cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Delaware
Urheilu
Delawaressa ei ole ammattilaisurheilujoukkuetta monessakaan lajissa, minkä vuoksi osavaltion asukkaat kannattavat yleensä naapuriosavaltioiden Pennsylvanian tai Marylandin joukkueita. Delawaressa sijaitsee Dover International Speedway -autorata, ja osavaltiossa järjestetään vuosittain kaksi NASCAR-kilpailua.
Terveys
Liikunnan terveysvaikutukset
Vuonna 2016 julkaistun identtisiin kaksosiin perustuvan suomalaisen väitöskirjan mukaan aikuisiässä harjoitettu liikunta ei kuitenkaan pidennä elinikää. Liikunnalliset ihmiset elävät kyllä muita kauemmin, mutta syynä ei ole liikunta, vaan se, että heillä on muita paremmat geenit. Aktiivinen liikunta ei lisää myöskään koe-eläinten elinikää.
Antz Extreme Racing
Antz Extreme Racing on vuonna 2002 valmistunut PlayStation- ja Xbox-peli. Peli pohjautuu elokuvaan Antz-muurahaiset. Pelissä pelataan neljää urheilulajia: juoksua, rallia, slalomia ja lentoa kärpäsellä.
Radat
Radassa on tavallisesti kolme kierrosta. Peleissä on myös aikarajoja.
Pelin saa joko yksin- tai kaksinpeliksi. Pelattavia hahmoja on kuusi Prinsessa Bala, Z, Azteca, Weawer, kenraali Mandible ja Cutter. Aluksi ovat vain Bala ja Z.
Lentoajoneuvot ovat usein kärpäsiä, slalomlaudat yleensä lehtiä. Ralliauton moottorina toimii usein eri kokoinen kärpänen tai joskus leppäkerttu. Treetop t:ssä ajetaan tosin hämähäkeillä/kuoriaisilla. Pelissä on toiminto, jossa kisaajoiden autot menevät eli sekoittuvat uusiksi. Autojen pyörät ovat usein nappeja tai korkkeja. Eri ajoneuvoja:
Älä tuamitte minu
Kappaleet
Kaikki kappaleet ovat VeePee Lehdon käsialaa, ellei toisin mainita.
Big Mac -indeksi
thumb|Kroatiassa ostettu Big Mac -hampurilainen. Big Mac -indeksi on eri maiden hintatasojen ja ostovoimien vertailuun tarkoitettu indeksi, joka julkaistiin ensi kerran vuonna 1986. Indeksin kehitti arvostettu brittiläinen The Economist -aikakauslehti. Indeksi tuottaa eri maiden hyödykekorin, jossa on vain Big Mac, perusteella valuutan yli- tai aliarvostusta yksinkertaisesti kuvaavan mittarin. Taloustieteessä tapaa kutsutaan ostovoimapariteetiksi. Koska samaa tuotetta myydään yli 120 maassa, se antaa laajuutta indeksille.
Puttila
200px|thumb|right|Puttilan kunta Kirovskin piirin kartalla. Puttila on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Kirovskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Laatokan eteläpuolella 28 kilometriä Kirovskista itään. Kylässä on 2 000 ja kunnassa 2 300 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus
Puttilan kunnan pinta-ala on 555,83 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä ja kaakossa Kirovskin piirin Naasian, lounaassa Namkun ja luoteessa Priladožskin kuntiin sekä koillisessa Laatokkaan. Pinta-alasta 67,6 % on vesistöjä, 11,8 % metsää, 10,5 % maatalousmaata ja 2,1 % asuinaluetta.
Kunta sijaitsee Olhavan tasangolla. Sen alueella virtaa Naasianjoki ja joukko pienempiä puroja. Laatokan ohella ainoa järvi on Holskovo. Seudulla on paljon soita. Hyötykaivannaisiin kuuluvat rakennuskivi ja turve.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Naasian asemataajama (ven. Nazija) ja kuusi kylää: Ala-Seltikka (Nižnjaja Šaldiha), Hyvilä (Poljany), Maitohuhta (Aleksejevka), Petroussina (Petrovštšina), Valossina (Valovštšina) ja Ylä-Seltikka (Gornaja Šaldiha). Puttilan jälkeen toiseksi suurin asutuskeskus on yli sadan asukkaan Valossina. Maitohuhdassa ei ole lainkaan vakituista asutusta. Naasian aseman lähellä sijaitsee suuri puutarhapalsta-alue, jossa kesäaikaan arvioidaan olevan noin 5 000 asukasta.
Liikenne, talous ja palvelut
Kunnan läpi kulkevat Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie sekä Pietarin ja Olhavan välinen rautatie, jolla on Naasian ja Hyvilän asemat sekä 75. ja 77. kilometrin pysähdyspaikat. Naasian asemalta johtaa osittain asfaltoitu maantie Puttilan kautta Ala-Seltikkaan ja sieltä soratie Lavrovoon. Puttilasta on linja-autoyhteydet Pietariin, Kirovskiin sekä Siiherin asemalle Naasian kaupunkitaajamaan. Puttilan lähellä M18-valtatien varrella on huoltoasema.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä erilaiset palvelut (60 % työpaikoista) sekä maatalous. Puttilan kylässä toimii karjanhoitoon erikoistunut maatalousyritys Dalnjaja poljana. Teollisuutta edustavat kivijalostamo ja leipomo. 80 % työvoimasta käy töissä kunnan ulkopuolella.
Puttilan palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, posti, pankki ja joukko kauppoja. Valossinassa ja Naasian asemataajamassa on lääkintäasemat. M18-valtatien varrella Ylä-Seltikan lähellä toimii pieni kahvila.
Nähtävyydet
Paikallisia nähtävyyksiä ovat Laatokan kanavat, Puttilan kirkko ja tsasounat sekä Petroussinan lähellä sijaitseva lehtikuusimetsä. Seudulla on useita toisen maailmansodan muistomerkkejä ja neuvostosotilaiden hautapaikkoja.
Virallisperiaate
Virallisperiaate eli offisiaaliperiaate tarkoittaa, että oikeusprosessin kohteesta ja oikeudenkäynnin kulusta määrääminen kuuluu viranomaisille ja oikeudenkäynnin alettua tuomioistuimelle. Periaate koskee tuomioistuimen ja asianosaisten välisiä suhteita. Sen vastakohta on määräämisperiaate. Virallisperiaatetta noudatetaan virallisen syytteen alaisissa rikosjutuissa ja indispositiivisissa riita-asioissa eli jutuissa, joissa sovinto ei ole sallittu. Tällaisten riita-asioiden tietyt prosessitoimet tosin noudattavat määräämisperiaatetta.
Rikosasioissa virallisperiaate tarkoittaa muun muassa, että syytteen nostaminen kuuluu viralliselle syyttäjälle. Syytteen nostamisen jälkeen asianosaiset eivät saa määrätä oikeudenkäynnin kohteesta eivätkä sen kulusta. Syyttäjällä pitää olla perusteltu laillinen syy, jotta hän voi luopua syytteen ajamisesta. Syyttäjä ei saa sopia juttua epäillyn eikä syytetyn kanssa. Periaatteessa syytettyä ei voida tuomita rangaistukseen pelkästään tunnustuksen perusteella, eikä syytetyn tekemä rangaistusvaatimuksen myöntäminen sido tuomioistuinta. Kuitenkin rikosjutuissa määräämisperiaate vaikuttaa siten, ettei tuomioistuin saa tuomita rikoksesta, josta syytteessä ei ole vaadittu hänelle rangaistusta.
