cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Albertus Seba
Seba julkaisi kokoelmansa kasveista, eläimistä ja kummajaisista luetteloita, Locupletissimi rerum naturalium thesauri accurata descriptio – Naaukeurige beschryving van het schatryke kabinet der voornaamste seldzaamheden der natuur, vuodesta 1734 lähtien. Kaikkiaan luetteloita julkaistiin neljä, joista kaksi postuumisti 1759 ja 1765. Luetteloiden näytteet olivat kauniisti maalattuja, mutta tekstiä oli niukasti. Lajien tunnistaminen oli usein vaikeaa, ja myöhemmät tutkijat ovat suhtautuneet luetteloihin kriittisesti, kuten Coenraad Jacob Temminck vuonna 1820, jonka mielestä Seba oli ”keräilijä vailla makua ja havaintokykyä, pikemminkin epätarkka muotoilija”.
Lähteet
thumb|left|250px|Käärmetaulu Seban luettelosta. thumb|250px|[[Seepia, Seban luettelon kuvitusta.]]
Mustat seminolet
250px|thumb|oikea|Piirros mustasta seminolesta Mustat seminolet on nykyhistorioitsijoiden käyttämä käsite amerikkalaisesta kansanryhmästä, joka polveutui orjista, jotka karkasivat isänniltään Etelä-Carolinan ja Georgian rannikoilta Floridan metsiin. Siellä karanneet orjat liittyivät paikallisiin intiaaniheimoihin, joista suurin oli seminolet. Nykyisin mustien seminolien jälkeläisiä asuu Oklahomassa, Teksasissa, Meksikossa ja Bahama-saarilla.
Alkuperä
Ensimmäiset afrikkalaiset saapuivat Pohjois-Amerikkaan espanjalaisten mukana vuonna 1526. Retkikunnan aikomus oli perustaa siirtokunta nykyisen Etelä-Carolinan rannikolle, mutta hanke epäonnistui. Kaksi vuotta myöhemmin purjehti mustilla orjilla vahvistettu Álvar Núñez Cabeza de Vacan retkikunta Floridaan. Brittiläiset eivät tuoneet mustia orjia ensimmäisten siirtokuntiensa mukana, vaan aloittivat orjatyövoiman kuljetukset vasta vuonna 1619, jolloin Jamestowniin kuljetettiin 20 Afrikasta siepattua miestä ja naista.
Passi vapauteen
Espanjalaiset hallitsivat Floridaa 1600-luvulta 1800-luvulle. Floridan intiaanit kuitenkin katosivat kokonaan eurooppalaisten tuomien tautien ja brittiläisten tukemien intiaanihyökkäysten takia. Alueen puolustaminen brittejä vastaan onnistui vain organisoimalla intiaanit puolustusjoukoiksi. Koska Florida autioitui Espanja rohkaisi orjia ja intiaaneja pakenemaan brittien alueilta Floridaan. Jo vuonna 1704 Apalacheen provinssin espanjalainen kuvernööri antoi julistuksen, jossa karanneille mustille orjille luvattiin vapautuspaperit.
Passi vapauteen herätti kiinnostusta mustan orjatyövoiman keskuudessa ja nopeasti Florida ansaitsi maineen "Vapauden satamana". Monista Floridaan houkutelluista mustista pakolaisista muodostettiin puolustusjoukkoja ja heidän taistelutahtonsa oli hyvä, olivathan he vapautuneet espanjalaisten avulla. Osa mustista päätti paeta Floridan sademetsiin, joissa heitä hyödytti Afrikasta periytyvä sademetsän tuntemus ja immuniteetti monille trooppisille taudeille. Samaan aikaan alueelle kulkeutui myös creekien liittokunnan intiaani-pakolaisia, joita alettiin kutsua seminoleiksi. Osa Seminoleista ja mustista orjista taistelivat brittien puolella Amerikan vallankumouksessa ja tästä alkoi pitkä liittolaissuhde mustien ja seminolien välillä.
