cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aristokratia antiikin Kreikassa
Termi esiintyy usein kreikkalaisessa kirjallisuudessa politiikasta ja poliittisista teorioista puhuettaessa, mutta ei juurikaan historiankirjoituksessa. Poliittisessa teoriassa nimitystä ”aristokratia” käytettiin harvainvallasta, joka hallitsi kaikkien edun mukaisesti, vastakohtanaan oligarkia, joka hallitsi vain omaksi edukseen. Toisaalta aristokratian ja oligarkian erona voidaan nähdä se, että aristokratiassa valta perustui syntyperään ja oligarkiassa varallisuuteen. Käytännössä eron tekeminen on usein vaikeaa, ja siksi voidaan puhua ”aristokratia-oligarkiasta” tai ”oligarkisesta aristokratiasta”.
Historia
Herooisena aikana kreikkalaiset yhteiskunnat olivat käytännössä aina monarkioita (basileia). Aristokratia kehittyi monarkiasta kuninkaan (basileus) vallan asteittain vähetessä. Kreikkalaiset kuninkaat olivat alun perinkin ylimystön johtajina vain jonkin verran muita vertaisiaan korkeammassa asemassa. Lopulta kuninkaalliset suvut menettivät etuoikeutensa. Valta alkoi kulkea enemmän käsi kädessä sotataitojen ja sotilaallisen menestyksen kanssa, ja tämä asema alkoi periytyä tietyillä suvuilla.
Aristokraattinen hallintomalli kehittyi tämän vuoksi ennen kaikkea alueilla, jotka joku kreikkalainen tulokasheimo valloitti itselleen. Tällaisia olivat doorilaisten doorilaisvalloituksessa saama alue Peloponnesoksella, sekä boiotialaisten valtaama Boiotia ja thessalialaisten valtaama Thessalia. Näillä alueilla poliittinen valta oli kokonaan valloittajilla, vaikka alueella saattoi asua myös alkuperäisväestöä, joko vapaata väestöä (esim. perioikit Lakoniassa) tai orjuutettua väestöä (esim. helootit samoin Lakoniassa).
Näin muodostuneita aristokraattisia kansanryhmiä olivat muun muassa Attikan eupatridit (Eupatridai) ja Syrakusan ja monien doorilaisten valtioiden gamoroit (Gamoroi/Geomoroi). Koska ylhäisö erottui muusta kansasta hevosillaan ja muodosti ratsuväen, koska ainoastaan heillä oli tähän varaa, aristokraattinen luokka tunnettiin usein myös jollakin hevosiin viittaavalla nimellä, kuten Hippotai, Hippeis tai Hippobotai.
Aristokratian valta alkoi vähetä useissa kaupungeissa hopliittitaktiikan kehityttyä. Sen ansiosta laajemmat ja vähävaraisemmat kansanryhmät (joskaan eivät vielä köyhät) pystyivät toimimaan sotilaina, jotka yhdessä hopliittiarmeijana muodostivat usein ratsuväkeäkin vahvemman joukon. Aristokratian valtakausi päättyi poliksissa noin 700-luvulla eaa.
Kreikkalaisen aristokratian luonne
Aristokratiassa valta oli etuoikeutella luokalla. Sen ohella oli yleensä olemassa vapaiden kansalaisten luokka, jolla oli kyllä kansalaisoikeudet, mutta ei poliittista valtaa tai ainakaan pääsyä valtion korkeimpiin virkoihin. Etuoikeutetun luokan asema perustui syntyperään, ei pelkästään varallisuuteen. Aristokratiaan kuuluivat tietyt suvut tai klaanit. Aristokratia hallitsi pitämällä hallussaan bulea tai gerusiaa eli kaupungin neuvostoa sekä virkatehtäviä, kuten esimerkiksi arkontin virkaa Ateenassa.
Aristokratiassa valtaa pitäneeseen luokkaan liitettiin hyvä syntyperä, maanomistus ja vauraus, sotilaalliset taidot ja korkeampi koulutus. Antiikin Kreikassa termi aristokratia ei kuitenkaan koskaan viitannut tiettyyn yhteiskuntaluokkaan niin kuin uuden ajan Euroopassa, vaan pelkästään valtiomuotoon.
Luettelo aristokratioista
Useimmat vanhat manner-Kreikan polikset lienevät olleet aristokratioita varhaisvaiheessaan. Sama pätee myös vanhimpiin siirtokuntiin. Aristokratioita ei kuitenkaan aina voida erottaa oligarkioista antiikin aikaisista kuvauksista, eikä näitä kahta valtiomuotoa ole erotettu myöskään polisten inventaariossa (Hansen 2004). Katso: Luettelo antiikin Kreikan oligarkioista.
Aristokratioiksi mainitaan kuitenkin varmuudella tai suurella todennäköisyydellä varhaisessa historiassaan ainakin seuraavat:
Maurice Lemairen tunneli
thumb|Tunnelin suuaukko. Maurice Lemairen tunneli eli Vogeesien tunneli (Tunnel Maurice-Lemaire) on Vogeesien vuorijonon läpi kulkeva maantietunneli Ranskassa Saint-Dién itäpuolella. Sen pituus on 6 872 metriä. Se valmistui vuonna 1937 alun perin rautatietunneliksi, mutta vuosina 1973–1976 se muutettiin maantietunneliksi. Tunneli on nimetty poliitikko Maurice Lemairen (1895–1979) mukaan.
Tunneli oli suljettuna 2004–2008 turvallisuustöiden vuoksi. Syynä oli Mont Blancin tunnelissa sattunut vakava tunnelionnettomuus, jossa kuoli 39 henkeä.
Lähteet
48.26972°N, 7.15528°W
Kangasherkkutatti
Ulkonäkö
Kangasherkkutatti muistuttaa männynherkkutattia ja herkkutattia. Sen lakki on väriltään harmaan ja punertavanruskean sävyinen ja sen reuna on ryppyinen. Jalka on enimmäkseen valkoinen, mutta siinä on hieman punaruskeaa sävyä.
Elinympäristö
Kangasherkkutatti kasvaa männyn seurassa ja sitä esiintyy mäntymetsissä.
Mansikkasaari
thumb|Mansikkasaaren pohjoista osaa, missä on vanhoja makasiinirakennuksia. Mansikkasaari on saari Vaasan Palosaaren edustalla. Mansikkasaarella toimi aikoinaan Onkilahden Konepajan telakka. Nykyään saarella sijaitsee pienvenesatama ja uimaranta. Saaren toisella puolella on edelleen vanhan telakkatoiminnan jäljiltä rakenteita ja rakennuksia.
Meseret Defar
Meseret Defar (s. 19. marraskuuta 1983 Addis Abeba) on etiopialainen kestävyysjuoksija. Hän on 155 senttimetriä pitkä ja painaa 45 kilogrammaa.
Defar juoksi alle 18-vuotiaiden MM-kisoissa 1999 toiseksi 3 000 metrin juoksussa ajalla 9.02,08. Seuraavana vuonna hän oli 5 000 metrin juoksussa toinen sekä Afrikan-mestaruuskilpailuissa Algerissa ajalla 15.49,86 että Santiago de Chilen nuorten MM-kisoissa ajalla 16.23,69. Tammikuussa 2002 hän juoksi Bostonissa kahden mailin sisäratojen Afrikan ennätyksen ja nuorten maailmanennätyksen 9.34,03. Dublinin maastojuoksun MM-kisoissa hän sijoittui nuorten sarjassa kolmanneksitoista. Myöhemmin samana vuonna hän voitti Kingstonin nuorten MM-kisoissa kultaa sekä 3 000 metrillä ajalla 9.12,61 että 5 000 metrillä ajalla 15.54,94.
