivat entisen emämaankin lipussa.
Kongressi ei myöskään määritellyt valkoisten tähtien muotoa tai niiden sijoittelua siniseen kenttään. Tämän vuoksi Yhdysvaltain lipussa nähtiinkin kauan hyvin monenlaisia tähtien asetteluja ja sakaroiden määriä. Yleiseksi asetteluksi muodostui aluksi viisisakaraisten tähtien muodostama ympyräkuvio, tai 12 tähden ympyrä, jonka keskellä oli 13. tähti.
Lipun suunnittelijan henkilöllisyyttä ei tiedetä varmasti. Kunnia on annettu Francis Hopkinsonille, joka oli heraldiikkaa tunteva taiteilija ja ollut mukana suunnittelemassa myös punavalkoraidallista ja sinikenttäistä Yhdysvaltain vaakunaa. Hopkinson myös laskutti kongressia lipun suunnittelusta, vaikkakin tuloksetta, sillä valtion työntekijänä hänen ei katsottu olleen oikeutettu palkkioon.
Kun Yhdysvaltoihin oli liittynyt kaksi uutta osavaltiota, sekä raitojen että tähtien lukumäärä lipussa nostettiin vuonna 1795 vastaavasti 13:sta 15:een. Tällöin vahvistettu versio lipusta kuitenkin pysyi käytössä vuoteen 1818 saakka, vaikka sillä välin Yhdysvaltoihin liittyikin vielä muutama uusi osavaltio. Vuonna 1818 päätettiin, että lipussa on pysyvästi 13 raitaa, mutta tähtiä lippuun lisätään aina sitä mukaa kuin liittovaltioon liittyy uusia osavaltioita, niin että lipussa on aina yhtä monta tähteä kuin Yhdysvalloissa kulloinkin on osavaltioita. Tämä säännös on voimassa edelleen. Uusi versio lipusta on otettu käyttöön uusien osavaltioiden liittymistä seuraavana heinäkuun 4. päivänä. Vuonna 1959 Havaijista tuli 50. ja toistaiseksi uusin osavaltio, ja niinpä vuodesta 1960 lähtien lipussa on ollut 50 tähteä. Tästä 50-tähtisestä lipusta tuli vuonna 2007 lipun pitkäikäisin muoto.
Kansallislipulla ei ollut Yhdysvaltain ensimmäisinä vuosikymmeninä yhtä keskeistä asemaa kuin mikä sillä myöhemmin tulisi olemaan. Sen merkitys alkoi kasvaa sisällissodan aikana 1860-luvulla, ja sen merkitys kansallisena symbolina kasvoi entisestään vuosisadan lopun suuren siirtolaisaallon myötä. Lippua alettiin käyttää koko ajan enemmän julkisissa rakennuksissa ja kouluissa, joissa myös alettiin vannoa aamuisin lippuvalaa.
Yhdysvaltain lipun mittasuhteet ja tähtien asettelu standardoitiin vuonna 1912. Yhdysvaltain viralliseksi kansallislauluksi määriteltiin vuonna 1931 lipusta kertova “The Star-Spangled Banner”, ‘Tähtiviiri’. Kongressi hyväksyi virallisen lippulain vuonna 1942.
Muiden kansallislippujen esikuvana
Itsenäisten valtioiden nykyisistä lipuista Yhdysvaltain lippuun pohjautuvat Chilen lippu, Kuuban lippu, Liberian lippu ja Malesian lippu. Lisäksi Panaman lippuun otettiin vaikutteita Yhdysvaltain lipusta.
Käyttötapoja
Amerikkalaiset käyttävät kansallislippuaan nykyisin hyvin ahkerasti ja vapaasti erilaisissa yhteyksissä.
Christofer Elgh
Christofer Elgh (s. 2. heinäkuuta 1969 Åmål, Dalsland, Ruotsi) on ruotsalainen säveltäjä.
Ala-Juba
thumb|Keski-Juba tummanpunaisella merkittynä Somalian karttaan; harmaa alue kuuluu itsenäiseksi julistautuneeseen [[Somalimaahan sekä Puntmaahan]] Ala-Juba eli Jubbada Hoose on Somalian alue, jonka pääkaupunki on Somalian kolmanneksi suurin kaupunki Kismayo.
Ala-Juba sijaitsee maan lounaisimmassa kolkassa Kenian vastaisella rajalla. Alueen pinta-ala on 42 876 neliökilometriä. Vuonna 2008 asukkaita arvioitiin olevan noin 643 000.
Kronos Quartet
thumb|Kronos Quartet Varsovassa heinäkuussa 2006 Kronos Quartet on yhdysvaltalainen jousikvartetti. Sen perusti viulisti David Harrington Seattlessa vuonna 1973. Vuodesta 1977 kvartetin kotipaikka on ollut San Francisco. Sen pitkäikäisimmässä kokoonpanossa soittivat vuosina 1978–1999 Harringtonin lisäksi viulisti John Sherba, alttoviulisti Hank Dutt ja sellisti Joan Jeanrenaud. Joan Renaudin korvasi Jennifer Culp vuonna 1999, ja hänen tilalleen tuli puolestaan Jeffrey Zeigler vuonna 2005.
Kronos Quartet on erikoistunut 1900-luvun taidemusiikkiin ja nykymusiikkiin, mutta se on soittanut myös mm. jazzia, rockia ja kansanmusiikkia. Sille on sävelletty yli 500 tilausteosta, ja siltä on julkaistu yli 40 levytystä. Tunnettuja kvartetin kanssa yhteistyötä tehneitä säveltäjiä ovat muun muassa Terry Riley, Philip Glass ja Henryk Górecki.
Kronos Quartet voitti Grammy-palkinnon parhaasta kamarimusiikkiesityksestä vuonna 2003.
Oolannin sota
Oolannin sota tarkoittaa Pohjanlahdella ja Suomenlahdella käytyjä Krimin sodan taisteluita. Nimitys tarkoittaa ”Ahvenanmaan sotaa”; nimi ”Oolanti” on suomenkielinen muunnos Ahvenanmaan ruotsinkielisestä nimestä Åland.
Tausta
Romanian rintamalla etenevä Venäjä oli provosoinut Osmanien valtakunnan julistamaan sodan 4. lokakuuta 1853, ja Britannia sekä Ranska päättivät tukea osmaneja. Oolannin sodan tarkoituksena oli eristää Venäjän huoltoreitit ja ulkomaankauppa ja pakottaa se rauhaan sekä saada Ruotsi mukaan Venäjän vastaiseen sotaan. Saarto oli tarkoitus toteuttaa niin, että Venäjän laivasto Itämerellä tehtäisiin toimintakyvyttömäksi tuhoamalla rannikkopuolustuslinnakkeet, laivastoa ja ulkomaankaupan varastoina toimivia kauppamakasiineja. Vahingosta huomattava osa kohdistui Suomeen, koska suuri osa tuonaikaisesta Venäjän lipun alla purjehtivasta kauppalaivastosta oli Suomessa.
