cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robert Maxwell
Kustantajana
1980-luvulle tultaessa Maxwellin lukuisten yritysten omistuksiin kuuluivat Daily Mirror, Sunday Mirror, Scottish Daily Record ja Sunday Mail sekä useita muita sanomalehtiä, Pergamon Press, Nimbus Records, Collierin kirjat, Maxwell Directories, Prentice Hall Information Services, yhdysvaltalainen Macmillan-kustantamo ja Berlitzin kielikoulut. Hän omisti myös osan Euroopan MTV:stä ja muuta televisioalaa, Maxwell Cable TV:n ja Maxwell Entertainmentin.
Muu toiminta
Vuonna 1964 Maxwell valittiin Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin alahuoneeseen työväenpuolueen edustajaksi. Hän toimi Buckinghamin vaalipiirin edustajana vuoteen 1970, jolloin hän menetti paikan konservatiivien William Benyonille.
Maxwell oli myös jalkapalloklubi Oxford United FC:n puheenjohtaja. Hän pelasti seuran konkurssilta ja johti sen Englannin liigacupin voittoon 1986.
Vaikeudet liiketoimissa
Maxwellin velkaantuneisuudesta ja epärehellisistä liiketoimista oli vuosia pyörinyt huhuja. Hänen rahoituspohjansa oli kuitenkin vahva ja hänellä oli hyviä asianajajia, mikä hillitsi potentiaalisia kriitikkoja mahdollisesti kalliiksi käyvien herjausoikeudenkäyntien korvauksien välttämiseksi.
Oli näyttöä siitä, että Maxwellin talousimperiumi rakentui velalle ja petokselle. Hän oli ”lainannut” miljoonia Englannin puntia yritystensä eläkerahastoilta tukeakseen yritystensä taloudellista asemaa. Tuohon aikaan kyseessä oli kuitenkin melko yleinen eikä laiton käytäntö. 1980-luvun lopulla hän osti ja myi yrityksiä ripeään tahtiin ilmeisesti peittääkseen toimintansa kestämättömän pohjan. Vuonna 1990 hän käynnisti kunnianhimoisen suunnitelman: ylikansallisen sanomalehden The Europeanin. Seuraavana vuonna hän joutui myymään Pergamon Pressin ja Maxwell Directoriesin Elsevierille 440 miljoonalla Englannin punnalla velkojensa maksamiseksi, mutta hän käytti kuitenkin osan myyntituloistaan New York Daily Newsin ostamiseksi.
Vuoden 1990 lopulla tutkivat journalistit, lähinnä Murdochin lehdet, tutkivat Maxellin yritysten eläkerahaston manipulointia. Toukokuussa 1991 Maxwellin yritysten ja eläkerahaston ilmoitettiin jättäneen noudattamatta pakollisia raportointivelvollisuuksia. Hänen yritystensä työntekijät valittivat Britanniassa ja Yhdysvalloissa säätelyviranomaisille yrityksen eläkerahaston väärinkäytöstä. Vähän ennen kuolemaansa Maxwell yritti erilaisilla osakejärjestelyillä parantaa taloudellista asemaansa.
Kuolema
Maxwellin oletetaan pudonneen mereen 5. marraskuuta 1991, 68-vuotiaana, Kanariansaarten ohi kulkeneelta loistojahdiltaan Lady Ghislainelta. Hänen ruumiinsa löydettiin kellumasta Atlantilla. Maxwell haudattiin Jerusalemin Öljymäelle. Virallinen kuolinsyy oli hukkumisonnettomuus, vaikka joidenkin mielestä kyseessä saattoi olla itsemurha tai murha. Maxwellin on myös väitetty olleen Mossadin agentti tai joutuneen sen surmaamaksi. Tätä teoriaa vahvisti entinen Mossadin agentti Victor Ostrovsky kirjassaan The Other Side of Deception (Harper, 1994). Vuonna 2006 kävi ilmi, että Maxwellia tutkittiin ennen kuolemaansa mahdollisista sotarikoksista Saksassa 1945, mikä tuki spekulaatioita itsemurhasta.
Maxwellin kuoleman jälkeen alkoi hänen liiketoimiaan koskeneiden paljastusten vyöry. Kävi ilmi, että hän oli ilman asianmukaisia valtuuksia käyttänyt satoja miljoonia puntia yhtiöidensä eläkerahastojen varoja yritysvelkojensa maksamiseen, hurjiin yritysvaltauksiin ja tuhlaavaiseen elämäntyyliin. Tuhannet Maxwellin työntekijät menettivät eläkerahansa.
Maxwellin yritykset hakivat velkajärjestelyä 1992. Hänen poikansa Kevin ja Ian Maxwell julistettiin konkurssiin 400 miljoonan punnan veloilla.
Maxwellin tytär on perijätär Ghislaine Maxwell, joka tuli myöhemmin tunnetuksi yhteyksistään yhdysvaltalaisen Jeffrey Epsteinin seksirikoksiin.
Kiribatin presidentti
Kiribatin presidentti on Kiribatin valtionpäämies. Parlamentti valitsee keskuudestaan ehdokkaat, joista presidentti valitaan suoralla vaalilla neljävuotiselle toimikaudelle. Sama henkilö voi toimia presidenttinä korkeintaan kolme kautta.
1-buteeni
1-buteeni eli n-buteeni on eräs buteenin (C4H8) 6:sta isomeeristä. Se on veteen liukenematon. 1-buteenin moolimassa on 56,1 g/mol, sulamispiste −185 °C, kiehumispiste −6 °C, itsesyttymislämpötila 385 °C ja CAS-numero 106-98-9. Yhdiste kuuluu alkeeneihin.
1-buteenin isomeerisia muotoja ovat cis-2-buteeni, trans-2-buteeni, syklobutaani, metyylisyklopropaani ja 2-metyylipropeeni eli isobuteeni.
1-Buteenia muodostuu sivutuotteena butaanista krakkauksen yhteydessä sekä eteenin valmistuksen sivutuotteena. 1-buteeni voidaan erottaa 2-buteenista tislaamalla, mutta isobuteenia ei näin saada siitä erilleen vaan on käytettävä liuotinuuttoa. 1-Buteenista valmistettavia yhdisteitä ovat muun muassa 2-butanoli, butadieeni, tetrahydrofuraani eli butyleenioksidi, pentanolin eri isomeerit ja alkylointituotteina saatavat heoteenit. 1-Buteenista valmistetaan isotaktista poly-1-buteenia Ziegler–Natta-katalyyttien avulla ja sen on ainoa buteenin isomeereista, josta voidaan saada isotaktista polymeeriä tällä menetelmällä.1-Buteenia käytetään myös kloorattujen butaanijohdannaisten valmistamiseen.
Lykos (Pandionin poika)
Lykos oli kreikkalaisessa mytologiassa Pandion II:n ja Pylian poika ja Aigeuksen, Nisoksen ja Pallaan veli.
Pandion II:n ollessa Ateenan kuninkaana Metionin pojat nostivat kansanmellakan. Pandion karkotettiin maasta ja hän pakeni Megaraan, jossa hän nai Pylian. Myöhemmin heidän poikansa hyökkäsivät Ateenaan ja valloittivat kuninkuuden takaisin itselleen ; Aigeuksesta tuli Ateenan kuningas, kun taas Lykos sai Euboian. Lykoksen karkotti täältä kuitenkin Aigeus, josta tämä pakeni Andaniaan Messeniaan. Lykos toi mukanaan Ateenasta Demeter-kultin, jotta Andaniassa harjoitettiin tammilehdossa.
Tämän jälkeen Lykos saapui Sarpedonin luokse liittyäkseen tähän termilaiden maassa, jonka jälkeen maata alettiin kutsua Lyykiaksi ja sen asukkaita lyykialaisiksi.