Defar siirtyi aikuisten sarjoihin vuonna 2003 ja oli kolmas 3 000 metrillä sisäratojen MM-kilpailuissa Birminghamissa 2003 ajalla 8.42,58. Myöhemmin samana vuonna hän karsiutui Pariisin MM-kisoissa 5 000 metrillä ajalla 15.11,72 ja juoksi IAAF:n yleisurheilufinaalissa neljänneksi ajalla 8.38,31. Lokakuussa hän voitti kultaa Abujan Afrikan kisojen 5 000 metrillä ajalla 16.42,0. Vuonna 2004 hän voitti Budapestin MM-hallikisoissa 3 000 metrillä maailmanmestaruuden ajalla 9.11,22 ja Ateenan olympialaisissa 5 000 metrillä olympiakultaa ajalla 14.45,65. Kauden lopussa hän voitti 3 000 metrillä IAAF:n yleisurheilufinaalin ajalla 8.36,46.
Defar sijoittui Helsingin MM-kisoissa 2005 5 000 metrillä hopealle ajalla 14.39,54 maannaisensa Tirunesh Dibaban viedessä voiton. Hän juoksi 26. elokuuta Brysselissä 5 000 metrin Afrikan ennätyksen 14.28,98. Hän voitti myöhemmin samana vuonna IAAF:n yleisurheilufinaalissa sekä 3 000 metrin että 5 000 metrin kilpailun. Seuraavana talvena hän juoksi 2 000 metrin sisäratojen Afrikan ennätyksen 5.34,74 Stuttgartissa. Moskovan MM-hallikisoissa 2006 hän uusi hallimaailmanmestaruutensa 3 000 metrillä ajalla 8.38,80.
Tammikuussa 2008 Defar juoksi Bostonissa kahdella maililla epävirallisen hallimaailmanennätyksen 9.10,50 alittaen Regina Jacobsin vanhan ME:n lähes 13 sekunnilla. Maaliskuussa hän voitti Valenciassa kolmannen kerran 3 000 metrin hallimaailmanmestaruuden ajalla 8.38,79. Hän sijoittui Addis Abeban Afrikan-mestaruuskilpailuissa toiseksi 5 000 metrillä ajalla 15.50,19. Pekingin olympialaisissa 2008 Defar sijoittui pronssille hidasvauhtisessa 5 000 metrin kilpailussa ajalla 15.44,12. Hänen maannaisensa Tirunesh Dibaban loppukiri oli liikaa myös Defarille. IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän voitti sekä 3 000 että 5 000 metriä.
Defar voitti Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 kultaa 3 000 metrillä ajalla 8.51,17 ja sai Afrikan-mestaruuskilpailuissa Nairobissa hopeaa 5 000 metrillä ajalla 16.20,54. Splitin maanosien cupissa hän voitti 3 000 metrin juoksun. Daegun MM-kisoissa 2011 hän sai pronssia 5 000 metrillä ajalla 14.56,94 ja keskeytti 10 000 metrin juoksun. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän sai hopeaa 3 000 metrillä ajalla 8.38,26. Lontoon olympialaisissa hän voitti 5 000 metriä ajalla 15.04,25.
Moskovan MM-kilpailuissa 2013 Defar saavutti 5 000 metrin maailmanmestaruuden ajalla 14.50,19. Hän sai Portlandin MM-hallikilpailuissa 2016 hopeaa 3 000 metrillä ajalla 8.54,26.
David Scott
David Randolph Scott (s. 6. kesäkuuta 1932 San Antonio, Texas) on yhdysvaltalainen entinen astronautti. Hän oli Apollo 15 -lennon komentaja ja on siten yksi kahdestatoista Kuussa käyneestä ihmisestä. Hän on myös ensimmäinen kuuautoa ajanut henkilö (31. heinäkuuta 1971). Scott on entinen koelentäjä ja sotilasarvoltaan Yhdysvaltain ilmavoimien eversti. pienoiskuva|300px|vasen|Scott ajaa [[Lunar Roveria Kuussa]]
Kalle Pursiainen
Kalle Pursiainen (s. 7. marraskuuta 1948) on suomalainen elokuvaohjaaja ja entinen teatteriohjaaja, jonka tunnetuimpiin ohjauksiin kuuluu televisioelokuva Niskavuoren nuori emäntä vuodelta 1987.
Serhi Bubka
thumbnail|Serhi Bubkan patsas [[Donetskissa.]]
Serhi Nazarovytš Bubka (,, s. 4. joulukuuta 1963 Vorošilovgrad, nyk. Luhansk, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen entinen seiväshyppääjä ja uransa jälkeen kansainvälinen urheiluvaikuttaja. Hänellä oli hallussaan lajin maailmanennätys lähes katkeamattomasti vuosien 1984–2014 välillä, ja häntä pidetään yleisesti kaikkien aikojen parhaana seiväshyppääjänä. Vuonna 1985 hänestä tuli ensimmäinen saavuttamattomana pidetyn kuuden metrin rajan ylittänyt hyppääjä.
Urheilu-ura
Bubka aloitti seiväshypyn jo yhdeksänvuotiaana. Vuonna 1978 Bubka muutti 15-vuotiaana valmentajansa Vitali Petrovin kanssa Donetskiin. Neuvostoliiton järjestelmä mahdollisti Bubkan täyspainoisen seiväshyppyharjoittelun jo nuoresta pojasta lähtien. Harjoittelu keskittyikin perusasioiden hiomiseen ja turvalliseen hyppäämiseen tulosten ja ennätyksiin tuijottamisen sijaan. Vuonna 1983 Bubka voitti 19-vuotiaana Helsingissä järjestetyissä yleisurheilun ensimmäisissä MM-kisoissa kultaa tuloksella 570 cm. Hänen tekniikkaansa pidettiin jo tuolloin täydellisenä, eikä hänen tarvinnut enää harjoitella kuin voimaominaisuuksia, joiden myötä voisi käyttää jäykempiä seipäitä ja suurempia otekorkeuksia, ja tämän kautta saavuttaa parempia tuloksia. Bubka voittikin maailmanmestaruuden myös viisissä seuraavissa MM-kisoissa:
Olympiakultaa Bubka voitti vuoden 1988 Soulin kisoissa tuloksella 5,90 m ja Euroopan mestaruuden vuonna 1986 Stuttgartissa.
Uransa aikana Bubka edusti ensin Neuvostoliittoa ja sittemmin Ukrainaa.
Seiväshypyn maailmanennätystä Bubka paransi uransa aikana yhteensä 35 kertaa: Ulkoradoilla 18 ja hallissa 17 kertaa. Ulkoratojen ennätyksen 614 cm Bubka hyppäsi 31. heinäkuuta 1994 Sestrieressä, Italiassa. Hallissa hän on hypännyt vielä senttimetrin korkeammalta: 615 cm.
Urheilu-uran jälkeen poliitikko ja kansainvälinen urheilujohtaja
Lopetettuaan aktiiviuransa Bubka on toiminut aktiivisesti politiikassa. Hän on sekä Ukrainan parlamentin, Kansainvälisen olympiakomitean (KOK) että Kansainvälisen yleisurheiluliiton IAAF:n hallituksen jäsen.
Politiikassa Bubka toimi Ukrainan parlamentissa ja sen nuorisosta, kulttuurista, urheilusta ja turismista vastaavassa komiteassa vuosina 2002–2006. Hän kuului Ukrainan hallitukseen ministerinä ja urheilusta vastaavana neuvonantajana vuosina 2002–2005 Viktor Janukovytšin hallituksissa. Edelleen hän toimi presidenttineuvostossa vuosina 2005–2010. Hän on toiminut myös Unescon hyvän tahdon lähettiläänä.
