cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vain enkeleillä on siivet
Juoni
Bat saa koneen lopulta osin onnella kentälle, jossa palo sammutetaan ja Kid irrotetaan; hän antaa kuitenkin anteeksi Batille sen mitä tämä oli joutunut kerran tekemään...
Emil Hårdh
Henkilöhistoria
Lääkäri, valtiopäivämies Axel August Hårdh oli Emil Hårdhin veli.
Talutusnuora
thumb|Koira talutushihnassa.
Talutusnuora tai talutushihna tai talutin on koiran tai muun kotieläimen taluttamiseen tarkoitettu väline. Perinteisesti talutusnuora on ollut naru, ketju tai hihna, joka kiinnitetään eläimen kaulapantaan tai valjaisiin ja jonka lenkistä taluttaja pitää kiinni.
Myös juuri kävelemään oppineita lapsia saatetaan kodin ulkopuolella pitää valjaissa ja talutushihnassa karkaamisen estämiseksi. Menetelmä jakaa mielipiteitä, koska sitä voidaan pitää lasta alentavana.
Kelatalutin
Kelatalutin toimii jousella, joka pitää narun sopivan kireällä. Hihnan/narun ollessa irti koiran kaulapannasta narukela imee narun taluttajan kädessä olevaan koteloon, jossa myös jousi ja kela sijaitsevat. Kelatalutin on Flexi-nimisen saksalaisyrityksen perustajan Manfred Bogdahnin 1970-luvulla tekemä keksintö. Flexi-yhtiöstä on tullut alan markkinajohtaja maailmassa.
Vähä Katisjärvi
Vähä Katisjärvi on Päijät-Hämeessä Heinolassa Makkaramäen kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 4,2 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Tuusjärven valuma-alueeseen (14.173) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 108,7 metriä mpy.
J. Denis Summers-Smith
pienoiskuva|Koirasvarpunen James Denis Summers-Smith (1920 Glasgow – 5. toukokuuta 2020 ) oli brittiläinen lintutieteilijä ja insinööri.
Nuoruutensa Summers-Smith asui ja opiskeli Glasgowissa. Hän vietti lomansa Pohjois-Irlannin Donegalissa, jossa hänen setänsä toimi maalaispappina, ja opetti hänet tuntemaan lintuja. Toisessa maailmansodassa Summers-Smith toimi armeijan tiedustelu-upseerina Englannin itärannikolla. Sodan jälkeen hän loi uransa tribologiaan perehtyneenä insinöörinä Imperial Chemical Industries-yhtiössä. Työssään hän joutui matkustamaan paljon, ja käytti työmatkojen vapaa-ajat varpusten tutkimiseen.
Summers-Smith aloitti työnsä varpusen parissa vuonna 1947. Syy, miksi hän valitsi juuri varpusen, oli yksinkertaisesti se, että matkustaminen oli siihen aikaan vielä hankalaa, ja varpuset olivat aina lähellä. Hän tutki varpusia Hampshiren kylässä sekä Durhamissa ja Guisboroughissa, johon hän muutti 1961. Hän kirjoitti toimintaohjeet The British Trust for Ornithologyn (BTO) ensimmäiseen Common Bird Census lintulaskentaan, jossa vapaaehtoiset lintuharrastajat kartoittivat Ison-Britannian maaseudun pesimälinnustoa. Tutkimus jatkui aina vuoteen 2000 asti, jolloin sen nimeksi vaihdettiin Breeding Bird Survey.
Summers-Smithin varpustutkimus tuotti useita artikkeleita lintutieteellisiin sarjoihin, ja vuonna 1963 hän julkaisi lajitutkielman The House Sparrow New Naturalist in Monographs sarjassa. Tämän jälkeen Summers-Smith keskittyi tutkimaan varpusen ja muiden Passer-suvun lajien keskinäisiä suhteita. Hän kävi kymmenissä eri maissa, ja havainnoi kaikkia muita varpuslajeja paitsi Sokotralla elävää Passer insularista, jonka taksonomia on epäselvä. Tutkimusten tuloksena hän julkaisi tutkielman The Sparrows vuonna 1988, sekä pikkuvarpusesta (The Tree Sparrow) 1995. Kumpaankin teokseen laati kuvituksen Robert Gillmor. Hän kirjoitti myös matkakuvauksen In Search of Sparrows maailmanlaajuisista varpusmatkoistaan. Vuonna 1992 Zoological Society of London myönsi hänelle Stamford Raffles-palkinnon.
Kirjoittaessaan varpusmonografiaansa Summers-Smith otaksui, että varpusen tulevaisuus olisi valoisa. Toisin on kuitenkin käynyt, sillä maailman varpuskanta on taantunut voimakkaasti 1970-luvulta alkaen. Summers-Smith tutki ilmiötä perusteellisesti, mutta joutui toteamaan, että tapahtuma "on eräs merkittävimpiä luonnon mysteerejä viimeisten 50 vuoden aikana". Vuonna 2000 The Independent tarjosi 5 000 punnan palkkion sille, joka pystyy osoittamaan varpuskannan romahtamisen aiheuttajan. Summers-Smith oli lahjoituksen takana. Vuonna 2008 palkkio ojennettiin tohtori Kate Vincentille ja hänen työtovereilleen Leicesterin De Montfort University-yliopistossa. He osoittivat varpusten vähentyneen siksi, että niiden käyttämä hyönteisravinto oli vähentynyt.
Summers-Smith kirjoitti varpusten heimoa käsittelevän luvun Handbook of the Birds of the World teokseen 2009.
Säräisniemen keramiikka 1
Säräisniemen keramiikka 1 on ensimmäinen Karjalassa, Norjassa ja Pohjois-Suomessa käyttöönotetun kivikautisen keramiikan tyylisuunta. Sen pioneerikäyttäjät, mesoliittiset metsästäjä-keräilijät, aloittivat pitkän keraamisten astioiden valmistusperinteen, jonka kaikkia tyylisuuntia kutsutaan yhteisesti kampakeramiikan läntiseksi ryhmäksi. Kirjallisuudessa siitä käytetään lyhennettä Sär 1 erotukseksi myöhemmin valmistetusta 2-tyylistä Säräisniemen keramiikka 2, joka lyhennetään Sär 2. Ensimmäisen keraamisen tyylin syntypaikkaa ei edelleenkään tunneta. Ajoituksien valossa on ollut kolme varhaista esiintymää (noin 5300−5100 eaa.): Pohjois-Norja, Vienan Karjala ja Pohjois-Kainuu. Tätä Fennoskandian kultturivaihetta kutsutaan venäläisessä ja suomalaisessa kirjallisuudessa myös neoliittisen kivikauden alkuvaiheeksi eli subneoliittiseksi kivikaudeksi. Väestö luopui kuitenkin keramiikan valmistuksesta Pohjois-Norjassa ja Etelä-Lapissa 4300 eaa. mennessä, mutta Kuolassa, minne se levisi viimeiseksi, se säilyi vielä ainakin 3400 eaa. asti tai metallikauden alkuun saakka. Seuraavaksi keramiikkaa käytettiin Lapissa vasta pronssikaudella.
