cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Punakaarti
Punaisen kaartin yleisesikunta
pienoiskuva|oikea|[[Pukkilan punakaartilaisia.]] Suomen Punaisen Kaartin sodankäyntiä johdettiin Helsingin Smolnassa toimineesta yleisesikunnasta, jonka alaisuudessa olivat rintamaesikunnat ja niiden alaisuudessa edelleen piiri- ja paikallisesikunnat. Ali Aaltonen oli toiminut sodan alkaessa yleisesikunnassa punakaartin ylipäällikkönä. Hän oli antanut 27. tammikuuta SDP:n puoluetoimikunnan toimenpanevan komitean määräykseen perustuneen päiväkäskyn, jossa annettiin Työväen Punaisille Kaarteille toimintaohjeet aseellisen vallankumouksen toimeenpanemiseksi. Kuten jo edellä mainittiin, Aaltonen sai kuitenkin antaa paikkansa Eero Haapalaiselle, josta tehtiin ylipäällikkö 30. tammikuuta alkaen. Aaltonen siirrettiin yleisesikunnan päälliköksi, joka oli ylipäällikön alainen. Yleisesikunnan päällikkönä Aaltonen antoi 30. tammikuuta tilanneselostuksen ja toimintasuunnitelman kansanvaltuuskunnalle. Toimintasuunnitelman johtoajatus oli puolustuskannalle asettuminen, mikä kuvastaa sotilaallisen johdon puutteellista kuvaa tosiasiallisesta tilanteesta ja vastustajan yliarvioimista. Punaisilla oli sodan alkupäivinä huomattava ylivoima vasta järjestäytymässä olleisiin valkoisiin verrattuna. Yleisesikunnan päällikkönä toimivat lyhyen ajan sisällä Aaltosen lisäksi O. Kallio ja Ernst Hausen. Hausenia seurasi 16. helmikuuta August Wesley.
Ylipäällikkö Eero Haapalainen syrjäytettiin tehtävästään huonon sotamenestyksen vuoksi 20. maaliskuuta, jolloin tilalle valittiin kolmikko Eino Rahja, Adolf Taimi ja Evert Eloranta. Esikuntapäällikkönä toimi amerikansuomalainen August Wesley ja sotilasneuvonantajana venäläinen eversti Mihail Svetšnikov, joka oli vastuussa muun muassa punaisten sotasuunnitelmien laatimisesta.
Tappioon päättyneen Tampereen taistelun jälkeen punaisten sodanjohto siirtyi Helsingistä Viipurin 9. huhtikuuta, ja samalla ylipäälliköksi tuli Kullervo Manner, joka toimi myös kansanvaltuuskunnan puheenjohtajana diktaattorin valtuuksin. Helsingin petetyiksi itsensä tunteneet punaiset yrittivät edustajiensa J. Joutsenniemen ja V. V. Lahtisen avulla saada Kansanvaltuuskunnan ja yleisesikunnan palaamaan Helsinkiin, minkä vuoksi edustajat matkustivat Viipuriin jättämään sodanjohdolle asiasta tappouhkauksen sisältäneen kirjelmän. Tuossa vaiheessa sodanjohdon suunnitelmana oli kuitenkin vetää kaikki punaisten joukot Länsi-Suomesta ja järjestää puolustus uudelleen joko Toijalan - Riihimäen - Helsingin linjalle tai Kymijoelle. Käskyt Länsi-Suomesta vetäytymisestä oli annettu jo ennen Viipuriin siirtymistä, mutta ilman toivottua tulosta. Mannerin johdolla yritettiin Länsi-Suomen punaisia voimia saada uudelleen siirtymään itää kohti ja esitettiin suunnitelma siirtymisestä Venäjälle ja siirtokuntien perustamisesta. Punaisten perhekuntien oli sen vuoksi lähdettävä liikkeelle kotieläimineen, työvälineineen ja taloustarvikkeineen. Suunnitelman toteutus kohtasi vastustusta ja oli siksi hidasta. Manner ja lukuisat muut punaisten johtohenkilöt pakenivat Neuvosto-Venäjälle 24.–25. huhtikuuta, minkä jälkeen punaisen kaartin rippeet taistelivat puolitoista viikkoa ilman sodanjohtoa, kunnes viimeisetkin antautuivat Kymenlaaksossa 5. toukokuuta.
Kenttäarmeija
pienoiskuva|vasen|[[Ruovesi|Ruoveden punakaartin miehiä.]] Paikallisten punakaartien kokoaminen sodankäyntiin kykeneväksi kenttäarmeijaksi aloitettiin vasta helmikuun puolivälissä. Suomen Punainen Kaarti organisoitiin muiden armeijoiden tapaan rykmenteiksi ja pataljooniksi, mutta käytännössä suurimmiksi toimiviksi yksiköiksi jäivät komppaniat. Niitä johdettiin työväenliikkeen järjestöperiaatteiden mukaisesti, mikä tarkoitti, että yksiköt valitsivat itse päällikkönsä ja pystyivät myös halutessaan erottamaan heidät. Tehtäviin valikoitui lähinnä työväenjärjestöjen johtohahmoja, joilla ei yleensä ollut minkäänlaista sotilastaustaa. Punakaartissa ei ollut sotilasarvoja.
Punainen kaarti oli vapaaehtoisuuteen perustuva palkka-armeija, jonka miehistö ansaitsi noin 450 markkaa kuukaudessa. Sotaa käytiin yleensä normaalin työpäivän tavoin. Sotatoimet aloitettiin aamulla ja illan tultua joukot palasivat jälleen majapaikkoihinsa. Puutteellisten viestiyhteyksien vuoksi rintama- ja yleisesikunnat eivät aina tienneet käytössä olleiden joukkojen vahvuutta tai sijaintia, mikä johti siihen, että komppaniat päättivät usein liikkeistään omien tilannearvioidensa mukaan.
Venäläisten osuus sotatoimissa
Valtaosa Suomessa olleista venäläissotilaista ei osallistunut sisällissotaan. Punaiset saivat silti tärkeää apua vallankumouksellisilta venäläisiltä etenkin sodan alkuvaiheessa. Punaisia avustaneista venäläisupseereista merkittävin oli eversti Mihail Svetšnikov, joka helmikuussa johti Tampereella läntisen rintaman sotatoimia. Venäläisten kokonaismäärä jäi vähäiseksi muualla paitsi Raudun rintamalla, missä venäläisten lukumäärä oli iso Pietarin läheisyyden vuoksi. Venäjän bolševikkihallinto jopa lähetti Rautuun sotilaita neuvostovallan turvaamiseksi. Muualla venäläissotilaita osallistui taisteluihin enimmillään tuhat miestä.
Helmikuun 18. päivänä ylipäällikkö Haapalainen antoi päiväkäskyn, jolla rintama jaettiin lohkoihin. Niistä kahden lohkon päälliköille määrättiin venäläiset apulaiset. Vastaava järjestelmä otettiin käyttöön myös monessa alemmassa esikunnassa: suomalainen päällikkönä ja venäläinen sotilaallisena neuvonantajana, mutta oli myös sekoitettuja osastoja, joiden päällikkönä toimi venäläinen.
Suomeen sijoitetuista venäläisistä joukko-osastoista huomattavin oli 42. armeijakunta, josta oli kuitenkin jäljellä vain osia sisällissodan alkaessa. Pääosan niistä muodosti 106. jalkaväkidivisioona, jonka esikunta toimi Tampereella Svetšnikovin johdolla. Divisioonaan kuului neljä rykmenttiä: Tsarskoje Selon rykmentti Raumalla, Kolpanan rykmentti Tampereella, Tshudi-rykmentti Riihimäellä ja Hämeenlinnassa sekä Lugan rykmentti Seinäjoella. Joukko-osastot olivat itse valinneet komentajansa, jotka joutuivat toiminnassaan huomioimaan sotamiesneuvostojen päätökset. Svetšnikov on myöhemmin kertonut, että joukot kärsivät suuresti miesmäärän vähenemisestä.
