cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Väinö Linna
Armeija ja sota
Kesän ja syksyn 1942 Väinö Linna palveli Syvärillä. Sota oli muuttunut asema­sodaksi, ja kun Linnalla oli aikaa, hän luki kaikki kenttä­kirjaston kirjat. Asema­sota­vaiheessa kesällä 1942 jäi sotamiehille paljon aikaa vartio­vuorojen väliin. Silloin Linna päätti kokeilla ensimmäisen kerran kirjailijan kykyjään laatimalla kertomuksen rykmentin etenemisestä ja taisteluista rajalta Syvärille. Hän lähetti sen toiveikkaana WSOY:lle, mutta kustantaja palautti sota­kuvauksen takaisin todeten, että teksti oli liian kehittymätöntä ja kömpelöä. Linna ei pahastunut vaan päin­vastoin sisuuntui ja uhosi mielessään, että jonakin päivänä hänenkin naamansa vielä paistaisi kirja­kauppojen ikkunoista. Hänen ensimmäinen tekstinsä julkaistiin Hurtti-Ukon joulu­numerossa 1942, jossa se voitti kirjoitus­kilpailun. Kevättalvella 1943 ali­kersantti Linna siirrettiin koulutus­tehtäviin ensin Tammelan Mustialaan ja sitten Miehikkälään, jossa oli sodan loppuun asti. Siellä hän kohtasi lottana toimineen maan­viljelijän tyttären Kerttu Seurin, jonka kanssa meni naimisiin 1945. Linna kotiutettiin syksyllä 1944.
Jo armeija­vaiheessa keskusteluissa ilmeni Linnan veto ammatti­yhdistys­liikkeeseen ja vasemmisto­laisuuteen, vaikka hän ei ollut politiikkaan osallistunutkaan.
Kirjailijakokeilut
Sodan jälkeen Linna ryhtyi kirjoittamaan palattuaan Fin­laysonille entiseen työhönsä karstaajaksi. Työ­paikallakin hän kirjoitti irto­lehdille ja ruutu­paperille. Kunnian­himoisena pää­määränä oli kirjoittaa oma romaani. Hän itse opiskeli kauno­kirjallisuutta, filosofiaa, psykologiaa ja kirjoittamisen tekniikkaa.
Vuonna 1946 Linna osallistui Kokoomuksen Nuorten Liiton kirjoitus­kilpailuun tekstillä Köyhän työmiehen isänmaa. Raati lunasti sen ja se julkaistiin Nuori Oikeisto -lehdessä. Isänmaallisuus merkitsi Linnalle sitä, että oman kansan menneisyyttä, isien muistoa ja heidän hyviä tekojaan kunnioitetaan ja arvostetaan. Tekstissään esikois­kirjaansa valmisteleva Linna avasi maailman­kuvaansa: maailman­talouden on oltava vapaata, mutta se tarvitsee tasa­painokseen sosialismia; järjestely ei kuitenkaan saa laajentua sosialistiseksi yhteis­kunnaksi.
Linna riimitteli myös runoja, joista hän kehitteli kokoelman ja lähetti kustantajalle. Runot palautettiin ja Linna totesi, ettei hänestä ollut runojen kirjoittajaksi.
Väinö Linna osallistui myös Nuoren Voiman Liiton toimintaan. NVL:n ystäviensä kanssa hän keskusteli kirjoittamisesta ja kirjallisuudesta.
Päämäärä ja Mäkelän piiriin pääsy
Esikoisteos Päämäärä valmistui 1946, mutta hän ei ollut siihen tyytyväinen, joten hän kirjoitti sen uudelleen. Se saatettiin matkaan suurieleisesti kustantajalle Runebergin päivänä. Päämäärä julkaistiin keväällä 1947. Se arvosteltiin lupauksia herättäväksi, joskin vain kohtuulliseksi romaaniksi. Kirjan ilmestymisen huomattuaan tamperelainen kirjailija­piiri Mäkelän piiri pyysi Linnan mukaan toimintaansa. Joukosta muodostui hänelle tärkeä kirjallinen ystävä­piiri ja tausta­ryhmä. Mäkelä muun muassa vetosi kustantaja WSOY:hyn ennakoiden maksamiseksi Linnalle apurahojen saannin ollessa epä­varmaa.
Työpaikalla ”kirjailijan syntymiseen” reagoitiin siirtämällä Linna varastoon ”kympiksi” työn­johdollisiin tehtäviin. Omistus­kirjoituksia Linnalta haettiin työ­paikalta paljon, joskus signeerattavia teoksia tuotiin kassi­kaupalla.
Vuoden 1947 aikana Linnoille syntyi myös esikoinen Sinikka.
Musta rakkaus – vastenmielinen myyntimenestys
Kalevi Jäntin apu­rahan turvin ilmestyi 1948 Linnan toinen romaani Musta rakkaus, joka oli jo kohtalainen myynti­menestys. Linna itse hämmästyi kirjan saamasta vastaan­otosta. Kustantajan edustajalle hän uskoutui pitävänsä teosta epä­onnistumisena. ''”…minä inhoan sitä kuin vasta­teurastettua sian­lihaa. On niin kovin surkeaa nähdä miten se suuri näkemys kuivuu tuollaiseen muruseen.”'' Joka tapauksessa hänet palkittiin Kalevi Jäntin palkinnolla ja nuorille kirjailijoille tarkoitetulla akatemia-apu­rahalla vuonna 1952.
Messias ja henkinen kriisi
Kolmannen teoksen nimeksi oli suunniteltu Messias. Sen teema oli kuoleman­sairas nuori mies, jonka sielun syvyyksiin uppoutuminen kuitenkin ajoi Linnan kriisiin, kun hän ei saanut luotua teokseen sen paremmin itseään kuin kustantajaakaan tyydyttävää loppua. Elo­kuussa 1952 hän hakeutui Helsinkiin tutun psykiatrin luo apua saadakseen. "Analyseeraamisen" seurauksena hän päätti "ottaa persoonallisuutensa omiin käsiinsä", eikä Tampereelle palattuaan pystynyt palaamaan romaaninsa maailmaan, vaikka kustannus­sopimuksen velvoittamana olikin ehtinyt kokeilla kolmea erilaista ratkaisua päähenkilön ongelmiin. Messiaan käsi­kirjoitus eteni tiettävästi 83. liuskalle, mutta sittemmin luonnokset ovat ilmeisesti kadonneet. Professori Pertti Virta­rannan vuonna 1973 tekemässä haastattelussa Linna kertoi Messiaan alkuosan olevan tallella, mutta lopun, joka oli hänen mukaansa ”melkeinpä semmoista mielipuolista tekstiä”, hän sanoi hävittäneensä.
Linnan mukaan pää­henkilöltä olisi puuttunut maailman­katsomus, tai oikeammin se oli särkynyt. Teoksen pohjaa hän luonnehti ”eksistentiaaliseksi”.
Tuntematon sotilas
pienois|pysty|Tuntematon sotilas on Linnan kuuluisimpia teoksia. Linnan mielessä oli jo kauan kypsynyt ajatus kirjoittaa sodasta. Messiaan hylkääminen kirja-aiheena vapautti hänet monien sota­juttujensa ja -kokemustensa kehittelyyn uuden teoksensa teemoiksi. Teoksen ensi­lukija Mikko Kilpi antoi uudesta sota­kirjasta melkoisen kielteisen arvion WSOY:lle. Yrjö Jäntin isä taas innostui realistisesta sota­kuvauksesta. Jäntti kertoi kirjailijan maininneen, että kustantamoa kohti oli matkalla pari­kymmentä miestä ”niin elävän tuoreita, ettei heidän veroistaan joukkoa vielä koskaan aikaisemmin ole kavunnut ylös Werner Söder­strömin kunnian­arvoisia portaita”.