Piirteitä
Astiat voidaan ryhmitellä koon mukaan kahteen eri luokkaan (cm = senttimetriä), missä astian suun halkaisija (Ø) ja astian seinämän paksuus (p) on ilmoitettu seuraavasti:
Astiat ovat katkaistun munan muotoisia ja pohjan muoto on joko pyöreä tai suippokärkinen. Reunat nousevat yleensä suoraan ylöspäin. Joskus reuna on vahvempi kuin astian seinä yleensä ja samalla reuna on myös koristeltu. Savimassaan on sekoitettu hiekkaa ja kivimursketta. Valmistustekniikka ja koristelu muistuttaa sekä varhaiskampakeramiikkaa että tyypillistä kampakeramiikkaa. Säräisniemeä pidetään kuitenkin itsenäisenä ja riippumattomasti kehittyneenä tyylisuuntana.
Astiat on koristeltu reunaa lukuun ottamatta ulkopuolelta kokonaan käyttäen erilaisia leimaisimia. Leimoja ovat olleet esimerkiksi kampaleimasin, ristikkokuvio, tikun ympärille kiedottu naru eli kierrenuoraleimasin, simpukankuori, puulastan pää, puolikuu ja tikun pyöreä pää. Tikilla on myös piirretty viivoja. Suomessa on erityisesti pitkiä kampaleimoja, joiden molempiin päihin on painettu kuopat. Astiat on yleensä maalattu punaiseksi (punamaalilla) tai mustaksi ja kaikki astiat ovat koristelultaan yksilöllisiä. Astioiden kovettaminen polttamalla ei aina ole ollut tasalaatuista.
Tapa
Useimmat tutkijat ovat samaa mieltä siitä, että Säräisniemen keramiikan valmistustaidon leviämiseen ei liity uuden väestön saapumista alueelle, vaan sitä on kuvattu taidon diffuusioksi eli taidon leviämiseksi. Tutkijat uskovat, että valmistustaito on hankittu naapuriryhmiltä, joiden kokemukset astioiden käytöstä ovat olleet rohkaisevia. Tähän viittaa maailman eri puolilla tehty havainto, että keramiikkaa on otettu käyttöön alueittain lähes samanaikaisesti tai korkeintaan muutaman sadan vuoden viiveellä.
Eteläamerikankurppa
Eteläamerikankurppa (Gallinago paraguaiae) on eteläamerikkalainen kahlaaja. Sen elinympäristö ulottuu Itä-Kolumbiasta mantereen pohjoisosiin, Peruun, Brasiliaan sekä Trinidadin. Lajin holotyypin kuvaili Louis Jean Pierre Vieillot Paraguaysta 1816.
Säräisniemen keramiikka 1
Tapa
Tällä tavalla keramiikan valmistustapa on saattanut levitä pohjoiseen asti. Tutkijat ovat pohtineet pitkään, minkä keraamisen tradition kautta taito on tänne asti kulkeutunut. Tällä hetkellä vahvin ehdokas on Ylä-Volgan keraaminen traditio, josta kehittyi sen "pohjoinen traditio" (nothern types) sen leitessä pohjoista kohti. Myös ajatukset Suhonajoen keramiikan samankaltaisuudesta Sääräisniemen keramiikan kanssa tulee huomioida. Muitakin ehdokkaita on esitetty, mutta niidenkin todistaminen oikeaksi on näytön puutteesta johtuen mahdotonta.
Keksintö ja vakiintuminen
Säräisniemen keramiikka syntyi ja levisi ajallisesti rinnakkain etelässä levinneen toisen keraamisen perinteen varhaiskampakeramiikan kanssa. Näiden alueiden väliin jäi leveä yhteinen alue, josta on löytynyt kumpaakin valmistustyyliä. Tällä alueella asuinpaikkojen kaivauksissa löytyy toinen näistä vanhimpanan keramiikkana ja toinen tyyli sitä seuraavana. Vaikutelmaksi jää, että asuinpaikalla asunut ryhmä on vaihtanut käyttämäänsä keramiikan tradition. Ajan kuluessa levinneisyysalueet mahdollisesti selkiintyivät ja vakiintuivat.
Säräisniemen keramiikan kehittymistä on ollut vaikea seurata, koska sen ajoituksia on ollut käytettävissä vähän. Esimerkiksi ajoitusten valossa sillä on kolme varhaista löytöpaikkaa. Pohjois-Norjassa asuinpaikoilla Nordlii ja Lossoas hus tradition alku sijoitetaan aikavälille 5500−5300 eaa.. Vienan Karjalassa Kalmozerossa sen alku ajoitetaan taas 5300−5000 eaa.. Kun vielä Lapin ja Kainuun kohteet Jokkavaara, Vepsänkangas, Kiikarusniemi ja Pyhäniska ajoitetaan noin 5100 eaa. alkaen. On siten vielä epäselvää, missä tyyli on alun perin kehittynyt.
Tutkijoita tämä on hämmentänyt. Aluksi ajateltiin sen syntyneen Kuolassa ja Vienanmeren rannikolla, josta se olisi levittäytynyt Suomeen. Kun tietoa karttui lisää, ajateltiin sen syntyneen joko Kainuussa tai Varangin vuonolla. Viimeisimmät ehdotukset sijoittavat tyylin kehittymisen Kainuuseen ja Vienan Karjalaan.
Eteläinen kanta-alue
Suurin osa löydöistä sijaitsevat Pohjanlahden ja Vienanmeren välissä siten, että alle 150 asuinpaikkaa jää napapiirin ja Oulujärvi−Ääninen-linjan väliin. Erikoisuutena on Ruotsin ainoa asuinpaikka Stor-Brändberget Kalixjoen varrella. Sen ajoitus, joka on tehty rannansiirtymisen avulla, antaa karkeasti aikahaarukan 4600−4500 eaa., joka on myös tämän asuinpaikan ensimmäinen jälki kampakeramiikan käyttämisestä.
Napapiirillä on useita asuinpaikkoja Rovaniemellä (11 asuinpaikkaa = ap), josta Jokkavaaralta on ajoituksia väliltä 5050−3800 eaa., ja Kemijärvellä (9 ap, 5000 eaa. ja 4600 eaa.). Posiolla on kaksi asuinpaikkaa (4600 eaa.) ja Sallassa ja Ranualla on molemmissa vain yhdet. Suomenselän itäpuolella Venäjällä on suuri 10 asuinpaikan keskittymä Vienanmeren, Pääjärven ja Tuoppajärven välisessä ympäristössä.
Suurin keskittymä Suomen puolella on Oulujärvi ja sen laajempi piiri. Oulujärvellä Vaalassa ovat myös ensimmäiset Säräisniemen keramiikan löytöpaikat (8 ap, erityisesti Nimisoja). Pohjanlahteen laskevien jokien varsilla on 7 asuinpaikkaa. Näistä on ajoitettuja Ylikiimingin Latokangas 4650 eaa., Vepsänkangas 5050−4900 eaa. sekä Utajärven Pyhäniska 5100 eaa.. Kiuruvedellä (2 ap), Pielavedellä (1 ap) ja Pihtiputaalla(1 ap) sijaitsevatkin seudun levinneisyysalueen eteläisimmät kohteet.
Oulujärvestä koilliseen vie Suomusjärven vesireitti, jota pitkin pääsi Vienanmerelle. Sen varrella on Suomen puolella Paltamossa kaksi asuinpaikkaa, Hyrynsalmella neljä asuinpaikkaa ja Suomussalmella 8 asuinpaikkaa. Kun siirrytään Suomenselän yli, ollaan jo Vienanmereen laskevien jokien valuma-altaissa. Siellä on Kuittijärvien ympäristössä 9 asuinpaikkaa ja merenrannikolla on vielä 5 asuinpaikkaa.