Urheilu-uran jälkeen hänet valittiin KOK:n urheilijakomission jäseneksi 1996 ja suomalaisen Peter Tallbergin jälkeen urheilijakomission puheenjohtajaksi vuodesta 2002 alkaen aina vuoteen 2008. KOK:n toimeenpanevassa komiteassa Bubka on toiminut 2000–2008 ja uudelleen vuodesta 2012 alkaen. Hän toimi vuoden 2008 Pekingin kesäolympialaisten arviointi- ja koordinointikomiteassa sekä vuoden 2016 kisojen arviointikomiteassa. Bubka oli vuonna 2015 käydyn puheenjohtajaäänestyksen yhtenä kuudesta ehdokkaasta. Valituksi tuli saksalainen Thomas Bach. Bubka sai ensimmäisellä kierroksella kahdeksan ääntä ja toisella neljä ääntä, kun valituksi tullut Bach sai 49 ääntä. Ukrainan kansallisen olympiakomitean puheenjohtajaksi Bubka valittiin 2005.
Bubka valittiin IAAF:n jäseneksi 2001 ja järjestön hallitukseen sen vanhemmaksi varapuheenjohtajaksi vuonna 2007. Hän toimi IAAF:n urheilukomission jäsenenä 2001–2011. Bubka vastasi IAAF:n puolesta Daegun vuoden 2011 ja Moskovan vuoden 2013 yleisurheilun MM-kisoista koordinointikomitean puheenjohtajana. Elokuussa 2015 käydyssä IAAF:n puheenjohtajavaalissa Bubka hävisi Sebastian Coelle äänin 92–115.
Poikatyttö
pienoiskuva|John George Brown, Poikatyttö, 1873. Poikatytöt puettiin 1800-luvulla mekkoihin kuten muutkin tytöt, ja heillä oli pitkät hiukset. Poikatyttö on tyttö, joka käyttäytyy poikamaisena pidetyllä tavalla. Hän on erityisen aktiivinen, vilkas, suorapuheinen ja kovapintainen. Hän käyttää usein poikien vaatteita, eikä välitä nukkeleikeistä, vaan leikkii poikien kanssa poikien leikkejä, pitää urheilusta ja seikkailee ulkona. Hän solmii usein läheisemmän suhteen isäänsä kuin äitiinsä.
Kehitysvaiheena
Poikatyttömäinen käytös esiintyy sukupuolisen ja psykologisen kehityksen vaiheena lapsuuden ja murrosiän välillä, jolloin tytön on melko hyväksyttävää käyttäytyä stereotyyppisen epänaisellisesti. Monissa sosiologisissa tutkimuksissa ja fiktiivisissä kuvauksissa poikatyttövaihe on nähty väliaikaisena sukupuolisen identifioimattomuuden aikana, kunnes murrosikä tuo tytölle tietoisuuden aikuisen vastuista ja hän mukautuu tyypillisen feminiinisiin piirteisiin ja asenteisiin.
Myöhempi seksuaalisuus ja sukupuoli-identiteetti
Useimmista poikatytöistä tulee aikuisina heteroseksuaalisia naisia. Joistain poikatytöistä tulee lesboja, etenkin butch-tyyppisiä. Amerikkalaisissa kyselytutkimuksissa aikuisista heteroseksuaalisista naisista 20–33 prosenttia ja lesboista 66–75 prosenttia on kertonut olleensa kouluikäisenä poikatyttöjä. Jotkut harvat poikatytöt identifioituvat transmiehiksi.
Pukeutuminen
Erään 2000-luvulla suoritetun aikuisten amerikkalaisten naisten kyselytutkimuksen mukaan poikien päällysvaatteita käytti aina 15 prosenttia poikatytöistä, useimmiten 50 prosenttia, joskus 25 prosenttia ja ei koskaan 10 prosenttia. Tärkeimmäksi syyksi he kertoivat useimmiten sen, että poikien vaatteet ovat käytännöllisempiä ja mukavampia kuin tyttöjen vaatteet. Heteronaiset eivät poikatyttöinä halunneet koskaan käyttää poikien alusvaatteita, mutta lesboista noin 10 prosenttia ja transmiehistä 80 prosenttia halusi. Lesboista puolet ja transmiehistä 90 prosenttia halusi käyttää poikien kenkiä. Molemmista ryhmistä vain noin 30 prosenttia halusi pitää pitkää tukkaa.
Euroopan globalisaatiorahasto
Euroopan globalisaatiorahasto (lyh. EGR, englanniksi: European Globalisation Adjustment Fund (EGF)) on Euroopan unionin rahasto, jonka tarkoitus on auttaa globalisaation takia työttömäksi jääneitä.
Euroopan komission sivustolla siitä sanotaan seuraavaa: "Euroopan globalisaatiorahasto auttaa maailmankaupan muutosten vuoksi työttömiksi jääneitä työllistymään ja hankkimaan uusia taitoja. Tukea voi saada esimerkiksi silloin, kun suuryritys on lopetettu tai tehdas siirretty EU:n ulkopuolelle. Globalisaatiorahasto voi jakaa tukea 500 miljoonaa euroa vuodessa."
Suomessa oli vuonna 2013 käynnissä kaksi Euroopan globalisaatiorahaston rahoittamaa hanketta Nokialta ja Nokian alihankkijoilta irtisanottujen palvelemiseen.
Stöð 2
Stöð 2 (suomeksi Kanava 2) on islantilainen kaupallinen televisiokanava, jonka omistaa islantilainen mediayhtiö 365 ljósvakamiðlar. Kanava aloitti toimintansa vuonna 1986. Se oli ensimmäinen Islannissa perustettu yksityinen televisiokanava sen jälkeen kun valtion tv-monopoli purettiin.
Suurperhe
thumb|Suuri perhe thumb|Perhe ja talo vuonna 1905. Suurperhe on yhteistaloudessa elävä, usean henkilön muodostama suurikokoinen perhe. Suurperhe koostuu mahdollisesti useista sukupolvista ja saattaa sisältää myös niin kutsutun ydinperheen ulkopuolisia sukulaisia tai muita henkilöitä. Suurperheeksi voidaan kuitenkin kutsua myös perhettä, jossa on poikkeuksellisen paljon lapsia.
Suurperhemallin perusosan voi muodostaa esimerkiksi kolme sukupolvea, jossa vanhinta sukupolvea edustaa isoisän ja isoäidin muodostama ydinperhe, keskimmäisen heidän lastensa ja nuorimman lastenlasten ydinperheet. Lisäksi siihen voi edellä mainittujen lisäksi kuulua kaukaisempia sukulaisia ja täysin ulkopuolisiakin. Sukulaiset voivat olla tätejä, setiä, serkkuja ja enoja, joskus myös naimisissa olevia setiä, tätejä tai enoja ja näiden puolisoita tai enoja.
Alueellinen kehitys
Suurperheen käsite vaihtelee maittain ja alueittain. Kiinassa se on toiminut yhteiskuntarakenteen perustana pitkiä aikoja. Suurperheet ovat olleet yleisiä paimentolais- ja luontaistaloudessa elävillä kansoilla. Euroopassa suurperheitä on ollut viime vuosikymmeninä enää eteläslaaveilla. Suomessa suurperheitä oli Karjalassa ja Savossa 1800-luvun alkupuolella kaskikauden loppuvaiheilla. Syynä niiden väliaikaiselle lisääntymiselle oli voimakas väestönkasvu ja uudisasutusmahdollisuuksien supistuminen. Karjalassa oli ennen sotia myös yhtiömuotoisia suurperheitä, jotka omistivat maata ja viljelivät sitä. Niitä verotettiin yhtiömuotoisesti.
