cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stephen Whittaker
Stephen Whittaker (s. 1976 Plymouth, Britannia) on brittiläinen Suomessa asuva keittiöpäällikkö ja entinen rugbypelaaja. Whittaker on Suomen rugbymaajoukkueen manageri. Hän on myös Suomen Rugbyliiton varapuheenjohtaja.
Whittaker on voittanut kaksi kertaa pelaajana rugbyn suomenmestaruuden.
Kiukainen
Kiukainen on entinen Suomen kunta Satakunnan maakunnassa. Kunnassa asui 0 ihmistä, ja sen pinta-ala oli 0 km2, josta 0 km2 oli vesistöjä. Väestötiheys oli 0 asukasta/km2. Vuoden 2009 alussa Kiukainen liitettiin Euran kuntaan.thumb|250px|Toinen Kiukaisten taajamista on [[Panelia.|vasen]]Kunnassa oli kaksi suunnilleen yhtä suurta taajamaa, Eurakoski ja Panelia, joista ensin mainittu oli hallinnollinen keskus. Vuonna 2009 Eurakoskella oli 1 644 ja Paneliassa 1 586 asukasta. Kiukaisten naapurikunnat ennen sen lakkauttamista olivat Eura, Eurajoki, Harjavalta, Kokemäki, Köyliö ja Nakkila. Eurakoskelta on sekä Euran että Harjavallan keskustaajamiin matkaa noin 11 kilometriä.
Kiukaisten maisemakuva on hyvin tasainen eikä entisen kunnan alueella ole yhtään järveä. Huomattavin suo on Paneliansuo lännessä, Eurajoen kunnan rajalla. Säkylästä Kiukaisiin ulottuu matalahko harjujakso, joka on soranoton vuoksi kuitenkin suurimmaksi osaksi hävinnyt. Kiukaisten kautta virtaa Säkylän Pyhäjärvestä alkunsa saava Eurajoki, johon yhtyy kirkonkylässä Köyliönjärvestä lähtevä Köyliönjoki. Jokien vedenlaatu oli niihin puhdistamattomina laskettujen jätevesien vuoksi 1960- ja 1970-luvuilla varsin huono, mutta on myöhemmin parantunut.
Liikenne
Kiukainen sijaitsee valtateiden 2, 8 ja 12 muodostaman kolmion sisällä, mutta yksikään niistä ei kulje Kiukaisten alueella. Entisen kunnan kautta kulkevat Rauman rata ja kantatie 43 Harjavallasta Uuteenkaupunkiin. Kiukaisten rautatieasema sijaitsee Eurakoskella ja myös Paneliassa on oma asemansa. Henkilöliikenne Kokemäen ja Rauman välillä on lakkautettu vuonna 1988 ja nykyisin rataosalla liikennöi vain tavarajunia. Rauman radasta erkani Kiukaisten rautatieasemalla lakkautettu 18 kilometrin pituinen sivuraide Säkylään.
Historia
vasen|pienoiskuva|Kartta Kiukaisten rajamuutoksista. Eurakoskeen kuuluneita tiloja siirrettiin Euraan 1910, Paneliaan kuulunut Punapakka liitettiin Nakkilaan 1946, osia Laihian ja Harolan kylistä siirrettiin Harjavaltaan 1959 ja 1965. Lisäksi Uotinmäen-Torisevan alue liitettiin Nakkilaan 2001. thumb|250px|Kiukaisten kirkko on Kiukaisten keskustaajaman Eurakosken maamerkki. thumb|250px|[[Kuninkaanhauta Paneliassa on pohjoismaiden suurin pronssikautinen röykkiöhauta.]] Kiukainen sai nimensä poikkeuksellisen suurista esihistoriallisista kiviröykkiöhaudoista, kiukaista. Kiukaat ovat niin yleisiä ja näkyviä, että ne kuuluvat olennaisena osana Kiukaisten maalaismaisemaan. Pohjoismaiden suurin pronssikauden röykkiöhauta Kuninkaanhauta sijaitsi kunnan alueella Paneliassa. Hauta on kuvattu myös Kiukaisten vaakunassa. Vanhimmat Kiukaisista tehdyt arkeologiset löydökset ovat peräisin kivikauden loppupuolelta. Niiden perusteella aikakautta kutsutaan nimellä Kiukaisten kulttuuri.
Kiukaisten vanhin asutusalue on Panelian kylä, joka on syntynyt jo kivikaudella. Vanhimpiin kuuluu myös Harolan kylä, jonne piispa Henrikin surmaajan Lallin kerrotaan paenneen tekonsa jälkeen. Vuoden 1540 maakirjan mukaan Kiukaisten yhdeksässä henkikirjakylässä oli yhteensä 42 taloa. Vuonna 1749 Kiukaisten asukasluku oli 643, vuonna 1845 asukkaita oli 2 611 ja vuonna 1900 asukasluku oli noussut 3 831:een. Kiukaisissa toimitettiin isojako vuosina 1777–1786, minkä jälkeen alkoi syntyä runsaasti torppariasutusta. Vuonna 1805 pitäjässä oli 110 torppaa ja vuonna 1845 jo parisataa. Kiukainen kuului alun perin Euraan. Pitäjän ensimmäinen kirkko oli Paneliaan 1600-luvun lopulla rakennettu rukoushuone, joka tuhoutui isonvihan aikana vuonna 1714. Ensimmäinen kappeliseurakunnan varsinainen kirkko rakennettiin vuonna 1725, ja ensimmäinen oma pappi saatiin Kiukaisiin vuonna 1728. 1840-luvulla heräsi ajatus Kiukaisten muodostamisesta omaksi seurakunnakseen, mikä toteutui vuonna 1915. Kiukaisten ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa Köylypolven kylässä vuonna 1878 ja kunnallinen kirjasto vuonna 1884. Kunnan vanhin rahalaitos oli vuonna 1913 perustettu säästöpankki. Kansallis-Osake-Pankki avasi konttorin Kiukaisten kirkonkylässä vuonna 1919. Kiukaisten yhteiskoulu perustettiin vuonna 1956. Kiukaisiin asutettiin jatkosodan jälkeen Räisälän siirtoväkeä.
Kiukaisten vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1950. Kiukaisissa sijaitsee kaksi kirkkoa. Kiukaisten kirkko on valmistunut 1761, ja se uusittiin vuonna 1846. Panelian kirkko oli alkujaan rukoushuone, joka valmistui vuonna 1909.
Kiukaisten kylät
Eurakoski, Harola, Hiukko, Köylypolvi, Laihia, Laukola, Mäkelä, Panelia as., Panelia, Peltomaa, Rahvola, Saarenmaa ja Vaani.
Ruokakulttuuri
Kiukaisten pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla sianpääsyltty, kiviuunikakko ja lauantaiehtooateria, joka sisältää sallattia, maitojuustoa, lanttulaatikkoa, suutarinlohta ja ohraryynivelliä.
Haukilammi (Hämeenlinna, Akkijärvi)
Haukilammi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa  sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,2 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Hauhon alueella (35.77), jonka Pyhäjärven alueeseen (35.774) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 122,6 metriä mpy.
Never Let Me Go (Placebon albumi)
Never Let Me Go on alternative rock -yhtye Placebon kahdeksas studioalbumi. Albumi julkaistiin 25. maaliskuuta 2022. Albumilta on julkaistu singlenä kappaleet ”Beautiful James”,”Surrounded By Spies”, sekä ”Try Better Next Time”.
Mingus Ah Um
Mingus Ah Um on yhdysvaltalaisen jazzmuusikko Charles Mingusin studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1959. Albumi kasvatti runsaasti Mingusin suosiota jazz-piireissä, ja se on myös Mingusin kaupallisesti parhaiten menestynyt albumi.
