cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frans Mikael Franzénin patsas
Muuta
Patsas mainitaan V. A. Koskenniemen runossa ”Koulutie”.
Bonifatius
Bonifatius on ollut seuraavien henkilöiden nimenä:
Lisa Rinna
thumb|Lisa Rinna vuonna 2009.
Lisa Deanna Rinna (s. 11. heinäkuuta 1963) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimpia roolejaan ovat olleet Billie Reed Päivien viemää -sarjassa 1992–1995 sekä Taylor McBride Melrose Placessa.
Lisa Rinna on elänyt vuodesta 1997 avioliitossa näyttelijä Harry Hamlinin kanssa. Heillä on kaksi tytärtä (s.1998 ja 2001).
Mutter (kappale)
Mutter (Äiti) on Rammsteinin 13. singlejulkaisu, joka on äänitetty Studio Miravalissa, Ranskassa vuonna 2000. Kappaleesta "Mutter" on tehty musiikkivideo. Videossa Till Lindemann on vankina kuopassa, ja hänen näköisensä henkilö tulee ruokkimaan häntä.
Julie Pinson
Julie Pinson (s. 7. marraskuuta 1967 Fremont, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän otti syyskuussa 2004 Billie Reedin roolin sarjassa Päivien viemää.
Pinson meni elokuussa 2006 Las Vegasissa naimisiin näyttelijä Billy Warlockin kanssa.
Kallithéa (Attika)
Kallithéa on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Καλλιθέας, Dímos Kallithéas), joka sijaitsee Etelä-Ateenan alueyksikössä Attikan alueella. Kaupungin ja kunnan pinta-ala on 4,749 neliökilometriä ja väkiluku 100 641 (vuonna 2011).
thumb|left|240px|[[Kallithéa (metroasema)|Kallithéan metroasemaa.]] Kallithéa on Kreikan kahdeksanneksi suurin kaupunki. Se kuuluu Ateenan metropolialueeseen, ja sen keskusta sijaitsee vain muutamia kilometrejä Ateenan keskustasta. Kaupungissa sijaitsee Kallithéan metroasema.
Kunnan alueella on sekä vuoden 1896 että vuoden 2004 olympialaisten suorituspaikkoja. Vuoden 1896 kisoissa ammunta järjestettiin Kallithéassa. Vanhaan kivilouhokseen tehty jalkapallostadion "Grigóris Lamprákis" on Kallithea FC:n kotikenttä.
Pointteri
Pointteri (English Pointer) on englantilainen keskikokoinen seisova kanakoira. Tieteelliseksi nimeksi on aikoinaan esitetty Canis avicularis.
Ulkonäkö
Pointteri on helppo tunnistaa. Runko on sulavalinjainen, hieman vinttikoiramainen. Karva on lyhyt ja kiiltävä. Rodun säkäkorkeus on nartuilla 61–66 cm ja uroksilla 64–69 cm. Koirassa ei ole juurikaan ylimääräistä rasvaa, ja siksi se vaikuttaa jopa luisevalta. Sen liikkeet ovat sulavat ja urheilijamaiset. Tärkeä tunnistusmerkki rodulla on pää. Kuonon profiili on ihanteellisesti kovera, suora kuono on hyväksyttävä. Kirsu on koiran väristä riippuen joko musta (mustilla, musta/valkoisilla, oransseilla ja oranssi/valkoisilla) tai luonnonvärinen eli punertavan ruskea (keltaisilla, kelta/valkoisilla, maksanruskeilla ja maksa/valkoisilla).
Pointterin perusvärit ovat keltainen, oranssi, maksanruskea ja musta joko pelkästään tai valkoisen kanssa. Silmät ovat yleisimmin ruskeat. Mustakirsuisilla ne voivat olla jopa mustanruskeat, kun taas luonnonvärisen kirsun kanssa, varsinkin keltaisella ja keltavalkoisella yksilöllä ne saattavat olla lähes keltaiset.
Luonne ja käyttäytyminen
Pointteri on erittäin voimakkaasti omaan ihmiseensä leimautuva ja iloinen, sosiaalinen rotu. Aggressiivisuus ei kuulu rodun piirteisiin lainkaan; parityöskentelyyn jalostettuna koirana se on sosiaalinen ja kontaktihakuinen. Iloisuus ja leikkisyys ovat myös rodun tunnusmerkkejä. Lapsien suhteen pointteri on yleensä kärsivällinen ja rauhallinen, ja tuntiessaan olonsa epämukavaksi pikemmin poistuu paikalta kuin ärtyy.
Pointteri on erittäin älykäs ja sen koulutettavuus on hyvä. Rotu soveltuu metsästyksen lisäksi erittäin moneen harrastamiseen. Niitä tapaa toko- ja agilitykentillä, niiden kanssa harrastetaan koirajuoksua ja myös valjakkohiihtoa. Lenkkikaverina se on väsymätön. Se kaipaa jatkuvasti älyllisiä haasteita ja paljon liikuntaa, ja erityisesti vapaana juokseminen on rodulle suositeltavaa.
Rodun käyttöominaisuudet ovat usein ulkonäköä tärkeämmät.
Alkuperä
Italialaisissa maalauksissa on esiintynyt pointterin kaltaisia koiria jo 1400-luvulla, ja se polveutuu ranskalaisista, espanjalaisista ja italialaisista lintukoirista. Rodun alkuperämaaksi on kuitenkin nimetty Iso-Britannia.
Andrzej Wajda
Andrzej Witold Wajda (6. maaliskuuta 1926 Suwałki, Puola – 9. lokakuuta 2016 Varsova, Puola ) oli puolalainen elokuvaohjaaja ja Puolan elokuvataiteen tunnetuimpia edustajia. Hän sai kunnia-Oscarin vuonna 2000.
Elämä ja työ
Andrzej Wajda oli toisen maailmansodan jälkeisen ajan maailman ja erityisesti Itä-Euroopan huomattavimpia elokuvaohjaajia. Hänet tunnettiin kotimaansa tunteikkaana ja tinkimättömänä kronikoitsijana. Wajda on tehnyt elokuvia Puolan politiikan ja sosialismin käännekohdista. Hänen elokuvissaan erityisesti Puolan historian traagiset käänteet ovat keskeisessä asemassa. Hän teki elokuvia myös Ranskassa ja Saksassa.
Itäisen Puolan toisen maailmansodan alussa vallannut Neuvostoliitto ja sen salainen poliisi GUGB surmasi Wajdan isän Katynin joukkomurhassa läntisellä Venäjällä, Neuvostoliitossa 1940. Wajda itse toimi vastarintaliikkeessä, vaikka oli vasta murrosikäinen. Hän teki Katynin joukkomurhista elokuvan Katyn, joka sai ensi-iltansa syksyllä 2007.
Sodan jälkeen hän opiskeli taidemaalariksi Krakovassa, mutta siirtyi sittemmin Łódźin elokuvakouluun. Ohjaaja Aleksander Fordin oppilaana Wajda teki ensimmäisen elokuvansa Sukupolvi (1955). Sen jälkeen kaksi seuraavaa elokuvaa olivat Kanal – kirottujen tie (1956) ja Tuhkaa ja timanttia (1958), jotka esittelivät sodan vastaisia teemoja. Wajda oli kiinnostunut allegorioista ja symboliikasta. Wajdan ensimmäisissä elokuvissa näytteli Zbigniew Cybulski, joka tuli kuuluisaksi erityisesti elokuvasta Tuhkaa ja timanttia James Dean -tyylisenä antisankarina.