Oolannin sodan alku
Brittiläinen laivasto-osasto, johon kuului yhdeksän höyrykoneilla varustettua alusta, neljä vanhempaa myös höyrykoneilla varustettua toisen linjan alusta, neljä fregattia sekä useita pienempiä siipirataslaivoja, lähti 11. maaliskuuta 1854 Spitheadistä Itämerelle vara-amiraali Sir Charles Napierin komentamana.
Sota julistettiin alkaneeksi kuitenkin vasta 27. maaliskuuta. Brittiläis-ranskalainen sadan laivan ja veneen laivasto-osasto oli silloisten mittapuiden mukaan varsin nykyaikainen höyrykäyttöisine aluksineen, ja sen onnistui pakottaa Venäjän laivasto saartoon. Venäjän laivasto kävi puolustustaisteluja vain kiinteiden merilinnoitusten lähistöllä. Laivaston toiminnasta kohdistui pääosa Suomen suuriruhtinaskuntaa vastaan. Brittiläis-ranskalaisessa Itämeren laivastossa taistelleille myönnettiin kaikkien aikojen ensimmäiset Viktorian ristit.
Kesäkuussa brittiläis-ranskalaisen laivaston uhka oli jo todettu sellaiseksi, että Suomen vanhan Ruotsin vallan aikaisen kaltaisen ruotusotaväen perustaminen uudelleen katsottiin tarpeelliseksi. Suostumuksensa sille antoi väliaikainen kenraalikuvernööri Rokassovski. Sodan alkupuolella Suomen suuriruhtinaskunnassa ollut armeija koostui vain Kaartinrykmentistä, meriekipaasista ja krenatööripataljoonasta. Venäjä ei laivastonsa vanhanaikaisuuden vuoksi kyennyt vastustamaan tehokkaasti, mutta piti laivojaan niiden tykkien lavettina sotasatamien, kuten Viaporin (nykyisin Suomenlinna) ja Kronstadtin, lisäsuojana. Suomessa oli jo 1855 reserviarmeija yhdeksän pataljoonan vahvuisen vakinaisen armeijan täydennyksenä.
Sotatoimet Ahvenanmaalla (Oolannissa)
pienoiskuva|pysty=1.1|[[Ruissalon kahakkaa esittävä R. W. Ekmanin maalaus Väkivaltainen tiedustelu Turun seudulla, kohtaus Oolannin sodasta vuodelta 1854.]]
Brittiläis-ranskalainen laivasto-osasto piiritti ja valtasi keskeneräisen Bomarsundin linnoituksen Ahvenanmaalla loppukesällä 1854. Linnoitus räjäytettiin syyskuun alussa. Koska laivatykkien kantama oli pidempi kuin rannikkotykkien, laivat kykenivät tuhoamaan merilinnakkeen ilman, että tämä kykeni tehokkaasti vastaamaan tykkiensä kantaman ulkopuolelle.
Sotatoimet Pohjanlahdella
Kontra-amiraali Sir James Hanway Plumridge purjehti laivasto-osastolla, johon kuuluivat HMS Leopard (George Giffard), HMS Valorous (Claude Buckle), HMS Vulture (Frederick Glasse) ja HMS Odin (Francis Scott), Pohjanlahdelle tehtävänään varastoista löydettävien sotatarvikkeiden tuhoaminen. Pohjanlahdella sotatoimet ulottuivat vuosien 1854–1855 aikana kaikkiin rannikkokaupunkeihin, joista merkittävimmät kahakat nähtiin Raumalla, Oulussa, Raahessa, Torniossa ja Kokkolassa.
Plumbridgre oli valtuuttanut HMS Leopardin päällikön George Giffardin vartioimaan Pohjanlahden sulkeemusta. Britannian sotaministeri Newcastlen herttua oli pyytänyt välttämään puolustuskyvyttömien kaupunkien tuhoamista. Giffardin oma-aloitteisuus asiassa ei johtanut toimenpiteisiin kontra-amiraali Plumbridgen osalta. Raahessa aiheutettu tuho aiheutti keskustelun Britannian alahuoneessa. Kveekarit vaativat rahankeruuta vahinkojen korvaamiseksi. Korvausrahoilla rakennettiin Raaheen Kveekarintie.
Uusikaupunki
Pohjanlahdella purjehtineen vihollisen toimet ulottuivat Uuteenkaupunkiin kesäkuussa 1855, jolloin sen vesille saapui brittiläinen korvetti Harrier. Aluksen päällikkö lähetti maistraatille kirjeen, jossa varoitettiin kaupungin pommittamisesta, mikäli sinne tulisi sotilaita. Eversti Engelhardin komentamat venäläiset joukot oli tuolloin sijoitettu seitsemän kilometrin päähän Uudestakaupungista. Samassa yhteydessä britit kaappasivat satamasta luvialaisen kaljaasin ja polttivat 14 muuta kauppa-alusta. Heinäkuun 6. päivänä kuitenkin pommitettiin kaupungissa toiminutta optista lennätintä, kun viholliselle ei pystytty luovuttamaan heidän vaatimaansa tuoretta lihaa. Muutama asukas sai surmansa ja lennätinaseman läheisyydessä syttyi pieniä tulipaloja.
Rauma
Brittiläinen sota-alus purjehti Rauman sataman edustalle 2. heinäkuuta 1855. Pormestari Pettersson kävi brittien kanssa neuvotteluja, mutta kieltäytyi luovuttamasta heidän vaatimiaan aluksia. Tämän jälkeen vihollinen nousi maihin viiden veneen ja noin sadan miehen voimin, alkaen miehittää satamaa. Britit sytyttivät palamaan varastorakennuksia ja laivoja, mutta joutuivat vetäytymään satamaa puolustaneiden venäläisten kasakoiden ja kaupunkilaisista koostuneen siviilikaartin avattua tulen. Ruotsalaisten sanomalehtien tietojen mukaan englantilaiset menettivät kahakassa seitsemän sotilasta kaatuneina ja kaksi loukkaantuneina. Britit ilmoittivat kuudesta loukkaantuneesta, joista kaksi myöhemmin menehtyi. Taistelun aikana britit onnistuivat sytyttämään tuleen yhden kuunarin ja kaksi kaljaasia. Maihinnousujoukon vetäytymisen jälkeen sataman edustalle ankkuroitunut sota-alus alkoi tulittaa Rauman kaupunkia. 2,5 tuntia kestäneen tykistötulen aikana laskettiin ammutun ainakin 200 laukausta, jotka kuitenkaan eivät saaneet aikaiseksi suurta tuhoa.
Brittien ja ranskalaisten kostoisku seurasi kolme viikkoa myöhemmin 24. heinäkuuta, jolloin kaksi vihollisen sota-alusta ankkuroi Rauman sataman edustalle. Seuraavana päivänä laivat alkoivat tulittaa kaupunkia ja samalla maihin nousi joukko merisotilaita, jotka sytyttivät satamarakennuksia ja puutavaravarastoja. Kaupunkialueelle ammuttiin raketteja ja kranaatteja aina kello 23 saakka, mutta nekään eivät aiheuttaneet sanottavaa tuhoa. Satamassa sen sijaan tuhoutui yhteensä 54 rakennusta sekä suuri määrä laivanrakennukseen tarkoitettua puutavaraa. Raumalaiset yrittivät vastata tulitukseen käsiasein, mutta ampumaetäisyys oli liian suuri ja luodit osuivat vain alusten kylkiin.
