cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fantômas (albumi)
Fantômas on Fantômas-superyhtyeen debyyttialbumi ja ensimmäinen Ipecac Recordingsin julkaisema albumi. Kannen kuva on Espanjassa julkaistusta postikortista, joka on ranskalaisesta 1965 tehdystä elokuvasta Fantomas nauraa kuolemalle.
Schlegeliaceae
Schlegeliaceae on vähälajinen kasviheimo koppisiemenisten laajassa Lamiales-lahkossa, johon monet tunnetut heimot, kuten akantti-, naamakukkais- ja huulikukkaiskasvit, kuuluvat.
Tuntomerkit
Heimon kasvit ovat puuvartisia, pensaita tai köynnöksiä, jotka kasvavat usein päällyskasveina eli epifyytteinä; heimossa on myös jokunen kookkaaksi kasvava puulaji. Varret ovat vaaleakaarnaisia. Lehdet ovat vastakkaisia, usein paksuja, ehyt-, saha- tai piikkilaitaisia. Kukinto on toisinaan haarainen ja kukat ovat melko kookkaita ja vastakohtaisia. Verhiön ulkopuolella on mesirauhasia. Hetiössä on toisinaan yksi joutohede. Sikiäimessä on turvonneet istukat. Hedelmä on verhiön suojaama marja. Siemenet ovat litteitä tai kulmikkaita.
Levinneisyys
Heimon lajit kasvavat Meksikossa ja trooppisessa Amerikassa Antillit mukaan lukien.
Luokittelu
Schlegeliaceae-heimossa on neljä sukua, joista runsaslajisimmat ovat Schlegelia (15 lajia) ja Gibsoniothamnus (11 lajia); yhteensä heimossa on 28 lajia. Läheisin sukulaisheimo on vesihernekasvit (Lentibulariaceae).
Suvut:
Kraftwerk
Kraftwerk on Düsseldorfista Saksasta kotoisin oleva yhtye, joka on vaikuttanut suuresti elektronisen musiikin kehitykseen ja suosioon. Yhtye hyödynsi ensimmäisten joukossa ja omaperäisellä tavalla monia elektronisen musiikin tuottamisessa käytettyjä tekniikoita ja laitteita, jotka ovat sittemmin levinneet laajaan käyttöön. Samoin Kraftwerkin tyyli, jossa elektroninen äänimaisema yhdistetään yksinkertaisiin tanssimusiikille tyypillisiin rytmeihin, on ollut myöhemmän konemusiikin perustavimpia innoituksen lähteitä.
Yhtye ja sen musiikki
Vuosina 1974–1986 tehdyillä levyillä mukana olivat myös Karl Bartos ja Wolfgang Flür. Lopulta he jättivät yhtyeen, koska tuskastuivat työskentelyn hitauteen. Joillakin levyillä Bartoksen ja Flürin rooliksi on merkitty vain ”sähköiset lyömäsoittimet” – ennen rumpukoneita elektronisten rumpuäänien aikaansaanti oli monimutkaista.
Kraftwerkin sanoitukset käsittelivät nykyaikaista eurooppalaista elämää ja varsinkin tekniikkaa. Sanoitukset ovat hyvin yksinkertaisia, ja aiheeksi on näyttänyt kelpaavan mikä tahansa alusrakenteen osa, tekninen koje tai muu nykyelämän ilmiö. Osalle kappaleista on vaikea antaa muuta tulkintaa kuin tekniikan romantisoitu kuvaaminen, mutta toisinaan on nähtävissä myös tekniikan mahdollisuuksien epäilyä ja nykymaailman ilmiöiden ironisointia.
Tärkeimmät levyt (1974–1981)
Seuraavaksi ilmestynyt levy, Die Mensch-Maschine (1978), jatkoi tasaisten rytmien linjalla. Levy tunnetaan esimerkiksi singlenä julkaistusta kappaleesta ”Das Modell”, jonka sanat käsittelevät ironiseen sävyyn valokuvamallia, ja kappaleesta ”Die Roboter”, jossa ”robotit” laulavat vocoder-äänellä. Parin vuoden tauon jälkeen vuonna 1981 ilmestyi levy Computerwelt, jonka teemana olivat tietokoneet. Edeltäjiensä tavoin levy esitteli joukon elektroniseen äänimaisemaan liittyviä uutuuksia, joita muut musiikin tuottajat omaksuivat.
Myöhemmät ajat (1983–2009)
Vuonna 1983 Ralf Hütter loukkaantui pyöräilyonnettomuudessa ja suunniteltu Techno Pop -niminen levy jätettiin julkaisematta. Vuonna 1986 julkaistiin vihdoin seuraava levy Electric Café. Se oli kuitenkin monelle pettymys: vaikutti siltä että Kraftwerk oli menettänyt kekseliäisyytensä eikä levyn elektroninen popmusiikki enää ollut aikaansa edellä. Tuon levyn jälkeen julkaistiin 1991 vanhojen kappaleiden remiksauksia sisältänyt The Mix. Lähes vuosikymmenen kestäneen tauon jälkeen ilmestyi vuoden 2000 maailmannäyttelyä varten tehty single, Expo 2000. Vuonna 2003 ilmestyi myönteiset arvostelut saanut albumi Tour de France Soundtracks. Ranskan ympäriajokilpailu eli Tour de France täytti tuolloin 100 vuotta.
Vuonna 2004 yhtye toteutti varsin mittavan maailmankiertueen Euroopan ja parin muun maanosan eri kaupungeissa. Vuonna 2005 julkaistu live-kokoelma Minimum-Maximum sisälsi saumattomaksi kokonaisuudeksi miksattua materiaalia tuolta kiertueelta.
Yhtye on pitkistä levytystauoista huolimatta usein tehnyt eri mantereille ulottuvia kiertueita. Kraftwerk toimi edelläkävijänä myös siinä, että se käytti tietokonegrafiikkaa esityksien taustalla. Nämä grafiikat olivat se lavaesitysten näyttävin anti – yhtyeen jäsenet kun lähinnä seisoivat lähes liikkumattomana pöytiensä äärellä. Pöydillä taas oli erilaisia sekvenssereitä, joilla ohjataan esitystä. 1970-luvulla lavalla oli myös mukana oikea auto, jolla saatiin aikaan ”Autobahn”-kappaleen aloittava autonkäynnistysääni.
Yhtyeen esiintymiset Suomessa
Kraftwerk on esiintynyt Suomessa neljästi: Helsingin Kulttuuritalolla 18. lokakuuta 1991, Helsingin Jäähallissa 6. helmikuuta 2004, Flow Festivalin yhteydessä Helsingin Suvilahdessa 13. elokuuta 2009 ja Finlandia-talossa 15. helmikuuta 2018. Yhtye esiintyi Flow Festivalilla toisen kerran 11. elokuuta 2013.
The Catalogue (2009)
Kaikki yhtyeessä olleet jäsenet vuosina 1974-2003.
3-D Catalogue (2017)
Kaikki yhtyeessä olleet jäsenet vuosina 1974-2003.
Diskografia
thumb|Krafwerk esiintymässä [[Düsseldorfissä vuonna 2013]]
Be a Brother
Be a Brother on Big Brother and the Holding Companyn albumi vuodelta 1970. Levy on ensimmäinen sen jälkeen kun Janis Joplin oli lähtenyt yhtyeestä.
