cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Interstadiaali
Toisaalta jääkauden keskellä esiintynyt interstadiaali saattoi olla hyvinkin lämmin. Kun Keski-Veikselin alun suurjäätiköityminen päättyi noin 50 000 vuotta sitten, pohjoinen pallonpuolisko lämpeni kesällä yhtä lämpimäksi kuin nyt tai jopa nykyistä lämpimämmäksi, koska Maan akseli oli enemmän kallellaan. Tämän takia Aurinko nousi kesällä korkeammalle. Tämä synnytti Pohjois-Siperiaan suotuisan ympäristön aroeläimille, kun ilmasto pysytteli nykyistä kuivempana. Monet Siperian mamuteista ajoittuvat Keski-Veikselin alun ja keskivaiheen lämpimiin kausiin. Grönlannista poratuista jäänäytteistä on tunnistettu noin 24 interstadiaalia.
Interstadiaali näkyy kerrostumissa monesti maannoksena, joka on syntynyt stadiaalia lämpimämmässä ja kosteammassa olossa. Interstadiaalien kerrostumista puuttuu yleensä lössi niin kuin Molodova V:n kerrostumasta 10 noin 30000 BP ja 10 a noin 39000 BP.
Syy
Jotkin suuret interstadiaalit, kuten Brörup ja Odderade, johtuivat Auringon suorasta säteilyvaikutuksesta. Monien interstadiaalien syynä pidetään jäätiköiden ja merivirtojen vuorovaikutusta. Jääkauden kylmässä stadiaalivaiheessa Pohjois-Eurooppaan kosteutta ja lämpöä kuljettava Golf-virta ei kulje pohjoiseen, ja termohaliinikierto on joko heikkoa tai pysähdyksissä. Silloin merivirta painuu alas keskisille leveysasteille, eikä painu alas synnyttämään uutta Pohjois-Atlantin syvävettä.
Jääkauden kylmässä vaiheessa ympärivuotisen merijään raja on linjalla Labradorin niemimaa–Islanti–Irlanti. Meren polaaririntama on linjalla Newfoundland–Espanja. Normaalia etelämpänä olevien jäisten, kylmien merialueiden kautta eivät matalapaineet yleensä kulje, vaan etelämpää Välimeren tienoilta.
Pysähdys kestää noin tuhat vuotta, sitten termohaliinikierto normalisoituu. Kun termohaliinikierto palautuu normaaliksi, se alkaa kuljettaa lämpöä pitkälle Norjan rannikolle. Ympärivuotinen merijää sulaa noin 75 leveyspiirin eteläpuolelta, myös Grönlannin ja Kanadan arktisten saarten välistä pohjoisosia lukuun ottamatta. Meren polaaririntama heilahtaa oven tavoin linjalla Newfoundland–Islanti–Keski-Norjan rannikko. Grönlannin ja Kanadan ja Grönlannin ja Norjan välissä olevat kylmän syväveden tuottopisteet alkavat taas toimia.
Lämpötilan kehitys Bölling-Alleröd-interstadiaalina ja kylmänä dryaskautena
Interstadiaali alkoi nopeana lämpötilan nousuna, joka viileni hitaammin kylmäksi stadiaaliksi. Britanniassa on tutkittu lämpötilan kehitystä koppakuoriaislajien avulla. Hyönteislajistot riippuvat herkästi lämpötilasta. Lämpötila nousi Yorkshiressä dramaattisesti noin 13 000 vuotta sitten heinäkuussa 12–14 °C ja 19–21 °C tammikuussa, kesämaksimiin 20 °C ja talviminimiin 5 °C. Jyrkän nousun alussa huomataan ensin nopea 5 °C nousu, nopea 2,5 °C lasku ja sitten ensin nopea, sitten hieman hitaampi 15 °C nousu. Lämpötila laski tämän jälkeen noin 5 °C/1 000 vaihdellen jopa 2,5 °C. Lämpötila kääntyi uudelleen jyrkkään nousuun noin 10 100 vuotta sitten.
Suuret interstadiaalit viime jääkaudella
Interstadiaalien ajoituksissa on ongelmia, lämpötila vaihteli melko nopeasti jääkaudella ja hiili-14-ajoitus, termoluminesenssimenetelmä ja jääkairausnäytteiden ajoitus ovat epätarkkoja. Näin ollen eri menetelmällä saadut ajoitukset vaihtelevat eri lähteissä. Osa interstadiaaleista on päällekkäisiä, joitain interstadiaaleja vastaa kaksiosainen lämpeneminen.
Muita tunnettuja interstadiaaleja
Interstadiaalien nimistö on kirjavaa ja ajoitukset ovat epätarkkoja.
Tummapronssikyyhky
Tummapronssikyyhky (Henicophaps albifrons) on kyyhkyihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Uudesta-Guineasta ja sen lähisaarilta.
Koko ja ulkonäkö
Tummapronssikyyhky on kyyhkyksi suhteellisen suurikokoinen ja voi kasvaa 33–41 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan hieman ulkonäöltään. Yleisväritykseltään tummapronssikyyhky on tumman violetinruskea ja otsa on valkoinen. Koiraslinnun päälaki on väriltään valkoinen ja naaraalla se on kellertävä tai ruskehtava. Siivissä on muutamia pronssinvärisenä kimaltelevia sulkia. Lajin nokka on pitkä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Tummapronssikyyhkyä tavataan Indonesialle ja Papua-Uudelle-Guinealle kuuluvalta Uuden-Guinean saarelta sekä lähistön saarilta esimerkiksi Uudelta-Britannialta, Arusaarilta, Umboisaarelta ja Lolobausaarelta. Lajin elinympäristöä ovat pääasiassa sade- ja monsuunimetsät, mutta sitä tavataan kuivemmissakin metsissä ja tiikkiviljelmillä. Ne elävät yksin tai pareittain ja liikkuvat pääasiassa maassa. Lintu syö maahan pudonneita hedelmiä sekä hyönteisiä ja matoja, joita se tonkii maasta pitkällä nokallaan. Tummapronssikyyhky pesii kuivan kauden aikana kesä-heinäkuussa.
Naulasaaren taistelu
Naulasaaren taistelu muistutti edellisenä päivänä Tuuloksessa käytyä Syrjäntaan taistelua, jossa punaisten pakolaiskolonnan murtautui saksalaisten linjojen läpi. Kummassakin paikassa kaatuneiden ja haavoittuneiden tilalle tuli koko ajan takaa uusia miehiä ja naisia. Naulasaaren taistelun ympärille rakentui nopeasti legenda, joka sopi molempien osapuolten propagandatarkoituksiin. Sen mukaan sankarillisten valkoisten pieni joukko pysäytti päälleen vyöryneen ylivoimaisen vihollisen, joka lopulta antautui valtavien tappioiden jälkeen. Punaiset puolestaan kuvasivat taistelua urhoollisena viimeisenä yrityksenään, vaikka häviö oli jo varma. Tarinaan liittyy olennaisesti valkoisten ilmoituksiin perustuva punaisten tappioiden suurentelu. Väitteet useista sadoista kaatuneista sopivat hyvin myös punaisille osoitukseksi heidän uhrivalmiudestaan. Todellisuudessa punaisia kaatui taistelussa vain noin 100.
Viipurin piiritys
Valkoiset käynnistivät Viipurin valtaukseen tähtäävän operaationsa 19. huhtikuuta. Neljän päivän kuluttua he katkaisivat Pietarin radan, jonka jälkeen punaiset vetäytyivät kaikilta rintamanosilta kohti Viipuria. Seuraavan parin päivän aikana valkoiset saartoivat kaupungin, mutta 25.–26. huhtikuuta tehty ensimmäinen valtausyritys epäonnistui. 27. huhtikuuta Viipurin puolustus alkoi lopulta murtua, jolloin osa punaisista pakeni meriteitse Pietariin. Joukossa oli lähes koko kansanvaltuuskunta sekä runsaasti muita siviilihallinnon edustajia, jotka oli huhtikuun alussa evakuoitu Helsingistä. Taistelun alkaessa Viipurissa oli noin 7 000 punaista, joista vajaat 2 000 onnistui pakenemaan Neuvosto-Venäjälle.