Pori
Pori joutui sotatoimien kohteeksi ensimmäistä kertaa loppukesällä 1854, jolloin vihollinen iski kaupungin ulkosatamaan Reposaarelle ja tuhosi sinne pystytetyn optisen lennättimen maston. Lisäksi paikallisilta asukkailta vietiin omaisuutta ja karjaa. Kaupungin keskustaa vihollinen lähestyi ensimmäisen kerran vasta vuoden kuluttua 9. elokuuta 1855. Brittien sota-alus Tartar oli kommodori Hugh Dunlopin johdolla purjehtinut Säpin saaresta Reposaareen kaksi päivää aikaisemmin. Porissa oli tuolloin pieni määrä venäläisiä sotilaita sekä noin 70 vapaaehtoisesta koottu joukko, mutta pormestari Claes Adam Wahlberg päätti kuitenkin paikallisten porvarien kanssa pitämänsä neuvonpidon jälkeen luopua taistelusta. Syynä oli se, että lähes koko Pori oli tuhoutunut kolme vuotta aikaisemmin suuressa tulipalossa, eikä osittain jälleenrakennettua kaupunkia haluttu asettaa vaaraan.
Luotsinmäelle sijoitetut tykit vieritettiin jokeen, ja pormestari Wahlberg lähti neuvottelemaan Kokemäenjokea pitkin kaupunkiin tunkeutuneen vihollisen kanssa. Hän saikin aikaan sopimuksen, jonka mukaan Pori säästyy tuholta, kun viholliselle luovutetaan kaupungin omistama siipirataslaiva Sovinto sekä kymmenkunta muuta jokisatamassa ollutta alusta, jotka oli purjehdittu suojaan reilun kymmenen kilometrin päähän Kokemäenjoen yläjuoksulle Haistilaan. Porilaisten toimintaa pidettiin häpeällisenä, ja eräiden tietojen mukaan kenraaliluutnantti Alexander Jakob von Wendt olisi myöhemmin kauppatorilla pidetyssä katselmuksessa alentanut Luotsinmäeltä vetäytyneen upseerin kersantiksi.
Kristiinankaupunki
Kristiinankaupungin suojaksi oli sodan alussa sijoitettu pataljoona sotilaita sekä kaksi tykkipatteria. Sotilasosasto poistui kaupungista keväällä 1855, vieden mukanaan siviileistä muodostetulle vapaaehtoisjoukolle annetut kiväärit. Samalla myös tykit vedettiin pois asemistaan ja piilotettiin. Kesäkuun 27. päivänä Kristiinankaupungin edustalle purjehtivat brittien siipiratasalukset Firefly ja Driver, jotka tuhosivat tyhjiksi jääneet tuliasemat ja uhkasivat pommittaa myös kaupunkia, sataman suurta puutavaravarastoa ja telakkaa. Käytyjen neuvottelujen lopputuloksena pommitukselta säästyttiin, mutta korvaukseksi briteille piti luovuttaa kuunari Pallas sekä toimittaa heille muonavaroja. Firefly saapui toistamiseen hakemaan täydennyksiä muonavarastoihinsa heinäkuun puolivälissä, jolloin mukana oli myös ranskalainen sota-alus D’Assas. Tämän jälkeen vihollinen ei enää vieraillut Kristiinankaupungissa.
Vaasa
Vaasa säästyi ensimmäisenä sotakesänä 1854 englantilaisten hävityksiltä ehkäpä siksi, että sata­miin johtaneet väylät olivat vaikeakulkuisia ja englantilaiset tiesivät kaupungin tuhoutumisesta palossa kahta vuotta aikaisemmin. Syksyllä 1855, elokuun 3. päivänä korvetti Firefly ankkuroitui Palosaaren sataman edustalle. Sataman lähettyvillä ollut kauppaneuvos G.G. Wolffin omistama tyhjillään ollut talo poltettiin, sillä englantilaisten olivat saaneet kuulla, että siinä oli ollut majoitettuna venäläisiä sotilaita. Wolffin Fides-niminen laiva kaapattiin, ja toinen vastavalmistunut alus poltettiin. Lisäksi englantilaiset ottivat haltuunsa Grönbergin Preciosan sekä kaksi prikiä. Englantilaiset päättivät myös täydentää tervavarastoaan, ja aikaisemmin kaapattu kuunari Necken hinattiin satamaan. Kuormaus jäi kuitenkin kesken, sillä paikalle lähetetty venäläisosasto saapui puolustamaan satamaa. Korvetti vetäytyi tykinkantaman päähän ja ankkuroi Fjällskärin lähelle.
Merihyökkäys Palosaaren satamaan tapahtui elokuun 8. päivänä kahdella tykkibarkassilla, ja hyökkäyksen tapahtumat ovat osa Vaasan kaupunkilaissodankäynnin legendaa:
”Toinen barkassi tulitti Mansikkasaarta sekä tykeillä että paloraketeilla ja sai muutamia rakennuksia tuleen. Toinen asettui Hietasaaren ja mantereen väliin, mistä se tulitti sekä Mansikkasaarta että Palosaarta. Tulituksen alettua rannalle lähetettiin Vaasan pataljoonan kaksi komppaniaa. Yksiköt ryhmittyivät Palosaaren satamaan sekä rannalle vastapäätä Hietasaarta, ja tarkka-ampujien onnistui kivääritulellaan karkottaa barkassit etäämmälle. Taistelussa kunnostautui erityisesti aliupseeri Eliel Malmberg. Yhdessä parinkymmenen miehen kanssa hän kiipesi Palosaaren pakkahuoneen katolle, josta kyettiin tehokkaasti tulittamaan vihollista. Maaherra oli heti tulituksen alettua kehottanut Vaasan osastoa lähettämään nopeasti kaupunkiin vahvennusta. Kokkolasta tuli pikamarssia venäläinen raskas puolipatteri viinaanmenevän kapteeninsa johdolla. Vaasalaiset kestitsivät apuun tulleita tykkimiehiä lukuun ottamatta humalaista kapteenia, joka maaherran käskystä jätettiin ilman. Kapteenia myös pidettiin syrjässä, kun tykeillä ryhdyttiin tulittamaan. Laukaisuilla ei ammattitaitoisen johdon puuttuessa kuitenkaan saatu tulosta aikaan, joten humalainen kapteeni piti kutsua tykeille. Hän ammuttikin heti täysosuman.”
Seuraavana päivänä, elokuun 9:tenä, englantilainen korvetti lähti merelle hinaten mukanaan kahta kaapattua alusta. Itse satama oli kärsinyt vain pieniä vaurioita, ja muutkin tappiot olivat vähäiset. Yksi venäläinen ja yksi suomalainen sotilas kaatui. Suomalaisen signalistin hautajaiset olivat seuraavana päivänä Kappelinmäellä, jossa kaupungin asukkaat olivat seuraamassa sotilaallisin kunnianosoituksin tapahtuvaa hautaamista.
