cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pokémon Sword ja Shield
The Isle of Armor
right|thumb|100px|The Isle of Armorin logo. Ensimmäinen lisäosa, The Isle of Armor, julkaistiin 17. kesäkuuta 2020 ja sen maskottina on legendaarinen pokémon Urshifu. Siellä voi pyydystää joitain Galarista puuttuvia edellisten sukupolvien pokémoneja ja kerätä aineksia Max-keittoon, jolla ruokittu pokémon oppii käyttämään Gigantamaxia Dynamaxin sijasta. Aiempien Gigantamaxiin kykenevien lajien lisäksi Max-keittoa voi antaa myös Venusaurille, Blastoiselle ja Urshifulle sekä myös Galarin aloituspokémonien viimeisille muodoille Rillaboomille, Cinderacelle ja Inteleonille. Lisäosassa tekevät ensiesiintymisensä myös Urshifun edellinen muoto Kubfu, myyttinen pokémon Zarude, sekä Galarica-rannerengas, jolla galarilaisen Slowpoken voi kehittää galarilaiseksi Slowbroksi. Kubfun, Urshifun ja Zaruden lisäksi The Isle of Armor toi peliin edellisistä sukupolvista 108 pokémon-lajia, jotka eivät olleet alun perin saatavilla Swordissa ja Shieldissä.
Juoni
Protagonisti voi matkustaa junalla Wedgehurstista Haarniskasaarelle, Galarin itäpuolella sijaitsevalle saarelle. Siellä hän kohtaa uuden kilpakumppanin: myrkkytyypin salijohtajakokelas Klaran (Swordissa) tai meediotyypin salijohtajakokelas Averyn (Shieldissä). He ottelevat ja vierailevat Mestaridojossa, jonka dojomestarina toimii Mustard, Galarin entinen liigamestari ja Haarniskasaaren omistaja. Protagonistin voitettua lyhyt harjoitusottelu Mustardia vastaan, Mustard asettaa protagonistin ja tämän kilpakumppanin kolmeen kokeeseen, joiden voittaja saisi käsiinsä Mestaridojon ”salaisen haarniskan”.
Ensimmäisessä kokeessa heidän on löydettävä kolme galarilaista Slowpokea. Kokeen jälkeen protagonisti voi valita Mustardilta lahjaksi jommankumman seuraavista pokémoneista: Bulbasaur tai Squirtle. Toinen koe on kerätä Max-sieniä, joita tarvitaan ainesosiksi Max-keittoon, jonka resepti on Honeyn, Mustardin vaimon, kirjoittama ja joka avaa sitä syöneen pokémonin geenien Gigantamax-tekijän. Kolmas ja viimeinen koe on otella kilpakumppania vastaan ottelu, jossa Dynamaxin ja Gigantamaxin käyttö on sallittua. Protagonistin voitettua ottelu, Mustard paljastaa, että Mestaridojon ”salainen haarniska” on legendaarinen pokémon Kubfu.
Seuraavaksi Mustard antaa protagonistin tehtäväksi kasvattaa ystävyyssidettään Kubfun kanssa. Kun protagonistin ystävyys Kubfun kanssa saavuttaa maksimitason, Mustard kertoo, että protagonisti voi mennä Kubfun mukana jompaan kumppaan Kahden nyrkin torneista : Vesien torniin tai Pimeyden torniin. Valitsemassaan tornissa protagonistin on käytävä otteluita ja oteltava lopulta itse Mustardia vastaan. Voitettuaan ottelut, protagonisti saa erikoiskäärön, jonka avulla Kubfu voi kehittyä Urshifuksi. Jos Kubfu kehittyy Vesien tornissa, siitä tulee sarjaiskutyyliä käyttävä Urshifu. Jos Kubfu kehittyy Pimeyden tornissa, siitä tulee yhden iskun tyyliä käyttävä Urshifu. Tämän jälkeen Hop saapuu Haarniskasaarelle ja Mustard antaa hänelle ja protagonistille tehtäväksi etsiä ylimääräinen ainesosa, jota ilman Urshifu ei suostu syömään Max-keittoa. Ainesosan löydyttyä, Mustard haastaa protagonistin viimeiseen täysin voimin käytävään otteluun, jossa Dynamaxin ja Gigantamaxin käyttö on sallittua.
The Crown Tundra
right|thumb|120px|The Crown Tundran logo. Toinen lisäosa, The Crown Tundra, julkaistiin 22. lokakuuta 2020 ja sen maskottina on legendaarinen pokémon Calyrex. Siellä voi pyydystää lisää joitain Galarista puuttuvia edellisten sukupolvien pokémoneja ja osallistua ”Dynamax-seikkailuihin”, joissa käydään Max Raid -otteluita pokémon-maailman edellisiltä alueilta tuttuja legendaarisia pokémoneja vastaan, pelaajan voidessa pyydystää joitain näistä legendaarisista pokémoneista myös villinä. Lisäosassa tekevät esiintymisensä myös Galarica-seppele, jolla galarilaisen Slowpoken voi kehittää galarilaiseksi Slowkingiksi, Regieleki ja Regidrago, jotka kuuluvat Regirockin, Regicen, Registeelin ja Regigigasin tavoin legendaarisiin titaaneihin, Glastrier ja Sceptrier, Calyrexin ratsuina toimivat legendaariset pokémonit, sekä galarilaiset variaatiot legendaarisista linnuista: Articunosta, Zapdosista ja Moltresista. Lisäosan tarinan suoritettuaan on mahdollista päästä ottelemaan Wyndonin stadionilla aivan uudella pariottelumekaniikalla käytävä Galarilainen Tähtiturnaus. Regielekin, Regidragon, Glastrierin, Spectrierin ja Calyrexin lisäksi The Crown Tundra toi peliin edellisistä sukupolvista 125 pokémon-lajia, jotka eivät olleet alun perin saatavilla Swordissa ja Shieldissä.
Juoni
Protagonisti voi matkustaa junalla Wedgehurstista Kruununtundralle, Galarin eteläosiin. Siellä hän tapaa tutkimusmatkailija Peonyn, joka on myös puheenjohtaja Rosen veli sekä entinen terästyypin salijohtaja, ja tämän tyttären Peonian. Peony halusi tutkimustensa lisäksi viettää enemmän aikaa tyttärensä kanssa, mutta Peonia juoksee Max-luolaan omin päin ja Peony hänen peräänsä. Protagonisti menee itse luolaan, löytää Peonian ja pelastaa Peonyn yhdeltä luolan Dynamax-pokémonilta, jolloin Peony hyväksyy protagonistin osaksi tutkimusryhmäänsä.
Protagonisti voi sekä käydä Max-luolassa ”Dynamax-seikkailuissa” pyydystämässä muilta alueilta tuttuja legendaarisia pokémoneja että auttaa Peonya kolmessa tutkimuksessa löytääkseen niissä mainittuja erityisiä legendaarisia pokémoneja. Ensimmäisessä tutkimuksessa protagonisti etsii pokémonia, jota Freezingtonin kylän asukkaat kutsuvat ”Runsaiden satojen kuninkaaksi”. Protagonistin korjattua ”kuningasta” esittävä patsas, kyseinen pokémon, oikealta nimeltään Calyrex, ilmestyy. Auttaakseen Calyrexia saamaan voimansa takaisin, protagonisti kasvattaa erikoisia porkkanoita houkutellakseen paikalle jommankumman Calyrexin legendaarisista ratsuista: Glastrierin tai Spectrierin. Palautettuaan Freezingtonin sadot taas runsaiksi, sekä Calyrex että ratsu ottelevat protagonistia vastaan, jotta protagonisti voi yrittää pyydystää heidät.
