cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leo Mechelin
Liberaalinen puolue ja ura senaattorina (1880–1890)
Mechelin hoiti senaatissa muun muassa Suomen ja Venäjän välisiä kauppa- ja tullineuvotteluita. Hän edusti vuonna 1887 Madridissa käydyissä Venäjän ja Espanjan välisissä kauppasopimusneuvotteluissa koko keisarikuntaa yhdessä Venäjän Madridin-lähettilään Mihail Gortšakovin kanssa. Tämä johtui siitä, että Suomen suuriruhtinaskunnan kauppavaihto Espanjan kanssa oli tuolloin kolme kertaa suurempi kuin koko muun valtakunnan yhteensä. Mechelin vietti Espanjassa perheineen puoli vuotta. Itse neuvottelut kestivät kaksi kuukautta, minkä jälkeen hänen oli vielä saatava sopimukselle Pietarin hyväksyntä. Lopputuloksena oli kuitenkin erityisesti Suomelle edullinen kauppasopimus. Kun senaatin kauppa- ja teollisuustoimituskunta perustettiin vuonna 1888, Mechelin nimitettiin sen johtoon. Hän oli myös tekemässä päätöstä Suomen ensimmäisten jäänmurtajien hankkimisesta, mikä toteutui vuonna 1890. Talvimerenkulun kehittyminen helpotti ulkomaankauppaa ja vähensi siten Suomen riippuvuutta Venäjästä.
Précis du droit public du Grand-Duché de Finlande -esitelmä (1886)
thumb|pysty|Mechelinin esitelmän laajennettu saksankielinen versio saksalaisessa Marquardsenin julkisoikeuden käsikirjassa. Vuonna 1885 Mechelin kirjoitti ministerivaltiosihteeri Bruunin pyynnöstä yhdessä K. G. Ehrströmin ja Robert Montgomeryn kanssa Suomen valtio-oikeudellista asemaa käsitelleen esityksen, joka oli tarkoitettu valistukseksi Venäjän viranomaisille. Koska esitys perustui oppiin Suomen valtiosta, Bruun ja kenraalikuvernööri Heiden eivät olleet siihen tyytyväisiä, ja Heiden kielsi sen julkaisemisen.
Mechelinin esitelmä käännettiin useille kielille, ja Mechelin levitti sitä ystäväverkostonsa kautta tehokkaasti ympäri Eurooppaa. Se päätyi muun muassa Ruotsin kuninkaalle sekä Britannian pääministerille William Gladstonelle. Saksankielinen versio julkaistiin vuonna 1889 arvovaltaisessa Heinrich Marquardsenin julkisoikeuden käsikirjassa nimellä Das staatsrecht des Großfürstenthums Finland. Siihen Mechelin teki vielä lisäyksiä ja kiteytti näkemyksensä seuraavasti:
Kirjan käänsi vuonna 1888 ranskasta venäjäksi runsain kriittisin reunahuomautuksin sitä täydentäen hovimestari K. F. Ordin, josta tuli Suomen asemasta käytävän kiistan tärkein yleisvaltakunnallisen (Venäjän) näkökulman puolustaja. Mechelin ja Ordin kirjoittivat useita julkisia vastauksia, joissa he kumosivat toinen toisensa päätelmät historiallisiin lähteisiin vedoten. Tästä versoi laaja keskustelu Suomen asemasta osana Venäjää. Vaikka Suomen ja Venäjän yhteentörmäyksen edellytykset olivat jo entuudestaan olemassa, Mechelinin on pamfletin julkaistessaan sanottu ”heittäneen ensimmäisen kiven” oikeustaistelussa. Oppi Suomesta perustuslaillisena valtiona oli syntynyt jo aiemmin, mutta juuri Mechelin puki sen tarkkaan muodollis-juridiseen asuun ja levitti sitä kansainvälisten verkostojensa avulla tehokkaasti eri puolille maailmaa. Venäjällä tämä kansainväliseen mielipiteeseen vetoaminen tulkittiin provokaatioksi.
Postimanifesti ja ero senaatista
Venäjällä Aleksanteri III:n kaudella kiristyneet imperialismi ja nationalismi sekä valtakunnan yhtenäistämistarpeet johtivat pyrkimyksiin sitoa Suomen kaltaisia ”rajamaita” tiiviimmin emämaahan. Mechelin kuitenkin näki Suomen laki- ja privilegiojärjestelmän kokonaisuutena, jonka tuli säilyä täysin koskemattomana. Hän laati suurelta osin senaatin lausunnot, joissa vastustettiin Suomen raha-, tulli- ja postijärjestelmien yhdistämistä vastaaviin venäläisiin laitoksiin. Nähdessään muistiot keisari Aleksanteri III kirjoitti närkästyneenä esityksen reunaan kommentin, jossa provosoivasti kysyttiin: ”Kuuluko Venäjä Suomeen vai Suomi Venäjään”. Kun postilaitoksen yhdistänyt postimanifesti sitten kaikesta huolimatta annettiin vuonna 1890, Mechelin erosi vastalauseena senaatista.
Senaatti vahvisti postimanifestin ja Mechelinin eron samassa istunnossa heinäkuussa 1890. Vaikka samanaikaisesti erosi muitakin korkeita virkamiehiä, juuri Mechelinistä tuli huomion keskipiste luultavasti hänen aikaisemman näkyvän toimintansa vuoksi. Tästä viimeistään alkoi hänen sädekehänsä kirkastuminen Suomen oikeustaistelun keulakuvana, mikä aikanaan nosti hänet puoluepolitiikan yläpuolelle. Venäjällä häntä alettiin pitää Suomen ”pääseparatistina”.
Toiminta yksityishenkilönä
thumb|[[Kaarlo Kari (pilapiirtäjä)|Kaarlo Karin pilapiirroksessa Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Mechelin tuhlaa verorahoja Tähtitorninvuoren rinteiden kunnostamiseen. Fennomaanit kutsuivat svekomaaneja ”viikingeiksi”. Matti Meikäläinen 3/1899.]] Erottuaan senaatista Mechelin palasi Helsingin kaupunginvaltuuston johtoon ja liike-elämän luottamustoimiinsa, kuten Pohjoismaiden Yhdyspankin ja Nokia-yhtiön johtokuntiin, sekä keskittyi yksityishenkilönä Suomen autonomiaa puolustavan propagandan tuottamiseen ja levittämiseen Länsi-Eurooppaan. Hän olisi tosin ilmeisesti halunnut päästä ministerivaltiosihteeriksi voidakseen vaikuttaa Venäjän Suomen-politiikkaan, mutta aika ei ollut enää hänelle suotuisa. Mechelin osallistui tänä aikana myös ahkerasti erilaiseen yhdistystoimintaan. Hän toimi vuonna 1894 Ekonomiska samfundetin, vuosina 1893–1896 Suomen Talousseuran ja vuosina 1886–1903 Suomen Taideyhdistyksen puheenjohtajana. Hän jatkoi myös valtiopäivillä ja oli edustajana vuosien 1886 ja 1893 kirkolliskokouksissa.
Taideyhdistyksen johdossa Mechelinillä oli läheiset suhteet taide-elämään. Hän oli vaikuttanut muun muassa Ateneumin taidemuseon rakentamiseen. Mechelin tuki kotimaista kuvataidetta ja varsinkin ruotsinkielisiä taiteilijoita käyttäen hyväkseen asemiaan taidehallinnossa ja myös kunnallispolitiikassa. Samalla hän valjasti myös taiteilijat oikeustaistelunsa tueksi. Mechelin tuki varsinkin kuvanveistäjä Robert Stigelliä, ja sai vuonna 1895 valtuuston puheenjohtajana Helsingin kaupungin tilaamaan Stigelliltä Haaksirikkoiset-patsaan Tähtitorninvuorelle sijoitettavaksi. Se oli Helsingin ensimmäinen ”moderni” julkinen taidehankinta, ja Mechelin antoi veistokselle myös näkemyksiään vastaavan poliittisen tulkinnan Suomen selviämistaistelun symbolina.