Indispositiivisissa riita-asioissa ja hakemusasioissa virallisperiaate tarkoittaa, etteivät asianosaiset voi tehdä sovintoa eivätkä siirtää asiaa välimiesoikeuden ratkaistavaksi. Tällöin tuomioistuinta ei sido vastapuolen vaatimuksen oikeaksi myöntäminen, ja tuomioistuin saa päättää, miten tunnustus vaikuttaa todisteena (oikeudenkäymiskaaren 17 luku 4 § 2 mom.). Aloite oikeudenkäynnin aloittamiseksi tulee kuitenkin yleensä asianosaiselta. Määräämisperiaatetta noudatetaan siinä, ettei oikeus saa tuomita enempää tai muuta kuin asianosainen on vaatinut.
Katolikos
Katolikos (, katholikos 'yleinen', 'kaikkia koskeva') on korkea kirkollinen arvonimi, jota käyttävät muiden muassa Armenian ja Syyrian orientaaliortodoksiset kirkot korkeimmasta piispastaan.
Katolikos on käytössä myös eräiden ortodoksisten patriarkkojen toisena arvonimenä. Näin esimerkiksi Georgian patriarkalla.
Katolikos vastaa ortodoksisen ja katolisen kirkon käyttämää kirkon arvonimeä patriarkka.
Roy Radke
Roy Radke (s. 10. joulukuuta 1996 Chicago, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän pelasi urallaan kahtena kautena ammattilaisena SM-liigajoukkue Saimaan Pallossa vuosina 2017–2018. Radken pelaajaura loppui kuitenkin aivotärähdykseen vain 21-vuotiaana kauden 2018–2019 avausotteluun. Hän laukoi oikealta.
Ura
Radke pelasi juniorina muuan Team Illinoisin, Chicago Missionin ja Culver Militaryn Academyn joukkueissa. Barrie Colts varasi hänet 243. pelaajana OHL:n varaustilaisuudessa 2012. Vuoden päästä Radken varasi Indiana Ice 106. pelaajana USHL:n varaustilaisuudessa 2013. Hän vietti seuraavan kauden 2013–2014 Shattuck St. Mary'sin high school -joukkueessa. Kaudeksi 2014–2015 Radke siirtyi hänet kaksi vuotta aiemmin varanneeseen Barrie Coltsin OHL-joukkueeseen.
Radken kotikaupungin joukkue Chicago Blackhawks varasi hänet kuudennella kierroksella 164. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2015. Radke vietti Barrie Coltsin OHL-joukkueessa vielä kaksi seuraavaa kautta. Kaudella 2015–2016 hän teki OHL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 19+20=39, mutta kaudella 2016–2017 Radke oli joukkueensa paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 23+13=36. Loppukaudella hän kärsi nilkkavaivoista, jonka takia Radken kausi OHL:ssä päättyi 45 runkosarjaotteluun. Maaliskuussa 2017 hän kävi amatööritry-out -sopimuksella AHL-joukkue Rockford IceHogsin vahvuudessa, mutta Radke ei kuitenkaan pelannut otteluakaan. Hän kärsi loppukaudella myös olkapäävaivoista ja kävi kauden jälkeen leikkauksessa.
Jääkiekkoilun lopetettuaan Radke on luonut uraa kilpagolfin parissa kotiseudullaan Illinoisissa.
Nigerian lippu
thumb|250px|right|Nigerian lippu Nigerian lippu on Nigerian liittotasavallan virallinen lippu. Se suunniteltiin vuonna 1959 ja otettiin virallisesti käyttöön 1. lokakuuta 1960. Lipun vihreä väri kuvaa metsiä ja luonnonrikkautta ja valkoinen rauhaa. Lippu syntyi suunnittelukilpailun pohjalta. Kilpailun voitti ibadanilainen opiskelija Michael Taiwo Akinkunmi, joka oli lentäessään Lontooseen opintojaan jatkamaan ihaillut maansa vihreää luontoa ja sen vaikutuksesta valinnut ehdotuksen keskeisimmäksi väriksi vihreän, mutta kilpailun tuomaristo jätti Akinkunmin ehdotuksessa lipun keskellä olleen punaisen auringon pois lipusta.
Soihtuköynnökset
Soihtuköynnökset (Aeschynanthus) on laaja suku Kaakkois-Aasiasta kotoisin olevia kasveja, joista useita kasvatetaan huonekasveina. Kasvi on saanut nimensä punaisista tai keltapunaisista soihtua muistuttavista kukistaan. Englanninkielisessä maailmassa kasvi tunnetaan paitsi virallisella nimellään basket vine ("koriköynnös") myös nimellä lipstick plant, koska kukan voi ajatella näyttävän huulipunapuikolta.
Soihtuköynnökset ovat pääasiassa köynnöstäviä tai puolittain jäykkävartisia kasveja. Luonnossa useimmat niistä kasvavat sademetsän puiden päällyskasveina.
Huonekasvina soihtuköynnöksen versot voivat kasvaa yli metrin mittaisiksi. Yleisimpien huonekasvilajien lehdet ovat paksut ja nahkeat. Kukat ilmestyvät tiiviinä kimppuina versojen päihin, lajista ja kasvuoloista riippuen keväällä, kesällä tai syksyllä. Joskus soihtuköynnös voi kukkia parikin kertaa vuodessa.
Hoito
Soihtuköynnökset viihtyvät parhaiten amppelissa valoisassa ja lämpimässä paikassa, noin 20–25 celsiusasteen lämpötilassa. Kasvia ei tarvitse tukea, ellei sen halua kasvavan ylöspäin. Lepokausi talvella viileässä (15–18 celsiusasteessa) ja lähes kuivana edistää seuraavaa kukintaa. Joidenkin lajien kasvatus onnistuu vain kasvihuoneessa.
Soihtuköynnöksiä kastellaan kohtuullisesti, ja lepokauden aikana ne pidetään lähes kuivina. Soihtuköynnökset pitävät suihkuttamisesta kasvukaudella. Jos kasvi on liian kuivana kasvukaudella, se on altis lehtikirvoille. Kukinnan aikana suihkutus ja kasvin siirtely tai käsittely saa kukat putoamaan.
Lannoitusta tarvitaan varsin vähän, ja mullanvaihto uuteen turvepitoiseen multaan riittää 2–3 vuoden välein. Pitkäversoiseksi kasvaneen vanhan yksilön voi leikata.
Lisääminen
Soihtuköynnöstä voi lisätä keväällä lepokauden jälkeen pistokkaista tai taivukkaista. Juurtumista edistää noin 25 celsiusasteen pohjalämpö.
Markku Andersson
Markku Ensio Andersson (s. 27. maaliskuuta 1950 Tampere) on suomalainen kaupunginjohtaja. Hän oli vuosina 2004–2015 Jyväskylän kaupunginjohtaja ja vuosina 1993–2004 Lappeenrannan kaupunginjohtaja. Puoluekannaltaan Andersson on kokoomuslainen.
Koulutus
Opiskeluaikanaan Andersson vaikutti eri luottamustehtävissä Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan edustajistossa sekä Hämäläis-Satakuntalaisen Osakunnan hallituksessa, isäntänä ja kuraattorina.
Ura
Vuosina 1974–1975 Andersson työskenteli Etelä-Hämeen Nuorisoseurojen Liiton toiminnanjohtajana ja toimi vuodet 1975–1983 Jyväskylän yliopistossa tutkimusassistenttina sekä kasvatustieteiden tiedekunnan suunnittelijana ja tiedekuntasihteerinä.
Vuosina 1983–1988 Andersson oli Porin kaupunginsihteeri, 1989–1993 Tuusulan kunnanjohtaja ja 1993–2004 Lappeenrannan kaupunginjohtaja ennen siirtymistään Jyväskylän kaupunginjohtajaksi 27. syyskuuta 2004. Hän jäi eläkkeelle huhtikuun lopussa 2015.
Keväällä 2015 Andersson toimi selvityshenkilönä työ- ja elinkeinoministeriön hankkeessa, joka tutki seudullisten kehittämisyhtiöiden roolia työ- ja elinkeinopolitiikan toteuttamisessa.
