cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raritanit
Hollantilaista sianlihaa
Patruuna itse kuten muutkin hollantilaiset olivat vihaisia ja osa heistä janosi kostotoimenpiteitä. Intiaanit eivät ymmärtäneet, että joku voisi "omistaa" vapaina juoksevia eläimiä. Asia olisi kuitenkin unohtunut ja hautautunut, ellei Uusien-Alankomaiden perustaman Uuden-Amsterdamin kuvernööriksi olisi noussut vuonna 1639 mies, joka tuli aiheuttamaan paljon ikävyyksiä. Hänen nimensä oli Willem Kieft ja hän aloitti aikakauden, joka muutti raritanien ja muitten ympäristön intiaanien elämän. Kieft oli ankara, karski ja moraalinen mies, joka alkoi ylläpitää siirtokunnassa kovaa kuria ja järjestystä. Niin myös siirtokunnan ulkopuolella. Hän sai päähänsä, että lähiseudun intiaanien piti maksaa veroa Uusien-Alankomaiden siirtokunnalle. Intiaanien keskuudessa levisi tyrmistys, koska he olivat aina olleet ystävällisiä valkoiselle miehelle.
Kun vuonna 1640 katosi useita sikoja patruuna De Vriesin plantaasilta, syytettiin paikallisia intiaaneja varkaiksi. Esiin vedettiin aiempi tapaus, jolloin raritanit olivat siepanneet muutamia porsaita metsästä. Nyt kaikkien epäilykset kohdistuivat raritaneihin. Kuvernööri Kieft oli täynnä intoa lähettäen sotilaallisen sadan miehen iskujoukon kurittamaan röyhkeitä "villi-ihmisiä".<ref name=" Raritanien viljapellot tuhottiin ja monia heistä surmattiin. Kaksi päällikköä otettiin vangeiksi, joista toinen silvottiin. Raritanit eivät nielleet Kieftin iskujoukon hyökkäystä vaan vastasivat samalla mitalla. He polttivat De Vriesin plantaasin ja tappoivat neljä maatyöläistä. Kun maatilan omistaja palasi matkoiltaan kotimaastaan, odotti häntä ikävä yllätys. Staten Islandin ensimmäinen hollantilainen siirtokunta oli tuhottu.
Jälkeenpäin tuli ilmi, että nälkäiset merimiehet olivat teurastaneet patruuna De Vriesin siat, mutta tällä asialle ei tuntunut enää olevan merkitystä. Kuvernööri Kieftin viha intiaaneja kohtaan voimistui. Hän lupasi tästä eteenpäin tapporahan jokaisesta raritan-intiaanin päästä, joka tuotiin hänelle Uuteen-Amsterdamiin. Kerrotaan, että kuvernöörille tuotiin vain yksi pää. Raritanit vetäytyivät New Jerseyn alueelle pakoon hollantilaisten väkivaltaa.
Muut alueen monista heimoista joutuivat kapinamielialan valtaan kuultuaan tapahtumista. Levoton käytös lisääntyi kymmenissä eri intiaanikylissä, sillä myös heidän päänahkansa olivat vaarassa, vaikka he eivät olleet raritaneja. Kieftin intiaanipolitiikka oli koitua koko uusien-Alankomaiden siirtokunnan tuhoksi.
Sota Uusien-Alankomaiden siirtokuntaa vastaan
Kieft sai tilaisuutensa aloittaa sotatoimet, kun joukko wappinger-intiaaneja pakeni hollantilaisten turviin mahicanien raskaasti aseistettua armeijaa. Wappingerit leiriytyivät Pavoniaan, joka on nykyisen Jersey Cityn lähettyvillä. Kieft keräsi nopeasti kokoon erikoisjoukon ja antoi hyökkäyskäskyn näille. Keskellä yötä vuonna 1643 hollantilaissotilaat tekivät yllätyshyökkäyksen Pavoniaan. He surmasivat nukkuvat intiaanit katkaisten sen jälkeen heidän kaulansa. Päät lähetettiin Uuteen Amsterdamiin, jossa niillä pelattiin jalkapalloa. 30 vankia, joita Kieftin sotilaat olivat tuoneet mukanaan, kokivat myös julman kohtalon. Heidät kidutettiin hengiltä julkisessa huvitilaisuudessa.
Kun tieto verityöstä levisi aloitti wappinger-intiaanien liittokunta välittömästi raivoisat vastatoimet. He saivat taakseen kaikkiaan 20 eri heimoa, myös raritanit,joiden kokemukset eurooppalaisista olivat huonoja. Yli 1500 intiaanisoturia oli hetkessä tallaamassa alleen paljon pienilukuisemman siirtolaisväestön. Näiden asutukset roihusivat liekeissä. Kuvernööri Kieft yllättyi perinpohjaisesti nähdessään alkuperäisten amerikkalaisten voiman. 250 ihmistä vetäytyi Kieftin lisäksi suojaan Fort-Amsterdamin linnakkeen sisäosiin pysyäkseen hengissä hyökkääjiä vastaan. Uusi-Amsterdam oli vaarassa jäädä intiaanien jalkoihin. Hollantilaiset pyysivät apua liittolaisiltaan mohawkeilta sekä mohikaaneilta. Kummatkaan eivät juuri olleet kiinnostuneita, mutta tulivat mukaan sotatoimiin osoittaakseen lojaalisuuttaan eurooppalaisille ystäville. Kieft sai ostettua lisäksi apuvoimia briteiltä Connecticutista, josta lähetettiin 150 aseistettua vapaaehtoista. Heidän mukaantulonsa tuli maksamaan uusille-Alankomaille 25 000 guldenia. Brittijoukoista muodostetut kaksi komppaniaa liittyivät sotaan vuonna 1644.
Brittien ja hollantilaisten yhteishyökkäys tehtiin ensin Staten islandiin raritanien kyliin. Nämä pakenivat New Jerseyhin. Taisteluihin osallistuneet tappanit ja hackensackit katsoivat myös parhaakseen vetäytyä turvaan luodeilta. Wappingerit ja Long Islandin metoacit jäivät puolustautumaan hyökkäyksiltä, mutta joutuivat pahaan alakynteen, kun osa heidän liittolaisistaan oli jättänyt sotanäyttämön. Yli 1600 intiaania surmattiin, eli enemmän mitä heitä sodan alussa oli ollut. Rauha solmittiin vuoden 1645 aikana. Wappingerien liittokunnan heimot sekä metoacit joutuivat mohawkien ja mahicanien pakkoveron alle. Long Island ei rauhoittunut kokonaan, sillä yhteenottoja oli edelleenkin. Alistetut metoacit saivat tarpeekseen siitä pakkovallasta, jonka alla elivät ja yrittivät koota heimojaan yhteen tuhotakseen vihollisensa. Britit saivat tiedon intiaanien hankkeesta ja varoittivat hollantilaisia syttymäisillään olevasta suuresta kapinasta. Sodan puhkeaminen saatiin estettyä.
Uuden-Amsterdamin loppu
Kuvernööri Willem Klieftin aikakausi silloisessa virassaan saavutti loppunsa vuonna 1647. Hän oli koko toimikautensa ajan ollut epäsuosittu ja hänen eroaan vaadittiin julkisesti. Lopulta Hollannista annettiinkin määräys toteuttaa suuren enemmistön toive ja siirtää Kieft pois kuvernöörin tehtävistään. Peter Stuyvesantin astuessa Kieftin seuraajaksi henkäisi koko siirtokunta helpottuneena.
Vuonna 1664 Peter Stuyvesantin ehtiessä toimia jo pitkään virassaan Uusien-Alankomaiden kuvernöörinä, brittisotilaiden laivasto-osasto tunkeutui Uuteen-Amsterdamiin pakottaen Stuyvesantin antautumaan. Tämä tapahtuma mursi Hollannin vallan. Uusi-Amsterdam muutti nimensä. Siitä tuli New York. Nimi tuli Yorkin herttuan mukaan.