Julkaisuhankkeilla Suomea tunnetuksi maailmalla
thumb|left|[[Akseli Gallen-Kallelan pilakuva Suomi 19:nellä vuosisadalla -teoksen tekijöistä vuodelta 1893: Mechelin Seppo Ilmarisena kansallisteosta takomassa.]] Venäläistämisen uhatessa Mechelin katsoi tarpeelliseksi osoittaa ulkovalloille Suomen olevan länsimainen sivistysvaltio. Hän ideoi, toimitti ja julkaisi vuonna 1893 Suomea esittelevän kirjan Finland i 19:de seklet, joka pian suomennettiin nimellä Suomi 19:nnellä vuosisadalla. Mukana olivat Suomen keskeiset tieteilijät, kirjailijat ja taiteilijat, tosin edustettuina oli lähinnä ruotsinkielisiä kirjoittajia. Zachris Topelius kirjoitti esipuheen ja Albert Edelfelt teki paljon töitä kirjan kuvittamisen ja kuvatoimituksen hyväksi. Teos esittelikin hyvin laadukkaasti suomalaista kuvataidetta. Kirjasta tuli kansallismielisen paatoksen värittämä. Teos käännettiin jo vuonna 1894 useille kielille, ja tekijät levittivät sitä ahkerasti Euroopan sivistyspiireihin. Mechelin lähetti teoksen venäjänkielisen laitoksen keisari Aleksanteri III:lle ja luovutti tämän kuoltua sen myös Pietarissa henkilökohtaisesti uudelle hallitsijalle, Nikolai II:lle.
Mechelinin ulkomaille suunnattu julkaisutoiminta jatkui myöhemmin uudessa muodossa, kun hän pääomitti vuosina 1901–1906 Pariisissa ilmestynyttä, osittain suomalaisten omistamaa ja kulttuuripainotteista L’Européen-viikkolehteä, josta haluttiin suomalaisten tiedotuskanava Eurooppaan. Lehti ei kuitenkaan kannattanut taloudellisesti. Mechelin myös kirjoitteli 1900-luvun alusta alkaen runsaasti Suomen asemaa koskevia artikkeleita ulkomaisiin lehtiin. Hänen panoksensa varsinkin Ranskassa 1900-luvun alussa julkaistuihin Suomea käsitteleviin kirjoituksiin ja kirjallisuuteen oli huomattava.
Helmikuun manifesti
thumb|Mechelin sai 60-vuotissyntymäpäivänään paljon kukkatervehdyksiä. Suomen ja Venäjän lopullinen yhteentörmäys tapahtui vuoden 1899 alussa, kun säätyvaltiopäivät kieltäytyivät hyväksymästä keisarin esittämää uutta asevelvollisuuslakia. Mechelin johti tuolloin juuri säätyjen asevelvollisuusvaliokuntaa. Helmikuun manifestin sisällöstä Mechelin sai tietää jo etukäteen vt. ministerivaltiosihteeri Victor Napoleon Procopén ansiosta ennen kuin kukaan muu suomalainen, mutta hän ei siinä vaiheessa voinut tehdä käytännössä asialle mitään. Mechelin piti alkuun manifestin julkaisemisesta eli promulgoinnista kieltäytymistä Suomessa mahdottomana mutta muutti pian kantansa.
Helmikuun manifestin julkaisemisen jälkeen Mechelinistä tuli perustuslaillisten johtaja ja keulakuva, mikä ilmeni muun muassa huomattavina perustuslaillisten kansalaispiirien kunnianosoituksina hänen 60-vuotispäiviensä yhteydessä saman vuoden marraskuussa. Mechelin muotoili tekstin valtiopäivien nimissä keisarille osoitettuun anomukseen, jossa muistutettiin, ettei Suomen lainsäädäntöjärjestystä saanut muuttaa ilman valtiopäivien hyväksyntää. Hänen ehdotuksestaan valtiopäivät laativat lisäksi kompromissina oman vaihtoehtoisen asevelvollisuuslakiesityksensä, ja säätyjen vastauksessa keisarille muistutettiin vielä erikseen Suomen perustuslaeista. Suuren adressin keruuseen Mechelin ei suoraan osallistunut, mutta hän muotoili myös sen tekstin Wilhelm Chydeniuksen luonnoksen pohjalta lopulliseen asuun. Nikolai II ei kuitenkaan reagoinut yhteenkään näistä suomalaisten vetoomuksista. Hieman myöhemmin kerättyyn kansainväliseen kulttuuriadressiin Mechelin suhtautui varautuneemmin.
Passiivinen vastarinta ja maanpako
Varsinkin sortokauden alkuvaiheessa Mechelin oli keskeisessä tai johtavassa asemassa lähes kaikissa Suomen oikeustaisteluun liittyneissä suuremmissa hankkeissa. Kun Suomen näkökulmaa puolustanutta propagandaa alettiin järjestelmällisesti levittää Länsi-Euroopan lehdistöön vuonna 1899, toiminnasta vastasivat pääasiassa Werner Söderhjelm ja J. N. Reuter, mutta rahoituksen järjesti Mechelinin johtama tilapäinen komitea. Seuraava askel suomalaisten vastarinnan organisoimiseksi oli syksyllä 1900 koti- ja ulkomaille suunnatun propagandan järjestämiseen tarkoitettujen pysyvien toimikuntien perustaminen. Nämä seitsemän toimikuntaa tunnetaan myös yhteisnimityksellä Mechelinin komiteat, sillä hän oli aloitteentekijä niiden perustamisessa. Mechelin itse johti ulkomaisen propagandan toimikuntaa ja kuului myös venäläiseen ja juridiseen toimikuntaan.
thumb|upright|Mechelin vaimoineen Saksan [[Wildbadissa elokuussa 1903.]] Diktaattorinvaltuudet saanut kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov karkotti keväällä 1903 perustuslaillisten johtajat maasta. Tukholmassa tuolloin oleskellut Mechelin julistettiin toukokuun alussa ei-toivotuksi henkilöksi, ja hänen senaattorineläkkeensä maksaminen katkaistiin. Hänelle jäivät kuitenkin tuloiksi vielä Nokian omistajana saamansa osingot. Joukko karkotettuja valtiopäivämiehiä piti Tukholmassa syyskuussa 1903 ”Tukholman valtiopäivinä” tunnetun vastarintakokouksen. Kokous asetti Mechelinin johtaman komitean pohtimaan mahdollista Suomen perustuslaillisten yhteistyötä Venäjän oppositiopuolueiden kanssa.
Mechelin alkoikin solmia suhteita Venäjän liberaalien johtajiin, joiden hän toivoi kohoavan Venäjällä valtaan. Venäjän liberaalit järjestäytyivät noihin aikoihin perustuslaillis­demokraattiseksi puolueeksi eli niin sanotuksi kadettipuolueeksi. Mechelin neuvotteli Saksassa Vapautuksen liitto -nimisen venäläisen oppositioryhmän johtajiin kuuluneen ruhtinas Pjotr Dolgorukovin kanssa Suomen tulevaisuutta koskeneista kysymyksistä. Mechelin jopa laati syksyllä 1903 Dolgorukovin toiveesta oman ehdotuksensa Venäjän perustuslaiksi. Tämä valtiosääntöesitys koostui sadasta isokokoisesta arkkisivusta, ja se salakuljetettiin Venäjälle. Mechelin kehitti vuonna 1905 myös yhteistyösuhteen Sergei Witteen, josta tuli pian Venäjän pääministeri.
