cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Noah Puckerman
Noah "Puck" Puckerman on kuvitteellinen televisiohahmo amerikkalaisessa sarjassa Glee, joka yhdistelee draamaa, komediaa ja musikaalia. Sarjaa esittää Yhdysvalloissa televisiokanava FOX ja Suomessa AVA. Hahmoa näyttelee Mark Salling, joka on esiintynyt sarjassa sen pilottijaksosta lähtien. Puckin hahmon kehittivät Gleen luojat Ryan Murphy, Brad Falchuk ja Ian Brennan. Hän on valmistunut opiskelija William McKinley -koulusta ja yksi Uusien Tuulien entisistä jäsenistä.
Volkswagen Transporter (T3)
Transporter T3:n historiikki Saksan ja Itävallan tuotantokaudella (1979-1992)
Vasta Transporter T3 (EA 162, Entwicklungsauftrag) erkani omaksi teknisesti itsenäiseksi mallikseen, kun taas Volkswagenin aiemmat "Typ 2":n hyötyauto- ja pikkubussi-sukupolvet olivat säilyttäneet "Typ 1":stä l. Kuplasta periytyvän, epäkäytännöllisen kapean pohjalevyn mikä rajoitti korin leveyttä, ja Kübelwageniin l. "Typ 82":een perustuneen Kurbelachse-etuakseliston. 1979 ensiesitellyssä T3:ssa oli tarkka hammastanko-ohjaus sekä uudistettu pitkäjoustoinen pyöränripustus, jotka yhdessä jäykän itsekantavan korin ja kuormattuna lähes ihanteellisen 50:50-painojakauman kanssa antoivat mallisukupolvelle erittäin hyvän ajettavuuden. Takamoottorirakenne oli tavarankuljetuksessa käynyt vanhanaikaiseksi, sillä moottorin vaatima tila hankaloitti auton kuormattavuutta. Etumoottorilla varustetut kilpailijoiden hyötymallit kuten Ford Transit söivät Transporterin markkinaosuutta vientimarkkinoilla, joskin T3 säilytti suosionsa paremmin Saksassa, Euroopassa ja konstruktion hyvää maastokelpoisuutta arvostavilla markkinoilla. Transporterin kolmannen sukupolven epävirallinen T3-merkintätapa, virallisesti "Typ 2 ′80", vakiintui myös valmistajan kielenkäytössä T4-, T5- ja nykyisessä T6-sukupolvissa. Transporter-mallien kansanomainen nimitys Saksassa on Bulli tai Kleinbus (pikkubussi), Suomessa mm. Tölkki tai Klaippari.
Noah Puckerman
Ensimmäinen tuotantokausi
left|thumb|upright|[[Mark Salling (kuvassa) näyttelee Puckia ohjelmassa Glee.]] Vaikka Puck ei aluksi halua liittyyä glee-klubiin sen huonon statuksen takia, hän liittyy acapella ryhmään, jota Will Schuester (Matthew Morrison) kutsuu nimellä Acafellas. Puck pitää vanhempien naisten viettelystä, jota hän tekee allassiivoustyönsä vuoksi ja uskoo, että Acafellasissa olo auttaa häntä viettelemään naisia enemmän. Koettuaan laulamisen ilon, ja autettuaan Kurtia (Chris Colfer) ja jalkapallojoukkuettaan voittamaan ensimmäisen kauden pelin, Puck päättää liittyä klubiin.
Puck saa selville, että Quinn Fabray (Dianna Agron) on raskaana, ja että lapsi on hänen. Tästä huolimatta Quinn jatkaa seurusteluaan Finn Hudsonin (Cory Monteith) kanssa, ja valehtelee, että lapsi kuuluu Finnille. Puck kertoo Quinnille, että haluaa auttaa lapsen kasvatuksessa, mutta Quinn hylkää hänet uskoessaan, ettei Puckista tulisi hyvää isää. Puck solmii parisuhteen Rachel Berryn (Lea Michele) kanssa, kun hänen äitinsä toivoo hänen seurustelevan juutalaisen tytön kanssa. Suhde ei kuitenkaan kestä kauaa, ja he eroavat. Osoittaakseen, että hän voisi olla hyvä isä, Puck varastaa glee-klubille tarkoitetut rahat leivontamyynnistä ja tarjoutuu maksamaan Quinnin sairaalalaskut. Vaikka Quinn ei ota rahoja, hän myöhemmin pyytää Puckia kanssaan vahtimaan kolmea lasta. Työ onnistuu hyvin, mutta Quinn huomaa Puckin sekstailleen Santana Lopezin (Naya Rivera) kanssa koko sen ajan. Totuus vauvan isyydestä tulee pian esiin Finnille, ja Puck tarjoaa uudestaan apuaan Quinnille. Quinn kieltäytyy edelleen, ja päättää antaa lapsen adoptoitavaksi. Osoittaakseen, että hän on tosissaan, hän ja muut kuoron miehet laulavat kappaleen "Beth", ja Quinn antaa lopulta hänen katsella vauvan syntymää. Kun vauva on syntynyt, toisen kilpailevan show-kuoron johtaja Shelby Corcoran (Idina Menzel) adoptoi hänet ja nimeää hänet Bethiksi.
Volkswagen Transporter (T3)
Transporter T3:n historiikki Saksan ja Itävallan tuotantokaudella (1979-1992)
250px|pienoiskuva|T3 Syncro, korin saumaruoste-ongelmaVuoden 1984 lopulla malliston täydensi Itävallan Grazissa Steyr-Daimler-Puch:in tehtailla valmistettu Syncro -nelivetoversio (ref: 5), nelivedon ollessa toteutettu "Ferguson"-tyylisesti viskokytkimellä taka- ja etuakselien välissä (viskokytkin ja akselit lukittavissa mallista riippuen). Vaikka Volkswagenilla oli ollut sekä omaa kokemusta toisen maailmansodan ajan nelivetoisista Kuplista (Typ 86, Kommandeurswagen) tai amfibio-Schwimmwagen:eista (Typ 128), että Audi-tytäryhtiön "Quattro"-tietotaitoa, se oli pitkään epäileväinen nelivetoisen Transporterin riittävän myyntipotentiaalin suhteen. Valmistustapa, missä raakakori kulki Hannoverista Graziin nelivetotekniikan asentamista varten, ja sitten takaisin päätehtaalle viimeistelytöitä varten, nosti Syncro-mallien hintaa: vaikka valmistusmäärä olikin suuri on Hollowayn kirjoituksesta ymmärrettävissä, että menekki jäi Syncron kalleuden takia odotuksista - etenkin, kun se ei moniin tarpeisiin ollut etevää takavetoista versiota paljoa maastokelpoisempi. Voimansiirron vaatiman tilan vuoksi polttoainesäiliö sijoitettiin Syncrossa uudelleen, se on muovinen, ja vetoisuus 70 litraa tavallisen 60 litran sijaan: tilasyistä 85-litrainen lisävarustesäiliö ei ole asennettavissa nelivetomalliin. Syncron tilat ja sen henkilöautomainen ajettavuus toivat sille testivoittoja myös Suomessa. 1985 markkinoille tuotiin monikäyttöinen Multivan. T3-sukupolvestakin oli alusta asti tarjolla suosittu Westfalia-matkailuauto, minkä mallisto laajeni tuotannon aikana, ja synnytti rinnakkaismalleja eri valmistajilta, tai tietyille markkina-alueille - esimerkiksi Weinsberg, Dehler-luksusversio, Reimo, Teca ja Carthago. Devon valmisti T3-matkailuautoa Iso-Britannian markkinoille oikeanpuoleisella ohjauksella, hollantilainen Eurec sen pohjalta vasemmanpuoleisella ohjauksella. Tuotantokauden loppua kohti oli lisävarusteltuina erikoismalleina, mm. Multivan-pohjalta Star-loppuisilla nimillä. T3-valmistus Saksan päätehtaalla Hannover-Stöckenissä loppui 1990 uuden T4-sukupolven tullessa tilalle, jonka jälkeen kaikki T3-mallit valmistettiin Grazissa. Volkswagen julkisti tuolloin toukokuussa 1990 päivätyn, laajan Transporter-historiikin sisältävän pressimapin. Viimeisen Limited Last Edition -sarjan (LLE, 2 500 kpl, joista viimeinen on sijoitettu Wolfsburgin tehdasmuseoon) kova menekki pääsi yllättämään Volkswagenin, ja tehdas joutuikin teettämään vielä 500 kpl LLE:n kanssa identtistä vaunua täyttääkseen lupauksensa yhtiön työntekijöille: vain JX-turbodieselilla varustetut Redstar ja Bluestar (tummempi sinisävy kuin aiemmin valmistettu Bluestar, SS-bensiinimoottori jäi pois) eivät tulleet julkiseen myyntiin. Nämä 500 kpl eivät liioin saaneet LLE-tyyppistä todistusta, eivätkä niiden valmistenumerot noudata LLE:n kaltaista järjestystä.