Lykosta kunnioitettiin Ateenassa heeroksena. Hänen kerrotaan myös toimineen oraakkelina ja antaneen ennustuksia.
Hikka
Hikka eli nikotus on tahdosta riippumaton, äkillinen ja nopea pallean supistuminen. Hikalle tyypillisen äänen aiheuttaa äänihuulten sulkeutuminen kurkunpäässä. Nikottelun perimmäistä syytä ei tiedetä, mutta sen epäillään olevan jäänne jostain evoluution aikana ylimääräiseksi jääneestä elintoiminnosta. Kaikki ihmiset saavat hikan jossain vaiheessa elämäänsä, ja sitä esiintyy myös muilla nisäkkäillä. Usein hikka menee ohi muutamassa minuutissa, mutta se voi kestää kauemminkin. Pitkittyneen hikan taustalla on usein jokin sairaus. Hikkaa voi hoitaa useilla eri kotikonsteilla, mutta niiden tehosta ei ole tieteellisiä todisteita. Pitkittynyttä hikkaa hoidetaan lääkkeillä, jotka vaimentavat ja hillitsevät, mutta eivät kuitenkaan ehkäise kokonaan hikan syntymistä.
Syyt ja esiintyvyys
Hikka aiheutuu pallean äkillisestä supistuksesta. Normaalisti pallea supistuu rauhallisesti ja hallitusti ja täyttää täten keuhkot ilmalla. Hikassa pallea supistuu äkillisesti. Näin ilmaa alkaa virrata nopeasti sisään, mutta kurkunpään sulkeutuminen estää keuhkojen täyttymisen ilmalla. Nikottelukohtauksen voi aiheuttaa esimerkiksi ruokatorven tai mahalaukun ärsytys, kuten liikasyönti, hyvin nopea syöminen, ruuan syöminen kuiviltaan, hyvin kuuman tai kylmän ruoan nauttiminen, ilmavaivat, hiilihappopitoisten juomien nauttiminen tai runsas alkoholin käyttö. Refluksitautiin liittyvä mahahapon nouseminen ruokatorveen voi myös laukaista hikan. Pitkittynyt hikka johtuu usein joistakin sairaudesta, joka vaikuttaa pallean ja kurkunpään hermojen toimintaan. Tällaisia sairauksia on useita.
Hikan perimmäistä syytä ei tiedetä. On arveltu, että hikka olisi jäänne jostain elintoiminnosta, joka olisi menettänyt tarkoituksensa jossain evoluution vaiheessa, kuten siirtymisessä vedestä kuivalle maalle. Se liittyy kuitenkin yleisesti nisäkkäiden hengitykseen, sillä nikottelua on havaittu myös muun muassa kissoilla, rotilla ja kaneilla. pienoiskuva|257x257px|Hikka (Diafragma) pallea ja (Pulmones) keuhkot Kaikki ihmiset kokevat nikottelua jossain vaiheessa elämäänsä, ja sitä esiintyy kaikenikäisillä. Nikottelua tapahtuu jo kohdussa olevalla sikiöllä, ja keskosilla on normaalia enemmän hikkaa.
Hoito
Jos hikka pitkittyy ja kestää pidempään kuin muutaman päivän, on syytä hakeutua hoitoon. Tutkimuksiin on syytä mennä myös, jos tuntikausia kestävä hikka alkaa häiritä muuta elämää. Pitkittyneen hikan tapauksessa on tarpeen selvittää, onko sen taustalla jokin sairaus, jonka hoidolla myös hikka väistyy. Hikkaa voidaan tarvittaessa myös hillitä lääkkeillä. Sitä voidaan hoitaa muun muassa epilepsialääkkeillä, tietyillä pahoinvointilääkkeillä ja psyykenlääkkeillä. Lääkehoidolla ei sataprosenttisen varmasti saada poistettua hikkaa kokonaan, mutta sen avulla voidaan heikentää sen voimakkuutta ja vähentää ilmaantumista. Eniten pitkittyneen hikan hoidosta on näyttöä baklofeenista, klooripromatsiinista ja metoklopramidista. Hikan pysäyttäminen sedatiiveilla vaatii usein niin suuren annoksen, että potilas menettää tajuntansa tai lamautuu voimakkaasti, joten parantumattomasta hikasta kärsivä ei voi lääkehoidon avulla viettää normaalia elämää. Hikan hoidossa on myös kokeiltu implantteja, jotka ärsyttävät sähköisesti kiertäjähermoa.
Adam Smelczyński
Adam Smelczyński (14. syyskuuta 1930 Częstochowa – 14. kesäkuuta 2021) oli puolalainen ampuja, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Smelczyński saavutti trapin olympiahopeaa Melbournessa 1956. Hän osallistui urallaan peräti kuusiin kesäolympialaisiin, Melbournen lisäksi Roomassa 1960, Tokiossa 1964, Méxicossa 1968, Münchenissä 1972 ja Montréalissa 1976. Méxicossa ja Montréalissa hän sijoittui kuudenneksi ja Roomassa seitsemänneksi. Vuonna 1967 Smelczyński voitti MM-pronssia, ja lisäksi hän voitti yhteensä seitsemän EM-mitalia, muun muassa yksilökilpailun Euroopan mestaruudet vuosina 1972 ja 1976. Vuonna 2016 Smelczyńskiltä joudutiin sairastumisen vuoksi amputoimaan molemmat jalat. Hän kuoli 90-vuotiaana 14. kesäkuuta 2021.
Lost (6. tuotantokausi)
Yhdysvaltalaisen televisiosarjan Lostin kuudes ja viimeinen tuotantokausi alkoi Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Isossa-Britanniassa 2. helmikuuta 2010 ja Suomessa 25. helmikuuta 2010. Sarjan viimeinen jakso esitettiin Yhdysvalloissa 23. toukokuuta 2010 ja Suomessa 10. kesäkuuta 2010. Kausi jatkaa selviytyjien tarinaa sarjan alussa tapahtuneen fiktiivisen lentokoneonnettomuuden jälkeen mysteerisellä saarella keskellä Tyyntämerta. Kausi esittelee uuden tv-kerronnan ulottuvuuden "flash-sideways", joka esittelee mitä olisi tapahtunut jos Lento 815 ei olisi koskaan haaksirikkoutunut.
Kauden kattava DVD- ja Blu-ray -julkaisu ilmestyi Yhdysvalloissa 24. elokuuta 2010 ja Euroopassa 13. syyskuuta 2010 yhdessä sarjan kaikki kaudet kattavan kokoelman kera.
Tuotanto
Toukokuussa 2007 ABC Entertaimentin puheenjohtaja Stephen McPherson ilmoitti Lostin loppuvan kuudennen kautensa jälkeen "erittäin shokeeraavasti". "Tunsimme, että tämä oli ainut keino antaa Lostille kunnollinen ja luova loppu," McPherson sanoi. Alun perin kuudennen tuotantokauden suunniteltiin sisältävän 17 jaksoa, mutta 29. kesäkuuta 2009 julkaistiin kuitenkin, että jaksoja tuleekin 18.
