cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Muinainen Egypti
Toinen välikausi 1650–1550 eaa., dynastiat 13–17
Faaraoiden ote vallasta oli höltynyt 12. dynastian lopulla, ja valtakunta alkoi hajota. 13. dynastia oli tosin vielä rauhallista aikaa, vaikka 14. dynastia hallitsikin sen kanssa rinnakkain. Faaraoiden kaudet olivat usein melko lyhyitä, eikä ajasta tiedetä kovinkaan paljoa. Ejen jälkeen faaraot menettivät otteensa koko maasta ja hallitsivat lopulta enää Theban ympäristöä. Aasiasta tulleet hyksot valloittivat ja perustivat 15. dynastian. Hyksot toivat maahan hevosen, omaksuivat egyptiläisten tavat ja valitsivat jumalakseen Sethin. Pääkaupungikseen he ottivat suiston Avariksen ja jättivät Ylä-Egyptin vastarintaliikkeen käsiin. Egyptiläisten oma 17. dynastia hallitsikin sieltä rinnakkain hyksojen dynastioiden kanssa, ja lopulta hyksot karkotettiin Egyptistä 18. dynastian aluksi.
Uusi valtakunta 1550–1069 eaa., dynastiat 18–20
thumb|left|upright=0.6|Faarao [[Tutankhamonin kuolinnaamio noin vuodelta 1323 eaa. Tutankhamon kuoli nuorena, mutta hänen hautansa on kaikista faaraoiden haudoista parhaiten säilynyt.]] Uusi valtakunta edusti Egyptin todellista suurvalta-aikaa. Valtakunta oli suurimmillaan 18. dynastian faarao Thutmosis III:n aikana: se ulottui Välimeren itäosista Niilin neljännelle kataraktille asti etelässä. Suuria soturifaaraoita olivat hänen lisäkseen Ramses II ja Ramses III. Kausi tunnetaan myös Luxorissa sijaitsevista vaikuttavista temppeleistä, kuten Karnakin ja Luxorin temppeleistä, sekä Kuninkaiden laaksosta, monen faaraon hautapaikasta. Yksi kauden suurimmista rakentajista oli Amenhotep III.
Thebasta kotoisin olleen 18. dynastian aikana Egypti koki harvinaisen uskonnollisen muutoksen, kun faarao Akhenaten nosti auringonjumala Atonin pääjumalaksi ja syrjäytti näin Theban mahtavan papiston kahdeksikymmeneksi vuodeksi. Tällä niin sanotulla amarna-kaudella myös Egyptin taide muuttui entistä vapaammaksi ja luonnollisemmaksi. Akhenatenia seurasi pian nuorena kuollut Tutankhamon, jonka aikana Amonin valta palautettiin, ja joka muistetaan hyvin säilyneestä haudastaan. Armeijan ylipäällikön Horemhebin sotilaskaappaus dynastian lopulla toi maan hallintoon tiukan kurin, ja Atonin kultti hävitettiin lopullisesti.
19. dynastian faaraoiden aikana, etenkin Seti I:n ja Ramses II:n hallituskausilla, Egypti nousi suuruutensa huipulle. 67 vuoden ajan hallinnut Ramses II rakennutti lukuisia temppeleitä ja jättimäisiä näköispatsaita. Ramseksen seuraaja Merenptah torjui libyalaisten hyökkäyksen. Egyptin viimeisenä suurena faaraona pidetään 20. dynastian Ramses III:ta, jonka jälkeen maan voidaan sanoa lähteneen hyvin hitaaseen kulttuuriseen alamäkeen, josta se ei enää palannut entiseen loistoonsa. Ramses III:ta seurasi sarja uusia Ramseksia, joiden valtakaudet jäivät mitättömiksi. Dynastian lopulla faaraon valta oli rajoittunut suistoalueelle, ja levottomassa Ylä-Egyptissä valtaa piti Amunin papisto.
Kolmas välikausi 1069–747 eaa., dynastiat 21–24
thumb|Vaikutusvaltainen ylipappi Herihor hallitsi Ylä-Egyptiä samanaikaisesti Ala-Egyptiä hallinneen faaraon kanssa kolmannella välikaudella. 20. dynastian lopussa ylipappi, Egyptin armeijan ylipäällikkö ja Nubian varakuningas Herihor otti vallan itselleen etelässä samaan aikaan kun Ramses XI vielä hallitsi pohjoisessa. Ramseksen kuoleman jälkeen pohjoisessa valtaan nousi Smendes I, mutta papisto piti etelässä edelleen valtaa, ja 21. dynastian alkua onkin kutsuttu ”pappisdynastiaksi”.
Libyalaissyntyisen 22. dynastian perusti Shoshenk I, ja pohjoinen ja etelä yhdistyivät jälleen. Rinnakkain 22. dynastian kanssa syntyi eteläiselle deltalle hallitsemaan 23. dynastia, sen jälkeen 24. dynastia, ja maalle oli julistautunut kolme kuningasta, kun nubialaiset alkoivat jälleen liikehtiä etelässä.
Myöhäiskausi 747–332 eaa., dynastiat 25–31
Egyptin kahdeskymmenesviides dynastia, eli ”kushilainen dynastia” tai ”nubialaisdynastia”, oli lähtöisin Kushin maasta Nubiasta, jonka pääkaupunki oli Napata. Nubia, Egyptin eteläisin osa, oli vähitellen irtautunut Egyptin vaikutuksesta ja itsenäistynyt. Amon-kultti oli myös saanut Nubiassa vahvan jalansijan. Piye-kuninkaan johdolla nubialaiset valtasivat Egyptin ja hallitsivat sitä noin sata vuotta. Tänä aikana Egyptiin rakennettiin taas hautapyramideja tuhannen vuoden tauon jälkeen. Taharqan hallituskaudesta lähtien heidän otteensa Egyptistä alkoi lipsua assyrialaisten heikentämänä. Tantamanin aikana tapahtui nubialaisten lopullinen vetäytyminen Egyptistä.
Psametik I perusti Egyptin niin sanotun saiittilaisen 26. dynastian ja hallitsi 50 vuoden ajan. Hänen aikanaan Egypti tavoitteli perinteen katkeamisen jälkeen vanhaa loistoaan, ja aika olikin rauhallista. Dynastian faaraoista huomattavin oli Nekau II. Hän rakennutti kanavan yhdistämään Niilin ja Punaisenmeren sekä perusti Egyptin ensimmäisen varsinaisen laivaston.
Persian kuningas Kambyses II valtasi Egyptin ja maata alkoi vuonna 525 eaa. hallita persialainen 27. dynastia. Vuonna 404 eaa. Amyrtaios kapinoi persialaisia vastaan ja perusti 28. dynastian. Tällöin Egypti sai vielä joksikin ajaksi itsenäisyytensä takaisin. Vuonna 398 eaa. Nefaarud I perusti 29. dynastian. Vuonna 380 eaa. Nektanebo I kaappasi vallan ja perusti 30. dynastian, joka jäi myös viimeiseksi egyptiläissyntyiseksi dynastiaksi. Vuonna 343 eaa. Persian kuningas Artakserkses III valtasi Egyptin uudestaan ja perusti 31. dynastian, joka oli viimeinen numeroitu dynastia.
Hellenistinen kausi 332–30 eaa.
thumb|left|upright=0.6|Kuuluisa kuningatar [[Kleopatra VII, muinaisen Egyptin viimeinen hallitsija.]] Aleksanteri Suuri valtasi Egyptin vuonna 332 eaa. Hänen kuolemansa jälkeen Egyptin hallitsijaksi tuli makedonialaissyntyinen Ptolemaios I, joka julistautui myöhemmin kuninkaaksi ja faaraoksi. Aleksanterin Niilin suistoon perustamasta Aleksandriasta tuli Egyptin pääkaupunki jo 320-luvulla eaa. ja hellenistisen kulttuurin ja tieteen keskus, aikansa kuuluisimman oppilaitoksen, Aleksandrian kirjaston sijaintipaikka.