Outokumpu (yritys)
Outokumpu Oyj on suomalainen metalliteollisuuden yritys, joka toimii 30 maassa. Nykyistä yhtiötä edeltävä toiminta alkoi vuonna 1910 Outokummun kaupungista, silloisesta Kuusjärven pitäjästä, josta löytyi kuparimalmia. Malmikentän syntymäpäivänä pidetään 16. maaliskuuta 1910, jolloin saatiin ensimmäiset kairausnäytteet. Sen pohjalle syntyi kuparimalmia tuottava Outokummun kaivos. Outokummusta tuli valtionyhtiö, kun Suomen valtio osti Outokummun kaivosyhtiön koko osakekannan viipurilaiselta Hackmanin kauppahuoneelta. 1940-luvun lopulla Outokumpu oli Euroopan suurin kuparintuottaja, mutta yhtiö luopui kuparista kokonaan vuosituhannen vaihteen jälkeen. Nykyään Outokumpu omistaa Kemin kromikaivoksen, Tornion terästehtaan ja ferrokromisulaton sekä useita tuotantolaitoksia Suomen ulkopuolella.
Outokumpu Oyj on Fennovoimaa suomalaisittain omistavan Voimaosakeyhtiö SF:n osakas.
Vuonna 2017 Outokumpu oli liikevaihdolla mitattuna Suomen 13:nneksi suurin yritys.
Suomalainen yhteisyritys ja norjalainen vuokrayhtiö
thumb|243px|Outokummun pääkonttori sijaitsi heinäkuuhun 2016 saakka Espoossa. Vuoteen 1914 mennessä oli perustettu yhteisyritys Outokumpu Kopparverk, jossa omistajina olivat viipurilainen kauppahuone Hackman & Co ja Suomen valtio. Yhtiön johtoon kuuluivat tällöin vanha kauppaneuvos Wilhelm Hackman ja senaattori Paul Kraatz. Teknologiaksi eli kuparinerotusmenetelmäksi saatiin norjalaisyrityksen elektrolyyttinen metodi. Erinäisten vaikeuksien jälkeen päädyttiin siihen, että yritys vuokrattiin norjalaiselle Hybinette-yhtiölle elokuussa 1917. Tätä aikaa kesti kaikkiaan kolme vuotta.
Suomen valtion liikelaitos
Vuokrayhtiö ostettiin kaivoksenomistajille eli Suomen valtiolle ja Hackmanille tammikuussa 1921. Toimitusjohtajaksi valittiin filosofian tohtori Eero Mäkinen. Lopullinen ratkaisu valtiollisesta kaivosyhtiöstä toteutui joulukuussa 1924, kun valtio lunasti Hackmanin osuuden kaivoksesta. Näin syntyi valtion liikelaitos Outokummun kaivos. Tämänkin jälkeen käytiin useamman vuoden ajan yrityksen kehittämissuunnasta taistelua toimitusjohtajan ja johtokunnan välillä, joka lopulta päättyi Mäkisen haluamalla tavalla. Rakennettiin muun muassa rikastamo ja vanha kuparitehdas suljettiin, vaikka lamavuodet koettelivatkin yrityksen kannattavuutta. Yritys työllisti tuolloin noin 400 henkeä.
Valtio-omisteinen osakeyhtiö
Outokummun kaivos toimi 1930-luvun alkuun valtion liikelaitoksena, mutta osakeyhtiömuotoinen toiminta nähtiin tavoiteltavana johtuen yrityksen kehitystarpeista. Eduskunnassa käydyn tiukan keskustelun ja äänestysten jälkeen joulukuussa 1931 osakeyhtiömuotoinen malli sai hyväksyntänsä – uusi Outokumpu Oy aloitti toimintansa 1. kesäkuuta 1932 määräyksellä vähintään 75 % valtio-omistuksesta. Yrityksen asema maailman kuparimarkkinoilla oli tällöin vielä vaatimaton. Euroopan markkinoilla rooli oli näkyvämpi yhtiön ollessa viiden suurimman kuparikaivostuottajan joukossa.
Raakakupariksi omissa jalostuslaitoksissa
Imatrankosken voimalaitokselta saatava ja hinnaltaan edullinen energia ratkaisi myös kuparisulaton valmistusmenetelmän sähkömetallurgian eduksi. Imatralle rakennettiin näin kupari- ja rikkidioksiditehtaat, jotka saatiin käyntiin vuoden 1936 aikana. Näin Outokummun malmi voitiin nyt jalostaa raakakupariksi. Lisäksi jalostusprosessissa syntyi sivutuotteita, muun muassa rikkikiisua, joiden käyttöä suosivat muun muassa selluloosateollisuuden uudet tekniikat.
Suomen taloudellisen puolustusvalmiuden nostaminen 1930-luvun lopulla toi esille kotimaisen metallitehtaan perustamistarpeen. Päätös tehtaasta tehtiin kesäkuussa 1938, ja sijoituspaikaksi tuli Pori. Tehtaan rakennustyöt sattuivat käynnistyvän suursodan kynnykselle. Tehdas valmistui välirauhan aikana eli syksyllä 1940. Raakakuparin jatkojalostusta eli raffinointia varten valmistui Poriin kuparielektrolyysitehdas keväällä 1941. Näin Suomesta tuli kuparin ja messingin suhteen omavarainen. Sota-aika leimasi myös Outokummun investointeja, sillä Suomen silloinen hallitus vaati nikkelintuotantoa. Petsamon ja Nivalan kaivokset olivat Poriin perustetulle nikkelitehtaalle raaka-ainelähteenä. Tuotanto pääsi käyntiin alkuvuodesta 1942. Sota-ajan Outokumpu Oy:lle leimaa antavana oli Saksan kanssa käytävän kaupan laajuus ja kuparin laajamittainen käyttö sotilaallisiin tarkoituksiin, joka vuonna 1944 oli jo 75 %. Kaivoksia oli avattu myös lisää: Makolan nikkelikaivos Nivalaan ja Ylöjärven kuparikaivos. Työntekijämääräkin oli kasvanut merkittävästi eli lähes 3 000:een, joista n. 1 300 oli jalostuspuolella.
Sotilaallinen tilanne Kannaksen rintamalla muodostui kesä-heinäkuussa 1944 vaikeaksi. Sotataloudelle tärkeän kuparisulaton siirto Imatralta tuli nyt välttämättömäksi. Uudeksi sijoituspaikaksi tuli Satakunnassa Kokemäenjoen varrella sijaitseva Harjavalta. Ensimmäiset tuotteet saatiin ulos tammikuussa 1945 – siirto oli siis onnistunut.
Sodanjälkeinen aika – sotakorvauksia ja liekkisulatuksen kehitys
Sodanjälkeistä aikaa leimasivat sotakorvaukset. Outokumpu Oy:n tuotteet olivat siinä merkittävässä osassa. Etenkin ensimmäisten korvausvuosien 1945–1947 suuret kaapelitoimitukset edellyttivät Outokummulta suuria jalostuspanostuksia. Kuparituotannosta meni näin 1945 90 %, 1946 43 %, 1947 44 % ja vielä 1948 37 % sotakorvauksiin. Sen jälkeen korvausten osuus laski alle 20 %. Nikkelin tarve laski nopeasti sodan jälkeen. Niinpä Outokumpu lopetti nikkelituotannon 1946. Sitä tosin tuli kuparituotannon ohessa pieniä määriä.
Sähkön saannin vaikeutuminen ja hinnan kohoaminen sodan jälkeen vauhditti energiaa säästävän sulatusmenetelmän eli liekkisulatuksen kehittämistä. Keskeisimmät henkilöt menetelmän kehityksessä olivat Porin metallurgisen osaston päällikkö, diplomi-insinööri Petri Bryk ja Harjavallan tehtaan isännöitsijä, yli-insinööri John Ryselin. Kolmantena tutkijaryhmän jäsenenä voi pitää vuorineuvos Eero Mäkistä, joka teki päätöksen menetelmän kehittämisestä. Koesulatto tehtiin Harjavaltaan 1947. Kyseessä on sanottu olleen 1900-luvun huomattavimpia keksintöjä kuparimetallurgian alalla – menetelmä patentoitiin useissa maissa muun muassa Norjassa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Tämän pohjalta rakennettiin Harjavallan sulatto vuoteen 1949 mennessä. Tässä yhteydessä päämetallurgi Petri Bryk nostettiin yrityksen johtokuntaan.