Sarjan tuottajat Damon Lindelof ja Carlton Cuse sanoivat "aina nähneensä" Lostin sarjana, jossa on alku, keskiosa ja loppu", ja julkistamalla sarjan loppumisen katsojat "saavat turvan siitä, että sarja loppuu kuten aioimmekin". Lindelof ja Cuse sanoivat, että sarjan lopun vahvistaminen "oli erittäin helpottavaa" ja, että se auttoi sarjaa saamaan fokuksensa. Tuottajat aikovat paljastaa viimeisellä kaudella muun muassa savuhirviön ja nelivarpaisen patsaan mysteerit sekä ensimmäisen kauden jaksossa Nousevan auringon luola esiintyneiden luurankojen henkilöllisyys. Matthew Fox sanoi tuoreessa haastattelussaan, että viimeisellä kaudella Jack Shephard ja John Locke "ottavat yhteen." Viimeisen kauden puolivälissä kaksi aikajanaa "kiintetytyvät yhteen" ja "tulee olemaan erittäin selvä – ei enää takaumia, ei mitään." Hän väittää myös olevansa ainut sarjan näyttelijä, joka tietää sarjan lopun. Comic-Con 2009:n aikana tehtiin lukuisia kuudennen kauden haastatteluja. Carlton Cuse sanoi, että aikamatkustus ja takaumat loppuvat ja selviytyjät matkustavat johonkin muuhun kuudennella kaudella. Josh Holloway sanoi hahmonsa Sawyerin muuttuvan takaisin omaksi itsekseen Julietin kuoltua. Vaikka Cuse ja Lindelof sanoivatkin, ettei Dharma-aloite ole enää sarjassa yhtä suuressa osassa kuin ennen, he ovat sanoneet, että "Dharma-Michigan -yhteydellä" on suuri osa kuudennella kaudella. Lindelof sanoi tuottajien ohjanneen tuotantoa kädestä pitäen kuudennen tuotantokauden mainosjulisteen teossa, joka julkaistiin Comic-Conissa, ja että julisteessa kaikki on tarkoituksellista. Kuudes kausi on Lostin kausista ainoa, johon ei kuulu minkäänlaista virallista mainosmateriaalia, kuten sneakpeek-klippejä ja mainoskuvia, Lostin tuottajien arveltua kaiken paljastavan liikaa. Lindelofin mukaan "jopa yksi otos kaudesta kertoisi mitä tänä vuonna teemme". Lindelof on myös kuvaillut flashsidewaysien olevan tärkeitä; "Ihmiset sanovat etteivät tarvitse näitä tarinoita, mutta voimme kaikki sanoa, että on 100-prosenttisen tärkeää kertoa Lostin tarina ja toivottavasti kauden lopussa käy selvemmäksi minkä vuoksi." Hän on myös sanonut, että termiä "flashsideways" käytetään kuvaamaan "vaihtoehtoista nykyisyyttä". Kun Lindelofia pyydettiin kuvailemaan kolmea viimeistä jaksoa, tämä vastasi "Vesi".
ABC veloittaa mainostajilta 900 000 Yhdysvaltain dollaria 30 sekunnin mittaisesta mainoksesta Lostin viimeisen jakson mainoskatkojen aikana, kun tavallinen hinta kaudella oli noin 214 000 dollaria.
Näyttelijät
Kauden näyttelijäkaarti sisältää viisitoista suurta roolia, joista kymmenen palaa viidenneltä kaudelta, joista kolme on uusia hahmoja ja joista yksi palaa neljänneltä kaudelta. Kausi seuraa kahta aikajanaa, joten sarjan henkilöt on jaettu kahteen ryhmään. Ensimmäinen aikajana seuraa ryhmää, joka juuttui vuoteen 1977, räjäytti vetypommin ja yritti muuttaa tapahtunutta: selviytyneiden johtaja tri Jack Shephard (Matthew Fox), entinen karkulainen Kate Austen (Evangeline Lilly), miljonääri Hugo "Hurley" Reyes (Jorge Garcia), entinen kiduttaja Sayid Jarrah (Naveen Andrews), huijari James "Sawyer" Ford (Josh Holloway), meedio Miles Straume (Ken Leung) ja entinen jengijäsen Jin-Soo Kwon (Daniel Dae Kim). Toinen aikajana seuraa ryhmää, jotka ovat saaren nykyisyydessä, vuodessa 2007: Sun Kwon (Yunjin Kim), joka palasi saarelle etsimään miestään Jiniä; Benjamin Linus (Michael Emerson), entinen selviytyjä ja Toisten johtaja; kuollut John Locke (Terry O'Quinn); lentäjä Frank Lapidus (Jeff Fahey), Richard Alpert (Nestor Carbonell), iätön Toisten neuvonantaja, sekä mysteerisen lennon 316 selviytyjien johtaja Ilana (Zuleikha Robinson). Myös Emilie de Ravin palaa kuudennelle kaudelle oltuaan poissa viidennen kauden ajan. Henry Ian Cusick palaa rooliinsa Desmond Humena, joka jätti saaren ja elää vaimonsa Pennyn (Sonya Walger) kanssa, joka palaa myös sarjaan.
Useita entisiä sarjan päähenkilöitä palaa myös sarjan kuudennelle kaudelle. Elizabeth Mitchell palaa rooliinsa hedelmöitysspesialisti tri Juliet Burkena. Dominic Monaghanin on myös arveltu palaavan sarjaan kuolleena rock-tähti Charlie Pacena neljän jakson ajaksi. Tuottajat ovat myöv vahvistaneet Jeremy Daviesin palaavan rooliinsa kuolleena fyysikko Daniel Faradayna useaan jaksoon, kuten myös Ian Somerhalder kuolleena Lennon 815 selviytyjä Boone Carlylena. Rebecca Mader, joka esittää antropolgi Charlotte Lewista on myös vahvistettu palaavan. Tuottajat ovat edellä mainittujen lisäksi vahvistaneet Harold Perrineaun ja Cynthia Watrosin palaavan rooleihinsa Michael Dawsonina ja Libby Smithinä. Libbyn paluuseen viitaten Cuse sanoi: "Lopulta kaikkiin [Libbya koskeviin] kysymyksiinne vastataan". Maggie Gracen, joka esittää Boonen siskopuolta Shannon Rutherfordia on tarkoitus esiintyä sarjassa kuudennen kauden lopussa. Tuottajat toivovat myös Walt Lloydin hahmon palaavan sarjaan. Malcolm David Kelley, joka esittää Waltia on kuitenkin varttunut huomattavasti ja tuottajat työskentelevät ohittaakseen tämän esteen.
Vierailevia näyttelijöitä joiden kaavaillaan palaavan ovat: Jackin ja Clairen isä, tri Christian Shephard (John Terry); varakas liikemies ja entinen Toinen Charles Widmore (Alan Dale), entinen Toinen Eloise Hawking (Fionnula Flanagan), Locken ex-tyttöystävä Helen Norwood (Katey Sagal), Hurleyn entinen pomo Randy Nations (Billy Ray Gallion), salamperäinen lennon 316 matkustaja Bram (Brad William Henke), kuollut yksisilmäinen Toinen Mikhail Bakunin (Andrew Divoff), sotilaat Martin Keamy (Kevin Durand) ja Omar (Anthony Azizi), sekä Vincent, koira joka selviytyi Lennolta 815 ja elää saarella. Greg Grunberg palaa pikaisesti rooliinsa Lennon 815 lentäjänä Seth Norrisina. Mark Pellegrino palaa rooliinsa Jacobina, salaperäisenä saaren vastuuhenkilönä ja Titus Welliver palaa rooliinsa salaperäisenä nimettömänä hahmona, joka esiintyi viidennen kauden viimeisessä jaksossa.
Useita uusia toissijaisia hahmoja esitellään kuudennella kaudella. Deadwood-näyttelijä John Hawkes palkattiin näyttelemään hahmoa nimeltä Lennon ja japanilainen näyttelijä Hiroyuki Sanada sai roolin Dogen (道厳);   molemmat miehet ovat Toisia jotka on asetettu temppelin luo. Myös William Athertonin on kerrottu saaneen paikan vierailevana hahmona, Sheila Kelleyn saatua nimettömän roolin, jonka alun perin uskottiin olevan nimeltään "Kendall".