Seminolien rinnalla Yhdysvaltoja vastaan
Yhdysvaltain vapaussodan (1775–1783) aikana ja sen päätyttyä yhä useammat mustat pakenivat Floridaan ja elivät läheisessä suhteessa seminoleihin. Rauhoittaakseen orjansa menettäneitä georgialaisia ja carolinalaisia Yhdysvaltain hallitus yritti creekien liittokunnan avulla pakottaa mustat palaamaan takaisin isäntiensä luo. Myös Floridan Uuden Espanjan hallitus oli tietoinen mustien majoittumisesta seminolien maille ja esitti vaatimuksia orjien palauttamisesta. Seminolet kuitenkin torjuivat muiden puuttumisen sisäisiin asioihinsa.
Kun 1800-luku alkoi, seminolien, espanjalaisten ja amerikkalaisten keskinäiset välit huononivat. Alabamassa vuosina 1813-1814 käyty Creek-sota vei huomion hetkeksi toisaalle, mutta sodan päätyttyä etelävaltioiden huomio kiinnittyi uudelleen Floridaan, jonne mustat seminolet olivat ehtineet perustaa monia kyliä. Koko etelävaltioiden orjanpito-kulttuuri oli vaarassa luhistua mustien pakolaisten vuoksi ja tilanteen korjaamiseksi kenraali Andrew Jackson johti vuonna 1816 miehensä rankaisemaan seminoleja ja palauttamaan karanneet orjat isännilleen. Mustien seminolien varuskunta "Negro Fort" poltettiin ja useita heidän kyliään hävitettiin. Sodan päätteeksi Espanja pakotettiin myymään Florida Yhdysvalloille.
Vuonna 1823 seminolet saivat reservaatin Floridan keskiosasta ja mustat seminolet seurasivat heidän mukanaan. Kun Andrew Jackson valittiin presidentiksi vuonna 1829, hän ehdotti ensimmäisessä vuotuisessa selonteossaan kongressille ajatuksen kaikkien itäisten intiaanien siirtämisestä Mississippijoen länsipuolelle. Pakkomuutto koski myös mustia seminoleja, jotka lisäksi aiottiin erottaa muista seminoleista. Kyynelten tien nimellä tunnettu pakkomuutto ei kuitenkaan käynnistynyt hallituksen toivomalla tavalla ja tilanne johti vuonna 1835 uuteen sotaan seminolien ja Yhdysvaltain välillä. Mustat seminolet osallistuivat taisteluihin ja vihollisuudet jatkuivat vuoteen 1842.
Siirtyminen Meksikoon
200px|thumb|oikea|Piirros Juan Caballosta eli John Horsesta, joka oli merkittävin mustien seminolien johtajista Saman vuoden aikana mustat seminolet muuttivat Oklahoman intiaaniterritorioon, jonne siirrettiin myös pääosa seminoleista. Merkittävin seuraus sodasta oli molempien ryhmien keskinäisten välien huononeminen. Lisäksi ympärillä asui pelkkiä vihollisia kuten creekit, cherokeet, chickasawit ja choctawit, jotka kaikki kohtelivat mustia orjiaan huonosti.
Eniten ongelmia mustille seminoleille aiheutui heidän asemastaan intiaaniterritoriossa, sillä seminolien alistuessa creekien määräysvallan alle, joutuivat mustat seminolet creekien orjalakien alaisiksi. Seminolet kieltäytyivät auttamasta mustia ystäviään koska pitivät näitä syyllisinä pakkomuuttoon. Lisäksi Yhdysvaltain oikeusministeri määräsi mustat seminolet maan lain alaisiksi orjiksi ja kielsi heitä omistamasta aseita tai muuta omaisuutta. Tämä oli musertava isku mustien kommuunien itsenäisyydelle. Kun myöskään Yhdysvaltain armeijalta ei riittänyt ymmärtämystä mustille seminoleille, suurin osa heistä jätti Oklahoman ja seurasi johtajaansa Juan Caballoa Meksikoon, jonne seminole-päällikkö Wild Cat aikoi perustaa intiaanien ja mustien muodostaman siirtokunnan. Meksikon presidentti Antonio López de Santa Anna oli luvannut Wild Catille sopivan maa-alueen Coahuilasta.