Sotatoimet
pienoiskuva|[[Länkipohjan taistelussa antautuneita punakaartilaisia teloitetaan.]] Punaisen kaartin sodankäynti oli jaettu ”läntiseen”, ”pohjoiseen”, ”keskiseen” ja ”itäiseen rintamaan”, joista nykyään puhutaan yleensä valkoisten käyttämän jaottelun mukaan Satakunnan, Hämeen, Savon ja Karjalan rintamina. Niiden sisällä oli vielä useita pienempiä alueellisia rintamalohkoja. Punaisten helmikuun lopussa käynnistämän hyökkäysvaiheen tarkoituksena oli katkaista Vaasasta Sortavalaan kulkeva poikkiratayhteys, ja näin eristää Pohjanmaalla ja Karjalassa olleet valkoisten joukot toisistaan. Ensimmäinen yleishyökkäys alkoi 21. helmikuuta ja toinen 10. maaliskuuta, mutta eteneminen pysähtyi molemmilla kerroilla nopeasti, eikä rintamalinjaa juurikaan saatu siirrettyä pohjoisemmaksi. Punaisen kaartin hyökkäysvaihe jäi lyhyeksi, sillä valkoiset aloittivat Hämeen rintamalla oman suurhyökkäyksensä Tampereen valtaamiseksi jo 15. maaliskuuta. Tampere oli punaisten sodankäynnin kannalta tärkein kaupunki, jonka menettäminen 6. huhtikuuta ratkaisi sodan lopullisesti. Valkoisten tueksi saapuneet Saksan Itämeren-divisioonan joukot nousivat maihin Hangossa 3. huhtikuuta, ja valtasivat Helsingin 13. huhtikuuta. Samalla alkoi myös punaisten pako Varsinais-Suomesta ja Satakunnasta. Huhtikuun loppuun mennessä saksalaiset valtasivat pääradan varren paikkakunnat Hämeenlinnaan saakka ja ottivat pian haltuunsa myös Lahden, jolloin itään pakenevien punaisten reitti sulkeutui. Viimeinen merkittävä taistelu käytiin Viipurissa, joka antautui 29. huhtikuuta. Jäljelle jääneet punakaartilaiset luovuttivat aseensa saksalaisille Kymenlaakson Ahvenkoskella 5. toukokuuta, ja punaisen kaartin sota oli ohitse.
Terrori
pienoiskuva|Lahdessa vangiksi jääneitä naiskaartilaisia, joista suurin osa teloitettiin. Sisällissotaan kuului myös molempien osapuolien suorittama terrori, jolla tarkoitetaan varsinaisen taistelutoiminnan ulkopuolella tehtyjä teloituksia. Punaisen terrorin katsotaan alkaneen jo syksyn 1917 yleislakon aikana, jolloin eri puolilla maata sai surmansa 25 valkoiseksi laskettua henkilöä. Näistä 22 tapahtui Helsingissä tai muualla Uudenmaan läänin alueella. Muissa lakon aikaisissa kahakoissa kuoli viisi valkoista ja ainakin kaksi punaista. Yleislakon ja sisällissodan syttymisen välisenä aikana surmattiin vielä 15 henkilöä lisää. Sodan sytyttyä punainen terrori keskittyi Uudenmaan, Hämeen ja Viipurin lääneihin, niin että sodan alussa sitä tapahtui eniten Uudellamaalla ja lopussa taas Hämeessä ja Karjalassa.
Punaisten johto oli terroria vastaan, mutta ei kuitenkaan pystynyt kontrolloimaan yksittäisten punakaartien tekemisiä. Sodan alussa osa punakaartien päälliköistä piti terrorilla pelottelua jopa tarpeellisena, mutta yleensä se aiheutui punaisten henkilökohtaisesta kaunasta varakasta porvaristoa kohtaan. Sodan loppuvaiheessa siihen liittyi myös tappion aiheuttamaa katkeruutta. Valkoisten lisäksi terroria kohdistui myös heidän kätyreikseen tai vakoojikseen epäiltyihin työväestön edustajiin. Punaisen terrorin aikana surmattujen henkilöiden kokonaismäärä oli noin 1 650. Teloitukset suoritti yleensä jokin paikallinen komennuskunta, mutta perimmäisessä vastuussa olleita teloituskäskyn antajia on tavallisesti mahdotonta selvittää.
Valkoinen terrori alkoi välittömästi sodan käynnistyttyä, jolloin vaaralliseksi katsottuja vangittuja punakaartilaisia ja punaisia tukeneita siviilejä teloitettiin vaihtelevin perustein. Varsinainen terroriaalto käynnistyi kuitenkin vasta 25. helmikuuta, jolloin valkoisten ylipäällikkö kenraali C. G. E. Mannerheim antoi niin sanotun Ammutaan paikalla -julistuksen. Sen myötä valkoisten joukoilla oli laajat valtuudet suorittaa teloituksia oman harkintansa mukaan, mikä käytännössä tarkoitti, että antautuneet punakaartilaiset ammuttiin välittömästi taistelun jälkeen ilman oikeudenkäyntiä. Terroriin kuului myös valkoisten valtaamien alueiden puhdistus punaisten kannattajista, jollaisiksi yleensä katsottiin esimerkiksi kaikki työväenliikkeen aktiivit, riippumatta siitä, olivatko he osallistuneet aseelliseen toimintaan tai muutoin tukeneet punakaartia. Valkoiseen terroriin liittyi myös kansalliskiihko, joka johti laajoihin venäläisten teloituksiin Tampereella, Viipurissa ja Joensuussa. Laajin valkoinen terrori päättyi toukokuun puolivälissä, jolloin Mannerheim viimein kielsi kenttäoikeuksien langettamat kuolemantuomiot, mutta teloituksia tehtiin silti satunnaisesti useiden kuukausien ajan. Kaikkiaan valkoisessa terrorissa sai surmansa yli 8 300 miestä ja naista.
Tappiot
pienoiskuva|Punakaartilaisten sankarihautajaiset Helsingin Mäntymäellä. Punaisen kaartin rintamatappiot olivat yhteensä noin 5 700 kaatunutta, joista naiskaartilaisia oli 130. Suuri osa on kuitenkin välittömästi antautumisen jälkeen teloitettuja, joten taistelutilanteessa kaatuneiden todellinen määrä ei ole selvillä. Eniten kuolleita tuli Hämeen rintamalla, jonka taisteluissa sai surmansa noin 1 900 punaista, Karjalan rintamalla lukumäärä oli noin 1 000, Savossa 600 ja Satakunnassa 500. Saksalaisia vastaan käydyissä taisteluissa kaatui tai teloitettiin noin 1 500 punaista. Lisäksi rintamalinjan pohjoispuolella käydyissä yhteenotoissa sai surmansa vajaat 200. Haavoittuneiden määräksi on arvioitu 10 000–12 000.
Kun mukaan lasketaan vielä valkoisen terrorin uhrit sekä vankileireillä kuolleet, saadaan punaisten kokonaistappioiksi noin 26 000 henkilöä, joiden joukossa on noin 880 naista. Asetta kantaneiden punakaartilaisten lisäksi luvussa on mukana myös muita punaisten kannattajia tai valkoisten punaisiksi laskemia. Ruotsinkielisiä punakaartilaisia kuoli taisteluissa 1 200 ja myöhemmin heitä menehtyi vankileireillä ainakin 400.