Sodan jälkeinen hintasäännöstely ja toisaalta voimakas inflaatio vaikuttivat Outokumpu Oy:n kannattavuuteen. Tuotteiden hintoja ei siis voinut korottaa, mutta monet kustannustekijät nousivat voimakkaasti inflaation seurauksena. Omistussuhteisiinkin tuli sodan jälkeen muutoksia. Valtiojohtoinen Kansaneläkelaitos Kela oli halukas tulemaan omistajaksi. Sen mukaan valtio ja Kela omistaisivat yhteensä 75 % yhtiön osakkeista. Omistusjärjestelyt toteutuivat vuoteen 1951 mennessä Kelan merkitessä uutta osakepääomaa niin, että omistussuhteet vakiintuivat: valtio n. 51 % ja Kela n. 49 %.
Lolicon
thumb|250px|Lolicon-kuvakielessä yhdistetään pikkutyttömäisiä piirteitä ja [[erotiikkaa.]] Lolicon (, translitt. rorikon) on japaninkielinen käsite ja englantilaistettu lyhenne ilmauksesta Rorīta konpurekkusu (Lolita-kompleksi). Sana viittaa Vladimir Nabokovin romaaniin Lolita, jossa aikuinen mies hullaantuu 12-vuotiaaseen tyttöön. Lolicon tarkoittaa sekä viehtymystä murrosikäisiin tyttöihin (efebofilia) että animessa ja mangassa eroottisesti kuvattuja tyttöjä tai lapsenomaisia nuoria naisia. Poikiin kohdistuvasta kiinnostuksesta käytetään vastaavasti nimitystä shotacon. Lolicon on laillista Suomessa, mutta sen hallussapito ja levittäminen ei ole laillista esimerkiksi Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa. Ruotsin laki kieltää lapsipornon, mutta hentaista on vaikea tulkita, onko se lapsipornoa vai onko ns. lapselliset piirteet luotu vain, jotta hahmo näyttäisi söpömmältä. Myös Japanissa (sen alkuperämaassa) sekä Yhdysvalloissa Lolicon on laillista, koska Japanin ja Pohjois-Amerikan lait eivät määrittele animoituja (eli kuvitteellisia) alaikäisten seksuaalisia kuvauksia lapsipornoksi. Meksikonkin laki sallii Loliconin.
Outokumpu (yritys)
Kehitys monimetalliyhtiöksi
Outokumpu Oy oli 1950-alkuun tultaessa noussut eurooppalaisittain merkittäväksi kaivosyritykseksi. Näihin aikoihin tapahtui korkeimmassa johdossa sukupolven vaihdos, kun pitkäaikainen toimitusjohtaja, vuorineuvos Eero Mäkinen kuoli äkillisen sairauden murtamana lokakuussa 1953. Toimitusjohtajaksi valittiin 40-vuotias päämetallurgi Petri Bryk.
Lolicon
Lakisyistä esimerkiksi lolicon-aiheisten hentaipelien lapsennäköisten ja pienikokoisten hahmojen kerrotaan olevan yli 18-vuotiaita.
Niinistö (sukunimi)
Niinistö on suomalainen sukunimi. Tunnettuja Niinistöjä ovat muun muassa:
Outokumpu (yritys)
Kehitys monimetalliyhtiöksi
1950-luvun lopulta aina 1970-luvulle avattiin useita kaivoksia ja tuotantotekniikka kehittyi. Yrityksen kaivostoiminnan kokoa kuvaa hyvin se, että 1970-luvulla louhittiin vuosittain yhtä paljon kuin 1913–1944 yhteensä. Tuotannon noustessa ja uusien kaivosten käynnistyessä menetti vanha pääkaivos Outokummussa vähitellen merkitystään. Vuonna 1973 Keretin kaivoksen osuus oli enää 8 %. Alueella oleva uusi Vuonoksen nikkeli-kuparikaivos nosti louhintaosuuden 27 %:iin. Muita uusia kaivoksia olivat 1954 tuotannon aloittanut Vihannin sinkkikaivos. 1959 avattu Kotalahden nikkelikaivos, 1962 käynnistynyt Pyhäsalmen kuparia, sinkkiä ja rikkiä tuottava kaivos, 1967 käynnistynyt Kemin Elijärven kromikaivos ja 1970 käynnistynyt Nivalan Hituran nikkelikaivos. Lisäksi oli joukko pienempiä kaivoksia. Tultaessa 1970-luvulle ei enää löytynyt suuria malmiesiintymiä. Toisaalta Outokummulla oli merkittävä joukko kaivoksia, jotka toimittivat jalostettavaksi muuta kuin kuparimalmia. Outokumpu muuttui kuparinjalostajasta monimetalliyhiöksi. Kokonaislaskutuksesta kupari oli ollut 1953 77 %, 1973 vielä 57 % pudoten 1978 26 %:iin ja edelleen 1982 22 %:iin. 1960-luvun lopulla Outokumpu Oy:n 8 700 työpaikasta suurin osa eli n. 60 % oli metallurgisissa laitoksissa. Vuonna 1982 metallurginen teollisuus työllisti 5 500 ja kaivokset vain n. 2 400 henkilöä.
Teknisellä viennillä maailmalle
Tärkeäksi liiketoimintamuodoksi 1970-luvulla muodostuneen teknillisen viennin juuret ovat liekkisulatusmenetelmän tuotteistuksessa – ensin omaan Harjavallan sulattoon ja sitten laajemmin maailmalle. Ensimmäinen ulkomainen tämän tyypin kauppasopimus tehtiin japanilaiselle teollisuusyritykselle Furukawalle niin, että heidän kupariliekkisulattonsa käynnistyi 1956. Kupariteollisuuden konservatiivisuus tosin viivytti toiminnan laajenemista. Omissa yksiköissä menetelmän käyttöä laajennettiin muiden metallien jalostuksessa. Vasta 1960-luvun lopulla toiminta sai vauhtia laajeten myös muun osaamisen myyntiin. Merkittävin erillinen kauppa oli vuonna 1974 Neuvostoliiton kanssa solmittu sopimus Norilskin nikkeli- ja kuparisulatosta, joka toteutettiin 1970-luvun loppupuolella.
Kokkolan tehtaat rikin, koboltin ja sinkin jalostajina
Rikkihappotuotanto oli jo ennen sotia käynnistetty kuparijalostuksen rinnalla Imatralla. Kuparisulaton siirron jälkeen 1944 rikkihappotuotanto siirrettiin Harjavaltaan toiselle valtiolliselle yhtiölle, Rikkihappo- ja superfosfaattitehtaat Oy:lle, joka aikanaan sai nasevamman nimen Kemira. Outokummun oli otettava rikin käsittelyyn kantaa Pyhäsalmen malmin löytymisen myötä 1958, koska malmi sisälsi peräti 40 % rikkiä ja yli 30 % rautaa. Tätä varten Kokkolan Ykspihlajan alueelle perustettiin metallurginen 1962. Rikkitehtaan tuotanto sai Suomen markkinoista 70–80 % ja vienti muun muassa Ruotsiin kasvoi. Öljykriisin mukana rikkitehdas ajautui kannattavuusongelmiin. Koska markkinat olivat pääosin kotimaassa ja samanaikaisesti Neste Oy:n öljyjalostuksen sivutuotteena syntyvän rikin tuotanto oli kasvamassa, päädyttiin rikkitehtaan alasajoon kevään 1977 kuluessa.
