cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Emilio Visconti-Venosta
Ura
Visconti-Venosta oli ensi kerran Italian ulkoministerinä Minghettin hallituksessa toukokuusta 1863 syyskuuhun 1864. Hän oli mukana sopimassa Ranskan keisari Napoleon III:n kanssa vuoden 1864 syyskuun konventtina tunnettua sopimusta, jonka mukaan Ranska veti joukkonsa pois Kirkkovaltiosta vastineeksi siitä, että Italia sitoutui olemaan miehittämättä kyseistä aluetta ja siirsi pääkaupunkinsa Torinosta Firenzeen. Epäsuosittu sopimus kaatoi Minghettin hallituksen ja pudotti myös Visconti-Venostan pois ulkoministerin paikalta. Hänet nimitettiin maaliskuussa 1866 Italian lähettilääksi Konstantinopoliin, mutta kutsuttiin kolmen kuukauden kuluttua takaisin toimimaan ulkoministerinä Ricasolin hallituksessa keskelle Preussin–Itävallan sotaa. Tällä kertaa hän jatkoi seuraavan vuoden huhtikuuhun. Visconti-Venostan kolmas ulkoministerikausi oli Lanzan ja Minghettin peräkkäisissä hallituksissa joulukuusta 1869 maaliskuuhun 1876. Tänä aikana Roomakin liitettiin yhdistyneeseen Italiaan vuonna 1870. Visconti-Venosta luonnosteli sen jälkeen niin sanotut takuulait, jotka määrittelivät Italian valtion suhteen paaviin. Koska Visconti-Venosta kuului oikeistoon, hän oli ulkona hallituksesta vasemmiston vallan vuosina 1876–1896. Hänet kuitenkin nimitettiin senaattoriksi 1886 ja vuonna 1893 hän osallistui Italian edustajana Beringinmeren kiistaa ratkoneeseen kansainväliseen välitystuomioistuimeen.
Oikeiston palattua valtaan Visconti-Venosta oli vielä kahdesti ulkoministerinä: heinäkuusta 1896 toukokuuhun 1898 di Rudinìn hallituksessa sekä toukokuusta 1899 helmikuuhun 1901 Pellouxin ja Saraccon hallituksissa. Hän pyrki nyt lähentämään Italian suhdetta Ranskaan vähentääkseen sen riippuvuutta liittolaisistaan Saksasta ja Itävalta-Unkarista. Hän neuvotteli vuonna 1896 sopimuksen, jolla Italia tunnusti Tunisian Ranskan protektoraatiksi. Kreikan–Turkin sotaa vuonna 1898 seuranneissa kansainvälisissä neuvotteluissa Kreetan kysymyksestä Visconti-Venosta onnistui varmistamaan Italialle sananvallan suurvaltojen keskinäisessä päätöksenteossa ja tuki Thessalian säilyttämistä osana Kreikkaa. Vuonna 1902 hän sai neuvoteltua Ranskan kanssa sopimuksen, jossa Ranska lupasi antaa Italialle vapaat kädet Libyassa ja Italia Ranskalle Marokossa. Hän osallistui myös Italian edustajana vuonna 1906 ensimmäistä Marokon kriisiä selvittäneeseen Algecirasin konferenssiin, jossa hän puolusti Ranskan oikeuksia Marokossa. Lisäksi hän sopi Itävalta-Unkarin kanssa status quon säilyttämisestä Albaniassa.
Sagiri (1929)
Sagiri oli keisarillisen Japanin laivaston Fubuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Uragan Dock Companylta, missä köli laskettiin 28. maaliskuuta 1929. Alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 23. joulukuuta ja otettiin palvelukseen 31. tammikuuta 1931.
Palvelus
Keisarillisen Japanin laivaston hyökätessä Pearl Harboriin Sugioka Koshischin komentama alus oli sijoitettuna keisarillisen Japanin laivaston 1. laivaston 3. hävittäjälaivueen 20. hävittäjäviirikköön, jonka muut alukset olivat Yūgiri, Asagiri ja Amagiri. Alus siirtyi 20.–26. marraskuuta 1941 viirikkönsä mukana Kuresta Hainaniin Samahin alueelle. Se suojasi Chōkain Samahista tukemaan Malakan niemimaan valtausta, minkä jälkeen alus jatkoi matkaansa Cam Ranh Bayhin. Alus suojasi 16. joulukuuta Brittiläisen Borneon maihinnousujoukkoja kuljettanutta saattuetta.
Alankomaiden kuninkaallisen laivaston sukellusvene Hr. Ms. K XVI:n laukaisema torpedo upotti aluksen 24. joulukuuta 1941 lähellä Sarawakin Kuchingia. Aluksen taaempi ammusvarasto räjähti osumasta tuhoten perän, jolloin aluksen miehistöstä sai surmansa 121 henkeä. Shirakumo ja miinanraivaaja No.3 pelastivat 120 eloonjäänyttä mukaan lukien aluksen päällikkö Sugiokan, joka myöhemmin sai komentoonsa Arashin. Sagiri poistettiin alusluettelosta 15. tammikuuta 1942.
Burn (albumi)
Burn on brittiläisen Deep Purple -yhtyeen kahdeksas studioalbumi, joka julkaistiin 15. helmikuuta 1974. Se on myös ensimmäinen albumi sen jälkeen, kun yhtyeeseen olivat liittyneet solisti David Coverdale ja basisti-laulaja Glenn Hughes. Tämä niin sanottu Mark III -kokoonpano oli yhdessä vuoteen 1975 saakka. Yhtyeen muut jäsenet olivat siihen alusta asti kuuluneet Ritchie Blackmore (kitara), Jon Lord (kosketinsoittimet) ja Ian Paice (rummut).
Albumi edustaa musiikillisesti hard rockia, mutta siinä on blues-vaikutteita enemmän kuin yhtyeen edellisillä albumeilla. Mukana on vivahteita myös funkista ja rock and rollista. Ostava yleisö otti levyn hyvin vastaan: se oli Britanniassa parhaimmillaan listasijalla kolme ja Yhdysvalloissa sijalla yhdeksän. Listaykköseksi se nousi Itävallassa, Länsi-Saksassa, Norjassa ja Ruotsissa. Myös kriitikoilta Burn sai pääosin myönteistä palautetta.
Vuonna 2004 julkaistiin albumin remasteroitu 30-vuotisjuhlapainos, joka sisältää alkuperäisen materiaalin lisäksi viisi bonuskappaletta.
Taustaa
Deep Purplen albumi Who Do We Think We Are ilmestyi vuonna 1973. Yhtye oli hyvin suosittu, ja esimerkiksi Yhdysvalloissa se oli levymyynnillä mitattuna menestynein yhtye. Albumia seurasi lyhyt kiertue, jonka aikana yhtyeen jäsenten välit tulehtuivat pahoin. Kiertueen päätteeksi 29. kesäkuuta 1973 solisti Ian Gillan ja basisti Roger Glover erosivat Deep Purplesta, mikä johti viiden kuukauden mittaiseen keikkataukoon. Kitaristi Ritchie Blackmore pääsi johtavaan asemaan ja saattoi määrätä yhtyeen linjan.
Blackmore, kosketinsoittaja Jon Lord ja rumpali Ian Paice hankkivat yhtyeeseen uuden basistin ja laulajan vielä vuoden 1973 aikana. Basistiksi valittiin Trapeze-yhtyeen Glenn Hughes, jonka soittoa Blackmore, Lord ja Paice olivat käyneet seuraamassa jo alkuvuodesta. Hughes osasi laulaa, minkä ajateltiin tuovan yhtyeen soundiin uutta väriä. Hän itse olisi tosin halunnut olla myös laulusolisti, mutta lopulta sovittiin vain siitä, että hänen vastuunsa laulajana lisääntyisi vähitellen. Hughesin liittymisestä tiedottiin samassa yhteydessä kuin Gloverin lähdöstä, joten huhut yhtyeen hajoamisesta saatiin laantumaan. Blackmore halusi yhtyeeseen vielä laulusolistin, jolla olisi Hughesia maskuliinisempi ääni, ja Lord ja Paice suostuivat myös Blackmoren ehdotukseen lisätä yhtyeen musiikkiin laulustemmoja.
