cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norjan laivasto
thumb|252px|Norjan laivaston lippu. thumb|250px|Fregatti KNM Fridtjof Nansen. Norjan laivasto ( eli Marinen ) on Norjan merivoimien merialueen suojaamisesta vastaava aselaji. Norjan kuninkaallisen laivaston perusti Norjan prinssi Kristian Fredrik 12. huhtikuuta 1814. Tätä ennen Tanskalla ja Norjalla oli ollut yhteinen laivasto. Vuoden 2002 puolustusvoimien organisaatiomuutoksessa Kuninkaallisen laivaston ja rannikkotykistön (Kystartilleriet) tehtävät yhdistettiin Kysteskadrenille. Laivaston vahvuus oli vuonna 2010 yhteensä 4 351 henkilöä, joista sotilashenkilöstöä oli 2 034, siviilejä 214 ja asevelvollisia 2 104. Aluksia on 25, lisäksi sen vastuulla on hallitsijan käytössä oleva KS Norge.
Vielä 1980-luvulla Norja oli Naton jäsenenä sijaintinsa vuoksi erityisen huomion kohteena, ja sen rannikkovesille tuli vuosittain tuhansia aluksia harjoituksiin. Sittemmin Neuvostoliiton romahdettua Naton huomio on kohdistunut muualle. Norja on mukana sen operaatioissa, muun muassa Ocean Shield -operaatiossa Afrikan sarven tienoilla suojaamassa kauppa-aluksia merirosvoukselta.
Tausta ja perustaminen
Norjan rannikolle oli 900-luvulla rakennettu puolustusjärjestelmä leidangen, jonka toiminta ”ylsi niin pitkälle sisämaahan kuin lohi nousi” (”så langt inn i landet som laksen gikk”). Vuonna 1509 syntyi Tanskan ja Norjan yhteinen laivasto. Vuonna 1536 Norja menetti itsenäisen asemansa, ja se sulautettiin Tanskan maakunnaksi, ja samalla laivastosta tuli Tanskan laivasto.
Norja pysyi Tanskan osana vuoteen 1814, kunnes Tanska hävisi sodan kuudetta liittokuntaa vastaan ja joutui Kielin rauhansopimuksessa luovuttamaan Norjan Ruotsin etupiiriksi. Norja ja Ruotsi muodostivat personaaliunionin. Norja sai itsenäisyyden, vaikka sen hallitsija olikin Ruotsin kuningas. Se oli kuitenkin valtioista selvästi köyhempi, koska sillä ei ollut merkittäviä luonnonvaroja. Kauppalaivastosta kasvoi vuoteen 1860 mennessä kuitenkin maailman neljänneksi suurin Britannian, Yhdysvaltojen ja Saksan jälkeen.
Norjan prinssi Kristian Fredrik perusti kuninkaallisen laivaston (, lyh. KNM) 12. huhtikuuta 1814, jolloin Tanska-Norjan laivaston jakaminen oli yhä kesken, ja Norjan laivaston osuudeksi tuli vain pieni osa siitä. Laivaston muodostivat prikit KNM Lolland, KNM Seagull, KNM Allart, KNM Langeland, KNM Alsen ja KNM Kiel, kuunaripriki, kahdeksan tykkipurtta ja 97 erilaista tykkivenettä. Norjan meriministeriö perustettiin 1. huhtikuuta 1815.
thumb|Tykkivene Ellida Norjan kuninkaallisessa laivastossa oli vuonna 1860 kolme fregattia, joista vain yhdessä oli höyrykone ja kaksi potkurikorvettia. Parikymmentä vuotta myöhemmin laivastoa oli täydennetty neljällä amerikkalaistyyppisellä monitorilla, kahdella puurunkoisella risteilijällä ja seitsemällä yli 200 tonnin tykkiveneellä. Vielä ennen unionin päättymistä Norja osti 1890-luvulla Britanniasta neljä rannikkopanssarilaivaa sekä kotimaan telakoilta neljä tykkivenettä, yhden hävittäjän ja 12 pienehköä torpedovenettä.
Andrée Brunet
Andrée Brunet (o.s. Joly, 16. syyskuuta 1901 Pariisi – 30. maaliskuuta 1993 Boyne City, Michigan, Yhdysvallat) oli ranskalainen taitoluistelija, olympiavoittaja, maailmanmestari ja Euroopan mestari. Brunet oli ensimmäinen naistaitoluistelija maailmassa, joka käytti kilpaillessaan mustaa asua perinteisen valkoisen sijasta.
Norjan laivasto
Tausta ja perustaminen
Ruotsi-Norjan unioni päättyi 1905, eikä Norja juuri kyennyt nykyaikaistamaan laivastoaan vuoden 1906 jälkeen. Tällöin laivastoon kuului noin tuhat vakinaista ja saman verran varusmiehiä. Laivaston komentaja oli kontra-amiraali, ja laivaston tehtävänä oli muun muassa 25 148 kilometrin rantaviivan ja sen edustalla olevien noin 50 000 saaren suojaaminen. Tehtävää varten maa hankki kolme pientä hävittäjää, kolme suurta ja pari pienempää torpedovenettä sekä neljä sukellusvenettä. Vielä marraskuussa 1913 Norja tilasi Armstrongin Elswickin telakalta Englannista kaksi Bjørgvin-luokan rannikkotaistelulaivaa, mutta alusten rakentaminen keskeytettiin ensimmäisen maailmansodan syttyessä. Britannian hallitus lunasti alukset 370 000 punnalla 1915, ja ne muutettiin monitoreiksi HMS Gorgon ja HMS Glatton.
Andrée Brunet
Brunet kilpaili pariluistelussa aviomiehensä Pierre Brunet´n kanssa menestyksekkäästi 1920- ja 1930-luvuilla. Pari luisteli vuosina 1924–1932 kaksi olympiavoittoa ja yhden olympiapronssin, neljä maailmanmestaruutta ja yhden MM-hopean sekä Euroopan mestaruuden.
Brunet osallistui kaksiin olympiakisoihin myös naisten yksinluistelussa: Chamonix´ssa 1924 hän sijoittui viidenneksi ja Sankt Moritzissa 1928 11:nneksi. Ranskan mestaruuden Brunet voitti naisten yksinluistelussa kymmenesti peräkkäin 1921–1930 ja pariluistelussa miehensä kanssa 11 kertaa (1924–1933, 1935).
Norjan laivasto
Ensimmäinen maailmansota
Ensimmäisen maailmansodan aikana Norja oli puolueeton, mutta laivasto oli sotavalmiudessa valmiina puolustamaan maan vesialuetta. Laivastolla oli myös kiireitä miinanraivauksessa, minkä lisäksi se nosti merestä kaikkiaan 222 rannoille ajautunutta ruumista.
Andrée Brunet
Andrée, tyttönimeltään Joly, avioitui Pierre Brunet´n kanssa vuonna 1929. Heidän poikansa Jean-Pierre, myös lupaava taitoluistelija, kuoli auto-onnettomuudessa 19-vuotiaana. Brunet´n perhe muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1940.
Norjan laivasto
Ensimmäinen maailmansota
thumb|KNM Olav Tryggvason Sodan päätyttyä Norja päätti luottaa Kansainliiton takaamaan rauhaan. 1920-luvulla ainoat uudet alukset olivat kuusi vuonna 1914 hyväksyttyä sukellusvenettä. Ensimmäinen sodan jälkeinen pinta-alus, miinalaiva KNM Olav Tryggvason, laskettiin vesille vasta 1932. Saksan sotilaallisen vallan kasvu Itämerellä ei lisännyt Norjan varustautumista. Tähän ei vaikuttanut edes jo 1929 julkaistu vara-amiraali Wolfgang Wegenerin kirja, jossa hän esitti Tanskan ja Norjan valtausta seuraavassa sodassa.