Vuonna 2003 albumi valittiin Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä äänitteitä.
Debre Birhan
Debre Birhan (joskus myös Debre Berhan tai Dabre Berhan) on kaupunki Etiopian Amharan osavaltiossa. Sen asukasluku oli vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan 60 429.
Maantiede
thumb|vasen|Katukuvaa. Debre Birhan sijaitsee Etiopian Amharan osavaltiossa Shewan historiallisen alueen pohjoisosassa.
Historia
Debre Birhanin perusti 1400-luvulla Etiopian tuolloinen keisari Zara Yaqob tarinan mukaan etiopialaisten nähtyä näyn taivaalla. Näky on saattanut viitata Halleyn komeettaan vuonna 1456 ja Debre Birhan tarkoittaa vapaasti kääntäen "valon palatsia". Kaupunki oli keisarin pääkaupunki 14 vuoden ajan. Tuolloin paikalle rakennettiin suurehko palatsi ja useita kirkkoja. Zara Yaqobin seuraajat siirsivät kuitenkin pääkaupunkinsa muualle.
Debre Birhanin tori tunnettiin 1800-luvulla huomattavana muulien ja hevosten markkinapaikkana. Italialaiset valtasivat kaupungin toisessa Italian–Etiopian sodassa vuonna 1936. Vuonna 1938 sen asukasluvuksi mainitaan noin 3 000. Kaupunki jälleenvallattiin italialaisilta toisessa maailmansodassa vuonna 1941.
Vuonna 1958 Debre Birhan oli yksi Etiopian 27 niin sanotusta "ensimmäisen luokan" kaupungista.
Väestö
thumb|Paikallisia koululaisia. Debre Birhanin kaupungin ja piirikunnan (woreda) asukasluku oli Etiopian vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan 60 429. Vuonna 2001 vastaava lukema oli noin 47 600, vuonna 1993 25 637 ja vuonna 1975 19 978.
X – Ten
X – Ten on Blue Systemin vuonna 1994 julkaistu studioalbumi. Kyseessä on Blue Systemin kymmenes pitkäsoitto, mistä albumin nimikin kertoo. Levy oli musiikillisesti uusi pelinavaus Blue Systemille, se näet edustaa tyylillisesti uutta, noihin aikoihin kovassa huudossa ollutta 90-luvun eurodancea. Mukana on vain yksi aikaisempaa tyyliä edustava kappale, ”Don't Knock Me Out”. Kappaleen ”Goodnight Marielin” sanoitukset puolestaan kertovat Dieter Bohlenin tyttärestä, Marielinista. Aiemman albumin – Obsessionin – tavoin tälläkin äänitteellä tyylinmuutoksella on oma vaikutuksensa albumilta välittyvään uutuudenraikkauteen.
Orson Welles
George Orson Welles (6. toukokuuta 1915 Kenosha, Wisconsin – 10. lokakuuta 1985 Hollywood, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, näyttelijä ja käsikirjoittaja.
Welles esitti itse pääosaa useissa elokuvissaan, samaten kirjoitti käsikirjoituksen. Uransa aikana hän sai elokuvistaan yhden Oscar-palkinnon (Citizen Kane) ja oli ehdolla neljä kertaa. Vuonna 1971 hän sai kunnia-Oscarin elämäntyöstään ja vuonna 1975 hänelle myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto.
Lapsuus
Wellesin äiti oli konserttipianisti ja isä keksijä. Orsonia pidettiin ihmelapsena, joka soitti pianoa ja viulua, piirsi, maalasi, kirjoitti runoja ja teki taikatemppuja. Vanhemmat erosivat Orsonin ollessa neljävuotias, ja äiti kuoli pojan ollessa yhdeksänvuotias. Isä kuoli vuonna 1930. Saatuaan koulun loppuun Orson ei jatkanut yliopistoon vaan opiskeli jonkun aikaa Chicagon taideinstituutissa ennen kuin lähti vuodeksi Irlantiin.
Näyttämölle ja radioon
Welles debytoi näyttämöllä Dublinissa Irlannissa vuonna 1931, ja vuonna 1934 hän oli edennyt radiotuottajaksi Yhdysvaltoihin. Welles herätti huomiota 1937 Shakespearen Julius Caesar -tuotannolla, joka esitettiin sijoitettuna fasistiseen Italiaan. Pian tämän jälkeen hän perusti yhdessä John Housemanin kanssa Mercury Theatre -yhtiön.
Heinäkuussa 1938 Welles ja Mercury Theatre aloittivat viikoittaiset radiokuunnelmat, jotka perustuivat klassisiin tai suosittuihin kirjoihin. Heidän 30. lokakuuta lähettämänsä kuunnelma Maailmojen sota, joka perustui H. G. Wellsin samannimiseen tieteisromaaniin, teki Orson Wellesista kuuluisan. Kuunnelma alkoi tavallisen tanssimusiikkiohjelman tapaan, mutta sen keskeytti uutislähetys, jossa kerrottiin marsilaisten laskeutuneen Grover's Milliin New Jerseyyn. Tällainen leikittely oli täysin uutta, ja uutisoitiin että maassa oli syntynyt pakokauhu, kun tuhannet kuulijat pitivät uutislähetystä totena ja uskoivat marsilaisten todella hyökänneen Yhdysvaltoihin. Myöhemmin on selvinnyt että pakokauhu-uutiset olivat liioiteltuja. Ohjelman jälkeen elokuvayhtiö RKO tarjosi Wellesille sopimusta kolmen elokuvan ohjaamisesta, ja aiheet Welles saisi valita itse.
Citizen Kane
thumb|Orson Welles Citizen Kanessa. Wellesin esikoisohjaus Citizen Kane (1941) kuuluu elokuvahistorian tunnetuimpiin ja arvostetuimpiin. Welles näytteli itse pääosan elokuvassa, joka kertoo sanomalehtikeisari Charles Foster Kanen noususta ja tuhosta. Roolissaan Welles vanhenee 20-vuotiaasta pojasta kuolinvuoteellaan makaavaksi vanhukseksi. Elokuvan muissa rooleissa on Mercury Theatren näyttelijäkuntaa. Citizen Kane merkitsi visuaalista vallankumousta elokuvanteossa. Aikaisemmissa elokuvissa näyttelijät olivat yleensä lausuneet repliikkejään teatterimaisesti paikallaan seisovan kameran edessä. Welles käytti ensimmäistä kertaa täysimittaisesti monia keinoja, jotka nykyään ovat vakiintuneet osaksi normaalia elokuvakieltä: syvätarkkoja kuvia, suuria lähikuvia, poikkeuksellisia kuvakulmia ja pitkiä kamera-ajoja. Näyttelijät lörpöttelivät ja puhuivat toistensa päälle – tyyliin vaikutti Wellesin kokemus radiokuunnelmien ohjaajana.
Citizen Kanen myötä Welles joutui jälleen julkisuuden pyöritykseen. Juorutoimittaja Louella Parsons vakuutti lehtikeisari William Randolph Hearstille, että Kanen hahmo perustui Hearstiin, kuten aivan ilmeisesti olikin tarkoitus. Niinpä Hearstin mediaimperiumi boikotoi elokuvaa, ja taloudelliset vaikutukset olivat elokuvayhtiölle tuhoisat. Wellesin kerrotaan sanoneen ironisesti, että todellisuus on tarua ihmeellisempi.
Citizen Kane sai hyvät arvostelut mutta taloudellisesti se ei menestynyt. Elokuvayhtiön mielestä sitä oli hankala markkinoida, koska siitä puuttui miellyttävä päähenkilö. Se oli kuitenkin yhdeksän Oscarin ehdokkaana, ja sai niistä yhden, käsikirjoituksesta.