Toisinaan Mechelinin autoritaarinen esiintyminen perustuslaillisten johtajana herätti myös vastustusta, esimerkiksi hänen kieltäytyessään hyväksymästä väkivaltaista aktivismia. Varsinkin Mechelinin ja Konni Zilliacuksen väliset linjaerimielisyydet kärjistyivät vuoden 1904 aikana. Mechelin vastusti Zilliacuksen Pariisissa syys–lokakuussa järjestämää Venäjän oppositiopuolueiden ja vähemmistökansallisuuksien kongressia, koska sen asialista oli Mechelinin mielestä Suomen asian kannalta kyseenalainen. Mechelin kieltäytyi osallistumasta kongressiin Suomen edustajana mutta matkusti silti Pariisiin valvomaan tilannetta. Zilliacuksesta ja aktivisteista poiketen Mechelin ei suostunut yhteistyöhön venäläisten vallankumouspuolueiden tai sosialistien kanssa, sillä hän oli tiukka porvari ja kaikenlaisen kumouksellisuuden vastustaja. Hän uskoi lain ja oikeuden voimaan sekä yhteiskunnallisten ristiriitojen maltilliseen ratkaisemiseen. Toisaalta Venäjän bolševikit sisäistivät perustuslaillisten opit Suomen valtiosta, ja V. I. Lenin jopa julkaisi Iskra-lehdessä Mechelinin kirjoittaman asevelvollisuusadressin tekstin kokonaisuudessaan. Zilliacus irtautui lopulta perustuslaillisten yhteisestä rintamasta ja perusti Aktiivisen vastustuspuolueen.
Valtiopäivät 1904–1905
Bobrikovin kuoltua valtiopäivät kutsuttiin jälleen koolle loppusyksystä 1904 ja karkotettujen valtiopäivämiesten palaaminen sallittiin. Mechelinin palatessa Helsinkiin 5. joulukuuta häntä odotti valtaisa hurraava kansanjoukko ja hän sai suurellisen sankarin vastaanoton. Perustuslailliset saivat valtiopäivillä enemmistön kolmeen säätyyn. Mechelin kohosi valtiopäivien suvereeniksi johtohahmoksi, ja hänet valittiin kolmen keskeisen valiokunnan sekä erityisen valtiollista tilannetta seuraamaan asetetun valtuuskunnan puheenjohtajaksi. Hän pääasiassa laati keisarille niin sanotun ”suuren anomuksen” laillisten olojen palauttamisesta ja neuvotteli siitä Sergei Witten ja kenraalikuvernööri Ivan Obolenskin kanssa Pietarissa, minkä seurauksena Nikolai II suostui maaliskuussa 1905 luopumaan asevelvollisuusasetuksen toimeenpanosta niin sanottuja sotilasmiljoonia vastaan sekä lakkauttamaan kenraalikuvernöörin diktaattorinvaltuudet. Vastineeksi Mechelin ja perustuslailliset suostuivat siihen, että Suomessa piilottelevat venäläiset opposition edustajat vangittaisiin ja toimitettaisiin Venäjälle. Varsinkin työväenliikkeen pettymykseksi vuosien 1904–1905 valtiopäivillä nimenomaan aatelis- ja porvarissäädyssä perustuslailliset kuitenkin jarruttivat esimerkiksi äänioikeusasian käsittelyä vedoten laillisuuskysymyksen ensisijaisuuteen.
Mechelinin senaatti valtansa huipulla (1905–1906)
Loka–marraskuun 1905 suurlakon aikana perustuslailliset saivat ratkaisevan aseman, ja Mechelin kävi 1. marraskuuta luovuttamassa kenraalikuvernööri Obolenskille sanelemansa julistuksen, jonka pohjalta keisari antoi marraskuun manifestin kolme päivää myöhemmin. Samana päivänä Helsingin Rautatientorilla pidetty kansankokous oli jo ehtinyt nimetä Suomelle uuden hallituksen, jossa mainittiin myös Mechelinin nimi. Mechelin sai Venäjän johtajat vakuutettua siitä, että hän kykenisi patoamaan yhteiskunnallisen kumouksen Suomessa. Luvattujen uudistusten toteuttamiseksi Mechelin nimitettiin 1. joulukuuta 1905 uuden senaatin talousosaston varapuheenjohtajaksi. Oikeusosaston johtoon asetettiin R. A. Wrede.
Mechelinin senaatissa oli ensi kertaa mukana sosiaalidemokraatti, J. K. Kari, sillä Mechelin pyrki yhdistämään kaikki perustuslaillisella kannalla olleet ryhmät. Vanhasuomalaiset leimasivat ruotsinkielisten johtaman senaatin epäkansalliseksi ja taantumukselliseksi. Myös työväestössä oltiin tyytymättömiä siihen, miten Mechelin ja muut perustuslaillisten johdossa olleet ”herrat” olivat päättäneet suurlakon heidän ohitseen saatuaan omat tavoitteensa läpi. Mechelinin senaattia kutsuttiin jopa ”kuularuiskusenaatiksi”.
Kultainen liiga
Yleisurheilun Kultainen liiga (IAAF Golden League) oli vuosittainen kansainvälisen yleisurheiluliiton IAAF:n järjestämä IAAF:n World Athletics -sarjaan kuuluva huippuyleisurheilukilpailujen sarja. Siihen kuului 6 todellista huippuyleisurheilutapahtumaa.
Kultainen liiga järjestettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1993. Silloin sarjaan kuului Zürichin, Berliinin, Brysselin ja Oslon osakilpailut. Vuonna 1998 katsotaan alkaneeksi uudenaikainen Kultainen liiga. Silloin sarjaan liittyi Rooman ja Monacon osakilpailut. Pariisi liittyi sarjaan vuonna 1999. Monaco pudotettiin sarjasta pois vuoden 2002 jälkeen.
Kultainen liiga järjestettiin viimeisen kerran kesällä 2009. Vuodesta 2010 lähtien Kultaisen liigan korvasi Timanttiliiga, joka on edeltäjäänsä laajempi niin lajivalikoimansa kuin järjestäjäpaikkakuntien määrän osalta.
Palkintosysteemi
Kultaisessa liigassa osa vuosittain vaihtelevista sekä miesten että naisten sarjoissa kilpailtavista lajeista olivat ns. Kultaisen liigan lajeja, joissa järjestettiin kilpailut jokaisen Kultaisen liigan Grand Prix'n yhteydessä. Aikaisemmin urheilija, joka voitti kaikki osakilpailut Kultaisen liigan lajissaan, sai osuuden voittopotista. Potti oli aluksi miljoona Yhdysvaltain dollaria, mutta vuonna 2000 se muutettiin 50 kilogrammaksi kultaa.
Kaudeksi 2006 IAAF uudisti kultapotin jakoperusteita. Miljoonan dollarin potti oli jaettu kahteen osaan. Puolet rahoista jakoivat kaikki urheilijat, jotka voittivat viisi osakilpailua lajissaan, ja toisen puolen ne, jotka voittivat myös kuudennen osakilpailun. Vuonna 2007 palattiin jälleen entiseen systeemiin; kaikki 6 osakilpailua tuli voittaa halutessaan osallistua jättipotin jakoon. Kuitenkaan jos kukaan ei voittanut kuutta osakilpailua, niin silloin viisi osakilpailua voittaneet jakoivat 500 000 dollarin potin.
Kultainen liiga 2009
Kultaisen liigan lajit olivat miehillä 100 metriä, 400 metriä, 5 000 metriä, 110 metrin aidat ja keihäänheitto, ja naisilla 100 metriä, 400 metriä, 100 metrin aidat, korkeushyppy ja seiväshyppy.