Kansanvaltuuskunnan paon jälkeen Viipurin punakaartin esikunta kokoontui Neitsytniemen tykistökasarmissa. Lahden ja Kymenlaakson punaisiin ei enää ollut yhteyttä, joten kaupungissa ei tiedetty tilanteen kehittymisestä muulla. Antautumisen sijasta Viipurin punaiset päättivät murtautua valkoisten saartorenkaasta. Kun itään johtava rata oli poikki ja vihollisen vahvimmat osastot kaupungin pohjoispuolella, jäi ainoaksi mahdollisuudeksi yrittää länteen. Tavoitteena oli pyrkiä Kymenlaaksoon ja paeta Kotkan ja Haminan satamien kautta Pietariin. Esikunnan päätöksen jälkeen lähetit levittivät sanaa eri puolilla kaupunkia majailleille punakaartilaisille, joista halukkaita lähtijöitä löytyi useita tuhansia. Aseistettujen lisäksi mukaan liittyi jo aseensa luovuttaneita punakaartilaisia sekä heidän perheenjäseniään ja muita punaisten kannattajia. Viipurissa piileskelleiden suojeluskuntalaisten kautta tieto suunnitelmasta levisi kaupunkia piirittäneille valkoisille.
Yhteenotot kaupungin länsipuolella
Antrean rintamalla olleet Aarne Sihvon komentamat Karjalan 2. rykmentin osastot saapuivat Viipurin länsipuolelle Hovinmaahan 27. huhtikuuta. Joukot siirrettiin Tienhaaran eteläpuolelle, jossa jääkäriluutnantti Aarne Salmisen 4. pataljoona sijoitettiin Rasalahteen, vänrikki Jussi Närväsen 5. pataljoona Suur-Merijoelle ja varavänrikki Edmund Heimolaisen 10. pataljoona Naulasaareen 11. pataljoonan jäädessä reserviksi Hovinmaahan. Heimolaisen pataljoonan saavuttua seuraavana yönä Naulasaareen punaiset vetäytyivät taisteluitta Tienhaaraan. Päivän valjettua tykistö alkoi moukaroimaan valkoisten asemia, johon vastattiin puoliltapäivin käynnistyneellä hyökkäyksellä. Punaisten konekiväärituli kuitenkin ajoi peltoaukean yli hyökäneet valkoiset takaisin asemiinsa. Perääntymisen jälkeen pataljoonan päävoimat vedettiin Rasalahteen ja Naulasaareen jätettiin ainoastaan ratsumestari Aito Husson johtama etuvartio. Valkoiset eivät odottaneet enää laajaa hyökkäystä, vaan olettivat vajaan sadan miehen osaston pysäyttävän mahdollisen läpimurtoyrityksen.
Enola Holmes
Enola Holmes on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut mysteerielokuva, jonka on ohjannut Harry Bradbeer ja käsikirjoittanut Jack Thorne. Se perustuu Nancy Springerin kirjasarjaan The Enola Holmes Mysteries. Elokuva seuraa Sherlock Holmesin nuoremman sisaren Enolan seikkailuja, kun hän pyrkii etsimään kadonneen äitinsä ja pelastamaan nuoren markiisin.
Naulasaaren taistelu
Pako
28. huhtikuuta valkoiset etenivät Viipurin itäiselle esikaupunkialueelle, jossa heitä vastassa oli punaisten vähälukuinen puolustuslinja. Samaan aikaan noin 6 000 punaista järjestäytyi Sorvalin kaupunginosassa, josta marssikolonna lähti liikkeelle noin kello 22. Valkoisten miehittäessä kantakaupunkia eteni punaisten kolonna kohti neljän kilometrin päässä sijaitsevaa Tienhaaraa, mistä se kääntyi lounaaseen pitkin rannikkotietä. Punaisten komentajina toimivat Jalmari Parikka, Oskar Rantala ja Otto Vuoristo. Tiedusteluosastoa johti Viipurin rintamapäällikkö A. Backman, joka pian törmäsi valkoisten tiedustelijoihin Haminan ja Naulasaaren maanteiden risteyksessä. Vangiksi jäänyt Backman ammuttiin seuraavana päivänä.
Punaisten marssi eteni omaa tahtiaan, vaikka suunnitelman mukaan kärjessä piti olla erityinen iskujoukko, joka tarvittaessa olisi saanut tukea Tienhaaran ja Hovinmaan asemien välillä operoivalta panssarijunalta. Ratsumestari Husson komentama osasto oli kuitenkin kaapannut junan jo edellisenä päivänä. Kyseessä oli ilmeisesti Wahlberg-nimisen punakaartilaisen johtama Panssarijuna nro 6, jonka tiedetään toimineen Hovinmaan asemalta käsin vielä 27. huhtikuuta.
Enola Holmes
Enola Holmes sai ensi-iltansa 23. syyskuuta 2020 Netflixissä.
Vastaanotto
Rotten Tomatoes -kerääjäsivustolla elokuvan arvosteluista 91 prosenttia oli positiivisia, perustuen 200 kriittiseen arvosteluun.
Naulasaaren taistelu
Taistelu pelloilla
Punaisten läpimurron jälkeen taistelu levittäytyi ympäröiville Pien-Merijoen kartanon pelloille. Parin kilometrin päässä Rasalahdessa olleet valkoiset lähettivät paikalle apuvoimia, mutta punaiset torjuivat kaksi hyökkäystä ja valkoiset palasivat asemiinsa. Ylivoiman edessä luutnantti Salminen määräsi valkoisten kuormaston vetäytymään suojaan Vahvialan Löytömäelle. Samalla ammuttiin Naulasaaren kartanossa vankeina olleet punaiset. Ammusvaunujen poistuttua valkoisten patruunat alkoivat käydä vähiin, jolloin Salminen antoi joukoilleen perääntymiskäskyn. Täydennystä saatiin aluksi kaatuneiden punaisten patruunavöistä. Lopulta kuormasto saatiin takaisin ja taistelua pystyttiin jatkamaan. Pohjoisesta saapunut punaisten pääjoukko sulloutui peltoaukealle suureksi massaksi, jota valkoiset pääsivät vapaasti tulittamaan konekivääreillään. Punaisten puolella taistellut Kaarlo Hyvönen sanoo muistemissaan, kuinka sekasortoisessa tilanteessa taaempana edenneet ampuivat vahingossa omiaan selkään. Taistelun jälkeen haavoittuneita keräämään komennettu Hyvönen kertoi nähneensä useita takaapäin tulleesta luodista osuman saaneita punakaartilaisia. Jalmari Parikan mukaan pakolaiset pysähtyivät viimein aamun valjetessa, kun he päivänvalossa huomasivat valkoisten asemien eteen kaatuneet. Linjojen läpi onnistui pääsemään muutama sata punaista, jotka myöhemmin jäivät vangiksi Virolahdella.
Antautuminen
Punaisten havahduttua tilanteen epätoivoisuuden päättivät Tienhaaran asemalla kokoontuneet päälliköt antautua 29. huhtikuuta. Jalmari Parikka lähti aamuseitsemältä neuvottelemaan valkoisten kanssa, mutta Otto Vuoristo ampui itsensä. Parikalle ilmoitettiin yllättäen, ettei ketään ammuta tutkimatta, vaikka Viipurissa oli samaan aikaan käynnissä laajat teloitukset. Parikan palattua noin 5 000–6 000 punaista antautui aamupäivän aikana. Vangit sullottiin Suur-Merijoen, Pien-Merijoen, Naulasaaren ja Ykspään kartanoiden kylmiin ulkorakennuksiin, joissa he olivat ilman ruokaa kahden vuorokauden ajan. Joidenkin tietojen mukaan Tienhaaraan saapui aamulla vielä noin 1 500 punaisen joukko, joka antautui taisteluitta.