Oulujärvestä kaakkoon vie vesireitti Sotkamon (6 ap, noin 5000−4200 eaa.) ja Kuhmon (3 ap) kautta Suomenselälle, josta pääsee Venäjällä Lietmajärven kautta merelle. Lietmajärven kunnan alueella on 3 asuinpaikkaa, josta Kalmozeron asuipaikka on ajoitettu 5300−5000 eaa.. Sosnavitsan kunnassa on Tungudajärvi, jonka rannoilta tunnetaan 4 asuinpaikkaa ja sitten on vielä Berezovossa 5 asuinpaikkaa.
Äänisen ja Vienanmeren välissä sijaitsee Uikujoen veistö. Sen piiriin on luettava Ääninen, jonka pohjoisrannoilla on 5 asuinpaikkaa. Myös itäisellä Sumajoella on 7 asuinpaikkaa. Uikujoen suistossa on yksi asuinpaikka Jerpin Pudas, jossa on tunnettuja kalliopiirroksia, ja Uinusaaressa vielä toinen.
Suomen puolella on vielä Koukunniemen asuinpaikka Enossa, joka on poikkeuksellisen etelässä. Myös Suomenselän Venäjän puoleisella osalla on hajallaan 3 asuinpaikkaa.
Pohjoinen painopiste
Inarinjärven vesistöalueella Suomessa ja Venäjän Petsamon alueella sekä Norjassa Jäämeren rannikolla Varanginvuonossa on keramiikan levinneisyysalueen pohjoinen painopiste, joka käsittää yhteensä alle 20 asuinpaikkaa. Varanginvuonossa ovat asuinpaikat Nordlii (5500 eaa. ja 5300 eaa.), Gressbacken Øvre ja Lossaus hus (Nyelvissä, 5300−4600 eaa.). Näiden varhaisten ajoitusten merellinen vaikutus ("reservoareffect") saattaa lisätä niiden ajoitusta noin 100−300 vuotta, jota ei vielä olla kakissa tutkimuksissa huomioitu. Luovutetun Petsamon läpi virtaavalla Paatsjoella on asuinpaikka Salmijärvellä. Edelleen ylävirtaan päin sijaitsee asuinpaikkoja Mennikan (4900−4700 eaa.) kosken varrella, Gravholmissa, Nessheimissa ja lopuksi on vielä kolme asuinpaikkaa Noatun'issa (5100 eaa.). Näiden asuinpaikkojen ajoitukset eivät alita enää 4200 eaa..
Suomen puolella Inarinjärven itäpuolella ovat sitten Nellimöjoensuun (4900 eaa.), Rajavartioston ja Heikkilän asuinpaikat. Inarinjärven länsipäässä on Saamelaismuseon asuinpaikka ja järven lounaiskulmassa ovat Aunionlahdensuun, Mustalantojen ja Rönkönraivion (4700 eaa.) asuinpaikat. Näidenkin asuinpaikkojen ajoitukset eivät alita 4000 eaa..
Näistä hieman erillään ja etelässä sijaitsevat sodankyläläiset Alemman Kiertämäjärven asuinpaikka, joka kuuluu Luttojoen valuma-altaaseen. Lännempänä on Ylä-Liesjoen asuinpaikka, joka kuuluu Kitisen valuma-altaaseen.
Kuolan alue
Venäjällä Kuolan niemimaan alueelta tunnetaan yhteensä noin 20 asuinpaikkaa (vuonna 2000, 17 ap), jotka sijaitsevat merenrannalla lukuun ottamatta niitä 7 asuinpaikkaa, jotka sijaitsevat Lovozeron rannalla tai sen läheisyydessä. Kantalahdessa on Nivassa 3 asuinpaikkaa, Tševangassa (4400 eaa.) on yksi, Kuolan niemimaan kaakkoisrannikolla ovat asuinpaikat Pjalitsan ja Navolokin, Varžinajoen ympäristössä ovat asuinpaikat Majak (4600−3400 eaa.), Varžina, Ust-Drozdovka (4400 eaa.) ja Nerpèja Guba (3400 eaa.). Sisämaassa Lovozeron rannoilla on viisi asuinpaikkaa ja läheisen järven ympäristössä ovat Mys Semerka ja Tšaga (4600−3500 eaa.).
Nivassa on siitä erikoinen tilanne, että varhaiskampakeramiikka löytyy vanhemmista kerroksista kuin Säräisniemen keramiikka. Paikan asuttajat ovat siten "vaihtaneet" keramiikkaa tai sitten asukkaatkin ovat vaihtuneet.
Traditioiden välinen raja
Suomessa ajateltiin vielä 1920-luvulla, että Säräisniemen keramiikka on vain pohjoinen variaatio varhaiskampakeramiikasta. Nykyään yleinen kanta on toinen. Säräisniemen keramiikka kehittyi samaan aikaan, mutta yksilöllisesti, mahdollisesti samoista virikkeistä kuin varhaiskampakeramiikka. Useimmat nykytutkijat viittaavat Ylä-Volgalaiseen keramiikkaan, joka oli jo tätä ennen leviämässä sekä pohjoiseen että luoteeseen päin. Niillä alueilla, joissa varhaiskampakeramiikka ehti levitä pohjoiseen asti, korvaantui se nopeasti Säräisniemen keramiikalla. Tyylien välinen "raja" ilmeisesti asettui Oulujärven eteläpuolelle, mistä tuli sittemmin varhaiskampakeramiikan levinneisyyden pohjoisraja.
Häviäminen ja etnos
Yleensä kivikauden ryhmät, jotka ottavat käyttöön jonkin innovaation, säilyttävät sen ja kehittävät sitä eteenpäin. Näin on käynnyt useimmissa tapauksissa kivikautisen keramiikan kanssa eri puolilla maailmaa. Ryhmät ovat luopuneet Säräisniemen keramimiikan käyttämisestä 300−600 vuodessa ja se otettiin uudelleen käyttöön vasta pronssikauden kynnyksellä. Syytä luopumiseen ei tiedetä. Otaksutaan, että liikkuva elämäntapa lisääntyi ja hankalien astioiden siirtäminen kävi mahdottomaksi. Ne on ilmeisesti korvattu muilla astioilla, jota ei näe arkeologisessa aineistossa. Tällaisia astioita voivat olla korit, puu- ja tuohiastiat. Toinen syy voi olla asuinalueen vaihtuminen. Eteläisemmän varhaiskampakeramiikan loppumisen syy on sen tyylin vaihtuminen Jäkärlän ryhmän keramiikkaan tai tyypilliseen kampakeramiikkaan. Keramiikan käyttö jatkui siellä nykypäivään saakka.
Kuolassa keramiikan valmistustaito säilyi, vaikka se loppuikin Pohjois-Norjasta ja Pohjois-Suomesta. Nämä alueet "liittyivät" yli tuhanneksi vuodeksi Skandinavian esikeraamiseen kulttuurijatkumoon siihen asti, kunnes tyypillistä kampakeramiikkaa alettiin valmistaa sen entisen alueen eteläosissa. Se, kuinka kauan keramiikkaa valmistettiin Kuolan niemimaalla, on vielä avoin kysymys. Viimeisten ajoituksien valossa sitä valmistettiin vielä noin 4600 eaa., mutta mahdollisesti aina varhaismetallikaudelle asti.