Toinen maailmansota
thumb|Norjan laivaston hävittäjä KNM Troll Toisen maailmansodan puhjetessa Norja palautti palvelukseen kaikki mahdolliset alukset ja asetti ne valvomaan maan puolueettomuutta. Aluksista vanhimpia olivat seitsemän pientä miinalaivaa, jotka olivat valmistuneet vuosina 1874–1887 tykkiveneiksi. Useat aluksista olivat erittäin huonossa kunnossa, ja esimerkiksi vuonna 1897 valmistuneiden rannikkopanssarilaivojen tykit oli siirretty rannikkolinnakkeisiin ja 40 vuotta aiemmin valmistuneet torpedoveneet kykenivät toimimaan ainoastaan partioveneinä.
Liittoutuneiden evakuoidessa 7. kesäkuuta Norjasta joukkojaan Norjan laivaston alukset liittyivät vetäytyviin aluksiin ja siirtyivät Englantiin. Näitä olivat muun muassa hävittäjät KNM Sleipner ja KNM Draug, sukellusvene KNM B1, kaksi partioalusta ja kuusi miinanraivaajaksi muutettua troolaria.
Norjan kuningas ja pakolaishallitus organisoivat liittoutuneiden alaisuudessa toimivan laivaston. Norjan kauppalaivasto oli sodan alkaessa maailman suurimpia, ja sen miehistä saatiin laivastolle merikelpoinen miehistö. Kuninkaallinen laivasto luovutti tarvittavat alukset. Aluksi muodostetut moottoritorpedovene- ja moottoritykkivenelaivueet laajenivat lopulta hävittäjiin ja sukellusveneisiin. Norjalle siirrettiin muun muassa viisi Yhdysvalloista lend-lease-sopimuksen nojalla saatua Town-luokan saattuehävittäjää, kolme Hunt-luokan saattuehävittäjää, kaksi S-luokan hävittäjää, kuusi U-luokan sukellusvenettä ja seitsemän korvettia. Yhdysvallat lainasi vielä neljä sukellusveneentorjunta-alusta ja neljä YMS-luokan miinanraivaajaa. Rannikkojoukkoja oli kaikkiaan 29 moottoritorpedovenettä ja yhdeksän moottoritykkivenettä sekä 39 miinanraivaajiksi ja sukellusveneentorjujiksi muutettua troolaria ja 2 BYMS-miinanraivaajaa.
Norjan laivasto osallistui sotatoimiin Pohjanmerellä ja Pohjois-Atlantilla ja Välimerellä. Esimerkiksi KNM Stord oli mukana upottamassa Saksan laivaston taisteluristeilijä Scharnhorstia ja KNM Svenner tuhoutui Normandian maihinnousussa. Laivaston menetyksiin kuuluivat myös yksi Town- ja Hunt-luokan saattuehävittäjä, yksi sukellusvene, seitsemän moottoritorpedovenettä, neljä miinanraivaajaa ja yksi moottoritykkivene. Sodan loputtua Norjan laivastossa oli 58 alusta ja 7 500 miestä. Norjaan 1945 palannut laivasto oli vahvempi kuin maalla Saksan hyökättyä vuonna 1940 ollut laivasto, vaikka Norja olikin palauttanut suuren osan kalustosta lainaajille.
Nato-maana
Sodan päätyttyä Norja aloitti maansa uudelleen varustamisen, jonka osana laivastolle hankittiin pinta-aluksia, sukellusveneitä sekä nopeita keveitä pinta-aluksia. Vuonna 1947 laivastoon kuului kuusi hävittäjää (yksi keskeneräinen), neljä torpedovenettä, viisi sukellusvenettä, kaksi fregattia, kolme korvettia, kaksi kalastuksenvalvontaan suunniteltua vartiolaivaa, yksi miinalaiva, kymmenen miinanraivaajaa, yksi sukellusveneentorjunta-alus, kymmenen moottoritorpedovenettä ja kolme moottoritykkivenettä.
Maalla oli kuitenkin taloudellisia vaikeuksia vahvistaa puolustustaan. Rauhansopimuksen nojalla maalle määrättiin luovutettavaksi Saksasta aluksia, mutta ne olivat kaikki niin huonokuntoisia, että ne romutettiin.
Norjan liityttyä Natoon vuonna 1949 maa sai Yhdysvalloista ja muilta Nato-mailta merkittävää tukea puolustuksensa parantamiseen. Vuonna 1951 Yhdysvallat luovutti sille kymmenen ELCO-tyyppistä moottoritorpedovenettä, ja vuotta aiemmin norjalaiselta telakalta oli tilattu moottoritorpedoveneitä. Tästä alkaen Norja tilasi useita aluksia paikallisilta telakoilta.
thumb|Ula-luokan sukellusvene Bergenissä Norjan laivastosta muodostettiin vuodesta 1960 alkaen rannikkovesillä taistelukykyinen, ja siihen kuuluu runsaasti erilaisia pieniä aluksia ja sukellusveneitä. Pohjanmeren öljylöydöt lisäsivät partioinnin ja alueen valvonnan tarvetta, ja 1980-luvulla uudet Nordkapp-luokan vartiolaivat otettiin palvelukseen. Laivaston nykyaikaistaminen jatkui edelleen, vaikka Ula-luokan sukellusveneet osoittautuivat huonoiksi meluisuutensa vuoksi. Norja nykyaikaisti laivastoaan jatkuvasti, ja viimeinen uusista fregateista otettiin palvelukseen tammikuussa 2011.
Norjan puolustusvoimien organisaatiomuutos astui voimaan vuoden 2002 alusta. Taustalla oli vuoden 1990 puolustuskomitean näkemys tilanteesta. Budjetti oli aiemmin kasvanut mutta keinot ja päämäärät eivät olleet kohdanneet. Siksi komitea suositti merkittäviä supistuksia sekä rauhan- että sodanaikaisessa organisaatiossa. Tavoitteeksi asetettiin laadukkaiden puolustusvoimien luominen nykyaikaisen aseistuksen ja materiaalien avulla. Norjan Kuninkaallisen laivaston osalta laivaston ja rannikkotykistön (Kystartilleriet) tehtävät yhdistettiin Kysteskadrenille 1. tammikuuta 2002.
Tukikohdat
Laivaston päätukikohta on Haakonsvern Bergenissä ja muina tukikohtina Ramsund Harstadin ja Narvikin välillä, Trondenes fort Harstadissa, Sortland ja Karljohansvern Hortenissa. Olavsvern Tromssassa on lakkautettu ja on myynnissä.
Laivueet ja jaokset
Norjan laivasto jakautuu 1. tammikuuta 2006 alkaen kuuteen jaokseen.
Miinajaos
Miinajaoksen miinanraivaajat ja miinantorjunta-alukset raivaavat miinoja ja torjuvat miinojen aiheuttamaa vaaraa kansallisilla ja kansainvälisillä merialueilla. Miinanraivaajat on liitetty NATOn miinantorjuntaosastoon. Miinantorjuntajaos on sijoitettu Haakonsvernin laivastotukikohtaan Bergeniin ja sen toiminta-alue kattaa koko Norjan rannikon aina kansainväliselle merialueelle saakka. Miinajaoksen sukeltajat on liitetty laivaston taistelusukeltajiin, mutta he toimivat pääasiassa miinantorjunta-aluksilla.