Tuntematon sotilas ilmestyi vuoden 1954 joulumarkkinoille. WSOY:n johtaja Yrjö A. Jäntti otatti tuolloin pienen, ensi­painoksen. Muun muassa WSOY:n silloinen kirjallinen johtaja Eino E. Suolahti ei erityisemmin uskonut kirjan menestykseen, koska jo sitä ennen oli ilmestynyt suuri määrä sota­kirjallisuutta sekä isoilta kustantajilta että oma­kustanteina. Teos koki kuitenkin saman tien vyöryn­omaisen myynti­menestyksen sekä keräsi arvosteluja ainakin 300 palstametriä. Kielteistäkin arvostelua esiintyi, mutta tiettävästi Linna itse sydämistyi vain Eeva-lehden tekemään vaimonsa henkilö­kuvaan, johon haastattelu oli tehty kirjailijan selän takana. Tunnetuin Tuntemattoman sotilaan "teilaus" ilmestyi Helsingin Sanomissa 19. joulu­kuuta. Kyseisessä arvioinnissaan ”Purnaajan sota” Toini Havu vertailee romaania Jussi Talven teokseen Ystäviä ja vihollisia. Seurauksena kuitenkin myös kirjan ymmärtäjät korottivat äänensä. Aamu­lehden kulttuuri­toimittajan ja toimitus­päällikön Erkka Lehtolan mukaan Linnasta tuli Tuntemattoman sotilaan myötä julkisuuden henkilö nopeammin kuin kenestäkään suomalaisesta kirjailijasta ennen häntä.
Tampereen kaupunki muisti uutta kulttuuri­kansalaistaan kirjallisuus­palkinnolla vielä vuonna 1954.
Teos laukaisi jatko­sotaa ja suomalaisen sotilaan identiteettiä koskevan ”kirja­sodan”. Kirjasodan synnyttämän julkisuuden ansiosta "Tuntemattomasta" tuli heti myynti­menestys, ja kirjailijaa alettiin kysyä erilaisiin tilaisuuksiin ja alustajaksi. Tuohon aikaan tyypillisiä olivat matineat, joihin kuului yleensä kirjailijan esittely ja tämän puheen­vuoro, usein myös musiikki­esitys tai muu ohjelma­numero. Kun kirjallinen työ viimeinkin oli alkanut tuottaa maineen lisäksi rahaa, hän erosi Fin­laysonin palveluksesta ja osti Hämeenkyröstä Käki­saaren tilan 1955. Väinö Linna viljeli tilaa kymmenen vuotta ja kirjoitti samalla Pohjan­tähti-trilogiaansa. Hän kuitenkin säilytti myös kaupunki­asuntonsa Tampereella. Linna myi Käki­saaren 1964 terveytensä heikennyttyä ja osti sen tilalle kesä­huvilan Teiskosta.
Vapaa kirjailija teki torpparitrilogian
Linna kommentoi itse Pohjantähti-trilogian toisen osan nostattamaa väittelyä ruotsalaiselle Dagens Nyheterille marraskuussa 1960 antamassaan haastattelussa. Linna sanoi, ettei hän tuntenut mitään henkilökohtaista kaunaa vuoden 1918 tapahtumien vuoksi eikä siten kaivannut mitään hyvitystä. Linna korosti sukulaistensa saaneen sisällissodan aikana hyvän kohtelun, eikä hänen vanhemmillaan ollut ollut mitään tekemistä sosialismin kanssa. Sen sijaan Linnaa ärsytti se tapa, jolla Suomen virallinen historiankirjoitus oli suhtautunut vuoden 1918 tapahtumiin; sisällissodan historia oli kirjoitettu voittajien, valkoisten näkökulmasta. Linnan mielestä punaisten syyksi jäi kapinaan ryhtyminen; punaisten tavoitteet ja vaatimukset olivat sinänsä kohtuullisia ja ne olisi voitu toteuttaa tavalla tai toisella sotaan ryhtymättä. Lisäksi Linnan mielestä esitettäessä Venäjän lokakuun vallankumousta kapinan syyksi unohdettiin Suomessa vallinneet tosiasialliset yhteiskunnalliset epäkohdat.
Linnan omissa elämän­vaiheissa on monista yhtäläisyyksiä yhden romaanien pää­henkilön, Akseli Koskelan kanssa ainakin siinä asiassa, että Koskelalla oli sydän­vaivoja, ja Koskela kuoli sydän­infarktiin. Sisä­tauti­opin professori Jukka Mustonen mainitsee Linnan terveyttä käsittelevässä kirjoituksessaan Parnassossa muun muassa sydän­sairauksien esiintymisen Pohjan­tähdessä.
Ohjaaja Edvin Laine teki Pohjan­tähti-tri­logiasta kaksi elokuvaa: vuonna 1968 valmistui Täällä Pohjan­tähden alla sekä 1970 Akseli ja Elina. Näistä yhdistelemällä leikattiin vielä 1973 elo­kuva Pohjan­tähti.
Esseisti ja keskustelija
Pohjantähden jälkeen Linna kirjoitti esseitä, joiden valikoima Oheisia julkaistiin 1967. Toinen essee­kokoelma Murroksia ilmestyi 1990.
Maaliskuussa 1972 Väinö Linna osallistui WSOY:n yhtiö­kokoukseen, jota edelsi kuohunta kustantamon johdossa: hallinto­neuvosto oli tammi­kuussa erottanut pää­johtaja Hannu Tarmion äänin 5–3; seurauksena kustannus­liikkeen kirjailijat kärki­niminään Linna ja Mika Waltari asettuivat puolustamaan Tarmiota. Yhtiö­kokouksessa Linna määritteli puheessaan kirjailijan ja kustantajan roolit sekä kirjallisen arvo­vallan jota kustantajalta vaaditaan, jotta kirjailija voisi sitoa nimensä ja asemansa yhtiön asemaan. Tämän arvovallan horjuttaminen oli hänestä omiaan syömään kirjailijan ja kustantajan herkkää luottamus­suhdetta. Linna päätti puheen­vuoronsa toteamukseen, jonka mukaan WSOY:llä oli vaihto­ehtoina joko ”Tarmio tai turmio”. Voimakkaat suosion­osoitukset saanut puhe saattoi olla vaikuttamassa siihen, että yhtiö­kokous lopulta hyvin niukalla enemmistöllä päätti kumota erottamis­päätöksen.
Viimeiset vaiheet
Väinö Linna menetti puhe­kykynsä aivo­veritulpan vuoksi vuonna 1984. Puhe­kyvyn menetys oli kova isku Linnalle, jonka rakkaimpia harrastuksia oli osallistuminen yhteis­kunnalliseen keskusteluun, ja niinpä hän vetäytyikin tämän jälkeen julkisuudesta miltei täysin. Keuhkosyöpä todettiin 1990-luvun alussa, ja huhti­kuun 21. päivänä 1992 hän menehtyi siihen Kangas­alla Pikon­linnan sairaalassa. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle Tampereelle. Samaan hautaan on haudattu hänen puolisonsa Kerttu Linna (1925–1998).
Yhteiskunnallinen vaikuttaja
Presidentti Urho Kekkonen luki paljon ja seurusteli mielellään kirjailijoiden kanssa, ja esimerkiksi Väinö Linnaan hänellä oli läheiset suhteet. Linna tuki näkyvästi Kekkosen poliittista linjaa, ja presidentti pohti hänen kanssaan suomalaisen yhteis­kunnan muutoksia ja kehitystä ohjailevia voimia. Vietettäessä YYA-sopimuksen 25-vuotis­juhlaa keväällä 1973 Kekkonen sanoi sopimuksen juurien juontavan Suomen ja Neuvosto­liiton välisiin neuvotteluihin vuosina 1938–1939, ja Linna totesi omassa puheen­vuorossaan Kekkosen osoittaneen, että ”huonot poliitikot” olivat olleet syyllisiä talvi­sotaan, joka oli ollut turha sota. Tasavallan presidentti Kekkonen myönsi Linnalle tieteen akateemikon arvo­nimen vuonna 1980. Linnasta tuli ensimmäinen tieteen akateemikko, joka ei ollut suorittanut akateemista tutkintoa.