Uusikaarlepyy
Uusikaarlepyy säästyi kokonaan sotatoimilta, vaikka vihollisen aluksia kävi kaupungin ulkosatamassa. Brittien kaappaamien alusten päälliköt antoivat virheellisiä tietoja kaupungin halki virtaavan Lapuanjoen suulle sijoitetuista tykkipattereista ja paikkakunnalle sijoitettujen sotilasosastojen määrästä, jonka vuoksi vihollinen ilmeisesti päätti olla hyökkäämättä.
Pietarsaari
Vihollisalukset olivat liikkuneet Pietarsaaressa ensimmäistä kertaa jo heinäkuussa 1854, mutta poistettujen väylämerkkien vuoksi ne eivät päässeet satamaan saakka. Seuraavan kerran sota-aluksia nähtiin heinäkuussa 1854, jolloin korvetti Fireflyn päällikkö H. C. Otter ja Driverin päällikkö Gardner vierailivat kaupungin sisäsatamassa. He neuvottelivat pormestari Gabriel Tengströmin kanssa, joka onnistui vakuuttamaan, ettei Pietarsaaressa ollut kruunun omaisuutta. Lisäksi pormestarin uhmakas käytös sai englantilaiset uskomaan, että odotettavissa saattaa olla samanlaista vastarintaa kuin Kokkolassa. Hugh Dunlopin komentama Tartar saapui Pietarsaaren edustalle vielä marraskuussa, kaapaten yhden kauppa-aluksen ja yrittäen myös maihinnousua Tukkisaareen. Venäläinen tykkipatteri pakotti kuitenkin maihinnousua suunnitelleet veneet palaaman takaisin emoalukselleen. 13.–14. marraskuuta Pietarsaarta tulitettiin parin tunnin ajan, mutta ammukset eivät aiheuttaneet tuhoa.
Kokkola
Frederick Glassen johtamat HMS Vulture ja HMS Odin saapuivat Kokkolan edustalle 7. kesäkuuta 1854, jolloin Glasse vaati satamassa olevien alusten ja materiaalin luovuttamista. Aluksilta lähetettiin maihin partio, jonka kauppaneuvos Anders Donnerin varustamat kokkolalaiset torjuivat. Ennen brittien tuloa Vaasasta oli tullut avuksi kaksi venäläistä komppaniaa.
Brittiläiset yrittivät maihinnousua Kokkolassa seuraavana vuonna uudelleen. HMS Tartar ja HMS Porcupine laskivat vesille seitsemän maihinnousuvenettä, mutta hyökkäys torjuttiin aineellisitta vahingoitta Davidsbergin kahakan jälkeen.
Raahe ja Oulu
Viimeisen kerran britit saapuivat Ouluun 3. kesäkuuta, jolloin he vaativat puita uhaten polttaa koko kaupungin. Vaikka kaikki lastiveneet oli upotettu, 12 syltä kuljetettiin tervaveneillä englantilaisille. 4. kesäkuuta jälkeen he jakautuivat Tornioon menevään ja Kokkolaan menevään kahteen osastoon.
Oulun maistraatti arvioi tuhopolttojen ja ryöstöjen aiheuttaneen kaupungille ja kaupunkilaisille 380 969 ruplan 98 kopeekan vahingot. Laivojen arvoksi arvioitiin 170 925 ruplaa, 16 460 tynnyrin tervamäärän 40 150 ruplaa, poltettujen makasiinien 22 950 ruplaa, laivavarvien 13 500 ruplaa ja laivapuiden ja -tarpeiden arvoksi 11 495 ruplaa. Suurimmat vahingot Oulussa kärsi G. Bergbom, joka menetti omaisuuttaan 101 106 ruplan verran, johon laskettiin kauppahuone G. & C. Bergbom Ab:n häviö 24 600 ruplaa. Kaikkiaan Oulussa vahinkoa ilmoitti kärsineen 53 henkeä, mutta yli 10 000 ruplan verran kärsi vain yhdeksän henkilöä.
Kuivaniemi
Iissä sijaitsevan Kuivaniemen nimismies Braxeen raportoi 24. heinäkuuta 1855 kahakasta, joka käytiin edellisenä ja raportointipäivänä Kuivajokisuussa. Englantilaisia sotalaivoja ilmestyi jokisuuhun ja yritti viedä kuivaniemeläisten halkojähtejä ilmeisesti höyrylaivojensa polttoaineeksi. Joukko kuivaniemeläisiä oli kuitenkin asettunut rannalle ja ampui kanuunaveneitä, jolloin nimismiehen raportin mukaan kaatui useita englantilaisia. Seuraavana päivänä englantilaiset yrittivät uudelleen mutta joutuivat nytkin luopumaan aikeistaan, mutta polttivat jahteja.
Kemi ja Tornio
Seuraavana purjehduskautena syyskuussa 1855 englantilaisten laivasto-osasto saapui Haaparannan edustalle. Pidettiin ilmeisenä, että englantilaiset laskeutuvat maihin Tornionjoen suistossa sijainneessa Röyttässä ja ehkä myös Tornion kaupungissa, joka sijaitsi 10 kilometriä suistosta ylös Tornionjokea. Näin ei kuitenkaan käynyt, vaan 29. syyskuuta yksi englantilaisfregatti ankkuroi Röyttän ja Haaparannan väliselle vesialueelle ryhtyen käymään kuitenkin kauppaa ostaen mm. voita ja lohta torniolaisilta. Sen jälkeen englantilaisia sota-aluksia liikkui vielä lokakuun puoleenväliin Tornion ympäristön merialueella käynnistämättä vihollisuuksia.
Oolannin sodan päättyminen
Britit suunnittelivat kolmanneksi kesäksi edellistä suuremman, jopa yli 250 aluksen suuruisen Itämeren laivaston kokoamista, mutta Krimin sota päättyi ennen kuin siihen ehdittiin ryhtyä.
Krimin sodan päättymisestä oli Oolannin sodan osalta seurauksena se, että britit räjäyttivät Bomarsundin linnoituksen, jota olivat ensin tarjonneet Ruotsille kiitokseksi siitä, että se oli pysynyt puolueettomana Venäjän tulevia reaktioita peläten. Britit vaativat Pariisin rauhansopimuksessa vuonna 1856, että Venäjä pitää Ahvenanmaan linnoittamattomana ja neutralisoituna.
Ahvenanmaan demilitarisointi jatkui ensimmäisen maailmansodan jälkeenkin, kun Ahvenanmaa vahvistettiin lopullisesti Kansainliiton päätöksellä kuuluvaksi historiallisten dokumenttien perusteella Suomelle. Perusteena sillä oli, että sitä on hallittu myös Ruotsin vallan aikana kahdeksan Ruotsin maakuntaa käsittävän Suomen suuriruhtinaskunnan kautta Turusta, ei Tukholmasta. Vastineeksi siitä, että Suomi sai vahvistetuksi alueen itselleen, tuli Suomen taata ahvenanmaalaisille laaja itsehallinto sekä kulttuuriset oikeudet.
