cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kivikausi Turussa
Kivikauden alkupuolella Suomi kuului koilliseurooppalaisen Kampakeraamisen kulttuurin piiriin, jossa Turun Jäkärlän alueen asutus on muodostanut oman erityispiirteisen Jäkärlän kulttuurihaaran. Useiden arkeologisten kaivausten pohjalta on pidetty melko varmana, että Jäkärlän kulttuurin asukkaat ovat muodostaneet Turun seudun ensimmäisen väestön, joka on muodostanut muista selvästi erottuvan länsisuomalaisen kampakeramiikan haaran.
Korkea fantasia
Suomessa
Seikkailufantasia tuli Suomessa lopullisesti tunnetuksi 1980- ja 1990-lukujen taitteessa. Viihteellisen fantasian keskeiseksi muodoksi tuli viihteellinen roolipelifantasia, fantasiaromaanit, joita tehdään samoihin fantasiamaailmoihin sijoittuvien roolipelien pohjalta. Roolipelifantasia tuli Suomeen, kun Margaret Weisin ja Tracy Hickmanin Dragonlance-kirjoja alettiin kääntää vuonna 1990.
Kivikausi Turussa
Kivikauden loppupuolella Suomeen tuli uutta väestöä ilmeisesti etelästä meren yli. Nuorakeraamisen kulttuurin väestö toi mukanaan uudenlaisia aseita, vasarakirveitä, jotka oli mahdollisesti tarkoitettu taisteluaseiksi. Uutta oli myös se, että nämä nuorakeraamista kulttuuria edustaneet maahanmuuttajat eivät tiettävästi eläneet vain metsästyksellä ja kalastuksella, vaan heillä ilmeisesti oli kotieläiminään lehmiä, lampaita ja vuohia, ja viljanviljelykin oli mahdollista.
Vanha kampakeraaminen kulttuuri ja uusi Nuorakeraaminen kulttuuri sulautuivat lopulta yhteen kivikauden lopulla muodostaen Kiukaisten kulttuurin, joka oli Lounais-Suomen kivikauden viimeinen jakso. Turun Niuskalasta löydetty, Kiukaisten kulttuurin aikaan ajoittuva ohranjyvä on vanhin kiistaton todiste maanviljelystä Suomen alueella.
Jäkärlän kulttuuri
Uusi kasvipeite houkutteli ajan kuluessa alueelle eläimistöä ja niiden myötä myös ihmisiä. Vanhimmat tunnetut asuinpaikat Turun seudulta ovat sijainneet saarilla tai aivan rannikolla. Turussa näitä alueita edustaa erityisesti Jäkärlästä löydetty laaja asutusalue. Se on tutkimusten mukaan ollut pitkäaikainen asuinpaikka, jossa elettiin lähes yhtäjaksoisesti useiden vuosisatojen ajan. Jäkärlän asuinpaikka sijaitsee suurella soraharjulla nykyisen Vähäjoen ja Aurajoen välisellä alueella. Nykyisin harjun korkein kohta on noin 51 metriä merenpinnan yläpuolella, mutta aikanaan harju on muodostanut ensin saaren, joka myöhemmin on kuroutunut kiinni mantereeseen.
Ensimmäisissä Jäkärlän alueella tehdyissä kaivauksissa vuonna 1907 löydettiin kolme erillistä asutusvyöhykettä, jotka ovat luultavasti sijainneet hyvin lähellä merenrantaa. Kaivauksissa löytyi merkkejä muun muassa kotamaisista asuinrakennuksista sekä maahan kaivetuista asuinkuopista. Näiden lisäksi löydettiin runsaasti merkkejä erilaisista tulisijoista, joista toiset edustivat lyhytaikaisia ja toiset useaan kertaan uusittuja pitkäaikaisia tulisijoja. Suurin osa liesistä lienee sijainnut asumusten ulkopuolella, sillä niiden ympäristöstä ei löydetty juurikaan asumuksen merkkejä. Tämän vuoksi on arveltu, että ajanjakson suotuinen ilmasto mahdollisti ulkona oleskelun ja toiminnan ja kodat näyttävät olleen nimenomaan nukkumapaikkoja.
Jäkärlän kaivaukset osoittivat selkeästi, että alueen asuinpaikka on kuulunut kampakeraamisen kulttuurin piiriin, jonka aluetta on ollut nykyisen Suomen lisäksi Puolan, Baltian ja Pohjoisen-Venäjän alueet. Kampakeraamisen kulttuurin väestö on elänyt metsästyksestä, kalastuksesta sekä hylkeenpyynnistä ja luonnontuotteiden keräämisestä. Maanviljelyä ja karjanhoitoa Kampakeraaminen kulttuuri ei tutkimusten mukaan ole harjoittanut. Nimensä kulttuuri on saanut keramiikastaan, jonka pääasiallinen koristelu on ollut kamman painantaa muistuttava kuvio. Useilla kampakeraamisen kulttuurin asuinalueella on ollut omat ominaispiirteensä ja näin myös Jäkärlän kohdalla; Jäkärlän keramiikka eroaa muista kampakeraamisen kulttuurin saviastioista selvästi siinä, ettei Jäkärlän keramiikan koristeluun sisälly kuoppia koristeluun lainkaan, vaan ainoastaan runsaasti kampaleimaa, kouruviivaa ja soikeita painanteita. Jäkärlästä löydettyyn kiviaineistoon on lisäksi sisältynyt runsaasti muun muassa kirveitä, talttoja, iskukiviä, hioimia, reikäkiviä, poria ja kaapimia. Jäkärlän alueen lisäksi Jäkärlän keramiikkaa on löydetty muualtakin Turun seudulta, muun muassa Maariasta Vähäjoen länsipuolelta ja Liedosta Vintalan ja Nautelankosken alueelta.
Luettelo äärimmäisen uhanalaisista nisäkkäistä
Tämä on luettelo niistä nisäkkäistä, jotka Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee äärimmäisen uhanalaisiksi. Näihin eläimiin kohdistuu äärimmäisen suuri välitön uhka kuolla sukupuuttoon luonnosta.
Kivikausi Turussa
Jäkärlän kulttuuri
Useiden arkeologisten kaivausten pohjalta on pidetty melko varmana, että Jäkärlän kulttuurin asukkaat ovat muodostaneet Turun seudun ensimmäisen väestön, joka on muodostanut muista selvästi erottuvan länsisuomalaisen kampakeramiikan haaran. Esimerkiksi arkeologi Ella Kivikoski on arvioinut Jäkärlän kulttuurin omaleimaisuuden olleen niin suuri, että alueen väestö on saattanut muodostaa jopa oman etnisen ryhmänsä. Tätä käsitystä tukee myös se seikka, että alueen väestöllä on kaivausten mukaan ollut oma hautausmuoto, jossa paasiarkulliset kivillä merkityt maanalaiset haudat on peitetty punamullalla.
Luettelo äärimmäisen uhanalaisista nisäkkäistä
Kavioeläimet
thumb|250px|Pensassarvikuonoja
Kivikausi Turussa
Maarian Sipilänhaan asuinpaikka
Myöhäiskampakeramiikan nuorinta astetta Turussa edustaa Maariassa sijaitsevan Sipilänhaan asuinpaikka. Alue sijaitsee joen rannalla Paimalan kylässä noin 1,5 kilometrin päässä Jäkärlästä. Asuinpaikka löydettiin vuonna 1922 ja siellä suoritettiin tällöin pieni arkeologinen kaivaus. Tämän jälkeen aluetta tutkittiin laajemmin vuonna 1962. Alueelta löydettyä keramiikkaa on kutsuttu Sipilänhaan keramiikaksi. Sipilänhaan tyyliä tunnetaan vain muutamalta asuinpaikalta ja vallitsevana sitä lienee vain Maarian Sipilänhaassa. Sipilänhaan keramiikalle ominaista on huokoinen saviastia-aines jonka koristeluun on käytetty pieniä pyöreitä tai soikeita kuoppia ja pisterivejä. Keramiikan lisäksi Sipilänhaasta on löydetty reikäaseita, kivisaha, kvartsiesineitä, hioimia sekä erilaisia iskoksia, eli kiviesineiden työstämisessä irronneita palasia.
