cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kustaa VI Aadolf
Kustaa VI Aadolf (Gustaf VI Adolf, koko nimeltään Oscar Fredrik Wilhelm Olaf Gustaf Adolf, 11. marraskuuta 1882 – 15. syyskuuta 1973) oli Ruotsin kuningas vuosina 1950–1973. Hän oli Kustaa V:n ja kuningatar Viktorian poika ja nykyisen Ruotsin kuninkaan Kaarle XVI Kustaan isoisä. Syntyessään hän oli Ruotsin ja Norjan prinssi vuoteen 1905 asti, jolloin Norja irrottautui Ruotsista. Prinssiarvon lisäksi hän oli Skånen herttua.
Avioliitot
Kustaa VI Aadolf meni naimisiin 1905 Ison-Britannian prinsessa Margareetan (k. 1920) kanssa ja toisen kerran 1923 Louise Mountbattenin (k. 1965) kanssa. Margareeta oli Ison-Britannian kuningatar Viktorian lapsenlapsi. Kuninkaan toinen vaimo Lady Louise Mountbatten oli Louis Mountbattenin sisko ja Edinburghin herttua prinssi Philipin täti. Toinen avioliitto oli lapseton.
Vuonna 1905 prinssi Kustaa Aadolf ja hänen puolisonsa Margareta saivat Sofieron linnan haltuunsa, kun Oskar II antoi sen parille häälahjaksi. Margareta pystytytti linnan lähelle puutarhan, ja linna toimi pariskunnan virallisena kesänviettopaikkana aina kuningas Kustaa VI Aadolfin kuolemaan eli vuoteen 1973 asti.
Lapset
Kustaa Aadolf ja prinsessa Margareeta saivat viisi lasta:
Eteneminen armeijassa ja nousu valtaistuimelle
Kruununprinssinä ollessaan Kustaa palveli Ruotsin armeijassa. Hänet ylennettiin 1923 kenraalimajuriksi ja 1928 kenraaliluutnantiksi. Vuonna 1950 prinssi Gustaf Adolfista tuli kuningas 68-vuotiaana, kun hänen yli 90-vuotias isänsä, joka oli hallinnut maata yli 40 vuotta, kuoli.
Kuningas oli hyvin suosittu ruotsalaisten keskuudessa. Kuningas oli hyvin kiinnostunut arkkitehtuurista ja kasvitieteestä. Kuningas ja hänen puolisonsa tekivät kesäkuussa 1952 Suomeen virallisen valtiovierailun, joka oli aikansa suuri julkisuustapahtuma.
Kuolema
Kustaa Aadolf kuoli 1973 Helsingborgin sairaalassa leikkauksen jälkeiseen keuhkokuumeeseen. Hänen seuraajansa oli hänen lapsenlapsensa Carl Gustaf. Kustaa VI Aadolfia ei haudattu perinteen mukaan Riddarholmskyrkaniin vaan Hagan puistoon.
Muuta
Kustaa VI Aadolfin veli oli prinssi Vilhelm, arvonimeltään Södermanlandin herttua.
Melillan lippu
thumb|right|250px|Melillan lippu Melillan lippu on Melillan tunnus. Lipussa sinisellä taustalla on Melillan vaakuna.
Bron
Bron [bʁɔ̃] on Ranskan kunta ja Lyonin esikaupunki Auvergne-Rhône-Alpesin alueella Rhônen departementissa. Asukasluku vuonna 2014 oli 39 283.
Lentoasema Aéroport de Lyon-Bron ei nimestään huolimatta sijaitse Bronissa, vaan naapurikuntien Chassieu ja Saint-Priest alueilla.
Operetti
Operetti on kevyt näytelmä, johon liittyy musiikki ja jossa on yleensä sekä laulettuja että lausuttuja vuorosanoja. Operetti muistuttaa oopperaa, mutta on aiheiltaan kevyempi. Operetti syntyi Ranskassa, missä ooppera sai rinnalleen kevyempiä muotoja.
Ranskalaisen operetin ensimmäinen suuri nimi oli Jacques Offenbach. Offenbachin Orfeus manalassa sisälsi monia aikansa tanssirytmejä, muun muassa paheellisena pidetyn cancanin. Samaan aikaan syntyi Wienissä lähinnä laulunäytelmän perinteeseen pitäytyvä wieniläisoperetti, jonka suuria nimiä olivat Franz von Suppé ja Johann Strauss nuorempi.
Useimmat Johann Straussin valssit ovat hänen opereteistaan, joista ne irtautuivat oman aikansa iskelmiksi. Straussin kuuluisimmat operetit ovat Lepakko, Yö Venetsiassa, Mustalaisparoni ja Wieniläisverta. Muita klassisen wieniläisoperetin säveltäjiä olivat muun muassa Karl Millöcker ja Carl Zeller.
Klassinen wieniläisoperetti sai uuden säveltäjäkaartin, jonka nimekkäin edustaja oli Franz Lehár (1870–1948). Monista hänen operetteihinsa säveltämistä lauluista tuli iskelmiä, esimerkiksi Iloinen leski, Luxemburgin kreivi, Hymyn maa ja Zarevits.
Operetti menetti suosiotaan 1930-luvulla ja jäi modernin musiikkiteatterin varjoon; sen tilalle tuli anglosaksinen musikaali.
Wieniläisoperetti on kuulunut perinteisesti Suomen Kansallisoopperan ohjelmistoon, vaikka operetille olikin vaikea löytää esiintymispaikkaa tai saada tarpeeksi paljon tai hyviä näyttelijöitä.
Bruno Pius Ngonyani
Bruno Pius Ngonyani (s. 8. elokuuta 1945) on tansanialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 8. marraskuuta 1974 ja nimitettiin Lindin hiippakunnan piispaksi 6. lokakuuta 1990. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1991. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Justin Francis Rigali.
Ceutan lippu
thumb|right|250px|Ceutan lippu Ceutan lippu on Ceutan tunnus. Lippu on jaettu kahdeksaan osaan, jossa valkoiset ja mustat kolmiot vuorottelevat. Sama kuvio on Lissabonin lipussa ja kuvaavat dominikaanien värejä. Lipun keskellä on Ceutan vaakuna.
Bagnolo Piemonte
Bagnolo Piemonte on Luoteis-Italiassa, Piemonten hallinnollisella alueella Cuneon maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnan asukasluku oli 5 969 vuonna 2017.
Silje Jørgensen
Silje Jørgensen Anzjøn (s. 5. toukokuuta 1977 Kristiansand, Länsi-Agder) on norjalainen entinen jalkapalloilija, joka pelasi keskikenttäpelaajana. Hän kuului maajoukkueeseen, joka voitti kultaa vuoden 2000 kesäolympialaisista Sydneystä. Yhteensä Jørgensen pelasi Norjan naisten jalkapallomaajoukkueessa 43 ottelua, joissa teki kaksi maalia.
Purppuravyöhyke
Purppuravyöhyke (Crimson Tide) on yhdysvaltalainen sukellusvene-elokuva, jonka ensi-ilta oli 12. maaliskuuta 1995. Elokuvan ohjasi Tony Scott, ja sen pääosissa esiintyvät Denzel Washington ja Gene Hackman. Elokuva oli suuri menestys, ja palkittiin Hans Zimmerin säveltämän musiikkinsa ansiosta yhdellä Grammy-palkintolla. Juoni sijoittuu Yhdysvaltain laivaston ydinsukellusveneeseen, joka saa käskyn laukaista ballistisia ydinohjuksia Venäjälle. Aluksen päällikölle ja ensimmäiselle upseerille kuitenkin syntyy erimielisyyksiä, mikä johtaa väkivaltaiseen kapinaan sukellusveneessä.