Yhteiskuntarakenteen vaikutukset
Suurperhe oli tavanomainen perhemuoto maatalousyhteiskunnassa. Yleisesti ajatellaan, että teollistuminen loi nykyaikaisen ydinperheen ja suurperheet vähenivät, sillä tehdaspaikkakunnilla asuttiin ahtaammin kuin maaseudulla. Perheen tehtäväkin muuttui, kun palkkatyön myötä irtosivat työ ja koti toisistaan. Uusien tutkimusten mukaan ydinperheet, entistä myöhäisempi avioitumisikä, ehkäisy ja tiiviimpi perherakenne (nukkuminen perheittäin erikseen palveluskunnasta) ovat länsimaissa osittain teollistumista vanhempia ilmiöitä. Ydinperheajatuksen läpimurto onkin suuressa määrin ihanteiden ja ideologian muutos. Siihen liittyy irrottautuminen sääty-yhteiskunnasta ja patriarkaalisuudesta.
Etymologia
Perheen muuttumista kuvaa myös sanaston muutos. Ruotsinkielisissä alan teksteissä puhuttiin pitkälti 1800-luvulle saakka hus-sanan johdannaisista hushåll, husfolk, husfärhör, husaga. Talo oli siis talouden ja yhteiselämän yksikkö. 1800-luvun kuluessa siirryttiin yhä enemmän käyttämään sanaa familj, joka vähitellen vakiintui tarkoittamaan perhettä nykymerkityksessä. Sana tunnettiin kyllä aikaisemminkin, mutta sillä ei ollut käyttöä, kun perheestä ei puhuttu ilman taloa, työyhteisöä, palkollisia ja sukulaisia. Sama vähittäinen muutos tapahtui myös saksan, englannin ja ranskan kielissä. Suomen sana perhe on hyvin vanha, mutta sen käyttö nykyisessä merkityksessä alkoi vasta 1800-luvun jälkipuolella. Yleensä sitä vanhemmissa teksteissä käytetään sanoja talo, huonekunta, ruokakunta tai perhekunta.
Monilapsiset perheet
Suurperheitä syntyy myös vanhempien uskonnollisen vakaumuksen perusteella, joka kieltää ehkäisyn, kuten amisseilla, hutteriiteilla, mennoniiteilla, vanhoillislestadiolaisilla ja herrankansalaisilla.
Rusovuohenkuusama
Levinneisyys
Rusovuohenkuusama on kotoisin Kaakkois-Yhdysvalloista, missä sitä esiintyy Alabamassa, Carolinassa, Georgiassa ja Tennesseessä.
Käyttö
Rusovuohenkuusama soveltuu tiheän kasvutapansa ja tuuhean lehdistönsä ansiosta peitto- ja verhopensaaksi sekä puiden juurelle. Se varjostaa maanpinnan niin tehokkaasti, että rikkakasvit pysyvät hyvin loitolla.
Kasvupaikkavaatimukset
Rusovuohenkuusama, samoin kuin esimerkiksi sukulaisensa keltavuohenkuusama (Diervilla lonicera), viihtyy sekä auringossa että varjossa. Parhaiten se menestyy kuitenkin puolivarjossa. Tavallinen, läpäisevä puutarhamaa sopii parhaiten, sillä seisova vesi ei tee hyvää kasvin juurille.
Rusovuohenkuusama menestyy Suomessa vyöhykkeillä I–IV.
Nuijasota
Nuijasota oli sodaksi laajennut suuri talonpoikaiskapina Suomessa talvella 1596–1597. Talonpojat nousivat heitä verottaneita sotajoukkoja, aatelia ja ratsutilallisia vastaan. Nuijasota liittyi Sigismundin ja Kaarlen valtataisteluun eli Puolassa asuneen kuningas Sigismundin ja tämän sedän Kaarle-herttuan kamppailuun Ruotsin valtaistuimesta. Kapina kohdistui erityisesti Sigismundille uskolliseen Suomen käskynhaltijaan Klaus Flemingiin ja tämän talonpoikia sortavaan ankaraan sotilashallintoon. Kaarle-herttua puolestaan yllytti Suomen talonpoikia aiheuttaakseen harmeja Flemingille ja saadakseen aineksia mielipiteenmuokkaukseen Ruotsissa. Flemingin armeija kukisti vaivatta kapinalliset talonpojat eli nuijamiehet. Nuijasodassa arvioidaan kuolleen 2 500 – 3 000 ihmistä.
2028
2028 (MMXXVIII) on tuleva karkausvuosi, joka alkaa lauantaista ja päättyy sunnuntaihin.
Nuijasota
Ruotsin ja Venäjän välinen 25 vuotta kestänyt sota oli lisännyt verorasituksia, joista vihatuin oli linnaleiri eli armeijan majoittaminen, elättäminen ja palkanmaksu talonpoikien kustannuksella. Talonpojat kokivat sietämättömäksi varsinkin sen, että ratsusotilaita armeijalle varustaneet aateliset ja alempisäätyiset knaapit saivat kerätä linnaleirimaksuja silloinkin, kun sotilaat eivät olleet sodassa, ja että Klaus Fleming piti armeijan linnaleirissä vielä monta vuotta sodan päättymisen jälkeen voidakseen käyttää sitä valttinaan valtataistelussa. Linnaleirin perintään liittyi myös paljon väärinkäytöksiä ja laittomuuksia.
Nuijasota sai alkunsa Etelä-Pohjanmaalta marraskuussa 1596. Aluksi nuijamiesten johtajana oli varakas ratsutilallinen Jaakko Ilkka, joka lähetti joukkonsa etenemään useana ryhmänä Etelä-Suomeen. Sodan ensimmäinen vaihe, ”Ilkkaisen sota”, päättyi Ilkan tappioon Nokian taistelussa vuoden 1596 lopussa. Nuijamiehet lyötiin joulukuun ja tammikuun aikana myös Satakunnassa, Pohjois-Hämeessä ja Savossa. Tämän jälkeen Pohjois-Pohjanmaalta nousi vielä toinen kapina-aalto, mutta koko sota päättyi nuijamiesten hävittyä Santavuoren taistelun helmikuun lopulla. Sodan aikana kapinalliset ryöstelivät ja hävittivät aateliskartanoita ja muita ratsutiloja, sodan jälkeen Flemingin armeijan sotilaat kostivat ryöstämällä kapina-alueiden talonpoikastaloja.
Ruotsin valtataistelu
thumb|upright|Myöhemmin Ruotsin kuninkaaksi kohonnut Kaarle-herttua, tuntemattoman taiteilijan maalaama muotokuva. Sigismund, joka oli jo vuodesta 1587 ollut Puolan vaalikuningas, peri Ruotsin kuninkuuden isänsä Juhana III:n kuoltua vuonna 1592. Sigismund kuitenkin vietti aikaansa Puolassa, jolloin valtaa Ruotsissa pitivät valtaneuvosto ja Sigismundin setä Kaarle-herttua, joka oli Juhana III:n nuorempi veli. Sigismundin ja Kaarle-herttuan välille syntyi varsin pian erimielisyyksiä, jotka paisuivat vähitellen taisteluksi valtaistuimesta. Katolilainen Sigismund tunnusti vastentahtoisesti hallitsijanvakuutuksessaan Ruotsissa jo tehdyn päätöksen pysyä luterilaisuudessa mutta ei silti luopunut tavoitteestaan palauttaa katolilaisuus Ruotsiin, joten Kaarle-herttua alkoi kasvattaa suosiotaan asettumalla luterilaisen uskonpuhdistuksen suojelijaksi.
Koska Sigismund oli kaukana Puolassa, hänen valtaistuintaan Ruotsissa puolustivat hänestä riippuvaiset, laajoin valtuuksin varustetut käskynhaltijat, joista mahtavin oli jo kuningas Juhanan aikana Suomen ja Viron käskynhaltijaksi nimitetty suomalainen vapaaherra ja marski Klaus Fleming. Fleming pysyi hyvin uskollisena Sigismundille, vaikka ei liene ollut henkilökohtaisesti kiinnostunut valtataistelun uskonnollisesta puolesta. Kaarle-herttua sai tuekseen ensin Ruotsin valtaneuvoston ja myöhemmin säädyt, mutta hänellä ei ollut minkäänlaista otetta Suomesta niin kauan kuin Fleming oli käskynhaltijana.
