cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suonenjoki
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Yleissivistävät oppilaitokset
Suonenjoella toimii neljä peruskoulua ja Suonenjoen lukio. Suonenjoen peruskouluista kaksi sijaitsee taajama-alueella ja loput ovat kyläkouluja. Suonenjoen lukio on yleislukio.
Perusopetukseen valmistavaa opetusta annetaan maahanmuuttajille.
Terveyspalvelut, poliisi ja pelastustoimi
Suonenjoella sijaitsee Itä-Suomen poliisilaitoksen Suonenjoen poliisiasema, joka vastaa Suonenjoen, Karttulan, Rautalammin, Vesannon ja Tervon järjestyksen pidosta. Kaupungissa sijaitsee myös Pohjois-Savon pelastuslaitoksen Suonenjoen paloasema.
Narcisse-Achille de Salvandy
thumb|right|280px|De Salvandyn kreivi yliopiston kanslerin asussa. [[Paul Delarochen maalaama muotokuva. Pariisi, Louvren museo.]] Kreivi Narcisse Achille de Salvandy (11. kesäkuuta 1795 Condom – 15. joulukuuta 1856 Graveron) oli ranskalainen poliitikko ja kirjailija ja Ranskan akatemian jäsen.
Suonenjoki
Liikunta ja vapaa-aika
Suonenjoella toimii lukuisia urheiluseuroja, joista suurimmat ovat Suonenjoen Kiekko-Karhut (SuKiKa) ja Suonenjoen Pallo (SuPa) sekä vuonna 1908 perustettu yleisseura Suonenjoen Vasama.
Narcisse-Achille de Salvandy
Elämäkerta
Narcisse-Achille de Salvandy syntyi vaatimattomiin oloihin, alkuperältään irlantilaiseen perheeseen. Hän sai klassisen koulutuksen vapaaoppilaana lycée Napoléonissa Pariisissa. Välttääkseen hänelle määrättyä rangaistusta hän astui vuonna 1813 Napoléon I kunniakaartiin nimellä «Salvandy de la Gravière». Hän yleni korpraaliksi 26. toukokuuta 1813 ja vänrikiksi jo 16. kesäkuuta samana vuonna. Hän osallistui vuosina 1813 ja 1814 sotaan Saksissa ja Napoléonin sotaan, jossa hän yritti estää vieraan miehityksen ja säilyttää kruunun. Tämän taistelun aikana hän haavoittui ja sai ylivääpelin arvon.
Suonenjoki
Liikunta ja vapaa-aika
Suonenjoen Kiekko-Karhut on urheiluseura, joka on keskittänyt toimintansa jääkiekkoon ja ringetteen. SuKiKan A-joukkue pelaa jääkiekon II-divisioonan 4. lohkossa, missä joukkue on menestynyt viime aikoina hyvin. SuKiKalla on myös kattava junioriohjelma, jokaisesta ikäluokasta löytyy joukkue ja 17 vuotta täyttäneet siirtyvät yleensä A-joukkueeseen tai muihin joukkueisiin. SuKiKan perinteiset värit ovat musta ja keltainen. Joukkue pelaa ottelunsa Suonenjoen vuonna 1997 valmistuneessa jäähallissa.
Narcisse-Achille de Salvandy
Elämäkerta
Useiden sotilaallisten toimintojen ohessa de Salvady alkoi kirjoittaa teoksia, kuten Don Alonzo ou l'Espagne, joka ajankohtaisena historiallisena teoksena saavutti melkoisen menestyksen. lisäksi nopeassa tahdissa ilmestyivät myös teokset: Les Funérailles de Louis XVIII (1824), De l'émancipation de Saint-Domingue (1825), La Vérité sur les marchés Ouvrard (1825), Discussion de la loi du sacrilège (1825), Les Amis de la liberté de la presse (1827), Insolences de la censure (1827) ja Histoire de Pologne avant et sous le roi Sobieski (1827-1829).
Suonenjoki
Liikunta ja vapaa-aika
Suonenjoen Pallo -52 on vuonna 1952 perustettu jalkapalloseura. SuPa pelaa kotiottelunsa keskuskentällä. SuPalla on myös samanlainen junioriohjelma kuin Kiekko-Karhuilla, ja myös tytöt pelaavat SuPan riveissä Itä-Suomen piirin ”mimmiliigassa”. Joukkueen perinteinen väri on oranssi, ja joukkueen logo on samankaltainen kuin KuPSin logo.
Kesällä yleisurheilusta kiinnostuneet voivat harrastaa yleisurheilulajeja Suonenjoen keskuskentällä, jossa on standardien mukaiset suorituspaikat. Keskuskentän vieressä on myös mahdollista pelata tennistä vapaasti päivisin ja iltaisin. Talvisin tenniskentän paikalla on jääpallokaukalo. Keskuskentän vieressä on myös pesäpallokenttä, sekä kesäisin jäähallin vieressä pururadan ympärillä ja yläkentällä frisbeegolf rata jossa on 18-väylää. Väylät ovat suunnitellut Jussi Meresmaa ja Suonenjoen kaupunki on kustantanut radan.
Narcisse-Achille de Salvandy
Elämäkerta
Hän pääsi Martignacin hallituksen aikana uudelleen valtioneuvoston jäseneksi vuonna 1828 ja nyt valtioneuvokseksi. Hänen tehtäväkseen tuli puolustaa sotilaslakia sen käsittelyssä parlamentin ylähuoneessa. Hän erosi tehtävästä uuden hallituksen tultua valtaan, vaikka kuningas Kaarle X toivoi hänen jatkavan tehtävässä.
Suonenjoki
Liikunta ja vapaa-aika
Talvisin Suonenjoella on mahdollisuus hiihtää valaistuilla laduilla Lintharjun maastossa ja harrastaa mäkihyppyä.
Lintharjun liikuntakeskuksen uimahallin lisäksi keskustaajaman alueella on uimarannat Kaatronlammessa ja Kokkolammessa sekä avantouintipaikka Suonteen rannalla Soitunlahdessa. Kaatronlammen uimalasta löytyy myös uimahyppyteline ja vesiliukumäki. Suonenjoella on karting-rata.
Seurakunnat
Suonenjoella toimii Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Suonenjoen seurakunta.
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Suonenjoella toimii Suonenjoen helluntaiseurakunta.
Suonenjoen alue kuuluu myös Suomen ortodoksisen kirkon Kuopion ortodoksiseen seurakuntaan vuoden 2021 alusta. Aiemmin Suonenjoki oli osa Rautalammin ortodoksista seurakuntaa.
Kulttuuri
Suonenjoella toimii kolme museota (Kuivataipaleen museokanava, Kolikkoinmäen työläiskotimuseo ja Suonenjoen kotiseutumuseo ), kirjasto ja taidegalleria. Kirjasto ja taidegalleria, Kellarikalleria, sijaitsevat Suonenjoen kulttuuritoimen kanssa samassa rakennuksessa. Kaupungissa toimii myös Sisä-Savon kansalaisopisto, joka järjestää yleissivistävää aikuisopetusta.
Venäjällä sijaitseva Äänisenranta on ollut vuodesta 1992 lähtien Suonenjoen ystävyyskunta.
Ruokakulttuuri
1980-luvulla jokaiselle Savon silloiselle kunnalle äänestettiin omat nimikkoruoat. Suonenjoen perinneruoaksi valittiin rasvapotut, eräänlainen muhennos sianlihasta, perunoista ja sipulista, sekä kerroksittainen mansikkatalkkuna.
Tapahtumat
Suonenjoella on järjestetty useita suuria kristillisiä kesätapahtumia. Herättäjäjuhlat on järjestetty Suonenjoella viisi kertaa: 1904, 1915, 1927, 1945 sekä 2003.