Uudeksi solistiksi pyydettiin ensin Free-yhtyeen laulajaa Paul Rodgersia, joka kuitenkin päätti liittyä Bad Companyyn. Tämä oli Blackmorelle suuri pettymys, sillä hän halusi viedä Deep Purplen musiikkia bluesin suuntaan. Laulajaksi oli ehdolla myös John Lawton, josta tuli myöhemmin Uriah Heepin solisti, mutta hänkin kieltäytyi. Lopulta yhtye päätti etsiä laulajan Melody Makerissa julkaistun ilmoituksen avulla. Tehtävään valittiin ääninauhojen perusteella entuudestaan tuntematon 21-vuotias David Coverdale. Hän työskenteli vaatekaupassa myymäläapulaisena eikä ollut aiemmin laulanut ammattimaisesti. Koe-esiintyminen järjestettiin Lontoossa, ja viikkoa myöhemmin Coverdale toivotettiin tervetulleeksi Deep Purpleen.
Ennen kuin uusi kokoonpano julkistettiin, Coverdalen silmät leikattiin karsastuksen korjaamiseksi. Hänet passitettiin laihdutuskuurille, ja lääkäri määräsi hänelle amfetamiinipohjaisia laihdutuslääkkeitä. Häntä kehotettiin myös vaihtamaan nimensä, mutta hän ei suostunut. Tämä kaikki vaikutti Coverdalen persoonallisuuteen. Hän ryhtyi myös käyttämään piilolinssejä silmälasien sijaan.
Albumin työstö
Syyskuussa 1973 uusi kokoonpano, Mark III, alkoi tehdä ja harjoitella uutta materiaalia Clearwellin linnassa, jonne yhtye kutsui myös toimittajia esitelläkseen uuden solistinsa. Loput ajasta käytettiin pääasiassa Blackmoren ideoiden työstämiseen. Koska konserttiohjelmisto haluttiin uusia, tuli uuden materiaalin olla keikoille sopivaa. Linnassa kirjoitettiin puolet tulevan albumin kappaleista: ”Might Just Take Your Life”, ”Lay Down, Stay Down”, ”Sail Away” ja ”You Fool No One”. Yhtä kappaletta lukuun ottamatta levyn materiaali oli tässä vaiheessa valmis.
Alun perin uusi albumi oli tarkoitus levyttää Hampurissa, mutta suunnitelmat muuttuivat, ja 3. marraskuuta 1973 Deep Purple matkusti Sveitsin Montreux’hön, missä oli äänitetty edellisenä vuonna albumi Machine Head. Nauhoitukseen käytettiin Rolling Stones Mobile Studiota, ja äänityksestä vastasi Martin Birch. Nauhoitus sujui hyvin, vaikka Coverdalen aiempi kokemus studiotyöskentelystä rajoittui neljään The Government -yhtyeen kappaleeseen sekä muutamaan The Fabulosa Brothers -nimisen yhtyeen demoon. Bluestyylinen musiikki sopi Coverdalelle ja Hughesille, joten he osallistuivat aktiivisesti useamman kappaleen tekemiseen.
Äänittäjä Martin Birch totesi myöhemmin, että Burn oli huomattavasti hauskempi nauhoittaa kuin Who Do We Think We Are. Toisaalta hän on myös kertonut, että vielä kokematon Coverdale oli hyvin hermostunut. Myös Jon Lord on kertonut, että yhtyeellä oli levyä tehdessä mukavaa, mutta hänen mukaansa Coverdale oli studiossa hyvin itsevarma.
Maaningan Mahti
Maaningan Mahti on nykyisin Kuopioon kuuluvan entisen Maaningan kunnan alueella toimiva urheilun yleisseura. Seura perustettiin vuonna 1973, kun Maaningan Pallo ja Maaningan Tarmo yhdistyivät. Seuran lajivalikoimaan kuuluvat nykyisin hiihto, yleisurheilu, lentopallo ja pesäpallo.
Burn (albumi)
Albumin työstö
Uusi albumi sai nimekseen Burn, ja yhtye tuotti sen itse. Ennen albumin julkaisua yhtye soitti muutamia pienimuotoisia keikkoja Euroopassa. Avauskonsertti Tanskan Aarhusissa jouduttiin perumaan, koska Deep Purplen lentokone myöhästyi. Kiertue alkoi lopulta Kööpenhaminasta joulukuun 9. päivänä 1973, ja siellä soitettiin myös tulevan levyn kappaleita.
Maaningan Mahti
Seura ylläpitää kesäisin Maaningan kasinona tunnettua tanssilavaa Keskisaaressa.
Burn (albumi)
Albumin työstö
3. tammikuuta 1974 EMI masteroi albumin ja singleksi kaavaillun kappaleen ”Sail Away”. Samassa kuussa käynnistyi kiertue Ranskassa ja Länsi-Saksassa. Se jouduttiin kuitenkin keskeyttämään viiden konsertin jälkeen, kun Lordin umpilisäke tulehtui. Lord joutui viideksi viikoksi vuodelepoon, minkä vuoksi myös Amerikan-kiertueen alkua jouduttiin lykkäämään kuukaudella.
Musiikki
thumb|right|Deep Purplen uudeksi solistiksi valittiin nuori ja tuntematon [[David Coverdale. Kuvassa Coverdale Whitesnake-yhtyeen laulajana vuonna 2013.]] Burn on tyyliltään lähinnä hard rockia, mikä on ominaista Deep Purplelle. Edellinen solisti Ian Gillan oli aikoinaan halunnut muuttaa yhtyeen tyyliä lähemmäksi progressiivista rockia, minkä voi kuulla albumeilla Deep Purple in Rock ja Machine Head. Burnilla progressiivisista vaikutteista on enimmäkseen luovuttu, vaikka laulaja David Coverdale onkin kuvannut ”Mistreated”-kappaletta ”progressiiviseksi bluesiksi”. Levy on myös yhtyeen aiempia albumeja blues-tyylisempi, ja se on saanut myös vaikutteita funkista ja rock and rollista. Jon Lord on kertonut, että suurin ero Burnin ja edellisten albumien välillä on lauluosuuksissa, jotka yhtye teki ”aivan eri tavalla”. Lordin mukaan laulu kuulostaa albumilla paljon vapautuneemmalta kuin aiemmin:
Aiemmilla levyillä kappaleiden säveltäjätietoihin oli merkitty automaattisesti kaikki yhtyeen jäsenet, mutta nyt käytäntö muuttui Blackmoren aloitteesta. Hän oli kyllästynyt jakamaan tekijänoikeuskorvaukset viiteen osaan, vaikka toiset eivät olisikaan juuri osallistuneet säveltämiseen. ”Jokaisen tulee saada sen mukaan, mitä tekee”, Blackmore totesi. Uutta käytäntöä noudatettiin kuitenkin vain kappaleissa ”Sail Away”, ”Mistreated” (joiden tekijöiksi merkittiin Blackmore ja Coverdale) ja ”’’A’’ 200” (tekijöinä Blackmore, Lord ja Paice). Glenn Hughesia ei merkitty yhdenkään kappaleen tekijätietoihin, koska hän halusi päästä eroon vanhasta kustannussopimuksestaan. Hän on kuitenkin kertonut olleensa mukana muun muassa ”Mistreated”-kappaleen tekemisessä. Kappaleet ”Burn”, ”Might Just Take Your Life”, ”Lay Down, Stay Down”, ”You Fool No One” ja ”What’s Going On Here” ovat siis todellisuudessa yhtyeen yhdessä kirjoittamia, vaikka Hughesia ei niiden alkuperäisissä tekijätiedoissa mainitakaan. Vuoden 2004 CD-painoksessa tietoihin oli lisätty myös Hughesin nimi.