Muu tuotanto
thumb|[[Joseph Cotten ja Dolores Costello Mahtavissa Ambersoneissa.]] Wellsin seuraava filmi RKO:lle oli Mahtavat Ambersonit (The Magnificent Ambersons, 1942), edeltäjäänsä perinteisempi elokuva mahtisuvun hiipumisesta, joka perustui Booth Tarkingtonin Pulitzer-palkittuun romaaniin. Filmiyhtiö toivoi saavansa siitä takaisin Citizen Kanen tappioissa menettämiään rahoja. Saatuaan valmiiksi raakakopion Mahtavista Ambersoneista Welles lähti Etelä-Amerikkaan tekemään dokumenttielokuvaa. RKO otti elokuvan lopputuotannon haltuunsa, leikkasi siitä pois yli 50 minuuttia ja lisäsi onnellisen lopun. Yhtiö pelkäsi elokuvalle käyvän kuten edelliselle ja pelasi varman päälle tekemällä siitä lyhyemmän ja sovinnaisemman. Leikatut kohtaukset, mukaan lukien Wellesin loppukohtaus, ovat kadonneet. Katkera Welles kommentoi, että RKO leikkasi pois "elokuvan ytimen" ja että uuden loppukohtauksen kuvasi jäljestä päätellen "studion vahtimestari".
Welles ohjasi vielä joitakin elokuvia ennen kuin lähti Hollywoodista 1948. Seuraavana vuonna hän teki merkittävän sivuosaroolin Carol Reedin Kolmannessa miehessä (The Third Man), jossa hän Harry Limen roolissa piti kuuluisan "käkikellopuheen", kohtauksen, jonka hän itse kirjoitti. Wellesin roolia elokuvassa pidetään yhtenä elokuvanhistorian hienoimmista sivuosarooleista.
Pahan kosketusta (Touch of Evil, 1958) lukuun ottamatta Welles ohjasi loput elokuvansa Euroopassa. The Other Side of the Wind, jota Welles teki 1970-luvun alussa, jäi kesken. Sen esityskuntoon saattamiseksi käynnistettiin vuonna 2015 joukkorahoituskampanja.
Wellesin keskeneräiset muistelmat löytyivät Michiganin yliopistosta laatikoista, jotka sisältävät Wellesin materiaalia. Laatikot on aikoinaan toimittanut yliopistolle Wellesin elämänkumppani Oja Kodar. Muistelmat eivät ole siinä kunnossa, että niitä voisi julkaista mutta tutkijoiden aineistona ne ovat hyödyllisiä.
Charlie Chaplin sai Orson Wellesiltä idean elokuvaansa Ritari Siniparta (1947). Myöhemmin Welles väitti itseään elokuvan käsikirjoittajaksi, vaikka Wellesin osuus jäi vihjeen antamiseen. Siitä että Welles olisi kirjoittanut käsikirjoituksen ei ole myöskään mainintaa Chaplinin ja Wellesin välisessä kirjallisessa sopimuksessa.
Yksityiselämä
Welles kuoli sydänkohtaukseen Hollywoodissa vuonna 1985.
Filmografia
thumb|250px|Welles [[Pahan kosketus|Pahan kosketuksen trailerissa 1958.]]
Rössypottu
thumb|250px|Rössypottua lautasella. Rössypottu on rössystä eli veripaltusta sekä perunoista ja sianlihasta valmistettava keitto. Siinä keitetään kuoritut perunat ja sianliha kypsiksi (vettä keittämiseen tarvitaan vain sen verran, että perunat ja liha peittyvät). Paloiteltu rössy lisätään keittoon, jonka annetaan kiehua vielä pari minuuttia. Mausteeksi riittää pelkkä suola. Rössypottu on erityisesti oululainen perinneruoka, joka on yleinen myös muualla Pohjois-Suomessa. Ruokalaji lienee alkujaan Saksan Ala-Saksin alueelta kotoisin oleva myöhäissyksyn sadonkorjuujuhlan eli kekrin ruokalaji.
Rössy
Rössy eli veripalttu voidaan valmistaa poron-, naudan- tai sianverestä. Muita aineksia ovat maito, kalja, ruisjauhot, sipuli, voi ja siirappi sekä mausteina suola, valkopippuri, muskottipähkinä ja meirami. Taikinaseos paistetaan voidellussa vuoassa; se turpoaa noin kolmanneksen alkuperäisestä koostaan. Rössyä syödään tavallisesti lämpimänä puolukkahillon kera tai kylmänä voileivällä. Entisajan rössyyn ei kuulu mausteina valkopippuri, muskottipähkinä eikä meirami. Niitä ei siihen aikaan ollut Suomessa edes saatavilla.
Rössyä on nykyisin saatavilla myös valmiina eineksenä: muhoslainen Viskaalin ja oulunsalolainen Lounastuote Oy myyvät ja valmistavat rössyä. Muita käytettyjä nimityksiä ovat rössi, rössö, roppana, kisko ja kampsu.
Jylhäjärvi (Hämeenlinna)
Jylhäjärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa  sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 4,3 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Hauhon alueella (35.77), jonka Pyhäjärven alueeseen (35.774) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 120 metriä mpy.
Otto Wille Kuusinen
Otto Wilhelm (Ville tai Wille, O. W.) Kuusinen (Neuvostoliitossa, 4. lokakuuta 1881 Laukaa – 17. toukokuuta 1964 Moskova ) oli suomalainen poliitikko, joka loi suuren osan urastaan Neuvostoliitossa. Kuusinen oli Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen puheenjohtaja vuosina 1911–1913, Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) pitkäaikainen johtohenkilö ja Terijoen hallituksen (1939–1940) johtaja. Kuusinen kuului myös Kommunistisen internationaalin ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen korkeimpaan johtoon ja on korkeimmalle politiikassa noussut suomalainen, kun Max Jakobsonia ei valittu Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteeriksi vuonna 1971. Kuusinen palkittiin Leninin kunniamerkillä viidesti.
Nuoruus
Kansakoulua Kuusinen kävi Jyväskylän Mallikoulussa, nykyisessä Normaalikoulussa. Hän menestyi hyvin ja päättötodistuksessa keväältä 1892 kaikkien aineiden keskiarvo oli 9,2. Hän oli koulupoikana hartaan uskonnollinen, rukoili paljon, kävi ahkerasti kirkossa ja kirjoitteli romanttisia runoja. Muun koulunuorison tavoin hän oli erittäin isänmaallinen, mikä näkyi muun muassa hänen kirjoittamissaan runoissa.
Lyseossa Kuusisen parhaimpiin ystäviin kuului myös Einar Dahlström (myöh. Laaksovirta), joka oli kotoisin varakkaasta talosta Luhangasta. Einarilla oli Ottoa kahdeksan vuotta vanhempi sisar Saima, johon Otto rakastui. Kuusisen varhaisia isänmaallisia kirjoituksia ilmestyi Oras-koululehdessä. Syksyllä 1900 hän kirjautui Helsingin yliopistoon valiten pääaineikseen filosofian, estetiikan ja taidehistorian. Lainoilla opintojaan rahoittanut Kuusinen toimi aktiivisesti Hämäläis-Osakunnassa, jossa hän politisoitui yhteiskunnallisia keskusteluja käytyään. Kuusinen oli tuolloin viehättynyt vanhasuomalaisuudesta ja alkiolaisuudesta.
Oton ja Saiman esikoistytär Aino syntyi heinäkuun lopulla 1901, mikä johti yliopisto-opintojen katkeamiseen. Hän hankkiutui toimittajaksi jyväskyläläiseen Suomalainen-lehteen sekä laukaalaiseen kauppapuotiin. Kuusinen avioitui Saima Dahlströmin kanssa vuonna 1902. Siitä huolimatta, että Dalhströmit avustivat taloudellisesti nuorta paria, heidän toimeentulonsa ei ollut kehuttava. Aino-tytär kuoli vuonna 1903, jolloin isänmaallisen maaseudun puolustajan, Jumalaa pelkävään vanhasuomalaisen Kuusisen usko alkoi horjua ja sosialismi otti hänen elämässään uskonnon paikan. Kuusinen valmistui filosofian kandidaatiksi lokakuussa 1905.
