cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Videopeli
Pelien kaupallisuus
Mobiilipelaamisen on ennustettu kasvavan vuosien 2022-2026 aikana merkittävästi. Kasvua siivittää aasian markkinat ja ilmaispelit. Eräissä yhteyksissä pelit ovat muuttumassa tuotteista palveluiksi (Games as a service, live service, verrattavissa Software as a Service -malliin).
Kaupallisen pelinkehittämisen lisäksi useat kiinnostuneet henkilöt tekevät pelejä itse. Julkaisijasta riippumattomia pelejä kutsutaan dōjin- tai indie-peleiksi. Harrastajille suunnattuja työkaluja on julkaistu useita ja kaupalliseen käyttöön suunnatuista pelimoottoreista on saatavilla lisenssejä harrastajille.
Elektroninen urheilu
Elektroninen urheilu on videopelien uudempia ilmiöitä, johon liittyy ammattimainen pelaaminen kilpailullisesti. Elektronisen urheilun pelit ovat usein samoja joita pelataan myös viihdekäyttöön.
Tuotanto
Videopeliteollisuus koostuu pääasiassa pelejä kehittävistä itsenäisistä pelitaloista ja kehitystä rahoittavista julkaisijoista.
Varsinaisessa tuotannossa peliin lisätään yksityiskohtainen sisältö, ja yleensä tässä vaiheessa projektin henkilökunta kasvaa. Jokaisella uudella jäsenellä on oma erikoistumisalansa, joka voi olla esimerkiksi tasosuunnittelu, musiikin säveltäminen tai tarinan kirjoittaminen. Valmista kaikki suunnitellut ominaisuudet sisältävää peliä kutsutaan alpha-versioksi; peliä josta on korjattu kaikki tunnetut ohjelmointivirheet kutsutaan beta-versioksi. Kun peli on valmis markkinoille, sitä kutsutaan ”kulta”-versioksi.
Lokalisointia käytetään kun eri markkina-alueelle suunniteltu peli julkaistaan toisella alueella, esimerkiksi japanilaisen pelin julkaisemisessa Euroopassa. Kielikäännöksen lisäksi on voitu tehdä muun muassa vaikeustason sovittamista eri markkina-alueelle sopivaksi.
Akseli Routavaara
Akseli Anselmi (Anshelm) Routavaara, sukunimi vuoteen 1928 Rosvall (23. maaliskuuta 1901 Oulu – 17. toukokuuta 1954 Turku) oli suomalainen päätoimittaja, opettaja ja tietokirjailija.
Henkilöhistoria
Routavaaran vanhemmat olivat vahtimestari Oskar Vilhelm Rosvall ja Anna Pieniniemi ja ouoliso vuodesta 1922 Helmi Grönlund. Opettaja, historioitsija Reino Routavaara oli hänen veljensä. Akseli Routavaara pääsi ylioppilaaksi 1918 ja osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten joukoissa sekä 1919 Aunuksen retkeen.
Routavaara oli oululaisessa Kaiku-lehdessä toimittajana 1919 ja toimitussihteerinä 1920. Hän oli sitten toimittajana Liitto-lehdessä 1920–1921 sekä toimitussihteerinä Pohjolan Sanomat-lehdessä 1921–1927 ja Perä-Pohja-lehdessä 1927–1928. Tämän jälkeen Routavaara oli Kaleva-lehden 2. toimitussihteerinä 1928–1929 ja Keskisuomalainen-lehdessä 1. toimitussihteerinä 1929–1932 ja uutistoimittajana 1932–1939. Hän oli sitten Sisä-Suomi-lehden päätoimittaja 1939–1944, Kansallisen Kokoomuspuolueen keskustoimiston sanomalehtisihteeri 1944–1947, Uusi Suomi-lehden artikkelitoimittaja 1947–1952 ja viimeksi turkulaisen Uusi Aura-lehden päätoimittaja 1952–1954.
Routavaara toimi myös pikakirjoituksen opettajana Jyväskylän kauppakoulussa 1932–1944, Jyväskylän lyseossa 1933–1944 ja Jyväskylän kansalaisopistossa 1935–1944. Routavaara kirjoitti muun muassa journalismin alkeisoppikirjan Minusta tulee toimittaja ja bibliografian Suomen sanomalehdistö 1771–1932.
Jari Niemelä (biologi)
Jari Kalevi Niemelä (26. joulukuuta 1957 Vaasa – 5. heinäkuuta 2022) oli suomalainen biologi ja Helsingin yliopiston rehtori.
Niemelä toimi Helsingin yliopistossa bio- ja ympäristötieteiden laitoksen professorina vuodesta 2000 ja biotieteellisen tiedekunnan dekaanina vuodesta 2004. Hän oli kaupunkiekologian lisäksi erityisesti kiinnostunut metsäluonnon monimuotoisuudesta ja trooppisesta ekologiasta.
Niemelä toimi WWF Suomen hallituksen puheenjohtajana. Hän on ollut kirjojen Urban ecology Patterns, processes and applications (2011) ja Ihminen ja ekologia (2011) päätoimittaja.
Helsingin yliopiston hallitus valitsi Niemelän huhtikuussa 2018 yliopiston rehtoriksi viisivuotiskaudelle 2018–2023. Hänen toimikautensa alkoi 1. elokuuta 2018. Hän oli Helsingin yliopiston 138. rehtori. Tammikuussa 2019 Niemelä sairastui syöpään, joka uusiutui keväällä 2020. Niemelältä leikattiin aivokasvain syksyllä 2020, ja hän sai hoitoja munuaissyöpäänsä mutta joutui luopumaan rehtorin tehtävistä helmikuun 2022 alussa. Hän aikoi jatkaa vielä tutkimusta ja toimia johdon asiantuntijatehtävissä rehtorikautensa loppuajan heinäkuuhun 2023 asti.
Niemelä kuoli 5. heinäkuuta 2022.
Aurinkokenno
thumb|Aurinkokennoja. Aurinkokenno on laite, jolla auringon säteily muunnetaan sähköenergiaksi valosähköisen ilmiön avulla. Kennon toiminta perustuu kahteen pääperiaatteeseen: saapuva fotoni synnyttää absorboivaan puolijohteeseen varauksenkuljettajia, jotka kerätään kulutuslaitteeseen tai akkuihin. Aurinkosähköä voidaan tuottaa myös infrapunavalosta. Yleisimpiä aurinkokennojen materiaaleja ovat yksikiteinen pii, monikiteinen pii, galliumarsenidi ja amorfinen pii.
Yksittäinen aurinkokenno tuottaa suhteellisen pienen jännitteen, joten yleensä aurinkokennot kytketään sarjaan ja asennetaan kehikkoon niin kutsutuksi aurinkopaneeliksi. Valosähköisestä aurinkosähköstä puhuttaessa käytetäänkin yleensä termiä aurinkopaneeli kennon sijaan.
Historia ja fysiikka
Piipohjaiset aurinkokennot perustuvat valosähköiseen ilmiöön. Se havaittiin ensimmäisen kerran 1830-luvulla, mutta sitä alettiin ymmärtää edes jollain tasolla vasta 1880-luvulla. Heinrich Hertz havaitsi vuonna 1887, että pinnan valaiseminen helpotti jonkin poistumista pinnasta. Nykyään tiedetään, että kyse on elektroneista. Tämä ajatus ei ollut mitenkään vallankumouksellinen, sillä pinnan potentiaalienergiavyöhykkeen olemassaolosta tiedettiin jo. Thomas Edison havaitsi vuonna 1883, että materiaalin kuumentaminen erittäin korkeaan lämpötilaan vapautti elektroneja (Edison ei tuntenut elektronia). Pienintä energiaa, jolla elektroni irtoaa kappaleen pinnasta kutsutaan irrotustyöksi (f) ja se on materiaalivakio. Hertzin käyttämät kappaleet eivät olleet riittävän kuumia, jotta elektroni olisi irronnut lämpöenergialla.