Moottoreiden osalta T3 käytti aluksi edellisen T2-sukupolven ilmajäähdytteisiä nelisylinterisiä 1,6 litran 50 hv tai 2,0 litran 70 hv vastaiskumoottoreita. T3 olikin VW:n viimeinen uusi korimalli, minkä oli suunniteltu käyttävän markkinoilla epätyydyttävästi pärjänneen VW 411/412-mallisarjan (1968-1974) ilmajäähdytteisiä vastaiskumoottoreita. 1981 mallisto täydentyi VW Golfin 1,6 litran nelisylinterisellä diesel-rivimoottorilla. Vuonna 1982 VW korvasi perinteiset Luftboxer-moottorit liukuvasti vesijäähdytteisillä 1,9- tai 2,1-litraisilla Wasserboxer:eilla, jotka saivat ensin ruiskutuksen Digijet (Bosch Digitale Jetronic)-ohjauksen, sittemmin ruiskutuksen lisäksi myös sytytystä ohjaavan Digifant I-elektroniikan. Tehokkaimmillaankaan moottorit eivät etenkään 2 000 kg omapainoa lähestyvissä huippumalleissa enää täysin tyydyttäneet ajan vaatimustasoa. Lukuisat eri virittäjät ottivatkin asiakseen nostaa moottoritehot T3-mallin muiden ominaisuuksien tasolle. Virittäjistä kuuluisin ja valmistusmäärillä mitattuna suurin on Oettinger, mutta "samankaltaiset"-osiossa on mainittu muitakin tunnettuja alan yrityksiä. Porschen B32-piensarja ja sen kaltainen Claer CT3 esitellään omissa osioissaan.
Erikoismalleja
250px|pienoiskuva|Volkswagen T3 Club Joker 1981 LBX* Westfalia-matkailuauton erikoispainoksia olivat:
Noah Puckerman
Toinen tuotantokausi
Puckin ja Finnin ystävyys on koetuksella, kun Puck ja Rachel muhinoivat yhdessä, Rachelin vielä seurustellessa Finnin kanssa. Riidoistaan huolimatta, kaksikko haluaa auttaa jalkapallojoukkuetta voittamaan mestaruuden, ja he jatkavat ystävinä. Will laittaa Puckin asialle löytää uusi jäsen kuoroon, mikä johtaa hänet löytämään uuden rakkauden, Lauren Zizesin (Ashley Fink), joka pelastaa hänet jääkiekkoilijoiden kiusoilta. Puckin suurten eleiden jälkeen, Lauren suostuu viimein käymään treffeillä hänen kanssaan.
Volkswagen Transporter (T3)
Transporter T3 "Vanagon" USA:n markkinoilla
250px|pienoiskuva|VW Vanagon Westfalia (USA, 2012)Yhdysvaltain markkinoilla T3 oli tarjolla vain henkilö- ja matkailuautoversiona. Vanagon-perusmallissa oli yksinkertainen vinyylisisustus, L-mallissa parempi kangassisustus ja lisäpuhallin valinnaisvarusteena, ja GL oli vielä askelta kattavammin varusteltu. "Westfalia"-matkailuautoja oli kahtena versiona telttakatolla: Camper oli 4 hengelle ja sisälsi täyden matkailuvarustuksen kaasuliedellä, jääkaapilla (kaasu, 110V ja 12V), pesualtaalla ja vesisäiliöllä, kun taas Weekender tuli ilman liettä, jääkaappia ja pesuallasta, mutta oli saatavilla erillisellä jäähdytyslokeron ja pesualtaan sisältävällä kaapilla. Vuonna 1984 Weekender kahdentui malleiksi "Wolfsburg Edition Weekender" (2 erillispenkkiä keskirivissä, kasvot menosuuntaan) ja Wolfsburg Edition Multivan (2 erillispenkkiä keskirivissä, selkä menosuuntaan), matkailuauto "Wolfsburg Edition Camper":in ottaessa USA-malliston huippupaikan. Euroopan Caravelle C-, CL- ja GL-malleja vastanneiden Vanagonien jäätyä pois muiden mallien sisustamisesta vastasi Westfalia. Nelivetoista Syncroa vietiin USA-markkinoille vain rajallisissa määrin vuosien 1985-1992 aikana. Vuosina 1990-1991 Yhdysvallat saivat "Carat"-mallin kärkituotteeksi. T4:n eli "Eurovan":in markkinoilletulon vuoksi uusia T3-malleja ei enää tuotu Yhdysvaltoihin vuonna 1992, vaan Eurovan jatkoi 1993 lähtien VW:n tila-autojen tarjontaa. Ainakin yksi Oettinger WBX6 (vieläpä T3700E/6) on kirjoittajan tietona kunnostettu liikennekelpoiseksi USA:ssa vuonna 2016, mutta muitakin WBX6-yksilöitä lie kulkeutunut Yhdysvaltioihin uustuontina. Yhdysvaltain markkina on ollut vaikea VW:n tila-automalleille: 2000-luvulla keskeytettyä vientiä ei ole menekki- ja kustannusongelmien takia haluttu aloittaa uudelleen, eikä vientiä ole aloitettu vielä 2016-2017 kaudellakaan. Pääasiallinen lähde:
Transporter/Caravelle T3 Oettinger
Transporter Oettinger on muunnos, johon voi tarrojen/merkkien lisäksi olla asennettuna jokin Oettinger-yhtiön virityssarjoista, autoon uutena tilattuna tai jälkiasennettuna.
Tietoa Oettinger-moottoreista Transporter T3:ssa (ei-WBX6)
Oettinger ryhtyi historiikkinsa mukaan virittämään Transporter-malleja ensi kertaa jo vuonna 1966, kun se muunsi T1:n Campingbus-version saattoautoksi 6 600 kilometrin Spa-Sofia-Liège -kilpailuun, johon viisi yhtiön virittämää, kahden kaasuttimen "TSV"-moottorilla varustettua ralli-Kuplaa osallistui - tuloksena oli luokkavoitto. Valitettavasti tarkemmat tiedot saattoauton teknisistä muutoksista eivät ole välittyneet nykypäivään asti. Vuodesta 1971 lähtien tarjolla oli kuitenkin 1,9-litrainen 75 hevosvoiman moottori, ja 1974 lähtien myös 2,3-litrainen variantti 90 hevosvoimalla, joissa kummassakin oli Oettingerille jo ominaiseksi tullut iskua pidentävä kampiakseli taotuilla vastapainoilla, sekä sen sallimat suuremmat männät. Moottorit tarjosivat suuremman väännön kuin enimmillään 1,8-litraiset, 68 hevosvoiman VW-vakiomoottorit, joskin viritettyjen Transportereiden huippunopeus oli muuttamatta jätetyn alustan vuoksi rajoitettu 135 km/t:ksi. Jäljemmän koeajoraportti AMS-lehdestä 14/1974 on luettavissa lähdesivuston kuvalinkkien kautta.