Toisessa tutkimuksessa protagonisti etsii ”legendaarisia jättiläisiä”. Kolmessa ensimmäisessä rauniossa asuvat Regirock, Regice ja Registeel. Kerättyään nämä protagonisti voi avata tien neljänsiin raunioihin, joista voi pyydystää jommankumman kahdesta viimeisestä jättiläisestä: Regielekin tai Regidragon. Kolmannessa tutkimuksessa protagonisti matkustaa Ballimere-järvelle ja mäelle nimeltä Dyna Tree Hill. Sieltä galarilaiset variaatiot Kanton legendaarisista linnuista (Articuno, Zapdos ja Moltres) levittytyvät eri suuntiin: Galarin villille alueelle, Haarniskasaarelle ja Kruunutundralle. Protagonistin on matkustettava näihin paikkoihin löytääkseen ja pyydystääkseen ne.
Kun kaikki kolme tutkimusta ovat suoritettu, Max-luolaan aukeaa ultramadonreikiä. Tämän kautta saataville tulee neljäs vapaaehtoinen tehtävä, jossa voi jahdata Alolassa ja Ultra-avaruudessa aiemmin nähtyjä ultrapetoja sekä legendaarista pokémonia Necrozmaa. Lisäksi Leon soittaa protagonistille ja kutsuu tämän uuteen pariotteluturnaukseen nimeltä Galarilainen Tähtiturnaus. Siihen osallistuvat protagonistin lisäksi hänen entiset kilpakumppaninsa, Galarin entiset ja nykyiset salijohtajat, entiset liigamestarit, sekä myös Sordward ja Shielbert.
Myynti
31. maaliskuuta 2021 mennessä peliä on myyty 21,10 miljoonaa kappaletta.
Bruno Conti
Contin pelaajauran suurin saavutus oli MM-kulta 1982 Italian maajoukkueessa. Conti oli finaalissa näkyvässä roolissa tehden esityön Marco Tardellin 2-0 ja Alessandro Altobellin 3–0 maaleihin. Hän pelasi yhteensä 47 maaottelua ja teki niissä viisi maalia vuosina 1980–1986.
Conti on toiminut peliuransa jälkeen AS Roman nuorisovalmentajana. Vaikkei hän ole suorittanut varsinaista valmentajalisenssiä, hän sai 2005 kunnian toimia seuran päävalmentajana Luigi Del Nerin jätettyä seuran. Contin toimiessa päävalmentajana AS Roma pelasi Coppa Italian finaalissa ja UEFA Cupissa.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin (EIT) on Euroopan ihmisoikeussopimukseen sitoutuneiden Euroopan neuvostoon kuuluvien sopimusvaltioiden asettama, Strasbourgissa toimiva oikeusistuin. Ihmisoikeustuomioistuin valvoo sopimuksen noudattamista. Ihmisoikeussopimuksen 46 artiklan mukaisesti jäsenvaltiot ovat sitoutuneet noudattamaan tuomioistuimen lopullisia tuomioita jutuissa, joiden osapuolena ne ovat. Tuomioistuimen tuomioiden täytäntöönpanon valvonta kuuluu Euroopan neuvoston ministerikomitealle.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen perustaminen
Euroopan ihmisoikeussopimuksen (jäljempänä EIS) valvontaa varten on perustettu kolme erillistä elintä: vuonna 1954 Euroopan ihmisoikeustoimikunta ja vuonna 1959 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin sekä Euroopan neuvoston ministerikomitea, joka koostuu jäsenvaltioiden ulkoministereistä tai heidän edustajistaan.
Kolmikantajärjestelmä
Vuonna 1950 solmitun sopimuksen nojalla yksilövalituksen sallineen jäsenvaltion yksityiset valittajat (yksityishenkilöt, kansalaisjärjestöt ja ryhmät) saivat tehdä sopimusvaltiosta valituksen väitetystä ihmisoikeuksien loukkauksesta. Valituksen tutki ensin ihmisoikeustoimikunta, joka päätti, otetaanko valitus käsiteltäväksi. Jos valitus täytti edellytykset ja se otettiin vastaan eikä sovintoa saatu aikaan, toimikunta laati raportin, jossa esitettiin tosiasiat ja toimikunnann käsitys ongelmasta. Raportti toimitettiin ministerikomitealle. Jos vastaajavaltio oli hyväksynyt EIT:n tuomiovallan, se saattoi viedä asian EIT:n ratkaistavaksi. Tuomiovallan tuomio oli lopullinen ja sitova. Yksilövalittajalla ei ollut oikeutta viedä asiaa tuomioistuimen ratkaistavaksi. Mikäli asiaa ei viety tuomioistuimeen, ministerikomitea ratkaisi asian. Vuodesta 1980 lähtien valitusten määrä kasvoi jatkuvasti, yhä useampi valtio liittyi Euroopan neuvostoon, ja järjestelmä alkoi tuntua vaikealta. Uudistus tuli välttämättömäksi, ja lopulta päätettiin perustaa yksi kokopäiväinen tuomioistuin (11. lisäpöytäkirja), jolloin muut lakkautettiin. Tavoitteena oli yksinkertaistaa ja nopeuttaa käsittelyä ja saattaa kaikki asiat puolueettoman tuomioistuimen ratkaistavaksi.
Uusi Euroopan ihmisoikeustuomioistuin
Uusi Euroopan ihmisoikeustuomioistuin aloitti toimintansa 1. marraskuuta 1998. EIT:ssa on 47 tuomaria, kuten myös jäsenmaita. Puolet tuomareista vaihtuu kolmen vuoden välein, muut kuuden, ja heidät valitsee Euroopan neuvosto. Tuomarit eivät edusta mitään jäsenvaltioita, vaan toimivat riippumattomina. Tuomioistuimen toimintaa johtavat sen keskuudestaan valitsemat presidentti, kaksi varapresidenttiä ja kaksi osaston puheenjohtajaa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin jakautuu neljään osastoon, joista kutakin johtaa puheenjohtaja ja tarvittaessa varapuheenjohtaja. Kaksi puheenjohtajaa toimii varapresidenttinä. Osastot perustavat kolmen tuomarin komiteoita, jotka käsittelevät tapaukset, jotka ennen kuuluivat toimikunnan tehtäviin. Kuhunkin osastoon muodostetaan seitsenjäsenisiä jaostoja niin, että "osaston puheenjohtaja ja tuomari, joka on valittu osapuolena olevan valtion suhteen, ovat aina mukana". Ne tuomarit, jotka eivät käytä päätösvaltaa, osallistuvat varajäseninä. 17 tuomarin muodostama suuri jaosto nimitetään kolmeksi vuodeksi. Ylimmät henkilöt pysyvät mutta muut tuomarit valitaan kahdesta yhdeksän kuukauden välein vaihtuvasta ryhmästä.
Oikeudenkäynti
Jokainen sopimusvaltio tai yksityinen valittaja voi valittaa EIT:een, jos kokee ihmisoikeussopimuksessa turvattujen oikeuksiensa tulleen loukatuksi. EIT:ssa osapuolina ovat aina valtio ja yksityinen valittaja, eikä kannetta voi nostaa toista yksityistä vastaan. Kaikki asiakirjat ja tuomiot ovat julkisia. Tuomioistuimen työkielet ovat ranska ja englanti, mutta valituksen voi laatia omalla kielellään.