Myöhemmin Wajda teki kaksi elokuvaa Solidaarisuus-liikkeestä: Marmorimies (1976) ja Rautamies (1981). Jälkimmäisessä elokuvassa esiintyi Solidaarisuus-johtaja Lech Wałęsa, jonka kanssa Wajda oli ystävystynyt telakkalakkojen alkuvaiheessa 1980. Elokuvan myötä nousi maailmanmaineeseen myös näyttelijä Krystyna Janda. Wajda tuki kommunisminvastaista Solidaarisuus-liikettä ja sen vuoksi hänellä oli vaikeuksia Puolaa yksinvaltaisesti hallinneen kommunistipuolueen kanssa. Vuonna 1982 hän ohjasi elokuvan Danton, joka kertoo Ranskan vallankumouksen jälkeisistä ajoista.
Alkuvuodesta 1990 Wajda valittiin Puolan parlamentin ylähuoneeseen, senaattiin ja lisäksi hänestä tuli Varsovan Powszechny-teatterin johtaja. Hän jatkoi elokuvien tekemistä, varsinkin toisesta maailmansodasta: Sormuksen kruunupäinen kotka (1993) ja Pyhä viikko (1997). Vuonna 1997 Wajda ohjasi elokuvan Neiti Ei-kukaan, joka on Tomek Tryznan samannimiseen romaaniin perustuva elokuva nuorten tyttöjen elämästä.
Kolme vuotta myöhemmin Wajda sai kunnia-Oscarin elämäntyöstään elokuvataiteen parissa. Hän lahjoitti palkinnon Krakovan Jagellon yliopistolle. Helmikuussa 2006 Berliinin elokuvajuhlilla hän sai elämäntyöstään kunnia-Karhun.
Vuonna 2009 valmistui elokuva Tatarak. Se perustuu puolalaisen kirjailijan Jarosław Iwaszkiewiczin samannimiseen novelliin (suom. Kalmojuuri), unkarilaisen kirjailijan Sándor Márain kertomukseen ("Rendelés előtt") sekä pääosaa esittävän Krystyna Jandan kirjaan miehensä kuolemasta ("Zapiski ostatnie"). Elokuva palkittiin samana vuonna Berliinin elokuvajuhlilla.
Vuonna 2012 sai ensi-iltansa elokuva Wałęsa, joka kertoo Lech Wałesasta. Elokuvan pääosassa on Robert Wieckiewicz, Wałesan vaimon roolissa Agnieszka Grochowska.
Perhe
Wajda oli naimisissa neljä kertaa. Kolmannen vaimonsa kanssa hänellä on tytär Karolina (s. 1967). Hänen neljäs vaimonsa oli näyttelijä, pukusuunnittelija Krystyna Zachwatowicz.
Arsames
Arsames (muinaispersiaksi Aršâma) oli Persian kuninkaan Dareios I:n isoisä. Dareios väittää muun muassa Susassa sijaitsevassa piirtokirjoituksessa että Arsames ja Dareioksen isä Hystaspes olivat vielä elossa kun Dareioksesta tuli kuningas (noin 520 eaa.). Arsameella oli Hystaspeen lisäksi ainakin yksi poika, Farnakes.
Ekbatanasta löydetty piirtokirjoitus väittää että Arsames olisi ollut Persian kuningas. Tekstin aitoudesta ei ole varmuutta ja se saattaa olla väärennös. Dareios väittää myös Behistunin piirtokirjoituksen kuningasluettelossa että Arsames olisi ollut Kambyses I:n kanssahallitsija. Tätä pidetään yleensä Dareioksen propagandana. Piirtokirjoituksen mukaan Arsameen isä oli Ariaramnes, jonka isä Teispes oli Akemenidien hallitsijasuvun Akhaimeneksen poika.
Victoria (peruna)
Victoria on alankomaalainen varhaisperunalajike, joka perustuu Agrian ja ROPJ 861:n risteytykseen. Se kuuluu Suomen suosituimpiin perunalajikkeisiin.
Victorian tärkkelyspitoisuus on 14,9 prosenttia. Se luokitellaan ominaisuuksiltaan yleisperunaksi.
Raphaël Poirée
thumb|Raphaёl Poiree
Raphaël Poirée (s. 9. elokuuta 1974 Rives, Ranska) on ranskalainen uransa lopettanut ampumahiihtäjä ja olympiamitalisti.
Poirée on voittanut Ampumahiihdon maailmancupin neljästi, ollut kerran toinen ja kerran kolmas. Osakilpailuvoittoja hänellä on 44 ja palkintosijoituksia yhteensä 103. Raphaël Poirée voitti olympiahopeaa takaa-ajossa Salt Lake Cityssä vuonna 2002. Lisäksi hänellä on viestin olympiapronssia sekä Salt Lake Citystä, että Torinosta 2006. Maailmanmestaruuden hän on voittanut seitsemän kertaa.
Voitettuaan normaalikilpailun Anterselvan MM-kisoissa 2007 Poirée ilmoitti lopettavan uransa kauden jälkeen. Hän kilpaili viimeisen kerran 11. maaliskuuta maailmancupin osakilpailussa Holmenkollenilla ollen osallistumatta kauden päätöskilpailuihin Hanti-Mansijskissa. Holmenkollenilla käydyssä yhteislähtökilpailussa Poirée sijoittui toiseksi häviten Norjan Ole Einar Bjørndalenille loppukirikamppailussa.
Raphaël Poirée oli vuosina 2000–2013 naimisissa norjalaisen ampumahiihtäjä ja olympiamitalisti Liv Grete Skjelbreid Poiréen kanssa. Pariskunnalla on kolme lasta.
Nykyään Poirée on töissä Eurosportin ampumahiihtoeksperttinä.
Silta
thumb|[[Helsingin metro|Metrojuna Vartiokylänlahden ylittävällä Vuosaaren metrosillalla.]] Silta on rakenne, joka mahdollistaa kulun tai materiaalin kuljetuksen jonkin esteen tai esteiden yli sallien myös kulun itsensä ali. Siltoja suunnitellaan ylittämään jokia, salmia, syviä laaksoja sekä myös teitä, rautateitä ja muita hankalia tai vaarallisia alueita tai kohtia. Suomessa sillaksi määritellään rakenne, jonka vapaa-aukko eli peräkkäisten tukien vapaa väli on vähintään 2 metriä. Tätä pienemmät luokitellaan rummuiksi. Siltaa, joka ei ylitä vettä vaan ainoastaan maata tai rakennelmia, kutsutaan maasillaksi eli viaduktiksi. Siltatyyppejä ovat kaarisilta, kaaripalkkisilta, vinoköysisilta, riippusilta, palkkisilta, nivelpalkkisilta, ristikkosilta ja läppäsilta.
Suomen teillä on noin 14 000 siltaa, ja niitä rakennetaan parisataa vuosittain. Tiehallinto koordinoi yleisille teille suunniteltavia siltoja: katuverkon sillat ovat kuntien vastuulla. Suomen rautateillä on runsaat 2 000 siltaa, joita hallinnoi Ratahallintokeskus.
Suomen pisin silta on vuonna 1997 valmistunut yli kilometrin mittainen Raippaluodon silta. Rakenteilla oleva, arviolta vuonna 2025 valmistuva 1 200 metriä pitkä Kruunuvuorensilta kuitenkin ylittää sen pituudessa noin 150 metrillä.
Historia
thumb|Holvisilta hakatusta kivestä [[Tokiossa Japanissa]] thumb|[[Katettu silta Guizhoun maakunnassa Kiinassa]]
Ensimmäiset vesistöjen ylittämiseen käytetyt rakenteet lienevät olleet luonnon itsensä tekemiä ja luonnosta matkittuja: kiviä, joita pitkin on päässyt astumaan tai hyppimään, ja puita, jotka ovat kaatuneet esimerkiksi joen yli. Näitä ajatuksia yhdistelemällä, ja ottamalla oppia talonrakennustekniikasta, ovat syntyneet ensimmäiset varsinaiset sillat. Jo ammoisina aikoina jokeen asetettuja astinkiviä on yhä vielä muun muassa Kreikan matalissa joissa, eikä liene ollut suuri harppaus yhdistää nämä jollakin katteella, kivilaatoilla tai puilla.