Noah Puckerman
Kolmas tuotantokausi
Kun Puck epäonnistuu historiankokeessaan ja huomaa, ettei hän valmistu, hän päättää olla välittämättä arvosanoistaan. Jaksossa "Ainoat laatuaan", hän joutuu taisteluun Rick Nelsonin kanssa ja vetää ulos veitsensä. Beiste (Dot-Marie Jones) tulee taistelun väliin ja ilmoittaa Puckille, että hänet voitaisiin erottaa tuotuaan veitsen kouluun. Puck kertoo Beistelle, että veitsi ei ollut oikea, ja että hän ei välitä epäonnistuttuaan kokeessaan. Beiste ottaa ohjakseen auttaa Puck takaisin jaloilleen, ja hän saa uusia historiankokeensa. Kauden lopussa, Puck opiskelee Quinnin avulla ja uusii sitten kokeensa. Hän pääsee läpi juuri ja juuri, ja valmistuu McKinleystä.
Neljäs tuotantokausi
Neljännen kauden ensimmäisessä jaksossa paljastuu, että Puckilla on velipuoli Jake (Jacob Artist), josta hän ei ollut tietoinen. Will esittelee heidät toisilleen jaksossa "Britney 2.0", kun Puck on lyhyellä vierailulla Limassa uudesta kodistaan Los Angelesista. Jake pyytää myöhemmin Puckilta neuvoa puhelimessa, kuinka saada Marley Rose (Melissa Benoist) treffeille, ja Puck myöhemmin kutsuu Jaken kylään Kaliforniaan joulupyhien aikaan; kaksikko ottaa samanlaiset tatuoinnit. Puck päättää palata asumaan Limaan, ja veljekset järjestävät tapaamisen äideilleen joulupäivänä. Puck myöhemmin alkaa seurustella Kittyn (Becca Tobin) kanssa pitääkseen hänet poissa Jaken luota, vaikka he lopulta eroavat, kun Puck muuttaa Finnin collegen opiskelija-asuntoon.
Volkswagen Transporter (T3)
Tietoa Oettinger-moottoreista Transporter T3:ssa (ei-WBX6)
Ensimmäiset suuren luokan muutokset uudistuneeseen T3-malliin esitettiin 1982, kun VW Golf GTI:n nelisylinterinen rivimoottori siirrettiin nk. "GTI-bussiin". Sen aihiona toimi tuolloin jo Golf-moottorin vuoksi vesijäähdytyksellä varustettu T3-dieselmalli. Tarjolla oli 1,6 litran versio 105 hv (Audi 80 GTE:n ja Golf GTI:n 110 hv sijan), ja 2,0 litran versio. Koska moottoreiden sovittaminen edellytti muutoksia imu- ja pakojärjestelmiin, niiden teho laski hieman alkuperäisestä, joskin ne tarjosivat enemmän vääntöä: ison GTI-bussin teho oli 125 hv tehon Golf GTI:n 136 hv sijaan. Dieselmoottoriset T1600TD LLK-mallit (1588cm³) taas perustuivat Golfin 1,6 litran nelisylinteriseen turbodieseliin, johon oli muutettu ruiskutuksen parametrejä, korotettu ahtopainetta ja lisätty keulamaskin taakse sijoitetulla nestelauhduttimella välijäähdyttimen hyötysuhdetta 90 hv tehon aikaan saamiseksi. T1600TD LLK:n AMS-koeajoraportti löytyy kuvalinkkinä lähdesivulta. Sarja oli suosittu jälkiasennuksena myös Suomessa.
Vuodesta 1982 alkaen WBX4-malleissa pohjana käytettiin VW:n nelisylinterisiä 1,9 tai 2,1 litran vesijäähdytteisiä bokserimoottoreita. Pienempi kaasutinmoottori tarjosi vakiomallin 78 hevosvoiman sijaan Oettinger-virityksin 90 hevosvoimaa, ja seuraavana askelmana T2100E-versiossa polttoaineen ruiskutuksen lisäksi suuremman iskutilavuuden sekä puristuspaineen ansiosta 105 hevosvoimaa. Jäljempi muutos paransi kiihtyvyyttä 0-100 km/t peräti 6,2 sekunnilla, ja sen huippunopeus 156 km/t oli 20 km/t vakiomallia suurempi. Volkswagenin siirryttyä ruiskutusmoottoriin Oettinger nosti iskutilavuutta edelleen 2,3 litraan, jolloin tehoksi tuli 120 hevosvoimaa. Volkswagenin 2,1-litraisten voimanlähteiden iskutilavuutta Oettinger kasvatti iskua pidentämällä aina 2,5 litraan asti: T2500E tarjosi 125 hevosvoimaa, kun taas katalysaattorilla varustettu T2500E/KAT-malli (2 474 cm³) 115 hevosvoimaa. Jäljempi nelisylinterinen Wasserboxer pysyi kuusisylinterisen T3200E/6 N:n rinnalla hinnastossa vuoteen 1992 asti. Caravelle GL Oettinger T2500E/KAT-mallin koeajoraportti löytyy mm. Gute Fahrt 10/1986-lehden sivuilta 78-80.
Noah Puckerman
Viides tuotantokausi
Jaksossa "100", Puck palaa takaisin McKinleyyn jättääkseen hyvästit glee-klubille ennen kuin se lopetetaan. Puck tapaa Quinnin ja on aikeissa kertoa hänelle tunteistaan, kun Quinnin poikaystävä Biff (Chace Crawford) saapuu paikalle. Puck laulaa kappaleen "Keep Holding On" voittaakseen Quinnin puolelleen, mutta Quinn ei lämpene ajatukselle. Myöhemmin Quinn ja Biff ovat illallisella Breadsticksissä kun Santana, Puck, Mike (Harry Shum Jr.) ja Artie saapuvat paikalle, ja istuvat heidän seuraansa. Biff kertoo heille, ettei hän tiedä Quinnin menneisyydestä mitään, mikä tekee Puckin vihaiseksi. Pari päivää myöhemmin, Puck kuulee Quinnin ja Biffin riitelemässä. Biff suuttuu Quinnille tämän menneisyydestä, ja koska hän salasi niin isoja asioita. Biff kutsuu Quinniä huoraksi, ja Puck lyö häntä. Biff lyö Puckia takaisin, ja Puck heittää hänet roskikseen. Myöhemmin Puck ja Quinn ovat pukuhuoneessa katselemassa Finnin muistotaulua. Quinn kertoo Puckille, että Biff lähti takaisin Yaleen, ja että heidän suhteensa on ohi. Quinn kertoo Puckille, että hän ei aio katsoa menneisyyteen, ja haluaa suunnata katseensa tulevaisuuteen. Puck lähtee pukuhuoneesta surullisena ja kävelee käytävää pitkin, kun Quinn juoksee hänen peräänsä ja lupaa antaa heidän suhteelleen toisen mahdollisuuden.
Volkswagen Transporter (T3)
Tietoa Oettinger-moottoreista Transporter T3:ssa (ei-WBX6)
Asiakkaan tilatessa uuden Volkswagen-tuotteen jollain Oettinger-moottoreista VW-kauppiaaltaan auto esivalmisteltiin jo tehtaalla viritetyn moottorin asennusta varten erityisillä ohjauskoodeilla mallin mukaan. Ohjaus tuli Saksassa käyttöön jo 1960-luvun alussa, mikä kuvastaa tehtaan ja sen luottovirittäjä Oettingerin tiivistä suhdetta, ja järjestelyä laajennettiin myöhemmin muillekin markkina-alueille (mm. Ranska). Valitettavasti kattavan T3-sukupolven Oettinger-moottoripaletin tarkka rekonstruointi pian 40 vuotta tapahtumien jälkeen on vaikeaa aineiston haasteellisen saatavuuden vuoksi.