Mansikkakarnevaalit on Suonenjoella kesäisin järjestettävä yleisötapahtuma, jotka järjestetään yleensä heinäkuun toisella viikolla. Karnevaaleilla juhlitaan mansikan satokauden huippua, ja niille osallistuu tuhansia ihmisiä, paikallisia suonenjokelaisia, mansikanpoimijoita ja matkailijoita ympäri maan. Tapahtuma järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1970, ja ne on järjestetty vuosittain kahta välivuotta lukuun ottamatta.
Jörisrock oli Suonenjoella vuosina 1995–2006 järjestetty musiikkitapahtuma, joka keskittyi metallimusiikkiin ja raskaampaan rockmusiikkiin. Tapahtuma oli yleensä kolmipäiväinen. Tapahtuman järjestäjät ilmoittivat, että kesällä 2006 järjestettiin viimeinen Jörisrock. Vuonna 2007 Iisvedellä järjestettiin Iisrock-tapahtuma, jonka pääesiintyjät olivat Mirror of Madness ja Technicolour.
Nähtävyyksiä
Suonenjoen luterilainen puukirkko valmistui vuonna 1865 ja sen on suunnitellut arkkitehti Ferdinand Öhman. Kirkkoa on korjattu useasti, viimeisin peruskorjaus tehtiin vuonna 1995, ja kirkko maalattiin uudelleen vuonna 2003. Kirkon läheisyydessä sijaitsee myös keskustaajaman vanhin rakennus, vanha kellotapuli. Tapuli valmistui vuonna 1823.
Suonenjoella on yhdeksän patsasta ja muistomerkkiä, joista tunnetuimmat ovat Suonenjoen kaupungintalon edustalla oleva Mansikkatytöt-patsas sekä Suonenjoen varrella, Kruununsillan vieressä sijaitseva Pähkinäsaaren rauhan muistoksi pystytetty muistolaatta.
Muita nähtävyyksiä:
Mende Nazer
pienoiskuva Mende Nazer on sudanilaissyntyinen ihmisoikeusaktivisti. Nazer kaapattiin 12-vuotiaana orjuuteen Khartumiin, josta hän joutui Lontooseen Sudanin lähetystön diplomaatin orjaksi. Hänen paettuaan orjuudesta hänen tarinansa nousi julkisuuteen ja lehtiotsikoihin, ja samalla paljastui Sudanissa yhä vallalla ollut orjuus.
Michelle Phillips
Michelle Phillips (s. 4. kesäkuuta 1944) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä ja näyttelijä.
Phillips syntyi nimellä Holly Michelle Gilliam Kalifornian Long Beachilla. Hän tuli 1960-luvulla kuuluisaksi The Mamas & the Papas -kokoonpanon jäsenenä. Hän meni 31. joulukuuta 1962 naimisiin tulevan yhtyetoverinsa John Phillipsin kanssa ja sai Chynna-tyttären (s. 1968), mutta erosi vuonna 1970. Phillips oli mukana kirjoittamassa mm. yhtyeen hittejä "Creeque Alley" ja "California Dreamin'".
Phillipsin vuodet The Mamas & the Papasissa olivat ajoittain ongelmallisia, ja vuonna 1966 hän joutui joksikin aikaa jopa erotetuksi yhtyeestä. Hänen avioliiton ulkopuolinen rakkaussuhteensa Denny Dohertyyn paljastui, ja Phillipsin aloitettua suhteen myöhemmin Gene Clarkin kanssa John Phillips ei suostunut enää esiintymään vaimonsa kanssa.
Phillips erotettiin kesäkuussa 1966 ja korvattiin tilapäisesti Jill Gibsonilla. Hänet kuitenkin kutsuttiin takaisin jo elokuussa. Yhtye hajosi heinäkuussa 1968. Vuonna 1970 Phillips esitti taustalaulut Leonard Cohenin keikalla, ja samoihin aikoihin hän solmi kahdeksan päivää kestäneen avioliiton näyttelijä Dennis Hopperin kanssa. Phillips on myöhemmin kommentoinut tapausta huumorimielellä ja luonnehtinut noita kahdeksaa päivää mm. hänen elämänsä onnellisimmiksi.
Vuonna 1973 Phillips lauloi Cheech & Chongin listahitillä "Basketball Jones". Hän sai vuonna 1975 sooloartistina levytyssopimuksen A&M Recordsilta, ja ensimmäinen oma albumi Victim of Romance ilmestyi vuonna 1977. Hän oli vuosina 1978–1980 naimisissa Robert Burchin kanssa. Hän sai vuonna 1982 toisen lapsensa Austin Hinesin. Omaelämäkerta California Dreamin': The True Story of the Mamas and the Papas julkaistiin vuonna 1986. Vuonna 1987 Phillips lauloi taustat Belinda Carlislen listaykköshitillä "Heaven Is a Place on Earth". Hän oli läheinen ystävä Sharon Tatelle, Abigail Folgerille, Jay Sebringille ja Wojciech Frykowskille, jotka kaikki murhattiin Charles Mansonin "Perheen" uhreina 9. elokuuta 1969.
Phillipsillä on ollut tähän päivään saakka useita rooleja elokuvissa ja televisiossa. Hän jäi 19. tammikuuta 2007 The Mamas & the Papasin viimeiseksi elossa olevaksi vakituiseksi jäseneksi Denny Dohertyn kuoltua Mississaugassa.
Anna Elizabeth Klumpke
pienoiskuva|upright|Anna Elizabeth Klumpke Anna Elizabeth Klumpke (28. lokakuuta 1856 San Francisco − 9. helmikuuta 1942 San Francisco) oli yhdysvaltalainen taidemaalari. Hän maalasi muotokuvia ja arkielämän tapahtumia.
Elämänvaiheita
Klumpken isä oli saksalaistaustainen siirtolainen, joka oli uudessa kotimaassaan noussut vauraaksi kiinteistösijoittajaksi. Perheen varallisuus mahdollisti elämän, jossa lapset saattoivat keskittyä kulttuurin ja taiteen maailmaan.
Klumpke oli lapsuudessaan onnettomuudessa, jossa hänen toinen jalkansa vaurioitui. Hän kärsi jalkavaivoista loppuelämänsä. Klumpke joutui viettämään paljon aikaa vuoteessa kykenemättä liikkumaan. Silloin hänelle annettiin nukke, josta tuli merkityksellinen hänen elämässään, kuten myöhemmin sen tekijästä. Rosa- nimiset nuket olivat tuolloin suosittuja Yhdysvalloissa ja Euroopassa, ja Klumpke halusi kovasti tavata nuken tekijän, taiteilija Rosa Bonheurin. Hän oli yhdeksänvuotias, kun hän matkusti äitinsä ja sisartensa kanssa kolmeksi vuodeksi Eurooppaan saamaan hoitoa jalkavaivoihinsa. He palasivat Eurooppaan vuonna 1872 vanhempien avioeron jälkeen.
Klumpke aloitti taideopinnot vuonna 1877 Pariisissa Académie Julianissa, missä hänen opettajinaan olivat William-Adolphe Bouguereau, Tony Robert-Fleury ja Jules Joseph Lefebvre. Hän sai tunnustusta taiteestaan jo opiskeluaikana, muun muassa arvostetun vuoden taideopiskelijan arvonimen, ja kotimaassaan hän sai ensimmäisenä naisena Pennsylvanian taideakatemian kultamitalin. Ensimmäiset muotokuvatilauksensa hän otti vastaan vuonna 1882.