Merkitys, vaikutus ja kirjailijakuva
pienois|Linna jakaa omistus­kirjoituksia työ­tovereilleen. Linna piti itseään ennen muuta taiteilijana. Tämä Linnan taiteellisen panoksen ja romaani­taiteen ansioiden tutkimus ei vakavassa mielessä ole vielä edes alkanut, vaan kansallinen merkitys on peittänyt sen näkyvistä. Linnan ansiokkuus on kuitenkin ohimennen todettu. Niinpä ohjaaja Jouko Turkka totesi Linnan kuuluvan maailman­kirjallisuuteen. Turkka katsoi Linnan pidättäytyneen liittämästä mitään aatetta tai filosofiaa itseensä tai teoksiinsa, mutta myöntäneen henkilö­kohtaisesti ainakin Tuntemattoman sotilaan pohjan olevan tietyllä tavalla eksistentialistinen.
Kirjallisuuden­tutkija Jyrki Nummi on pitänyt Linnan uraa tavallaan käänteisenä Aleksis Kiveen verrattuna. Linna oli itse­tuntoinen ja tavoitteli menestystä eikä hän murtunut professorien arvostelusta. Maiju Lassilasta, Pentti Haanpäästä ja Hannu Salamasta hänet erottaa se, ettei Linnaa boikotoitu tai vedetty oikeuteen, ampumisesta puhumattakaan. Linnan voi katsoa myös menestyneen paremmin kuin esimerkiksi Johan Ludvig Runeberg, Juhani Aho tai V. A. Koskenniemi, sillä hänen kirjojaan myytiin hyvin, hän pystyi turvaamaan taloudellisen asemansa ja sai useita palkintoja. Alku­hankaluuksien jälkeen hän kohosi nopeasti kansallisten suur­miesten joukkoon: hänelle perustettiin nimikko­seura ja kesäisiä kulttuuri­tapahtumia. Linna kieltäytyi hänelle tarjotusta kirjallisuuden akateemikon arvosta, sillä hänen taiteellista panostaan ei ollut ratkaistu. Lopulta Linnasta tuli kuitenkin Suomen Akatemian jäsen, sillä tämän jälkeen historioitsijat vetosivat Linnaan ja vaativat häntä ottamaan auki tulleen historian akateemikon paikan. Siihen kompromissiin Linnan suostui. . Erityisen ansiokkaana lähtö­kohdista riippumatta voidaan pitää sitä, että Väinö Linna on Suomessa toistaiseksi ainoa tieteen akateemikon arvo­nimen saanut henkilö, jolla ei ole akateemista tutkintoa.
Erkki Vettenniemi nimeää Linnan kansallis­kirjailijan asemaan ja pohtii Kanavassa, miksi Linna ei saanut Nobel-palkintoa. Hänen mukaansa kysymys Nobel-palkinnosta heräsi 1950-luvulla ja oli esillä vielä 1980-luvulla. Linna oli useaan kertaan ehdokkaiden pitkällä listalla, jossa oli monia muitakin suomalaisia, mutta ei päässyt koskaan finaali­listalle. Pohjan­tähden ilmestymisen aikoihin Linnasta puhuttiin Ruotsissa ja Norjassa tulevana nobelistina ja Nobel-luokan kirjailijana. Suomessa ajatus torpattiin, ja 1950-luvun modernistit pitivät hänen tyyliään vanhentuneena. Vetten­niemi päätyy syitä pohtiessaan siihen, että syitä oli monia. Kotimaisen kirjallisen eliitin yhteinäisyys ehdokkuuden takana olisi voinut viedä Linnaa lähemmäksi palkintoa. Huonot käännökset ja käännösten puute on Vetten­niemestä ollut yksi mahdollinen syy. Kolmas olisi ollut se että puuttui samanlainen poliittinen yhteys, joka nosti Frans Emil Sillanpään nobelistiksi.
Linna osallistui julkiseen keskusteluun eikä hän siten ollut vain taiteilija, vaan myös osallistuja, keskustelija, poleemikko ja kansalainen.
Elokuva
pienois|Linna ja ohjaaja [[Edvin Laine saunassa vuonna 1964.]] Toivo Särkkä teki Väinö Linnan kanssa Tuntemattoman sotilaan kuvaus­sopimuksen vain muutama viikko kirjan ilmestymisen jälkeen. Käsi­kirjoituksen laativat hänen kanssaan ohjaaja Edvin Laine ja toimittaja Juha Nevalainen. Ongelmaksi oli nousta puolustus­voimien penseys kirja­sodan nostattaneen teoksen kuvausta kohtaan, mutta pulma kierrettiin lainaamalla aseita, panssarivaunuja ja muuta kalustoa Raja­vartio­laitokselta. Elo­kuva valmistui 1955, vain vuosi kirjan tulon jälkeen. Elo­kuvaa levitettiin ulko­mailla ja se sai Berliinin elo­kuva­juhlilla palkinnon. Suomen ulko­puolella esitettiin yleensä lyhennettyä, suomalaisuuksista karsittua versiota.
Vuonna 1958 Edvin Laine ohjasi teoksen Musta rakkaus elo­kuvaksi, mutta sen menestys jäi vaatimattomaksi.
Linna on tehnyt alku­peräis­käsi­kirjoituksen Edvin Laineen elo­kuvaan Sven Tuuva (1958), josta Juha Nevalainen muokkasi varsinaisen elo­kuva­käsi­kirjoituksen. Elo­kuva perustui yhteen Johan Ludvig Runebergin teoksen Vänrikki Stoolin tarinat (1848–1860) runoista. Tämän lisäksi Linna toimi myös omien romaaniensa elo­kuva­sovituksien (Täällä pohjan­tähden alla 1968, Akseli ja Elina 1970, Tuntematon sotilas 1985) yhtenä käsi­kirjoittajana. Tämän lisäksi Linna kirjoitti myös suomalaisen dialogin suomalais-venäläiseen yhteis­työ­elo­kuvaan Luottamus (1976).
Linnan romaaneista ainoastaan Päämäärää ei ole filmattu.
Teatteri
Päämäärää lukuun ottamatta kaikki Linnan teokset on nähty näyttämöllä. Elo­kuvankin ohjanneen Edvin Laineen näyttämö­versio Tuntemattomasta sotilaasta Pyynikin kesä­teatterissa muodostui suorastaan legendaariseksi ja tuotannon näki vuoden 1961 ensi-illan jälkeen yhdeksän vuoden aikana kaikkiaan 372 esityksessä. Tampereen lisäksi "Tuntematon" on nähty Joen­suussa, Oulussa, Kouvolassa ja Helsingissä; Jouko Turkka on tehnyt Tuntemattoman sotilaan kahdesti, Joen­suuhun 1971 ja Helsinkiin 1979. Suomen Kansallisteatterissa marras­kuussa 2007 ensi-iltansa saanut Kristian Smedsin Tuntematon sotilas -ohjaus oli ensimmäinen kyseisessä teatterissa esitetty Linnan näytelmä. Näytelmää arvosteltiin siitä, että siellä ammuttiin nyky-Suomen ikonien, kuten presidenttien ja kulttuuri­vaikuttajien kuvia.