Outokummun pääkaivoksen Keretin tuottaman koboltin jatkojalostus päätettiin tehdä omin voimin. Siihen asti sen oli tehnyt Vuoksenniska Oy Imatralla. Tehtaan sijoituspaikaksi valittiin Kokkolan Ykspihlajan teollisuusalue. Tuotantoon päästiin 1968. Vuonna 1982 tehdas oli maailman neljänneksi suurin tuottaja 6–7 % osuudellaan.
Sinkin tuotanto kasvoi 1950-luvulla. Etenkin Vihannin kaivoksen avaaminen nosti sinkkirikasteen määrää, jota alkuun vietiin sellaisenaan maailmanmarkkinoille. Sinkkitehdas rakennettiin Kokkolan Ykspihlajan teollisuusalueelle rikki- ja kobolttitehtaiden naapuriksi. Tuotanto pääsi käyntiin vuoden 1969 lopulla ja sitä laajennettiin 1974. Outokumpu nousi tällöin maailman kymmenen suurimman sinkkituottajan joukkoon.
Outokumpu Oy:n Kokkolan tehtaat oli rikkitehtaan sulkemisen jälkeenkin tärkeä tuotantolaitos. Vuonna 1982 se tuotti 24 % liikevaihdosta työllsitäen 1 600 henkilöä. Tärkein tuote oli sinkki.
Porin tehtaat kuparin ja nikkelin jalostajina
Porin Metallitehdas sai vuonna 1960 nimen Outokumpu Oy:n Porin tehtaat. Kotalahden nikkelimalmin löytyminen teki nikkelijalostuksen jälleen ajankohtaiseksi. Jalostus toteutettiin Harjavallassa kuparijalostuksen rinnalla. Tuotanto alkoi vuoden 1959 lopulla. Parhaimmillaan 1960-luvun alkuvuosina yli 2 000 henkeä työllistänyt Porin kuparin- ja nikkelin jalostusykkö oli yhtiön suurin toimipaikka. 1950-luvulla päätuotteena olleet kuparilankaharkot menettivät asemansa tultaessa 1960-luvulle, jolloin kupariputkista tuli merkittävin tuote. Valssaamo uudistettiin vuonna 1967. Vuoden 1969 lopulla käynnistettiin lankatehdas. 1980-luvun alussa Porin tehtaan osuus liikevaihdosta oli 32 % ja työntekijöitä lähes 2 000.
Tornion tehtaat kromin ja teräksen jalostajina
thumb|250px|Tornion tehtaan pääportti takanaan ferrokromisulatto Keminmaan Elijärven kromimalmiesiintymän löytyminen avasi Outokummulle uusia mahdollisuuksia. Päätös kromimalmin metallurgisesta jalostuksesta kotimaassa omin voimin tehtiin keväällä 1965. Ferrokromitehtaan sijoituspaikaksi tuli Tornion Röyttän merenranta-alue, vaikka tarkastelussa oli ollut muitakin vaihtoehtoja, kuten Kokkolan Ykspihlaja ja Kemin Ajos. Kyseessä oli myös kehitysaluepoliittinen ratkaisu. Vuoden 1970 aikana saatiin tuotanto käyntiin, ja tuotteita olivat kromipelletit ja 52-prosenttinen ferrokromi lähinnä Länsi-Euroopan erikoisterästeollisuudelle. Tultaessa 1980-luvulle ferrokromitehdas työllisti n. 350 henkeä.
Selvitys ruostumattoman eli jaloteräksen valmistamisesta käynnistyi 1960-luvun alussa, kun todettiin, että yrityksellä on teräksen valmistamiseen tarvittavaa kromia ja nikkeliä. Tilannetta hankaloitti kilpailu Outokummun ja Rautaruukin välillä. Vuoden 1970 lopulla päästiin sopimukseen, jonka mukaan Outokummulle jäivät alle 4,75 millimetrin kuuma- ja kylmävalssattujen levyjen valmistus ja Rautaruukille paksummat. Outokumpu Oy ajatteli alun perin perustaa tehtaan Poriin. Sijoituspaikasta tuli kuitenkin poliittinen kysymys, ja Suomen hallituksen rahoituksella lopulta päätettiin sijoittaa tehdas Tornion Röyttään. Tilanne oli niin traumaattinen, että toimitusjohtaja – vuodesta 1969 pääjohtaja, vuorineuvos Bryk – pyysi terveydellisiin syihin vedoten eroa, joka astui voimaan 31. heinäkuuta 1972. Seuraajaksi valittiin yrityksen sisältä teknisen suunnittelun päällikkö 43-vuotias diplomi-insinööri Kauko Kaasila.
Valtion tukipaketti Tornion tehtaalle käsiteltiin eduskunnassa 15. kesäkuuta 1973. Tehdas valmistui vuoden 1976 lopulla työllistäen noin 550 henkeä.
Uusi vuosituhat — keskittyminen jaloteräkseen
thumb|250px|Luvata (Pori) 2000-luvulle tultaessa Outokumpu Oyj oli luopunut kaikista kaivoksistaan lukuun ottamatta Keminmaahan 1960-luvun alussa perustettua Kemin kromikaivosta (Elijärven kaivos) ja Nivalassa sijaitsevaa Hituran nikkelikaivosta. Kemin kromikaivos toimi avolouhoksena vuosituhannen vaihteeseen asti, jonka jälkeen se aloitti maanalaisen louhinnan. Hituran kaivoksen toiminta on ollut useamman kerran keskeytyksissä, mutta se käynnistettiin uudestaan joulukuussa 1999. Helmikuussa 2007 Outokumpu ilmoitti myyvänsä Hituran kaivoksen kanadalaiselle Belvedere-yhtiölle.
Outokummun ruostumattoman teräksen valmistus yhdistettiin vuonna 2000 Avesta Sheffield -yhtiön kanssa AvestaPolarit -nimiseksi yhtiöksi. Outokumpu ilmoitti tuolloin jäävänsä vähemmistöosakkaaksi tähän yhtiöön. Vuonna 2003 Outokumpu osti takaisin Avesta Sheffieldin osuuden AvestaPolaritista ja ilmoitti luopuvansa asteittain värimetallurgiasta. Samana vuonna 8. syyskuuta Outokumpu myi Harjavallan kuparisulattonsa, Kokkolan sinkkisulattonsa ja Porin tehtaiden kuparielektrolyysiyksikkönsä ruotsalaiselle Boliden AB:lle. Kaupan myötä 2 200 työntekijää siirtyi Bolidenin palvelukseen. Outokumpu sai kaupassa 49 % omistuksen Bolidenista, mutta myi koko osuutensa vuonna 2005.
Huhtikuussa 2005 Outokumpu myi kuparituotetoimialansa (Outokumpu Copper Products Oy:n) pääomasijoitusyhtiö Nordic Capitalille. Myydyn yhtiön nimi muutettiin toukokuussa 2006 Luvata Oy:ksi. Kupariputkia valmistava Outokumpu Copper Tube and Brass -divisioona ei sisältynyt kauppaan.
Outokummun yhden liiketoiminta-alueen muodosti aikaisemmin sen kokonaan omistama tytäryhtiö Outokumpu Technology Oyj. Lokakuussa 2006 Outokumpu myi pääosan tämän yhtiön osakekannasta ulkopuolisille sijoittajille, minkä jälkeen yhtiö listattiin Helsingin pörssiin. Outokummun osuus Outokumpu Technology Oyj:stä oli listauksen jälkeen 12 %. Keväällä 2007 Outokumpu Technology Oyj muutti nimensä Outotec Oyj:ksi.