Opiskeluaikanaan Klumpke näki museossa Bonheurin maalauksen, joka teki häneen valtavan vaikutuksen. Teos oli Kyntötyöt Neversissä ja Klumpke teki teoksesta kopion. Teosta kopioidessaan hänelle tuli uudelleen halu tavata Bonheur. Muistelmissaan hän kuvaili teoksestaan tulleen hänelle talismaanin. Hän päätti lähestyä Bonheuria kirjeitse vuonna 1887. Kirjeenvaihtosuhde kesti kymmenen vuotta. Asuessaan Bostonissa Klumpke tarjoutui maalaamaan Bonheurin muotokuvan, mihin tämä suostui. Naiset tapasi ensi kerran Ranskassa vuonna 1898.
Muotokuvaa maalattaessa naiset rakastuivat. He asuivat yhdessä Bonheurin loppuelämän ajan. Kummankin taiteilijan suvut vastustivat naisten liittoa, jota Klumpke kuvasi "kahden sielun jumalalliseksi liitoksi". Bonheur kuoli vuonna 1899 Klumpken käsivarsille. Naisten suhde oli kestänyt yhdeksän kuukautta, ja sinä aikana Bonheur oli ehtinyt tehdä testamentissaan Klumpkesta ainoan perijänsä, mikä oli ennenkuulumatonta.
Testamentin antamalla huomattavalla varallisuudella Bonheur oli tarkoittanut, että Klumpken ei tarvitsisi enää ottaa vastaan muotokuvatilauksia. Klumpke jatkoi kuitenkin maalaamista loppuelämänsä. Hän myi suuren määrän Bonheurin maalauksia ja perusti Rosa Bonheurin taidepalkinnon ja tämän nimeä kantavan museon. Vuonna 1908 ilmestyi Klumpken kirjoittama Bonheurin elämäkerta.
Chatterton
Chatterton on Ruggero Leoncavallon säveltämä ooppera. Hän sävelsi sen 1870-luvulla, mutta teos sai kantaesityksensä vasta 1896.
Chatterton kertoo runoilija Thomas Chattertonin elämästä. Alkuperäisessä oopperassa oli neljä näytöstä, mutta ensiesitystä varten uudistettu versio oli kolminäytöksinen.
Jomalan kirkko
thumb|Jomalan kirkko idästä. Jomalan kirkko sijaitsee Jomalan kunnassa Ahvenanmaalla ja on omistettu Ahvenanmaan suojeluspyhimykselle, Pyhälle Olaville. Kirkko on rakennettu todennäköisesti vuosien 1270 ja 1290 välillä. Näin ollen se on Suomen vanhin kivinen pitäjänkirkko ja vanhin muurattu kivirakennus. Se on tyyliltään Suomen ainoa "aito" romaaninen kivikirkko, mutta siinä on myös goottilaisia yksityiskohtia. Kaivauksista on löydetty Suomen vanhimmat tunnetut lasimaalaukset.
Kirkko sijaitsee Prästgårdenin kylässä. Torni on 52 metriä korkea. Kirkon hautausmaalle on haudattu muun muassa ahvenanmaalainen poliitikko, toimittaja ja Tidningen Åland -lehden perustaja Julius Sundblom.
Jomalan kirkon 27-äänikertaiset urut on rakentanut Veikko Virtanen vuonna 1964. Hyvän akustiikkansa ansiosta Jomalan kirkko on suosittu konserttien pitopaikka.
The Joe Perry Project
The Joe Perry Project on yhdysvaltalainen rockyhtye, joka perustettiin vuonna 1979 Joe Perryn erottua Aerosmithistä.
Nykyään Joe Perry Project toimii nimellä Joe Perry.
Valgesoo
pienoiskuva|Valgesoo Valgesoo (’valkoinen suo’) on suo Virossa. Se sijaitsee Kaakois-Virossa Põlvan kunnassa Kiidjärven kylässä. Suon läpi kulkee ympyränmuotoinen 1,9 km pitkä opintopolku. Valgesoo on enimmäkseen metsäistä suota, jossa mänty on valtalajina; siellä on vain kaksi puutonta aluetta, joilla kasvaa kanervaa. Maasto on tasaista. Suo muuttuu melko jyrkästi kivennäismaaksi ja siksi suon reunoja rajoittaa vain kapea siirtymämetsäkaistale. Turvekerroksen keskisyvyys on 1,3 metriä. Suo sijaitsee suoraan hiekalla, mikä viittaa siihen, että suo on muodostunut hiekkapohjan soistumisen seurauksena.
Kasvillisuus ja eläimistö
Valgesoolla kasvaa kämmeköitä ja paljon syötäviä marjoja, kuten karpaloita, karhunvatukoita, variksenmarjoja ja mustikoita. Valgesoon eläimiin kuuluvat sudet, ketut ja villisiat sekä lintuihin merikotkat ja haikarat.
Michael Winslow
Michael Winslow (s. 6. syyskuuta 1958 Spokane, Washington) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan ”kymmenentuhannen äänitehosteen miehenä”, koska hän pystyy tuottamaan aidontuntuisia ääniä käyttämällä ainoastaan suutaan. Parhaiten hänet tunnetaan Poliisiopisto-elokuvista ja Avaruusboltsit- ja Hei, me sukelletaan -elokuvista.
Winslow eli yksinäisen lapsuuden ilman kavereita, ja seuran puutteessa hän alkoi imitoida omaksi ilokseen erilaisten eläinten, moottoriajoneuvojen yms. ääniä, minkä seurauksena hänestä kehittyi lopulta ilmiömäinen ääniefektien tulkitsija. Myöhemmin hän opiskeli Floridassa Lisa Mailen näyttelijäkoulussa. Nykyisin hän asuu Orlandossa Floridan alueella. Viime vuosina hän on tehnyt pieniä elokuvarooleja ja esiintynyt stand up -koomikkona.
Poliisiopisto-elokuvasarjassa Winslow’n esittämä Larvell Jones on ainoa henkilöhahmo, joka esiintyy jokaisessa seitsemässä elokuvassa sekä elokuvista tehdyssä televisiosarjassa. Winslow esiintyi cameoroolissa elokuvassa Avaruusboltsit Larvellina, joka on yksi Space Ball 1 -avaruusaluksen tutkavastaavista. Hän tekee elokuvassa muutamia kuuluisista äänistään kuten ”viperryksen”.
Winslow on esiintynyt 25. syyskuuta 2009 sekä 8. lokakuuta 2010 Helsingin Kulttuuritalolla, matkien muun muassa Jimi Hendrixin kitarointia, Stevie Wonderin huuliharpun soittoa sekä Louis Armstrongin laulua. Hän myös veti suullaan kokonaisen taistelukohtauksen Tähtien sota -elokuvasta. Helmikuussa 2012 Winslow tuli kolmannen kerran Suomeen ja esiintyi tällä kertaa Helsingin Kulttuuriareena Gloriassa. Winslow esiintyi Suomessa myös vuonna 2018. Hän piti kuuden viikon stand up -kiertueen Suomessa.
Medialiitto
thumb|Medialiiton toimisto on Helsingin [[Eteläranta 10|Etelärannassa.]] Medialiitto (aiemmin Viestinnän Keskusliitto) on media-alan ja graafisen teollisuuden yritysten edunvalvontajärjestö. Sen tärkeimmät toimialueet ovat elinkeinopoliittinen edunvalvonta ja työmarkkinaedunvalvonta. Lisäksi liitto edistää media-alan uutta kasvua. Medialiitto edustaa alan työnantajia työmarkkinoilla neuvottelemalla kuutta eri henkilöstöryhmää koskevat työehtosopimukset, joista muun muassa kirjatyöntekijöitä ja lehdistön toimituksellista henkilöstöä koskevat työehtosopimukset ovat yleissitovia. Elinkeinopolitiikassa liitto vaikuttaa alan lainsäädäntöön tuomalla jäsenten äänen kuuluviin jo lainvalmistelussa. Medialiitto on Elinkeinoelämän keskusliitto EK:n jäsen.