Silminnäkijäkertomusten mukaan Naulasaaren ja Rasalahden pelloilla lojui läjäpäin kaatuneiden punakaartilaisten ruumiita ja kuolleita hevosia, sekä kymmenittäin haavoittuneita, jotka joutuivat virumaan tuntien ajan taivasalla. Lopulta haavoittuneet koottiin pikaisesti kyhättyyn kenttäsairaalaan, jossa punaisten sanitäärit pääsivät hoitamaan heitä. Sidetarpeita ja lääkkeitä oli vähän, minkä vuoksi haavoittuneita kuoli vammoihinsa. Valkoisten lääkäri saapui paikalle vasta seuraavana iltana, mutta ei ollut erityisen kiinnostunut hoitamaan punaisia. Myöhemmin illalla vaikeimmin haavoittuneita alettiin kuljettaa Viipurin sotilassairaalaan. 1. toukokuuta vangit marssitettiin Viipuriin, jossa suurin osa sijoitettiin keskuskasarmille. Naulasaaressa ja Tienhaarassa antautuneet muodostivat noin puolet Viipurin vankileirin 11 000 vangista. Valkoisten ottama sotasaalis oli lehtitietojen mukaan 50 tykkiä, yli 100 konekivääriä ja yli 400 vaunukuormaa elintarvikkeita.
Valkoisten itäarmeijan komentaja Ernst Löfström oli viettänyt yönsä Viipurin pohjoispuolella Talissa, jonne hän herättyään sai tiedon sekä Viipurin valtauksesta että Naulasaaren tapahtumista. Punaisten antautuminen merkitsi Karjalan rintaman sotatoimien päättymistä. Karjalan kannaksella nähtiin enää yksittäisiä kahakoita viimeisten punaisten yrittäessä valkoisten ketjujen läpi Venäjälle.
Tappiot
Naulasaaren taistelua kuvaaviin kertomuksiin on aina liitetty punaisten kaatuneiden suuri määrä, joka on vaihdellut 500–800 tai jopa tuhannen välillä. Yleisin esitetty luku on 500, kun taas Karjalan II rykmentin komppanianpäällikkönä toiminut Paavo Susitaival mainitsee punaisten tappioiksi 600 kaatunutta ja 700 haavoittunutta. Hufvudstadsbladetissa mainitaan 800 kaatunutta ja taistelusta kirjoittanut A. Lallukka nostaa määrän jo tuhanteen. Tutkija Aapo Roseliuksen mukaan todellinen lukumäärä on kuitenkin huomattavasti pienempi. Punaisten antauduttua heiltä ei jäänyt taisteluraportteja tai tappioluetteloita, joten kaatuneiden suuri määrä on todennäköisesti peräisin everstiluutnantti Sihvon arvioista. Hän oli ilmeisesti katkeroitunut jouduttuaan sivuun Viipurin ratkaisutaisteluista ja kaupungin valtauksesta. Sihvon tehtäväksi tuli ainoastaan vihollisen sitominen kaupungin ulkopuolella, jossa hänen joukkonsa myös osittain epäonnistuivat. Tämän vuoksi Sihvolla oli Roseliuksen mukaan hyvä syy suurennella omaa panostaan ja ottaa kunniaa sodan viimeisen taistelun voitosta. Kaatuneiden nimitiedostoja tutkimalla Roselius on päätynyt ainoastaan 80–150 kaatuneeseen tai teloitettuun punaiseen. Vaikka nimitiedostot ovat epätäydelliset, ei niistä löydy tukea sadoille kaatuneelle. Roseliuksen mukaan ei myöskään ole mahdollista, että pimeässä käydyssä sekasortoisessa taistelussa valkoiset olisivat parilla konekiväärillään pystyneet surmaamaan useita satoja vihollisia. Valkoisten kohdalla Roselius on päätynyt noin 25 kaatuneeseen. Kaatuneet punaiset haudattiin joukkohautaan Naulasaareen.
Muistaminen
Valkoiset järjestivät taistelun ensimmäisen muistojuhlan vasta sen 20-vuotispäivänä 1938. Samalla virisi myös ajatus muistomerkistä ja huhtikuussa 1939 Viipurin maalaiskunnan kunnanvaltuusto myönsi avustuksen muistomerkkitoimikunnan perustamaan rahastoon. Päätös syntyi äänestyksen jälkeen sosialidemokraattien vastustaessa hanketta. Vasemmisto esitti myös molemmille osapuolille pystytettävää muistomerkkiä, johon ei suostuttu. Muistomerkki oli tarkoitus pystyttää Pien-Merijoen kylän Sipilän talon maille, mutta sotavuosien johdosta henke ei toteutunut.
Sjumsin piiri
thumb|175px|Sjumsin piiri Udmurtian kartalla. Sjumsin piiri on kunnallishallintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 1789,0 neliökilometriä. Asukkaita on 13 400 henkeä (vuonna 2010).
Sjumsin piiri sijaitsee Udmurtian länsiosassa. Se rajoittuu koillisessa Seltyn, idässä Uvan ja etelässä Vavožin piireihin sekä lännessä ja luoteessa Kirovin alueeseen. Pinta-alasta 70 % on metsää. Tärkein joki on Kilmez. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve, hiekka ja sora.
Asukkaista 55 % on venäläisiä, 37 % udmurtteja ja 3 % tataareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin läpi kulkee Kazanin, Permin ja Jekaterinburgin välinen Siperian maantie. Iževskiin on maantieyhteys Uvan ja Nylgan kautta. Eteläosan kautta kulkee Iževskin, Uvan ja Kilmezin taajaman välinen rautatie. Tärkeimmät elinkeinot ovat puunhankinta ja -jalostus. Lisäksi on turvetuotantoa ja elintarviketeollisuutta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan ja pellavan viljelyyn.
Paikallislehtenä ilmestyy Znamja.
Cuyahogan piirikunta
Cuyahogan piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa, jonka hallintokeskus ja suurin kaupunki on Cleveland. Se on väkiluvultaan toiseksi suurin Ohion piirikunnista.
Maantiede
Cuyahogan naapuripiirikuntia ovat Lake koillisessa, Geauga idässä, Summit etelässä, Medina lounaassa, Lorain lännessä ja Portage kaakkoiskulmassa. Osa Cuyahoga Valleyn kansallispuistoa Cuyahogan piirikunnan alueella.
Väestö
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 1 280 122 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuivat valkoisiin (63,6%), mustiin (29,7%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,2%) ja aasialaisiin (2,6%). Köyhyysrajan alapuolella oli 18,9% vuonna 2009.
Hallinto ja politiikka
Lakewoodin pormestari Ed FitzGerald (demokraatti) valittiin Cuyahogan ensimmäiseksi piirikuntajohtajaksi marraskuussa 2010. Hän sai 45 % äänistä voittaen republikaani Matt Dolanin, joka sai 31 %.
Ilmailu
Cleveland-Hopkinsin kansainvälisellä lentoasemalla on keskimäärin 240 päivittäistä lähtöä ja vuonna 2012 matkustajia oli yli 9 miljoonaa. Erie-järven rannassa lähellä Clevelandin keskustaa sijaitsee Burke Lakefront Airport. Esikaupunkialueella toimii piirikunnan omistama Cuyahoga County Airport -lentokenttä, joka palvelee myös Laken ja Geaugan piirikuntia.