Kappalemateriaali
Albumin avaa nimikappale ”Burn”, jota on pidetty yhtenä levyn huippuhetkistä, ja esimerkiksi Allmusic-sivuston kriitikko Eduardo Rivadavia sanoo sen olevan Deep Purplen parhaita aloituskappaleita yhdessä Machine Head -albumin ”Highway Starin” kanssa. Ian Paicen rumpujensoitto on kappaleessa vahvasti esillä. Riffi on lainattu George Gershwinin kappaleesta ”Fascinating Rhythm”, ja kappaleessa on paikoin vaikutteita klassisesta musiikista. David Coverdale teki kappaleeseen neljät eri sanat, sillä hänellä oli toisinaan ongelmia kirjoittaa Blackmorea miellyttäviä sanoituksia. Blackmore halusi, että laulut käsittelisivät esimerkiksi demonologiaa ja mytologiaa. Hän halusi myös välttää perinteisiä rock-aiheita, kuten bändäreitä, hotelleja ja kiertue-elämää. Hän rinnasti mielipiteensä siihen, että ketään ei kiinnosta kuunnella putkimiesten tarinoita asennustöistä tai pankkiirien puhuvan finanssimaailmasta.
thumb|left|upright|Basisti-laulaja [[Glenn Hughesin soiton on sanottu olevan albumilla hyvin funk-vaikutteista. Kuva on otettu kesäkuussa 2011.]] ”Might Just Take Your Life” -kappaleen pääosassa on kosketinsoittaja Jon Lord, ja se saikin alkunsa hänen soittamastaan sointukierrosta. Funk- ja blues-vivahteinen kappale sai vaikutteita The Bandin ”Chest Feveristä”. Se kertoo Coverdalen ja Hughesin kokemuksista Deep Purpleen liittymisestä ja viittaa ihmisiin, jotka nauroivat heille selän takana. ”Might Just Take Your Life” on sovituksellisesti epätavallinen Deep Purplen kappale kolmessa asiassa: ensinnäkin siinä soitetaan tamburiinia, toiseksi siinä tapahtuu sävellajin vaihdos ja kolmanneksi kitarasoolo puuttuu käytännössä kokonaan. Lord soittaa kappaleen lopussa Hammond-soolon, ja vaikka Blackmore soittaakin taustalla kitarasooloa, se on miksattu lähes kuulumattomiin.
”Lay Down, Stay Down” on levyn kolmas kappale, mutta se valmistui ensimmäisenä. Se sisältää vaikutteita funkista ja rock and rollista, ja siinä ovat merkittävässä roolissa Paicen rummut, lehmänkello ja tamburiini. Aluksi kappaleessa oli hieman erilainen sovitus ja sen työnimi oli ”It’s Alright”. Kappaleessa on huomattavaa sen rytmin lukuisat pysähdykset. Myös Blackmoren kitarasooloa on pidetty hänen tyylilleen epätavallisena. Rumpali Paice on kertonut, että ”Lay Down, Stay Down” on hänen suosikkikappaleensa tällä albumilla.
Burnin A-puolen päättää funk-vivahteinen ”Sail Away”. Blackmore oli säveltänyt sen jo edellisen kokoonpanon aikana, mutta Coverdalen mukaan koko yhtye omistautui vahvasti sen kehittämiseen. Kappaleen äänittämisessä oli pieniä ongelmia, sillä Coverdale lauloi sen matalalta eikä ollut lopputulokseen tyytyväinen, mutta kun valmista kappaletta myöhemmin kuunneltiin studiossa, se kuulostikin erinomaiselta. Kappaleen introna toimii rumpulautasen isku, jonka ääni on muokattu phase-efektillä. Blackmore käyttää kappaleessa Synthi Hi-Fli -kitarasyntetisaattoria.
B-puolen ensimmäinen kappale ”You Fool No One” sai alkunsa Paicen soittamasta rumpukuviosta. Hän soittaa siinä lehmänkellokomppia. Kappaletta äänitettäessä Paice suuttui neljännen oton jälkeen, sillä hänen mukaansa muut soittajat eivät pysyneet rytmissä, ja uhkasi kävellä ulos studiosta. ”You Fool No One” on myös Burnin harvoja kappaleita, jossa Coverdale ja Hughes jakavat suurimman osan lauluosuuksista.
”What’s Going On Here” on 28 tahdin blues, jossa Lord soittaa pianoa ja Blackmore kertosäkeessä slide-kitaraa. Kuten edellisessäkin kappaleessa, Coverdale ja Hughes laulavat suurin piirtein yhtä paljon.
”Mistreated” on pitkä blues-kappale, jonka Coverdale laulaa yksin. Blackmore oli säveltänyt sen jo paria vuotta aiemmin, ja se oli alkujaan tarkoitus julkaista edellisellä levyllä Who Do We Think We Are. Yli seitsenminuuttisena se on albumin pisin kappale.
Kaikki Burnin kappaleet – paitsi ”Sail Away” ja ”’’A’’ 200” – päätyivät tulevan kiertueen konserttiohjelmistoon. ”You Fool No One” oli pitkä esitys, jonka aikana Lord, Blackmore ja Coverdale esittivät soolonumeronsa.
Kansikuva
Albumin kansikuvassa on palavat kynttilät, jotka muistuttavat yhtyeen jäsenten kasvoja. Aikoinaan runsaasti huomiota herättäneen kannen on kuvannut Fin Costello. Hän otti kuvan nopeasti, sillä sen tarkoituksena oli vain antaa yhtyeelle käsitys hänen ideastaan, mutta hänen tietämättään se päätyikin albumin kansikuvaksi. Vuosia myöhemmin Costello kuvautti kannen uudelleen Kerrang!-lehden artikkelia varten.
Takakannessa samat kynttilät ovat sammuneet ja osittain sulaneet, ja taustalla on yhtyeen jäsenten kasvokuvat. Kanteen on myös merkitty kappalelista sekä levyn tekniset tiedot.
Alkuperäiset kynttilät eivät ole olleet myynnissä, mutta toinen, käyttämätön kynttiläsarja on ollut huutokaupattavana. Vuosituhannen vaihteessa markkinoilla liikkui heikkotasoisiksi arvosteltuja kopioita, joita mainostettiin myös internetissä.
Julkaisu ja vastaanotto
thumb|Alkuperäisen brittipainoksen vinyylietiketti. Burn ilmestyi Euroopassa 15. helmikuuta 1974. Britanniassa levyn julkaisi Purple Records ja Yhdysvalloissa Warner Bros. Records. Länsi-Saksassa albumi oli ilmestynyt Purple Recordsin julkaisemana jo tammikuussa. Albumin painoksissa oli eroja eri maissa: esimerkiksi Yhdysvaltain- ja Kanadan-painosten mukana tuli kappaleiden sanat sisältävä liite, joka puuttui Britannian-painoksesta. Muiden maiden painokset noudattivat pääosin Britannian-painoksen rakennetta. Merkittävin poikkeus oli Argentiinan-painos, jonka nimi oli käännetty espanjaksi Quemar ja tiedot kirjoitettu espanjaksi. Uruguayssa albumi julkaistiin vuonna 1975 nimellä Arde.