Valitukset jaetaan osastoille, ja puheenjohtajat määräävät niille tuomarin, jonka jälkeen hän päättää siirretäänkö asia jaostoon vai komiteaan. Komitea voi yksimielisellä äänestystuloksella jättää valituksen tutkimatta tai poistaa sen asialistaltaan. Pääsääntöisesti tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että kotimaiset valitustiet ja oikeusturvakeinot on käytetty (toisin sanoen tehokkaisiin oikeusturvakeinoihin on jo vedottu kotimaassa). Nykyisin näin tapahtuu yli 90 prosentissa valituksista. Jos komitea hyväksyy valituksen, jaosto tai tuomari ohjaa valituksen suoraan sinne. Jaostot päättävät tutkittavaksi ottamisesta ja asiakysymyksistä. Jos valitukseen liittyy tärkeä ihmisoikeussopimuksen tulkintakysymys tai ratkaisu johtaa ristiriitaan aiempien tuomioiden kanssa, jaosto voi luopua valituksesta ja antaa sen suurelle jaostolle. Jaosto voi pyytää lisätodisteita, kutsua asianomaiset suulliseen käsittelyyn, kehittelemään näkökantojaan ja esittämään vaatimuksensa hyvitykseen. Puheenjohtaja voi antaa luvan tai käskyn ulkopuolisille valtioille tai henkilöille osallistua suulliseen käsittelyyn. Asiaan voidaan myös hakea luottamuksellisesti sopimusratkaisua. Päätökset tehdään äänestämällä, mutta tuomarilla on oikeus liittää mukaan eriävä mielipide.
Kolmen kuukauden kuluessa tuomiosta asianomainen voi pyytää sen uudelleenkäsittelyä suuressa jaostossa, jos kokee valituksen olleen merkittävä EIS:n kannalta. Pyynnön ratkaisee viiden tuomarin lautakunta, johon kuuluu muun muassa tuomioistuimen presidentti. Jos lautakunta hyväksyy pyynnön, asia ratkaistaan äänestämällä suuressa jaostossa. Muuten päätös tulee lainvoimaiseksi kolmen kuukauden määräajan umpeuduttua ja on vastaajavaltiota sitova. Tuomioiden toteutumista valvoo Euroopan neuvoston ministerikomitea.
Ministerikomitea voi äänten enemmistöllä pyytää tuomioistuimelta neuvoa-antavaa lausuntoa. Sen ratkaisee suuri jaosto ääntenenemmistöllä, ja tuomarilla on oikeus liittää mukaan eriävä mielipiteensä.
Suurin osa EIT:n tuomioista koskee oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteutumista.
Suomesta ihmisoikeustuomioistuimen tuomareina ovat toimineet Raimo Pekkanen (1989–1998) ja Matti Pellonpää (1.11.1998–31.12.2006). Vuoden 2007 alusta tuomarina aloitti valtionsyyttäjä, oikeustieteen tohtori Päivi Hirvelä, ja tammikuun alussa 2016 tuomariksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen valittiin Pauliine Koskelo.
Suomea koskevat tuomiot
Ensimmäinen tuomiolla ratkaistu suomalainen asia oli niin sanottu Pikku-Leenan huoltajuusriita, joka tuli käsittelyyn 21. maaliskuuta 1994. Kyse oli siitä, kenelle huoltajuus kuuluu äidin kuoleman jälkeen, biologiselle isälle vai äidin vanhemmille. Tapaus päättyi isovanhempien kannalta myönteisesti.
Suomi sai tuomion irakilaismiehen karkottamisesta vuonna 2016, koska asiakirjojen mukaan hänet olisi surmattu joitakin viikkoja sen jälkeen kun hän talvella 2017 palasi Irakiin. Keskusrikospoliisi on huhtikuussa 2020 kertonut epäilevänsä, että asiakirjat ovat väärennettyjä ja mies olisi yhä elossa. Ihmisoikeustuomoistuin on todetun asiakirjaväärennyksen perusteella 13.7.2021 mitätöinyt tuomionsa kokonaisuudessaan.
Meksikon vallankumous
thumb|Meksikolaisia vallankumouksellisia itse tehdyn [[kanuunan kanssa noin vuonna 1911.]] thumb|upright|[[Lapsisotilas (1914)]] Meksikon vallankumous eli Meksikon vuoden 1910 vallankumous oli väkivaltainen yhteiskunnallinen ja kulttuurinen liike, jota värittivät sosialistiset, nationalistiset ja anarkistiset suuntaukset. Se alkoi Meksikon diktaattorin ja pitkäaikaisen presidentin Porfirio Díazin kukistumisella vuonna 1910 vaaliskandaalin jälkiseuraamuksena ja jatkui uuden perustuslain voimaantulon jälkeen vuonna 1917, kunnes PRI-puolue sai maan hallintaansa vuonna 1928.
Vallankumouksen alkuperäinen tarkoitus oli yksinkertaisesti lopettaa Díazin diktatuuri. Tämä yksinkertainen poliittinen liike laajeni kuitenkin valtavaksi taloudelliseksi ja sosiaaliseksi murrokseksi. Sen pitkän taistelun aikana kehittyi meksikolaisten kansallinen identiteetti, ja vallankumouksen aika vakiinnutti Meksikon politiikan suuntaviivat pitkälle tulevaisuuteen.
Väkivaltaisuudet jatkuivat 1920-luvun loppupuolelle asti ja päättyivät vasta, kun Partido Nacional Revolucionario (myöhempi nimi Partido Revolucionario Institucional, suomeksi 'Institutionaalinen vallankumouspuolue', lyhenne PRI) vakiinnutti Meksikon valtapuolueena poliittisen yksinvaltansa vuonna 1928 ja sen jälkeen. Tämänkin jälkeen "jatkuvan vallankumouksen" idea vahvistettiin puolueen oppirakennelmissa ja kansallisessa ajattelutavassa tekemällä ero vallankumouksen "aseistetun vaiheen" ja "institutionaalisen vaiheen" välillä. Institutionaalista vaihetta edustanut virallinen puolueretoriikka alkoi hävitä puolueen kielenkäytöstä vasta presidentti Carlos Salinas de Gortarin aikana 1980-luvun lopussa.
Vallankumous ja sen tekijät
Presidentti Porfirio Díazin kaudella jako rikkaiden ja köyhien välillä leveni entisestään ja diktaattori keskitti sekä vallan että hyvinvoinnin harvojen käsiin. Kansa ei voinut ilmaista mielipiteitään tai valita johtajiaan. Köyhien turhautuminen ja poliittinen kiinnostus alkoi herätä ja useita uuden sukupolven nuoria johtajia olisi halunnut nousta politiikkaan mukaan, kuten Francisco I. Madero, joka kampanjoi ympäri maata Díazia vastaan.
Díaz painostettiin pitämään vuonna 1910 vaalit, joissa Madero onnistui keräämään suuren osan äänistä. Vaikka Díaz oli aikaisemmin ollut demokratian kannattaja, hän näytti muuttaneen mielensä ja vangitsi Maderon. Madero pääsi takuita vastaan pois ja pakeni Yhdysvaltoihin. Hän jatkoi taisteluaan Díazia vastaan pyrkimyksenään syrjäyttää tämä.
Ӄ
Ӄ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy hantin Surgutin murteen sekä tšuktšin aakkosiin. Tšuktšissa voidaan käyttää vaihtoehtoisesti myös kirjainta қ. Ӄ on muodostettu kyrillisestä kirjaimesta к lisäämällä siihen koukku.
Ääntäminen
Ӄ ääntyy hantissa ja tšuktšissa soinnittomana uvulaarisena klusiilina //.