Jaksot
Kauden kaksituntinen avausjakso esitettiin Yhdysvalloissa 2. helmikuuta 2010 ja Suomessa 25. helmikuuta 2010. Kausi esitettiin Nelosella torstain myöhäisillassa kello 22.00–23.00, vaikka tätä ennen sarjaa oli näytetty torstaisin klo 21.00 alkaen. Sarjan kuudetta kautta tehtiin yhteensä 18 jaksoa. Sarjan viimeinen osa oli kaksituntinen ja se näytettiin Suomessa 10. kesäkuuta 2010 klo 21.00 alkaen.
Lentokenttä (LA X)
Vetypommin kaksi seurausta selviää. Ensimmäisessä aikajanassa Lento 815 laskeutuu turvallisetsi LAX:n lentokentälle, jossa Kate pakenee sheriffiltä ja Jack saa tietää isänsä ruumiin kadonneen matkalla. Toisessa aikajanassa selviytyjät palaavat nykypäivään Jacobin kuoleman jälkeiseen aikaan; Juliet kuolee ja Toiset ottavat Sayidin vangiksi. Mies mustissa, joka esitti Lockea, paljastuu Savuhirviöksi ja tappaa useita Ilanan ryhmäläisiä lennolta 316.
Pakomatka (What Kate Does)
Sawyerin lähtiessä temppeliltä Kate ja Jin lähetetään hakemaan tämä takaisin. Samaan aikaan Toiset uskovat Sayidin saaneen infektion ja yrittävät myrkyttää tämän. Takaumassa Kate, joka on pakomatkalla vie Clairen sairaalaan tämän synnytyksen käynnistyttyä.
Sijainen (The Substitute)
Saarella Mies mustissa aikoo palkata Sawyerin yritykseensä lähteä saarelta. Sun haluaa haudata oikean Locken ruumiin. Flash-sidewaysissa Locke saa potkut työstään ja aloittaa sijaisopettajan työt.
Majakka (Lighthouse)
Jacobin käskystä Hurley johdattaa Jackin majakalle. Samaan aikaan Claire kuulustelee kiinni saamaansa Toista, hoitaessaan loukkaantunutta Jiniä. Flash-sidewaysissa Jack viettää aikaa poikansa kanssa, joka on kehuttu pianisti.
Auringonlasku (Sundown)
Flash-sidewayssa Sayid tapaa Nadian. Nadia on mennyt naimisiin Sayidin veljen, Omarin, kanssa ja heillä on kaksi lasta. Omar on vaikeuksissa ja pyytää Sayidilta apua. Selviää myös, kenelle Jin oli viemässä kultakelloa.
Tohtori Linus (Dr. Linus)
Jack ja Hurley etsivät tietä Temppelille ja tapaavat Richardin. Richard johdattaa heidät kuitenkin Temppelin sijaan Black Rock -laivalle, jossa Richard aikoo tappaa itsensä. Flash-sidewayssa Ben toimii historianopettajana ja suunnittelee vallankaappausta sijaisopettaja John Locken yllyttämänä ja luonnontieteidenopettaja Leslie Arzin avulla.
Tiedusteluretki (Recon)
Mies mustissa lähettää Sawyerin jatkamaan tehtävää Hydra-saarelle, jossa hän saa selville Charles Widmoren olevan palannut saarelle. Flash-sidewaysissa Sawyer on yksinäinen poliisi, joka etsii yhä alkuperäistä Sawyeria.
Iankaikkisuudesta (Ab Aeterno)
Richard Alpertin tarina näytetään: hän joutui saarelle Black Rock laivan mukana orjana, vuonna 1867 ja teki sopimuksen Jacobin kanssa. Sopimuksen mukaan Richard toimii Jacobin sanansaattajana ja saa vastapalkkioksi kuolemattomuuden. Nykyajassa Hurley vakuuttaa Richardin auttamaan kandidaatteja Jacobin tehtävään ja pysäyttämään musta-asuisen miehen, joka on aikeissa jättää saaren.
Paketti (The Package)
Kun Jin joutuu kidnapatuksi ja Widmoren tiimi vie hänet Hydra saarelle, Musta-asuinen mies kohtaa Widmoren. Pääsaarella Sun menettää kykynsä puhua englantia. Flash-sidewaysissa Sun ja Jin epäonnistuvat tehtävässään.
Onnellinen elämä (Happily Ever After)
Flash-sidewaysissa Desmond, Charlien avulla alkaa nähdä näkyjä alkuperäisen elämänsä aikajansta. Desmond herää ja huomaa olevansa taas saarella.
Kaikki rakastavat Hugoa (Everybody Loves Hugo)
Estääkseen ihmisiä kuolemasta, Hurley haluaa kohdata Musta-asuisen miehen. Flash-sidewaysissa Hurley tapaa Libbyn ja Desmond jatkaa tehtäväänsä saadakseen Oceanicin lennon 815 matkustajien tietää heidän elämistään saarella.
Viimeinen värvätty (The Last Recruit)
Selviytyjät jakautuvat kahteen ryhmään, joita johtavat Musta-asuinen Mies ja Sawyer. Sawyerin ryhmä matkustaa Hydra-saarelle, jossa Sun ja Jin tapaavat. Flash-sidewaysissa päähenkilöiden tarinat kietoutuvat toisiinsa.
Ehdokas (The Candidate)
Kun jäljelle jääneet selviytyjät liittyvät yhteen, Sawyer ja Jack suunnittelevat huijaavan Musta-asuista miestä ja lähtemällä saarelta ilman tätä Widmoren sukellusveneessä. Flash-sidewaysissa Jack tutkii Locken halvaantumisen syytä ja tarjoaa tälle hoitoa.
Meren takaa (Across the Sea)
Jacob ja Musta-asuinen mies paljastuvat kaksoisveljiksi. Heidät kasvatti mysteerinen nainen, joka oli vastuussa saaren suojelemisesta. Kun Jacob nimettiin aikoinaan saaren suojelijaksi, hän heitti veljensä sähkömagnetismin lähteeseen. Savuhirviön näytetään nousevan lähteestä pois.
Syy kuolla (What They Died For)
Ben kostaa vihdoin Widmorelle, hyväksyttyään pestin Musta-asuiselta mieheltä. Jacob selittää ehdokkaiden tarkoituksen ja Jack suostuu ottamaan tämän paikan. Ryhmän etsiessä Desmondia, pajastuu että Musta-asuinen mies aikoo käyttää tätä saaren tuhoamiseen. Flash-sidewaysissa jokainen henkilö päätyy samaan konserttiin.
Loppu (The End)
Jack ja Locke käyttävät Desmondia saadakseen saaren sydämessä olevan valon sammumaan. Musta-asuisesta miehestä tulee jälleen kuolevainen, jonka jälkeen Jack ja Kate tappavat tämän, mutta ennen kuolemaansa Musta-asuinen mies ehtii haavoittaa Jackia. Viimeisillä hetkillään Jack sytyttää Saaren sydämen uudelleen, jotta jäljelle jääneet selviytyjät voivat paeta pois Ajiran lentokoneella. Hurley ottaa vastaan Jackin paikan saaren suojelijana. Flash-sideways paljastuu eräänlaiseksi maailmaksi, jossa päähenkilöiden sielut ovat kunnes he voivat hyväksyä elämänsä ja kuolemansa ja pystyvät "päästämään irti" ja "jatkamaan eteenpäin".
Talentti
Talentti  oli muinainen massan yksikkö. Se on lähtöisin mahdollisesti Babyloniasta tai Sumerista ja se vastasi vedellä täytetyn amforan painoa. Talenttia käytettiin usein rahayksikkönä, jolloin se viittasi yleensä kultaan tai hopeaan.