Luottamustehtäviä
Jyväskylän kaupunginvaltuustossa Andersson toimi 1977–1983 ja kaupunginhallituksessa 1981–1983. Vuosina 1993–2001 Andersson oli Suomen Kuntaliiton valtuuston jäsen, 2001–2009 valtuuston puheenjohtaja, 2009 hallituksen puheenjohtaja ja vuodesta 2010 varapuheenjohtaja.
Andersson toimi Lappeenrannan teknillisen yliopiston hallituksen jäsenenä 2002–2004 ja Jyväskylän yliopiston hallituksen jäsenenä 2005–2011. Hän on Keski-Suomen Kauppakamarin hallituksen varapuheenjohtaja vuodesta 2005.
Andersson toimi Alvar Aalto Säätiön hallituksessa vuosina 2004–2009. Vuodesta 2006 hän on ollut Ilmasotakoulun killan valtuuskunnan puheenjohtaja. Vuodesta 2009 Andersson on ollut Finnagoran hallituksen jäsen ja Pro Ysitie -yhdistyksen hallituksen puheenjohtaja.
Tunnustuksia
Anderssonille myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki vuonna 2001. Kaupunkineuvoksen arvonimen hän sai vuonna 2014.
Luettelo Suomen kesäyliopistoista
Tämä on Luettelo Suomen kesäyliopistoista. Luettelo pohjautuu Suomen kesäyliopistojen vuoden 2015 toiminnan yhteenvetojulkaisuun.
Vuonna 2015 Suomen kesäyliopistossa järjestettiin yhteensä 5 288 opintojaksoa, joille osallistui kaikkiaan 101 528 osallistujaa (Huom: ). Osallistujista naisia oli 74,6 prosenttia (75 782). Opetustuntien määrällä mitattuna eniten opetusta annettiin Helsingin seudun kesäyliopistossa (18 533 oppituntia), Pohjois-Pohjanmaan kesäyliopistossa (17 974), Tampereen kesäyliopistossa (13 142), Turun kesäyliopistossa (7 621) ja Snellman-kesäyliopistossa (Kuopion kesäyliopisto: 5 838).
Avoimen yliopisto-opetuksen osuus oli huomattava (49,7 %) kesäyliopistoissa vuonna 2015 järjestettyjen opintojaksojen lukumäärästä. Kesäyliopistojen avoimen yliopisto-opetuksen kursseilla suoritettiin vuoden aikana yhteensä 62 975 opintopistettä. Näistä erityisen suuri osuus eli lähes kolmannes kaikista opintopisteistä (19 470 op) suoritettiin Itä-Suomen yliopiston suoritusvaatimusten mukaan.
Abel Adams
thumb|Abel Adams Abel Adams (alun perin Aapeli Korhonen) (14. maaliskuuta 1879 Karttula – 14. heinäkuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen elokuvatuottaja ja Adams Filmi Oy:n perustaja.
Maanviljelijän poikana syntynyt Adams aloitti uransa kauppa-apulaisena Rautalammilla ja sen jälkeen vuodesta 1896 Urjalassa. Hän muutti Helsinkiin 1898 ja toimi siellä liikealalla. Adams matkusti vuonna 1902 siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin ja muutti siellä nimensä. Hän kiersi siellä parissakymmenessä osavaltiossa työskennellen aluksi muun muassa metsä- ja kaivostöissä sekä karpalonpoimijana ja kielitaidon vähitellen karttuessa kauppamatkustajana ja valokuvaustarvikeliikkeen omistajana. Sairastuttuaan reumatismiin Adams palasi Suomeen toukokuussa 1912. Hän parantui taudistaan Kirvun luonnonparantolassa ja oli aikeissa palata joulukuussa Yhdysvaltoihin. Hän kuitenkin päätti ostaa Helsingissä Fredrikinkatu 25:ssä sijainneen elokuvateatterin.
Adamsin aloitteesta perustettiin vuonna 1923 elokuva-alan keskusjärjestöä, Suomen Biografiliitto (nykyinen Suomen Filmikamari). Hän oli järjestön ensimmäinen puheenjohtaja vuoteen 1931 ja uudelleen 1935–1937. Jo 1920-luvulta lähtien Adams rahoitti useita suomalaisia näytelmiäelokuvia, joiden ensi-illat olivat sitten Adamsin teattereissa. Adams tuotti Teuvo Tulion kolme ensimmäistä elokuvaa (muun muassa Regina Linnanheimon tähdittämät Taistelu Heikkilän talosta ja Nuorena nukkunut). Adams kuoli heinäkuussa 1938 leukemiaan ja juhannuksena vilustuttuaan saamaansa keuhkokuumeeseen.
Syyskuussa 1986 Jukka ja Juha Mäkelän omistama Finnkino Oy osti Adams Filmin, Thomas Adamsin omistaman Savoy-Filmin ja Oy Kinoston osake-enemmistöt. Näin Adams Filmistä tuli osa Finnkinon konsernia.
Perhe
Aapeli Korhosen eli myöhemmin Abel Adamsin vanhemmat olivat maanviljelijä Aatami Korhonen ja Emma Huuskonen. Adamsin puoliso oli vuodesta 1916 ulkomaankirjeenvaihtaja Signe Maria Öhman (1885–1973, vuodesta 1945 af Forselles). Signestä tuli Adamsin kuoltua Adamsin yhtiön toimitusjohtaja. Tehtävä siirtyi vuonna 1958 heidän tyttärelleen Felicialle. Felician pojat Thomas Adams ja Kari Holma edustivat yhtiössä kolmatta sukupolvea.
Via Crucis
Via Crucis on Helsingissä vuodesta 1996 lähtien esitetty pääsiäisnäytelmä. Esitys pohjautuu keskiaikaiseen kirkkoperinteeseen. Draama alkaa Kaisaniemen puistosta ja päättyy tuomiokirkon portaille.
Via Crucis -kärsimysnäytelmää esitetään Helsingin keskustassa vuosittain pitkänäperjantaina (kenraaliharjoitus kiirastorstaina).
Historia
Ensimmäisen kerran Via Crucis esitettiin vuosina 1996 Jouko H. Nissisen käsikirjoittamana sekä professori Paavo Liskin ohjaamana. Vuoden 2007 Via Crucis koostui evankeliumiteksteistä, Mika Waltarin runoista ja Matteus-passion koraaleista. Ohjaus oli Hannu Heikinheimon, käsikirjoitus Anja Kolehmaisen.
Vuonna 2015 vietettiin Via Cruciksen 20-vuotisjuhlavuotta. Pääsiäisvaelluksen ohjasi oopperaohjaaja Ville Saukkonen ja uuden tekstin kirjoitti Veli-Pekka Hänninen. Musiikin sävelsi Heikki Sarmanto. Jeesusta esitti näyttelijä Matti Leino. Muissa rooleissa olivat mm. Kristiina Halkola Jeesuksen äitinä Mariana, Sami Saikkonen ylipappi Kaifaksena, Jorma Uotinen Herodeksena, Oskari Katajisto Juudaksena, Satu Silvo rouva Pilatuksena ja Juha-Pekka Mikkola Pietarina. Puvustus toteutettiin yhdessä Fida Internationalin kanssa.
Vuonna 2020 Via Crucis oli määrä toteuttaa 25. kerran. Tilaisuutta varten Anna-Mari Kaskinen oli kirjoittanut uusitun näytelmän. Miiko Toiviaisen oli määrä esittää Jeesuksen osaa. Korona­virus­epidemian vuoksi tapahtuma jouduttiin kuitenkin peruuttamaan.