Egyptin viimeinen ptolemaiossukuinen hallitsija oli kuningatar Kleopatra VII, joka hallitsi Egyptiä aina vuoteen 30 eaa. Tällöin roomalainen kenraali Octavianus valtasi Egyptin ja teki siitä Rooman provinssin, samalla vakiinnuttaen oman valtansa: hänestä tuli ensimmäinen Rooman keisareista, hallitsijanimeltään Augustus. Kleopatran itsemurhan myötä itsenäinen Egypti lakkasi olemasta.
Hallinto
Muinainen Egypti oli valtiomuodoltaan absoluuttinen monarkia, eli faarao oli täydellinen yksinvaltias. Hän saneli lait ja määräykset sekä valitsi virkamiehet ja papit. Kuningas oli myös maan ylin sotapäällikkö, ja moni faarao osallistui itsekin sotaretkiin. Hän vastasi myös ulkomaiden diplomaatti- ja kauppasuhteista, usein avioliittojen avulla.
Egyptin korkein virkamies oli visiiri, joka vastasi toimeenpanovallan valvomisesta. Joinain aikoina visiirejä oli yksi, mutta Uudessa valtakunnassa Ylä- ja Ala-Egyptillä oli omat visiirinsä. Visiiri oli kuninkaan sijainen, valvoi hallintoa ja hoiti tuomiovaltaan liittyviä tehtäviä. Hänen vastuullaan oli myös kuninkaan haudan rakentaminen. Laaja ja tavalliseen kansaan nähden etuoikeutettu virkamieskunta johti elinkeinoelämän suurhankkeita. Heihin luettiin myös taiteilijat, käsityöläiset, kirjurit ja tieteilijät. Virkamiehet palkittiin uransa lopussa usein hyväpalkkaisella papinviralla.
Egyptin hallintoalueet eli läänit vastasivat etenkin veronkannosta, maanjaosta ja työvoiman värväyksestä. Maakuntien kuvernöörit olivat myös paikallistemppeleiden ylipappeja Uuden valtakunnan aikaan saakka. Kuvernöörit huolehtivat lääninsä oikeudesta ja järjestyksestä poliisilaitoksen kanssa.
Laki
Egyptissä oli tiettävästi kirjallinen laki jo ennen Myöhäiskautta: erään kreikkalaisen kirjailijan mukaan faarao oli laatinut kahdeksan kirjan lakikokoelman. Faarao oli ylin tuomari ja hänen sanansa oli laki, mutta käytännössä tuomareina toimivat korkeat virkamiehet ja visiirit. Oikeuden periaatteena käytettiin maatia, oikeamielisyyden käsitettä. Joskus tuomiota pyydettiin oraakkelilta. Rangaistusmuotoja olivat muun muassa kuolema, maastakarkotus ja vankeusrangaistus, joka langetettiin esimerkiksi asepalveluksesta tai valtiollisesta työstä karkaamisesta.
Asevoimat
thumb|Ramses II sotavaunussaan Kadeshin-sotaretkellään. Reliefi [[Abu Simbelissä.]] Egyptissä ei vielä Vanhaan valtakuntaan mennessä ollut pysyvää armeijaa, vaan sotaväki kutsuttiin kokoon ja koulutettiin tarvittaessa. Palkka-armeija otettiin käyttöön Vanhassa valtakunnassa. Egyptin armeijan aseina olivat tuohon aikaan nuija, sotakirves, tikari, kilpi, keihäs, linko ja jousi.
Asetekniikka kehittyi huomattavasti Uuden valtakunnan alussa, kun hyksot toivat maahan hevosen ja vaunut, jotka egyptiläiset ottivat omaan käyttöönsä heti hyksojen lähdettyä maasta. Egyptiläisten sotavaunussa oli kaksi miestä, ohjaaja ja jousta käyttänyt soturi, ja vaunuja veti parivaljakko. Peitsissä alettiin käyttää pronssikärkeä, ja pronssia käytettiin myös sotilaiden suojavarustuksiin. Aasialaisilta omaksuttiin sirppimiekka. Sotalaivoja egyptiläisillä ei ollut, minkä vuoksi heidän reittinsä etenkin itärintamalla olivat usein ennalta-arvattavia.
Egyptiläisten sotaretkistä ainoa tarkkaan tunnettu on faarao Ramses II:n sota heettiläisiä vastaan vuonna 1274 eaa. Ramseksen armeija lähti valloittaman Kadeshin linnoituskaupunkia kahdelta suunnalta, mutta he joutuivat heettiläisten väijytykseen. Ramseksen joukot melkein hävitettiin, mutta apujoukkojen avulla hänen onnistui perääntyä takaisin Egyptiin, missä sotaretkeä juhlittiin suurena voittona.
Väestö
upright=0.6|left|thumb|[[Faijumin muumiomuotokuvat antavat realistisen kuvan siitä, millaisilta roomalaisajan egyptiläiset näyttivät. ]]
Muinaisen Egyptin imeväiskuolleisuudeksi on arvioitu 30 prosenttia, ja aikuiseksi selvinneen egyptiläisen eliniäksi keskimäärin 30–40 vuotta.
Geeniperimältään muinaisen Egyptin väestö oli läheistä sukua Lähi-idän, Anatolian niemimaan ja Euroopan kansoille. Mustan Afrikan geeniperimää ei egyptiläisissä vielä tuolloin ollut nykyisiä määriä. Egyptiläiset olivat välimerellisen vaaleaihoisia, ja he muistuttivat ulkonäöltään lähinnä nykypäivän kreikkalaisia.
Yhteiskunta
Muinainen Egypti jakaantui tiukkoihin yhteiskuntaluokkiin, mutta koulutuksen kautta työläispojatkin saattoivat nousta ylempiin luokkiin. Kaikista korkea-arvoisin oli faarao, jota alempana olivat papiston jäsenet ja ylimystö. Näiden alla olivat sotilaat, sitten kirjurit, kauppiaat ja käsityöläiset. Toiseksi alhaisimman luokan muodostivat maanviljelijät, joiden alapuolella olivat vain työläiset, joista suurin osa oli orjia.
Faarao
thumb|Faarao [[Akhenatenin rintakuva. Faaraot oli aikaisemmin kuvattu taiteessa jäykästi ja ihannoivasti, mutta Akhenatenin aikana Egyptin taide vapautui hetkeksi, ja faarao kuvautti itsensä yhtäältä aidon rumana ja toisaalta lempeänä perheenisänä. ]] Faarao oli muinaisen Egyptin yksinvaltainen johtaja. Häntä palvottiin Horus-jumalan maanpäällisenä ilmentymänä, Isiksen ja Osiriksen poikana ja myöhemmin auringonjumala Ran poikana. Faaraon tehtäviin kuului muun muassa johtaa armeijaa ja palvoa Egyptin jumalia. Faaraon tuli pyrkiä päätöksissään aina ylläpitämään Maatia, oikeudenmukaisuutta.