Albumi oli Britanniassa parhaimmillaan sijalla kolme ja Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla yhdeksäs. Se menestyi erityisesti Yhdysvalloissa paremmin kuin edellinen levy Who Do We Think We Are, mutta toisaalta heikommin kuin sitä edeltäneet Machine Head ja Made in Japan. Listaykköseksi Burn ylsi Norjassa (5 viikoksi), Länsi-Saksassa (2 viikoksi), Itävallassa ja Ruotsissa. Sitä myytiin kultalevyyn oikeuttava määrä Britanniassa, Yhdysvalloissa ja Ranskassa.
Ensisijaisena singlenä albumilta julkaistiin ”Might Just Take Your Life”. Kappale nousi 91:nneksi Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listalla. Yhtye itse olisi halunnut albumin ensisijaisen singlen olevan ”Sail Away”, mutta levy-yhtiö Warner Brosin mielestä ”Might Just Take Your Life” oli kaupallisempi. Lisäksi nimikappale ”Burn” ilmestyi lyhennettynä versiona Yhdysvalloissa ja Japanissa ja ”Lay Down, Stay Down” Itävallassa. Yhdysvalloissa ilmestyi myös EP-levy, joka sisälsi kappaleet ”Burn”, ”Lay Down, Stay Down” ja ”You Fool No One”. Myös Boliviassa julkaistiin EP, jolla oli vastaavasti kappaleet ”Might Just Take Your Life”, ”’’A’’ 200” ja ”Burn”.
Burn ilmestyi alun perin vinyylinä, C-kasettina ja 8-raitana. Ensimmäinen CD-versio ilmestyi vuonna 1987. Vuonna 2004 julkaistiin juhlapainos 30th Anniversary Edition. Albumin alkuperäinen materiaali oli remasteroitu Abbey Roadin studiossa, minkä lisäksi mukana oli remasteroituja bonuskappaleita.
Norjassa albumi palasi listalle viikoksi vuonna 2009, kun se oli 20. sijalla viikolla 25/2009.
Kritiikki
Albumi sai ilmestyessään enimmäkseen positiivista palautetta, vaikka poikkeuksiakin oli. Rolling Stone -lehden Ken Barnes arvioi Burnia 25. huhtikuuta 1974 ilmestyneessä numerossa. Hänen mielestään Ian Gillanin ja Roger Gloverin lähdöllä oli hyvätkin puolensa, ja hän kiittää uuden laulajan David Coverdalen laulutyyliä. Toisaalta albumin materiaali on tylsää ja tavallista, eikä siinä ole samaa voimaa kuin yhtyeen parhaissa töissä. Poikkeuksen muodostaa nimi- ja aloituskappale ”Burn”, ja myös kappaleet ”Sail Away” ja ”Mistreated” saavat kiitosta. Sen sijaan ”Might Just Take Your Life”, ”You Fool No One”, ”What’s Going On Here” ja ”’’A 200’’” ovat täytemateriaalia. Albumi on taidokkaasti työstetty ja uudessa kokoonpanossa on potentiaalia, mutta Gillanin ja Gloverin ajan kipinä on kuitenkin poissa.
Myös Billboard arvosteli albumin tuoreeltaan, ja lehdessä kehuttiin Coverdalen panosta laulajana ja myös Glenn Hughesin laulua ja bassonsoittoa. Parhaimmistoon nousevat kappaleet ”Mistreated”, ”Burn” ja ”Might Just Take Your Life”. Arvostelun lopussa todetaan, että Deep Purple on menettänyt paljon kahden vanhan jäsenen lähdön mukana, mutta se on silti parempi kuin koskaan.
Rolling Stonesissa julkaistiin 6. kesäkuuta 1974 uusi arvostelu albumista. Jon Landau kritisoi kovin sanoin Coverdalen sanoituksia ja sanoo niiden olevan hirveimpiä, mitä koskaan on vinyyliin kaiverrettu. ”Mistreated” kuitenkin pelastaa albumin b-puolen, joka olisi muuten kaikkien aikojen huonoin brittiläisessä rock-musiikissa. Parhaita albumissa ovat ne hetket, kun kaikki laulavat samanaikaisesti, sillä silloin sanoitukset on helpompi unohtaa.
Kesäkuussa 1974 albumia käsitteli myös Circus-lehti, jossa oli kaksi erillistä arvostelua. Janis Schacht toteaa solisti Coverdalen suoriutuvan tehtävästään erinomaisesti, ja myös Hughesia hän pitää tervetulleena lisänä. Hän uskoo, että Gillan ja Glover unohtuisivat ajan myötä kuten yhtyeen ensimmäinen laulaja Rod Evans. Schachtin mielestä yhtyeen uusi äänimaailma on selvästi aiempaa kirkkaampi, eikä se ole niin sekava kuin edellisen kokoonpanon aikana. Hän vertaa levyn materiaalia alkuaikojen Small Facesiin. Lehden samassa numerossa oli myös Ed Nahan tekemä arvostelu. Nahan mielestä levy ei eroa soundiltaan aiemmasta Deep Purplesta, sillä sitäkin dominoi korvia huumaava rock, jota johtaa Ritchie Blackmoren hyökkäävä kitaransoitto.
Jan M. Ekbladin toimittaman kirjan Deep Purple – Syvän purppuran vuodet 1967–2004 historiaosuudessa Heikki Heino sanoo, että Burn on lopulta ehkä hieman keskeneräisen kuuloinen. Hän laskee levyn huippuhetkiin kappaleet ”Burn” ja ”Mistreated”. Kirjassa on myös erillinen Jari Wartiaisen kirjoittama arvostelu, jossa tämä toteaa: ”Kaiken kaikkiaan loistava aloitus Mark III:lta! Toimii aina!” Deep-purple.fi-sivustolla Petri Myllylä sanoo, että ”vaikka Burn onkin hemmetin kova jytälevy, on se myös huomattavasti blues-sävytteisempi kuin bändin aiemmat levyt”. Levyltä nousevat hänen mukaansa esiin kappaleet ”Burn” ja ”Mistreated”, jota hän kehuu Coverdalen upeasti tulkitsemaksi hitaaksi bluesiksi. Kokonaisuudessaan levy kuitenkin jää kiertueelta julkaistujen live-äänitteiden varjoon. Samalla sivulla Tero Honkasalo toteaa, että ”tästä ei juuri heavy rock parane” ja ”tämä levy kuuluu jokaiseen kotiin”.
Julkaisun jälkeen
Levyn julkaisua seurannut Amerikan-kiertue lykkääntyi kuukaudella Jon Lordin sairastumisen vuoksi ja alkoi lopulta Detroitista 3. maaliskuuta 1974. Vaikka kiertue oli myyty loppuun ennätysajassa, uuden kokoonpanon ja soittotyylin vuoksi yleisö oli ensimmäisissä konserteissa epäluuloista, toisinaan jopa vihamielistä. Monet suhtautuivat epäluuloisesti myös vanhojen kappaleiden uusiin versioihin. Yhtyettä varten oli vuokrattu ”maailman suurin, ylellisin ja kallein yksityinen suihkukone” Boeing 707 – Starship I, josta tuli lähes yhtä suuri nähtävyys kuin itse yhtyeestä. Fanijoukot kerääntyivät katsomaan konetta aina sen laskeutuessa jonnekin. Kiertueen suurimpana haittapuolena on pidetty sitä, että Hughes alkoi käyttää sen aikana kokaiinia.
Svenska litteratursällskapet i Finland
thumb|SLS:n rakennus [[Helsinki|Helsingin Kruunun­haassa.]] Svenska litteratursällskapet i Finland r.f. (lyhenne SLS ) on tieteellinen seura, jonka tarkoituksena on vaalia, kehittää ja välittää suomenruotsalaista kulttuuriperintöä.