Sukellusvenelaivue
Sukellusvenelaivue on sijoitettu Haakonsvernin tukikohtaan Bergeniin. Sukellusveneet mahdollistavat laivaston operaatiot kauempana rannikosta ja ne toimivat pelotteena mahdolliselle rannikon edustalla toimivalle viholliselle. Laivue on osallistunut Active Endeavouriin. Sukellusvenemiehistöjen täydennyskoulutuskeskus tarjoaa sukellusvenemiehistöille niiden tarvitseman erikoiskoulutuksen. Sukellusvenelaivueen kuusi Ula-luokan alusta voidaan modernisoinnin jälkeen pitää palveluksessa aina vuoteen 2020 saakka.
Ohjusvenejaos
Ohjuvenejaoksen tärkeimpänä tehtävänä rauhan aikana on uskottava puolustus ja rannikkovesien turvaaminen ja siten Norjan suvereniteetin takaaminen. Alukset sopivat myös nopeina ja merikelpoisina etsintä- ja pelastustehtäviin sekä erikoisjoukkojen tukemiseen. Jaos on osallistunut Naton ja YK:n kansainvälisiin operaatioihin kuten Active Endeavour ja UNIFIL2 Libanonissa.
Rannikkojääkärijaos
Rannikkojääkärijaokseen kuuluvat rannikkojääkärit, rannikkopuolustus, taistelusukeltajat sekä puolustusvoimien pienveneyksikön taktinen veneviirikkö. Yhdistelemällä näitä joukkoja voidaan suorittaa erilaisia operaatioita, kuten on tehty sekä kotimaassa että ulkomailla. Kukin yksikkö kouluttaa ja valitsee henkilöstönsä itse. Yksikön toiminta on hyvin henkilöpainoitteista.
Ramsundin laivastotukikohtaan sijoitettu rannikkopuolustus, joka johtaa ja koordinoi toimintoja. Taistelusukeltajat on sijoitettu Haakonsverniin, mutta sen lisäksi sukeltajia palvelee useissa laivaston yksiköissä. Yksikkö koostuu pääosin palkatusta henkilöstöstä täydennettynä varusmiehillä.
Tukijaos
Tukijaokseen (MARLOG) kuuluu runsaasti erilaisia korjaus-, täydennys- ja kuljetusaluksia. Jaokseen kuuluvat myös laivaston maihinnousualukset KNM Sørøysund, KNM Maursund ja KNM Tjeldsund. Hallitus teki vuonna 2009 päätöksen uuden kuljetuslaivan hankkimisesta. Se on suunnitelmien mukaan merivoimien käytössä vuonna 2014.
Votkinskin tekojärvi
thumb|Votkinskin tekojärvi Votkinskin tekojärvi on Votkinskin vesivoimalaitoksen rakentamisen yhteydessä vuosina 1962–1964 syntynyt Kama-joen patoallas Venäjällä Permin aluepiirissä ja Udmurtiassa. Sen pinta-ala on 1120 neliökilometriä, pituus 365 kilometriä, suurin leveys 9 kilometriä ja keskisyvyys 8,4 metriä.
Benoît Tréluyer
Benoît Tréluyer (s. 7. joulukuuta, 1976 Alençon) on ranskalainen moottoriurheilija. Hän on voittanut kolmesti Le Mansin 24 tunnin ajon.
Ura
Treluyerin ura alkoi motocross ja karting -sarjoissa. Vuonna 1995 Tréluyer aloitti kilpa-uransa Ranskan Formula Renault Campus -sarjassa. Vuonna 1996 hän voitti kilpailuja Ranskan Formula Renault -sarjassa sijoittuen vuonna 1997 sarjan kuudenneksi. Sen jälkeen Tréluyer siirtyi Formula 3:siin vuonna 1998 sijoittuen tulokaskaudellaan loppupisteissä yhdeksänneksi ja seuraavana vuonna sarjan kolmanneksi. Samana vuonna hän voitti Ranskan Paun Grand Prixin.
Vuonna 2000 Tréluyer siirtyi kilpailemaan Aasiaan ja kilpaili Japanin Formula 3 -sarjassa. Vuonna 2001 hän voitti sarjan mestaruuden saavuttaen kaiken kaikkiaan 15 voittoa ja 13 paalupaikkaa 19 kilpailusta. Vuonna 2002 Tréluyer osallistui Le Mansin 24 tunnin ajoon ollen omassa luokassaan kilpailun kolmas. Vuonna 2003 Tréluyer siirtyi Japanin Formula Nippon -sarjaan, jossa sijoittui sarjan toiseksi saavuttaen kaksi voittoa. Vuonna 2006 hän onnistui voittamaan Formula Nippon -sarjan mestaruuden. Samana vuonna Trélyer kilpaili Japanin Super GT -sarjassa. Vuonna 2008 hän voitti sarjan mestaruuden yhdessä Satoshi Motoyaman kanssa.
Vuonna 2010 Trélyer hän sijoittui Le Mansin 24 tunnin kilpailussa toiseksi yhdessä Marcel Fässlerin ja André Lottererin kanssa. Vuonna 2011 he voittivat yhdessä koko kilpailun. Vuonna 2012 Tréluyer kilpaili uudessa FIA World Endurance Championship -sarjassa, jossa hän voitti yhdessä Fässlerin ja Lottererin kanssa sarjan mestaruuden. Samana vuonna he ajoivat toiseen peräkkäiseen voittoon Le Mansin 24 tunnin kilpailussa. Vuonna 2013 Trélyer jatkoi FIA WEC -sarjassa jossa he sijoittuivat sarjan toiseksi. Vuonna 2014 Tréluyer voitti saman porukan kanssa jo kolmannen kerran Le Mansin 24 tunnin kilpailun. Le Mansin ohella Treluyer on ajanut kestävyysajoja myös Endurance- ja Blancpain GT -sarjoissa.
Tali
Tali tarkoittaa sekä nisäkkäiden ihon talirauhasista erittyvää ihotalia että eläinten rasvakudoksista saatavaa rasvaa. Ihotali muodostuu kuolleista epiteelisoluista, ja sen tehtävänä on suojata ja voidella ihoa.
Kiinteää, hieman kellertävää rasvaa saadaan märehtijöiden, etenkin lampaan ja nautaeläinten, ruhojen rasvakudosta murskaamalla ja sulattamalla sitä 60–70 asteessa sekä poistamalla massasta vesi. Tali koostuu pääasiassa steariinihapon triglyseridista (tristeariini) sekä steariinihapon, palmitiinihapon ja öljyhapon sekaglyserideistä, vapaista rasvahapoista sekä pienestä määrästä kolesterolia. Talia käytetään ravintorasvana sekä saippuan ja kynttilöiden valmistuksessa.
Suomen Antimilitaristinen liitto
thumb|175px|Suomen Antimilitaristisen Liiton johtohahmo, [[Aarne Selinheimo.]] Suomen Antimilitaristinen liitto oli vuosina 1923–1941 toiminut suomalainen rauhanjärjestö, joka edusti aikanaan radikaalia ja vasemmistohenkistä antimilitaristista suuntausta. Liiton keskushenkilö koko sen toiminnan ajan oli rauhanaktivisti Aarne Selinheimo. Viimeisinä toimintavuosinaan Suomen Antimilitaristinen liitto oli kansainvälisen War Resisters' International (WRI) -järjestön Suomen osasto.
Suomen Antimilitaristinen liitto vastusti militarismia, imperialismia sekä nationalismia ja halusi kieltää kaikki sodan ja asellisuuden muodot. Konkreettisena päätavoitteena oli asevelvollisuuden lakkauttaminen. Selinheimo olisi toivonut liiton sitoutuvan myös kapitalismin vastaisuuteen ja lähentyvän poliittista vasemmistoa, mutta tämä ei saanut liiton johdossa laajempaa kannatusta.
