cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skeptikot
Filosofit
Varhaiset skeptikot:
Akateeminen skeptisismi:
Pyrrhonistinen skeptisismi:
Vaikutus
Antiikin skeptisismi tuli muiden helleenisen filosofian koulukuntien ajattelun tapaan uudelleen tunnetuksi uuden ajan alussa Sekstos Empeirikoksen ja Ciceron teosten kautta. Se vaikutti muun muassa René Descartesiin ja tämän niin kutsuttuun kartesiolaiseen skeptisismiin. Antiikin skeptisismiin viittaavat usein myös Michel Montaigne, Pierre Gassendi ja David Hume. Antiikin skeptisismin vaikutus voidaan havaita myös mm. John Locken ja George Berkeleyn ajattelussa.
Aiheesta muualla
Sceptycyzm
Tintti kuun kamaralla
Tieteellinen tarkkuus
Vaikka Tintti kuun kamaralla ilmestyikin useita vuosia ennen Vostok 1:n ensimmäistä miehitettyä avaruuslentoa sekä Apollo 11:n ensimmäistä miehitettyä kuulentoa, Hergé onnistui kuvaamaan Tintin ja hänen kumppaneidensa avaruuslentoa yllättävän realistisesti, vaikka joutuikin käsikirjoittamaan tarinan 1950-luvun tähtitieteilijöiden tietojen, näkemysten ja uskomusten pohjalta. Sittemmin Hergé huomautti olevansa hämmästynyt tarinan tieteellisestä tarkkuudesta. Vuonna 1969 ensimmäisen kuukävelyn jälkeen hän piirsi kuvan, jossa Tintti, Milou, Haddock ja Tuhatkauno tervehtivät Kuuhun saapunutta Neil Armstrongia.
Hérge kuvaa painottomuuden erilaisia vaikutuksia tarkasti, esimerkiksi kapteeni Haddockin juomalasin viski muuttuu nestemäisen olomuotonsa ja pintajännityksen seurauksena pallomaiseksi. Kuun painovoima on kuvattu uskottavasti, sillä Tintti ja hänen kumppaninsa kykenevät valtaviin loikkiin, ja eräässä kohtauksessa Tintti toteaa kapteeni Haddockille Kuun painovoiman olevan vain kuudennes Maan painovoimasta. Hergé on myös huomioinut Kuun olosuhteista ilmakehän puuttumisen, selkeän näkyvyyden tähtiin sekä sen, ettei Kuussa ole tuulta. Hän myös onnistui ennustamaan radioiden avulla toistensa kanssa kommunikoivat avaruuslentäjät sekä kuuauton, vaikka tarinassa nähty kuuauto onkin selkeästi raskaampi ja suurikokoisempi kuin "oikeat" kuuautot. Myös avaruuden äänettömyys ja hapettomuus on huomioitu.
Hergé kuitenkin erheellisesti esittää Kuun pinnan epätasaisena ja vuoristoisena, ja että Kuussa olisi jyrkkiä kanjoneita sekä valtavia luolastoja, joiden katosta roikkuu tippukiviä. Maapallo Kuusta nähtynä on virheellinen, sillä sarjakuvassa Maan pilvet eivät ole näkyvillä.
Tintin kuualus poikkeaa monissa suhteissa todellisista avaruusaluksista. Aluksessa matkustajat makasivat mahallaan kiihtyvyyteen nähden, mikä on ihmiselle kiihtyvyyden kestämisen kannalta varsin huono asento. Keinotekoisen painovoiman pitämiseen moottoreiden avulla koko matkan ajan tarvittaisiin hyvin paljon ajoainetta. Myöskään ydinvoimalla toimivia avaruusaluksia ei ole rakennettu. Lisäksi oikeat kuulennot tehtiin kertakäyttöisten kantorakettien avulla ja kuun pinnalle laskeuduttiin pienillä kuumoduuleilla, kun taas Hergén sarjakuvassa koko edestakainen matka tehdään yhdellä valtavalla raketilla, joka laskeutuu sekä kuuhun että maahan.
Asteroidi Adonis on olemassa ja luokiteltu Maan lähelle tulevaksi asteroidiksi.
Kisapirtti
Kisapirtin aika
Maja kunnostettiin ja seuraväki teki majalle johtavan tien, Kisapirtintien. Vuonna 1960 vappuaattona Vehmaisten urheilijat järjesti ensimmäisen yleisötilaisuuden juuri remontoimassa majassa. Alkoi Kisapirtin aika. Kisapirttiä alettiin käyttää monin tavoin. Pirtillä esimerkiksi esiinnyttiin, tanssittiin, harjoiteltiin, kilpailtiin ja pirttiä vuokrattiin myös muille seuroille ja järjestöille. Vehmaisten urheilijat myivät Kisapirtin vuonna 1972 Tampereen kaupungille, koska seuraväki alkoi uupua pirtin suururakasta ja jatkuvasta huolenpidosta ja kunnostamisesta. Myöhemmin kuitenkin Vehmaisten urheilijat vuokrasivat Tampereelta Kisapirtin vuonna 2001. Seuran tehtävänä on elvyttää pirttiä monin tavoin. Nykyään Kisapirtillä voi järjestää esimerkiksi häitä, perhejuhlia, retkiä tai pikkujouluja. Kisapirtillä myydään myös lämmintä mehua ja pullaa talvisin lähinnä hiihtäjille. Pirtiltä lähtee myös hiihtolatu 5 kilometriä Tamperetta kohti.
Sisä- ja ulkotilat
Pirtti on kaksikerroksinen. Istumapaikkoja on Kisapirtillä sadalle hengelle. Sisällä on sali, jossa on suuret pirttipöydät. Pirtillä on myös sähkölämmitys, takka, kylmä- ja lämminvesi, viileää säilytystilaa, parvi, orkesterikoroke ja kaksi sähköliettä. Pihalla on vapaasti parkkipaikkoja.
Lähteet
61.46883°N, 23.95917°W
Ludwig Purtscheller
19. vuosisadan lopussa häntä pidettiin Alppien parhaana vuorikiipeilijänä yli 1700 valloittamallaan vuorella. Hänet tunnetaan parhaiten ensimmäisestä noususta Kilimanjaron huipulle yhdessä saksalaisen vuorikiipeilijä Hans Meyerin kanssa vuonna 1889.
Taktinen ydinase
Tyypit
On myös kehitetty bunkkerien tuhoamiseen tarkoitettuja ydinaseita.
Taktisten ydinaseiden räjähdysvoima on yleensä alempi kuin strategisten, vaikka ne silti ovatkin erittäin voimakkaita. Jotkut ydinaseet voivat toimia molemmissa rooleissa räjähdysvoiman muunneltavuuden takia. Nykyaikaisten taktisten aseiden räjähdysvoima voi olla kymmeniä, jopa satoja kilotonneja, eli moninkertainen verrattuna Hiroshimaan ja Nagasakiin pudotettuihin pommeihin.
Joillakin taktisilla ydinaseilla on ominaisuuksia, jotka parantavat niiden suorituskykyä taistelutilanteissa strategisiin aseisiin verrattuna, esimerkiksi räjähdysvoiman muunneltavuus ja neutronikärjet, joilla saadaan vähennettyä laskeumaa ja lisättyä vihollisjoukkojen tappioita.
Kritiikki
Pienemmästä välittömästä tuhosta huolimatta ydiniskun poliittinen ja symbolinen merkitys on yhtä iso kuin strategisella ydinaseella. Princetonin yliopistossa vuonna 2019 tehdyssä simulaatiossa ydinaseen käyttö Yhdysvaltojen ja Venäjän sodassa eskaloitui täysimittaiseksi ydinsodaksi, jossa olisi kuollut ensimmäisten tuntien aikana 90 miljoonaa ihmistä.