Kolmen vuoden tauon jälkeen Via Cruciksen 25-vuotisjuhlaesitys toteutui vuonna 2023. Anna-Mari Kaskisen tekstin ohjasi Markku Arokanto, musiikin sävelsi Pekka Simojoki ja sovitti Antti Vuori. Jeesuksen roolissa oli Panu Haavisto. Muissa rooleissa nähtiin mm. Outi Haaranen-Halme (Neitsyt Maria), Eeva-Maija Haukinen (Pyhä Anna), Marjaana Kuusniemi-Korhonen (Magdalan Maria), Heikki Herva (Juudas), Svante Korkiakoski (ylipappi), Tatu Siivonen (ylipappi), Esa Ruuttunen (Pilatus) ja Tiina Huczkowski (paholainen). Puvustuksen suunnitteli Riitta Röpelinen.
Gregory Mathews
Gregory Macalister Mathews, CBE (10. syyskuuta 1876 Merrygoen, Uusi Etelä-Wales – 27. maaliskuuta 1949 Winchester, Englanti) oli australialainen amatööriornitologi.
Hänen vanhempansa olivat Australiassa syntyneet Robert Hamilton Mathews, maanmittari ja etnologi, ja Mary Sylvester omaa sukua Bartlett. Mathews opiskeli Singleton Grammar Schoolissa ja The King’s Schoolissa Parramattassa, missä hän keräsi linnunmunia. Hän työskenteli kuusi vuotta karja-asemalla Queenslandissa, minkä jälkeen hän palasi Uuteen Etelä-Walesiin ja ryhtyi hedelmäpuutarhuriksi. 6. toukokuuta 1902 Mathews avioitui Parramattassa varakkaan 37-vuotiaan lesken Marion Cecil Wynnen kanssa (kuollut 1938), jolla oli kaksi lasta. Perhe purjehti Englantiin, jossa Mathews uskoi toiveidensa täyttyvän.
The Birds of Australia
Mathewsin elämän sisältö Englannissa olivat metsästys, kilpailut ja hevosnäytökset, kunnes hän British Museumissa vierailtuaan päätti tuottaa teoksen Australian linnuista. Richard Bowdler Sharpen rohkaisemana ja opastuksella Mathews uppoutui laajaan aiheeseen täysin. Hän teki 16-tuntisia työpäiviä tutkien, kirjoittaen ja keräten nahka- ja kirjallisuuskokoelmia. Mathews myös osti, vaihtoi tai lainasi keräilijöiltä 30 000 linnunnahkaa ja noin 5 000 kirjaa, jotka kattoivat koko lintutieteen alan. Eläviä lintuja enemmän häntä kuitenkin kiinnosti kirjallisuus. Mathews oli laajassa kirjeenvaihdossa australialaisten tutkijoiden ja alan asiantuntijoiden kanssa eri puolilta maailmaa. The Birds of Australian ensimmäinen osa julkaistiin Lontoossa 1910. Seuraavan vuonna Tom Iredale tuli hänen sihteerikseen. Yhteistyössä he tuottivat suuren määrän aineistoa ennen kuin Iredale muutti Australiaan 1923.
Vuonna 1914 Mathews teki maailmanympärimatkan, jolla hän tapasi lintutieteilijöitä ja keräsi nahkoja. Palattuaan Englantiin juuri ennen ensimmäistä maailmansotaa hän asettui Hampshireen. Liian vanhana sotimaan hän jatkoi Birds of Australian kirjoittamista. Teoksen 12. ja viimeinen osa ilmestyi vuonna 1927. Mathewsin lukuisat muut työt käsittelivät Australian, Uuden-Seelannin sekä Lord Howen ja Norfolkinsaaren lintuluetteloita. Vuonna 1912 hän perusti Austral Avian Record -julkaisun, jota hän toimitti koko sen 15-vuotisen ilmestymisen ajan.
Suojoki (kylä)
Suojoki on kylä Naistenjärven kunnan eteläosassa Karjalan tasavallan Suojärven piirissä Venäjällä. Kylä sijaitsee 26 kilometriä Suojärveltä pohjoiseen. Sen kautta kulkee rautatie Suojärveltä Jyskyjärvelle. Suojoen kylässä oli 560 asukasta vuonna 1996.
Gregory Mathews
Asema lintutieteessä
Mathewsin asema Australian lintutieteessä on kiistanalainen. Hänen pääaiheensa oli taksonomia, johon hän omaksui konservatiivisen asenteen, oletettavasti Bowdler Sharpen vaikutuksesta. Myöhemmin hän kuitenkin muutti asennettaan ja liittyi alalajeihin erikoistuneeseen koulukuntaan. Hänen luettelonsa 'Reference list to the birds of Australia' (Novitates Zoologicae, 18. tammikuuta 1912) kasvatti lajien ja alalajien määrän 800:sta 1 500:aan. Hän muutteli taksonomiaansa yhtenään, jolloin australialaiset lintutieteilijät menettivät luottamuksensa siihen. Joitakin hänen lajijaoistaan on jälkeenpäin kuitenkin hyväksytty. Hän kuvaili ja nimesi muun muassa australiansinimalurin, tummamyrskyliitäjän, madeiranviistäjän ja kuningaskaijojen suvun.
Suojoki (kylä)
Historia
Suojoki sijaitsee Suomen luovuttamalla alueella ja oli Suomelle kuuluessaan osa Suojärven kuntaa. Suomi luovutti Suojoen Neuvostoliitolle vuonna 1940, valtasi sen takaisin seuraavana vuonna, mutta luovutti sen uudelleen vuonna 1944. Suurin osa rakennuskannasta tuhoutui sodissa.
Gregory Mathews
Asema lintutieteessä
Edinburghin Royal Societyn jäsenenä Mathews osallistui maailmanlaajuisiin tieteellisiin tutkimusryhmiin ja vastaanotti lukuisia kunnianosoituksia. Hän edusti Australiaa viidessä kansainvälisessä lintutieteellisessä kongressissa. Hän oli British Ornithologists' Clubin puheenjohtaja vuosina 1935–1938. Vuonna 1939 hänet lyötiin ritariksi (komentaja) vuonna 1939 ansioistaan lintutieteessä ja äänestettiin Royal Australasian Ornithologists Unionin jäseneksi, ja hän toimi seuran puheenjohtajana 1946–1947. Hän lahjoitti lintutieteellisen kirjastonsa National Library of Australialle Canberraan 1940–1945. Mathews myös julkaisi omaelämäkertansa Birds and Books (Canberra, 1942). Vuonna 1945 Mathews palasi Englantiin ja kuoli syöpään Winchesterissä. Hänen laaja linnunnahkakokoelmansa, jonka hän myi lordi Walter Rothschildille 1920-luvulla, on nykyään Amerikan luonnontieteellisessä museossa New Yorkissa.
Suojoki (kylä)
Historia
Venäjän vuoden 2006 kuntauudistukseen asti Suojoki ympäristökylineen muodosti Suojoen kylähallinnon. Kylähallintoon kuuluivat Suojoen, Leppäniemen, Kipronmäen, Turhanvaaran ja Parkonselän kylät. Kylähallinto liitettiin uuteen Naistenjärven kuntaan.
Lähteet
62.2°N, 32.6125°W
Hakon Westermarck
Hakon Walter Westermarck (10. kesäkuuta 1912 Helsinki – 27. marraskuuta 1995 Helsinki) toimi Suomen eläinsuojeluyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1981–1985.
Ruotsissa koulutuksensa saanut Westermarck kuului sotien jälkeen perustetun Eläinlääketieteellisen korkeakoulun ensimmäisiin opettajiin. Eläinläketieteen tohtoriksi hän väitteli vuonna 1952. Westermarck nimitettiin farmakologian ja toksikologian ensimmäiseksi professoriksi 1955, josta virasta hän jäi eläkkeelle 1976. Hän toimi myös Eläinlääketieteellisen korkeakoulun rehtorina 1973–1976.