EA 128 (1961-1967) "Suuri Volkswagen"-projekti
Takamoottorikonseptista vahvasti kiinni pitäneen Heinrich Nordhoffin pääjohtajakaudella (tammikuu 1948 - huhtikuu 1968) Volkswagen AG:n antoi 1961 Dr. Ing. h.c. F. Porsche KG:lle (vuodesta 1972: AG) toimeksi suunnitella EA 128-numeron (EA = Entwicklungsauftrag, kehittelytehtävä) ja konstruktionumeron 1764 saaneet ehdotukset vastauksiksi Yhdysvalloille lokakuussa 1959 esitellylle takamoottoriselle Chevrolet Corvair-mallille. Korin ja alustan suunnittelua koskeva Projekti käynnistyi 5.12.1961, ja prototyyppejä valmistui 31.12.1966 mennessä 3 kpl neliovisina, sekä Plastilliini-malli farmariversiosta. Vaikka Volkswagen ilmoittikin sille kirjallisesti 1.9.1967 tehtävän loppumisesta Nordhoffin tilalle pääjohtajaksi nousevan, takamoottorikonseptin umpikujan ymmärtäneen Kurt Lotzin tultua yhtiön palvelukseen kesäkuussa 1967, Porsche viimeisteli syyskuun 1967 loppuun mennessä vielä työn alla olleet viisi eri korimallien prototyyppiä lisää. Näissä oli lukuisia uutuuksia kuten USA-tyylinen koko leveydeltään istuttavissa oleva etupenkki, istuinten etäisyyssäädön lisäksi korkeussäätö, etäisyydeltään ja kallistukseltaan säädettävä ohjauspyörä, sekä etäisyydeltään säädettävät polkimet. EA 128:n alusta oli Chevrolet Corvairia kehittyneempi, joskin Roland Kunz tietää mallin 411-6 kärsineen mahdollisilla 200 km/t ajonopeuksilla aerodynaamisen nosteen takia etuakseliston kevenemisestä, eli ohjaustuntuman heikkenemisestä.
Noah Puckerman
Musiikkiesitykset
Salling on esiintynyt monissa kappaleissa, jotka on julkaistu singleinä, digitaalisina latauksina ja ne ovat myös sarjan soundtrack-albumeilla. Yleensä hän säestää kitarallaan laulaessaan sooloja, mukaan lukien "Sweet Caroline", "Only the Good Die Young", "Fat Bottomed Girls", ja kappale, jonka Puck itse sävelsi, "Big Ass Heart". Neil Diamondin "Sweet Caroline" oli hänen ensimmäinen soolonumeronsa, ja se sai positiivisia arvosteluja kriitikoilta, kuten myös itse Diamondilta, joka oli alun perin haluton myöntämään oikeuksia kappaleeseen. The Wall Street Journalin Raymund Flandez kuvaili Puckin ääntä "maalliseksi, sielulliseksi ja täydeksi". "Sweet Caroline" julkaistiin singlenä, saatavilla digitaalisena latauksena, ja se sijoittui 34. sijalle Yhdysvalloissa, 22. sijalle Kanadassa ja 37. sijalle Australiassa.
Volkswagen Transporter (T3)
EA 128 (1961-1967) "Suuri Volkswagen"-projekti
EA 128:n rinnalla Porsche KG kehitti bokserimoottori-perheen, mikä sallisi suuremman iskutilavuuden kuin siihen asti käytetyt Typ 1:n (Kupla) tai valmistuskustannuksiltaan kalliit Porsche 356:n moottorit. Moottorista oli tarkoitus olla sekä neli- että kuusisylinteriset versiot, joita käytettäisiin paitsi VW:n tyypissä 4 (projektinimet 411-4, 411-6 sekä Karmann Ghian korvaava tyyppi 4-coupé), myös Ferry Porschen ja Heinrich Nordhoffin ideoimassa Porsche 914-keskimoottorimallissa (914-4 ja 914-6), minkä oli tarkoitus korvata tuotannosta poistuva 356 C-malli (1963-1965) sekä epätyydyttävästi menestynyt nelisylinterinen 912-versio (1965-1969) 911-mallista. Lisäksi Porschen oli tarkoitus tuoda 2+2 paikan 911-urheiluauton rinnalle aidosti nelipaikkainen, perheille tai edustamiseen sopiva volyymimalli - vrt. nykyinen Panamera - mikä olisi ollut 411-6:n muunnelma. Kuusisylinterinen OHV-moottori perustui vuoteen 1963 asti 901-moottoriin (Peugeotin vaatimuksesta 901-mallinimi jouduttiin muuttamaan 911:ksi), ja Porsche suunnitteli siihen aluksi viisi vaihteisto-koekappaletta EA 128:a varten. Näiden rinnalla EA 203/4- ja konstruktionumerolla 1837 suunniteltiin 911-moottorista jatkokehitellyt kuusisylinteriset 2,5- ja 2,8-litraiset versiot, joissa oli hihnavetoiset kannen yläpuoliset nokka-akselit, ja tehon sijaan painotettu vahvaa vääntöä. VW piti Porschen luomien OHC-ratkaisujen tuotantokustannuksia kuitenkin liian korkeina. Uudet sylinteriryhmät vanhanmalliseen työntötankolohkoon yhdistämällä syntyi Flachboxer (litteä bokseri), mikä tuli käyttöön VW 412-mallissa (1972-1974) 1,7- ja sittemmin 1,8-litraisena. Nimi juontuu jäähdytyspuhaltimen siirtämisestä muutosten yhteydessä kampiakselin päähän. Flachboxer on myös yhdysside EA 128:sta VW:n viimeiseksi takamoottorimalliksi jääneeseen T3:een 1979 alkaen, sillä se salli moottoritilan kannen laskemisen 200mm alemmas vanhalla puhallinkotelolla varustettuun T2-malliin verrattuna - hyötyinä tietenkin tavaratilan kasvu ja nostokorkeuden madaltuminen T3:ssa.
Moottorin Oettinger-jatkokehitys (1984-1987)
250px|pienoiskuva|Oettinger WBX6-moottori (T3700E/6)Oettinger (OKRASA) sai historiikkinsa mukaan vuonna 1984 VW:llä Transporter T3:n piensarjana valmistettavaan malliin tarkoitetun, mutta korkeiden kustannusten, heikkojen menekkiodotusten, tai tuntemattomien muiden syiden vuoksi käyttämättä jääneen, valmistajan FE -tuotekehittelyosaston (Forschung und Entwicklung) omana kehitystyönään jo vesijäähdytteiseksi muuttaman, nelisylinteriseen moottoriin perustuvan kuusisylinterisen aihion kehiteltäväksi tuotantovalmiuteen. Toistaiseksi jää vahvistamatta pohjautuiko Volkswagenin moottoriaihio aikaisempaan EA 203/204-moottoriin, vai onko kyseessä Volkswagenin oma, täysin erillinen konstruktio. Toimitukseen sisältyi moottorin tekniset piirrokset, sekä muotit muun muassa moottorilohkolle ja sylinterikansille. Aihio ei vaatinut moottoritilan korottamista tai muutoksia moottorikiinnikkeisiin, koska Volkswagenin Transporter T3:een tarkoitettuna tuotteena se noudatti WBX4-moottoriasennuksen mitoituksia. Toteutunut "WBX6" pohjautuu pitkälti vesijäähdytteisen 2,1-vakiomoottorin osiin, ja perii siksi ko. konstruktion ongelmakohtia kuten mm. vesivaipan/kannen liitoksen kehnosta ratkaisusta l. tiivisteiden haurastumisesta ja niiden alla aikaa myöden esiintyvästä syöpymisesta johtuvia vesivuotoja. Kuusisylinterisen valuosat kuten muunnellut lohkot ja imuilmapleenumi valmistettiin Volkswagenilta saatujen muottien pohjalta Honsel-yrityksessä, ja osat työstettiin (sorvaustyö, tasoitus, kierteet) käyttövalmiiksi Motogema-valimossa. Moottori sai Oettingerin taotun kampiakselin, josta yhtiö teki sille tyypilliseen tapaan pitkäiskuisen version myöhempään 3,7-litraiseen WBX6:een. Moottorinohjauksen lisäksi monista muistakin nelisylinterimallin osista teetettiin kuusisylinterisen edellyttämiä muunnoksia. Vaihteistoksi valittiin VW:n Kassel-Baunatalin tehtaalla valmistettu, NJ-vaihteistosta muunneltu 3-vaihteinen NL-automaatti 3,08-perällä, Audi 200 Turbon vahvemmilla osilla, ja 4 planeettapyörällä 3 sijaan. WBX6-sarjaan kuului ATE-jarruvalmistajan mm. BMW-malleissa käytetyistä komponenteista luoma OE 4S-levyjarrusarja suuremmalla tehostimella, M-osanakin saatavilla ollut 85 litran polttoainesäiliö, 20 mm madallettu alustasarja Bilstein-kaasuiskunvaimentimilla ja jäykemmällä kallistuksenvakaimella, korisarja, sekä moottorivalvonnan lisämittarit. Ensimmäinen wbx6-prototyyppi valmistui helmikuussa 1985, ja lisäprototyyppejä elo-syyskuussa.