Vastauksen kysymykseen, onko keramiikka tuonut näkyviin ryhmien välisiä etnisisiä tai kielellisiä rajoja, ei voi saada pelkästään arkeologisilla menetelmillä. Ennen keramiikan saapumista eri alueiden ryhmien käyttämissä esineissä ei ole havaittu mainittavia erilaisuuksia, joista olisi voitu erotella etniset ryhmät toisistaan. Kun keramiikan koristelun piirteet asetettiin kartalle, syntyi kartalle "uusia" rajoja. Niiden syntymiseen ei ole keksitty mitään erityisiä syitä, joten etnoksen ottaminen keskusteluun ilman lisäperusteluita on arvailua. Kun tämän lisäksi Säräisniemen keramiikka myöhemmin katosi, muodostui taas uudelleen ei-keraaminen alue, joka alkoi Etelä-Norjasta, jatui yli Pohjois-Ruotsin, yli Pohjois-Suomen Kuolan reunalle. On siis liioittelua sanoa, että on ollut olemassa Säräisniemen kampakeraaminen kulttuuri.
Tutkimushistoria
Oulujärvellä Vaalan (entinen Säräisniemi) Nimisjärvellä Julius Ailio jakoi kaivauksilla löytämänsä keramiikan kahteen vaiheeseen. Hän kutsui vanhempaa vaihetta numerolla "1" ja nuorempaa vaihetta numerolla "2". Vaihetta "1" hän piti kivikautisena ja vaihetta "2" pronssikautisena. Vanhempaa tyyliä kutsutaan edelleen nimellä Säräisniemen keramiikka 1 ja myöhäisempää numerolla 2. 1920-luvulla Aarne Äyräpää kutsui sitä varahiskampakeramiikan muunnelmaksi, mutta norjalainen Anders Nummedal kuvaili keramiikan tuntomerkit ja sijoitti sen vanhemmaksi keramiikaksi varhaiskampakeramiikan rinnalle. Gutorm Gjessing tutki 1940-luvulla norjalaisia asuinpaikkoja ja kuvaili onnistuneesti Säräisniemen keramiikan yleispiirteitä. Vasta 1950-luvulla Povl Simonsen julkaisi laajan yhteenvedon ja kuvauksen, joka on vielä nykyäänkin käyttökelpoinen. Hän arveli keramiikan syntyneen Kainuussa tai, jos kaksi keskusta sallittaisiin, myös Varangerissa.
Suomalaiset heräsivät Säräisniemen keramiikan tutkimiseen mukaan vasta Ari Siiriäisen tutkielmalla 1970-luvulla. Hän vertasi asuinpaikkoja varhaiskampakeramisiin ja totesi ne rannansiirtymiskronologiaan perusteella samanaikaisiksi ja huomasi, että Säräisniemen keramiikkaa olisi käytetty rinnan myös tyypillisen kamapakeramiikan (Ka II) kanssa. Matti Huurre laajensti käytettyä näkökulmaa ja hän asetti keramiikan synnyinseudun Kainuun tai Vienan Karjalan alueelle, mutta Varangerin hän torjui joukosta. Löytömateriaalia karttui merkittävästi 1980-1990-luvuilla sekä Suomessa että Venäjällä. Kuva Säräisniemen keramiikasta laajeni sen vuoksi Markku Torvisen tutkimusten myötä. Venäjällä asiaan olivat paneutuneet muun muassa Nina N. Gurina ja Paula Pesonen.
UnReal World
UnReal World on freewarena jaeltava roguelike-videopeli, joka sijoittuu rautakauden Suomeen. Ensimmäinen versio pelistä julkaistiin vuonna 1992 sharewarena, ja se on saanut sen jälkeen säännöllisesti päivityksiä. Viimeisin päivitys julkaistiin marraskuussa 2021. Helmikuussa 2016 peli julkaistiin Steamissa.
Pelaaminen
thumb|left|Kuvakaappaus pelitilanteesta. UnReal World on selviytymispeli, joka sijoittuu rautakautiseen Suomeen. Se on roguelike-tyylinen eli pelimaailma on sattumanvaraisesti muodostettu ja pelihahmon kuolema on lopullinen.
Pelissä on tavoitteena säilyä hengissä mahdollisimman kauan karussa erämaaluonnossa. Pelissä voi muun muassa metsästää, kalastaa ja viljellä maata. Pelissä on erilaisia kuvitteellisia heimoja, kuten Kaumolaiset ja Pöllöheimo. Arkiset askareetkin ovat pelissä hankalia, sillä pelihahmo voi kuolla esimerkiksi hypotermiaan kalastaessaan joessa. Pelimaailmassa on mallinnettu yksityiskohtaisesti muun muassa säätiloja ja lintujen muuttoa.
Kehitys
Sami Maaranen aloitti UnReal Worldin kehityksen vuonna 1990 tavallisena fantasiaroolipelinä. Sittemmin peli on muuttunut Suomi-simulaattoriksi. Alussa Maaranen sai inspiraatiota toisesta suomalaisesta roolipelistä, ANKH:sta, joka sijoittui myös ”kalevalaiseen Suomeen”. Pian projektiin tuli mukaan apukoodari ja -suunnittelija Erkka Lehmus. He tapasivat toisensa BBS-purkilla.
Peliä varten Maaranen on lukenut paljon kansanperinteistä ja kokeillut myös käytännössä muinaisia tekniikoita. Peliin on suunnitteilla tehtäviä, jotka perustuvat muinaissuomalaiseen mytologiaan ja taruihin. Maaranen tavoittelee itse luonnonläheistä ja omavaraista elämäntapaa, ja pelin lopetusruudussa hän muistuttaa pelaajia luonnon kunnioittamisesta.
Maarasen mukaan pelin luonne ikuisuusprojektina tuli hänelle yllätyksenä. Toistakin klassista roguelike-peliä, NetHack'ia, kehitetään edelleen. UnReal World päätettiin julkaista Steamissa pelaajien ehdotuksesta.
Vastaanotto
Toimittaja Juho Kuorikoski on kutsunut peliä ”huikean monimutkaiseksi ja äärimmäisen syväksi pelikokemukseksi”. Vuonna 2015 Rock Paper Shotgun listasi sen 26. parhaaksi tietokoneroolipeliksi PC:lle.
Pelaaja-lehden arvostelussa Janne Pyykkönen kuvaili peliä ainutlaatuiseksi mutta vaikeaksi oppia ja antoi sille arvosanan 8/10. Hänen mukaansa peli on ”suomalaisen muinaishistorian kuvauksena jonkinlainen kulttuuriteko”.
Sing It Away
thumb|Sandhja esittämässä kappaletta ensimmäisen semifinaalin harjoituksissa. ”Sing It Away” on suomalaisen poplaulajan Sandhjan kappale, jolla hän edusti Suomea vuoden 2016 Eurovision laulukilpailussa Tukholmassa. Kappaleen ovat säveltäneet ja sanoittaneet Sandhja, Milos Rosas, Markus Savijoki sekä Petri Matara, joka on myös sovittanut kappaleen. Kappaletta on ollut säveltämässä myös Heikki Korhonen.
”Sing It Away” selviytyi Eurovision laulukilpailuun voittamalla vuoden 2016 Uuden Musiikin Kilpailun helmikuussa 2016. Sandhja oli kymmenen eri aloja edustaneen kansalaisraadin suosikki, mutta yleisöäänestyksessä vasta kolmas.
Kappale kilpaili Eurovision laulukilpailun ensimmäisessä semifinaalissa 10. toukokuuta 2016, mutta ei päässyt kilpailussa jatkoon 14. toukokuuta käytävään finaaliin. Kappale sijoittui semifinaalinsa 15:nneksi saaden 51 pistettä.