Painomittana
Antiikin kreikkalaisena painomittana talentti vastasi 60 minaa. Tunnettiin kuitenkin myös esimerkiksi 80 minaa vastannut talentti. Homeroksen aikoina talenteilla mitattiin aina kultaa, ja se vastasi härän arvoa kullassa. Talentin täsmällinen paino vaihteli eri kaupungeissa. Attikalainen (ateenalainen) talentti vastasi suunnilleen yhden keramionin eli kuutiojalallisen vettä painoa ja oli nykymitoissa noin 25,86 kg.
Vanhan testamentin aikana talentti oli painomittana 60 minaa eli sekeliä, eli noin 30–40 kg. Uuden testamentin aikana talentin paino oli suunnilleen saman verran, noin 35–40 kg.
Rahayksikkönä
Klassisen Kreikan aikana talentti oli paitsi painomitta myös rahayksikkö, joka vastasi talenttia kultaa tai hopeaa. Attikalainen talentti vastasi myös rahana 60 minaa sekä drakhmaa. Aleksanteri Suuren aikoina hopeatalentti oli noin 26 kiloa hopeaa. Hellenistisen kauden lopulla kreikkalainen talentti oli 26,2 kiloa painava hopearaha. Tarkkoja arvioita talentin arvosta nykypäivänä on kuitenkin vaikea antaa muinaisten mittojen epämääräisyyden takia.
Roomalaisella kaudella talentti vastasi denaaria. Työläisen päiväpalkka oli Uuden testamentin aikaan yksi denaari.
Muuntotaulukko
Muuntotaulukko attikalaisen mittajärjestelmän mukaisesti:
Valkopäämerikotka
Valkopäämerikotka (Haliaeetus leucocephalus), josta puhekielessä käytetään myös nimityksiä amerikankotka ja kaljupääkotka, on pääasiassa Pohjois-Amerikan mantereella elävä päiväpetolintu, joka tunnetaan ehkä parhaiten Yhdysvaltain kansallislintuna. Se kuuluu merikotkien (Haliaeetus) sukuun ja on merikotkan sisarlaji.
Lajin suomenkielinen nimi on tieteellisen nimen suora suomennos. Se, että valkopäämerikotkaa kutsutaan Suomessa myös kaljupääkotkaksi, johtuu ilmeisesti linnun englanninkielisestä nimestä bald eagle, joka kirjaimellisesti käännettynä tarkoittaakin kaljua kotkaa. Sana bald ei kuitenkaan tässä yhteydessä viittaa kaljuuteen, vaan on lyhenne sanasta piebald. Se merkitsee väritystä, jossa on valkea läikkä mustalla pohjalla. Tämä viitannee valkopäämerikotkan tummanruskeaan ja valkoiseen väritykseen. Nimen on myös ehdotettu olevan muunnelma vanhan englannin kielen valkoista tarkoittavasta sanasta balde.
Tuntomerkit
pienoiskuva|Nuori valkopäämerikotka on väritykseltään ruskea.
Aikuisilla valkopäämerikotkilla, sekä koirailla että naarailla, on tummanruskea väritys, joka peittää niiden rintaa ja selkää. Viiden ensimmäisen elinvuoden aikana pään, kurkun ja pyrstön ruskeat sulat kehittyvät valkoisiksi, ja näin muodostavat valkopäämerikotkalle ominaisen värityksen. Aikuisen linnun nokka ja jalat lisäksi vaihtavat väriä oranssinkeltaiseksi. Valkopäämerikotkan silmät ovat kellanruskeat. Naaraspuolinen valkopäämerikotka on hieman koirasta kookkaampi: noin 89–94 senttimetrin pituinen ja noin 5,8 kilogramman painoinen. Sen siipien väli voi olla jopa noin 2,3 metriä. Koiraspuolinen valkopäämerikotka on noin 76–86 senttimetriä pitkä ja painaa noin 4,1 kilogrammaa. Sen siipien väli vaihtelee yksilöittäin noin 1,8 metristä noin 2,1 metriin. pienoiskuva|vasen|Aikuinen valkopäämerikotka on väritykseltään valkoinen ja ruskea.
Aikuisella valkopäämerikotkalla on noin 7 000 sulkaa. Ne ovat muiden lintujen sulkien tapaan onttoja ja kevyitä, mutta vahvoja ja taipuisia. Lintu säätelee ruumiinlämpötilaansa höyhenpeitteensä avulla vaihtelemalla sulkiensa asentoa. Sulat ja höyhenpeite suojaavat lintua sekä kylmyydeltä että kuumuudelta. Sulkien avulla se myös suojautuu sateelta ja muulta kosteudelta. Sulat ovat tärkeitä myös lentämisen kannalta. Valkopäämerikotkan siivet ovat pitkät ja leveät. Valkopäämerikotkan siivet soveltuvat hyvin lentämiseen, ja se onkin voimakas lentäjä. Lentäessään se säästää energiaansa käyttämällä hyväkseen termiikkivirtauksia. Sen siivet ovat hyvin sopeutuneet tähän lämpimien ilmavirtojen käyttöön. Turbulenssia vähentääkseen valkopäämerikotkan siivet ovat muodostuneet suipoiksi ja siipien kärkihöyhenet toisistaan erkaantuviksi. Valkopäämerikotkan pyrstö on pään ja kurkun tapaan väriltään valkoinen. Sen avulla lintu tasapainottaa itseään ja jarruttaa laskeutuessaan. Pyrstön levittäytyvät sulat lisäävät myös termiikin vaikutusta linnun lentäessä. Valkopäämerikotka voi lentäessään nousta noin kolmen kilometrin korkeuteen ja saavuttaa yli 50 kilometrin tuntinopeuden.
Valkopäämerikotkan vahva ja terävä raatelunokka on tarkoitettu ravinnon nauttimiseen ja aseeksi. Lisäksi nokan kaartuva kärki sopii hyvin saaliin repimiseen. Lintu käyttää nokkaansa muun muassa myös itsensä ja parittelukumppaninsa sukimiseen ja poikastensa syöttämiseen. Naaraan nokka on koiraslinnun nokkaa suurempi. Myös valkopäämerikotkan kynnet on tarkoitettu saalistukseen ja itsepuolustukseen. Kotkat tappavatkin saaliinsa juuri kynsillään. Sekä nokka että kynnet ovat keratiinia ja kasvavat koko linnun eliniän. Vankeudessa elävän kotkan nokkaa on leikattava säännöllisesti, sillä se ei kulu samalla tavoin kuin vapaana elävällä yksilöllä. Valkopäämerikotkalla ei ole äänihuulia. Sen ääni syntyy alemmassa kurkunpäässä, joka on henkitorven alapäässä. Äänen on tarkoitus toimia muun muassa varoitus- ja soidinäänenä. Valkopäämerikotkan ääntä on usein kuvattu kimeäksi ja korkeaksi.
Ei juurikaan tiedetä, kuinka vanhaksi valkopäämerikotkat yleensä elävät luonnossa. Rengastettujen valkopäämerikotkien avulla on saatu selville, että laji voi luonnossa elää jopa yli 30-vuotiaaksi; luultavimmin valkopäämerikotka kuitenkin elää noin 20–30-vuotiaaksi. Vankeudessa valkopäämerikotka sen sijaan saattaa elää jopa yli 40-vuotiaaksi.