Leo Mechelin
Mechelinin senaatti valtansa huipulla (1905–1906)
Perustuslailliset olivat valtansa huipulla vuosina 1905–1906, jolloin Mechelin johti Suomea yhdessä kenraalikuvernööri Nikolai Gerardin kanssa ja yhteisymmärryksessä Venäjää johtaneen Witten hallituksen kanssa. Mechelinin oli edeltäjistään poiketen jopa kenraalikuvernööriä vahvempi vaikuttaja, ja hän yhdessä eräiden muiden suomalaisten kanssa perehdytti Gerardin Suomen asioihin saaden tämän omaksumaan perustuslaillisen katsantokannan niihin. Vapaamielisen kauden lyhyys Venäjällä tosin johti siihen, että vain osa suunnitelluista uudistuksista toteutui Suomessa.
Mechelinin senaatin tärkein saavutus oli yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden toteuttaminen. Aiemmin Mechelin oli suhtautunut siihen kielteisesti; vuonna 1885 hän oli kannattanut senaatissa vallitsevaa järjestelmää, jossa suurilla tuloilla sai lisä-ääniä aina 25 ääneen saakka, kun fennomaanit olivat vaatineet määrän alentamista kymmeneen. Nyt ajat olivat kuitenkin muuttuneet. Uusi valtiopäiväjärjestys ja vaalilaki valmisteltiin Robert Hermansonin johtamassa komiteassa, ja tuloksena oli radikaali esitys, joka sisälsi naisten äänioikeuden ja yksikamarisen eduskunnan. Vaikka Mechelin suhtautui edelleen varauksellisesti yksikamarisuuteen ja naisten äänioikeuteen, silti juuri hän ajoi lopulta arvovallallaan molemmat senaatissa läpi ja puolusti sitten lakiesityksiä sekä venäläisten tarkastuskomiteassa että valtiopäivillä. Senaattoreista erityisesti oikeusoppineet Mechelin, Wrede ja K. J. Ståhlberg korostivat, että naisten äänioikeutta ja vaalikelpoisuutta ei saanut erottaa toisistaan.
Mechelinin senaatin hankkeista toteutuivat kesällä 1906 lisäksi perustuslaintasoisen laki lausunto-, kokoontumis- ja yhdistymisvapaudesta sekä kokoontumisvapautta tarkentanut laki. Sen sijaan keisari jätti vahvistamatta samaan aikaan hyväksytyt painovapaus- ja yhdistyslain sekä lain eduskunnan oikeudesta valvoa hallituksen toiminnan laillisuutta, sillä valtiopäivät olivat tehneet muutoksia senaatin esityksiin. Venäjän vuoden 1906 perustuslain Suomea koskeva pykälä muotoiltiin Suomen kannalta hieman edullisemmaksi Mechelinin annettua Wittelle kielteisen lausunnon alkuperäisestä ehdotuksesta. Lähimpänä Mechelinin sydäntä oli yritys laatia Suomelle uusi hallitusmuoto, jolla maan perustuslait olisi turvattu; hän oli valmistellut sen tekstiä salaa jo vuonna 1904. Hankkeessa auttoivat Hermanson ja Wrede. Senaatin esitys oli valmis kesällä 1907, mutta Venäjän uusi pääministeri Pjotr Stolypin esti sen esittelyn keisarille, sillä hän ei suvainnut pyrkimyksiä rajoittaa hallitsijan valtaa. Esitys kuitenkin toimi Ståhlbergin vuonna 1917 johtaman perustuslakikomitean työn pohjana.
Mechelinin senaatin loppuvaiheet (1907–1908)
thumb|Mechelin viimeisinä vuosinaan. Ensimmäisissä eduskuntavaaleissa maaliskuussa 1907 perustuslailliset menestyivät odotettua huonommin: he eivät saaneetkaan odottamaansa tukea kansalta, sillä sosiaalidemokraatit ja myöntyväisyyslinjaa edustaneet vanhasuomalaiset voittivat vaalit. Ruotsalainen kansanpuolue (RKP) ja nuorsuomalaiset saivat yhteensä vain neljänneksen eduskunnan paikoista, ja Mechelinin senaatti muuttui näin vähemmistöhallitukseksi. Säätyajan liberaali Mechelin oli suurlakon jälkeisessä uudessa poliittisessa todellisuudessa jo pikemminkin konservatiivi, ja hän paheksui uutta eduskuntaa, jonka jäsenistä vain harvoilla oli ”kykyä ja näkemystä”.
Mechelinin senaattiin pettyneet sosiaalidemokraatit tekivät keväällä 1908 välikysymyksen, jossa senaattia arvosteltiin saamattomuudesta uudistuksissa ja Suomen aseman puolustamisessa. Eduskunta hyväksyi yllättäen sosiaalidemokraattien esittämän epäluottamuslauseen senaatille vanhasuomalaisten äänestäessä tyhjää. Senaatilla olisi ollut oikeus jatkaa, mutta se tarjoutui eroamaan vapaaehtoisesti parlamentarismin hengessä. Keisari Nikolai II kuitenkin aluksi torjui tämän ja hajotti sen sijaan eduskunnan. Toukokuussa 1908 keisari myönsi eron Mechelinille ja neljälle muulle senaattorille, sillä vanhat perustuslaillisten johtajat haluttiin sivuun uusien venäläistämistoimien tieltä. Mechelinin senaatti oli menettänyt luottamuksensa Pietarissa, koska se ei ollut puuttunut tarpeeksi nopeasti ja tehokkaasti Voimaliiton, suomalaisten punakaartien ja Suomessa piileskelleiden venäläisten vallankumouksellisten toimintaan. Pian alkoi toinen sortokausi.
Viimeiset vuodet (1907–1914)
Jouduttuaan väistymään senaatista Mechelin liittyi viimein Ruotsalaiseen kansanpuolueeseen (RKP) ja pyrki eduskuntaan, jonne hänet valittiin vuoden 1910 vaaleissa maan suurimmalla henkilökohtaisella äänimäärällä. Hänestä tuli eduskunnan ikäpuhemies ja itse asiassa kaikkein varhaisimmin syntynyt eduskunnan jäsen. Mechelin oli kansanedustajana viimeiset vuotensa ja toimi perustuslakivaliokunnan puheenjohtajana vuosina 1910 ja 1913. Vuonna 1913 hän teki Wreden kanssa lakialoitteen uudesta perustuslaista, jossa Suomen aseman vakauttamiseksi siihen asti laittomana sortona tuomittu yleisvaltakunnallinen lainsäädäntö ja eräät muut Venäjän vaatimukset olisi hyväksytty mutta samalla myös sidottu määrättyihin rajoihin. Tämä osoitti vanhan perustuslaillisen ikonin lopulta alkaneen taipua jonkinlaisen myöntyvän reaalipolitiikan kannalle. Eduskunnan enemmistö kuitenkin pysyi taipumattomana ja tyrmäsi aloitteen, jonka käsittely keskeytyi.