Agnese Possamai
Agnese Possamai (s. 17. tammikuuta 1953 Lentiai, Italia) on italialainen entinen keskimatkojen juoksija, joka menestyi erityisesti sisäradoilla.
Possamain ensimmäinen arvokisamitali on sisäratojen EM-kisoissa 1981 Grenoblessa saavutettu Euroopan mestaruus 1 500 metrin juoksussa ajalla 4.07,49. Seuraavana vuonna sisäratojen EM-kisoissa Milanossa hän voitti 3 000 metrin juoksun ajalla 8.53,77, joka oli kisaennätys. Vuonna 1983 sisäratojen EM-kisoissa Budapestissä hän juoksi 3 000 metrillä hopealle ajallaan 9.04,41. Vuonna 1985 hän voitti sisäratojen Euroopan mestaruuden Ateenassa 3 000 metrillä ajalla 8.55,25 ja sijoittui toiseksi sisäratojen MM-kisoissa Pariisissa samalla matkalla ajalla 9.09,66.
Petr Kalus
Petr Kalus (s. 29. kesäkuuta 1987 Ostrava, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
Torsti Lehtinen
Lehtinen valmistui ylioppilaaksi 1967 Ressun iltalukiosta ja filosofian maisteriksi teoreettisesta filosofiasta 1996 Helsingin yliopistosta.
Timo Salonen (toimittaja)
Suomen radiotähdistä Jaajo Linnonmaa on kertonut päätyneensä radiouralle kuunneltuaan Salosen tähdittämää Kiss FM Aamutiimiä.
Elämä ja ura
Piikkiöstä kotoisin oleva Salonen kasvoi Seitsemännen päivän adventistiperheessä.
Vuonna 1990 Salonen oli perustamassa Suomen ensimmäisiin teknotapahtumien järjestöihin kuulunutta F-Clefiä. Hän piti samaan aikaan kotiseudullaan piraattiradiota ja toimi dj:nä.
Vuonna 1995 Salonen juonsi vastaperustetulla radiokanava Kiss FM:llä viikonloppuiltoja. Seuraavana vuonna hänen juontamansa viikonloppujen iltaohjelma Kiss FM:n Sähkökääpiö nousi kuulijaluvuissa ohi viikonloppuiltoja aikaisemmin dominoineen Pertti Salovaaran radioshown. Salonen tuotti radio-ohjelman alla ensimmäiset suomalaiset radio-ohjelman nettisivut. Sivuilla oli myös Suomen ensimmäinen radio-ohjelman chat.
Kesällä 2005 Salonen perusti elektroniseen tanssimusiikkiin erikoistuneen radiokanava Radio KLF:n. Radioasema toimi lyhytaikaisin luvin 1. syyskuuta 2011 asti. Kanavan toiminta päättyi lyhytaikaisten radiokanavien lupakäytäntöjen kiristyttyä. Samaan aikaan Salonen on tuonut Suomeen ulkomaisia artisteja kuten Scooter, Technotronic, Snap!, DJ SASH! ja Chicane.
Rikostapaukset
Vuonna 2004 Salonen irtisanoutui radio Kiss FM:ltä rikosepäilyn vuoksi. Salonen tuomittiin 16. maaliskuuta 2005 Helsingin käräjäoikeudessa puolentoista vuoden ehdottomaan vankeusrangaistukseen kolmesta lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä ja yhdestä lapseen kohdistuvasta haureudesta. Salonen syyllistyi tekoihin vuosien 1998 ja 2004 välisenä aikana. Tytöt olivat olleet tekohetkellä 13–15-vuotiaita. Salonen valitti tuomiosta. Helsingin hovioikeus piti vankeusrangaistuksen ennallaan 16. helmikuuta 2007 antamassaan tuomiossa mutta yhtenäisti nimikkeet neljäksi lapsen seksuaaliseksi hyväksikäytöksi. Lisäksi Salonen tuomittiin maksamaan uhreille yhteensä 18 000 euron korvaukset.
Varsinais-Suomen käräjäoikeus tuomitsi 6. lokakuuta 2010 Salosen 50 päivän ehdolliseen vankeuteen ja 425 euron oheissakkoihin törkeästä rattijuopumuksesta, liikenneturvallisuuden vaarantamisesta ja liikenteen häirinnästä sekä kesäkuun 2011 loppuun saakka ulottuvaan ajokieltoon. Tuomio liikenteen häirinnästä koski saman vuoden toukokuussa sattunutta tapausta, jossa Salonen oli hypännyt Viking Linen M/S Isabellan 10. kannelta mereen Ruissalon saaren kohdalla Turun edustalla. Tapauksesta oli aiheutunut suurhälytys, minkä vuoksi Salonen joutui maksamaan 398 euron korvaukset Rajavartiolaitokselle. Lisäksi hyppy oli oikeuden mukaan vaarantanut kapealla väylällä kulkeneen toisen aluksen turvallisuuden. Salonen itse selitti hypyn olleen hetken päähänpisto. Noin kuukautta aiemmin Salonen oli yrittänyt siirtää avopuolisonsa autoa ollessaan vahvassa humalassa. Auto oli juuttunut jyrkkään rinteeseen, jonka alla kulki kevyen liikenteen väylä.
Marraskuussa 2010 Salonen joutui syytteeseen osallisuudesta entiseen missiin Jenni Dahlmaniin kohdistuneeseen kiristykseen. Salosen syytteet kuitenkin hylättiin. Syytteen mukaan toisena syytettynä ollut Dahlmanin entinen miesystävä oli aikonut myydä hallussaan olleita Dahlmanista otettuja paljastavia kuvia tiedotusvälineille, muun muassa eräälle ns. miestenlehdelle, mutta tarjonnut niitä ensin Dahlmanille, ”jotta niitä ei tarvitsisi myydä tiedotusvälineille”. Todistaja kertoi miesystävän vaatineen Dahlmanilta ”kuusinumeroista summaa, jonka ensimmäinen numero ei ole yksi tai kaksi”. Salosta syytettiin kuvien tarjoamisesta lehdille. Kuvat oli otettu Dahlmanin ollessa 15–17-vuotias. Kiristys ei ollut onnistunut, sillä Dahlman oli ilmoittanut asiasta poliisille, joka oli löytänyt kuvat kotietsinnässä. Varsinais-Suomen käräjäoikeus tuomitsi 16. joulukuuta 2010 Dahlmanin entisen miesystävän puolentoista vuoden ehdolliseen vankeuteen sukupuolisiveellisyyttä loukkaavan kuvan levittämisen yrityksestä ja törkeän kiristyksen yrityksestä. Salosen osalta syyte hylättiin; hänen voitiin osoittaa vain tarjonneen lehdille juttuideaa.
Pitäjäntie
Pitäjäntie oli Ruotsin vanhan lainsäädännön käyttämä nimitys sellaisesta  maantiestä, joka hyödytti pääasiassa pitäjää. Siksi sen rakentaminen ja ylläpito oli pitäjän asukkaiden velvollisuus. Eikä siis läänin tai kihlakunnan asukkaiden kustannettava tai tehtävä työ. Lainsäädäntö jakoi valtakunnallisesti vähemmän merkittävät yleiset maantiet kihlakunnanteiksi ja pitäjänteiksi. Sinänsä niiden erottaminen toisistaan oli käytännössä vaikeaa eikä jakoa noudatettukaan johdonmukaisesti. Ruotsin vuoden 1891 tielaki ei enää käyttänytkään näitä nimityksiä, vaan se otti käyttöön käsitteen paikallistie (bygdeväg), joka voi olla joko pitäjäntie tai kihlakunnantie. Nimitys pitäjäntie jäi Ruotsissa pois virallisesta käytöstä 1934.