Alalajit
Valkopäämerikotka jaetaan kahteen alalajiin: Audubonin vuonna 1827 kuvaileman washingtoniensis-alalajin valkopäämerikotkat elävät pohjoisemmassa: Alaskassa, Aleuteilla, Kanadassa ja Yhdysvaltain pohjoisosissa, kun taas Carl von Linnén Etelä-Carolinassa vuonna 1766 kuvaileman leucocephalus-nimialalajin valkopäämerikotkat asustavat Yhdysvaltain eteläosissa ja Meksikossa. Nämä kaksi alalajia erottuvat toisistaan lähinnä kooltaan: Pohjoisessa elävät washingtoniensikset ovat huomattavasti eteläisiä lajitovereitaan suurempia. Suurimmat valkopäämerikotkat on tavattu Yhdysvaltain Alaskan osavaltiosta. Siellä naaraspuoliset linnut voivat painaa jopa seitsemän kilogrammaa ja niiden siipien väli voi yltää aina 2,4 metriin saakka. Pohjoisemmasta alalajista käytetään joskus myös nimeä alascanus.
Kanta
pienoiskuva|140px Ennen eurooppalaisten saapumista Pohjois-Amerikkaan valkopäämerikotkia arvellaan mantereella olleen noin puoli miljoonaa yksilöä, jotka olivat levittäytyneet suurimpaan osaan mannerta. Laajimmillaan niiden elinalue käsitti jopa lähes koko Pohjois-Amerikan lukuun ottamatta eteläistä Meksikoa. Ihmisten kasvava määrä mantereella johti valkopäämerikotkan ja ihmisen raakaan kilpailuun elintilasta ja ruuasta. Ihmiset veivät voiton, ja valkopäämerikotkakanta olikin pienentynyt jyrkästi jo 1800-luvun loppuun mennessä. 1900-luvun suojelutoimet elvyttivät lintua, mutta tuholaismyrkkyjen käyttö käänsi kannan jälleen laskuun. Pahimmillaan valkopäämerikotka luokiteltiin erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Myrkkyjen kieltäminen ja uudet suojelutoimet käänsivät kuitenkin kannan uuteen nousuun, ja nykyään laji luokitellaan elinvoimaiseksi. Maailman valkopäämerikotkakanta käsittää nykyään noin 100 000–1 000 000 yksilöä.
Levinneisyys
Valkopäämerikotkan elinalue kattaa lähes koko Pohjois-Amerikan mantereen, sillä sitä on tavattu niin Kanadasta, Manner-Yhdysvalloista, Alaskasta kuin Pohjois-Meksikostakin. Kanadassa sitä esiintyy lähes koko maassa, mutta kanta on keskittynyt Brittiläiseen Kolumbiaan, missä lintuja on noin 20 000 yksilöä. Lintua on tavattu myös pohjoisesta Meksikosta. Suurin osa valkopäämerikotkakannasta keskittyy kuitenkin Yhdysvaltain puolelle. Sitä esiintyy maan jokaisessa osavaltiossa lukuun ottamatta Havaijin saaria, mutta erityisen runsas kanta on Floridassa, Wisconsinissa, Washingtonissa, Minnesotassa, Oregonissa ja Michiganissa. Alaskan osavaltiossa elää kuitenkin maailman suurin valkopäämerikotkakanta: lähes puolet maailman valkopäämerikotkista. Vaikka linnun kanta keskittyy pääasiassa Pohjois-Amerikkaan, on joitakin yksilöitä tavattu myös Euroopan ja Aasian puolelta. Yleensä nämä linnut ovat lähtöisin Alaskasta ja vain vierailevat muilla mantereilla.
Elinympäristö
pienoiskuva|Lentävä valkopäämerikotka. pienoiskuva|Valkopäämerikotka maassa. Valkopäämerikotkat elävät yleensä lähellä avovesiä ja korkeita puita. Avovedet, kuten järvet ja joet, tarjoavat kotkalle mahdollisuuden metsästää tärkeää ravinnonlähdettään kalaa. Korkeat puut ovat turvallisia pesimistä ja yöpymistä varten. Vaikka kalaisat avovedet ja eläinrikkaat, korkeat metsät ovat valkopäämerikotkille ihanteellisin ympäristö, on laji kuitenkin sopeutunut elämään melkein kaikkialla aavikoista havumetsiin. Talvella on tärkeää, että valkopäämerikotkan elinympäristöstä löytyy jäätymätön vesialue tai muita ravinnonlähteitä. Jos alue ei tarjoa tarpeeksi ravintoa valkopäämerikotkalle, se muuttaa talvehtimaan toiselle alueelle ja palaa takaisin vasta kevään tullessa.
Uhat
Valkopäämerikotka on ravintoketjun huipulla, mikä merkitsee, että sillä ei ole juurikaan luontaisia vihollisia. Ihminen on kuitenkin toiminnallaan muodostunut lajin pahimmaksi viholliseksi. Pohjois-Amerikan alkuperäiskansat eivät vielä olleet vakava uhka valkopäämerikotkakannalle. Heitä oli vähän, eivätkä he vaatineet paljon elintilaa. Vaikka intiaanit metsästivätkin valkopäämerikotkia, eivät he saaneet aikaiseksi merkittävää kannan vähenemistä, sillä heidän metsästysvälineensä olivat alkeelliset ja lintujen metsästäminen erittäin vaikeaa. Eurooppalaisia uudisasukkaita sen sijaan oli huomattavasti enemmän, ja he vaativat enemmän elintilaa. Raivatessaan luontoa tieltään he tulivat tuhonneeksi kotkien pesimä- ja saalistusalueita. Lisäksi eurooppalaisten aseet olivat kehittyneempiä; tuliaseiden käyttö teki valkopäämerikotkien metsästyksestä helppoa. Jo 1800-luvun loppupuolella valkopäämerikotkakanta oli pienentynyt murto-osaan entisestä. Suojelutoimet auttoivat lintua elpymään, mutta 1900-luvun puolivälin torjunta-aineiden tehokäyttö sai lajin määrän jälleen jyrkkään laskuun. Nykyään ympäristölle vahingollisten torjunta-aineiden käyttö on kiellettyä, suojelutoimintaa on tehostettu ja valkopäämerikotkien määrä on tämän seurauksena jälleen kasvussa.
Vaikka valkopäämerikotkan kenties vaikeimmat ajat ovatkin jo takana, sillä on tänäkin päivänä vielä uhkia. Ihmiset, lähinnä karjatilalliset, ampuvat yhä valkopäämerikotkia, joiden he uskovat käyneen tai käyvän karjansa kimppuun. Myös jonkin verran varsinaista valkopäämerikotkan metsästystäkin esiintyy; sen sulkia ja kynsiä kaupataan mustassa pörssissä. Lisäksi ihminen jatkaa lajin elinympäristön hävittämistä laajentaessaan omaa elinaluettaan. Ihminen on epäsuorasti vastuussa myös sähköjohdoista, joihin törmätessään lintu saattaa saada sähköiskun ja sen seurauksena sydänhalvauksen tai vahingoittua muulla tavoin. Ihmisen toiminnan seurauksena luontoon leviää lisäksi lyijyä ja myrkytettyä lihaa. Lyijy leviää luontoon yleensä luotien ja haulien mukana, kun ihminen ampuu jonkin eläimen, joka kuitenkin pääsee pakenemaan. Myöhemmin eläin kuolee vammoihinsa, ja raadonsyöjävalkopäämerikotka nauttii sen ravinnokseen, jolloin lyijy pääsee linnun elimistöön ja aiheuttaa lyijymyrkytyksen. Myrkytettyä lihaa ihminen jättää joskus esimerkiksi susia varten, ja valkopäämerikotka saattaa erehtyä syömään sitä. Valkopäämerikotka voi menehtyä nälkään, jos ravinto on vaikeasti löydettävissä tai jos sitä ei ole alueella ollenkaan. Lintu voi myös paleltua kuoliaaksi jouduttuaan liian suuren saaliskalan vetämänä kylmään veteen ja noustuaan sitten yhtä lailla kylmään ilmastoon.
