cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eratosthenes
Elämä
Eratosthenes syntyi kyreneläiseen perheeseen Kyrenessä (nyk. Shahhat, Libya). Hänen isänsä nimi oli Aglaos. Synnyinvuodesta ei ole täyttä varmuutta, mutta yleensä ilmoitetaan vuosi 276 eaa. Nuorena miehenä hän matkusti paljon. Vielä asuessaan Kyrenessä hän opiskeli grammaatikko Lysanias Kyreneläisen oppilaana ja myöhemmin mahdollisesti Aleksandriassa runoilija Kallimakhoksen oppilaana. Egyptin länsipuolella sijainnut Kyrenaika, jossa Kyrene sijaitsi, oli jo pitkään kuulunut hellenistisen kulttuurin piiriin, ja Kyrene oli yksi kreikkalaisen maailman sivistyneimmistä kaupungeista. Eratostheneen nuoruudessa Kyrenaikan maaherra Magas kapinoi veljeään Egyptin kuningas Ptolemaios II:a vastaan ja julistautui kuninkaaksi.
Aleksandriasta Eratosthenes muutti muutamaksi vuodeksi Ateenaan, jossa hän loi kontakteja Akatemiaan ja ystävystyi Arkhimedeen kanssa. Arkhimedes omisti Eratostheneelle kaksi teosta Karjaongelman ja Metodin. Kaikkia hän ei kuitenkaan miellyttänyt, vaan esimerkiksi Hipparkhos kritisoi hänen ajatuksiaan. Hän lienee ollut antiikin aikana hyvin kiistanalainen hahmo, sillä hän kritisoi voimakkaasti Homerosta, jota monet pitivät lähes puolijumalallisena hahmona ja koko kreikkalaisen kulttuurin isänä. Ateenassa hän syventyi pääasiassa filosofiaan, mutta sai myös oppia tähtitieteestä ja geometriasta Arkesilaoksen (platonilainen) ohjastamana. Filosofiassa hän sai vaikutteita opettajiltaan, joiden kirjavuuden vuoksi häntä on hankala sijoittaa mihinkään filosofiseen koulukuntaan. Hänen opettajiaan olivat Bion (kyynikko), Ariston (peripateetikko) ja Apelles. Jo nuorena Eratosthenes erottui monista urheilullisilla, kirjallisilla ja tieteellisillä kyvyillään.
Vuonna 235 eaa. tai 244 eaa. Egyptin kuningas Ptolemaios III kutsui mainetta matematiikan, tähtitieteen ja maantieteen alalla keränneen Eratostheneen takaisin Aleksandriaan. Eratosthenes opetti kuninkaan poikaa ja tulevaa hallitsijaa Ptolemaios IV:tä ja pysyi kuningassuvun suosiossa aina kuolemaansa saakka. Vastaavasti hänet nimitettiin Museionin jäseneksi. Myöhemmin hän nousi Museionin vanhemmaksi jäseneksi ja lopulta Zenodotoksen kuoleman jälkeen hänestä tuli Aleksandrian kirjaston ylikirjastonhoitaja. Tarinan mukaan Eratosthenes sokeutui saamansa silmätulehduksen vuoksi vuonna 194 eaa. Hän tuskastui oloonsa, kun ei kyennyt enää lukemaan, ja elämänhalunsa menettäneenä hän lakkasi syömästä ja kuoli. Eratosthenes ei ollut naimisissa.
Maantiede
pienoiskuva|Rekonstruktio Eratostheneen maailmankartasta. Kartta käsitti koko kreikkalaisten tunteman maailman.
Eratostheneen eittämättä tärkein maantiedettä käsittelevä teos on Geografia. Hänen oli tarkoitus laatia teoksesta koko sen ajan maantieteellisen tiedon kattava esitys. Tällä alalla olikin paljon kirjoitettavaa, sillä Aleksanteri Suuren ansiosta kreikkalaisten tietämys muista kansoista lisääntyi ja maailmankuva avartui. Teoksen ensimmäisessä kirjassa Eratosthenes hyökkää homeerista maailmankuvaa vastaan ja osoittaa aiempien esitysten virheet. Seuraavissa kirjoissa hän määrittelee tunnetun maailman laajuuden (2.) ja yrittää laatia näiden tietojen perusteella uuden maailmankartan (3.), joka korvasi varhaisemman joonialaiseen tietämykseen perustuneen kartan.
Teoksessa Maan mitoista (Anametresis tes ges) hän kuvaa tapaansa laskea maapallon ympärysmitan. Kleomedeen mukaan hän olisi käyttänyt syvää kaivoa ja tankoa. Kaivo sijaitsi Syenen (nyk. Assuanin) alueella eteläisessä Egyptissä Kravun kääntöpiirillä ja tanko Aleksandriassa. Uusimpien tietojen mukaan Eratosthenes ei kuitenkaan käyttänyt tätä tapaa. Seuraavassa kuvataan tätä keinoa, jota on erheellisesti sanottu olevan se tapa, jota Eratosthenes käytti. Tarkempaa analyysia aiheesta löytyy lisää viitteessä.
Tangon ja kaivon väliseksi matkaksi Aleksandriasta Syeneen oli arvioitu 5 000 stadionia. Tiedettiin, että kesäpäivänseisauksen aikaan Aurinko oli Syenestä katsottuna kohtisuoraan ylhäällä, taivaan korkeimmalla kohdalla eli zeniitissä, jolloin se myös paistoi suoraan kaivoon. Aleksandriassa mitattiin kesäpäivänseisauksena keskipäivällä tangon varjon pituus, jotta saatiin selville Auringon korkeuskulma asteina. Tulokseksi saatiin, että Aurinko oli korkeimmillaankin noin 7,2 ° eli taivaan korkeimmasta kohdasta etelään. Näin ollen Aleksandrian ja Syenen välimatka, 5 000 stadionia, oli maapallon ympärysmitasta, joka siis oli stadionia.
Antiikin aikana oli käytössä kolme eri stadionin mittaa, 157, 185 ja 210 metriä. On mahdotonta sanoa, mitä matkaa Eratosthenes käytti. Maan ympärysmitta oli siis ollut joko 39 250, 46 250 tai 52 500 kilometriä. Kreikassa käytettiin yleensä 185 metrin pituista stadionin mittaa, joka tuottaa maan ympärysmitaksi 46 250 kilometriä. Toisaalta Eratosthenes asui Egyptissä, joten on mahdollista, että hän käytti mittana egyptiläistä stadionia (157 m). Kun oikea tulos on noin 40 000 kilometriä, siinä tapauksessa Eratostheneen saama tulos eroaa oikeasta vain 2 %.
Aristides Quintilianus
Meibomiuksen, jonka kokoelmassa (Antiq. Musicae Auc. Septem, 52) teos on julkaistu, mukaan se sisältää kaiken antiikin aikaisen tiedon musiikista. Aristides halventaa teoksessa aiempia käsityksiä musiikista, ja antaa sitten systemaattisen esityksen harmoniasta, metriikasta, soittimista, nuotinnuksesta ja akustiikasta, sekä ottaa huomioon myös musiikin taiteen psykologisen, fysiologisen ja kosmologisen aspektin.
Eratosthenes
Matematiikka ja tähtitiede
200px|thumb|Armillaaripallo, jota kutsutaan myös pyöreäksi [[astrolabiksi.]]
Ollessaan hieman yli 20-vuotias (noin 255 eaa.) Eratosthenes keksi armillaaripallon, ja myöhemmässä elämän vaiheessa kokosi 675 tähteä käsittäneen tähtiluettelon. Kyseinen laite koostuu sisäkkäisistä toistensa suhteen pyörivistä renkaista, jolloin ne muodostavat pallon pinnan. Renkaiden liikettä seuraamalla saatiin tietoa myös taivaankannen tähtien liikkeistä. Se säilyi käytössä aina 1700-luvulle saakka, jolloin kellokoneistoon perustuva aurinkokuntamalli syrjäytti sen.