Suomen vuoden 1927 tielaki käytti yleisistä teistä nimityksiä maantie, kunnantie ja kylätie. Tielain kumosi laki yleisistä teistä (243/1954), joka tuli voimaan vuoden 1958 alussa.
Rorsat
thumb|200px|RORSAT: Kosmos 954:n ydinreaktori. RORSAT (Radar Ocean Reconnaissance Satellite) olivat Neuvostoliiton meritiedustelusatelliitteja 1970- ja 1980-luvuilla. Satelliittien kookkaiden tutka-antennin avulla paikallistettiin sotalaivojen liikkeitä maailman merillä.
Historiaa
RORSAT-satelliittiohjelman ensimmäiset testilennot tehtiin vuonna 1965, jolloin avaruuteen laukaistiin Neuvostoliiton Baikonurin avaruuskeskuksesta Kosmos 102 -satelliitti. Järjestelmän operatiivinen vaihe alkoi tiettävästi lokakuussa vuonna 1970. RORSAT-satelliitteja laukaistiin avaruuteen aina vuoteen 1988 saakka. Niistä viimeinen oli Kosmos 1932, joka laukaistiin avaruuteen 14. maaliskuuta 1988.
Neuvostoliiton RORSAT-ohjelmassa kiertoradalle lähetettiin 33 reaktoria, näistä 31 oli tyyppiä BES-5, teholtaan n. 2 kilowattia. 1987 Neuvostoliitto laukaisi 2 suurempaa TOPAZ reaktoria (6 kW) (Kosmos 1818 ja Kosmos 1867), joiden toiminta-aika oli 6 kuukautta. Korkeamman kiertoradan TOPAZ-reaktoreilla varustetut satelliitit aiheuttivat kiertoradalla säteilyongelmia gammasäteilyä tarkkaileville tutkimussatelliiteille, koska fissioreaktorit kehittävät gammasätelyä toisin kuin radioaktiiviset lämpögeneraattorit (RTG). Matalan kiertoradan BES-5-reaktoreilla varustetut RORSATs eivät aiheuttaneet positronisaastetta magnetosfäärissä. (USA on laukaissut yhden reaktorin kiertoradalle, SNAP-10A vuonna 1965).
Satelliitti ja sen rata
RORSAT-sarjan satelliitit olivat lieriömäisiä, 10 metrin pituisia rakennelmia. Sen halkaisija oli 1,3 metriä. Satelliitin kokonaismassa oli 3 800 kg. RORSAT-satelliittien energialähteenä toimi pieni ydinreaktori. Tässä käytettiin 90 % rikastettua Uraani-235:ää. Satelliitit laukaistiin noin 270 km korkeuteen radalle, jonka inklinaatio oli 65 astetta. Toiminnan päätyttyä ydinreaktori lähetettiin korkeammalle radalle noin 900–1 000 km korkeuteen. Ydinenergian käyttö satelliitissa aiheutti päänvaivaa länsimaissa, sillä satelliitin vioittuessa koko satelliitti reaktoreineen olisi saattanut palata ilmakehään. Ydinonnettomuuden riski oli olemassa. Näin lopulta tapahtuikin, sillä RORSAT-sarjaan kuuluva Kosmos 954 putosi Kanadan luoteisosiin 24. tammikuuta 1978. Putoamispaikka oli asumattomalla alueella, mutta ympäristöön levisi radioaktiivisia kappaleita.
M12 (Valko-Venäjä)
Valtatie M12 on 52 kilometriä pitkä valtatieosuus Valko-Venäjän Brestin alueella. Se muodostaa yhteyden M1-valtatieltä Ukrainan luoteisrajalle saakka. Valtatie M12 muodostaa osan eurooppatietä.
Valtatie alkaa Kobrynin kaupungin eteläpuolitse ohittavan valtatie M1:n liittymästä. Valtatie M12 kulkee aluksi etelälounaaseen noin 37 kilometriä (Kobrynin keskustasta 41 km) kohti Malarytan pikkukaupunkia. Runsas 10 kilometriä ennen Malarytaa valtatieyhteys siirtyy risteyksessä kansallisen (kanta)tien R17 jatkona kaakkoon, Ukrainan rajalle johtavalle tieuralle. Valtatie M12 jatkaa 15 kilometriä kaakkoon ja päättyy Valko-Venäjän Mokranyn raja-asemalle. Ukrainan puolella eurooppatie E85 jatkaa Kovelin suuntaan valtatienä 30px. Ukrainan puoleisen rajapisteen nimi on Domanove.
Kansallinen valtatie M11 oli vielä 2014 alussa BelToll-järjestelmän kuulumaton, tietulleista vapaa maantie valtateiden M8, M10 ja M11 tapaan.
Kaarikaiku
Kaarikaiku on sadetutkassa kaarimainen rankkasadealue, joka on monesti ukkospilvijärjestelmä. Kaari koostuu pistemäisistä rankkasadealueista tai voi olla yhtenäinenkin. Monesti kaarimaisen rankkasadelueen takana näkyy hieman heikompi sadealue.
Kaarikaikuun liittyy monesti voimakkaita, myrskyisiä tuulia, jotka voivat kaataa metsää ja olla ihmiselle vaarallisia. Kaarikaikuun liittyvä myrskytuuli on monesti derecho-tyypin syöksyvirtaus, harvemmin trombi. Suomessa havaittiin kaarikaiku esimerkiksi heinäkuussa 2010, jolloin Asta-myrsky kulki Kaakkois-Suomesta Keski-Suomeen.
Kaarikaiku syntyy yhdestä ukkosesta ja kehittyy myöhemmin pilkkua muistuttavaksi kaiuksi. Kaarikaiku on tyypillinen mesomittakaavan konvektiivinen järjestelmä.
Ondřej Kratěna
Ondřej Kratěna (s. 21. huhtikuuta 1977 Čeladná, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka pelaa kotimaassaan Extraliga-joukkue HC Plzeňissä. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Kratěna on toiminut aiemmin myös Plzeňin kapteenina vuodet 2014–2017. Hän on voittanut peräti kahdeksan Tšekin-mestaruutta, mikä on eniten Extraligan historiassa. Kratěna on myös kaudella 2018–2019 liigan vanhin pelaaja 41 vuoden iässä.
Ammattilaisuran alku
Kratěna on HC Olomoucin kasvatti. Hän debytoi seuran miesten Extraliga-joukkueessa vain 17-vuotiaana kaudella 1994–1995, jolloin Kratěna sai siellä tililleen 12 runkosarjaottelua tehopistein 3+2=5. Varsinaisella tulokaskaudellaan 1995–1996 hän teki 36 runkosarjaottelussa tehot 11+11=22 ja neljässä playoff-ottelussa tehot 1+1=2. Kratěna oli runkosarjassa Olomoucin toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Hänet palkittiin kauden päätteeksi sekä Extraligan vuoden tulokkaana että herrasmiespelaajana.
Kaudeksi 1996–1997 Kratěna siirtyi HC Vsetíniin. Hän teki runkosarjassa 35 tehopistettä. Kratěna voitti kauden päätteeksi Tšekin-mestaruuden, kuten myös seuraavan kauden 1997–1998 päätteeksi. Kratěna voitti myös EHL-pronssia. Myös kauden 1998–1999 päätteeksi hän voitti Tšekin-mestaruuden.
Siirtyminen Sparta Prahaan
Kaudeksi 1999–2000 Kratěna siirtyi yhdessä ystävänsä Michal Brošin kanssa HC Sparta Prahaan, jossa hän voitti kauden päätteeksi jo neljännen peräkkäisen Tšekin-mestaruutensa. Kratěna eteni EHL:ssä joukkueen kanssa finaaliin saakka, mutta mestaruuden vei kuitenkin venäläinen Metallurg Magnitogorsk lukemin 2–0.