Vuosina 1886–1900 saksalaiset fyysikot Wilhelm Hallwachs ja Philipp Lenard tutkivat yksityiskohtaisesti valosähköilmiötä ja saivat melko odottamattomia tuloksia: monokromaattisen valon osuessa kennoon elektroneja ei irtoa ellei käytetyn valon taajuus ollut korkeampi kuin rajataajuus; käytetyn valon intensiteetti ei vaikuta pysäytysjännitteeseen (jännite, jolla elektronien kulku katodilta anodille saadaan estettyä). Klassinen fysiikka ei kyennyt selittämään valosähköilmiön ominaisuuksia, vaan siihen vaadittiin elektronia ja Max Planckin kvanttihypoteesia. Vuonna 1905 Albert Einstein kehitti valosähköilmiölle tarkan analyysin olettamalla, että valonsäde koostuu pienistä energiapaketeista, joita hän kutsui fotoneiksi tai kvanteiksi. Osuessaan kappaleen pintaan fotoni absorboituu elektroniin, mutta vastoin klassisen fysiikan käsitystä energian siirtymisestä elektroni saa joko koko fotonin energian tai ei mitään. Jos absorboituvan fotonin energia on suurempi kuin irrotustyö, elektroni voi paeta pinnalta. Valon suurempi intensiteetti säteilyn taajuuden pysyessä samana tarkoittaa sekunnissa emittoituvien elektronien määrän kasvua eli suurempaa virtaa. Suurimmalla osalla metalleista rajataajuus on UV-alueella, mutta kaliumin ja cesiumin oksideilla rajataajuus on näkyvän valon alueella.
Vuonna 1940 Russell Ohl teki Bell Labsissa kokeita piinpalasella, jonka läpikulkeva virta nousi huomattavasti kun siihen osoitettiin kirkasta valoa. Demonstraation kokeesta näkivät Joseph Becker ja transistorin kehittäjiin kuuluva Walter Brattain. Ohlille myönnettiin patentti valoherkälle laitteelle vuonna 1946.
Vuonna 1953 Calvin Fuller ja Gerald Pearson tekivät Bell Labsissa n- ja p-tyypin puolijohteilla kokeita, joiden tuloksena Bell Labs ilmoitti 24. huhtikuuta 1954 kehittäneensä ”aurinkopariston” eli aurinkokennon. Daryl Chapin työskenteli Fullerin ja Pearsonin kanssa ominaisuuksien parantamiseksi.
Käyttökohteita
Aurinkokennoja käytetään esimerkiksi maata kiertävissä satelliiteissa, avaruusluotaimissa, kannettavissa laitteissa, kuten taskulaskimissa ja rannekelloissa ja sähköverkon ulottumattomissa olevilla alueilla esimerkiksi valaistukseen ja veden pumppaukseen. Vuoden 2008 asennuksista aurinkokennoilla tuotetusta sähköstä liitettiin sähköverkkoon 98,7 %, EU:ssa ja 3 % Suomessa.
Helsingin ekologisen rakentamisen alueella Viikissä on Suomen ensimmäinen aurinkosähköä käyttävä asuinkerrostalo. Viidennes kiinteistösähköstä tuotetaan aurinkokennoilla. Järjestelmä on liitetty Helsingin Energian sähkönjakeluverkkoon, johon kesäaikana kerääntyvä ylimääräinen aurinkosähkö siirtyy. Talossa on 39 asuntoa. Sähköteho on 24 kW. Aurinkokennot ovat osa parvekejulkisivuja. Asukkaat voivat seurata tuotettua energiaa ja säteilytehoja reaaliaikaisesti internetistä. Projekti kuuluu EU:n PV-Nord –hankkeeseen. Viikissä oli tarkoitus myydä sähköä Helsingin Energialle siten, että sama määrä sähköä olisi myöhemmin saatu tarvittaessa. Verovirasto ja tulli estivät sen. Koska määräykset tekivät sähkön myynnin mahdottomaksi, saa Helsingin energialaitos ylimääräisen sähkön toistaiseksi ilmaiseksi (vuonna 2007). Vuonna 2007 aurinkokennot tuottivat 16 % tässä rakennuksessa käytetystä sähköstä.
Saksassa yli 90 % järjestelmistä on kytketty sähköverkkoon. Baijeriin valmistui vuonna 2006 kaksi maailman silloin suurinta PV-aurinkopuistoa: 12 MW:n Gut Erlase ja 10 MW:n Pocking. Pocking-puistossa on kuusi 1,67 MW:n yksikköä, 57 600 paneelia, ja sen pinta-ala on 10 jalkapallokenttää eli 7,5 ha. Moduulit ovat neljässä rivissä, ja niiden yhteispituus on 16,5 km. Puisto vähentää hiilidioksidipäästöjä fossiilisiin polttoaineisiin verrattuna 10 000 tonnia vuodessa 20 vuoden ajan. Järjestelmän on kehittänyt Shell Solar. Järjestelmä vihittiin käyttöön tasan vuorokausi Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden 20-vuotismuistopäivän jälkeen.
Google suunnitteli vuonna 2006 rakentavansa 1,6 MW:n järjestelmän pääkonttoriinsa. Kalifornian kuvernööri Arnold Schwarzeneggerin tavoite on asentaa Kaliforniaan 3 000 MW:n aurinkokennoja (2017).
Perinteisesti aurinkokennoille suosittuja käyttökohteita ovat olleet verkkovirrasta irralliset pienkohteet, kuten vesipumput ja taskulaskimet. Kesämökkien, asuntovaunujen, veneiden ja autojen ilmastointilaitteiden käyttövoiman tuottajana ne ovat yleisiä. Jääkaapit, pakastimet, viestintälaitteet ja kannettavat tietokoneet saavat sähköä aurinkokennoista myös erämaassa. Syrjäiset kohteet, kuten majakat tai tukiasemat, on järkevintä sähköistää aurinkoenergialla tai hybridijärjestelmällä liittämällä verkkoon.
Aurinkoenergian tärkeä tulevaisuuden sovellutus saattaa olla veden hajottaminen elektrolyyttisesti vedyksi ja hapeksi polttokennoja varten. ESA on kehittänyt aurinkoenergialla kulkevan auton ja Husqvarna ruohonleikkurin. Saksassa asennettiin vuonna 2006 3,5 MW:llä toimivia aurinkokeräimiä autoihin, liikennevaloihin jms. Etenkin Kiina, Saksa ja Japani tukevat aurinkokennojen rakentamista.
Aurinkokenno
Aurinkokennojen tehokkuus riippuu auringon säteilyenergian määrästä, eli se riippuu alueen leveysasteista, paikallisesta ilmastosta ja ilmansaasteiden määrästä. Parhaiten aurinkoenergiajärjestelmät toimivat päiväntasaajan molemmin puolin sijaitsevissa maissa, missä auringonenergiaa on saatavissa eniten maailmassa. . Useimpien aurinkokennojen teho kuitenkin laskee lämpötilan noustessa ja pohjoisessa päivänvaloa saadaan kesäaikana ympäri vuorokauden, joten vuoden mittaan aurinkoenergiaa voidaan taloudellisesti hyödyntää pohjoisillakin leveysasteilla. Toisaalta kesäauringon laajemmasta kaaresta ekliptikalla seuraa energian talteenoton vaikeutuminen. Asiaa voi korjata esimerkiksi seurannalla, mutta tällöin laitteiston toiminta monimutkaistuu ja sen hinta nousee.
Aurinkokennojen tuotanto
Katso myös tilastot aurinkoenergian tuottaminen artikkelissa Aurinkoenergia.