Useimmin estradilla on Linnalta nähty Täällä Pohjan­tähden alla. Se on esitetty lähes jokaisessa suuressa ja keski­suuressa teatterissa. Tampereen Työ­väen Teatterissa Täällä Pohjan­tähden alla II oli ensi-illassa 30. marras­kuuta 1961. Sovituksesta vastasivat Väinö Linna ja ohjaaja Eugen Terttula. Täällä Pohjan­tähden alla I sai samojen tekijöiden toteuttamana ensi-iltansa 6. joulu­kuuta 1962. Sarjan osa III oli vuorossa vasta 24. maalis­kuuta 1977, jolloin sen sovitti ja ohjasi Lasse Pöysti.
Musta rakkaus on tehty näyttämölle vain kerran. Se sai ensi-iltansa Tampereen Työ­väen Teatterissa 27. syys­kuuta 1988. Arto Seppälän sovituksen ohjasi Juhani Niemelä. Saara Kesävuori kirjoitti Tuntematon Väinö Linna -näytelmän Tampereen Työ­väen Teatterille. Se sai ensi-iltansa 5. loka­kuuta 1995 TTT:n suurella näyttämöllä Jussi Helmisen ohjaamana. Näytelmän työstäminen innoitti tekijöitä Väpi-kirjoitus­kokoelman julkaisemiseen vielä samana vuonna.
Kirjailija Panu Rajalan näytelmä Päämäärä tuntematon (2017) kertoo Väinö Linnasta Tuntemattoman sotilaan kirjoitusprosessin aikaan.
Postuumit teokset
pienois|pysty|Väinö Linnan hauta Tampereen [[Kalevankankaan hautausmaalla.]] Väinö Linnan alku­peräinen käsi­kirjoitus Tuntemattomasta sotilaasta julkaistiin nimellä Sota­romaani vuonna 2000. Sota­romaani sisältää Tuntemattomana sotilaana tunnetun tekstin lisättynä niillä kohdilla, jotka kustantaja jätti pois Tuntemattomasta sotilaasta.
Linna ei ollut tyytyväinen esikois­teokseensa Pää­määrä, ja hänen pyynnöstään siitä ei otettu uusinta­painoksia kirjailijan eläessä. Kirjan toinen painos ilmestyi vasta vuonna 2000 osana Linnan koottuja teoksia.
Mandilariá
Mandilariá (, myös Mantilariá, Μαντηλαριά tai Mantilári, Μαντηλάρι) eli Amorgianó (Αμοργιανό) on kreikkalainen viinin valmistukseen käytettävä punainen viinirypälelajike.
Mandilariáa kasvatetaan erityisesti Ródoksen saarella Dodekanesiassa sekä muilla Kreikan saarilla ja myös mannermaalla. Mandilariá-rypäleet ovat hyvin tummakuorisia. Lajike tuottaa viiniä, jota ominaisuuksiensa vuoksi vahvistetaan yleensä sekoittamalla sitä Kotsifáli-lajikkeen kanssa.
Giovanni Battista Tiepolo
thumb|Tiepolon omakuva. Yksityiskohta Würzburgin palatsin portaikon freskosta. Giovanni Battista Tiepolo tunnettiin myös nimellä Gianbattista tai Giambattista Tiepolo (5. maaliskuuta 1696 Venetsia – 27. maaliskuuta 1770 Madrid) oli Venetsian koulukuntaan kuulunut taidemaalari, joka kuului rokokooajan merkittävimpiin.
Tiepolo oli Gregorio Lazzarinin oppilas, mutta hänen merkittävimmät vaikuttajansa olivat kuitenkin Sebastiano Ricci, Federico Bencovich ja Giovanni Battista Piazzetta. Vaikutteet näkyvät hänen nuoruudentöidensä voimakkaissa valohämyissä. Ensimmäisen suuren työnsä Iisakin uhraus Tiepolo sai valmiiksi 19-vuotiaana. Vuonna 1717 hän jätti Lazzarinin työhuoneen ja hänet otettiin Fraglian maalarikiltaan.
Suurimman maineensa Tiepolo saavutti Würzburgin linnan freskoilla, jotka hän teki yhdessä poikiensa Domenicon ja Lorenzon avustuksella. Freskoja on piispanpalatsin keisarinsalissa ja portaikossa. Portaikon freskon pinta-ala on peräti 677 m². Se on teatraalisen illusionismin huippusaavutus.
Tiepolo palasi Venetsiaan vuonna 1753, jossa hänet nimitettiin vuonna 1756 Venetsian maalaus- ja kuvanveistoakatemian ensimmäiseksi johtajaksi. Vuonna 1762 hän hyväksyi Espanjan kuninkaan kutsun maalata freskosarja Madridin kuninkaalliseen palatsiin.
Tiepolon tuotantoon kuuluu myös piirroksia. Niiden joukossa on karikatyyrejä ja croquis-luonnoksia. Hänen tuotannossaan on myös grafiikkaa: hän teki 36 tunnettua etsausta, jotka esittävät mielikuvituksellisia ja runollisia tapahtumia.
Tiepolon vanhin poika Domenico Tiepolo (1727–1804) oli isänsä oppilas ja työtoveri.
Suomessa
Sinebrychoffin taidemuseon kokoelmaan kuuluu Giovanni Battista Tiepolon varhainen teos Sabiinitarten ryöstö (noin 1718). Kyseessä on öljyväriluonnos, joka valmistelee samasta aiheesta tehtyä maalausta, joka on Pietarin Eremitaašissa.
Sinebrychoffin taidemuseon näyttely esittelee Tiepolo-maalausten omistajahistoriaa koskevat uudet tutkimustulokset. Tutkimustyön kuluessa on löytynyt merkittäviä arkistolähteitä, jotka täydentävät kuvaa kummankin teoksen vaiheista.
Mauritz Stiller
Mauritz Stiller (oik. Moshe Stiller 17. heinäkuuta 1883 Helsinki – 18. marraskuuta 1928 Tukholma, Ruotsi) oli suomenjuutalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä. Hän on ainoa suomalainen, jolle on myönnetty tähti Hollywood Walk of Famelle.
Lapsuus ja nuoruus Helsingissä
Mauritz Stillerin isä oli Valko-Venäjällä syntynyt sotilasmuusikko Hirsch Stiller, joka tuli vuonna 1867 Suomeen Venäjän armeijan mukana. Äiti Mindel Weissenberg oli kotoisin Puolan Łódźista. He olivat aškenasijuutalaisia. Mauritz syntyi Helsingissä vuonna 1883. Hän jäi täysorvoksi nelivuotiaana, kun hänen äitinsä teki itsemurhan. Isä oli kuollut aiemmin samana vuonna. Tällöin hänen perhetuttavansa, hattutehtailija Katzmann otti Stillerin kasvatiksi. Stiller sai työskennellä kasvatusisänsä hattukaupassa, mutta samalla hän unelmoi näyttelijän ammatista. Hän liittyi 16-vuotiaana teatteriseurueeseen ja pääsi pian näyttelijäksi Kansallisteatteriin. Hän oli isokokoinen ja komea mies, ja eloisuutensa vuoksi hän oli suosittu koomisten roolien esittäjä. Stiller esiintyi sekä Helsingissä että Turussa.
Lupaava näyttelijänura Suomessa kuitenkin katkesi Venäjän armeijan kutsuntoihin. Stillerin edesmennyt isä oli ollut Helsingin venäläisen rykmentin sotilassoittaja. Stiller haettiin kotoa ja toimitettiin Novgorodiin, missä hänen isänsä oli viimeksi ollut kirjoilla. Stiller kuitenkin pääsi pakenemaan ja jatkoi matkaansa Tukholmaan. Syksyllä 1907 hän kuitenkin palasi Suomeen ja toimi kaksi vuotta näyttelijänä Svenska Teaternissa.