New Jerseyn hollantilaiset jakoivat raritanien kanssa maat Raritan-vuorien ympäristössä. Vuonna 1664 Englannin kuningas Kaarle II laati säännöt hollantilaisille Amerikassa ja New Jersey jaettiin Lordi John Berkeleyn ja sir Philly Carteletin kesken. Raritanit joutuivat luopumaan synnyinseuduistaan ja siirtymään delawarejoen seuduille. Siellä osa heistä yhdistyi muihin delawareheimoihin. Raritanien mukaan nimetty joki jäi kertomaan tuleville sukupolville heimosta, joka oli kerran puolustanut asuinseutujaan, mutta joutunut antamaan periksi valkoisen miehen ylivoimalle.
Lähteet
Raritan
SGML
SGML on järjestelmä merkintäkielien määrittelyyn. SGML pohjautuu IBM:n Generalized Markup Languageen (GML) jonka Charles Goldfarb, Edward Mosher ja Raymond Lorie kehittivät 1960-luvulla.
SGML:n uusin ISO-standardi on ISO 8879:1986.
HTML on yksi SGML:n sovelluskohde.
Toinen merkittävä SGML-kieli on DocBook, joka suunniteltiin teknisten dokumenttien laatimista varten. DocBookista on nykyään olemassa myös XML-versio.
XML on taas SGML:n yksinkertaistettu alijoukko ja sitä on huomattavasti helpompi jäsentää kuin SGML:ää.
Pidro
Pidro on 4-hengen paripeli bridgen tapaan. Pelissä tarjotaan ensin ja korkein tarjoaja valitsee pelattavan maan. Peli on tavallaan tikkipeli muttei kuitenkaan täysin. Korkein tarjoaja aloittaa pelin ja tikin voittanut saa kaikki tikissä olleet pisteet. Tikin voittanut aloittaa seuraavan pelikierroksen. Sinänsä tikki ei merkitse mitään vain ainoastaan tikissä olleet pisteet. Tarjous on pelattu kotiin kun pari on saanut yhtä monta tai enemmän pisteitä kun on tarjottu. Jos ei niin pari saa tarjouksen verran miinuspisteitä. Pari, joka ensin kerää 62 pistettä, on voittanut.
Pidron erikoisuutena on että joka maassa on 14 korttia. Tämä onnistuu koska esimerkiksi herttaa pelattaessa myös ruutu vitonen kuuluu maahan, eli samanvärinen vitonen ("Pidro") kuuluu maahan. Pisteet jakaantuvat näin:
Pidroa pelataan Pohjanmaalla erityisesti suomenruotsalaisten keskuudessa, mutta Kokkolassa sitä pelaavat myös suomenkieliset. Pidroa pelataan myös Tanskassa suomensukuisten keskuudessa. Pidron pelitaidon Tanskaan vei nykytiedon mukaan Taavi Von Bagh Pohjanmaalta.
Lähteet
thumb|pidro
Keskiaivot
Keskiaivot ovat aivojen keskimmäinen osa väliaivojen takana, aivorungon yläosassa. Näkö- ja kuuloinformaatioon erikoistuneet pienet tumakkeet sekä punatumake ja mustatumake sijaitsevat keskiaivoissa.
Keskiaivojen osat ovat yläkukkulat (superior colliculus), alakukkulat (inferior colliculus), keskiaivojen katto (tectum) ja keskiaivojen peite (tegmentum).
Tokion pörssi
thumb|200px|Tokion pörssi Tokion pörssi tai TSE, oli yksi maailman suurimmista osakemarkkinoista maailmassa rahanarvolla mitattuna. Pörssi on perustettu vuonna 1949. Sen tunnetuin osakeindeksi on vuonna 1950 perustettu Nikkei-indeksi. Tokion pörssissa noteerattujen yhtiöiden markkina-arvon mukaan painotettu, 33 eri teollisuuden sektorin osaindeksistä koottu, heinäkuusta 1969 alkaen laskettu osakeindeksi on nimeltään Topix. Topix-indeksi lasketaan yli 2000 osakkeen pohjalta. Kaikkiaan kymmenen suuryrityksen osaketta painotettiin kesäkuun 2017 lopussa yli 1,0 prosentin painolla.
Tokion pörssi ilmoitti vuoden 2011 lopussa yhdistyvänsä Osakan pörssin kanssa. Yhdistymisellä pörssit pyrkivät vastaavaan rahoitusalan kasvavaan kilpailuun. Yhdistyminen toteutui vuoden 2013 tammikuussa. Japanin markkinaviranomainen hyväksyi yhdistymisen heinäkuussa 2012. Yhdistymisen seurauksena syntyi Japanin pörssi (JPX). Tammikuussa 2016 JPX-pörssissä listattujen yritysten markkina-arvoksi laskettiin 4 522 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Japanin pörssi on maailman kolmanneksi tai neljänneksi suurin arvopapereiden markkinapaikka.
Käytännössä pörssien yhdistymisessä saavutettiin seitsemän miljoonan jenin säästöt toimien integroinnin johdosta Tokion pörssin sulauduttua osaksi Osakan pörssiä. Tokion ja Osakan pörssit jatkoivat ainakin aluksi uuden Japanin pörssin tytäryrityksinä.
Japanin pörssin markkina-arvoltaan suurimpia yrityksiä
Tilanne Topix-indeksin perusteella (30.6.2017 mukaan) ja talousjulkaisu Forbesin mukaan:
Talousjulkaisu Forbesin mukaan yli 40 miljardin dollarin markkina-arvo oli toukokuussa 2017 myös Japan Post Holdings -yhtiöllä (55,1 mrd. USD) ja Canonilla (41,6 mrd. USD).
Per
Per tai PER voi tarkoittaa muun muassa seuraavia asioita:
Interpolaatio
Interpolaatio eli interpolointi on numeerisessa matematiikassa menetelmä, jossa lasketaan uusia arvoja tunnettujen arvojen väliin jollakin menetelmällä.
Tekniikassa ja tieteessä on tavallinen tilanne, että tarkasteltavasta ilmiöstä saadaan mitattua muutamia koetuloksia tai kerättyä tilastollinen otos. Ne edustavat tutkittavaa ilmiötä kuvaavan funktion arvoja muutamissa kohdissa. Näistä arvoista tulisi estimoida eli interpoloida funktion arvo halutussa kohdassa, joka jää muuttujien tunnettujen arvojen väliin. Interpoloinnissa voidaan käyttää apuna käyränsovitusta tai regressioanalyysiä.
Funktion approksimoinnissa halutaan käyttää vaikeasti käsiteltävän tai työläästi laskettavan funktion lausekkeen sijasta yksinkertaisempaa lauseketta. Silloin voidaan laskea kohdefunktiosta muutama arvo, joihin luodaan interpolaatio sovittamalla siihen yksinkertaisempaa funktiota. Toinen tapa on vaatia approksimaatiolta samanarvoisuutta tärkeissä pisteissä ja että approksimaatiolla on samoja ominaisuuksia kohdefunktion kanssa (esimerkiksi samoja derivaattoja). Koska interpoloivan funktion arvot poikkeavat hieman alkuperäisen funktion arvoista, syntyy tästä interpolaatiovirhettä. Approksimoinnin hyödyt saattavat kuitenkin ylittää siitä koituvat haitat.
Esimerkkejä
Esimerkeissä käytetään seitsemässä kohdassa mitattuja funktion arvoja. Ne on lueteltu taulukossa alla ja esitetty viereisessä kuvaajassa. right|thumb|230px|Kuvaajaan on viety oheisen taulukon (x,y) pisteet.