Viimeisinä vuosinaan Mechelin oli aktiivinen rauhanliikkeessä ja osallistui Suomen edustajana kansainvälisiin rauhankongresseihin vuonna 1910 Tukholmassa ja vuonna 1912 Genevessä. Jälkimmäisessä kokouksessa hän toimi myös yhtenä varapuheenjohtajana. Mechelin toivoi rauhan takeeksi kansainvälistä lainsäädäntöä, joka voisi auttaa myös Suomen asemaa. Hän saikin Geneven kongressin antamaan Suomea tukevan julkilausuman, joskin sen merkitys jäi puhtaasti symboliseksi. Vaikeinakaan aikoina Mechelin ei silti taipunut väkivallattoman, puhtaasti moraalisen vastarinnan vaatimuksestaan.
thumb|left|Hautajaispäivänä 2. helmikuuta 1914 Mechelinin haudalle tuotiin 600 seppelettä. Mechelin jatkoi kirjallisestikin aktiivisena ja suunnitteli vielä teoksen kirjoittamista rauhankysymyksestä, mutta syksyllä 1913 munuaistauti sai hänestä otteen, ja hän kuoli 26. tammikuuta 1914. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle, ja hautajaisista tuli ennennäkemätön kansanjuhla, vertauskuvallinen mielenosoitus sortovaltaa vastaan. Haudalle laskettiin 600 seppelettä. Mechelinin ihailijoihin kuuluneen kansanedustaja Tekla Hultinin mukaan ”hän on vielä kuolemallaankin palvellut sitä asiaa, jonka puolesta hän on elänyt”. Vainajan muistelu tosin yhdisti lähinnä porvarillista Suomea.
Mechelinin kuoleman jälkeen Cely Mechelin lahjoitti hänen irtaimistonsa ja kirjastonsa Helsingin kaupunginmuseolle. Mechelinin työhuoneen sisustus oli näytteillä Hakasalmen huvilassa vuoteen 1953. Isänsä henkilökohtaisen arkiston Cely Mechelin lahjoitti Valtionarkistoon. Mechelinin aatelissuku sammui mieslinjalta hänen kuollessaan ja lopullisesti vuonna 1950, kun myös Cely Mechelin kuoli lapsettomana.
Merkitys ja jälkimaine
Mechelin mahdollisesti enemmän kuin kukaan toinen vakiinnutti Suomessa ja ulkomailla käsitystä, että Suomen suuriruhtinaskunta oli suvereeni valtio, ja hänestä tuli eläessään Suomen oikeustaistelun henkilöitymä.
Eino Leino kirjoitti Mechelinin hautajaisiin muistorunon ”Kansalaisseppel”, jossa hän kutsui Mecheliniä ”sorretun kansan Päämieheksi”. Aikalaislehdistössä Mecheliniä kutsuttiin peräti ”Suomen kruunaamattomaksi kuninkaaksi”, toisinaan jo hänen eläessään. Vaikka toinen sortokausi oli jälleen tehnyt tyhjiksi Mechelinin unelmat Suomen aseman turvaamisesta perustuslaein ja maan itsehallinto oli hänen kuollessaan ajettu ahtaammalle kuin kertaakaan ennen, hänen edustamansa perustuslaillisuuden arvostus oli Suomessa tuolloin korkeimmillaan. Jopa sosiaalidemokraatit ja vanhasuomalaiset olivat liittyneet yhteiseen perustuslailliseen rintamaan.
Myöhemmin Mechelinin muistolle ei kuitenkaan jäänyt merkittävää ylläpitäjää, ja hänet käytännöllisesti katsoen unohdettiin toisen maailmansodan jälkeen. Tähän oli useita syitä. Kielipuolue RKP ei nähnyt kielikysymyksessä melko profiilitonta Mecheliniä omanaan, mutta häntä vierastettiin myös entisten fennomaanien parissa. Suomen itsenäistymisen jälkeen kansallinen ihailu painottui enemmän aktivisteihin ja itsenäisyyden esitaistelijoihin kuin pasifisti Mecheliniin, joka oli kiinnostunut lähinnä Suomen ja Venäjän suhteiden vakiinnuttamisesta. Toisaalta myös sotien jälkeen vallitsevaksi tulleen, J. K. Paasikiven hahmottaman pessimistisen reaalipolitiikan näkökulmasta Mechelinin poliittinen aatemaailma vaikutti naiivilta ja vanhentuneelta. Lisäksi hän oli aristokraattina etäinen kansalle. Varsinkin työväenliikkeen parissa Mecheliniin suhtauduttiin melko viileästi, sillä hän ja muut ruotsinkieliset liberaalit olivat jo 1880-luvulta alkaen omaksuneet kannan, jonka mukaan Suomen aseman turvaaminen suhteessa Venäjään oli asetettava yhteiskunnallisten ja sosiaalisten ongelmien ratkaisemisen edelle.
Kunnianosoituksia
thumb|pysty|[[Walter Runebergin veistämä Mechelinin rintakuva Säätytalon edustalla.]]
Mechelin vihittiin filosofian kunniatohtoriksi Uppsalan yliopistossa vuonna 1893.
Pista Dankó
Pista Dankó (13. heinäkuuta 1858 Szeged – 19. maaliskuuta 1903 Budapest) oli romanitaustainen unkarilainen säveltäjä ja orkesterinjohtaja, joka onnistui etnisestä asemastaan huolimatta saavuttamaan arvostetun aseman unkarilaisten keskuudessa. Hän teki uransa aikana yli 400 sävellystä, joihin sisältyy muun muassa musiikkia runoilija Lajos Pósan teksteihin. Vuonna 1885 Dankó sävelsi Unkarin valtakunnan tuhatvuotisjuhlallisuuksia varten kirjailija Géza Gárdonyin pyynnöstä kappaleen A magyarok bejövetele (Unkarilaisten marssi).
Ensimmäisen patsaansa Dankó sai 1920-luvulla, viulisti Jánoš Biharin jälkeen toisena Unkarin romanina. Nykyään hänen mukaansa on nimetty muun muassa lukuisia katuja eri puolilla Unkaria. Ensimmäinen elokuva Dankósta valmistui vuonna 1940. Suomessa Pista Dankón sävellyksiä on levyttänyt ainakin Piirpauke.
Saniaispuut
Saniaispuut (Cyathea) on puumaisten saniaisten suurin suku. Siihen kuuluu yli 500 lajia, joiden joukossa ovat maailman korkeimmat saniaiset. Ne ovat nopeakasvuisia sekä menestyvät lämpimissä ja kosteissa trooppisen ilmaston oloissa.
Saniaispuun runko on biologisesti ottaen maavarsien rykelmä. Joidenkin lajien runko voi kasvaa lähes 30 metrin korkuiseksi. Runko on tyypillisesti kova, ja siinä on pyöreitä jälkiä kohdissa, joista oksamaiset lehdet ovat irronneet. Rungon yläpäässä on kasvupiste, josta lähtee joukko oksamaisia lehtiä. Nuoret lehdet ovat rullalla, kuten muillakin saniaisilla. Lehden alapintaan muodostuu itiöpesäkkeitä.
Leo Mechelin
Kunnianosoituksia
Albert Edelfeltin vuonna 1899 tekemä maalaus Maaherra oli alun perin 60-vuotissyntymäpäivälahja Mechelinille hänen perheenjäseniltään. Maalauksen aiheena oleva J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoiden samanniminen runo ja sen päähenkilö, maaherra Olof Wibelius, muodostuivat sortovuosina perustuslaillisten passiivisen vastarinnan symboleiksi.
Edelfelt maalasi vuonna 1901 Mechelinin muotokuvan Helsingin kaupunginvaltuuston tilauksesta. Vuonna 1903 määrättiin, että julkisissa tiloissa sai olla esillä vain keisariperheen kuvia. Kun valtuusto ei poistanut maalausta istuntosalinsa seinältä, poliisit takavarikoivat sen huhtikuussa 1904. Suurlakon jälkeen se palautettiin paikalleen. Maalaus on nykyään esillä Helsingin kaupungintalossa.
Kotka on laskeutunut
Kotka on laskeutunut (The Eagle Has Landed) on vuonna 1976 valmistunut John Sturgesin ohjaama sotaelokuva, joka perustuu Jack Higginsin samannimiseen menestysromaaniin. Elokuva kertoo kuvitteellisesta toisen maailmansodan aikaisesta saksalaisten juonesta Winston Churchillin kaappaamiseksi kommandoiskulla.