Viestinnän Keskusliitto perustettiin vuonna 2002, ja 1.4.2006 se yhdistyi Suomen vanhimman työnantajaliiton Viestintätyönantajat VTA:n kanssa. Liitto vaihtoi nimensä Viestinnän Keskusliitosta Medialiitoksi 1.1.2017. Medialiiton jäsenjärjestöt ovat Aikakausmedia, Graafinen Teollisuus, RadioMedia, Suomen Kustannusyhdistys ja Uutismedian liitto. Yhdessä järjestöt edustavat 650:tä yritystä uutismedian, aikakausmedian, kirjojen ja oppimateriaalin kustantamisen sekä painamisen, radio- ja tv-toiminnan ja jakelun alueilla.
Puheenjohtajat
Lähde
Nykyiset
Lähde
Steve Janaszak
Steven James ”Steve” Janaszak (s. 7. tammikuuta 1959 St. Paul, Minnesota) on entinen yhdysvaltalainen jääkiekkomaalivahti.
Janaszak aloitti uransa NCAA-sarjassa Minnesotan yliopiston joukkueessa, jossa hän pelasi kaudet 1975–1979. Viimeisen kautensa päätteeksi hänet valittiin sarjan lopputurnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi. Vuonna 1979 Janaszak valittiin Yhdysvaltojen maajoukkueeseen. Joukkue voitti 1980 talviolympialaisissa olympiakultaa, mutta Janaszak ei pelannut turnauksessa minuuttiakaan, vaan oli varamaalivahtina. Kisojen jälkeen hän solmi sopimuksen Minnesota North Starsin kanssa. NHL-ura ei kuitenkaan lähtenyt käyntiin kunnolla vaan otteluja kertyi lähinnä farmisarjoissa. Kaudelle 1981–1982 hän siirtyi Colorado Rockiesiin, mutta ei päässyt pelaamaan kuin kahdessa ottelussa NHL:ssä. Kauden 1982–1983 Janaszak kiekkoili vielä CHL-liigan Wichita Windissä, kunnes lopetti pelaajauransa.
Yle Joensuu
Yle Joensuu (aiemmin Pohjois-Karjalan Radio) on yksi Yle Radio Suomen maakuntaradioista. Sen kuuluvuusalueena on Pohjois-Karjala toimituksen sijaitessa Joensuussa.
Savitaipaleen kirkko
thumb|250px|Savitaipaleen kirkon sankarihaudat kesällä 2014. Savitaipaleen kirkko on kirkkorakennus Savitaipaleella. Se on rakennettu 1921–1924 rapakivigraniitista ja on arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelema.
Edellinen kirkko tuhoutui tulipalossa 24. huhtikuuta 1918 sisällissodan aikana. Jo tätä kirkkoa ennen seurakunnalla on ollut viisi kirkkoa, eli nykyinen on järjestyksessään seitsemäs. Tyyliltään kirkko edustaa kansallisromantiikkaa ja sille ovat ominaisia korkeat holvikaaret. Rakennusmateriaalina käytetyt kivet on louhittu pitäjän Kaskeinkylän Viuhovuoresta. Kirkon nykyisissä uruissa on 33 äänikertaa ja ne ovat Hans Heinrichin rakentamat. Ne ovat olleet kirkossa vuodesta 1979.
Savitaipaleen kirkko on Josef Stenbäckin suunnittelemista kirkoista viimeisiä. Sen jälkeen rakennettiin enää Kauhavan (1925) ja Killinkosken (1928) kirkot.
Kirkko sijaitsee Savitaipaleen keskustassa mäen päällä, josta on näköalat kirkonkylään.
Kirkon sankarihautausmaan muistomerkin on tehnyt kuvanveistäjä Viljo Savikurki vuonna 1961.
Piukat paikat
Piukat paikat on vuonna 1959 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka on ohjannut Billy Wilder. Sen pääosissa näyttelevät Marilyn Monroe, Jack Lemmon ja Tony Curtis. Piukat paikat oli yleisömenestys ja on vakiinnuttanut asemansa yhtenä elokuvahistorian suosituimmista komedioista. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 16. lokakuuta 1959.
Elokuvassa kaksikko Joe (Curtis) ja Jerry (Lemmon) ovat joutuneet vuonna 1929 Chicagossa mafiosojen tekemän joukkomurhan silminnäkijöiksi. Pennittömät muusikot yrittävät paeta mafiamiehiltä näkymättömiin. Hätäratkaisuna kaksikko pukeutuu naisiksi ja värväytyy naisorkesterin soittajiksi. Orkesterin mukana he matkustavat Floridaan. Yhtyeen solisti Sugar Kane (Monroe) on kaksikon mielestä hurmaava, ja he molemmat yrittävät saada hänet rakastumaan itseensä. Joe kutsuu itseään Josephineksi, Jerry itseään Daphneksi.
Piukkojen paikkojen viimeinen repliikki on elokuvahistorian kuuluisimpia. Kun Daphne kertoo viettelemälleen miehelle olevansa itsekin mies, hän saa vastaukseksi lauseen ”kukaan ei ole täydellinen” (”Nobody’s perfect”).
Elokuva palkittiin parhaan musikaali- tai komediaelokuvan Golden Globella ja Monroe palkittiin parhaan naispääosan ja Lemmon parhaan miespääosan Golden Globella. Elokuva palkittiin parhaan mustavalkoelokuvan puvustuksen Oscarilla saatuaan lisäksi viisi muuta Oscar-ehdokkuutta.
American Film Institute on valinnut elokuvan kaikkien aikojen hauskimmaksi elokuvaksi. Samaan tulokseen tuli 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa BBC:n äänestyksessä vuonna 2017.
Elokuvasta on tehty musikaali, Sugar, joka sai ensi-iltansa Broadwaylla vuonna 1972. Käsikirjoituksesta vastasi Peter Stone, musiikin kirjoitti Jule Styne ja lyriikat Bob Merill. Suomessa teosta on esitetty mm. Tampereen teatterissa vuonna 2015 ja Vaasan kaupunginteatterissa vuonna 2019.
Juoni
Kaksi rehkivää muusikkoa, Joe ja Jerry (Tony Curtis ja Jack Lemmon), todistaa ystävänpäivän verilöylyä muistuttavan välikohtauksen. Kun ”Spats” Columbon (George Raft) johtamat Chicagon gangsterit näkevät heidät, kaksikko pakenee henkensä edestä. Päästyään pakoon he päättävät lähteä kaupungista ja ottaa vastaan työn Floridaan matkaavassa naisyhtyeessä, minkä seurauksena he joutuvat naamioitumaan naisiksi. vasen|pienoiskuva|Tony Curtis ja Jack Lemmon Josephineksi ja Geraldineksi itseään kutsuvat Joe ja Jerry, joka myöhemmin vaihtaa nimensä Daphneksi, liittyvät yhtyeeseen ja nousevat junaan. Siellä kumpikin mies ihastuu ”Sugar Kaneen” (Marilyn Monroe), yhtyeen laulajaan ja ukulelen soittajaan, ja kamppailevat hänen suosiostaan pitäen samalla yllä rooliaan naisina.
Floridassa Joe kosiskelee Sugaria naamioitumalla edelleen Shell Oilin perijäksi, ”Junior”-nimiseksi miljonääriksi, matkimalla muun muassa Cary Grantin ääntämystä. Oikea miljonääri Osgood Fielding III (Joe E. Brown) puolestaan ihastuu Jerryn esittämään Daphneen. Eräänä iltana Osgood pyytää Daphnen viettämään iltaa omistamalleen jahdille. Joe taivuttelee Jerryn pidättelemään Osgoodia maissa sillä välin, kun hän vie Sugarin samaiselle jahdille. Sinä yönä Osgood kosii Daphnea, joka suostuu mielenliikutuksen vallassa uskoen saavansa Osgoodilta suuren rahallisen korvauksen heti vihkimisen jälkeen.