Myös mesolabi kuuluu Eratostheneen keksimien mekaanisten laitteiden joukkoon. Kyseisen välineen hän keksi yrittäessään ratkaista kreikkalaisia piinanneen kuution kahdentamisen ongelman. Tarkoituksena oli tehdä kuutio, jonka tilavuus oli toiseen kuutioon nähden tasan kaksinkertainen. Eratosthenes kertoo ongelman taustalla olevan tarinan olevan seuraava. Ateenassa riehui rutto, jonka taltuttamiseksi kaupungin asukkaat menivät Delokseen kysymään neuvoa oraakkelilta. Oraakkeli käski ateenalaisia kaksinkertaistamaan alttarinsa koon. Ahkerasti he tekivät alttarin, jonka jokainen sivu oli kaksi kertaa alkuperäistä pitempi. He olivat kuitenkin tulkinneet oraakkelia väärin, sillä hänen oli tarkoitus käskeä kaksinkertaistamaan kuution tilavuus, ei sen sivujen pituutta. Ongelma osoittautui erittäin hankalaksi, kunnes Menaikhmos onnistui tehtävässä (350 eaa.).
Parhaiten hänet matematiikassa tunnetaan kuitenkin kehittämästään algoritmista, Eratostheneen seulasta, jolla voidaan luonnollisten lukujen joukosta seuloa kaikki alkuluvut. Sen toiminta perustuu siihen, että alkuluku on jaollinen vain itsellään ja luvulla yksi, sekä siihen, että kaikki luonnolliset luvut voidaan esittää tulomuodossa pelkästään alkulukujen avulla. Jos esimerkiksi on käsketty etsiä alkuluvut väliltä 1–20, niin Eratostheneen seulalla haku onnistuu niin, että ensin todetaan luvun kaksi olevan alkuluku ja poistetaan lukujoukosta kaikki luvulla kaksi jaolliset, ja sama tehdään luvulla kolme. Seulonta voidaan lopettaa, kun kaikki lukua pienemmät luvut on käyty läpi. Tässä tapauksessa se tarkoittaa sitä, että seulonta voidaan lopettaa jo luvun kolme kohdalla.
Filosofia ja historia
Eratostheneen arvellaan kirjoittaneen elämänsä aikana myös filosofisia tekstejä. Kreikkalaisten piirissä muutoinkin suosittu etiikka lienee ollut hänen kirjoitustensa aihe. Tätä puolta Eratostheneesta ei tunneta tarkasti, mutta Strabon kertoo, kuinka Eratostheneen Geografian ensimmäisen kirja kuvaa sitä, kuinka Eratostheneen mielestä kreikkalaisten perinteinen ihmisten luokittelu kreikkalaisiin ja barbaareihin (”ei-kreikkalaiset”) oli täysin väärä. Hänen mielestään ratkaisevammassa asemassa ovat yksilön ominaisuudet, sillä kreikkalaisten joukosta löytyy yhtä lailla pahoja ja barbaarien keskuudessa vastaavasti hyvinkin sivistyneitä ihmisiä. Ihmisiä pitäisi Eratostheneen mielestä arvioida hänen hyvien ja huonojen ominaisuuksiensa perusteella. Filosofisista teoksista tunnetaan pelkästään nimellä Kivuttomuudesta, Ariston ja Hyvistä ja pahoista ominaisuuksista.
Hänen mielenkiintonsa kohteisiin lukeutui myös kreikkalainen mytologia, josta hän mahdollisesti kirjoitti teoksen Katastersmoi. Teoksessa käsitellään kaikki kreikkalaisten tuntemien 42 tähtikuvion taustalla olevat myytit. Varmuus teoksen kirjoittajasta on jäänyt hämärän peittoon, minkä vuoksi sen kirjoittajaksi nimetään pseudo-Eratosthenes. Hänen kaunokirjallisiin tuotoksiinsa kuuluvat myös lyhyt elegiamuotoinen Erigone-eepos. Kallimakhoksen Hekale-teoksen vaikutus on kiistaton. Juoni nivoutuu Ikarioksen, tämän tyttären Erigonen ja tyttären Maira-nimisen koiran ympärille. Anterinys-runossa hän kuvailee Hesiodoksen kuolemaa ja kuinka murhamiehet saavat rangaistuksen teostaan.
Eratostheneelta on jäänyt myös aikakaudelle tyypillinen opetusruno nimeltä Hermes, johon Erigone on saattanut alun perin kuulua. Joka tapauksessa se kuvaa Hermes-jumalan syntyä ja matkaa kohti taivasta. Kreikkalaiset pitivät Hermestä yhtenä Eratostheneen hienoimmista teoksista, ja se miellytti myös renessanssin aikaisia lukijoita. Eratostheneelle kaunokirjailijana oli tyypillistä homeerisen mytologian kritisointi. Hän ei halunnut kytkeytyä aiemman mytologian kahleisiin vaan pyrki tuottamaan omaa. Vastaavia ajatuksia oli Eratostheneen opettajalla Kallimakhoksella. Hän oli myös vankasti sitä mieltä, että runouden tarkoituksena on viihdyttää, ei opastaa (psykhagogia, huvitus).
Historian saralla hänen merkittävin panoksensa oli pyrkimys luoda kreikkalaisille tieteeseen perustuva kronologinen historia, minkä johdosta Eratosthenesta on luonnehdittu systemaattisen kronologian kehittäjäksi. Sen ohessa hän kirjoitti myös Egyptin historiasta. Eratosthenes ei pitänyt sopivana, että ajoitukset perustuivat kaunokirjallisiin teoksiin, sillä niiden luotettavuus oli hänestä vähintäänkin kyseenalaista. Hänen laskelmiensa mukaan ensimmäiset Olympian kisat käytiin tarkalleen 297 vuotta ennen kuin Kserkses I hyökkäsi Kreikkaan (480 eaa.). On kuitenkin kiistelty, laskiko hän sen ensimmäisenä vai olisivatko jo muut päässeet vastaavaan tulokseen (776 eaa.). Joka tapauksessa Eratosthenes laati uuden luettelon olympiavoittajien nimistä ja kokosi heistä muita tietoja. Voittajia arvostettiin tuolloin enemmän kuin nykyään, sillä heidät kohotettiin voittonsa ansiosta sankareiksi, jotka toivat suuren kunnian asuinvaltiolleen. Hänen historiikkinsa ovat olleet tärkeitä lähteitä antiikin urheiluhistorian tutkimukselle. Olympiatietojen ja spartalaiskuninkaiden luettelon perusteella hän laati Kronologian, joka kattoi ajan Troijan sodasta Aleksanteri Suuren kuolemaan saakka (1184 tai 1183 eaa. – 323 eaa.).
Ymir
thumb Ymir (ruotsalaisittain Ymer) on skandinaavisessa mytologiassa jääjättiläinen ja ensimmäinen elävä olento. Häntä kutsutaan myös nimellä Aurgelmir.
Ymir syntyi alkukaaoksessa, Ginnungagapissa, jäätyneen saven sulaessa. Hänestä sai alkunsa jättiläisten suku, sillä Ymirin nukkuessa hänen jaloistaan syntyi poika ja kainalokuopan hiestä kasvoivat mies ja nainen. Jaloista syntyneellä pojalla oli kuusi päätä.