Sankarihautajaiset
Kaatuneita punakaartilaisia haudattiin usein joukkohautoihin taistelupaikkojen lähistölle, mutta vainajia kuljetettiin myös kotipaikkakunnilleen, joissa pidettiin juhlallisia sankarihautajaiset. Esimerkiksi Helsingissä niitä järjestettiin Mäntymäellä, Tampereella Pyynikillä ja Viipurissa Papulanmäellä. Sankarihautajaisia pidettiin myös muissa suurimmissa kaupungeissa sekä joillakin maaseutupaikkakunnilla. Sodan päättymisen jälkeen valkoiset avasivat useimmat haudat ja siirsivät vainajat syrjemmällä sijainneisiin suuriin joukkohautoihin.
Taisteluiden jälkeen teloitetut haudattiin yleensä merkitsemättömiin joukkohautoihin, joista ei omaisille annettu mitään tietoa. Vain osa joukkohaudoista on nykyään alkuperäisillä paikoillaan, sillä vainajia on siirretty kirkkomailla sijaitseviin toverihautoihin.
Vankileirit ja armahdukset
Huhtikuun alussa päättyneestä Tampereen taistelusta lähtien valkoisten käsiin jäi kymmeniä tuhansia antautuneita punakaartilaisia, joiden teloittaminen ei enää ollut mahdollista. Heitä alettiin sijoittamaan vankileireille, joilla sodan loputtua oli yli 80 000 punaista. Lisäksi sodan loppuvaiheessa Länsi- ja Etelä-Suomesta pyrki itään kymmeniä tuhansia punapakolaisia, joita arvellaan olleen liikkeellä jopa 100 000. Mukana oli punakaartin taistelijoiden lisäksi myös muita punaisten kannattajia sekä heidän perheenjäseniään. 30. huhtikuuta päättyneen Lahden taistelun jälkeen kaupungin ympäristössä jäi valkoisten ja saksalaisten käsiin noin 30 000 punapakolaista, joista 22 000 sijoitettiin Fellmanin pelloksi kutsutulle lyhytaikaiselle keskitysleirille. Suurin osa naisista ja lapsista vapautettiin pian, ja miehet siirrettiin vankileireille eri puolille Etelä-Suomea. Suurimpia vankileirejä olivat Hämeenlinnan, Hennalan, Tampereen, Suomenlinnan, Tammisaaren ja Riihimäen vankileirit, joista osalla oli jopa yli 10 000 vankia. Olosuhteet olivat erittäin huonot, mistä johtuen syyskuuhun 1918 mennessä leireillä kuoli nälkään, kulkutauteihin tai teloituksiin noin 12 000 vankia.
Punavankeja päästettiin ehdonalaiseen vapauteen syyskuun 1918 puolivälistä lähtien, jolloin vankileirit siirtyivät Sotavankilaitokselta siviiliviranomaisina toimineen vankeinhoitohallituksen alaisuuteen. Vankileirien purkamisen syynä oli myös länsivaltojen painostus. Vuodenvaihteen jälkeen vankeja oli enää 6 100, ja vuonna 1921, jolloin 40 000 entiselle punakaartilaiselle palautettiin kansalaisoikeudet, heitä oli enää noin 100. Viimeiset 50 punavankia vapautettiin vuonna 1927.
Punakaartilaiset Neuvosto-Venäjällä
Pietarissa entisiä punakaartilaisia liittyi puna-armeijaan, ja heitä oli mukana myös Moskovassa elokuussa 1918 perustetun Suomen Kommunistisen Puolueen toiminnassa. Vuosina 1918–1922 punakaartilaisia osallistui Venäjän sisällissodan taisteluihin eri puolilla maata, ja osa taisteli myös Itä-Karjalaan hyökänneitä suomalaisia valkoisia vastaan heimosodissa. Vienan Karjalassa taistelleista punakaartilaisista puolestaan muodostettiin kesäkuussa 1918 niin sanottu Muurmannin legioona, joka toimi ympärysvaltojen käynnistämään Pohjois-Venäjän interventioon osallistuneiden brittijoukkojen alaisuudessa. Yksikkö perustettiin V. I. Leninin luvalla sillä ehdolla, ettei sitä käytetä bolševikkeja vastaan. Muurmannin legioonan tarkoitukseksi tuli näin torjua liittoutuneiden joukkoja mahdollisesti uhkaava Saksan ja Suomen armeijoiden hyökkäys, mutta se joutui lopulta ainoastaan yhteen pieneen taisteluun ja hajotettiin kesään 1919 mennessä. Toivo Antikaisen esittämän arvion mukaan noin 2 000 Neuvosto-Venäjälle paennutta punakaartilaista kaatui taisteluissa tai kuoli muista syistä sotatoimien yhteydessä Venäjän sisällissodan aikana, mutta ainoastaan vajaan 500:n henkilöllisyys on selvillä.
Marraskuussa 1918 aloitti toimintansa Pietarin kansainvälinen punaupseerikoulu, jonka kursseilta valmistui kymmeniä entisiä punakaartilaisia. Heistä useat loivat myöhemmin pitkän uran Neuvostoliiton puna-armeijassa. Maineikkaimpia suomalaisia punaupseereita olivat kenraaleiksi kohonneet Akseli Anttila, Eyolf Mattsson, Eemeli Toikka ja Toivo Tommola, jotka kaikki olivat entisiä punakaartilaisia. Myös Suomen Punaisen Kaartin ylipäällikkönä lyhyesti toiminut Eino Rahja nousi kenraaliluutnantin arvoiseksi armeijankomentajaksi. Venäjälle paenneista naiskaartilaisista tunnetuin oli Toini Mäkelä, joka johti Itä-Karjalassa suomalaisia vastaan taistellutta naiskomppaniaa.
Elokuussa 1920 Pietarissa tapahtuivat niin sanotut Kuusisen klubin murhat, jossa surmattiin sisällissodan aikana punaisen kaartin organisaatiossa korkeassa asemassa toimineet Tuomas W. Hyrskymurto ja Jukka Rahja. Myöhemmin 1930-luvun lopussa suuri osa suomalaisista punaupseereista teloitettiin Stalinin vainojen yhteydessä. Hengissä selvinneen Toivo Vähän mielestä Neuvosto-Venäjälle jääneiden punakaartilaisten olisi aikoinaan kannattanut palata Suomeen, koska hänen mukaansa ”Mannerheimin mestauspölkky ei ollut sen pahempi kuin Stalininkaan.”
Suomesta sisällissodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle ja sittemmin Neuvostoliittoon lähteneet punapakolaiset eivät kaikki muuttaneet itään aatteellisista syistä, toisin kuin tavallisesti ajatellaan. Eritoten naisten joukossa aate ei ollut niin tärkeä, ja muuttaneiden joukossa oli kommunistien lisäksi tavallisia vaimoja ja perheenäitejä. Suurin osa naisista lähti itään taloudellisista syistä. Suomesta Neuvosto-Karjalaan siirtolaisiksi lähteneistä naisista valtaosa oli lähtöisin köyhistä oloista Itä- ja Pohjois-Suomesta. Punapakolaisten kohtalo Neuvostoliitossa oli lohduton. Arviolta jopa 15 000 suomalaista tuhottiin Stalinin vainoissa.