Myös demilitarisointi jatkui. Ahvenanmaan linnoittaminen nousi esille myöhemmin 1938–1939 käydyissä neuvotteluissa, joissa Neuvostoliitto pyrki suojaamaan omaa Itämeren alueitaan Saksan mahdollisia hyökkäyksiä vastaan. Myös toisen maailmansodan jälkeen Ahvenanmaa pysyi demilitarisoituna alueena.
Briteille ja ranskalaisille Bomarsundin linnoitus oli Krimin sodan aikana Ruotsinkin pääkaupungin turvallisuuteen vaikuttava venäläisen ekspansionismin vertauskuva. Linnoituksen tarjoaminen Ruotsille ja sitten sen hävittäminen olivat näyttö kyvystä puskuroida Venäjän oletetut laajentumispyrkimykset.
Krimin sodan aiheuttamista kokemuksista Venäjällä alkoi uudistushenki, mikä Aleksanteri II:n aikana synnytti suuria yhteiskunnallisia uudistuksia Venäjän nykyaikaistamiseksi ja teollistamiseksi.
Sotilaspoliittisesti Venäjä ryhtyi 1800-luvun lopulla laivastokilpaan Britannian ja Saksan kanssa. Tsušiman meritaistelun tappiossa Venäjä menetti huomattavan osan Tyynellemerelle vahvistukseksi vietyä Itämeren laivastoa. Korvaavan laivaston rakentamiseen tarvittavan ajan säästämiseksi Venäjä joutui keskittymään voimakkaan rannikkotykistön kehittämiseen Pietari Suuren merilinnoitus -periaatteen mukaisesti.
Englannin laivaston Suomen rannikolla sodan aikana siviiliomaisuudelle aiheuttamien vahinkojen hyvittämiseksi englantilainen kveekari John Foxin vuonna 1647 perustettu Society of Friends-seura järjesti rahankeräyksen ja toimitti avustuksia Suomessa vuonna 1857 tapahtuneen katovuoden seurausten lievittämiseksi. Seuran puheenjohtaja Joseph Sturges (1793–1859) ja seuran jäsen George Baker vierailivat kesä-heinäkuussa 1857 Suomessa tutustuen erityisesti niihin Pohjois-Savon ja Oulun läänin seutuihin, jotka olivat pahiten kärsineet kadosta. Seuran lähettämillä avustuksilla käytettiin muun muassa suonraivaustöiden työpalkkojen maksamiseen.
Taistelujärjestys
Sir Charles Napierin komentaman brittien laivasto-osaston muodostivat:
Myöhemmin osastoon liittyivät:
Juan Antonio Lavalleja
thumb
Juan Antonio Lavalleja (1784-1853) oli uruguaylainen kapinallinen ja poliitikko. Hän johti 33 sankariksi kutsuttua kapinallisten ryhmää, joka vuonna 1825 nousi kapinaan Brasiliaa vastaan ja julisti itäisen provinssin, nykyisen Uruguayn itsenäiseksi.
Lavalleja liittyi José Gervasio Artigasin joukkoihin 1811 ja osallistui taisteluihin vuoteen 1818, jolloin hän jäi sotavangiksi ja joutui Rio de Janeiroon vuoteen 1821 asti.
Lavalleja oli perustamassa kansallispuoluetta eli valkoisia (Blanco).
Pesäpallon naisten Suomenmestaruuskilpailut 1931
Pesäpallon naisten Suomen mestaruudesta pelattiin ensimmäisen kerran vuonna 1931. Kilpailuun osallistui 8 joukkuetta. Kilpailu oli cup-kilpailu eli otteluiden voittajat pääsivät seuraavalle kierrokselle ja häviäjät putosivat pois kilpailuista.
Campello sul Clitunno
Nähtävyyksiä
Campello Alton keskiaikainen linna on rakennettu 514 metriä merenpinnan yläpuolelle ulottuvan vuoren laelle. Linnaa kiertää noin 500 metriä pitkä muuri. Linnan sisällä on vuonna 1332 valmistunut fransiskaaniluostari. Clitunnon temppeli, (Tempietto del Clitunno), kuuluu UNESCOn maailmanperintöluetteloon osana langobardien rakennuksien kokonaisuutta.
Pesäpallon naisten Suomenmestaruuskilpailut 1931
Naisten SM
Merkillepantavaa on että ensimmäisen naisten mestaruusottelun tuomarina toimi nainen, voimistelunopettaja Elli Karvinen (s. 8.10.1897). Tämä I luokan pesäpallotuomari oli Viipurin tyttölyseon voimistelunopettaja vuosina 1926 – 1940. Lisäksi hän toimi aktiivisesti erilaissa liikunta- ja muissa järjestöissä ja oli osaltaan viipurilaisen naispesäpallon menestyksen taustalla.
Lähteet
Naisten SM-sarjaottelut kautta aikain
Il pomo d’oro
Il pomo d’oro (Kultainen omena) on Antonio Cestin säveltämä prologin ja viisi näytöstä käsittävä ooppera. Sen libretto on Francesco Sbarran käsialaa. Teos kantaesitettiin hovin edessä Wienissä 1668. Teoksen pituuden johdosta esitys annettiin kahtena päivänä: 12. ja 14. heinäkuuta. Se järjestettiin Espanjan Margarita Teresan 17-vuotispäivän kunniaksi.
Zach Pfeffer
Seurajoukkueura
Pfeffer pelasi juniorina Upper Dublinin, Cheltenhamin, YMS:n, Montgomery Unitedin ja FC Delcon joukkueissa. Toukokuussa 2010 hän liittyi pennsylvanialaisen Major League Soccer -seuran Philadelphia Unionin akatemiaan. Hän teki seuran kanssa ammattilaissopimuksen joulukuussa 2010, minkä myötä hänestä tuli Unionin ensimmäinen niin sanottu homegrown player. Ennen sopimuksen allekirjoittamista hän kävi harjoittelemassa myös saksalaisseura Hoffenheimin kanssa.
Il pomo d’oro
Oopperassa on kaikkiaan 47 roolia. Sen aiheena on Pariksen tuomio.
Zach Pfeffer
Seurajoukkueura
Kausilla 2011–2012 Pfeffer sai Unionissa peliaikaa pääasiassa harjoitusotteluissa ja MLS:n reserviliigassa. Ensiesiintymisensä MLS:ssä hän teki 16-vuotiaana 17. syyskuuta 2011 ottelussa Columbus Crew’tä vastaan. Tammikuussa 2013 Pfeffer lainattiin vuodeksi Hoffenheimiin, jossa hän pelaa aluksi alle 19-vuotiaiden joukkueessa.
Maajoukkueura
Pfeffer on kuulunut Yhdysvaltain maajoukkueisiin alle 14-vuotiaiden tasolta alkaen. Kevätlukukauden 2010 hän vietti maan jalkapalloliiton IMG Soccer Academy -koulutusohjelmassa Bradentonissa Floridassa. Hän pelasi viisi ottelua alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa, mutta ei mahtunut ikäluokan MM-kilpailuihin vuonna 2011 osallistuneeseen ryhmään.