Politiikkaan
12. maaliskuuta 1905 perustettiin Ylioppilaiden sosialidemokraattinen yhdistys, jonka perustajajäseniä olivat Kuusisen lisäksi vanhat koulutoverit Jyväskylästä, Gylling, Kovero ja Wuolijoki. Wuolijoen veljeksillä oli opiskeluaikoina mahdollisuus matkustella Saksassa, ja siellä he olivat omaksuneet sosialistisen aatteen. Samaan aikaan oraalla oleva vasemmisto liikehti kaikkialla Suomessa.
Toukokuussa 1905 Kuusinen liittyi Suomen Sosialidemokraattiseen Puolueeseen (SDP) ja ryhtyi kesäkuussa Työmies-lehden avustajaksi. Venäjältä tuolloin Suomeenkin levinneet vallankumoukselliset levottomuudet sinetöivät Kuusisen puoluevalinnan. Tuolloin hän myös aloitti syvällisemmän tutustumisensa sosialismin ja marxismin teoriaan, joiden arvostetuksi tuntijaksi hän seuraavina vuosina nousi. Kuusinen oli joulukuussa 1905 perustamassa Sosialistista aikakauslehteä, johon hän kirjoitti aktiivisesti sen kolme ilmestymisvuotta.
Oulun edustajakokouksessa 1906 Kuusinen valittiin SDP:n puoluetoimikunnan varajäseneksi vasemmistosiiven (siltasaarelaiset) edustajana ja hän nousi puolueväen tietoisuuteen. Eduskuntavaaleissa 1908 Kuusinen nousi ensimmäistä kertaa eduskuntaan, mutta hän ei kokenut kansanedustajuutta kovin tärkeäksi itselleen. Eduskunnassa Kuusinen muun muassa vastusti venäläistämispyrkimyksiä. Hän ei asettunut ehdokkaaksi vuoden 1910 tai 1913 vaaleissa.
Maltillinen, mutta puolueensa vasempaan laitaan kuulunut Kuusinen valittiin SDP:n puheenjohtajaksi vuonna 1911. Puheenjohtajan ominaisuudessa Kuusinen osallistui marraskuussa 1912 Toisen internationaalin Baselin konferenssiin. SDP:n puoluekokouksessa 1913 Kuusinen kieltäytyi jatkamasta puheenjohtajana, vaikka hänen olisi haluttu jatkavan. Hän pysyi poissa puoluetoimikunnasta kesään 1917 asti syyttäen SDP:tä revisionismista.
Suomen sisällissodassa 1918 Kuusinen toimi kansanvaltuuskunnan valistusasiain valtuutettuna ja hän oli yksi punaisten keskeisistä johtohenkilöistä. Kuusinen oli kääntynyt kumouksen kannattajaksi loppuvuodesta 1917, mutta hän ei kuulunut sen aktiivisimpiin ajajiin esimerkiksi SDP:n marraskuun edustajakokouksessa. Puoluetoimikunnassa 25. tammikuuta 1918 hän äänesti kumouksen aloittamisen puolesta. Helmikuussa ilmestyi Kuusisen pääosin laatima punaisen Suomen perustuslakiehdotus.
Revolver Ocelot
Revolver Ocelot on Metal Gear -pelisarjassa esiintyvä kuvitteellinen hahmo, jonka loi japanilainen pelisuunnittelija Hideo Kojima. Ocelotin ensiesiintyminen oli sarjan kolmannessa pelissä Metal Gear Solidissa, jossa hän oli tarinan pääkonnan Liquid Snaken luotettu kätyri, mutta myöhemmissä peleistä Ocelot kuuluu sarjan merkittävimpiin hahmoihin. Pelisarjan juonijatkumon viimeisessä pelissä Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriotsissa Ocelotista on tullut päähahmo Solid Snaken arkkivihollinen, joka esiintyy uudella nimellä Liquid Ocelot. Ocelot esiintyy peleissä myös nimillä Shalashaska ja Adamska.
Otto Wille Kuusinen
Kommunistiksi
pienoiskuva|Otto Wille Kuusinen, Suomessa otettu kuva 1920-luvulla. Sodan käännyttyä tappiolliseksi Kuusinen pakeni tuhansien muiden mukana neuvosto-Venäjälle. Sisällissodan jälkeen Kuusinen aloitti voimakkaan itsekritiikin ja julkaisi jo kesällä 1918 usealle eri kielelle käännetyn pamfletin Suomen vallankumous, itsekritiikkiä, jossa vanhaa sosiaalidemokraattista työväenliikettä arvosteltiin ankarasti. Kuusinen kääntyikin nopeasti bolševikiksi ja oli perustamassa Suomalaista kommunistista puoluetta Moskovassa syksyllä 1918. Kuusisen vaikutuksesta SKP suuntautui uuden aseellisen kumouksen valmisteluun Suomessa. Hän kuitenkin tuli toisiin aatoksiin seuraavina vuosina ja kritisoi tätä puolueen alun ”äkkijyrkkää” vaihetta.
Revolver Ocelot
Revolver Ocelotin ääninäyttelijä on japaninkielisessä versiossa Kōji Totani ja englanninkielisessä versiossa Patric Zimmerman. Nuoren Ocelotin ääninäyttelijä on japaninkielisessä versiossa Takumi Yamasaki ja englanninkielisessä versiossa Josh Keaton. Peleissä Metal Gear Solid V: Ground Zeroes ja Metal Gear Solid V: The Phantom Pain Ocelotia ääninäyttelee Troy Baker. Kōji Totani kuoli vuoden 2006 helmikuussa, joten Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriotsin japaninkielisessä versiossa Ocelotin ääninäyttelijä on Banjō Ginga, joka on myös Liquid Snaken ja majuri Zeron ääninäyttelijä. Ocelotin cowboy-tyylinen ulkonäkö ja maneerit, kuten Colt Single Action Army -revolverin käyttö, viittaavat lännenelokuvista tunnettuun näyttelijä Lee Van Cleefiin. Van Cleef myös esiintyi Bob Haukin roolissa elokuvassa Pako New Yorkista Kurt Russellin rinnalla; elokuvassa Russellin roolihahmo Snake Plissken oli Metal Gear -pelisarjan päähahmon Solid Snaken esikuva.
Metal Gear Solid ja Sons of Liberty
Revolver Ocelotin ensiesiintymisessä vuonna 1998 PlayStationille julkaistussa Metal Gear Solidissa hahmo on Liquid Snaken komentaman FOXHOUND-erikoisjoukon jäsen. Vuodelle 2005 sijoittuvassa tarinassa Ocelot osallistuu FOXHOUND:n ja Next-Generation Special Forcesin sotilaiden kapinaan, jossa terroristit kaappaavat Shadow Mosesin saaren Alaskan rannikolla. Terroristien vaatimuksena Yhdysvaltain hallitukselle on saada sadan miljardin dollarin lunnaat ja FOXHOUND:n entisen komentajan Big Bossin ruumis. Tarinan päähahmo Solid Snake lähetetään Shadow Mosesille pelastamaan ArmsTechin toimitusjohtaja Kenneth Baker ja DARPA:n päällikkö Donald Anderson, jotka ovat terroristien panttivankeja saarella. Ocelot esiintyy Snakelle pelin ensimmäisenä välipomona. Kaksintaistelun päätteeksi Gray Fox katkaisee katanalla Ocelotin oikean käden poikki ja Snake pelastaa Bakerin, jonka Ocelot oli sitonut C-4-muoviräjähteisiin kytkettyihin vaijereihin. Myöhemmin Ocelot on terroristien vangitseman Snaken sadistinen kiduttaja; kidutuskohtaus määrittelee Meryl Silverburghin kohtalon pelin loppuratkaisussa. Ocelot nähdään myös keskustelemassa Liquid Snaken kanssa terroristien suunnitelmista laukaista ydinohjus Metal Gear REX:llä. Pelin lopputekstien jälkeen pelaaja kuulee Ocelotin ja tämän salaperäisen esimiehen keskustelun. Keskustelussa paljastuu pelaajalle, että Ocelot murhasi Andersonin, joka tiesi Ocelotin olleen ulkopuolisen tahon värväämä vakooja FOXHOUND:ssa. Ocelotin keskustelukumppani on Yhdysvaltain presidentti George Sears, joka on Snake-kaksosten veli ja Big Bossin täydellinen klooni, Solidus Snake.