Huhtikuussa 2008 Outokumpu myi jäljellä olevan kupariputkiliiketoimintansa Cupori Group Oy:lle.
Vuonna 2012 Outokumpu osti ThyssenKruppin omistaman Inoxumin.
Tehtaat
Tornion tehtaat käsittää Outokummun merkittävimmät tuotantolaitokset, ferrokromisulaton ja terästehtaan, joka valmistaa n. miljoonan tonnin vuosikapasiteetilla valssattuja ruostumattomia teräksiä. Tornion laitokset muodostavat maailman suurimman yhtenäisen ruostumattoman teräksen tuotantoketjun. Terässulaton tuotanto käynnistyi toukokuussa 1976. Tornion tehtaat kuluttavat eniten sähköä Suomessa yksittäisenä tehdaslaitoksena.
Yhtiöllä on ruostumattomia teräksiä valmistavia tehtaita myös, San Luis Potosíssa Meksikossa, Ruotsissa Avestassa, Torshällassa ja Degerforsissa; Saksassa Benrathissa, Dahlerbrückissa, Dillenburgissa ja Krefeldissä; Calvertissa Alabamassa Yhdysvalloissa sekä Isossa-Britanniassa Sheffieldissä. Ruotsin Degerforsissa on lisäksi karkealevyjen valmistusta. Outokummun organisaatio Avestan tehdas valmistaa useita austeniittisia ja austeniittisferriittisiä, ruostumattomia ja haponkestäviä erikoisteräksiä, jotka se on itse kehittänyt ja tuonut markkinoille.
Osake
Outokummun osake noteerataan Helsingin pörssissä. Yhtiön suurin omistaja on Suomen valtio, joka lokakuussa 2021 omistaa 22,03 % osakkeista Solidiumin, Kansaneläkelaitoksen ja Valtion Eläkerahaston kautta.
Kaprio
Kaprio on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kaprionjoen yläjuoksulla sata kilometriä Pietarista maanteitse lounaaseen. Kunnassa on 2 400 ja kylässä 2 100 asukasta (vuonna 2013).
Kaprio on vanhaa vatjalaisten, inkerikkojen ja inkerinsuomalaisten asuinaluetta. Suomalaiset kuuluivat Kaprion luterilaiseen seurakuntaan. Alueella on vanhastaan ollut myös venäläisasutusta.
Kunnassa sijaitseva Kaprion linna on yksi Luoteis-Venäjän komeimmista keskiaikaisista linnoista.
Maantiede
Kunta sijaitsee Inkerin ylängön pohjoisreunalla. Siihen kuuluu osa Kaprionlahdesta ja Saasarinjärvi. Alueella virtaavat Kaprionlahteen laskeva Siestajoki, Vornaisienjoki ja Kaprionjoki. Hyötykaivannaisia ovat turve, hiekka ja sora, kivennäisvärit, kalkkikivi ja savi. Luonnonmuistomerkkejä ovat Suomenlahden muinainen rantatörmä eli klintti ja entisen Petrovitsan kylän luona sijaitseva suuri siirtolohkare.
Asutus
Kaprion kylässä asuu lähes 90 % kunnan väestöstä. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan noin 2 500 henkeä.
Historia
Paikkakunnan nimi perustunee venäjän kielen verbiin kopat ja tarkoittanee ’kaivausta’. Se mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1240, jolloin saksalaiset ristiritarit tunkeutuivat Novgorodin tasavaltaan ja rakensivat Kaprioon puisen linnoituksen. Aleksanteri Nevskin johtamat novgorodilaiset hävittivät sen vuonna 1241. Ruhtinas Dmitri Aleksandrovitš rakennutti vuonna 1279 puisen ja seuraavana vuonna kivisen linnoituksen, jonka novgorodilaiset hävittivät vuonna 1282. Novgorodilaiset pystyttivät vuonna 1297 uuden kivilinnan, josta tuli Vatjanmaan sotilaallinen ja hallinnollinen keskus. 1300-luvun alkupuolelta 1400-luvun puoleenväliin Kaprion seutu toimi Novgorodin palkkaruhtinaiden läänityksenä. Liivinmaan ritarikunta piiritti linnaa vuonna 1338. Jaaman linnoituksen rakentamisen jälkeen vuonna 1384 Kaprion sotilaallinen merkitys väheni.
1400-luvulla Kaprio oli Novgorodin Vatjan viidenneksen Kaprion kihlakunnan keskus. Sen taloudellinen merkitys oli kuitenkin vähäinen. Vuonna 1500 linnassa ja sen esikaupungissa oli vain 20 taloa. Linnassa oli Kristuksen kirkastumisen katedraali ja esikaupungissa Jumalansynnyttäjän kirkko, joka toimi myös ympäröivän Kargalin pogostan seurakuntakirkkona. Esikaupungissa oli kaksi pientä luostaria.
Ruotsalaiset valloittivat Kaprion linnan Liivinmaan sodassa vuonna 1581, minkä jälkeen sinne perustettiin Inkerin ensimmäinen luterilainen seurakunta. Venäläiset valtasivat alueen takaisin vuonna 1590 ja Täyssinän rauhassa se jäi Venäjälle. Ruotsalaiset valtasivat Kaprion uudelleen vuonna 1612. Stolbovan rauhassa Inkerinmaa siirtyi Ruotsille.
Ruotsalaisaikana Kaprio toimi samannimisen läänin keskuksena. Seudulle muutti uudisasukkaita Suomesta, ja vuonna 1675 luterilaiset muodostivat lähes 20 % Itä-Kargalin pitäjän taloluvusta. Kaprion luterilainen seurakunta toimi jälleen 1620-luvulta lähtien. Myöhemmin paikkakunnalla oli myös lastenkoulu eli pedagogio.
Venäjä valtasi Kaprion linnan Suuressa Pohjan sodassa vuonna 1703. Vuosina 1708–1780 Kaprio toimi Inkerinmaan ja sittemmin Pietarin kuvernementtiin kuuluneen kihlakunnan keskuksena. Linnoitus menetti sotilaallisen merkityksensä 1700-luvun alussa. Vuonna 1780 Kaprio alennettiin kaupungista kyläksi.
Vuosina 1707–1727 Kaprion seutu kuului ruhtinas Aleksandr Menšikovin maaomistuksiin. Myöhemmin kylät omisti Razumovskin kreivisuku ja vuodesta 1809 lähtien senaattori Vasili Zinovjev ja hänen perillisensä. Zinovjevin 1800-luvun alussa rakennuttaman Grevovan kartanon oli suunnitellut arkkitehti Vincent Beretti. Siitä on säilynyt puistoalue ja muutamia talousrakennuksia. 1900-luvun alussa kartanossa vieraili kirjailija Lidija Zinovjeva-Annibal.
Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 Kaprion kartanossa ja esikaupungissa asui venäläisten ohella 68 savakkoa. Vuonna 1862 Kaprion kylässä (ven. Prigorodnaja) ja Grevovon kartanossa oli 45 taloa ja 303 asukasta. Pietarhovin kihlakuntaan kuuluneessa kylässä oli kaksi ortodoksista kirkkoa, volostinhallinto, koulu ja markkinat. Paikalliset talonpojat olivat kartanonomistajan maaorjia. Maatalouden ohella seudulla harjoitettiin kalastusta, polttopuiden hankintaa ja ajurinammattia Pietarissa. Venäjällä tunnettiin laajalti kaporje-tee, jota valmistettiin Kaprion lähellä maitohorsmasta.