Jay Lovestone
Jay Lovestone (alkujaan Jacob Liebstein; 15. joulukuuta 1897 Hrodna, Venäjän keisarikunta (nyk. Valko-Venäjällä) – 7. maaliskuuta 1990 Yhdysvallat) oli merkittävä yhdysvaltalainen kommunistijohtaja, joka myöhemmin kääntyi antikommunistiksi. Hän kuului venäjänjuutalaiseen perheeseen, joka muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1907.
Volkswagen Transporter (T3)
Moottorin Oettinger-jatkokehitys (1984-1987)
Oettingerin Frankfurtin IAA-messuilla 1985 esittelemä ensi versio T3200E/6 (3 164 cm³) tuotti 165 hv tehon ja 260 Nm vääntöä. Mallia sai vain takavetoisena, ja se kiihtyi 0-100 km/h 12,5 sekunnissa saavuttaen 181 km/h huippunopeuden. Ensimmäinen luovutus asiakkaalle tapahtui tammikuussa 1986. WBX6 on tiettävästi maailman ensimmäinen sarjatuotantoon päässyt auton vesijäähdytteinen kuusisylinterinen vastaiskumoottori, muutamia vuosia ennen Subaru SVX-urheiluauton 3,3 litran vesijäähdytettyä H6-moottoria. Vasta kymmenen vuotta myöhemmin esitellyn VW:n etuvetoisen T4:n GP-pitkänokkaversion 2,8i VR6- ja 2,5TDi (128 kW)-moottoreilla varustetut mallit saavuttivat osapuilleen T3200E/6:n suoritusarvot. Oettingerin isojen WBX6-mallien ajettavuus, toisin kuin yllä mainitun 411-6:n tapauksessa, on ongelmaton ja vakaa aina suotuisissa oloissa mahdollisiin yli 210 km/t ajonopeuksiin: etuakselin kallistuksenvakaimen vuoksi ajokäytös on normaalisti päättäväisen aliohjaava, ja urheilualusta säilyy lähes yhtä mukavana kuin T3-perusmallissa - tosin WBX6 on takamoottoriautoille tyypillisesti sivutuuliherkkä korkeilla ajonopeuksilla. Eräät harvat nastarengasmallit voivat heikossa pito-oloissa tuoda esiin odottamatonta yliohjautuvuutta, kun voimat eivät riitä vakaimen aktivoitumiseen.
Jay Lovestone
New Yorkissa asunut Lovestone opiskeli vuosina 1915–1918 City College of New Yorkissa ja liittyi Yhdysvaltain sosialistiseen puolueeseen. Hän muodosti helmikuussa 1919 yhdessä John Reedin ja Benjamin Gitlow’n kanssa puolueeseen lokakuun vallankumousta tukeneen vasemmisto-opposition, minkä seuraksena tuhansia jäseniä erotettiin puolueesta. Lovestonesta tuli Yhdysvaltain kommunistisen puolueen perustajajäsen. Alkuvaiheessa enemmistö entisistä sosialistisen puolueen jäsenistä siirtyi uuteen kommunistiseen puolueeseen. Lovestone ja Charles Ruthenberg edustivat kommunistisessa puolueessa jyrkkää linjaa, joka kannatti aggressiivista luokkasotaa. Komintern asettui 1920-luvun puolivälissä tukemaan heitä puolueen sisäisessä valtataistelussa, ja Ruthenbergin kuoltua vuonna 1927 Lovestonesta tuli puolueen pääsihteeri. Lovestone puhdisti vuonna 1928 trotskilaiseksi kääntyneen James P. Cannonin kannattajat puolueesta, mutta joutui pian itse neuvostojohdon epäsuosioon, koska oli tukenut Nikolai Buharinia eikä Josif Stalinia. Stalin syrjäytti Buharinin vuonna 1929, ja toukokuussa Lovestone sekä hänen lähimmät tukijansa erotettiin kaikista tehtävistään Yhdysvaltain kommunistipuolueen johdossa.
Volkswagen Transporter (T3)
Moottorin Oettinger-jatkokehitys (1984-1987)
Mallisto koki muutoksia vuonna 1987, kun sitä laajennettiin sekä alas- että ylöspäin. Mallin T3200E/6 rinnalle tullut, alennetun puristuspaineen N (Normalbenzin) tuotti katalysaattorin kera 140 hevosvoimaa, käytti 95-oktaanista polttoainetta ja oli tarkoitettu asennettavaksi nelivetoisiin Syncro-Transportereihin. N-moottorin alempi teho ja vääntö sallivat VW:n käsivalintaisen vaihteiston käytön - N:stä tuli WBX6-mallien suosituin versio. Täystehoisen, nyt S:ksi (Superbenzin) nimetyn version teho nousi 175:een hevosvoimaan korkeamman puristuksen ansiosta. Kyseinen moottori istutettiin 1987 yhtiön uuden Friedrichsdorfin tehtaan vihkiäisten kunniaksi kuriositeettina VW Kuplan Cabriolet-avomalliin, ja samanlainen luovutettiin myöhemmin myös autonharrastajana tunnetulle Espanjan kuningas Juan Carlos I:lle. Uutuusmalli T3700E/6 KAT taas oli T3200-mallista iskua pidentämällä kehitetty 3 711 cm³ versio katalysaattorilla. Se tuotti 180 hevosvoimaa ja 305 Nm vääntöä, ja isommalla moottorilla raskas "Carat"-malli kiihtyi 0-100km/h 11,6 sekunnissa saavuttaen 187 km/h huippunopeuden. Mallin ohituskiihtyvyys 80–120 km/h oli erinomainen - parempi kuin aikalaisensa Ford Granada 2,8i V6:n vastaava - sillä kickdown pudottaa moottorin 80 km/t nopeudessa 2-vaihteella mainiosti vääntö- ja tehohuipun välisille kierroksille. Ison WBX6-moottorin polttoaineen kulutus on alkuperäiseen, 2.000kg omapainoon nähden häiritsevän alitehoisen 112hv DJ-nelisylinterimoottoriin verrattuna 2,5-3 l/100km pienempi arkisessa ajossa - tosin yli 150 km/t nopeuksilla jyrkästi kasvavan ilmanvastuksen vuoksi jopa 25 l/100km, mikä kookkaammasta säiliöstä huolimatta tarkoittaa vauhdikkaassa moottoritieajossa polttoaineen täydennystarvetta alle 300km ajomatkan jälkeen.
T3700E/6-mallia sai vain takavetoisena ja automaattivaihteistolla varustettuna. Frankfurtin IAA-näyttelyssä 1990 Oettingerin osastolla esillä ollut Porschen G50-manuaalivaihteistolla varustettu T3700E/6 lie jäänyt yksittäiskappaleeksi, sillä kallein moottorivaihtoehto jäi pian pois mallistosta Gerhard Oettingerin yritysryhmän talousvaikeuksien, ja OKRASA-viritystoiminnan MBO-kaupan 1991 vuoksi, eli iso T3700E/6 on WBX6-versioista harvinaisin.