Al Pacinoa alun perin suunniteltiin kommodori Frank Ramseyn roolia varten, ennen kuin Hackman valittiin. USS Alabaman ohjaamon lavasteita käytettiin myös vuoden 1996 katastrofielokuvassa Independence Day – Maailmojen sota kohtauksessa, joka sijoittui Ohio-luokan sukellusvene USS Georgialle. Oikean USS Alabaman päällikkö Skip Beard tekee cameoroolin elokuvan lopussa.
Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti noin 157,4 miljoonaa dollaria.
Juoni
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat vuodelle 1995. Venäjällä syttyy sisällissota, jonka aikana Vladimir Radtšenkon johtamat kapinalliset äärinationalistit kaappaavat laivastotukikohdan ja uhkaavat laukaista ydinohjuksia Yhdysvaltoihin ja Japaniin, mikäli Venäjän armeija yrittää hyökätä tukikohtaan. Pahimmissa tapauksessa ohjusten laukaisu saattaisi johtaa jopa kolmanteen maailmansotaan.
Yhdysvaltain hallitus antaa Tyynellämerellä toimivalle Ohio-luokan sukellusveneelle USS Alabamalle käskyn tuhota äärinationalistien miehittämä tukikohta Trident-ydinohjuksin, mikäli kapinalliset alkavat valmistella omia ohjuksiaan laukaisua varten. Pian kuitenkin USS Alabama saa toisen käskyn, mutta viestiyhteys menetetään kapinallisten kaappaaman Akula-luokan sukellusveneen hyökkäyksen takia. Aluksen päällikkö, kommodori Frank Ramsey, haluaisi laukaista ydinohjukset välittömästi, mutta hänen uusi ensimmäinen upseerinsa, komentajakapteeni Ron Hunter, uskoo keskeneräiseksi jääneen viestin saattavan sisältää käskyn ohjusten laukaisun keskeyttämiseksi.
Ramseyn ja Hunterin välille alkaa syntyä erimielisyyksiä, minkä seurauksena Hunter käynnistää kapinan ja pidättää päällikön voidakseen viivyttää ohjusten laukaisua saadakseen koko viestin sisällön selville. Hunter pelkää, että Radtšenko on mahdollisesti antautunut, ja että ydinohjusten laukaisu Venäjälle voisi aiheuttaa tuhoisan ydinsodan. Ramsey kuitenkin käynnistää oman vastakapinansa ja ottaa sukellusveneen komennon takaisin haltuunsa, jolloin USS Alabaman miehistö jakautuu kahtia, osan pysyessä uskollisina Hunterille ja osan Ramseylle. Viime hetkellä aluksen viestintälaitteisto onnistutaan korjaamaan, ja paljastuu, että kapinalliset on kukistettu eikä ohjuslaukaisulle täten ole tarvetta.
Loppukohtauksessa Ramsey ja Hunter joutuvat Yhdysvaltain Tyynenmeren laivaston päämajassa Havaijilla vastuuseen teoistaan. Heidän kohtalostaan määräävät amiraalit päättävät, että Ramseylle myönnetään varhaiseläke ja että Hunter saa "seuraavan vapautuvan päällikkyyden ohjusveneessä". Käytännössä siis USS Alabamassa.
Erasmus Hall High School
Erasmus Hall lisättiin 11. marraskuuta vuonna 1975 National Register of Historic Places -rekisteriin. Akatemian alkuperäinen rakennus nimettiin New York City Landmarkiksi 15. maaliskuuta vuonna 1966 ja high schoolin uudemmat rakennukset 24. kesäkuuta vuonna 2003.
Suomisarja (salibandy)
Miesten Suomisarja on kaudesta 2020–2021 lähtien järjestettävä salibandyn kolmanneksi korkein sarjataso. Se perustetaan Inssi-Divarin ja II-divisioonan väliin. Suomen Salibandyliitto tiedotti sarjan perustamisesta vuoden 2019 alussa.
Suomisarjan nousukarsinnat
A-lohkon 8.-9. sijoittuneet joukkueet sekä B ja C-lohkojen 9.–11.sijoittuneet joukkueet karsivat paikastaan Suomisarjassa kaudelle 2023-2024.
A-lohkon 10. sijoittunut joukkue sekä B ja C-lohkojen 12. sijoittuneet joukkueet putoavat 2.divisioonaan kaudelle 2023-2024.
Pohjois-Suomen alueen joukkueet eivät osallistu Suomisarjaan.
Joukkueet 2022–2023
Lohko A
Lohko B
Lohko C
Elizabeth Estensen
Elizabeth Estensen (s. 10. elokuuta 1949 Stockton-on-Tees, Englanti) on brittiläinen näyttelijä, joka on tunnettu televisiorooleistaan. Hän näytteli 1975–1979 sarjassa The Liver Birds. Hänen tunnetuin roolinsa lienee Diane Blackstock saippuasarjassa Emmerdale. Dianen roolia Elizabeth on näytellyt vuodesta 1999 lähtien. Hän on näytellyt myös 1996–1998 televisiosarjassa Coronation Street. Ennen televisiouraa hän on näytellyt myös teatterissa.
Estensen on ollut ehdolla British Soap Awards -gaalassa useita kertoja.
Estensen on ollut naimisissa miehensä kanssa vuodesta 1983 saakka ja heillä on yksi poika.
Johann Philipp Achilles Leisler
pienoiskuva|Johann Philipp Achilles LeislerJohann Philipp Achilles Leisler (1. elokuuta 1771 tai 1772 – 8. joulukuuta 1813) oli saksalainen luonnontieteilijä.
Lääketieteen tohtori Johann Leisler kuvaili ja nimesi useita lintulajeja, muun muassa lapinsirrin, pikkusirrin ja lyhytvarvaskiurun. Lapinsirrin hän nimesi ystävänsä Coenraad Jacob Temminckin mukaan. Leisler asui Hanaussa ainakin 1800-luvun alussa. Hänen tyttärensä Louise von Ploennies (1803–1872) oli runoilija ja näytelmäkirjailija.
Eläintieteilijä Heinrich Kuhl (1797–1821) nimesi metsälepakon (Nyctalus leisleri) Leislerin kunniaksi.
Pieni merenneito (vuoden 1989 elokuva)
Elokuvaa pidetään laajalti Disneyn paluuna studion klassisempaan tyyliin, koska se oli 30 vuoteen ensimmäinen Disneyn tekemä prinsessan, prinssin ja taikuuden elementteihin pohjautuva elokuva. Edellinen samanaiheinen oli Prinsessa Ruusunen vuonna 1959.
Pieni merenneito on Disneyn 28. piirrosklassikko. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 17. marraskuuta 1989 ja Suomessa 30. marraskuuta 1990. Oscar-gaalassa 1990 se sai kaksi palkintoa: elokuvan musiikki sai parhaan alkuperäismusiikin Oscarin ja elokuvan kappale ”Under the Sea” (suomeksi Aalloissa siis) palkittiin parhaana lauluna. Lisäksi elokuva sai kaksi Golden Globe -palkintoa samoissa palkintosarjoissa.
Kerstin Ekman
Ekman opiskeli Uppsalan yliopistossa kirjallisuushistoriaa, pohjoismaisia kieliä ja saksaa ja valmistui 1957. Hän aloitti dekkarikirjailijana, ja esikoisromaani ilmestyi 1959. Myöhemmin hän siirtyi yhteiskunnallisiin ja psykologisiin teemoihin. Ekman on kirjoittanut myös elokuva- ja oopperakäsikirjoituksia.
Pieni merenneito (vuoden 1989 elokuva)
Elokuvan pohjalta tehtiin samanniminen animaatiosarja, jota esitettiin vuosina 1992–1994. Lisäksi elokuvan hahmojen tarina jatkuu vuonna 2000 ilmestyneessä jatko-osassa Pieni merenneito II: Atlantiksen salaisuus. Jatko-osan pääosassa on Arielin ja prinssi Erikin tytär. Elokuvasarjan kolmas osa Pieni merenneito 3: Arielin tarina julkaistiin vuonna 2008. Se kertoo Arielin elämästä ennen ensimmäisen elokuvan tapahtumia.