Suojelutoimet
Yhdysvalloissa on 1930-luvulta lähtien yritetty suojella valkopäämerikotkia. Vuonna 1940 säädettiin laki, jolla kiellettiin lajin metsästäminen. Vuonna 1953 kotkien ampuminen julistettiin kokonaan laittomaksi, ja vajaat kaksi vuosikymmentä myöhemmin kiellettiin ympäristöä vahingoittavien tuholaismyrkkyjen käyttö. Viimeistään uhanalaisten lajien suojelusäädös vuodelta 1973 lopetti valkopäämerikotkan hävittämisen. Sittemmin on sekä Yhdysvalloissa että Kanadassa kielletty myös vahingollisten lyijyluotien käyttö metsästyksessä. Kieltotoimien lisäksi valkopäämerikotkakantaa on pyritty elvyttämään lukuisten suojeluohjelmien avulla. Esimerkiksi Yellowstonen kansallispuisto on ottanut tavoitteekseen kasvattaa valkopäämerikotkakantaansa. Laji on kansallispuistossa yhä vaarantunut, mutta tilanteen odotetaan paranevan.
Myös Kanadassa on tehty säädöksiä suojaamaan valkopäämerikotkaa. Koska lintu on Kanadassa melko yleinen ja koska sillä ei ole maalle symbolista merkitystä, ei sitä ole koskaan suojeltu siellä samalla tavoin kuin Yhdysvalloissa. Valkopäämerikotkaa kohdellaan Kanadassa samanveroisena muiden lajien rinnalla, kun taas Yhdysvalloissa laji on saanut jonkin verran niin sanottua erityiskohtelua. Tämä johtuu pitkälti siitä, että Yhdysvallat on katsonut kansallislintunsa valkopäämerikotkan suojelun kansalliseksi tehtäväkseen.
Aina ei ole suojelutoimistakaan ollut tarpeeksi hyötyä, sillä valkopäämerikotka oli pitkään erittäin uhanalaisten lajien listalla. Hiljalleen se saavutti vaarantuneen lajin aseman, mutta vasta aivan viime aikoina se on kohonnut jälleen elinvoimaiseksi lajiksi. Vuonna 2007 se poistettiin vaarantuneiden lajien listalta.
Ravinto ja saalistus
pienoiskuva|200px|Lohi on valkopäämerikotkan herkkua. Valkopäämerikotka on lihansyöjä, joka käyttää ravinnokseen lihaa lähes laidasta laitaan. Se saalistaa ravinnokseen esimerkiksi pienempiä lintuja, matelijoita ja jyrsijöitä. Sen tärkein ravinnonlähde on kuitenkin kala, jota se pyydystää asuma-alueensa avovesistä. Erityisesti lohet ovat valkopäämerikotkan suurta herkkua. Vaikka lintu saalistaakin itse, osaa se käyttää hyväkseen myös toisten saalistajien (yleensä toisten lintujen) saaliita. Useimmiten valkopäämerikotka seuraa sivusta, kuinka jokin toinen saalistaja sieppaa saaliin, ja sitten ”varastaa” sen itselleen. Sen lisäksi valkopäämerikotka syö raatoja, joita toiset eläimet ja linnut ovat jättäneet jälkeensä. Sen tiedetään myös nauttineen ravinnokseen ihmisten jätteitä ja ruuantähteitä, joita nämä ovat jättäneet esimerkiksi leiripaikoille. Valkopäämerikotka ei tarvitse ravintoa päivittäin. Liian pitkäaikainen paastoaminen voi kuitenkin johtaa siihen, että lintu heikentyy niin paljon, ettei pysty enää tehokkaasti metsästämään. Talviaikaan, jolloin ravintoa on muutenkin vaikeata löytää, tämä voi johtaa jopa linnun nälkäkuolemaan.
Kalastaessaan valkopäämerikotka ei syöksy vedenpinnan alle, vaan sieppaa lähinnä kuolleita tai kuolemaisillaan olevia kaloja pinnalta ja pinnan läheltä. Se pudottautuu korkeuksista, liukuu vedenpinnan tuntumassa ja ottaa saaliin kynsiinsä, minkä jälkeen se kohoaa ylemmäs ja rusentaa terävillä kynsillään uhrinsa hengiltä. Joskus saalis voi kamppailla vastaan; jos kyseessä on kookas ja voimakas kala kuten lohi, saattaa se jopa onnistua kiskomaan valkopäämerikotkan mukanaan pinnan alle. Valkopäämerikotka osaa uida, mutta kylmä vesi ja pitkä uintimatka saattavat silti koitua sen kohtaloksi. Lintu pystyisi halutessaan irrottamaan otteensa saaliskalastaan, mutta useimmiten se on haluton tätä tekemään esimerkiksi nälän vuoksi, ja joutuu siksi kiskotuksi veteen. Kalastuksessaan onnistunut kotka sen sijaan vie saaliinsa tähystyspaikalleen, jossa se vahvaa koukkunokkaansa käyttäen repii saaliistaan mieleisiä lihakimpaleita ateriakseen. Toisia lintuja, matelijoita ja jyrsijöitä se metsästää lähes samoin kuin kaloja. Joskus valkopäämerikotkien on nähty metsästävän pareittain tai jopa parvissa.
Valkopäämerikotka tyytyy usein sellaiseen ravintoon, jota on tarjolla ja joka on helposti hankittavissa. Siksi se saattaa joskus ”varastaa” muiden saalistajien saaliita. Valkopäämerikotka tarkkailee toisen saalistajan toimia ja odottaa kunnes tämä on saanut saaliinsa kiinni. Sen jälkeen se nousee siivilleen ja lentää ahdistamaan toista saalistajaa, joka on yleensä jokin toinen lintu kuten sääksi tai jokin muu valkopäämerikotkaa pienempi laji. Pienempi lintu joutuu häirinnän takia pudottamaan saaliinsa, jolloin valkopäämerikotka saa siepattua sen. Jos häirintä ei ole riittävää, jotta toinen lintu pudottaisi saaliinsa, hyökkää valkopäämerikotka linnun kimppuun. Viimeistään tässä tilanteessa pienempi lintu joutuu hylkäämään saaliinsa.
Lisääntyminen
Valkopäämerikotka saavuttaa sukukypsyyden noin 4–5-vuotiaana. Tämän jälkeen lintu alkaa etsiä itselleen kumppania, jonka kanssa se voi pariutua. Valkopäämerikotkat pariutuvat koko eliniäkseen saman yksilön kanssa. Pari kasvattaa poikasensa ja huolehtii niistä yhdessä. Jos valkopäämerikotkat muuttavat talvikaudeksi etelään, saattavat ne tällöin erota toisistaan. Yhteen ne palaavat kuitenkin viimeistään ennen seuraavaa pesimäkautta. Koko vuoden samalla alueella elävät yksilöt pysyttelevät yhdessä ympäri vuoden. Vaikka valkopäämerikotka on yksiavioinen, etsii se vanhan kumppaninsa kuoltua uuden yksilön kumppanikseen.
Pesä
pienoiskuva|200px|Valkopäämerikotka pesii yleensä korkeassa puussa risuista rakennetussa pesässä.