1990-luvulla PV (photovoltaic)-markkinat kasvoivat vuosittain 33 %: 60 MW (1994) 1 GW (2004). Vuonna 2004 kapasiteetti kasvoi 60 %. Uusista järjestelmistä 80 % kytkettiin verkkoon (2004). Kasvu on merkittävintä Saksassa, Japanissa ja joissakin Yhdysvaltojen osavaltioissa, kuten Kaliforniassa, New Jerseyssä ja Arizonassa. Kasvusta on aiheutunut hetkellinen piimateriaalien pula. Se on antanut hetkellisen markkinaedun ohutkalvomateriaaleille ja keskittäville aurinkokennoille.
Suurin aurinkokennojen tuottaja vuonna 2010 oli Kiina (13 018,4 MWp – megawatt-peak). Euroopan suurin aurinkokennojen tuottaja oli Saksa (2 656,2 MWp, 9,8 % osuudella koko maailman aurinkokennojen tuotannosta).
Jos yritysten laajennustiedotteet ja arviot toteutuvat, aurinkokennojen tuotantokapasiteetti olisi 4,8 GW 2006/2007. Piin tuotantomäärät ovat olleet rajoittava tekijä. 2006–2008 vuosituotanto voi lisääntyä jopa 2 GW:lla. Aurinkokennojen tuotanto oli 1,7 GW vuonna 2005, 1,15 GW vuonna 2004 ja 0,56 GW vuonna 2002. Valoenergiamarkkinat kasvoivat 40 % vuonna 2001 ja 2002. Maittain tuottajat vuonna 2005 olivat: Japani 830 MW, Eurooppa 470 MW, Kiina 200 MW ja USA 150 MW. Markkinaosuudet maittain 2002 ja (1997): Japani 44 % (25 %), Eurooppa 25 % (23 %) ja USA 20 % (41 %). Vaikka hinta on yhä muita energiamuotoja korkeampi, aurinkoenergian mahdollisuudet tulla edullisimmaksi energiaksi ovat suuret. Tuotannon lisäys laskee hintaa ja kehitys nostaa tehoa. Kokemuksen mukaan tuotannon kaksinkertaistaminen on laskenut hintaa 20 %. Sharp ennustaa hyötysuhteen nousevan 17 %:sta 23–24 %:iin 2010-luvulla.
Ryszard Bakst
Ryszard Bakst (4. huhtikuuta 1926 Varsova – 25. maaliskuuta 1999 Manchester) oli puolalainen pianisti.
Aurinkokenno
Aurinkokennojen tuotanto
Eurooppalainen Q-Cells kaksinkertaisti tuotantonsa 2005. Japanilaiset Sharp ja Kyocera lisäsivät tuotantoaan 30 % vuonna 2005. Sanyo kasvoi neljänneksi suurimmaksi japanilaisyritykseksi seitsemänneltä tilalta. Kiinan aurinkokennotuotanto kolminkertaistui 65 MW:sta 200 MW:iin vuonna 2005. Vuoden 2005 lopussa Kiinan tuotantokapasiteetti oli 300 MW. Kolme kiinalaista yritystä on ilmoittanut laajentavansa tuotantoaan 1500 MW:lla 2008–2010 mennessä (Nanjing CEEG PV Tech, Yingli Solar ja Suntech Power).
Amerikkalaisten mukaan maailman ohutkalvo-pV-tuotanto oli 85 MW vuonna 2005 ja he ennakoivat vuoden 2008 kapasiteetiksi 500 MW, josta puolet USA:ssa. United Solar Ovonic tuotti amorfisen silikonin aurinkokennoja 22 MW (2005). First Solar tuotti kadmium-telluridi (CdTe) -ohutkalvokennoja 20 MW vuonna 2005. Yritys suunnittelee laajentavansa 100 MW:n (2007). Shell Solarin ohutkalvokennot perustuvat kupari-indium-diselenidiin (CIG), johon lisätään gallium Ga ja rikki S (CIGSS). Hyötysuhde on 11,7 % – tutkijat ovat saaneet hyötysuhteen 19 %:iin. Kennoja on myyty Euroopassa vuodesta 2006. Ruotsalainen ohutkalvokennoja tutkiva Solibro AB ja Q-Cells muodostivat yhteisyrityksen tuotteiden kaupallistamiseksi marraskuussa 2006. Alustavan tehtaan kapasiteetti on 25-30 MW Thalheimissa.
Ryszard Bakst
Bakstin vanhemmat olivat muusikoita, ja Bakst sai varhaisimman musiikkikasvatuksen äidiltään. Józef Turczyńskin johdolla hän jatkoi opintojaan toisen maailmansodan puhkeamiseen saakka. Bakst menetti osan suvustaan sodassa, mutta onnistui siirtymään Uralille hänelle ennestään tuntemattomien henkilöiden tarjoamalla avulla. Hän kävi koulua Sverdlovskissa ja sai pianonsoiton opetusta Abram Luferilta. Vuonna 1944 Bakst aloitti opiskelun Moskovan konservatoriossa Konstantin Igumnovin johdolla. Myöhemmin hän siirtyi Heinrich Neuhausin luokalle ja sai diplominsa vuonna 1947. Vuonna 1947 hän palasi Puolaan ja aloitti työskentelyn pianonsoiton opettajana. Samalla hän edisti konserttiuraansa. Bakst sai tukea Zbigniew Drzewieckiltä, joka valmensi häntä kansainvälistä Frédéric Chopin -pianokilpailua varten. Kilpailu järjestettiin Varsovassa vuonna 1949, ja Bakst sai siinä kuudennen palkinnon.
Aurinkokenno
Kustannukset
Yhdysvaltojen energiaministeriön mukaan multikidekennojen takaisinmaksuaika on 2–4 vuotta ja ohutkalvokennojen 1–2 vuotta.
Ryszard Bakst
Bakst toimi pianonsoiton professorina Wrocławissa vuosina 1950–1953 ja Varsovassa vuosina 1953–1968. Hän konsertoi monissa Euroopan maissa ja Yhdysvalloissa. Hän piti monia esityksiä Lontoossa esimerkiksi Royal Festival Hallissa ja New Yorkissa muun muassa Carnegie Hallissa. Hänen ohjelmistoonsa kuului esimerkiksi Frédéric Chopinin, Ludwig van Beethovenin, Robert Schumannin, Ignacy Jan Paderewskin, Juliusz Zarębskin, Walter Pistonin, Arthur Honeggerin, Dmitri Kabalevskin, Dmitri Šostakovitšin, Darius Milhaud'n ja Aaron Coplandin teoksia.
Aurinkokenno
Kustannukset
Syöttötariffijärjestelmällä tuetaan uusiutuvan energian käyttöönottoa lähes kaikissa teollisuusmaissa. Kreikka sääti aurinkoenergialain helmikuussa 2007, Italia 25.8.2006 ja Espanja 26.3.2007. Kreikan takuutariffi on Saksaakin suurempi. Espanjan hintatuki on 44 eurosenttiä/kWh 25 vuoden ajan. Ruotsi antaa toukokuusta 2006 julkisille rakennuksille 60 % tukea aurinkokennojen asennukseen. Suomessa yritykset ja yhteisöt voivat saada tukea maksimissaan 60 prosenttia kustannuksista.
Paras käsikirjoitus komediasarjassa (Primetime Emmy)
Paras käsikirjoitus komediasarjassa on yksi Primetime Emmy -palkintojen palkintokategorioista.
Aurinkokenno
Tulevaisuus
[[Kuva:Gossamer penguin.jpg|thumb|280px|left|Aurinkokennoja käyttävä Gossamer Penguin lennossa 25.7.1979 .]]
EPIA:n mukaan (9/2008) aurinkokennoilla (PV) voidaan tuottaa 12 % Euroopan sähköstä vuonna 2020. Aurinkokennojen hinta on laskenut 20 % kapasiteetin kaksinkertaistuttua. Saksan aurinkoteollisuuden yhdistyksen (BSW-Solar) mukaan Saksassa aurinkosähkön hinta asennettuna on laskenut 35 % vuodesta 2006 vuoden 2008 loppuun. Teknologinen kehitys ja massatuotanto laskevat hintaa. Siksi teollisuuden tavoite on 40 % vuosikasvu.