Burn (albumi)
Julkaisun jälkeen
Huhtikuussa 1974 Deep Purple aloitti siihen mennessä suurimman Britannian-kiertueensa. Se kesti yli kuukauden, ja sen aikana yhtye piti kolme erillistä konserttia Lontoossa. BBC äänitti niistä yhden, ja vuonna 1982 julkaistiin albumi Live in London. Kiertue päättyi Coventryyn 29. toukokuuta 1974.
Suuri työmäärä vaati veronsa, ja yhtyeen sisäiset jännitteet alkoivat kasvaa. Coverdale ei ollut enää ujo ja epävarma, vaan täydellisenä pidetty rocktähti, mikä heijastui hänen käytökseensä. Hughes olisi halunnut laulaa enemmän, mutta Coverdale vetosi asemaansa laulusolistina. Monet ovat jälkeenpäin ajatelleet, että Deep Purplen ongelmat olisivat voineet ratketa, mikäli se olisi pitänyt tauon. Yhtyeellä ei kuitenkaan ollut sellaiseen varaa, joten se palasi Clearwellin linnaan harjoittelemaan uutta albumia varten, joka oli tarkoitus julkaista vielä vuoden 1974 aikana.
Svenska litteratursällskapet i Finland
Historia
Seura perustettiin vuonna 1885 Johan Ludvig Runebergin muistoksi.
Burn (albumi)
Kokoonpano
Muusikot
Svenska litteratursällskapet i Finland
Historia
Svenska Litteratursällskapet i Finland nimitti ja aloitti v. 1911 Florinin komitean. Florinin komitea suuntautui perinnöllisyyden merkitystä painottaneeseen rotupuhtaudelliseen työhön.
Burn (albumi)
Painoksia
thumb|right|Argentiinan-painos Quemar.
Svenska litteratursällskapet i Finland
Toiminta
Seura harjoittaa arkisto-, kustannus- ja tutkimustoimintaa. Seuran tärkeimpiä julkaisuja ovat Runebergin ja Zacharias Topeliuksen kootut teokset.
Seura omistaa ja hallinnoi Svenska kulturfondenia sekä ylläpitää Porvoossa sijaitsevaa Runoilijakotia. Seura jakaa vuosittain stipendejä ja kirjallisuuspalkintoja, joista tärkein on Tollanderin palkinto.
Seuran puheenjohtajat
thumb|upright|SLS:n satavuotista taivalta juhlistettiin posti­merkillä vuonna 1985.
Lauri Jousinen
Armas Lauri Jousinen (, 17. syyskuuta 1889 Tammela – 1948 Petroskoi) oli suomalaissyntyinen neuvostoliittolainen viulisti ja säveltäjä.
Luettelo KHL:ään varatuista kanadalaisista
Luettelo KHL:ään varatuista kanadalaisista sisältää kaikki KHL-joukkueiden varaamat kanadalaiset jääkiekkoilijat. Luettelon tilastot koostuvat kaikista pelaajan KHL:ssä pelaamista otteluista, eivät siis vain pelaajan varanneessa joukkueessa pelatuista.
Lauri Jousinen
Lauri Jousinen syntyi forssalaisen työmiehen Kalle Jousisen perheeseen. Hän kävi kolme luokkaa kansakoulua, työskenteli eri ammateissa ja harrasti viulunsoittoa.
Jousinen muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1908. Hän jatkoi siellä musiikkiharrastustaan, sävelsi lauluja ja pieniä viulukappaleita ja opiskeli vuoden verran Chicagon konservatoriossa.
Jousinen muutti kalastaja-arttelin mukana Neuvosto-Karjalaan vuonna 1922. Hän työskenteli Petroskoin suomalaisessa opettajateknikumissa ja vuosina 1925–1931 opettajana Uhtualla, jossa hän perusti johtamansa puhallinorkesterin ja kuoron.
Eoseeni
pienoiskuva|Basilosaurus, eoseenin aikainen valas. Eoseeni oli geologinen ajanjakso 56–33,9 miljoonaa vuotta sitten. Ajanjakso on kenotsooisen maailmankauden aloittaneen paleogeenikauden toinen ja keskimmäinen epookki. Sitä edelsi paleoseeni ja seurasi oligoseeni. Tänä aikana ilmestyivät ensimmäiset nykyaikaiset nisäkkäät. Ajalle oli ominaista lämmin ja kostea ilmasto sekä nisäkkäiden huima lajiutuminen. Muun muassa varhaiset kädelliset kehittyivät eoseenilla. Ilmasto viileni kauden loppua kohti.
Lauri Jousinen
Jousinen on laatinut Kalevala- ja karjalaisaiheisia orkesterisävellyksiä, teatterimusiikkia muun muassa J. H. Erkon Kullervoon (1933) sekä Lauri Luodon ja Jalmari Virtasen näytelmään Herra Malperi lähtee sotaan (1934), lukuisia kuorolauluja sekä sovittanut kansansävelmiä kanteleelle ja muille soittimille. Jousinen oli Neuvostoliiton säveltäjäliiton jäsen vuodesta 1937.
Eoseeni
Eoseenin nimi tulee kreikan sanoista ēōs (aamunkoitto) ja kainós (uusi).
Ilmasto
Eoseenin alussa oli hyvin lämmintä. Se alkoi noin 100 000 vuoden lämpöhuipulla (Eocene Thermal Maximum PETM, LPTM, IETM), joka on ollut nopeimpia maailmanlaajuisia ilmaston lämpenemisiä. Se saattoi johtua merenpohjaan kerrostuneista klatraattikivistä vapautuneesta metaanista. Metaani on itsessään kasvihuonekaasu ja se hapettuu ajan mukana hiilidioksidiksi, joka on tunnetusti maapalloa lämmittävä kasvihuonekaasu. Huippulämmin PETM kesti noin 150 000 vuotta.
Lämpöhuippu nosti lämpötiloja korkeilla leveysasteilla jopa 7 °C. Lämpöhuippu palautui pian aikaisemmalle nykyistä lämpimämmälle tasolleen. Lämpötila alkoi nousta uudelleen ja saavutti huippunsa 50 miljoonaa vuotta sitten Ypres-kaudella, jolloin keskilämpötila oli päiväntasaajalla noin 30 °C. Varhaisimmalla eoseenilla saattoi meren pintalämpötila olla 10–15 °C nykyistä korkeampi.
Ilmasto oli lämpöhuippua lukuun ottamatta tasaisen lämmin, siinä esiintyi vain pienehköjä vaihteluja. Kosteus kasvoi huomattavasti kauden alussa. Lämpötila aleni suhteellisen loivasti navoille mentäessä, lämpötilojen ero päiväntasaajan ja napojen välillä oli vain noin puolet nykyisestä. Ilmasto kuivui ja viileni hitaasti kauden loppua kohti.
Varhaisella eoseenilla 55–50 miljoonaa vuotta sitten tropiikki ulottui 10–15 leveysastetta nykyistä pohjoisemmaksi Keski-Ranskaan, joka tosin saattoi olla nykyistä etelämpänä ja meridionaalinen vyöhyke (subtropiikki) Skandinavian eteläosiin ja luultavasti silloin lähempänä päiväntasaajaa olleen Grönlannin eteläosiin. Alligaattoreja ja kaguaaneja eli Ellesmerensaarella Grönlannista länteen. Pintaveden 25 °C:n lämpötilavyöhyke ulottui leveysasteelle 45. Etelä-Englannin alueella vuoden keskilämpötila oli 21 °C, niin kuin Malakan niemimaalla nykyään, ja kasvillisuus sen mukaista. Lämpötila Coloradossa Pohjois-Amerikassa ja Keski-Euroopassa oli 10–11 astetta korkeampi kuin nyt.