Elokuvaura Ruotsissa
Stiller muutti 1909 lopullisesti Ruotsiin. Hän jatkoi näyttelijänä tukholmalaisissa teattereissa ja yleni teatteriohjaajaksi vuonna 1911. Myös elokuvat alkoivat kiinnostaa häntä, ja vuonna 1912 hänet kiinnitettiin Svenska Bion toiseksi pääohjaajaksi Victor Sjöströmin rinnalle.
Stiller oli alusta alkaen varsin tuottelias ohjaaja, sillä 1912–1915 hän ohjasi noin 30 lyhyttä ja pitkää elokuvaa. Nämä elokuvat ovat kuitenkin aikojen kuluessa tuhoutuneet tai hävinneet, joten Stillerin ensimmäisistä elokuvavuosista ei tiedetä juuri mitään. Sen sijaan joitakin hänen käsikirjoituksiaan tuolta ajalta on säilynyt. Niihin tehdyistä kuvausohjeista käy ilmi, että Stiller kehittelemät tarinat syntyivät ensi sijassa kuvien kautta. Kuvaajaveljesten Julius ja Henrik Jaenzonin kautta Stiller opiskeli elokuvan kieliopin jo hyvin varhain.
Urbaania komediaa
Eurooppalainen, urbaani kulttuuri kiinnosti Stilleriä enemmän kuin perinteinen pohjoismainen agraarikulttuuri. Rakkautta ja journalismia (1916) on Stillerin ensimmäinen säilynyt elokuva. Se on juuri Stillerille tyypillinen kaupunkikomedia Karin Molanderin esittämästä reportterista, joka soluttautuu kotiapulaiseksi Richard Lundin esittämän julkisuutta pakoilevan naparetkeilijän talouteen.
Toinen Suomessa syntynyt ruotsalaistunut elokuvantekijä Gustaf Molander käsikirjoitti Stillerille elokuvat Thomas Graalin paras elokuva (1917) sekä Thomas Graalin parhaat lapset (1918). Nämä ovat ehkä ensimmäisiä elokuvanteosta kertovia elokuvia. Kummassakin näytteli Stillerin pahin "kilpailija" Victor Sjöström pääosaa, hajamielistä käsikirjoittajaa Thomas Graalia, joka rakastuu ja menee myöhemmin naimisiin Karin Molanderin esittämän näyttelijän kanssa.
Stillerin elokuva Gränsfolken (1913) löytyi kesällä 2009 puolalaisen seurakunnan kellarista muiden harvinaisuuksien joukosta. Elokuva kiellettiin Suomessa 1914.
Erotikon (1920) oli elokuvahistorian ensimmäisiä romanttisia komedioita. Se on tarina aviossa olevasta tiedemiehestä, joka rakastuu nuoreen naiseen samaan aikaan, kun hänen vaimollaan on suhde tiedemiehen parhaan ystävän kanssa. Elokuvassa on samanlaista sofistikoitunutta seksiä, jota Erich von Stroheim ja Cecil B. DeMille olivat elokuvissaan jo esittäneet.
Ernst Lubitsch sai omalle ohjaajanuralleen vahvoja vaikutteita juuri Erotikonista. Myös Valentin Vaalan 1930–1940-luvun salonkikomedioissa näkyy selviä stillermäisiä vaikutteita.
Suomalaiset aiheet
thumb|Mauritz Stiller ja Greta Garbo 6. heinäkuuta 1925. Agraarikulttuuri ei ollut täysin Stillerin kiinnostuksen ulkopuolella. Tämän kulttuurin kuvaamiseen Stiller käytti apunaan erityisesti suomalaisia aiheita. Vuonna 1919 valmistunut Johannes Linnankosken romaaniin pohjautuva Laulu tulipunaisesta kukasta oli Stillerin uusi valtaus alueella, johon Victor Sjöström oli erityisesti perehtynyt. Elokuvan toinen suomalaistekijä oli Armas Järnefelt, joka sävelsi sen musiikin.
Juhani Ahon romaaniin perustuva Juha valmistui vuonna 1921, ja se oli klassikkoromaanin ensimmäinen elokuvasovitus. Myöhemmin siitä valmistui vielä kolme muuta elokuvaa, viimeisimpänä Aki Kaurismäen mykkäversio 1990-luvun lopulla. Juhan parissa Stillerillä oli viimeistä kertaa täydellinen taiteellinen vapaus.
Selma Lagerlöf -filmatisoinnit
Victor Sjöströmin ohella Stiller oli yksi parhaimmista Ruotsin kansalliskirjailijan Selma Lagerlöfin elokuvallisista tulkitsijoista. Aarne-herran rahat (1919) oli huikea historiallinen spektaakkeli kolmesta skotlantilaisesta palkkionmetsästäjästä, jotka vaeltavat 1500-luvun talvisessa Ruotsissa. Itse Sergei Eisenstein on ottanut vaikutteita elokuvan lopun hautajaisjaksosta.
Lagerlöf-filmatisoinnit jatkuivat vielä elokuvilla Gunnar Heden taru (1923) ja Gösta Berlingin taru (1923). Ensimmäinen oli Lappiin sijoittuva balladimainen elokuva hulttiomaisesta viuluniekasta. Jälkimmäinen oli tarina nuoresta papista, joka alkaa epäillä Jumalan olemassaoloa ja ryhtyy juomaan. Stiller löysi elokuvaan Greta Gustafsson -nimisen näyttelijän, joka myöhemmin tuli tunnetuksi nimellä Greta Garbo. Stilleriä pidetään Greta Garbon löytäjänä.
Saapuminen
Gösta Berlingin taru oli sekä Stillerin että Garbon pääsylippu Hollywoodiin, johon saapui samoihin aikoihin myös Victor Sjöström. Hollywood vei Garbon tähteyteen, ja hänestä tuli kuuluisin ruotsalainen näyttelijä. Myös Sjöström menestyi Hollywoodissa. Stiller siirtyi sinne 1920-luvun puolivälissä. Osansa hänen saamaansa matkalippuun oli myös vuoden 1920 Erotikon-salonkikomedian hyvällä myyntimenestyksellä.
Temperamenttiselle Stillerille elokuvanteko Hollywoodissa oli taistelua omien taiteellisten tavoitteiden ja tuottajien rahantaonnan välillä. Aiemmin suurista taiteellisista vapauksista Ruotsissa nauttineelle ohjaajalle Hollywood oli melkoinen pettymys. Hän sai ohjata (kokonaan tai osaittain) viisi elokuvaa, joista yksikään ei ole varsinainen mestariteos. Hän ei myöskään saanut tehdä yhtään elokuvaa Garbon kanssa. Hotel Imperialia (1927) on pidetty hänen Hollywood-kautensa parhaana elokuvana.
Lähtö
Lopulta Stiller sai tarpeekseen Hollywoodista ja palasi Ruotsiin 1927. Ruotsissa hänen ohjaajanuransa ei kuitenkaan enää jatkunut, ehkä enemmänkin hänen omasta tahdostaan johtuen kuin siitä, ettei hänelle olisi ollut mahdollisuuksia ohjata. Hän kuoli jo 45-vuotiaana loppuvuodesta 1928.
Muistaminen
Stiller on saanut tähden Hollywoodin Walk of Famelle. Siinä tosin luki alkujaan Maurice Diller; nimi korjattiin 1980-luvulla oikeaan muotoonsa.
Gösta Berlingin taru oli Ingmar Bergmanin suosikki Stiller-elokuvista.
Filmografia
Filmografia IMDb:n mukaan
Borovskoje
Borovskoje on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Hvoinajan piirissä Venäjällä. Kunnan pinta-ala on 271 neliökilometriä. Asukkaita on 340 henkeä (vuonna 2010).