Ocelot tekee paluun vuonna 2001 PlayStation 2:lle julkaistussa Metal Gear Solid 2: Sons of Libertyssä. Ocelotilla on Liquid Snaken ruumiista otettu tekokäsi, joka on siirretty Gray Foxin leikkaaman oikean käden paikalle. Vuodelle 2007 sijoittuvassa pelin ensimmäisessä osassa Ocelot valtaa venäläisen eversti Sergei Gurlukovišin palkkasotilaiden kanssa öljytankkeri USS Discoveryn varastakseen Metal Gear RAY:n prototyypin Yhdysvaltain merijalkaväeltä. Tehtävän loppuratkaisussa Ocelot murhaa Gurlukovišin, upottaa laivan räjähteillä ja varastaa Metal Gear RAY:n toimittakseen prototyypin Solidukselle. Vuodelle 2009 sijoittuvassa pelin toisessa osassa Ocelot, Solidus, Dead Cell -erikoisjoukko ja Gurlukovišin palkkasotilaat kaappavat Big Shell -vedenpuhdistamon New Yorkin edustalla ja ottavat panttivangiksi presidentti James Johnsonin. Uusi päähahmo Raiden lähetetään pelastamaan presidentti terroristeilta, mutta kesken tehtävän Ocelot tappaa Johnsonin. Tehtävän loppupuolella Ocelot paljastaa Raidenille, Snakelle ja Solidukselle, että Big Shellin tapahtumat ovat Yhdysvaltoja hallitsevan salaseuran Patrioottien suunnittelema ohjelma. Ocelot paljastaa työskentelevänsä Patriooteille ja päättää tappaa Raidenin, Snaken ja Soliduksen Metal Gear RAY:llä, mutta yhtäkkiä Liquid Snaken sielu ottaa hallinnan tekokäden kautta Ocelotin tietoisuudessa. Ennen poistumista Metal Gear RAY:n kyydissä Liquid kertoo hänen päämääränä olleen vallata Ocelotin mieli ja keho, jotta hän voisi päättää Patrioottien valtakauden.
Snake Eater ja Portable Ops
Vuonna 2004 PlayStation 2:lle julkaistu Metal Gear Solid 3: Snake Eater esitteli nuoren Ocelotin, joka on eversti Volginin alaisuudessa toimiva GRU:n majuri Neuvostoliitossa. Vuodelle 1964 sijoittuvan pelin alussa hän esiintyy välipomona CIA-agentti Naked Snakelle eli nuorelle Big Bossille. Alun perin Ocelotilla on Makarov PM -pistoolit, mutta Naked Snaken ehdotuksesta hän alkaa harjoitella revolvereillä. Myöhemmin Ocelotin huolimaton revolverin käyttö on syypää Naked Snaken oikean silmän menetykseen, mistä johtuu Big Bossin tunnusomainen silmälappu. Pelissä EVA kertoo Snakelle, että Ocelot syntyi kesken taistelun naispuoliselle sotilaalle, jolle jäi keisarileikkauksesta käärmettä muistuttava arpi. EVA:n mukaan Ocelot on nuoresta iästä huolimatta majuri, koska hän syntyi legendaariselle sotasankarille. Myöhemmin The Boss kertoo Snakelle, että synnytti The Sorrow'lle pojan kesken Normandian maihinnousun; The Bossin käärmeen muotoinen arpi vihjaa, että hän olisi Ocelotin äiti. Pelin lopputekstien jälkeen pelaaja kuulee Ocelotin ja CIA:n johtajan välisen keskustelun, jossa Ocelot paljastuu GRU:n, KGB:n ja CIA:n kolmoisagentiksi. Ocelotin tehtävänä oli varastaa Volginilta mikrofilmi, josta paljastuu Filosofien perintönä tunnettu sadan miljardin dollarin kätköpaikka. Ocelot kertoo CIA:n johtajalle, että Snaken saavutusten surmata Volgin ja The Boss myötä mikrofilmi on Yhdysvalloilla, mutta mikrofilmi paljastaa vain yhden puoliskon Filosofien perinnöstä. Pelissä Ocelotin keskustelu Snakelle vihjaa, että Ocelotin etunimi on "Adamska".
Vuonna 2006 PlayStation Portablelle julkaistussa Metal Gear Solid: Portable Opsissa Ocelotilla on rooli pelin loppuratkaisussa. Vuodelle 1970 sijoittuvan tarinan lopussa Ocelot murhaa CIA:n johtajan ja varastaa häneltä asiakirjat, joiden avulla hänen työnantajansa saa haltuunsa koko Filosofien perinnön ja perustaa Patriootit jatkamaan The Bossin aatteita. Pelin lopputekstien jälkeen Ocelot ehdottaa työnantajallensa, että he värväävät Big Bossin Patriootteihin. Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriots paljastaa pelaajalle, että Ocelotin esimies ja Patrioottien perustaja on majuri Zero.
Guns of the Patriots
Vuonna 2008 PlayStation 3:lle julkaistussa Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriotsissa Liquidin tietoisuus on täydellisesti ottanut hallinnan Ocelotin mielessä ja kehossa, joten Ocelotin uusi nimi on "Liquid Ocelot". Vuodelle 2014 sijoittuvassa tarinassa Ocelot on perustanut emoyhtiö Outer Heavenin viidelle maailman suurimmalle yksityisarmeijalle, jonka yhteinen sotilasmahti vetää vertoja Yhdysvaltain asevoimille. Ocelot päättänyt tuhota Patriootit, joiden hallinta on siirtynyt Zeron luomille tekoälyille. Ocelotin motiivina on syöstä nykyinen maailmanjärjestys sekasortoon luodakseen Big Bossin visio täydellisestä maailmasta, jossa ihmiskunta on ikuisessa sodankäynnissä. Ocelot on kaapannut Patriootteihin tekoälyihin kuuluvan GW:n ja suunnittelee ampuvansa alas Patrioottien keskustekoälyn JD:n, joka tietoliikennesatelliitti Maan kiertoradalla. JD on ohjelmoitu siirtämään Patrioottien ylin päätösvalta GW:lle, jolloin Ocelotilla olisi valta hallita ihmiskuntaa. Solid Snake estää Ocelotin suunnitelman saastuttamalla GW:n FOXALIVE-tietokoneviruksella, mutta virus poistaa GW:n kautta myös kaikki muut Patrioottien tekoälyt. Ocelot paljastaa Snakelle, että hän oli manipuloinut Snaken tehtävää, kunnes Snake tuhosi Patriootit tietokoneviruksella. Ocelot ei halunnut kaapata Patrioottien tekoälyjen hallintaa GW:llä, vaan tuhota järjestelmän päättääkseen heidän valtakautensa. Sotalaivansa Outer Havenin kannella Ocelot haastaa Snaken viimeiseen kaksintaisteluun, jossa Liquidin hallinta Ocelotin tietoisuudesta alkaa heikentyä. Kaksintaistelun jälkeen Ocelot kertoo Snakelle, että ilman Patriootteja sekasorto ja anarkia ottavat vallan ihmiskunnassa, mikä luo Big Bossin unelman täydellisestä maailmasta. Piesty ja uupunut Ocelot kuolee tietämättä, että virus ei tuhonnut Yhdysvaltain kriittistä infrastruktuuria.