Talonpoikien rasitukset ja linnaleiri
Erityisen raskas ja vihattu rasitus oli niin sanottu linnaleiri eli sotajoukkojen majoittaminen sotaretkien välillä talonpoikien asumuksiin ja siihen liittynyt talonpoikien velvollisuus elättää sotilaita omalla kustannuksellaan. Talonpojat joutuivat tarjoamaan armeijalle aina vaadittaessa kyydityksiä ja kestityksiä, minkä ohella he joutuivat maksamaan ylhäissäätyisten ratsusotilaiden eli huovien korkean palkan viljana ja elintarvikkeina. Linnaleiriin liittyi raskaita väärinkäytöksiä, jotka karkasivat käsistä sen jälkeen kun linnaleirimaksujen periminen vuonna 1574 siirtyi voudeilta sotilaille itselleen. Jo valmiiksi korkeita maksuja perittiin moninkertaisesti lakisääteistä määrää enemmän. Lisäksi huovit ja varsinkin ulkomaiset palkkasoturit perivät niitä usein riehumalla väkivaltaisesti kylissä vaatimassa kestitystä. He saattoivat jopa ryöstää ja pahoinpidellä talonpoikia saamatta rangaistusta tai ainakaan suurta sellaista. Koska sotaretket tehtiin kesäisin, olivat joukot linnaleirissä yleensä kaikki talvikaudet sekä lisäksi pitkien aselepokausien aikana.
Linnaleirimaksuja saivat periä talonpojilta kaikki, jotka olivat varustaneet ratsukon Ruotsin armeijalle. Tähän joukkoon kuului aatelisten ohella monia porvareita, virkamiehiä, pappeja ja varakkaita talollisia. Ratsumiesten määrä Suomessa kolminkertaistui 1560-luvun ja 1590-luvun välisenä aikana, koska verovapaus kannusti yhä useampia varakkaita talollisia ryhtymään ratsutilallisiksi. Talonpoikien silmissä aateliakin halveksitumpia olivatkin juuri knaapit eli ratsumiehiä varustaneet varakkaat talonpojat, jotka saattoivat linnaleirin turvin riistää jopa omia naapureitaan, silloinkin kun itse ratsumies ei ollut sodassa vaan työskenteli normaalisti isäntänsä tilalla niin sanottuna ”kotihuovina”.
Klaus Flemingin valta Suomessa
Venäjää vastaan käydyn sodan ylipäällikkönä ja Suomen käskynhaltijana toimi vuodesta 1591 Klaus Fleming. Hän oli tunnettu julmuudestaan ja vallanhimostaan, ja hänellä oli paljon vihamiehiä Suomen ylhäisaatelin piirissä. Vuonna 1593 solmitusta kaksivuotisesta välirauhasta huolimatta Fleming piti armeijan linnaleirissä Suomessa, sillä sotavoima turvasi hänen valtansa ja oli käyttökelpoinen valtataistelussa Kaarle-herttuaa vastaan. Herttua ja tämän tueksi asettunut valtaneuvosto vaativat Flemingiä hajottamaan armeijansa, mutta Sigismundin luottamusta nauttinut Fleming ei enää totellut Tukholmasta tulevia käskyjä ja hallitsi Suomea oman mielensä mukaan. Fleming ei kotiuttanut armeijaansa edes vuonna 1595 solmitun Täyssinän rauhan jälkeen, vaan väitti ensin odottavansa rajankäynnin valmistumista ja sitten kuninkaan paluuta Puolasta. Kun sotarasitukset eivät edes sodan päätyttyä kaikilta osin poistuneet, ärtymys Suomen talonpoikien keskuudessa lisääntyi.
Turvatakseen armeijansa huollon Fleming alkoi lisäksi kerätä Sigismundin luvalla Suomen talonpojilta voina maksettua ylimääräistä veroa, joka kerättiin normaalin veronkannon ohi suoraan armeijalle. Kun Kaarle-herttua vuonna 1595 vaati voiveroa kerättäväksi ja kirjattavaksi muiden verojen tavoin, Fleming kieltäytyi. Suomessa olleet upseerit pelkäsivät menettävänsä laillisen tulonlähteen, ja asettuivat entistä vahvemmin tukemaan Flemingiä herttuaa vastaan.
Ensimmäiset talonpoikien levottomuudet
Kapinoita johtivat usein varakkaat suurtilalliset, koska linnaleirirasitus kohdistui myös heidän omaisuuteensa. Varsinkin Pohjanmaalla tärkeässä asemassa johtajina olivat talonpoikien valitsemat veronkantajat eli neljännesmiehet ja talonpoikien luottamusmiehiksi mielletyt nimismiehet, jotka olivat paikallisen itsehallinnon tärkeimpiä edustajia ja eräänlaisella sosiaalisella vedenjakajalla talonpoikien ja kruunun virkamiesten välissä.
Suomalaiset valitsevat puolensa
Rapauttaakseen vihamiehensä Flemingin valta-asemaa Suomessa Kaarle-herttua lähetti Suomeen jatkuvasti kirjeitä, joissa luvattiin talonpojille vapautusta linnaleiristä. Fleming ei totellut vapautuskirjeitä, mutta niiden ansiosta Suomen talonpojat alkoivat nähdä Kaarle-herttuassa mahdollisen pelastajan. Kapinaa pohtivien talonpoikien poliittisena tavoitteena oli Kaarlen nostaminen kuninkaaksi, jotta vihatusta Flemingistä ja tämän armeijasta päästäisiin eroon. Talonpojat mahdollisesti tukivat Kaarle-herttuaa Sigismundia vastaan myös siksi, että he saattoivat pelätä Sigismundin aikovan tuoda Suomeen Puolan kaltaisen maaorjuuden.
Suomen talonpojat pyrkivät vetoamaan Kaarle-herttuaan valituskirjelmillä. Kaarle kokosi saamiaan valituksia, ja yritti niihin vetoamalla taivuttaa Ruotsin aatelin antamaan hänelle valtuudet ryhtyä täysimittaiseen sotaan Flemingiä vastaan. Kaarle käytti Flemingin Suomen talonpoikiin kohdistamaa sortoa propaganda-aseena valtataistelussa, mutta ei sinällään liene tähdännyt talonpoikaiskapinan nostattamiseen Suomessa. Fleming kielsi syksystä 1594 alkaen suomalaisia toimittamasta valituksia Ruotsiin, lopulta jopa kuolemanrangaistuksen uhalla. Estääkseen valitusten toimittamisen hän kielsi lopulta kaiken luvattoman liikenteen ja kaiken kaupankäynnin Suomesta Ruotsiin ja määräsi laivastonsa vartioimaan sulkua merellä. Kaupankäynnin estämisestä seurannut taloudellinen haitta käänsi maakauppiaat Flemingin vastustajien joukkoon.