Tuotanto
Elokuvan alkujaksot kuvattiin Rovaniemellä VR:n veturitalleilla. Rakennus esitti elokuvassa yhtä Varsovan sivuasemaa. Suomalainen näyttelijä Åke Lindman toimi elokuvan tuotantoavustajana.
Vastaanotto
Ilta-Sanomien Timo Malmi luonnehti vuonna 2010 tätä Higgins-filmatisointia melko turruttavaksi ja Sturgesin ohjausta rutiinimaiseksi. Niin Caine, Sutherland kuin Duvallkin näyttelevät hänen mukaansa ”ruudittomasti”. Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kutsuu elokuvaa hallituksi sotaviihteeksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Kotka on laskeutunut sai Suomen elokuvateattereissa 129 237 katsojaa ja ylsi vuoden 1976 ensi-iltaelokuvista yhdeksänneksi katsotuimmaksi.
Sata muistelmaa Pohjanmaalta
thumb|Ensimmäisen suomennoksen ensimmäisen osan kansilehti vuodelta 1872. Suomentaja oli J. Aulén, joka myöhemmin tunnettiin nimellä [[Juho Jäykkä.]]
Sata muistelmaa Pohjanmaalta on Sara Wacklinin  kirjoittama teos, joka ilmestyi kolmena niteenä vuosina 1844 ja 1845. Ensimmäinen suomennos julkaistiin nimellä Satanen muistelmia Pohjanmaalta vuonna 1872. Kaikkiaan teos on suomennettu neljä kertaa. Kirja koostuu nimensä mukaisesti sadasta muistosta, jotka paikantuvat Wacklinin kotikaupunkiin Ouluun.
Muistelmien tarinat on ryhmitelty neljään osaan: tarinoihin 1700-luvun lopun Oulusta, Suomen sodasta (1808–1809) kertoviin muistoihin, kuvaukseen keisari Aleksanteri I:n matkasta Pohjanmaalle sekä "hajakuviin Oulun palosta vuonna 1822". Kuvaus 1700- ja 1800-luvun vaihteen Oulusta on aikalaiskuvauksena harvinainen, ja monet kirjailijat ja historioitsijat ovat sittemmin tukeutuneet siihen.
Leo Mechelin
Kunnianosoituksia
Mechelinin 70-vuotispäivänä vuonna 1909 hänen pronssinen rintakuvansa paljastettiin Ateneumissa. Walter Runebergin veistämä teos rahoitettiin kansalaiskeräyksellä. Pro Helsinki -säätiö siirrätti sen vuonna 1943 Säätytalon puistikkoon.
Sata muistelmaa Pohjanmaalta
”Vapaa valinta” on Muistelmien kertomuksista kenties tunnetuin. Se kertoo, kuinka ”höperö vanha tyttö”, Shaggin Huppa-Leena, valitsee ruumiskasasta itselleen sulhasen ja sulattaa tämän saunassa takaisin elävien kirjoihin. Kirjailija Anu Kaipainen lainasi tarinaa romaaniinsa Arkkienkeli Oulussa 1808–1809 (1967), ja onkin pitkälle Kaipaisen ansiota, että Wacklinin elämäntyö tunnetaan nykyään niin hyvin.
Leo Mechelin
Kunnianosoituksia
Helsingin Mechelininkatu nimettiin Mechelinin mukaan vuonna 1917 eli heti kun se oli mahdollista helmikuun vallankumouksen jälkeen. Lisäksi vuonna 1995 karttaan merkittiin Mechelininaukio. Haminassa on Mechelinin mukaan nimetty Mechelinintie.
Vuonna 1997 perustettiin Leo Mechelin seura ry. Suomen Rauhanliiton vuonna 1993 perustama Itämerikeskussäätiö vaihtoi vuonna 2015 nimekseen Leo Mechelin säätiö. Säätiön alkuperäinen tarkoitus oli Tuusulan Kellokoskella sijainneen juhlatalon ylläpitäminen, mutta nykyään se muun muassa kustantaa yhteiskunnallista kirjallisuutta. Rauhanliitolla oli 1900-luvun alussa myös Leo Mechelin -rahasto, joka perustettiin eversti Georg Fraserin lahjoitusvaroilla.
Joulukuussa 2020 tiedotettiin valtioneuvoston kanslian hankkeesta, jonka tarkoituksena on saattaa Mechelinin elämäntyöhön ja yhteiskunnalliseen toimintaan liittyvä laaja yhteiskunnallisesti ja historiallisesti merkittävä arkistoaineisto koottuina teoksina avoimesti käytettäväksi. Hanke toteutetaan vuosina 2020–2025.
Yrjö Pesonen
thumb|200px|Pesonen Amsterdamin maratonilla 2008. Yrjö Pesonen (s. 23. maaliskuuta 1964 Liperi) on suomalainen kestävyysjuoksija, joka edustaa Joensuun Katajaa.
Pesonen voitti maratonin Suomen-mestaruuden 1992 ajalla 2.19.03. Hän uusi SM-kultansa vuosina 1993 ja 1994. Vuonna 1998 hän voitti pronssia maastojuoksun SM-kisoissa 12 kilometrin matkalla. Hän voitti jälleen maratonin Suomen-mestaruuden vuonna 2000. Vuonna 2002 hän voitti puolimaratonin SM-kultaa ajalla 1.07.08. Hänet valittiin Suomen joukkueeseen Münchenin EM-kisoihin, joissa hän sijoittui maratonilla sijalle 24. Kauden lopussa hän voitti maratonilla SM-kultaa, jonka hän uusi seuraavana vuonna. Pesonen edusti Suomea Helsingin MM-kisoissa 2005 sijoittuen sijalle 53. Hän voitti uransa seitsemännen maratonin SM-kullan vuonna 2006.
Kansainvälinen apukieli
Kansainvälinen apukieli (harrastajien kesken joskus IAL tai auxlang englannin sanoista international auxiliary language) on keinotekoinen kieli, jota käytetään eri kieliä käyttävien kansallisuuksien välisessä kommunikaatiossa. Joskus sanalla voidaan tarkoittaa myös luonnollista kieltä, kuten latina, jota ehdotetaan käytettäväksi tällaisena kielenä, mutta useimmiten sillä tarkoitetaan harrastajien keskuudessa nimenomaisesti keinotekoista kieltä, jotka on luotu korvaamaan kansallisten valtakielten – kuten englannin, ranskan ja espanjan – asema lingua francana. Sanalla apukieli viitataan siihen, että kielen tarkoitus on olla ylimääräinen käyttökieli ihmisille, eikä niinkään korvata heidän äidinkieliään.
Kansainvälisiä apukieliä ei käytetä kovin laajalti, eivätkä eri apukielten kannattajat ole päässeet yksimielisyyteen siitä, minkä kielen pitäisi olla kansainvälisessä käytössä. Näiden pulmien ratkaisemiseksi on ehdotettu, että maailman kansojen valitsemat virkahenkilöt päättäisivät yhdessä asiantuntijoiden avustuksella sopivan kielen, jolla olisi sekä puhuttu että kirjoitettu muoto. Kieli otettaisiin käyttöön mahdollisimman monen valtion koulujärjestelmässä ensimmäisenä vieraana kielenä. Toisen ratkaisumallin mukaan kieltä yritetään levittää mahdollisimman laajaan käyttöön, jotta siitä tulisi yleisin lajissaan.