Kaprion linnassa sijaitseva Kristuksen kirkastumisen katedraali on pystytetty alun perin 1400-luvun lopulla, muutettu barokkityyliseksi vuosina 1756–1760 ja jälleenrakennettu useampaan kertaan. 1800-luvun lopulla sen seurakuntaan kuului 19 kylää ja yli 2 800 jäsentä. Toisen maailmansodan aikana vaurioitunut kirkko paloi vuonna 1962 ja on nykyään raunioina. Esikaupungissa sijainneen Jumalansynnyttäjän kuolonuneen nukkumisen seurakuntaan kuului 17 kylää ja yli 2 600 jäsentä. Sen kirkoista on säilynyt vuonna 1860 valmistunut, hautausmaalla sijaitseva Pyhän Nikolaoksen kirkko.
Vuonna 1919 seudulla käytiin taisteluja puna-armeijan ja kenraali Nikolai Judenitšin puolella sotineen Inkerin pataljoonan välillä. Vuonna 1926 valmistui Kaprion kautta kulkeva Vääskylän ja Laukaansuun välinen rautatie. Toisen maailmansodan aikana alue oli saksalaisten miehittämä.
Liikenne, talous ja palvelut
Kaprion kautta kulkee Volossovan ja Kirnun välinen maantie, josta haarautuu tie Viistinän Ruutsiaan. Muita reittejä ovat Pietarin ja Ruutsian sekä Pietarhovin ja Haavikon väliset maantiet. Kunnan läpi kulkee myös Vääskylän ja Kattilan välinen sähköistämätön rautatie. Kommolassa on epävirallinen lentokenttä. Kunnasta on linja-autoyhteydet Sosnovyi Boriin, Kattilaan ja Lomonosoviin. Podozvanjeen rakennetaan huoltoasemaa.
Kunnan taloudellinen tilanne on heikko ja työpaikkoja on vähän. Tärkein tuotantolaitos on karjanhoitoon ja maanviljelyyn erikoistunut maatalousyritys Koporje. Sirkkovassa toimii Psofida-nimisen yrityksen sikala. Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, musiikkikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, apteekki, vanhusten palvelukeskus, posti ja joukko kauppoja.
Kyläkuva ja nähtävyydet
Kunnan matkailupotentiaali perustuu sen historiallisiin nähtävyyksiin ja luontoon. Kulttuuriperintökohteita ovat Kaprion linnan ohella Maklakovon kumpuhautaryhmä, Lasunan ja Starodvorjen arkeologiset löytöpaikat, Kaprion ja Kommolan kartanoalueet sekä toisen maailmansodan muistomerkit. Kapriossa vietetään vuosittain Koporskaja poteha -nimistä historia- ja folklorejuhlaa. Matkailun kehittämiseksi suunnitellaan hotellia, käsityökeskusta ja laskettelurinnettä, luonnonsuojelu- ja virkistysalueita sekä maatilamatkailua.
Verkkalanlammi
Verkkalanlammi eli Verkkalanlampi on Pirkanmaalla Mänttä-Vilppulassa Haikankylänn lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Ukonselän lähialueeseen (35.622) se kuuluu.
Jan Berger
Berger pelasi maajoukkueessa 30 ottelua, joissa hän teki kolme maalia. Hän edusti Tšekkoslovakiaa vuoden 1982 MM-kisoissa ja 1980 EM-kisoissa.
Jan on Patrik Bergerin setä.
Typpioksidi
Typpioksidi eli typpimonoksidi (NO) on typen (N) ja hapen (O) muodostama kaasumainen yhdiste. Se on yksi typen oksideista, joilla tarkoitetaan kaikkia typen ja hapen yhdisteitä.
Typpioksidia esiintyy kaikkialla elimistössä, jossa sen tärkeimmät tehtävät ovat mikroverenkierron säätely, neurotransmissio ja immuunipuolustus. Oksidatiivisen stressin kokonaismäärästä riippuen typpioksidi voi suojella soluja antioksidanttina tai lisätä solutuhoa pro-oksidanttina.
Ihminen käyttää typpioksidia muun muassa lääketieteellisissä yhteyksissä ja hitsauksessa. Typpioksidia esiintyy myös haitallisena ilmansaasteena.
Ominaisuudet
Typpioksidi on pariton molekyyli eli siinä on pariton määrä elektroneja. Useimmista muista parittomista molekyyleistä poiketen typpioksidi ei kuitenkaan sanottavasti dimeroidu. Se kestää kuumennusta 1 000 °C:n lämpötilaan. Hapen läsnä ollessa se kuitenkin helposti hapettuu typpidioksidiksi:
Koska typpioksidi on pariton molekyyli, se on paramagneettinen aine. Kaasuna se on väritön, mutta esiintyessään matalissa lämpötiloissa kiinteänä tai nesteenä se on sinistä.
Typpioksidin moolimassa on 30,01 g/mol ja CAS-numero 10102-43-9.
Valmistus ja käyttö
Laboratoriotarkoituksiin sitä voidaan valmistaa myös pelkistämällä typpihappoa kuparilla:
Typpioksidia käytetään muun muassa kaasukaarihitsauksessa suojakaasuun lisättynä. Typpioksidi reagoi hitsauksessa muodostaen otsonin kanssa typpidioksidia (NO + O3 ⇒ NO2 + O2).
British Midland International
thumb|right|bmi Airbus A319-100 British Midland International (BMI) oli Ison-Britannian toiseksi suurin täyden palvelun lentoyhtiö. Yhtiön päämaja oli Donington hall'issa lähellä Nottinghamin lentokenttää. Yhtiöllä oli lentokohteita Euroopassa, Yhdysvalloissa, Intiassa, Karibialla ja Saudi-Arabiassa. Yhtiön tärkeimpiä tukikohtia olivat Lontoon Heathrow sekä Manchester.
Typpioksidi
Typpioksidi ympäristöongelmana
Ilmakehässä typpioksidi reagoi herkästi hapen kanssa muodostaen typpidioksidia. Se taas reagoi veden kanssa, jolloin syntyy muun muassa typpihappoa. Kun tämä typpihappo sataa maaperään, se aiheuttaa luonnon happamoitumista.
British Midland International
Toukokuussa 2009 EU hyväksyi sen, että Lufthansa ottaa BMI:n omistukseensa. BMI oli ennen tätä menettänyt lentokelpoisuutensa, koska sen tappiollisuus oli syönyt kassan heikompaan kuntoon kuin mitä lentoyhtiöille on sallittu.
Yhtiö lopetti lopulta toimintansa helmikuussa 2019.
Laivasto
BMI:n laivasto koostui 26 Embraer ERJ 135 ja 145 koneesta.
Omnia
alt=|pienoiskuva|Omnian Kirkkokadun toimipiste Espoon keskuksessa.|267x267px Espoon seudun koulutuskuntayhtymä Omnia on vuonna 1982 toimintansa aloittanut monialainen koulutuksen järjestäjä sekä Espoon seudun alueellinen kehittämiskeskus, jossa työskentelee noin tuhat henkeä ja vuosittain opiskelee yli 30 000 opiskelijaa. Omnialla on yli kymmenen toimipistettä Espoossa ja yksi toimipiste Kirkkonummella. Omnian omistajakunnat ovat Espoo, Kirkkonummi ja Kauniainen.
Omnia tarjoaa koulutusta elinikäisen oppimisen periaatteella. Sen koulutustarjontaan kuuluvat toisen asteen ammatillinen koulutus, lukio-opetus, työpajatoiminta sekä vapaan sivistystyön tarjonta. Yrityspalveluina Omnia tarjoaa valmennuksia, oppisopimuskoulutusta, yrittäjäyhteisöpalveluita Omnia on myös virallinen urheiluoppilaitos, joka mahdollistaa tavoitteellisen urheilun ja ammattiin opiskelun yhdistämisen.