Luettelo äärimmäisen uhanalaisista nisäkkäistä
Valaat
thumb|250px|Mustavalas
Kivikausi Turussa
Nuorakeraaminen kulttuuri
Nuorakeramisen kulttuurin väestöjen uskotaan olleen paimentolaisten tapaan eläviä, helposti uusille asuinsijoille siirtyviä karjanhoitajia- ja kasvattajia, jotka elinkeinonsa vuoksi joutuivat usein etsimään uusia laidunalueita karjalleen. Nuorakeraamisen väestön asuinpaikat ovat tämän vuoksi usein niittyjen lähellä. Ainoa Turun seudulla sijaitseva nuorakeraamisen kulttuurin asuinpaikka sijaitsee Liedossa, Jyrkänkallion läheisyydessä. Alueelta on löydetty 1930-luvulla suoritetuissa kaivauksissa hauta, joka oli ilmeisesti rakennettu asuinpaikan piiriin.
Korkea fantasia
Suomessa
Fantasiakirjallisuus koki 1990-luvun alkupuolella Suomessa suuren noususuhdanteen. Otava, Jalava ja Karisto julkaisivat ajan fantasiakirjallisuudelle ominaista eeppistä fantasiaa eli pitkiä, samaan maailmaan sijoitettuja teossarjoja. Yhdysvaltalaisen David Eddingsin Belgarionin taru suomennettiin 1991–1993. 1990-luvun jälkipuoliskolla suomennettiin runsaasti muutakin viihdefantasiaa, kuten Terry Brooksin, Robert Jordanin ja Tad Williamsin fantasiasarjoja.
Kivikausi Turussa
Nuorakeraaminen kulttuuri
Löydetyt nuorakeraamiselle kulttuurille tyypilliset vasarakirveet olivat sotakirveitä, ja nuorakeraamista väestöä on Suomessa joskus luonnehdittu valloittajakansaksi. Arkeologi Ella Kivikoski on arvioinut, että uusi väestö saattoi asettua alkuperäisen kampakeraamisen väestön keskuuteen ehkä eräänlaiseksi yläluokaksi, vanhan, kenties jopa alistetun, väestön jatkaessa omaa elämäänsä pyyntielinkeinojen varassa. Tähän viittaisi Kivikosken mukaan esimerkiksi se, ettei kaivauksissa nuorakeraamisen kulttuurin jäämistöistä ole löydetty pyyntivälineitä. Joka tapauksessa uuden nuorakeraamisen väestön on täytynyt sopeutua Suomen ilmastoon, joka ei ole ollut suotuisa maanviljelylle kuin eteläisempien alueiden ilmasto. Ajan kuluessa vanha kampakeraaminen ja uusi nuorakeraaminen kulttuuri sulautuivat yhteen ja muodostivat kivikauden nuorimman kulttuurin, Kiukaisten kulttuurin.
Kiukaisten kulttuuri
Kiukaisten kulttuurin levinneisyysalue oli suurin piirtein sama kuin aiemman nuorakeraamisenkulttuurin. Kulttuurin asuinpaikkoja on löydetty harvakseen Viipurinlahdelta Etelä-Pohjanmaalle saakka, mutta sen ydinaluetta lienee ollut Lounais-Suomi. Turussa Kiukaisten kulttuurin tärkein asuinpaikka on sijainnut Kärsämäessä, jonka tutkimusalue on kenties Turun seudun merkittävin kivikautinen löytöpaikka. Alueelta on löydetty Kiukaisten kulttuurin lisäksi merkkejä varhaisemmista Kampakeraamisen- ja Nuorakeraamisen kulttuurin asuinpaikoista sekä myöhempiä pronssi- ja varhaisen rautakauden saviastianpaloja. Itse alueelta löydetty laajempi asuinpaikka on kuitenkin ajoitettu nimenomaan myöhempään kivikauteen, eli Kiukaisten kulttuuriin kuuluvaksi.
Asutus on sijoittunut alueella aikoinaan merenrantaan aikana, jolloin merenpinta oli alueella noin 20 metriä nykyistä ylempänä. Alueelta on löydetty muun muassa kiviliesiä sekä paalunsijoja. Tavallisten noin metrin läpimittaisten liesien lisäksi Kärsämäestä on löydetty suuria, noin 2–3 metrin läpimittaisia kattilaliesiä. Löydettyyn esineistöön lukeutuu muun muassa kapeateräisiä kirveitä, kynsi- ja kourutalttoja, nuolenkärkiä, siimanpainoja, reikäkiviä sekä hioimia. Esineistö on osoittanut, että Kärsämäen väestö on harjoittanut pyyntielinkeinoja.
Eräitä Kiukaisten kulttuurin kapeateräisiä kirveitä on oletettu maanviljelystyökaluiksi. Maanviljely on saattanut olla perintöä Nuorakeraamiselta kulttuurilta ja pyyntielinkeinot Kampakeraamiselta kulttuurilta. On kuitenkin kiistanalaista lähteä arvioimaan, kumpi kulttuuri oli vahvemmin esillä edellä mainittujen yhteensulautumisen jälkeen. Kärsämäen alueelta on löydetty myös piistä valmistettuja esineitä sekä muita merkkejä, jotka viittaavat kulttuurin läheiseen yhteyteen Skandinaviaan. Voi olla, että kyse on ollut jopa yhtenäisestä kulttuurialueesta. Tähän viittaavia hajalöytöjä on Turun seudulta löydetty, muun muassa Maarian Haihusta talo, joka on ollut nykyisen ruotsin alueella eläneen kulttuurin tapaan rakennettu.
Luettelo äärimmäisen uhanalaisista nisäkkäistä
Norsueläimet
thumb|250px|Metsänorsu
Petoeläimet
thumb|250px|Punasusi
Lepakot
thumb|250px|Comoronlentäväkoira
Kädelliset
thumb|250px|Ruskopäämarmosetti thumb|250px|Gorilla thumb|250px|Celebesinmakaki thumb|250px|Sumatranoranki thumb|250px|Leveäkuonobokombali thumb|250px|Kultatöyhtösifaka thumb|250px|Herttua-apina thumb|250px|Vari
Jäniseläimet
thumb|250px|Bushmannijänis
Jyrsijät
thumb|250px|Hamsteri thumb|250px|Australianaavikkorotta
Harvaetuhampaiset
thumb|250px|Leadbeaterinpussiliito-orava thumb|250px|Pohjankarvakuonovompatti
Nokkaeläimet
thumb|250px|Kärsänokkasiili
Muurahaiskävyt
thumb|250px|Filippiinienmuurahaiskäpy
Jan Schlaudraff
Jan Schlaudraff (s. 18. heinäkuuta 1983 Waldbröl, Nordrhein-Westfalen, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, joka edustaa Hannover 96:a. 180 senttimetriä pitkän Schlaudraffin pelipaikka on hyökkääjä.