Kun gangsterit saapuvat samaan hotelliin osallistuakseen ”Italialaisen oopperan ystävät” -nimiseen konferenssiin, Spats ja hänen jenginsä näkevät Joen ja Jerryn. Useiden humorististen takaa-ajojen jälkeen (ja todistettuaan jälleen yhden, tällä kertaa Spatsin ja hänen miestensä joukkomurhan) Jerry, Joe, Sugar ja Osgood pakenevat miljonäärin jahdilla. Matkalla Joe paljastaa Sugarille oikean henkilöllisyytensä, mutta Sugar kertoo Joelle rakastavansa tätä kaikesta huolimatta. Jerry puolestaan yrittää selittää Osgoodille, ettei hän voi naida tätä. Osgood ei kuitenkaan ota tietääkseenkään Jerryn vastaväitteistä, vaan pysyy järkähtämättä kosintansa takana. Hän on jo ehtinyt kertoa kihlauksesta äidilleen, joten häät tullaan pitämään kuten sovittu. Lopulta ärsyyntynyt Jerry ottaa peruukkinsa pois ja huutaa: ”Olen mies!”, minkä seurauksena Osgood lausuu elokuvan loppurepliikin: ”No, kukaan ei ole täydellinen.”
Näyttelijät
pienoiskuva|[[Marilyn Monroe.]]
Rafael Azcona
thumb|Azcona vuonna 2006.
Rafael Azcona (24. lokakuuta 1926 Logroño – 24. maaliskuuta 2008 Madrid) oli espanjalainen elokuvien käsikirjoittaja. Hän työskenteli useiden kansainvälisesti kuuluisien ohjaajien kuten italialaisen Marco Ferrerin ja espanjalaisen Luis García Berlangan kanssa.
Azcona voitti viisi Goya-palkintoa ja kunnia-Goyan (1998).
Mikve
pienoiskuva|Nykyaikainen mikve [[Amerikan juutalainen yliopisto|Amerikan juutalaisessa yliopistossa Los Angelesissa]] Mikve on juutalaisuudessa rituaalikylpy. Tooran käskyn mukaisesti uskova juutalainen pariskunta noudattaa niin sanottuja perhepuhtauslakeja (taharat mišpaha), jotka koskevat naisen kuukautiskiertoa ja sukupuolikontaktia. Miehen ja vaimon fyysinen yhteys kuukautisvuodon aikana on ehdottomasti kielletty. Vuodon päätyttyä nainen laskee seitsemän "puhdasta" päivää ja kastautuu niiden päätteeksi rituaalikylpyyn eli mikveen. Vedessä ollessa luetaan tevillaa eli rituaalikastautumista koskeva siunaus, ja veteen upottaudutaan kolmesti niin, että viimeisetkin hiukset ovat pinnan alla.
Mikveen upottautuu myös juutalaisuuteen kääntyvä henkilö. Juutalaisen lain mukaan mikven vesi pesee kääntyvän entisestä elämästä ja vedestä noustessaan hän on "kuin vastasyntynyt lapsi". Erään tulkinnan mukaan kristinuskon kasteperinne periytyy juuri mikvestä.
Nykyään mikveen upotetaan myös uudet ruoanvalmistus- ja tarjoiluastiat. Miehillä on joskus tapana käydä mikvessä ennen juhlapyhiä tai sapattia (eli perjantaisin). Naiset puolestaan käyvät rituaalikylvyssä ennen naimisiin menoa sekä kuukautisten ja synnytyksen jälkeen. Hasidijuutalaiset miehet kylpevät päivittäin. Mikven perusvaatimus on se, että sen vesi on vähintään osittain peräisin jostain luonnollisesta lähteestä kuten sadevedestä, järvestä tai merestä. Veden ei myöskään tule olla jatkuvasti virtaavaa. Paras rituaalikylpypaikka olisikin luonnossa oleva vesiallas, mutta käytännön syistä useimmat uskovat juutalaisnaiset käyttävät synagogien yhteyteen rakennettuja mikvejä.
Mikven toinen vaatimus on se, että siinä on vähintään 40 sea-mittaa eli noin 750 litraa vettä. Ihmisen täytyy pystyä upottautumaan mikveen kokonaan.
Mikven vieressä on säiliö, johon kertyy katolta valuvaa sadevettä. Säiliö on yhteydessä itse mikve-altaaseen putken välityksellä, ja kun allas täytetään, sen vesi on siis kosketuksissa luonnonveden kanssa. Nykyaikaiset mikve-altaiden vesi on yleensä verrattavissa uimahallien veteen, eli se on suodatettu ja puhdistettu kloorilla.
Tooran mukaan mikvessä upottautuminen on pakollista seuraavissa tilanteissa:
Tuupovaara
thumb|[[Pyhän Hannan kirkko Tuupovaarassa]] thumb|Tuupovaaran luterilainen kirkko Tuupovaara (vuoteen 1913 asti Kovero) on Pohjois-Karjalassa sijainnut entinen Suomen kunta. Nykyään Tuupovaara on osa Joensuun kaupunkia. Vuonna 2004 kunnassa asui 2 217 ihmistä ja sen pinta-ala oli 661,34 km², josta 56,55 km² oli vesistöjä. Väestötiheys oli 3,5995 asukasta/km². Tuupovaara liitettiin Joensuun kaupunkiin yhdessä Kiihtelysvaaran kanssa 1. tammikuuta 2005. Tuupovaaran kautta Joensuun kaupunki rajoittuu nykyään Venäjän Karjalan tasavaltaan.
Mikve
Koska nykyään temppeliin liittyviä rituaaleja ei voi tehdä eikä puhdistautuminen rituaalisesta epäpuhtaudesta ole yleensä mahdollista eikä tarpeellista, näitä rituaaleja ei nykyjuutalaisuudessa harjoiteta. Siksi kaikki juutalaiset ovat nykyään rituaalisen epäpuhtauden tilassa. Ainoat tilanteet, joissa mikvessä upottautuminen on edelleen välttämätöntä, ovat juutalaisuuteen kääntyminen ja kuukautisten jälkeinen tevila. Näiden tilanteiden ero muihin on se, että näissä tapauksissa mikvessä upottautumiseen liittyy myös jokin muutos, joka ei liity temppeliin. Kääntymisen tapauksessa mikve muuttaa ihmisen ei-juutalaisesta juutalaiseksi, ja kuukautisten jälkeinen mikve tekee sukupuolisen kanssakäymisen taas sallituksi.
Tuupovaara
Tuupovaaran naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Eno, Ilomantsi, Kiihtelysvaara, Tohmajärvi ja Värtsilä. Vuoteen 1946 saakka naapurikuntiin kuului myös Korpiselkä, josta suurin osa jäi rauhansopimuksen nojalla Neuvostoliitolle luovutetulle alueelle.
Mikve
Perinteisesti mikve on tarkoittu vain miehille ja naisille näiltä vaadittavan rituaalisen puhtauden takia. Rabbit ovat kuitenkin keskustelleen muunsukupuolisten asemasta ja nykyään myös nämä voivat käyttää mikveä. Muunsukupuoliset juutalaiset ovat myös järjestäneet ryhmäkylpyjä mikvessä, vaikka perinteisesti rituaali on ollut yksityinen.
Tuupovaara
Tuupovaaran vaakunan suunnitteli Kalevi Karlsson ja se vahvistettiin vuonna 1957.