Ryszard Bakst
Puolan kommunistiviranomaiset painostivat Bakstia, minkä seurauksena hän muutti vuonna 1968 Isoon-Britanniaan, jossa asui loppuelämänsä ajan. Hän jatkoi konserttiuraansa ja opetti vuodesta 1969 pianonsoittoa Royal Northern College of Musicissa. Hän teki monia levytyksiä Puolassa ja Yhdysvalloissa. Vuonna 1990 Bakst istui tuomaristossa Varsovan kansainvälisessä Chopin-pianokilpailussa.
Aurinkokenno
Tulevaisuus
Aurinkokennotavoitteet: Japani 4 820 MW (2010), Italia 1 000 MW (2015), Korea 1300 MW (2012) ja USA 5–10 GW (2015) (s.100) ja USA 30 GW (2020). EU arvioi, että Saksaan on asennettu 4500 MW aurinkokennoja 2010.
Aurinkoenergian haittana on auringonpaisteen jaksoittaisuus ja investointikustannukset. Jaksoittaisuuden aiheuttamia ongelmia voidaan poistaa säätövoimalla ja energian varastoinnilla. Aurinkokennoihin ja alan kilpailuun panostavat maat ovat ottaneet käyttöön syöttötariffi-järjestelmän tukemaan pientuottajia.
Aurinkokennoja käytetään myös voimanlähteenä kokeellisissa autoissa, mutta tehot ovat vielä pieniä ja aurinkoautoilla on toistaiseksi vain kilpailtu Australiassa ja muissa valoisissa maissa.
Saharan reuna-alueiden ja muiden vastaavien kuivien alueiden varustaminen aurinkokennojen käyttämillä kastelujärjestelmillä on eräitä suuria haaveita, joiden toteutuminen helpottuu tekniikan kehittyessä.
Satelliittiaurinkovoima on kallista ja toistaiseksi vasta tutkimusasteella. Japani ja Yhdysvallat ovat suunnitelleet lähettävänsä avaruuteen aurinkovoimaloita eli satelliitteja, joihin on kiinnitetty kilometrien pituisia aurinkokennoja. Tuotettu sähkö siirrettäisiin maahan ilmeisesti mikroaalloilla tai IR-laserilla. Nasa esitti jo 1970-luvulla avaruusvoimalan rakentamista. Suunnitelman mukaan se olisi riittänyt kattamaan koko Yhdysvaltain sähköntarpeen. 1980-luvulla oli huhuja, että Neuvostoliitto kokeili langatonta sähkönsiirtoa avaruudesta maahan. Tässä tekniikassa on niin suuria turvallisuusongelmia, että se ei toteutune lähitulevaisuudessa. Myös kuuhun on suunniteltu sijoitettavan aurinkopaneeleja ympäri kuuta, muodostaen aurinkopaneeliketjun, jolla saataisiin sähkö tulevaisuuden kuutukikohdille vuorokauden ajasta riippumatta.
Useimpien avaruusalusten sähköteho tuotetaan aurinkokennoilla, koska vaihtoehtoina on vain polttokenno (esim. Apollossa käytössä) ja ydinenergia (esim. Cassini-luotain). Tällöin aluksen käyttöjännite on 28 V, 40 V, 100 V tasavirtaa tai 400 V vaihtovirtaa (esim. ISS-avaruuasema) ja tehonkulutus kymmenistä wateista satoihin kilowatteihin.
Teoria
right|thumb|Aurinkovoimala [[Portugalissa.]] Aurinkoenergia on uusiutuvaa energiaa, jossa ei ole polttoainekustannuksia, ja josta ei synny hiilidioksidipäästöjä tai jätteitä. Aurinkokennojen käyttöä on kuitenkin hidastanut kennon korkeahko hinta. Kehityssuuntana on ollut kustannuksien alentaminen, hyötysuhteen parantaminen ja materiaalien kehitys. Aurinkokennojen valmistuskustannukset alenevat 2–4 prosenttia vuosittain teknisen kehitystyön ja suurtuotannon etujen ansiosta. Tärkein valosähköisten kennojen raaka-aine on pii, jota maapallolla esiintyy yltäkylläisesti teollisuuden tarpeisiin. Aurinkokennoja kohtaan osoitettu kritiikki kohdistuu usein pieneen hyötysuhteeseen ja valmistuksesta aiheutuviin päästöihin. Valmistuksesta aiheutuvat päästöt ovat todellakin melko korkeita, mutta nykytekniikalla niitä voidaan vähentää.
Aurinkokennojen hyötysuhde riippuu kennon valmistusmateriaalien ja -tekniikoiden lisäksi osittain kennoon tulevan säteilyn spektristä. Osa säteilystä heijastuu pois jo kennon pinnasta, minkä merkitystä pyritään vähentämään valitsemalla mahdollisimman heikosti heijastava materiaali pintaan. Myös säteilyn absorboituminen pintakerroksiin heikentää hyötysuhdetta, minkä merkitys vähenee sopivilla materiaalivalinnoilla. Fysiikassa auringon säteilyn ajatellaan koostuvan pienistä massattomista hiukkasista, fotoneista, jotka sisältävät tietyn määrän energiaa. Aurinkokennoissa fotonit absorboituvat p-tyypin puolijohteeseen vapauttaen elektroneja valosähköreaktiossa, kuljettuaan ensin n-tyypin kerroksen ja pn-liitoksen läpi.
Hyötysuhteen maksimoimiseksi pyritään säätämään p-tyypin materiaalin ominaisuudet siten, että suurin osa elektroneista vapautuu mahdollisimman lähellä liitosta, jotta sähkökenttä kykenisi auttamaan elektronien kulkua kennon yläosan läpi ulkoiseen piiriin. Luonnollisesti fotonien absorptio pyritään saamaan mahdollisimman suureksi, ja siten vapauttamaan mahdollisimman paljon elektroneja. Ja kaiken lisäksi elektronien yhtyminen aukkojen kanssa on estettävä mahdollisimman tehokkaasti. Näiden vaatimusten toteuttamiseksi äärimmäisen puhtaaseen puolijohderaaka-aineeseen lisätään tarkasti määriteltyihin paikkoihin epäpuhtauksia eli muita atomeja. Pinnasta tapahtuvia heijastuksia vähennetään ainakin kahdella eri tavalla: peittämällä pinta monella kerroksella sopivaa materiaalia esimerkiksi piimonoksidia tai käsittelemällä kennon pinta kemikaalein sellaiseksi, että se heijastaa pintaheijastukset takaisin kennoon.
Los Alamosin laboratorion tutkijat ovat onnistuneet kokeellisesti osoittamaan, että käyttämällä nanokiteistä puolijohdetta voidaan aurinkokennojen tuottaman sähkön määrää nostaa jopa 35 % nykyisestä. Hyötysuhteen nousun taustalla se, että nanokiteinen puolijohde vapauttaa useita elektroneja kerralla ja käyttää kennoon tulevien fotonien energian tarkemmin kuin aiemmin. Kennon perusperiaate ei muutu miksikään, vaan keksinnössä on kyse tämän 1950-luvulta alkaen tunnetun kuljetusilmiön moninkertaistamisen hyödyntämisestä: kennoon tuleva fotoni irrottaa yhden elektronin puolijohteesta, mutta ylimääräinen energia ei muutukaan lämmöksi vaan se siirtyy törmäysionisaatioprosessissa toiselle elektronille. Hyötysuhteen huomattava nosto edellyttää nanoluokan puolijohteita, sillä perinteisin menetelmin hyötysuhde kasvaisi vain noin prosentilla. Käytännössä edellä kuvattu ilmiö tarkoittaa fotonin osumasta irtoavien elektronien määrän kaksinkertaistumista.