Interpolointi mahdollistaa eri tapoja estimoida funktion arvoja tunnettujen pisteiden välistä, kuten esimerkiksi kohdassa x = 1,5.
Puuttuvien funktion arvojen estimointiin löytyy lukuisia eri interpolointimenetelmiä. Niiden antamat tulokset vaihtelevat, joten tekijän tulisi harkita käytettävän algoritmin ominaisuuksia, jotta tulokset olisivat tarkoituksenmukaiset. Huomiota tulisi kiinnittää ainakin seuraaviin asioihin: Kuinka tarkasti estimaatit seuraavat luonnollista ilmiötä? Kuinka paljon tarvitaan esitietoa? Kuinka työlästä on laskea algoritmin vaatimat välivaiheet? Kuinka sileä on interpoloitu käyrä?
Lineaarinen interpolaatio
Lineaarinen interpolaatio on eräs vanhimpia interpolaatiomenetelmiä, jossa sovitetaan suora annettujen pisteiden välille. Usean pisteen tapauksissa, jokainen peräkkäinen pistepari voidaan yhdistää suoralla ja tuloksena on jatkuva murtoviiva. Menetelmä on matemaattisesti helppo ja sitä on käytetty tietokonesimulaatioissa runsaasti.
Sen laajennus on bilineaarinen interpolaatio, jossa tason vierekkäiset pisteet (kolme tai neljä pistettä) muodostavat konveksin interpoloitavan monikulmion. Jokainen monikulmion sisäosan pisteeseen voidaan määrittää kolmella lineaarisella interpolaatiolla funktion arvo. Samaa ideaa soveltamalla kolmeen ulottuvuuteen syntyy kuusitahkoisen särmiön sisään trilineaarinen interpolaatio, jossa särmiön sisäpisteet voidaan luontevasti interpoloida. Menetelmä on vapaa sovellettavaksi vieläkin korkeampiin ulottuvuuksiin.
Polynominen interpolaatio
thumb|250px|Polynomin asteluku ja kertoimet valitaan niin, että käyrä kulkee kaikkien pisteiden kautta. Polynomisessa interpolaatiossa annettujen pisteiden kautta pakotetaan kulkemaan polynomi. Kahden satunnaisesti asetetun pisteen kautta voidaan pakottaa kulkemaan vähintään ensimmäisen asteen polynomi ja kolmen satunnaisesti astetetun (mutta ei-kollineaarisen) pisteen kautta vähintään toisen asteen polynomi. Interpoloitava polynomi, jonka asteluku on vähintään pisteiden lukumäärä, ei ole enää yksikäsitteinen. Mikäli suuri pistejoukko noudattaa matalampiasteisen polynomin sääntöä, voidaan sitä käyttää interpoloimiseen.
Hermeneuttinen menetelmä
Hermeneuttinen menetelmä on hermeneutiikan lähtökohta. Menetelmällä pyritään ymmärtämään ja tulkitsemaan ihmisen toimintaa, kulttuuria tai tekstiä ja selvittämään merkityksiä. Hermeneuttista menetelmää käytetään humanistisissa tieteissä ja yhteiskuntatieteissä. Käsitteellä hermeneuttinen kehä kuvataan sitä, kuinka totuutta jatkuvasti lähestytään. Hermeneutikkojen mukaan menetelmä noudattaa tieteen menetelmää, koska sen tulosten totuudenmukaisuutta voidaan arvioida julkisesti.
Hermeneuttinen kehä
Hermeneutiikan keskeisimpiä käsitteitä on hermeneuttinen kehä. Teoksessa Hermeneuttisen pedagogiikan pääsuuntaukset Pauli Siljander kertoo kolmesta eri merkityksestä, joissa hermeneuttisen kehän käsitettä voidaan käyttää. Ensimmäinen liittyy tiedonmuodostamisen tapahtumasarjaan ja tulee esiin siten, että tiedonmuodostuksella ei voi olla mitään varsinaista alkua. Voidaan käyttää käsitettä esiymmärrys, jonka täytyy aina olla kaiken uuden ymmärtämisen taustalla. Esiymmärrys muuttuu ja korjautuu ymmärtämisen ja tulkinnan edetessä. Se ei kuitenkaan muutu täysin, vaan säilyttää kosketuksen aikaisempaan. Hermeneuttista kehää voidaan kutsua myös hermeneuttiseksi spiraaliksi eli kierteeksi eteenpäin pääsemisen mahdollisuuden vuoksi.
Toinen hermeneuttisen kehän merkitys on ymmärtää se osien ja kokonaisuuden tulkinnan kautta. Esimerkiksi tekstiä tulkittaessa sen osia ei voi ymmärtää ilman kokonaisuutta, mutta osien tulkinta vaikuttaa kokonaisuuden tulkintaan. Kehä etenee osien ja kokonaisuuden välisenä dialektisena suhteena. Hermeneutikko Hans-Georg Gadamer totesi ajatuksen, jonka mukaan kokonaisuus määrittää osia ja osat puolestaan kokonaisuutta, olevan peräisin jo antiikin Kreikan ajalta.
Hermeneuttisella kehällä on vielä kolmas merkitys, joka liittyy läheisesti kahteen edelliseen. Tämä on tulkintojen ja käsitteenmäärittelyn keskeneräisyys. Tällöin käsitteitä ei voi tarkasti määritellä ennen tutkimusta, vaan tutkimus voi osaltaan johtaa käsitteiden määritelmien muuttamiseen. Tutkimuksen edetessä tutkija pyrkii kyseenalaistamaan omia ennakkokäsityksiään ja korjaamaan niitä. Tämän ajatuksen mukaan täsmällistä tutkimuksen kulun ennakkosuunnittelua ja käsitteenmäärittelyä painottava määrällinen tutkimus ja merkityksiä selvittämään pyrkivä laadullinen tutkimus voivat olla toisiaan täydentäviä tutkimustapoja.
Olduvain rotko
thumb|400px|Olduvain rotko helmikuussa 2011
Olduvain rotko eli Oldupairotko on jyrkkäseinämäinen laakso Itä-Afrikan hautavajoamassa pohjoisessa Tansaniassa Serengetin tasangon itäosassa Ngorongoron suojelualueella. Se on 90 metriä syvä kaksihaarainen rotko, joka on kokonaispituudeltaan 50 kilometriä. Rotko on saanut nimensä siellä kasvavan villin sisal-kasvin maasainkielisestä nimestä oldupai.
Olduvain rotko on yksi merkittävimmistä esihistoriallisista kaivauskohteista. Kaivaukset aloitti brittiläinen arkeologi Louis Leakey, ja niitä ovat jatkaneet hänen perheenjäsenensä Mary Leakey ja Richard Leakey.
Rotkosta on löytynyt homininien kuten Paranthropus boisein, Homo habilisin ja Homo erectusin jäänteitä. Paikalta on löydetty kaikkiaan yli 60 homininin fossiilit. Olduvain rotko tarjoaa koko maailman katkeamattomimman tiedon ihmisen evoluutiosta kahden miljoonan vuoden ajalta sekä pisimmän arkeologisen tiedon kivityökalujen käytön historiasta.
Finnish Graffiti 2
Finnish Graffiti 2, Suomalaisen Rockin Historiaa vol. 2 eli Suomi-Rockin oppivuodet 1965-1970 on kokoelmalevy, jolle on tallennettu suomirockin varhaisia äänitteitä.
Kappaleet
CD 1
CD 2
Tuotanto
CD 1
CD 2
Läntinen Pitkäkatu 20
Läntinen Pitkäkatu 20 on Alvar Aallon vuonna 1928 piirtämä kerrostalo Turussa Läntisen Pitkäkadun varrella. Se tunnetaan myös Standardivuokratalona ja Tapani-talona. Se on Helena Soiri-Snellmanin mukaan maan ensimmäinen funktionalistinen rakennus ja mielenkiintoinen myös rakennustekniikkansa takia. Läntinen Pitkäkatu 20 kuuluu Aallon Turun vuosiin (1927–1933), jolloin hän suunnitteli myös Lounais-Suomen Maalaistentalon, Turun Sanomien toimitalon, Paimion parantolan ja Viipurin kirjaston.