Kratěna oli kaudella 2000–2001 Sparta Prahan toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 16+16=32. Hän jakoi pudotuspeleissä joukkueen sisäisen tehotilaston voiton Valdemar Jirušin kanssa lukemalla +3. Kratěna voitti kauden päätteeksi Extraligan hopeaa. Kaudella 2001–2002 hän teki runkosarjassa 35 tehopistettä. Pudotuspeleissä Kratěna voitti tehoilla 12+6=18 koko Extraligan maalipörssin sekä jakoi pistepörssin voiton joukkuetoverinsa Michal Brošin kanssa. Neljännessä finaaliottelussa 12. huhtikuuta 2002 vieraissa HC Vítkovicea vastaan hän teki Spartan 1–4-voittoon päättyneessä ottelussa kaksi maalia, joista ensimmäinen ratkaisi joukkueelle Tšekin-mestaruuden.
Kaudella 2003–2004 Kratěna oli Sparta Prahan toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 16+13=29. Hän voitti kauden päätteeksi pronssia. Kaudella 2004–2005 Kratěnan rooli hieman pieneni NHL:n työsulun vuoksi, kun joukkuetta vahvistivat mm. David Výborný, Jan Hlaváč, Petr Nedvěd sekä loppukaudella Martin Havlát. Hän teki runkosarjassa 24 tehopistettä. Kratěna vahvisti Spartaa kauden aikana myös Spengler Cupissa, jossa hän oli joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 3+3=6. Kratěna jakoi myös Spartan sisäisen maalipörssin voiton Martin Chabadan ja Jan Marekin kanssa. Joukkue eteni finaaliin, mutta turnauksen voiton vei lopulta kuitenkin sveitsiläinen isäntäjoukkue HC Davos lukemin 2–0. Kratěna valittiin Spengler Cupin tähdistökentälliseen.
Mestaruuskaudet 2005–2007 ja finaalien voittomaalit
Kratěna oli kaudella 2005–2006 Sparta Prahan kolmanneksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 17+19=36. Hän jakoi kolmella osumallaan Extraligan alivoimamaalipörssin voiton neljän muun pelaajan kanssa. Kratěna jakoi myös yhdeksällä syöttöpisteellään pudotuspelien syöttöpörssin voiton joukkuetoverinsa Josef Strakan kanssa. Ensimmäisessä finaaliottelussa 9. huhtikuuta 2006 vieraissa paikallisvastustaja HC Slavia Prahaa vastaan hän teki Spartan 3–4-voittomaalin ensimmäisessä jatkoerässä ajassa 70.00. Kratěna voitti kauden päätteeksi Tšekin-mestaruuden. Kaudella 2006–2007 hän teki Extraligan yhden kauden maaliennätyksensä 21 osumallaan, joilla Kratěna oli Spartan kolmanneksi paras maalintekijä ja jakoi koko liigan maalipörssin kymmenennen sijan HC Karlovy Varyn Petr Kumstátin kanssa. Hän teki runkosarjassa kaikkiaan 34 tehopistettä ja oli joukkueensa kolmanneksi paras pistemies. Kratěna voitti myös koko Extraligan tehotilaston lukemalla +29. Hän edusti Spartaa kauden aikana myös Euroopan seurajoukkueiden mestaruusturnauksessa.
Kevään 2007 Pudotuspeleissä Kratěna teki kymmenestä tehopisteestään yhdeksän finaalisarjan kuudessa ottelussa HC Pardubicea vastaan. Hänen kuudesta maalistaan peräti kolme oli voittomaaleja. Ensimmäisessä finaaliottelussa 4. huhtikuuta 2007 Kratěna ratkaisi Spartalle 4–5-vierasvoiton ensimmäisessä jatkoerässä ajassa 65.33. Kolmannessa finaaliottelussa 8. huhtikuuta 2007 hän teki joukkueensa 7–3-voittoon päättyneessä ottelussa kaksi maalia, joista ensimmäinen jäi Spartan voittomaaliksi. Myös kuudennessa finaaliottelussa 14. huhtikuuta 2007 Kratěna teki joukkueensa 2–0-voittoon päättyneessä ottelussa Spartan molemmat maalit, joista ensimmäinen näin ollen ratkaisi joukkueelle Tšekin-mestaruuden.
Paluu Sparta Prahaan
Kaudeksi 2008–2009 Kratěna palasi kotimaahansa ja siirtyi yhdessä Kärpissä pelanneen ystävänsä Michal Brošin kanssa takaisin Sparta Prahan Extraliga-joukkueeseen nelivuotisella sopimuksella. Kaksikon siirron taustalla olivat myös perhesyyt. Hän teki liigan yhden kauden piste-ennätyksensä ja sivusi yhden kauden maaliennätystään tehoilla 21+25=46, joilla Kratěna oli Spartan paras pistemies ja sijoittui koko Extraligan pistepörssissä kahdeksanneksi. Hän jakoi myös Spartan sisäisen maalipörssin voiton Michal Brošin kanssa. Kratěna voitti myös joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +16. Hän voitti kauden päätteeksi Extraligan pronssia. Kaudella 2009–2010 Kratěna oli Spartan neljänneksi paras pistemies tehoilla 10+20=30. Kaudella 2010–2011 hän pelasi runkosarjassa loukkaantumisen vuoksi vain 21 ottelua.
HC Plzeň 2011–
Kolmen Sparta Prahassa vietetyn sopimuskauden jälkeen Kratěna siirtyi kaudeksi 2011–2012 vuoden mittaisella sopimuksella HC Plzeňiin. Hän oli joukkueen neljänneksi paras pistemies tehoilla 7+16=23. Kratěna voitti kauden päätteeksi Extraligan pronssia. Kaudella 2012–2013 hän nousi Plzeňin varakapteeniksi. Kratěna voitti kauden päätteeksi jo uransa kahdeksannen Tšekin-mestaruuden, mikä on eniten koko Extraligan historiassa.
Plzeňiin siirryttyään Kratěnan sopimusta on jatkettu kausi kerrallaan. Kaudella 2013–2014 hän jakoi 12 osumallaan joukkueen sisäisen maalipörssin kolmannen sijan Jakub Levin kanssa. Pudotuspeleissä Kratěna oli Plzeňin paras pistemies tehoilla 2+3=5. European Trophyssa hän oli tehoilla 3+3=6 joukkueen paras maalintekijä ja Kratěna jakoi Plzeňin sisäisen pistepörssin voiton Radek Dudan kanssa. Kolme seuraavaa kautta hän toimi joukkueen kapteenina. Kaudella 2015–2016 Kratěna oli pudotuspeleissä Plzeňin paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 4+9=13. Hän voitti kauden päätteeksi Extraligan pronssia.
Kaudella 2016–2017 Kratěna oli Plzeňin neljänneksi paras pistemies tehoilla 11+15=26. Hän voitti joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +11. Pudotuspeleissä Kratěna jakoi tehoilla 4+7=11 Plzeňin sisäisen pistepörssin voiton Jakub Levin kanssa sekä sisäisen maalipörssin voiton Tomáš Svobodan, Miroslav Indrákin ja Levin kanssa ja sisäisen syöttöpörssin Levin ja David Stachin kanssa. Kaudella 2017–2018 Kratěnan ohella 12 muuta pelaajaa ylsi kahteen alivoimamaaliin.
Maajoukkueura
Kratěna edusti Tšekkiä MM-kilpailuissa vuosina 1997 ja 2002, joista ensimmäinen turnaus päättyi pronssiin. Hän pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1996 ja 1997. Kratěna jakoi ensimmäisessä turnauksessa Tšekin sisäisen pistepörssin voiton Václav Varaďan ja Michal Brošin kanssa tehoilla 3+3=6, kuten myös jälkimmäisessä turnauksessa Marek Melenovskýn kanssa tehoilla 3+4=7.