Ruotsiin paenneet punakaartilaiset
Neuvosto-Venäjän lisäksi punakaartilaisia pakeni Ruotsiin, jonne sisällissodan alkuvaiheissa siirtyi valkoisten hallitsemalta alueelta useita satoja punaisia. He matkasivat Ruotsiin Merenkurkun tai Tornionjoen ylitse. Viranomaisten taholta suhtautuminen oli aluksi kielteistä, koska vallankumouksellisia punakaartilaisia pidettiin vaarallisena yhteiskuntarauhalle. Elintarvikepulasta kärsineessä Pohjois-Ruotsissa oli jo aikaisemmin esiintynyt levottomuuksia ja mellakointia. Kun tieto Suomessa käydyn sodan todellisuudesta kiiri Ruotsiin asti, peruivat viranomaiset asettamansa maahan pääsykiellon myöhemmin keväällä. Siitä huolimatta rajavalvontaa kiristettiin, jotta ”sopimattomien suomalaiselementtien” maahanpääsy estettäisiin. Kun mukaan lasketaan sodan päättymisen jälkeen Ruotsista turvapaikkaa hakeneet kansanvaltuuskunnan jäsenet, pakeni maahan yhteensä noin 700 punaista. Lisäksi pienempi määrä punakaartilaisia pakeni Norjan puolelle Ruijaan.
Syksyllä 1918 Ruotsiin paenneet punakaartilaiset perustivat Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoona -nimisen salaisen joukko-osaston. Tarkoituksena oli muodostaa neljä 125 miehen komppaniaa, jotka sotilaskoulutuksen jälkeen osallistuisivat vallankumoustaisteluun Pohjois-Suomessa. Pataljoona ehti harjoittelemaan Pohjois-Ruotsissa ja Norjan tuntureilla, ennen kuin Ruotsin turvallisuusviranomaiset paljastivat sen organisaation vuoden 1920 aikana. Jussi Railon komentamaan pataljoonaan liittyi kaikkiaan noin 200 miestä.
Pohjois-Suomen punakaartit
pienoiskuva|Muurmannin legioonan jäseniä. Neuvosto-Venäjällä toiminut SKP perusti loka–marraskuussa 1918 erityisen sotilasjärjestön, joka ryhtyi edistämään vallankumouksellista toimintaa Suomessa. Maanalaisen organisaation sotilaallinen toiminta keskittyi Lappiin, jossa suurin osa punakaartilaisista oli paennut Ruotsiin, Norjaan tai Neuvosto-Venäjälle, ja näin välttänyt valkoisten rankaisutoimet. He olivat edelleen valmiita jatkamaan Etelä-Suomessa kesken jäänyttä vallankumousta. Lisäksi maakunnan väestön keskuudessa oli vankka työväenliikkeen ja vasemmiston kannatus, jota sisällissodan aikaiset kokemukset valkoisista olivat usein paikoin vielä vahvistaneet. Sotilasjärjestön toiminta tähtäsi aluksi vallankumouksen aloittamiseen Lapin ja Pohjois-Ruotsin punakaartilaisten avulla, ja myöhemmin vuodesta 1921 lähtien luomaan Kominternin ohjeistuksen mukainen maanalainen sotilasorganisaatio.
Lapin yhteyksiä hoidettiin sekä Pietarista käsin Vienan Karjalan punakaartilaisten kautta että Pohjois-Ruotsista, jonne ohjeet tulivat Tukholmassa majailevilta entisiltä kansanvaltuuskunnan jäseniltä. Harvaan asuttuun maakuntaan perustettiin verkostoja, jotka ulottuivat Pohjois-Ruotsista Lapin halki Vienan Karjalaan sekä Norjan kautta aina Murmanskiin saakka. Yhteysmiehinä toimi punapakolaisten ja Lapin punaisten lisäksi heille myötämielisiä henkilöitä, kuten poro- ja metsätyömiehiä sekä kaupanharjoittajia, jotka ammattinsa puolesta pystyivät luontevasti liikkumaan rajaseuduilla. Verkosto salakuljetti Suomeen myös maanalaisia painotuotteita sekä aseita ja ammuksia. Lisäksi etappimiesten tehtävänä oli rajavartioiden ja paikallisten suojeluskuntien tarkkailu. Toimintaa johti Luulajasta käsin Pietarin punaupseerikoulusta valmistunut Aleksi Tuorila, joka oli varttunut Rovaniemellä ja Kemijärvellä.
Pohjois-Suomen aseellista toimintaa varten tehtiin kolme sotasuunnitelmaa, joista kuitenkaan yhtäkään ei toteutettu. Jussi Railion laatiman ensimmäisen suunnitelman mukaan aseellisen taistelun piti käynnistyä jo 15. helmikuuta 1919. Se oli kuitenkin täysin epärealistinen, sillä ajankohtaan mennessä ei olisi mitenkään pystytty järjestämään joukkoja ja niiden aseistusta. Yrjö Karppasen laatima toinen suunnitelma oli määrä toteuttaa heinä–elokuun vaihteessa 1919. Sen tavoitteena oli käynnistää Pohjois-Suomessa vallankumous Suomen Punaisen Kaartin Ruotsin Pataljoonan tuella, mutta lopulta aikeesta luovuttiin muun muassa Saksan ja Unkarin vallankumousten epäsuotuisan kehityksen sekä Muurmannin alueen sotilaallisen tilanteen muuttumisen vuoksi. Vuoden 1919 lopussa valmistuneen kolmannen sotasuunnitelman ei ollut enää tarkoitus aloittaa vallankumousta Suomessa, vaan Ruotsin pataljoona lähetettäisiin Muurmannin alueelle taistelemaan brittijoukkoja sekä Venäjän valkoista armeijaa vastaan yhdessä bolševikkien kanssa. Ruotsin pataljoona sekä Muurmannin legioona olisivat myös yhdessä tukeneet Edvard Gyllingin suunnitelmaa Karjalan kommuunin perustamisesta ja skandinaavisesta vallankumouksesta. Sotasuunnitelma kuitenkin menetti merkityksensä, kun britit poistuivat talvella 1920 ja Gylling perusti Karjalan työkansan kommuunin toukokuussa.
Helmikuussa 1922 Kuolajärven ja Savukosken välisellä seudulla tapahtui läskikapinaksi kutsuttu metsätyöläisten pienimuotoinen aseellinen kapina, joka jäi lopulta ainoaksi SKP:n sotilasjärjestön toteutuneeksi kapinasuunnitelmaksi. Neuvosto-Venäjän vakiintuneen tilanteen vuoksi aseellinen toiminta ei lopulta herättänyt suurta innostusta, vaan punakaartit hiipuivat nopeasti kevään 1922 jälkeen.
Yhteiskunnallinen asema
pienoiskuva|200px|Puolustusministerinä toiminut Emil Skog vuonna 1957. Saksan tappio ensimmäisessä maailmansodassa tarkoitti myös Suomen ulkopolitiikan saksalaissuuntauksen päättymistä, mikä lievensi punakaartilaisiin ja muihin punaisiin kohdistunutta yhteiskunnallista hyljeksintää ja jopa suoranaista vainoa. Tämä mahdollisti vuonna 1919 alkaneet punaisten joukkoarmahdukset sekä kansalaisoikeuksien palauttamisen, ja samalla sosialidemokraatit otettiin myös välittömästi mukaan poliittiseen toimintaan. Vaikka SDP nousi suuremmaksi puolueeksi jo vuoden 1919 eduskuntavaaleissa ja pääministeripuolueeksi 1926, säilyi valkoisen ja punaisen Suomen välinen jako yhteiskunnassa pitkään. Eri yhteiskuntaluokkien välisestä ”kansallisesta eheytymisestä” alettiin puhumaan jo 1920-luvun alusta lähtien, mutta käytännössä se alkoi toteutumaan vasta oikeistoradikalistisen vaiheen jälkeen seuraavan vuosikymmenen lopussa sodanuhan kasvamisen ja lopulta talvisodan myötä. Entisistä punakaartilaisista merkittäviksi yhteiskunnallisiksi vaikuttajiksi nousivat ministerit Emil Skog, Valdemar Liljeström ja Viljo Rantala. Lisäksi kansanedustajina toimi lukuisia punakaartin veteraaneja.