Uusklassinen arkkitehtuuri
thumb|300px|[[Robert Smirke, British Museum, 1827–1857, Lontoo. Museon julkisivu on eräs englantilaisen uusklassisen arkkitehtuurin tunnetuimpia esimerkkejä.]] Uusklassinen arkkitehtuuri on arkkitehtuurin suuntaus, joka syntyi suurin piirtein 1700-luvun puolivälissä lähes yhtä aikaa Ranskassa, Saksassa ja Englannissa. Uusklassismi otti vaikutteensa suoraan antiikin Kreikan ja Rooman rakennustaiteesta sekä renessanssiajan palladiolaisesta arkkitehtuurista. Rönsyilevän barokki- ja rokokooarkkitehtuurin jälkeen uusklassismi pyrki takaisin "puhtaaseen" klassiseen arkkitehtuuriin, ja se palautti rakennuksiin yksinkertaiset ja suoraviivaiset muodot sekä antiikista tutut pylväsjärjestelmät. Sen nousuun vaikutti antiikin taiteen ja arkkitehtuurin kasvanut tuntemus, sekä varsinkin sisätilojen suunnittelussa Pompejissa tehdyt löydöt. Antiikista tuli tuolloin muoti-ilmiö kasvavien arkeologisten löytöjen ansiosta.
Suomessa ja Ruotsissa varhaisin uusklassismi tunnetaan kustavilaisena tyylinä. Sitä seurasi Napoleonin ajan keisarityyli eli empire. Helsingin keskusta-arkkitehtuuri edustaa etenkin Carl Ludvig Engelin suunnitelmien ansiosta suurelta osin uusklassismia. Samoin Pietari ja München ovat likimain uusklassismin ulkomuseoita.
Palladiolainen perinne
Iso-Britannia oli uusklassisen arkkitehtuurin edelläkävijöitä 1750-luvulta alkaen. Antiikin tyyliin perustunut palladiolainen arkkitehtuuri oli hallinnut brittiläistä arkkitehtuuria 1700-luvun puoliväliin asti, ja siitä oli tullut maan arkkitehtuurin normi. Palladiolaista arkkitehtuuria pidettiin englantilaiskansallisena tyylinä toisin kuin esimerkiksi barokkia, sillä tunnettu englantilainen arkkitehti Inigo Jones oli suunnitellut palladiolaisen tyylin mukaisesti jo 1600-luvulla. Palladiolaiselle arkkitehtuurille oli ominaista selkeys ja yksinkertaisuus, symmetria ja tasapaino. Palladiolaisen arkkitehtuurin leviämistä Britanniassa avitti lisäksi maan rakennusbuumi: kaikki maanomistajat rakennuttivat itselleen suuria kartanoita maaseudulle, missä ylemmät sosiaaliluokat viettivät suurimman osan vuodesta.
Uusklassismin aika
1700-luvulla valistuksen myötä tietous klassisesta arkkitehtuurista oli alkanut levitä. Pompejin ja Herculaneumin kaivausten, englantilaisten entistä laajemman Italian-matkailun sekä Kreikan- ja Syyrian-tutkimusretkien myötä havaittiin, kuinka erilaista ja monimuotoisempaa antiikin kreikkalainen ja roomalainen arkkitehtuuri todellisuudessa olivat palladiolaiseen ihanteeseen verrattuna. Arkkitehtuuri alettiin samalla nähdä eri tyylisuuntien vaihteluna eikä suorana jatkumona ja kauneus subjektiivisena, ei objektiivisena ominaisuutena. Näin englantilaiset arkkitehdit saattoivat irtautua palladiolaisuuden ihanteesta ja omaksua uusia tasa-arvoisia tyylisuuntia.
Maaseutukartanoiden ohella myös Englannin kaupunkien julkisia rakennuksia alettiin tehdä uusklassisen tyylin mukaan, etenkin uuskreikkalaisittain (engl. Greek Revival). Kreikkalaisia temppeleitä jäljittelevän tyylin katsottiin ilmentävän hallintorakennuksissa arvokkuutta ja auktoriteettia sekä kulttuurirakennuksissa oppineisuutta. Etenkin museot sopivat klassiseen tyyliin, näistä tunnetuimpana esimerkkinä Lontoon British Museum (rakennettu 1842–1847). Sen julkisivun 44 joonilaista pylvästä ovat tarkkoja kopioita Athenan temppelin pylväistä Prienessä. Myös englantilaisiin kirkkoihin otettiin uusklassisia vaikutteita.
Kreikkalaisia esikuviaan uskollisesti jäljittelevät rakennukset olivat 1820- ja 1830-luvulla jo niin yleisiä, että niihin alettiin kyllästyä. Pitkät pylväsrivit ja kreikkalaistyyliset portiikit toistivat itseään ilman suurta vaihtelua, sillä niiden esikuvia oli rajoitettu määrä. Englannissa alettiinkin yhdistellä uusklassista tyyliä renessanssin ja barokin tyyliin, ja keskiaikaa jäljittelevästä uusgotiikasta tuli suosittu tyylisuunta vuosisadan lopulla.
Yhdysvallat
Muita tunnettuja yhdysvaltalaisia uusklassisia arkkitehteja olivat Charles Bulfinch, Benjamin Latrobe ja William Thornton, jotka suunnittelivat pääkaupunki Washingtonin United States Capitolin (1792–1827). Saksan Leipzigissa opiskellut Latrobe oli Yhdysvaltain ensimmäinen ammattiarkkitehti. Hän suunnitteli James Hobanin kanssa myös Valkoisen talon (1815) ja oli etenkin uuskreikkalaisen suuntauksen kantava voima Yhdysvalloissa. Kreikkalaistyylisestä arkkitehtuurista tulikin maassa hyvin suosittua 1800-luvun alkuvuosikymmeninä niin julkisissa rakennuksissa kuin puisissa maaseutukartanoissakin. Uusklassisen ajan viimeisimpiä rakennuksia Yhdysvalloissa oli Ohio Statehouse (1848–1861).
Ranska
Ranskalaisen uusklassismin yksi perustajista oli Jacques-François Blondel, joka arkkitehtikoulunsa ja julkaisujensa (etenkin Cours d'Architecture, 1771) kautta loi pohjan ranskalaiselle uusklassismille. Kuninkaan arkkitehti Ange-Jacques Gabriel (1698–1782) muokkasi kansallista arkkitehtuurityyliä ja toi siihen palladiolaisia ja englantilaisia vaikutteita säilyttäen kuitenkin yhteyden ranskalaiseen perinteeseen.
Ehdotuksia Ranskan kirkkoarkkitehtuurin uudistamisesta oli alettu esittää runsaasti 1700-luvun puolivälissä. Vihdoin vuosina 1757–1790 rakennettiin Pariisiin Pyhän Genevièven kirkko (nyk. Panthéon, Jacques-Germain Soufflot), jossa barokin koristeellisuuden tilalla olivat selkeät klassiset aiheet, kuten Halikarnassoksen mausoleumia jäljittelevä kupolia reunustava korinttilainen pylväsrivistö. Pyhän Genevieven kirkon jälkeen myöhemmätkin ranskalaiset kirkot noudattivat sen tyyliä. Myös sekulaarissa arkkitehtuurissa nousi uusia tuulia: Roomassa opiskelleet nuoret ranskalaisarkkitehdit toivat 1740-luvun jälkeen maahan tyylin, jossa yhdistyi antiikin, renessanssin ja barokin ominaisuuksia, näin enteillen uusklassismia. Ryhmän tunnetuimpia töitä oli Comédie-Française-teatteri 1779–1782.