Taktisten aseiden pienen koon vuoksi esimerkiksi terroristien olisi helpompi varastaa niitä, erityisesti poliittisen epävakauden vallitessa (kuten Neuvostoliiton hajotessa). Taktiset ydinaseet muodostivat suuren osan esimerkiksi 1960-luvun ydinasevaltojen ydinasevarastoista.
Toisaalta jotkut teoreetikot kylmän sodan aikana uskoivat, että Yhdysvallat olisi ollut alakynnessä ilman taktisia ydinaseita, jos se olisi joutunut sotaan Neuvostoliittoa vastaan, varsinkin koska Yhdysvallat olisi tuskin halunnut aloittaa hyökkäystä strategisilla ydinaseilla. Koska ajateltiin, että minkä tahansa ydinaseen käyttö Neuvostoliittoa vastaan käynnistäisi täysimittaisen ydinsodan, taktisten ja strategisten aseiden välille on ollut vaikeampi vetää rajaa.
Elämäkertatutkimus
Elämäkertatutkimuksen kehitys
Yhdysvalloissa elämäkertatutkimuksen kulta-aika oli 1910-luvulla. Menetelmää käytettiin kuitenkin jo aikaisemmin. Esimerkiksi ranskalaisen sosiologin Pierre Guillaume Frédéric le Playn 1800-luvulla tekemät työläisperheiden elämää koskevat tapatutkimukset ovat luonteeltaan elämäkerrallisia. Kun sosiologian tutkimus voimistui 1910-luvulla Chicagon yliopistossa, niin monet sen tutkijoista keräsivät tutkimusaineistokseen elämäkertoja (life histories). Tämä tutkimusote hallitsi 1920-luvulla koko yhdysvaltalaista sosiologian tieteenalaa. Liike oli vahva vielä seuraavallakin vuosikymmenellä. Se ilmenee suomalaisen tutkijan Heikki Wariksen vuonna 1932 väitöskirjaansa tekemästä merkinnästä: “Elämäkerrallinen muistitieto ja siihen perustuva tutkimusmenetelmä (case study method) on saanut viime aikoina täysin hallitsevan aseman amerikkalaisessa yhteiskunnallisessa tutkimuksessa.”
Elämäkertatutkimuksen valta-asema sosiologiassa hävisi kuitenkin nopeasti. Sen syrjäyttivät survey-tutkimus ja positivistinen tutkimussuunta. Elämäkertatutkimusta alettiin pitää epätaloudellisena, turhaa informaatiota sisältävänä ja jopa epätieteellisenä. Se on kuitenkin pitänyt pintansa esimerkiksi Puolassa. Siellä on jatkettu elämäkertojen kokoamista niin, että tutkijoiden käytössä on satojentuhansien ihmisten kertomukset. Muualla elämäkertatutkimus koki 1970-luvulla renessanssin samalla kun kiinnostus ihmisten arkielämää ja sen historiaa kohtaan nousi. Tästä on esimerkkinä Ranskan arkielämän historiaa tutkinut Emmanuel Le Roy Ladurie.
Elämänkertojen kerääminen ja niiden analysointi
Elämäkertoja kerätään joko haastatteluja tekemällä tai kokoamalla ihmisten itsensä kirjoittamia tekstejä esimerkiksi kilpailujen avulla. Niiden käyttäminen tutkimuksissa on haasteellista, eikä elämäkerroista ole helppo tehdä yksiselitteisiä päätelmiä. Ei myöskään voi tehdä tilastollisia otantaa, jossa satunnaisesti valittu osa materiaalista vastaisi koko aineistoa. Pääsääntö onkin, että elämäkertojen analyysi on tehtävä harkiten. Elämäkerroista etsitään niitä piirteitä, jotka näyttäisivät olevan keskeisiä kyseessä olevalle ihmisryhmälle. Yksi tarkkailtava asia on elämän taitekohdat, joiden kautta kertoja jäsentää elämäänsä. Tällaista tilannetta voidaan verrata esimerkiksi yhteiskunnan muutokseen samana aikana.
Elämäkertatutkimus Suomessa
Kansallisuusaatteen vaikutuksesta Suomessa kerättiin 1700-luvulta alkaen kansanrunoja. Runonlaulajaa jututettaessa tulivat esille myös hänen elämänvaiheensa. Elämäkertojen käyttö yhteiskuntatutkimuksessa lisääntyi 1900-luvun alussa Väinö Voionmaan ansiosta. Heikki Waris käytti niitä väitöskirjassaan. Etnologit keräsivät 1940–1950-luvulla erityisesti työläisten elämäkertoja. Elämäkertakilpailuja ovat järjestäneet muun muassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seura ja Kustannusosakeyhtiö Otava. Tunnetuin kunnianhimoinen omaelämäkerta on kirjailija Kalle Päätalon Iijoki-sarja.
Termin laajempi käyttö
Elämäkertatutkimus-termiä käytetään myös tarkoittamaan laadukkaasti tehtyjä biografioita eli lähteisiin perustuvia elämäkertoja.
Damir Musin
Maajoukkueura
Musin pelasi World Junior A Challengessa vuonna 2011. Venäjän A-maajoukkueessa hän on pelannut kolme ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Musin teki A-maajoukkuedebyyttinsä Sweden Hockey Gamesin 9. helmikuuta 2017 Pietarin Jubileinyi-urheilukeskuksessa pelatussa avausottelussa Suomea vastaan. Hänet merkittiin Venäjän kakkospuolustajapariin Albert Jarullinin viereen. Musin keräsi ottelusta teholukeman –1.
Pelityyli
Kärppien urheilutoimenjohtaja Harri Ahon mukaan Musin on hyvin liikkuva puolustaja, jonka vahvuuksiin kuuluvat luotettava puolustuspeli, avauspelaaminen sekä alivoimaosaaminen.
Over Now
Over Now on skotlantilaisen DJ-tuottajan Calvin Harrisin sekä kanadalaislaulajan The Weekndin musiikkikappale. Sen julkaisi Sony Music digitaalisesti ladattavana singlenä 28. elokuuta 2020. Kappaleen ovat sanoittaneet Harris, The Weeknd, Adam Feeney, Martin McKinney, Jason Quenneville, Dylan Wiggins, William Walsh, Sonjaya Prabhakar, Evren Omer ja Shola Phillips, joista kaksi ensimmäistä myös tuottivat sen. Kappaleen musiikkivideon ohjasi Emil Nava ja se julkaistiin singlen julkaisupäivänä.
"Over Now" oli kaupallisesti kohtalainen menestys, sen päästyä singlelistan kahdenkymmenen parhaan joukkoon Australiassa, El Salvadorissa ja Ruotsissa sekä kolmenkymmenen parhaan joukkoon Kanadassa, Irlannissa, Norjassa, Singaporessa ja Skotlannissa. Lisäksi se on myynyt platinaa Brasiliassa.
John Money
Reimerin aikuistuttua tuli ilmi, että hän oli aina kokenut itsensä miespuoliseksi. Reimer vaihtoi sukupuoli-identiteettinsä mieheksi ja alkoi käyttää itsestään nimeä David 14-vuotiaana. Vuonna 1987 Reimerille tehtiin sukupuolenkorjausleikkaukset takaisin mieheksi. Reimer teki itsemurhan 38-vuotiaana vuonna 2004.