Suomen Antimilitaristinen liitto perustettiin 31. maaliskuuta 1923 Aarne Selinheimon kotonaan Helsingin Kruununhaassa järjestämässä kokouksessa. Taustalla oli hänen tyytymättömyytensä kolme vuotta aiemmin perustettuun Suomen Rauhanliittoon, joka toimintansa alkuvuosina korosti puolueettomuuttaan ja jossa antimilitaristiset ajatukset eivät siksi päässeet tarpeeksi esiin. Rauhanliitosta poiketen Suomen Antimilitaristinen liitto tähtäsi kaiken sodan ja militarismin hävittämiseen ja suuntasi vasemmistolaisesti värittyneen sanomansa erityisesti työväestölle. Liitto liittyi pian jäseneksi Kansainväliseen Antimilitaristiseen toimistoon IAMB:hen. IAMB tunnettiin maailmalla selvästi WRI:a radikaalimpana järjestönä ja se oli ohjelmassaan sitoutunut myös vallankumoukseen. Selinheimo vastusti sitkeästi antimilitaristisen liiton rekisteröimistä, koska halusi pitää sen luonteen anarkistisena. Rekisteröitymisajatuksesta luovuttiin sosiaalihallituksen hylättyä hakemuksen liian radikaalin ohjelman vuoksi, mutta vuoden 1924 lopussa järjestö haki sen sijaan Suomen Rauhanliiton jäsenyyttä. Myös tämä jäsenhakemus hylättiin, sillä rauhanliiton porvarillinen puheenjohtaja Arvi Grotenfelt ei halunnut yhdistää rauhanliittoon näin radikaalia järjestöä, joka lisäksi pyrki lainvastaiseen tavoitteeseen eli kaikkien aseiden hävittämiseen. Etsivä Keskuspoliisi (EK) piti Suomen Antimilitaristista liittoa maan turvallisuudelle vaarallisena ja solutti jo syksyllä 1924 myyränsä sen johtokuntaan. EK:n näkökulmasta Liiton toiminta oli vaarallisuudessaan rinnastettavissa kommunismiin, vaikka liitto olikin avoimesti eri linjoilla kommunistien kanssa. Myös oikeiston lehdet yhdistivät sen useasti kommunisteihin, sillä Selinheimo esiintyi eräissä kommunistien tilaisuuksissa ja hänen kirjoituksiaan julkaistiin runsaasti heidän lehdissään.
Liiton jäseneksi pääsy edellytti WRI:n seuraavan julistuksen allekirjoittamista: "Sota on rikos ihmiskuntaa vastaan, siksi olen päättänyt olla kannattamatta minkäänlaista sotaa ja tahdon aina taistella kaikkien sen syiden poistamiseksi". Suomen Antimilitaristisen liiton jäsenmäärä pysyi varsin pienenä sen koko olemassaolon ajan, mutta sen kampanjoilla oli ajoittain suurehko näkyvyys.
Kun Selinheimo vuonna 1929 nosti kutsuntoja pakoilevan aseistakieltäytyjän Arndt Pekurisen liiton puheenjohtajaksi, EK alkoi valmistautua järjestön lakkauttamiseen. Riittävää näyttöä lakkauttamisen perusteeksi ei saatu kasaan, mutta Pekurinen pidätettiin syksyllä. Liiton suurimmaksi menestykseksi muodostui Pekurisen puolesta käyty kampanja, joka johti keväällä 1931 ensimmäisen siviilipalveluslain, niin sanotun Lex Pekurisen säätämiseen. Saman vuoden syyskuussa Suomen Antimilitaristinen liitto viimein virallisesti rekisteröityi, minkä jälkeen sen toiminta muuttui hieman maltillisemmaksi. Toiminta hiljeni 1930-luvun jälkipuoliskolla Selinheimon suunnattua pääosaan aktiivisuuttaan perustamiinsa uusiin järjestöihin sekä hänen sairastuttuaan tuberkuloosiin. Keväällä 1939 liiton nimi muutettiin Sodankieltäjien kansainvälisen liiton [WRI:n] Suomen osastoksi. Toiminta lamaantui Selinheimon kuoltua saman vuoden lokakuussa ja järjestö lakkautettiin lopullisesti jatkosodan alettua. Sen seuraajaksi perustettiin vielä 1958 Suomen Sodanvastustajat -niminen järjestö, joka eli vain muutaman vuoden.
Manuel Mireles Vaquera
Manuel Mireles Vaquera (11. tammikuuta 1929 – 10. elokuuta 2021) oli meksikolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 29. toukokuuta 1953 ja nimitettiin Durangon arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Casae Calanaen titulaaripiispaksi 16. lokakuuta 1982. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Girolamo Prigione, jota avustivat Antonio López Aviña ja Luis Rojas Mena.
Tykki–Kiviharju
thumb|Oksasenkadun ja Kauppakadun risteys Tykin–Kiviharjun kaupunginosan koillisnurkassa thumb|[[Jalmari Lankinen|Jalmari Lankisen suunnittelema, vuonna 1938 valmistunut Armilan kansakoulu, jossa on vuodesta 2019 lähtien toiminut yritystiloja vuokraava Assi Armilanlinna.]]
Tykki–Kiviharju on Lappeenrannan kaupunginosa ja tilastoalue. Se sijaitsee kaupungin keskustassa.
Kaupunginosa muodostuu erityyppisistä Tykin ja Kiviharjun alueista, joiden rajana voidaan pitää Kangaskadun ja Mäntykadun risteystä. Osittain alueiden väliin jää vuonna 1887 käyttöönotettu Vanha hautausmaa. Tykki ja Kiviharju kehittyivät 1880-luvulta alkaen Lappeenrannan teollisuuslaitosten työntekijöiden asuinalueiksi. Ne liitettiin kaupunkiin vuoden 1932 alueliitoksessa, mitä ennen ne kuuluivat Lappeeseen. Tykin asutus on täysin pientaloasutusta, jolle erityisen leimansa antavat alueen kapeat kadut ja pienet tontit. Alueen sanotaan saaneen nimensä lempinimellä Tykki tunnetun ruotusotamies Juho Ekqvistin mukaan, joka oli alueen ensimmäisiä asukkaita. Kiviharju puolestaan on 1970–1980-luvuilta alkaen muuttunut kerrostaloalueeksi. Tykin–Kiviharjun tilastoalueella on 2 790 asukasta. Se on Keskustan suuralueen tilastoalueista väkiluvultaan suurin.
Tykin–Kiviharjun kaupunginosan pohjoisosassa on Lappeenrannan kauppatori, jonka ympäristön kerrostalojen alakerroksissa on myös liiketiloja. Koko kaupunginosan länsireunaa rajaa vanha Simola–Lappeenranta-rata, Lappeenrannan ensimmäinen rautatie. Kiviharjun länsipuolella sijainnut vanha, vuonna 1885 rakennettu rautatieasema eli Keisarinasema paloi tammikuussa 2013. Kiviharjulta lähti myös vuonna 1896 rakennettu pistoraide itään Kaukaan paperitehtaalle.
Kaupunginosan koillisnurkassa Tykin itäpuolella on Jalmari Lankisen suunnittelema, vuonna 1938 valmistunut funktionalistinen Armilan koulu, joka on toiminut myös sotasairalaana. Koulutyö Armilan koulussa päättyi vuonna 2013. Sen läheisyydessä ovat alkuperäinen puinen koulurakennus vuodelta 1922 sekä uudempi punatiilinen niin sanottu U-koulu, jossa on toiminut Armilan lukio, vuodelta 1965. Alueella on myös muutama 1950–1970-luvuilla rakennettu kerrostalo.