Tässä seurassa Läntinen Pitkäkatu 20 vaikuttaa välityöltä. Sitä se ei kuitenkaan ollut, sillä tekijöillä oli visionsa. Talo muurattiin rakennusmestari Juho Tapanin kehittämistä standardoiduista, valetuista betonielementeistä, niin sanotuista tapanintiilistä, joista odotettiin rakennusteknistä läpimurtoa. Standardoituja olivat myös talon ikkunat, ovet ja kaiteet. Aalto puolestaan halusi luoda kuohuvan 1920-luvun kaupunkilaisille uuden aikakauden koteja ja pyrki samalla määräämään, miten ihmiset kodeissaan eläisivät. Tarkoituksena oli, että asukkaat jopa hankkisivat koteihinsa Aallon piirtämät huonekalut. Talon piti olla mallina kokonaiselle sarjalle samanlaisia. Jatkohankkeet kuitenkin raukesivat, kun maailmanpula vei rakentajan konkurssiin.
Julkisivu
Katujulkisivussa Aalto käytti funktionalismia vain vaakasuuntaan käännetyissä ikkuna-aukoissa, muilta osin hän pitäytyi vielä klassismiin. Pihajulkisivu nauhaikkunoineen, parvekkeineen ja korostettuine savupiippuineen on sen sijaan puhdasta funktionalismia ja Aaltoa etevimmillään; se näkyy parhaiten Puolalanpuiston läntiseltä laelta.
Huoneistot
Kolmiportaisessa talossa on viisi liikehuoneistoa ja 34 asuinhuoneistoa. Yleisin huoneistotyyppi on kaksi huonetta, halli ja keittiö, mutta keskimmäisessä portaassa on kahdeksan herrasväen asuntoa: kolme huonetta, halli, keittiö ja apulaisen huone. Kaikki ovat läpitalon-huoneistoja. Talossa on myös neljä yksiötä, joiden ikkunalliset makuualkovit olivat aikoinaan erikoisuuksia. Erikoisia ovat myös ylimmät huoneistot, koska Aalto joutui rakennusmääräysten takia taittamaan kuudennen kerroksen pelkästään pihanpuoliseksi. Tämän takia näihin huoneen ja keittiön asuntoihin muodostui ylisuuri, ikkunaton halli, joka toki soveltui olohuoneeksi. Asuntopulan aikana 1940- ja 1950-luvulla nämä asukkaat välttyivät viranomaisten määräämiltä pakollisilta alivuokralaisilta, koska hallia ei laskettu huoneeksi.
Polytetrafluorieteeni
thumb|250px|Teflonia käytetään muun muassa pannujen pinnoitteena.
Polytetrafluorieteeni (IUPACin lyhenne PTFE) on polymeeri, jossa hiiliketjuun on liittynyt fluoriatomeja. Sitä kutsutaan usein kauppanimellä Teflon.
Teflon oli alun perin DuPont-yhtiön kauppanimi vuonna 1938 patentoimalleen polytetrafluorieteenille. Polytetrafluorieteenin muita kauppanimiä ovat Fluon ja Hostaflon.
thumb|PTFEthumb|PFA
Leander Engström
Leander Engström (1886–1927) oli ruotsalainen taidemaalari. Leander oli Ruotsin modernismin uranuurtajia. Hän opiskeli Richard Berghin ja Karl Nordströmin johdolla Tukholmassa vuosina 1907–1908 sekä vuosina 1909–1912 Pariisissa. Siellä hän sai vaikutteita muun muassa Matisselta, van Goghilta sekä Gauguinilta ja toistamiseen siellä käydessään Cézannelta. Hän maalasi Lapin luonnon tyyliteltyjä maisema- ja henkilökuvauksia (mm. Forellinkalastajat, 1918). Niitä on pidetty Engströmin parhaina teoksina. Useimmat niistä ovat tyyliteltyjä ja sävyltään vihreitä. Vuosina 1920–1923 hän maalasi Italiassa uusasiallisuutta tavoitellen kaupunki- ja maisemakuvia ja sittemmin Norlannin luontoa. Leander kuului De Unga -nimiseen ruotsalaisen modernismin läpimurtoryhmään.
Polytetrafluorieteeni
thumb|left|PTFE-molekyyliketju
PTFE:n sulamispiste on 327 °C, minkä vuoksi sitä käytetään paistinpannujen pinnoitteena. Sitä käytetään myös esimerkiksi kemikaalien säilytykseen ja putkistoissa, koska se ei reagoi herkästi. Pintojen pinnoittaminen teflonilla on haastavaa, koska se tarttuu vaikeasti muihin materiaaleihin. Pinnoittaminen tapahtuu yleensä sintraamalla teflonpulveri kiinni pintaan.
Historiaa
Teflon keksittiin sattumalta vuonna 1938. DuPont-yhtiön tutkija Roy J. Plunkett työskenteli etsien uusia jäähdytysaineita, ja pumppasi fluoripitoista kaasua kaasupulloon. Hämmästyksekseen hän huomasi, että venttiiliä avattaessa mitään ei tullut ulos. Hän leikkasi pullon auki ja totesi korkeapaineisen kaasun muuttuneen vaaleaksi jauhemaiseksi aineeksi. Kaasupullon rauta oli toiminut katalyyttinä. Kolme vuotta kestäneen tutkimuksen jälkeen DuPont patentoi aineen 1941 ja rekisteröi Teflon-kauppanimen 1944.
Teflonia valmistettiin ensimmäisen kerran 1938 ja sen ensimmäinen merkittävä käyttökohde oli uraaniheksafluoridin säilytys Yhdysvaltain Manhattan-projektin yhteydessä. Teflonia tuli myyntiin 1946. Teflonia luullaan tästä huolimatta toisinaan NASA:n Apollo-kuuohjelman sivutuotteeksi.
The Ultimate Collection (The Whon albumi)
The Ultimate Collection on The Whon kesäkuussa 2002 julkaistu kaksi CD-levyä sisältävä kokoelma-albumi koko sen alkuperäisen olemassaolon ajalta 1964–1982. Albumin Britannian ja Yhdysvaltain painosten kansikuvat ovat erilaisia ja myös kappalelistoissa on pieniä eroja.
Parikkalan-Rautjärven Sanomat
Perustiedot
Lehden ilmestymispäivä on torstai. Parikkalan Sanomat perustettiin jo vuonna 1908, eli se on toiseksi vanhin yhtäjaksoisesti ilmestynyt ja yhä toimiva paikallislehti Suomessa. Huhtikuussa 2007 Parikkalan Sanomat yhdistyi Rautjärvellä ilmestyneen Kaakkoisseutu-lehden kanssa ja sai nykyisen nimensä. Lehden päätoimittaja on Anssi Kemppinen. Lehteä julkaisee Keski-Karjalan Kustannus Oy, joka kuuluu PunaMusta Media Oyj -konserniin. Lehti painetaan PunaMusta Oy:ssä Joensuussa. Tabloid-kokoisen lehden tavanomainen laajuus on 20 sivua. Parikkalan Sanomien ja Kaakkoisseudun yhteenlaskettu virallinen levikki ennen yhdistymistä 7.2.2007 oli 6561 kappaletta. Syksyllä 2016 lehdessä työskenteli kuusi henkilöä. Lehdellä on toimistot Parikkalassa ja Simpeleellä.