Kratěna pelasi myös alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuonna 1995.
Kätkäläinen
Kätkäläinen on Simo Hämäläisen samannimiseen romaaniin (1978) perustuva televisioelokuva vuodelta 1980. Sen ohjasi Markku Onttonen. Elokuvan pääosassa nähdään Martti Kainulainen. Elokuvaa on kuvattu Lieksassa ja Lieksan Hatunkylässä.
Juoni
Kyläläiset käyvät taistoon lentomyrkyttäjää vastaan ja yrittävät saada hänet lopettamaan myrkytyksen. Pietu Aholainen erityisesti haluaa myrkytyksen lopettamista, koska hänellä on tuottoisa hilla-alue, jolla hän aikoo panna rahoiksi.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien tv-sivulla kirjoitti nimimerkki JK uusintaesityksen alla vuonna 1992, että Kätkäläisen huumori on aika mustavalkoista – kansanmies on aina oikeassa ja herrat väärässä – mutta jurnuttajahahmo vetoaa suomalaisiin. Martti Kainulaista hän kehuu ”juurevien ukkohahmojen taitajana”.
Saul Kripke
thumb|Saul Kripke Saul Aaron Kripke (13. marraskuuta 1940 Bay Shore, New York – 15. syyskuuta 2022 ) oli yhdysvaltalainen filosofi ja loogikko. Hän oli Princetonin yliopiston emeritusprofessori ja opetti sen jälkeen New Yorkin kaupunginyliopiston CUNY Graduate Centerissä. Kripken työllä on ollut huomattava vaikutus logiikassa ja kielifilosofiassa. Suurin osa hänen töistään on julkaisemattomia nauhoituksia ja käsikirjoituksia.
Modaalilogiikka
Kripke oli mahdollisten maailmojen semantiikan kehittäjä suomalaisen Jaakko Hintikan ja ruotsalaisen Stig Kangerin ohella. Mahdollisten maailmojen semantiikan nk. K-tulkinta on nimetty Kripken mukaan.
Naming and Necessity
Kripken kolme luentoa muodostavat hyökkäyksen deskriptivistä (Frege, Russell) referenssin teoriaa vastaan, jonka mukaan nimi (esimerkiksi Aristoteles) on vain kuvauksen (esimerkiksi filosofi, Platonin oppilas) lyhenne. Nimi poimii aina sen olion, joka tyydyttää kuvauksen, joka nimeen liittyy. Kripke esittää useita esimerkkejä, joiden tarkoitus on osoittaa deskriptivismi mahdottomaksi. (Esimerkiksi Aristoteles olisi voinut kuolla 2-vuotiaana, eikä häneen liittyisi silloin lainkaan em. ominaisuuksia. Kuitenkin tuntuu mielettömältä kiistää, etteikö hän todella olisi Aristoteles.) Vaihtoehdoksi Kripke esitti kausaalista referenssin teoriaa. Sen mukaan nimi viittaa objektiin kausaalisen yhteyden perusteella, joka välittyy puhujayhteisöjen läpi. Nimi on Kripken sanoin kiinteä nimittäjä (rigid designator), joka poimii aina saman objektin kaikista mahdollisista maailmoista. Tämän jälkeen kausaalisia referenssin teorioita ovat kehittäneet muun muassa Micheal Devitt, Keith Donnellan ja Hilary Putnam. Kaikki eivät kuitenkaan teoriaa ole hyväksyneet, tunnetuimpina John Searle, Richard Rorty ja Alonzo Church. Putnam on myös muuttanut näkemystään.
Kripke myös teki tunnetuksi käsitteen a posterioriset välttämättömyydet, asiantilat, jotka ovat välttämättä tosia, mutta ne voidaan tietää ainoastaan empiirisen tutkimuksen perusteella. Esimerkiksi ”Aamutähti on Iltatähti”, ”Cicero on Tullius” ja muut identiteettiväitteet, joissa eri nimet viittaavat samaan objektiin.
Vuonna 1973 nimellä Reference and Existence pidetyissä luennoissa Kripke jatkoi Naming and Necessityn tematiikkaa. Luentoja ei ole kuitenkaan julkaistu.
Wittgenstein-tulkinta
Nimellä Wittgenstein on Rules and Private Language julkaistuissa luennoissa, Kripke esittää kiinnostavan tulkinnan Wittgensteinin myöhäisajattelusta, joskin hänen tulkintaansa on kritisoitu historiallisesta epätarkkuudesta. Monet filosofit käyttävätkin Kripken kirjasta nimitystä ”Kripkenstein”, sillä monia sen argumenteista Wittgenstein olisi tuskin itse hyväksynyt.
Al Davis
Allen "Al" Davis (4. heinäkuuta 1929 Brockton, Massachusetts – 8. lokakuuta 2011 Oakland, Kalifornia ) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon parissa toiminut urheiluvaikuttaja, joka tunnetaan parhaiten NFL-seura Oakland Raidersin omistajana ja toimitusjohtajana. Lisäksi hän valmensi useita seuroja, viimeiseksi Raidersia 1963–1965. Davis palkittiin vuonna 1963 AFL:n vuoden valmentajana. Hän myös toimi AFL:n valtuuskunnan jäsenenä.
Al Davis tuli Raiderssissa ollessaan tunnetuksi motostaan Just win, baby. Hän kuoli 8. lokakuuta 2011 kotonaan Oaklandissa.
Australian avoin tennisturnaus 2010
Vuoden 2010 Australian avoin tennisturnaus pelattiin 18. tammikuuta – 31. tammikuuta 2010 Melbournessa. Kaksinpelien puolustavat mestarit olivat miehissä Espanjan Rafael Nadal ja naisissa Yhdysvaltojen Serena Williams. Nelinpelien puolustavat mestarit olivat miehissä Yhdysvaltojen Bob Bryan ja Mike Bryan ja naisissa Yhdysvaltojen Serena Williams ja Venus Williams. Sekanelinpelien puolustava mestaripari oli Intian Sania Mirza ja Mahesh Bhupathi.
30. joulukuuta
30. joulukuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 364. päivä (365. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä yksi päivä.
Sjumsi
Sjumsi ( ja ) on kylä ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Kilmezin sivujoen Sjumsinkan varrella 132 kilometriä Iževskistä luoteeseen. Kylä on Sjumsin piirin keskus. Asukkaita on 5 600 henkeä (vuonna 2002).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1615. Sen asukkaat ovat etupäässä venäläisiä, udmurtteja ja tataareja.
Sjumsin kautta kulkee Kazanin, Permin ja Jekaterinburgin välinen Siperian maantie. Iževskiin on maantieyhteys Uvan ja Nylgan kautta. Kylässä toimii metsäteollisuuslaitos, konepaja, lihanjalostuslaitos, meijeri ja leipomo. Siellä on keskikoulu, taidekoulu, lasten luomistyön keskus, ammattikoulu ja piirisairaala.
Aiheesta muualla
57.11278°N, 51.6125°W
Jääpallon SM-kilpailu 1913
Vuoden 1913 Suomen jääpallomestaruuskilpailuihin osallistui neljä joukkuetta, Helsingin IFK, Kronohagens IF, Viipurin IFK ja juuri perustettu Wiipurin Bandy & Jalkapalloseura (VBJS), joka myöhemmin sai nimen Sudet. Uusi seura selviytyi heti ensimmäisenä kautetaan loppuotteluun voitettuaan Viipurin IFK:n välieräottelussa. Helsingin välierässä HIFK voitti KIF:n.