Historia
Tuupovaarassa alettiin toteuttaa aktiivista teollistamispolitiikkaa 1970-luvulta alkaen. Kunta ajautui suuriin vaikeuksiin maatalouden muututtua kannattamattomaksi. Suuret määrät ihmisiä muutti pois kunnasta 1960- ja 1970-luvuilla. Kunnan peltoalat olivat viljelyn kehittämiselle aivan liian pieniä, eikä uutta peltoa ollut helppo saada. Maasto oli kivistä, soista ja jyrkkiä vaaroja siellä täällä. Maatalous ylipäänsä laajemminkin maailmassa kärsi ylituotannosta, eikä maanviljelijöiden saamat korvaukset riittäneet tuotantokulujen kattamiseen. Kunnan päättäjät totesivat siinä suunnassa olevan edessä umpikujan ja rohkeasti lähdettiin hakemaan teollisuusyrityksiä, jotka ryhtyisivät toimimaan Tuupovaarassa. Joitakin alkuhankaluuksia oli, mutta sitten tuli Ounevan tehdas ja sen jälkeen monia muita.
Ruskosoukko
Ruskosoukko (Dysauxes ancilla) on pienikokoinen, siilikkäisiin kuuluva perhoslaji. Se on soukkoperhosten ryhmän ainoa edustaja Pohjoismaissa.
Koko ja ulkonäkö
Ruskosoukko on suhteellisen pieni perhonen, jonka etusiivet ovat silkinhohtoiset ja lähes tasaisen ruskeat. Etusiiven kärkiosassa on yleensä kolme vaaleaa, läpikuultavaa täplää. Naaraalla on lisäksi yksi vaalea täplä lähempänä siiven tyveä. Takasiipi on ruskea, suurelta osin läpikuultava, ja naaraalla siiven keskiosassa on leveä, keltainen raita. Siipiväli on 22–25 mm. Keskiruumis on ruskea, niska ja takaruumis ovat oranssinkeltaiset. Takaruumiin selkäpuolella on lisäksi rivi mustia täpliä.
Tuupovaara
Historia
Ennen kuntaliitosta Tuupovaara oli Pohjois-Karjalan toiseksi teollistunein paikkakunta Enon jälkeen, suhteessa asukasmäärään. Ouneva Groupin lisäksi Tuupovaarassa toimii Hukka-tuotteen tehdas ja monia pieniä yrityksiä. Kunnassa on myös suutarinliike vanhalla kansakoululla, jossa on Ullakon näyttelytilat ja käsityömyynti. Vapon turvetuotanto ja helpin kasvatus työllistää myös useita urakoitsijoita kesäisin. Tuupovaarassa karjataloutta harjoittavia tiloja on enää 14 ja maidontuotanto on koko ajan vähentynyt. Suurin osa työpaikoista on tehdastyöpaikkoja.
Sotien päätyttyä liitettiin vuonna 1946 ns. Tynkä-Korpiselkä (Saarivaara, Hoilola, Mannervaara, Ruhovaara ja Syrjävaara) eli entisen Korpiselän kunnan Suomen puolelle jääneet kylät osaksi Tuupovaaraa.
Kyliä
Eimisjärvi, Hartiovaara, Harvio, Heinäaho, Herajärvi, Hoilola, Kinnasniemi, Kokinvaara, Konnunniemi, Kortevaara, Kovero, Luutalahti, Mannervaara, Pirttijärvi, Revonsonkaja, Saarivaara, Sonkajanranta, Tuupovaara, Öllölä.
Ruskosoukko
Elinympäristö ja elintavat
Ruskosoukko lentää pääasiassa iltapäivällä ja viihtyy aurinkoisilla, lämpimillä ja kuivilla paikoilla, metsänreunoilla ja pensaikoissa. Yöllä koirasyksilöitä saattaa tulla valolle. Aikuiset perhoset lentävät lähellä maanpintaa. Naaras munii maahan 150–200 munaa, jotka kuoriutuvat 10–12 päivän kuluttua. Toukat kasvavat aluksi hitaasti ja laji talvehtii pienenä, vain noin 3 mm pitkänä toukkana. Toukat ovat täysikasvuisia seuraavan vuoden kesäkuun alussa ja koteloituvat maahan, usein kivien alle.
Tuupovaara
Kyliä
Hornborgin matkaoppaassa "Vägvisaren" vuodelta 1821 luetellaan muutamia Tuupovaarankin kyliä. Ensinnäkin reitillä Tohmajärveltä Ilomantsiin mainitaan kylät Kemie, Vatala, Huhtilampi, Konnunniemi ja Kovero (varustettuna huomautuksella "Emellan Konnuniemi och Kovero går en väg till Kuopio"), sitten reitillä Kaltimosta Ilomantsiin kylät Sarvingi, Pirtivaara, Kortevaara, Kovero, Häräjärvi, Maukola ja Ilomanz.
Ruskosoukko
Ravintokasvi
Toukka elää sammalilla ja jäkälillä, mutta on kasvatuksessa syönyt myös mm. kanervaa (Calluna vulgaris), huopakeltanoa (Pilosella officinarum) ja kangasajuruohoa (Thymus serpyllum).
Tuupovaara
Kyliä
Eimisjärven kylä sijaitsee saman nimisen järven länsirannalla.
Ruokakulttuuri
Tuupovaaran pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla kalasoppa, maitokiisseli ja marjasurvos.
Muukalainen keskellämme
Muukalainen keskellämme (A Stranger Among Us) on vuonna 1992 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen draamaelokuva. Elokuvan on ohjannut Sidney Lumet, ja pääosia esittävät Melanie Griffith, Eric Thal ja John Pankow. Muita näyttelijöitä ovat Tracy Pollan, Lee Richardson, Mia Sara, Jamey Sheridan, Burtt Harris ja Jake Weber.
Irja Tulonen
Irja Marjatta Tulonen (o.s. Saikkonen, s. 6. tammikuuta 1943 Lumivaara) on suomalainen sairaanhoitaja ja entinen Kokoomuksen kansanedustaja. Hänet valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran vuoden 1995 vaaleissa. Tulonen on istunut Tampereen kaupunginvaltuutettuna vuodesta 1982 ja oli sen hallituksen puheenjohtaja 1992–1995. Hän oli Karjalan liiton varapuheenjohtaja 2002–2005. Tulosella on kaksi lasta miehensä Rauno Tulosen kanssa.
Muukalainen keskellämme
Elokuva ei menestynyt taloudellisesti ja sai Razzie-palkinnon huonoimmasta naispääosasta.
Irja Tulonen
Tulonen sai julkisuutta keväällä 2005, kun hän teki kirjallisen kysymyksen kulttuuriministeri Tanja Karpelalle jääkiekon väkivaltaisuudesta.
Muukalainen keskellämme
Elokuvassa rääväsuinen newyorkilainen naispoliisi (Griffith) joutuu soluttautumaan uskonnolliseen juutalaisyhteisöön selvittääkseen murhaa.
Kubb
Kubb oli brittiläinen yhtye, johon kuuluvat laulaja-basisti Harry Collier, kitaristi Adj, rumpali Dominic Greensmith ja kosketinsoittaja John Tilley.
Irja Tulonen
Hän ei asettunut enää ehdokkaaksi vuoden 2007 eduskuntavaaleissa.
Muukalainen keskellämme
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano moittii elokuvan tarinaa persoonattomaksi Peter Weirin todistajan mukaelmaksi ja antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Irja Tulonen
Irja Tulonen sai vuonna 2011 kunnallisneuvoksen arvonimen.
Kubb
Kubbin kappaleita on kuultu radiosta ja he ovat esiintyneet etenkin Isossa-Britanniassa sekä keikoilla että TV-ohjelmissa.
Albumi
Kubbin debyyttialbumi, Mother, julkaistiin 14. marraskuuta 2005 Isossa-Britanniassa Mercury-levymerkillä.