Sulavasta savesta muodostui myös toinen olento, alkulehmä Auðhumla. Ymiriä ruokkivat Auðhumlan utareista valuvat neljä maitovirtaa. Ymir siitti jääjättiläiset, jotka olivat jumalien vihamiehiä.
Auðhumla nuoli suolaista jäätä ja paljasti jään alta miehen nimeltä Búri, jolle syntyi Bor, joka puolestaan sai vaimonsa Bestlan kanssa kolme poikaa, Odinin, Vilin ja Ven. Myöhemmin Odin, Vili ja Ve tappoivat Ymirin tämän kasvettua suureksi ja pahaksi. He laittoivat Ymirin ruumiin Ginnungagapin tyhjyyteen ja tekivät ruumiinosista Midgårdin eli ihmisten maailman. Ymirin lihoista tehtiin maa, verestä vedet, luista vuoret, hiuksista metsät, aivoista pilvet ja kallosta taivas. Ymirin mätänevässä lihassa kuhiseville madoille Odin, Vili ja Ve antoivat järjen ja ihmisten muodon, ja niistä tuli vuorten ja kukkuloiden alla eläviä kääpiöitä.
Pelimies (albumi)
Pelimies on vuoden 2002 syksyllä julkaistu Frederikin albumi. Levy sisälsi hittikappaleet ”Rio”, ”Volga” ja ”Hei Beibi”. ”Volga” on Frederikin modernisoitu tulkinta Juhamatin vanhasta hitistä. Mukana oli myös vuoden 2000 Syksyn sävel -kisasta hyllytetty kappale ”Rytsölät ostaa kaiken”, tosin nimellä ”Rytsölät baanalla” ja eri sanoilla. Levyllä julkaistiin myös Reetun version Boney M:n hitistä ”Daddy Cool”. Frederik itse on kuvaillut levyn sisältävän ”junttidiskoa”.
Haukkasalon kalliomaalaus
Kallio ja sen sijainti
Kallio kuuluu Haukkasalon saareen, jonka jyrkänteessä erottuu maalausjälkiä 3−4 metrin korkeudella Päijänteen vedenpinnan yläpuolella.
Maalaus
Hirvestä muutama metri kaakkoon päin löytyy lisää väriläikkiä, joita ei ole vielä valokuvattu. Ne muistuttavat pienien pystyviivojen ja kaaren vuoksi venekuviota. Tätä ei ole vielä varmistettu.
Neliönjäännöslause
Lukuteoriassa neliönjäännöslause (myös: neliönjäännösten resiprookkilause) yhdistää kahden toisen asteen modulaarisen yhtälön ratkeavuuden. Se myös tarjoaa keinon ratkaista jokainen toisen asteen yhtälö modulaarisessa aritmetiikassa.
Tyrrellin piirikunta
Tyrrellin piirikunta on Yhdysvaltojen Pohjois-Carolinan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 3 245 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Columbian kunta. Piirikunta on perustettu 1729.
Neliönjäännöslause
Lauseen otaksuivat Euler ja Legendre ja ensimmäisen todistuksen lauseelle antoi Gauss vuonna 1796, ollessaan vasta 18-vuotias. Gauss kutsui lausetta kultaiseksi lauseeksi ja tutki lausetta niin innokkaasti, että löysi sille ainakin seitsemän erilaista todistusta. Lause on innostanut matemaatikkoja, ja sille tunnetaan jo yli 200 erilaista todistusta.
Neliönjäännöslause kuuluu seuraavasti. Olkoon p ja q kaksi erisuurta paritonta alkulukua. Tällöin p ja q ovat kongruentteja joko 1:n tai 3:n kanssa modulo 4. Jos vähintään toinen näistä luvuista on kongruentti 1:n kanssa modulo 4, on kongruenssilla
ratkaisu jos ja vain jos kongruenssilla
on ratkaisu. (Ratkaisut ovat yleensä erisuuria.) Toisaalta jos luvut p ja q ovat molemmat alkulukuja jotka ovat kongruentteja 3:n kanssa modulo 4, on kongruenssilla
ei ole ratkaisua.
Legendren symbolista
Legendren symbolin avulla saadaan:
Neliönjäännöslause voidaan esittää lyhyesti Legendren symbolin avulla:
Koska on parillinen jos joko p tai q on kongruentti 1 mod 4, ja pariton jos ja vain jos molemmat p ja q ovat kongruentteja 3 mod 4,  on 1 jos joko p tai q on kongruentti 1 mod 4, ja on yhtä suuri kuin –1 jos molemmat p ja q ovat kongruentteja 3 mod 4.
Neliönjäännöslause voidaan yleistää korkeammille potensseille kuin 2, mutta koska kaksi luvun 1 kuutiojuurista ovat kompleksilukuja, kuutionjäännöslause sisältää välttämättä muitakin kuin rationaalilukuja. Sama pätee kolmosta suuremmillekin potensseille.
Gaussin lemma kertoo neliönjäännösten ominaisuuksista ja Gauss käytti lemmaansa kahdessa neliönjäännöslauseen todistuksessaan.
I Have a Right
I Have a Right on Sonata Arctican kappale ja ensimmäinen single yhtyeen seitsemänneltä studioalbumilta Stones Grow Her Name. Kappaleen akustinen versio on mukana albumilla Acoustic Adventures – Volume Two.
Kari Heusala
Kari Heusala on fysioterapeutti ja Suomen seksologisen seuran jäsen. Hän on kirjoittanut niin miehen kuin naisenkin seksuaalisuudesta viisi eri teosta. Lisäksi Heusala on vastaillut lukijoiden lähettämiin kysymyksiin Helsingin Sanomien Elämä ja terveys -palstalla. Heusala on kirjoittanut artikkeleita MTV3:n miehille suunnatulla sivustolla, Oivassa. Sexpo ry valitsi Heusalan kirjan Penis – asento ja lepo seksuaalivalistuksen alalla vuoden kirjaksi 1998.
Falling into Infinity
Falling into Infinity on yhdysvaltalaisen metalliyhtyeen Dream Theaterin neljäs studioalbumi. Albumi oli ainoa studioalbumi kosketinsoittaja Derek Sherinianin kanssa. Silloinen levy-yhtiö Elektra Records painosti yhtyettä tekemään lyhyempiä radiokelpoisia kappaleita, mistä seurasi erimielisyyksiä ; kitaristi John Petrucci suhtautui levy-yhtiön painostukseen myötämielisesti mutta rumpali Mike Portnoy vastusti sitä vahvasti. Kustannussyistä levy-yhtiö ei halunnut julkaista tupla-albumia joten levyltä jouduttiin karsimaan pois paljon materiaalia, niiden joukossa alkuperäinen "Metropolis Pt. 2" joka sittemmin laajennettiin kokonaiseksi albumiksi. Edellä mainitun instrumentaalinen demo sekä lukuisia muita pois jätettyjä kappaleita on julkaistu myöhemmin yhtyeen omilla bootlegeillä.
Falling into Infinitya pidettiin ilmestyessään kaupallisena epäonnistumisena, joka ei radioystävällisemmästä suunnastaan huolimatta auttanut Dream Theateria menestymään. AllMusicin Jeremy Ulrey sanoi sitä "yhtyeen heikoimmaksi albumiksi debyytin jälkeen . Sitä on kutsuttu yhtyeen "kaikkein hankalimmaksi albumiksi", mikä johtui albumin tekemisessä tapahtuneesta luovasta jännitteestä ja ristiriidoista . Tämän takia yhtye vaati levy-yhtiötään olemaan puuttumatta albumiensa musiikilliseen suuntaan tulevaisuudessa . Mike Portnoyn mukaan hän olisi tehnyt "kokonaan erilaisen albumin", jos Elektra Records, Kevin Shirley ja Desmond Child eivät olisi olleet mukana albumin tekemisessä . John Petrucci taas on suhtautunut albumiin päinvastaisesti, ja haastattelussa vuonna 2004 hän sanoi "Ehkä voisin vähän tarkentaa: mielestäni se on todella suuri väärinkäsitys. Levy-yhtiöllä ei ollut vaikutusta albumiin. Teimme sellaisen albumin, jollaisen halusimme tehdä."