Martinniemen puuhiomo
Tiiliset puuhiomo- ja voimalaitosrakennukset ovat savupiippuineen edelleen käyttämättöminä pystyssä. Puuhiomon koneisto on purettu, mutta voimalaitoksen koneisto on paikallaan melko kokonaisena, mutta ilkivallasta kärsineenä. Hiomoon liittynyt puinen hiokepaalivarasto on purettu. Hiomossa valmistettiin koko sen tuotannon aikana 435 852 tonnia hioketta. Hiomotoiminnan päättymisen jälkeen rakennus muutettiin höyläämöksi vuonna 1976. Myös höyläämön toiminta on sittemmin päättynyt.
Jan Schlaudraff
Schlaudraff on ehtinyt edustaa ammattilaisuransa aikana myös pienempiä saksalaisseuroja: Borussia Mönchengladbachia (2002–2004) ja Alemannia Aachenia (2004–2007). Vielä Mönchengladbachissa pelatessaan hänen pelipaikkansa oli keskikentällä, mutta Aachenissa hänet siirrettiin hyökkääjäksi. Hän nousi myös joukkueen kapteeniksi. Alemannian noustua 1. Bundesliigaan kaudeksi 2006/2007 Schlaudraff teki läpimurron maansa korkeimmalle huipulle.
Martinniemen puuhiomo
Rakennukset ovat käyttämättöminä, ja ne omistaa UPM-Kymmene Oyj. Rakennukset on suojeltuja. Puuhiomon höyryvoimalaitoksessa on suurelta osin 1920-luvun asussa oleva turbiinisali ja kattilahuone, jotka ovat harvinaisia säilyneitä esimerkkejä tuon aikakauden teollisuusarkkitehtuurista. Vaikka koneet ja laitteet ovat kärsineet ilkivallasta, olisi ne mahdollista kunnostaa näyttelykelpoisiksi kohtuullisen vaivattomasti. Etenkin turbiini ja turbiinisalin lattia ovat arvokkaita esimerkkejä 1920-luvulla rakennetun teollisuuden koneista ja materiaaleista.
Jan Schlaudraff
Seitsemän liigamaalia nostivat Schlaudraffin maajoukkueeseen, jossa hän debytoi lokakuussa 2006 Georgiaa vastaan pelatussa ottelussa, ja toivat hänelle tarjouksen maan suurimmasta seurasta, Bayern Münchenistä. Schlaudraff teki sopimuksen Bayernin kanssa jo talvitauolla, mutta sopimus astuu voimaan vasta 1. heinäkuuta 2007. Bayern maksoi Alemannialle siirtokorvauksena 1,2 miljoonaa euroa.
Bayern Münchenissä Schlaudraff ei saanut kunnolla peliaikaa. Huhtikuussa 2008 hän teki sopimuksen siirtymisestä kesällä neljäksi vuodeksi Hannoverin joukkueeseen.
Martinniemen puuhiomo
Hiomohallin kattorakenteet syttyivät tuleen aamulla 21. helmikuuta 2011. Aamulla havaittu tulipalo tuhosi kattoa noin 500 neliömetrin alalta, ja palavat rakenteet putosivat betonirakenteisen yläpohjan päälle. Tulipalolle ei löydetty luonnollista syttymissyytä, sillä rakennus on jo pitkään ollut virraton ja käyttämätön. Hiomohallin purkaminen alkoi elokuussa 2011.
Hiomo
Puu tuli tehtaalle uittamalla, ja sen jälkeen ne katkaistiin sopivan mittaisiksi. Puut kuljetettiin 500 metrin teräsköysikuljettimella, jonka nostoteho oli 600–700 kuutiometriä vuorokaudessa. Hiomoon tulevat paperipuut kuorittiin kuorimarummussa, jonka oli valmistanut raahelainen Ruona Oy Granvikin sahan höyrykattilan lieriöstä. Tämä kuorimarumpu korvattiin vuonna 1949 A. Ahlströmin valmistamalla Hillboman-kuorimakoneella ja edelleen vuonna 1952 Andersson-merkkisellä.
Hiomakoneen jälkeen olevassa seulassa massasta erotettiin suuremmat tikut, ja sihtimiesten hoitamat lajittelijat erottelivat loput. Tämän jälkeen massa siirtyi saottajiin, jotka sijaitsivat massavaraston molemmilla puolilla. Saottajissa massasta erotettiin vesi, ja massa jäi veden pinnalle. Lopuksi hioke kuivattiin Kamyr-kokoojakoneessa.
Tämän jälkeen levyt leikattiin 60 x 80 cm kokoisiksi levyiksi ja pinottiin ja puristettiin verkkojen avulla. Tämän jälkeen verkot poistettiin ja levyt ladottiin paaleiksi. Hiokkeen kuivuus oli 60 %. Hiokevaraston pohjalla oli käsin työnnettäviä vaunuratoja, joilla paalit siirrettiin varastoon. Varastoon mahtui 120 000 paalia. Massaan lisättiin erilaisia kemikaaleja pilaantumisen estämiseksi.
Hiomakoneet
Hiomon koneet on poistettu 1960- ja 1970-luvuilla rakennuksen höyläämöksi muuttamisen vuoksi.
Höyryvoimalaitos
thumb|175px|Hiomon voimalaitos Voimalaitoksella oli kolme kattilaa ja yksi höyryturbiini generaattoreineen. Puuhiomo kulutti noin 90 % voimalaitoksen tuottamasta sähköenergiasta. Voimalaitoksella käytettiin polttoaineena puujätettä, joka saatiin Martinniemen ja läheiseltä Halosenniemen sahalta ja syötettiin kattiloihin kauhalla. Voimalaitos tuotti 11–14 miljoonaa kWh sähköä vuodessa. Voimalaitoksessa työskenteli kuusi miestä vuorossaan. Voimalaitos ja piippu purettiin vuonna 2017.
Voimalaitoksen kattilat
Voimalassa oli kolme kattilaa, jotka olivat rakennuksessa vielä vuoteen 2017 asti kunnes voimala purettiin. Kattilat ja voimalaitoksen ohjaus uusittiin osittain 1970-luvulla höyläämön rakentamisen yhteydessä.
Turbiini ja generaattori
Turbiini ja generaattori ovat edelleen rakennuksessa.
Yhteys muihin sähköverkkoihin
Puuhiomon laajennuksen yhteydessä valmistui voimalinja Halosenniemen sahalta. Martinniemen voimalaitokselta on vuonna 1955 valmistunut 120 kV:n voimalinja Pohjolan Voima Oy:n verkkoon Isohaaran voimalaitokselle Kemijokeen. Aiemmin Martinniemestä oli vuonna 1948 valmistunut 35 kV:n voimalinja Merikosken voimalaitokselle Ouluun, jonka käyttö kuitenkin lopetettiin vuoden 1954 marraskuussa. Voimalinja on edelleen olemassa 110 kV linjana ja sitä on suunniteltu käytettävän mm. merelle sijoitettavien tuulivoimaloiden voimansiirtoverkkona.
Pumppuasema
Voimalaitoksen läheisyydessä on pumppuasema (syöttövesilaitos), jolla on pumpattu syöttövesi voimalaitoksen kattiloihin. Myös pumppurakennus on suojeltu.
Rautatie
Vuonna 1938 avattiin liikenteelle myös sivurata Haukiputaan asemalta Martinniemeen. Sahalla ja puuhiomolla oli tehdasalueen sisäisessä käytössä myös oma veturi, Deutz 22909/1938 ja myöhemmin Saalasti Otso1 70/1970. Radan pituus oli 7,2 kilometriä.
Paperitehdassuunnitelma
Kajaani Oy suunnitteli 1960-luvun alussa paperitehtaan rakentamista Martinniemeen tai Laitakariin yhdessä Rauma-Repolan kanssa. Kajaanin Tihisenniemi todettiin kuitenkin paremmaksi vaihtoehdoksi.