Papisto
Muinaisen Egyptin papit hoitivat temppelien palvontamenot: he toimittivat uhritoimitukset ja lausuivat rukoukset. Hierarkian huipulla oli ylipappi, jonka alapuolella olivat temppelikultista vastaavat maallikkopapit, neljän kuukauden välein vaihtuvat wab-papit. Heidän lisäkseen oli päätoimisia rituaali- ja lukijapappeja, joilla oli koulutus työhönsä. Egyptin papit eivät olleet hengellisiä johtajia, saarnaajia tai uskonnollisia asiantuntijoita, kuten papit nykyisin ovat. Uuden valtakunnan lopussa papiston valta kasvoi niin mahtavaksi, että se otti faaraolta vallan Ylä-Egyptissä
Orjat
Rooman vallan aikaan Egyptin asukkaista 10 prosentin on arvioitu olleen orjia. Orjat työskentelivät monipuolisesti eri tehtävissä, usein etenkin faaraoiden, ylimystön ja papiston tiloilla. Orjuus oli usein periytyvää. Varsinaisia orjamarkkinoita ei tiedetä olleen. Orjien asema Egyptissä oli suhteellisen hyvä muihin yhteiskuntiin verrattuna, eikä aina eronnut tavallisen työläisen asemasta. Sotavangit eivät aina joutuneet orjaksi loppuiäkseen, vaan tietyn ajan kuluttua heidät saatettiin päästää vapaaksi.
Haudat ja pyramidit
thumb|Kuningatar [[Hatšepsutin kuolintemppeli Deir el Bahrissa lähellä Kuninkaiden laaksoa.]] Vanhan valtakunnan ensimmäisten kahden dynastian aikaiset faaraot rakennuttivat aluksi haudoikseen matalia, penkkiä muistuttavia savitiilisiä mastaboja. Päällekkäin asetelluista mastaboista muodostuivat porraspyramidit. Näistä ensimmäinen kivestä tehty ja siksi hyvin säilynyt oli kolmannen dynastian faaraon Djoserin porraspyramidi Sakkarassa. Neljännen dynastian faaraot rakennuttivat suuret Gizan pyramidit, joista suurin on alkujaan 146 metriä korkea Kheopsin pyramidi. Tämän jälkeen pyramidien arvostus alkoi pienetä: ne alettiin rakentaa aikaisempaa pienemmiksi ja rakennusmateriaaleina käytettiin huonommin säilyviä materiaaleja.
Uuden valtakunnan faaraot haudattiin Kuninkaiden laakson vaikeapääsyisiin ja pyramideja helpommin vartioitaviin kalliohautoihin. 21. dynastian aikaan kuninkaalliset muumiot kerättiin yhteen ja kätkettiin turvallisiin piilopaikkoihin. Näistä yksi oli vuonna 1898 löydetty Amenhotep II:n hauta, jossa oli yhteensä 16 kuninkaallista muumiota. Myös toinen samanlainen kätkö löydettiin 1800-luvulla.
Temppelit
Faaraot vietiin pyramidihautaansa pyramidin yhteydessä olleiden laaksotemppelin ja kuolintemppelin kautta. Kuolintemppelissä toimitettiin kuninkaalle tämän kuoleman jälkeen päivittäisiä riittejä, jotka takasivat hänen hyvinvointinsa kuolemanjälkeisessä elämässä. Sen jälkeen kun kuninkaat alettiin haudata kalliohautoihin, kuolintemppelistä tuli heidän ainoa näkyvä muistomerkkinsä. Suurin osa näistä temppeleistä on jo kadonnut.
Gizan sfinksi
thumb|left|Gizan sfinksi unisteela etutassujensa välissä. Steelaan on kuvattu uni, jonka tuleva faarao [[Thutmosis IV näki nukkuessaan sfinksin varjossa. Unessa sfinksi pyysi prinssiä puhdistamaan hiekan ympäriltään, minkä prinssi tekikin, ja sfinksin lupauksen mukaisesti hänestä tuli aikanaan faarao. ]] Gizan sfinksi sijaitsee Gizan tasangolla Khefrenin pyramidin edessä. Se on noin 20 metriä korkea ja 73,5 metriä pitkä patsas, jolla on ihmisen kasvot ja leijonan ruumis. Sfinksi on hakattu peruskalliosta ulkonevaan kalkkikiveen. Sen sisällä on kolme kuilua, joiden sisältä ei ole löydetty mitään.
Gizan sfinksin henkilöllisyydestä ei ole täyttä varmuutta, vaikka useimmiten sen katsotaan esittävän neljännen dynastian aikana hallinnutta faarao Khafrea. Joidenkin teorioiden mukaan sfinksi saattaa esittää myös Khafren edeltäjiä Djedefraa tai Khufua. Sen etutassujen välissä on ehkä ollut kuninkaan patsas; nyt siinä on niin sanottu unisteela.
Sfinksejä on myös muualla Egyptissä, kuten Karnakissa, ja joillain niistä on oinaan tai haukan pää. Sfinkseillä oli Egyptissä mytologinen yhteys auringonjumalaan ja faaraoon.
Obeliskit
Obeliskit olivat yhdestä kivestä, yleensä punagraniitista veistettyjä, pohjaltaan nelikulmaisia ja ylöspäin kapenevia pylväitä, joiden huippu oli pyramidin muotoinen. Obeliskit olivat auringonjumalan symboleja. Muinaisegyptiläisen temppelin edessä seisoi tavallisesti kaksi obeliskia.
Kirjoitus
thumb|Hieroglyfikirjoitusta [[Seti I:n haudasta.]] Kirjoitustaito keksittiin Egyptissä viimeistään 3200–3100 eaa. Egyptiläisten kirjoitusjärjestelmä, hieroglyfit, saattoi saapua Mesopotamiasta, tai egyptiläiset olivat vieneet hieroglyfinsä tai niiden ajatuksen Mesopotamian kuvakirjoitukseksi. Joidenkin ajoitusten mukaan Skorpioni I -nimisen kuninkaan haudassa olisi ollut hieroglyfejä 3300–3200 eaa. ja joissain ruukunsirpaleissa 3400–3300 eaa.
Sojuz 38
Sojuz 38 oli kuudeskymmenes miehitetty Neuvostoliiton Sojuz-lento ja kolmastoista lento Saljut 6 -avaruusasemalle.
Muinainen Egypti
Kirjoitus
Hieroglyfien käyttö väheni viimeistään Ptolemaiosten ja roomalaisvallan kauteen mennessä. Lopullisesti niiden käytöstä luovuttiin 300 jaa., jolloin egyptiä alettiin kirjoittaa kreikkalaisin kirjaimin, joihin lisättiin seitsemän demoottista merkkiä. Vanhasta kirjoituksesta luopumisen syy oli luultavasti se, että Egyptistä oli jo tullut kristitty maa, ja hieroglyfejä pidettiin pakanallisina.
Sojuz 38
Laukaisu tapahtui Baikonurin kosmodromilta 18. syyskuuta 1980 ja paluu noin 8 vuorokautta myöhemmin, 26. syyskuuta 1980. Lennon radiokutsu oli "Taimur" (Таймыр).
Muinainen Egypti
Kirjoitus
Hieroglyfejä on sisältötekstissä neljäntyyppisiä: yksittäisiä äännemerkkejä, kirjainryhmien merkkejä, sanamerkkejä, sekä ääntymättömiä, selventäviä merkkejä. Osa hieroglyfeistä on puhdasta kuvakirjoitusta. Hieroglyfejä opittiin tulkitsemaan uudelleen vasta 1800-luvun alussa.
Kirjoittaminen oli kirjurien työtä. Kirjurinammattiin tähtäävä koulutus aloitettiin kymmenvuotiaana erityisissä kouluissa, ja koulutuksen jälkeen kirjuri ryhtyi jonkun kokeneen kirjurin oppipojaksi. Kirjurinammatti periytyi usein isältä pojalle.