Transporter T3:n valmistuksen loppumisen seurauksia (1988-1992)
Vuodesta 1988 lähtien ilman katalysaattoria olleet T2500E- ja T3200E/6 S-mallit jäivät enää lähinnä vientituotteiksi maihin, joissa lyijyttömän bensiinin saatavuus oli epävarmaa - tosin T3700E/6-sarjaakin sai asiakkaan toivomuksesta ilman katalysaattoria. Oettinger supisti T3-virityssarjojensa palettia vuonna 1990, kun Volkswagen oli esitellyt täysin uudistetun etumoottorisen ja etuvetoisen T4-mallinsa. Malleja T2500E KAT ja T3200E/6 KAT (=N) valmistettiin vuoteen 1992 asti, jolloin T3:n "syncro"-nelivetomallin valmistus päättyi. Kaikkien WBX6-mallien yhteen lasketun valmistusmäärän arvioidaan lyhyen tuotanto-kauden takia jääneen 500–700 kappaleeseen, eli ne ovat versiosta riippumatta nykyään harvinaisia keräilijäkappaleita. Moottorin maine tahriintui alkuaikoina jossain määrin ansaitsemattomasti: konstruktio on terve, mutta sen apulaiteet olisivat tarvinneet pidempää kehittelyaikaa jotta puutteet ja yllätykset (85 l pa-säiliön alttius kontaminaatioille, ja VW:n vakio-polttoainepumpun kuluessa riittämätön tuotto) olisi ratkaistu: monet niistä johtivat korkeisiin paikallisiin lämpötiloihin moottorissa, ja niistä johtuviin vakavampiin seurannaisvahinkoihin. Jälkikehittely osin pienillä muutoksilla, muutamassa kohdin (mm. julmasti hiomalla sovitettujen VW-kiertokankien korvaaminen) haastavilla töillä, tuo esiin moottorin silkinpehmeän käynnin (6-sylinterisen vastaiskumoottorin massatasapaino vastaa 60-asteista V12-moottoria) ja tarvittaessa riuskan suorituskyvyn, kun automaattivaihteisto taas kompensoi moottorin alaväännön latteutta hyvin. T3 ei rakenneltunakaan ole varsinainen urheiluauto - joskin Volkswagen loi oivan perustan sen kenties odottamattomankin hyville ajo-ominaisuuksille - mutta sen sijaan se on kirjoittajan noin 30 vuoden ja 250 000 kilometrin kokemuksella etenkin sivistyneellä WBX6-moottorilla erinomaisen mukava, tilava ja nopeakin Gran Turismo-tyyppinen pitkien maantiematkojen kumppani: juuri sellainen kuin tehdastekoisen VW Caravelle Carat-huippumallin olisi alun perinkin kuulunut olla.
Teknisten tietojen taulukko WBX6 3,2 S ja 3,7
Tekniset tiedot Oettinger T3200E/6 S ja T3700E/6 KAT
Lähteet teknisten tietojen taulukoihin:
Muut Oettinger-erikoisvarusteet
250px|pienoiskuva|T3 Carat 1986 WBX6 interiööriOettinger tarjosi lukuisia erikoisvarusteita VW T3-mallin tarpeisiin. Kuusisylinteristen T3-mallien pakollisiin varusteisiin kuuluivat muun muassa erinomainen OE 4S-levyjarrusarja ja jäykempi "Sportfahrwerk"-alusta, mitkä vastasivat huomattavasti kohonneita teholukemia, ja näitä myytiin myös erikseen. Korisarjat jättivät Oettinger-T3:t lähes "Carat"-sarjamallin näköisiksi, joskin puskurit ja kylkipalaset ulottuivat reilut 10cm vakio-korisarjaa alemmas pakoputkiston piilottamiseksi. Näin "WBX6"-mallit saattoi basso profondo-käyntiääntä kuulematta tunnistaa vain moottorin alla pilkottavista, sarjamallista poikkeavista, sylinterilohkojen alla V-tyyliin kallellaan olevista äänenvaimentimista ja vakiomallia paksummasta loppuputkesta - saksalaiseen tapaan juonen paljastavat takaluukun mallimerkit ja kirkuvat Oettinger-tarrat jätettiin näet mielellään pois. Sisustuksen muutostyöt eivät kuuluneet Oettingerin toimialaan, vaikkakin WBX6-sarja sisälsi lisämittarit öljynpaineelle ja lämmölle. VW Caravelle Carat sisälsi muita T3-versiota runsaamman varustelun, jota Volkswagen lavensi tuotantovuosien aikana mm. valinnaisella nahkasisustuksella ja taaimmaisten (lepo-) penkkien sähkösäädöllä. Oettingerin WBX6-tekniikan sai tilattua mihin tahansa T3-vakiomalliin - vaihteiston ja voimansiirron rajoitukset tehon ja väännön suhteen huomioiden - VW-piirimyyjän kirjaamalla WBX6-sarjan asennukseen valmistavalla ohjauskoodilla (esimerkiksi S719-ohjauskoodi Oettingerin T3700E/6-moottorille ). Kuusisylinterinen moottori päätyi useita kertoja myös DEHLER-veneveistämön T3:een pohjautuvaan yleelliseen Profi-matkailuautoon.
Claer CT3 (mm.) Porsche
Saksan Weiseliin sijoittunut Claer Automobile GmbH on yhtiön kotisivujen mukaan valmistanut yli 50 kpl Porschen ilma- ja vesijäähdytteisillä eri moottoreilla varustettua CT3-Transporteria (tarkka mallimerkintä riippuu käytetystä Porsche-tekniikasta): aitojen Porsche B32:ien harvinaisuuden vuoksi Claerit ovat haluttuja, eivätkä juuri koskaan päädy julkisille myyntipalstoille. Claer on jatkanut työtään Transporterin T4- ja T5-mallien parissa. Tuotteet on muutettu takamoottorisiksi, ja niissä käytetään Porschen moottoreita (myös viritettyjä) sekä voimansiirtoja. Claer CT4 saavutti Circuito_di_Nardò-radan (Apulia) koeajoissa Ruf-viritetyllä 522hv Porsche 993-tekniikalla ja nelivetoiseksi muutettuna 273 km/t huippunopeuden. Yhtiön uudempi CT5-huippumalli käytti Wendtland:in virittämää Porschen 996-tekniikkaa, oli myöskin nelivetoinen, ja saavutti 680 hv tehon siivittämänä korimallista riippuen jopa 300 km/h huippunopeuden. Lähde ilmoitti vanhemman CT4-muutoksen hinnaksi 168.000 DEM, mikä ei tosin vielä sisältänyt T4-perusautoa.
Porsche B32
Eräs tunnetuimmista T3:n virittäjistä lienee Porsche AG, joka käytti Transporterin eri malleja saattoautoina prototyyppiensä koeajoissa Algeriassa. Niiden suorituskyky ei riittänyt lähellekään testattavien urheiluautojen matkanopeuksia. Transporterin uudistuttua 1979 sen moottoritila oli riittävän väljä jotta siihen sai mahtumaan myös Porschen 6-sylinterisen vastaiskumoottorin. Tehdas valmisti ensimmäisen koekappaleen 204 hevosvoiman 911 SC- - Super Carrera -moottorilla 1981 ja tulos oli niin onnistunut, että Porsche harkitsi vakavissaan muutoksen sarjavalmistusta. Vuonna 1984 tehdas asensi 911-mallinsa uuden 3,2 litran kuusisylinterisen ilmajäähdytteisen 231 hv moottorin koesarjaan T3-malleja. Kyseistä "B32"-Transporteria valmistui 12 (joissain lähteissä jopa 20) kappaleen piensarja tehtaan sisäiseen käyttöön, mm. tk-johtaja Helmuth Bott`ille. B32:n kiihtyvyydeksi tehdas ilmoitti 9,6 sekuntia 0-100 km/t, ja huippunopeudeksi virallisesti 185 km/t - joskin B32:n tiedetään kevyellä kuormalla saavuttaneen 220 km/t nopeuksia. Porsche päätti kuitenkin lopulta luopua sarjatuotannosta, koska B32-mallin hinta olisi laskelmien mukaan noussut 145.000 DEM tuntumaan (1984, viite 2) eli moninkertaiseksi 911-perusmalliin nähden. Myös sarjatuotantoa silmällä pitäen laaditun ohjekirjan ensi sivun kehotus malttiin epätavallisen suuren tehon kanssa kuvastaa tehtaan pelkoa, että B32 olisi osaamattomissa käsissä saattanut johtaa ikäviin tuotevastuuongelmiin: yleisö ei näet käsitä harvinaisten T3-tehoversioiden potentiaalia eikä osaa ennakoida niiden nopeusvaroja Saksan rajoittamattomilla moottoriteillä, mikä johtaa satunnaisiin konfliktitilanteisiin. Valmistetuista B32-malleista kymmenen yksilön arvellaan säilyneen.