Nykyään suurin osa uusista silloista tehdään teräsbetonista, ja ne usein vielä jännitetään rakenteen sisässä kulkevilla teräspunoksilla.
Suomessa
Suomessa siltoja samoin on tehty jo esihistoriallisella ajalla. Kiviset sillat liittyivät yleensä muinaisiin maanteihin, joista tunnetuin on Hämeen härkätie, puisia ylityspaikkoja ja pitkospuita tehtiin paikallisiinkin tarpeisiin. Vanhimpiin sillaksi arvioituihin rakenteisiin kuuluu vuoden 500 jaa. paikkeilla rakennettu 49 metriä pitkä kivilatomus "Jättiläisen tie" Vähässäkyrössä. Suomen vanhin yhä käytössä oleva silta on Espoon kartanon Qvarnbron silta vuodelta 1777 ja se sijaitsee Espoonkartanossa.
Sillan osat
Sillan rakenteet voidaan karkeasti jakaa päällys- ja alusrakenteisiin. Päällysrakenteiden tehtävänä on siirtää kuormat silta-aukon yli alusrakenteille, joiden tehtävänä on siirtää kuormat eteenpäin kantavalle maaperälle. Päällysrakenteeseen kuuluvat kannatin- ja kansirakenne sekä varusteet ja laitteet. Alusrakenteisiin kuuluvat paalut, maatuet, välituet, kantamuurit holvi- ja kaarisilloissa, pylonit köysisilloissa ja peruslaatat kehäsilloissa.
Siltatyyppejä ja nimityksiä
thumb|[[Könkämäenon ylittävä Peeran riippusilta Enontekiöllä, Keinovuopion suuntaan]] thumb|Alakestilän arboretumin silta [[Liminka|Limingassa]] thumb|Puinen polkusilta [[Koivujoki (Utajärvi)|Koivujoen yli Ylikiimingissä.]] thumb|Ristikkosilta Kankaanpään Ala-Honkajoella
Maailman pisin silta
Maailman pisin silta on Danyang–Kunshan-silta Kiinassa Nanjingin ja Shanghain välillä. Se on vuonna 2011 avattu 164,8 kilometriä pitkä maasilta, jolla kulkee osa Pekingin ja Shanghain välisestä suurnopeusrautatiestä.
Mustikkavuoren kisarata
Mustikkavuoren kisarata on Ähtärissä sijaitseva frisbeegolfrata, joka on suunniteltu aktiiviharrastajille. Se onkin saanut Suomen parhaimman mahdollisen AAA1-luokituksen. Tämän 20-väyläisen kisaradan lisäksi Ähtärissä on 10-väyläinen perherata.
Vanha rata
Mustikkavuorella oli vuodesta 2010 lähtien pieni kaupungin rakentama frisbeegolfrata. Radalla oli itsetehdyt korit eikä ollenkaan heittopaikkoja.
Uusi rata
Nykyisen radan rakensivat vuonna 2015 paikalliset frisbeegolfpelaajat EU:n rahoittamina. Radalle tehtiin heittopaikat, väyläopasteet ja sinne uusittiin korit. Radalla järjestettiin Bleberry High Hills-kutsukilpailu, johon osallistui pelaajia ympäri Suomen. Osallistujat antoivat palautetta radasta, jonka pohjalta se sai nykyisen muotonsa. Radan varsinaiset avajaiset olivat 3.5.2016. thumb|320px|Esimerkki kisaradan korista
Väylät
thumb|320px|right|kuva kisaradan heittopaikasta väylältä 20
Porvoon historia
thumb|upright=0.9|Näkymä [[Vanha Porvoo|Vanhasta Porvoosta.]] Porvoon historia alkaa kirjoitettuna Porvoonjoen suiston vanhasta kauppapaikasta vuodesta 1351, jolloin Porvoon pitäjä mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran. Kaupunkina Porvoo mainitaan ensi kertaa vuonna 1387. Varhaisimpina aikoina pitäjään ovat kuuluneet myös nykyiset Askola, Pornainen ja Pukkila. Ruotsalaisasutuksen tiedetään saapuneen alueelle 1200-luvulla, kun kruunu suosi viljelijöiden siirtymistä Uudellemaalle.
Suomeen perustettiin keskiajalla kuusi kaupunkia, joista Turun jälkeen ensimmäisinä Porvoo sekä Ulvila, joka kuitenkin myöhemmin menetti kaupunkioikeutensa pitkäksi aikaa. Porvoo sai nimensä Porvoonjoen lähellä sijainneen Ison Linnanmäen linnoituksen ruotsinkielisen nimen Borgå perusteella (borg = linna, å = joki). Ensimmäinen tieto Porvoonjoen ylittävästä sillasta on vuodelta 1421. Porvoo joutui luopumaan kaupunkioikeuksista pariinkin otteeseen, kun Ruotsi halusi 1500-luvulla eri syistä siirtää asutusta Santahaminaan ja nykyisen Helsingin seudulle. Ruotsin suurvalta-aikana Porvoolla oli jonkin aikaa jopa tapulioikeudet, mutta jatkuvat sodat muun muassa Venäjän kanssa hankaloittivat elämää ja toivat välillä pakolaisaaltojakin. Käsityö ja manufaktuuri kehittyivät merenkulun ohella 1700-luvulla. Kaupunki paloi vuonna 1760. Venäjän vallattua Suomen keisari Aleksanteri I järjesti Porvoon valtiopäivät, mistä voi katsoa Suomen valtion saaneen alkunsa. Rautatie tuli kaupunkiin 1870-luvulla, ja Suomen itsenäistyttyä on suomenkielisen väestön osuus noussut kaupungissa huomattavasti.
Esihistoria
Porvoonjokivarsi on ikivanhaa asutusaluetta, jolta on tehty esihistoriallisia löytöjä kivikauden lopulta asti. Joen suu toimi kauppapaikkana. Porvoon seudun vanhimmat asuinpaikat on löydetty Kerkkoon kylästä, jossa on useita kivikautisia asuinpaikkoja. Tutkimuksissa on löydetty kvartsia, piikiveä, kiviesineitä, saviastianpaloja, tulisijoja ja mahdollisia kodanpohjia. Kerkkoon jokilaakso oli tuohon aikaan merenrannan matalikkoja ja rantaniittyjä, jotka olivat merkittäviä laitumia. Kerkkoossa alettiin viljellä noin 4 000 vuotta sitten.
Porvoonjoki on ollut alun perin hämäläisten kauppareitti, ja sen alkuperäinen nimi on mahdollisesti ollut Kukinjoki. On oletettu, että nimi juontaisi juurensa friisiläisperäiseen kugg-nimistöön (vrt. koggi), joka näin vastaisi muita rannikon samankaltaisia kauppapaikkoja. Porvoon varhainen keskus oli Saksala eli saksalaisten kylä, jonka nimi juontui paikalla käyneistä saksalaisista kauppiaista.
Nimistön perusteella alueella on ollut rautakaudella suhteellisen vankka suomalaisasutus. Porvoonjoki oli hämäläisten reitti merelle, ja hämäläistä asutusta on ollut muun muassa Kallolan, Teisalan, Vessilän, Finbyn, Kiialan ja Hattulan kylissä. Hattulan (myöhemmin Strömsberg) kylä on saanut nimensä sisämaan samannimisestä pitäjästä Hämeessä. Porvoon pitäjän pohjoisosassa sijaitsi suomalaisten kylä (myöhemmin Karlsby), jossa tiedetään sijainneen Vilppulan, Klemolan, Airolan, Pietilän, Peltolan ja Sihvolan tilat. Myös Pernajan pitäjän Koskenkylässä (Forsby) on aikanaan ollut suomalaisasutusta. Hämäläisten lisäksi paikannimet kertovat varsinaissuomalaisten purjehtineen alueelle jo varhain. Porvoota ovat asuttaneet erityisesti Varsinais-Suomen länsiosasta, kuten Nousiaisista ja Lemusta peräisin olleet väestöt.