Moneyn monet määritelmät ja tutkimukset sukupuolirooleista ja sukupuoli-identiteettien riippuvaisuudesta ovat aiheuttaneet voimakasta arvostelua. Myös hänen pedofiliatutkimuksensa ja niiden pohjalta tehdyt päätelmät on kyseenalaistettu.
Tallinnan portti
Tallinnan portti,, tai Pärnun Tallinnan portti , myös ”Karl Gustav”-portti (”Carl Gustav”) , tai baltiansaksalaisten nimeämä ”Revalsches Thor” t. ”Revaler Thor” on keskiaikaista linnoitusta ympäröineen vallihaudan portti Pärnussa, Virossa. Rakennus otettiin käyttöön vuonna 1686 ja siinä on 1600-luvun keskipaikasta vuoteen 1710 hallinneen ruotsalaisen barokkiklassismin tyylipiirteitä.
Portin seinällä on viron- että venäjänkielinen muistolaatta Aleksandr Puškinin isoisälle Ibrahim Petrovitš Gannibalille, joka asui Pernovissa (nyk. Pärnussa) vuosina 1731–33 ja opetti täällä matematiikkaa, linnoittamista ja piirtämistä. Tallinnan porttia pidetään Baltian maiden ainoana jäljellä olevana 1700-luvun valliporttina ja linnoitusarkkitehtuurin muistomerkkinä, vaikka täydellisesti on säilynyt myös Arensburgin linnoituksen paitsi porttien myös sitä ympäröivien paksujen multavallien, linnoitteiden (nurkkalinnoitusten), kurtiinien ja ravelliinien järjestelmä Kuressaaressa, Saarenmaalla.
Tallinnan portti kuuluu Viron kansalliseen kulttuurimonumenttien rekisteriin 10.8.1998 lähtien.
Sijainti ja nimi
Arkkitehti Eric Dahlbergin kaavailema Tallinnan portti sijaitsee 136,4 hehtaarin kokoisella Pärnun vanhankaupungin ja lomakohteen perintösuojelualueella. Portti merenpuolisine pääjulkisivuineen rakennettiin vuosina 1675–1686 Mercury- ja Luna-nimisiä tykkiasemia yhdistävään välivalliin, jonka takana oli kaupungin laidunmaita ja matala merenranta. Portilta vallihaudan yli vei silta, jonka jälkeen alkoi maantie kohti Tallinnaa.
Suunnittelu
E. Dahlbergin sotilasarkkitehtuurille tyypillisiä piirteitä oli monumentaalisten kulkuaukko- että sulkurakennusten sijoittaminen linnoitusten tykkiasemia yhdistäviin välivalleihin, joiden läpi kulkevien porttien tunnelit ja niiden julkisivut pistivät silmään pysyvällä kauneudellaan. Erityisen edustavasti hän suunnitteli kaupungin pääportin, jonka ulkojulkisivu oli juhlallisempi sisäistä ja joiden joukkoon lasketaan Pärnussa sijaitseva Tallinnan portti. Joidenkin lähteiden mukaan portti rakennettiin E. Dahlbergin avustajan, insinöörin ja arkkitehdin Paul von Essenin piirustusten mukaan. Jo ennen vuotta 1667 insinööri arkkitehti P.v. Essen esitti Pärnun kaupungin laajennus- ja bastionijärjestelmän sotilasarkkitehtuurisen rakennussuunnitelmansa, jossa Tallinnan portin perusratkaisuna oli ns. kuressaaretyylinen yksilaivainen tila, jonka pituusakselin päässä oli kaariportti. Suunnitelmassa oli ilmeisiä esikuvia hänen Italian matkaltaan, jota uusihollantilaiseen arkkitehtuuriin ja kaupunkisuunnitteluun suuntautunut Dahlberg ei kuitenkaan hyväksynyt. Muutama vuosi myöhemmin v. 1667 von Essen teki uusia piirustuksia ns. ruotsin barokkityylisestä holviportista, jossa oli Dahlbergin vaikutteita. Portin rakentamista koskeva asiakirjamateriaali kuuluu puolustusvoimien arkistoon Ruotsissa, joka vahvistanee rakentamisen toteutumisen siellä asuvan Dahlbergin piirustusten mukaan ja Pärnuun siirtyneen Paul v. Essenin valvonnassa.
Kuvaus
Sommittelultaan portin pääjulkisivu muistuttaa riemukaarta, johon on holvattu kolme aukkoa, keskimmäisen pääaukon ollessa sivuaukkoja korkeampi. Sisäjulkisivussa on vain yksi korkea kulkuaukko ja se on kapeampi kuin ulompi julkisivu. Kaikilla holveilla on pituusakselilla sylinterimäiset kaaret. Dekorointiin kuuluvat toisen kerroksen suorakaiteen muotoiset seinäsyvennykset pystysuorine reunoineen ja pyöröikkunoineen ja ensimmäisen kerroksen segmenttikaariset jalankulkijaportit.
Rakennuksen ulkovuoraus on Elsbet Parekin tutkimuksien perusteisen muistomerkkipassin mukaan vaaleanpunaista ns. rua- (t. riia-)kiviä tai muistomerkkien rekisterin mukaan huokoista Riian dolomiittia ja sisävuoraus on tehty dolomiitista, siirtolohkareista ja savitiilistä kalkkilaastilla. Portin molemman julkisivun pinta on karkeaksi karhittu ja koristeina pilastereita ja friisi doorilaiseen tyyliin. Ulkojulkivivun 4 pylvästä kantaa arkkitraavia, jossa reliefein koristeltu keskimmäinen osa e. friisi, ja siitä ylöspäin palkistolle nojautuu kolmiosainen yläosa. Sen alaosa toistaa päärakenteen pilasterijaottelua, kaupungin vaakuna on asennettu keskiosan päätunnelilaajuiselle suorakulmaiselle osuudelle, jota ympäröivät koordinoidusti kaarevat reunaosat, ja yläkolmanneksessa on päätunnelilevyinen segmenttikaarinen kenttä, jolla on koverasti nouseva reuna. Sisäjulkisivussa on korkea päätunnelilevyinen pyöreä aukko, jota reunustaa 2 friisiä kannattavaa pylvästä. Sen päällä on matala koristeellinen päätyelementti eli vimperg.
Rakentaminen ja kunnostukset
Tammikuussa 1889 kaupunginhallitus alkoi suunnitella uutta maisemointia, jolloin pormestari Oskar Brackmann korosti, että Tallinnan portti tulee pysymään uusien viheralueiden kehittämisen erottuvana keskipisteenä ja siksi se on kunnostettava perusteellisesti. Vuonna 1893 suoritettiin kaupunkiarkkitehti V. Wolffeldtin suunnittelemat kunnostustyöt, joiden raameissa portti sai hyvin vanhan piirustuksen perusteisen alkuperäisen muotonsa. Vaikka arkkitehtonisten muistomerkkien suojelu- ja tarkastusviraston mukaan vuonna 1973 rakennus oli hyvässä kunnossa, silti se vuosina 1977–81 restauroitiin. Arkkitehtonisen muistomerkin passin tiedot todentavat portin olleen hyvässä teknisessä kunnossa vielä vuosina 1982–83, mutta sen jatkuvan kunnostamisen parissa jatkettiin myöhemmin sen jälkeenkin. 1990-luvulla portin toista kerrosta käytettiin baaritiloina, jossa tilaa oli n. 125 neliömetriä ja joka oli vuodesta kahdeksan kuukautta auki ja neljä kuukautta suljettu.
Kulttuurimonumenttien rekisteriin 24. maaliskuuta 2020 kirjattujen tarkastushavaintojen mukaan portin kunto on huono.