Pariisista uusklassinen arkkitehtuuri levisi nopeasti Ranskan muihinkin kaupunkeihin: maineekkaana esimerkkinä tunnetaan arkkitehti Victor Louisin suunnittelema Bordeaux'n suuri teatteri vuodelta 1772–1780. Muita tunnettuja ranskalaisia uusklassisia vuosisadan lopun arkkitehteja olivat Englannista vaikutteita hakenut Claude-Nicolas Ledoux, François-Joseph Bélanger ja visionääri Étienne-Louis Boullée.
Pohjoismaat
Suomessa ja Ruotsissa varhaisin uusklassismi tunnetaan kustavilaisena tyylinä. Sitä seurasi Napoleonin ajan keisarityyli eli empire. Helsingin keskusta-arkkitehtuuri edustaa etenkin Carl Ludvig Engelin suunnitelmien ansiosta suurelta osin uusklassismia.
Musta Hirvi
Musta Hirvi, Black Elk, Heȟáka Sápa, (1863 – 19. elokuuta 1950) oli oglala–lakota-heimoon kuulunut tietäjä. Hän toimi parantajana useiden vuosien ajan.
Musta Hirvi osallistui nuorena kuuluisaan Little Big Hornin taisteluun. Vuonna 1890 hän oli osallisena henkitanssiuskonnon seurauksena tapahtuneessa Wounded Kneen verilöylyssä, jossa Yhdysvaltain armeija surmasi yli 250 lakotaa. Hän matkusti Eurooppaan 1880-luvun puolivälissä etsimään ulospääsyä kansansa ahdinkoon. Palattuaan kotiin hän näki kurjuuden vain lisääntyneen. Wounded Kneen taistelun jälkeen lakotat oli pakotettu reservaatteihin ja kansa näki nälkää.
Musta Hirvi kääntyi kristinuskoon ja alkoi opettaa uutta uskonta heimolaisilleen. Hän kiersi saarnaamassa myös muiden kansojen parissa. Elämänsä loppupuolella Musta Hirvi palasi oman uskontonsa pariin. Hän kertoi elämästään, 9-vuotiaana näkemästään suuresta näystä ja lakotojen uskomuksista John G. Neihardtille ja Joseph Epes Brownille.
Kasper Puutio
Kasper Akseli Puutio (s. 3. kesäkuuta 2002 Vaasa) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa SM-liigajoukkue Pelicansia. Hän laukoo oikealta.
Seuraura
Puutio syntyi Vaasassa, mutta hän muutti jo alle vuoden ikäisenä perheineen Ouluun. Puutio osallistui ensimmäisen kerran Oulun Kärpissä luistelukouluun jo alle kouluikäisenä. Kaudella 2016–2017 hän oli C-nuorten SM-sarjassa joukkueensa tehokkain puolustaja tehoilla 8+11=19. Puutio voitti kauden päätteeksi C-nuorten SM-hopeaa. Hänet valittiin sarjan toiseen tähdistökentälliseen. Kaudella 2017–2018 Puutio voitti B-nuorten SM-pronssia. Hänet valittiin sarjan ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Kaudella 2018–2019 hän toimi Kärppien B-nuorten varakapteenina. Puutio pelasi suurimman osan kaudestaan kuitenkin seuran A-nuorissa, jossa hän voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden.
WHL-joukkue Swift Current Broncos varasi Puution koko CHL:n varaustilaisuuden ensimmäisenä pelaajana kesällä 2019. Hänestä tuli Olli Määtän (2011) jälkeen CHL:n kaikkien aikojen toinen suomalainen ykkösvaraus. Puutio siirtyi Broncosiin kaudeksi 2019–2020. Kesken kauden, tammikuussa 2020 seura kauppasi hänet ja hyökkääjä Ethan Regnierin Everett Silvertipsiin vaihdossa hyökkääjä Martin Faško-Rudášiin, puolustaja Parker Hendreniin sekä kesän 2020 ensimmäisen ja kesän 2022 toisen kierroksen varausvuoroihin. Puutio pelasi kauden aikana myös CHL Top Prospects Gamessa.
Puutio ei jatkanut Kärpissä enää toista sopimuskauttaan, vaan hän siirtyi kaudeksi 2021–2022 suuremman vastuun perässä kaksivuotisella sopimuksella Kalevan Palloon. Seuran urheilutoimenjohtajana toimii Puutiota juniorimaajoukkueissa valmentanut Anssi Laine. Puution rooli KalPassa kasvoi hänen Kärpissä viettämästään tulokaskaudestaan ja hän pelasi 51 runkosarjaottelua tehopistein 5+5=10. Puutio vahvisti myös seuran U20-joukkuetta pudotuspeleissä, jossa hän voitti tehoilla 3+8=11 koko U20 SM-sarjan syöttöpörssin ja jakoi pistepörssin voiton joukkuetoverinsa Oliver Kapasen kanssa. Puutio voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Kaudella 2022–2023 hän teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 3+8=11. Puutio jäi kevätkaudella ajoittain kuitenkin kokoonpanon ulkopuolelle.
Kaudeksi 2023–2024 Puutio siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Pelicansiin.
Maajoukkueura
Puutio pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2021 ja 2022. Ensimmäinen turnaus päättyi pronssiin. Hänet valittiin Yhdysvaltoja vastaan pelatun välieräottelun päätteeksi Suomen ottelun parhaaksi pelaajaksi. Vuoden 2022 turnauksessa Puutio toimi joukkueen varakapteenina. Välieräottelussa Ruotsia vastaan hän teki Suomen 0–1-voittoon päättyneen ottelun voittomaalin ylivoimalla. Osuma ratkaisi joukkueelle finaalipaikan, mutta Suomen turnaus päättyi lopulta hopeaan. Puutio jakoi neljällä osumallaan turnauksen puolustajien maalipörssin voiton Ruotsin Emil Andraen kanssa. Hän jakoi myös joukkueensa sisäisen maalipörssin voiton Joakim Kemellin ja Roby Järventien kanssa. Puutio palkittiin koko turnauksen parhaana puolustajana. Valmentajat valitsivat hänet Suomen turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta. Puutio valittiin myös Tšekkiä vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi.
Puutio pelasi myös alle 18-vuotiaiden Hlinka Gretzky Cupissa vuonna 2019, jolloin hän oli Suomen paras syöttäjä neljällä syöttöpisteellään. Puutio pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2018, jolloin hän voitti hopeaa. Puutio voitti neljällä syöttöpisteellään Suomen sisäisen pistepörssin. Yhteensä hän on pelannut 32 nuorten ja 35 poikien maaottelua.
Muuta
Puution isoveli Konsta pelaa hyökkääjänä II-divisioonajoukkue Laser HT:ssa.
Elias Lodenius
Karl Gustaf Elias Lodenius (14. huhtikuuta 1877 Nora, Ruotsi – 12. elokuuta 1919 Turku) oli suomalainen päätoimittaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Lodeniuksen vanhemmat olivat arkkitehti Gustaf Lodenius ja Augusta Elisabeth Andersson. Hän pääsi ylioppilaaksi 1897 Helsingissä (Lyceum för gossar och flickor i Helsingfors) ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1903.