Joseph Castanon
pienoiskuva|Joseph Castanon vuonna 2010.Joseph Michael Castanon (s. 19. elokuuta 1997) on yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä. Hänet muistetaan kansainvälisesti parhaiten Ben Newmanin roolista elokuvassa Klik! (2006); hänen isäänsä esitti pääosan näyttelijä Adam Sandler.
Fratellinin perhe
thumb|250px|Fratellinin veljekset.
Fratellinin veljekset ovat:
Veljesten isä Gustavo Fratellini (1842–1905) oli mukana Giuseppe Garibaldin Italian yhdistämisessä.
Lasisammakko
Lasisammakko (Sachatamia albomaculata) on sammakoiden lahkoon kuuluva sammakkoeläin. Lajia tavataan Hondurasissa, Costa Ricassa, Panamassa, Kolumbiassa ja Ecuadorissa. Edward Harrison Taylor kuvasi lajin tieteelle vuonna 1949.
Lumilinna (televisio-ohjelma)
Lumilinna (The Cold Old Days) on Yleisradion vuonna 1965 tuottama viihdeohjelma-lyhytelokuva. Ohjelma on voittanut toistaiseksi ainoana suomalaisohjelmana Montreux'n Kultaisen ruusun vuonna 1965. Lumilinna sai myös Lehdistön palkinnon. Ohjelman käsikirjoituksen oli tehnyt VEK-tiimi, johon kuuluivat Jukka Virtanen, Aarre Elo ja Matti Kuusla. Ryhmän musiikillisena johtajana toimi Jaakko Salo. Ohjelma kuvattiin Olavinlinnassa ja siinä oli mukana useita aikansa tunnetuimpia viihdetaiteilijoita.
Stabat Mater (Haydn)
Stabat Mater on säveltäjä Joseph Haydnin näkemys Stabat Mater -tekstistä. Teos on vuodelta 1767. Siitä tuli Haydnin elinaikana hänen tunnetuin hengellinen sävellyksensä, ja muun muassa Johann Adolf Hasse ylisti sitä.
Haydnin Stabat Mater esitetään sopraanosta, tenorista, altosta, bassosta, kuorosta ja orkesterista koostuvalla kokoonpanolla. Teoksen kolmestatoista osiosta viisi on kuorokohtauksia, seitsemän aarioita ja yksi duetto.
Finanssilaitos
Osakeyhtiö Finanssilaitos - Aktiebolaget Finansinstitutet (myöhemmin Unsa Oy) oli arvopaperiyhtiö, joka omisti huomattavan määrän Suomen Yhdyspankin ja Sammon osakkeita 1990-luvun vaihteessa.
Yhtiön toiminta käynnistettiin maaliskuussa 1989. Käynnistäminen liittyi käynnissä olleeseen Yhdyspankin ja Sammon nurkanvaltaukseen (Kouri-kaupat). Omistus järjestettiin siten, että Finanssilaitoksen suurimmat omistajat ja määräysvallan käyttäjät olivat Suomen Yhdyspankki ja Oy Pomi-Trading Ab. Muina omistajina oli kuusi vakuutusyhtiötä: Eläke-Varma, Yrittäjäinvakuutus-Fennia, Teollisuusvakuutus, Sampo, Kaleva ja Henkivakuutus Oy Nova.
Finanssilaitos osti Kouri-kauppojen nimellä tunnetuissa osakekaupoissa lähes 27,6 miljoonaa Yhdyspankin A-osaketta ja yli 2,2 miljoonaa Sammon A-osaketta. Nämä suuret osakemäärät olivat ratkaisevia käytettäessä omistajavaltaa Yhdyspankin tai Sammon yhtiökokouksessa.
Finanssilaitoksen tavoitteena oli tehdä suuri rakennejärjestely vakuutusyhtiöissä. Sammon liiketoiminta oli tarkoitus suurelta osin jakaa muiden vakuutusyhtiöiden kesken. Vakuutusyhtiöiden konsortiosta olisi tullut mahtava vaikuttaja Suomen vakuutustoimintaan. Hanke ei kuitenkaan onnistunut, sillä ammattiyhdistysliike ja sosiaali- ja terveysministeriö asettuivat vastustamaan suunnitelmaa. Myös Sampo-yhtiö vastusti järjestelyä.
Finanssilaitoksen avulla koottiin suhteellisen yhtenäinen merkittävä vakuutusyhtiöryhmä, joka pystyi kilpailemaan Pohjola-ryhmän kanssa. Sen turvasi Yhdyspankin aseman itsenäisenä liikepankkina ja loi mahdollisuuden Yhdyspankin oman vakuutusyhtiön perustamiselle. Finanssilaitos tuli kuitenkin maksamaan Yhdyspankille ja Pomi-Tradingille noin miljardi markkaa. Sampo-yhtiöille Finanssilaitoksen merkitys oli suuri, sillä se johti Teollisuusvakuutuksen ja Sammon fuusioon.
Unsa Oy sulautui vakuutusyhtiö Varmaan vuonna 2002.
Frank Coraci
thumb|Frank Coraci ja [[Kate Beckinsale.]] Frank Coraci (s. 3. helmikuuta 1966) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja sekä -käsikirjoittaja ja vähäisten sivuosien näyttelijä. Hän on tehnyt huomattavaa yhteistyötä varsinkin näyttelijä-muusikko Adam Sandlerin kanssa.
Coraci syntyi Long Islandilla, New Yorkin osavaltiossa. Hänen teostensa joukossa ovat Kosto elää (1994), The Wedding Singer (1997), Juomahemmo (1998), Maailman ympäri 80 päivässä (2004) ja Klik! (2006).
Klaukkalan linja-autoasema
pienoiskuva|Klaukkalan nykyinen linja-autoasema [[Klaukkalan Matkakeskus|matkakeskuksen yhteydessä.]] Klaukkalan linja-autoasema on Nurmijärven Klaukkalassa sijaitseva käytöstä poistettulinja-autoasema. Henkilöliikenne asemalla loppui uuden matkakeskuksen avautumisen myötä. Linja-autoasemalla toimii toistaiseksi Matkahuollon asiamies.
Liikennöinti
Linja-autoasemalta kulkee toistaiseksi pelkästään paikallisliikenteen vakiovuoroja sekä tilausajoja.
Franz von Suppè
Suppè syntyi Splitissä. Hän asui ja opiskeli varhaisina vuosinaan musiikkia Kroatian Zadarissa. Vuonna 1835 hän muutti Wieniin opiskelemaan musiikkia.
Suppè esiintyi myös laulajana: hän debytoi vuonna 1842 Gaetano Donizettin oopperassa Lemmenjuoma tohtori Dulcamaran bassoroolissa.
Suppè työskenteli Wienissä ja kuoli siellä vuonna 1895. Hänet haudattiin Zentralfriedhofiin.