Pelin epilogissa Big Boss selittää Snakelle Ocelotin motiivit. Liquidin henki ei ikinä yliluonnollisesti riivannut Ocelotin tietoisuutta tekokäden kautta, vaan Ocelot itse loi nanokoneilla, itsehypnoosilla ja psykoterapialla Liquidin persoonallisuuden voidakseen kapinoida Patriootteja vastaan. Ocelot teeskenteli Liquidin vallaneen hänen mielensä ja kehonsa, koska hän halusi hämätä Patrioottien tekoälyjä ja kylvää eripuraa Snake-kaksosten välillä. Ocelot halusi tuhota Patriootit, jotta tekoälyjen hallitsemilla nanokoneilla keinotekoiseen koomaan vaipunut Big Boss olisi vapaa Patrioottien vallasta. Ocelotin kuolinsyy oli Snakestä saatu tartunta FOXDIE-viruksesta, jonka tekoälyt ohjelmoivat tappamaan Patrioottien viholliset. Big Boss itse päättää Patriootit tappamalla Zeron ja kuolee The Bossin haudalla.
Vastaanotto
Vuonna 2008 Revolver Ocelot pääsi kuudennelle sijalle GamesAreEvil.com-sivuston luettelossa, johon oli luetteloitu kymmenen parasta konnaa videopeleissä.
Lähteet
Metal Gear Solid
Otto Wille Kuusinen
Kommunistiksi
Kun SKP:n toiminnan käynnistäminen Suomessa osoittautui ongelmalliseksi, puolue päätti lähettää johtoaan Suomeen valmistelemaan työväenliikkeen uutta nousua. Kuusinen (salanimellä Otto Willebrand) ja hänen toverinsa Jukka Lehtosaari (salanimellä Bruno Saaristo) siirtyivät rajan yli 27. toukokuuta 1919. Kuusinen pyrki Suomessa luomaan yhteyksiä työväestöön ja oli taustalla Suomen sosialistista työväenpuoluetta (SSTP) perustettaessa. Kuusinen esimerkiksi laati puolueen ohjelman. Hän kirjoitti Suomen sosialidemokraattisen nuorisoliiton (SSN) uudelleen perustamaan Sosialistiseen aikakauslehteen nimimerkillä Usko Sotamies.
Thurn und Taxis
Varhaisimmat tiedot suvusta ovat peräisin 1200-luvulta. Suku on peräisin Lombardiasta, joka sijaitsee Bergamossa, ja oli nimeltään de la Torre. Torni on sijoitettu suvun vaakunaan, ja mäyrä ( ja ) on ollut perustana nimen Taxis-osalle.
Otto Wille Kuusinen
Kommunistiksi
Suomen vierailu sai Kuusisen muuttamaan mielipiteitään uuden vallankumouksen potentiaalista ja hän alkoi kritisoida SKP:n alkuaikojen taktiikkaa. Kuusinen oli Tukholmassa oleskellessaan hetken oppositiossa puolueensa keskuskomiteaa vastaan. Osan SKP:n johtajista saatua surmansa niin sanotun revolveriopposition järjestämässä verilöylyssä syytettiin Kuusista näiden tukemisesta, kun hän ei tarpeeksi selväsanaisesti irtisanoutunut teon suorittajista. Kominternin johtaja Zinovjev kutsui Kuusista menševikiksi. Vuoden 1921 edustajakokous päättyi kompromissiin ja Kuusinen valittiin SKP:n johtoelimiin yhdessä vastustajansa Eino Rahjan kanssa. Miesten väliset mielipide-erot heijastelivat sitä jännitettä, joka SKP:tä perustettaessa syntyi ns. vanhojen (Pietarin) ja uusien (Suomesta paenneiden) bolševikkien välille. 1930-luvulla Kuusinen ajautui erimielisyyksiin SKP:n puheenjohtaja (1920–1935) Kullervo Mannerin kanssa. Voittajaksi selviytyi Kuusinen, ja Manner kuoli pakkotyöleirillä, mikä ei ollut harvinainen kohtalo Kuusisen vastustajalle tuona aikana. SKP:n johtoon siirtyi Mannerin jälkeen käytännössä Kuusinen.
Thurn und Taxis
Ruggiano de Tassis (Franz von des Taxis) perusti Italian postijärjestelmän. Sen jälkeen Jeanetto de Tassis 11. joulukuuta 1489 nimitettiin Innsbruckissa postilaitoksen suurmestariksi. Suku säilytti postimonopolin useiden vuosisatojen ajan. Thurn und Taxis -suku johti postitoimintaansa Brysselistä ja 12. marraskuuta 1516 yhdisti Rooman, Napolin, Espanjan, Saksan ja Ranskan säännölliseen postiliikenteeseen Brysselin kautta.
Otto Wille Kuusinen
Siirtyminen neuvostovaltioon ja toiminta Kominternissa
Kuusinen loi varsinaisen uransa Neuvosto-Venäjällä ja Neuvostoliitossa. Hän osallistui SKP:n edustajana tammikuussa 1919 kommunististen puolueiden neuvottelukokoukseen, jossa päätettiin esittää vetoomus uuden kolmannen eli Kommunistisen internationaalin (Komintern) perustamiseksi. Kominternin perustavassa kokouksessa 2. maaliskuuta 1919 Kuusisella oli näkyvä rooli tämän puolustaessa uuden internationaalin tarpeellisuutta sen perustamisen lykkäämistä esittäneille. Kuusinen valittiin 1921 yhdeksi Kominternin toimeenpanevan komitean sihteereistä, missä toimessa hän jatkoi vuoteen 1939. Esimerkiksi Kominternin 4. kongressissa Kuusinen valittiin lisäksi puhemiehistöön ja toimeenpanevaan komiteaan. 1927 Kuusinen johti Kominternin Lev Trotskin erottanutta kokousta. 1930-luvun loppupuolella Kuusinen puhui yhteisrintamataktiikan puolesta Kominternin jäsenpuolueissa. Kuusiselle oli luonteenomaista hiljainen työskentely kulissien takana.
Thurn und Taxis
Thurn und Taxis -suvun postiyritys toimi aina 1700-luvun lopulle. Tällöin Espanjan kruununperillinen osti koko yrityksen.
Useat suvun jäsenet ovat saaneet oikeuden käyttää Maltan ritarin arvoa ja siihen liittyviä symboleja.
Otto Wille Kuusinen
Selviytyminen Stalinin aikana
Kuusinen oli yksi harvoista 1930-luvun Stalinin hallinnon vainoista ja puhdistuksista hengissä selvinneistä johtavista suomalaiskommunisteista. Monet hänen entiset toverinsa menettivät henkensä ”kansanvihollisina”. Ollessaan osallisena tapahtumiin Kuusinen puolusti tehtyjä ratkaisuja, mutta esimerkiksi 1938 hän yritti (turhaan) vedota joidenkin SKP:n jäsenten puolesta. Vuoden 1937 jälkeen SKP oli jonkinlaisessa halvaustilassa eikä Kuusinenkaan pystynyt käytännössä vaikuttamaan tapahtumiin.