Useimmilla tehokkailla aurinkokennomateriaaleilla irrotustyön suuruus on välillä 1,0–1,6 eV. Fotonit, joiden energia on vain hiukan irrotustyötä suurempi, vapauttavat elektroneja tuottamatta ylimääräistä lämpöä. Mikäli fotonin energia on pienempi kuin irrotustyö, fotoni ei pysty irrottamaan elektronia, ja koko fotonin energia vapautuu hukkalämpönä. Jos taas fotonin energia on merkittävästi suurempi kuin irrotustyö, ylimääräinen fotonin energia vapautuu hukkalämpönä. Useimmat aurinkokennot eivät pysty hyödyntämään kuin 55 % auringon säteilyn energiasta, sillä joko irrotustyö tai kuljettavien osasten vaatima energia suurempi kuin tulevien fotonien energia. Kennoissa käytettävät puolijohteet pyritään optimoimaan käyttämään hyödykseen mahdollisimman suurta osaa kennoihin osuvan säteilyn energiasta. 25 %:lla tulevista fotoneista on irrotustyötä pienempi energia, kun taas 30 % tulevasta energiasta kuluu kennon sisäisissä prosesseissa (syntyy esimerkiksi lämpöä ja valoa). Kennon tehokkuuteen vaikuttaa siis valmistustekniikan ja -materiaalien lisäksi käyttöolosuhteet. Aurinkokennon tuottaman sähkön määrää voidaan lisätä käyttämällä keskittimiä, jotka kohdistavat laajemmalle alueelle osuvan auringon säteilyn kennoihin jolloin kennoon osuvan säteilyn intensiteetti kasvaa. Kyse on siis eräänlaisesta vippaskonstista, jonka ongelmana on tosin kennon ja muidenkin rakenteiden normaalia voimakkaampi lämpeneminen. Keskitysjärjestelmiin eli linsseihin ja peileihin liittyy häviöitä ja myös heijastuminen keskittimistä on merkittävä tekijä.
Aurinkokennossa vapautuvien elektronien saaminen ulkoiseen piiriin on tärkeä osa aurinkoenergiateknologiaa, sillä elektronien siirtämiseen tarvittavat kontaktit eivät saisi peittää kuin korkeintaan muutaman prosentin kennon pinnasta ja niiden pitäisi johtaa hyvin kaikissa suunnissa. Se mitä materiaaleja kontakteja varten käytetään ja miten ne asennetaan kennon pinnalle on merkittävä tekijä kennon hyötysuhteen ja hinnan kannalta. Aurinkokennoja kootaan yleensä suuremmiksi kokonaisuuksiksi, joita kutsutaan moduuleiksi ja taulukoiksi. Kokonaisen aurinkoenergiajärjestelmän voi ajatella koostuvan kolmesta osasta: tehontuotto eli aurinkokennot, jotka tuottavat tasavirtaa; kuorma, joka voi olla tasa- tai vaihtovirtaa käyttävä; näiden välissä on erittäin merkittävä, järjestelmän tasapainoa ylläpitävä osajärjestelmä, joka muuntaa kennon tuottaman sähkön käyttökelpoiseksi kuormalle. Tämä osajärjestelmä sisältää moduulien kiinnitysjärjestelmän, virran ja jännitteen suodatuskomponentit sekä tarvittaessa vaihtosuuntauksen. Myös varastointi kuuluu tähän järjestelmään.
Aurinkokennojen kiinnitysjärjestelmien on oltava kestäviä ja pitkäikäisiä, sillä ne ovat jatkuvasti sään armoilla. Itsenäisiin aurinkoenergiajärjestelmiin usein kuuluvat akut on vaihdettava joka viides tai kymmenes vuosi, näihin järjestelmiin saattaa kuulua myös dieselgeneraattori tai pieni tuulivoimala. Isommissa aurinkovoimaloissa käytetään jäljitysjärjestelmiä maksimaalisen energiantuoton saamiseksi eli taulukot on kiinnitetty moottoroituihin kiinnityksiin, jotka pitävät kennot optimaalisessa kulmassa aurinkoon nähden. Jännitteen säätö on tärkeä osa energian tuotantoa, sillä yli- ja alijännitteet voivat olla tuhoisia. Aurinkoenergiajärjestelmien yleistyminen on kiinni järjestelmien hinnasta ja käytettävyydestä sekä niiden eliniästä. Akkuteknologian kehittäminen on äärimmäisen tärkeää, sillä aurinkoenergiajärjestelmiin tarvitaan tehokkaita akkuja, jotka eivät saisi laskea järjestelmän hyötysuhdetta paljoa. Nykytekniikalla akkujen käyttö pienentää hyötysuhdetta noin 20 %.
Materiaalit
Vuonna 2004 piipohjaiset materiaalit hallitsivat markkinaosuuksissa: polykiteinen pii 62 %, yksikiteinen pii 29 %, amorfinen pii 5 % ja nauhapii 4 %. Ohutkalvotekniikan (polykiteinen kadmium-telluridi CdTe, kupari-indium-gallium-diselenidi [CIGS] ja amorfinen pii [a-Si]) markkinaosuus oli alle 10 % (2004). Ohutkalvotekniikat muun muassa säästävät puolijohdemateriaalikustannuksissa ja mahdollistavat automaation lisäämisen. Tekniikka saattaa kehittyä muita edullisemmaksi.
Aurinkokennot voidaan jakaa piipohjaisiin ja ohutkalvotekniikkaan perustuviin kennoihin. Piipohjaiset kennot, joiden toiminnallinen osa on 100–300 µm, eivät ole teollisuuden kannalta yhtä kiintoisia kuin ohutkalvotekniikkaan pohjautuvat kennot, joiden toiminnallisen osan paksuus on 1–10 µm, sillä ohutkalvotekniikka vaatii vähemmän raaka-aineita ja on helpommin sovellettavissa massatuotantoon. Piitä, kuten muitakin aurinkokennojen puolijohteita on olemassa useaa eri tyyppiä: yksi- ja monikiteistä sekä amorfista. Puolijohteen ominaisuudet, kuten kiteen koko ja rakenne riippuvat aineen tyypistä. Yksikiteisen piin atomit muodostavat erittäin säännöllisen kiderakenteen, jossa kiteen koko on yli 10 cm. Niiden materiaalien, jotka koostuvat useista pienemmistä kiteistä kiderakenne ei ole yhtä säännöllinen kuin yksikiteisten materiaalien, sillä kiteiden pienuuden vuoksi kiteissä olevien atomien tai molekyylien väliset vetovoimat tulevat merkityksellisiksi.
Piiatomien elektronien käyttäytyminen piikiteissä on merkittävä tekijä tarkasteltaessa piikiteissä tapahtuvaa valosähköilmiötä, sillä kiteiden muodostumisperiaate on omalaatuinen. Joitakin ohutkalvokennoja voidaan kuvata n-i-p-rakenteella, missä n ja p ovat erityyppisiä puolijohteita, n-tyypin puolijohteessa on ylimääräisiä elektroneja ja p-tyypissä on ylimääräisiä aukkoja. P/n-liitoksen yli muodostuu sähkökenttä, koska aukot ja elektronit vaihtavat jatkuvasti puolta eli kaksi puolijohdetta käyttäytyy pariston tavoin, joten niitä voidaan käyttää erilaisissa piireissä. Aurinkokennoa voidaan pitää diodina. Amorfinen pii on erittäin mielenkiintoinen materiaali ohutkalvotekniikan kannalta ja sitä tutkitaan nykyisin erittäin paljon, sillä sen ominaisuudet tekevät siitä johtavan ohutkalvomateriaalin. Amorfisen piin korvaajiksi ovat ehdolla nanokiteinen ja "pienijyväinen" monikiteinen pii.