Kokoonpano
+
Johan Molander
Johan Molander (25. toukokuuta 1762 Kesälahti – 28. tammikuuta 1837) toimi Porvoon piispana vuodesta 1821 alkaen kuolemaansa saakka.
Molander kohosi piispaksi etevyytensä, mutta myös poliittisen notkeutensa ja diplomaattisen varovaisuutensa takia. Jälkikäteen Molander onkin saanut keisarin uskollisen alamaisen leiman, eikä hänen ole katsottu nousseen edeltäjiensä tasolle kirkon itsenäisyyden puolustajana. Hänen piispankautensa kuitenkin osui ajanjaksolle, jota leimasivat suurvaltojen taantumuksellisuus, eurooppalaisten kansojen itsenäisyyspyrkimykset sekä taistelu perustuslain puolesta niin itsevaltaisella Venäjällä kuin muissakin manner-Euroopan johtavissa valtioissa. Valinta Porvoon piispaksi oli sikäli onnistunut, että Molander oli Ilomantsin vuosinaan jo Ruotsin vallan aikana joutunut tekemisiin ortodoksien kanssa ja hänellä oli toimessa tarvittavaa diplomaattista kykyä.
Syntymä, opiskelu ja ensimmäiset työt
Johan Molanderin isä Klas Johan oli Kesälahdella kirkkoherrana, kun Johan syntyi. Klas Johan valittiin 1776 Ilomantsin kirkkoherraksi, mutta varsinaisesti ilomantsilaista ei pojasta vielä tällöin tullut, vaan häntä pidettiin kaupunkilaisena.
Johan Molander kävi 1776–1781 Porvoon lukiota, ja ylioppilaaksi hän valmistui Turussa 1781. Hän sai pappisvihkimyksen Porvoon hiippakunnassa 1784. Filosofian maisteri hänestä tuli 1786 ja teologian tohtori 1827. Vuonna 1834 Molander liittyi Pohjoismaiseen historialliseen seuraan Kongelige Nordiske oldskriftselskab maksamalla ainaisjäsenyyteen vaadittavat 100 ruplaa.
Ensimmäinen työpaikka Molanderilla oli 1784 Porvoon tuomiorovastin apulaisena. Hän siirtyi 1787 Rantasalmen triviaalikoulun konrehtoriksi ja muutti Kuopioon, kun koulu siirrettiin sinne. Kuopion-aikana Molander toimi Kuopion kaupunkiseurakunnan kappalaisena 1788–1795 ja Savon ja Savonlinnan läänin jalkaväkirykmentin rykmentinpastorina 1795–1800.
Valinta Ilomantsin kirkkoherraksi
Klas Johan Molanderin kuoltua 1799 ilomantsilaiset ja enolaiset halusivat kirkkoherraksi tämän pojan Johan Molanderin. Vaalissa ääniä saivat Johan Molander 26 63/250, kappalainen Carl Adolf Hougberg 13 17/32 ja kappalainen maisteri Johan Henrik Norring 5 30/80. Vuonna 1800 Molanderista tuli isänsä seuraaja Ilomantsin kirkkoherrana. Pappila pysyi nyt kansalle vieraampana, sillä uusi kirkkoherra oli varsin itsetietoinen herrasmies. Myöhemmät vuodet muodostuivat kuitenkin molemmin puolin rakentaviksi: Molander lähestyi seurakuntalaisiaan ja viileähköt välit muuttuivat lämpimämmiksi.
Kirkkoherran tehtävät
Vuoden 1723 papiston erioikeudet määräsivät, että papiston tuli pitää kaksi pitäjänkokousta vuodessa, tarvittaessa useamminkin. Kirkkoherran merkittävä asema kokouksen puheenjohtajana johti siihen, että kirkkoherrasta tuli pitäjän tosiasiallinen johtaja. Molanderin aikana 1800-luvun alussa alkoivat äänestykset lisääntyä ja enemmistöperiaate löi itsensä lopullisesti läpi.
Ilomantsissa oli 77 pitäjänkokousta 1801–1821, ja niissä puitiin 227 asiaa. Pitäjänkokouksen toimialue oli laaja. Niissä päätettiin yhteisistä rakennushankkeista, jokien perkauksista, teiden aurauksista, kirkon ja pappilan kunnostuksista, köyhien ja sairaiden hoidosta, käsiteltiin viinanpolttoasiat, huolehdittiin seurakunnan taloudesta ja valittiin papit, lukkarit, suntiot ja edustajat eri tehtäviin. 1801–1821 pitäjän makasiineja käsiteltiin 31 kertaa. Usein aiheina olivat myös verotus, köyhät, sairaat ja rokotukset. Kirkon ja tapulin korjausta käsiteltiin 28 kertaa: uusi kello ja tapuli rakennettiin jo 1801. Molander joutui myös tekemään selkoa metsästyksestä sekä huolehtimaan petoeläinten aiheuttamista tuhoista. Makasiinirakennus sijaitsi kirkonmäellä ja myös sen hoidosta neuvoteltiin kirkkoherran kanssa.
Pappila oli pitäjän kulttuurikeskus, ja juhannusaattona vallasväki kokoontui onnittelemaan juhannuspäivän sankaria. Tällöin kuultiin isännän puhe, suvivirren ja eläköönhuutojen jälkeen sytytettiin kokko ja järjestettiin tanssit eli karkelot.
Suomen sodan aika
Kirkossa luettiin 6. helmikuuta 1808 kuninkaan kuulutus, jossa asekelpoisia miehiä kehotettiin pestautumaan sotaväkeen. Ilomantsin miehet ottivat vastaan kirkkoherran nuorempi veli, Tohmajärven komppanian kapteeni Adolf Molander. Ilomantsin, Enon ja Tohmajärven edustajat kokoontuivat 1. maaliskuuta Enon kappelille pohtimaan tilannetta rovasti Johan Molanderin ja kruununvouti Gabriel Wallenius nuoremman johdolla. Kokouksessa oltiin yksimielisiä siitä, ettei armeijalle luovutettaisi nostomiehiä. Sovittiin, että 150 miehen suojakomppania asetetaan vartioimaan omia rajoja, kuten 18 vuotta aikaisemmin oli tehty. Miehet oli tarkoitus muonittaa omin eväin ja heidän piti vuorotella rajavartioinnissa. Molander ja Wallenius lähettivät ilomantsilaisen Juho Kontturin Kuopioon saamaan aseita ja valtuutus johtaa sotajoukkoja.
Mönnin taistelussa 30. heinäkuuta venäläiset ajettiin pakoon ja Ilomantsin miehet ahdistivat pakenevia. Kuukauden kuluttua, 31. elokuuta, venäläiset voittivat ilomantsilaiset Konnunniemen taistelussa ja sota päättyi pitäjäläisten osalta. Sandels vetäytyi syyskuussa Ilomantsin pohjoispuolelle.