Parikkalan Sanomien historiaa
Parikkalan Sanomien ensimmäinen näytenumero ilmestyi 11. toukokuuta 1908 ja toinen 22. toukokuuta. Molemmat jaettiin jokaiseen talouteen Parikkalassa. Säännöllisesti lehti alkoi ilmestyä kesäkuun alusta 1908. Parikkalan Sanomat on Suomen kolmanneksi vanhin paikallislehti, vuonna 1894 perustetun Tyrvään Sanomien ja vuonna 1897 perustetun Suupohjan Sanomien jälkeen.
Ajatus Parikkalan seudun omasta lehdestä lienee virinnyt osin Jaakkimaan vuonna 1905 perustetusta pitäjälehdestä, samoin kuin Parikkalan Kangaskylän nuorisoseuran julkaisemasta käsin kirjoitetusta Simpele -lehdestä. Lehden perustamisen taustalla olivat Parikkalan nuorsuomalaiset, muun muassa kunnanlääkäri ja valtiopäivämies J. G. von Schrowe, kirjakauppias Heikki Heinonen sekä kauppias Tahvo Ahokas, joka oli myös lehden ensimmäinen toimittaja. Hänen työparinaan lehden teossa oli työväenliikkeessä toiminut tuleva päätoimittaja, maanviljelijä Yrjö Aukusti Vuorelainen. Ahokkaalla oli apuna myös yhteiskoulunopettaja Kondard Vento, josta tuli lehden lyhytaikainen toinen päätoimittaja. Lehteä painettiin ensin Savonlinnassa, sittemmin myös muun muassa Viipurissa, Käkisalmella, Lappeenrannassa ja Imatralla.
Ahokkaan luopuessa lehden kustannusvastuusta perustettiin Keski-Karjalan Kustannus Oy. Sen yhtiöjärjestys vahvistettiin Keisarillisessa Senaatissa vuonna 1909 ja yhtiö merkittiin kaupparekisteriin vuonna 1910. Yhtiön ensimmäinen hallituksen puheenjohtaja aina vuoteen 1925 asti oli Sanfrid Hasselqvist, kirjailija, taidemaalari ja runoilija Aarno Karimon isä. Vuonna 1918 lehden painos oli 1800 kappaletta ja sitä tilattiin paljon myös oman pitäjän ulkopuolelle. Lehden alkuaikoihin sattui erikoisuus, että Parikkalan kunta alkoi julkaista samannimistä lehteä, mutta se ilmestyi vain vuonna 1928. Samana vuonna painettiin myös varsinaisen Parikkalan Sanomien laaja kaksivärinen ja 28-sivuinen 20-vuotisjuhlanumero.
Kesällä 1941 lehden ilmestymisessä oli parin kuukauden tauko, koska Parikkala lähes tyhjennettiin jatkosodan alettua. Siksi lehdessä ei koskaan julkaistu numeroa Tyrjän taistelusta Parikkalassa heinä-elokuussa 1941. Lehden pitkäaikainen päätoimittaja Armas Näränen 1955–1975 vakiinnutti Parikkalan Sanomien aseman sotien jälkeen, kotiseutujutuistaan muistetaan toimittaja Juho Siitonen. Vuonna 1980 lehden osake-enemmistö siirtyi kirjakauppias Erkki Heinosen perikunnalta Pohjois-Karjalan Kirjapaino Oy:lle. Lehti muuttui tabloidi-kokoiseksi ja alkoi ilmestyä kaksi kertaa viikossa vuonna 1989. Muuttui yksipäiväiseksi vuonna 2017.
Parikkalan Sanomien päätoimittajat
250px|thumb|Lehden toimitalo Parikkalan keskustassa.
Kaakkoisseutu-lehti
Kaakkoisseutu-lehden päätoimittajat olivat:
Oksana Domnina
Oksana Aleksandrovna Domnina (, s. 17. elokuuta 1984 Kirov) on venäläinen jäätanssija. Domnina ja hänen parinsa Maksim Šabalin ovat saavuttaneet pronssia vuoden 2010 Olympiakilpailuissa, maailmanmestaruuden 2009, Euroopan mestaruuden 2008 ja 2010, Grand Prix Final -mestaruuden 2007 ja kolme kertaa venäjän mestaruuden (2005, 2007, 2010).
Viro
Virossa on 1 329 000 asukasta. Pääosan maan asukkaista muodostavat virolaiset, ja merkittävä vähemmistö on vironvenäläiset. Noin kolmannes (434 426) Viron asukkaista asuu maan pääkaupungissa Tallinnassa. Tallinnan jälkeen suurimpia kaupunkeja ovat yliopistokaupunki Tartto (98 449 asukasta), teollisuuskaupungit Narva (59 049 asukasta) ja Kohtla-Järve (37 198 asukasta) sekä kesäkaupunki Pärnu (40 005 asukasta).
Viro on alavaa maata, jonka maisemaa hallitsevat metsät ja suot. Maahan kuuluvista saarista suurimmat ovat maan länsirannikolla sijaitsevat Saarenmaa ja Hiidenmaa. Viron suurin järvi on maan itäosassa, osittain Venäjän puolella sijaitseva Peipsijärvi.
Maantiede
pienoiskuva|left|[[Väimela Alajärv.]] Viron pinta-ala on noin 45 339 neliökilometriä. Alueeltaan se on näin ollen Baltian maista pienin. Se on suurempi kuin esimerkiksi Alankomaat, Sveitsi tai Tanska. Idästä länteen Virolla on leveyttä 350 kilometriä ja pohjoisesta etelään pituutta 240 kilometriä. Muiden valtioiden pääkaupungeista Tallinnaa lähinnä on Helsinki: Suomenlahden yli matka on noin 85 kilometriä.
220px|thumb|oikea|Viroa satelliittikuvassa. Viron maaseutua täplittävät yli 1 500 järveä, joista suurin on Venäjän rajalla oleva Peipsijärvi. Viron suurimmat joet ovat Narvanjoki ja Emajoki. Virossa on noin 800 saarta. Pinnanmuodoiltaan Viro on melko tasainen. Korkein kohta on Iso Munamäki Etelä-Virossa, 318 metriä meren pinnan yläpuolella. Keskimäärin Viro on vain 50 metriä merenpinnan yläpuolella, ja alle 10 prosenttia maan pinta-alasta on yli 100 metrin korkeudella merenpinnasta.
Pohjois- ja Länsi-Viro ovat pinnanmuodoiltaan tasaisia, mutta Etelä-Viron pinnanmuodot ovat vaihtelevampia. Länsi-Viron manneralueen pääosa kuuluu Länsi-Viron alankoon, joka on vanhaa merenpohjaa. Pohjois- ja Länsi-Virossa on laaja kalkkikivitasanko, joka on osa Baltian klinttiä. Tasangon reunan kalkkikivitörmästä muodostuu jyrkänteitä, joista korkein on Koillis-Virossa sijaitseva Ontika, jolla on korkeutta 56 metriä. Ontikaa matalampi, mutta kuuluisampi on Saarenmaan Pangan rantatörmä, jolla on pituutta 2,5 kilometriä ja korkeutta 21 metriä. Pohjois- ja Länsi-Viron nummilla on kalkkikiven hajotessa syntyneitä karstiluolia. Sedimenttikerrostumat ovat ohuita lukuun ottamatta Etelä-Viroa, jossa sedimenttikerrostumien paksuus voi olla jopa 76 metriä. Huomattavimmat luonnonmaantieteelliset piirteet Virossa on muovannut mannerjäätikkö, joka vetäytyi Virosta 13 000–10 000 vuotta sitten.