Meksikon vallankumous
Vallankumous ja sen tekijät
Samoihin aikoihin monet muut kansan sankarit alkoivat järjestäytyä ja tarttua aseisiin, kuten Pancho Villa pohjoisessa ja Emiliano Zapata etelässä. He häiritsivät Meksikon armeijaa ja alueensa johtajien hallintaa.
thumb|left|Francisco I Madero leiriytyneenä vaimonsa ja lähimpien vallankumouksellisten kanssa. Helmikuun 14. päivänä 1911 Madero ylitti Meksikon rajan johtaakseen joukkojaan. Vallankumousjoukot huomasivat seuraavien kuukausien aikana, kuinka rappeutuneeksi Díazin armeija oli tullut. Sitä johtivat iäkkäät kenraalit ja joukoilta puuttuivat niin kuri, järjestys, yhtenäisyys kuin tehokkuuskin. Vallankumoukselliset saivat tästä havainnosta uutta voimaa. Liittovaltion joukkojen komentajan antautuminen Juárezissa 10. toukokuuta merkitsi lopun alkua Díazille. Neuvotteluissa sovittiin, että Díaz eroaa ja Francisco León de la Barrasta tulee väliaikainen presidentti, joka järjestää vaalit. Díaz erosi 25. toukokuuta ja purjehti Pariisiin. Vallankumousjoukot määrättiin hajotettaviksi, mutta useat vallankumousryhmät, muun muassa Emiliano Zapatan johtama talonpoikaisarmeija, kuitenkin vastustivat hajotusmääräystä.
Madero voitti lokakuussa 1911 järjestetyt presidentinvaalit. Hänen uusi hallintonsa ei kuitenkaan kestänyt sekä oikealta että vasemmalta tulevia jatkuvia hyökkäyksiä. Maderoa vastaan kehkeytyi useita epäonnistuneita kapinayrityksiä. Hänen kohtalokseen koitui lopulta salajuoni helmikuussa 1913. Pääkaupunki Mexico City muuttui kymmeneksi päiväksi taistelukentäksi. Valtava määrä siviilejä kuoli ja taistelut lakkasivat vasta kun hallituksen joukkojen komentaja Victoriano Huerta vaihtoi puolta. Madero ja varapresidentti José María Pino Suárez vangittiin.
Pian tämän jälkeen Madero ja Pino Suárez ammuttiin, kun heitä oltiin siirtämässä vankilasta toiseen. Huerta oli luultavasti antanut tappokäskyn päästäkseen valtaan. Huerta julistautui tämän jälkeen presidentiksi. Hänen nousunsa presidentiksi ilman vaaleja sai vallankumouksen liekit jälleen leimahtamaan. Pohjois-Meksikossa Venustiano Carranza kieltäytyi hyväksymästä Huertan presidenttiyttä ja vaati, että presidentti oli valittava vaaleilla, kuten perustuslaissa määrättiin. Carranza kutsui johtamaansa liikettä perustuslailliseksi vallankumoukseksi. Pancho Villa ja muutamat muut kapinallisjohtajat liittoutuivat Carranzan kanssa.
Frogger
Frogger on Konamin kehittämä ja julkaisema toimintapeli, joka on julkaistu vuonna kolikkopelinä. Sega toteutti pelin kansainvälisen levityksen. Pelissä oli aikanaan uudenlainen lähtökohta ja pelitapa, ja se on edelleen suosittu monilla Internetin pelialueilla.
Myöhemmin pelistä julkaistiin oma versionsa hyvin monelle mikrotietokoneelle ja pelikonsolille kuten Apple II:lle, Commodore 64:lle, Atari 2600:lle, Intellivisionille ja Super Nintendo Entertainment Systemille.
Pelaaminen
Pelissä on tarkoitus ohjata sammakkoa ruudun alalaidasta ylälaitaan väistellen vaaroja yli moottoritien ja veden. Pelaajalla on käytettävissään neljäsuuntainen joystick, jolla yksittäinen työntö johonkin suuntaan siirtää sammakkoa yhden hypyn verran siihen suuntaan.
95 S 58–61
thumb|275px|Raskassinkoryhmä (johtaja oikealla) harjoituksissa Sodankylässä kesällä 1997. 95 S 58–61, lempinimeltään Musti, on Suomen puolustusvoimien aikaisemmin käyttämä raskas sinko. Se oli pääasiassa jalkaväkiprikaatien kalustoa. Ase on saanut lempinimensä kovaäänisestä koiran haukahdusta muistuttavasta laukausäänestä. Raskas sinko on korvattu 2010-luvulla NLAW-ohjuksella.
Raskas sinko on kehitetty vuonna 1958 ja sen pyörillä varustettu jalusta on vuodelta 1961. Toimintaperiaatteeltaan ase on rekyylitön tykki, jossa taakse purkautuva suihku kumoaa rekyylin. Tulisuihku ja sen paineaalto ovat vaarallisia 30 × 20 metrin alueella eikä singolla näin ollen voi ampua suljetussa tilassa.
Aseen kokonaispaino on 140 kg, josta putki 90 kg ja jalusta 50 kg. Kaliiperi on 95 mm. Suurin tehokas ampumaetäisyys liikkuvaan maaliin on 700 metriä ja paikallaan olevaan 1000 metriä. Singon ammus on patruuna, jossa kranaatti on kokonaisuus ajopanoksen kanssa. Hylsy on samalla seula, jonka muodostama paine-ero lähettää kranaatin matkaan. Vertailun vuoksi kevyessä singossa seula on erillinen ja vaihdettavissa.
Alkuperäinen ontelokranaatti läpäisee panssaria 300 mm ± 40 millimetriä. Käytössä oli myös elävää voimaa sekä pesäkkeitä vastaan tarkoitettu sirpalekranaatti. Sen suurin ampumaetäisyys on noin 2000 metriä. Sirpalekranaatti voidaan ampua herkästi syttyvänä tai jäykkänä. Jäykkänä lentonopeuden täytyy hidastua äkillisesti esteeseen osuessa. Herkkänä sytytin toimii osuessaan esimerkiksi ruohonkorteen.
Panssarintorjuntalaukauksen paino on 10,2 kg josta kranaatin osuus on 4,6 kg. Sen lähtönopeus on 615 m/s Sirpalelaukauksen paino on 12,7 kg josta kranaatin osuus on 7,2 kg. Lähtönopeus on 400 m/s. Tulinopeus on 6−8 laukausta minuutissa.
Raskaan singon tähtäin on optinen. Tähtäin, sen tähtäyskuvio ja käyttöperiaate ovat samankaltaisia kuin kevyessä 55 S 55 -singossa tähtäyskuvion vastatessa raskaan singon ominaisuuksia. Vaakasuorat viivat ovat nopeuden ennakkomerkintöjä ja pystyviivat korotusmerkkejä panssarintorjunnalle. Suuremmat korotusmerkinnät ovat sirpalekranaateille. Kohteen etäisyys voitdaan mitata tähtäimen käyrillä sijoittamalla se käyrien väliin.
Raskassinkoryhmään kuului kahdeksan miestä: johtaja, ampuja, lataaja/vara-ampuja, kaksi ammusmiestä, ryhmän varajohtaja sekä kaksi raskain ja kevyin kertasingoin varustautunutta sinkomiestä. Ryhmä liikutti asetta ja muuta tuliasemakalustoa usein juosten tai talvella hiihtäen, vetämällä niitä ahkiossa perässään. Tällöin saatettiin puhua leikkisästi esimerkiksi "mustin ulkoiluttamisesta".
Kijevskajan metroasema (Arbatsko-Pokrovskaja)
thumb|Aseman sisänäkymää Kijevskaja on Moskovan metron Arbatsko-Pokrovskaja-linjan asema. Asema avattiin 5. huhtikuuta 1953. Asemalta on vaihtomahdollisuus Koltsevaja-linjan Kijevskaja-asemalle ja Filjovskaja-linjan Kijevskaja-asemalle. Asema sijaitsee asemien Park Pobedy ja Smolenskaja välissä. Aseman neliönmuotoiset pylonit on päällystetty valkoisella Uralin marmorilla ja rapattu katto on koristeltu 24 eri taiteilijan ukrainalaista elämää kuvaavilla freskoilla. Suuri mosaiikki laiturin päässä kuvaa Ukrainan ja Venäjän 300-vuotista yhteiseloa. Asemalle ei ole sisäänkäyntiä, vaan sinne mennään Koltsevaja-linjan Kijevskaja-asemalta. Asema oli puoli vuosisataa linjansa pääteasema, kunnes vuonna 2003 linjaa jatkettiin.