Sodassa vammautuneet punakaartilaiset eivät aluksi saaneet viranomaisilta mitään korvauksia, vaan joutuivat olemaan köyhäinavun sekä joidenkin avustusjärjestöjen tuen varassa aina talvisodan päättymiseen saakka. Vasta sen jälkeen heille myönnettiin ns. ylimääräinen eläke, ja viimein vuonna 1948 myös punainvalidit tulivat oikeutetuiksi lakisääteisen korvaukseen uuden sotavammalain myötä. Lisäksi valtio myönsi heille vielä kertaluonteisen korvauksen vuonna 1961. Muita merkittäviä parannuksia puolestaan olivat vuosien 1957 ja 1969 eläkeuudistukset, jolloin punakaartilaisten lesket tulivat kansan- ja perhe-eläkkeiden piiriin. Vuonna 1973 valtioneuvosto päätti maksaa korvauksia vankileireillä olleille. Hakemuksia esitettiin noin 11 000.
Talvi- ja jatkosota
Punakaarteihin kuuluneiden miesten kutsuminen asepalvelukseen oli kielletty vuoden 1922 asevelvollisuuslaissa. Ministeri Juho Niukkasen muistelmien mukaan entisistä punakaartien päälliköistä koottu lähetystö kuitenkin ehdotti lokakuussa 1939 sisäministeri Urho Kekkoselle perustettavaksi vanhoista punakaartilaisista muodostettavaa joukko-osastoa, jonka komentajaksi kaavailtiin majuri U. V. Rauanheimoa. Hallitus suhtautui asiaan myönteisesti, jonka jälkeen Rauanheimo alkoi suunnittelemaan sen kokoamista yhdessä SAK:n puheenjohtajan E. A. Vuoren, SDP:n puoluesihteerin Aleksi Aaltosen sekä kenraali Aarne Sihvon kanssa. Valmistelut kuitenkin keskeytyivät sodan alkaessa, kunnes se tuli kansanedustaja Martti Peltosen, joka myös oli entinen punakaartilainen, aloitteesta uudelleen vireille tammikuussa 1940. Ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim hyväksyi esityksen, mutta lopulta se ei toteutunut, koska armeijan koulutuskeskuksilla ei enää helmikuussa ollut mahdollista ottaa lisää koulutettavia.
Tämän jälkeen SDP ja suojeluskunnat solmivat sopimuksen, joka mahdollisti entisten punakaartilaisten ja muiden työväenliikkeen jäsenten liittymisen suojeluskuntiin. Kesällä 1941 syttyneeseen jatkosotaan kelputettiin myös entisiä punakaartilaisia. Heidän joukossaan oli myös Mannerheim-ristillä palkittu Arvid Janhunen. Lisäksi talvi- ja jatkosotiin osallistui runsaasti entisten punakaartilaisten poikia.
Veteraani- ja perinnejärjestöt
pienoiskuva|Entiset Punakaartilaiset ry:n marssijoita vappuna 1957 Helsingin [[Kaisaniemi|Kaisaniemessä.]] Sisällissodan valkoiset veteraanit perustivat omia veteraanijärjestöjään heti sodan päätyttyä, mutta punakaartilaisille se tuli mahdolliseksi vasta talvisodan jälkeen. Elokuussa 1940 perustettiin Tampereella talvisotaan osallistuneiden vasemmistolaisten rintamamiesten veteraanijärjestö Työläisrintamamiehet ry, jonka toimintaan liittyi myöhemmin myös punaisen kaartin veteraaneja. Viranomaiset kuitenkin lakkauttivat sen jo marras- ja joulukuun 1940 aikana. Kun poliittinen tilanne muuttui jatkosodan päättymisen jälkeen, perustivat vasemmistolaiset rintamamiehet Suomen Toverikuntien Liiton elokuussa 1944. Siihen liittyi myös entisiä punakaartilaisia, jotka toukokuussa 1947 perustivat järjestön sisälle oman toimikuntansa. Sen asema puolestaan virallistettiin 1952, jolloin punakaartilaisille syntyi oma veteraanijärjestö Entisten Punakaartilaisten Keskusjärjestö (EPK). Yhdistyksen toiminta loppui vuonna 1980. EPK:stä 1953 omaksi järjestökseen eronnut Entiset Punakaartilaiset ry jatkoi vuoteen 1984 saakka.
Punaisen kaartin invalidit olivat myös yrittäneet järjestäytymistä jo 1920-luvun lopussa, mutta ne eivät viranomaisista johtuen päässeet aloittamaan toimintaansa ja viimeinenkin järjestö lakkautettiin oikeuden päätöksellä keväällä 1932. Tammikuussa 1945 perustettiin Helsingissä punainvalidien yhdistys, joka vuoden kuluttua laajeni valtakunnalliseksi ja toimi vuodesta 1948 lähtien nimellä Vuoden 1918 Punainvaliidit. Yhdistys lakkautettiin 1986, virallisesti 1987. Vuonna 2010 perustettiin Tampereella Suomen Työväen Järjestyskaartin Perinneyhdistys, jonka tehtävänä on vaalia punaisen kaartin muistoa.
Tutkimus
pienoiskuva|200px|Alex Halosen teos Suomen luokkasota. Punakaarteja käsittelevää kirjallisuutta alkoi ilmestymään välittömästi sisällissodan päätyttyä. Ne olivat aluksi paikallisten työväenyhdistysten julkaisemia muistoalbumeja, jotka sisälsivät pääosin sodassa surmansa saaneiden jäsenen henkilötietoja ja valokuvia. Vuonna 1925 ilmestyi Mihail Svetšnikovin teos Vallankumous ja kansalaissota Suomessa, joka oli yleisesitys punaisten sodankäynnistä, mutta ensimmäinen punakaarteja käsittelevä kirja oli Alex Halosen 1928 Pohjois-Amerikassa julkaistu Suomen luokkasota. Se sisälsi punaisten johtoon kuuluneiden henkilöiden kirjoitusten lisäksi runsaasti punakaartilaisten muistelmia. Neuvostoliitossa ilmestyi vuotta myöhemmin Jukka Lehtosaaren toimittama Punakaarti rintamalla. 1930-luvun lopulle saakka nämä teokset edustivat poliittisesti värittynyttä luokkasotakirjallisuutta, kunnes ensimmäiset kriittiset teokset ilmestyivät. Niitä edustivat Emil Saarisen salanimellä ”Arvid Luhtakanta” kirjoittama Suomen punakaarti (1938) sekä Jalmari Parikan muistelmateos Viimeinen taisto (1938).
Varsinainen historiantutkimus edusti valkoisten tulkintaa, kunnes Juhani Paasivirta julkaisi vuonna 1957 teoksen Suomi vuonna 1918. Siinä käytettiin ensimmäistä kertaa ”vapaussodan” sijasta nimitystä ”sisällissota”, ja teoksessa esitettiin myös ensimmäistä kertaa oikeansuuntaisia arvioita punaisten kärsimistä tappioista. 1960-luvun lopulla Jaakko Paavolainen julkaisi tutkimuksensa sisällissodan terrorista ja vankileireistä. Lopulta vuonna 1967 opetusministeriö perusti Punakaartin historiakomitean, jonka tehtäväksi tuli laatia riippumaton selvitys punaisen kaartin ja kansanvaltuuskunnan historiasta. Professori L. A. Puntilan johtama komitea julkaisi 1980-luvulla neljä teosta, joista punaista kaartia käsittelevät Jussi T. Lappalaisen kaksiosainen Punakaartin sota (1981) sekä Marja-Leena Salkolan väitöskirja Työväenkaartien synty ja kehitys punakaartiksi (1985).