Westermarck toimi Suomen eläinsuojeluyhdistyksen hallituksessa jäsenenä vuodesta 1974, varapuheenjohtajana 1978–1981 ja puheenjohtajana neljän vuoden ajan 1981–1985. Hänen mielestään eläinsuojelu ja alan järjestöissä toimiminen kuuluivat tärkeänä osana eläinlääkärin ammattikuvaan. Hän toimi myös Pohjoismaiden Eläinsuojeluneuvoston puheenjohtajana sekä Maailman eläinsuojeluyhdistyksen WSPA:n neuvoa-antavana johtokunnan jäsenenä.
Ruotsissa olon aikana Westermarck avioitui Alma Ingridin (o.s. Lindholm; 1914–2011) kanssa. Heidän lapsensa olivat Tuomas, Jan Mikael, Eva Marina sekä Joel.
Villijakki
Villijakki (Bos mutus) on Tiibetin ylängöllä Kiinassa ja Intiassa tavattava nautalaji. Villijakki on jakin (Bos grunniens) luonnossa villinä esiintyvä muoto. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen vaarantuneeksi lajiksi.
Taksonomia
thumb|vasen|Villijakki piirrustuksessa. Villijakin tieteellinen nimi on Bos mutus ja lajin kuvaili tieteelle Nikolai Prževalski vuonna 1883. Kesyjakki on tieteelliseltä nimeltään Bos grunniens. Aiemmin molempiin muotoihin viitattiin samalla tieteellisellä nimellä. Nykyisin villistä ja kesystä muodosta käytetään kuitenkin omia teiteellisiä nimiään. Eri tieteellisistä nimistä huolimatta villi- ja kesyjakkia ei yleensä määritellä varsinaisesti eri alalajeiksi.
Koko ja ulkonäkö
Villijakki on huomattavasti kesyjakkia kookkaampi. Lisäksi urokset ovat naaraita kookkamapia. Naaraat saattavat olla vain kolmanneksen uroksen koosta. Urokset painavat 535–1 000 kg ja naaraat 300–350 kg. Urosten säkäkorkeus on 170–200 cm ja naaraiden 137–156 cm. Ruumiin pituus on 306–385 cm. Turkki on paksu, villainen ja takkuinen. Väriltään se on pikimusta tai ruskea. Jotkin villijakit ovat väriltään kultaisia, mutta niitä pidetään hyvin harvinaisina. Suun ympärillä on harmaata karvoitusta. Hartoilla on kyttyrä. Jalat ovat suhteellisen lyhyet. Sorkat ovat leveät. Päässä uroksilla ja naarailla kasvavat sarvet, jotka ovat naarailla pienemmät ja lyhyemmät. Sarvet kasvavat pään sivuilta ja kaartuvat ylöspäin. Hännässä on pitkää karvoitusta.
Levinneisyys ja elinympäristö
Villijakkia tavataan nykyisin laikuttain Kiinassa ja Intiassa. Kiinassa sitä esiintyy Gansun ja Qinghain maakunnissa, sekä Tiibetin ja Xinjiangin autonomisilla alueilla. Kannan pääosa on Chang Tangin suojelualueella Tiibetin eteläosassa, Kekexilin suojelualueella Qinghaissa ja Kaakkois-Xinjiangissa. Pienempiä muista erillään sijaitsevia kantoja on Keski-Tiibetin länsiosassa ja Keski-Gansun eteläosassa. Intiassa sitä tavataan Ladakhin alueella. Villijakkia on historiallisesti tavattu paljon nykyistä suuremmalla alueella. Hiljattain se on kadonnut Nepalista ja Bhutanista. Joidenkin historiallisten lähteiden mukaan sitä on aikaisemmin esiintynyt myös osissa Kazakstania, Mongoliaa, ja Venäjää.
Villijakkien elinympäristö käsittää vuoristoniittyjä ja tundraa Tiibetin ylängöllä 4 000–6 100 metrin korkeudella merenpinnasta. Alueella sateita saadaan vain suhteellisen vähän ja nekin usein lumena. Lämpötilat voivat alueella tuippua -40 °C-asteeseen.
Elintavat
Villijakit esiintyvät usein laumoissa, joihin voi kuulua miltei sata yksilöä. Myös pienemmät 10–20 yksilöä käsittävät laumat ovat yleisiä. Vanhemmat urokset saattavat liikkua myös yksin, tai 2–5 yksilön ryhmissä. Villijakkien elinympäristön kasvillisuus on harvaa ja ne joutuvat liikkumaan ravinnon perässä pitkiä matkoja. Heinäkuun paikkeilla ne alkavat siirtä korkeammilta seuduilta alaspäin ja elokuisin jälleen ylöspäin. Ne syövät ruohoja, juuria ja jäkälää. Suuresta koostan huolimatta villijakki pystyy kiipeämään hankalakulkuisiinkin paikkoihin.
Villijakkien petoläimiä ovat tiibetinsudet. Uhattuna villijakit lähtevät laumana juosten pakoon ja ne saattavat juosta pitkänkin matkan päähän uhkana pitämästään asiasta. Jos jakki ei pääse pakenemaan, ne saattavat tehdä valehyökkäyksiä uhkaa kohti pysähtyen 10–20 metrin päähän kohteestaan.
Villijakkien lisääntymiskausi alkaa syyskuussa ja se kestää useamman viikon. Urokset taistelevat keskenään naaraista ja ääntelevät murahdelleen äänekkäästi. Naaraan tiineys kestää 258 päivää ja poikasia syntyy yksi. Synnytys ajoittuu kesäkuun paikkeille, jolloin ravintoa on eniten. Naaras imettää poikastaan vuoden ajan ja se kasvaa sukukypsäksi kuudessa vuodessa. Villijakit voivat elää 23-vuotiaiksi.
Uhat ja suojelu
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt villijakin vaarantuneeksi lajiksi. Täysikasvuisia yksilöitä arvioitiin olevan vain noin 10 000 ja kanta on laskenut. Uhkia villijakille ovat esimerkiksi kotieläinten laiduntaminen ja salametsästys. Salametsästys on vähentynyt Kiinassa trkemman valvonnan tuloksena. Kotieläinten laiduntaminen on sen sijaan lisääntynyt. Mahdollinen uhka on myös risteytyminen kesyjakkien kanssa.
Todennus
Todennuksella tarkoitetaan sitä, että käyttäjän tai palvelun identiteetti varmennetaan. Tämä voidaan tehdä jonkun seuraavan perusteella:
Kaksisuuntainen eli keskinäinen todennus tarkoittaa sitä, että kumpikin osapuoli on varma toistensa identiteetistä. Esimerkiksi käyttäjä todentaa itsensä pankille, mutta myös käyttäjä todentaa pankin.
Todennus ei ole sellaisenaan kiistämätön eli palvelu voi väittää todennuksen tapahtuneen mutta ei voi todistaa sitä kolmannelle osapuolelle esimerkiksi oikeudessa.
Eero Corell
Karl Eero Harald Corell (28. heinäkuuta 1900 Lammi – 22. heinäkuuta 1987) oli suomalainen juristi, joka toimi Suomen eläinsuojeluyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1953–1981.
Corell valmistui varatuomariksi 1930 ja työskenteli eri tehtävissä Vaasan hovioikeudessa. Vuonna 1949 hänet kutsuttiin korkeimman oikeuden varajäseneksi Helsinkiin ja kaksi vuotta myöhemmin nimitettiin korkeimman oikeuden vakituiseksi jäseneksi. Vuonna 1957 hän palasi Vaasaan hovioikeuden presidentiksi, missä tehtävässä hän toimi eläkkeelle siirtymiseen saakka.