Aseman ovat suunnitelleet L. V. Lilje, V. A. Litvinov, M. F. Markovski ja V. M. Dobrokovski.
Pont Royal
Pont Royale on Pariisissa sijaitseva silta, joka ylittää Seine-joen. Silta on kolmanneksi vanhin Pariisin kaupungin alueella oleva silta. Sitä vanhempia ovat vain Pont Neuf ja Pont Marie.
Siltä yhdistää Seinen oikean rannan Louvren linnan eteläisen siiven ns. Flore-paviljongin kohdalla vasempaan rantaan ja siellä sijaitsevat rue du Bacin ja rue de Beaunen alkupisteet.
Rakennelma muodostuu viidestä täysimittaisesta holvikaaresta. Lisäksi sen rakanteisiin on merkitty veden korkeuden mittari, josta voidaan seurata Seinejoen vedennousun korkeutta.
Historia
Vuonna 1632 Urakoitsija Pidou toteutti rahoittaja Barbierlle puisen siltarakennelman samalla paikalla kuin nykyinen siltä sijaitsee. Silta nimettiin Anna Itävaltalaisen mukaan pyhän Annan sillaksi tai toisaalta nimenä oli myös punainen silta, joka tuli sillan värin mukaan. Silta korvasi vanhan lossin, jonka mukaan rue de Bac on saanut nimensä. Lossi oli välittänyt liikennettä vuodesta 1650 alkaen.
Uusi silta oli rakenteiltaan heikko ja sitä piti kunnostaa ensimmäistä kertaa jo vuonna 1649 ja sittemmin se rakennettiin uudelleen tulipalon jälkeen 1654. Vuonna 1656 Seinejoen tulvat veivät sillan mennessään. Silta rakennettiin uudelleen 1660 ja sitä vahvistettiin 1673. Jälleen vuonna 1684 tulvat veivät sillan mennessään, ja Madame de Sévignén mukaan kahdeksan sillan kaarta tuhoutui.
Lopultakin vuosina 25. lokakuuta 1685 ja 13. kesäkuuta 1689 välisenä aikana se korvattiin kivestä rakennetulla sillalla. Sillan rakennuskustannuksista vastasi kokonaisuudessaan kuningas Ludvig XIV, joten silta nimettiin hänen mukaansa kuninkaalliseksi sillaksi (Pont Royale). Sillan rakentajina toimivat Jacques Gabriel, Jules Hardouin-Mansart sekä François Romain. Silta toimi 1700-luvulla mitä erilaisimpien tapahtumien pitopaikkana.
Vallankumouksen jälkeen sillan nimeksi tuli Kansallinen silta (Pont National) sekä sittemmin Tuileries’n silta (Pont des Tuileries). Sillalle Napoleon sijoitti myös Tuileries’n linnaa puolustavat kanuunansa, siellä sijaitsivat kansalliskokous sekä Maximilien de Robespierren johtama Yleisen hyvän valiokunta (Comité de salut public).
Aiheesta muualla
48.86011°N, 2.32992°W
Ӎ
Ӎ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy ainoastaan kiltinänsaamen aakkosiin. Kirjain on muodostettu kyrillisestä kirjaimesta м lisäämällä siihen häntä.
Viktor Alexander af Forselles
Viktor Alexander af Forselles (, kirjailijanimeltään Firsov, Фирсов; 1857 Pietari – 1913 Pietari ) oli Venäjän armeijassa palvellut suomalaistaustainen upseeri sekä venäläinen kirjailija ja kääntäjä.
Forsellesin vanhemmat olivat kenraali ja senaattori Edvard Gustaf af Forselles ja Dünaburgissa syntynyt Olga von Brandt. Hän kavalsi nuorena kornettina ulaanirykmenttinsä kassan ja sai kolmen vuoden karkotustuomion Siperiaan. Forselles värväytyi vuonna 1883 aliupseeriksi Turkestanin tarkka-ampujapataljoonaan Taškentissa. Ansaittuaan upseerinarvonsa takaisin hän palasi Pietariin vuonna 1892.
Forselles kirjoitti venäjänkielisiä romaaneja ja näytelmiä salanimellä Firsov. Hän laati Ivan Merderin kanssa historiallisen tutkimuksen hevosista Venäjällä. Forselles toimi myös skandinaavisen ja suomalaisen kaunokirjallisuuden venäjäntäjänä.
Pieni pala jumalaa
Pieni pala Jumalaa on vuonna 1999 esitetty neliosainen draamasarja, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Peter Lindholm. Sarjan on tuottanut Yleisradio ja sitä esitettiin Yle TV1:n Kotikatsomossa. Sarjan pääroolia näyttelee Marjaana Maijala.
Sarja on palkittu kahdella Venla-palkinnolla sekä Koura-palkinnolla vuonna 2000. Sarja on myös julkaistu kokonaisuudessaan DVD:llä.
Sarja seuraa itä-Helsingissä pappisuraansa aloittavaa Lilliä (Marjaana Maijala), joka kohtaa työssään vanhanaikaisia kollegoita, sukupuoleen perustuvaa syrjintää, työpaikkakiusaamista sekä muun muassa alkoholi- ja huumeongelmista kärsiviä asiakkaita.
Sarjan tunnusmusiikki on Mauri Suménin säveltämä.
Sabrina Fanchini
Sabrina Fanchini (s. 17. elokuuta 1988 Artogne ) on italialainen alppihiihtäjä.
Alppihiihdon maailmancupissa Fanchini kilpaili ensimmäisen kerran 21. joulukuuta 2010 Courchevelin pujottelussa sijoittuen 28:nneksi. Hänen paras sijoituksensa maailmancupissa on kahdeksas sija Lienzin suurpujottelusta 28. joulukuuta 2011.
Myös Sabrina Fanchinin sisaret Elena ja Nadia ovat alppihiihtäjiä.
Mustang (elokuva)
Mustang on vuonna 2015 ensi-iltansa saanut Deniz Gamze Ergüvenin ohjaama draamaelokuva. Elokuva tehtiin monikansallisena tuotantona Turkissa, Ranskassa, Saksassa ja Qatarissa. Sen käsikirjoittivat Alice Winocour ja Deniz Gamze Ergüven.
Mustang kertoo viidestä siskoksesta, jotka asuvat konservatiivisessa kylässä Pohjois-Turkissa. Elokuva kertoo, kuinka siskosten odotukset elämältä törmäävät kyläyhteisön konservatiivisiin käsityksiin naisten roolista.
Näyttelijät
Lähde:
Vastaanotto
Mustangin vastaanotto oli pääosin hyvä. Metacritic on antanut elokuvalle arvosanan 81/100, joka perustuu 19 kriitikon arvosanojen keskiarvoon. Yhdysvaltalainen TIME-lehti kehui erityisesti elokuvan kuvausta ja valitsi elokuvan yhdeksi vuoden 2015 parhaista elokuvista.
Elokuva on tuottanut kansainvälisesti noin 1 860 000 Yhdysvaltain dollaria.