Shell Solar vaihtoi 2006 tuotannon Euroopassa perinteisestä piitekniikasta CIS-ohutkalvotekniikkaan (kupari-indiumdiselenidi). PV Industry Assosiation ja Greenpeace arvioivat kapasiteetiksi 200 GW vuonna 2020 ja tuotannon 25 %:ksi koko maailman sähkönkulutuksesta vuonna 2040. The U.S. PV Industry ennustaa Yhdysvaltojen kapasiteetiksi (2020) 36 GW, mikä on alle 5 % tämänhetkisestä potentiaalisesta kapasitettista. Kapasiteetti kasvaa tekniikan kehittyessä.
Muita monikiteisessä ohutkalvotekniikassa käytettyjä materiaaleja ovat kupari-indiumdiselenidi ja kadmiumtelluuri, jonka n-i-p on kemiallisin merkein kirjoitettuna CdS-CdTe-ZnTe. Molemmat edellä mainituista materiaaleista absorboivat tehokkaasti fotoneja ja ovat valmistusteknillisesti edeltäjiään parempia. Yksikiteisessä ohutkalvotekniikassa käytetään galliumarsenidia, jolla on laaja soveltuvuusalue, sillä galliumarsenidi kestää erittäin hyvin säteilyäkin. Tämä seikka tekee siitä ihanteellisen materiaalin avaruussovellutuksiin. Galliumarsenidia voidaan kerrostaa hieman erilaisin koostumuksin, jolloin saadaan parannettua tehokkuutta ja vietyä hyötysuhde aina vain lähemmäksi ja lähemmäksi teoreettista rajaa. Ohutkalvotekniikkaan perustuvien kennojen tuotanto on yleensä laaja-alaista eli tapahtuu suurella pinta-alalla ja voidaan automatisoida; ohutkalvotekniikkaan perustuvat kennot ovat myös taipuisia.
Kolmannen sukupolven väriherkistetty aurinkokenno
Kolmannen sukupolven aurinkokennot ovat kehityksen alkuvaiheessa, mutta niiden oletetaan laskevan tuotantokustannuksia huomattavasti. Uusia kennoja voidaan pinnoittaa esimerkiksi lasiin tai seinäpintaan ja kennoja voidaan tuottaa suurina sarjoina edullisesti. Michael Grätzel palkittiin vuonna 2010 Millennium-palkinnolla kolmannen sukupolven väriaineherkistettyjen aurinkokennojen kehityksestä. Kennon toimintaperiaate muistuttaa luonnon fotosynteesiä ja se tunnetaan nimellä Grätzelin kenno tai Dye-sensitised solar cell, DSC (kts. linkki EN: Dye-sensitized solar cells).
Millennium-palkinnon perusteluissa Grätzelin kennoa pidetään lupaavana vaihtoehtona hallitsevalle piipohjaiselle aurinkokennoteknologialle. DSC-kennot valmistetaan edullisista materiaaleista eikä tuotantoon tarvita monimutkaisia laitteita. Väriaineherkistetyssä kennossa on nanokokoisia titaanidioksidihiukkasia, jotka on pinnoitettu valoa absorboivilla väriainehiukkasilla ja upotettu elektrolyyttiliuokseen. Kennon voi valmistaa yksinkertaisista aineista kotioloissa; punaista absorboivaa ainetta saa esimerkiksi vadelmista ja titaanin oksideja valkoisesta titaanioksidi-maalista. Valon osuessa väriainehiukkasiin vapautuu elektroneita, negatiivisen varauksen kantajia. Puolijohtava titaanidioksidipartikkelikerros johtaa elektronit ulkoiseen virtapiiriin.
DSC-kennoilla on saatu 12 prosentin hyötysuhde laboratoriossa ja 9 prosentin hyötysuhde todellisissa käyttöolosuhteissa. Grätzelin mukaan hyötyero piipohjaisiin kennoihin saattaa kaventua todellisissa olosuhteissa, koska DSC-kennon pitäisi toimia tehokkaammin pilvisissä ja jopa sateisissa olosuhteissa. DSC-kenno ei menetä myöskään tehoaan lämpötilan noustessa, kuten piipohjaiset kennot.
Yritykset
Vuonna 2004 10 suurimman yrityksen osuus oli 80 % markkinoista ja loput jakautui 30 yrityksen kesken. Vuoden 1,2 GW:n aurinkokennojen lisäys jakautui yritysten kesken järjestyksessä seuraavasti: Sharp (jp) 27 % (314 MW), Kyocera (jp) 9 %, BP Solar (us, es, aut, in) 7 %, Q-Cells (de) 6 %, Mitsubishi Electric (jp) 6 %, Shell Solar (us, de) 6.0%, Sanyo (jp) 5 %, RWE – Schott Solar (de, usa) 5 %, Isofoton (es) 5%, Motech (tw) 3% ja muut 20 %. Ala on nopeasti kasvava.
Yritykset Euroopassa
Euroopassa aurinkokennojen liikevaihto oli 9,2 mrd. € vuonna 2007 ja 5,7 mrd. € vuonna 2006. Euroopan työllisyys oli 70 000 ihmistä vuonna 2007.
Vuonna 1997 Suomen 400 000 kesämökistä 5-/ % oli aurinkokennot sähkönlähteenä. Suomessa Neste Oilin NAPS oli suurin myyjä. Markkinoiden johtajat olivat: Siemens 18 MW, Kyocera 12 MW, Solarex 8 MW, BP 8 MW, Solec 3,5MW, Astropower 3 MW, ASE 3 MW, Photowatt 2,5 MW, Eurosolar 2,5 MW, Isophoton 2 MW ja NAPS (Suomi) 2 MW. Yhteensä tuotanto oli 93 MW.
Yritykset Yhdysvalloissa
Yhdysvaltalaisia yrityksiä on mm. GE (osti AstroPower:n 2006), BP Solar, United Solar Ovonic ja First Solar.
Schott Solar ja Solarworld suunnittelivat vuonna 2008 tuotannon lisäämistä Amerikassa. Piistä oli vuonna 2008 yhä pula, mutta vuoden 2010 tuotannoksi arvioidaan 8 000–10 000 MWp. Sharp on tiedottanut rakentavansa 1 000 MWp amorfisen piikennotehtaan vuoteen 2010 mennessä.
Yritykset Japanissa
Japanissa suurin PV-valmistaja on Sharp. Japanissa tuotanto on 0,71 GW/vuosi. Yrityksellä on Euroopan markkinoita varten tehdas Walesissa, jota se laajensi 2007 kaksinkertaiseksi 220 MW/a. Muita japanilaisyrityksiä on mm. Sanyo (260 MW/a 2007), Kyocera ja Mitsubishi.
Yhdistykset
Kansainvälisellä energiajärjestöllä (IEA) on Photovoltaic power systems –ohjelma, jossa vuonna 2006 oli 21 jäsentä: EPIA, Euroopan unioni, Alankomaat, Espanja, Iso-Britannia, Italia, Itävalta, Kreikka, Norja, Portugali, Ranska, Ruotsi, Sveitsi, Tanska, Australia, Israel, Japani, Kanada, Korea, Mexico ja Yhdysvallat.
Euroopan teollisuuden järjestö on The European Photovoltaic Industry Assosiation eli EPIA. Sillä on 110 jäsentä. Se edustaa 95 % eurooppalaisten kennojen ja 80 % maailman aurinkokennojen tuotannosta. Japan Photovoltaic Energy Association (JPEA) on asettanut tavoitteeksi, että Japani on maailman johtava PV-maa.
PV-ERA NET on eurooppalainen aurinkokennojen tutkimus- ja kehitysohjelmien verkosto. Tavoitteena on vahvistaa tutkimusta verkostolla. EU tukee hanketta. Verkostolla on 20 jäsentä 13 maasta. Suomesta ei ole vielä jäseniä.