Ilmasto
pienoiskuva|Tabasalun rannikko. Viro kuuluu mantereisen ja merellisen ilmaston siirtymävyöhykkeeseen. Ilmasto on lauhkea, kesät ovat lämpimiä ja talvet leutoja. Viron ilmastoon vaikuttavat muun muassa Suomenlahti, Itämeri, sekä Golfvirran ja Atlantin läheisyys. Viron vuotuinen sademäärä on noin 670 mm. Pysyvä lumipeite saapuu ensiksi itäiseen Viroon, yleensä joulukuun alussa, ja viimeisenä Saarenmaalle, yleensä vasta tammikuun puolella. Lumipeite pysyy suurimmassa osassa maata noin 100 päivän ajan, mereisillä alueilla se pysyy lyhyimmän aikaa. Pisimpään lumipeite pysyy Haanjan ylängöllä. Lumet ovat sulaneet lounaisesta Virosta ja Saarenmaalta yleensä maaliskuun viimeiseen päivään mennessä, ja muualta Virosta huhtikuun alkupäivinä. Keväät ovat kuivia ja aurinkoisia, terminen kesä alkaa keskimäärin toukokuun puolessavälissä.
Heinäkuu on lämpimin kuukausi, jolloin keskimääräinen lämpötila on 17,4 astetta. Kylmin on helmikuu, jolloin keskilämpötila on −4,5 astetta. Yli puolet vuodesta sää on liikkuvien matalapaineiden takia pilvinen, tuulinen ja sateinen, etenkin syyskuukausina. Sateisin kuukausi on elokuu. Tuulet puhaltavat enimmäkseen lounaasta, mutta keväällä ja alkukesällä tuuli puhaltaa lännestä ja koillisesta.
Kasvillisuus
220px|thumb|Talvista metsää Virossa. Maisema muistuttaa Viron lippua. Suot kattavat noin 22 prosenttia Viron pinta-alasta, mikä on toiseksi eniten maailmassa Suomen jälkeen. Yli yhden hehtaarin kokoisia soita Virossa on noin 10 000. Valtaosa Viron soista on pieniä, 1–10 hehtaarin kokoisia soita. Vanhimmat suot ovat 7 000–8 000 vuotta vanhoja. 66 prosenttia kaikista soista on syntynyt maan soistuessa. Loput ovat umpeen kasvaneita järviä. Tyypillisiä piirteitä Viron soille ovat paksu turvekerros ja suonsilmäkkeet. Soiden suojelu alkoi 1970-luvulla kun huolestuttiin niiden ojittamisesta. Nykyisin suojeltua suota on Virossa noin 216 000 hehtaaria. Soista noin 1 600 on riittävän suuria turpeentuotantoon. Turvetta nostetaan 103 paikasta, ja sitä käytetään lämmitykseen ja maataloudessa.
Metsät kattavat Viron maapinta-alasta noin 49 prosenttia. Suurimmat metsät sijaitsevat Lounais- ja Koillis-Virossa. Kaikista metsistä noin 20 prosenttia on suojeltu. Viro on taiga- ja lehtimetsien rajavyöhykettä. Yleisimpiä puulajeja ovat mänty, kuusi, koivu, haapa ja tervaleppä. Metsäpinta-alasta 33 % on mäntymetsää ja 31 % koivumetsää.
Tammi, saarni, lehmus ja vaahtera ovat Virossa selvästi yleisempiä kuin Suomessa. Länsi-Virossa on lehtoniittyjä, jolla kasvaa monia harvinaisia pohjoisen lehtipuulajeja. Monet lehtoniityt ovat muuttumassa lehtometsiksi. Parhaiten säilyneitä lehtoniittyjä on suojeltu. Länsi-Virossa on lehtoniittyjen lisäksi rantaniittyjä, joilla aiemmin kasvatettiin maitokarjaa. Karjanpidon loputtua monet niistä ovat vesakoituneet. Luonnonsuojelualueilla tätä on yritetty välttää tuomalla alueelle lihakarjaa.
Eläimet
thumb|220px|[[Kettu kuvattuna Virossa.]] Virossa tavataan noin 20 000 eri hyönteislajia, sekä 65 kala-, 10 sammakkoeläin- ja viisi matelijalajia. Sammakkoeläimistä suurin osa on harvinaisia ja rauhoitettuja. Selkärankaisia on yhteensä noin 500 lajia. Nisäkkäistä yleisimpiä ovat metsäkauris (40 000 kpl), rusakko, metsäjänis ja villisika (13 000 kpl). Petoeläimistä Virossa on muun muassa 1 100 ilvestä, 800 karhua ja noin 600 sutta. Harmaahylkeitä on Viron merialueella yli 2 000, norppia on alle 1 000. Viroon on tuotu maasta hävinneitä lajeja, kuten euroopanmajava ja saksanhirvi, sekä kokonaan uusia lajeja, kuten piisami, supikoira ja minkki. Vesikko on Suomen tapaan hävinnyt Virosta, mutta Hiidenmaata on puhdistettu minkeistä ja vesikkoa on istutettu takaisin sinne. Virossa on tavattu 331 lintulajia, joista 207 pesii Virossa säännöllisesti.
Lehti- ja sekametsissä elää monia lintulajeja, mutta erityisesti eri varpuslintuja. Yleisimpiä niistä ovat peippo, sirittäjä, tiltaltti, punarinta, metsäkirvinen ja rautiainen. Saaristossa ja rannikolla on muun muassa lokkeja, tiiroja ja hanhia. Soilla pesii muun muassa riekko, kapustarinta, isolepinkäinen ja muuttohaukka. Isot petolinnut menestyvät suurten luonnonsuojelualueiden takia. Kotkapareja maassa pesii noin 250. Kattohaikarat pesivät muun muassa vanhoissa savupiipuissa ja puhelinpylväiden päällä. Virossa tavataan myös mustahaikaraa, joka on pääasiassa erämaiden asukki.
Historia
pienoiskuva|left|Luista valmistettuja työkaluja [[Kundan kulttuurin ajalta.]]
Esihistoria
thumb|250px|[[Põltsamaa jõgi heti samannimisen kaupungin alajuoksulta.]] Viimeisen jääkauden hellittäessä vetäytyi mannerjää pohjoiseen siten, että nykyisen Viron alue vapautui jääpeitteestä noin 10 000 vuotta eaa. Pian maanpinnan paljastumisen jälkeen alkoi myös ihmisasutus levitä etelästä tälle alueelle. Baltiaan syntyi Kundan kulttuuriksi sanottu kivikautinen asutus. Asutus on jatkunut tähän päivään asti. Varhaisimman asujaimiston kielestä ei ole yksimielisyyttä. Vuoden 5000 eaa. tienoilla Suomenlahden molemmille puolille levinneen niin kutsutun kampakeraamisen kulttuurin on usein arveltu olleen suomalais-ugrilainen, joskin muitakin näkemyksiä on. Kivikautta seurasivat Virossakin pronssikausi (1500–500 eaa.) ja rautakausi (500 eaa. – 1200 jaa.), joilta on runsaasti arkeologisia löytöjä. Rautakaudelle ajoittuvat esimerkiksi maalinnoiksi kutsutut linnoitukset. Nykyisten Viron ja Suomen alueiden välillä vallitsivat jo tällöin vilkkaat yhteydet. Viron alue oli tähän aikaan tiheämmin asuttu, todennäköisesti myös kehittyneempi ja vauraampi kuin asukasluvultaan pienempi Suomen alue.
Keskiaika ja uuden ajan alku
thumb|left|300px|Piispojen linna Kuressaaressa.