Noin 45–34 miljoonaa vuotta sitten Etelämantereella saattoi olla pieniä jäätiköitä, ja ilmakehässä saattoi olla hiilidioksidia suunnilleen kuusi kertaa nykyistä enemmän.
Kanadan arktisilla saarilla Ellesmerensaarelle oli varaaneja ja subtropiikkia, joka vastaa nykyistä Etelä-Eurooppaa, oli 77. leveysasteella. Keski- ja myöhäiseoseenilla ilmasto jäähtyi, ja kauden lopussa 36–35 miljoonaa vuotta sitten valtamerien syvävedet jäähtyivät nopeasti 3–5 astetta.
Erääseen aikaan eoseenilla subtrooppinen vyöhyke ulottui jopa Pohjois-Ranskaan ja Yhdysvaltain ja Kanadan rajalle. Vielä sen pohjoispuolella oli siirtymävyöhyke, joka ulottui Keski-Kanadaan ja eteläisimpään Ruotsiin ja Oslon seuduille. Täällä kasvoi joitain subtrooppisia lajeja. Lämpimän vyöhyke ulottui Huippuvuorten pohjoispuolelle, Siperiassa 60. leveysasteelle, Alaskan pohjoisosiin ja Baffininsaarten pohjoisosiin sekä pohjoiseen Keski-Grönlantiin.
Eoseenin lopussa noin 38 miljoonaa vuotta sitten lähellä eoseenin-oligoseenin rajaa lämpötila romahti äkkiä 8–13 °C päätellen Uuden-Seelannin brakiopodeista.
Mannerliikunnot
Mannerliikunnoissa eoseenin alkupuolella Australia ja Antarktis olivat yhdessä, samoin Pohjois-Amerikka ja Eurooppa Grönlannin kautta. Eoseenin keskivaiheilla Australia irtautui Antarktiksesta päästäen Antarktiksen ympärille pyörimään kylmän merivirran, joka alkoi viilentää maapalloa siten, että jäävuoria ja kylmää vettä ajautui lähemmäs päiväntasaajaa. Itäisen Antarktiksen jääpeite alkoi muodostua vasta keski- ja myöhäiseoseenilla, vaikka manner oli ollut navalla jo varhaisella hiilikaudella. Lauraasia alkoi hajota Pohjois-Amerikaksi, Grönlanniksi ja Euroopaksi. Himalaja alkoi syntyä, kun Intia alkoi törmätä Aasiaan 45 miljoonaa vuotta sitten. Kalliovuorilla muodostui lisää vuorijonoja.
Eoseenilla Etelä-Amerikan ja Antarktiksen välillä oli kannas tai hyvin tiheä saariketju. Australia irtautui Etelämantereesta myöhäsispeloseenille 55-53 miljoonaa vuotta sitten.
Tämä esti maapalloa viilentävien kylmien länsituulten virtojen vapaan liikkeen. Ne kiersivät pienemmille leveyksille ja lämpenivät.
Intia oli vielä melko kaukana Aasiasta. Grönlanti oli alkanut irtautua Euroopasta, ja päästi lämpimän merivirran pohjoiseen jo varhaisella eoseenilla 53 miljoonaa vuotta sitten. Panaman kannaksen paikalla oli merta, jonka läpi kulki etelässä länteen ja pohjoisessa itään merivirta.
Kasvillisuus
Eoseenilla metsä peitti suuren osan maapallosta navoilta navoille, ilmasto oli laajalti kostea ja lämmin lukuun ottamatta muutamia aavikkoalueita.
Suosypressejä ja kiinanpunapuita kasvoi Kanadan pohjoisosien Arktisilla saarilla Ellesmerensaarella. Arktiset saaret olivat tuolloin mannerliikuntojen takia vain muutaman leveysasteen nykyistä etelämpänä. Trooppisia sademetsiä kasvoi Euroopassa ja Yhdysvaltain luoteisrannikolla. Subtrooppisia ja jopa trooppisia puita kasvoi Grönlannissa ja Alaskassa. Eoseenin alussa palmuja kasvoi Pohjois-Euroopassa ja Alaskassa, mutta kauden edetessä palmut harvenivat näillä alueilla.
Eoseenin keskivaiheilla mannerten sisäosat alkoivat kuivua, metsät harvenivat monilla alueilla mutta vastakehittyneet ruohot eivät olleet vielä levittäytymässä jokiseuduilta aroiksi ja savanneiksi. Lämpötilojen pudotessa lehtensä pudottavat puut yleistyivät ja valtasivat alaa ikivihreiltä trooppisilta alueilta. Kauden lopussa sademetsät olivat vetäytyneet päiväntasaajan lähelle Intiaan, Australiaan, Afrikkaan ja Etelä-Amerikkaan.
Etelämanner oli eoseenin alussa lämpimänlauhkeitten-subtrooppisten metsien peitossa, mutta oligoseenin alussa lehtimetsien ja tundran valtaama asteittaisen viilenemisen tuloksena.
Keski-Euroopan ruskohiilimetsät olivat trooppisen ja subtrooppisen vyöhykkeen rajalla. Ne olivat suometsiä, joissa kasvoi palmuja, palmettopalmuja, viikunoita, magnolioita, punapuita, mäntyjä, tammia, kastanjoita, jalopähkinöitä ja kosteimmilla paikoilla suosypressejä. Coloradossa kasvoi vaahterapuita, palmuja, käpypalmuja, saniaisia, pajuja, jalopähkinäpuita, hikkoreita, valkopyökkejä, lehmuksia, tammia, ambrapuita, sumakkipuita, tulppaanipuita ja kultasadepuita.
Noin 50 miljoonaa vuotta sitten ilman O2-pitoisuus oli 27 %, CO2-taso 2 % eli nykytasoa, keskilämpötila 17 astetta C.
Eläimistö
pienoiskuva|Mesonyx, eoseeniajan petoeläin.
pienoiskuva|[[Ambulocetus, eräs eoseeniajan valaan edeltäjä. Valaat kehittyivät eoseenin alun perin näkyvästi neliraajaisista nisäkkäistä.]]
Eoseenilla nisäkkäät lajiutuivat paljon ja kehittyivät suuremmiksi. Eoseeni kesti kauan, ja edellisellä kaudella alkanut lajiutuminen saattoi nyt tapahtua täydellä teholla.
Eoseenin alussa nisäkkäät olivat melko pieniä, alle 10 kg. Ne olivat kavioeläinten (pariton- ja parillishampaisten vuohien ja hevosten) edeltäjiä. Kaudella kehittyivät muun muassa valaat, kissaeläimet, koiraeläimet, kamelit, lepakot ja näätäeläimet. Silloin elivät myös muun muassa alkunorsu, alkuhevonen (Eohippus), ja alkusarvikuono. Kissa- ja koiraeläimet erosivat omille teilleen evoluutiopuussa petoeläimistä. Kaksi kavioeläinten pääryhmää ilmestyi tällä kaudella (peuran ja seepran sukuiset). Kauden alun lämpöhuippu tappoi monia nisäkkäitä.
Eoseenin alussa eli alkukavioeläinten lahkoon kuuluva Phanadocys. Condylarthra.
Eoseenilla syntyi monia kädellisten heimoja, muun muassa Tarsiidae, Omomyidae ja Adapidae. Näissä oli muun muassa vanhan ja uuden maailman häntäapinoiden edeltäjiä. Adapidae on sukupuuttoon kuollut pitkäkuonoinen puoliapinatyyppi, joihin kuului muun muassa Smilodectes. Myös Plesiadapis oli pitkäkuonoinen.