Kaarlen ja Sigismundin välirikon pahentuessa Flemingin vallankäyttö Suomessa muuttui suoranaiseksi hirmuhallinnoksi. Fleming yritti julmalla terrorilla vaientaa kaikki Kaarle-herttuan tukijat Suomessa näiden säätyasemasta riippumatta ja määräsi ympäri maata liikkuneet rankaisuretkikunnat teloittamaan talonpoikia, jotka olivat käyneet Ruotsissa valittamassa Suomen tilanteesta. Vain muutama suomalainen uskalsi osallistua Kaarle-herttuan lokakuussa 1595 omavaltaisesti Söderköpingiin kutsumille valtiopäiville, jotka nimesivät Kaarlen valtionhoitajaksi Sigismundin poissaollessa ja antoivat hänelle oikeuden ylimpien virkamiesten nimittämiseen. Jos päätös olisi tunnustettu Suomessa, Kaarle olisi voinut erottaa Flemingin. Fleming sai kuitenkin Suomen aatelin asettumaan lähes yksimielisesti taakseen, kun Turussa tammikuussa 1596 pidetty aatelin kokous kieltäytyi tunnustamasta Söderköpingin päätöksiä ja vannoi uskollisuuttaan Sigismundille. Suomen aateliset, joista monet palvelivat armeijassa, hyötyivät taloudellisesti linnaleiristä samalla kun heidän omat alustalaisensa oli vapautettu siitä. Lisäksi he pelkäsivät Flemingin uhkauksia ja olettivat kuningas Sigismundin palkitsevan uskolliset kannattajat korkeilla viroilla ja läänityksillä. Kun Kaarle ei saanut Suomen aatelia kääntymään Flemingiä vastaan, hänen täytyi turvautua Suomen talonpoikiin.
Kapinamieli nousee Etelä-Pohjanmaalla
Kuningas Juhana III vapautti Pohjanmaan linnaleiristä hieman ennen kuolemaansa kesäkuussa 1592 sillä ehdolla, että maakunta vastaisi omasta puolustuksestaan ja elättäisi kaksi lippukuntaa omia jalkamiehiä. Juhanan kuoltua Fleming kuitenkin peruutti vapautuksen jo helmikuussa 1593 ja lähetti Pohjanmaalle linnaleiriin sotilaitaan, joukossa skottilaisia palkkasotureita. Lisäksi Sigismund valtuutti noin 50 huovia keräämään seudulta linnaleirimaksuja ja myös sotapäällikkö Akseli Kurjen huovit saapuivat keräämään rästiin jääneitä linnaleirimaksuja. Kaarle-herttua ilmoitti heinäkuussa 1593 ja uudelleen syyskuussa 1594 vapauttavansa pohjalaiset linnaleiristä samoilla ehdoilla kuin Juhana, mutta Fleming rikkoi heti päätöksiä ja Sigismund kumosi ne jälkeenpäin. Kun Fleming vielä Täyssinän rauhan jälkeenkin lähetti Pohjanmaalle lisää joukkoja, alkoi pohjalaisten mitta täyttyä.
Etelä-Pohjanmaalla esiintyi aseellista mellakointia jo vuonna 1593. Kyrön kirkolla kokoontunutta pientä kapinallisjoukkoa johti Pentti Pouttu, joka vangittiin joksikin aikaa Oulun linnaan. Lapualla vastarintaa järjesti pitäjän varakkaimmasta talosta lähtöisin ollut Pentti Piri, joka selvisi sakoilla. Oikeustoimia heitä vastaan johti Flemingille uskollinen Pohjanmaan vouti Tuomas Yrjönpoika.
Jatkuvasti yhä suurempi osa Suomesta Ruotsiin lähteneistä valittajista oli pohjalaisia, jotka pystyivät kiertämään Flemingin asettaman merisulun laivoilla Perämeren kautta. Yksi harvoista vuoden 1595 Söderköpingin valtiopäiville osallistuneista suomalaisista oli rikas pietarsaarelainen suurtilallinen, kauppias ja nimismies Hannu Fordell, joka Tukholmassa kokosi, kirjasi ja toimitti valtiopäiville pohjalaisten talonpoikien valituskirjelmiä Flemingistä. Fordellin palattua Suomeen hänen luokseen saapui neuvoa kysymään varakas ilmajokelainen suurtilallinen ja nimismies Jaakko Ilkka. Fordell väitti Ilkalle Kaarle-herttuan antaneen talonpojille luvan ottaa omankädenoikeudella takaisin sotilaiden perimän viljan. Tämä mahdollisesti valheellinen väite oli juuri se, mitä Ilkka ja häneen liittyneet talonpojat halusivat kuulla.
Etelä-Pohjanmaan ja Rautalammin kansannousut vuodenvaihteessa 1595–1596
Etelä-Pohjanmaalla tapahtui tammikuun alussa 1596 nuijasotaa edeltänyt selkkaus, jossa Jaakko Ilkan johtamat talonpojat kaappasivat takaisin heiltä linnaleirimaksuna perityn viljan ja karkottivat muutamassa päivässä huovit seudulta. Varmuudella ei tiedetä, miksi juuri Ilkka ryhtyi johtamaan linnaleirin vastaista kapinaa, sillä ratsutilallisena hän oli itse ollut oikeutettu keräämään linnaleirimaksuja ja toimi siten omaa taloudellista etuaan ja omaa luokkaansa vastaan. Tammikuun 1596 kapinaa tukivat ilmeisesti lähinnä ruotsinkielisen Pohjanmaan pitäjät. Flemingin lähettämät sotajoukot päättivät nopeasti pienen kansannousun. Ilkka vietiin vankina Turun linnaan, Fordell onnistui pakenemaan Ruotsiin.
Samoihin aikoihin, vuoden 1595 jouluyönä, käynnistyi Rautalammilla toinen kapina, jonka yhteydessä surmattiin useita huoveja. Tammikuun 1596 alussa Rautalammin kapinalliset etenivät Sysmään ja Padasjoelle, joissa he takavarikoivat elintarvikkeita. Rautalammin kapinalla saattoi olla yhteys Ilkan johtamaan Pohjanmaan kansannousuun. Flemingin Hämeen linnasta Rautalammille lähettämä sadan ratsumiehen joukko kukisti kapinan nopeasti ja terrorisoi sen jälkeen paikkakuntaa. Kapinan johtajia teloitettiin teilaamalla.
Kaarle-herttuan viesti talonpoikien lähetystölle
Pian Ilkan ensimmäisen kansannousun kukistamisen jälkeen Pohjanmaan talonpojat lähettivät tammikuun 1596 lopussa Kaarle-herttualle valituksen Pohjanmaan lainlukijan Eerik Olavinpojan käytöksestä. Uuden propaganda-aseen nähnyt Kaarle lähetti helmikuussa miehensä vangitsemaan Eerik Olavinpojan ja vouti Tuomas Yrjönpojan, jotka tuotiin Tukholmaan tutkintaa varten. Valtaneuvoston vaatimuksesta heidät kuitenkin vapautettiin pari kuukautta myöhemmin takuita vastaan riittämättömien todisteiden vuoksi, ja he palasivat myöhemmin Suomeen. Kaarle-herttua ei luovuttanut, ja uusien valtiopäivien lähestyessä hän kutsui toukokuussa 1596 Tukholmaan edustajia Pohjanmaan jokaisesta pitäjästä esittämään todisteita voudin ja lainlukijan väärinkäytöksistä. Tukholmaan saapuikin kesällä Pohjanmaalta reilut kolmekymmentä talonpoikaa, joukossa Pouttu. He viipyivät siellä yli neljä kuukautta ja esittivät pyynnöstä valituksiaan jopa kaupungin kaduilla. Lokakuun puolivälissä järjestetyssä virallisessa tutkinnassa talonpoikaislähetystöä kuultiin todistajina, ja he kertoivat vuolaasti Flemingin hallinnon kohtuuttomista toimista. Kaarle aikoi lausuntojen avulla taivutella valtaneuvoston ja säätykokouksen antamaan hänelle luvan hyökätä Suomeen. Valtaneuvoston toiveesta säädyt kuitenkin kielsivät häntä lähtemästä sotaan, ja lainlukijakin vapautettiin syytteistä.