BAFTA Interactive Entertainment Awards
BAFTA Interactive Entertainment Awards on vuosittainen BAFTA:n järjestämä palkinto. Palkinto myönnettiin vuodesta 1998 vuoteen 2003, jolloin palkinto jakaantui kahdeksi: BAFTA Video Games Awards ja BAFTA Interactive Awards.
Ensimmäinen palkinnoista on nykyään British Academy Games Awards (lyhyesti BAFTA Games Awards) ja jälkimmäinen ei ole enää esillä promootiomateriaalissa.
Eric Shinseki
Eric Ken Shinseki (28. marraskuuta 1942) on Yhdysvaltain maavoimien entinen komentaja ja presidentti Barack Obaman hallituksen veteraaniasiainministeri. Hän on ensimmäinen amerikanjapanilainen neljän tähden kenraali. Hän oli julkisesti eri mieltä puolustusministeri Donald Rumsfeldin kanssa Irakin miehityksessä tarvittavien joukkojen määrästä.
Guadalcanalin taistelu
Liittoutuneet, joista valtaosa oli yhdysvaltalaisia, nousivat maihin 7. elokuuta Salomonsaarten Guadalcanalille, Tulagille ja Floridalle estääkseen alueen käytön japanilaisilta ja suojatakseen Yhdysvaltain, Australian ja Uuden-Seelannin välisiä huolto- ja viestiyhteyksiä. Liittoutuneiden oli tarkoitus luoda samalla tukialue hyökkäyksen jatkamiselle japanilaisten alueen tärkeimmän tukikohdan Rabaulin lamauttamiseksi. Ylivoimaiset maihinnousujoukot valtasivat Tulagin ja Floridan sekä Guadalcanalilla olevan valmisteilla olleen lentotukikohdan, joka nimettiin Henderson Fieldiksi. Yhdysvaltain laivasto tuki hyökkäystä.
Liittoutuneiden hyökkäyksen yllättämät japanilaiset pyrkivät elokuusta marraskuuhun valtaamaan lentokentän takaisin, mistä seurasi kolme maataistelua ja seitsemän meritaistelua, joista viisi käytiin öisin ja kaksi oli lentotukialusosastojen välisiä. Lisäksi käytiin jatkuvia lähes päivittäisiä ilmataisteluita, jotka kulminoituivat Guadalcanalin meritaisteluun marraskuun alussa japanilaisten pyrkiessä valtaamaan voimakkaan laivasto- ja lento-osaston tuella lentokentän takaisin. Hyökkäys torjuttiin ja joulukuussa japanilaiset lopettivat hyökkäykset evakuoiden joukkonsa saarelta 7. helmikuuta 1943.
Taustaa
thumb|Japanin valtaamat alueet kesällä 1942. Japani hyökkäsi 7. joulukuuta Havaijille tuhoten suuren osan Pearl Harborin tukikohtaan sijoitetusta Yhdysvaltain Tyynenmeren laivastosta, mikä liitti kummatkin maat toiseen maailmansotaan vastakkaisille puolille. Japanin tavoitteena oli tuhota Yhdysvaltain laivaston toimintakyky Tyynellämerellä, mikä mahdollistaisi Japanin etenemisen luonnonvaroiltaan rikkaille alueille sekä puolustusrenkaan luomisen vallattujen alueiden ja Japanin kotisaarten suojelemiseksi. Tämän toteuttamiseksi Japani hyökkäsi Filippiineille, Thaimaahan, Malaijaan, Singaporeen, Burmaan, Alankomaiden Itä-Intiaan, Wakelle, Gilberteille, Uuteen Britanniaan ja Guamille. Hyökkäykset kohdistuivat muihin liittoutuneisiin kuten Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, Australiaan ja Alankomaihin.
Japani pyrki kahdesti laajentamaan strategista aloitettaan ja edetä eteläiselle ja keskiselle Tyynellemerelle, jossa joukot olisivat uhanneet Australiaa ja Havaijia sekä lopulta Yhdysvaltain länsirannikkoa. Yritysten seurauksena olivat Korallimeren ja Midwayn taistelut. Korallimeri oli Yhdysvaltain strateginen voitto, mikä selvisi vasta sodan lopulla. Midway oli liittoutuneiden ensimmäinen voitto, joka samalla heikensi keisarillisen Japanin laivaston lentotukialuslaivaston kykyä jatkaa hyökkäystä. Japanilaisten hyökkäystahto ei kuitenkaan hiipunut ja he pyrkivät jatkamaan etenemistään hyökäten Port Moresbyyn pitkin Kokodan tietä. Liittoutuneet olivat edelleen puolustusasemissa, mutta merellä saavutettujen voittojen seurauksena Yhdysvallat aloitti vastahyökkäysvalmistelut ja siten aloitteen ottamisen japanilaisilta.
Liittoutuneiden hyökkäyksen kohteeksi valittiin Salomonsaaret ja ensimmäisiksi kohteiksi saarten eteläosassa olevat Guadalcanal, Tulagi ja Florida. Japani oli vallannut toukokuussa 1942 Tulagin, jonne se oli rakentanut vesilentokoneiden tukikohdan. Liittoutuneiden huoli alueesta kasvoi, kun Japani aloitti lentotukikohdan rakentamisen Lunga Pointiin lähelle Guadalcanalia. Tukikohdasta japanilaisten raskaat pommikoneet uhkaisivat Yhdysvaltain länsirannikon ja Australian itärannikon välisiä yhteyksiä. Elokuussa 1942 japanilaisilla oli noin 900 sotilasta Tulagilla lähisaarineen ja Guadalcanalilla 2 800 henkeä, joista 2 200 korealaisia työläisiä ja japanilaisia rakennusalan ammattilaisia. Rakennettavien tukikohtien tarkoituksena oli suojata Japanin alueen tärkeintä tukikohtaa Rabaulia, uhata liittoutuneiden huolto- ja viestiyhteyksiä sekä luoda tukialue Fidžille, Uuteen-Kaledoniaan ja Samoalle suunnatulle hyökkäykselle (operaatio FS). Japanilaisten tarkoituksena oli sijoittaa Guadalcanalille 45 hävittäjää ja 60 pommikonetta. Lentokoneet olisivat samalla suojanneet alueella toimivia japanilaisia laivasto-osastoja mahdollistaen etenemisen eteläiselle Tyynellemerelle.
Joukot
thumb|Guadalcanalin lentokenttä heinäkuussa 1942. Aluksi hyökkäyssuunnitelma kattoi ainoastaan Tulagin ja Santa Cruzin saaret. Liittoutuneiden tiedustelujoukkojen havaittua japanilaisten lentotukikohtatyömaan Guadalcanalilla lisättiin tukikohdan valtaus suunnitelmaan ja Santa Cruz poistettiin. Japanilaiset havaitsivat liittoutuneiden joukkojen siirrot eteläisen Tyynenmeren alueella, mutta päättelivät niiden liittyvän Australian ja mahdollisesti Port Moresbyn alueiden vahvistamiseen.
Operaatioon varattiin 75 yhdysvaltalaista ja australialaista sotalaivaa ja kuljetusalusta, jotka koottiin Fidžille 26. heinäkuuta. Yhden maihinnousuharjoituksen jälkeen joukot aloittivat 31. heinäkuuta matkan Guadalcanalille. Liittoutuneiden joukkoja johti vara-amiraali Frank Fletcher lippulaivaltaan lentotukialus USS Saratogalta. Maihinnousujoukkoja komensi kontra-amiraali Richmond K. Turner. 16 000 jalkaväkisotilasta johti Vandegrift. Hyökkäysjoukot olivat vasta koulutettuja ja ne oli varustettu M1903 Springfield-kiväärein. Sotilailla oli kymmenen vuorokauden ammusvarastot. Aluksilla olevat varastot oli supistettu 90 vuorokaudesta 60 vuorokauteen operaation valmistelun nopeuttamiseksi.