Valkopäämerikotkapariskunta rakentaa pesän joko maahan, kalliolle, pensaaseen tai havupuuhun. Molemmat sukupuolet osallistuvat pesän rakentamiseen. Yleisin pesän paikka on korkeassa puussa, joka on sekä turvallinen että rauhallinen paikka pesiä. Maassa on riskialtista pesiä, koska silloin munat ja poikaset ovat monien saalistajien ulottuvilla, vaikka valkopäämerikotkat vahtivatkin pesäänsä tarkoin. Pesimäpaikan lähellä on yleensä avovesiä tai muita sopivia metsästysalueita, jotta ravinnonsaanti olisi pesinnän aikana mahdollisimman turvattu. Pesän muoto määräytyy sen sijainnin mukaan. Puussa pesä on yleensä lieriömäinen tai kulhomainen; sen sijaan maassa pesä on usein kiekkomainen. Pesä rakennetaan tukevaksi, ja sen rakennusaineina ovat muun muassa oksat ja sammalet. Tavallisesti pesän halkaisija on noin 1,5 metriä. Koska valkopäämerikotkat tapaavat käyttää samaa pesää joka vuosi, voi se ajan mittaan kasvaa suureksikin. Monivuotinen pesä voi olla halkaisijaltaan 2,7-metrinen, sen reunat saattavat yltää neljän metrin korkeuteen ja pesä voi painaa jopa kaksi tonnia. Jos pesä jostakin syystä tuhoutuu, rakentavat linnut yleensä uuden lähes samalle paikalle tai ainakin entisen pesän läheisyyteen.
Parittelu
Valkopäämerikotkan parittelukausi vaihtelee alueittain. Etelässä se kestää suunnilleen syyskuusta marraskuuhun. Pohjois-Amerikan länsialueilla se puolestaan kestää tammikuusta maaliskuuhun, kun taas pohjoisessa parittelukausi on maalis-huhtikuussa. Valkopäämerikotka parittelee pesänsä läheisyydessä. Usein sen soidinlento sekoitetaan paritteluun ja siksi monet uskovat linnun parittelevan ilmassa; tosiasiassa se kuitenkin parittelee joko puussa tai maassa. Parittelu tapahtuu siten, että koiras ja naaras asettavat kloaakkiensa, eli yhteissuoliensa, aukot vastakkain. Koiraan siittiöt ovat jo aiemmin siirtyneet kloaakkiin, josta ne nyt kulkeutuvat naaraan elimistöön ja hedelmöittävät sen. Parittelu itsessään on lyhyt tapahtuma, mutta se toistuu parittelukauden aikana useita kertoja. Valkopäämerikotkat eivät välttämättä parittele joka vuosi.
Muninta
Noin 5–10 viikkoa onnistuneen parittelun jälkeen naaras munii ensimmäisen munan. Valkopäämerikotka munii yhdestä kolmeen munaa, tavallisesti kaksi. Munintaväli voi vaihdella kahdesta viiteen, joskus jopa seitsemään päivään. Valkopäämerikotkan munat ovat valkoisia, mutta viikkoja kestävän haudonnan aikana ne likaantuvat ruskehtaviksi. Seuraavat 34–35 päivää kotkapariskunta hautoo munia; hautomiseen osallistuu sekä koiras että naaras, enimmäkseen kuitenkin naaras. Välillä koiras vapauttaa naaraan nauttimaan ravintoa ja asettuu itse hautomaan. Pesää ei jätetä hetkeksikään yksin, jotta toiset eläimet eivät pääse vahingoittamaan munia. Kun 35 päivää on kulunut, alkavat poikaset kuoriutua. Ensimmäiseksi munittu kuoriutuu ensimmäisenä ja toisena munittu seuraa perässä. Poikasella kestää 12–48 tuntia kuoriutua kokonaan.
Poikaset
pienoiskuva|Haliaeetus leucocephalus pienoiskuva|200px|Poikaset ovat aluksi harmaauntuvaisia.
Poikanen on aluksi harmaauntuvainen, pieni ja pehmeä. Kuoriutuessaan se on vielä melko heikko, mutta se kasvaa ja vahvistuu nopeasti. Ensimmäisten elinpäivien ajan emo vahtii poikasia, kun taas uros käy hankkimassa niille ravintoa. Poikasiaan valkopäämerikotka ruokkii muiden lintujen tapaan nokallaan. Ensimmäisten kuuden viikkonsa aikana poikanen kasvaa nopeasti kokoa, ja on pian lähes vanhempiensa kokoinen. Sen untuvapeite kehittyy suliksi, ja nokka ja jalat vahvistuvat. Tässä vaiheessa vanhemmat suojelevat yhä poikasia ulkomaailman vaaroilta, mutta pesän sisällä poikaset itse saattavat käydä kilpailua ja vahvempi poikanen usein jopa tappaa heikomman. Noin 10–13 viikon ikäisenä poikanen on valmis aloittamaan lentämisen. Lentämisessä on vaaransa, ja noin 40 prosenttia valkopäämerikotkista ei selviydy hengissä ensilennostaan: se saattaa joko murskautua maahan tai joutua saalistajan sieppaamaksi. Lennostaan selviytyneille poikasille vanhemmat tarjoavat yhä ravinnon, mutta viisi viikkoa myöhemmin poikaset ovat oppineet saalistamaan ja joutuvat sen jälkeen selviytymään omillaan.
Muutto
Valkopäämerikotka ei ole varsinaisesti muuttolintu. Höyhenpeite suojaa lintua kylmyyttä vastaan, minkä takia sen ei ole tarpeen muuttaa talveksi lämpimämmille asuinalueille. Osa yksilöistä kuitenkin muuttaa talveksi etelämmäksi, sillä talviaikaan lajin asuinalueilta löytyy heikosti ravintoa, jota etelässä taas on runsaammin. Ei ole kuitenkaan tavatonta, että lintu jää pesimäalueilleen koko talvikaudeksi. Yleensä valkopäämerikotkat muuttavat lähinnä Meksikon rajoille – eivät sen etelämmäs – ja pysyttelevät koko ajan Pohjois-Amerikan mantereella. On myös havaittu, että joskus eteläisen alueen linnut muuttavat kesän kuumimmiksi kuukausiksi hieman pohjoisemmaksi.
Evoluutio
Valkopäämerikotka erosi sisarlajistaan merikotkasta omaksi lajikseen luultavasti viimeistään mioseenikaudella noin 10 miljoonaa vuotta sitten. Fossiililöydöt ovat kuitenkin antaneet olettaa, että merikotkat saattoivat erota valkopäämerikotkista jo oligoseenikaudella noin 25–30 miljoonaa vuotta sitten. Niiden uskotaan eronneen toisistaan pohjoisella Tyynellä valtamerellä, minkä jälkeen valkopäämerikotka levisi itään, Pohjois-Amerikkaan, ja merikotka länteen, Euraasiaan. Tässäkin merikotkasisarlajiparissa toisella lajilla on valkoinen ja toisella ruskea pää. Kummallakin lajilla nokka, jalat ja silmät ovat keltaiset.
Valkopäämerikotka kulttuurissa
pienoiskuva|Pronssista ja lasista tehty kotka-aiheinen rintakoru Espanjasta 500-luvulta.
Kotkat ovat kautta aikain esiintyneet monien kulttuurien legendoissa, uskonnoissa ja taiteessa. Valkopäämerikotka on kuitenkin muita kotkia huomattavasti vähemmän käytetty aihe. Tämä johtuu siitä, että kun kotkat ovat levinneet ympäri maapalloa ja ovat olleet monelle kansalle tuttuja jo pitkään, valkopäämerikotka on keskittynyt vain Pohjois-Amerikkaan ja tullut laajalti tutuiksi vasta eurooppalaisten uudisasukkaiden asutettua uuden mantereen. Perinteisesti valkopäämerikotka on siksi esiintynyt lähinnä vain alkuperäisamerikkalaisissa kulttuureissa ja mytologioissa. Kuitenkaan edes nämä intiaanikansat eivät aina tee eroa sen suhteen, kuvaavatko esimerkiksi myytit nimenomaan valkopäämerikotkaa vai kotkia yleisesti.