Kaj Laxén
Kaj Laxén (4. heinäkuuta 1943 Jääski – 28. kesäkuuta 2021 Arboga) oli suomalainen toimittaja ja ammattiyhdistysvaikuttaja.
Jatkosodan aikana Jääsken Ensossa syntynyt Laxén työskenteli vuonna 1965 toimittajana Svenska Demokratenissa, 1965-1966 Arbetarnas bildningsförbundin opintosohteerinä, 1966-1970 Finlands Svenska Arbetarförbundin liittosihteerinä, 1970-1973 Arbetarbladetin päätoimittajana, 1973 SDP:n lehdistösihteerinä, 1973-1980 Suomen Metallityöväen Liiton kansainvälisten asioiden sihteerinä, 1980-1990 Suomen Tukholman-suurlähetystön työvoima-avustajana ja 1990-2003 Pohjoismaiden metalliliittojen yhteistyöjärjestön Nordiska metallin pääsihteerinä. Hän kuoli kesäkuussa 2021 kesäpaikassaan Mälaren-järven Valenin saaressa.
Kai Laxénin puoliso oli Marianne Laxén.
Buriram
Buriram on kaupunki Koillis-Thaimaassa. Se on samannimisen maakunnan pääkaupunki.
Baba Amte
pienoiskuva|Baba Amte intialaisessa postimerkissä. Baba Muralidhar Devdas Amte (26. joulukuuta 1914 Maharashtra, Intia – 9. helmikuuta 2008 Maharashtra, Intia) oli intialainen hindu, joka nousi kansainväliseen julkisuuteen aktivistina ja leprasairaiden hoitajana. Hänelle myönnettiin lukuisia merkittäviä palkintoja, kuten Templeton-palkinto vuonna 1990 ja Gandhin kansainvälinen rauhanpalkinto vuonna 1999.
92-vuotiaalla Baba Amtella todettiin elokuussa 2007 leukemia, mutta hän ehti täyttää 93 vuotta ja eli vielä seuraavan vuoden helmikuuhun.
Haislat
Haislat (myös Xa'islak'ala) ovat Luoteisrannikon intiaaneja, jotka asuvat Kotonakin alueella Brittiläisen Kolumbian rannikolla Kanadassa. Heidän puhumansa kieli on nimetty haislan kieleksi, vaikka he itse nimittävät kieltään xa'iskalaksi. Nimi haisla on muunnettu haislan kielen sanasta Xa'isla tai Xa'isela, joka tarkoittaa vapaasti käännettynä nuo jotka asuvat joen alajuoksulla. Haislojen naapurikansoina asuvat wuikinuxvit ja heiltsukit.
Kitimatin kylä, haislojen reservaatti on noin 20 minuutin ajomatkan päässä Kitimatin kaupungista Douglasin kanavan päässä.
Haisloja on noin 1700.
Hallinto
Haislojen hallinnollinen keskus on Haisla kansa. Haislojen toimistot sijaitsevat Kittimaatin kylässä Brittiläisessä Kolumbiassa.
Kulttuuriesineiden palauttaminen
Vuonna 2006 Haislat saivat pitkään jatkuneen kansainvälisen kampanjan jälkeen toteemipaalunsa takaisin Tukholman etnografisesta museosta.
Kieli
Haisla on pohjois-wakashanin kieli, jolla on seitsemänsataa puhujaa. Geologiselta kannalta katsottuna haislan kieli on pohjoisin wakashanin kieliperheen kielistä. Sen läheisin naapurikieli on oowekyala. Haislan kieli liittyy muihin Pohjois-Wakashin kieliin, kwak'walaan, heiltsukin kieleen ja oowekyalan kieleen. Halsan kieli koostuu kahdesta murteesta joita pidetään haislan kielen alkukielinä, kitamaakin ja kitlopen murteista.
Tarmo Kunnas
Tarmo Ossi Tapani Kunnas (s. 16. lokakuuta 1942 Tampere) on suomalainen professori ja filosofinen kirjailija ja on erikoistunut ranskalaiseen ja saksalaiseen kirjallisuuteen ja filosofiaan. Hän on kirjoittanut aiheista useita teoksia ja työskennellyt Saksassa ja Ranskassa. Hänen kantaa ottavia kirjoituksia on julkaistu suomalaisissa lehdissä.
Opinnot ja ura
Kunnas on opiskellut paitsi Helsingissä, myös Ranskassa (Pariisi), Saksassa (München ja Freiburg im Breisgau), Yhdysvalloissa (Yale) ja Neuvostoliitossa (Moskova). Hän on ollut Helsingin yliopiston yleisen kirjallisuustieteen apulaisprofessori 1974–1985 ja Jyväskylän yliopiston kirjallisuuden professori 1985–2009, Pariisin yliopiston suomen kielen ja Suomen kirjallisuuden ja kulttuurin vieraileva professori 1974–1977 ja 1997–1999 sekä Göttingenin yliopiston vieraileva professori vuonna 1984.
Kunnas on johtanut ja organisoinut lukuisia kulttuuritapahtumia kotimaassaan ja toiminut vuodet 1989–1995 Suomen Ranskan-instituutin ensimmäisenä johtajana Pariisissa. Hän on toiminut sillanrakentajana suomalaisen ja ranskalaisen kulttuurin välillä. Hän on ottanut eri kysymyksiin kantaa Suomessa tiedotusvälineissä.
Kunnas on erikoistunut lähinnä ranskalaiseen ja saksalaiseen kirjallisuuteen ja filosofiaan. Hän on kirjoittanut tutkielmia Nietzschen filosofiasta ja Knut Hamsunista sekä pohtinut moraalin, politiikan, pahan ja rakkauden olemusta. Nietzsche-tutkielmissaan Kunnas painottaa ajattelijan kirjallista ilmaisutapaa ja kaiken läpitunkevaa epäilyä ja näkee Nietzschen todellisuuskäsityksen moniulotteisena. Hän arvostelee Nietzschen ajattelun totalitaristista politisointia. Kunnaksen Nietzsche-komiikkaa analysoivaa teosta on nimitetty klassikoksi. Se on ensimmäinen tutkielma, jossa Nietzschen komiikkaa tutkitaan systemaattisesti ja kokonaisvaltaisesti. ​Paha-tutkielmassa hän dekonstruoi kristillistä alkuperää olevan pahan käsitteen ja tuo esille uusia, esimerkiksi karismaattisen pahan kaltaisia "pahuuden" lajeja. Kun moraali tulee liian tietoiseksi itsestään, se menettää aitouttaan. Kunnas on pohtinut uskontojen moraalin ja pyhyyden olemusta teoksessaan Mikä mieli uskonnossa: pohdintaa uskonnon, moraalin ja pyhyyden nykyisestä olemuksesta ja on pyrkinyt uudistamaan kotiseudun käsitettä teoksessaan Hyvää kotiseutua etsimässä.