Uskonto
thumb|left|[[Osiris-jumala kuningatar Nefertarin (n. 1295–1255 eaa.) haudan seinämaalauksessa.]] Herodotoksen mukaan egyptiläiset olivat maailman hurskain kansa, jonka kaikissa toimissa uskonto ilmeni. Uskonto näkyi egyptiläisten valtavissa temppeleissä ja kuolemanjälkeistä elämää varten rakennetuissa muistomerkeissä ja haudoissa sekä vainajien palsamoinnissa ja hautajuhlissa, oraakkeleissa ja loitsuissa. Egyptiläiset uskoivat jumaltensa olevan läsnä temppeleidensä "kaikkein pyhimmässä" sisähuoneessa, missä heille uhrattiin päivittäin ruokaa. Temppeleissä säilytettiin myös eläimiä, joiden kultit olivat egyptiläisille tärkeitä.
Muinaiset egyptiläiset uskoivat maailman syntyneen maanalaisesta Nun-alkumerestä, joskin itse luomistapahtuman kuvaamisessa maan papistossa oli useampia koulukuntia. Egyptiläisten uskomuksen mukaan heidän yläpuolellaan avaruuden jumala Šu piteli taivasta. Auringon he uskoivat nousevan aamulla merestä ja laskevan illalla Manalaan. Egyptiläisten jumalat hallitsivat makrokosmosta ja faarao mikrokosmosta. Näiden maailmojen välillä oli ihmisten ja jumalien välinen avunantosopimus, jossa jumalat soivat ihmisille hyvän sadon palkintona heidän palvelemisestaan. Jumalia egyptiläisillä oli satoja, joista jokaisella egyptiläisellä tai usein koko kaupungilla oli oma suosikkijumalansa. Tällaisia paikallisia suosikkijumalia olivat muun muassa luojajumala Ptah, viisauden jumala Thoth, manalan jumala Osiris ja auringonjumala Amon. Kaikkien yhteisenä jumalana oli faarao, välittäjä jumalten ja ihmisten välillä. Egyptiläisten jumalilla oli kullakin oma eläimellinen ilmenemismuotonsa, kuten lehmä, krokotiili, leijona, ibis-lintu tai haukka.
Egyptiläiset uskoivat, että ihminen joutuisi kuollessaan Osiriksen viimeiseen tuomioon, jossa hänen sydämensä punnittaisiin jumalien edessä. Sydän asetettaisiin vaakaan, jossa oikeudenmukaisuuden sulka olisi vastapainona. Jos sulka ja sydän olivat samanpainoiset, pääsi ihminen tuonpuoleiseen elämään, mutta jos sydän oli sulkaa painavampi, vainaja joutui kadotukseen. Paratiisiin egyptiläisiä opasti Kuolleiden kirja, joka sisälsi vainajalle hyödyllisiä loitsuja ja neuvoja.
Kuolemanjälkeistä elämää varten egyptiläiset säilöivät ruumiit muumioimalla. Palsamointi kesti 70 vuorokautta, ja sen kalleimmassa muodossa vainajalta poistettiin sisäelimet ja hänet säilöttiin lipeäsuolaan. Säilytyksen jälkeen hänet pestiin, käärittiin siteisiin ja haudattiin. Egyptiläiset muumioivat myös eläimiä.
Egyptiläisten uskonnossa oli keskeistä myös ka, monitahoinen käsite, jolla tarkoitettiin siittäviä ja elossa pitäviä elämänvoimia, varastoa josta kaikki elämä sai alkunsa.
Amarnan kaudella faarao Akhenaton nosti Aton-jumalan lyhyeksi aikaa korkeimmaksi jumalaksi, Egyptin papiston tyrmistykseksi. Egyptin uskonnolla, mahdollisesti juuri Akhenatonin kultilla, on katsottu voineen olla vaikutuksensa yksijumalaisen juutalaisuuden syntyyn, ja se on voinut antaa innoitusta myös joihinkin kristinuskon myytteihin. Moni muinaisegyptiläisen uskonnon piirre on säilynyt nykyaikaan asti maan koptikristittyjen kirkossa. .
Taide
thumb|Kuningatar [[Nefertitin rintakuva, yksi Egyptin tunnetuimmista taideteoksista.]] Muinaisen Egyptin taide käsittää lukemattomia taidekäsitöitä, maalauksia, reliefejä ja patsaita. Egyptiläiset itse eivät tunteneet taiteen käsitettä, eikä heidän kielessään ollut sille sanaa. Taiteilijat olivat käsityöläisiä, joiden tehtävä oli tuottaa kauniita teoksia, yleensä uskonnollisiin tarkoituksiin. Suurin osa Egyptin taiteesta on hautataidetta, jonka tarkoituksena oli toimia sielun asuinsijana ja taata vainajalle hyvä elämä tuonpuoleisessa. .
Egyptin taide saavutti hienostuneimman kautensa Keskimmäisen valtakunnan aikana, ja taiteen rappio alkoi vasta Ptolemaioksien kaudella.
Kirjallisuus
Muinaisesta Egyptistä on säilynyt monenlaisia tekstejä, kuten uskonnollisia tekstejä, moralistisia kirjoituksia, tiedetekstejä, oikeudenkäyntien kuvauksia, runoja, satuja, tarinoita, näytelmiä, omaelämäkertoja ja muistelmateoksia. Uskonnollisiin teksteihin kuuluivat etenkin Kuolleiden kirja, arkkutekstit (pyramiditekstit), hymnit ja rukoukset. Klassisen proosan tunnetuimpia esimerkkejä ovat tarina haaksirikkoutuneesta merimiehestä ja Sinuhen tarina (joka on eri tarina kuin kirjailija Mika Waltarin Sinuhe egyptiläinen). Rakkausrunous kukoisti Egyptissä erityisesti Uuden valtakunnan aikana.
thumb|left|upright=0.6|Egyptiläistä lääketiedettä papyrukselle tallennettuna. Potilaan [[migreeniä hoidetaan hänen päähänsä sidotulla savikrokotiililla, jonka kidassa on yrttejä.]]
Tiede
Egyptiläiset eivät olleet kiinnostuneita tieteestä sen itsensä vuoksi, vaan he käyttivät tieteen keinoja käytännön hyödyn tavoitteluun. Matematiikkaa he käyttivät pyramidejaan ja muita rakennuksiaan varten ja tähtitiedettä tarvittiin ajan määrittämiseen ja kalentereihin. Egyptiläinen historiankirjoitus oli luettelomaista ja satujen elävöittämää.
Lääketiedettä egyptiläiset hyödynsivät uskontonsa vaatimassa ruumiiden palsamoinnissa. Muinaisen Egyptin lääketiede oli kehittynyttä, ja egyptiläiset osasivat tehdä muun muassa kirurgisia leikkauksia. Egyptiläiset tiesivät ajattelun tapahtuvan aivoissa.
Tähtitiedettä egyptiläiset tunsivat jonkin verran, mutta he eivät osanneet selittää useimpia tähtitaivaan ilmiöitä. Egyptiläisten lääketiede perustui pitkälti taikauskoon, mutta luukirurgia ja silmien hoito olivat korkealla tasolla.
II/JR 39 (talvisota)
II/JR 39 eli Jalkaväkirykmentti 39:n toinen pataljoona perustettiin YH:n julistamisen (14.10.1939) jälkeen Kuopiossa.