Säätyjen päätöksestä raivostunut Kaarle-herttua julisti irtisanoutuvansa hallitusvastuusta, mutta suunnitteli jo uusia säätyvaltiopäiviä. Seuraavana päivänä, 3. marraskuuta 1596, kävi Pohjanmaan talonpoikien lähetystö jäähyväiskäynnillä hänen luonaan Tukholmassa. Herttua oli kesällä julistanut Pohjanmaan jälleen vapaaksi linnaleiristä, joten talonpojat pyysivät häneltä nyt joko sotaväkeä suojelemaan heitä Flemingin miehiltä tai valtuutuksen lopettaa linnaleiri omin asein. Kaarle ei voinut antaa sotilaita eikä kirjallista valtuutusta, mutta erään suomalaisen myöhemmän todistuksen mukaan hän kuitenkin yllytti pohjalaisia tarttumaan aseisiin sanomalla:
Kaarle-herttuan väitettyä lausahdusta on joskus pidetty nuijasodan alkusysäyksenä. On tosin epäselvää, tarkoittiko hän pelkästään talonpoikien itsepuolustusta huovien väkivallalta vai Flemingin armeijan karkottamista Pohjanmaalta. Pohjalaiset tiesivät, ettei herttuan epämääräinen suullinen neuvo antanut heille laillista oikeutta kapinaan, mutta siihen voitiin paremman puutteessa vedota oikeutuksena, jos kapina joka tapauksessa nähtiin ainoana vaihtoehtona. Kaarle-herttua ei odottanut suomalaisten talonpoikien kykenevän voittamaan Flemingiä eikä Suomen nuijasota kuulunut hänen suunnitelmiinsa. Hänen tarkoituksenaan oli korkeintaan lietsoa paikallisia levottomuuksia Pohjanmaalla, sillä pelkästään Flemingin joukkojen sitominen pohjoiseen heikentäisi tämän mahdollisuuksia torjua hyökkäys Ruotsista ja olisi siten Kaarlelle hyödyksi.
Nuijasota syttyy
thumb|Nuijasodan alkutapahtumien muistokivi Vähänkyrön Ojaniemessä. Nuijasota alkoi Kyrön kirkolla pyhän Katariinan päivänä 25. marraskuuta 1596 sattuneesta selkkauksesta, jossa talonpoika Pentti Pirin yllyttämä juopunut väkijoukko pahoinpiteli joukon nihtejä eli jalkaväen sotilaita. Heti sen jälkeen läheisessä Yrjö Kontsaan talossa tehtiin joukolla päätös lopettaa linnaleirin maksaminen. Kyrön kahakan lietsoivat todennäköisesti Ruotsista vastikään palanneet talonpoikien edustajat, jotka tiesivät Flemingin rankaisevan heitä joka tapauksessa Kaarle-herttuan tapaamisesta ja joille kapina oli siksi ainoa vaihtoehto. Vielä samana päivänä Flemingille uskollisen nimismiehen Pietari Gumsen miehet yllättivät Kontsaan talossa kokousta pitäneet ja veivät heidät vankeina Vähänkyrön Ojaniemen nimismiehentaloon. Seuraavana yönä joukko talonpoikia vapautti vangitut johtajansa. Tässä yhteydessä surmattiin kirveellä yksi nihti, josta tuli siten sodan ensimmäinen uhri.
Etelä-Pohjanmaan talonpojat eivät ainoastaan lopettaneet linnaleirin maksamista, vaan alkoivat seuraavina päivinä ryöstää ja polttaa linnaleiristä nauttineiden ratsutilallisten ja Flemingin virkamiesten taloja. Ryöstely alkoi Lapualta Pirin johdolla. Flemingin hiljattain nimittämä Pohjanmaan uusi vouti Abraham Melkiorinpoika pakeni etelään, vaikka ryöstelijät jättivätkin hänen tilansa rauhaan. Kapinan alkuperäisenä tavoitteena oli mahdollisesti vain Pohjanmaan vapauttaminen linnaleiristä ja Flemingin joukoista, mutta maakunnan etelärajan eli Hämeenmetsän toiselle puolelle ei aiottu edetä.
Kapinallisten eli nuijamiesten päälliköksi valittiin Jaakko Ilkka, joka samoihin aikoihin oli onnistunut pakenemaan Turun linnan vankityrmästä, mahdollisesti jonkun auttamana. Ilkan valintaan lienee vaikuttanut hänen aiempi sotakokemuksensa, sillä hän oli osallistunut ratsumiehenä kolmeen Flemingin armeijan hävitysretkeen Novgorodin seudulla. Maakunnan jokainen asekuntoinen mies määrättiin liittymään Ilkan joukkoihin. Määräystä noudatettiin Kyrön, Lapuan ja Ilmajoen pitäjissä, jotka tuolloin käsittivät lähes koko suomenkielisen Etelä-Pohjanmaan. Mukaan tuli miehiä myös Keski-Pohjanmaalta ja jokin verran ruotsinkieliseltä Pohjanmaalta, mutta Pohjois-Pohjanmaan asukkaat eivät ehtineet liittyä mukaan. Ilkan talonpoikaisarmeija lienee tämän jälkeen käsittänyt ainakin yli 1 500 miestä, mahdollisesti yli 2 000, mutta luvussa oli mukana myös heikkokuntoisia ja haluttomina mukaan painostettuja.
Fleming ja Sigismund kannattajineen olivat vuorenvarmoja, että Suomen talonpoikien kapina oli Kaarle-herttuan tavalla tai toisella järjestämä. Kapinan lietsojiksi uskottiin erityisesti Hannu Fordell sekä toinen Kaarlen suomalainen kannattaja, Monikkalan kartanon herra Hannu Hannunpoika (Hans Hansson), jotka kuitenkin olivat todellisuudessa tuolloin Ruotsissa. Kaarlen mukaan Fleming oli itse aiheuttanut kapinan aloittamalla hyökkäyksen talonpoikia vastaan. Vaikka kapinointi oli sinällään laitonta, talonpojat väittivät taistelevansa laillisuuden puolesta, sillä kapinan pääsyy olivat linnaleiriin liittyneet laittomuudet.
Nuijamiesten sotasuunnitelma
thumb|Kyrön kirkko, useiden nuijasodan käännekohtien tapahtumapaikka. Joulukuun 1596 alussa kapinallisten leiriin Kyrön kirkolle saapui Hämeenkyrön talonpoikien lähetystö, joka pyysi pohjalaisia vapauttamaan myös Ylä-Satakunnan (suunnilleen nykyisen Pirkanmaan) linnaleiristä. Viimeistään tässä vaiheessa päätettiin tehdä sotaretki Flemingiä vastaan eteläiseen Suomeen. Sotilaina taitamattomat talonpojat voisivat lyödä Flemingin ammattiarmeijan vain valtaisalla ylivoimalla, joten pohjalaisten oli nostatettava maanlaajuinen rahvaankapina. Kyseessä ei enää ollut satunnainen vastarinnan ryöpsähdys linnaleirijärjestelmää vastaan, vaan historiantutkija Mirkka Lappalaisen sanoin ”suhteellisen hyvässä asemassa olevien miesten johtama talonpoikaissota, jonka tavoitteena oli Turun ja Viipurin valtaaminen ja Flemingin hallinnon kaataminen”.