Omnialla on omistuksia seuraavissa yhtiöissä:
Organisaatio
Omnia on koulutuksenjärjestäjä, jonka omistaa kolme kuntaa: Espoo, Kauniainen ja Kirkkonummi. Jokaisesta kunnasta valitaan yksi edustaja ja varajäsen kaksi kertaa vuodessa pidettävään yhtymäkokoukseen, joka on Omnian ylin päättävä toimielin. Omnian hallitus huolehtii organisaation tuloksellisesta ja taloudellisesta toiminnasta. Hallitukseen kuuluu yhdeksän jäsentä, joilla kaikilla on varajäsen.
Omnian tehtävä on edistää kansalaisten osallisuutta, osaamista ja hyvinvointia sekä alueen kuntien, yhteisöjen ja yritysten elinvoimaa seitsemän tehtävän avulla. Omnian toimintaa ohjaa kestävä tulevaisuus. Omnia osallistuu alueelliseen kehittämis- ja innovaatiotoimintaan. Valtakunnallisesti Omnia tekee yhteistyötä kaupunkien, kauppakamarien, organisaatioiden, yrittäjien sekä ammattiyhdistysten kanssa.
Historia
Kuntayhtymän toiminta aloitettiin vuonna 1982. Kuntayhtymän nimi oli alussa Espoon keskustan ammatillisten oppilaitosten kuntainliitto. Vuosien varrella Omniaan on yhdistetty useita Espoossa toimineita eri ammattialojen oppilaitoksia.
Vuonna 2000 Espoon seudun koulutuskuntayhtymän toiminta laajeni. Sen jälkeen siihen sisältyi koko Espoon ja Kirkkonummen alueen suomenkielisen toisen asteen ammatillisen koulutus. Kuntayhtymän kokeiluna ollut ammattikorkeakoulutoiminta vakinaistui, jolloin koulutuksen järjestämistehtävä siirtyi Espoon-Vantaan ammattikorkeakoulu Oy:lle, joka tunnetaan nykyisin nimellä Laurea-ammattikorkeakoulu.
Vuodesta 2001 lähtien kuntayhtymään kuului neljä erillään toimivaa oppilaitosta: Espoon liiketalousinstituutti, Espoon palvelualojen oppilaitos, Espoon tekniikan ja kulttuurin oppilaitos ja Espoon terveys- ja sosiaalialan oppilaitos sekä Espoon oppisopimustoimisto.
Vuonna 2005 kuntayhtymä otti käyttöönsä markkinointinimen Omnia. Oppilaitosrakenne muuttui yhdeksi Omniaksi ja vanhat oppilaitosnimet poistuivat käytöstä. Espoon nuorten työpajat liittyivät Omniaan vuonna 2005. Espoon aikuislukio ja Espoon työväenopisto yhdistyivät Omniaan vuonna 2015. Kuntayhtymän jäsenkunnat ovat alusta asti olleet Espoon kaupunki, Kauniaisten kaupunki ja Kirkkonummen kunta.
Koulutustarjonta
Omnian Elinvoima- ja työllisyyspalveluihin kuuluvat tuki, koulutukset ja rekrytointiapu työelämälle. Koulutuspalveluja ovat räätälöidyt perus-, ammatti-, ja erikoisammattitutkinnot, täsmä- ja täydennyskoulutukset sekä johtamisen ja esimiestyön valmennukset.
Opiskelijoiden työpaikalla tapahtuva oppiminen tehdään joko oppisopimuksena, koulutussopimuksena tai näitä yhdistämällä.
Omnia on mukana myös BusinessEspoo-verkostossa.
Palvelut asiakkaille
Omnian ammatilliset opiskelijat ja työpajalaiset tekevät asiakastöitä kuluttajille. Niihin kuuluvat auto- ja logistiikkapalvelut, käsityö- ja taidepalvelut, rakennus- ja tekniikkapalvelut sekä myymälät ja opetusravintola.
Hankkeet
Omnian hanketoiminnan painopisteitä ovat digitaaliset oppimisratkaisut, kansainvälinen liikkuvuus ja verkostot, monikulttuurisuus ja vieraskielisten opetuksen kehittäminen, osaamisen kehittäminen, organisaation kehittäminen ja yhteiskuntavastuu.
Omniassa kehitetään uusia oppimisratkaisuja ja -ympäristöjä. Digiosaamista painotetaan oppimisratkaisujen ja -ympäristöjen rakentamisessa.
Lisäksi Omnia on mukana ammatillisen koulutuksen tutkimustoiminnassa.
Kansainvälisyys
Omniassa vierailee vuosittain useita ryhmiä tutustumassa suomalaiseen koulutukseen ja koulutuksen kehittämiseen.
Omnia kehittää koulutuksesta liiketoimintaa kansainvälisille markkinoille koulutusvientiyhtiö Omnia Education Partnership Oy:n (OEP) kautta.
Omnia on nimetty UNESCON UNEVOC Centreksi vuosiksi 2020–2023. Omnia on ollut osa UNEVOC-verkostoa vuodesta 2013 alkaen. Verkosto on ammatillisen koulutuksen toimijoiden järjestö, jossa on yli 220 jäsentä yli 140 valtiosta ympäri maailmaa.
Fok It
Fok_It on Joonas Rinta-Kannon (s. 1982) vuodesta 2009 piirtämä sarjakuva, jonka tunnusmerkeiksi ovat nousseet absurdius ja varsinaisen vitsin jääminen ilmaan. Sarjakuva on saanut alkunsa blogista. Sen strippejä on levitetty Facebookissa julkaistu Helsingin Sanomien Nyt-liitteen nettisivulla vuodesta 2011. Stripeistä on julkaistu myös seitsemän kokoelma-albumia kirjoina.
Joonas Rinta-Kanto piirtää strippien originaalit tussilla, skannaa ne, ja värittää stripit lopulliseen muotoon tietokoneella.
Alun perin kolmesta kuvasta koostuvien Fok_It-strippien ideana olivat muun muassa vyölaukut ja viikset. Taiteilija itse kutsuu Fok_It-huumoria ”väsyneeksi”, tai sitä voisi sanoa myös nyrjähtäneeksi tai peräti absurdiksi. Aluksi ehkä jotkut sarjakuvissa esiintyvät hahmot vähän näyttivätkin toisiltaan, mikä tosin oli sattumaa, mutta myöhemmin mukaan ovat tulleet myös erilaiset vakiohahmot kuten Pete ja voimaeläimet. Myös ajankohtaiset asiat ja ilmiöt esiintyvät usein sarjakuvissa. Tällaisia ovat esimerkiksi juhlapäivien leivonnaiset, kuten tähtitortut tai laskiaispullat.
Voimaeläimiä
Sarjakuvassa esiintyviä voimaeläimiä ovat:
Sarjassa esiintyy joskus myös muita eläimiä, kuten pikkulintuja. Perjantaina hahmoilla on usein viikonloppu mielessä.
Pistinmuurahaiset
Pistinmuurahaiset (Myrmicinae) on muurahaisten (Formicidae) alaheimo.
Radiometri
Radiometri on vastaanotin, jolla mitataan antennin välittämä signaali ja erotetaan se taustakohinasta. Se on passiivinen laite, eli se mittaa esimerkiksi maanpinnan lähettämää sähkömagneettista säteilyä. Termi ei viittaa radioaaltoihin.