Myös monet isänniltään karanneet mustat pyrkivät Meksikoon, jossa orjuus oli kielletty. Orjien palauttamisesta luvattu palkkio sai palkkionmetsästäjät liikkeelle ja tähän orjien jäljittämiseen osallistuivat muun muassa comanchet, jotka kohtelivat säälimättömästi kiinni saamiaan mustia.
Coahuilassa Caballon ja Wild Catin ryhmät perustivat kaksi erillistä siirtokuntaa, jotka molemmat antoivat aseellista tukea Meksikon armeijalle ja valvoivat Yhdysvaltain puolelta tulleita rajanylityksiä. Mustien seminolien nimi muuttui muotoon mascogos ja he perustival El Moralin siirtokunnan, joka tarjosi suojapaikan rajan yli tulleille pakolaisille. Vuonna 1855 joukko Texasin rangereita lähetettiin tuhoamaan semiinolien asutukset, mutta mustien ja intiaanien saumaton yhteistyö pysäytti hyökkäykset ja rangerit joutuivat vetäytymään Texasiin. Kun Wild Catin siirtolunnan  soturit 1860-luvun alussa  palasivat takaisin Oklahomaan, mustat seminolet jäivät Meksikoon. Vasta 1870-luvun alussa, kun orjuus Yhdysvalloissa oli kielletty, osa mustista seminoleista siirtyi Oklahomaan. Heille luvattiin täysi armeijan suojelu heidän liittyessään uudelleen seminoleihin. Yhdysvaltain armeija palkkasi monia mustia seminoleja myös tiedustelijoiksi eteläisille sotakentille ja vuonna 1875 kolme tiedustelijaa palkittiin kongressin myöntämällä Medal of Honorilla.
Nykyaika
Nykyään mustien seminolien jälkeläiset asuvat hajallaan eri puolilla Yhdysvaltoja ja Karibian saaristoa. Suurin ryhmä asuu Seminolen piirikunnassa Oklahomassa, jossa heidän lasketaan seminolien kansakunnan jäseniksi. Texasissa asuu edelleen Yhdysvaltain ratsuväessä palvelleiden mustien seminolien jälkeläisiä ja Nacimenton kaupungista Coahuilasta löytyy oma yhteisönsä. Floridasta sotia paenneiden esi-isiän jälkeläisiä asuu edelleen Bahaman Andros-saarilla. Nämä ryhmät ovat kadottaneet lähes kaikki kontaktit toisiinsa.
Kulttuuri
Mustien seminolien kulttuuri muotoutui 1800-luvun alussa ja sisälsi sekoituksen intiaani-, orja- ja afrikkalaisvaikutteita. Heidän käyttämänsä vaatetus noudatteli seminolien tyylisuuntaa ja myös ruoanvalmistukseen liittyvät asiat oli omaksuttu seminoleilta. Uskonto muotoutui monien eri uskontojen toisiinsa sulautumisesta ja kylien nimissä heijastui aito afrikkalainen perinne. Mustien seminolien alun perin puhumasta englannin kielestä muodostui afroseminolinen kreoli.
Mustat seminolet muodostuivat kolmesta eri luokasta, jotka olivat: orjat, verovelvolliset ja vapaat mustat. Kaikki luokat kuuluivat seminolien liittolaisuuteen vaikkakin vapaiden mustien luokka muodosti omia kyliään seminolien asutusten lähelle. Kylissä heillä oli omat johtajansa ja poliittiset järjestelmänsä. Orjan asemassa olevat olivat varakkaiden päällikkösukujen orjia. Eräiden arvelujen mukaan orjat olivat brittiläisten upseerien antamia "kuninkaan lahjoja" vastineeksi seminolien tekemille palveluksille. Aikalaislähteiden mukaan mustat ottivat kiinteästi osaa seminolien hyökkäyksiin 1790-luvulta eteenpäin.
Tanegashiman avaruuskeskus
thumb|[[H-II|H-2A F11 laukaiusu Tanegashima Space Centeristä]] Tanegashiman avaruuskeskus on osa JAXAn avaruusteknistä infrastruktuuria. Se sijaitsee Tanegashiman saarella 115 km etelään Kyūshūsta. Sen perusti vuonna 1969 JAXAn edeltäjiin kuulunut NASDA-organisaatio.