Taistelusukeltaja
250px|thumb|Yhdysvaltain laivaston SEAL-joukkoja sukellusvarustuksessa. thumb|200px|Iso-Britannian Kuninkaallisen laivaston hapenkierrättimellä varustettu "sammakkomies" vuodelta 1945. Taistelusukeltaja on erikoissotilas, joka on koulutettu tiedustelu-, taistelu- ja tuhoamistehtäviin. Taistelusukeltajat käyttävät siirtymismenetelmänään laitesukeltamista voidakseen lähestyä toiminta-aluetta huomaamattomasti. Tähän tarkoitukseen käytetään suljetun kierron happisukelluslaitetta, josta ei sukellettaessa tule pintaan paljastavia kuplia. Varsinaiset tehtävät toteutetaan maan pinnalla kommando- tai sissijoukon tapaan.
Jääpallon SM-kilpailu 1913
Loppuottelu pelattiin 23.3.1913 Viipurissa, Salakkalahdella. Ottelun ensimmäinen puoliaika oli maaliton. Tauon jälkeen VBJS meni jo 3–0 johtoon, mutta HIFK tuli tasoihin ja voitti ottelun ja Suomen mestaruuden maalein 3–4.
Taistelusukeltaja
Suomessa taistelusukeltajia kouluttaa Meritiedustelupataljoonassa Upinniemessä toimiva Sukeltajakoulu.
Jääpallon SM-kilpailu 1913
Välierät
Ottelut pelattiin 9. helmikuuta
Loppuottelu
Ottelu pelattiin 23. helmikuuta 1913 Viipurissa.
Taistelusukeltaja
Historia
Ensimmäisiä hengityslaitteilla varustettuja taistelusukeltajia olivat vuonna 1938 perustettuun Italian laivaston Decima Flottiglia MAS -yksikköön kuuluneet sukeltajat.
Varusteet
Nykyajan taistelusukeltajien varustukseen kuuluu hapenkierrätin tai seoskaasulaite, erityisesti tarkoitukseen isosta venekompassista muunnettu erikoiskompassi sekä normaali jalkaväkisotilaan aseistus.
Taistelusukeltajat voidaan laskea veteen näköpiirin ulkopuolella tai esimerkiksi sumun turvin, he etenevät kompassiensa ja karttojensa avulla suunniteltuun rantautumiskohtaan, riisuvat hengityslaitteet, painot ja räpylät, mistä eteenpäin toiminta on tavallista jalkaväen taistelua.
Suurvalloissa, kuten Yhdysvalloissa, taistelusukeltajien koulutus on hyvin laajaa. Korkeimmalla tasolla, SEAL-yksiköissä, he saavat myös laskuvarjokoulutuksen eli heidät voidaan kuljettaa kohteisiinsa lentoteitse ja pudottaa mereen haluttuun paikkaan.
Storskredfjellet
Storskredfjellet on Skandeihin kuuluva vuori, Strynin kunnassa, Norjassa. Sen kaksi päähuippua ovat merenpinnan tasosta 1 742 metriä ja 1 718 metriä korkeita.
Zaide
Zaide on Wolfgang Amadeus Mozartin keskeneräiseksi jäänyt ooppera. Mozart alkoi säveltää koomista oopperaa keisari Joosef II:n toiveesta. Mozart oli säveltämässä Turkkiin (kts. Ryöstö seraljista) sijoittuvaa "pelastusoopperaa" Johann Andreas Schachtnerin librettoon, mutta jätti projektin kesken keskittyäkseen Idomeneoon. Hän ei koskaan palannut jatkamaan Zaiden sävellystä. Mozartin kuoltua teos joutui kadoksiin joiksikin vuosiksi, kunnes säveltäjän leski Constanze löysi sen 1799. Oopperasta puuttuu alkusoitto sekä kolmas näytös. Lisäksi kohtauksia yhdistävät puheosuudet ovat kadonneet. Keskeneräinen työ julkaistiin vasta vuonna 1838, ja se sai ensiesityksensä lopulta 1866, Mozartin syntymän 110-vuotisjuhlapäivänä. Tunnetuin aaria lienee Zaiden Ruhe sanft, mein holdes Leben. Zaide esitettiin Suomen Kansallisoopperassa lokakuussa 2006.
Ensimmäinen näytös
Sulttaani Soliman on vanginnut Gomatzin. Oopperan alussa Gomatz on työssä orjajoukon kanssa, valittaa kohtaloaan ja nukahtaa lopulta. Hänen nukkuessaan sulttaanin suosikki Zaide tunnustaa rakkautensa Gomatziin ja jättää muotokuvansa hänen viereensä. Herättyään Gomatz rakastuu kuvaan ja kiroaa taas kohtaloaan. Zaide palaa ja kuullaan rakkausduetto. Allazim auttaa heidät pakoon ja ensimmäinen näytös päättyy tertsettoon, jossa ennakoidaan onnellista tulevaisuutta.
Toinen näytös
Sulttaani on raivoissaan kun huomaa Zaiden kadonneen orjan kanssa. Hän vannoo kostavansa julmasti. Tilannetta keventää Osmin laulamalla koomisen laulun, joka ei varsinaisesti liity juoneen. Rakastavaiset tuodaan takaisin ja sulttaani on vihassaan leppymätön. Kvartetossa Zaide, Gomatz, Allazim ja sulttaani kertovat tunteistaan ja sulttaania pyydetään olemaan armollinen. Mozartin alkuperäinen musiikki päättyy kvartettoon.
Loppu
Koska alkuperäinen libretto on kadonnut, lopputapahtumat joudutaan rekonstruoimaan. Suomen Kansallisoopperan syksyn 2006 tuotannossa käytetään versiota, jossa vuosien takainen teko palkitaan armeliaisuudella. Sulttaani oli aikanaan joutunut merirosvojen käsiin ja nyt hän tunnistaa, että juuri Allazim oli hänen pelastajansa. Sen vuoksi hän haluaa nyt olla kaikille armollinen ja vapauttaa Gomatzin ja Zaiden. Viimeisessä kuorossa ylistetään Solimanin jalomielisyyttä.
Kynosarges
Kynosarges oli antiikin Ateenassa sijainnut Herakleelle omistetty julkinen gymnasion. Se liitettiin myös Herakleen äitiin Alkmeneen, hänen vaimoonsa Hebeen ja apulaiseensa Iolaokseen.
Kynosarges oli yksi Ateenan kolmesta merkittävimmästä koulusta Platonin Akatemian ja Aristoteleen Lykeionin ohella. Se sijaitsi kaupungin kaakkoispuolella juuri kaupunginmuurin ulkopuolella, Diomea-portin suunnassa ja Ilissos-joen eteläpuolella.
Paikan koiraan (, kynos) viittaava nimi on ollut arvoitus jo antiikin aikana. Erään kertomuksen mukaan ”valkoinen” tai ”nopea” (, argos) koira olisi syönyt Herakleelle tuodun uhriaterian alttarilta. Näin paikka sai nimen (kynos argou) eli Kynosarges.
Kynosarges oli paikka jossa Sokrateen oppilas kyynikko Antisthenes opetti. Tämän seurauksena paikka antoi nimen koko kyynikoiden koulukunnalle.
Takaisinmallinnus
Takaisinmallinnus on olemassa olevan laitteen, tietojärjestelmän tai yksittäisen tietokoneohjelman toiminnallisuuden selvittämistä. Tietojärjestelmää tai tietokoneohjelmaa voidaan takaisinmallintaa tutkimalla sen suoritusta, eritasoisia koodeja (lähdekoodi, välikielinen eli esikäännetty koodi, konekoodi tai ajonaikainen koodi) tai kuvauksia.
Tunnetuin takaisinmallinnettu laite lienee Tupolev Tu-4. Tupolev Tu-4 oli neuvostoliittolainen strateginen pommikone, jota käytettiin 1940-luvun lopulta 1960-luvun puoliväliin. Se perustui neljään Neuvostoliiton haltuun joutuneeseen Yhdysvaltain ilmavoimien B-29 Superfortress -koneeseen.