Mammilloydia candida
Mammilloydia candida on ainoana lajina Mammilloydia-sukuun kuuluva kaktuskasvilaji. Tieteellinen sukunimi on yhdistelmä sukunimistä Mammillaria (syyläkaktukset) ja Neolloydia, joiden sukulaisena kasvia on pidetty; lajinimi on taas latinan puhtaan valkoista tarkoittava sana ja viittaa kasvin piikeistä johtuvaan valkoisuuteen (vrt. engl. snowball cactus 'lumipallokaktus'). Sukulaisistaan syyläkaktuksista laji eroaa tärkeissä kohdin, mm. siementen rakenteessa. Ulkoinen yhtäläisyys syyläkaktusten kanssa lienee ns. konvergenttisen evoluution tulosta.
Tuntomerkit
Kasvi on yksi- tai monivartinen ja sen varret ovat litistyneen pallomaisia tai pitkänomaisia, sinivihreitä, enintään 30 cm korkeita. Varren väri ei juurikaan näy päällepäin, sillä kasvi on valkoisten piikkien tiuhaan peittämä. Varren kyhmyt (podariot) ovat leveän lieriömäisiä, tylppiä, uurteettomia, ja niiden hangassa on 4–7 valkoista sukasta. Piikkejä on kussakin areolissa runsaasti: keskuspiikkejä 8–12 ja säteittäispiikkejä 120. Kukat sijaitsevat yksittäin podarioitten tyvellä, ja terälehdet ovat vaaleanpunaisia tai valkoisia vihertävinpunaisin keskisuonin. Kukka on kaksi tai kolme senttiä leveä. Kukkapohjus on paljas. Hedelmä on munamainen, punainen, vaaleanpunainen tai vieläkin vaaleampi, mehukas, avautumaton. Siemenet ovat mustia.
Levinneisyys
Laji kasvaa laajalla alueella Meksikon koillisosissa (Coahuila, Nuevo León, San Luis Potosí ja Tamaulipas).
Synonyymit
Kaktuslajien nimeämisen historian aikana on tämäkin laji nimetty monta kertaa ja siirretty suvusta toiseen.
Franz Rohr von Denta
thumb|Franz Rohr von Denta vuonna 1911. Franz Rohr von Denta (alk. Denta; 30. lokakuuta 1854 Arad, Unkari – 9. joulukuuta 1927 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen sotamarsalkka, joka palveli komentajana Itävalta-Unkarin armeijassa ensimmäisessä maailmansodassa.
Rohr von Denta kävi Teresian sotilasakatemian Wiener Neustadtissa ja valmistui ratsuväenupseeriksi aloittaen palveluksensa kolmannessa galitsialaisessa ulaanirykmentissä vuonna 1876. Myöhemmin hän palveli esikuntatehtävissä. Rohr von Denta yleni 1896 everstiksi, 1903 kenraalimajuriksi, 1907 sotamarsalkkaluutnantiksi (kenraalimajurin ylempi luokka) ja 1911 jalkaväenkenraaliksi. Hän toimi vuodesta 1909 kaikkien sotilasoppilaitosten ylitarkastajana ja vuodesta 1913 Unkarin armeijan eli Honvédin ylipäällikkönä. Maailmansodan puhjettua elokuussa 1914 Rohr von Denta sai vastuulleen Itävalta-Unkarin Italian-vastaisen rajan puolustuksen ja komentoonsa kaikki rajamaakuntiin sijoitetut joukot, vaikka Italia ei ollutkaan vielä mukana sodassa. Italian julistettua sodan toukokuussa 1915 hän sai komentoonsa ”armeijaryhmä Rohrin”, joka puolusti menestyksekkäästi Kärntenin aluetta helmikuuhun 1916 saakka. Oman armeijaryhmänsä hajottamisen jälkeen hänestä tuli 10:nnen ja kesäkuussa 1916 11:nnen armeijan komentaja Trentinon luona. Toukokuussa 1916 Rohr von Denta ylennettiin kenraalieverstiksi.
Helmikuussa 1917 Rohr von Denta siirrettiin Romanian-vastaiselle rintamalle ensimmäisen armeijan komentajaksi Arthur Arz von Straussenburgin tilalle, josta oli tehty pääesikunnan päällikkö. Rohr von Denta aateloitiin huhtikuussa 1917 ja Romanian kanssa tehdyn aselevon jälkeen hänet ylennettiin tammikuun 1918 lopussa sotamarsalkaksi. Kun Romanian kanssa oli solmittu Bukarestin rauha, ensimmäinen armeija hajotettiin 15. huhtikuuta 1918 ja Rohr von Denta vetäytyi palveluksesta.
Rohr von Dentan kirjoittama taktiikan käsikirja Taktisches taschenbuch ("taktiikan taskukirja") oli aikanaan laajalti käytetty.
IDEA league
IDEA League on viiden eurooppalaisen teknillisen yliopiston muodostama strateginen yhteenliittymä, jonka jäseniä ovat:
Ryhmä muodostui vuonna 1999. Johtoajatuksena oli koota yhteen samankaltaisia yliopistoja Euroopassa. Nämä yliopistot olivat opetus- ja tutkimusprofiileiltaan samankaltaisia. Ne kuuluivat myös omissa maissaan suurimpiin korkeakouluihin joissa annetaan sekä luonnontieteiden että teknisten tieteiden opetusta. Ryhmän kokoonpano on muuttunut vuosien saatossa.
Uhlun seisake
Uhlun seisake oli Uudenkaupungin radan varressa Uhlun kylässä sijainnut lakkautettu seisake. Se perustettiin henkilöliikenteen lisäksi pääosin Vehmaan kiviteollisuuden tarpeisiin 1930-luvulla, vaikka kivitoiminnan keskus siirtyikin myöhemmin Vinkkilään. Seisake muuttui laiturivaihteesta miehittämättömäksi seisakevaihteeksi vuonna 1946. Tavaraliikenne seisakkeelle lakkautettiin vuonna 1976 ja henkilöliikenne vuonna 1990.
Samlink
Oy Samlink Ab on suomalainen finanssialan it-ratkaisujen kehittäjä ja palveluntuottaja. Samlinkin asiakaskuntaan kuuluu pääasiassa finanssialan toimijoita, kuten pankkeja, luottolaitoksia ja sijoituspalveluyrityksiä.
Samlinkin toimipisteet sijaitsevat Espoossa ja Jyväskylässä, pääkonttori sijaitsee Espoon Leppävaarassa.
Samlinkissa työskentelee noin 500 työntekijää, esimerkiksi mobiili- ja verkkopalvelujen suunnittelussa, keskuskoneympäristössä sekä erilaisissa projektinjohto- ja tuotekehitystehtävissä.
Samlink myi 30.8.2018 100-prosenttisesti omistamansa tytäryhtiön Paikallispankkien PP-Laskenta Oy:n (nykyisin Figure Taloushallinto Oy) osakkeet Aktia Pankki Oyj:lle, Oma Säästöpankki Oyj:lle, POP Pankkiliitto osk:lle ja Säästöpankkiliitto osk:lle. Project-IT Oy, jonka äänivallasta Samlink omisti 51,5 prosenttia, liittyi osaksi Fellowmind Groupin Suomessa toimivaa yhtiötä, eCraftia (nykyisin Fellowmind Finland), 4.6.2021.
Samlinkin omistajat ilmoittivat tammikuussa 2019 sopineensa Samlinkin myymisestä Cognizantille. Yritysjärjestely oli osa sopimusta, jonka perusteella Cognizant toteuttaa kolmelle rahalaitokselle peruspankkijärjestelmän, jota se jatkossa myös operoi. Sopimus sai vaadittavien sääntelyviranomaisten hyväksynnän, ja kauppa toteutettiin 1.4.2019.