Kaupunkilegenda muistomerkistä
Legendan mukaan Kaarle XII saapui kerran Pärnuun vihollisten jahtaamana. Kuninkaan käsi oli haavoittunut ja vuosi verta. Kun kuningas pääsi Karl Gustafin portille, se oli suljettu. Kun Kaarle XII koputti portille haavoittuneella kädellään, hänet päästettiin välittömästi sisään ja sillä tavalla hän pelastui viholliselta. Portille tippui muutama kuninkaallinen veripisara, josta kaupunkilaiset huolehtivat vuosisadan ajan maalaten ne punaisiksi joka vuosi.
Tesla Roadster (2008)
Auton tuotanto alkoi vuoden 2008 maaliskuussa puolen vuoden viivästysten jälkeen. Tesla valmisti autoon vain sähkötekniikan, ja muuten auto rakennettiin Lotus Elisen koriin. Syynä tähän oli, että sähköautojen suunnittelu on kallista ja tämän auton tullessa myyntiin Tesla oli vasta alkuvaiheessa. Tesla Roadsterin valmistus loppui 2012 kun Tesla Model S saapui markkinoille.
Roadster kulkee yhdellä latauksella 356 km matkan Teslan kehittämien litium-ioniakkujen voimalla. Auto kiihtyy kehitysvaiheen vaihteistolla 0–60 mailiin tunnissa (0–97 km/h) 3,9 sekunnissa ja sen huippunopeus on rajoitettu 201 km/h. Auton energiankulutus on 133 Wh/km, joka vastasi Teslan tiedotteen mukaan 1,74 l/100 km polttoaineenkulutusta.
Tesla Roadsterin valmistukseen osallistui myös uusikaupunkilainen Novoplastik, joka teki ohjaamon sisustusosia.
Immunologia
Histologinen tutkimus
Monet immuunijärjestelmän osaset eivät kuitenkaan ole luonteeltaan soluja tai niiden muodostamia kudoksia vaan muun muassa proteiineja ja muita monimutkaisia kemiallisia yhdisteitä, joista saadaan tietoa erityisesti verikokeiden perusteella.
Klassinen immunologia
Epidemiologian ja lääketieteen historiassa päästään vuoteen 430 eaa., jolloin Ateenassa oli ruttoepidemia. Lääkäri Thukydides havaitsi, että taudista parantuneet eivät sairastuneet uudelleen, vaikka hoitivat potilaita. Asiaan on kiinnitetty huomiota toistuvasti niin tutkijoiden kuin kansanperinteenkin piirissä, mutta vasta 1800-luvulla immunologialle löytyi tieteelliset perusteet.
Immunologian keskeinen piirre on tutkia soluja ja molekyylejä, niiden toimintaa ja interaktiota. Immuunijärjestelmä jakautuu synnynnäiseen ja hankittuun immuunipuolustukseen, hankittu puolestaan humoraaliseen ja soluvälitteiseen immuniteettiin. Klassista immunologiaa ei voi ymmärtää tuntematta antigeenin ja vasta-aineen (antibody) vuorovaikutusta. Immunologia on kasvanut ulos klassisesta viitekehyksestään 2000-luvulla.
Kliinistä immunologiaa
Immuunitauteja on monia eri tyyppejä. Immuunijärjestelmän synnynnäisenä vajavuutena pidetään krooninen granulomatoosi. Hankittu immuunipuutos AIDS on lähes vääjäämättä HIV-infektion loppuvaihe. Immuunijärjestelmän liikaherkistymisinä pidetään allergioita. Joissain immuunijärjestelmän sairauksissa immuunipuolustus kääntyy omaa elimistöä vastaan (autoimmuunisairaudet). Esimerkkejä ovat nivelreuma, systeeminen punahukka eli SLE, Hashimoton tyreoidiitti sekä neurologian piiriin kuuluvat MS-tauti ja myastenia gravis. Myös lapsuusiän diabeteksen syntyyn arvellaan omalla immuunipuolustuksella olevan merkitystä, ehkä virusinfektion seurauksena.
Immunologisia sairauksia
Immuunijärjestelmän epänormaali toiminta voi ilmetä useina erilaisina sairauksina tai häiriöinä poikkeavuudesta riippuen. Erilaisia immuunijärjestelmään liittyviä sairauksia ovat mm: (ks. yksityiskohtaisemmat tiedot varsinaisista artikkeleista)
Alfred Kempe
Kempe harrasti aktiivisesti vuoristokiipeilyä erityisesti Sveitsissä.
Fred Tatasciore
Ura
2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen puolivälistä lähtien Tatasciore on esiintynyt Hulkin äänenä useissa animaatioelokuvissa, kuten Ultimate Avengers, Hulk Vs. ja Next Avengers: Heroes of Tomorrow, sekä videopeleissä The Incredible Hulk ja Marvel: Ultimate Alliance 2. Hänet on kuultu myös vuodesta 2008 lähtien DC Comicsin pahiksen Banen äänenä videopeleissä, kuten Lego Batman: The Videogame, Batman: Arkham Asylum, sekä Injustice: Gods Among Us ja Injustice 2. Tatasciore oli Megatronin äänenä vuoden 2010 videopelissä Transformers: War for Cybertron. Hän oli Overwatch videopelissä Soldier: 76 hahmon äänenä.
Motorsport Arena Oschersleben
Rata avattiin 25. heinäkuuta 1997, jolloin se oli maan kolmanneksi suurin moottorirata, kunnes EuroSpeedway Lausitz ja Sachsenring valmistuivat.
Radalla ajetaan DTM- FIA GT- sekä WTCC-sarjan osakilpailut.
Aiheesta muualla
52.02722°N, 11.27861°W
Laulajan testamentti (Irwin Goodmanin albumi)
Laulajan testamentti on suomalaisen laulajan Irwin Goodmanin kokoelma-albumi. Se julkaistiin vuonna 1998.
Ebolajoki
Nimi Ebola on ranskankielinen mukaelma joen paikallisesta ngbandinkielisestä nimestä Legbala. Tutkija Peter Piot nimesi ebola-taudin joen nimen mukaan, sillä hän ymmärsi, ettei tautia pidä nimetä kylän mukaan, joka olisi saanut siitä ikävän leiman.
Bysantin valtakunta
Bysantin valtakunta eli Itä-Rooma ( tai, Politeia tōn Rhōmaiōn; ; ’Rooman valtakunta’) oli Rooman valtakunnan itäosa, joka säilyi länsiosan romahdettua 400-luvulla ja jonka valtakausi kesti yli tuhat vuotta aina vuoteen 1453 saakka. Bysanttilainen identiteetti oli yhdistelmä roomalaisuutta, kreikkalaista (hellenististä) kulttuuria ja ortodoksista kristinuskoa. Bysantti katsoi viimeiseen saakka edustavansa keisarillisen Rooman valtakunnan perintöä keisari Konstantinus Suuren luomassa kristillisessä muodossa.
Nimi Bysantin valtakunta on johdettu valtakunnan pääkaupungin Konstantinopolin aiemmasta nimestä Byzantion. Nimitys on puhtaasti historiankirjoituksellinen ja se on kehitetty 1500-luvulla. Valtakunnan asukkaat itse näkivät itsensä roomalaisina loppuun saakka, ja nimitys säilyi Kreikassa käytössä 1800-luvulle saakka. Nimitystä Bysantti käytettiin Länsi-Euroopassa lähinnä sen vuoksi, että kyseinen keskiaikainen, myöhäisantiikkisesta Roomasta vähitellen erkaantunut valtakunta haluttiin erottaa historiankirjoituksessa sekä antiikin Roomasta että Kreikasta, joihin suhtauduttiin 1500–1700-luvuilla usein ihannoivasti.