Corell löysi tiensä Suomen eläinsuojeluyhdistyksen toimintaan jo lapsuudessa. Seuran pitkäaikainen puheenjohtaja T. K. Forstén oli hänen enonsa. Seuran johtokuntaan Corell tuli suoraan Tor Westmanin varapuheenjohtajaksi 1952, ja Westmanin äkillisesti kuoltua Corell valittiin puheenjohtajaksi 1953.
Corell kiinnitti jo ammattitaustansakin vuoksi erityistä huomiota eläinsuojelulainsäädännön kehittämiseen. Vuoden 1971 eläinsuojelulaki oli pitkälti hänen sitkeän työskentelynsä tulosta.
Corell osallistui aktiivisesti eläinsuojelun kansainväliseen toimintaan. Hänet kutsuttiin Kansainvälisen eläinsuojelujärjestön ISPA:n johtokunnan neuvoa-antavaksi jäseneksi. Yhdistyksen kultaisen ansiomerkin hän sai 1960; Ruotsin, Norjan ja Tanskan eläinsuojeluyhdistysten kultaisilla ansiomerkeillä hänet oli palkittu jo aiemmin.
Nils Ursin
Nils Kristian Ursin (s. 20. toukokuuta 1974 Kuopio ) on suomalainen basisti, joka tunnetaan parhaiten Timo Rautiainen & Trio Niskalaukaus -yhtyeestä. Ursin soitti bassoa myös Timo Rautiaisen soolokokoonpanossa vuosina 2006–2010.
Ursin käyttää ESP-merkkisiä soittimia.
Nils Ursin on ollut naimisissa vuodesta 2002.
Paldiski
Paldiski on satamakaupunki Itämeren rannalla, Luoteis-Virossa, noin 45 kilometriä Tallinnasta länteen.
Hallinnollisesti Paldiski on ollut epäitsenäinen kaupunki vuodesta 2017 alkaen, ja se kuuluu Lääne-Harjun kuntaan ja Harjumaan maakuntaan. Paldiski on Lääne-Harjun hallinnollinen keskus.
Kaupungin pinta-ala on 60,17 neliökilometriä. Vuoden 2014 alussa kaupungissa oli 4 163 asukasta ja asukastiheys 69,2 asukasta neliökilometrillä.
Historiaa
Ruotsalaiset rakensivat 1600-luvulla nykyisen Paldiskin kohdalle sataman, jota he kutsuivat nimellä Rogerwiek. Vuonna 1718 tsaari Pietari I aloitti linnoitetun syväsataman rakentamisen.
Vuonna 1762 venäläiset nimesivät kaupungin Baltijski Portiksi (, ’Itämeren satama’), ja 1700-luvulla siitä tuli Venäjän laivaston tukikohta. Kaupunkioikeudet Baltijski Port sai 1783. Vuonna 1787 valmistui Pyhän Yrjön ortodoksinen kirkko ja 1842 Pyhän Nikolain luterilainen kirkko. Rautatie Baltijski Portiin rakennettiin 1870. Kaupungin edustalla Pakrin saarilla on 1889 valmistunut majakka. Vuonna 1933 kaupungin viralliseksi nimeksi tuli virolaistettu muoto Paldiski.
Väestö
Vuonna 2011 Paldiskin kaupungissa oli 4 085 asukasta, joista 1 338 (32,8 %) oli virolaisia, 2 181 (53,4 %) venäläisiä ja 561 (13,7 %) muita kansallisuuksia.
Liikenne
Paldiskista on säännöllinen Tallinkin liikennöimä laivayhteys Kapellskäriin, Ruotsiin, sekä DFDS Seawaysin liikennöimä laivayhteys Hankoon. Valtatie 8 kulkee Paldiskista Keilan kautta Tallinnaan. Paldiskiin on rautatieyhteys ja säännöllinen Elronin henkilöliikenne Tallinnasta.
Cecil Taylor
thumb|Cecil Taylor Cecil Taylor (25. maaliskuuta 1929 Long Island City, Queens, New York, Yhdysvallat – 5. huhtikuuta 2018 ) oli atonaalista free jazzia säveltänyt ja esittänyt virtuoosimainen pianisti. Hän oli saksofonisti Ornette Colemanin ohella merkittävin free jazzin varhainen kehittäjä.
Taylor kasvoi musikaaliseen perheeseen ja tutustui jo nuorena muun muassa Louis Armstrongin, Bessie Smithin, Billie Holidayn, Ella Fitzgeraldin ja Erroll Garnerin musiikkiin. Suuren vaikutuksen häneen tekivät etenkin Duke Ellington ja Fats Waller. Myöhemmin Taylor sai vaikutteita muun muassa Bud Powellilta, Charles Mingusilta, Thelonious Monkilta ja Horace Silveriltä ja piti jo varhain atonaalisuutta aivan luonnollisena asiana.
Ura
Vuodet 1951–1955 Taylor opiskeli Uuden Englannin musiikkikonservatoriossa, jossa perehtyi 'vakaviin' atonaalisen musiikin klassikoihin Schönbergiin, Weberniin ja Bergiin kuten myös esimerkiksi Bartókiin ja Stravinskiin. Näihin aikoihin Taylor alkoi johtaa omaa pientä kokoonpanoaan, johon kuului muun muassa Archie Shepp, ja esiintyi vuonna 1957 Newportin jazzfestivaaleilla. Samana vuonna ilmestyi ensilevy Jazz Advance, jonka kappaleista vielä puolet oli muiden käsialaa. Tämän jälkeen Taylor alkoi kulkea omaa tietään.
1960- ja 1970-luvuilla Taylor ei kyennyt elättämään itseään omalla musiikillaan: hän ei tehnyt musiikkinsa suhteen pienimpiäkään kompromisseja. Hän työskenteli väliin muun muassa myyntimiehenä, kokkina ja tiskaajana sekä opetti yliopistoissa ja collegeissa. Käytännöllisesti jokainen Taylorin levy vuosina 1967–1977 (ja useat myöhemmätkin) äänitettiin Euroopassa. Hän perusti oman levy-yhtiön, joka julkaisi pari hänen levyään. Lopulta 1970-luvun lopulla ja 1980-luvulle tultaessa hän alkoi saada mainetta lähinnä Euroopan ja Japanin levymyyntinsä ansiosta. Etenkin Saksassa järjestettiin useina vuosina erityisiä Cecil Taylor -konserttisarjoja ja -viikkoja.
Musiikki
Cecil Taylorin musiikki sai ristiriitaisen vastaanoton alusta lähtien. Ensikokemus saattaa olla hämmentävä: Taylor soittaa normaalisti 3–4 nuottia siinä missä muut jazzpianistit yhden, tyyli on täysin vapaa ja atonaalinen, ja maaniset, ryöppyävät sävellykset kestävät usein tunnin tai paljonkin yli.
Taylorin musiikki on kuitenkin atonaalista aivan eri merkityksessä kuin edellä mainitun uudemman Wienin koulun musiikki: Schönberg oppilaineen kehitti dodekafonian säännöstön sävellysmetodiksi nimenomaan voittaakseen sävellajittomuuden ja uhkaavan anarkian ongelman: Taylorille atonaalisuus ei ole ongelma vaan musiikin luontainen elementti. Kun mitään ulkoa annettuja sääntöjä ei ole, Taylor on vapaa ilmaisemaan itseään juuri niin kuin haluaa. Musiikki onkin emotionaalisesti ja älyllisesti äärimmäisen tiheää ja täyteen ladattua, ei 'jazzia' sanan totutussa merkityksessä.
Kallahti
Kallahti on osa-alue Helsingin Vuosaaressa. Alueella on lähinnä vuosina 1991–1999 rakennettuja kerrostaloja. Asukkaita Kallahdessa on 6 854 (1.1.2017), työpaikkoja 930 (31.12.2015) ja sen maapinta-ala on 1,95 neliökilometriä.