Samankaltaisia Transporter T3:n muunnoksia ja piensarjoja
Volkswagen Transporter T3-mallit olivat 1980-luvun aikana hyvien ajo-ominaisuuksiensa mutta vaatimattoman suorituskykynsä takia suosittuja virittelyn ja moottorivaihdon kohteita. Kaikki virittäjät tai moottorivaihdot kattavan luettelon koostaminen lie lähes mahdoton tehtävä. Suosituimpia vaihtomoottoreita ovat VW:n 827-sarjan nelisylinteriset rivimoottorit, VR6 sekä Audin V6, joihin on Saksassa tarjolla tarvittavia sovitusosia. Maailmalla T3-malleihin jälkiasennettiin mielellään myös Subarun 4- ja 6-sylinterisiä vastaiskumoottoreita, ja jopa Alfa Romeo V6- tai Rover V8-moottoreita, usein yhdistettynä Renaultin vahvaan ja kompaktiin UN1-vaihteistoon (mm. Renault Espace V6:ssa käytetty). Viime vuosien ilmiöitä ovat olleet erilaisten V8- ja jopa W12-moottoreiden vaihtamiset T3-koriin. Alla olevassa keskitytään lähinnä nimekkäimpiin tai tuotantomääriltään merkittäviin valmistajiin.
Rakenteiden yhteensopivuuden vuoksi usea muukin saksalainen virityspaja kuin edellä kappalemäärän mukaisessa järjestyksessä esitellyt yritykset on vaihtanut Porsche-tekniikkaa T3-malleihin. Tunnetuimpiin Porsche-moottorivaihtoja T3-malleihin piensarjana tehneisiin yrittäjiin lukeutuvat mm. Alois Ruf (Ruf-Porsche), jonka yhtiö asensi Transporter-malleihin mm. Porschen 1980-luvun lopun tehokkainta 250hv "Carrera"-moottoria. Uudempi yrittäjä, berliiniläinen TH Automobile GmbH, on asentanut Porsche-tekniikkaa Volkswagen Transporterin 3., 4. ja 5. sukupolven koreihin. Moottori- ja tekniikkavaihtojen tarkka kappalemäärä ei toistaiseksi ole tiedossa.
Nimekkäistä T3-virittäjistä mainittakoon Saksan Eurasburgiin sijoittunut Schick Turbo Tuning. Yritys nosti VW-vakiomoottorien tehot turboahdinta käyttäen 2,1-moottorin osalta aina 163:en hevosvoimaan, joskin myös muita viritysasteita oli tarjolla. Forum-tietona turboahdin oli KKK:n Audin ahtopaineen säädöllä ja välijäähdyttimellä, moottorissa madallettu 7,3:1 puristussuhde, sekä tehokkaampi polttoainepumppu. Mielipiteenä moottori oli janoinen (16 litrasta yli 20:een suuremmilla nopeuksilla), eivätkä MV- tai SS-moottoreiden lohkot tai voimansiirtokaan tahtoneet kestää lisätehoa. Myös 1,6 turbodiesel oli ohjelmistossa, ja sen teho nousi yhtiön työn tuloksena 93 hevosvoimaan. Google tunnistaa yrittäjä Anton Schickin edelleen samassa osoitteessa Eurasburg an der Loisach`issa, mutta yrittäjän entinen kotisivu www.schick-tuning.de ei näytä nyt (12/2016) olevan aktiivinen.
Toiminimi T3-Dezent taas suorittaa Audin 4,2 V8-moottorin vaihtoja T3-koreihin Saksassa rekisteröintikelpoisena keskimoottoriasennuksena. Tällöin kookas moottorikotelo haukkaa kuitenkin osan Transporterin tavaratilasta tai matkustamosta, kun mm. Porschen ilmajäähdytteisissä 6-sylinterimoottoreissa tarvitaan vain moottoritilan kannen korottamista.
Tyler Bertuzzi
Tyler Bertuzzi (s. 24. helmikuuta 1995 Sudbury, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-joukkue Toronto Maple Leafsiä. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Patrik Ženúch
Patrik Ženúch (s. 30. joulukuuta 1990) on slovakialainen keihäänheittäjä. Ženúchin ennätys on toukokuussa 2014 Košicessa heitetty 84,83. Ženúch edustaa VŠC Dukla Banská Bystricaa.
Hän oli mukana vuoden 2013 Euroopan joukkuemestaruuskilpailuiden kolmosliigassa, jossa hän sijoittui kolmanneksi heitettyään 72,87. Ensimmäistä kertaa Ženúch heitti yli 80 metrin vuonna 2014. Hänen ennätyksensä ennen vuotta 2014 oli 79,52. Ženúch osallistui vuoden 2014 EM-kisoihin jääden karsintaan tuloksella 74,19. Lopputuloksissa Ženúch oli 23:s. Ženúch voitti sekajoukkuekilpailun kultaa vuoden 2015 Euroopan kisoista Bakusta voitettuaan keihäänheiton tuloksella 74,89.
Tyler Bertuzzi
Ura
Lokakuussa 2014 Bertuzzi teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Detroit Red Wingsin kanssa. Hän siirtyi kaudeksi 2014–2015 kuitenkin vielä Guelph Stormin OHL-joukkueen vahvuuteen ja nousi joukkueen varakapteeniksi. Bertuzzi voitti tehoilla 43+55=98 Stormin sisäisen piste- ja syöttöpörssin sekä jakoi sisäisen maalipörssin voiton Pius Suterin kanssa. He jakoivat koko liigan maalipörssin kuudennen sijan Barrie Coltsin Andrew Mangiapanen kanssa. OHL:n pistepörssissä Bertuzzi sijoittui kymmenenneksi. Hän voitti myös Stormin sisäisen tehotilaston lukemalla +26. Pudotuspeleissä Bertuzzi oli tehoilla 6+2=8 joukkueen paras maalintekijä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Jason Dickinsonin kanssa. Hänet valittiin kauden päätteeksi OHL:n toiseen tähdistökentälliseen. OHL-kauden jälkeen, huhtikuussa 2015 Bertuzzi siirtyi AHL-joukkue Grand Rapids Griffinsin vahvuuteen, jossa hän pelasi kaksi runkosarjaottelua tehden yhden maalin ja 14 playoff-ottelua tehopistein 7+5=12.
Kauden 2015–2016 Bertuzzi pelasi kokonaan Grand Rapids Griffinsin AHL-joukkueessa, jossa hänen varsinainen tulokaskautensa toi 71 runkosarjaottelussa tehot 12+18=30 ja yhdeksässä playoff-ottelussa tehot 7+1=8. Bertuzzi oli pudotuspeleissä joukkueen paras maalintekijä ja hän jakoi Griffinsin sisäisen tehotilaston voiton Andy Mielen kanssa lukemalla +7. Kauden 2016–2017 päätteeksi Bertuzzi voitti Calder Cupin ja hänet palkittiin AHL:n pudotuspelien arvokkaimpana pelaajana Jack A. Butterfield Trophylla. Bertuzzi debytoi kauden aikana myös Red Wingsin NHL-joukkueessa, jossa hän pelasi seitsemän runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Bertuzzi teki NHL-debyyttinsä 8. marraskuuta 2016 vieraissa Philadelphia Flyersia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 9.57 minuuttia. Bertuzzi keräsi ottelusta teholukeman +1.