Täyttä varmuutta Porvoon viikinkiasutuksesta ei ole, mutta Isolta Linnamäeltä on tehty 800–900-luvuille radiohiiliajoitus. Viikinkiasutuksesta ei kuitenkaan ole jäänyt jäljelle esineitä. Lienee kuitenkin varmaa, että asutusta on ollut jo viikinkiajalla.
Varhaiskeskiaika ja Porvoon ilmestyminen historiaan
thumb|Iso Linnamäki Itä-Uudenmaan ruotsalaisasutus on syntynyt 1200-luvulla. Turunmaalle tuli ruotsalaisia jo noin 1100-luvulla, ja vuosisadan aikana ruotsalaiset siirtyivät aina Länsi-Uudellemaalle. Muutto kiihtyi tämän ruotsalaishallinnon asettumisen ja ensimmäisen ristiretken jälkeen. Toisen aallon mukana asutus saapui Itä-Uudellemaalle. Linnanmäkeä lukuun ottamatta Porvoossa ei ollut näkyviä merkkejä asutuksesta ennen ruotsalaisten saapumista.
Vanhin asiakirja, jossa Porvoo mainitaan, on Turun tuomiokirkon Mustakirja vuodelta 1327. Sen mukaan Andreas Flaxögan myi oman ja veljensä tilan Stensbölessä Porvoon kirkkoherralle Henrikille. Viisi vuotta myöhemmin se mainitaan Stensbölen tilana Porvoon pitäjässä.
Linnamäen varustelu sijoittuu 1300-luvun loppuun Albrekt Mecklenburgilaisen valtakaudelle. Linnan rakentajana toimi todennäköisesti Jeppe Djäkn, joka sai vuonna 1387 kuninkaalta luvan rakentaa linnoja. Linnan käyttöaika on kuitenkin jäänyt hyvin lyhyeksi. Sen kohtalo on ollut siis todennäköisesti ollut sama kuin muiden Meckenburgilaisen ajan pienten linnojen kanssa. Se jätettiin autioksi ja hävitettiin vuonna 1398 Nyköpingissä tehdyn päätöksen mukaisesti.
Porvoo kaupunkina
Laki säädettiin Porvooseen vuonna 1363. Säädökset koskivat niin rikos- kuin siviilioikeutta sekä kunnallishallintoa. Pormestari ja raati tuli valita siten, että toinen puolisko edusti kotimaista porvaristoa ja toinen valittiin saksalaisista. Saksan kaupunkien tapaan pormestareita tuli olla 6 ja raatimiehiä 30. Kuitenkin Suomessa kaikissa kaupungeissa oli joko 4 pormestaria ja 20 raatimiestä tai 2 pormestaria ja 10 raatimiestä. Brunkebergin taistelun (1472) jälkeen raatiin, pormestariksi tai muihin töihin sai ottaa vain kotimaisia miehiä.
Vaikka Porvoon kaupunki perustettiinkin vasta 1300-luvun loppupuolella, kaupungissa juhlittiin vuonna 2021 Porvoon 675-vuotisjuhlapäivää. 1346 on joka tapauksessa virheellinen perustamisvuosi, mutta se jäi käytännöksi vuonna 1846, jolloin kaupungissa vietettiin Kustaa Vaasan antamien kaupunkioikeuksien 300-vuotisjuhlaa. Borgå Tidning -lehdessä perustamisvuodeksi väitettiin tuolloin vuotta 1346, ja siitä asti Porvoossa on juhlittu merkkivuotta 25 tai 50 vuoden välein.
Porvooseen ei keskiajalla rakennettu niin sanottua kaupunginkirkkoa, vaan kirkko oli sekä kaupunkilaisten ja pitäjäläisten palveluksessa. Porvoon kirkon ensimmäinen kivinen runkohuone rakennettiin todennäköisesti vuosien 1410 ja 1420 välillä. Nykyisen kokonsa kirkko sai 1450-luvulla. Kivikirkkoa ennen paikalla lienee ollut viimeistään 1300-luvun alussa rakennettu puukirkko.
Keskiajan rauhaton loppuvaihe
Porvoo oli vaikeassa tilanteessa, kun vuonna 1495 Moskovan suuriruhtinas Iivana Suuri kävi sotaa Ruotsin valtakuntaa vastaan tarkoituksena vallata koko Suomen alue. Vaaran havaitsi hyvin varhain Turun piispa Maunu Särkilahti, ja koko maasta kutsuttiin koolle suuret määrät sotaväkeä. Taistelun huippu koettiin marraskuun 30. päivänä, jolloin venäläiset joukot olivat valtaamassa Viipuria. Päivä päättyi Viipurin pamaukseen, jonka jälkeen venäläiset keskeyttivät piirityksen ja lähtivät pois. Vaara ei kuitenkaan ollut vielä ohi, ja siksi Sten Sture vanhempi asetti joukko-osastoja Porvooseen ja Pernajaan. Venäläiset hyökkäsivät odotetusti mutta kulkivat ylempää tietä Hämeeseen, missä he polttivat Hattulan Pyhän Ristin kirkon ja uhkasivat Hämeen linnaa. Tämän jälkeen venäläiset kuitenkin vetäytyivät, ja maaliskuussa 1497 solmittiin rauha.
Privilegiokirje Kustaa Vaasan aikana
thumb|upright|[[Kustaa Vaasa]] Kustaa Vaasan valtaantulo merkitsi sellaisen kansallisen kuningaskunnan ja kansallisvaltion syntyä, missä kuningas hallitsi yksinvaltiaana. Keskusvaltaa vahvistettiin alueellisen itsemääräämisen kustannuksella. Valtaannousua edeltänyt uskonpuhdistus teki muutoksista suuria yhteiskunnan kaikilla alueilla. Kustaa Vaasalla oli valtaan asettuessaan kansan laaja tuki, ja hänet koettiin tervetulleena muutoksena Kristian II:n kovasta voudinvallasta.
Kustaa Vaasa kirjoitti Porvoolle 3. joulukuuta 1546 privilegiokirjeen, joka on porvoolaisille historiallisesti tärkeä. Vaikka kaupunki sai kirjeet myöhemmin myös Juhana III:lta, Sigismundilta ja Kaarle IX:ltä, Kustaa Vaasan antamaan kirjeeseen yleensä viitattiin, kun haluttiin vedota oikeuksiin.
Taistelu kaupungin säilymiseksi
Vajaat neljä kuukautta privilegiokirjeen jälkeen Turussa kokoontui aatelisia, piispa, kapituli ja porvaristoa pohtimaan, mitä Suomessa voitaisiin tehdä kaupunkien kehittämiseksi. Kokouksesta laadittiin Kustaa Vaasalle pitkä kirjelmä, jonka alussa mainitaan, että Viipuriin haluttaisiin ”hyviä varakkaita miehiä”, mikä onnistuisi helpoiten, jos Porvoon, Tammisaaren ja Ulvilan kaupungit lakkautettaisiin. Myöhemmin mainitaan, että Rauman ja Naantalin asukkaiden tulisi muuttaa Turkuun. Kaikki nämä kaupungit lakkautettaisiin, koska kuninkaalla oli suurempi hyöty kahdesta pääkaupungista kuin monista ”kurjista länteistä”.