Ilona Vusovitš
Ilona Vusovitš (s. 14. marraskuuta 1982) on valkovenäläinen 400 metrin juoksija.
Kubb
Singlet
Mother-levyltä:
Ilona Vusovitš
Vusovitš oli Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 2004 mukana Valko-Venäjän joukkueessa, joka voitti 4 x 400 metrin viestijuoksussa MM-hopeaa. Seuraavana vuonna hän sijoittui Madridin sisäratojen EM-kisoissa neljänneksi ajalla 52,06 ja Euroopan cupin ykkösliigassa toiseksi. Helsingin MM-kisoissa hän karsiutui välierissä ajalla 50,96. Vuonna 2006 hän voitti Valko-Venäjän sisäratojen mestaruuden 400 metrillä. Moskovan sisäratojen MM-kisoissa hän karsiutui 400 metrin välierissä, mutta oli samoissa kisoissa mukana voittamassa viestipronssia. Myöhemmin samana vuonna hän voitti ulkoradoilla Valko-Venäjän mestaruuden. Göteborgin EM-kisoissa hän juoksi 400 metrin henkilökohtaisessa kisassa viidenneksi ajalla 50,69, minkä lisäksi oli mukana 4 x 400 metrin viestijoukkueessa, joka voitti kisoissa EM-hopeaa.
Vusovitš voitti 2007 Valko-Venäjän sisäratojen mestaruuden 400 metrillä. Birminghamin sisäratojen EM-kisoissa hän saavutti kultaa 4 x 400 metrin viestissä ja hopeaa 400 metrillä. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui Osakan MM-kisoissa seitsemänneksi ajalla 50,54 ja IAAF:n yleisurheilufinaalissa kahdeksanneksi. Hän voitti Valko-Venäjän hallimestaruuden 400 metrillä 2008. Valencian MM-hallikisoissa 2008 hän voitti hopeaa 4×400 metrin viestissä.
Vusovitš voitti Valko-Venäjän-mestaruuden 800 metrin juoksussa 2011. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 hän sai pronssia 400 metrillä ajalla 51,94. Hän voitti kotimaansa ulkoratamestaruuden 400 metrillä 2014, 2015 ja 2016 sekä hallimestaruuden 2016. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hän karsiutui 400 metrin alkuerissä. Hän kuului Valko-Venäjän joukkueeseen, joka saavutti IAAF World Relays -kilpailuissa 2017 hopeaa 4 × 800 metrin viestissä.
Junakohtaus
Junakohtaus on rautatieliikenteessä tilanne, jossa yksiraiteisella radalla kaksi (tai useampia) vastakkaisiin suuntiin kulkevaa junaa kohtaa toisensa jollakin rautatien liikennepaikalla. Tällöin toinen (tai jotkin) junista ohjataan sivuraiteelle odottamaan, kunnes pääraidetta käyttävä juna on saapunut asemalle tai sivuuttanut sen. Tämän jälkeen sivuraiteilla odottava juna voi jatkaa matkaansa eteenpäin sitä raidetta, jolta kohdattava juna saapui.
Junien kohtaamisia kaksi- tai useampiraiteisella radalla ei pidetä junakohtauksina, koska junat käyttävät eri raidetta.
Esimerkki junakohtauksesta
Yleisesti Euroopassa käytössä olevien säännösten mukaan kohtaavat junat eivät saa saapua liikennepaikalle samanaikaisesti. Tällä saadaan riittävä turvamarginaali, mikäli jarrutus syystä tai toisesta menee pitkäksi. Oheisista kaavioista opastimet on selkeyden vuoksi poistettu. Vihreä nuoli kuvaa junalle asetettua kulkutietä, jolle opastimet näyttävät ajon sallivaa opastetta.
Denny Doherty
thumb|upright|Denny Doherty (toinen oikealta) esiintymässä [[The Mamas & the Papasin kanssa, 1967.]] Dennis Gerrard Stephen "Denny" Doherty (29. marraskuuta 1940 – 19. tammikuuta 2007 ) oli kanadalainen laulaja-lauluntekijä. Hän tuli 1960-luvulla tunnetuksi The Mamas & the Papas -yhtyeen jäsenenä.
Doherty syntyi Halifaxissa, Nova Scotiassa, ja aloitti uransa teini-ikäisenä rock-yhtyeessä The Hepsters. Sen jälkeen hän lauloi folk-yhtyeessä The Colonials, josta tuli myöhemmin The Halifax Three. Yhtyeestä tuli melko suosittu Kanadassa, ja se julkaisi Yhdysvaltoihin siirtymisensä jälkeen kaksi LP-levyä vuonna 1963. Yhtyeen hajottua Doherty perusti folkrock-yhtyeen The Mugwumps, jossa lauloi myös Cass Elliot. Lyhytikäiseksi jääneen yhtyeen jälkeen Doherty liittyi The Journeymen -yhtyeeseen; Elliot liittyi siihen vähän myöhemmin, minkä jälkeen yhtye muutti nimensä The Mamas & the Papasiksi.
Dohertylla oli vuonna 1965 suhde yhtyetoveri Michelle Phillipsin kanssa, ja tämän paljastuttua Phillipsin miehelle John Phillipsille Michelle erotettiin tilapäisesti vuonna 1966. The Mamas & the Papas hajosi vuoteen 1969 mennessä. Dohertyllä oli vielä The Mamas & the Papasin hajoamisen jälkeen läheiset suhteet entiseen yhtyetoveriinsa Cass Elliotiin. Tämän kuoltua sydänkohtaukseen vuonna 1974 hän osallistui yhtyeen muiden jäsenten ohella laulajattaren hautajaisiin.
Doherty aloitti soolouransa vuonna 1971, mutta pettyi levyjensä myyntiin ja alkoi keskittyä tekemään uraa näyttelijänä. Hän esiintyi John Phillipsin Broadway-musikaalissa, juonsi kanadalaista television musiikkiohjelmaa vuonna 1978, sekä näytteli televisiosarjassa Atlantic Summer.
Doherty kuoli 66-vuotiaana kotonaan Mississaugassa, Ontariossa. Hän oli saanut munuaisvaurion selvittyään vaikeasta vatsa-aortanpullistumaleikkauksesta. Hänellä oli kolme lasta: yksi lyhyestä ensimmäisestä avioliitosta sekä kaksi toisesta avioliitosta Jeannetten kanssa, joka kesti kaksikymmentä vuotta aina vaimon kuolemaan 1998 saakka.
John Griffin Carlisle
thumb|John G. Carlisle John Griffin Carlisle (5. syyskuuta 1834 Campbell, Kentucky – 31. heinäkuuta 1910 New York City) oli yhdysvaltalainen poliitikko demokraattisesta puolueesta. Hän toimi edustajainhuoneen jäsenenä 1877-90 (josta puhemiehenä vuosina 1883–1889), senaattorina 1890–1893 ja Yhdysvaltain valtiovarainministerinä 1893–1897.
Carlisle istui 1860-luvulla Kentuckyn osavaltion edustajainhuoneessa ja senaatissa. Vuosina 1871–1875 hän oli Kentuckyn varakuvernööri, jonka jälkeen hän oli Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen vuosina 1877–1889 Kentuckyn kuudennesta vaalipiiristä. Carlisle nousi senaattiin 1890 kesken kauden virassaan kuolleen James B. Beckin tilalle. Grover Cleveland nimitti Carlislen valtiovarainministerikseen vuonna 1892, jonka vuoksi hän erosi senaatista kesken virkakauden helmikuussa 1893. Carlisle toimi valtiovarainministerinä vuoteen 1897 saakka, jonka jälkeen hän vetäytyi päivänpolitiikasta.
Ministerikautensa jälkeen hän toimi lakimiehenä New Yorkissa kuolemaansa 1910 asti.