Borovskojen kunta sijaitsee Valdain ylängön koillisosassa. Se rajoittuu lännessä Hvoinajan piirin Migološtšin, luoteessa Pesin, pohjoisessa Ostahnovon, koillisessa Hvoinajan ja idässä Dvorištšin kuntiin sekä etelässä Mošenskojen piiriin. Pinta-alasta suurin osa on metsää. Kunnan alueella on paljon järviä, joista suurimmat ovat Vidimirskoje, Bolšoje Kuzino, Vanjovskoje, Burulets ja Granitšnoje. Hyötykaivannaisia ovat hiekka, sora, kalkkikivi ja turve. Seudulla sijaitsee Igorevskije mhin rauhoitusalue.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuluu 18 kylää: Filistovo, Gusevo, Kleimiha, Lezgino, Maklakovo, Mjakiševo, Mutišino, Novinka, Orjol, Peski, Rjabkovo, Šilovo, Taškovo, Terehovo, Vanjovo, Zadelje, Zihnovo ja Žirovo.
Mjakiševossa on koulu ja sen yhteydessä toimiva oppilasasuntola, Borovskojessa kulttuuritalo ja ensiapuasema. Lisäksi on kaksi kirjastoa ja kolme kauppaa. Nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuin-, hauta- ja palvontapaikat, Borovskojen lähellä Vidimirin pogostalla sijaitseva pyhän kolminaisuuden kirkko (1824–1853) sekä kaksi 1800-luvun alun asuinrakennusta Zadeljen kylässä.
Sylvanus Olympio
Nuoruus ja poliittisen uran alku
Sylvanus Olympio syntyi katolisen suurkauppiaan perheeseen Saksan siirtomaassa Togomaassa. Hänen isoisänsä oli muuttanut Länsi-Afrikkaan Brasiliasta. Sylvanus oli vanhin isänsä kuuden vaimon kolmestakymmenestä lapsesta. Hän kävi Loméssa saksalaisen katolisen alakoulun ja brittiläisen keskikoulun. Vuonna 1920 Olympio matkusti Eurooppaan. Hän opiskeli taloustiedettä Lontoossa ja kansainvälistä oikeutta Dijonissa ja Wienissä.
Palattuaan Euroopasta Olympio työskenteli Unileverin edustajana Lagosissa sekä Britannian ja Ranskan kesken jaetussa Togomaassa. 1930-luvun lopussa hän kiinnostui politiikasta ja siirtomaarajan jakaman ewekansan yhdistämisestä. Olympio liittyi Togon yhtenäisyyden komiteaan ja muokkasi siitä toisen maailmansodan jälkeen itsenäisyyttä tavoittelevan nationalistisen puolueen.
Nousu Togon johtajaksi
Togon yhtenäisyyden komitea voitti Ranskan Togon aluekokouksen vaalit vuonna 1946. Olympio toimi aluekokouksen puheenjohtajana, kunnes siirtomaahallinto onnistui hajottamaan hänen puolueensa. Vuoden 1952 vaaleissa voiton saivat ranskalaismieliset Pohjoisen päälliköiden ja kansojen liitto ja Nicolas Grunitzkyin johtama Togon edistyspuolue. Voidakseen keskittyä politiikkaan Olympio luopui tehtävästään Unileverissä, mutta ranskalaiset tuomitsivat hänet veropetoksesta ja määräsivät hänelle viiden vuoden poliittisen toimintakiellon. Sen seurauksena yhtenäisyyskomitea boikotoi vuoden 1955 vaaleja.
Ranskan Togo sai vuonna 1956 autonomisen aseman osana Ranskan unionia. Sen ensimmäisen hallituksen muodosti Grunitzky. Olympio vei kiistan huoltohallintoneuvostoon, joka määräsi uudet YK:n valvomat vaalit. Vuonna 1958 järjestetyissä vaaleissa yhtenäisyyskomitea ja sen liittolaiset saivat lähes 70 prosenttia äänistä ja Olympiosta tuli maan pääministeri.
Vuoteen 1956 saakka Olympio oli ajanut ewejen asuttamien Brittiläisen ja Ranskalaisen Togon yhdistämistä. Edellisen asukkaat päättivät kuitenkin liittyä Kultarannikkoon (nykyinen Ghana), minkä seurauksena Olympio otti tavoitteekseen Ranskan Togon poliittisen riippumattomuuden. Togon parlamentti päätti vuonna 1958 itsenäisyydestä mutta asetti sen valmistelua varten kahden vuoden siirtymäkauden.
Togon presidentti
Pääministerinä toimineesta Olympiosta tuli huhtikuussa 1960 itsenäistyneen Togon valtionpäämies, ja 9. huhtikuuta 1961 hänet valittiin myös virallisesti maan presidentiksi. Samana päivänä hyväksyttiin presidenttivaltainen perustuslaki, jonka mukaan valtionpäämiehen virkakausi kesti seitsemän vuotta.
Olympion sisäpolitiikkaa leimasi voimakas autoritarismi. Hän esti oppositiopuolueiden osallistumisen vuoden 1961 parlamenttivaaleihin, joissa kaikki paikat sai Togon yhtenäisyyden puolue (entinen yhtenäisyyskomitea). Opposition toiminta kiellettiin seuraavan vuoden alussa, ja monet sen johtajista joutuivat vankilaan tai muuttivat ulkomaille. Olympion ympärille syntyi henkilökultti, ja hänen valtakautensa lopussa maassa oli 2 500 poliittista vankia.
Olympion säästäväisyyspolitiikka ja siihen liittynyt virkamieskunnan palkkojen pieneneminen herättivät laajaa tyytymättömyyttä. Hän vastusti jyrkästi myös maan armeijan menojen lisäämistä. Vuonna 1962 Togoon oli palannut yli 600 entistä Ranskan armeijan sotilasta, joita ei hyväksytty Afrikan pienimpään 250 sotilaan armeijaan. Kersantti Emmanuel Bodjollén johtamat veteraanit solmivat salaliiton, jonka takana oli eräiden tutkijoiden mukaan Ranska. Tammikuun 13. päivän vastaisena yönä 1963 he hyökkäsivät presidentin asuntoon, jossa kersantti Gnassingbé Eyadema ampui Olympion.
Vallankaappauksen seuraukset
Olympion murha oli itsenäistyneen Afrikan ensimmäinen vallankaappaus. Sotilaat luovuttivat kuitenkin vallan takaisin siviileille, ja Nicolas Grunitzkysta tuli Togon seuraava presidentti. Neljä vuotta myöhemmin armeija syrjäytti Grunitszkyn, ja maassa alkoi vuoteen 1991 kestänyt Gnassingbé Eyademan valtakausi.
New Nintendo 3DS
New Nintendo 3DS on Nintendon luoma jatko-osa konsolille Nintendo 3DS. Konsoli julkaistiin vuonna 2014. Konsoli on taskuun mahtuva, käsin pelattava konsoli.
Eldred G. Smith
Eldred Gee Smith (9. tammikuuta 1907 Lehi, Utah, Yhdysvallat – 4. huhtikuuta 2013) oli Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon emerituspatriarkka, joka toimi johtavana patriarkkana vuosina 1947–1979. Hän oli Hyrum G. Smithin poika. Ei ole varmaa, aikovatko mormonit nimittää uuden johtavan patriarkan Smithin kuoleman jälkeen, vaikka häntä on virallisissakin yhteyksissä kutsuttu "viran viimeiseksi haltijaksi". Tammikuussa 2011 Eldred G. Smithistä tuli pisimpään palvellut kirkon yleisauktoriteetti, tuolloin hän ohitti presidentti David O. McKayn aikaisemman ennätyksen 64 vuotta.