Helmikuun 1. päivänä 1550 annetussa kauppa- ja purjehdussäännössä mainitaan suunnitelma Santahaminan kaupungista, jossa asuisi Tammisaaren ja Porvoon väestö. Kaupungin toivottiin houkuttelevan suomalaisia ja ruotsalaisia Tallinnasta, kun Suomenlahden yli käytävää kauppaa oli vaikeutettu erilaisin rajoituksin. Myöhemmin Kustaa Vaasa määräsi Ulvilan, Tammisaaren ja Porvoon asukkaat muuttamaan äärimmäisen rangaistuksen uhalla uuteen kaupunkiin, jonka paikka oli määritelty Santahaminan sijaan Vantaanjoen Helsinginkoskeen. Santahaminaa pidettiin liian avoimena paikkana kaupunkiyhteisölle. Muutto ei kuitenkaan tapahtunut aivan kuninkaan toivomaan tahtiin, sillä kuninkaan 18. kesäkuuta lähettämästä kirjeessä kerrotaan: ”Osa alamaisistamme, jotka ovat asuneet Rauman, Ulvilan, Porvoon ja Tammisaaren kaupungeissa ovat haluttomia muuttamaan Helsinkiin, vaikka me olemme heitä käskeneet.” Porvoon kaupunkia ei enää tyhjentämisen jälkeen ollut, ja se pieni asutus, joka oli kirkon ääreen jäänyt, oli nyt ”Porvoon kylä”.
Kaupunginoikeuksien palautus ja uusi menetys
Tarkkaa tietoa siitä, miksi Porvoo sai kaupunginoikeudet takaisin, ei ole. Porvoolaisten paluutoiveita ruokki varmasti se, että jo aiemmin Tammisaaren, Rauman ja Ulvilan asukkaat olivat saaneet palata entisiin koteihinsa. Luultavasti siksi porvoolaiset kääntyivät keväällä 1579 Juhana III:n puoleen ja pyysivät Porvoolle oikeuksia. Kuningas allekirjoitti uuden privilegiokirjeen 8. heinäkuuta 1579.
Helsingin porvarit eivät kyllästyneet taistelemaan porvoolaisia vastaan, ja vuonna 1594 he lähettivät pitkän valituskirjelmän Tukholmaan valtaneuvostolle. Kirje oli suuresti liioiteltu, ja siinä väitettiin porvoolaisten kaupan vahingoittavan helsinkiläisiä. Helsinki veti riidassa pidemmän korren, ja kirjeessä, jossa puhutaan Ruotsin kaupunkien privilegioista yleensä, mainitaan, että Helsingin tulee jäädä valtaan ja sillä olkoon vapaa purjehdus ulkomaille, mutta Porvoo on poistettava.
Kaupunginoikeudet takaisin
thumb|upright|[[Kaarle IX]] Kuningas Sigismundin ja Kaarle-herttuan välinen skisma leimasi merkittävästi Porvoon ja Helsingin suhteita. Helsinki tuki Sigismundia, kun taas Porvoo tukeutui Kaarle IX:een. Sigismundin poistuttua Puolaan porvoolaiset valittivat, että helsinkiläiset veivät heiltä kauppaoikeuden, jonka kuningas Kustaa Vaasa oli heille myöntänyt.
Kaarle-herttua oleskeli talvella 1602 Suomessa ja järjesti Turussa aateliskokouksen. Porvoon valtuutettu tapasi Turussa herttuan ja pyysi kaupungin privilegioiden vahvistamista. Kaarle suostui ja allekirjoitti asiaa koskevan kirjeen 11. tammikuuta 1602. Kirjeessä hän totesi Helsingin kaupungin anoneen joitakin kertoja Porvoon lakkauttamista ja Porvoon asukkaat muuttamista Helsinkiin. Helsinkiläiset olivat väittäneet, että nykyinen tilanne söisi Helsingin kaupan kokonaan. Kaarle kuitenkin huomautti, että kaupungit olivat sen verran kaukana toisistaan, ettei niistä ollut haittaa toisilleen. Kaarle-herttua vahvistikin Kustaa Vaasan 1546 ja Juhana III:n 1579 Porvoolle antamat etuoikeudet. Porvoo säilytti asemansa kauppakaupunkina, ja sillä oli oikeus käydä kauppaa kotimaassa ja ulkomailla. Herttua kuitenkin huomautti, että mikäli hän tekisi erityisjärjestelyn Norlannin kaupunkien suhteen, tulisi myös Porvoon noudattaa sitä. Porvoota ei ilmeisesti kuitenkaan pidetty täysin tasavertaisena tapulikaupunkien kanssa.
Herttua myönsi Porvoolle samalla Sikosaaren tiluksineen sekä Veckjärven kylän, jossa oli veromaata kuusi manttaalia. Porvoolaiset olivat valittaneet laidunmaan ja halkometsän puutteesta ja anoneet tiluksia, jotka korvaisivat kaupan hiljenemisestä aiheutuneen vahingon.
Verorasitus 1600-luvun alussa
Porvoota painoi 1600-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä ankara verorasitus ja muut esivallan asettamat velvoitteet. Sota Venäjää vastaan jatkui aina vuoteen 1617, jolloin solmittiin Stolbovan rauha. Sen jälkeen suurvalta-asemaa luova Ruotsi jatkoi sotimista Baltian ja sitten Puolan puolella. Sodat hallitsivat koko yhteiskuntaa, ja kaupunkien niskoille asetettiin rahaverojen suorittaminen, armeijan huolto ja laivamiesten luovuttaminen laivastolle.
Samana vuonna 1602, kuin Porvoo oli saanut kaupunginoikeutensa takaisin, hallinto määräsi kaupungeille maksettavaksi ylimääräisen sotaveron. Kaikille kaupungeille asetettiin tietty summa, joka sen tuli itse kantaa porvaristoltaan. Vaikka Porvoo oli saanut kahden vuoden verovapauden, se joutui silti maksamaan sotaveroa. Vuonna 1601 oli määrätty veroa maksettavaksi karjan perusteella, ja vuonna 1602 kaupungeille määrättiin kiinteä varallisuusvero, joka perustui veroäyreihin ja kiinteään omaisuuteen. Lisäksi Tukholman valtiopäivillä 1609 säädettiin lyhytaikainen talo- ja pariskuntavero. Porvoo oli uuden olemassaolonsa ensivuodet selvästi Helsinkiä kevyemmin verotettu. Kaupunki oli myös toipumassa, mikä näkyi selvästi talo- ja pariskuntaveron taksoituksesta, jonka mukaan Porvoo oli nopeasti tavoittamassa Helsinkiä sekä perheiden määrän että rakennettujen tonttien osalta.
Merenkulku ja kauppa
Porvoolle myönnettiin vuonna 1602 rajoittamaton tapulioikeus, ja porvoolaiset alukset saivat siten purjehtia esteettä ulkomaiden satamiin käymään kauppaa, ja Porvoo sai myös vastaanottaa ulkomaisia aluksia. 1600-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä Ruotsin valtakunnassa tehtiin kuitenkin suuria taloudellisia muutoksia: perustettiin muun muassa uusia kaupunkeja ja annettiin kaupungeille erilaisia etuja, mutta ennen kaikkea haluttiin kuitenkin turvata Tukholman asema. Vuonna 1614 annetussa erityisessä kauppajärjestyksessä, jossa lueteltiin Öregrund, Pori, Helsinki, Tammisaari ja Porvoo, kaupunkien asema muuttui, eivätkä ne saaneet enää vastaanottaa ulkomaisia aluksia. Täydet tapulioikeudet jäivät vain Turulle ja Viipurille. Porvoolaiset kokivat kärsivänsä rajoituksista, ja vuoden 1616 maapäivillä Porvoon valtuutettu esitti Kustaa II Aadolfille rajoitusten vieneen kaupunkilaisilta elinkeinot.