Bysantin valtakunnan alku ja antiikin Rooman valtakunnan loppu voidaan sijoittaa monella tavalla. Eräänä alkuna voidaan pitää vuotta 330, jolloin Konstantinus Suuri perusti Konstantinopolin Byzantionin kaupungin paikalle. Toinen mahdollisuus on käyttää alkupisteenä keisari Theodosius I:n aikaa 300-luvun lopulta, jolloin Rooman valtakunnan kahtiajako muodostui lopulliseksi. Nykyisin useimmat tutkijat käyttävät nimitystä Bysantti vasta keisari Justinianus I:n ajasta 500-luvun alkupuolelta lähtien. Lopullisesti Bysantin voidaan katsoa muuttuneen poliittisena organisaationa antiikin Rooman valtakunnasta erilliseksi 600-luvulla tapahtuneiden muutosten seurauksena. Latina säilyi valtakunnan hallintokielenä 600-luvulle, jolloin sen syrjäytti enemmistön puhuma kreikan kieli.
Bysanttia tutkii klassillisesta filologiasta 1800-luvun lopulla eriytynyt oppiaine nimeltä bysantinistiikka.
Itä-Rooman synty
Erillinen Itä-Rooman hallintoalue syntyi, kun keisari Diocletianus jakoi Rooman valtakunnan kahtia vuonna 293. Syynä jakoon oli se, että laaja valtakunta oli käynyt vaikeaksi hallita. Diocletianus loi tetrarkia-järjestelmän, jossa oli kaksi keisaria (augustus), toinen lännessä ja toinen idässä, ja kummallakin nuorempi hallitsijakumppani eli "alikeisari" (caesar).
pienoiskuva|[[Konstantinus Suuri, käsissään perustamansa Konstantinopolin kaupunki. Osa suurempaa mosaiikkia vuodelta 944. Hagia Sofia.]] Tämä vallanjako jatkui aina siihen asti, kun keisari Konstantinus Suuresta tuli koko valtakunnan hallitsija vuonna 324. Konstantinus valitsi uudeksi pääkaupungikseen Byzantionin kaupungin, Megaran entisen siirtokunnan, ja kaupungin uudeksi nimeksi tuli Konstantinopoli (Konstantinoupolis, "Konstantinoksen kaupunki"). Kaupungin sijainti nähtiin strategisesti keskeisenä, koska siitä oli mahdollista pitää yhteyksiä sekä länteen että itään. Pääkaupungin vaihtuminen merkitsi myös sitä, että Roomassa toimineet hallintoinstituutiot, kuten senaatti, siirrettiin sellaisinaan Konstantinopoliin. Samalla kaupungissa käynnistettiin lukuisia rakennusohjelmia ja se varustettiin vahvemmilla muureilla.
Alkuvuodet (n. 400-luku)
Länsi-Rooma mureni 400-luvulla germaanien valloitusten takia. Germaanien asettuminen länteen heikensi lännen keisarin asemaa, ja keisarius lakkasi vuonna 476, kun vallan kaapannut goottipäällikkö Odovakar ei ottanut keisarin arvoa vaan palautti muodollisuudeksi käyneen arvonimen Konstantinopoliin. Rooman valtakunnan perinnettä jatkanut valtakunnan itäinen osa säästyi suurilta osin germaanien invaasiolta ja asuttamiselta muun muassa vahvemman taloutensa ja puolustuksensa ansiosta. Theodosiuksen käynnistämä Konstantinopolin muurien uudelleenrakentaminen valmistui vuonna 413. Muurit tulivat kestämään tuhat vuotta aina osmaanivalloitukseen saakka.
Bysantin alkuvuosina kristillinen kirkko vahvistui. Toisaalta aikaa leimasivat kiistat opin oikeasta tulkinnasta. Kaksi keskeisintä erityisesti Bysantin kirkkoa koskenutta kiistaa olivat areiolaisuutta koskenut kiista 300-luvun alussa sekä nestoriolaisuutta koskenut kiista 400-luvun alussa. Areiolaisuus tuomittiin Nikean kirkolliskokouksessavuonna 325, nestoriolaisuus Efesoksen kirkolliskokouksessa vuonna 431. Nestoriolaisuuden vastareaktiona syntyi puolestaan monofysiittinen liike, joka tuomittiin Khalkedonin kirkolliskokouksessa vuonna 451. Myös keisari joutui usein ottamaan kantaa harhaoppikiistoihin, mikä lähensi kirkon ja keisarin suhdetta.
Leo I (keisarina 457–474) oli ensimmäinen keisari, joka ei saanut kruunua roomalaisen perinteen mukaan sotapäälliköltä, vaan Konstantinopolin patriarkalta. Isauriasta kotoisin ollut Zenon meni naimisiin Leon tyttären Ariadnen kanssa, ja he saivat pojan, joka nousi keisariksi nimellä Leo II vuonna 474.
Leo II:n kuoltua Zenonista tuli keisari. Valloittaakseen Italian takaisin hän liittoutui ostrogoottien Teoderikin kanssa, joka sittemmin hallitsi Italian käskynhaltijana. Bysantin vallanperimykseen kuului, että jos keisari kuoli jälkeläisiä jättämättä, oli augustaksi nimitetyllä keisarinnalla valta valita hänelle seuraaja. Augustoja sai olla useitakin ja augusta sai olla muukin keisarin sukulainen kuin puoliso. Niinpä Zenonin kuoltua hänen puolisonsa Ariadne nimitti vuonna 491 keisariksi varakkaan hovimiehen Anastasios I:n (keisarina vuoteen 518).
Anastasios loi maan taloudelle suotuisan perustan. Hän edisti idänkauppaa ja teollisuutta. Silkkiä kuljetettiin maitse Persian kautta tai Intiasta meritse Bysantin alueelle, jossa käsityöläiset valmistivat silkkikangasta.
pienoiskuva|vasen|[[Justinianus I|Justinianus I:n hovia esittävä mosaiikki; keskellä vasemmalla Justinianus, keskellä oikealla arkkipiispa Maximianus; lisäksi sotaväkeä ja muuta hovia. San Vitale, Ravenna.]]
Justinianus I:n valtakausi (500-luvun alku)
Keisari Justinianus I:n aikana (527–565) Itä-Rooman poliittinen ja sotilaallinen asema vakiintui. Usein keskiaikaisen Bysantin ajan lasketaan alkavan juuri hänen ajastaan. Konstantinopolin keisarit eivät olleet koskaan suostuneet pitämään Länsi-Rooman alueita menetettyinä vaan ainoastaan tilapäisesti keisarin suoran vallan ulkopuolisina alueina. Ne pyrittiin liittämään takaisin valtakuntaan, ja tässä myös onnistuttiin ajoittain ja osittain. Justinianuksen aikana valtakunta taisteli Persiaa, gootteja ja vandaaleja vastaan, sekä valtasi takaisin suuria osia Italian niemimaasta, Pohjois-Afrikan rannikosta ja Espanjasta. Näiden voittojen takana oli suurelta osin sotapäällikkö Belisarius. Lisäksi hän allekirjoitti vuonna 532 rauhansopimuksen Persian hallitsijan Khosrau I:n kanssa.
pienoiskuva|Itä-Rooman valtakunta 500-luvun alussa ennen Justinianuksen valloituksia merkitty punaisella. Valloitetut alueet merkitty vihreällä. Vuoden 532 Nika-kapina Konstantinopolissa johti arviolta 30 000 kapinallisen teloitukseen. Historioitsija Prokopioksen teos Salainen historia kertoo keisarin politiikan kohtaamasta vastarinnasta. Belisarius onnistui valtaamaan Pohjois-Afrikan takaisin vandaaleilta vuonna 533, ja vuoteen 548 mennessä paikalliset heimot olivat alistetut. Italiassa sodittiin itägootteja vastaan. Retkikunta nousi maihin Sisiliassa, mutta ei onnistunut murtamaan vastarintaa ennen vuotta 540, jolloin itägoottien pääkaupunki Ravenna vallattiin. Sodat Persiaa vastaan jatkuivat vuoteen 561, jolloin rauhansopimusta jatkettiin. Sodat jatkuivat vuosina 565–591.