Toiminta Terijoen hallituksessa ja toisen maailmansodan aikana
pienoiskuva|Neuvostoliitto solmi Stalinin, [[Vjatšeslav Molotovin, Kliment Vorošilovin ja Andrei Ždanovin johdolla ”Suomen kansanhallituksen” pääministerin O. W. Kuusisen kanssa sopimuksen.]] Talvisodan alkaessa 1939 nimitti Stalin Kuusisen ”Suomen kansanhallituksen” eli Terijoen hallituksen pää- ja ulkoministeriksi. Kuusinen oli kutsuttu keskusteluihin Stalinin kanssa ensi kerran saman vuoden syyskuussa ja marraskuusta lähtien hän oli vakijäsen neuvostojohdon neuvotteluissa. Kuudesta suomalaiskommunistista muodostetun ”nukkehallituksen” oli määrä ottaa valta Suomessa maan virallisen hallituksen kukistuessa. Kun rauha solmittiinkin virallisen Suomen kanssa, Kuusinen siirrettiin 1940 Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan johtajaksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1956.
Thurn und Taxis
Thurn und Taxis -suvun nykyinen päämies on Albert Prinz von Thurn und Taxis, joka olisi järjestyksessä kahdestoista Thurn und Taxisin ruhtinas mikäli aatelisarvot olisivat vielä voimassa Saksassa. Hän on Johannes Prinz von Thurn und Taxisin ja tämän vaimon Glorian ainoa lapsi. Perhe on asunut St. Emmeramin linnassa Regensburgissa aina vuodesta 1748 lähtien. Suvun panimot myytiin vuonna 1966 saksalaiselle Paulaner-yhtiölle, joka kuitenkin valmistaa edelleen olutta nimellä ”Thurn und Taxis”. Suku on Saksan ja maailman varakkaimpia, sillä Forbes-talouslehti mainitsi vuonna 2007 Albertin maailman nuorimmaksi miljardööriksi, jonka omaisuuden lasketaan olevan noin kaksi miljardia dollaria.
Thurn und Taxis -suvun ruhtinaat ja päämiehet
pienoiskuva|Thurn und Taxis -suvun kunniaksi tehty postimerkki.
Otto Wille Kuusinen
Toiminta Terijoen hallituksessa ja toisen maailmansodan aikana
Vuonna 1941 Kuusisesta tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) keskuskomitean jäsen ja Arvo ”Poika” Tuomisen mukaan hän toimi Stalinin haamukirjoittajana ja neuvonantajana. Hänet valittiin ensimmäisen kerran NKP:n sihteeristöön 1946.
Suomeenpaluuhaaveet
Tiettävästi Kuusinen olisi mielellään palannut takaisin Suomeen heti toisen maailmansodan jälkeen, kun SKP taas sallittiin Suomessa. Neuvostoliitto ei kuitenkaan sallinut hänen poistua maasta. Neuvostoliitto kohteli Kuusista eri tavalla kuin muita ulkomaisia kommunistijohtajia, jotka se päästi kotimaihinsa 1945 tai pian sen jälkeen. Kuusisen kohdalla hänen toimintansa Neuvosto-Venäjän politiikassa ja sotavuosina jopa propagandistina katsottiin rasittavan uusia, kehittymässä olevia suhteita, joita oli alettu rakentaa. Tiedettiin, että Kuusisen tulo ärsyttäisi osaa suomalaisista niin paljon, että syntyisi hankalia tilanteita. Hän joutui jäämään Neuvostoliittoon ja jatkamaan uraansa neuvostoliittolaisena poliitikkona.
Kuusinen ”suojasään” aikana
Uusien tuulien puhaltaessa 1957 Kuusinen nimitettiin jälleen Nikita Hruštšovin johtaman NKP:n sihteeristöön sekä seuraavana vuonna Neuvostoliiton tiedeakatemiaan. Vuonna 1956 Kuusinen nousi uudestaan NKP:n puhemiehistöön (poliittiseen toimikuntaan), josta hänet oli pudotettu Stalinin kuoltua.
Vuonna 1958 Kuusinen oli pääarkkitehti uuden, stalinismista pesäeroa tehneen, Marxismin-leninismin perusteet -teoksen ilmestymisessä. Hän oli tosin ollut keskuskomitean ohjelmatoimikunnassa jo Stalininkin aikana (1947–?). Kuusinen kritisoi Stalinin henkilöpalvontaa ja halusi uudistaa kommunismin oppeja. Vanhoillisten kauhuksi, ja lopulta Hruštšovin tukemana, Kuusinen esitti esimerkiksi käsitteestä proletariaatin diktatuuri luopumista, mikä ei kuitenkaan toteutunut. Kuusinen kantoi huolta kansallisuuskysymyksestä. Hänen mielestään kommunistien julistama ”kansallisuuksien yhteensulautuminen” tapahtuisi vasta kaukaisessa tulevaisuudessa ja asiasta olisi taktisista syistä ollut viisaampaa vaieta 1950- ja 1960-luvuilla. Kuusisen kädenjälki näkyi myös NKP:n vuoden 1961 puolueohjelmassa. Viimeisinä vuosinaan hän kritisoi etenkin ”maolaista harhaoppia” ja häneltä jäi kesken järkälemäinen käsikirjoitus aiheesta. Teoksessa Mao Zedongia syytetään muun muassa opportunismista ja valemarxilaisesta fraseologiasta.
Suhde SKP:hen ja Suomeen
Kuusinen pysyi kuolemaansa asti SKP:n tärkeänä taustavaikuttajana, vaikka häntä ei lukuisista yrityksistä ja henkilökohtaisista toiveista huolimatta päästettykään takaisin Suomeen sotien jälkeen. Esimerkiksi 1958 Suomen hallitukselta anottiin viisumia Kuusiselle, koska hän olisi halunnut osallistua SKP:n 40-vuotisjuhliin ja Jyväskylään lyseon satavuotisjuhliin. Presidentti Kekkonen tiettävästi vastusti viisumin myöntämistä, ja hakemus vedettiin takaisin Suomen suurlähettilään keskusteltua Neuvostoliiton ulkoministeriön edustajien kanssa.
Kuusinen piti tiiviisti yhteyttä SKP:n johtohenkilöihin, etenkin Ville Pessiin ja tyttäreensä Hertta Kuusiseen, joka sotien jälkeen kohosi yhdeksi maan vaikutusvaltaisimmista poliitikoista.
Kuusisen lapsenlapset vierailivat hänen luonaan Moskovassa 1950-luvulla. Heidän mukaansa Kuusisen asema poliitikkona vaikutti korkealta ja elintaso yltäkylläiseltä verrattuna tavallisen neuvostokansalaisen silloisiin oloihin. Hänellä oli kaupunkiasunto valtion virkamiehille tarkoitetussa kerrostalossa ja lisäksi vapaa-ajan talo, datša, jonka kerrotaan olleen suuri kaksikerroksinen kivitalo Moskovan lähellä. Kuusisella oli käytössään henkilökuntaa, kuten vartija portilla, taloudenhoitaja-keittäjä ja adjutantteja.
Kuolema ja jälkimaine
Kuusinen kuoli maksasyöpään toukokuussa 1964 Moskovassa. Hänet on haudattu Kremlin muuriin ainoana suomalaisena. Petroskoin yliopisto oli jonkin aikaa nimetty hänen mukaansa. SKP:ssa Kuusista pidettiin suuressa arvossa tämän kuoleman jälkeen ja esimerkiksi vuoden 1981 (19.) edustajakokouksessa Kuusisen syntymästä kulunutta sataa vuotta juhlittiin näyttävästi. 1970-luvun taistolainen opiskelijaliike käytti usein tunnusta ”Eteenpäin Otto Wille Kuusisen viitoittamaa tietä!”.