Kuningas antoi Porvoolle kaksivuotiset erikoisoikeudet ulkomaisten alusten käymiseen kaupungin satamassa, sillä porvoolaisten aluskanta oli niin pieni, ettei niillä päässyt purjehtimaan ulkomaille. Kustaa II Aadolf käsitteli asiaa uudelleen kaksi vuotta myöhemmin, jolloin Porvoo ja Helsinki saivat väliaikaisesti aseman kaupunkina, jossa ulkomaiset alukset saavat käydä kauppaa. Samana vuonna 1617 vahvistettiin Porvoon tapulioikeudet.
Porvoon merikaupan tullitilejä on säilynyt vuosilta 1610 ja 1614–1616 sekä Tallinnaan suuntautuneesta kaupasta vuodelta 1618. Tilien mukaan Porvoon tärkeimpiä vientitavaroita olivat muun muassa terva, voi, vilja, pellava ja halot.
Käsityö
Porvoon käsityöläisten ammatillinen järjestäytyminen oli varsin vähäistä, mikä ei ole aikaan nähden harvinaista, sillä ensimmäinen yleisvaltakunnallinen ammattikuntajärjestys annettiin vasta vuonna 1669. Silti Porvoossa oli jo tuolloin todettavissa vanhojen tapojen noudattamista ja paikallista käsityönharjoitusta koskevia tapoja.
Maalaiselinkeinot
Porvoolaiset pyrkivät omasta elinkeinostaan riippumatta pitämään myös karjaa ja viljelemään maata. Hevoset olivat elintärkeitä kauppiaiden kuljetusten kannalta, ja lehmät ja lampaat tarjosivat rahattomille lisäruokaa. Porvoon henkirahaa maksaneiden ruokakuntien määrä, 158 ruokakuntaa, merkitsi sitä, että yli puolet perheistä piti karjaa. Sen sijaan maanviljely ei ollut kovin yleistä. Käytettävissä olevan maan vähyys sääteli myös karjanhoitotapoja. Porvooseen tuotiin oikeastaan vain täysikasvuista karjaa, ja maanpuute ilmenee varsinkin peltoveron maksajien määrästä, sillä heitä oli vain noin 10–19 prosenttia porvoolaisista. Kaupunkilaisten harjoittamalla kalastuksella ei ollut suurta merkitystä, koska kalaa pyydettiin vain kotitarpeisiin.
Väestönkehitys 1600-luvulla
Vuoden 1634 henkikirjassa on lueteltu koko kaupungin väestö perheenjäsenittäin, ja siihen on lisätty myös loisväestö. Henkikirjan mukaan Porvoon väkiluku vuonna 1634 oli 294. Vuoden 1639 henkikirjoissa kaupungin väkiluvuksi ilmoitettiin 360 henkeä. Porvoon perustaminen uudelleen aiheutti melko voimakkaan muuttoliikkeen nimenomaan Tallinnasta, johon porvoolaisia yhdistivät niin kauppa- kuin sukulaissuhteet. Porvooseen muutti myös paljon saksalaisia, joista merkittävimmät olivat 1630-luvulla Porvooseen tulleet Stockmannin veljekset.
Tapulioikeuksien menettäminen
Porvoon asema laillista ulkomaankauppaa käyvänä tapulikaupunkina vaarantui uudestaan 1630-luvun lopulla merkantilistisen kauppapolitiikan seurauksena. Vientiä ulkomaille tuli kaikin tavoin suosia ja tuontia rajoittaa. Merkantilismi suosi kaupunkeja, mutta sen kannattajien mukaan kauppa tulisi keskittää vain muutamiin kaupunkeihin ja muista kaupungeista tulisi suurempia keskuksia tukevia maakuntakaupunkeja. Valtaneuvoston yksimielisen kannanoton sai toteuttaakseen kenraalikuvernööri Pietari Brahe, joka määrättiin perustamaan uusi tapulikaupunki Turun ja Viipurin välille Hämeen lääniä varten. Helsinki, Porvoo ja Vantaa voitiin sijaintinsa vuoksi jättää suoraan maakuntakaupungeiksi. Alkuperäisessä päätöksessä uusi tapulikaupunki perustettaisiin Santahaminaan, mutta vuonna 1639 Brahe totesi paikan sopimattomaksi.
Brahen suhtautuminen Porvooseen oli kielteinen, ja esimerkiksi juuri ennen toisen kenraalikuvernöörikautensa alkua Brahe esitti useaan kertaan, että Porvoo tulisi hävittää ja jättää autioksi. Valtakunnankansleri Axel Oxenstierna kuitenkin totesi, ettei Brahella ollut syytä hävittää kaupunkia, vaan hänen tulisi perustaa uusia. Porvoo siis säilyi kaupunkina mutta ilman tapulioikeuksia. Tapulioikeuden palauttamisesta tuli Porvoon kaupungin valtiopäivävalitusten keskeinen ja useimmin toistuva asia koko Ruotsin vallan ajaksi. Ensimmäinen valitus tehtiin jo 1640 ja seuraavat vuosina 1642 ja 1643.
Lama ja köyhtyminen 1600-luvulla
Tapulioikeuksien menettämisen vuoksi monet ulkomaiset kauppiaat halusivat heti kantaa saatavansa porvoolaisilta. Maaherraa käskettiin auttamaan niiden kantamisessa joko rahana tai tavarana. Varsinkin Tallinnan pormestari Johan Thier oli huolissaan saatavistaan. Niitä selvitellessä kävi ilmi, että Porvoossa oli käyty sekä vaihtokauppaa että myyty tavaraa luotolla.
Porvoo teki vuoden 1639 jälkeen lukuisia valtiopäivävalituksia tapulioikeuksien seurauksena tapahtuneesta köyhtymisestä. Vaikka valtiopäivillä esitetyt valitukset ovat tunnetusti liioiteltuja, Porvoon valitusten takana oli todellinen köyhtyminen ja väestön väheneminen. Köyhtymisen seurauksena perheen tulot saattoivat painua sen rajan alle, jolta henkirahat voitiin katsoa vaadittaviksi.
Laman jälkeinen toipuminen
thumb|upright=1.2|Suomen kartta 1660-luvulla. Porvoolla oli 1600-luvun toisella puoliskolla 1630- ja 1640-lukujen vaihteessa tehtyjen kauppapoliittisten päätösten takia purjehdusoikeus vain kotimaan tapulikaupunkeihin. Käytännössä porvoolaisten purjehduksen pääkohteiksi tulivat Tallinna ja Tukholma, ja matka molempiin tuli suorittaa Helsingin tullikamarin kautta. Porvoolaisille näytti 1600-luvun lopulla avautuvan uusi reitti Helsingin ohi, kun Pellinkiin perustettiin uusi tullikamari. Se palveli kuitenkin vain talonpoikaispurjehtijoita, ja porvoolaiset jatkoivat siis Helsingin tullikamarin käyttämistä. 1600-luvun lopussa Porvoon merenkulku oli täysin ammattilaisten hoivissa, varsinkin jos kyse oli isommista aluksista.
Porvoosta muualle vietävät tavarat hankittiin joko maaseudulta tai kaupungista. Kaupankäynti oli luvallista markkinoilla säädettyyn aikaan ja kaupungissa ympäri vuoden. Sen sijaan merkantilistiset periaatteet aiheuttivat sen, että porvareita kiellettiin poistumasta kaupungista markkina-aikojen ulkopuolella käymään kauppaa. Vuonna 1669 Porvoon läänin maaherra ilmoitti, että porvaristo ei saanut mennä maaseudulle ostamaan mitään tavaraa. Porvaristo sai kuitenkin mennä maalle vaatimaan velkojaan, mutta vain pormestarin luvalla. Ahvenkosken markkinat olivat läänin tärkeimmät, ja siksi mahdollisuus järjestää markkinat herättivät intohimoa. Helsinki ja Porvoo sopivat vuonna 1680 poikkeuksellisesti yhdessä, että kummankin kaupungin kauppiaat saisivat käydä näillä markkinoilla. Sopimuksen tarkoituksena oli saada viipurilaiset kauppiaat suljetuksi pois näiltä markkinoilta.