Kallahden alueeseen kuuluu myös virkistyskäytössä oleva Kallahdenniemi, joka on tärkeä henkireikä ja ulkoilualue lähistön asukkaille. Niemellä sijaitsee muun muassa Kallahdenharjun luonnonsuojelualue ja muutama muu suojeltu luontokohde, sekä suosittu uimaranta. Niemi kuuluu kokonaisuudessaan Helsingin Natura 2000 -alueisiin.
Kallahti rajautuu Kallvikinniemeä ja merialuetta lukuun ottamatta lännessä Meri-Rastilaan, pohjoisessa Vuotiehen, idässä Aurinkolahteen ja etelässä mereen. Kallvikinniemeä ympäröi lukuisat saaret. Merialue rajautuu koillisessa Aurinkolahteen ja Uutelaan, kaakossa Ulkosaariin, etelässä Villinkiin, ja lännessä Vartiosaareen ja Meri-Rastilaan.
Kallahden asukkaista 39,4 prosenttia oli ulkomaalaistaustaisia vuoden 2018 lopussa. Osuus oli kaikista Helsingin osa-alueista suurin.
Historiaa
Kallahden alueella sijaitsi 1900-luvulla Sasekan tehtaita. Vuonna 1937 Saseka ja Lohjan kalkki osti Nordsjön kartanon hiekkamaat. Tehtaiden pääomistaja oli tuolloin vuorineuvos Petter Forsström.
Saseka teki hiekkatiiliä ja Siporex-kevytbetoniharkkoja Vuosaaressa oli kaikki, mitä tehdas tarvitsi: valtavat hiekkaesiintymät. Yritys menestyi hyvin. Se piti huolta työntekijöistään rakentamalla asuntoja ja järjesti palveluita.
Tehtaasta tuli paljon melua ja saastetta, joten 1940-luvun lopulla vanhat huvila-asukkaat alkoivat muuttaa pois alueelta.
Vuonna 1949 Sasekan alueella oli jo 700 asukasta.
Työikäisen väestön äkillinen maaltamuutto ja pääkaupungin paheneva asuntokurjuus pakottivat päättäjät toimenpiteisiin. 1963 alkoi massiivinen uudisrakentaminen Vuosaaren keskiosiin, Sasekan maille. Kaupunki osti loputkin tehtaan alueet laajoine hiekkakuoppineen 1975. Sasekan toiminta loppui joulukuussa 1978, ja kaupunkisuunnittelijoille jäi vapaat kädet suunnitella Etelä-Vuosaarta.
Vuonna 1947 rakennettu ruokala, nykyinen Saseka-talo on ainoa tehtaasta jäljelle jäänyt rakennus. Se palvelee nyt lähiympäristön asuntoyhtiöiden omistamana toimintakeskuksena.
Cláudio Taffarel
pienoiskuva|Cláudio Taffarel
Cláudio André Mergen Taffarel (s. 8. toukokuuta 1966 Santa Rosa, Brasilia) on brasilialainen jalkapallomaalivahti, joka oli aikoinaan Brasilian maajoukkueen ykkösmaalivahti.
Taffarelin uraan mahtuivat kolmet MM-kisat (1990, 1994 ja 1998) sekä kesäolympialaiset 1988. Hän voitti MM-kultaa 1994 sekä saavutti MM-hopeaa 1998 ja olympiahopeaa 1988.
Vuoden 1994 MM-turnauksessa hänen apunaan oli usein Jorginhon ja Marcio Santosin johtama varsin loistava puolustus. Turnauksen alkulohkon otteluissa Taffarelin taakse tehtiin vain yksi maali, ja pudotuspeleissäkin vain kaksi (pois lukien finaalin rangaistuspotkukilpailussa tehdyt kaksi maalia). Finaalin jälkeen Taffarelin kerrottiin unohtaneen matkatavaransa paikalliseen taksiin. Matkalaukussa oli sekä hänen juuri voittamansa kultamitali että jokunen tuhat dollaria käteistä rahaa. Kun kyseinen taksinkuljettaja palautti mitalin ja matkatavarat rahoineen joukkueen majoitustiloihin, sai hän löytöpalkkiona tuhat dollaria rahaa sekä Taffarelin signeeraaman pelipaidan.
Neljä vuotta myöhemmin Ranskan kisoissa Taffarel auttoi joukkueensa jälleen finaaliin, mutta tällä kertaa tuloksena oli tappio. Välieräottelussa Alankomaita vastaan Taffarel oli 4–2 voittoon päättyneessä rangaistuspotkukilpailussa joukkueensa avainpelaaja torjumalla alankomaalaisten kaksi viimeistä laukausta.
Taffarel lopetti uransa kauden 2000–2001 päätteeksi, mutta palasi vielä kerran pelikentälle vuoden 2004 jälkipuoliskolla ystävyysottelussa, jossa vuoden 1994 maajoukkue pelasi Meksikoa vastaan Los Angeles Memorial Colosseum -stadionilla.
Taffarel on 101 ottelullaan eniten maaotteluita pelannut brasilialainen maalivahti. Peliaikanaan hän tuli tunnetuksi paitsi ilmiömäisestä pelisilmästään, myös varmasta pallon käsittelystä sekä loistavista avauksistaan. Taffarel on myös yksi yhdeksästä maalivahdista jalkapallolegenda Pelen kokoamalla 125 parhaan elävän jalkapalloilijan listalla.
Maajoukkuesaavutusten ohella Taffarelin ansiolistalla on UEFA Cupin voitto Galatasarayn paidassa vuonna 2000 sekä valinta ottelun parhaaksi pelaajaksi tuon turnauksen finaalissa.
Kent Ridgen metroasema
Kent Ridge on Singaporen Mass Rapid Transit -metrojärjestelmän asema Queenstownissa Singaporen keskisellä suuralueella. Se avattiin 8. lokakuuta 2011. Asemaa käyttävät Circle Linen junat.
Peukaloiset
Peukaloiset (Troglodytidae) on heimo pienikokoisia varpuslintuja. Niitä elää luonnonvaraisena pääasiassa Keski-, Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Ainoastaan yksi laji, peukaloinen, elää myös muualla maailmassa. Peukaloisten elinympäristö vaihtelee kuivista harvapuustoisista alueista kosteisiin sademetsiin. Peukaloisista suuri osa on pieniä ja huomaamattomia, mutta niiden laulu on äänekästä. Peukaloisilla on lyhyet siivet ja niiden nokka on loivasti alaspäin kaartuva. Jotkin lajit pitävät pyrstöään pystyssä. Peukaloiset ovat hyönteissyöjiä, tosin jotkut lajit syövät myös kasveja. Peukaloisten väri on arkinen, hallitsevana värinä on ruskea, harmaa, musta tai valkoinen. Pienin laji on valkovatsapeukaloinen (10 cm) ja suurin laji on isopeukaloinen (22 cm).
Peukaloisiin kuuluu 19 sukua ja 82 lajia.
AGM-45 Shrike
AGM-45 Shrike on yhdysvaltalainen tutkaan hakeutuva ohjus. Ohjuksen kehitys alkoi vuonna 1958 tunnuksella ASM-N-10 ja sitä käytettiin Kaakkois-Aasiassa ilmatorjuntajärjestelmiä vastaan. Ohjuksen tuotanto loppui vuonna 1982 ja sen korvasi AGM-88 HARM.
Ohjuksen kehitystyö alkoi 1961 ja valmistus 1963. Ohjus pohjautui AIM-7 Sparrow –ilmataisteluohjukseen, josta siihen tulivat runko ja moottori. Aseen toiminta perustuu passiiviseen etsijä-ilmaisimeen, joka määritteli vihollisen tutkan lähettämän säteilyn suunnan johon ohjus hakeutui ilmaisimen tarkkaillessa lennon aikana säteilyn tulosuuntaa. Ohjaus tapahtuu aerodynaamisesti siivekkeillä. Vietnamin sodassa ohjus menestyi heikosti, mikä johti lukuisiin muutoksiin.