Hannu Hausen
Paul Hannu Walter Hausen (s. ) oli Oulun yliopiston sosiaalihammaslääketieteen professori 1996–2010. Hän hoiti virkaa aluksi Kuopion yliopistossa vuodesta 1985.
Vuonna 2010 Hausenille myönnettiin ehkäisevän hammaslääketieteen alan vuoden 2010 Yngve Ericsson -palkinto. Hän jakoi palkinnon, noin 42 000 euroa, brasilialaisen professorin Jaime A. Curyn kanssa.
ObZen
obZen on ruotsalaisen metalliyhtyeen Meshuggahin kuudes studioalbumi. Se julkaistiin Euroopassa 7. maaliskuuta 2008 ja Yhdysvalloissa 11. maaliskuuta 2008. Albumi sisältää yhdeksän kappaletta ja on kestoltaan 52 minuuttia 29 sekuntia.
Yhtyeen rumpali Tomas Haake soittaa obZenilla itse rummut, toisin kuin edellisellä albumilla Catch Thirtythree, jonka kappaleissa rummut oli ohjelmoitu. Haake on myös sanoittanut kaikki albumin kappaleet.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 21.
Galbuliformes
Galbuliformes on lintujen lahko. Siihen kuuluvat jakamarit ja laiskurit. :
Chris Evans (animaattori)
Christopher Evans on yhdysvaltalainen animaattori, joka on toiminut vuodesta 2006 lähtien myös animaatio-ohjaajana sarjoissa The Likeaballs ja Zorro: Generation Z. Animaattorina Evans on toiminut television parissa vuodesta 1971 lähtien.
Malaoksoni
Malaoksoni on orgaaninen fosforihappoesteri, jonka kemiallinen kaava on C10H19O7PS. Sitä syntyy hyönteisen elimistössä malationista, joka myös on rikkipitoinen tiofosfaatti. Malaoksonissa malationin toinen rikkiatomi on vaihtunut happeen. Tätä, paljon myrkyllisempää happijohdosta, syntyy vain hitaasti nisäkkään elimistössä toisin kuin hyönteisillä ja se hajoaa melko nopeasti, joten nisäkkäiden elimistöön ei muodostu siitä merkittäviä pitoisuuksia. Aine sitoutuu lähtemättömästi asetyylikoliiniesteraasiin, jonka inaktivoituessa hermostoon kertyy asetyylikoliinia, joka tappaa hyönteisen hermoston ylikuormitukseen.
Malaoksonin moolimassa on 314,292 g/mol ja CAS-numero 1634-78-2.
Silvun kuppikivi
thumb|300px|Silvun kuppikivi kuvattuna lännestä. Etualalla opastaulu ja portaat jotka on rakennettu helpottamaan pääsyä kiven päälle, missä kupit ovat. Silvun kuppikivi on Parikkalassa sijaitseva suuri kuppikivi. Kivi sijaitsee lähellä Venäjän rajaa noin 400 metrin päässä Simpelejärven Kukkarolahden pohjukasta länteen viettävällä rinteellä metsitetyn entisen pellon yläreunassa. Peltoa reunustanut kiviaita kiertää kiven niin, että kivi jää aidan ulkosyrjälle. Kooltaan noin 4 x 4 x 6 metrin kokoinen kivi on haljennut kahtia siten, että halkeamaan on muodostunut luonnonportaat, joita pitkin pääsee kiven laelle. Kivellä olevat 7–8 kuppia ovat halkaisijaltaan 6–11 senttimetriä ja syvyyttä niillä on 2–9 senttimetriä. Kupit sijoittuvat kiven lounaisosaan noin yhden metrin pituiselle alueelle.
Lähteet
61.50222°N, 29.55778°W
Levan Tediašvili
Levan Tediašvili (, s. 15. maaliskuuta 1948 Sagaretšo, Georgian SNT) on georgialainen poliitikko ja Neuvostoliittoa urheilu-urallaan edustanut entinen vapaapainija, olympiavoittaja, maailman- ja euroopanmestari.
Tediašvili saavutti painijanurallaan kaksi olympiavoittoa, neljä maailmanmestaruutta ja kolme Euroopan mestaruutta. Lisäksi hän saavutti kerran MM-hopeaa ja EM-kilpailujen kuudennen sijan.
Tediašvili on toiminut myös Georgian kansanedustajana. Vuonna 2005 hänet nimitettiin kansainväliseen painin hall of fameen.
Higuita
Higuita on muun muassa seuraavien henkilöiden nimi:
Eteläamerikanrääkkä
Eteläamerikanrääkkä (Laterallus melanophaius) on eteläamerikkalainen rantakana. Sen elinympäristö käsittää suuren osan mantereesta, Kolumbian kaakkoisosista Brasiliaan, Argentiinaan, Paraguayhin, Boliviaan, Peruun ja Uruguayhin. Lajista tunnetaan kaksi alalajia. Louis Jean Pierre Vieillot kuvaili lajin holotyypin Paraguaysta vuonna 1819.
Kazuhiro Mizoguchi
Kazuhiro Mizoguchi (s. 18. maaliskuuta 1962 Shirahama, Wakayama) on japanilainen keihäänheittäjä. Mizoguchi oli keihäänheiton Aasian ennätyksen haltija vuoteen 2014 saakka tuloksella 87,60 metriä, jonka hän heitti 27. toukokuuta 1989 San Joséssa, Kaliforniassa. Hänet valittiin Japanissa vuoden urheilijaksi 1989.
Vuoden 1986 Aasian kisoissa Mizoguchi voitti keihäänheitossa kultaa tuloksella 76,60 metriä. Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 1987 hänen paras heittonsa kantoi 80,24 metriä, millä hän sijoittui kuudenneksi.
Tyks Vakka-Suomen sairaala
Tyks Vakka-Suomen sairaala (entinen Vakka-Suomen aluesairaala, ) on Uudessakaupungissa sijaitseva sairaala, joka hallinnollisesti kuuluu Turun yliopistolliseen keskussairaalaan. Vakka-Suomen sairaala on yksi Tyksin ja Varsinais-Suomen sairaanhoitopiirin neljästä lähisairaalasta. Muita lähisairaaloita ovat Loimaan, Salon ja Turunmaan sairaalat. Lähisairaalan tehtävänä on tarjota lähellä potilaan asuinpaikkaa erikoissairaanhoitoa, jota tarvitaan väestötasolla usein ja yksilötasolla toistuvasti.
Tyks Vakka-Suomen sairaalassa toimivat seuraavat erikoissairaanhoidon palveluita tuottavat yksiköt: Sairaalan palvelut painottuvat avohoitoon. Sairaalassa toimii kaksi vuodeosastoa, kirurgiapainotteinen osasto 1 ja sisätautipainotteinen osasto 2. Näitä osastoja hallinnoi Uudenkaupungin kaupunki. Leikkaussaliolosuhteita ja anestesiaa vaativa leikkaustoiminta päättyi sairaalassa vuonna 2017. Vaativa leikkaustoiminta on keskitetty Tyksin Turun ja Salon sairaaloihin, joissa on ympärivuorokautinen erikoissairaanhoidon ja perusterveydenhuollon yhteispäivystys. Sairaalan polikliinisen kirurgian yksikössä tehdään toimenpiteitä paikallispuudutuksessa.
Historia
Vakka-Suomen sairaalan perustamispäivänä voidaan pitää 11. marraskuuta 1889, jolloin konsuli E. J. Savón ja hänen vaimonsa Sofie Savón lahjoittivat Uudenkaupungin kaupungille Sorvakon kaupunginosassa sijaitsevan pienen talon sairastuvaksi. Sairaala nimettiin Maria Savónin sairastuvaksi ja se aloitti toimintansa vuonna 1890. Sairaalassa oli kymmenen vuodetta ja yksi hoitaja ja apuna palvelija. Vaikka vuosikymmenten kuluessa sairaalan toiminta kehittyi, sairaanhoidon puutteet saivat seudulla osakseen arvostelua. Taloudellinen tilanne ja kunnallismiesten keskinäiset riidat siirsivät kuitenkin uuden sairaalan rakentamista koskevan päätöksen aina 1930-luvulle saakka.