Kaisa Olkkonen
Kaisa Maria Olkkonen (27. toukokuuta 1964) on suomalainen hallitusammattilainen ja yritysjohtaja. Hän toimii useiden suomalaisten yritysten ja yhteisöjen hallituksissa. Vuodesta 2016 lähtien Olkkonen on ollut Cargotecin hallituksen jäsen. Enfon hallitukseen hän on kuulunut vuodesta 2016 lukien ja vuodesta 2020 hän on toiminut yhtiön hallituksen puheenjohtajana. Lisäksi hän on John Nurmisen Säätiön hallituksen puheenjohtaja ja Fintraffic Lennonvarmistuksen hallituksen jäsen. Olkkonen nimitettiin vuonna 2020 johtamaan Suomen valtion aineettomien oikeuksien (IPR) strategian ohjausryhmää.
Olkkonen valittiin Veikkauksen hallituksen puheenjohtajaksi maaliskuussa 2022.
Luettelo Portugalin hallitsijoista
Tämä on luettelo Portugalin hallitsijoista. Portugali oli kuningaskunta vuoden 1910 vallankumoukseen saakka. Kuningaskunnaksi maa tuli vuonna 1139, kun Portugalin kreivi Alfonso I julistautui kuninkaaksi. Portugalin kreivinä Alfonso oli toiminut vuodesta 1112.
Yngwie Malmsteen
Yngwie Johan Malmsteen (oikealta nimeltään Lars Johan Yngve Lannerbäck, s. 30. kesäkuuta 1963 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen kitaristi, joka saavutti 1980-luvulla mainetta soittotekniikallaan ja yhdistämällä klassisen musiikin elementtejä raskaan rockin kitaransoittoon. Hänet tunnetaan erittäin teknisestä ja nopeasta soittotaidostaan.
Lapsuus ja nuoruus
Teini-ikäisenä Malmsteen tutustui viulutaituri Niccolò Paganinin musiikkiin, jota hän pitää yhtenä tärkeimmistä klassisista vaikutteistaan. Muokatessaan Paganinin kappaleita kitaralle Malmsteen kehitti tunnetun soittotaitonsa. Malmsteen pitää tärkeinä innoittajinaan myös klassisen musiikin säveltäjiä, kuten Johann Sebastian Bachia ja Antonio Vivaldia, sekä rock-muusikoita, kuten Al Di Meolaa, Genesiksen Steve Hackettia ja Deep Purplen Ritchie Blackmorea.
Musiikkiura
Malmsteenin debyyttisooloalbumi Rising Force (1984) poiki Yhdysvaltain Billboard-listan sijoituksen nro 60 sekä Grammy-ehdokkuuden. Ura oli kuitenkin vähällä katketa vuonna 1987 vakavaan auto-onnettomuuteen, jossa kitaristin oikean käden hermot vaurioituivat. Määrätietoinen kuntoutus palautti soittokyvyn, ja vuonna 1988 sooloura jatkui albumilla Odyssey. Sitten 1980-luvun Malmsteenin suosio Yhdysvalloissa on hiipunut, mutta muualla maailmassa hänen levynsä ja kiertueensa ovat aina löytäneet yleisönsä. Etenkin Japanissa ja Etelä-Amerikassa hänen suosionsa jatkoi nousuaan 1990-luvulla.
Vuonna 1989 Yngwie Malmsteen konsertoi Neuvostoliitossa peräti 20 kertaa peräkkäin: kymmenen kertaa Moskovassa ja toiset kymmenen Leningradissa, jossa äänitettiin albumi Trial By Fire. Kaikkiaan konserteissa kävi yhteensä yli 240 000 kuulijaa.
Klassisen musiikin vaikutteiden kautta Malmsteen on antanut rockille oman panoksensa. Hän on neoklassisen metallin edelläkävijöitä ja esiintuojia muun muassa Randy Rhoadsin ja Eddie Van Halenin ohella. Musiikinharrastajien ja eritoten ”metallistien” keskuudessa ”Ynkkä” on jonkinlainen käsite – häneen yhdistetään usein taiturimainen nopea kitaransoitto eli tilutus.
Kitaravalmistaja Fenderin ensimmäiset nimikkomallit tehtiin Yngwie Malmsteenille ja Eric Claptonille. Malmsteenin malli on Stratocaster, jossa otelauta on koverrettu nauhojen välistä (ns. scalloping), ja hän käyttää kitaroissaan hyvin ohuita kieliä.
Yksityiselämä
Malmsteen on naimisissa April Malmsteenin kanssa ja heillä on poika Antonio, joka on nimetty klassisen musiikin säveltäjän Antonio Vivaldin mukaan. He asuvat Miamissa Floridassa.
Pavel Bure
Pavel Vladimirovitš Bure (, s. 31. maaliskuuta 1971 Moskova, Neuvostoliitto  ) on ammattilaisuransa lopettanut venäläinen jääkiekkoilija.
Buren pelipaikka oli oikea laitahyökkääjä. Hän pelasi urallaan useita kausia NHL:ssä sekä edusti Venäjän ja Neuvostoliiton maajoukkueita. Bure ilmoitti peliuransa päättämisestä 1. marraskuuta 2005 vedoten polvivaivoihin. Sittemmin hän on toiminut manageritehtävissä Venäjän olympiakisajoukkueessa.
Lempinimi "Venäläinen raketti" juontuu hänen erittäin kovasta luistelunopeudestaan. Pavel Bure muistetaan Suomessa varsinkin 1998 Naganon olympialaisten Suomen ja Venäjän välisestä välieräottelusta, jossa Bure viimeisteli peräti viisi maalia Suomen verkkoon. Pavelin veli Valeri on myös entinen NHL-jääkiekkoilija ja veljesten isä Vladimir Bure muun muassa Euroopan mestaruuden ja neljä olympiamitalia urallaan saavuttanut uimari, joka sittemmin toimi Vancouver Canucksin ja New Jersey Devilsin fysiikkavalmentajana.
Saali
thumb|Saali. Saali (rinnakkaismuoto šaali, , sanskritin sanasta साडी, śāṭī ) on vaatekappale, jota pidetään löysästi olkapäiden ja ylävartalon sekä joskus pään päällä. Se on yleensä neliön tai nelikulmion muotoinen liina, joka taitetaan kolmioksi. Saali muistuttaa käyttötarkoitukseltaan keeppiä ja boleroa, jotka tosin toimivat saalia yleisemmin juhla-asusteina.
Under the Blade
Under The Blade on hard rock -yhtye Twisted Sisterin esikoisalbumim, joka julkaistiin 18. syyskuuta 1982. Albumi ei saavuttanut kummempaa suosiota ilmestyessään, mutta on tähän mennessä myynyt kolminkertaista platinaa. Under the Blade edustaa Twisted Sisterin albumeista tyylillisesti eniten perinteistä heavy metalia.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Dee Snider.
Wiesin pyhiinvaelluskirkko
Wiesin pyhiinvaelluskirkko Saksassa on soikeanmuotoinen rokokookirkko, jonka on suunnitellut 1740-luvulla arkkitehti Dominikus Zimmermann. Kirkko sijaitsee Steingadenin kunnassa, Baijerissa, aivan Alppien juurella. Kirkon suunnittelija Zimmermann vietti viimeiset 11 vuotta elämästään läheisessä asumuksessa.
Vuonna 1738 puisen vapahtajapatsaan tulkittiin kyynelehtivän. Tätä pidettiin ihmeenä, minkä seurauksena patsaasta tuli pyhiinvaelluskohde. Vuonna 1740 rakennettiin pieni kappeli patsasta suojaamaan. Pian kuitenkin huomattiin, että rakennus oli aivan liian pieni pyhiinvaeltajille, joten Steingadenin luostari päätti määrätä rakennettavaksi erillisen pyhäkön.