Muinainen Egypti
Tiede
Egyptiläiset merkitsivät luvut yhteenlaskumenetelmää käyttäen niin että luvuille 1, 10, 100, 1000 jne. oli omat merkkinsä, joiden määrä kuvasi kyseisen yksikön määrää. He eivät tunteneet nollaa, vaan kuvasivat sitä vain tyhjällä tilalla. Myöskään potensseja tai juuria he eivät tunteneet, ja he käyttivät vain harvoja murtolukuja. Egyptiläiset laskivat piin arvoksi 3,16.
Kalenteri
Muinaiset egyptiläiset jakoivat vuoden 12 kuukauteen, joista jokaisessa oli 30 päivää kolmena 10 päivän jaksona. Ylimääräiset viisi päivää sijoitettiin vuoden loppuun. Karkausvuotta ei tunnettu. Vuodenaikoja oli kolme: tulva, kylvö ja sadonkorjuu, ja vuosi alkoi 19. heinäkuuta. Egyptiläiset numeroivat vuodet kulloisenkin faaraon hallituskauden alusta lukien aina ykkösestä aloittaen. Vuorokaudessa oli 24 tuntia. Aikaa mitattiin aurinkokelloilla ja vesikelloilla. Itävaltalais-amerikkalainen matemaatikko ja tiedehistorioitsija Otto Neugebauer on kutsunut egyptiläisten kalenteria "järkevimmäksi koskaan kehitetyksi kalenteriksi".
II/JR 39 (talvisota)
Varustaminen
II/JR 39 pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaan, mutta puolustusvoimien kalustopulasta johtuen määrävahvuuksia ei materiaalin osalta saavutettu.
Muinainen Egypti
Arki
Kreikkalaisen historioitsija Herodotoksen mukaan egyptiläisten tavat erosivat muiden kansojen tavoista monilta osin. Egyptiläiset asuivat hänen kuvauksensa mukaan tiiviisti eläintensä kanssa, he söivät ulkona kaduilla, naiset kävivät toreilla ja miehet kutoivat kotona (työntäen kuteen alaspäin, toisin kuin muut). Egyptiläiset söivät spelttiä, eivät vehnää tai ohraa. Egyptiläiset olivat Herodotoksen mukaan erittäin siistejä: he pesivät astioitaan ja vaatteitaan usein, ja ympärileikkasivat itsensä puhtauden vuoksi. Erityisesti pappien henkilökohtainen hygienia oli korkea.
II/JR 39 (talvisota)
Keskittäminen
II/JR 39 keskitettiin muun rykmentin ohessa Laatokan Karjalaan Leppäsyrjän alueelle 18.-20.10.1939 välisenä aikana.
Talvisodan taisteluista
IV Armeijakunnan taistelualueelle tyypilliseen tapaan pataljoona kuului talvisodan aikana erilaisiin tilapäisorganisaatioihin.
Edmonde Charles-Roux
Charles-Roux'n isä oli diplomaatti, ja hän asui siksi nuorena Prahassa ja Roomassa. Hän oli naimisissa ranskalaisen poliitikon Gaston Defferren kanssa. Toisen maailmansodan jälkeen hän asettui Pariisiin ja oli Ellen toimittaja ja 1950–1960 Voguen Ranskan-painoksen päätoimittaja. Hän sai 1966 Goncourt-palkinnon teoksesta Hyvästi Palermo (Oublier Palerme).
II/JR 39 (talvisota)
Joulukuu 1939
15.12.1939 II/JR 39 liitettiin osaksi Taisteluosasto Neitoa, joka taas oli osa Ryhmä Jousimiestä. Iltayöstä taisteluosasto aloitti etenemisensä kohti hyökkäystavoitettaan Mitroa.
16.12.1939 pataljoona hyökkäsi suunnistusvirheen seurauksena alkuperäistä tavoitettaan pohjoisempana kohti Ruhtinaanmäkeä. Vihollisen voimakas torjunta pysäytti kuitenkin hyökkäyksen ja pataljoona vetäytyi muun taisteluosaston mukana Katitsanlammen alueelle.
Rauha 13. maaliskuuta 1940
Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin mm. maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Muinainen Egypti
Asuminen
Egyptiläisten kaupunkien ja kylien kaupunkisuunnittelu oli harvinaista, ja kaupungit laajenivat usein satunnaisesti ja joskus vaikeakulkuisesti jonkin keskeisen rakennuksen ympärille.
Egyptiläiset rakensivat asuintalonsa savitiilistä, eikä niitä siksi ole säilynyt paljoakaan. Maalauksista ja teksteistä sekä hautaesineistä saadaan kuitenkin paljon yksityiskohtaista tietoa ajan asumisesta ja kotioloista. Myös huonekaluja ja muuta irtaimistoa on kuivan ilmaston ansiosta säilynyt.
Suurimpien asuintalojen pihalla oli usein koristeltu lammikko, jota käytettiin myös peseytymiseen. Sisällä oli usein kylpyhuone ja käymälä. Suihkuna toimi kivilaatta, jonka päällä kylpijä kaatoi vettä ylleen. Käymälänä toimi hiekalla täytetty astia. Sängyissä oli usein tyynyn sijaan niskatuki.
Egyptiläiset söivät maton päällä tai pienen pöydän ääressä. Tuolit olivat matalia.
Ruoka
thumb|left|Egyptiläisiä kynimässä lintuja 1500-luvulla eaa. Egyptissä oli yleensä riittävästi ruokaa kaikille, ja nälänhädät olivat harvinaisia. Egyptiläinen perusruoka koostui leivästä, oluesta ja vihanneksista, etenkin sipulista. Leivän sekaan jäi aina hiekkaa, mikä kulutti egyptiläisten hampaita. Myös kalaa syötiin usein, samoin monenlaisia hedelmiä, etenkin taateleita ja viikunoita. Lihasta saivat nauttia etupäässä varakkaammat: egyptiläiset pitivät sikoja, vuohia, lampaita, lehmiä ja hanhia, ja lisäksi metsästivät villieläimiä. Mausteita käytettiin paljon. Viini oli varakkaamman väen juomaa. Tavallinen kansa söi yleensä kaksi ateriaa päivässä.
Avioliitto ja perhe
Avioliittoseremonioita ei Egyptissä juurikaan ollut, eikä häitä esittäviä kuvia ole säilynyt. Vaimon asema oli hyvä. Avioero oli helppo saada, ja vaimon oikeudet olivat tasa-arvoiset. Miehillä oli yleensä yksi vaimo, vaikka moniavioisuuskin oli laillista ja faaraoilla olikin joskus haaremi. Kuninkaallisissa piireissä esiintyi myös insestisiä avioliittoja isän ja tyttären välillä; tavallisellakin väellä esiintyi usein serkusten välisiä avioliittoja.
Myös ei-kuninkaallisilla miehillä oli joskus jalkavaimoja, jotka asuivat perheen talossa ilman vaimon oikeuksia. Prostituutiota esiintyi myös jonkin verran. Vaimon uskottomuudesta rangaistiin usein ankarasti.
Egyptiläisnaiset synnyttivät kyykyssä tai polvillaan. Lasten nimeksi annettiin aina nimi, jolla oli jokin merkitys. Lapsikuolleisuus oli 25–35 prosenttia. Adoptiot olivat yleisiä, ja adoptiolapset olivat tasa-arvoisia oikeuksiltaan. Lasten pää ajeltiin lähes paljaaksi puberteettiin asti. Yleensä vain pojat kävivät koulua, vaikkakaan peruskouluja ei ollut, vain erikoiskouluja kuten sota- ja kirjurikouluja.