Huomattavasti kauppiaiden määrää suuremmaksi kasvoi vuosisadan loppua kohden käsityöläisten määrä. Vuonna 1675 maaherra Axel Stålarmin käskystä laaditussa luettelossa mainitaan 35 kaupunkilaisen ammatiksi käsityöammatti. Vuoden 1675 luetteloa lukuun ottamatta ei ole muita lähteitä, joista käsityöläisten määrä voitaisiin laskea. Joka tapauksessa epävarmojen tietojen mukaan Porvoossa käsityöläisten määrä lähti kasvuun 1680-luvulla ja ylitti kauppiaiden määrän kolminkertaisesti 1690-luvulla. Tämä johtui useiden käsityöalojen kehittymisestä ja kaupunkiin asettautuneista uusista käsityöläisistä. Käsityöläisten määrän kasvu merkitsi luonnollisesti myös tuotannon lisäystä. Ero vuosisadan alkuun, jolloin kaupungissa ei valmistettu mainittavissa määrin mitään vientiin kelpaavaa, on hyvin merkittävä.
1700-luku
thumb|Kuvakollaasi Suuresta Pohjan sodasta.
Pelon vuodet 1700–1721
Ruotsin suurvallan kukistuminen alkoi vuonna 1700, kun sen naapurit Puolan vaalikuningas August Väkevä sekä Tanska-Norja ja Venäjän tsaari hyökkäsivät Ruotsiin. Suuri Pohjan sota pysyi pitkään kaukana Porvoosta, mutta kaupungissa tunnettiin sen aiheuttama taakka. Porvooseen muutti paljon pakolaisia, ja heidän kertomansa kauhutarinat sodan raakuudesta olivat omiaan levittämään pelkoa ja uhkaa. Porvoolaisia rasittivat myös lisääntyvät sotarasitukset, joista suurin oli verotus. Porvoolta jäi monia veroja rästiin, kun se ei pystynyt maksamaan suuria lisäveroja.
Porvoon taistelu
Uusi tiedustelupartio lähti yöllä ottamaan selvää vihollisen toimista. Partio havaitsi, että venäläisten tarkoituksena oli tehdä uusi maihinnousu, mutta tällä kertaa joen itärannalle. Puolustajien tehtävä oli sen vuoksi oikeastaan mahdoton, sillä ilman joen kaltaista estettä venäläisten ylivoima oli entistä murskaavampi. Kutistunut porvoolaisjoukko marssi silti torjumaan venäläisiä ja onnistuikin siinä kahdeksan tunnin ajan, kunnes venäläiset pääsivät maihin Ruskiksen mailla. Porvoolaiset pidättelivät venäläisiä vielä seuraavaan aamuun, kunnes heidän oli pakko perääntyä, kun apua ei tullut. Raatihuone sisustuksineen ja arkistoineen tuhoutui täysin, mutta kirkosta säilyi ehtoollisastiat ja messukasukat. Kirkosta pelastettiin myös kolme kirkonkelloa, joista ilmeisesti kaksi päätyi myöhemmin venäläisten haltuun, mutta yksi löytyi myöhemmin turvassa.
Toipumisyrityksestä pimeisiin vuosiin
Vaikka paikallishallinto saatiin nopeasti toimimaan, lain ja oikeudenkäytön riippumattomuudesta ei voida puhua. Oikeudenkäynneissä noudatettiin Ruotsin perustuslakia, mutta vain jos se sopi venäläisille miehittäjille. Lisäksi kaikkien virkamiesten tuli tinkimättä noudattaa venäläisten käskyjä. Venäläiset alkoivat periä Porvoossa myös tullia. Tulliluettelojen mukaan Porvoon kauppa Tallinnan kanssa kohosi miehitysvallan loppua kohden vilkkaaksi. Molemmat kaupungit olivat Venäjän vallan alla, eikä Porvoosta Tallinnaan tarvinnut enää purjehtia Helsingin kautta.
Ruotsalaisen esivallan paluu
Sodan päätyttyä oli Porvoolle ja sen asukkaille tärkeää tutun ruotsalaisen esivallan paluu. Sodan aikana Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherraksi oli nimitetty Peter Stierncrantz, joka alkoi rauhan tultua selvittää kaupunkien kärsimiä vahinkoja ja niiden oloja. Porvoon hän totesi joutuneen maksamaan miehitysaikana raskasta veroa, minkä vuoksi kaupunkilaiset eivät pystyneet korjaamaan kirkkoa. Venäläisten asettama maistraatti oli tuolloin jo syrjäytetty ja oikeutta kävivät vanhat raatimiehet, koska pormestari oli vielä paossa Ruotsissa.
Verovapaus
Porvoo ei ollut saanut verohelpotuksia vuoden 1708 tuhosta sodan vaatimusten ja sen aiheuttamien tuhojen vuoksi. Verorästit kruunulle olivat suuret, ja rauhan tultua ne päädyttiin pyyhkimään pois. Valtioneuvosto myönsi helmikuussa 1722 Porvoolle kahdeksi vuodeksi vapautuksen kaikista maksuista. Porvoo sai lisäksi vuonna 1724 anomuksestaan luvan kantaa kolehtia julkisten rakennusten kunnostamiseksi. Anteliaan kuuloisista vapauksista ei lopulta kuitenkaan ollut paljon apua, ja siksi kaupunki vuonna 1726 anoi vapauden pidentämistä. Vapaavuodet loppuivat 1729, ja maistraatti valitti läänin maaherralle, että porvaristo oli edelleen hyvin köyhtyneessä tilassa. Maaherran välittäessä valitusta hän myönsi tuntevansa hyvin Porvoon heikon taloudellisen tilanteen. Hän myös kertoi, että kolehdit olivat tuottaneet hyvin vähän ja kaikki tulli- ja aksiisitulot olivat käytetty julkisiin rakennuksiin eivätkä kaupunkilaiset päässeet kohentamaan omia olojaan. Vuonna 1731 kaupunki sai uuden vapautuksen, joka kesti neljä vuotta. Vuodesta 1735 lähtien Porvoo joutui taas maksamaan kaikkia veroja.
Piispanistuin
Porvoo oli vielä 1700-luvun alussa ollut varsin vaatimaton kaupunki, jossa turvekatot ja hirsipintaiset harmaat julkisivut olivat olleet yleisiä. Yksinkertaisimmillaan rakennukset olivat yksihuoneisia savutupia. Vuosisadan alussa Porvoossa oli lähes 300 asuttua tonttia, ja varakkailla porvareilla oli tontteja eri puolilla kaupunkia. Tonttien välissä oli myös pieniä aidattuja kasvimaita.
Venäjä oli saanut suuren Pohjan sodan jälkeen Viipurin, minkä jälkeen sekä piispanistuin että kymnaasi siirrettiin Viipurista Porvooseen. Tämän seurauksena kaupunkiin alkoi muuttaa hallintomiehiä ja opettajia ja kaupunki alkoi kasvaa. Kirkkokatua ja Vuorikatua levennettiin ja suoristettiin ja porvarit perustivat uusia puoteja. Rakennustoiminta oli varsin vilkasta ja puutarhakulttuuri kukoisti.
Porvoo kasvoi 1700-luvun alkupuoliskolla varsin nopeasti, ja vuosisadan puolivälissä kaupungissa oli noin 1 500 asukasta. Se oli tuolloin Suomen suurimpia kaupunkeja. Vuonna 1724 asukkaita oli ollut 367.