Lakien uudistaminen
Justinianuksen aikana Rooman lait koottiin ja kirjoitettiin uudestaan Johannes Kappadokialaisen johdolla Corpus iuris civilis -lakikokoelmaksi. Se koostui kolmesta eri osasta, Digesta (eli Pandektai), Institutiones Iustiniani ja Codex Iustinianus (repetitae praelectionis), ja siihen lisättiin neljäs osa Novellae (constitutiones), joka sisälsi myöhemmin säädettyjä lakeja. Lakikokoelmat muodostivat koko Bysantin myöhemmän lainsäädännön perustan.
Uskontopolitiikka
pienoiskuva|[[Hagia Sofia]]
Justinianus riitaantui juutalaisten, pakanoiden ja erilaisten kristillisten lahkojen kuten manikealaisten, monofysiittien ja nestorialaisten kanssa. Sitkeä huhu kertoo, että osaksi käytännön syistä ja osaksi pyrkimyksestä hävittää pakanallinen uskonnollisuus Justinianus sulki Ateenan maineikkaan filosofikoulun vuonna 529. Todellisuudessa keisari ei määrännyt koulua suljettavaksi; sen sijaan Ateenan kristityt viranomaiset lakkauttivat koulun julkisen rahoituksen, minkä jälkeen turhautuneet filosofit pakkasivat laukkunsa ja lähtivät Persian kuninkaan suojiin. Siellä ei kuitenkaan ollut sen parempaa, joten suurin osa palasi takaisin kuka minnekin. Kristillinen kulttuuri alkoi saada jalansijaa, mutta perinteisellä kreikkalais-roomalaisella kulttuurilla oli kannattajansa, kuten luonnonfilosofi Johannes Filoponos. Keisarin suuren rakennusohjelman helmi oli Konstantinopolin uusi katedraali Hagia Sofia (Pyhä viisaus).
Justinianuksen seuraajat (500-luvun loppu)
Justinianuksen seuraajat eivät kyenneet torjumaan uusia ulkoisia uhkia. Italian niemimaa menetettiin langobardeille 500-luvun lopulla, slaavit valtasivat Balkanin, ja Persia puolestaan Syyrian, Palestiinan ja Egyptin. Lisäksi valtakunnan ylläpitämisen vaatimat korkeat verot aiheuttivat sisäistä tyytymättömyyttä.
Herakleioksen dynastia (610–711)
Fokas (keisarina 602–610), jota pidettiin tyrannina, murhautti keisari Maurikioksen. Persian Khosrau II käytti tätä syynä Anatolian valtaamiseen. Karthagon eksarkki, Herakleios vanhempi, lähetti poikansa Herakleioksen, joka sittemmin kruunattiin keisariksi, valtaamaan Konstantinopolia takaisin. Persialaiset valtasivat kolme vuotta tämän jälkeen Damaskoksen ja Jerusalemin. Herakleioksen vastahyökkäys tuhosi persialaisten pääjoukon Niniven taistelussa. Herakleios oli keisarina vuosina 610–641.
Sota Persiaa vastaan jatkui vuonna 603; tämä niin kutsuttu Bysantin–sassanidien sota kulutti sekä Bysantin että Persian voimia. Persialaiset valtasivat Syyrian, Palestiinan ja Egyptin. Sota kesti vuoteen 628, jolloin Herakleios voitti persialaiset. Näin Bysantti onnistui valloittamaan alueet joksikin ajaksi takaisin. Sodan heikentämänä se ei kuitenkaan pystynyt pitämään takaisin vallattuja alueita hallinnassaan. Valtatyhjiötä käyttivät hyväkseen sen entiset liittolaiset eli alueella asuneet arabiheimot. Arabien keskinäisen välienselvittelyn voitti vuonna 660 Muawija, jonka haltuun joutuivat sekä roomalaisten vanhat alueet että romahduksen kokenut Persia. Erityisen suuri merkitys oli Egyptin menettämisellä, koska se oli ollut valtakunnan vilja-aitta ja merkittävä verotulojen lähde. Muawija maksoi vasalliveroa Bysantille, mutta myös soti sitä vastaan. Konstantinopolin porteilla koettu tappio johti lopulta Muawijan kukistumiseen vuonna 680.
Herakleioksen aikana kreikasta tuli Bysantin virallinen kieli, mikä näkyi siinä, että keisarista alettiin latinankielisen augustuksen sijasta käyttää arvonimeä basileus, ja valtakunnasta tuli kulttuuriltaan ja uskonnoltaan yhtenäisempi. Arabien valtaamissa eteläisissä provinsseissa vallitsi monofysitismi, joka oli ristiriidassa Khalkedonin kirkolliskokouksessa määritellyn ortodoksisen kristinuskon kanssa. Sovitellakseen khalkedonialaisten ja monofysiittien välistä riitaa Herakleitos ehdotti ratkaisuksi monoteletismiä. Vuoteen 642 mennessä arabit olivat valloittaneet monofysiittisen uskon keskusalueet.
Arabit, jotka nyt hallitsivat Syyriaa ja Palestiinaa, lähettivät ryöstöretkiä Anatoliaan ja vuosina 674–678 piirittivät Konstantinopolia. Toistuvat ryöstöretket Anatoliaan pakottivat Bysantin organisoimaan läänitysjärjestelmän (thema-järjestelmä), jossa maata jaettiin vastineeksi sotilaspalveluksesta. Joukkojensiirrot Balkanilta mahdollistivat slaavien etenemisen etelämmäksi, mistä syystä monet kyläyhteisöt kutistuivat ja linnoittautuivat. Kasaarien ilmaantuminen 670-luvulla ajoi bolgaarit Tonavan eteläpuolelle. Vuonna 681 keisari Konstantinos IV allekirjoitti rauhansopimuksen bolgaarien kaani Aspharukhin kanssa. Tätä ennen paikalliset slaaviheimot olivat ainakin nimellisesti tunnustaneet bysanttilaishallinnon.
Konstans II (keisarina 641–668) jatkoi isoisänsä Herakleioksen aloittamaa monoteletismiä suosivaa politiikkaa, mikä herätti voimakasta vastustusta. Jyrkimmät vastustajat munkki Maksimos Homologetes ja paavi Martinus I vangittiin ja karkotettiin. Konstans joutui luultavasti epäsuosioon pääkaupungissa ja muutti Syrakusaan, missä hänet murhattiin. Justinianus II (keisarina 685–695 ja 705–711) hallitsi tyrannimaisin ottein ja määräsi ankaria veroja. Hän joutui luopumaan kruunusta vuonna 695 ja lähti maanpakoon ensin kasaarien, sitten bolgaarien luokse.