Myös valaat kehittyivät eoseenillä puoliksi maaeläimien kautta kohti täysin veteen sopeutuneita hammasvalaitten edeltäjiä. Kaudella eli muun muassa Basilosaurus, joka valasta muistuttava 20–25 m pitkä hammasnisäkäs. Se eli hieman alle 40 miljoonaa vuotta sitten. Sen uskotaan kehittyneen monien välimuotojen kautta noin 47 miljoonaa vuotta sitten eläneestä nelijalkaisesta Pakicetus-eläimestä. Tästä ehkä kehittyi virtaviivaisempi neliraajainen krokotiilimainen Ambulocetus. Edelleen kehitys näyttää vieneen Radhocetus-eliöön, joka oli melko valasmainen ja jolla oli neljä lyhyttä raajaa. Radhocetus olisi elänyt hieman yli 42 miljoonaa vuotta sitten. Monia muita täysin merielämään sopeutuneen nisäkkään ja nelijalkaisen maalla elävän eliön välimuodon tapaisia eläimiä on löydetty eoseenilta. Näitä ovat muun muassa Dalanistes, Takracetus, Gaviocetus ja Dorudon. Melko tarkkaan nykyisiä valaita ulkoisesti muistuttaneita merinisäkkäitä olivat noin 35 miljoonaa vuotta sitten elänyt Mysticetes ja Odontocetes. nykyisen tyyppisten valaiden evoluutio tapahtui pääosin vasta oligoseenilla ja mioseenilla.
Kauden muita eläimiä olivat hammaslintu, myöhäisen Lutetian-kauden Unintatherium joka muistutti sarvikuonoa, sekä virtahevon tapainen Coryphodon.
Eoseenilla sarvikuonoja vastasivat niin sanotut titanotheerit Titanotheria, jotka eivät ole nykyisten sarvikuonojen sukulaisia. Siihen aikaan sarvikuonojen esi-isät muistuttivat nykyisiä hevosia.
Eobasileus muistutti myös sarvikuonoa ja dinosaurustakin, siksi että se oli massiivinen. Brontotherium oli myös sarvikuonomainen ruohonsyöjä, joka eli myöhäiseoseenin päättävällä Priabonian-kaudella. Mesonyx oli Creodonta-suvun varhainen hieman sutta muistuttava peto. Noin 40–30 miljoonaa vuotta sitten eli matalahko ehkä hieman tapiiria tai villisikaa muistuttanut, lähes kärsäton Moeritherium, joka oli norsu­eläinten edeltäjä. Sillä oli tavallista pidemmät, muista hampaista matkan päässä olevat etuhampaat (syöksyhampaiden edeltäjiä). Laji oli maa/vesieläin ja noin metrin korkuinen. Pitkulaista norsua ruumiiltaan muistuttava, mutta pitkäturpainen, lyhytsyöksyhampainen, lähes olemattoman kärsän omaava Phiomia eli 37–28 miljoonaa vuotta sitten. Tällä lajilla oli pitkät jalat niin kuin norsulla.
Norsun esi-isä Moeritherium eli eoseenilla noin 40 miljoonaa vuotta sitten. Moeritheriumin kärsä oli hyvin lyhyt, samoin syöksyhampaat. Norsun näköinen, nelisyöksyhampainen mutta lyhytkärsäinen Palaeomastodon eli noin 40 miljoonaa vuotta sitten Pohjois-Amerikassa. Eoseenilla kehittyi nykyisentyyppinen hyönteislajisto ja lintujen monet nykyiset lahkot.
Pariisin altaassa eli trooppisissa merissä viihtyviä kalkkikuorisia huokos­eläimiä, nummuliitteja.
Eoseenin lopun joukkotuho
Kausi päättyi joukkotuhoon, joka saattoi johtua asteroidien törmäyksestä Chesapeakenlahdelle. Katastrofi hävitti monia eläinlajeja, esimerkiksi useimmat Titanotheres ja kreodontit, sekä Dinocerata ja Archeoceti.
Yumi Umeoka
Yumi Umeoka on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Umeoka debytoi Japanin maajoukkueessa kesäkuussa 1997. Hän on pelannut neljä maaottelua.
Lennart Strand
Lennart Strand (13. kesäkuuta 1921 Malmö – 23. tammikuuta 2004) oli ruotsalainen keskimatkojen juoksija ja olympiamitalisti.
Soutajana urheilu-uransa aloittanut Lennart Strand toimi ensimmäisinä juoksuvuosinaan maanmiestensä Gunder Häggin ja Arne Anderssonin jäniksenä. Oslon EM-kilpailuissa 1946 hän voitti 1 500 metrin juoksussa kultaa ajalla 3.48,0. Malmössä 15. heinäkuuta 1947 hän sivusi Häggin nimissä ollutta maailmanennätystä 3.43,0. Lontoon 1948 olympialaisissa hän oli ennakkosuosikki mutta jäi hopealle ajalla 3.50,4 edellään maanmiehensä Henry Eriksson, joka Oslossa oli jäänyt toiseksi. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 Strandin juoksut päättyivät alkueriin.
Opel Mokka
Opel Mokka on Opelin vuodesta 2012 lähtien valmistama crossover-tyyppinen automalli. Isossa-Britanniassa mallia myydään Vauxhall-merkkisenä.
Opel Mokka A (2012–2019)
Ensimmäisen sukupolven Mokka perustuu General Motorsin Gamma II -pohjalevylle. Samaa rakennetta käytettiin muun muassa Cheverolet Aveo- ja Spark-malleissa. Mokkan sisarmallit ovat Buick Encore ja Chevrolet Trax, joiden kanssa se jakaa suurimman osan tekniikastaan.
Vuoden 2012 Euro NCAP -kolaritestistä Mokka sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Mokkan pääkilpailijat olivat Euroopassa Nissan Qashqai ja Mitsubishi ASX. Niiden tavoin myös Mokka oli saatavana sekä etu- että nelivetoisina versioina. Nelivetotekniikka perustuu monilevykytkimeen. Hyvissä ajo-olosuhteissa kaikki voima välitetään etupyörille, mutta tarpeen vaatiessa etu- ja taka-akseleilla voi olla yhtä paljon voimaa.
Moottoreita oli tarjolla kolme, jotka kaikki oli otettu suoraan Opelin muista malleista. Bensiinimoottorit olivat vapaasti hengittävä 1,6-litrainen (115 hv) ja turboahdettu 1,4-litrainen (140 hv). Dieselvaihtoehto oli alkuvaiheessa 1,7 CDTI (130 hv). 1,6-litraisessa moottorissa manuaalivaihteisto on viisi-, muissa kuusivaihteinen. 1,4-litraisen ja dieselin yhteyteen sai myös kuusiportaisen automaattivaihteiston, jos vetotavaksi valitaan etuveto. 1,6-litraista ei ollut saatavilla nelivetoisena. Ainoastaan Venäjän markkinoilla oli myös 1,8-litrainen (140 hv) bensiinimoottori. vasen|pienoiskuva|Opel Mokka X Varustetasot olivat Suomessa aluksi Enjoy ja Cosmo.
Cosmossa oli lisäksi osittain nahkaverhoillut istuimet, kaksivyöhykkeinen automaatti-ilmastointi, automaattiset kaukovalot, kromatut ovenkahvat, kromilista ikkunalinjassa, pysäköintitutka edessä ja takana sekä tuulilasinpyyhinten sadetunnistin.
Vuoden 2015 alussa aiempi 1,7-litrainen dieselmoottori korvattiin uudella 136-hevosvoimaisella 1,6 CDTI:llä. Myös siihen oli valittavissa automaattivaihteisto etuvetoisena. Uusi moottori oli aikaisempaa kevyempi alumiinisten kampiakselin tukien ja sylinterilohkon ansiosta.
Samaan aikaan Enjoy muuttui Drive-nimiseksi, jossa oli aiemman lisäksi muun muassa automaatti-ilmastointi.