Kun savukkeet on loppuneet
Kun savukkeet on loppuneet on Kaija Koon esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 1986. Albumin kappaleet ovat kokonaan Risto Asikaisen käsialaa.
Alma Mahler
Alma Maria Mahler-Werfel (o.s. Schindler; 31. elokuuta 1879 Wien, Itävalta-Unkari – 11. joulukuuta 1964 New York City, Yhdysvallat) oli itävaltalainen säveltäjä ja taiteilija, joka tunnetaan myös useista avioliitoistaan. Hän oli naimisissa vuosisadan merkittävimpiin kuuluvan säveltäjän (Gustav Mahler), arkkitehdin (Walter Gropius) ja kirjailijan (Franz Werfel) kanssa. Hän oli myös maalari Oskar Kokoschkan rakastajatar.
Elämäkerta
Alma Schindlerin vanhemmat olivat maisemamaalari Emil Jakob Schindler ja laulaja Anna von Bergen. Annan ja Schindlerin taiteilijakollega Julius Victor Bergerin suhteesta syntyi vuonna 1881 Alman sisarpuoli Grete. Schindler kuoli vuonna 1892 ja Anna avioitui miehensä entisen oppilaan Carl Mollin kanssa. Moll oli yksi wieniläisen Secession-ryhmän perustajista ja myös nuoren Alman vilkkaaseen seuraelämään kuului ystävyys Secession-ryhmän taiteilijoiden kanssa. Yksi heistä oli Gustav Klimt, jolle hän antoi ensisuudelmansa. Alman läheisiä ystäviä olivat myös teatterijohtaja Max Burckhard sekä säveltäjä Alexander von Zemlinsky. Alma opiskeli säveltämistä muun muassa Josef Laborin oppilaana.
thumb|150px|Gustav Mahler vuonna 1909. 9. maaliskuuta 1902 Alma avioitui Gustav Mahlerin kanssa, joka oli häntä kaksikymmentä vuotta vanhempi ja Wienin hovioopperan kapellimestari. He saivat kaksi tytärtä, Maria Annan (1902–1907), joka kuoli tulirokkoon tai kurkkumätään, ja Annan (1904–1988), josta tuli kuvanveistäjä. Alman ja Gustav Mahlerin avioitumisen ehtona oli, että Alma luopuisi omasta säveltäjänurastaan. Alma paneutui osaansa rakastavana vaimona ja Mahlerin työn tukijana.
Myöhemmin avioliiton aikana, koettuaan syvän masennuksen vanhemman tyttärensä Marian kuoleman jälkeen, Alma Mahlerilla oli suhde myöhemmin Bauhausista tunnetun nuoren arkkitehdin Walter Gropiuksen kanssa, johon hän tutustui ollessaan kylpylässä. Avioliitossa seurasi kriisi kun Mahler sai tietää suhteesta, ja hän kiinnostui vakavasti Alman sävellyksistä pahoitellen aiempaa asennettaan. Mahlerin vaatimuksesta ja tämän ohjauksessa Alma Mahler valmisti viisi laulua julkaistavaksi, ja ne julkaisi 1910 Mahlerin oma kustantaja Universal Edition. Näihin aikoihin Mahler kävi kerran tapaamassa Sigmund Freudia avioliittonsa ongelmien vuoksi. Myrskyisän vaiheen aikana Alma ja Gustav Mahler matkustivat New Yorkiin, missä Mahlerilla oli tuolloin tilapäisiä tehtäviä kapellimestarina. Heidän ollessaan New Yorkissa Mahler sairastui helmikuussa 1911 vakavasti saatuaan tulehduksen, joka liittyi joitakin vuosia aiemmin todettuun sydänsairauteen. Hän kuoli toukokuussa heidän palattuaan Wieniin.
Mahlerin kuoleman jälkeen Alma ei ottanut heti yhteyttä Gropiukseen. Vuosina 1912–1914 hänellä oli myrskyisä suhde taiteilija Oskar Kokoschkan kanssa, joka maalasi useita teoksia Alman innoittamana, ja näistä ehkä tunnetuin on maalaus Tuulen morsian. Suhteen Almaan päätyttyä Kokoschka tilasi Alman kokoisen ja näköisen nuken. Huhujen mukaan hänellä olisi ollut nukke seuralaisenaan wieniläisessä teatterissa. Kokoschkan omistamishalu uuvutti Almaa, ja suhteen ongelmat kyllästyttivät heidät molemmat.
thumb|150px|Walter Gropius vuonna 1920. Ensimmäisen maailmansodan uhan edessä Kokoschka ilmoittautui armeijaan, ja Alma etääntyi hänestä ja piti yhteyttä Walter Gropiukseen, joka myös oli tuolloin armeijassa. Alma ja Gropius avioituivat 1915 Gropiuksen ollessa lomalla. Heille syntyi tytär Manon Gropius (1916–1935), joka kuoli 18-vuotiaana polioon. Säveltäjä Alban Berg sävelsi  viulukonserttonsa tytön muistoksi. Armeijapalvelus piti Gropiuksen yhä poissa, ja Alma rakastui prahalaissyntyiseen runoilijaan ja kirjailijaan Franz Werfeliin syksyllä 1917. Alma tuli raskaaksi ja synnytti pojan, Martin Carl Johannes Gropiuksen (1918–1919). Gropius luuli alkuun, että lapsi oli hänen, mutta Alman suhde Werfeliin paljastui pian. Vuoden kuluttua Alma ja Walter päättivät erota. Sinä aikana ennenaikaisesti syntyneelle Martinille tuli vesipää, ja hän kuoli kymmenen kuukauden ikäisenä. Alman ja Gropiuksen ero virallistui 1920. Alma ja Werfel elivät sen jälkeen yhdessä, mutta Alma lykkäsi avioliiton solmimista Werfelin kanssa vuoteen 1929.
thumb|left|150px|Franz Werfel vuonna 1940. Kun Itävalta oli 1938 liitetty natsi-Saksaan, Alma ja juutalainen Werfel joutuivat lähtemään Itävallasta Ranskaan. He asuivat Sanary-sur-merissä Ranskan Rivieralla kesästä 1938 kevääseen 1940. Kun Saksa oli hyökännyt Ranskaan ja miehittänyt sen ja juutalaiset ja poliittiset vastustajat oli viety keskitysleireille, Alma ja hänen miehensä eivät enää olleet turvassa Ranskassa, joten he yrittivät varmistaa pääsyn Yhdysvaltoihin. Heihin otti Marleille'ssa yhteyttä yhdysvaltalainen toimittaja Varian Fry, joka edusti yksityistä amerikkalaista järjestöä, joka avusti monien älymystön jäsenten ja taiteilijoiden pakenemista maasta. Fry järjesti Alman ja Franzin jalkapatikassa Pyreneiden yli Espanjaan, jotta he välttyisivät kohtaamasta ranskalaisia rajaviranomaisia, koska tarpeellisten maastapoistumislupien saanti osoittautui mahdottomaksi. Espanjasta he siirtyivät Portugaliin ja nousivat siellä New Yorkiin lähtevään laivaan. He asettuivat lopulta Los Angelesiin, jossa jo hiukan kirjailijana Yhdysvalloissa mainetta saanut Werfel nousi valtavaan suosioon romaanillaan Das Lied von Bernadette, josta tehtiin elokuva Bernadetten laulu pääosassa Jennifer Jones. Werfel oli kärsinyt sydänvaivoista koko maanpakolaisuusajan ja kuoli sydänkohtaukseen Kaliforniassa 1945. Alma sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden 1946. Myöhemmin hän muutti New Yorkiin, jossa hän oli tunnettu kulttuuripersoona kuolemaansa asti vuoteen 1964.