Petrov tuli 1808 papiksi Ilomantsin ortodoksiseurakuntaan. Sodan aikana kenraali Aleksejevin johtama sotilasosasto tunkeutui rajan yli Ilomantsiin ja osa kunnan ortodokseista tuki venäläisiä. Petrov toimi kenraali Mihail Dolgorukovin, Aleksejevin ja Nikolai Tutškovin tulkkina, ”suomalaisten rauhoittajana” ja seurasi ilomantsilaisia jäljittänyttä eversti Grengrossia, joten määrättyä varovaisuutta tarvittiin hänen suhteensa. Keväällä 1809 Petrov jätti valituksen, jossa hän syytti Liperin, Kiteen, Tohmajärven ja Pälkjärven luterilaisia pappeja ortodoksipappien tehtävien hoidosta ja kansan käännyttämisestä. Kenraalikuvernööri Spregtporten tutki asian ja lopulta Petrov sai itse muistutuksen 1811. Esimiestään Molanderia vastaan Petrov ei käräjöinyt.
Kirjeessään Walleniukselle Molander arvioi sodan aikaa. Kiitettyään pitäjän rahvasta ja virkamiehiä ”siivosta käytöksestä ja arvokkaasta esiintymisestä” sodan aikana Molander lausui, että tästä tekee poikkeuksen pastori Petrov: ”Ilman valtakirjaa hän on luvattomasti papintoimessa ja saa aikaan seurakunnassa levottomuutta. Hän on ottanut haltuunsa seurakunnan omaisuuden ja kalleudet, tuhlannut salaisesti seurakunnanvaroja, säikyttänyt ymmärtämätöntä kansaa ja tehnyt heidän olonsa epävarmaksi”.
Heikki Kukkonen
Virkaan astuttuaan hän lopetti isänsä tavan pitää koulua ilman eri korvausta. Johan Molander halusi keskittyä mieluummin varsinaiseen papintyöhön, mutta ilomantsilaiset tahtoivat jättää myös opetuksen papin tehtäväksi, sillä he pelkäsivät varsinaisen koulumestarin tulevan kalliiksi. Kun Molander lupasi valvoa pitäjänkoulun asioita ja sen luotettavuutta, päättivät kuntalaiset valita pitäjään koulumestarin.
Ilomantsin vuosinaan Molander tutustui talonpojan poikaan Heikki Kukkoseen. Molander oli hankkinut kahdelle pojalleen kotiopettajan, ja kolmanneksi oppia saamaan hän otti lahjakkaan Kukkosen. Ilomantsin pappilassa pojat oppivat ulkoa ruotsalaisen katekismuksen, kirjoitustaidon ja latinan kielioppia. Molander järjesti Kukkosen myös Kuopion triviaalikouluun ja tarjoutui kustantamaan opiskelun alkutaipaleen. Vauraassa pappilasta opiskelusta ja huolimatta pojasta ei koskaan tullut herraskaista. Myöhemmin Kukkonen muutti nimekseen Henrik Renqvist, "puhdas oksa", ja tämän nimisenä hänen ja Molanderin tiet jälleen kohtasivat.
Molander jättää Ilomantsin
Porvoossa hiippakunnan papisto oli kokoontunut maaliskuussa 1817 viettämään uskonpuhdistuksen 300-vuotisjuhlaa. Kaunopuheinen ja viehättävä Johan Molander esiintyi juhlassa useaan kertaan. Hänen johtamiskykynsä tunnettiin niin Porvoon kuin Kuopion ajoilta. Ei siis ihme, jos häntä ajateltiin Magnus Jacob Alopaeuksen seuraajaksi 1818, todennäköisesti piispavainajan omasta esityksestä. Johan Molander sai 21. elokuuta 1818 Porvoon tuomiokapitulin välityksellä Armollisen Majesteetin suoman professorin arvonimen, mikä enteili uutta virkaa.
Lyhyen Zacharias Cygnaeus nuoremman piispankauden jälkeen Molanderin virallinen nimitys Porvoon piispaksi tapahtui 21. tammikuuta 1821 ja muutto huhtikuun aikana. Marianpäivänä hän piti lähtösaarnansa. Kirkolla pidetyssä pitäjänkokouksessa lautamies Adam Ryynänen merkitytti puheen pöytäkirjaan: Tämän jälkeen seurakuntalaiset sanoivat yhtyvänsä Ryynäsen sanoihin sanoen, ”etteivät osanneet olla kyllin kiitollisia.”
Valinta Porvoon piispaksi
"Kokenut, hyväntahtoinen ja työtovereiden kunnioittama" Molander valittiin piispaksi papiston melkein yksimielisellä tuella 21.1.1821. Vaikka hän olikin autonomian ajan Pohjois-Karjalan merkittävimpiä pappeja, piispana hän kuitenkaan ei itsenäisyydeltään kohonnut edeltäjiensä Magnus Jacob Alopaeuksen ja Zacharias Cygnaeus nuoremman tasolle vaan pyrki olemaan valtion uskollinen alamainen ja toteutti niitä käskyjä, joita sai Pietarista. Tämä asenne tulee hyvin esille hänen suhteessaan Savon herätysliikkeisiin, joihin hän suhtautui korostetun nuivasti ja joita hän virkaintoisesti hän asettui vastustamaan.
Uskonnollista kuohuntaa Savossa
Paavo Ruotsalaisen ja Henrik Renqvistin toiminta aiheutti kuohuntaa Savossa ja Pohjois-Karjalassa. Liperiin 1817 kirkkoherran apulaiseksi nimitetty Renqvist oli joutunut riitoihin esimiehensä rovasti Peranderin kanssa, jonka valituksista alkoi 1820 prosessi Porvoon tuomiokapitulissa, Tällöin rovasti pyysi Porvoon tuomiokapitulilta apulaisen vaihtamista. Tuomiokapituli määräsi Ylä-Karjalan lääninrovastin Samuel Kiljanderin panemaan 1821 Liperissä toimeen rovastintarkastuksen Renqvistin asiassa. Kiljanderin arvio Renqvistista oli kielteinen, samoin nimismies Steniuksen.
Nilsiässä puolestaan heränneet valittivat piispalle kappalainen Arvid Sireliuksen toimista. Valituskirjelmän oli allekirjoittanut neljä talonpoikaa, ensimmäisenä Paavo Ruotsalainen. Kirjelmässä vedottiin keisariin, joka oli antanut oikeuden luterilaisen uskon harjoittamiseen. Sireliusta syytettiin oikeitten kristittyjen häpäisemisestä, sillä hän oli saarnoissaan ja lukukinkereillä panetellut ja sadatellut heränneitä ja oli jopa eräissä kinkereissä käynyt kiinni ruotivaivaiseen Juhana Martikaiseen ja puistellut häntä siksi, että tämä kuului heränneisiin.
Molander tuomiokapitulissa
Kiljander piti lausunnossaan Renqvistä sopimattomana papin tehtäviin ja epäili heränneiden liikkeen saattavan helposti hairahtua rikollisuuteen. Tähän Renqvist vastasi kirjelmällä, jonka kaksi liperiläistä talonpoikaa toi 11.4.1821 tuomiokapitulin istuntoon. Kirjoituksissaan hän hyökkäsi selvin sanoin Peranderia vastaan sekä vaati parempaa tarkastusta. Perander puolestaan vihjaisi Renqvistin liikkeen olevan kasvamassa hallitsemattomaksi kansanliikkeeksi. Kun siis tuomiokapitulin istunnossa 24.10.1821 Renqvistin asian käsittelyä johti ensi kerran Porvoon uusi piispa Johan Molander oli uskonnollinen asia saanut myös yhteiskunnallisen luonteen ja myöhemmin piispa pelkäsi jopa mahdollista kapinan puhkeamista. Vaikka Renqvista kuultiin tuomiokapitulissa, se päätti tutkituttaa syytteet myös käräjillä, sillä tuomiokapitulilla ei ollut oikeutta itse kuulla todistajia.