Geneven autonäyttelyssä keväällä 2016 esiteltiin kasvojenkohotuksen kokenut malli, jonka mallinimeksi tuli Mokka X. Uudistuksessa auto sai muutoksia keulan ilmeeseen ja täysin uudistetun sisustan.
Opel Mokka B (2020–)
Toisen sukupolven Mokka esiteltiin kesäkuussa 2020. Se perustuu samalle PSA-konsernin EMP1-perusrakenteelle kuin esimerkiksi Peugeot 2008 ja Opel Corsa F. Edeltäjäänsä verrattuna auto on 125 millimetriä aikaisempaa lyhyempi, mutta akseliväli sen sijaan on pysynyt lähes ennallaan: kasvua on kaksi millimetriä. Paino on pudonnut noin 120 kilogrammalla. Muotoilussa on samoja piirteitä kuin vuoden 2018 Opel GT X Experimental -konseptiautossa. Uudessa Mokkassa valmistaja esitteli uuden Opel Vizor -nimellä tunnettavan keulailmeen, jota sovelletaan myöhemmin myös muissa malleissa. Ohjaamossa ei ole analogista mittaristoa, vaan kaksi yhdeksi kokonaisuudeksi yhdistettyä näyttöä, joista toinen on digitaalinen mittaristo kuljettajan edessä ja toinen puolestaan tietoviihdejärjestelmän kosketusnäyttö. Ratkaisusta valmistaja käyttää nimeä Opel Pure Panel.
Vuoden 2021 Euro NCAP -kolaritestistä Mokka sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.
Bensiini- ja dieselmoottorien lisäksi mallivalikoimassa on täyssähköinen Mokka-e, jossa on 50 kilowattitunnin akku ja 134-hevosvoimainen sähkömoottori.
Howard Zieff
Howard Zieff (21. lokakuuta 1927 – 22. helmikuuta 2009) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, joka aloitti uransa mainosvalokuvaajana ja mainoselokuvaohjaajana. Hänen ohjaamiinsa kymmenkuntaan Hollywood-komediaan kuuluvat Cowboy Hollywoodissa (1975), Tyttö joka kävi intin (1980) sekä Tyttöni mun (1991).
Elämä ja ura
Zieff syntyi Chicagossa juutalaisperheeseen, joka muutti sitten Los Angelesiin. Hän opiskeli vuoden verran taideaineita Los Angeles City Collegessa, kunnes vuonna 1946 liittyi laivastoon. Hän jatkoi opintoja laivaston valokuvauskoulussa Floridan Pensacolassa ja sitten Kalifornian Pasadenassa Art Center College of Design -oppilaitoksessa. Hän aloitti mainosvalokuvaajana New Yorkissa 1950-luvulla ja pääsi 1960-luvun vaihteessa mukaan tekemään monia aikakauden luovimman mainostoimiston Doyle Dane Bernbachin kampanjoita. Hän laajensi osaamistaan valokuvauksesta tv-mainosten ohjaajaksi ja tuli kuuluisaksi humorististen mutta myös kalliita tuotantoja vaativien mainosspottien tekijänä.
Vuonna 1969 Zieff myi yrityksensä ja päätti keskittyä pitkien elokuvien tekoon. Maineensa vuoksi hän sai tehtäväkseen komedioita, joista monet nousivat varsin suosituiksi. Hänen viimeiseksi ohjauksekseen jäi vuoden 1994 Tyttöni mun 2, minkä jälkeen Parkinson-oireet saivat hänet vetäytymään eläkkeelle. Hän kuoli vuonna 2009.
European Renewable Energy Council
The European Renewable Energy Council (EREC) on Euroopan uusiutuvan energiaan liittyvän teollisuuden, kaupan ja tutkimuksen kattojärjestö, joka perustettiin vuonna 2000. ERECin toimisto sijaitsee Brysselissä.
Järjestön pitää tehtävänään:
Järjestön jäsenyhdistyksiin kuuluvien yritysten vuosittainen liikevaihto on yhteensä 45 miljardia euroa, ja henkilöstömäärä yli 450 000 työntekijää..
Lommila
Lommila on kylä Espoossa Karvasmäen kaupunginosassa, Muuralan ja Bembölen välissä, lähellä Turunväylän ja Kehä III:n risteystä. Lommilan pinta-ala on noin 1,3 neliökilometriä. Lommilan yhteydet ovat hyvät Espoon keskukseen, Leppävaaraan ja Pohjois-Espooseen. Lommilan palveluihin kuuluu huonekalu-, varaosa- ja autokauppoja, automaattiasemia sekä pikaruokaravintola McDonald's, mutta asukkaita siellä on hyvin vähän.
Suuren Rantatien varrella sijaitsevan Lommilan historiaa tunnetaan 1400-luvulta asti. Keskiajalla Lommilan kylään kuuluivat Nedre ja Övre Glomsin sekä Lövkullan kantatilat. Lövkullan ratsutila jaettiin kahtia 1756. Nedre Glomsin 1700-luvun alussa rakennettu postitalo on yksi Espoon kaupungin vanhimmista asuinrakennuksista.
Lommilassa on Suomen vanhin Ikea, joka avattiin 1996.
Henrietta
Henrietta on naisen etunimi, diminutiivimuoto Henrik-nimen naispuolisesta vastineesta Henrika. Ranskassa nimi esiintyy muodossa Henriette. Henrietta on siitä johdettu latinan mukainen muoto.
Suomessa nimi Henrietta on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1 821 naiselle. Suomenruotsalaisessa kalenterissa Henrietan nimipäivä on Henrikin päivänä, 19. tammikuuta.
Kim Herold (albumi)
Kim Herold on Kim Heroldin 21. marraskuuta 2014 julkaistu kolmas studioalbumi. Albumi on Heroldin ensimmäinen suomenkielinen albumi.
Albumin ensimmäinen single ”Kaikki okei” julkaistiin 14. tammikuuta 2014. Toukokuussa 2014 julkaistulla ”Hengitä”-singlellä Heroldin lisäksi esiintyy räppäri Tuomas Kauhanen. Kolmantena singlenä albumilta julkaistiin lokakuussa 2014 ”Lähellä loppua”. Viimeinen single albumilta oli ainoastaan promootiokäyttöön julkaistu ”35” alkuvuodesta 2015.
Petteri Lindbohm
Petteri Lindbohm (s. 23. syyskuuta 1993 Helsinki) on suomalainen jääkiekkopuolustaja. Hän pelaa SM-liigajoukkue Helsingin IFK:ssa. Hän on pelannut urallaan aiemmin myös yhteensä 49 NHL-ottelua St. Louis Bluesissa ja Florida Panthersissa. Isokokoista Lindbohmia on luonnehdittu pelityyliltään peruspuolustajaksi. Maajoukkueessa hän on voittanut MM- ja olympiakultaa.
Juniorivuodet
Kaudeksi 2011–2012 Lindbohm siirtyi kolmivuotisella SM-liigasopimuksella Jokereihin. Hän pelasi ensimmäisen sopimuskautensa kuitenkin lähes kokonaan seuran A-nuorissa, joiden sisäisen jäähypörssin Lindbohm voitti 98 minuutillaan. Hän sijoittui koko A-nuorten SM-liigan jäähypörssissä neljänneksi. Lindbohm voitti kauden päätteeksi A-nuorten SM-hopeaa. Hän ei debytoinut vielä SM-liigassa, mutta pelasi kuitenkin ensimmäiset miesten pelinsä pelattuaan viiden ottelun verran lainalla Mestis-joukkue Kiekko-Vantaan riveissä. Lindbohm edusti myös Jokereiden SM-liigajoukkuetta kahdessa European Trophy -ottelussa.