Kunnas on julkaissut usealla kielellä analyysejä Euroopan älymystön suhteesta fasismiin aatehistoriallisesta ja filosofisesta näkökulmista. Vuonna 1975 ehkä merkittävin italialaisen fasismin tutkija Renzo De Felice piti Kunnaksen väitöskirjaa parhaimpana fasismin ideologiaa analysoivista teoksista. Jotkut Italian uusfasistit ottivat 1970-luvulla sen omakseen ja tekivät siitä epävirallisen italiankielisen käännöksen. Akropolis-kustantamon julkaistua virallisen käännöksen 1982 teos oli jo noussut klassikoksi. Kunnas on myöhemmissä teoksissaan (mm. Fasismin lumous) korostanut, että itse politiikan käsite ja aatteiden poliittinen sisältö vaihtelee kontekstista riippuen. Ne eivät ole yksiselitteisiä ja universaaleja eivätkä sisällä kausaalisuhteita. Intelligentsian poliittisen sitoutumisen taustalla on kuitenkin yleensä moraaliseksi, kultuurifilosofiseksi tai esteettisiksi koettuja perusteita. Uskoa kaiken poliittisuuteen ja arvojen ideologiseen yksiselitteisyyteen Kunnas kutsuu kriittisessä hengessä "ideologiseksi determinismiksi".
Lähteet
<references group="Euroopan sydämeen: Artikkeleita ja kolumneja 80- ja 90-luvuilta. Jyväskylä: Tarmo Kunnaksen EU-vaalityöryhmä, 1996." />
Fiellun putous
thumb|right|Fiellun vesiputous kuvattuna Kevon retkeilyreitin varrelta (kuva vuodelta 2010) Fiellun putous on vesiputous Lapin maakunnassa Suomessa. Sitä ympäröi Utsjoen alueella sijaitseva Kevon luonnonpuisto. Kevojoen sivujoki laskee kanjoniin putouksena. Fiellun putouksen kokonaiskorkeus on noin 26 metriä. Fiellun putous on yksi Suomen kuuluisimmista vesiputouksista.
<mapframe text="Fiellun putous" zoom="4" width="200" height="305" latitude="65.676381" longitude="25.971680">{ "type": "Feature", "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [26.61597, 69.52844] }, "properties": { "title": "Alpon savanni", "marker-color": "228b22", "marker-size": "small", "marker-symbol": "waterfall" } }
Jin-dynastia (1115–1234)
Jin-dynastia (džurtšeniksi: Anchu, kiinaksi 金 [jīn]) hallitsi osia Pohjois-Kiinasta 1115–1234. Sen perusti džurtšenihin kuulunut keisari Taizu. Džurtšenit ovat mantšujen esi-isiä. Mongolit hävittivät dynastian Tšingis-kaanin kolmannen pojan Ögödei-kaanin johdolla.
Historia
Džurtšenit kuitenkin alkoivat olla tyytymättömiä asemaansa. Kun Liao-dynastian viimeinen keisari vieraili vuonna 1112 Agudan luona ja määräsi heimopäälliköt tanssimaan hänelle, Aguda kieltäytyi. Aguda käynnisti seuraavana vuonna kapinan Liao-dynastiaa vastaan. Hän sai vuonna 1115 valloitettua Mantšurian ja julistautui sen jälkeen Jin-dynastian keisariksi. Song-dynastia tunnusti nopeasti Jin-dynastian, sillä dynastian hallitsijat halusivat liittoutui valloittaakseen Pekingin alueen takaisin itselleen.
Kiinalaiset ja džurtšenit hyökkäsivät vuonna 1120 yhdessä Liaon pääkaupunkia Shangjingiä kohtaan. Džurtšenit valtasivat sen seuraavana vuonna, ja lopullisesti Liao-dynastia kaatui vuonna 1125. Jin- ja Song-dynastioiden liitto kaatui sen jälkeen, ja he ajautuivat sotaan. Jin valtasi vuonna 1126 Song-pääkaupunki Kaifengin, minkä seurauksena Song-hallitsijat pakenivat kaakkoon ja perustivat myöhemmin eteläisen Song-dynastian.
Jin-keisarit omaksuivat nopeasti kiinalaisen hallintojärjestelmän ja palkkasivat hallitukseensa kiinalaisia viranomaisia. Viralliset dokumentit käännettiin kiinasta džurtšeniksi, jolle kehitettiin myös oma kirjoitusjärjestelmä. Jin-dynastian ensimmäinen pääkaupunki oli vuoteen 1152 asti Huining. Sen jälkeen se siirrettiin Yanjingiin (Peking). Džurtšenit pyrkivät säilyttämään oman kulttuurinsa, ja esimerkiksi armeijalta kiellettiin kiinalaiset vaatteet ja tavat.
Keltainenjoki muutti vuonna 1194 kurssiansa dramaattisesti ja tulvi seuraavan 30 vuoden ajan kohtalokkaasti. Monet viljelijät eivät pystyntty maksamaan hallitsijoille veroja. Samaan aikaan Jin-dynastiassa alkoi pulaa pronssikolikoista, mikä johti lopulta taloudelliseen epävakauteen. Song-dynastia alkoi uhata Jiniä etelästä, mutta suurempi uhka tuli pohjoisesta mongolien taholta. Mongolit valtasivat vuonna 1215 Beijingin. Džurtšenit vetäytyivät Kaifengiin. Lopullisesti Jin-dynastia kukistui vuonna 1234, mutta viimeiset noin 20 vuotta dynastia oli vain alueellinen valta.
Matti Alanko
Matti Lauri Juhani Alanko (7. heinäkuuta 1935 – 5. toukokuuta 2012 ) oli suomalainen eläinlääkäri. Hän oli Eläinlääketieteellisen korkeakoulun obstetriikan ja gynekologian professori 1983–1994. Hänen tutkimuskohteensa oli naudan ja sian hedelmällisyys. Hän oli Hautjärven koetilan johtaja 1983–1995.
Elisabethenkirche
Elisabethenkirche on protestanttinen kirkkorakennus sveitsiläisessä Baselin kaupungissa. Se on rakennettu vuosien 1857 ja 1865 välillä arkkitehti Ferdinand Stadlerin piirustusten pohjalta ja Christoph Riggenbachin ja Carl Wartnerin johdolla. Kirkko edustaa uusgoottilaista arkkitehtuuria ja on yksi tyylisuuntansa merkittävimpiä edustajia Sveitsissä. Kirkon lasimaalauksista ovat vastanneet müncheniläiset Heinrich ja Christian Burkhardt. Kirkontorni yltää 72 metrin korkeuteen.
Lyhtyahvenet
Lyhtyahvenet (Acropomatidae) on lyhtyahvenkalojen lahkoon kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja elää kaikissa valtamerissä.
Taksonomia ja anatomia
Lyhtyahveniin luetaan nykyisin kaksi sukua ja yhteensä noin 13 lajia. Ne ovat 10-40 sentin pituisia pitkänomaisia kaloja, joilla on suuret silmät ja suu. Selkäeviä on kaksi, joista etummainen on piikikäs. Acropoma-suvun lajeilla, kuten lyhtyahvenella (Acropoma japonicum), on valoelimiä, Doederleinia-suvun ainoalla lajilla ei. Acropoma-suvussa anus on poikkeuksellisen edessä, lähellä vatsaeviä.