Liperistä oli myös tihkunut huhuja luterilaisen papiston sekaantumisesta ortodoksiseen sielunhoitoon. Molander piti tähän toimintaan syyllisenä Renqvistiä ja kutsui tämän 1822 puhutteluun.
Piispantarkastus Savossa ja Pohjois-Karjalassa 1823
Renqvist oli vaatinut uutta tarkastusta ja sen hän myös sai, joskin toisissa merkeissä kuin oli tarkoittanut. Porvoon hiippakunnan pohjoisosien herätysliikkeet olivat aiheuttaneet levottomuutta korkeissa viranomaisissa, ja niin piispa Molander teki tarkastusmatkan niihin seurakuntiin, jotka olivat joutuneet viranomaisten huomion kohteiksi. Tarkastuksessa heränneet puolustivat päättäväisesti asiaansa, toisin kuin ainakin ulkoisesti taipuisammat Paavo Ruotsalaisen kannattajat. Liperissä piispaa saattoi pelottaa enemmän päättäväisten talonpoikien liikehdintä kuin Renqvistin väitetty harhaoppinen lahkolaisuus, mutta taktiset syyt kehottivat kohdistamaan toimenpiteet apupappiin, ei talonpoikiin.
thumb|Paavo Ruotsalainen
Piispan tarkastusmatka jatkui tämän jälkeen Iisalmeen, jonka heränneet myös valittivat papistaan. Piispa kysyi Iisalmen kirkossa, oliko kenelläkään huomauttamista papistoa vastaan. Vastaväitteitä ei kuulunut, mutta kuulemistilaisuuden jälkeen L. J. Niskanen ojensi useiden talonpoikien allekirjoittaman valituskirjeen, jossa valitettiin vainosta ja kerrottiin, että "tästä asiasta käytiin viimeis kesänä Pietarissa ja oltiin piispa Cygnaeuksen puheilla, joka vakuutti, ettei kirjan lukemisen ja veisaamisen tähden pidä heränneitten päästä hiuskarvankaan pudota". Piispa näyttää hämmästyneen talonpoikien oma-aloitteisuutta ja kysyi hieman loukkaantuneena heiltä: "Miksi ette kääntyneet valituksillanne oman piispanne puoleen, vaan lähditte Pietariin asiaa hoitamaan?" Piispa pyrki tasoittamaan papiston ja talonpoikien välejä, mutta Iisalmen rovasti oli kannassaan taipumaton.
Maallikoiden vahva asema herännäisyydessä uhkasi papiston valtaa ja Molander piti liikettä yhteiskunnallisesti vaarallisena. Piispa myös havaitsi, että Renqvistin pyrkimys elämäntavan muutokseen oli voimassa olleelle uhka vallitsevalle paternalistiselle järjestelmälle. Puheet ahneudesta ja köyhäinhoidosta olivat jo alkua yhteiskunnallisesta ohjelmasta. Heinäkuussa 1823 Molander kirjoitti keisarille tapaamisesta tavalla, mistä saa kuvan piispan ja heränneiden vastakkainasettelusta: Lopulta juuri Molanderin toiminta johti Renqvistin kohtelun ankaruuteen ja saattoi herätysjohtajan perheen taloudellisesti tukalaan tilaan.
Piispantarkastuksen seurauksia
Iisalmeen, Nilsiään ja Liperiin tekemänsä tarkastusretken jälkeen piispa Molander korjasi omakätisesti tarkastuspöytäkirjan ja lähetti raportin valtiosihteeri Rehbinderille Pietariin. Piispa ehdotti, että harhaan johdettuja seurakuntalaisia kohdeltaisiin lempeästi, mutta Renqvist pitäisi siirtää pois seurakunnasta. Kun Molander vielä huomautti, että apupappi tulisi aiheuttamaan levottomuutta, mihin tahansa seurakuntaan hänet siirrettäisiin, hän itse asiassa vihjaisi, että Svartholman linnan saarnaajan toimi olisi Renqvistille sopiva.
Rehbinder esitteli asian keisarille 2.8.1823 Molanderin linjan mukaisesti. 3.9.1823 keisarillinen kirje saapui Porvooseen ja tuomiokapituli peruutti hallinnollisena asiana Renqvistin virkanimityksen Liperiin, mutta uudeksi sijoituspaikaksi keisari määräsi Porvoon, jossa Renqvist olisi tuomiokapitulin ja piispan välittömässä valvonnassa. Käskykirjeen toimeenpano kuitenkin viivästyi useita kuukausia, sillä Molander ei ollut kovin innokas ottamaan vaikeasti valvottavaa apupappia Porvooseen.
Muutoin piispa noudatti Pietarista saamaansa ohjetta suhtautua ymmärtävästi Pohjois-Savon heränneisiin, mutta sitäkin ankarammin Liperin apupappiin Henrik Renqvistiin, jonka toiminnan katsottiin murentavan papiston arvovaltaa ja synnyttävän pelättyä epäjärjestystä seurakunnassa.
Renqvistin juttu jatkuu
Jouduttuaan Liperin käräjille Renqvist tuomittiin 6. lokakuuta 1823 vangittavaksi ja toimitettavaksi Kuopion lääninvankilaan. Renqvist vei asian 17. marraskuuta Vaasan hovioikeuteen, mutta jo sitä ennen 12. marraskuuta oli myös kirkon tuomiovallan rajoja puolustanut ja papin vangitsemiseen reagoinut Porvoon tuomiokapituli vedonnut hovioikeuteen. Valitusten seurauksena Renqvist vapautettiin joulukuun alussa, minkä jälkeen hän ilmoitti tuomiokapitulille, ettei voinut sairauden vuoksi lähteä Porvooseen. Tänne hän saapui vasta 25. helmikuuta 1824 ja tuomiokapitulin kokouksessa hänelle ilmoitettiin, ettei häntä voitaisi nimittää virkaan Porvoossa niin kauan kuin virkarikossyyte oli ratkaisematta. Renqvist puolustautui tämän jälkeen kirjeitse arkkipiispa Jakob Tengströmille, mutta saamaansa tuomiota tai piispa Molanderia hän ei rohjennut arvostella. Sen sijaan hän valitti, että piispa Molanderille oli syötetty valheita.
Vaikka Renqvist oli vapautettu vankeudesta, hänen juttunsa Vaasan hovioikeudessa sai päätöksen vasta 14. heinäkuuta 1824. Se kumosi kihlakunnanoikeuden päätöksen. Samana päivänä tuomiokapituli totesi Renqvistin olevan jälleen kelvollinen papinvirkaan muualla kuin Liperissä. Jotta hänet voitiin palkata keisarin ohjeen mukaisesti Porvooseen, keisarilta anottiin tarkoitukseen palkkarahoja 750 ruplaa. Valtiosihteeri pyysi palkka-asiasta lisää tietoja ja elokuussa Molander luki tuomiokapitulille kenraalikuvernöörille osoittamansa vastauksen. Kerrattuaan asian pääpiirteet piispa lisäsi, että Renqvist oli tuomiokapitulissa syytteessä tottelemattomuudesta esimiestään kohtaan ja että hänet tunnettiin levottomuuksien lietsojana Liperissä. Näin Molander toi esiin kantansa, jonka mukaan Renqvistin kutsuminen Porvooseen oli hänelle epämieluisaa.