Saksalaisvalloitus
Saksalaiset alkoivat työntyä itään 1100-luvulla. Lyypekki perustettiin vuonna 1159, mikä avasi portin itään. Alustyyppi koggi mahdollisti suurten matkustaja- ja tavaramäärien kuljetuksen. Saksalaisia tuli vuoden 1159 paikkeilla Väinäjoen suulle. Vuonna 1182 alueelle tuli piispa Meinhard, joka aloitti paikallisten käännytyksen. Saksalaisvallan alle Baltian alueen toi Liivinmaan kolmas piispa Albert von Buxhövden, joka tuli alueelle vuonna 1200. Hänellä oli mukanaan ristiretkeläisiä, ja vuonna 1201 hän perusti Riian alueen keskukseksi. Liiviläiset ja latvialaiset alistettiin suhteellisen nopeasti. Virolaisten alistaminen alkoi vuonna 1208. Virolaiset tekivät kostoiskun latvialaisten tekemän iskun johdosta nykyisen Latvian alueelle, mitä seurasivat puolestaan latvialaisten ja saksalaisten kostoretket. Vuonna 1217 käytiin Matinpäivän taistelu, jossa virolaisten yhdistyneet joukot kärsivät tappion Lembitun johdolla saksalaisille. Tanskalaiset valtasivat Pohjois-Viron Lyndanisen taistelun myötä vuonna 1219. Viimeinen vapaa virolainen alue Saarenmaa kukistui vuonna 1227.
Saksalaisvallan aika
Saksalaishallinnon alussa Viroon syntyi vasallisto eli aateli. Heidän luokkansa syntyi alueiden läänittämisen myötä. Vasallit olivat pääosin saksalaisia, ja he muodostivat vasallien enemmistön myös Tanskan omistamilla alueilla. Läänitysten myötä virolaiset talonpojat joutuivat lääninherrojen vallan alaisuuteen. Virolaisten jatkuvaan kapinointiin kyllästyneenä Tanska myi omat alueensa Virossa Saksalaiselle ritari­kunnalle vuonna 1350, viimeisenä Saarenmaan. Saksalaisvallan aikana alkoi syntyä yhä suurempia kaupunkeja. Reformaatio alkoi 1500-luvun alkupuolella. Vanha-Liivinmaa romahti Liivinmaan sodan aikana 1558–1561 ja se jaettiin Ruotsin ja Puolan kesken Puolan saadessa Etelä- ja Ruotsin Pohjois-Viron. Sodan aikana Viroa koetteli rutto.
Ruotsalaisvallan aika
Puolan Liivinmaa liitettiin Ruotsiin vuonna 1629 ja Saarenmaa vuonna 1645, jolloin Ruotsi omisti koko Viron. Pohjois-Viro muodosti Viron herttuakunnan Etelä-Viron muodostaessa nykyisen Latvian pohjois­osien kanssa Liivinmaan kenraalikuvernöörikunnan. Ruotsi läänitti alueita ruotsalaisille ja suomalaisille sotaherroille heikentäen samalla saksalaisten asemaa. Vuonna 1668 voimaan tullut poliisiasetus alisti talonpojat maa­orjuuteen. Ruotsin vallan aikana perustettiin Tarton yliopisto. Ruotsi menetti Baltian Venäjälle suuressa Pohjan sodassa Uudenkaupungin rauhalla vuonna 1721.
Venäjän vallan aika ja kansallistunteen nousu
pienoiskuva|[[Tarton yliopiston päärakennus.]] Viron alue siirtyi Venäjän valtaan suuren Pohjan sodan seurauksena Uudenkaupungin rauhassa 1721. Virosta eli Vironmaasta, joka käsitti Pohjois-Viron, Liivinmaasta, johon Viron eteläosa liitettiin, sekä Kuurinmaasta muodostettiin yhtenäinen alue Itämerenmaakunnat, jossa talonpoikaisväestö oli maaorjuudessa 1800-luvulle saakka. Maaorjuuden vähittäinen poistaminen alkoi talonpoikaislaeilla, joista Virossa käytetään nimitystä Iggaüks. Alue säilyi 1800-luvun loppupuolelle saakka melko autonomisena suhteessa Venäjään ja sitä hallitsivat baltiansaksalaiset kartanonherrat tsaarien vahvistamien etuoikeuksien pohjalla.
Venäjän keskushallinto kasvatti hiljalleen valtaansa Baltiassa saksalaisten aatelisten kustannuksella, ja vuonna 1876 itsehallintojärjestelmä lakkautettiin. Tämän kehityksen osana Viron talonpojat vapautettiin maaorjuudesta vuosien 1816–1819 välisenä aikana. Kuitenkin vasta 1860-luvulla talonpojat saivat oikeuden ostaa viljelemänsä maat itselleen.
Kansallinen herääminen alkoi Virossa 1800-luvulla muun muassa maaorjuuden lakkauttamisen myötä. Vironkielisiä kouluja perustettiin ja Viron kansalliseepos Kalevipoeg luotiin. 1880-luvulla keskushallinto aloitti venäläistämisohjelman, jonka johdosta monet baltiansaksalaiset instituutiot lopetettiin tai muutettiin pelkästään venäjänkielisiksi, kuten Tarton yliopisto. Venäläistämisohjelman aikana myös vironkielisiä sanomalehtiä, kouluja ja kansallismielisiä seuroja lakkautettiin.
Maailmansota – Venäjän valta kaatuu
Venäjän keisarikunnan luhistuttua ensimmäisessä maailmansodassa Virossa tapahtui helmikuun vallankumouksen jälkeen useita vallanvaihtoja nopeassa tahdissa.
Bolševikkien lokakuun vallankumouksen jälkeen virolaiset bolševikit tekivät Viktor Kingisseppin ja Jaan Anveltin johdolla vallankaappauksen ja ottivat vallan käsiinsä yhdessä bolševikkisotilaiden kanssa kolmeksi kuukaudeksi. Bolševikit perustivat niin sanotun Viron työkansan kommuunin.
Samaan aikaan maapäivissä valtaa pitäneet poliittiset voimat, bolševikkien vastavoimat, lähtivät suunnittelemaan Viron itsenäisyyttä. Maapäivillä valtaa pitäneet poliittiset voimat julistivat Viron itsenäiseksi 24. helmikuuta 1918. Tähän aikaan bolševikit halusivat ainoana poliittisena virolaisvoimana säilyttää yhteyden Venäjään. Venäjällä oli tässä vaiheessa vallassa Leninin johtama bolševikkihallitus.
Saksan keisarillinen armeija oli aloittanut Neuvosto-Venäjän kanssa käynnissä olevien Brest-Litovskin rauhanneuvottelujen venymisen vuoksi etenemisen Väinäjoen eteläpuolelta vallaten Latvian pohjoisosan ja Viron suuret saaret, Saarenmaan, Muhun ja Hiidenmaan, syksyyn 1917 mennessä. Helmikuussa 1918 eteneminen jatkui Viron manneralueella niin, että helmikuun 25. päivä saksalaiset valtasivat Tallinnan. Maaliskuun alkuun mennessä saksalaiset olivat vallanneet Viron alueen – Narvan 4. maaliskuuta 1918. Alkoi saksalaisten miehityshallinto, ja itsenäisyyden julistaneet voimat painuivat maan alle. Samalla bolševikkivoimat perääntyivät Venäjälle.
Viron vapaussota 1918–1920
thumb|Virolaisen panssarijunan miehistöä vapaussodan aikana tammikuussa 1919.
Saksalaisten romahdettua sodan lopuksi Saksassa puhjenneeseen vallankumoukseen 2. marraskuuta 1918 ja liittoutuneiden kanssa solmittuun aseleposopimukseen 11. marraskuuta 1918 Neuvosto-Venäjän bolševikkihallitus mitätöi saksalaisten kanssa maaliskuussa 1918 tehdyn rauhansopimuksen 13. marraskuuta 1918 ja puna-armeija hyökkäsi Baltian maihin. Saksalaismiehityksen aikana Tallinnassa toimi tehokas lähinnä suurten tehtaiden venäläisistä työläisistä koostunut bolševikkeja kannattava ryhmä, joka hakeutui yhteistoimintaan Leninin hallituksen kanssa. He liittyivät innolla virolaisten kommunistien kanssa niin sanottuihin kansanneuvostoihin, jotka yllyttivät työläisiä auttamaan maahan tunkeutunutta venäläistä puna-armeijaa.