Maihinnousut
thumb|Maihinnousut Huono sää mahdollisti liittoutuneiden maihinnousuosaston saapumisen japanilaisten huomaamatta alueelle yöllä 6. elokuuta ja varhain seuraavan päivän aamuna nousta maihin yllättäen puolustajat. Tulagilta nousseet japanilaisten tiedustelukoneet olivat etsineet maihinnousulaivastoa sen reitiltä, mutta eivät olleet havainneet sitä myrskyssä ja tiiviin pilvipeiton vuoksi. Kahteen osaan jaetun maihinnousuosaston toinen osa nousi Guadalcanalille ja toinen Tulagille, Floridalle ja niiden lähisaarille. Sotalaivat tulittivat maihinnousurantoja ja lentotukialuskoneet pommittivat japanilaisten asemia saarilla ja tuhosivat 15 vesilentokonetta tukikohtaansa Tulagilla.
Tulagille ja sen lähisaarille Gavutulle ja Tananbogolle hyökkäsi 3 000 merijalkaväen sotilasta. Saarilla olleet 886 Japanin laivaston sotilasta yrittivät estää maihinnousun, mutta maihinnousseet saivat kiivaiden taisteluiden päätteeksi vallattua saaret. Tulagi oli vallattu 8. elokuuta ja muut seuraavana päivänä. Puolustajat olivat taistelleet lähes viimeiseen mieheen ja merijalkaväki oli menettänyt 122 miestä kaatuneina.
thumb|Yhdysvaltain merijalkaväki nousee maihin Lunga Pointissa. Guadalcanalille nousseet eivät kohdanneet vastaavaa vastarintaa noustessaan maihin. Vandegriftin johtamat 11 000 merijalkaväen sotilasta nousi maihin 7. elokuuta kello 9:10 Koli Pointin ja Lunga Pointin välisellä alueella. Maihinnousseet joukot kohasivat vastarintaa edetessään Lunga Pointiin, mutta lentokenttä oli vallattu seuraavana päivänä kello 16:00 mennessä. Kapteeni Kanae Monzenin johtamat Japanin rakennusjoukot ja taistelujoukot joutuivat paniikkiin sotalaivojen tykkitulessa ja ilmapommituksissa, jolloin ne olivat vetäytyneet lentokentältä lähes viiden kilometrin päähän Matanikujoelle ja Point Cruzin alueelle hyläten varusteet, varastot ja ajoneuvot. Lentokentällä sai tulituen aikana surmansa 13 japanilaista.
Maihinnousun aikana 7. ja 8. elokuuta keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien Rabaulista nousseet lentokoneet hyökkäsivät maihinnousulaivastoa vastaan joitakin kertoja sytyttäen tuleen kuljetusalus USS George F. Elliotin, joka upposi kaksi päivää myöhemmin, ja vaurioittaen pahoin hävittäjä USS Jarvisia. Hyökkäyksissä japanilaiset menettivät 36 lentokonetta ja Yhdysvallat 19 konetta, joista 14 oli lentotukialushävittäjiä.
Ilmataisteluissa kärsimiensä hävittäjätappioiden vuoksi Fletcher arvioi lentotukialusten joutuvan jatkuvassa ilmahyökkäyksissä uhatuiksi. Lisäksi häntä huoletti lentotukialusten polttoainetilanne, joten hän veti aluksensa Salomonsaarten alueelta illalla 8. elokuuta. Ilmasuojan poistuessa Turner päätti vetää maihinnousulaivaston Guadalcanalilta, vaikka aluksilla oli edelleen puolet maihinnousseiden joukkojen varusteista sekä raskasta kalustoa. Turner suunnitteli kuitenkin purkavansa yön kuluessa mahdollisimman paljon materiaalia saarille ennen poistumistaan varhain 9. elokuuta.
Savon saaren taistelu
Yhdysvaltain joukkojen purkaessa 8. ja 9. elokuuta välisenä yönä kuljetusaluksia joutuivat kaksi Britannian kuninkaallisen laivaston kontra-amiraalin Victor Crutchleyn komentamaa risteilijöistä ja hävittäjistä koostuvaa suojausosastoa Rabaulista saapuneen keisarillisen Japanin 8. laivaston seitsemästä risteilijästä ja yhdestä hävittäjästä koostuneen osaston, jonka komentajana oli vara-amiraali Gunichi Mikawa, yllättämiksi ja tuhoamiksi. Savon saaren taistelussa upotettiin HMAS Canberra, USS Chicago, USS Quincy ja USS Vincennes. Lisäksi vaurioituivat Yhdysvaltain laivaston risteilijä USS Astoria ja hävittäjät USS Patterson ja USS Wilson. Japanin laivaston aluksista ainoastaan yksi risteilijä kärsi vähäisiä vaurioita. Mikawa, joka ei tiennyt lentotukialusten vetäytymisestä, veti aluksensa pois alueelta heti aloittaen paluumatkan Rabauliin taistelun päätyttyä hyökkäämättä kuljetusalusten kimppuun. Hän pelkäsi päivänvalossa tapahtuvaa lentotukialuskoneiden hyökkäystä, jos alukset jäisivät alueelle. Turner päätti vetäytyä alueelta jo kesken rahdin purun jättäen maihinnousseet joukot ilman loppuja varusteitaan.
Guadalcanalin sillanpään luominen
thumb|Yhdysvaltain merijalkaväen asemat maihinnousun jälkeen 12. elokuuta 1942 Lunga Pointissa ja lentotukikohdan ympäristössä. Guadalcanalille maihinnousseet 11 000 merijalkaväen sotilasta loivat aluksi Lunga Pointin ja lentokentän ympärille ketjun erillisiä tai heikosti toisiinsa kytkettyjä tukikohtia. Joukot siirsivät varusteita rannalta hajalleen ryhmitettyihin varastoihin syvemmälle saareen. Aluksista maihin saatiin siirrettyä ainoastaan viiden vuorokauden elintarvikkeet ja japanilaisten jälkeensä jättämien varastojen turvin elintarvikkeita oli kahdeksi viikoksi. Elintarvikkeiden säästämiseksi tarjottiin joukoille ainoastaan kaksi ateriaa päivässä. Lentokentän rakennus aloitettiin välittömästi, mihin käytettiin japanilaisten hylkäämiä varusteita. Lentokenttä nimettiin 12. elokuuta Henderson Fieldiksi Midwayn taistelussa kaatuneen merijalkaväen lentäjän Lofton R. Hendersonin mukaan. Lentokenttä valmistui 18. elokuuta käyttökuntoon.
Andrew Nicholson
Andrew Nicholson on ainakin seuraavien henkilöiden nimi:
Guadalcanalin taistelu
Guadalcanalin sillanpään luominen
Maihinnousujoukoissa puhkesi pian maihinnousun jälkeen punatauti ja elokuun puolivälissä noin joka viides sotilas oli sairaana. Vaikka muutamat korealaiset työläiset antautuivat yhdysvaltalaisjoukoille niin pääosa japanilaisista ja korealaisista ryhmittyi puolustukseen hieman Lungan alueen länsipuolelle Matanikau-joen länsirannalle. Taivu Pointissa noin 35 kilometriä itään Lungasta oli keisarillisen Japanin laivston eteentyönnetty tukikohta. Rabaulista kuljetettiin hävittäjillä 118 täydennysmiestä saarelle.