Yksityiskohtaisempi tutkimus käynnistyi kuitenkin vasta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen 1990-luvun alussa, jolloin tiennäyttäjänä toimi Heikki Ylikankaan 1993 julkaistu Tie Tampereelle. Hänen jälkeensä sisällissota ja punakaarteja ovat tutkineet lukuisat nuoremman sukupolven historioitsijat, kuten Marko Tikka, Aapo Roselius, Tuomas Hoppu ja Teemu Keskisarja. Esimerkiksi Aapo Roselius julkaisi vuonna 2006 valtioneuvoston kanslian rahoittaman tutkimuksen sisällissodan rintamatappioista, jotka hän osoitti punaisten kohdalla jopa 65 % aiemmin luultua suuremmiksi. Tuomas Hoppu puolestaan julkaisi vuonna 2017 ensimmäisen laajan tutkimuksen punaisten naiskaarteista.
Vuosina 1998–2003 toteutettiin pääministeri Paavo Lipposen aloitteesta käynnistetty Suomen sotasurmat 1914–1922 -projekti, jonka tehtävänä oli tutkia vuosien 1914–1922 sodissa surmansa saaneita. Tuloksena koottiin noin 40 000 sotaoloissa surmansa saaneen henkilön nimitiedosto, joka julkaistiin myös internetissä vuonna 2001. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun kaikkien punaisten uhrien nimet pyrittiin selittämään. Myös Aapo Roseliuksen vuonna 2006 julkaistu tutkimus perustuu projektin yhteydessä koottuun materiaaliin.
Joukkohaudat ja muistomerkit
Hautamuistomerkit tulivat käytännössä sallituiksi vasta 1940, jolloin marsalkka C. G. E. Mannerheim antoi määräyksen talvisodan sekä sisällissodan molempien osapuolten kaatuneiden kunniaksi vietettävästä kaatuneiden muistopäivästä. Kummatkin sisällissodan osapuolet nimettiin ”vakaumuksensa puolesta kaatuneiksi”, mutta käytännössä termi liitettiin juuri punaisiin. Laajemmin hautamuistomerkkejä alettiin kuitenkin pystyttämään vasta maan poliittisen tilanteen muututtua toisen maailmansodan jälkeen. Jatkosodan päättymisen myötä eri puolilla maata paljastettiin 1950-luvun puoliväliin mennessä 117 punaisten muistomerkkiä. Niitä pystytettiin lähinnä joukkohaudoille ja teloituspaikoille. Lisäksi hautausmaiden ulkopuolella olleita joukkohautoja alettiin tuolloin liittämään siunattuun maahan ja samalla vilkastui muualle haudattujen vainajien siirtäminen toverihautoihin. Jotkut omaisista kuitenkin vastustivat vainajien uudelleenhautaamista, sillä vanhat hautapaikat olivat jo muodostuneet heille pyhiksi. Myös kirkko aloitti punaisten joukkohautojen siunaamisen yleisesti vasta talvisodan jälkeen. Jatkosodan aikana käynnistettiin valtakunnallinen hanke punaisten hautapaikkojen kirkolliseksi siunaamiseksi. Siitä huolimatta siunaustilaisuuksia on järjestetty viime vuosiin saakka, kuten esimerkiksi Huittisissa vuonna 2008, jolloin piispa Kari Mäkinen siunasi 241 punaista vainajaa. pienoiskuva|vasen|Punaisten joukkohauta [[Hyvinkäällä vuonna 1920.]] Suurin punaisten joukkohauta sijaitsee Tammisaaren Dragsvikissä, jonne on haudattu yli 3 000 Tammisaaren vankileirillä kuollutta punaista. Hämeenlinnassa Ahveniston hautausmaan suureen joukkohautaan on haudattu 1 500–3 000, Tampereen Kalevankankaalle noin 2 750 ja Helsingin Santahaminaan yli 1 300 punaista. Suuria taistelun aikaisia joukkohautoja on muun muassa nykyään Venäjälle kuuluvassa Raudun pitäjässä, jonne haudattiin jopa 1 200 Raudun taistelussa kaatunutta punaista ja venäläistä.
Joukkohautojen lisäksi eri puolilla maata on lukuisia yksittäishautoja, joissa lepäävien vainajien henkilöllisyys ei usein ole tiedossa. On myös hautapaikkoja, joiden liittymisestä sisällissotaan ei ole täyttä varmuutta. Yksi tällainen neljän punakaartilaisen hauta tuli esiin henkirikostutkimuksen yhteydessä Hausjärven Hikiän kylästä kesällä 2017. Vastaavia unohdettuja hautoja voi tutkijoiden mukaan olla Etelä-Suomen metsissä vielä kymmeniä. Metsähautoja on kartoitettu muun muassa Hauholla, jossa yli neljänkymmenen vainajan jäännökset siirrettiin toverihautaan 1980-luvun alussa. Vainajien henkilöllisyyden selvittäminen on kuitenkin hyvin vaikeaa.
Muita tunnettuja punaisten muistomerkkejä ovat muun muassa kuvanveistäjä Jussi Hietasen veistos Kalevankankaan joukkohaudalla Tampereella, Erkki Kannoston vuonna 1978 paljastettu Punavankien muistomerkki Lahdessa, 1988 paljastettu muistomerkki Tammisaaren joukkohaudalla sekä Marja Kanervon 2004 paljastettu ympäristötaideteos Suomenlinnan vankileirin muistopaikka. Viipurissa sijaitsee neuvostoaikana vuonna 1961 pystytetty Suomalaisten punakaartilaisten muistomerkki. Paikalle on haudattu ainakin 600 Viipurin taistelun jälkeen teloitettua punakaartilaista ja venäläistä.
Punaisten muistomerkit ovat kuitenkin yleensä yksinkertaisia tuntemattomien tekijöiden veistämiä kivipaasia, joihin on usein kaiverrettu kunkin paikkakunnan kuolleiden punaisten nimiä. Työväenjärjestöjen perinteisiin kuuluu edelleen toverihaudoille erityisesti vappuna tehtävät kunniakäynnit, mutta kynttilöitä ja muistoseppeleitä on tapana viedä myös itsenäisyyspäivänä, jouluna sekä sisällissodan alkamisen vuosipäivänä.
Tampereella toimiva Työväenmuseo Werstas avasi vuonna 2005 verkkopalvelun, jonne on koottu tiedot yli 250 punaisten muistomerkistä eri puolilta Suomea. Sivuston uusi päivitetty versio otettiin käyttöön syyskuussa 2017. Myös uusia muistomerkkejä pystytetään edelleen. Esimerkiksi Porin punaisille on määrä saada oma muistomerkki Keski-Porin kirkon puistoon vuonna 2018. Helsingin valtakunnallisen muistomerkin tapaan siitä tulee kaikkien punaisten muistomerkki. Toinen käynnissä oleva hanke on Raahessa, jonne on tarkoitus saada kaupunkiin Tampereen seudulta siirrettyjen ja siellä teloitettujen punakaartilaisten muistomerkki.
Mika Hänninen
Mika Hänninen -nimisiä henkilöitä:
Kesyhiiri
thumb|Pitkäkarvainen kesyhiiri.