Vaihdantasuoja
Vaihdantasuoja on luovutussopimuksen osapuolen, luovutuksensaajan, turva luovuttajan seuraajia ja velkojia kohtaan. Suojan saaminen edellyttää, että luovutuksensaajan oikeusperuste on syntynyt aiemmin kuin seuraajien tai velkojien peruste. Luovutussopimuksen päättämisen jälkeen ilmaantuvan luovuttajan myöhemmän seuraajan asemassa voivat olla myöhemmät luovutuksensaajat, käyttöoikeuden saajat tai yleisseuraajat, jollaisia ovat esimerkiksi perilliset. Vaihdantasuojan lähikäsite on velkojansuoja.
Luovutuksensaaja saa siis vaihdantasuojan ulosmittausvelkojiin nähden, jos ulosmittaus on toimitettu luovutussopimuksen päättämisen jälkeen. Konkurssivelkojiin nähden suojan saa, jos luovuttajan konkurssitila on alkanut vasta luovutussopimuksen teon jälkeen. Jos käsitteen merkitys ymmärretään laajaksi, voi vaihdantasuoja tulla kyseeseen vaikkapa panttivelkojan ja vuokralaisen kohdalla.
Luovutussopimuksen sitovuus ratkeaa tavallisesti aikaprioriteettiperiaatteen mukaan, ellei myöhempi seuraaja tai velkoja voi vilpittömään mieleen vetoamalla saada hyväkseen ekstinktiota. Ekstinktio tarkoittaa aiemman oikeuden kumoutumista myöhemmän oikeuden hyväksi. Ekstinktiomahdollisuus vilpittömään mieleen nojautuen voi perustua kauppakaaren (3/1734) 11 luvun 4 pykälään tai 12 luvun 4 pykälään.
Basiliski (täsmennyssivu)
Basiliski voi tarkoittaa seuraavia:
Urho Karhumäki
Urho Johannes Karhumäki (7. kesäkuuta 1891 Multia – 26. helmikuuta 1947 Vihti) oli suomalainen kirjailija, ylijohtaja ja olympiavoittaja.
Henkilöhistoria
Urho Karhumäen vanhemmat olivat maanviljelijä Taavetti Karhumäki ja Maria Josefina Kumpu. Urhon sisarussarjaan kuuluivat muun muassa lentäjinä tunnetuksi tulleiden Karhumäen veljesten isä Arttu Karhumäki ja lastenkirjailija Waldemar Karhumäki. Urho Karhumäki avioitui Elin Ida Sipilän kanssa 1916 ja valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista vuonna 1913 ja täydensi opintojaan yliopistossa kasvatustieteessä ja suomen kielessä. Karhumäki toimi opettajana Alavudella 1913–1914, Padasjoella 1914–1915 ja Vihdin Nummelassa 1915–1930. Tämän jälkeen hän työskenteli Pellervo-seurassa vuoteen 1938 ja Nuoren Voiman Liiton ylijohtajana 1938–1947. Karhumäellä oli myös oma maatila Vihdissä vuodesta 1923.
Karhumäki voitti kultaa taidekilpailujen epiikka- eli kertomakirjallisuuden sarjassa 1936 Berliinissä. Hänen voittoromaaninsa oli Avoveteen ja se käännettiin saksaksi, hollanniksi ja ruotsiksi.
Urho Karhumäki asui vaimoineen Helsingissä Ruusulankadulla samassa talossa kuin Tahko Pihkala. Karhumäki kuoli sydänkohtaukseen kotinsa eteisen lattialle palattuaan Nummelasta. Urho, Elin ja heidän kaksi poikaansa perheineen on haudattu pienelle yksityiselle hautausmaalle Vihdin Tervalammen kylään Sahapellon tilan maalle.
Kirjallinen tuotanto
Karhumäki julkaisi romaaneja, novelleja, näytelmiä, pakinoita ja tietokirjoja. Hän kirjoitti myös salanimillä Jussi Haukka, Nalle ja Tavi Ylämaa. Karhumäen romaaneista on filmattu kolme: vuonna 1939 Orvo Saarikiven ohjaamana Avoveteen, 1942 Wilho Ilmarin ohjaus Yli rajan sekä samoin 1942 Saarikiven ohjaus Rantasuon sankarit.
Profsojuznajan metroasema
Profsojuznaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 13. lokakuuta 1962.
Holoseeni
thumb|right|Maailmanlaajuinen lämpötilanvaihtelu holoseenikaudella. Eri tutkijoiden eri menetelmillä tehdyissä mittauksissa on eroja.|350px Holoseeni on nykyinen geologinen aikakausi, joka alkoi ilmaston lämmetessä viimeisimmän jääkauden jälkeen noin 11 560 kalenterivuotta sitten (noin 9 600 eaa.). Holoseenia edelsi pleistoseeni (2,588 miljoonaa – 11 560 vuotta sitten), jonka aikana kylmät jääkaudet (glasiaalit) ja niiden väliset interglasiaalit (lämpökaudet) vuorottelivat pohjoisilla alueilla. Holoseeni on viimeisin interglasiaali. Holoseenin alkupuolella jää vetäytyi laajoilta alueilta, ja sen tilalle kuivalle maalle kasvoi ensin matalia ruohoja, kukkia ja pensaita käsittävä tundrakasvillisuus, sitten koivuja ja lopulta mäntyjä. Holoseenin keskivaiheilla oli nykyistä lämpimämpi jakso.
Luoteis-Euroopassa holoseenista käytetään myös nimitystä Flanderi-interglasiaali. Paleoklimatologiassa holoseeni on happi-isotooppivaihe MIS 1. Holoseeni ja sitä edeltänyt pleistoseeni yhdessä muodostavat kvartäärikauden, joka puolestaan on nykyisen kenotsooisen maailmankauden kolmas jakso.
Holoseenikaudelle on ominaista nykyihmisen kulttuurin nopea kehitys metsästäjä-keräilyvaiheesta maatalouden harjoittamiseen ja lopulta kaupunkien ja kirjoitettua kieltä käyttävän sivilisaation syntymiseen noin 5 000 vuotta sitten. Kaudella on alkanut eläin- ja kasvilajien suuri joukkotuhoaalto, joka johtuu pitkälti ihmisen ympäristöä muuttavasta toiminnasta (muun muassa ilmastonmuutos, vieraslajit ja biotooppien pirstoutuminen). Joidenkin tutkijoiden mielestä maapallolla on siirrytty kokonaan uuteen, antroposeenin geologiseen kauteen. Termillä halutaan korostaa sitä, kuinka ihminen on nykyään maa-planeetan vaikuttavin voima. Tämän johdosta ihmisen toiminnalta koskematonta luontoa ei voida löytää enää mistään.
Holoseenin ilmasto on vaihdellut jaksollisesti, ja lämpötilan muutokset ovat olleet huomattavia myös viimeisen tuhannen vuoden aikana. Euroopassa nykyistä lämpimämpää oli etenkin vuosina 1150–1300. Tällöin Islanti ja Grönlanti asutettiin, ja Grönlannissa pystyttiin viljelemään vehnää alueella, joka ilmaston myöhemmin viilennyttyä muuttui arktiseksi. Myös Islannissa voitiin harjoittaa maanviljelyä alueilla, joille myöhemmin levisivät jäätiköt. Lyhyttä lämmintä kautta seurasi viileä ajanjakso, jota kutsutaan pieneksi jääkaudeksi. Se kesti noin 1400–1900. Tuolloin jäätiköt etenivät sekä Norjassa että Alpeilla. Esimerkiksi Lontoossa Thames-joki jäätyi tuolloin pitkiksi ajoiksi talvisin ja joen jäällä vietettiin Frost Fairs -markkinoita, jotka olivat suurimmillaan 1800-luvun alkupuolella.