Myös yhteisen sokeiden kirjoitusjärjestelmän omaksumista on ehdotettu vastaamaan valittua kansainvälistä kieltä. Lisäksi viittomakieliä, kuten gestunoa, on ehdotettu kuurojen lingua francaksi, koska viittomakielet eivät ole keskenään ymmärrettäviä.
Aiheesta muualla
Kunsttaal
Babyn Jar
thumb|Babyn Jar (1941). Babyn Jar (, Babi Jar) on Ukrainassa Kiovan lähellä sijaitseva rotko, jossa tapahtui natsi-Saksan toimeenpanema juutalaisten joukkomurha toisen maailmansodan aikana.
Joukkomurhan toimeenpano
left|180px|thumb|Saksan hallinnon ukrainankielinen ilmoitus juutalaisille. thumb|Teloitettujen juutalaisten muistomerkki. Saksalaiset saapuivat Kiovaan 19. syyskuuta 1941. Kymmenisen päivää myöhemmin kaupungin ja sen lähialueiden juutalaisille ilmoitettiin, että heidän tuli saapua seuraavana aamuna tietylle kokoontumispaikalle. Mukaan sai ottaa arvoesineitä ja lämpimiä vaatteita. Tottelemattomat juutalaiset uhattiin ampua, samoin juutalaisten tyhjilleen jättämiä huoneistoja ryöstävät kansalaiset.
Kiovan juutalaisväestö käsitti 175 000 henkeä. Useimmat uskoivat määräyksen merkitsevän kuljetusta työleireille tai uudelleenasutettaviksi. Natsit olivat kuitenkin päättäneet, että juutalaiset tapettaisiin kostoksi saksalaisia vastaan suunnatuista pommi-iskuista, joista juutalaisia syytettiin.
Kiovan juutalaiset kokoontuivat määrätylle paikalle olettaen joutuvansa lastatuiksi juniin. Joukko oli niin suuri, että useimmat eivät olleet selvillä tapahtumien kulusta, ja kun he kuulivat konetuliaseiden äänen, oli pakeneminen myöhäistä. Juutalaisten käskettiin riisuutua. Heidät johdettiin pienissä, noin kymmenen hengen ryhmissä sotilaiden muodostaman käytävän läpi ja ammuttiin Babyn Jarin rotkon reunalla.
Massamurhan toteutti SS-Einsatzgruppe C avustajanaan muita saksalaisjoukkoja ja joitakin ukrainalaisia. Ukrainalaisten nationalistien (OUN) osallistumista tapahtumiin ei ole pitävästi todistettu, ja se on Ukrainassa yhä julkisen kiistelyn aihe.
Einsatzgruppen raportin mukaan Babyn Jarissa ainakin 33 771 juutalaista tapettiin 29. ja 30. syyskuuta. Paikalla surmattiin myöhemmin myös romaneja ja neuvostoliittolaisia sotavankeja, yhteensä noin 60 000 henkeä.
thumb|upright=0.7|Teloitettujen ukrainalaisten nationalistien muistomerkki. Myöhempien tietojen mukaan Babyn Jarissa teloittiin 100 000–150 000 ihmistä, joista 70 000 juutalaisia. Muita olivat etniset ukrainalaiset, romanit, venäläiset, karaiimit. Oman ryhmänsä muodostivat ukrainalaiset nationalistit, joukossa monia kulttuurialan henkilöitä, kuten runoilija Olena Teliha. Heille on oma muistomerkki.
Babyn Jar taiteessa
Babyn Jarin joukkomurhaa käsittelevät taiteen keinoin muun muassa Jevgeni Jevtušenko runossaan Babi Jar sekä säveltäjä Dmitri Šostakovitš 13. sinfoniassaan (Jevtušenkon lauluteksti). Paikannimen venäjänkielinen muoto on tullut näiden kautta kansainvälisesti tunnetuksi, vaikka joukkosurma tapahtui Ukrainassa.
Alzey
Alzey on kaupunki Rheinland-Pfalzin osavaltiossa Saksassa. Kaupungissa oli noin 18 500 asukasta vuoden 2018 arvioiden mukaan.
Varfariini
Varfariini (kauppanimi Marevan) on laajassa käytössä oleva veren hyytymistä estävä lääke, jota käytettiin aiemmin yleisesti rotanmyrkkynä. Se on 1. sukupolven 4-hydroksikumariini-johdannainen. Varfariinia on yleensä kaupallisesti saatavana vesiliukoisena natriumsuolana eli varfariininatriumina (C19H15NaO4). Puhdas varfariini on hajutonta, mautonta, palavaa, väritöntä–valkoista kiteistä jauhetta, joka ei liukene veteen.
Varfariini syntetisoitiin 1948. Aine otettiin käyttöön 1952 rotanmyrkkynä johon tarkoitukseen sitä käytetään yhä joissain maissa. Varfariini tuotiin vuonna 1954 markkinoille veren hyytymistä estävänä lääkkeenä.
Toimintaperiaate
Varfariinista puhutaan "verenohennuslääkkeenä" vaikkakaan se ei vaikuta mitenkään veren viskositeettiin. Sen ja muiden 4-hydroksikumariinien toiminta perustuu niiden kykyyn keskeyttää sykli, jossa K-vitamiini muuttuu K-vitamiini-epoksidiksi ja takaisin K-vitamiiniksi estämällä VKORC-proteiinin (K-vitamiiniepoksidireduktaasi) toiminnan. Tällöin K-vitamiinin tasot veressä laskevat ja hyytymistekijöiden synteesi häiriintyy kunnes veri ei enää hyydy.
Sopivan aloitusannostuksen määrittämisessä auttaa potilaan farmakogeneettisten ominaisuuksien tunteminen. Varfariinihoidon yksilölliseen vasteeseen vaikuttavat VKORC1- ja CYP2C9-geenien eri variaatiot, jotka ovat selvitettävissä farmakogeneettisellä testillä.
Lääkekäyttö
Varfariinihoidon käyttöaiheita ovat:
Varfariinin turva-alue on erittäin kapea ja ihmiset reagoivat siihen lisäksi hyvin yksilöllisesti. Varfariinin lääkekäyttöön liittyy tästä johtuen huomattava yliannostuksen riski. Yliannos johtaa voimakkaaseen ja hallitsemattomaan sisäiseen ja ulkoiseen verenvuotoon, johon aineen käyttö myrkkynä perustuu. . Varfariinimyrkytyksen ensisijainen antidootti eli vastamyrkky on K1-vitamiini. Uusia hyytymistä estäviä lääkkeitä ovat dabigatraani ja rivaroksabaani, jotka eivät vaadi säännöllistä INR-seurantaa.
Varfariinin aineenvaihduntanopeudessa on todettu yli kymmenkertaisia eroja ihmisten välillä, joten halutun hyytymistekijänestovaikutuksen saavuttamiseksi tarvittava annos vaihtelee suuresti ihmisten välillä. Jokaisen potilaan annostaso täytyy määrittää tämän vuoksi yksilöllisesti. Käytännössä tämä tapahtuu seuraamalla hyytymistekijäaktiivisuutta mittaavaa INR-arvoa (international normalized ratio), joka kuvaa veren hyytymisajan pidentymistä normaalista.
Varfariinista sai vuonna 2009 sairausvakuutuskorvausta noin 2,6 % Suomen väestöstä.
Yhteisvaikutukset
Seuraavilla aineilla on samanaikaisesti käytettynä todettu varfariiniin voimistava vaikutus:
Seuraavilla aineilla on samanaikaisesti käytettynä todettu varfariiniin heikentävä vaikutus:
Myös monet runsaasti K1-vitamiinia sisältävät vihannekset, kuten kaali ja pinaatti heikentävät aineen vaikutusta.