Vuonna 698 arabit valtasivat Karthagon. Näin Bysantti oli lopullisesti menettänyt kaikki Pohjois-Afrikan alueet. Justinianus II palasi Konstantinopoliin kaani Tervelin avulla vuonna 705 ja kaappasi vallan takaisin itselleen. Toisella kaudellaan hän kosti verisesti vihollisilleen, ja vuonna 711 hänet kukistettiin kasaarien tuella. Hänen seuraajakseen nousi Filippikos (keisarina 711–713). Arabit piirittivät Konstantinopolia toistamiseen vuosina 717–718.
pienoiskuva|Bysantin valtakunta noin vuonna 717. Lähi-itä ja Pohjois-Afrikka oli menetetty arabeille. 600-luvun poliittiset ja alueelliset muutokset saivat aikaan sen, että valtakunta oli poliittisena organisaationa enää muisto entisestään. Siksi Bysantin voidaan katsoa muuttuneen lopullisesti vanhasta Rooman valtakunnasta erilliseksi 600-luvun kuluessa.
Ikonoklasmin kausi (717–843)
pienoiskuva|Ortodoksisuuden riemuvoitto. Bysanttilainen ikoni noin vuodelta 1375–1425 kuvaa [[ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa|ikonoklasmista saatua voittoa vuonna 843.]]
Leon III (keisarina 717–741) kaappasi vallan vuonna 717. Hän taisteli menestyksekkäästi arabeja vastaan ja voitti nämä vuonna 740. Leonin valtakauden aikana käynnistyi ikonoklasmi eli kuvainraasto, kun tämä kielsi ikonit ja niille osoitetun kunnioituksen. Myös Konstantinos V (keisarina 741–775) omaksui ikonoklastisen kannan kautensa loppupuolella. Eräänä syynä ikoneja vastustavan kannan syntyyn oli islamin nousu ja arabien menestyksekkäät valloitukset: bysanttilaiset saattoivat ajatella kuvia vastustaneiden muslimien tekevän siis jotakin oikein. Luonnonmullistukset, kuten Santorinin tulivuorenpurkaus vuonna 726, lisäsivät ajatusta, että Bysanttia rangaistaan jonkin asian tähden. Ikonikielto johti kapinointiin sekä monien Bysantin taiteen tuotteiden tuhoamiseen. Ikonoklasmi vaikutti kuitenkin lähinnä hoviin, ylimpiin virkamiehiin ja ylimpään papistoon, ei niinkään tavalliseen kansaan.
Vuonna 798 valtaistuimelle astui ensimmäistä kertaa nainen, keisarinna Irene (Eirene). Lännessä voitiin katsoa, että Länsi-Rooman valtaistuin oli jäänyt vapaaksi. Vuonna 800 paavi kruunasi frankkien kuninkaan Kaarle Suuren Rooman keisariksi. Lännessä oli näin keisari yli kolmensadan vuoden tauon jälkeen, eikä Bysantti enää ollut ainoa Rooman imperiumin perillinen; Kaarle Suuren kruunausta pidettiinkin Bysantissa avoimena haasteena.
Keisarinna Irenen vaikutuksesta Nikaiassa pidetty seitsemäs ekumeeninen kirkolliskokous päätti vuonna 787, että ikoneja saa kunnioittaa, mutta ei palvoa. Keisari Leo V palautti ikonoklasmin uudelleen voimaan vuonna 813, koska kuvakiellon katsottiin olevan sodissa saavutettujen voittojen taustalla. Theodora II salli ikonit vuonna 843 patriarkka Methodioksen tuella, ja kirkolliskokous vahvisti Nikean ekumeenisen kirkolliskokouksen päätöksen. Ikonoklasmi sekä paavi Nikolaus I:n ja patriarkka Fotioksen välinen kiista syvensivät entisestään idän ja lännen kirkkojen eroa.
Bysantin kulta-aika (n. 850–1050)
Bysantin kulta-aikana voidaan pitää niin kutsutun makedonialaisen dynastian aikaa vuosina 867–1056. Dynastian aikana Bysantista onnistuttiin jälleen rakentamaan suurvalta, ja se valtasi takaisin maita, joita arabit olivat valloittaneet idässä ja slaavit Balkanilla. Myös eteläinen Italia valloitettiin, ja keisari Johannes I Tzimiskes ulotti taistelut aina Jerusalemiin asti. Vuonna 1014 keisari Basileios II (keisarina 976–1025) kukisti Bulgarian. Voittoisien sotien ja vahvojen hallitsijoiden ansiosta Bysantti oli sekä sotilaallisesti että taloudellisesti vahva, ja pääkaupunki Konstantinopoli oli loistelias kulttuurin ja vallan keskipiste. Kauppa ja käsityöläisyys kukoistivat, Konstantinopoliin perustettiin uusia kouluja, kiinnostus antiikin kulttuuriin ja filosofiaan heräsivät uudelleen, ja maallinen kirjallisuus ja muu kulttuuri elpyivät. Samalla bysanttilainen sivistys levisi myös naapurikansojen alueille.
Bysantin–arabien sodat
Kreeta onnistuttiin valtaamaan arabeilta väliaikaisesti vuonna 843, mutta keisarit eivät onnistuneet estämään muslimeita valtaamasta Sisiliaa ja Sardiniaa vähä vähältä vuoteen 902 mennessä. Toisaalta koettiin myös voittoja, kuten Damiettan taistelu vuonna 856. Muslimit liittoutuivat usein itäisissä provinsseissa asuvien paulikiaanien uskonlahkon kanssa, jota vainottiin harhaoppisena. Basileios I (keisarina 867–886) onnistui lopettamaan lahkon vallan. Rusit yrittivät ryöstää Konstantinopolin vuonna 860. Uuden yrityksen yhteydessä heidät lyötiin takaisin vuonna 941 Johannes Kurkuasin johdolla. Hän saavutti muitakin huomionarvoisia voittoja, kuten Edessan kuvan vaihtamisen muslimivankeihin.
900-luvun jälkimmäisellä puoliskolla keisarikunta laajeni jälleen pohjoiseen Syyriaan, valloitti Kreetan ja Kyproksen takaisin, sekä miehitti Antiokian aluetta. Bysanttilaiset sotajoukot etenivät Jerusalemin porteille saakka.
Sodat bulgaareja vastaan
pienoiskuva|Bysantin valtakunta kulta-aikansa loppupuolella noin vuonna 1025.
Bulgarian tsaari Simeon I Suuri voitti bysanttilaiset Bulgaryphonin taistelussa vuonna 896, mikä pakotti Bysantin maksamaan veroa Bulgarialle. Myöhemmin keisari Konstantinos VII meni naimisiin Simeonin tyttären kanssa. Romanos I kärsi tappion Anchialusin taistelussa vuonna 917, minkä jälkeen bulgaarit ulottivat sotaretkensä aina Korinttiin asti. Simeonin kuoltua vuonna 927 Bysantin asema parani Balkanilla. Basileios II saavutti ratkaisevan voiton Bulgariasta vuonna 1014 Kleidionin taistelussa. Valtakunta sai uuden liittolaisen vasta perustetusta varjagivaltiosta, kun Basileioksen sisar naitettiin Kiovan hallitsijalle Vladimir Suurelle.
Samaan aikaan pohjoisesta levisi jälleen uusi harhaoppi, bogomilien dualistinen oppi, joka oli saanut vaikutteita paulikiaaneilta. Oppi sai suosiota erityisesti Bulgariassa, mutta se levisi myös bysanttilaisen yläluokan keskuuteen.