Talonpoikien joukko jaettiin kolmeen osaan, jotka lähtivät Kyrön kirkolta joulukuun puolivälin aikoihin edetäkseen Etelä-Suomeen itsenäisesti eri reittejä. Ilkan ja Kontsaan komentaman pääarmeijan oli määrä marssia Parkanon kautta Ylä-Satakunnan Pirkkalaan. Poutun komentama pienempi parinsadan miehen joukko puolestaan etenisi länsirannikon Pohjanmaan rantatietä pitkin Ala-Satakuntaan. Pouttu oli johtanut pohjalaisten kamppailua linnaleiriä vastaan jo 20 vuotta, joten hänelle annettiin omasta vaatimuksestaan toisen ryhmän päällikkyys, vaikka hän oli jo vanhanpuoleinen mies. Martti Tuomaalan ja Pentti Pirin johtama pienehkö kolmas ryhmä lähti nostattamaan uutta kansannousua Rautalammille, josta saatavat miehet jaettaisiin edelleen kahtia toisen joukon edetessä Päijänteen länsirantaa myöten Pohjois-Hämeeseen ja toisen Päijänteen itäpuolitse Savoon ja Karjalaan. Kaikkien hyökkäyskiilojen lopullisena määränpäänä olisi Turku. Sinne päästäkseen kapinallisten olisi ohitettava Suomen linnat.
Edetessään kapinalliset talonpojat aikoivat ryöstää ja hävittää jokaisen aateliskartanon, ratsutilan ja knaappitalon ottaakseen takaisin linnaleirivuosien menetyksensä. Sen sijaan kuninkaankartanot ja kruununtilat päätettiin jättää rauhaan, sillä sotaretki kohdistui Flemingiin ja linnaleiristä hyötyneisiin suomalaisiin, ei Ruotsin kruunuun. Tarkoituksena oli säästää myös Kaarle-herttuan kannattajiksi tunnettujen aatelisten kartanot, sillä talonpojat elättelivät toivoa, että jotkut Flemingiä vastustaneet aateliset asettuisivat heidän puolelleen. Yksi Poutun komentaman ryhmän tehtävistä oli tavoittaa Ulvilassa Flemingin kilpailijana tunnettu Anolan kartanon isäntä ja arvostettu sotapäällikkö Akseli Kurki ja suostutella tai pakottaa tämä ryhtymään kapina-armeijan johtajaksi. Myös Olavinlinnan päällikön Gödik Fincken toivottiin asettuvan talonpoikien puolelle. Keskiajan Euroopassa talonpoikien kapinaliikkeitä komensi usein joku mahtiaatelinen. Propagandatarkoituksessa levitettiin myös perätöntä tietoa, että entinen laillinen kruununperijä, Eerik XIV:n poika Kustaa Eerikinpoika Vaasa tukisi kapinaa. Tämän vuoksi hävittämättä päätettiin jättää myös hänen äitinsä Kaarina Maununtyttären asuinpaikka Liuksialan kartano Kangasalla.
Aseinaan talonpojilla oli muun muassa keihäitä, sotakirveitä, miekkoja, pertuskoja, hilpareita, tapparoita, varsijousia, hakapyssyjä ja karhunkaadossa käytettyjä lunttumusketteja. Tärkein ase oli kuitenkin ketjunuija eli koukku, joka oli näistä ainoana tarpeeksi järeä vahingoittamaan haarniskoitua vastustajaa. Se ei ollut tyypillinen talonpoikien ase, mutta käytössä aikansa sodankäynnissä. Käsiaseiden osalta talonpoikien aseistus siis veti vertoja vastassa olevalle armeijalle, mutta heiltä puuttui ratsuväki ja tykistö. Talonpojat tai ainakin heidän johtajansa lienevät kuitenkin uskoneet voitonmahdollisuuksiinsa. Toisen teorian mukaan he eivät tajunneet joutuvansa täysimittaiseen sotaan, vaan uskoivat voivansa joukkovoimallaan painostaa Flemingin myönnytyksiin ilman taistelua tai halusivat näytösluontoisesti osoittaa, ettei heillä enää ollut käytössään mitään muita keinoja, koska linnaleirin jatkuminen olisi joka tapauksessa ajanut heidät perikatoon.
Kapinaa tukivat yleensä tavalliset talonpojat ja maakauppiaat, esivallalle uskollisina pysyivät ratsutilalliset ja virkamiehet. Linnaleirin perintään oikeutetuista ratsutilallisista ja knaapeista Jaakko Ilkka oli ainoa, jonka tiedetään tukeneen kapinaa. Joillain paikkakunnilla myös pappeja liittyi kapinallisiin. Toisaalta myös Flemingin armeijan nihdit ja osa huoveista olivat taustaltaan talonpoikaistoa. Sodan puhjettua Fleming myönsi yllättäen monelle eteläsuomalaiselle verovapauden saadakseen osan talonpoikaisväestöstä puolelleen. Monet Suomen aateliset olivat tunteneet sääliä linnaleirin kohtuuttomasti rasittamia talonpoikia kohtaan ja arvostelleet Flemingin toimia, mutta kapinan puhjettua kaikki myötätunto katosi eikä kukaan aatelinen halunnut asettua maanpettureina ja murhaajina pidettyjen kapinallisten puolelle, varsinkin kun kartanoiden tuhoaminen teki sodasta erityisesti aatelia vastaan suunnatun kansannousun.
Etelä- ja Keski-Pohjanmaan nuijamiehet lyödään
Ilkka kohtasi vastarintaa omien miestensä joukosta näiden saavuttua Jalasjärvelle, joka oli Pohjanmaan eteläisin pitäjä. Osa pohjalaisista ei ilmeisesti halunnut edetä maakunnan rajojen ulkopuolelle ja kieltäytyi tottelemasta johtajansa käskyjä. Ilkka palautti kurin joukkoihinsa teloittamalla kieltäytyjiä johtaneen Mauno Matinpoika Peltoniemen, joka oli ilmajokelainen ratsutilallinen ja Ilkan vanha kilpailija. Peltoniemi surmattiin hukuttamalla avantoon. Tämä nuijasodassa sittemmin useasti käytetty teloitustapa valittiin ilmeisesti siksi, että taikauskon vuoksi ei haluttu vuodattaa verta. Tyynnyttääkseen mielialoja Ilkka ja Kontsas vapauttivat 19. joulukuuta palveluksesta rammat ja vaivaiset, jotka saivat päälliköiden allekirjoittamien vapauskirjojen turvin palata koteihinsa. Edetessään nuijamiesjoukko ryösteli järjestelmällisesti kartanoita sekä ratsu- ja knaappitiloja vieden kaiken irtisaatavan, ja ilmeisesti syyllistyi myös muutamiin murhiin. Maininta on säilynyt ainakin yhdestä Ruovedellä tehdystä surmatyöstä, jossa voudinmies hukutettiin avantoon. Vain yksi kruununtila ryöstettiin, ilmeisesti erehdyksessä.
Fleming sai tiedon talonpoikien noususta viimeistään 17. joulukuuta. Hän suhtautui uhkaan vakavasti ja ryhtyi heti kokoaman joukkojaan. Poutun johtamat nuijamiehet saivat ilmeisesti Lapväärtissä vangittua pienen nihtiosaston, jonka komentajaa, vänrikki Pekka Pietarinpoikaa pyydettiin liittymään kapinallisiin ja ryhtymään heidän päällikökseen, minkä hän teeskentelikin tekevänsä kunnes pakeni. Nuijamiesten joukoista ensimmäisenä lyötiin juuri tämä länsirannikkoa pitkin edennyt ryhmä, joka saavutti Ulvilan joskus joulukuun 20. päivän aikoihin. Joukkoa johtanut Pouttu esitti Akseli Kurjelle vaatimuksen liittyä kapinaan joko ”hyvällä taikka pahalla”, mitä Kurjella ei ollut vähäisintäkään aikomusta tehdä. Kurki kukisti nuijamiehet noin 300 miestä käsittäneellä ratsulipustollaan Ulvilan taistelussa, josta ei ole säilynyt tarkempia tietoja. Pouttu vietiin vankina Turun linnaan. Kurki yhdisti 23. joulukuuta voimansa Flemingin pääarmeijaan, joka lähti samana päivänä Turusta kohti Pirkkalaa.