Rotanmyrkkynä
4-hydroksikumariinit ovat laajalti käytössä rotanmyrkkyinä. Varfariini on hajutonta ja mautonta ja tehokasta syötteihin sekoitettuna. Jyrsijät palaavat syömään myrkkysyöttiä päivittäin, kunnes kumulatiivinen myrkytys alkaa vaikuttaa (arvioidaan olevan noin 1 mg/kg/päivä kuuden päivän kuluessa) siten, että rotta kuolee sisäisiin verenvuotoihin. Talkkiin sekoitettuna myrkkyä tarttuu jyrsijän turkkiin ja ihoon josta se eläimen sukiessa joutuu elimistöön. on 50–500 mg/kg. Välittömän myrkytyksen arvo on 100 mg/m3 (varfariini; useita lajeja).
Varfariinin käyttö rotanmyrkkynä on vähentynyt tehokkaampien "supervarfariinien", kuten bromadiolonin ja brodifakumin käytön myötä. Toisin kuin varfariini, joka poistuu elimistöstä nopeasti, uudemmat myrkyt kertyvät maksaan ja munuaisiin ja vaikuttavat pitempään.
Stereokemia
Varfariinilla on kiraliakeskus (merkittu kuvassa tähdellä) ja 2 enantiomeeriä. Lääkkeet ovat rasemaatteja.
Macedonia prima
Macedonia prima (Macedonia I, ) oli myöhäisen Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti suunnilleen nykyisen Makedonian maakunnan alueen Kreikassa.
Maantiede
Macedonia priman provinssi käsitti historiallisen Makedonian valtakunnan ydinalueen ja nykyisen kreikkalaisen Makedonian alueen. Siihen kuuluivat muun muassa nykyinen Chalkidikín niemimaa sekä Thasoksen saari. Provinssin pohjoispuolella sijaitsi Macedonia secundan provinssi, itäpuolella Rhodopen provinssi, eteläpuolella Thessalian provinssi ja länsipuolella Epirus Vetuksen ja Epirus novan provinssit. Provinssin hallinnollinen keskus oli Thessalonike (lat. Thessalonica).
pienoiskuva|upright=1.06|[[Macedonia (diokeesi)|Macedonian diokeesin alue vuonna 400, mukaan lukien provinssit Macedonia I ja Macedonia II Salutaris.]]
Kaupunkeja
Macedonia priman roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa (suluissa latinankielinen nimi, mikäli eri):
Historia
Macedonia priman alue oli aiemmin osa Macedonian provinssia. Macedonia priman provinssi perustettiin keisari Theodosius I:n aikaa seuranneen, vuonna 395 tapahtuneen Rooman valtakunnan jaon aikoihin. Se oli osa Itä-Roomaa ja kuului Illyricumin prefektuuriin ja Macedonian diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
M1 (ohjus)
pienoiskuva|Veronique -ohjuksen valmistelutöitä. M1 eli MSBS M1 (Missile Mer-Sol Balistique Stratégique, SLBM) oli Ranskan laivaston ensimmäinen käyttämä ydinohjus. SEREB:n valmistama, 20 000 kg:n omamassan IRBM- tyyppisen strategisen ohjuksen palvelusuraa kesti vuodet 1971 - 1974, jolloin sen alkoi korvata M2. M2 jakoi osin saman ohjuskärjen (MR-41) tämän tyypin kanssa, jonka kantama oli sekin suunnilleen sama 3 000 km. Ydinkokeita toteutettiin, alkaen vuonna 1968, ja MR-41 -ydinkärkien tuotanto aloitettiin 1969. Redoutable -luokan veneillä (SNLE:t; Sousmarin Nucléaire Lanceur d'Engins) suoritettu partiointi aloitettiin vuonna 1972, Le Redoutablen valmistuttua telakalta 1. joulukuuta 1971. Ranska oli saavuttanut oman ydinpommitusvalmiutensa, vuoden 1964 tietämillä (AN-11). pienoiskuva|Ranskalainen M1 MSBS -laivastoydinohjus.
Ydinkärki MR-41.1:n räjäytysteho oli 500 kilotonnia, ja se perustui kiihdytettyyn ydinfissioon. Ase omasi omassa lajissaan, eräitä suurimmista olevia tuhovoimia, joka lähenteli lämpöydinpommia. MR-41.2:n tuhovoima 1 megatonnia oli vain lämpöydinfuusion kautta saavutettavissa.
Ohjuksen kantoyksikön eli raketti-osion ura, poikkesi ydinkärjen palvelusurasta jossain määrin. Omalla osuudellaan, suhteellisen kevyehkö, 1 360 kg omamassan taistelukärki oli suhteellisen edistyksellinen, joten sitä käytettiin enemmissä määrin ja pidemmän aikaa. Ydinkärkeä myös päivitettiin ja sen tuhotapaa muutettiin, eli lämpöydinkärki astui tässä mukaan, fissiotuvasta fuusiotuvaksi. MR-41 ohjuskärjestä oli olemassa kahta eri varianttia, joista jälkimmäisen omamassa lienee ollut ensimmäistä kevyempi. Tämä tarkoitti samalla myös laukaisumassan pienentymää. MR-41.2 omasi 700 kg omamassan, vaikkakin se oli lämpöydinkärki.
Veronique -ohjuksilla oli aloitettu Ranskan ydinasemahdin (Force de Frappe) turvaaminen, AN-11 ydinpommien jälkeen. Saphir oli myös eräs kehitysvaiheissa, mukana kulkeneita valmistelutöitä, Ranskan mannertenvälisiä ydinohjusten (SSBS- 2 ja 3) asesuunnitelmia varten, jotka toteutettiin Plateau d'Albionilla. Ranskan kolmikantaan pohjautuvassa, ydinasestrategiassa oli ydinaseet oltava laukaistavissa kolmella eri tapaa: maalla, merellä ja ilmassa.
Ranska oli saanut ohjusteknologiaa, muun muassa murtuneen Natsi-Saksan kautta. Olihan useita V-kostoaseiden, (V-Aggregat rakettisarja) laukaisutukikohtia sijainnut sen maaperällä.
Vizcayan silta
Vizcayan silta (espanjaksi El puente de Vizcaya, baskiksi Bizkaia Zubia) yhdistää Portugaleten kaupungin ja Getxon kunnan Espanjan pohjoisosan Baskimaassa Nervión-joen eri puolilla. Sillan rakenne on erikoinen: siinä on liikkuva vaunu, joka kuljettaa enimmillään kuusi autoa gondolissa vilkasliikkeisen jokisuun yli. Vizcayan silta on rakennettu vuonna 1893, ja se tehtiin paikkaan, jossa ei ollut tilaa massiivisille ajorampeille, eikä toisaalta voitu katkaista jokisuun vilkasta laivaliikennettäkään. Sillan gondoli kulkee kahdeksan minuutin välein läpi vuorokauden. Sen toiminta keskeytyi neljäksi vuodeksi Espanjan sisällissodan aikana, muulloin se on ollut jatkuvasti käytössä.
Vizcayan silta on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 2006.
Lähteet
43.32319°N, -3.01721°W
Maria Maggenti
Maggenti on ollut script editorina ja kirjoittanut useita jaksoja yhdysvaltalaiseen televisiosarjaan Ilman johtolankaa (Without a Trace, 2003). Hänet tunnetaan kuitenkin ehkä parhaiten elokuvasta Enemmän kuin ystävät (The Incredibly True Adventure of Two Girls in Love, 1995). Hänen elokuvansa Puccini for Beginners pääsi Sundance-elokuvafestivaalien kilpailuun tammikuussa 2006.
Maggenti on ollut myös ACT UP -aktivisti usean vuoden ajan. Hän kävi Smith Collegen ja luki pääaineinaan filosofiaa ja antiikintutkimusta.