Kesyhiiri on kotihiirestä (Mus musculus) jalostettu lemmikkieläin. Se on yleistynyt lemmikkieläimenä Suomessa melko huomaamatta.
Historia
Nimitystä kesyhiiri alettiin käyttää 1800-luvulla eurooppalaisten ja aasialaisten alkaessa kasvattaa ja myymään hiiriään. Hiirien harvinaisia värejä ja muita erityisiä ominaisuuksia on jalostettu vuosisatoja. Kesyhiirien lisääntynyt määrä kasvatti kiinnostusta myös hiirikokeisiin, etenkin genetiikassa.
Hiiriä onkin jalostettu monia rotuja, värejä ja kuviointeja.
Kesyhiirien hoito
Vaikka ne ovat melko helppohoitoisia lemmikkejä, ne vaativat kuitenkin enemmän hoitoa kuin gerbiilit tai hamsterit ja ovat niitä älykkäämpiä. Älykkyydessä ne eivät kuitenkaan yllä lähellekään rotan tasoa. Kesyhiiri on luonnostaan kesy. Kesyhiiri on saaliseläin, joten se aika varmasti yrittää pakoon, kun sitä ottaa terraariosta käsittelyyn. Terve hiiri ei pure.
Kesyhiiret eivät kuulu hajuttomiin lemmikkeihin, vaan niiden ominaishaju on melko voimakas. Urosten haju on voimakkaampaa kuin naaraiden, sillä urokset merkitsevät reviirinsä tarkasti ja vahvasti. Uroskesyhiiri ei viihdy laumoissa, vaan on erakkoluonteinen ja tarkka reviiristään. Uroshiiri täytyy siis asuttaa omaan asumukseensa. Kaksi kesyhiiriurosta tappelee herkästi reviiristään niin kauan, että toinen osapuoli kuolee tai loukkaantuu pahoin. Kesyhiirinaaraat vaativat vähintään kolmen naaraan porukan, jotta ne muodostavat lauman. Suurempi hiirilauma kaipaa myös suuremman ja virikkeellisemmän terraarion.
Asumukseksi hiiret tarvitsevat terraarion, vanhan akvaarion verkkokannella tai muovisesta varastolaatikosta muokatun terraarion, johon on vähintään kahdelle sivulle (ja kattoon) tehty aukot, jotka verkotetaan tiheäsilmäisellä jyrsijäverkolla.
Kesyhiiret tarvitsevat ravinnokseen laadukasta siemenseosta (esim. Rapunzel Hiirimix). Marketeissa myytävät seokset ovat usein ravintoarvoiltaan vääränlaisia. Kesyhiiri ei tarvitse muuta ravintoa laadukkaan siemenseoksen lisäksi.
Kesyhiiri, kuten mikä tahansa muukin lemmikki kannattaa hankkia vastuulliselta kasvattajalta. Vastuullisia kasvattajia löytyy ympäri Suomen ja niitä kannattaa etsiä esimerkiksi somesta. Kasvattajia löytyy niin "virallisia kasvattajanimellisiä" kun "nimettömiä epävirallisiakin", silti he voivat olla yhtä päteviä.
Kesyhiiren luovutusikä on 5 viikkoa.
Elinikä
Kesyhiiret elävät yleensä noin 1–3 vuotta. Hiirten kuolinsyy on yleensä vanhuus, kasvaimet tai hengityselinsairaudet.
Luettelo pikkuplaneetoista: 113001–114000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 113001:stä ja päättyen 114000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Lähteet
Zoznam planétok 113001-113250
Itä-Helsingin musiikkiopisto
Itä-Helsingin musiikkiopisto eli IHMO  on perustettu 1964 alkujaan Suur-Helsingin musiikkiopistoksi. Musiikkiopisto toimii Helsingin Roihuvuoressa, entisen E-instituutin tiloissa. Talo on rakennettu 1950-luvulla ja se sijaitsee kartanopuistossa meren läheisyydessä. Musiikkiopiston yhteydessä toimii 1999 perustettu musiikkiperuskoulu.
Itä-Helsingin Musiikkiopiston ensimmäisenä rehtorina toimi vuoteen 1984 asti säveltäjä, professori Ahti Sonninen (1914–1984). Toisena rehtorina toimi vuosina 1984–2011 Géza Szilvay. 1. toukokuuta 2011 lähtien rehtorina on toiminut Minna-Maria Pesonen. Toiminta kattaa pääkaupungin koko itäisen alueen. Opisto on valtionavustusta saava yksityinen musiikkioppilaitos, jota ylläpitää Itä-Helsingin Musiikkiopiston Kannatusyhdistys ry. Toiminta ei perustu taloudellisen voiton hankkimiseen, vaan yhdistyksen tehtävänä on tukea musiikinopetusta ja siten kehittää ja laajentaa musiikkikulttuuria. Valtion ja Helsingin kaupungin avustukset kattavat 60–70 prosenttia menoista. Loppu koostuu oppilasmaksuista ja yksityisten yhteisöjen avustuksista.
Musiikkiopistossa opiskelee yli 2 000 oppilasta, joista noin tuhat opiskelee solistista instrumenttia ja sata harrastaa tanssia. Musiikkileikkikoululaisia on noin tuhat. Itä-Helsingin Musiikkiopistossa voi opiskella seuraavia aineita: piano, cembalo, viulu, alttoviulu, sello, kontrabasso, klassinen kitara, kantele, huilu, nokkahuilu, klarinetti, oboe, saksofoni, fagotti, trumpetti, käyrätorvi, pasuuna, harmonikka ja yksinlaulu. Mahdollisuuksiensa mukaan vanhemmat ovat soittotunneilla mukana ja auttavat lasta kotiharjoittelussa. Opiskelun perhekeskeisyydellä pyritään musiikin keinoin aktivoimaan ja kasvattamaan kotien luovaa ilmapiiriä.
Itä-Helsingin Musiikkiopistossa on yli 30 vuoden aikana kehitetty rehtori Géza Szilvayn aloittamaa menetelmää, joka on saanut nimen Colourstrings ja Colourkeys. Metodi on saavuttanut kasvavaa kiinnostusta maailmalla erikoisesti Helsingin Juniorijouset -orkesterin ansiosta. Colourstring-metodia on sovellettu myös muille soittimille, esimerkiksi sellolle, kontrabassolle, alttoviululle, huilulle ja kitaralle.
Opiston lippulaiva, Helsingin Juniorijouset (The Helsinki Strings) on jousiorkesteri, johon kuuluu viitisenkymmentä 10–20-vuotiasta Itä-Helsingin Musiikkiopiston ja Sibelius-Akatemian soittajaa. Juniorijousten perustajat (1972) ja pitkäaikaiset johtajat Csaba ja Géza Szilvay siirtyivät eläkkeelle vuonna 2010. Lukuvuoden 2010–2011 Juniorijousia johti Pirkko Simojoki. Syksystä 2011 lähtien orkesteria on johtanut viulutaiteilija ja konserttimestari Jukka Rantamäki. Helsingin Juniorijouset on tehnyt neljäkymmentä kansainvälisesti kiitettyä äänilevyä Finlandia Records ja Warner Classics -levymerkeille. Juniorijousten yli seitsemästäkymmenestä televisio-ohjelmasta Viuluviikarit musiikkimaassa -sarja on käänteentekevästi vaikuttanut Suomen musiikkikasvatukseen. Helsingin Juniorijousten jäsenistä on kasvanut satoja ammattimuusikoita – kansainvälisen tason solisteja, kamari- ja orkesterimuusikoita, konserttimestareita, kapellimestareita, jousisoiton opettajia ja muita musiikkialan ammattilaisia. Orkesteri on tehnyt noin viisikymmentä ulkomaan kiertuetta konsertteineen, mm. vuonna 2013 se soitti Wienin filharmonikkojen Kultaisessa salissa.