Pistinmuurahaiset
Ainakin Etelä-Suomessa yleinen pistinmuurhaislaji on siloviholainen (Myrmica rubra), jota kansanomaisesti kutsutaan ”kusiaiseksi” – kuten paikoin kutsutaan myös kekomuurahaisia. Laji on aggressiivinen ja pistää kivuliaasti myrkkypistimellään. Siloviholainen puolustaa hanakasti pesäänsä häiriöiltä.
Radiometri
Ensimmäisillä radiometreillä mitattiin kirkkaan valon säteilyn voimakkuutta. Tässä kokeessa radiometri oli laakeroitu metallilevy, joka oli lasisessa tyhjiöastiassa. Metallilevyn toinen puoli oli himmeä ja toinen hiottu kirkkaaksi. Tuleva säteily laittoi levyn pyörimään ja pyörimisnopeudesta saatiin mitattua säteilyn teho.
Pistinmuurahaiset
Pistinmuurahaisten tribukset
Viime vuosina pistinmuurahaisten alaheimo on muuttunut paljon, elossa olevia tribuksia on jäljellä kuusi, joissa on 142 sukua ja 6632 lajia. Fossiileihin perustuvia sukupuuttoon kuolleita tribuksia on 36, joissa lajeja 167.
Radiometri
Dicke-tyyppinen radiometri tuli käyttöön radioastronomiassa.
Pistinmuurahaiset
Suomen suvut ja lajit tribuksittain
Suomessa pistinmuurahaisia on kahdeksan sukua neljässä tribuksessa. Näissä on Suomessa 24 lajia.
Radiometri
Nykyisin mittaus tehdään elektronisella radiometrillä pääosin infrapuna-aallonpituusalueella ja mittauskohde on lämpösäteily.
Mikroaaltoradiometrit
Radiometrillä voidaan mitata esimerkiksi meren lämpösäteilyä, ts. tällöin saadaan selville pinnan lämpötila. Meren terminen säteily ulottuu aallonpituusalueessa infrapunasta mikroaaltoihin. Täten sen lämpötila voidaan mitata millä tahansa aallonpituudella. Pitkät aallonpituudet läpäisevät pilviä parhaiten, joten se on eniten käytössä satelliiteissa. Mikroaaltoradiometrien ongelmana on se, että muun muassa meren aallokko ja suolaisuus vaikuttavat mittaustulokseen.
Väriä mittaavat radiometrit
Meren väriä mittaavat radiometrit toimivat näkyvän valon ja lähi-infrapunan aallonpituusalueella. Ne ovat monikanavaisia, ja kukin kanava on kapea. Yhdistämällä monta kanavaa saadaan tietoa muun muassa meressä olevasta materiasta. Tällaisten radiometrien paikkaresoluutio on huono, kilometrien luokkaa. Meren väri kertoo esimerkiksi planktonista, liuenneista aineista sekä öljypäästöistä. NASA:n radiometrejä ovat esimerkiksi AVHRR (Advanced Very High Resolution Radiometer) ja ATSR (Along Track Scanning Radiometer), joilla lämpötila saadaan mitattua 0,5 K:n tarkkuudella.
Sandaali
Sandaali on yleensä koroton, avoin jalkine, jossa on vain pohja ja kiinnityshihnat jalan päällä. Sandaalit jättävät suurimman osan jalasta paljaaksi (erityisesti varpaat). Sandaaleita käytetään erityisesti lämpimissä maissa ja muuallakin kesäisin, jolloin sää on lämmin. Sandaaleita on monia erilaisia, ja niiden pohja voi olla valmistettu esimerkiksi korkista, puusta, kumista tai nahasta. Kiinnityshihnat voivat kulkea joko isovarpaan ja etuvarpaan välistä tai koko jalkapöydän yli. Jalkineessa voi olla myös kiinnitysremmi kantapään ympäri.
Sandaaleja ovat käyttäneet niin egyptiläiset, japanilaiset kuin Lähi-idän kansatkin. Lännessä sandaalien käyttö yleistyi 1940-luvulla. Aluksi sandaalit olivat lasten jalkineita, mutta ne yleistyivät pian myös aikuisilla. Egyptiläisillä oli tapana piirtää pahimman vihollisensa kuvan sandaalinsa pohjaan, jotta vihollinen liiskautuisi jokaisella otetulla askeleella.
Sandaletti on sandaalin juhlavampi, korollinen muoto.
Luettelo kansallislauluista
Tämä on luettelo YK:n 193:n jäsenvaltioiden sekä Taiwanin ja Kosovon kansallislauluista. Kuningashymnejä ei ole luettelossa.
Virheellinen todistelu
Tässä virhe on ensinnäkin reifikaatio (metaforan kohteleminen reaalisena) ja toisaalta premissin pitäminen argumenttina sellaisenaan (ruokatottumuksien premissin eli moraalikäsityksen pitämistä ruokatottumuksena itsenään). Ensimmäisenä Machiavellin metafora pakkotilasta reifioidaan reaaliseksi aineenvaihdunnaksi. Hindujen lihansyöntikielto puolestaan on savuverho. Virheellinen todistelu sitten liittyy reifikaatiolla saadun subjektiivisista ominaisuuksistaan riisutun metaforan pitämisenä toisen metaforan premissinä, ja tämän premissin pitämisenä sitten itse argumenttina (nälkävuodesta selviäminen). Tätä todistelua, jota voidaan pitää myös sanahelinänä tai Chewbacca-puolustuksena, on todella käytetty sfnetin alkuaikoina.
Aulikki Oksasen sanoin nälkäisten vatsat eivät suudelmista täyty (pakkotilasta ei selviä moraalisesti toimimalla).
Todistus, että 1 on yhtä suuri kuin −1
Oletetaan, että Muutetaan molemmat alkutekijöihinsä Otetaan molemmilta puolin yhtälöä neliöjuuri joka on sama kuin Jos lavennamme nimittäjät pois kertomalla molemmat puolet \sqrt{-1} ja \sqrt{1}, saamme Mutta minkä tahansa luvun neliöjuuren nostaminen toiseen potenssiinsa tuottaa alkuperäisen luvun, joten MOT Tämä todistus on kuitenkin virheellinen, sillä siinä käytetään neliöjuurta väärin:
Tämä periaate on kuitenkin totta vain, jos y on positiivinen luku. Se ei siis päde -1:llä
Todistus, että 1 on pienempi kuin 0
Oletetaan että x kuuluu avoimelle välille ]0,1[: Otetaan molemmilta puolilta logaritmi. Voimme tehdä tämän silloin kun x > 0, sillä logaritmit ovat monotonisesti kasvavia. Koska luvun 1 logaritmi on 0, saamme Jakamalla ln (x) :llä saamme
MOT
Virhe on viimeisessä vaiheessa eli jakolaskussa. Virhe on ilmeinen, sillä siinä jakaja on negatiivinen. Tällöin myös osamäärän etumerkin tulisi vaihtua. Jako- tai kertolasku negatiivisella luvulla muuttaa tulon tai osamäärän vastaluvukseen: toisin sanoen, tuloksen tulisi olla 1 > 0, joka on oikea tulos.
Todistus, että 8 on yhtä suuri kuin 4
Olkoon a ja b kumpikin 4 (nollasta poikkeava positiivinen luku) Kerrotaan molemmat puolet a:lla Vähennetään molemmilta puolilta b^2 Jaetaan molemmat puolet tekijöihinsä Supistetaan (a - b):llä Asetetaan muuttujille arvot:
Tässä virhe on supistaminen (a-b):llä. Jos ja kun a = 4 ja b = 4, tällöin a-b = 0, ja nollalla jakaminen on matemaattisesti kielletty operaatio.