Hyökkäystä seurasi virallisesti 28. marraskuuta 1918 – 3. tammikuuta 1920 käyty Viron vapaussota, jossa 4 000 miehen vahvuisilla vapaaehtoisilla suomalaisjoukoilla, I Suomalaisella Vapaajoukolla ja Pohjan Pojilla, oli suuri merkitys. Viron vapaussota on itämerensuomalaisten kansojen käymiä heimosotia. Myös Britannia lähetti virolaisten tueksi laivasto-osaston. Puna-armeija lyötiin takaisin, kuten myös saksalaiset Freikorps-joukot.
Viro ja Neuvosto-Venäjä solmivat vuoden 1919 lopulla välirauhan. Vuonna 1920 solmittiin Tarton rauha, jossa Viro ja Neuvosto-Venäjä tunnustivat toisensa. Suomi tunnusti Viron de jure kesäkuussa 1920; de facto itsenäisyys oli tunnustettu jo vuotta aiemmin elokuussa 1919. Virolaisen kulttuurin ja talouden perusta luotiin seuraavina vuosikymmeninä. Maahan järjestettiin tehokas vironkielinen alkeisopetus. Tarton yliopisto muutettiin vironkieliseksi jo vuonna 1919. Maauudistuksessa kartanoiden maat jaettiin talonpojille. Vuonna 1921 Viro liittyi Kansainliittoon. Kommunistien kansannousu tukahdutettiin joulukuussa 1924.
Viro maailmansotien välillä
thumb|right|pysty=1.75|Viro vuosina 1920–1940. Viron vuoden 1920 perustuslaki oli erittäin parlamentaristinen. Presidenttiä ei ollut, vaan pääministeri eli riigivanem (’maanvanhempi’) hoiti myös valtionpäämiehen tehtävät.
Vaikka virolaiskommunistit eli bolševikit olivat kokeneet tappion vapaussodassa ja joutuneet perääntymään kesään 1919 mennessä takaisin Neuvostoliittoon, he kokivat tilanteen mahdolliseksi vallanotolle. Niinpä 1. joulukuuta 1924 Neuvostoliiton tukemat bolševikit yrittivät vallankaappausta, joka kuivui kuitenkin kokoon muutamassa tunnissa. Asian jatkokäsittelyssä Viron parlamentti kielsi Viron kommunistisen puolueen toiminnan maanpetoksellisena.
Suuren laman aikana 1930-luvun alussa työttömyys nousi ja kruunua jouduttiin devalvoimaan. Laman seurauksena Viro ajautui sisäpoliittiseen kriisiin. Tyytymättömyys demokraattisen järjestelmän saamattomuuteen kanavoitui äärioikeiston kannatukseksi, kuten monessa muussakin Euroopan maassa. Virossa oikeisto-oppositiota nousi edustamaan Viron vapaussotureiden liitto, niin sanottu vapsit. Vapsit saivat suuren vaalivoiton syksyllä 1933 ja liikkeen painostuksesta hyväksyttiin vuonna 1933 uusi perustuslaki, joka teki riigivanemista itsenäisen toimeenpanovallan haltijan, jolla oli laajat valtaoikeudet.
Suomen ja muiden Baltian maiden tavoin Viro solmi Neuvostoliiton uuden politiikan aloitteesta hyökkäämättömyyssopimuksen Neuvostoliiton kanssa vuonna 1932. Sopimuksilla oli tarkoitus varmistaa Neuvostoliiton ulkorajat.
Samaan aikaan Baltian maissa oli vallalla reunavaltiopolitiikka, missä Puola, Liettua, Latvia ja Viro hakivat toisistaan turvaa puolustusyhteistyötä tiivistämällä. Baltian maat solmivat puolustusliiton 12. syyskuuta 1934. Näin muodostui Baltian entente.
Vapsien aloitteesta perustuslakia muutettiin siten, että presidentin valtaa lisättiin huomattavasti. Uusi perustuslaki astui voimaan 1934. Ylimenokauden hallituksen johtaja, keskustaa edustava Konstantin Päts, huolestui kuitenkin vapsien yhä kasvavasta voimasta, ja käyttäen uusia valtionpäämiehen valtaoikeuksiaan hyväksi hän julisti kenraali Johan Laidonerin kanssa ja armeijan tuella maan 23. maaliskuuta 1934 poikkeustilaan ja lakkautti koko vapsien järjestön ja vangitutti liikkeen johdon.
Kansanedustuslaitos hajotettiin syksyllä 1934 ja kaikki puolueet lakkautettiin 1935. Diktaattorina hallinnut Konstantin Päts perusti ylhäältä johdetun Isänmaan liitto (Isamaaliit) -puolueen. Joulukuussa 1935 vapsit suunnittelivat vallankaappausta suomalaisen Sinimustat-järjestön tuella, mutta viranomaiset saivat siitä vihiä ja juonijat pidätettiin. Konstantin Päts hallitsi Viroa varsin yksinvaltaisesti vuoteen 1938, jolloin hänet nimitettiin uuden, vuonna 1937 säädetyn perustuslain mukaiseksi presidentiksi, ja hän palasi perustuslailliseen hallintotapaan.
Helmikuussa 1936 kansanäänestyksessä kannatettiin paluuta demokratiaan. Perustuslaillisuuteen palaaminen ei kuitenkaan tuonut juurikaan muutosta vallanpitoon, ja Päts jatkoi presidenttinä. Neuvostoliiton ja Britannian neuvotellessa sopimusta huhtikuussa 1939 Viro ja Latvia solmivat hyökkäämättömyyssopimuksen Saksan kanssa.
Toinen maailmansota
200px|left|thumb|Viron ensimmäinen presidentti [[Konstantin Päts.]] Toisen maailmansodan alkaessa Viro tahtoi pysytellä puolueettomana, mutta katsoi olevansa pakotettu tekemään Neuvostoliiton kanssa yhteistyö- ja tukikohtasopimuksen 28. syyskuuta 1939. Viroon siirrettiin 25 000 Neuvostoliiton sotilasta suljettuihin tukikohtiin 18. lokakuuta 1939 alkaen. Virolla itsellään oli tuolloin rauhanaikaisena vahvuutena jatkuvasti palveluksessa 15 000 sotilasta.
Kesäkuussa 1940 Molotov esitti Virolle uhkavaatimuksen, jossa syytettiin Viroa yhteistyösopimuksen rikkomisesta ja vaadittiin saada tuoda lisäjoukkoja maahan. Viron hallitus piti vastarintaa toivottomana, minkä vuoksi vaatimus hyväksyttiin. 17. kesäkuuta – 21. kesäkuuta 1940 maahan tuotiin noin 90 000 neuvostosotilasta lisää, jolloin Virossa olevien puna-armeijan joukkojen määrä oli jo yli 100 000 sotilasta.
Elokuussa 1940 Virosta tuli yksi neuvosto­tasa­valloista. Presidentti Konstantin Päts vangittiin, ja hän kuoli 18. tammikuuta 1956 psykiatrisessa sairaalassa Buraševossa Tverin alueella.
Neuvostomiehitys keskeytyi kolmeksi vuodeksi Saksan vallattua jälleen Baltian kesällä 1941. Saksalaismiehityksen aikana Virossa toimi saksalaisten alaisuudessa virolainen hallinto. Sen johdossa oli näennäisesti vapaussoturien liikkeen (vapsien) johtohahmoihin kuulunut Hjalmar Mäe. Saksan miehityksen aikana Viro oli ensimmäinen maa, mistä juutalaiset (noin 950–1 000 henkilöä) poistettiin kokonaan vuoden 1941 aikana, mikä todettiin Wannseen pöytäkirjoissa 20. tammikuuta 1942.