Eversti Frank Goettgen johtama 25-miehinen partio, johon kuuluivat komentajakapteeni Malcolm L. Pratt, tulkki, luutnantti Ralph Cory sekä 5, merijalkaväkirykmentin tiedustelijoita, nousi 12. elokuuta maihin Lungan alueen länsipuolella Point Cruzin ja Matanikau-joen väliin tiedustelemaan ja ottamaan yhteyttä antaumishaluisiin japanilaisiin. Pian maihinnousun jälkeen japanilaiset hyökkäsivät tuhoten partion kolmea lukuun ottamatta.
thumb|Matanikau-joen ylimenohyökkäys 19. elokuuta Vandegrift lähetti kostona 19. elokuuta kolme merijalkaväkirykmentti 5:n komppaniaa Matanikaun länsipuolen japanilaisasemiin. B Komppania hyökkäsi Matanikaun suulla olevan hiekkamatalikon yli, L komppania ylitti joen kilometrin ylijuoksulle päin hyökäten Matanikaun kylään. I komppania kuljetettiin veneillä lännemmäksi ja se hyökkäsi Kokumbunan kylään. Pidettyään hetken hallussa valtaamiaan kyliä komppaniat palasivat Lungan alueelle. Hyökkäyksessä sai surmansa 65 japanilaista ja neljä amerikkalaista, joiden lisäksi yksitoista haavoittui.
Saattuetukialus USS Long Island lähetti 20. elokuuta Henderson Fieldille kaksi merijalkaväen laivuetta, joiden kalustona oli 19 F4F Wildcat -hävittäjää (223. hävittäjälaivue, VMF-223) ja 12 Douglas SBD-3 -syöksypommittajaa (232. tiedustelu- ja pommituslaivue, VMSB-232). Henderson Fieldiltä toimivat koneet saivat lempinimen Cactus Air Force liittoutuneiden saarelle antaman koodinimen mukaisesti. Merijalkaväen hävittäjät osallistuivat taisteluihin jo seuraavana päivänä torjuakseen japanilaisten ilmapommituksen. Viisi Yhdysvaltain maavoimien ilmavoimien Bell P-39 Airacobraa saapui lentokentälle 20. elokuuta.
Tenarun taistelu
thumb|Tenarun taistelussa kaatuneita japanilaisia Crocodile Creekissä. Maihinnousun jälkeen Japanin keisarillinen yleisesikunta määräsi Rabauliin sijoitetun ainoastaan armeijakuntaa vastanneen kenraaliluutnantti Harukichi Hyakutaken keisarillisen Japanin 17. armeijan valtaamaan saaren takaisin. Laivasto mukaan lukien Isoroku Yamamoton Trukille sijoitettu yhdistetty laivasto määrättiin tukemaan maavoimia. 17. armeija oli sidottu Uuden Guinean operaatioon ja siten sillä oli ainoastaan vähän joukkoja käytettävissään saamaansa uuteen tehtävään. Kenraalimajuri Kiyotake Kawaguchin 35. jalkaväkiprikaati oli Palaulla, 4. jalkaväkirykmentti Filippiineillä ja eversti Kiyonao Ichikin 28. jalkaväkirykmentti kuljetusaluksilla lähellä Guamia. Joukot aloittivat välittömästi siirrot Trukin ja Rabaulin kautta kohti Guadalcanalia. Lähimpänä ollut Ichikin johtama rykmentti saapui alueelle ensimmäisenä. Hävittäjät laskivat puolen yön jälkeen 19. elokuuta maihin Taivu Pointiin Lungan itäpuolelle 917 rykmentin sotilasta. Maihinlasketut marssivat viitisentoista kilometriä länteen kohti merijalkaväen asemia.
Aliarvioituaan merijalkaväen joukkojen määrän Ichikin joukot hyökkäsivät Alligator Creekissä varhain aamulla 21. elokuuta. Hyökkäys torjuttiin, jolloin japanilaiset kärsivät suuria tappioita. Päivän valjettua merijalkaväki teki vastahyökkäyksen, jolloin Ichiki teki itsemurhan todettuaan epäonnistuneensa. Kaikkiaan 128 japanilaista sai surmansa ja eloonjääneet palasivat Taivu Pointiin ilmoittaen 17. armeijan esikuntaan epäonnistuneensa sekä odottavansa täydennyksiä ja ohjeita Rabaulista.
Itäisten Salomonsaarten taistelu
thumb|Yhdysvaltain laivaston lentotukialus USS Enterprise palaa lentohyökkäyksen jälkeen. Japanilaisten täydennykset olivat matkalla Guadalcanalin alueelle. Amiraali Isoroku Yamamoto kokosi vahvan laivasto-osaston, jonka tarkoituksena oli tuhota alueella tavatut Yhdysvaltain joukot sekä vallata takaisin Henderson Field. Osasto lähti 23. elokuuta Trukilta ja samanaikaisesti lähti muita täydennys, huolto ja tulitukiosastoja Trukilta ja Rabaulista. Kolme hidasta kuljetusalusta lähti Trukilta jo 16. elokuuta kuljettaen 1 400 Ichikin 28. jalkaväkirykmentin sekä 500 5. Jokosukan maihinnousujoukkojen merijalkaväkisotilasta. Kuljetusalusten suojana oli kolmetoista kontra-amiraali Raizo Tanakan johtamaa sotalaivaa. Joukot oli tarkoitus laskea Guadalcanalille 24. elokuuta. Maihinnousun suojaamiseksi ja Henderson Fieldille suunnatun hyökkäyksen tukemiseksi Yamamoto määräsi Trukilta Chuichi Nagumon lentotukialusosaston 21. elokuuta Salomonin saarten eteläosiin. Nagumon osastoon kuului kolme lentotukialusta ja niiden suojana olevat 30 sotalaivaa. Saman aikaisesti lähestyi saaria kolme Fletcherin komentamaa Yhdysvaltain laivaston lentotukialusosastoa torjuakseen japanilaisten aikeet. Osastoon kuului kuitenkin vain lentotukialukset USS Saratoga ja USS Enterprise, joissa oli yhteensä 176 lentokonetta. Lentotukialusosastot kävivät 24.–25. elokuuta Itäisten Salomonsaarten taistelun, jonka seurauksena kumpikin osasto vetäytyi tappioita kärsittyään alueelta. Japanilaiset menettivät pienen lentotukialuksen Ryūjōn.
Tanakan saattue kärsi tappioita Henderson Fieldiltä nousseiden koneiden ilmahyökkäyksessä, jossa yksi kuljetusalus upposi. Saattue joutui vetäytymään Shortlandille, josta joukot oli tarkoitus myöhemmin siirtää Guadalcanalille. Matkalla osasto joutui Taivu Pointin lähellä uuteen ilmahyökkäykseen menettäen toisen kuljetusaluksen ja hävittäjä Mutsukin. Lisäksi Tanakan lippulaiva Jintsū vaurioitui samoin kuin muutama muu saattajana toiminut alus.
Ilmataistelut Henderson Fieldin tuhoamiseksi
Saman aikaisesti Vandegrift jatkoi puolustuksensa vahvistamista Lungan alueella. Hän uudelleen ryhmitti 21. elokuuta – 3. syyskuuta kolme merijalkaväkipataljoonaa, joihin kuuluivat Tulagilta ja Gavutulta Guadalcanalille siirretyt Merritt A. Edsonin 1. iskupataljoona, 1. laskuvarjopataljoona. Nämä joukot lisäsivät Vandegriftin suorassa alaisuudessa olevien miesten määrää noin 1 500:lla. Tulagin ja Gavutu-Tananbogolla raskaita tappioita kärsinyt laskuvarjopataljoona liitettiin Edsonin alaisuuteen.