Kerstin Ekman
Ekman valittiin Ruotsin akatemiaan kolmantena naisena 1978, mutta hän lopetti toimimisen akatemiassa 1989, koska se ei hänen mielestään tukenut tarpeeksi fatwa-kuolemantuomion saanutta Salman Rushdieta Nobelin kirjallisuuspalkinnon myöntäjän arvovallallaan. Ekman on kuitenkin akatemian sääntöjen mukaan nimellisjäsen lopun elämäänsä.
Pieni merenneito (vuoden 1989 elokuva)
Disney kehittelee näyteltyä versiota elokuvasta, jonka tuottaa Lin-Manuel Miranda. Miranda myös säveltää uutta musiikkia elokuvaan yhdessä Alan Menkenin kanssa.
Päähahmo Arielin on piirtänyt Glen Keane. Muita elokuvan parissa työskennelleitä animaattoreita ovat esimerkiksi Barry Cook, Ruben Aquino ja Brenda Chapman.
Vaasan aikuiskoulutuskeskus
Vakk tarjosi aikuisille joustavia mahdollisuuksia itsensä ja ammattitaitonsa kehittämiseen sekä osaamisen tunnustamiseen. Ammatilliseen tutkintoon valmistavassa koulutuksessa (perus-, ammatti- ja erikoisammattitutkinnot) oli mahdollista täydentää ja päivittää osaamistaan ennen tutkintotilaisuutta. Vakk tarjosi myös on ammattitaitoa ylläpitävää ja kehittävää täydennyskoulutusta, joka tarjosi mahdollisuuden hankkia tietty työssä tarvittava pätevyys esim. tulityökortti, työturvallisuuskortti tai hygieniapassi. Täydennyskoulutus voitiin myös suunnitella yhdessä työnantajan kanssa vastaamaan juuri tietyn työpaikan henkilöstön osaamisen kehittämistä. Näiden lisäksi Vakk tarjosi ohjaavaa/valmentavaa koulutusta, maahanmuuttajien kotoutumis- ja kielikoulutusta sekä yleensä kielikoulutusta monella eri kielellä.
Pieni merenneito (vuoden 1989 elokuva)
Juoni
Ariel on 16-vuotias merenneitoprinsessa, joka ei ole tyytyväinen elämäänsä meren alla, vaan tahtoisi kuollakseen vierailla ihmisten maailmassa. Yhdessä parhaan kalaystävänsä Pärskyn kanssa Ariel keräilee ihmisten tavaroita ja menee merenpinnalle tapaamaan merilokki Joonasta, jolla on hyvin epätäydelliset tiedot ihmisten maailmasta. Ariel viisveisaa toistuvasti isänsä kuningas Tritonin, ja tämän neuvonantaja Sebastianin varoituksista, etteivät merenväki ja ihmiset saa koskaan tavata toisiaan, sillä hän kaihoaa kovasti ihmisten maailmaan ja tahtoo tulla ihmiseksi myös itse.
Kerstin Ekman
Dekkarimuotoinen teos Tapahtui veden äärellä (1993) sai Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon. Ekman on saanut ruotsalaisen August-palkinnon vuosina 1993 ja 2003.
Vaasan aikuiskoulutuskeskus
Vakk:lla oli Vaasassa kolme toimipistettä:
Pieni merenneito (vuoden 1989 elokuva)
Juoni
Eräänä iltana Ariel, Pärsky ja vastahakoinen Sebastian uivat merenpinnalle katsomaan prinssi Erikin laivalla vietettäviä syntymäpäiväjuhlia. Ariel rakastuu välittömästi komeaan prinssiin. Laiva joutuu kuitenkin myrskyn kouriin ja tuhoutuu, jolloin Ariel joutuu pelastamaan tajuttoman Erikin hukkumiselta. Vietyään Erikin rannalle Ariel laulaa Erikille, mutta häipyy miehen virotessa nopeasti tiehensä, jottei häntä huomattaisi. Arielin ääni kiehtoo Erikiä, joka vannoo löytävänsä hänet pelastaneen neidon. Ariel puolestaan vannoo etsivänsä keinon päästä Erikin luo ihmismaailmaan. Triton huomaa rakastuneen Arielin muuttuneen käytöksen ja tiedustelee sen syytä Sebastianilta, joka paljastaa hänelle tapahtuneen. Raivostunut Triton kohtaa Arielin luolassa, jonne Ariel ja Pärsky ovat varastoineet keräämiään ihmistavaroita, ja tuhoaa kaikki luolan esineet atraimellaan. Tritonin lähdettyä kaksi ankeriasta, Kiero ja Liero, taivuttelee Arielin tapaamaan merinoita Ursulan, joka voi auttaa häntä pääsemään Erikin luo.
Ursula tekee Arielin kanssa sopimuksen, jossa hän muuttaa tämän ihmiseksi kolmeksi päiväksi vastineeksi tämän äänestä, jonka hän varastoi kaulallaan riippuvaan helmivenekuoreen. Arielin on kolmen päivän kuluessa saatava Erikiltä ”todellisen rakkauden suudelma”, sillä muuten hän muuttuu takaisin merenneidoksi ja joutuu Ursulan orjaksi. Ariel saa ihmisjalat, minkä jälkeen Pärsky ja Sebastian vievät hänet merenpinnalle. Erik löytää Arielin rannalta ja vie tämän linnaan tietämättä, että Ariel on se sama tyttö, joka pelasti hänet aiemmin. Ariel viettää aikaa Erikin kanssa, ja toisen päivän päättyessä hän on saada prinssiltä suudelman, mutta Kiero ja Liero estävät sen. Läheltä piti-tilanteesta vihastunut Ursula muuttaa itsensä kauniiksi nuoreksi naiseksi nimeltä ”Vanessa” ja ilmestyy rannalle laulamaan Arielin äänellä. Erik tunnistaa äänen, jolloin Ursula hypnotisoi hänet unohtamaan Arielin.
Seuraavana päivänä Ariel saa tietää, että Erik aikoo mennä naimisiin Vanessan kanssa. Joonas saa tietää Vanessan todellisen henkilöllisyyden ja kertoo siitä Arielille, joka hyppää välittömästi hääkaleerin perään. Sebastian kertoo tapahtumista Tritonille samalla, kun Joonas ryhtyy tuhoamaan häitä yhdessä muiden merieläinten kanssa. Kaaoksen aikana Ursulan kaulassa riippuva helmivenekuori putoaa särkyen lattialle, minkä seurauksena Ariel saa äänensä takaisin ja Erik vapautuu lumouksestaan. Erik käsittää Arielin olevan hänen etsimänsä tyttö, joten hän ryntää tämän luokse suudellakseen tätä. Aurinko ehtii kuitenkin laskea, jolloin Ariel muuttuu takaisin merenneidoksi. Ursula palaa takaisin oikeaan hahmoonsa ja sieppaa Arielin. Triton hyökkää Ursulan kimppuun ja vaatii tätä päästämään Arielin vapaaksi. Arielin ja Ursulan tekemä sopimus on kuitenkin täysin pitävä, joten Triton suostuu Ursulan kehotuksesta ottamaan Arielin paikan merinoidan vankina. Ariel pääsee vapaaksi samalla, kun Triton muuttuu polyypiksi ja menettää merten kuninkuuden. Ursula julistautuu uudeksi hallitsijaksi, kunnes Ariel tajuaa sen ja käy Ursulan kimppuun tämän juonittelujen takia. Ursula työntää hänet pois ja uhkaa tätä atraimella, kunnes Erik yllättäen heittää harppuunan ja aiheuttaa haavan Ursulan käsivarteen. Ursula komentaa Kieron ja Lieron hukuttamaan Erikin, mutta Pärsky ja Sebastian pelastavat tämän niiden otteilta. Ursula aikoo ampua Erikin, mutta Ariel estää tämän tapahtuman ja isku osuu Erikin sijasta Kieroon ja Lieroon. Ursula järkyttyy, että menetti apurinsa, mutta kasvaa suuttuessaan nopeasti valtavaksi hirviöksi.