Kirkko rakennettiin vuosien 1745 ja 1754 välisenä aikana. Kirkko siirrettiin maalliseen omistukseen 1800-luvun alussa. Paikallisten maanviljelijöiden protestit pelastivat rakennuksen myymiseltä ja purkamiselta.
vasen|pienoiskuva|Wiesin kirkon rokokoosisustusta. Vuonna 1983 Wiesin pyhiinvaelluskirkko otettiin Unescon maailmanperintöluetteloon.
Jewel Staite
thumb|250px|Jewel Staite vuonna 2005. Jewel Belair Staite (s. 2. kesäkuuta 1982) on kanadalainen näyttelijä.
Brittiläisessä Kolumbiassa syntynyt Staite aloitti uransa jo lapsena. Hän esitti Kaylee Fryetä televisiosarjassa Firefly ja uusi kyseisen roolinsa elokuvassa Serenity vuonna 2005.
Staite esittää Jennifer Kellerin roolin Stargate Atlantiksessa. Hän oli vuodesta 2003 vuoteen 2011 naimisissa näyttelijä Matt Andersonin kanssa.
Mavrodáfni
Mavrodáfni (, ”Musta laakeri”; myös Mavrodaphne) on kreikkalainen viinin valmistukseen käytettävä tumma viinirypälelajike. Se on kotoisin Peloponnesoksen niemimaalta Patraksen seudulta.
thumb|left|140px|Pullo Mavrodáfni-viiniä. Kerrotaan, että lajike sai nimensä siitä, että eräs upseeri rakastui viiniviljelmällään työskennelleeseen tummaan Dáfni (Dafne) -nimiseen neitoon ja antoi tämän nimen viinilleen. Mavrodáfnia kasvatetaan edelleen erityisesti eri puolilla Peloponnesosta (kuten Akhaiassa, Arkadiassa, Eliksessä sekä Messeniassa), Jooniansaarilla (erityisesti Kefaloniássa) sekä eräillä muilla alueilla Kreikassa.
Mavrodáfni tuottaa monenlaisia vahvoja, kuivia ja makeita punaviinejä. Sitä sekoitetaan usein muiden lajikkeiden, kuten Agiorgítikon ja Cabernet Sauvignonin, kanssa. Eräs Mavrodáfnin muunnelma on Thiniátiko (Θηνιάτικο).
Polýgyros
Polýgyros on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Πολυγύρου, Dímos Polygýrou), joka sijaitsee Chalkidikín alueyksikössä Keski-Makedonian alueella. Kaupunki on Chalkidikín hallinnollinen keskus. Koko kunnan pinta-ala on 952,0 neliökilometriä ja väkiluku 22 048. Varsinaisen Polýgyroksen kaupungin väkiluku on 6 121 (vuonna 2011).
Polýgyros sijaitsee Chalkidikín niemimaan keskiosissa. Nykyinen Polýgyroksen kunta muodostui, kun Polýgyros, Anthemoúntas, Ormýlia ja Zervochória yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kaupungin nähtävyyksiin kuuluu muun muassa Polýgyroksen arkeologinen museo. Kunnan alueella Ólynthoksessa sijaitsee antiikin Olynthoksen kaupungin arkeologinen alue sekä sen yhteydessä toimiva Ólynthoksen arkeologinen museo. Seudun muihin nähtävyyksiin kuuluu Pyhän Anastasia myrkytyksestä vapauttajan luostari.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Polýgyroksen kunta muodostuu neljästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Ykkösen kausi 2000
Ykkönen on Suomen toiseksi korkein jalkapallon sarjataso. Kaudella 2000 sarja pelattiin kahtena 10 joukkueen lohkona. Runkosarja oli kaksinkertainen. Lohkojen viisi parasta joukkuetta pelasivat yhteisen ylemmän loppusarjan, joka pelattiin yksinkertaisena ja joukkueet saivat lähtöpisteitä runkosarjan sijoituksen mukaan. Ylemmän loppuarjan voittaja KuPS nousi suoraan Veikkausliigaan ja toiseksi sijoittunut Atlantis karsi liigapaikasta Veikkausliigan toiseksi viimeisen TPS:n kanssa. Atlantis voitti karsinnan ja nousi Veikkausliigaan.
Runkosarjan lohkojen viisi viimeistä joukkuetta pelasivat omissa lohkoissaan kaksinkertaisen putoamissarjan, jossa runkosarjojen pisteet otettiin mukaan. Kaksi viimeistä joukkuetta putosivat suoraan Kakkoseen. Kolmanneksi viimeiset karsivat sarjapaikasta Kakkosen joukkueiden kanssa.
Ylempi loppusarja
Joukkueille annettiin lähtöpisteitä yllä suluissa esitetysti.
Voittaja nousee suoraan Veikkausliigaan, toiseksi sijoittunut Liigakarsintaan Liigassa 11. sijoittunutta vastaan.
Liigakarsintaottelut
Atlantis nousi Veikkausliigaan yhteismaalein 5–2.
Alempi loppusarja etelä
ÅIFK ja RiPS putoavat Kakkoseen, Rakuunat karsii Kakkosen karsinnan voittanutta joukkuetta vastaan
Alempi loppusarja pohjoinen
Pyry Nokia ja PS Kemi putoavat Kakkoseen, Närpes Kraft karsii Kakkosen karsinnan voittanutta joukkuetta vastaan
Karsintaottelut Ykköseen
Rakuunat säilytti Ykkösen paikkansa yhteismaalein 2–0.
Närpes Kraft säilytti Ykkösen paikkansa yhteismaalein 3–1.
BMW X3
BMW X3 on BMW:n vuodesta 2003 lähtien valmistama crossover-tyyppinen automalli. Se sijoittuu mallistossa pienemmän X1:n ja suuremman X5:n väliin.
BMW iX3 -maastoauto esiteltiin 14. heinäkuuta 2020.
BMW X3 (E83) 2003–2010
left|frameless|150x150px
BMW X3 (F25) 2010–2017
left|frameless|150x150px
BMW X3 (G01) 2017–
left|frameless|150x150px
Sysmäjärven rautatieasema
Sysmäjärven rautatieasema on rautatieliikennepaikka Outokummun kaupungissa Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla. Sysmäjärvi avattiin liikenteelle 1. joulukuuta 1927 ja matkustajaliikenne loppui 2. kesäkuuta 1957.
Liikenteenhoidollisesti Sysmäjärven liikennepaikka on välisuojastuspiste, jota käytetään junien peräkkäinkulun turvaamiseksi. Liikennepaikalla on myös ratapiha, mutta siellä ei voida järjestää junakohtauksia, sillä vaihteet eivät ole sähköisesti käännettäviä. Liikennepaikalla kuormataan säännöllisesti raakapuuta.
Sysmäjärven liikennepaikka on risteysasema, jossa Siilinjärven ja Viinijärven välisestä radasta erkanee sivurata Vuonokseen. Aiemmin Sysmäjärveltä erkani myös sivurata Outokumpuun, mutta se lakkautettiin vuonna 2000 ja purettiin vuonna 2004. Sysmäjärven ratapihan länsipäässä on ollut myös kolmioraide, mutta se on purettu.
Giovanni Domenico Tiepolo
thumb|180px|Fresko Villa Valmaranassa [[Vicenzassa]]Giovanni Domenico Tiepolo (30. elokuuta 1727 Venetsia – 3. maaliskuuta 1804 Venetsia) oli venetsialainen rokokootaidemaalari. Hän oli Giovanni Battista Tiepolon poika.
Domenico opiskeli isänsä johdolla ja oli jo 13-vuotiaana tämän tärkein avustaja. 20-vuotiaana hän teki jo myös omia töitä. Isänsä apuna Domenico oli tekemässä Würzburgin linnan, Vicenzassa Villa Valmaranan ja Madridissa Kaarle III:n palatsin freskoja.
Suomessa
Muutamia Domenico Tiepolon teoksia on Suomessa Sinebrychoffin taidemuseon kokoelmissa.