Porvoossa syyskuussa 1824 Renqvist työllistettiin pedagogion vt. rehtoriksi, mutta tähänkin Molander suhtautui varauksella, sillä hänen mielestään oli arveluttavaa uskoa kasvavat lapset Renqvistin opetettaviksi. Lokakuussa Renqvist sai virkavapautta matkustaakseen Liperiin käräjille, mutta tällä matkalla hän viipyi odotettua kauemmin. Helmikuussa 1825 kruununvouti kertoi Renqvistin kiertävän kylillä herätyskokouksia pitämässä ja kun hän puolen vuoden poissaolon jälkeen 20. huhtikuuta 1825 palasi takaisin Porvooseen, joutui hän selittämään viipymistään tuomiokapitulille. 4. kesäkuuta piispan poika Karl August Molander ilmiantoi Renqvistin kotipitäjässään pitämistä hartaustilaisuuksista. Tämä tarjosi piispa Molanderille puolestaan tilaisuuden ilmoittautua jääviksi Renqvistin virkarikossyytteen käsittelyssä, mistä piispa oli pelkästään huojentunut.
Elokuussa 1825 Porvooseen tekemällään tarkastusmatkalla kenraalikuvernööri Zakrevski sai tietää Renqvistin pitäneen hartaustilaisuuksia sekä kaupungissa että maaseudulla. Kenraalikuvernööri tivasi tuomiokapitulilta selitystä ja teroitti mieliin, että tuomiokapituli oli vastuussa koulunuorison suojelemisesta lahkolaisuudelta. Näin myös itse piispa Molander joutui vaikeuksiin keisarin antaman valvontatehtävän huonosta hoidosta. Molander pelkäsi keisarin täkäläistä edustajaa, syystäkin, sillä jyrkkäluntoinen Zakrevski antoi Suomen lainsäädännölle piutpaut. Piispa ja tuomiokapituli puolustautuivat sanomalla Renqvistin rikkoneen keisarin käskyä, minkä jälkeen tuomiokapituli ryhtyi välittömästi toimiin: Renqvistin kouluvirka peruttiin, eikä hänelle ollut Porvoossa osoittaa muuta työtä. Molander oli osallistunut asian valmisteluun, vaikka totesikin olevansa jäävi asiasta päätettäessä.
Käräjöinti Renqvistia vastaan jatkui. Puolustaessaan oikeuksia entinen apupappi ja Porvoon erotettu koulunjohtaja ei tietenkään voinut arvostella keisarin käskykirjettä,, vaan sen tulkitsijoita. Molanderista syytetty antoi seuraavan arvion:
Aleksanteri I kuoli joulukuussa 1825 ja Molander muiden suomalaisten joukossa riensi esittämään uskollisuutensa uudelle hallitsijalle. Vallanvaihdoksen aiheuttamassa epävarmassa tilassa Zakrevski esitti uudelle keisarille Nikolai I:lle ratkaisua Renqvistin tapaukseen. Molander oli jo 1823 huhtikuussa esittänyt Renqvistin sijoittamista Svartholmaan. Tämän ehdotuksen kenraalikuvernööri oli ilmeisesti kuullut piispalta itseltään, ja 16. kesäkuuta 1826 saavutti Porvoon Pietarista saapunut käsky, joka teki Henrik Renqvististä saarnaajan, itse asiassa vangin, Svartholman linnoitukseen. Johan Molanderille Renqvistin siirto pois Porvoosta oli mieleinen, mutta samalla hän pelkäsi tämän kirjoittamien uskonnollisten kirjoitusten leviämistä.
Kun Renqvist 1831 haki Orimattilan kappalaisen virkaa, Molander puolsi hakemusta vedoten Renqvistin osoittamaan vakauteen elämän ja opin puolesta. Tuomiokapituli kuitenkin äänesti piispan tahtoa vastaan.
Heikki Ylikankaan mukaan Henrik Renqvistiin kohdistetut varotoimet näyttävät antaneen sen tuloksen, mihin niillä oli tähdättykin. Kirkonmiehet pysyivät tiukasti kirkon ja valtion viitoittamalla tiellä.
Piispa ja kuuliaisuus keisarille
Piispa Molanderin toiminta Savon piispantarkastuksen aikana ja sen jälkeen oli ollut Renqvistin oikeutta loukkaava, varsinkin kun joukossa oli todistamattomia syytöksiä. Hänen toimintansa ei kuitenkaan ollut laitonta, sillä piispa oli vastuussa keisarille hiippakuntansa papiston ja kansa lojaalisuudesta. Molanderin suosittama ratkaisu (Svatrholmin vankeus) saattoi olla valtioviisasta, mutta samalla siinä uhrattiin Renqvistin oikeusturva, kun hänellä ei ollut mahdollisuuksia puolustautua syytöksiä vastaan. Kauko Pirisen mukaan piispan toiminta ei kuitenkaan ollut laitonta, vaikka Molanderin suositusten mukaisesti Renqvistista tehtiin toisille papeille varoittava esimerkki. Molander kirjoitti kenraalikuvernööri Zakrevskille Renqvistin tulleen tunnetuksi "uskonnollisten levottomuuksien johtajana", mikä lausuma dekabristikapinan jälkeisenä aikana aiheutti epäluuloa ja herätti kysymyksen, oliko Renqvist rukoilevaisten salaseuralainen vai vallankumouksellinen. Venäjällä asenne lahkolaisia vastaan oli jyrkän kielteinen, sillä monet keisarikunnan liikkeet olivat kääntyneet valtiovaltaa vastaan.
Pyrkiessään osoittamaan auliuttaan kenraalikuvernöörille piispa ajautui huomaamattaan umpikujaan. Molander sai lokakuussa 1825 Zakrevskilta salaisen määräyksen, ettei Renqvist saanut poistua Porvoosta. Koska kapitulilla ei kuitenkaan ollut oikeutta määrätä virantoimituserossa olevan pappismiehen olinpaikkaa, Renqvist kutsuttiin tammikuussa 1826 ainoastaan saamaan tiedon kenraalikuvernöörin kirjeestä. Näin piispan ja kapitulin ei tarvinnut ottaa vastuuta määräyksen laillisuudesta. Zakrevskin toimintaa leimaa tuona aikana muukin lainvastaisuus, jolla hän yritti päästä eroon ministerivaltiosihteeri Rehbinderistä.
1830 Johan Molander piti Helsingin Nikolainkirkon (nyk. tuomiokirkko) peruskiven muuraustilaisuudessa puheen, josta kiteytyneesti on luettavissa hänen suhteensa maalliseen valtaan. Ajan poliittinen kuohunta Euroopassa oli kiihkeää, ja piispa korostikin kirkon vastavallankumouksellista tehtävää. Etelä-Euroopan katolisissa maissa ilmenevää kuohuntaa Molander piti selvänä osoituksena katolisen kirkon pyrkimyksestä vääränlaiseen poliittiseen valtaan. Luterilaisuuden tunnusomaiseksi piirteeksi hän esitti esivallan kunnioittamisen ja uskollisuuden hallitsijaa kohtaan.
Molander suhteutettuna aikaansa
Piispa Molanderin toimintaa voi hyvällä syyllä kritisoida liiasta myöntyväisyydestä hallitsijaa kohtaan. 1800-luvun alun vuosikymmeninä hän ei ollut kuitenkaan ainoa, joka huolestui herätysliikkeiden vaikutuksesta. Lönnrot kävi hyökkäykseen heränneitä vastaan, koska nationalistisesta näkökulmasta körttiläisyys kävi yhä vaarallisemmaksi. Joulukuussa 1837 itse kansallisrunoilija Runeberg yhtyi tähän. Hän kirjoitti kansallismielisten äänenkannattajaan Helsingfors Morgonblad -lehteen artikkelisarjan "Vanhan puutarhurin kirjeitä". Ilmiannot Raamatun väärintulkitsijoista työllistivät niin kenraalikuvernööri Mensikovia kuin sisäasiainministeri Bludoviakin.
Fredrik Cygnaeus kirjoitti vuonna 1837 Molanderia ylistävän muistorunon.