Ariel ja Erik kohtaavat toisensa merenpinnalla, mutta Ursula nousee merestä ja erottaa heidät toisistaan. Ursula ottaa koko meren hallintaansa luoden myrskyn sekä jättimäisen kurimuksen, joka nostattaa pintaan uponneiden alusten hylkyjä. Erik paiskautuu yhden hylyn kannelle ja syöksyy ottamaan sen ruorin hallintaansa. Ursulan yrittäessä tappaa kurimukseen joutuneen Arielin, Erik kääntää hylyn ruoria lujasti paapuuriin ja osuu hylyn pirstoutuneella keulamastolla Ursulaa kohtalokkaasti vatsaan. Ursulan kuollessa hänen taikansa raukeavat, minkä seurauksena Triton ja muut Ursulan puutarhassa olleet polyypit muuttuvat takaisin merenväeksi. Nähdessään Arielin Erikiä kohtaan tunteman rakkauden Triton muuttaa tyttärensä vapaaehtoisesti ihmiseksi. Jonkin verran myöhemmin Ariel ja Erik viettävät häitään laivalla ja purjehtivat pois.
Elokuva Suomessa
Pieni merenneito jälkiäänitettiin suomeksi ensimmäisen kerran vuonna 1990. Silloin sen ohjasi Matti Ranin. Elokuvasta julkaistiin vuonna 1998 uudelleenäänitetty suomenkielinen versio uusilla ääninäyttelijöillä Ulla Tapanista, Esa Saariota ja Matti Raninia lukuun ottamatta. Uuden version ohjasi Jarkko Tamminen. Arielia esitti ensimmäisessä suomenkielisessä versiossa Johanna Nurmimaa. Vuoden 1998 versiossa Arielia esitti muun muassa Taikapeili-yhtyeestä tunnettu Nina Tapio.
Arokurjenherne
Arokurjenherne (Astragalus danicus) on monivuotinen kurjenherneisiin kuuluva hernekasvilaji.
Se kasvaa 5–20 senttimetriä korkeaksi ja kasvaa maanmyötäisesti tai kohenevasti. Lehdissä on 7–11 paria pehmeäkarvaisia lehdyköitä. Kukintona on lehtihankainen terttu, kukat ovat sinivioletteja paitsi tyvestään keltaisia. Hedelmänä on pitkänomainen musta palko.
Arokurjenherne esiintyy Keski- ja Itä-Euroopassa, paikoin Pohjoismaissa, Siperiassa ja Keski-Aasiassa. Pohjoismaissa se on Etelä-Ruotsissa ja Tanskassa harvinainen alkuperäiskasvi. Suomessa arokurjenherne on havaittu ensimmäisen kerran 2010-luvun puolivälissä Etelä-Hämeessä (EH). Laji arvioidaan satunnaiseksi uustulokkaaksi.
Chris Basham
Chris Basham (s. 20. heinäkuuta 1988 Hebburn) on englantilainen jalkapalloilija, joka pelaa keskuspuolustajana. Hän on pituudeltaan 190-senttimetrinen. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Sheffield Unitedia.
Basham pelasi ensimmäiset valioliigaottelunsa Bolton Wanderersin joukkueessa kaudella 2008–2009 ja teki yhden maalinkin. Vuonna 2010 hän siirtyi Blackpooliin ja pelasi siellä yhden kauden Valioliigassa ja kolme kautta mestaruussarjassa. Vuonna 2014 Basham siirtyi ykkösliigassa silloin pelanneeseen Sheffield Unitediin, joka nousi vuonna 2017 mestaruussarjaan ja vuonna 2019 Valioliigaan. Basham oli ennen kauden 2019–2020 alkua pelannut 21 valioliigaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin. Hän pelasi kaudella 2019–2020 Valioliigassa Sheffieldin kaikki 38 ottelua avauskokoonpanossa. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 31 valioliigaottelua. Mestaruussarjassa hän on pelannut 226 ottelua ja tehnyt 11 maalia sekä pelannut ykkösliigassa 124 ottelua ja tehnyt kuusi maalia.
Timo E. Korva
Timo Ensio Korva (s. 9. kesäkuuta 1948 Posio) on suomalainen poliitikko ja virkamies. Hän toimi keskustan kansanedustajana vuosina 1991–1995 ja 2001–2003. Hän on toiminut myös Kemijärven kaupunginjohtajana (1986–2008), Lapin läänin maaherrana (2008–2009) ja Lapin aluehallintoviraston ylijohtajana (2010–2013).
FS Coëtlogon (1888)
FS Coëtlogon oli 1800-luvun lopulla valmistettu Ranskan laivaston Forbin-luokan panssarikansiristeilijä.
Timo E. Korva
Vuonna 1986 Korva valittiin Kemijärven kaupunginjohtajaksi. Hän jäi tehtävästä virkavapaalle aloitettuaan Lapin läänin maaherrana vuonna 2008. Vuoden 2010 alussa hän aloitti Lapin aluehallintoviraston ylijohtajana ja hänelle myönnettiin kaupunginjohtajan tehtävästä ero. Kaupunginjohtajana, maaherrana ja aluehallintoviraston ylijohtajana toimimisen lisäksi Korva on toiminut myös Lapin liiton hallituksen puheenjohtajana. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2013.
Marina Wilke
Marina Wilke (ent. Jährling, s. 28. helmikuuta 1958 Berliini) on saksalainen, Itä-Saksaa edustanut soutaja. Hän voitti perämiehenä kaksi olympiakultaa ja kaksi maailmanmestaruutta
Timo E. Korva
Korva valittiin kansanedustajaksi vuonna 1991 Lapin läänin vaalipiiristä. Hän toimi koko vaalikauden jäsenenä kahdessa valiokunnassa, hallintovaliokunnassa ja puolustusvaliokunnassa. Korva putosi eduskunnasta vaaleissa 1995, joissa jäi Lapissa keskustan varaedustajaksi. Hän oli ehdolla Lapin vaalipiirissä myös vaaleissa 1999 ja jäi jälleen puolueensa varaedustajaksi. Kansanedustaja Ossi Korteniemi joutui syyskuussa 2001 jättämään eduskunnan sairauden vuoksi, ja Korva nousi eduskuntaan hänen tilalleen. Hän toimi kansanedustajana vuoteen 2003 asti.
Marina Wilke
Wilke voitti kahdeksikossa maailmanmestaruuden Nottinghamissa 1975 ja olympiakultaa Montrealissa 1976. Hän siirtyi vuodeksi 1977 Ilona Richterin kanssa kilpailemaan perämiehelliseen neloseen Marion Rohsin, Katja Rothen ja Bärbel Bendiksin kanssa, ja he voittivat maailmanmestaruuden Amsterdamin MM-kilpailuissa. Lake Karapirolla 1978 ja Bledissä 1979 Wilke saavutti kahdeksikossa MM-hopeaa Neuvostoliiton venekunnan vietyä voitot. Moskovan olympialaisissa 1980 Wilke voitti toisen kerran olympiakultaa, kun Itä-Saksan joukkue voitti neuvostoliittolaiset 0,97 sekunnilla.
FS Coëtlogon (1888)
Valmistus
Alus tilattiin Penhoëtin telakalta ja sen köli laskettiin vuonna 1887. Alus laskettiin vesille 3. joulukuuta 1888 ja se otettiin palvelukseen vasta elokuussa 1894, koska koeajojen epäonnistuttua höyrykoneiden vaihtamiseen kului kolme vuotta.