Kauneudenhoito
thumb|Egyptiläisiä pronssipeilejä. Niin naiset kuin miehetkin ehostivat itseään. He käyttivät öljyjä, hajusteita, voiteita ja silmämaaleja. Silmäluomien maalaaminen suojasi silmiä auringolta; vanhan valtakunnan alussa värinä oli malakiitista jauhettu vihreä, myöhemmin musta ja joskus myös valkea tai harmaa. Väreissä käytettiin usein lyijykiillettä ja joskus synteettisiäkin aineita. Poskipuuterin värinä oli okra. Egyptiläisillä ei ollut lasisia peilejä, vaan he peilasivat itseään kiiltäväksi hiotuilla metallipeileillä, jotka olivat usein kullattuja ja koristeellisia.
Pukeutuminen
Egyptiläisten vaatemuoti vaihteli eri aikoina, ja joskus hautamaalaukset ollaankin voitu ajoittaa niiden kuvaamien vaatteiden perusteella. Miehet pukeutuivat yksinkertaiseen, polviin ulottuvaan lannevaatteeseen. Joillakin virkamiehillä oli ominaiset virka-asunsa. Naiset käyttivät tavallisesti kotelomaista hametta, jossa oli kaksi olkanauhaa. Lapset kuvattiin taiteessa alastomina. Vaatemateriaalina käytettiin useimmiten pellavaa, ei koskaan villaa, ja vaatteet olivat yleensä väriltään valkoisia. Jalkineina oli papyruksesta tai kaisloista tehdyt sandaalit. Ylemmät yhteiskuntaluokat käyttivät peruukkia.
Huvitukset
thumb|Kuningatar [[Nefertari pelaamassa senetiä.]] Egyptiläinen musiikki oli luultavasti itämaisen ja afrikkalaisen välimuoto; monia vanhoja egyptiläisiä melodioita ja musiikkiperinteitä on säilynyt esimerkiksi koptilaisten perinteessä. Egyptiläiset soittivat muun muassa harppua, luuttua ja lyyraa sekä huilua ja muita puhallinsoittimia. Myös lyömäsoittimia kuten rumpuja ja tamburiineja käytettiin, etenkin kulkueissa ja tanssiesityksissä. Palloleikit olivat yleisiä harrastuksia, kuten myös paini ja kilpajuoksu. Suosittuja pelejä olivat lautapeli senet ja arpapeli mehen. Juhlia egyptiläisillä oli paljon ympäri vuoden, etenkin jumalten kunniaksi järjestettyjä ja maanviljelykauden eri vaiheiden mukaisia.
Lemmikkieläimet
Kissoista tuli yleisiä lemmikkieläimiä Uuden valtakunnan aikana. Myös koiria ja apinoita pidettiin lemmikkeinä, ja koirista oli jalostettu eri rotuja eri tarkoituksiin. Kuninkaiden hautoihin haudattiin usein näille kuuluneita eläimiä.
Kulkuyhteydet
Aasi oli maalla yleisin kulkuväline. Maassa ei kuitenkaan ollut maanteitä juuri lainkaan, joten tärkein kulkuväylä oli Niili. Koska tuuli puhalsi yleensä pohjoisesta, matkattiin jokea alas purjeet alhaalla ja jokea ylös tuulen voimalla purjeet ylhäällä. Joen eteläisen varren vesiputoukset eli kataraktit vaikeuttivat matkantekoa. Vanhimpia ja yleisimpiä veneitä olivat papyruslautat, joita käytettiin etenkin matalilla vesillä metsästykseen ja kalastukseen. Suuret, rakennuksiin tarkoitetut kivet kuljetettiin suuremmilla puisilla laivoilla. Egyptiläiset hallitsivat myös merenkäynnin, vaikka he eivät koskaan merivalta olleetkaan. He toivat meritse maahan kuitenkin muun muassa setripuuta Libanonista, ja heillä oli myös sotalaivoja.
Ilmasto ja luonto
thumb|left|Pyhäiibisveistos muinaisesta Egyptistä. Laji oli [[Thot-jumalan symboli, mutta nykyisin sitä ei enää esiinny Egyptissä.]] Muinaisen Egyptin ilmasto oli kuiva ja subtrooppinen; pohjoisella deltalla saatiin talvella jonkin verran sateita. Viljelykelpoista aluetta oli 34 000 neliökilometriä. Niilin laaksoa ympäröivän aavikon ilmasto oli myöhäisellä kivikaudella kuitenkin huomattavasti nykyistä kosteampi, ja savannimainen luonto tarjosi hyvän elinympäristön villieläimille. Muinaisen Egyptin savanneilla ja Niilissä esiintyi taiteessa usein kuvattuja kasvi- ja eläinlajeja, joita ei esiinny nykyisessä Egyptissä, kuten virtahepo, leijona, paviaani, pyhäiibis ja genetti. Niilinkrokotiilia esiintyy nykyisin enää maan eteläosissa.
Maatalous
thumb|right|Maanviljelijöitä työssään. Hautamaalaus [[Egyptin 18. dynastia|18. dynastian ajalta.]] Niili tulvi heinäkuun ja syyskuun aikana ja täytti rannat hedelmällisellä lietteellä. Egyptiläiset rakensivat patoja, kanavia ja tulva-altaita sekä käyttivät vedennostolaitteita hyödyntääkseen tulvat mahdollisimman tarkasti. Maahan imeytynyt kosteus riitti kasveille koko kasvukaudeksi; pitkään egyptiläiset saivat vain yhden sadon vuodessa, mutta Ptolemaiosten aikaisen kanavakastelun myötä päästiin kahteen vuosittaiseen satoon.
Faarao omisti kaiken maan, mutta kolmannen dynastian aikana hän ryhtyi jakamaan viljelymaita valtion virkamiehille, mikä johti yksityisomistuksen syntyyn. Suurin osa egyptiläisistä maatyöläisistä oli käytännössä maaorjia. Tilojen tuli luovuttaa tietty osa tuotannostaan valtion viljavarastoihin.
Maatalouskäytössä maata oli Uuden valtakunnan aikana noin 1,65 miljoonaa hehtaaria, josta 65–75 prosenttia viljapeltona. Varastojen viljan oli tarkoitus riittää koko väestölle vuodeksi.
Egyptissä viljeltiin lähinnä spelttiä, ja jonkin verran ohraa. Vilja kylvettiin lokakuun puolivälin jälkeen ja sato korjattiin huhti-toukokuussa. Myös puutarhat tuottivat runsaasti ruokaa, etenkin hedelmiä ja vihanneksia, mutta myös mausteita.
Egyptissä oli entisaikaan metsiä enemmän kuin nykyisin, ja puuteollisuus tuotti paljon materiaalia niin rakentamiseen ja käyttöesineisiin kuin polttouuneihinkin, joissa tuotettiin keramiikkaa ja sulatettiin metallia. Tärkeimpiä puulajeja olivat sykomori, akaasia, tamariski, taatelipalmu ja mulperipuu. Myös pellavaa viljeltiin paljon.
Kaivokset ja louhokset
thumb|[[Djehutihotepin patsasta kuljetetaan puureellä louhokselta kohti Niiliä.]] Egyptin maaperässä oli hyvin runsaasti kultaa, etenkin Ala-Nubiassa, ja sitä louhittiin runsaasti. Hopeaa Egyptistä ei löytynyt, ja se oli tuotava ulkomailta. Kuparia egyptiläiset saivat aluksi Siinailta, ja myöhemmin he toivat sitä muun muassa Syyriasta. Rauta oli Egyptissä harvinaista. Jalokiviä maassa ei esiintynyt, ja niitäkin oli tuotava ulkomailta, lapis lazulia aina Afganistanista saakka.