Siellä tehdään kantorakettien laukaisujen lisäksi rakettimoottorien testausta ja satelliittien seurantaa. Se on Japanin suurin avaruuskeskus.
Alueella on kaksi laukaisukompleksia: Yoshinobu ja Osaki. Yoshinobussa on kaksi laukaisutornia. Rakettimoottorien testausasema sijaitsee Yoshinobussa.
Kesällä 2010 Japanin avaruushallinto oli saanut Tanegashiman kalastajien kanssa aikaan sopimuksen, joka sallii laukaisut kautta vuoden.
Aiheesta muualla
30.3778°N, 130.9575°W
Dead Reckoning
Dead Reckoning voi tarkoittaa seuraavia:
Peikonkämmen
Peikonkämmen eli pariliuskavehka (Philodendron bipinnatifidum) on köynnösvehkojen sukuun kuuluva kasvi, jota käytetään koristekasvina. Se on kotoisin Brasilian kaakkoisosien ja Paraguayn sademetsistä.
Peikonkämmen voi kasvaa luonnossa 4,6 metriä korkeaksi ja leveäksi pensaaksi, jolla on yksi oksaton varsi. Kasvutavaltaan se on puumainen, eikä kiipeile. Suurilla yksilöillä varsi pyrkii usein kallistumaan ja suikertamaan. Varren halkaisija voi olla 17 cm. Varteen kasvaa voimakkaita ilmajuuria. Lehdet voivat kasvaa 50–100 cm mittaisiksi ja ne ovat pitkäruotisia ja syvään liuskaisia. Kukat ovat hyvin pieniä ja muodostavat tähkän eli puikelon, joka voi olla jopa 30 cm pitkä ja 5 cm paksu. Tähkää ympäröi suuri suojuslehti.
Peikonkämmentä lisätään siemenistä tai varsipistokkaista. Kasvatuslämpötilan tulisi olla yli 18 °C.
Decade (Waltarin albumi)
Decade on metalliyhtye Waltarin toinen kokoelma-albumi. Se on julkaistu vuonna 1998.
Kappaleet
Kappaleet 14 ja 17 on nauhoitettu livenä Arabia-hallissa, Helsingissä vuonna 1997.
Soul Valpio
Soul Valpio (ent. Aikapommi, oikealta nimeltään Ossi Valpio) on jyväskyläläinen rap-artisti, joka oli mukana Urbaanilegenda-yhtyeessä.
Soul Valpion rap-ura alkoi vuonna 1999 perustetusta Urbaanilegenda-yhtyeestä. Urbaanilegenda julkaisi yhden albumin lisäksi promo- ja mixtapelevyjä, mutta jäi tauolle vuonna 2004. Sen jälkeen Soul Valpio on suorittanut ajoittain vierailuja muun muassa Löyly-Viihteen Miksi Teip Sen? -mixtapella sekä Joniveljen Hallittu kaaos -albumilla yhdessä Urbaanilegendan Kasanovan kanssa.
Urbaanilegenda julkaisi 12. maaliskuuta 2011 pitkän tauon jälkeen 21 12 -albumin. Soul Valpio julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa, Metsän keskellä, vuonna 2012. Albumilta on julkaistu internetiin kappaleet Lintuparvi ja Terveisiä kotiin.
Anamneesi (lääketiede)
thumb|Lääkäri haastattelee potilasta Bangladeshin koleraepidemiassa vuonna 2013. Anamneesi tai esitiedot tarkoittaa terveydenhuollossa potilaan tai hänen saattajansa antamia terveystietoja, jotka kerätään haastattelemalla ja lukemalla potilaan aiempia sairauskertomuksia tai muita terveystietoja.
Erityisesti kliininen haastattelu on potilaan tutkimisen ensimmäinen ja usein informatiivisin vaihe, joten siihen kannattaa käyttää riittävästi aikaa. Esitietojen keräämistä seuraa usein aistein ja yksinkertaisin apuvälinein tehty potilaan tutkiminen, jonka jälkeen tehdään tarpeen mukaan erilaisia jatkotutkimuksia (esim. kuvantaminen ja verinäytemittaukset) oikean hoidon ja diagnoosin valitsemiseksi.