Lodenius työskenteli toimittajana Helsingissä, Tampereella ja Turussa. Hän oli Turussa ilmestyneen Åbo Underrättelser-lehden päätoimittajana vuodesta 1909.
Elias Lodenius oli naimisissa vuodesta 1904 taidemaalari Hanna Viola Svanströmin (1879–1975) kanssa. Heillä oli kuusi lasta.
Clas Fredrik Hornstedt
Clas Fredrik Hornstedt (12. helmikuuta 1758 Linköping – toukokuussa 1809 Helsinki) oli ruotsalainen lääkäri ja luonnontutkija.
Pitkänen (Heinola, Makkaramäki)
Pitkänen on Päijät-Hämeessä Heinolassa Makkaramäen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Clas Fredrik Hornstedt
Hornstedt pääsi ylioppilaaksi Uppsalassa 1777. Hän teki luonnontieteellisiä tutkimusmatkoja eri puolille Ruotsia ja Suomea. Vuosina 1783–1785 Hornstedt teki pitkän tutkimusmatkan Azoreille, Etelä-Afrikkaan ja Jaavalle. Hornstedt väitteli lääketieteen tohtoriksi Greifswaldin yliopistossa 1786, väitöskirjan nimi oli Fructus Javæ esculentæ eorumque usus cum diæteticus tum medicus ja se käsitteli Jaavan saarelta löytyviä syömäkelpoisia hedelmiä.
Pitkänen (Heinola, Makkaramäki)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,6 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Tuusjärven valuma-alueeseen (14.173) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 109,2 metriä mpy.
Clas Fredrik Hornstedt
Hornstedt valittiin 1787 Drottningholmin linnan luonnontieteellisen kabinetin intendentiksi ja Linköpingin lukion luonnonhistorian lehtoriksi. Kustaa III:n sodan aikana 1788–1890 Hornstedt toimi Ruotsin laivastossa lääkärinä. Vuonna 1796 hänestä tuli Suomenlinnaan sijoitetun laivastoeskaderin lääkäri (amiralitetsmedicus). Suomen sodan aikana Viaporin antautuessa keväällä 1808 Hornstedt joutui venäläisten sotavangiksi ja hänet vietiin Pietariin. Hän oli sitten jonkin aikaa Helsingissä sijainneen venäläisten sotilassairaalan lääkärinä.
Teoksia
Nimellä C. F. Hornstedt:
Maoming
Maoming on prefektuuritason kaupunki Kiinan Guangdongin maakunnan lounaisosassa. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä 290 kilometriä maakunnan pääkaupunki Kantonista länsilounaaseen. Kaupungin väkiluku on 5,817 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 11 458 neliökilometriä.
Prefektuuri rajoittuu lounaassa Zhanjiangin, pohjoisessa Yulinin, Wuzhoun ja Yunfun sekä idässä Yangjiangin prefektuuritason kaupunkiin. Eteläpuolella on Etelä-Kiinan meri. thumb|180px|left|Piirikuntatason jako.
Kaupunki on huomattava maatalouden tuotantoaluetta (hedelmiä: litsi, banaani ja longaani), kiinalaisen merenranta- ja sukellusturismin kohdekaupunki ja eräs Etelä-Kiinan meren öljyteollisuuden tukikohtia.
Piirikuntatasolla Maoming jaetaan kahteen kaupunkipiiriin (1. Maonan, 2.&6. Dianbai), kolmeen piirikuntatason kaupunkiin (3. Huazhou, 4. Xinyi, ja 5. Gaozhou). Maogangin kaupunkipiiri ja Dianbain piirikunta yhdistettiin Dianbain kaupunkipiiriksi helmikuussa 2014.
Nokia 6.1
Nokia 6.1 on HMD Globalin vuonna 2018 julkaisema matkapuhelin.
Nokia 6.1:ssa on 5,5 tuuman Gorilla Glass 3 -näyttö, jonka tarkkuus on 1 080 × 1 920 pikseliä. Tallennustilaa on valittavana 32 tai 64 gigatavua ja keskusmuistia 3 tai 4 gigatavua. Grafiikkapiiri on Adreno 508 ja prosessori Qualcomm Snapdragon 630. Puhelimessa on Zeissin 16 megapikselin takakamera ja kahdeksan megapikselin etukamera. Akun kapasiteetti on 3 000 milliampeerituntia ja se tukee 18 watin pikalatausta. Sormenjälkitunnistin on sijoitettu laitteen taakse. Käyttöjärjestelmänä oli julkaisuhetkellä Android 8 Oreo. Puhelin sai päivityksen Android 9 Pie -versioon syksyllä 2018 ja päivityksen Android 10 -versioon alkuvuodesta 2020.
MAX IV
MAX IV (vuoteen 2011 Max-lab) on synkrotroni-tutkimuskeskus, joka sijaitsee Lundissa Ruotsissa.
MAX IV:n rakentaminen aloitettiin 2010 ja se otettiin käyttöön kesäkuussa 2016. Paikalla sijaitsi aiemmin MAX I, II ja III -laitteistot. 640 miljoonaa euroa maksanut laitteisto on valmistuessaan Ruotsin kaikkien aikojen suurin tutkimuslaitteistoinvestointi ja maailman suurin lajissaan.
Max IV koostuu kolmesta hiukkaskiihdyttimestä, joista yksi on lineaarikiihdytin ja kaksi varastorenkaita. Suuremman pyöreän kiihdyttimen ympärysmitta on 528 metriä ja se on suunniteltu 3 GeV:n energialle ja röntgensäteilylle. Pienempi 96 metrin ympärysmittainen rengas on suunniteltu 1,5 GeV:n energialle ja ultraviolettisäteilylle.
Togo Renan Soares
Togo Renan ”Kanela” Soares (22. toukokuuta 1906 João Pessoa – 12. joulukuuta 1992 Rio de Janeiro) oli brasilialainen koripallovalmentaja. Hänet on nimetty FIBA Hall of Fameen.
Kanela valmensi brasilialaista seurajoukkue Flamengoa vuosina 1948–1970 ja Brasilian miesten maajoukkuetta vuosina 1951–1971. Kanelan aikana Brasilia voitti olympiapronssia Roomassa 1960, viisi MM-mitalia, joista mestaruudet Chilessä 1959 ja Brasiliassa 1963, kolme mitalia Pan-Amerikan kisoista ja viisi Etelä-Amerikan mestaruutta. Vuonna 2007 Kanela nimettiin FIBA Hall of Fameen.
Kirjallisuusvuosi 1813
Kirjallisuusvuosi 1813 käsittelee vuoden 1813 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Gunnar Stenmark
Perhe ja opinnot
Stenmarkin vanhemmat olivat maanviljelijä Karl Magnus Karlsson ja Agvilina Wilhelmina Karlsson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Fanny Augusta Johanssonin kanssa. Hän kävi neljä luokkaa Turun ruotsalaista reaalilyseota.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916. Stenmark työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 24. marraskuuta 1915, josta hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota
Stenmark saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi patteriupseeriksi Jääkäritykistön 3. patteriin, josta hänet siirrettiin 2. patteriin 11. maaliskuuta 1918 alkaen. Hän osallistui edellä mainituissa joukoissa osaa sisällissodan taisteluihin Länkipohjassa, Pitkäjärvellä, Orivedellä, Kangasalla ja Lempäälässä sekä Tampereella. Hänet määrättiin Tampereen valloituksen jälkeen tykistön uudelleen järjestelyn myötä jaosjohtajaksi Jääkäritykistöprikaatin II patteriston 3. patteriin ja osallistui kyseisessä tehtävässä osaa taisteluihin Karjalankannaksella, muun muassa Raivolassa ja Inossa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Stenmark palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, josta tykistön uudelleenjärjestelyn yhteydessä hänet siirrettiin kenttätykistörykmentti 1:een ja määrättiin 11. marraskuuta 1918 alkaen 7. patterin ja 14. tammikuuta 1919 alkaen 4. patterin päälliköksi. Myöhemmin hän toimi rykmentin majoitusmestarina ja patteristonkomentajana. Hän erosi armeijasta 27. huhtikuuta 1921 ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä ja työnjohtajana Paraisten kalkkitehtaan palveluksessa. Hän kuoli tapaturmaisesti 3. lokakuuta 1928.