Perhe
Kuusinen oli naimisissa useasti ja sai paljon lapsia. Hän solmi ensimmäisen avioliittonsa 1902 Saima Dahlströmin kanssa, ja suurin osa lapsista on tästä liitosta: Aino Elina (1901–1903), Hertta Elina (1904–1974), Esa Otto Wille (1906–1949), Riikka-Sisko (s. 1908), Heikki (s. 1911) ja Taneli (s. 1913). 1920-luvun alussa Kuusinen avioitui Aino Sarolan kanssa, kun suhde Suomeen jääneeseen Saimaan oli katkennut hänen Venäjälle siirtymisensä jälkeen. Aino Kuusinen vangittiin Stalinin vainoissa ja vapautui vasta 1955, syvästi katkeroituneena siitä, ettei hänen miehensä ollut tehnyt mitään hänen vapauttamisekseen. Vuonna 1936 Kuusinen rakastui palavasti itseään 31 vuotta nuorempaan armenialaiseen Marina Amiragovaan. Pari pysyi yhdessä Kuusisen kuolemaan saakka. He eivät olleet virallisesti naimisissa mutta vaikenivat asiasta, kuten myös vuonna 1937 syntyneestä Violetta-tyttärestä, joka eli vain 11 kuukautta.
Harrastukset
Politikoinnin lisäksi Kuusinen harrasti kirjallisuutta ja kirjoitti runoja; nuorena estetiikan opiskelijana hänestä povattiin joko alan professoria, runoilijaa tai kirjailijaa. Hän esimerkiksi tutki Kalevalaa ja kirjoitti vuoden 1956 neuvostoliittolaispainokseen laajahkon esipuheen (Kalevala ja sen luojat). Kuusisen tunnetuin runo on vuonna 1920 ensi kerran ilmestynyt ”Torpeedo”. Hän myös kirjoitti kansainvälisen työväenliikkeen tunnuslaulun Kansainvälisen (Internationale) suomenkieliset sanat yhdessä Yrjö Sirolan, Sulo Wuolijoen ja Pertti Uotilan kanssa vuonna 1905.
Näytelmä Kuusisesta
Venäläinen kansanhistorioitsija ja näytelmäkirjailija Edvard Radzinski on kirjoittanut Kuusisesta näytelmän nimeltä Toveri K. Näytelmä kertoo Kuusisen neuvostoajasta Stalinin lähipiirissä ja sitä esitettiin Helsingin kaupunginteatterin suurella näyttämöllä vuonna 2014. Kuusisen roolissa nähtiin Asko Sarkola.
Suomennoksia
Suomi ilman naamiota julkaistiin lokakuussa 1943. Kirja käsittelee ”kauhupropagandana” Suomen toimintaa miehittäjänä ja se on noteerattu mahdollisesti rauhanneuvotteluihin vaikuttaneena kannanottona ajasta kertovassa dokumenttimateriaalissa. Teos julkaistiin uudelleen vuonna 2006.
Tukkijoella
Tukkijoella voi tarkoittaa seuraavia:
Baudot-koodi
Baudot-koodi on kaukokirjoitinlaitteissa käytetty merkistö, jonka historia alkaa ranskalaisen Émile Baudot’n 1870-luvulla kehittämästä ensimmäisestä kaukokirjoittimesta. Baudot-koodia voidaan luonnehtia 5-bittiseksi, vaikka biteistä ei vielä puhuttu kaukokirjoittimien yhteydessä eikä tekniikkaa osattu yleensä yhdistää binäärijärjestelmään. Alun perin Baudot-koodia syötettiin 5-näppäimisellä koskettimistolla, jossa kunkin koskettimen voi sanoa vastanneen yhtä lähetettävän merkin bittiä.
Kaukokirjoittimeen kirjoituskonemaisen näppäimistön liittänyt Donald Murray teki vuonna 1901 muutoksia myös Baudot-koodiin, ja myöhemmin amerikkalainen lennätinyhtiö Western Union teki vielä lisämuutoksia. Merkistöön lisättiin ohjauskoodeja, ja esimerkiksi ranskan kielen É-kirjain jäi pois. 1930-luvulla Western Unionin merkistön pohjalta laadittiin ITA2 (International Telegraph Alphabet No 2 eli kansainvälinen sähkötysaakkosto nro 2), joka tunnetaan myös Kansainvälisen televiestintäliiton (CCITT:n) standardina CCITT No 2. Nykyään Baudot-koodilla tarkoitetaan yleensä juuri ITA2-merkistöä, jota käytetään yhä radioamatöörien RTTY-liikenteessä ja kuulovammaisten tekstipuhelimissa.
1960-luvulla Baudot-koodin seuraajaksi kaukokirjoittimissa ja tietokoneissa kehitettiin 7-bittinen ASCII-merkistö, johon mahtui enemmän merkkejä (esimerkiksi kirjaimista erikseen sekä suuraakkoset että pienaakkoset). Moni Asciihin sisältyvä ohjauskoodi periytyy Baudot-koodista, mutta merkkien järjestys on erilainen.
ITA2
Baudot-koodissa on käytössä kaksi tilaa, joista kirjaintilassa voidaan kirjoittaa suuraakkosia ja kuviotilassa numeroita sekä väli- ja erikoismerkkejä. Tilasta toiseen voidaan vaihtaa erityisillä ohjauskoodeilla: ITA2-merkistössä koodi LTRS vaihtaa kirjaintilaan ja FIGS vaihtaa kuviotilaan.
Seuraavissa kaavioissa merkkikoodit on ilmaistu heksadesimaalimuodossa, mikä rinnastaa ne nykyaikaisiin tietokonemerkistöihin. Merkkien järjestys vaikuttaa ASCII-koodaukseen nähden täysin epäloogiselta, mutta tämä selittyy muun muassa sillä, että yleisemmin käytetyt koodit haluttiin saada helpommiksi tuottaa koskettimistolla. Ratkaisu liittyy samaan aikaan latomakoneissa käytettyyn ETAOINSHRDLU -näppäimistöön, koodaus pyrkii antamaan nopeimmin näppäiltävät ja helpoimmin erotettavat koodit englanninkielen yleisimmille kirjaimille. Myös omaksuttavuus ja yhteydet Morse-sähkötysaakkostoon saattoivat vaikuttaa järjestykseen.
Kirjaintilan merkit
| 00 NUL | 01 E  | 02 LF  | 03 A    | | 04 SP | 05 S   | 06 I   | 07 U    | | 08 CR | 09 D   | 0A R   | 0B J    | | 0C N  | 0D F   | 0E C   | 0F K    | | 10 T  | 11 Z   | 12 L   | 13 W    | | 14 H  | 15 Y   | 16 P   | 17 Q    | | 18 O  | 19 B   | 1A G   | 1B FIGS | | 1C M  | 1D X   | 1E V   | 1F LTRS |
Kuviotilan merkit
| 00 NUL | 01 3  | 02 LF  | 03 -    | | 04 SP | 05 '   | 06 8   | 07 7    | | 08 CR | 09 ENQ | 0A 4   | 0B BEL  | | 0C,  | 0D ! | 0E :  | 0F (    | | 10 5   | 11 +   | 12 )   | 13 2    | | 14 £  | 15 6   | 16 0   | 17 1    | | 18 9   | 19 ?   | 1A &   | 1B FIGS | | 1C. | 1D /  | 1E ;   | 1F LTRS |
Louis Leterrier
thumb|Louis Leterrier vuonna 2008. Louis Leterrier (s. 17. kesäkuuta 1973 Pariisi) on ranskalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan kansainvälisesti elokuvista The Transporter (2002), Transporter 2 (2005), Danny the Dog (2005), The Incredible Hulk (2008), Titaanien taistelu (2010) ja Suuri puhallus (2013).
Leterrier voitti lyhytelokuvillaan palkintoja jo kotimaassaan. Muutettuaan Yhdysvaltoihin hän opiskeli elokuva-alaa New Yorkin yliopistossa.