Sodat seldžukeja, normanneja ja petsenegejä vastaan
Vuonna 1054 ortodoksisen ja katolisen kirkon välit katkesivat lopullisesti (suuri skisma). Samalla Bysanttia uhkasivat uudet vaarat: seldžukit Vähässä-Aasiassa, petsenegit pohjoisessa sekä normannit Italiassa. Manzikertin taistelussa vuonna 1071 seldžukkien sulttaani Alp Arslan kukisti perusteellisesti Bysantin armeijan ja otti keisari Romanos IV Diogenesin vangiksi. Tämän seurauksena Bysantti menetti melkein koko Vähän-Aasian ja parhaimmat maanviljelysalueensa. Tämän lisäksi Bysantti menetti Italian alueet normanneille ja Balkanin petsenegeille vuoteen 1081 mennessä.
Harald Godwininpoika
Avioliitot ja lapset
Harald oli naimisissa noin kaksikymmentä vuotta tanskalaisen Edith Joutsenkaulan (Ealdgyth Swan-neck) kanssa ja he saivat ainakin kuusi lasta. Papisto piti Edithiä Haraldin rakastajattarena eikä aviopuolisona ja heidän lapsiaan ei pidetty laillisina perillisinä. Lapsien joukossa oli Gytha, josta tuli myöhemmin Venäjän ruhtinaan Vladimir Monomahin vaimo. Tämän anglosaksis-venäläisen liiton kautta Harald on sukua myöhemmille Englannin kuninkaille.
Tammikuun 1066 aikoihin Harald meni naimisiin Mercian jaarlin Ælfgarin tyttären Aldithin (tai Aldgythin) kanssa. Tämä oli Gruffydd ap Llywelynin leski. Aldithilla ja Haraldilla oli kaksi poikaa – mahdollisesti kaksoset – nimeltään Harold ja Ulf (syntynyt noin marraskuussa 1066), jotka säilyivät hengissä aikuisikään asti ja luultavasti asuivat maanpaossa. Aviopuolisonsa kuoleman jälkeen Aldithin sanotaan hakeneen turvapaikkaa veljiensä Edvinin (Mercian jaarli) ja Morcarin luota, jotka molemmat tekivät rauhan Vilhelm Valloittajan kanssa (kunnes nousivat vastarintaan ja menettivät asemansa ja maansa). Aldith on saattanut lähteä ulkomaille.
Bysantin valtakunta
Ristiretkien aika (1097–1261)
pienoiskuva|Bysantin valtakunta noin vuonna 1180.
Harald Godwininpoika
Harald kuninkaana
Edvard Tunnustajan kuoltua tammikuun alussa 1066 Harald väitti, että Edvard oli luvannut hänelle kruunun kuolinvuoteellaan. Witenagemot hyväksyi tämän ja seuraavana päivänä suoritettiin ensimmäiset Westminster Abbeyssä pidetyt kruunajaiset.
Haraldin hallitsema maa oli kuitenkin vallattu, valloittajina Harald Ankara ja Vilhelm Valloittaja, joka väitti sekä Edvardin (luultavasti vuonna 1052) että Haraldin (Normandiassa 1064 tai 1065) luvanneen hänelle Englannin kruunun. Harald tarjosi veljelleen Tostigille kolmannesta kuningaskunnasta ja Tostig kysyi, mitä tämä olisi valmis antamaan Norjan kuninkaalle. Henry Huntingdonilaisen mukaan Harald vastasi tähän: "kuusi jalkaa maata tai sen verran enemmän kuin hän tarvitsee, sillä hän on pidempi kuin useimmat miehet".
Bysantin valtakunta
Ristiretkien aika (1097–1261)
Aleksioksen länteen lähettämän avunpyynnön seurauksena käynnistyi vuonna 1097 ensimmäinen ristiretki, jonka ansiosta Nikaia vallattiin takaisin. Bysanttilaisten ja ristiretkeilijöiden välit eivät koskaan olleet lämpimät, ja kummatkin osapuolet epäilivät toisiaan. Aleksioksen työtä jatkoivat hänen poikansa Johannes ja pojanpoikansa Manuel. Menetetyt Balkanin ja Vähä-Aasian alueet saatiin takaisin. Komnenosten dynastia loppui Andronikos Komnenoksen hirmuvaltaan vuonna 1185. Komnenoksia seurasi heikompi Angelosten dynastia.
Pyrkiessään saamaan tukea lännestä, Bysantti luovutti läntisille kauppiaille merkittäviä kauppaoikeuksia. Seurauksena erityisesti Venetsia sai hallitsevan aseman merellä ja alueen kaupassa, mikä heikensi Bysantin omia asemia. Venetsia sai vähitellen myös huomattavaa poliittista vaikutusvaltaa. Ristiretkeläiset puolestaan sekaantuivat aiemmin Bysantin vaikutuspiiriin kuuluneen alueen asioihin Jerusalemin ympäristöön perustamistaan kuningaskunnista käsin.
Harald Godwininpoika
Harald kuninkaana
20. syyskuuta 1066 Tostig ja Harald Ankara löivät Mercian jaarlin Edvinin ja Northumbrian jaarlin Morcarin Fulfordin taistelussa lähellä Yorkia. Harald Godwininpojan armeija puolestaan löi Tostigin ja Harald Ankaran joukot perusteellisesti viisi päivää myöhemmin Stamford Bridgen taistelussa. Tätä pidetään usein viikinkiajan päättymisenä Englannissa. Sekä Tostig että Harald Ankara saivat surmansa.
Harald pakotti nyt armeijansa marssimaan 240 mailia (386 km) kohtaamaan Vilhelmin, joka nousi maihin noin 7 000 miehen voimin Sussexissa 28. syyskuuta. Harald asetti armeijansa asemiin lähelle Hastingsia. Haraldin ja Vilhelmin armeijat kohtasivat Hastingsin taistelussa, joka käytiin lähellä nykyistä Battlen kaupunkia 14. lokakuuta. Kiivaassa taistelussa surmansa saivat Harald sekä tämän kaksi veljeä Gyrth ja Leofwine. Ei tiedetä varmasti, miten Harald kuoli, mutta legendan mukaan hän sai surmansa silmään ammutusta nuolesta. Bayeux'n seinävaatteessa tämän kohtalon kokenut uhri on nimetön. Haraldin puolisoa Edith Joutsenkaulaa pyydettiin tunnistamaan tämän ruumis. Vaikka erään normannilähteen mukaan Haraldin ruumis haudattiin rannikolla olevaan luolaan, luultavimmin hänet haudattiin Waltham Holy Crossin kirkkoon Essexissä. On myös esitetty hänen ruumiinsa olevan Boshamissa olevassa kirkossa.
Bysantin valtakunta
Ristiretkien aika (1097–1261)
1170-luvulla Bysantin ja Venetsian suhteet kiristyivät. 1182 Konstantinopolissa tehtiin länsieurooppalaisten, erityisesti italialaisten, kauppiaiden joukkomurha Andronikos Komnenoksen vallankaappauksen yhteydessä. Tavoitteena oli heikentää läntisten kauppiaiden vaikutusvaltaa. 1192 Bysantti kuitenkin solmi kauppasopimukset Pisan ja Genovan kanssa. Tapahtumien seurauksena Bysantin vastainen liittouma lännessä vahvistui.
Neljäs ristiretki ja Bysantin jako
pienoiskuva|Bysantin valtakunta neljännen ristiretken jälkeen noin vuonna 1214. (Alueiden tarkat rajat ovat hyvin epävarmoja.)
Harald Godwininpoika
Harald kuninkaana
Haraldin jälkeen witenagemot ehti julistaa Edgar Athelingin kuninkaaksi, mutta tätä ei koskaan kruunattu.