Ohjusta kehitettiin jatkuvasti tuotannon aikana ja siitä oli ainakin 18 alatyyppiä sarjoissa AGM 45-1 -10. Tärkein syy jatkuvaan kehitystyöhön oli ilmaisin joita täytyi olla useita tyyppejä tutkien käyttämien erilaisten aallonpituusalueiden mukaisesti.
Esimerkiksi 1973 Jom kippur sodassa Israel käytti Shrike-ohjuksia, jotka oli viritetty kahdelle eri aaltoalueelle SA-2 ja SA-3 -ohjuksien maalinosoitustutkia vastaan. Samalla ne olivat kuitenkin hyödyttömiä uudempaa SA-6-ohjusta vastaanm joka käytti muuta aallonpituutta. Viimeisimpien Shrike-ohjusten ollessa käytössä aallonpituuksille oli 13 hakupäätä sekä sarjoja ohjuksen muokkaamiseksi tehtävän mukaiseksi.
Shriken tärkeimmät edut olivat edullinen hinta sekä muokattavuus erilaisia ilmatorjunta- ja valvontatutkia vastaan. Heikkouksina olivat lyhyt toimintamatka ja alkuaikoina vaihteleva tulos maaleja vastaan. Havaitut puutteet johtivat AGM 78/Standard ARM – ohjuksen kehittämisen aloitukseen 1966.
Suomen Jääpalloliitto
Suomen Jääpalloliitto – Finlands Bandyförbund ry (SJPL) on suomalaisen jääpalloilun kattojärjestö. Se perustettiin 18. maaliskuuta 1972, kun Suomen Palloliiton jääpallojaosto eriytyi itsenäiseksi lajiliitokseen. Suomen Jääpalloliitto on Kansainvälisen jääpalloliiton, FIB:n, jäsen. Suomen Jääpalloliiton puheenjohtajana toimii Antti Parviainen.
Historia
Jääpallo tuli Suomeen Pietarista 1890-luvun lopussa ja juurtui vankimmin Viipuriin. Lajin toi Suomeen viipurilainen kauppias ja jääpalloilija Otto Wächter. Jääpallotoiminta levisi Viipurista myös muualle maahan ja organisoitui Suomen Palloliiton perustamisen myötä 1907.
Ensimmäinen Suomen mestaruus ratkaistiin jo seuraavana vuonna 1908. Mestaruuden voitti helsinkiläinen Polyteknikkojen Urheiluseura kaadettuaan Helsingin IFK:n loppuottelussa 8–3. Nuorten SM-tason kilpailutoiminta käynnistyi alle 19-vuotiaiden ikäluokassa 1943. Suomen itsenäistymisen myötä 1917 aloitettiin maajoukkuetoiminta. 23. helmikuuta 1919 Suomi kohtasi Helsingissä ensimmäisessä maaottelussaan Ruotsin. Ottelu päättyi Suomen 4–1-voittoon.
Suomen Palloliitto oli yksi perustajajäsenistä, kun Kansainvälinen Jääpalloliitto perustettiin 1955. Jääpallo kuului Suomen Palloliiton ohjelmaan aina vuoteen 1972 asti, kunnes Suomen Jääpalloliitto perustettiin jääpalloilun itsenäiseksi lajiliitoksi. Oman liiton perustamista oli suunniteltu jo 1950-luvulla, mutta tuolloin oli vielä päätetty jatkaa Palloliiton alaisuudessa.
Strategia
Jääpalloliitto uusi strategiansa keväällä 2021 ja se on voimassa vuodet 2021-2026. Strategian vision mukaan "Suomalainen jääpallo on kansainvälisesti menestyvä, yhteiskunnallisesti arvostettu ja laajalti harrastettu laji".
Saltney Ferryn rautatieasema
Saltney Ferryn rautatieasema oli rautatieasema Saltneyn kylässä Flintshiressä, Walesissa. Se sijaitsi Mold Railwayn ja North Wales Coast Linen varrella.
Historia
Asema avattiin 1. kesäkuuta 1891 Chesteristä Denbighiin kulkeneen Mold Railwayn varrelle. Teknisesti ottaen asema oli todellisuudessa North Wales Coast Linen varrella, sillä Saltney oli linjan varrella ennen kohtaa, jossa Mold Railway erkani siitä. North Wales Coast Linella oli Saltney Ferryn kohdalla neljä raidetta. Asemalla oli kuitenkin vain yksi laiturisaareke, jolla pysähtyivät ainoastaan Mold Railwayn junat.
Saltney Ferry sijaitsi Mold Junctionin veturivarikon vieressä, ja rautatieläiset käyttivätkin asemaa ahkerasti. Asema kuitenkin suljettiin 30. huhtikuuta 1962, eikä siitä ole jäänyt mitään jäljelle.
Kulttielokuva
Kulttielokuva on elokuva, jonka pieni, vannoutunut joukko faneja on ottanut omakseen ja pitänyt sen suosiota yllä.
Kulttielokuvat ovat yleensä suurelle yleisölle tuntemattomia tai muuten vähälle huomiolle jääneitä, mutta vetoavat tiettyyn katsojaryhmään jonkin erityisen seikan vuoksi. Esimerkkejä kulttielokuvista ovat muun muassa Plan 9 from Outer Space, Pink Flamingos ja The Rocky Horror Picture Show -tieteismusikaali. Tyypillinen nykyajan taide- ja kulttiohjaaja ja -käsikirjoittaja on Roy Andersson. Yleensä kulttielokuviksi päätyy elokuvia, joilla on suhteellisen pieni budjetti tai jotka on kuvattu suurimmaksi osaksi omatekoisesti (kuten Peter Jacksonin esikoisohjaus Bad Taste). Usein myös elokuvan kieltäminen monissa maissa voi saada aikaan tällaisen ilmiön.
Määritelmät
Kulttielokuvan määritelmät ovat muuttuvia ja subjektiivisia, ja on olemassa useita erilaisia määritelmiä ja kulttielokuvien listoja.
Sosiologisen tutkimuksen mukaan kulttielokuvalla on omistautunut katsojakunta, joka muistuttaa uskonnollista kulttia. Kulttielokuva on poikkeavaa alakulttuuria. Kinkaden ja Katovichin (1992) mukaan kulttiyleisö etsii elokuvasta teemoja, jotka asettavat tyypilliset ihmiset epätyypillisiin tilanteisiin, sallivat narsistisen ja ponnekkaan samaistumisen kumouksellisiin hahmoihin, kyseenalaistavat perinteiset auktoriteettirakenteet, heijastavat yhteiskunnallisia jännitteitä ja tarjoavat näihin jännitteisiin tulkintoja mahdollistavia ja paradoksaalisia ratkaisuja. Kulttielokuvayleisöt eivät pidä mitään pyhänä vaan kapinoivat valtavirtaa ja elokuvakaanonia vastaan.
Toinen lähestymistapa on kulttireaktion syntymisen tutkiminen. Sconce (1995, 2007) ja Jancovich (2002) näkevät kulttireaktion syntyvän kamppailusta kulttuurisista asemista, jotka perustuvat makuhierarkioista käytäviin taisteluihin. Kulttiyleisö syntyy usein, kun elokuva ei aluksi löydä yleisöä ja ajautuu marginaaliseksi, usein epäedullisina katseluaikoina toistuvasti esitettäväksi. Mathijsin ja Mendikin (2008) mukaan kulttireaktion ominaisuuksia ovat aktiivinen fanitus, yhteisöllisyyden tunne, katsomiskokemuksen elävyys, omistautuneisuus ja kestävyys, kapinahenki, kaanoneiden vastustuksen halu, jakeluun liittyvät tarinat, erikoistuneet tai marginaaliset tapahtumat sekä pitkäaikainen olemassaolo.