Kolmas uudelleen sijoitettu pataljoona merijalkaväkirykmentti 5:n I pataljoona nousi 27. elokuuta maihin Matanikaun länsipuolella lähellä Kokumbunan kylää tehtävänään tuhota alueen japanilaisjoukot. Merijalkaväen joukot kohtasivat vaikean maaston, auringon paahteen ja hyvin linnoittautuneet japanilaiset. Seuraavana aamuna merijalkaväen sotilaat totesivat japanilaisten vetäytyneen asemistaan yön aikana, joten merijalkaväkipataljoona palasi veneillään Lungaan. Taistelussa sai surmansa kaksikymmentä japanilaista ja kolme merijalkaväen sotilasta.
Pieniä liittoutuneiden saattueita saapui Guadalcanalille 23. ja 29. elokuuta sekä 1. ja 8. syyskuuta tuoden elintarvikkeita, ammuksia, lentopolttoainetta ja lentoteknistä henkilöstöä. Saattue, joka saapui 1. syyskuuta, toi myös 392 rakentajaa parantamaan lentokenttää.
Tokio Express
thumb|Japanilaisia joukkoja siirtymässä hävittäjään kuljetusta varten. Guadalcanalille siirrettävä Kawagushin 35. jalkaväkiprikaati saapui 23. elokuuta Trukille, jossa aloitettiin sen siirron edellyttämä kuormaaminen hitaisiin kuljetusaluksiin. Tanakan saattueen kärsimät tappiot Itäisten Salomoninsaarten taistelussa pakottivat kuitenkin miettimään joukkojen siirtoa uudelleen. Joukot siirrettiin kuljetusaluksilla Rabauliin, josta ne kuljetettiin edelleen Guadalcanalille hävittäjillä Shortlandsin tukikohdan kautta kulkien. Hävittäjät kykenivät normaalisti kulkemaan Uuden Georgian salmen kautta Guadalcanalille ja takaisin yön aikana, mikä vähensi ilmauhan aiheuttamien tappioiden määrää. Liittoutuneet nimesivät säännöllisesti toistuvat kuljetukset Tokio Expressiksi, Tokion pikajunaksi. Kuljetustapa kuitenkin esti raskaan kaluston siirrot ja materiaalin kuljetukset kuten raskaiden aseiden, ajoneuvojen ja riittävien ammus- ja elintarvikkeiden kuljetukset. Lisäksi kuljetukset sitoivat laivaston hävittäjiä, joita olisi tarvittu kauppamerenkulun suojaamiseksi.
Tokio Express kuljetti 29. elokuuta – 4. syyskuuta Guadalcanalille Taivu Pointiin lähes 5 000 sotilasta kuten pääosan 35. jalkaväkiprikaatista, 4. jalkaväkirykmentistä ja loppuosan Ichikin rykmentistä. Kenraali Kawagushi nousi maihin Taivu Pointissa 31. elokuuta ottaen saaren japanilaisjoukot komentoonsa.
Edsonin harjanteen taistelu
thumb|Merijalkaväen sotilaita johtanut Merritt A. Edson. Kawaguchi esitteli 7. syyskuuta hyökkäyssuunnitelmansa, jonka mukaan liittoutuneiden joukot hävitettäisiin lentokentän alueelta. Kolmeen osastoon jakautuneena japanilaiset etenisivät kohti Lungaa ja hyökkäisivät yön pimeydessä. Okan joukot lännestä, Ichikin toinen osasto, joka nimettiin Kuman pataljoonaksi, hyökkäisi idästä. Viidakosta Lungan eteläpuolelta tapahtuisi Kawaguchin johtama päähyökkäys kolmella pataljoonalla, joissa oli yhteensä 3 000 sotilasta.
Pääosa japanilaisjoukoista oli saapunut 7. syyskuuta Taivuun aloittaen marssin rannikon suuntaisesti kohti Lunga Pointia. Noin 250 miestä jäi suojaamaan prikaatin huoltotukikohtaa Taivussa.
Hendersonin Fieldin tuhoamisyritys
Lokakuussa japanilaiset yrittivät ratkaista tilanteen suuremmin voimin. Raskas laivasto-osasto kävi moukaroimassa lentokenttää 14. lokakuuta. Saarella oli 26 000 japanilaista ja 23 000 yhdysvaltalaista. Kiivaissa taisteluissa amerikkalaiset pitivät puolensa.
Santa Cruzin saaren taistelu
Hyakutaken joukkojen hyökätessä Lungan alueella keisarillisen Japanin laivaston Isoroku Yamamoton johtama lentotukialuksista ja muista aluksista koostunut laivasto-osasto lähestyi Salomonsaaria. Osasto toivoi kohtaavansa ja tuhoavansa taistelussa Yhdysvaltain laivaston ja erityisesti lentotukialukset, mikä tukisi maajoukkojen taistelua. William Halsey Jr:n johtama liittoutuneiden lentotukialusosasto toivoi myös kohtaavansa japanilaiset taistelussa. Nimitz oli vaihtanut 18. lokakuuta Ghormleyn tilalle Halseyn, koska Ghormley oli ollut hänen mielestään liian pessimistinen jatkaakseen tehokkaasti taistelua.
thumb|Torpedo-osumista vaurioitunut USS Hornet. Lentotukialusosastot kohtasivat toisensa 26. lokakuuta taistelussa, joka tunnetaan nimellä Santa Cruzin saaren taisteluna. Lentotukialuskoneiden välisten taisteluiden jälkeen joutuivat liittoutuneet vetäytymään menetettyään lentotukialus USS Hornetin ja USS Enterprisen vaurioiduttua pahoin. Japanilaiset vetäytyivät myös alueelta Shōkakun ja Zuikakun pahoin vaurioiduttua sekä suurten lentokone ja lentomiehistötappioiden vuoksi. Vaikka taistelu päättyi japanilaisten voittoon niin sodan edetessä kärsittyjen lentomiehistötappioiden korvaaminen osoittautui mahdottomaksi.
Guadalcanalin meritaistelu
Japanilaiset eivät luopuneet, vaan yrittivät uudelleen marraskuun puolivälissä. Seuranneessa meritaistelussa molemmat osapuolet kärsivät vakavia tappioita eikä saaren tilanne muuttunut. Japanin laivasto menetti taisteluristeilijä Kirishiman.
Tassafarongan taistelu
Illalla 30. marraskuuta käytiin Tassafarongan taistelu, jossa yhdysvaltalaiset kärsivät pahemmin. He menettivät risteilijä USS Northamptonin ja moni alus vaurioitui. Tämän jälkeen japanilaiset luopuivat enemmistä yrityksistä ja tilanne osittain rauhoittui.
Joulukuussa 1. merijalkaväkidivisioona korvattiin maavoimien divisioonalla ja osalla 2. merijalkaväkidivisioonasta.
Japanilaisjoukkojen evakuointi – Operaatio Ke
Japanilaiset aloittivat salaa joukkojensa evakuoinnin 1.2 ja viimeiset japanilaiset poistuvat saarelta 9.2.1943.
Seuraukset
Saari julistettiin turvallisesti Yhdysvaltain hallussa olevaksi 9. helmikuuta, ja maavoimat ottivat saaren haltuunsa. Jäljelle jääneet merijalkaväen sotilaat siirrettiin rauhallisempiin tehtäviin kotimaahan.
Nuija ja tosinuija kaks
Nuija ja tosinuija kaks on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut Peter Farrellyn ja Bobby Farrellyn ohjaama komediaelokuva, joka on jatko-osa vuoden 1994 elokuvalle Nuija ja tosinuija. Jim Carrey ja Jeff Daniels palaavat siinä 20 vuoden takaisiin roolehinsa, ja elokuva sisältää monia viittauksia ensimmäiseen osaan.