Kausi 2017–2018 Bertuzzilla alkoi loukkaantumisen vuoksi vasta lokakuun 2017 lopulla, jolloin hän aloitti kautensa Griffinsin AHL-joukkueen vahvuudessa. Bertuzzi kutsuttiin ensimmäisen kerran Red Wingsin NHL-vahvuuteen joulukuussa. Hän teki NHL-uransa avausmaalin 14. tammikuuta 2018 vieraissa Chicago Blackhawksia vastaan. Bertuzzi sai ottelussa myös syöttöpisteen oltuaan kakkossyöttäjänä Dylan Larkinin tekemään ottelun avausmaaliin, joka jäi myös Red Wingsin 0–4-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi.
Lokakuussa 2020 Bertuzzi teki Red Wingsin kanssa välimieskäsittelyssä yksivuotisen ja 3,5 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Maaliskuussa 2023 Bertuzzi kaupattiin Boston Bruinsiin vaihdossa ensimmäisen kierroksen varausvuoroon vuoden 2024 varaustilaisuudessa ja neljännen kierroksen varausvuoroon vuoden 2025 varaustilaisuudessa.
Heinäkuussa 2023 Bertuzzi teki vapaana agenttina Toronto Maple Leafsin kanssa yksivuotisen ja 5,5 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Muuta
Bertuzzilla on italialaisia sukujuuria.
Koressia
Koressia (, myös Koresia; ), myöhemmin Arsinoe (, Arsinoē), oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Keoksen eli nykyisen Kéan saarella Kykladeilla Kreikassa. Se sijaitsi saaren luoteisrannikolla nykyisen Korissían kylän paikalla.
Maantiede
Koressian kaupunki oli rakennettu luonnonsatamalahden rannalle. Kukkulalla nykyisen kylän länsipuolella sijaitsi kaupungin akropolis eli linnavuori. Kaupunkivaltion alue on kartoitettu poikkeuksellisen hyvin arkeologisissa kenttätutkimuksissa. Kaupunginmuurien arvioidaan ympäröineen noin 18 hehtaarin kokoisen alueen, josta 6–8 hehtaaria on ollut tiheämmin asuttua. Koko kaupunkivaltion alaisuudessa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 15 neliökilometriä. Väestön kooksi on arvioitu noin henkeä, ja väestöstä jopa 75–90 % arvioidaan asuneen kaupunginmuurien sisäpuolella, kun taas maaseudulla kaupunkivaltioon kuului vain vähän asutuksia. Väestömäärä oli huipussaan 300-luvulla eaa.
pienoiskuva|vasen|170px|Koressiasta löydetty [[kuros-patsas, 500-luku eaa. Kansallinen arkeologinen museo.]]
Historia
Kaupungin, samoin kuin koko saaren, asukkaat olivat joonialaisia. Persialaissodissa kaupungin asukkaat taistelivat kreikkalaisten puolella ja osallistuivat muun muassa Artemisionin ja Salamiin taisteluihin.
Koressian arkeologisia tutkimuksia ovat suorittaneet kreikkalaiset arkeologit sekä American School of Classical Studies at Athens eli Yhdysvaltain arkeologinen koulu erityisesti vuosina 1983–1984.
Rakennukset ja löydökset
Kaupungin akropoliilla on jäljellä joidenkin muurien sekä temppelin jäänteitä. Kylän alueelta on löydetty muun muassa 500-luvulla eaa. veistetty kuros-patsas, joka on Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa, sekä keramiikkaa.
Kaupungin lähellä sen ja Poieessan välisellä alueella sijaitsivat Apollon Smintheukselle ja Athene Nedusialle (Nedousialle) omistetut temppelit. Kreikkalaisen mytologian mukaan Athenen temppelin perusti Nestor kotimatkallaan Troijan sodasta.
Predikaatti
Predikaatti tarkoittaa seuraavia asioita:
Jõhvi
Jõhvi on epäitsenäinen kaupunki koillisessa Virossa. Se on myös Jõhvin kunnan hallinnollinen keskus ja Itä-Virumaan maakunnan keskuspaikka. Jõhvi sijaitsee noin 50 kilometrin päässä Venäjän rajalta, ja vironkieliset ovat kaupungissa vähemmistönä (35 prosenttia väestöstä vuonna 2011 ).
Asukkaita Jõhvissä on noin 10 669 ja asukastiheys 1 413 asukasta neliökilometrillä (1.1.2015). Sen pinta-ala 7,55 neliökilometriä.
Historia
160px|left|thumb|Jõhvin Mihklin kirkko
Jõhvi mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 1241 tanskalaisissa asiakirjoissa, jolloin paikasta käytettiin nimeä Gevi. Paikan kehitykseen on vaikuttanut sijainti vanhojen kauppateiden varrella. Vuonna 1782 rakennettiin Jõhvin kautta kulkeva Tallinnan ja Pietarin välinen postitie ja samana vuonna Jõhviin rakennettiin myös postirakennus.
Kaupunginoikeudet Jõhvi sai vuonna 1938 ja vuodesta 1949 kaupungista tuli kunnan keskus. Jõhvi liitettiin Kohtla-Järveen vuonna 1960, mutta sitä tuli itsenäinen kaupunki jälleen vuonna 1991. Kaupunki liitettiin osaksi Jõhvin kuntaa 16.6.2005, ja siitä tuli epäitsenäinen kaupunki.
Eino Lehtonen
Eino Veikko Johannes Lehtonen (Eikka Lehtonen, 18. tammikuuta 1923 Hämeenlinna, Suomi – 9. joulukuuta 2010 ) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja. Taiteellisen uransa hän teki Hämeenlinnan kaupunginteatterissa, minkä ohella hän näytteli muutamissa elokuvissa.
Teatteri
Lehtonen aloitti näyttelijänuransa Hämeenlinnan Työväen Teatterissa 1946. Sittemmin hän työskenteli myös samaisen teatterin ohjaajana ja vuodesta 1965 johtajana. Teatterin nimi vaihtui vuonna 1956 Hämeenlinnan kaupunginteatteriksi.
Ilja Nikulin
Kaudella 2015–2016 Nikulin pelaa KHL-joukkue OHK Dynamo Moskovassa.
Eino Lehtonen
Teatteri
Lehtosen varhaisia näyttämötehtäviä olivat muun muassa Tuomas (Klaus, Louhikon herra) ja Juhana Razelius (Rakas Wenander). Hänen myöhempiä roolejaan olivat muun muassa Tevje (Viulunsoittaja katolla), Pulma (Kesäyön unelma) ja Harpajov (Saituri). Lehtonen näytteli myös useissa suomalaisissa klassikoissa, kuten Väinö Linnan tekstiin perustuvassa kappaleessa Täällä Pohjantähden alla, jossa hän tulkitsi räätäli Halmeen osan. Kansannäytelmässä Pohjalaisia hänellä oli Saltun rooli.
Ilja Nikulin
Pelaajaura
Nikulinin ura pääsarjatasolla alkoi HK Dynamo Moskovassa syksyllä 2000. Edellisenä kesänä Atlanta Thrashers oli varannut Nikulinin NHL:ään toisella varauskierroksella, vuorolla 31. Nikulin siirtyi Dynamosta Ak Bars Kazaniin kaudelle 2004–2005. Vuonna 2006 Nikulin oli voittamassa Venäjän mestaruutta ja 2007 Euroopan seurajoukkueiden mestaruutta Kazanissa. Nikulin valittiin ECC-turnauksen tähdistökentälliseen. Kazan voitti myös vuoden 2008 Continental Cupin ja Nikulin valittiin turnauksen parhaaksi puolustajaksi.