Kaupunginosaa rajaavat Oksasenkatu pohjoisessa, Kauppakatu idässä, Ratakatu etelässä ja vanha Simola–Lappeenranta-rata lännessä. Tykin–Kiviharjun naapurikaupunginosia ovat Keskus, Peltola, Alakylä, Reijola, Kesämäki ja Leiri.
Aiheesta muualla
61.05142°N, 28.18742°W
Anson (Texas)
Anson (aiemmin Jones City) on kaupunki Jonesin piirikunnassa, Texasin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Kaupungin väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 2 430. Nykyisen nimen kaupunki sai Texasin tasavallan viimeisen presidentin, Anson Jonesin mukaan.
Mikko Hyytiä
Mikko Hyytiä (s. 12. heinäkuuta 1981 Jyväskylä) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän pelasi SM-liigaa JYPissä kaudella 2000–2001, jolloin Hyytiä teki 20 runkosarjaottelussa yhden maalin ja keräsi kaksi jäähyminuuttia. Kausi jäi hänen ammattilaisuransa ainoaksi.
Seuraura
Hyytiä oli JYPin oma kasvatti. Joukkue jäi hänen junioriuransakin ainoaksi. Hyytiä voitti A-nuorten SM-pronssia vuonna 2001 ja B-nuorten SM-hopeaa vuonna 1999. Montréal Canadiens varasi hänet 225. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 1999.
Kaudella 2000–2001 Hyytiä teki SM-liigadebyyttinsä. Hän teki liigauransa ainoaksi jääneen maalin kauden toisessa ottelussa 16. syyskuuta 2000 Oulun Kärppiä vastaan. Suurimman osan ainoasta uransa viimeisestä kaudestaan Hyytiä pelasi kuitenkin JYPin pronssia voittaneissa A-nuorissa. Hän lopetti pelaajauransa jatkaakseen opintojaan.
Maajoukkueura
Hyytiä oli voittamassa alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruutta vuonna 1999, jolloin hän oli tehoilla 4+3=7 Suomen paras pistemies Jouni Kulosen kanssa ja paras maalintekijä Ville Hämäläisen kanssa. Hyytiä valittiin turnauksen tähdistökentälliseen.
Harun ja tarinoiden meri
Harun ja tarinoiden meri on Salman Rushdien vuonna 1990 ilmestynyt romaani.
Józef Wysocki
thumb|right|Józef Wysocki
Józef Wysocki (s. 17. lokakuuta 1940) on puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Tomasz Wilczyński 13. kesäkuuta 1965 ja nimitettiin Warmian hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Praecausan titulaaripiispaksi 6. huhtikuuta 1989. Piispaksi konsekroinnin suoritti 29. huhtikuuta Józef Glemp, jota avustivat Edmund Michał Piszcz ja Kazimierz Jan Majdański.
25. maaliskuuta 1992 Wysocki sai nimityksen Elblągin vihkipiispaksi.
Tohmajärven kirkko
Tohmajärven kirkko on Tohmajärvellä sijaitseva puinen, tasavartinen ristikirkko, jota alettiin rakentaa Eskil Colleniuksen johdolla vuonna 1751. Kirkko valmistui vuonna 1756.
Kirkon pinta-ala on 576 neliömetriä ja siellä on istumapaikkoja noin 650 hengelle. Alttaritaulun Ristiinnaulittu on maalannut Mikael Toppelius vuonna 1783. Kirkon 17+2-äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas vuonna 1956.
Kirkon pihapiirissä on sankarihauta-alue, muistokivi sekä vartijapatsas, samoin kuin muun muassa piispa Eino Sormusen hautakivi ja kruununvoutien Gabriel Walleniuksen ja Gustav Adolf Järnefeltin muistomerkit sekä suurten nälkävuosien aikana 1865–1868 nälkään kuolleiden muistomerkki.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen 1930 kokoonpanot
Vuoden 1930 jalkapallon MM-turnaukseen osallistui 13 maata. Jugoslavia ja Peru olivat ainoat maat, joilla oli pelaajia muista kuin kotimaan seuroista. Vuonna 1930 pelaajilla ei ollut vielä pelinumeroita paidoissaan.
Argentiina
Valmentaja: Francisco Olazar and Juan José Tramutola
Chile
Valmentaja: 🇭🇺 György Orth
Ranska
Valmentaja: Raoul Caudron
Meksiko
Valmentaja: Juan Luque de Serrallonga
Jugoslavia
Valmentaja: Boško Simonovic
Brasilia
Valmentaja: Píndaro de Carvalho Rodrigues
Bolivia
Valmentaja: Ulises Saucedo
Uruguay
Valmentaja: Alberto Suppici
Romania
Valmentaja: Constantin Radulescu
Peru
Valmentaja: 🇪🇸 Francisco Bru
Yhdysvallat
Valmentaja: Robert Millar
Belgia
Valmentaja: Hector Goetinck
Petteri Toivonen
Petteri Toivonen (s. 13. helmikuuta 1982) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pituushyppääjä. Hän edusti Kaustisen Pohjan-Veikkoja ja hänen valmentajanaan toimi Kari Mastokangas.
Sisäratojen SM-kilpailuista Toivonen saavutti hopeaa pituushypyssä vuonna 2004. Ennätyksikseen hän hyppäsi ulkoradoilla 754 cm (2003) ja sisäradoilla 737 cm (2004). Virallisiin kilpailuihin Toivonen ei ole osallistunut vuoden 2011 jälkeen.
Java Development Kit
Java Development Kit (JDK) on Oracle Corporationin julkaisema Javan kehitysympäristö, joka sisältää työkalut Java-ohjelmien koodaamiseen Standard Edition (SE) ympäristössä. Java Development Kit on ladattavissa yleisimmille käyttöjärjestelmille (Windows, Mac, Linux).
JDK on keskeinen ohjelmistosuunnittelijoille, koska se tarjoaa kaikki tarvittavat työkalut Java-ohjelmien suunnitteluun, kehitykseen, kompilointiin, paketointiin ja debuggaamiseen. JDK sisältää monia työkaluja, kuten komentorivikääntäjä javac, arkistoija jar, dokumentaatiogeneraattori javadoc ja muita. Nämä työkalut tekevät Java-ohjelmien kehittämisestä joustavaa ja tehokasta, ja ne tarjoavat standardit toimintatavat eri kehitystiimien välillä.
Se on ollut Javan esittelystä lähtien eniten käytetty Javan ohjelmistokehityspaketti (SDK). Sun Microsystems ilmoitti 2006 julkaisevansa Java Development Kitin ilmaisena GNU General Public License -lisenssin (GPL) alaisena ja lahjoitti vuonna 2007 koodin OpenJDK:lle. Javan virallinen kehittäjä on nykyisin Eclipse Foundation.
OpenJDK on JDK:n virallinen toteutus, ja se on avoimen lähdekoodin projekti. Se on nykyään Java-kehityksen standardi, ja monet muut JDK:n toteutukset perustuvat OpenJDK:lle. Tämä on auttanut ylläpitämään Java-kielen yhdenmukaisuuden ja avoimuuden. OpenJDK:n avulla yhteisö voi osallistua Javan kehitykseen, ja se on tehnyt mahdolliseksi monien innovaatioiden syntymisen.