Aiempi ilmasto
Viimeisin jääkausi, Veiksel-jääkausi, päättyi noin 11 600 vuotta sitten rajuun ilmaston lämpenemiseen, jonka aikana lämpötila nousi huomattavasti muutaman kymmenen vuoden aikana. Holoseenikauden alussa oli vielä laajoja jäätiköitä muutaman tuhannen vuoden ajan. Holoseenin alkupuolella Suomen ilmasto oli koivua kasvava ja ominaispiirteiltään preboreaalinen. Toisin sanoen kylmä ja viileä, mutta sen lämmetessä yhä useampi puulaji alkoi kasvaa Suomen silloisella maa-alueella. Mannerjäätikkö suli lopullisesti Ruotsista noin 9 500 eaa., mutta Amerikan mantereella vasta tuhansia vuosia myöhemmin. Ilmasto lämpeni 9 000–8 000 vuotta sitten nykyistä lämpimämmäksi. Silloin vallitsi ”holoseenin lämpötilaoptimi”. Noin 8 200 vuotta sitten Itämeri muuttui lopullisesti sisämereksi ja samalla Tanskan salmet avautuivat. Näihin aikoihin tapahtui myös lämpötilojen nopea kylmeneminen.
Pohjoisen pallonpuoliskon keskilämpötila oli holoseenilla kolmena 2 000 vuoden jaksona noin 1 °C nykyistä korkeampi.
Ilmaston lämpötila on vaihdellut holoseenikaudella noin 1 500 vuoden jaksoissa. Yleinen kehitys oli pitkän aikaa hitaasti viilenevään suuntaan ennen nykyisen ilmastonmuutoksen alkua. Holoseeni jaetaan vanhaan, keskimmäiseen ja uusimpaan kauteen. Vanha kausi oli noin 11 600–9 200 vuotta ennen nykyaikaa (ennen atlanttista kautta), keskimmäisen muodosti atlanttinen lämpökausi ja parhaillaan on menossa uuden holoseenin kausi. Viimeisimmän jäätiköitymisvaiheen jälkeen (Veiksel-jääkausi) holoseenin aikana ilmasto siis ensin lämpeni, sitten saavutti huippunsa ja alkoi vähitellen viiletä. Uusi jäätiköitymisvaihe alkaa ennusteiden mukaan 3 000 - 19 000 vuoden kuluttua, mikäli kasvihuone-ilmiö ei kokonaan estä tai eriasteisesti hidastaa sen alkamista.
Nykyinen ilmastonmuutos
thumb|330px|Maailman pintalämpötilojen muutos aikavälillä 1850–2006. Vuosien 1961–1990 keskiarvo on kuvaajan arvossa nolla.
Viime vuosikymmeninä maapallon alailmakehä ja merien keskilämpötila on noussut ja nousun arvioidaan jatkuvan.
Maanpinnan läheisen ilman lämpötila nousi 1900-luvulla maailmanlaajuisesti keskimäärin 0,74 ± 0,18 °C. Hallitustenvälisen ilmastopaneelin IPCC:n mukaan ilmaston lämpeneminen on suorien havaintojen perusteella kiistaton tosiasia, ja johtuu hyvin todennäköisesti (yli 90 % todennäköisyydellä) valtaosin ihmiskunnan aiheuttamista kasvihuonekaasupäästöistä. Kasvihuonekaasuja syntyy muun muassa fossiilisten polttoaineiden polttamisesta, maan raivauksesta ja maataloudesta, ja niiden pitoisuuksien kasvaminen johtaa maanpinnan ja alailmakehän lämpenemiseen voimistamalla kasvihuoneilmiötä. IPCC arvioi, että ilmasto lämpenee 1,1–6,4 °C, todennäköisimmin 1,8–4,5 °C, aikavälillä 1990–2100. IPCC:n näkemyksiin yhtyvät ainakin 30 tiedeakatemiaa ja -yhteisöä, mukaan lukien G8-maiden sekä Brasilian, Kiinan ja Intian kansalliset tiedeakatemiat. Siinä missä yksittäiset tieteentekijät ovat ilmaisseet erimielisyytensä IPCC:n tuloksista, ilmastotieteilijöiden ylivoimainen enemmistö yhtyy niihin.
Maailmanlaajuisella lämpötilojen nousulla on monia vaikutuksia, kuten merenpinnan nousu ja sademäärien muutokset, joiden seurauksena äärimmäisten sääilmiöiden yleisyyden ja voimakkuuden arvioidaan kasvavan. Muita seurauksia ovat viljelysrajojen muuttuminen, jäätikköjen peräytyminen ja eläinlajien joukkosukupuutto.
Preboreaalikausi
thumb|right|200px|Holoseenin merenpinnan kohoamiskäyrä. thumb|right|200px|Holoseenin lämpötiloja Grönlannin jääkerrostuman isotoopeista mitattuna.
Aivan jääkauden päätyttyä oli kylmää, mutta ilmasto lämpeni parin tuhannen vuoden sisällä. Holoseenin alussa Suomessa oli yhä suuri mannerjäätikkö ja laajat alueet veden alla. Jään vetäydyttyä oli tundrakasvillisuutta: varpuja, vaivaiskoivuja ym.
Preboreaali oli kuiva, alussa viileä, mutta loppua kohti lämpenevä kausi Veiksel-jääkauden jälkeen noin 11 560–10 640 kalenterivuotta sitten. Jääkauden lopussa kylmän dryaskauden päätyttyä lämpötila heilahteli preboreaalin kylmässä heilahtelussa 11 300–11 150 vuotta sitten.
Preboreaalikaudella Maan jäätiköt olivat yhä suuria, ja ilmasto oli vielä kauden alussa hyvin viileä. Jää alkoi vetäytyä Suomessa aivan kauden alussa Salpausseliltä. Kun suunnilleen samaan aikaan mannerjäätikkö poistui Ruotsissa Närken tienoilta, nykyisen Itämeren paikalla ollut kylmä Baltian jääjärvi tyhjeni osittain Atlanttiin ja muuttui Yoldiamereksi. Preboreaalikaudelle oli ominaista koivun levittäytyminen aiemmin pujoa ja marunaa kasvaneelle tundralle, sekä mannerjään nopea sulaminen. Oli kuivaa ja viileätä. Kauden edetessä esim. pajupensaat yleistyivät, sitten vaivaiskoivut ja lopulta pitkät koivut. Koivun lisäksi muita varhaisia puita olivat muun muassa kataja, pihlaja ja haapa.
Aivan jääkauden lopussa ja holoseenin alussa suurriista kuoli. Suurriistaan kuuluivat mm. mammutit. Se on saattanut liittyä jääkaudenaikaiseen ilmastonmuutokseen ja ihmisen toimintaan tai kumpaankin. Kauden puolivälin jälkeen Suomeen tuli kivikautista asutusta, mutta se oli harvaa. Merenpinta nousi holoseenin alussa 35 metriä. Ruotsin salmien kohdalla yhteys Atlanttiin katkesi. Tämä eristi Itämeren Ancylusjärveksi. Sen pinta alkoi nousta. Aivan kauden lopussa nykyisten Tanskan salmien kohdalle puhkesi virta, ja Ancylusjärven pinta alkoi laskea.
Neoliittinen kausi – ajanjakso, jolloin maatalous syntyi – alkoi Lähi-idästä. Saviastioiden valmistaminen, noin 9 000 vuotta sitten (7000 eaa.), avasi tien metallien käsittelytaidon omaksumiselle.
Boreaalikausi
Boreaalikaudella 10 640–9 220 kalenterivuotta sitten, oli suunnilleen yhtä lämmintä kuin Etelä-Suomessa on nykyisin. Ilmasto oli edeltänyttä kautta kosteampi. Mänty yleistyi koivun tilalle laajoilla alueilla. Asutus vakiintui Suomessa kauden lopulla.