Timo E. Korva
Korva on ollut naimisissa vuodesta 1971 ja hänellä on kolme lasta, kaksi tytärtä ja poika. Hänellä on myös kymmenen lapsenlasta.
Marina Wilke
Wilke avioitui soudun olympiavoittajan Harald Jährlingin kanssa, ja he muuttivat Australiaan vuonna 1989. Heidän poikansa Rob Jahrling saavutti soudussa Australian edustajana olympiahopeaa. Wilke palasi avioeronsa jälkeen Saksaan.
FS Coëtlogon (1888)
Palvelus
Alus poistettiin alusluettelosta 1906.
Saksan miehitysvyöhykkeet
Saksan miehitysvyöhykkeet olivat toisen maailmansodan voittajavaltioiden liittoutuneiden neljä miehitysvyöhykettä Saksasta vuosina 1945–1949. Lisäksi Neuvostoliiton vyöhykkeen sisällä ollut Berliini jaettiin myös neljään vyöhykkeeseen.
Historia
pienoiskuva|vasen|Berliinin miehitysvyöhykkeet. Kesäkuussa 1948 Yhdysvallat, Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska antoivat Saksan-miehitysvyöhykkeidensä uudistaa valuuttansa valtakunnanmarkasta saksanmarkkaan. Se johti Saksan taloudelliseen jakoon, kun Neuvostoliiton miehittämällä vyöhykkeellä jouduttiin vastavetona vaihtamaan valtakunnanmarkka omaksi saksanmarkaksi (myöhempi Saksan demokraattisen tasavallan markka). Idän ja lännen välit kiristyivät ja vuosina 1948–1949 Neuvostoliitto aloitti Berliinin saarron, jonka aikana Länsi-Berliiniä jouduttiin huoltamaan lännestä ilmasiltaa pitkin.
Saksan läntisistä miehitysvyöhykkeistä muodostettiin toukokuussa 1949 Saksan liittotasavalta eli Länsi-Saksa. Itäiselle eli Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle perustettiin lokakuussa 1949 Saksan demokraattinen tasavalta eli Itä-Saksa. Berliini pysyi neljän vallan miehityksessä, vaikka käytännössä Länsi-Berliiniä pidettiin monin tavoin osana Länsi-Saksaa ja Itä-Berliiniä puolestaan Itä-Saksan pääkaupunkina. Vuonna 1955 molemmat Saksat saavuttivat rajoitetun suvereniteetin, joten miehittäjistä liittolaisiksi muuttuneille joukoille jäi käytännössä edelleen laajat toimintaoikeudet.
Vuonna 1989 kommunistijohtoinen järjestelmä sortui Euroopassa, minkä huipentumana oli Saksojen välisen rajan kaatuminen ja erityisesti Länsi-Berliiniä ympäröineen Berliinin muurin murtuminen. Itä-Saksaan uudelleen perustetut osavaltiot sekä miehityksestä vapautunut Berliini liittyivät liittotasavaltaan, eli tapahtui Saksan jälleenyhdistyminen 3. lokakuuta 1990. Seuraavan vuoden lopulla hajosi Neuvostoliitto ja sen seuraajavaltion, Venäjän asevoimien viimeiset joukot poistuivat Saksasta vuonna 1994. Sen sijaan Naton jäsenenä Saksa on sopinut, että kaksi liittolaista, Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta, saavat pitää siellä tukikohtiaan.
Vyöhykkeet maittain
Berliinin vyöhykkeitä ei ole mainittu.
Pentti Nohynek
Pentti Paul Waldemar ”Bubi” Nohynek (8. tammikuuta 1931 Helsinki – 28. marraskuuta 2020 Espoo) oli suomalainen koripallotuomari, koripalloilija ja lajivaikuttaja. Hän pelasi myös käsipalloa voittaen kolme Suomen mestaruutta. Työuransa hän teki voimistelunopettajana Munkkiniemen yhteiskoulussa Helsingissä.
Helsingin Munkkiniemen alueen koripalloon vahvasti vaikuttanut ja liikunnanopettajana työskennellyt Nohynek pelasi miesten SM-sarjassa neljän kautta ja toimi tuomarina miesten pääsarjassa vuosina 1958–1969. Hän toimi tuomarina myös kansainvälisissä otteluissa, kuten vuoden 1965 EM-kilpailuissa ja Geneven olympiakarsinnoissa vuonna 1964.
Elämä ja ura
Nohynek oli munkkiniemeläisen Kiri-Poikien (Kipo) kasvatti ja pelasi seurassa neljä kautta miesten SM-sarjaa vuosina 1952–1955. Kipon pudottua SM-sarjasta Nohynek pelasi seurassa vielä kauden 1956 suomensarjaa. Kipo yhdistyi ToPoon vuonna 1968, jolloin myös Nohynek vaihtoi seuraa.
Nohynek oli munkkiniemeläisen koripallon alkutaipaleen merkittävimpiä hahmoja 1940-luvun lopulla. Hän oli myös vuodesta 1961 kansainvälisen tason koripallotuomari, joka tuomitsi vuosina 1958–1969 yhteensä 147 miesten SM-sarjaottelua. Nohynek tuomitsi kansainvälisellä tasolla muun muassa maaotteluita Tbilisissä vuoden 1965 EM-kilpailuissa, vuoden 1965 akateemisissa MM-kilpailuissa Budapestissä ja vuonna 1964 Geneven olympiakarsinnoissa, joista Suomi eteni historiallisesti Tokion kesäolympialaisiin.
Nohynek pelasi myös viisi kautta käsipalloa Unionissa voittaen kolmesti Suomen mestaruuden. Hän pelasi käsipallossa myös Eurooppa-cupin ottelun Tanskassa.
David McGoldrick
pienoiskuva|David McGoldrick elokuussa 2016. David McGoldrick (s. 29. marraskuuta 1987 Nottingham, Englanti) on irlantilainen jalkapalloilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän edustaa Englannin mestaruussarjassa pelaavaa Sheffield Unitedia.
McGoldrick aloitti liigauransa 16-vuotiaana Notts Countyssa kaudella 2003–2004. Sittemmin hän on edustanut Southamptonia, Nottingham Forestia ja Ipswich Townia sekä lainasopimuksilla useita muitakin seuroja. Kesällä 2018 hän siirtyi Sheffield Unitediin. Ensimmäisen valioliigaottelunsa McGoldrick pelasi Sheffield Unitedissa elokuussa 2019. Hän pelasi kaudella 2019–2020 Valioliigassa 28 ottelua, joista 22 ottelua avauskokoonpanossa. Hän teki kauden ainoat kaksi maaliaan heinäkuussa 2020, kun Sheffield United voitti kotiottelussaan Chelsean 3–0. Englannin mestaruussarjassa hän on pelannut 318 ottelua ja tehnyt 75 maalia, joista 15 maalia Sheffield Unitedissa sarjanousuun päättyneellä kaudella 2018–2019.
McGoldrick on pelannut Irlannin maajoukkueessa 12 ottelua, joista ensimmäisen marraskuussa 2014. Ainoan maajoukkuemaalinsa hän on tehnyt syyskuussa 2019 tasapeliin 1–1 päättyneessä EM-karsinnan kotiottelussa Sveitsiä vastaan.
Horvat Kur
Horvat Kur on antiikin aikaisen ja varhaisbysanttilaisen asutuksen arkeologinen kohde nykyisen Pohjois-Israelin alueella. Se sijaitsee noin 1,6 kilometriä pohjoisluoteeseen varhaisemmasta Kinneretin kaupungin paikasta ja Genesaretinjärven rannasta. Paikan nimi on nykyaikainen, eikä sen alkuperäistä nimeä tiedetä.