Java-kieli itsessään on tunnettu siitä, että se on alustariippumaton. Tämä tarkoittaa sitä, että Java-ohjelma, joka on kirjoitettu yhdellä alustalla (esimerkiksi Windows), voidaan ajaa missä tahansa muualla, jossa on yhteensopiva JRE. JDK on tehnyt tämän mahdolliseksi tarjoamalla standardit työkalut ja kirjastot, jotka takaavat yhteensopivuuden.
Täten Javasta on olemassa muitakin versioita ja sen on käännettävissä useille alustoille. Amazonin kehitysympäristö Amazon Corretto on ajoittain noussut käytetyimmäksi JDK:n versioksi vuosina 2023 ja 2023. Muita kehitysympäristön julkaisijoita ovat Azul Systems, BellSoft, Debian, Eclipse Foundation, Red Hat ja SAP SE.
JDK:sta ilmestyy säännöllisesti, kaksi kertaa vuodessa uusi versio. Keväällä 2023 uusin versio Oraclen sivuilla on Java SE Development Kit 20. Java JDK 20:ssä on 7 uutta ominaisuutta: Vector API- ehdotus, virtuaaliset säikeet, rakenteellien rinnakkaisuus, scoped values, kuvioiden tallentaminen, vieras toiminto ja muisti API, kuvioiden testaus switch -lauseisiin.
Osaa vanhemmista versioista tuetaan edelleen ja niihin julkaistaan päivityksiä. Osalle julkaisuista luvataan pitkäaikainen tuki (LTS, Long-Term Support). Pitkäaikaisesti tuetut versiot ovat JDK 8, 11 ja 17. Seuraava LTS versio ilmestyy syyskuussa 2023. Tutkimuksen mukaan vuonna 2022 JDK 11 oli yhä käytetyin versio
Oraclen sivuilta on saatavissa myös JRE (Java SE Runtime Environment), mutta se sisältää vain Java-ohjelmien ajamiseen tarvittavan virtuaalikoneen ja standardit luokkakirjastot, joten sen avulle ei voi kehittää omia Java-ohjelmia. JDK sisältää JRE:n.
Java-koodin kirjoittamiseen myös kehitystyökalu, jonka kautta JDK:ta voidaan käyttää. Javan kehitystyökaluja ovat mm. IntelliJ IDEA, Eclipse ja NetBeans. Kehitystyökalun tietty versio voi vaatia vähintään tietyn JDK:n version.
= Sisältö = JDK sisältää mm. seuraavia osia, jotka ovat tärkeitä kehitykselle ja testaukselle :
Kokeellisia työkaluja ei välttämättä ole saatavilla JDK:n tulevissa versioissa. JDK sisältää myös täydellisen Java Runtime Environmentin (JRE), jota yleensä kutsutaan erilliseksi suoritusympäristöksi. Tämä johtuu siitä, että se on erotettu "tavallisesta" JRE:stä ja siinä on ylimääräistä sisältöä. Se koostuu Java Virtual Machinesta ja kaikista luokkakirjastoista, jotka ovat käytettävissä tuotantoymäpäristössä, sekä kehihittäjille hyödyllisistä lisäkirjastoista, kuten kansainvälistämiskirjastoista ja IDL-kirjastoista
Muut JDK:t
Java Development Kitistä on saatavilla myös mm. avoimen lähdekoodin versio OpenJDK. Sen kehitys aloitettiin vuonna 2007, kun Sun Microsystems julkaisi JDK:n GLP(General Public Licence)-lisenssin alaisena. Muitakin JDK.ta on saatavilla useille alustoille. Kaikki nämä noudattavat Javan perusmäärityksiä, mutta usein ne roavan nimenomaan määrittelemättömillä alueilla, kuten turhan koodi poisto, käännöstrategioissa ja optomointitekniikoissa.
Erilaisia JDK:ta:
The Vixen
The Vixen (myös The Love Pirate ) on vuonna 1916 ensi-iltansa saanut J. Gordon Edwardsin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Theda Bara ja Herbert Heyes. The Vixen kertoo hemmotellusta amiraalin tyttärestä, joka viettelee sisarensa jokaisen miesystävän.
Mary Murillo laati elokuvan käsikirjoituksen, ja William Fox toimi elokuvan tuottajana. Fox Film Corporation oli elokuvan tuotanto- ja jakeluyhtiönä. The Vixen kuvattiin Foxin studioilla New Jerseyn Fort Leessä, ja elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 3. joulukuuta vuonna 1916. The Vixen on nykyisin listattu kadonneeksi elokuvaksi.
Matti Kid Hytönen
Matti "Kid" Hytönen (15. huhtikuuta 1942 Helsinki – 19. toukokuuta 2016 Loviisa) oli suomalainen toiminnanjohtaja ja entinen rikollinen, joka avusti entisiä vankeja palaamaan takaisin yhteiskuntaan. Hytönen toimi myös 1970-luvulla iskelmälaulajana ja säveltäjänä sekä myöhemmin journalistina ja viihdekirjailijana.
Matti Hytösen isä oli näyttelijä Hugo Hytönen, ja hän asui isänsä kuoltua aluksi äitinsä kanssa Lallukan taiteilijakodissa. Äiti ei kuitenkaan kyennyt hoitamaan häntä, ja Hytönen oli lapsuudessaan 11 eri kasvatuskodissa.
Murrosikäisenä siihen asti koulussa hyvin menestynyt Hytönen alkoi laiminlyödä koulunkäyntiä ja varastella. Hän joutui lopulta 1957 koulukotiin ja sen jälkeen 1961 ensimmäisen kerran vankilaan. Hytönen on ollut elämänsä aikana vankilassa Suomessa, Ruotsissa, Tanskassa, Ranskassa ja Keniassa vuosien 1961–1983 välillä yhteensä 18 kertaa. Vankilassa oloa kertyi kaikkiaan 18 vuotta 7 kuukautta ja 22 päivää. Tuomionsa Hytönen sai petoksista. Motiivina useimmille rikoksille oli Hytösen mukaan tarve hankkia viinaa ja naisia. Vankilatuomioiden välillä Hytönen vietti kulkurielämää sekä Suomessa että ulkomailla.
Hytönen esiintyi iskelmälaulajana 1970-luvun alussa, ja hän teki 1971 myös singlelevytyksiä (En usko huomiseen, Hotelli, Jokainen hetki on samanlainen, Kuka puolestani itkee, Kun toisin on, On jämpti tää, Viidentoista olin, Äidille). Vankilataustansa vuoksi Hytöstä markkinoitiin Suomen Johnny Cashina, ja hänelle keksittiin myös taiteilijanimi Kid. Lupaavasti alkanut laulajan ura kariutui kuitenkin alkoholin käyttöön.
Hytönen kirjoitti vankilassa istuessaan 1970- ja 1980-luvuilla myös paljon kertomuksia, joita julkaistiin viihdelukemistoissa (Lääkärisarja, RikosPalat ym.). Kertomukset vaihtelivat romanttisista lääkärinovelleista aina rikos- ja pornonovelleihin. Hytönen kirjoitti myös omaelämäkerran nimeltä Kid, viimeinen kulkuri ja romaanin Miljoonan markan mies.
Sittemmin Hytönen pääsi irti vankilakierteestä, ja hän oli vuodesta 2003 alkaen entisiä vankeja auttavan KRIS-Etelä Suomi ry:n toiminnanjohtajana. Käänne Hytösen elämässä tapahtui 1998, kun hän raitistui ja lopetti päihteiden käytön.