Perhesuhteet
Piispa Molanderin ansioista hänen vanhin poikansa korotettiin 14.8.1830 aatelissäätyyn. Molander oli kahdesti naimisissa. Ensimmäinen puoliso oli serkku Fredrika Lovisa Tawast (k. 1827), Magnus Fr. Tawastin ja Maria Elisab. Molanderin tytär. Toinen puoliso 1829 ensimmäisen vaimonsa sisarentytär Fredrika Charlotta Aminoff (k. 1872). Hänellä oli ensimmäisestä avioliitosta viisi lasta: Runoilija- ja taidemaalariveljesten Lennart Forsténin ja Torsten Wilhelm Forsténin äiti Maria Charlotta Molander (1790–1857), asessori Johan Fredrik Molander (1793–1842), Ilomantsin kappalainen ja vuodesta 1837 kirkkoherra Karl August Molander (1795–1858), Aurora Fredrika Järnefelt, o.s. Molander (1800–1868) ja Sulkavan seurakunnan kirkkoherra Klas Magnus Molander (1803–1886).
Voicey-palkinto
Voicey-palkinnot (Voicey Awards) ovat ääninäyttelijäpalveluita tarjoavan kanadalaisen Voices.com internetsivuston vuosittain jakamia palkintoja, joita jaetaan eri kategorioissa sivuston eniten käytetyille ääninäyttelijöille. Palkintoa on jaettu vuodesta 2007 lähtien, jolloin sitä jaettiin viidessä eri kategoriassa. Vuonna 2008 palkintoa jaettiin yhteensä yhdeksässä eri kategoriassa.
Luettelo Lentokalan tähdistön tähdistä
Luettelo Lentokalan tähdistön tähdistä:
Portillo
Portillo on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Pensassirkkalintu
Pensassirkkalintu (Locustella naevia) on sirkkalintujen heimoon kuuluva varpuslintu. Lajin nimesi Pieter Boddaert 1783.
Keski-Kännää
Keski-Kännää on Keski-Suomessa Jyväskylässä Puuppolan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Pensassirkkalintu
Koko ja ulkonäkö
Pensassirkkalinnun pituus on 14–15 senttimetriä ja paino 13–14 grammaa. Molemmat sukupuolet ovat samannäköisiä. Pensassirkkalinnulla on ruskea selkä ja harmaan vaalea vatsapuoli. Ruumis on voimakkaan viiruinen, siipi lyhyt ja pyöristynyt. Laji on erittäin piilotteleva ja sitä on hyvin vaikea päästä näkemään, mutta joskus se nousee laulaessaan näkyville. Häirittäessä se juoksee maata pitkin pakoon ja lentää matalalla lyhyitä matkoja. Pensassirkkalinnun laulu on yksitoikkoinen ja mekaaninen, heinäsirkan sirinää muistuttava. Se laulaa pääosin hämärissä ja yöllä. Kutsuääni on terävä, korkea tiksaus.
Keski-Kännää
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,9 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 24 100 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 0,8 metriä ja suurin syvyys on 2,3 metriä. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.
Pensassirkkalintu
Koko ja ulkonäkö
Vanhin suomalainen rengastettu pensassirkkalintu on ollut vähintään 3 vuotta, 11 kuukautta ja kuusi päivää vanha.
Keski-Kännää
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Tuomiojärven–Palokkajärven valuma-alueella (14.29), jonka Vasarajoen valuma-alueeseen (14.294) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 134,4 metriä mpy.
Pensassirkkalintu
Levinneisyys
Pensassirkkalintu pesii Euroopan ja Aasian lauhkeilla alueilla, muuttolintuna se lentää talvehtimaan Luoteis-Afrikka–Intia-akselille. Suomessa pesii arviolta 5 000 paria, pääosin Oulu–Kuopio-linjan eteläpuolella. Euroopan pesimäkanta on 280 000 – 430 000 paria, joista Britteinsaarilla noin 16 000 paria.
Elinympäristö
Pensassirkkalintua tavataan lyhyessä tiiviissä kasvillisuudessa yleensä lähellä jotain vesialuetta. Se viihtyy pusikoituneilla pelloilla, rantaluhdilla ja puutarhoissa.
Lisääntyminen
Pensassirkkalintu munii maassa tai mättäässä olevaan pesään 4–7 munaa touko–kesäkuun vaihteesta alkaen. Haudonta kestää noin kaksi viikkoa, molemmat emot hautovat. Poikaset jättävät pesän lentokyvyttöminä 10–13 vrk:n ikäisinä. Toinen pesintä heinäkuussa on tavallista.
Ravinto
Pensassirkkalintu on hyönteissyöjä.
Kultainen ruusu
Kultainen Ruusu (joskus myös Montreux’n Kultainen ruusu, ) on televisio-ohjelmille ja radio-ohjelmille myönnettävä arvostettu kansainvälinen palkinto. Palkintoa on jaettu vuodesta 1961 lähtien. Kultainen Ruusu -palkinto jaetaan samannimisillä festivaaleilla (Rose d’Or Festival), jotka pidetään nykyään Sveitsin Luzernissa. Vuoteen 2003 asti festivaalit järjestettiin Montreux’ssä. Vuonna 2014 kilpailuun tuli mukaan myös radio.
Kultainen Ruusu -palkinnot jaetaan vuosittain kahdeksalle eri televisio-ohjelmatyypille:
Palkittuja ohjelmia
Ruotsi on voittanut Kultaisen Ruusun muun muassa vuonna 1962 ohjelmalla Kaskad, ja Britannia ohjelmilla Mr. Bean (1990) ja Pop Idol (2002).
Pyhä lehto
Pyhä lehto eli uhrilehto on ei-kristillisen uskonnon pyhä metsikkö, usein uhripaikka. Pyhistä lehdoista käytetään Suomessa nimitystä hiisi ja virossa hiis, tosin hiisi-sanalla on muitakin merkityksiä, joista kuitenkin kulttipaikkaa tarkoittava on alkuperäinen. Pyhät lehdot olivat Euroopassa pyhitetty luonnonhengille ja suvun vainajille. Ne olivat periaatteessa yhteneväisiä nyky-yhteiskuntamme muistolehtojen kanssa. Ne olivat maanviljelyltä, raivaamiselta, metsästykseltä ja muulta ihmisen hyötykäytöltä suojeltuja alueita. Niissä tosin käytiin palvontamenoissa, ja niissä järjestettiin juhlia.
Kristinuskon myötä pyhät lehdot otettiin kirkon valtaan. Esimerkiksi Suomessa Paavi Gregorius IX vahvisti vuonna 1229 kirkon omaisuudeksi ne suomalaisten "uhrilehdot ja pyhäköt, jotka nämä sille vapaaehtoisesti olivat lahjoittaneet". Varsinais-Suomen varhaisia kirkkoja perustettiin pyhien lehtojen paikalle tai niiden läheisyyteen. Länsi-Suomessa, jossa kirkon ote oli voimakkain, Pyhät lehdot katosivat jo varhain, mutta esimerkiksi Savon takamailla Kerimäen kirkkoherra lähetti vielä vuonna 1738 kirjeen Porvoon tuomiokapitulille, jossa kerrottiin "epäilyttävien puiden ja lehtojen" hävittämisestä.
Antiikin Kreikan ja Rooman pyhät lehdot
Kreikan kuuluisin pyhä lehto oli Dodonan tammilehto, jossa oli oraakkeli. Ateenan Akatemia puolestaan oli pyhä oliivipuulehto. Keski-Italian Nemijärven lähellä oli useita palvontapaikkoja, muun muassa Dianalle pyhitetty lehto, ja Rooman Forum Romanumilla oli pyhä lehto vestaalien talon takana.