Kokouksessa 5. joulukuuta 1934 Uudenkaupungin, Lokalahden, Kalannin, Pyhämaan, Pyhärannan ja Vehmaan kuntien edustajat perustivat kuntainliiton uuden sairaalan rakentamiseksi. Kuntainliiton nimeksi tuli kuntainliitto Uudenkaupungin sairaala. Kivinen osaksi yksi-, osaksi kaksikerroksinen 16 sairaansijan sairaalarakennus rakennettiin Sorvakon mäelle. Sairaala valmistui ja otettiin käyttöön vuonna 1936. Kuntainliiton nimeksi vakiintui myöhemmin Uudenkaupungin seudun sairaalan kuntainliitto. Sairaalan nimeksi vakiintui Uudenkaupungin seudun sairaala – puhekielessä seudun sairaala. Laitila ehti rakentaa sairaalan ennen Uuttakaupunkia. Tämä maamme ensimmäinen yhden maalaiskunnan omistama sairaala vihittiin käyttöön vuonna 1934.
1940-luvun lopulla Uudenkaupungin seudun sairaalaa ryhdyttiin laajentamaan korottamalla rakennus 2-kerroksiseksi osin 3-kerroksiseksi. Laajennus otettiin käyttöön vuonna 1951. Laajennetussa sairaalassa oli 30 hoitopaikkaa. Lisää tilaa tuli leikkaustoiminnalle ja synnytyksille, samoin keittiölle, huollolle ja korjauspajalle.
1960-luvulle tultaessa Vakka-Suomen sairaalapalvelujen tarve oli kasvanut huomattavan suureksi sairaalan kapasiteettiin verrattuna. Kuntien edustajat näkivät tarpeelliseksi perustaa Vakka-Suomeen aluesairaalan ja rakentaa uuden sairaalarakennuksen. Lupaa haettiin Lääkintöhallitukselta. Elokuussa 1962 Lääkintöhallitus hyväksyi sairaalan muuttamisen aluesairaalaksi. Päätös edellytti 90-paikkaisen sairaalan rakentamista. Erikoisaloina tuli olla sisätaudit, kirurgia sekä synnytykset ja naistentaudit. Tarpeelliset tilat tuli olla myös poliklinikoille, laboratoriolle, röntgenille ja fysikaaliselle hoidolle. Vakka-Suomen aluesairaalan kuntainliitto perustettiin vuonna 1965. Laitilan kunta liittyi kuntainliittoon vuonna 1966. Aluesairaala rakennettiin vuosina 1970 – 1971. Seudun sairaala luovutettiin Uudenkaupungin kansanterveystyön kuntainliitolle.
Vuonna 1991 Vakka-Suomen aluesairaalan kuntainliitto lakkautettiin ja aluesairaala yhdistettiin Varsinais-Suomen sairaanhoitopiiriin Vakka-Suomen aluesairaalan nimellä. Vuonna 2015 sairaala yhdistettiin hallinnollisesti Turun yliopistolliseen keskussairaalaan tehtäväkuvaltaan lähisairaalaksi. Sairaalan nimeksi tuli sairaalan nykyinen nimi Tyks Vakka-Suomen sairaala.
Andy Hardy
pienois|[[Judy Garland ja Mickey Rooney elokuvassa Andy Hardy – tyttöjen sankari (1938).]] pienois|Rooney ja [[Diana Lewis elokuvassa Andy Hardy ja viattomuus (1940).]] Andrew ”Andy” Hardy on Mickey Rooneyn esittämä nuori mies­hahmo Metro-Goldwyn-Mayerin vuosina 1937–1946 tuottamissa perhe­komedioissa sekä vielä yhdessä elokuva­sarjan elvytys­yrityksessä vuodelta 1958. Andy Hardy -sarjan elokuvia tehtiin kaikkiaan kuusi­toista.
Alaston saari
Alaston saari on japanilainen elokuva vuodelta 1961. Se kertoo perheen elämästä ankarissa oloissa pienellä saarella. Elokuvassa ei ole lainkaan vuoropuhelua.
Andy Hardy
Andy Hardyn vakituinen tyttö­ystävä elokuva­sarjassa on Polly, jota esittää Ann Rutherford. MGM kuitenkin esitteli monia uusia nuoria nais­näytteli­jöitään Andy Hardy -filmien kautta antamalla heille rooleja Andyn tilapäisinä ihastuksina. Heihin kuuluvat Judy Garland, Lana Turner, Esther Williams, Kathryn Grayson ja Donna Reed.
Andy Hardy -elokuvat nojasivat vahvasti perinteisiin perhe­arvoihin. Jokainen elokuva sisälsi vähintään yhden syvällisen keskustelun tuomari-isän ja Andyn välillä, jossa isä antoi pojalle neuvoja joita poika yleensä myös arvosti ja seurasi.
Elokuva Andy Hardy, tyttöjen sankari valittiin vuonna 2000 Yhdys­valtojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteetti­sesti, historialli­sesti tai kulttuuri­sesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia.
Andy Hardy -elokuvien innoittamana tehtiin monissa maissa omia saman­kaltaisia perhekomedioita, kuten Suomessa Suomisen perheestä kertovat kuunnelmat ja elokuvat. Ohjaaja T. J. Särkkä laittoi Lasse Pöystin katsomaan Mickey Rooneyn elokuvia, jotta tämä oppisi näyttelemään Suomisen Ollia samaan tyyliin.
Grand Prix (palkinto)
Grand Prix on Cannesin elokuvajuhlilla jaettava toiseksi arvostetuin palkinto Kultaisen palmun jälkeen. Palkinnon nimi on ollut Grand Prix vuodesta 1995, mitä ennen jaettiin Grand Prix du Jury vuosina 1989-1994 ja Grand Prix Spécial du Jury vuosina 1967–1988.
Aki Kaurismäki on voittanut palkinnon ensimmäisenä suomalaisena vuonna 2002 elokuvallaan Mies vailla menneisyyttä. Vuonna 2021 Juho Kuosmasen ohjaama Hytti nro 6 toi toisen suomaisohjaajan Grand Prix -palkinnon.
Kimmo Kantanen
Kimmo Kantanen (s. 13. toukokuuta 1946 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1965–1971.
Kantanen edusti SM-sarjaurallaan Oulun Kärppiä kausilla 1965–1966 ja 1967–1968 sekä turkulaista Kiekko-67:ää kaudella 1970–1971. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 47 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 10 + 8 = 18 ja jäähymääränsä 10 minuuttia.
Fran Striker
Fran Striker (1903 – 4. syyskuuta 1962) oli yhdysvaltalainen radiokäsikirjoittaja, joka tunnetaan parhaiten sarjoista The Lone Ranger ja The Green Hornet.
Striker aloitti radiokäsikirjoittajan uransa Buffalossa 1920-luvulla kirjoittamalla paikallisille radioasemille, kunnes hän sai myytyä kolme sarjaa detroitilaiselle WXYZ-asemalle. Vuonna 1933 aseman johtaja George W. Trendle pyysi Strikeria kirjoittamaan ideoimaansa uutta seikkailusarjaa The Lone Rangeria. Sarja oli menestys ja Striker kirjoitti radiosarjaa 21 vuoden ajan. Sen lisäksi hän kirjoitti myös sarjaan perustuvaa sarjakuvaa ja romaanisarjaa.
Muita Strikerin kirjoittamia radiosarjoja olivat muun muassa 1936–1952 esitetty The Green Hornet, Challenge of the Yukon ja Ned Jordan, Secret Agent.
Fran Striker nimettiin Radio Hall of Fameen vuonna 1988.