Via Dolorosa (kappale)
Via Dolorosa on suomalaislaulaja Tommi Läntisen johtaman samannimisen yhtyeen kappale ja single. Single on myös yhtyeen ainoaksi jäänyt julkaisu. Se ilmestyi vuonna 1986.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Olli Palola
Juniorivuodet
Palola syntyi Oulussa, mutta hän on Keuruun Pallon kasvatti. Palola siirtyi C-juniori-ikäisenä Tampereen Ilvekseen kaudeksi 2003–2004, jossa hän voitti B-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2006. Kaudella 2006–2007 Palola debytoi SM-liigassa ja pelasi Ilveksen paidassa kuusi SM-liigaottelua. Hän pelasi ensimmäisen liigaottelunsa 25. marraskuuta 2006 vieraissa Turun Palloseuraa vastaan. Palola pelasi kauden aikana miesten pelejä myös kuuden Mestis-ottelun verran alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa. Suurimman osan kaudestaan hän pelasi kuitenkin Ilveksen A-nuorissa, joiden paras maalintekijä Palola oli 17 osumallaan.
Kaudeksi 2007–2008 Palola siirtyi kolmivuotisella sopimuksella "projektipelaajaksi" Rauman Lukkoon. Hän pelasi harjoituskaudella lainalla Mestis-joukkue Kajaanin Hokissa, mutta palasi Lukkoon jo ennen runkosarjan alkua. Palola pelasi ensimmäisellä sopimuskaudellaan SM-liigassa kahdeksan runkosarja- ja kahden playoff-ottelun verran tehden kaksi syöttöpistettä. Kaudella 2008–2009 hän pelasi viisi SM-liigaottelua. Palola sijoittui tehoilla 21+36=57 koko A-nuorten SM-liigan pistepörssissä kolmanneksi Kärppien Mikael Granlundin ja Ässien Mika Niemen kanssa, vaikka hänen kautensa päättyikin jo olkapäävammaan helmikuussa 2009. Palola oli myös sarjan pistepörssivoittaja Juuso Rajalan jälkeen Lukon A-nuorten toiseksi paras pistemies ja maalintekijä. Hänet valittiin A-nuorten SM-liigan tammikuun 2009 kuukauden pelaajaksi. Palola voitti myös A-nuorten SM-pronssia.
Tulokaskausi SM-liigassa ja siirto Lukosta Tapparaan
Kausi 2009–2010 oli Palolan tulokaskausi SM-liigassa. Hän teki 45 runkosarjaottelussa tehot 3+4=7. Palola teki liigauransa avausmaalin 8. joulukuuta 2009 Oulun Kärppiä vastaan. Hän myös syötti Lukon 3–1-voittoon päättyneen ottelun voittomaalin, jonka teki Juhani Jasu. Palola palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kolmen tähden tähtipelaajana. Maaliskuussa 2010 Palola teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Lukon kanssa. Kauden 2010–2011 päätteeksi hän voitti SM-pronssia. Palola kävi marraskuussa 2010 yhteensä neljän Mestis-ottelun verran lainalla Kajaanin Hokissa ja Lempäälän Kisassa.
Läpimurto ja kaksi maalipörssin voittoa
Kauden 2012–2013 Palola aloitti lainalla LeKissä. Hän onnistui tekemään 26. syyskuuta 2012 kypärätempun Mikkelin Jukureita vastaan. Palola teki LeKin 3–1-voittoon päättyneessä ottelussa näin ollen joukkueen kaikki maalit. Kaikkiaan hän pelasi LeKissä 18 ottelua tehopistein 9+7=16 ja palkittiin Mestiksen syyskuun kuukauden pelaajana. Palola teki Tapparassa runkosarjan aikana 36 ottelussa tehot 4+3=7, mutta nosti tasoaan kevään 2013 pudotuspeleissä tehtyään 15 ottelussa tehot 6+1=7. Hän onnistui tekemään kaksi maalia neljännessä välieräottelussa 6. huhtikuuta 2013 vieraissa Lukkoa vastaan. Palola teki Tapparan 0–5-voittoon päättyneen ottelun kaksi ensimmäistä maalia, joista ensimmäinen jäi näin ollen voittomaaliksi ja ratkaisi Tapparalle finaalipaikan. Hänet palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kolmen tähden tähtipelaajana. Palola voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Huhtikuun 2013 lopulla hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Tapparan kanssa.
Palola teki kaudella 2013–2014 todellisen läpimurtonsa SM-liigan eliittiin. Hän muodosti Pekka Jormakan ja Jan-Mikael Järvisen kanssa toimivan "Särkänniemi-ketjun". Palola voitti koko SM-liigan maalipörssin ja palkittiin Aarne Honkavaara -palkinnolla sekä jakoi pistepörssin kuudennen sijan Jokereiden Teuvo Teräväisen kanssa tehoilla 27+17=44. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Kaudella 2014–2015, 21. lokakuuta 2014 vieraissa Vaasan Sportia vastaan Palola teki liigauransa ensimmäisen kypärätempun ottelun kolmannessa erässä vain 12 minuuttiin ja 21 sekuntiin. Hänen ensimmäinen osumansa jäi Tapparan 2–5-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Palola keräsi ottelussa myös yhden syöttöpisteen. Hänet palkittiin Ilta-Sanomien kolmen tähden tähtipelaajana ja Heikki Autio valitsi Palolan ottelun legendojen tähtien ykköstähdeksi. Palola voitti ensimmäisen kerran SM-liigan historiassa maalipörssin toisen kerran peräkkäin ja hän jakoi pistepörssin neljännen sijan Kärppien Joonas Donskoin kanssa. Palola voitti myös pudotuspelien maalipörssin 11 osumallaan. Hän voitti kauden päätteeksi jo kolmannen peräkkäisen SM-hopean. Palola valittiin SM-liigan tähdistökentälliseen.
KHL ja SHL
Kaudeksi 2015–2016 Palola siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella KHL-seura Vitjaz Podolskiin. Hänen kautensa osoittautui kuitenkin pettymykseksi ja Palola teki 27 pelaamassaan ottelussa vain yhden maalin ja kaikkiaan viisi tehopistettä. Hän putosi syksyn mittaan ajoittain myös Vitjazin kokoonpanosta. Palolan kausi päättyi lopulta leikkaushoitoa vaatineeseen olkapäävammaan joulukuussa 2015 pelatussa Channel One Cupissa.
Palola siirtyi kaudeksi 2016–2017 vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin SHL-liigan Växjö Lakers HC:hen. Hän voitti joukkueen sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 21+27=48, joilla Palola sijoittui koko liigan pistepörssissä kolmanneksi.
Kaudeksi 2017–2018 Palola siirtyi vuoden mittaisella KHL-sopimuksella Jokereihin. Hän teki runkosarjassa 24 tehopistettä. Pudotuspeleissä Palola jakoi kuudella osumallaan joukkueen sisäisen maalipörssin voiton Eeli Tolvasen kanssa. Kaudeksi 2017–2018 hän siirtyi jatkamaan KHL-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella kiinalaisseura Kunlun Red Stariin. Joukkuetta valmensi Palolalle Tapparasta tuttu Jussi Tapola. Hän oli tehoilla 19+6=25 Kunlunin toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Toukokuussa 2019 Palola teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kausi 2019–2020 hänellä osoittautui kuitenkin edellistä vaisummaksi. Palola putosi aina Kunlunin nelosketjuun ja teki 38 runkosarjaottelussa vain tehot 3+5=8.