Egyptiläiset käyttivät rakennusmateriaalinaan yli 40 kivilajia. Eniten he käyttivät eoseenikauden kalkkikiveä, jota esiintyy paksuina penkereinä Niilinlaakson molemmin puolin. Siitä rakennettiin muun muassa Gizan pyramidit sekä Keskivaltakunnan ja Uuden valtakunnan temppelit. Ooliittista kalkkikiveä käytettiin erityisesti Ptolemaiosten aikaan. Muita yleisiä rakennuskivilajeja olivat liitukauden hiekkakivi, jota käytettiin Egyptin myöhempiin temppeleihin, sekä basaltti, kvartsiitti, graniitti ja granodioriitti, joita käytettiin niin arkkitehtuurissa kuin veistoksissakin. Läpikuultavaa alabasteria louhittiin myös moniin tarkoituksiin. Itäiseltä aavikolta louhittiin silttikiveä ja monia muita kivilajeja. Valkoista marmoria louhittiin itäisen aavikon eteläosassa.
Talttojen materiaalina käytettiin Vanhan valtakunnan alkuun asti kuparia, sen jälkeen pronssia, ja Myöhäiskaudella lopulta rautaa. Kaikkein kovimpiin kivilajeihin käytettiin doleriitista valmistettuja työkaluja. Kivilouhoksilla työskenteli louhijoiden lisäksi kivenhakkaajia, kuvanveistäjiä ja kirjureita, joten louhokselta lähtiessään esineet olivat melkein valmiita. Ne kuljetettiin lopuksi laivoilla eri kohteisiin.
Unohdus ja egyptologian synty
Egyptiläinen tutkija Okasha El-Daly on kerännyt keskiaikaista arabiankielistä Egypti-kirjallisuutta ja todennut, että arabitutkijat olivat kiinnostuneita tutkimaan ja selittämään muinaisen Egyptin kieltä ja kulttuuria, lähinnä koptilaisten lähteiden kautta. Kyvyttömyys tulkita hieroglyfejä sekä muinaisen perinteen katkeaminen estivät kuitenkin historiallisesti todenmukaisen kuvan luomisen.
Tärkeässä osassa egyptologian tieteen synnyssä oli Ranskan keisari Napoleon Bonaparten sotaretki Egyptiin vuonna 1798. Napoleon vei maahan suuren joukon tiedemiehiä, jotka alkoivat tutkia egyptiläisiä monumentteja johdonmukaisesti. . Hieroglyfejä oli yritetty tulkita jo 1400-luvulta lähtien, mutta vasta ranskalainen Jean-François Champollion onnistui ratkaisemaan niiden arvoituksen 1820-luvulla Rosettan kiven avulla. Kun egyptiläisten kirjoituksia pystyttiin näin lukemaan, heräsi heidän historiansa ja kulttuurinsa jälleen eloon. Kiinnostus maan kulttuuriin kasvoi, ja Egyptin rakennelmia ja aarteita ostettiin ja ryövättiin lukemattomin määrin eri puolille maailmaa tai käytettiin rakennusmateriaaliksi. Ensimmäiset tieteelliset hautatutkimukset aloitettiin 1800-luvun lopulla, ja merkittäviä löytöjä on tehty nykyaikaan saakka. Yksi tunnetuimpia löytöjä oli Howard Carterin vuonna 1922 löytämä Tutankhamonin hauta.
Egyptiläisten muinaismuistojen kokoelmat ovat olleet monen suuren museon suosituimpia ja laajimpia osastoja 1800-luvulta alkaen. Merkittäviä egyptiläisiä kokoelmia sisältävät etenkin Kairon Egyptiläinen museo, Lontoon British Museum, Berliinin egyptiläinen museo, Pariisin Louvre ja New Yorkin Metropolitan Museum of Art. Gizaan on tarkoitus avata vuonna 2015 Suuri egyptiläinen museo, jonne asetetaan näytteille 100 000 muinaisegyptiläistä esinettä.
Nurmo
pienoiskuva|Kerrostalo Nurmossa. Nurmo on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Etelä-Pohjanmaahan kuuluvassa Seinäjoen seutukunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Sen asukasluku oli 0 ja pinta-ala 0 km², josta 0 km² vesistöjä (31.12.2008). Kunta yhdistyi kuntaliitoksessa Ylistaron ja Seinäjoen kanssa uudeksi Seinäjoeksi vuonna 2009. Nurmon naapurikuntia olivat Alavus, Ilmajoki, Kuortane, Lapua, Seinäjoki ja Ylistaro. Edellisten lisäksi naapurikuntiin kuului vuoteen 2005 saakka Peräseinäjoki.
Nimen historia
Alueen halki virtaava joki mainitaan ensimmäisen kerran maakirjassa nimellä Nurmå.
Esihistoria ja asutuksen muodostuminen
Nurmon alueelta on tehty lukuisia kivikautisia löytöjä mm. Nurmonjokivarresta sekä Louesjärven maastosta. Pronssi- ja rautakaudella Nurmon alueelle ei todennäköisesti ole ollut asutusta. Kourasta tosin on löydetty rautakautinen hautaröykkiö.
Nurmo oli pitkään lappalaisten erämaata, mutta keskiajalla lappalaiset joutivat väistymään satakuntalaisten eränkävijöiden tieltä. Nurmon sijainti Kyrönjoen ja Lapuanjoen välisellä maakaistaleella oli liikenteellisesti edullisessa paikassa, mutta pysyvästi seutu asutettiin vasta 1500-luvulla. Ensimmäisen kerran alueen halki virtaava joki mainitaan virallisissa asiakirjoissa vuonna 1557.
Seutu kuului aluksi Ilmajoen seurakuntaan, mutta siirtyi 1590-luvun alusta Lapuan yhteyteen. Tuolloin Suur-Lapuaan kuuluivat mtös Kauhavan, Härmän, Kuortaneen ja Töysän kappelit.
Itsenäistyminen omaksi seurakunnaksi (1765–1879)
1700-luvulla nurmolaiset alkoivat suunnitella oman seurakunnan perustamista, sillä liikenneyhteydet Lapualle olivat kehnot. Lapuan seurakuntaan kuuluvat Ylinurmon asukkaat ja Ilmajokeen kuuluvat Alaseinäjoen isännät rakensivat omalla luvalla 1725 saarnatuvan ja anoivat sille useaan kertaan kappelinoikeuksia. Lapuan kirkkoherra Lithovius vastusti tiukasti itsenäistymishanketta, mutta vuonna 1765 Ylinurmo sai yhdessä Alaseinäjoen kanssa saarnahuonekunnan oikeudet.
Uutta kirkkoa ryhdyttiin rakentamaan vuonna 1777 Antti Hakolan johdolla ja se valmistui vuonna 1778. Nurmosta tuli vuonna 1816 Lapuan kappeli. Seinäjoki erosi Nurmosta omaksi kappeliksen vuonna 1863 ja itsenäistyi vuonna 1899. Nurmosta tuli itsenäinen seurakunta vuonna 1879.
Nurmon asutus keskittyi Nurmonjokivarteen, jonne muodostui tyypillistä eteläpohjalaista jokivarsiasutusta, jossa talot ja pellot sijaitsivat jokivarressa tiheänä nauhana. Kun jokivarresta ei löytynyt enää tilaa uudemmalle asutukselle, siirtyi uudisasutus karummille vedenjakajille päin. Nurmon väkiluku alkoi kasvaa erityisen voimakkaasti 1700-luvulla. Vuosisadan aikana asutuksen määrä kasvoi noin 200:sta yli 730:een. Vuoteen 1900 mennessä Nurmon väkiluku kasvoi yli 4 360:een.