Steve Austin
Steve Austin voi tarkoittaa seuraavia:
Horvat Kur
Historia
Horvat Kurin arkeologiset tutkimukset alkoivat vuonna 2007. Ne liittyivät läheisesti Kinneretin kaivauksiin. Varsinaiset kaivaukset Horvat Kurissa aloitettiin vuonna 2010. Ne on suorittanut kansainvälinen tutkimusryhmä. Kaivauksiin on osallistunut tutkijoita myös muun muassa Helsingin yliopistosta, sekä lukuisia vapaaehtoisia kaivajia, myös Suomesta. Kaivaukset päättyivät vuonna 2016.
Rakennukset ja löydökset
Asutuksen koko on ollut noin kolme hehtaaria. Paikan merkittävin löytö ovat synagogan rauniot. Synagogassa on ollut viisi rakennusvaihetta, joista varhaisin ajoitetaan noin vuoteen 420 jaa. Se rakennettiin uudelleen maankäristyksen jälkeen 500-luvun lopulla, ja sitä muutettiin vielä noin vuonna 600. Rakennus hylättiin 600-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Synagogan koko oli noin 11 metriä pohjois-eteläsuunnassa ja noin 16,5 metriä itä-länsisuunnassa. Sen länsisivulla oli portiikki. Lattiat oli koristeltu mosaiikeilla. Merkittävin esinelöytö on oletettavasti toorakääröjen lukemisessa käytetty pöytä, joka muistuttaa Magdalasta löydettyä niin kutsuttua Magdalan kiveä. Se on ajoitettu 500-luvulle. Pöytä oli tehty basaltista ja koristeltu kaiverruksilla.
Synagogan lisäksi paikalta on löydetty jäänteitä kotitalousyksiköistä sekä muun muassa sisternejä ja öljynpuristimia. Pienesinelöytöihin lukeutuu muun muassa keramiikkaa, lasia, rahoja ja luita.
Jetmore
Jetmore on kaupunki Hodgemanin piirikunnassa Kansasin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukasluku oli 867. Kaupunki on piirikunnan hallinnollinen keskus.
United States Census Bureaun mukaan kaupungin pinta-ala on 2,8 neliökilometriä. Pinta-alasta kaikki on maata, vesialueita ei ole. Vuoden 2000 väestönlaskennan perusteella kaupungissa oli 427 asuntoa, 362 taloutta ja 241 perhettä, väestöntiheyden ollessa 317 asukasta neliökilometrillä. Valtaosa (96,79%) asukkaista oli syntyperältään valkoihoisia.
Liikenne
Kaupungin keskustassa risteävät maantiet 283 ja 156. Keskustan eteläpuolella sijaitsee myös Jetmore Municipal Airport.
Kaupunkiin on ollut rautatieyhteys Kansas and Oklahoma Railroadin operoimaa Larned–Jetmore-sivurataa pitkin, mutta nykyisin Jetmoren ja Hanstonin välinen osuus on lakkautettu.
Intian valtameri
right|Intian valtameri Intian valtameri on maailman kolmanneksi suurin vesialue, joka sijaitsee Afrikan, Aasian, Australian ja Eteläisen jäämeren välissä. Bab el Mandeb yhdistää sen Punaiseenmereen, Hormuzinsalmi on reitti Persianlahdelle, Malakansalmi on tärkeä reitti Indonesiassa Tyynellemerelle, Suezin kanavaa pääsee Välimerelle ja Lombokin salmesta Tyynellemerelle.
Taloudellinen merkitys
Intian valtameri on merkittävä rahdin kuljetusreitti Lähi-idän, Afrikan ja Itä-Aasian ja toisaalta Euroopan ja Amerikan välillä. Sitä pitkin kulkee etenkin öljyä Persianlahdelta ja Indonesiasta. Kalastuksella on merkitystä rantavaltioille sekä paikallisesti että vientituotteina. Merkittävimmät saaliit ovat katkaravut ja tonnikala. Merenalaisia fossiilisten polttoaineiden esiintymiä on löydetty Saudi-Arabian, Iranin, Intian ja Länsi-Australian edustalta.
Ilmasto
Aasian mantereen vaikutuksesta merialueen pohjoisosassa puhaltaa koillismonsuuni joulukuusta huhtikuuhun ja lounaismonsuuni kesäkuusta lokakuuhun. Trooppisia hirmumyrskyjä, joita kutsutaan Intian valtamerellä sykloneiksi, esiintyy merialueen pohjoisosassa sekä touko-kesäkuussa että loka-marraskuussa. Etelämpänä – Madagaskarilta Pohjois-Australiaan ulottuvalla vyöhykkeellä – niitä tavataan tammi-helmikuussa.
Merivirrat
Intian valtamerellä kulkee seitsemän suurta merivirtaa. Likimain pitkin päiväntasaajaa kulkee kolme virtaa: idästä länteen pohjoinen ja eteläinen päiväntasaajanvirta, ja niiden välissä päiväntasaajan paluuvirtaus lännestä itään. Kylmä Länsi-Australian virta tuo vettä eteläiseltä jäämereltä Australian rannikkoa pitkin pohjoiseen, lämpimät Aguilhasin ja Mosambikin virrat seurailevat Afrikan rannikkoa päiväntasaajalta etelään. Niiden välissä kulkee Eteläisen Intian valtameren virta, jonka lasketaan joskus olevan osa Länsituulten virtaa.
AtheOS File System
AtheOS File System (AthFS, AFS) on AtheOS-käyttöjärjestelmässä käytetty tiedostojärjestelmä, joka perustuu BeOS-käyttöjärjestelmässä käytettyyn Be File Systemiin (BeFS). AFS:ää on käytössä myös Syllable-käyttöjärjestelmässä.
Suomen Lähikauppa
Suomen Lähikauppa Oy oli suomalainen vähittäiskauppaa harjoittanut yritys. Sen valtakunnalliset vähittäiskauppaketjut olivat Siwa, Valintatalo ja Euromarket. Yhtiön toiminnot myytiin Keskolle ja sen nimi muutettiin K-Market Oy:ksi vuonna 2016.
Historiaa
Yhtiö syntyi, kun Tradeka-yhtymän omistaman Tradeka Oy:n ja Wihurin omistaman Ruokamarkkinat-yhtiön liiketoiminnat yhdistettiin uudeksi Tradeka Oy:ksi 2005. Uuden yhtiön omistukseen tulivat Tradekalta myymäläketjut Siwa, Valintatalo ja Euromarket ja Wihurilta Ruokavarasto, Sesto ja Etujätti. Yhdistämisvaiheessa Tradeka-yhtymä omisti yhtiöstä 51,6 %, pääomasijoitusyhtiö Industri Kapital 31,8 %, Wihuri 15,9 % ja toimiva johto 1,7 %. Uuden kaupparyhmän hankintaa ja logistiikkaa hoiti Tuko Logistics.
Vuonna 2007 tehdyillä osakekaupoilla Industri Kapital (nykyiseltä nimeltään IK Investment Partners) nousi yhtiön pääomistajaksi.
Tradeka Oy:n nimi muuttui Suomen Lähikauppa Oy:ksi joulukuussa 2008.
Pietarissa toimineet Siwa-kaupat myytiin elokuussa 2009. Uuden lähikauppoihin keskittyvän strategiansa mukaisesti yritys luopui Euromarket-ketjusta; osa Euromarketeista myytiin S-ryhmälle ja Keskolle.
Vuonna 2012 IK Investment Partners, Osuuskunta Tradeka-yhtymä ja Wihuri myivät Suomen Lähikauppa Oy:n koko osakekannan Triton Fund III -sijoitusrahastolle.
Vuoden 2013 lopussa yrityksellä oli 500 Siwa-myymälää, 161 Valintataloa ja yksi Euromarket. Suomen Lähikaupan liikevaihto oli vuonna 2013 noin 1 011,3 miljoonaa euroa. Yritysryppäässä työskenteli noin 5 170 henkilöä. Ryhmän markkinaosuus Suomen päivittäistavarakaupasta vuonna 2013 oli seitsemän prosenttia.