Itä-Helsingin musiikkikoulu – peruskoulu musiikkipainotteisesti
Itä-Helsingin musiikkikoulu on 1999 perustettu uudentyyppinen musiikkilinja, jossa kouluopetus ja musiikin instrumenttiopetus (=ryhmäopetus) annetaan koulupäivän aikana. Koulu on toteutettu Itä-Helsingin Musiikkiopiston ja Porolahden peruskoulun yhteistyönä. Tavallisesti musiikkia harrastavat oppilaat käyvät päivisin omaa kouluaan ja tulevat illaksi musiikkiopistoon tunneille.
Musiikkikoululle on laadittu oma opetussuunnitelma, jossa korostetaan oppilaan persoonallisuuden kehittymistä sekä sosiaalista kasvamista. Tavoitteena on antaa oppilaille kasvamisen mahdollisuudet monipuolisiksi, tasapainoisiksi ja hyvän yleissivistyksen omaaviksi kansalaisiksi. Oppilas voi halutessaan valita vieraaksi kieleksi englannin, ruotsin tai ranskan. Musiikin aktiivisen harrastamisen uskotaan auttavan lapsia kehittymään älyllisesti, fyysisesti, emotionaalisesti ja sosiaalisesti.
Oppilaille annetaan musiikissa pienryhmäopetusta useita kertoja viikossa, ensimmäisinä vuosina lähes päivittäin. Ryhmäoppimisella on tärkeä tehtävä sosiaalisessa kasvamisessa ja lisäksi se on lisännyt oppimisen intoa. Itä-Helsingin Musiikkiopistossa on 1970-luvulta lähtien vieraillut satoja opettajia, taiteilijoita ja opiskelijoita tutustumassa Colourstrings-menetelmään.
Itä-Helsingin musiikkikoulussa toimii Musiikkiopiston kanssa yhteinen Helsingin Lapsijouset -orkesteri sekä Viikariorkesteri. Orkesterit jatkavat Helsingin Juniorijousten perinteitä ja toimivat "esiorkestereina" vaativampaan orkesterisoittoon valmentauduttaessa. Orkesterit konsertoivat myös paljon yhdessä.
Itä-Helsingin musiikkikoulussa/ -opistossa on kaksi puhallinorkesteria. Toinen on nuorempien soittajien Puhallinorkesteri Tuuliviiri (ent. Itätuuli) ja toinen vanhempien soittajien Puhallinorkesteri Itätuuli (ent. Itä-Helsingin Musiikkiopiston puhallinorkesteri (Wind Band)). Orkesterit on nimetty uudelleen hallituksen kokouksessa 11. kesäkuuta 2012. Orkesterit ovat matkanneet ympäri maailmaa. Tuuliviiri (ent. Itätuuli) on toistaiseksi matkannut vain naapurimaihin. Itätuuli (ent. Wind Band) on matkannut Pariisiin, Maltalle, Kanadaan, Yhdysvaltoihin ja Italiaan.
Itä-Helsingin Musiikkikoulu toimii Itä-Helsingin Musiikkiopiston yhteydessä Roihuvuoressa.
Kölin ali vetäminen
pienoiskuva|Admiraal Jan van Nes-laivan kirurgin kölihaalaus, [[Lieve Pieterszoon Vershuierin maalaus, 1660-1686]] Kölin ali vetäminen eli kölihaalaus (alun perin hollannin kielen sanasta kielhalen, 'vetää köliä pitkin') oli eri valtioiden laivastoissa 1500–1700-luvuilla käytetty rangaistus, joka toimeenpantiin vetämällä tuomittu henkilö kölin alitse aluksen puolelta toiselle.
Kölihaalaus ei aina tarkoittanut kölin ali vetämistä. Usein sitä käytettiin terminä myös menetelmälle, jossa rangaistavaa haalattiin meressä laivan vierellä isomaston alimman raa'an päähän sidotun köyden varassa.
Käyttö
pienoiskuva|[[Tudor-suku|Tudorien aikaista kölihaalausta, jossa rangaistavaa vedetään meressä laivan mukana.]] Ensimmäinen löydetty maininta kölin alta vetämisestä on Hollannista vuodelta 1560. Englannissa sana keelhaul esiintyi ensimmäistä kertaa painetussa tekstissä vuonna 1622. Hollantilaisten ja brittien lisäksi myös ranskalaiset käyttivät kölihaalausta. Britit kielsivät kölin ali vetämisen vuonna 1720. Hollantilaiset ja ranskalaiset kielsivät sen kolmekymmentä vuotta myöhemmin, vuonna 1750. Epäviralliseen käyttöön rangaistus jäi vielä joksikin aikaa, mutta brittiarkistoista ei löydy mainintaa kölihaalauksista enää vuoden 1770 jälkeen. Viimeinen hollantilainen merkintä on vuodelta 1806.
Kölin ali vetäminen oli kohteelleen hengenvaarallinen rangaistus, jota yleensä sovellettiin vakavaan rikokseen syyllistyneeseen miehistön jäseneen. Koska se sisälsi mahdollisuuden jäädä henkiin, sen katsottiin olevan kuolemanrangaistusta armeliaampi keino. Esimerkiksi avomerellä sattuneita yhteentörmäyksiä käsittelevää lainsäädäntöä tutkiva brittiläinen lakitutkielma 1800-luvulta mainitsee laivojen törmäykseen selvästi syylliseksi katsotun ruorimiehen rangaistukseksi aiemmin käytetyn joko mestaamista tai kölihaalausta. Hollantilaisten on sanottu turvautuneen kölihaalaukseen tai kölin ali vetämiseen ajoittain suhteellisen herkästi. Jumalanpilkkaan tai röyhkeään käytökseen amiraalia kohtaan syyllistynyt saattoi törkeysasteesta riippuen saada jopa kolme peräkkäistä rangaistusta.
Kuvaus
Isomaston alimman raa'an nokkaan kiinnitetty köysi vedettiin laivan alitse sen suurimman leveyden kohdasta. Rangaistava merimies laitettiin roikkumaan köydestä ja laskettiin mereen. Kun rangaistava oli kadonnut pinnan alle köyttä vedettiin taljojen avulla aluksi tarkoituksellisen verkkaisesti, jotta hän ehtisi vajota aluksen pohjaa syvemmälle eikä näin kolhisi itseään runkoa tai köliä vasten. Tämän välttämiseksi rangaistavaan oli myös sidottu painoksi kiviä, rautapainoja tai erityinen lyijyliivi. Meressä vaarana olivat myös puulaivojen kylkiin pinnan alle pesiytyneet kotilot, joista terävimmät saattoivat repiä vaatteita ja leikata ihoa. Kun rangaistavan laskettiin ohittaneen kölin ruvettiin köyttä vetämään mahdollisimman nopeasti hukkumisen estämiseksi.
Seuraukset
Osa kölin alta vedetyistä hukkui, leikkautui tai ruhjoutui kuoliaaksi toimenpiteen aikana. Jotkut selvisivät hengissä, mutta saattoivat kuolla myöhemmin tulehtuneisiin haavoihin tai muihin ruumiinvammoihin. Mikäli rangaistu oli vetänyt haalauksen aikana vettä keuhkoihinsa, mutta jäänyt henkiin, hän saattoi siitä huolimatta kuolla meriveden hengittämisen aiheuttamiin hengenvaarallisiin jälkiseurauksiin. On sanottu, että yksi kolmesta kölin ali vedetystä jäi henkiin.