Nurmon pelttarit (1880–1900)
Nurmo tuli 1800-luvun lopulla kuuluisaksi kansanomaisesta valuteollisuudestaan, joka oli myös valtakunnallisesti merkittävää. Nurmolaisten vaskenvalajien eli pelttarien tavallisimpiin vaskivalmisteisiin (pronssi ja messinki) kuuluivat mm. kulkuset, vellikellot, soljet ja avaimet. Pelttarit valmistivat myös aseita ja kelloja. Vilkkaimmillaan Nurmon vaskenvalanta oli 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä, jolloin työtä riitti parillekymmenelle pelttarille. Välittäjät kuljettivat työn tuloksia myytäväksi aina Itä-Suomeen saakka. Paluukuormana välittäjät toivat valajille romumetallia raaka-aineeksi. Pelttarit toimivat 1890-luvun alkuun saakka myös teollisuuden alihankkijoina toimittamalla Seinäjoella sijaitsevalle Östermyran ruutitehtaalle mustaruutirakeiden hionnassa käytettäviä pieniä metallikuulia.
Vanhimpia merkittäviä pelttareita olivat Ilmajoen Könnin mestareilta oppinsa saaneet Jaakko Ojala (Kantolan seppä) ja kelloseppänäkin toiminut Juho Jaskari (Typpälehen seppä) sekä isältään oppinsa saanut metallialan monitaituri Juha Kaunismäki. Hän aloitti valutyöt jo 13-vuotiaana ja lähti 20-vuotiaana täysinoppineena valajana hakemaan lisäoppia Peräseinäjoen monitaitoiselta Salomon Ala-Kortesmaalta, joka valutöiden lisäksi oli hopea- ja kultaseppä ja teki pyssyjäkin. Myöhemmin Juha Kaunismäki tekikin kellosepille kellojen kuoria. Vuosisadan lopulla hän teki myös yksi- ja kaksipiippuisia pistooleja sekä revolvereja. Kaunismäki opetti valajan työn ainakin seitsemälle oppipojalle.
1900-luvulla Nurmon valutuotanto väheni. Pentti Virrankoski arvelee syyksi toisaalta hevoskulttuurin taantumista ja toisaalta messinkituotteiden teollisen valmistuksen tehokkuutta. Nurmon viimeiset merkittävät pelttarit työskentelivät vielä vuonna 1940.
Kehittyminen kuntana (1868–2009)
Nurmon kehitystä edisti rautateiden rakentaminen 1800-luvun lopulla. Tampereen–Seinäjoen rata valmistui vuonna 1883 ja Seinäjoen–Oulun rata vuonna 1886. Kouran saha aloitti toimintansa vuonna 1913 ja laajimmillaan sen toiminta oli 1920-luvulla, jolloin siellä valmistettiin lautojen ja lankkujen lisäksi puuhiiltä, tervaa, tärpättiä ja pikiöljyä. Sahatavaraa kuljetettiin rautateitse sekä Pohjanlahden satamiin että etelään.
Johtuen sijainnistaan aivan Seinäjoen kaupungin vieressä Nurmo oli voimakkaasti kasvava muuttovoittoinen kunta 1960-luvulta alkaen ja siksi juuri siellä oli Etelä-Pohjanmaan kuntien nuorin ikärakenne. Yksi Nurmon kasvun mahdollistaneista asutuskeskuksista oli Hyllykallio.
Maantiede
Nurmo sijaitsee Lapuanjokeen laskevan Nurmonjoen varrella. Joki saa alkunsa entisen Peräseinäjoen rajamailta, virtaa pohjoisluoteeseen ja kääntyy Nurmon kirkonkylän kohdalla miltei suorassa kulmassa pohjoiskoilliseen. Entisen kunnan alue muodostaa jokea seuraavan, noin 35 kilometriä pitkän kaistaleen. Nurmonjoen alajuoksulla sijaitseva kirkonkylä on vain noin 30–40 metrin korkeudella merenpinnasta, mutta joen pinta kohoaa nopeasti 80–90 metriä merenpintaa ylemmäksi.
Etelä-Pohjanmaalle tyypilliset tulvat eivät ole sanottavasti vaivanneet Nurmon aluetta, sillä Nurmonjoki virtaa melko syvässä laaksossa. Tulvien säännöstelemiseksi rakennettiin vuonna 1964 Varpulan tekojärvi, jonka jatkeeksi valmistui vuonna 1973 Hirvijärven tekojärvi.
Liikenne
Nurmon kautta kulkevat valtatie 18 Vaasasta Jyväskylään, valtatie 19 Seinäjoelta Uuteenkaarlepyyhyn sekä Seinäjoki–Oulu- ja Seinäjoki–Haapamäki-radat. Valtatiestä 18 erkaneva seututie 697 johtaa Kuortaneen, Lehtimäen ja Soinin kautta Karstulaan.
Muuta
Nurmon alueen perinneruoka on uunissa paistettu ohrajauhotaikinasta tehty pannukakku, ohorakropsu. Alueella toimii hyvin aktiivinen kotiseutuyhdistys Nurmoo-Seura, joka ylläpitää Nurmon museota. Seuralla ja Nurmon Leijonilla on myös jokavuotinen yhteishanke eli Nurmon Joulu -lehti.
Nurmonjokilaakson kylät
Nurmonjokilaakson eli Nurmon Alapään kyliä ovat
Nähtävyydet
thumb|300 px|Nurmon kirkko
Tapahtumat
Nurmossa on järjestetty useita suuria kristillisiä kesätapahtumia. Herättäjäjuhlat on järjestetty Nurmossa viidesti: vuosina 1896, 1914, 1948, 1976 sekä 2000.
Ruokakulttuuri
Nurmon pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla maitokropsu.
Artemis (satelliitti)
thumb|250px|Artemis-satelliitin täysikokoinen malli ARTEMIS on ESAn kokeellinen tietoliikennesatelliitti.
Artemis on eurooppalais-japanilainen satelliitti. Se laukaistiin 12. heinäkuuta 2001 Ariane 5 -kantoraketilla yhdessä brasilialaisen BSAT 2b -tietoliikennesatelliitin kanssa.
Sen rata on geosynkroninen rata, jonne se nousi maaliskuussa 2003 satelliitin aseman säätelyyn tarkoitetuilla ionitrustereilla sen Ariane 5-kantoraketilla tehdyn laukaisun vain osittaisen onnistumisen takia. Täten sen toiminta-aika lyheni merkittävästi.
Satelliitti kokeilee myös optista tietoliikennettä lähettämällä laserilla dataa sen maa-asemalle Espanjaan ja vastaanottamalla SPOT-kaukokartoitussatelliitin dataa avaruudessa laser-linkillä.
Satelliitin maa-asema on Redussä, Belgiassa. Maa-aseman toteutuksessa VTT:llä ja Elektrobit-yhtiöllä oli merkittävä rooli.
Fort Frances
Fort Frances on kaupunki Ontarion provinssin luotesosassa, Kanadassa. Kaupunki sijaitsee Rainy River Districtin hallinnollisella alueella, paikassa jossa Rainy Lake -järvi laskee Rainy River -jokeen. Fort Francesin väkiluku on 8 103 (2006). Joki muodostaa Kanadan ja Yhdysvaltain rajan ja joen vastarannalla sijaitsee International Falls. Kaupungit yhdistää Fort Frances-International Falls International Bridge -silta. Kaupungin suurin työllistäjä on 1900-luvun alkupuolella perustettu sellu- ja paperitehdas, jonka nykyinen omistaja on kanadalainen AbitibiBowater-metsäyhtiö. Fort Frances on suosittu urheilukalastajien kohde ja kaupungissa järjestetään vuotuinen Fort Frances Canadian Bass Championship -kalastuskilpailu.