Kesko sopi ostavansa Suomen Lähikauppa Oy:n koko osakekannan 60 miljoonalla eurolla marraskuussa 2015. Huhtikuussa 2016 Kilpailu- ja kuluttajavirasto hyväksyi yrityskaupan, ja kauppa toteutui lopullisesti. Yhtiön nimi vaihtui K-Market Oy:ksi.
Yhtiön kanta-asiakasohjelmana oli YkkösBonus vuoteen 2014 asti, jolloin ohjelma korvattiin uudella Pins-ohjelmalla. Pins-ohjelmassa oli mukana Suomen Lähikaupan lisäksi useita muita liikkeitä ja verkkokauppoja.
Suomen Lähikauppa julkaisi asiakaslehteä nimeltä Me.
Timo K. Mukka
Timo Kustaa Mukka (17. joulukuuta 1944 Bollnäs, Ruotsi – 27. maaliskuuta 1973 Rovaniemi) oli lappilainen kirjailija ja taidemaalari. Hänen kirjallinen uransa käsittää yhdeksän teosta, jotka hän kirjoitti kuudessa vuodessa. Monet näistä ovat jo nousseet klassikon asemaan.
Mukan on sanottu olleen nuoresta iästään huolimatta kypsä kirjailija. Kun Mukan esikoisteos Maa on syntinen laulu julkaistiin, kirjailija oli vasta 19-vuotias.
Mukka kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1973. Hänen arvostuksensa alkoi oikeastaan nousta vasta hänen kuolemansa jälkeen. Eläessään hän kamppaili jatkuvasti köyhyyden kanssa ja kärsi etenkin kotiseudullaan Pellossa yleisestä väheksynnästä.
Timo K. Mukka -seura perustettiin kesäkuussa 2010. Se järjestää lukupiirejä ja seminaareja ja myös tuo esille Mukan kuvataidetta. Mukan sukulaiset tukivat seuran perustamista.
Lapsuus
Timo Kustaa Mukka syntyi 17. joulukuuta 1944 Keski-Ruotsin Bollnäsissä, jossa hänen perheensä oli evakossa kotipaikkakunnallaan Pellossa riehuneen Lapin sodan vuoksi. Timo Mukan vanhemmat olivat Eemeli Mukka (s. 1898) ja Lyyli Mukka, (o.s. Tuomi, s. 1910). Timolla oli myös kaksi isosiskoa, vuonna 1941 syntynyt Taina ja 1943 syntynyt Mirja, mutta he joutuivat erilleen vanhemmista evakkomatkan takia. Taina jäi loppuelämäkseen Ruotsiin kasvatusvanhempiensa luokse, mutta Mirjan perhe sai sodan jälkeen takaisin. Mukalla oli myös pikkusisko Hillevi sekä pikkuveli Tuomo. Mukka oli puolitoistavuotias kun perhe vuonna 1945 muutti takaisin evakosta kotipaikkakunnalleen Pellon kunnan Orajärvelle, joka oli tuolloin noin 300 asukkaan kylä. Saksalaiset olivat sodan aikana polttaneet koko Lapin, joten elämä oli käytännössä aloitettava aivan alusta.
Mukka oli lapsuudessaan vilkas ja avoin, ja osasi lukea jo ennen kouluun menoa. Kotona hän oli perheen lempilapsi. Hän oli myös tunnettu hyvästä lauluäänestään. Koulussa hän pärjäsi hyvin ja oli opettajienkin suosiossa. Päättötodistus oli kiitettävä ja hän oli koulunsa priimus. Mukka aloitti kirjoittamisen jo hyvin nuorena ja oli myös innokas piirtämään. Mukka loi yhteyksiä paitsi samanikäisiin, myös itseään selvästi vanhempiin ihmisiin.
Aivokalvontulehdus ja persoonallisuuden muutos
Timo K. Mukka sairastui aivokalvontulehdukseen kesällä 1957, kun hän oli 13-vuotias. Hän oli pitkään tajuttomana, ja pelättiin että poika kuolee, mutta hän toipui sairaudesta. Mukka kuitenkin kärsi päänsärystä yli neljä vuotta sairauden alkamisen jälkeen. Kirjailija itse muisteli sairauden aikana tajunneensa, etteivät ihmiset todella välitä toisistaan – ehkä juuri tällainen perustunne teki hänestä kohtalokkaan rakkauden ja kuoleman kuvaajan.
Sairauden on usein katsottu muuttaneen Mukan persoonallisuutta vähäpuheiseksi, araksi ja ihmisiä vieroksuvaksi. Tuolloin Mukka viihtyi paljon yksin ja vaelteli metsissä. Persoonallisuuden muutokseen lienee kuitenkin vaikuttanut enemmän sairauden jälkeen puhjennut murrosikä.
Ensimmäiset kirjalliset tuotokset ja opiskelua Helsingissä
Mukka luki paljon. Hän aloitti runojen kirjoittamisen varhain ja kirjoitti niitä päivittäin. Pian hän alkoi kirjoittaa proosaa, jota lähetti kustantajalle 15-vuotiaana. Tekstejä ei kuitenkaan pidetty julkaisukelpoisena, ja ne palautettiin. Mukan varhaisimpia teoksia ei ole säilynyt, koska hän hävitti ne sitä mukaa, kun ne hänelle palautettiin. Hän lähetti lisää runoja kustantajalle. Osaan kirjeistä hän sai vastauksen, suurimpaan osaan ei. Yhtäkään runoa ei kuitenkaan julkaistu.
Kun Mukka sai kirjoituskoneen, alkoi hän alkoi kirjoittaa romaania. Se valmistui 10. maaliskuuta 1960 ja sisälsi 56 liuskaa. Mukka lähetti romaanin Gummerukselle, mutta kustantamo ei kelpuuttanut sitä painettavaksi. Mukka päätti lopettaa kirjoittamisen kokonaan ja lähti kotipaikkakunnaltaan. Hän muutti Helsinkiin opiskelemaan kuvataidetta. Helsingissä hän muutti mielensä kirjoittamisen suhteen ja jatkoi etenkin runojen kirjoittamista, ja hän kokeili toistamiseen myös romaanin kirjoittamista. Ei kuitenkaan tiedetä tarjosiko Mukka romaaniaan minnekään. Taideakatemiassa Mukka tutustui ja rakastui Tuula Pekkolaan. Mukka kosi Tuulaa, ja he menivät kihloihin. Mukka oli kuitenkin päättänyt keskeyttää opiskelunsa ja palasi Orajärvelle.
Uskonnollinen herätys ja armeija
Timo K. Mukalle hyvin tärkeä isä Eemeli kuoli vuonna 1962. Menetys oli Mukalle suuri ja hänen ahdistuksensa syveni. Hänen piti ottaa haltuunsa päämiehen asema perheessä, joka alati kärsi köyhyydestä. Hän teki pätkätöitä. Vuonna 1962 Mukka koki uskonnollisen herätyksen ja liittyi Jehovan todistajiin. Mukka kulki Orajärvellä mökeissä puhumassa Jehovasta. Myöhemmin hän sanoi, että tämä ajanjakso oli hänen elämänsä onnellisin. Uskonnollinen kausi loppui yhtäkkiä näkyyn maailmanjärjestyksestä, ja sen jälkeen hän ei enää osallistunut uskonnollisiin tilaisuuksiin. Vuonna 1963 Timo Mukka meni naimisiin Tuulan kanssa, ja he muuttivat Orajärveltä Pellon kunnan keskustaan. Pariskunnalle syntyi poika Johan vuonna 1964 ja tytär Tuuli vuonna 1966.