Inkakurppa
Inkakurppa (Gallinago imperialis) on eteläamerikkalainen kahlaaja. Sen elinympäristö käsittää Andien soistuneet rinteet noin kolmen kilometrin korkeudella merenpinnasta Kolumbian lounaiskolkasta Ecuadoriin ja Peruun. Lajin holotyypin kuvaili Philip Lutley Sclater ja Osbert Salvin Bogotásta 1869.
Andienkurppa
Andienkurppa (Gallinago jamesoni) on eteläamerikkalainen kahlaaja. Sen elinympäristö käsittää Kolumbian Santa Martan vuoret ja Andit Länsi-Venezuelasta Boliviaan. Lajin holotyypin kuvaili Charles Lucien Bonaparte korkealta Andeilta Quitosta 1855.
Nokia X71
Nokia X71 on HMD Globalin valmistama älypuhelin, jonka se julkaisi huhtikuussa 2019. Puhelinta myydään ainoastaan Kiinassa ja Taiwanissa. Puhelimessa on Zeissin triplakamera: 48 megapikselin pääkamera, kahdeksan megapikselin ultralaajakamera ja viiden megapikselin syvyyskamera. Puhelimen runko on valmistettu alumiinista ja takakuori lasista. Puhelimessa on sormenjälkilukija takana ja sivulla on virtapainikkeeseen upotettu LED-valo ilmoituksia varten.
Puhelimen grafiikkapiiri on Adreno 512 ja prosessori on Qualcommin valmistama Snapdragon 660. Puhelimessa on 6,39 tuuman näyttö 1 080 × 2 316 pikselin tarkkuudella. Nokia X71:n paino on 180 grammaa.
Puhelimessa on kuusi gigatavua keskusmuistia ja 128 gigatavua tallennustilaa, mutta sitä voi laajentaa microSDXC-muistikortilla. Puhelimessa on myös kameralovi vasemmassa yläkulmassa. Puhelimessa on 3 500 milliampeeritunnin akku ja 18 woltin pikalataus.
Thorvald Oljemark
Hjalmar Thorvald Oljemark (24. maaliskuuta 1900 Sipoo – 25. huhtikuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja maanviljelijä, joka oli Suomen johtavia 1930-luvun kansallissosialisteja ja toinen Suomen Kansan Järjestön perustajista. Hän työskenteli SKJ:n propagandapäällikkönä ja puolueen julkaisemien lehtien päätoimittajana. Nuoruudessaan Oljemark oli perustamassa Sipoon suojeluskuntaa jo 17-vuotiaana, ja osallistui sisällissodan taisteluihin Uudellamaalla.
Varhaiset vuodet
Thorvald Oljemarkin vanhemmat olivat Sipoon kirkonkylässä sijaitsevan Båskiksen tilan omistanut Otto Hjalmar Oljemark (1874–1918) ja Maria Sofia Behm (1872–1950). Elokuussa 1917 Borgå gymnasiumissa opiskellut Oljemark oli perustamassa Sipoon suojeluskuntaa. Hieman myöhemmin hänet valittiin sen päälliköksi agronomi Carl Neoviuksen luovuttua tehtävästä. Tammikuun 1918 alussa Oljemark johti suojeluskuntaa Helsingin punakaartia vastaan käydyssä kahakassa.
Sisällissodan käynnistyttyä Oljemark nimettiin Helsingin ja Sipoon suojeluskuntalaisista muodostetun Vihreä pataljoonan esikuntaan. Tammi–helmikuun vaihteessa Oljemark osallistui Keravan taistelun sekä Pellingin retkeen, jonka jälkeen hän yritti siirtyä rintamalinjan yli valkoisten puolelle, mutta joutui lopulta pakenemaan Orrengrundista Suomenlahden jään yli Viroon. Tallinnassa Oljemark liittyi Pellingistä aikaisemmin paenneisiin suojeluskuntalaisiin, jotka matkasivat Riian kautta Danzigiin. Kaupungissa perustettiin saksalaisten varustama Jääkäripataljoona Thesleff, joka laivattiin Hankoon 3. huhtikuuta. Sisällissodan loppuvaiheissa Oljemark osallistui pataljoonan riveissä Länsi-Uudenmaan puhdistuksiin sekä Ahvenkosken taisteluun.
Wace
thumb|upright|Wacen muistolaatta hänen kotisaarellaan Jerseyllä. Wace, joskus Robert Wace, (noin 1110 − 1174 jälkeen ) oli anglonormannilainen runoilija. thumb|upright|left|Kirjan Roman de Brut sivu. thumb|upright|Wace esittelee teoksensa Roman de Rou Henrik II:lle C. E. Lamberin kivipiirroksessa vuodelta 1824. Wace kirjoitti Brutus-romaaninsa Le roman de Brut Englannissa. Hän sai aiheen tähän teokseensa, joka on muinaisranskalaisen kirjallisuuden kiinnostavimpia tuotteita, englantilaisen kirkonmiehen Geoffrey Monmouthilaisen latinankielisestä proosateoksesta Historia regum Britanniae (noin 1135), joka teki Arthur-sadut tutuiksi Englannin kanaalin molemmin puolin. Wacen anglonormandialaisella alueella sepittämiä runoteoksia ovat La geste des Bretons eli Le roman de Brut ja La gestedes Normands eli Le roman de rou (1160- ja 1170-luvuilla).
Thorvald Oljemark
Varhaiset vuodet
Sodan päätyttyä Oljemark suoritti Kadettikoulun ja palveli muutaman vuoden luutnanttina Lappeenrannassa toimineessa Ratsuväkiprikaatissa. Vakinaisesta palveluksesta erottuaan Oljemark ryhtyi viljelemään isältään perimäänsä tilaa Sipoossa. Otto Hjalmar Oljemark oli kuollut maaliskuussa 1918 haavoituttuaan Pirttisaaressa punaisia vastaan käydyssä kahakassa.
Politiikassa
1920–30-lukujen vaihteessa Oljemark vaikutti kommunisminvastaisessa Lapuan liikkeessä, kunnes vuonna 1932 aloitti kansallissosialistista ja juutalaisvastaista kirjallisuutta julkaisseen Kustannus Oy Vasaran toimitusjohtajana Helsingissä. Hän oli myös yhtiön kustantamien Herää Suomi ja Hakkorset -lehtien päätoimittaja. Samana vuonna Oljemark vieraili kahdesti Saksassa tutustumassa natsi-ideologiaan. Oljemark tapasi muun muassa Heinrich Himmleriin, jonka kanssa hän kävi kirjeenvaihtoa vuoteen 1935 saakka. Aatteen ohella heitä yhdisti ammatillinen tausta, sillä Himmler oli koulutukseltaan agronomi.