Kirkkoriita
thumb|[[Porvoon tuomiokirkko|Porvoon kivinen tuomiokirkko.]] Kivikirkkoa oli vuoden 1708 tuhon jälkeen korjattu vain välttävästi. Lehtereiden tuhouduttua oli kirkon tungos jo tuntuva. Vuonna 1724 ehdotettiin, että kivikirkon korjaamisen sijaan rakennettaisiin uusi puukirkko. Porvaristoa varoitettiin putoavista kivistä, sorasta sekä pystyyn jääneistä holveista, ja he päättivät neuvotella piispan kanssa uuden kirkon rakentamisesta. Suunnitelmat hylättiin kuitenkin melkein heti.
Kivikirkon rakentamista hidastutti kaupungin ja pitäjän välinen riita. Pitäjän puolella päähenkilöksi riidassa nousi Anders Erik Ramsay. Ramsay esitti 30. syyskuuta 1724 maaherralle anomuksen, jonka mukaan kaupunkiseurakunta tarvitsi ehdottomasti erillisen kirkon, koska molemmat seurakunnat, kaupunki ja pitäjä, eivät mahtuisi samaan kirkkoon. Vaikka pitäjä oli rakentanut kivikirkkoa pitkään yksin ja lahjoittanut sille paljon koristeita, oli kaupungille pysytetty oikeus kirkkoon aikaisemmin vuonna 1724. Pitäjä taas määrättiin hankkimaan kaikki rakennustarpeet ja suorittamaan kirkon kunnostustyöt. Porvooseen siirtynyt tuomiokapituli totesi omassa lausunnossaan, että kirkossa oli tosiaan kova tungos, mutta rakentamalla lehterit ja kunnostamalla kirkko kunnolla ei valituksen aihetta enää olisi. Maaherra totesi, että kirkon korjaaminen oli tärkeää, ja se olisi jo alkanut, ellei Ramsay olisi sekoittanut asiaa valituksella. Kaupunki oli aina käyttänyt kirkkoa ja haudannut sinne kuolleet. Lisäksi kaupunki puolusti kirkkoa mahdollisimman pitkään vuoden 1708 tuhon aikaan. Valtioneuvosto käsitteli riitaa istunnossaan vuonna 1725. Se päätti pitää voimassa Kaarle XII:n vuonna 1698 antaman päätöksen kirkon yhteiskäytöstä.
Tupakkateollisuus
1700-luvulla valiovalta pyrki tukemaan teollisuuslaitoksia eli manufaktuureja. Yleisimpiä tehtaita olivat tupakkatehtaat. Tupakka oli aluksi vain tuontitavaraa, mutta merkantilistisen talousajattelun mukaan tuontia rajoitettiin ja vientiä edistettiin. Niinpä tupakkaa alettiin kasvattaa ja valmistaa kotimaassa.
Porvoon tupakkatehtaan perusti porvari Georg Haikman. Tupakan käsittelyn hän oli oppinut työskennellessään Hovingin tupakkamanufaktuurin vahtimestarina. Aluksi yrityksen yksin omistanut Haikman siirtyi kuitenkin pian palkkatyöntekijäksi, ja tehtaan omistivat porvoolaiset porvarit. Manufaktuuri vuokrasi seurakunnalta suuren kirkkopellon tupakan viljelyyn. Tehtaan tuotanto ei kovasta yrityksestä huolimatta koskaan ollut kovin suuri. Manufaktuuri tuhoutui kaupungin palossa 1760.
Kauppa ja merenkulku
Rajan siirtyminen lähemmäs Porvoota uudisti markkinajärjestelyt. Haminasta paenneet porvarit saivat jo vuonna 1744 luvan perustaa uuden kaupungin Pikku-Ahvenkosken tienolle, Porvoon vanhalle markkinapaikalle, jonka Porvoo näin ollen menetti. Kaupunki sai silloin nimen Degerby, mutta se tunnetaan nykyään nimellä Loviisa. Ahvenkosken markkinoiden sijaan markkinat siirrettiin suoraan Porvoon kaupunkiin.
Porvoolaisten maaseudulta keräämät tavarat kuljetettiin eteenpäin pääosin porvoolaisten omilla aluksilla. Vieraat laivat Porvoon satamassa olivat harvinaisia. Porvoolaisten ylivoimaisesti tärkein kohde oli Tallinna, vaikka purjehdus sinne olikin kiellettyä. Siitä syystä sinne suunnattujen purjehdusten määrästä ei ole virallista tietoa.
Käsityö
Jo ennen pikkuvihaa Porvoon käsityöläisten määrä oli kasvanut huomattavan suureksi. Sama kasvu jatkui sodan jälkeenkin. Käsityöläisten määrä lisääntyi kahdella tavalla. Samaa ammattialaa harjoittamaan saapui enemmän ja enemmän mestareita, ja lisäksi Porvooseen sai porvarisoikeuden yhä useamman ammatin käsityöläinen. Huipussaan kehitys oli 1780-luvulla, jolloin Porvoossa työskenteli yli 30 alan mestareita.
Porvoon palo 1760
Porvoon palo alkoi 11. kesäkuuta 1760. Porvoossa oli vallinnut pitkään pohjoistuuli, ja olosuhteet olivat hyvin kuivat. Porvari Anders Bergmanin äiti Maria Holm oli aamuyöllä keittämässä kalaa väelle, jota oli tulossa seuraavana päivänä taloon töihin. Keitoksen valmistuttua hän meni nukkumaan. Tunnin päästä Bergmanin vaimo oli herännyt suureen möykkään ulkoa ja huomannut hänen kattonsa olevan ilmiliekeissä. Lyhyessä ajassa palo oli levinnyt koko kaupunkiin. Palo oli hyvin voimakas ja alkoi siksi hiipua jo aamulla, kun kaikki oli palanut. Maistraatti ilmoitti palon tuhonneen ainakin kolme neljäsosaa kaupungin rakennuksista.
Palon jälkeen maistraatti yritti rakentaa kaupungin entistä säännöllisemmäksi. Siihen tarkoitukseen se anoi Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherralta, että maanmittari Nils Westermark määrittelisi kaupungin kadut, kujat ja tontit. Se ei kuitenkaan onnistunut. Porvoolaiset joutuivat siten rakentamaan kaupunkinsa uudelleen vanhalle paikalle.
Porvoon valtiopäivät
thumb|[[Emanuel Thelning: Porvoon valtiopäivien avajaiset 1809 (1812).]]
Suomen sota oli vielä käynnissä, keisari Aleksanteri I antoi Suomen säädyille käskyn kokoontua Porvooseen valtiopäiville. Tällöin 600 vuotta Ruotsin olleesta Suomesta tuli autonominen osa Venäjän keisarikuntaa. Valtiopäivät avattiin 28. maaliskuuta 1809, ja ne kestivät neljä kuukautta. Sinä aikana osallistujien oli tarkoitus laatia ehdotuksia, miten Suomen asioita tulisi hoitaa osana keisarikuntaa. Valtiopäivien päättäjäisissä heinäkuussa Aleksanteri I julisti Suomelle autonomian. Seuraavat valtiopäivät pidettiin vasta vuonna 1863.
Valtiopäivien jälkeen
Suomen liittäminen Venäjään muutti Porvoon yleissuomalaista asemaa sekä hallinnollisesti että taloudellisesti. Porvoo oli Pietarista päin katsoen läpikulkukaupunki. Pääkaupungin siirtäminen Turusta Helsinkiin oli porvoolaisille suotuisa muutos, sillä uusi pääkaupunki oli paljon lähempänä kuin entinen. Turkulaisten porvoolaisvastaisuus oli näkynyt useina yrityksinä siirtää piispa Porvoosta Viipuriin. Viipurin maaherra Carl Johan Walleen halusi Suomeen viisi hiippakuntaa ja samalla Porvoon piispan siirtämistä Helsinkiin.