Mukka alkoi kirjoittaa varsinaista esikoisteostaan Maa on syntinen laulu. Hän lähetti taloudellisesti tukalissa oloissa kirjoitetun romaanin ensimmäisen osan kustantamo Kansankulttuurille. Kustantaja ei kuitenkaan hyväksynyt tätä eikä myöskään myöhemmin valmistunutta kokonaista romaania. Kustantamo kehotti Mukkaa lähettämään tekstin Gummerukselle, joka kiinnostui romaanista, mutta vaati siihen muutoksia. Mukka joutui odottamaan Syntisen laulun julkaisemista toista vuotta. Teos julkaistiin viimein vuonna 1964, kun Mukka oli vasta 19-vuotias. Kirja sai ristiriitaisen vastaanoton. Valtaosa arvostelijosta suhtautui kielteisesti tai hämmentyneesti teoksen rohkeisiin ja hurmoksellisiin seksuaalikuvauksiin.
Mukkaa kehotettiin lähtemään armeijaan terästäytymään, ja ennen armeijaan lähtöä hän kirjoitti samaan aikaan viittä eri teosta. Armeijassa Mukan mielessä vahvistui sekä pasifismi että kommunismi. Armeija ei sopinut Mukalle lainkaan, ja hän koki siellä monia vastoinkäymisiä.
Gummerus julkaisi vuonna 1965 novellikokoelman Tabu ja romaanin Täältä jostakin. Jälkimmäinen oli aatteellinen kirja, joka kuvasi kriittisesti armeijainstituutiota. Molemmat kirjat saivat jälleen kerran ristiriitaisen vastaanoton. Kirjailijan lahjakkuus tunnustettiin, mutta teosten arkaaiset elementit ihmetyttivät monia modernisteja.
Kirjoittaminen jatkuu
Mukka sai valtion kirjallisuuspalkinnon vuonna 1966. Mies jatkoi kirjoittamista tunnustuksen innoittamana. Yhtenäisen kirjoitusprosessin tuloksena syntyivät runokokoelma Punaista, romaani Laulu Sipirjan lapsista ja novellikokoelma Koiran kuolema. Ensimmäiset kaksi ilmestyivät vuonna 1966 ja jälkimmäinen 1967. Runokokoelman Punaista julkaiseminen oli Mukan kirjoittamisuran kannalta merkittävä tapaus, sillä hän oli yrittänyt tarjota runojaan kustantajalle useaan otteeseen, mutta ei ollut tullut hyväksytyksi. Punaista ei kuitenkaan saanut lehdistössä kovinkaan suopeaa vastaanottoa. Laulu Sipirjan lapsista sai sen sijaan suopeamman vastaanoton kuin Mukan aikaisemmat teokset. Novellikokoelma Koiran kuolema sai entistä myönteisemmän vastaanoton, vaikkei Mukka itse alussa antanut sille täyttä arvoa.
Vuonna 1967 Mukka muutti Pellon keskustasta takaisin Orajärvelle. Hän oli erittäin pettynyt, kun ei ollut saanut kaipaamaansa taiteilija-apurahaa. Samoihin aikoihin Mukka kärsi vakavasta munuaistulehduksesta.
Matkustelua
Koiran kuoleman julkaisun jälkeen Mukasta alkoi muodostua käsitys villinä seksuaalimystikkona. Hän ahdistui kirjoittamiseen liittyvistä ongelmista, ja se pakotti hänet tekemään useita pakomatkoja köyhästä Lapista. Hän ajeli paljon, toisinaan vaimonsa kanssa, ympäri Lappia ja poikkesi välillä Ruotsin puolella. Vuosina 1968–1969 Mukka teki viisi pitkää ulkomaanmatkaa: Moskovaan, Jaltalle Ukrainaan, Tukholmaan, Kanariansaarille ja Islantiin.
Vuonna 1968 Mukka vihdoin sai kaipaamansa taiteilija-apurahan, joka oli tosin vain yksivuotinen. Samana vuonna ilmestyi Mukan seitsemäs teos Ja kesän heinä kuolee. Se on allegorinen kuvaus kirjoittamisen vaikeudesta, mutta siitä voidaan tulkita muitakin merkitystasoja, kuten aatteellisen ja yhteiskunnallisen vieraantumisen teemat.
Elämän viimeiset vuodet ja kuolema
Vuonna 1970 Mukka palasi lapsuuskotiinsa. Hän oli hyvin masentunut, mutta sai samana vuonna valmiiksi kaksi uutta kirjaa: novellikokoelman Lumen pelko ja romaanin Kyyhky ja unikko. Ne julkaistiin, mutta arvostelut olivat osin yhä ristiriitaisia. Kai Laitinen on kuitenkin myöhemmin arvioinut Lumen pelon uuden kirjallisen nousukauden aluksi, sillä teos ”sisältää eräitä Mukan parhaita saavutuksia tällä alalla ja osoittaa myös pyrkimystä aihepiirin laajentamiseen.”
Vuonna 1971 Mukka muutti Orajärveltä Rovaniemelle. Siellä hän teki näytelmäsovituksen Rovaniemen teatterille romaanista Laulu Sipirjan lapsista. Vuonna 1972 Mukka sai valtion viisivuotisen apurahan ja teki matkan Itä-Saksan Bad Elsteriin.
Mukka sai sydänkohtauksen Tampereella, kun hän oli vierailulla elokuvaohjaaja Rauni Mollbergin luona vuonna 1972. Infarkti jäi kuitenkin diagnosoimatta ja aiheutti vakavaa sydämen vajaatoimintaa, joka lopulta johti kirjailijan kuolemaan Lapin keskussairaalassa Rovaniemellä 27. maaliskuuta 1973 vain 28-vuotiaana. On katsottu että Mukan kuolemaa edesauttoi myös Hymy-lehden tammikuussa 1973 julkaisema hyökkäävä kohuartikkeli ”Riiput jo ristillä, Timo K. Mukka”. Artikkeli julkaistiin samaan aikaan, kun kirjailija kamppaili sydänsairautta vastaan sairaalassa, ja kirjoitus järkytti ja ahdisti häntä syvästi.
Mukan perikunta nosti Hymy-lehteä vastaan syytteen kirjailijan kuoleman jälkeen, mikä johti tuomioihin. Sen seurauksena säädettiin myös intimiteettisuojalaki eli niin sanottu Lex Hymy. Kirjailija Risto Karlsson viittaa tapahtumiin ja artikkelin tekijöihin kuvitteellisessa jännitysromaanissaan Hymytön kuolema vuonna 1980.
Tuotannosta
Erno Paasilinna on todennut, että teoksissa Ja kesän heinä kuolee sekä Kyyhky ja unikko on nähtävissä erävaellusporukan, johon Mukan ohella kuuluivat muun muassa Reino Paasilinna ja Jaakko Karisto, Lapissa tekemien retkien kokemukset luonnossa koettujen hetkien kuvauksissa.
Mukan jälkeenjääneitä tekstejä julkaistiin 2010 Toni Lahtisen toimittamassa kokoelmassa Näin hetki sitten ketun. Joukossa on 16-vuotiaana kirjoitettu Savottaromaani, essee ”Näin hetki sitten ketun”, romaani Toivo, jonka tapahtumat sijoittuvat Norjaan, runokokoelma Tuula Mukan kuu sekä kuunnelma Sankarihymni, jonka aihepiiri on sama kuin Toivossa.
Suurin Mukan tekemä maalaus (257,5 × 228 cm) on hänen vuonna 1962 erään kuusamolaisen omakotitalon sisäseinään maalaamansa maisema. Taideopiskelija Mukka maalasi teoksen ollessaan kesätyössä enonsa maalausliikkeessä. Suomen Taidemuseon Kansallisgalleria tallensi teoksen valokuvaamalla.
Ateneumin taidemuseon kokoelmissa on yli sata Mukan maalausta ja piirrosta.