Juoni
20 vuotta edellisen seikkailun jälkeen lämminsydämiset mutta edelleen yhtä hölmöt kaverukset Harry ja Lloyd lähtevät etsimään Harryn kauan kadoksissa ollutta tytärtä, jotta tämä voisi luovuttaa munuaisensa sairaalle isälleen.
Arvioita
Turun Sanomien Henri Waltter Rehnströmin mielestä Nuija ja tosinuija kaks on viiltävä pureutuminen ihmisen tyhmyyteen. Heti alussa Harry tulee tapaamaan Lloydia, joka on viimeiset kaksikymmentä vuotta istunut puhumattomana mielisairaalassa – tai näin Harry on luullut. ”Ääliökomedia on todellinen kuninkuuslaji, eivätkä sitä kovinkaan monet osaa yhtä hienosti kuin Farrellyt.”
Ilta-Sanomissa Taneli Topelius puolestaan piti tätä pahasti myöhästynyttä ja veltosti etenevää jatko-osaa todisteena Jim Carreyn komediataitojen hiipumisesta. Hän piti alkukohtausta elokuvan vahvimpana, mutta ”sen jälkeen elokuva etenee harmillisen riskittömästi turvallisen pieruhuumorin, muutaman seksiin liittyvän vitsin, ärsytyskynnyksen ylittymiseen tähtäävien tuokioiden sekä yleisen perusmöllötyksen saattelemina”.
Nitro (sarjakuvahahmo)
Nitro on superroisto Marvel-universumissa ja Kapteeni Ihmeen vihollinen. Nitro nousi maineeseen heti kun esiintyi sillä hän oli ensimmäinen olento, joka tappoi Kapteeni Marvelin. Tämä sekä Nitron ensiesiintyminen tapahtui Captain Marvelin numerossa #34. Nitron loi Jim Starlin. Nitron toinen tunnettu teko oli Sisällissodan alussa kun hän tuhosi kokonaisen kaupungin ja tappoi Uudet Soturit sekä superroistokaverinsa joiden kanssa hän pakeni Lautalta.
Sytšovka
Sytšovka on kaupunki Smolenskin alueen koillisosissa Venäjällä. Kaupunki sijaitsee Vazuza- ja Losminajokien varrella 251 kilometriä Smolenskista koilliseen. Sytšovkan kautta kulkee Rževin ja Vjazman välinen rautatie. Kaupunki on Sytšovkan piirin keskus. Asukkaita on 8 100 henkeä (vuonna 2010).
Sytšovka mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1488. Vuonna 1776 siitä tuli kaupunki ja Smolenskin kuvernementtiin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1897 kaupungissa oli 4 773 ja koko kihlakunnassa 100 737 asukasta. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä. Nykyään Sytšovka on maatalousalueen keskus, jossa on lähinnä elintarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla
55.82692°N, 34.27664°W
Gheorghe Argeșanu
Gheorghe Argeșanu (28. helmikuuta 1883 Caracal, Romanian kuningaskunta – 27. marraskuuta 1940 Jilava) oli romanialainen sotilas, joka toimi maansa pääministerinä viikon ajan syyskuussa 1939.
Gheorghe Argeșanu kävi upseerikoulutuksen ratsuväen upseeriksi ennen ensimmäistä maailmansotaa. Hänet ylennettiin Romanian armeijassa everstiksi ensimmäisen maailmansodan aikana. Sodan jälkeen hän toimi sotilasasiamiehenä Japanissa vuosina 1921–1922. Kotimaahan palattuaan hän toimi ensin rykmentin- ja myöhemmin divisioonankomentajana. Hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi vuonna 1931 ja kenraalimajuriksi joulukuussa 1937.
Kenraalimajuri kuului kuningas Kaarle II:n kannattajiin. Argeșanu siirtyi politiikkaan, kun hänet nimitettiin puolustusministeriksi patriarkka Miron Cristean hallitukseen, jossa hän toimi maaliskuusta lokakuuhun 1938. Hän nousi Romanian pääministeriksi Armand Călinescun salamurhan jälkeen syyskuussa 1939. Hänen hallituksensa ensimmäiset toimenpiteet olivat kovia Călinescun salamurhan tehneille rautakaartilaisille. Kuusi salamurhaan osallistunutta miestä teloitettiin vielä samana päivänä murhapaikalla. Lisäksi surmattiin välittömästi kolme rautakaartilaista jokaisesta maakunnasta ilman oikeudellisia tutkimuksia. Näin teloitettiin kymmeniä rautakaartilaisia. Argeșanun hallitus nähtiin heti sen muodostamisvaiheessa väliaikaisena, ja sen rooli oli toimia poliittisten puhdistustoimenpiteiden tekijänä. Viikon mittaisen hallitusjaksonsa jälkeen Argeșanu siirtyi eläkkeelle.
Turku 1200-luvulla
1200-luvulla Turun alueelle syntyi kaupunkiasutus, joka oli lajissaan Suomen ensimmäinen. Aluksi asutus sijaitsi piispanistuimen luona Koroisissa, mutta mahdollisesti jo vuosisadan loppupuolella tai viimeistään 1300-luvun alussa perustettiin Turun kaupunki Aurajoen alajuoksulle. Sana turku tulee yleisesti hyväksytyn teorian mukaan muinaisvenäjän sanasta tǔrgǔ, joka tarkoittaa ”toria”. Nykyistä Turkua alettiin kenties sanoa ”Suomen Turuksi” erotukseksi muista markkinapaikoista eli ”turuista”, joita muinoin ehkä sijaitsi pitkin Suomen rannikkoa.
Piispanistuin siirretään Koroisiin
thumb|left|Koroisten risti ja kirkon rauniot [[Koroinen|Koroistenniemellä.]] Paavi Gregorius IX:n vuonna 1229 myöntämän luvan mukaisesti piispanistuin siirrettiin Nousiaisista Koroisiin, joka sijaitsee lähellä Turun nykyistä keskustaa. Mikään ei viittaa siihen, että varsinaista Turun kaupunkia olisi vielä tässä vaiheessa ollut olemassa. Kaupunkia ei kuitenkaan perustettu asumattomalle maalle, vaan paikalla oli peltoja ja luultavasti myös talonpoikaiskylä. Arkeologi Markus Hiekkanen on arvellut, että kaupunki perustettiin kuninkaan, piispan ja vuonna 1249 perustetun dominikaanikonventin yhteisestä aloitteesta 1280- tai 1290-luvulla. Perustamisvuotta ei tiedetä, koska mitään aiheeseen liittyvää asiakirjaa ei ole säilynyt.
1200-luvulla meri oli noin viisi metriä nykyistä korkeammalla, joten Koroistenniemi oli ehkä myös mereltä tavoitettava kauppapaikka. Arkeologiset kaivaukset ovat osoittaneet, että paikalle on rakennettu kivikirkko ja kaksi kolmikerroksista kivirakennusta. Kahta muuta rakennusta nimitetään piispan palatsiksi ja puolustustorniksi. Kirkosta ja sen pohjoispuolelta on löydetty 300 hautaa. Kirkkoon on haudattu kolme 1200-luvulla elänyttä piispaa. Viimeisin heistä oli piispa Catillus.
Koroistenniemien ympärille oli rakennettu puinen puolustusaita. Aluetta oli helppo puolustaa etelästä, lännestä ja pohjoisesta, josta se oli veden ympäröimä. Sen itäpuolelle rakennettiin valli ja kaivettiin vallihauta, joka oli ylitettävä laskusiltaa pitkin.
Suomen ensimmäiset laajat ja nykyaikaiset arkeologiset kaivaukset suoritettiin Koroistenniemellä vuosina 1898–1902. Koroistenniemellä on nykyään nähtävissä 1200-luvun piispankirkon kiviperustuksia ja valkoinen muistoristi.