Palola palasi kaudeksi 2020–2021 Ruotsin SHL-liigaan ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Rögle BK:hon. Neljännessä puolivälieräottelussa 14. huhtikuuta 2021 vieraissa Frölunda HC:tä vastaan hän teki joukkueen 1–6-voittoon päättyneen ottelun voittomaalin, joka ratkaisi Röglelle välieräpaikan. Palola jakoi kuudella osumallaan SHL:n maalipörssin toisen sijan joukkuetoverinsa Adam Tambellinin kanssa edellään vain Växjö Lakers HC:n Pontus Holmberg. Hän voitti kauden päätteeksi hopeaa.
HIFK 2021–2023 ja siirtyminen Timrå IK:hon
Kaudeksi 2021–2022 Palola palasi SM-liigaan ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Helsingin IFK:hon. Kausi jäi hänelle rikkonaiseksi loukkaantumisten vuoksi ja Palola pelasi runkosarjassa vain 37 ottelua. Hän kuitenkin jakoi HIFK:n sisäisen maalipörssin kolmannen sijan Sebastian Dykin kanssa.
Palolan kautta 2023–2023 varjostivat loukkaantumiset ja hän teki 23 pelaamassaan ottelussa vain viisi tehopistettä, kunnes tammikuussa 2023 Palolan sopimus HIFK:n kanssa purettiin yhteisymmärryksessä. Hän palasi SHL:ään ja siirtyi loppukauden kattavalla sopimuksella Timrå IK:hon.
Maajoukkueura
Palola edusti Suomea MM-kilpailuissa vuosina 2014 ja 2018, joista ensimmäinen turnaus päättyi hopeaan. Hän oli vuoden 2014 turnauksessa neljällä osumallaan joukkueen paras maalintekijä. Palola sai paikan Suomen joukkueesta, kun Juhamatti Aaltonen joutui jäämään turnauksesta sivuun. Vuoden 2017 MM-leiriryhmästä hän putosi viimeisten joukossa. Yhteensä Palola on pelannut 43 A-maaottelua tehopistein 15+3=18. Palola sai tililleen ensimmäisen A-maaottelunsa Channel One Cupin 19. joulukuuta 2013 Prahan O2 Arenalla pelatussa avausottelussa Tšekkiä vastaan. Hänet merkittiin Suomen extrahyökkääjäksi. Palola teki ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa seuraavassa ottelussa 21. joulukuuta 2013 Sotšissa isäntäjoukkue Venäjää vastaan.
Palola on pelannut myös yhteensä kuusi nuorten ja kolme poikien maaottelua.
Muuta
Palola on sanoittanut ja tehnyt yhdessä Reino Housebandin kanssa Tapparalle kannustuskappaleen Zambonilta vasemmalle. Kappale on sävelletty Aknestik-yhtyeen kappaleen Suomirokkia pohjalta ja se julkistettiin joulukuussa 2013. Palolan pikkuveli Vili on pelannut puolustajana Mestis-tasolla. Veljesten serkku Miikka Männikkö pelasi omalla urallaan pudotuspelit mukaan lukien hyökkääjänä yhteensä 610 SM-liigaottelua. Hän pelasi Olli Palolan joukkuetoverina Tapparassa vuosina 2011–2012.
François Boucher
François Boucher (29. syyskuuta 1703 Pariisi – 30. toukokuuta 1770 Pariisi) oli ranskalainen rokokoo-ajan kuuluisa taidemaalari, suunnittelija ja kaivertaja. Hän syntyi Pariisissa ja toimi maalari François Le Moynen oppipoikana. Suurin hänen innoittajansa oli kuitenkin maalari Jean-Antoine Watteau, jonka useita kuvia hän kaiversi.
Boucher voitti Prix de Rome'n opiskelijapalkinnon ja pääsi opiskelemaan Roomaan Académie de France'en vuosiksi 1727–1731. Hän ei saavuttanut siellä ollessaan suurta suosiota, mutta palattuaan Ranskaan hänestä tuli vuonna 1734 Royal Academyn jäsen. Boucher maalasi lukuisia maalauksia, suunnitteli tapetteja, tekstiilejä ja posliineja sekä lavastuksia ja puvustuksia teattereihin. Hänestä tuli vuonna 1755 Gobelinin tapettitehtaan johtaja. Boucherilla oli keskeinen osa Ranskan kuninkaallisten asuntojen ja kaupungintalojen koristeluissa ja myöhemmin koko Euroopan koristetaiteen kehityksessä. Hän maalasi useita muotokuvia myös Ludvig XV'n virallisesta rakastajattaresta, Madame de Pompadour'sta.
Vuonna 1765 Boucherista tuli ensimmäinen kuninkaallinen taidemaalari, kuninkaallisen akatemian johtaja ja kuninkaallisen posliinitehtaan suunnittelija. Hän oli aikansa kuuluisimpia maalareita, ja hänen työnsä ilmentävät hyvin rokokoo-tyylin keveyttä. Boucherin tunnusmerkkejä ovat mystiset ja sentimentaaliset teokset sekä herkät luonto- ja paimenkuvaukset, mutta myös sensuellit, mytologiset maalaukset. Hänen helppoa tyyliään imitoitiin paljon. Malleinaan hän käytti usein vaimoaan ja muita perheensä jäseniä.
Boucherin kuuluisimpia töitä ovat muun muassa Lepäävä tyttö ja Lammaspaimen ja tyttö lepäämässä.
Uusklassismia kohti siirryttäessä Bouher menetti suosiota. Denis Diderot kritisoi Boucherin teoksia niiden teennäisyydestä sekä Boucherin tavasta halventaa omaa vaimoaan käyttämällä tätä mallina esimerkiksi teoksessa Odaliski. Boucher ei antanut valistusfilosofin lannistaa itseään, vaikkakin tämä kritiikki toimi myöhemmin yllykkeenä Boucherin maineen mustaamiselle.
François Boucher kuoli 30. toukokuuta 1770 Pariisissa.
Jan Polanc
Jan Polanc (s. 6. toukokuuta 1992 Kranj) on slovenialainen maantiepyöräilijä. Hän edusti slovenialaista Radenska-joukkuetta vuodesta 2011 kesäkuun 2013 loppuun, ja aloitti ammattilaisuransa elokuussa 2013 Lampre-Merida-tallissa. Hän edustaa edelleen samaa joukkuetta, nimeltään nykyisin UAE Team Emirates.
Polanc voitti Italian ympäriajossa 2015 viidennen etapin karattuaan irtiottoryhmästä etapin päättäneessä pitkässä nousussa. Hän voitti toiseksi tulleen Sylvain Chavanelin minuutilla ja 31 sekunnilla. Italian ympäriajossa 2017 hän voitti Etnalle päättyneen neljännen etapin kuuluttuaan niin ikään etapin alkuvaiheessa lähteneeseen irtiottoryhmään. Hän voitti etapin lopulta 21 sekunnin erolla Ilnur Zakariniin. Italian ympäriajossa 2019 hän johti kokonaiskilpailua etappien 12−13 jälkeen.
Saavutuksia
Lähteet: Pro Cycling stats, Cycling Archives
Eduard Marxsen
upright|pienoiskuva|Eduard Marxsen kuva 1840–1850-luvulta.
Eduard Marxsen (23. heinäkuuta 1806 – 18. marraskuuta 1887) oli saksalainen pianisti ja säveltäjä. Hän opiskeli Ignaz von Seyfriedin, Simon Sechterin, Johann Heinrich Clasingin ja Karl Maria von Bockletin johdolla. Hänen omiin oppilaisiinsa lukeutui Johannes Brahms, joka omisti hänelle toisen pianokonserttonsa. Brahmsin opinnot Marxsenin johdolla alkoivat vuonna 1845.
Josep Lluís Trapero
pienoiskuva|upright|Josep Lluís Trapero