Tekniikka
Aiemmin kerättyihin tietoihin perehdytään ennen haastattelua, mutta vähintään tärkeimmät tiedot joudutaan usein tarkistamaan virheiden varalta. Kun potilaan terveystiedot ovat runsaat, hänestä on saatettu tehdä yhteenvetotekstejä, joiden avulla potilaan historiasta saadaan parempi käsitys nopeammin. Myös erilaiset rakenteiset ja visuaaliset esitykset potilastietojärjestelmissä voivat nopeuttaa vaihetta.
Esitieto- ja seulontalomakkeet (ml. digitaaliset) ovat toinen tapa edistää anamneesin tekoa. Tällöin tietyt asiat tulevat varmasti aina läpikäydyksi ja tapaamisaikaa säästyy, kun potilas pohtii vastaukset etukäteen.
Haastattelu on sosiaalista vuorovaikutusta. Ensinnäkin potilaalle tulee antaa riittävästi tilaa kokemustensa kuvaamiseksi – eli toisin sanoen "Kuuntele potilasta, hän kertoo sinulle diagnoosin". Yleensä aloitetaan mahdollisimman avoimilla kysymyksillä ja lopuksi esitetään kyllä-ei-kysymykset. Haastattelutapaa tulee säädellä potilaan mukaan; esitietojen kerääminen on erilaista esimerkiksi lapsilta, nuorilta ja ikäihmisiltä. Esimerkiksi ikääntymisen tuomiin haasteisiin kuuluvat esitietojen runsaus, kommunikaatio-ongelmat (aistien ja tiedonkäsittelyn heikentyminen), aliraportointi (häpeä, pelko, kieltäminen) ja yliraportointi (pitkäaikaisoireet).
Haastattelun sisältö alkaa rakentua tulosyyn perusteella. Yleisesti ottaen on tehokkainta noudattaa ns. Bayesilaista päättelyä, eli kussakin vaiheessa haastattelua ammattilainen punnitsee vaihtoehtoisia syitä ja hoitoja terveysongelmalle ja kerää vain niitä tietoja, jotka eniten auttavat nostamaan oikean vaihtoehdon esiin ja sulkemaan väärät vaihtoehdot pois. Usein on kuitenkin hyödyllistä kerätä systemaattisesti tietyn tautiryhmän, erikoisalan tai elinjärjestelmän mukainen anamneesi (esim. infektioanamneesi). Lääketieteelliseen tietämykseen kuuluu myös, että jokaiselle terveysongelmalle on oma ohjeellinen anamneesi, eli millainen anamneesi kerätään epäiltäessä kyseistä tilaa (esim. sepsisanamneesi) – näin aina tiedetään, miten tietty tila on mahdollista vahvistaa tai sulkea pois myös esitietojen osalta.
Sisältö
Anamneesiin voidaan kerätä muun muassa seuraavia tietoja
Anamneesi (teologia)
Anamneesi tarkoittaa kristillisessä teologiassa pelastustapahtuman nykyistymistä jumalanpalveluksessa.
Katolisessa opissa anamneesi on myös muuttumista seuraava osa messussa. Ortodoksisessa jumalanpalveluksessa anamneesi on anaforan kolmas osa.
Mauno Kotilainen
Mauno Johannes Kotilainen (30. huhtikuuta 1895 Kuopio – 16. huhtikuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen kasvitieteilijä. Kotilainen väitteli tohtoriksi 1924, väitöskirja käsitteli Luoteis-Enontekiön sammalia ja sammalkasvillisuutta.
Kotilainen oli Suomen Suonviljelysyhdistyksen botanisti 1925–1926, Helsingin yliopistossa kasvitieteen apulainen 1934–1943 ja kasvimaantieteen ylimääräinen professori 1943–1961. Lisäksi hän opetti Teknillisessä korkeakoulussa suotiedettä ja kasvitiedettä. Hän julkaisi tutkimuksia suokasvitieteen, sammaltutkimuksen ja kasvimaantieteen alalta. Kaikkiaan Kotilainen kirjoitti 144 julkaisua joista 13 käsitteli yksinomaan sammalia. Hän sai Helsingin yliopiston maatalous- ja metsätieteiden kunniatohtorin arvon 1958.
Apachi
pienoiskuva|oikea|240px|Apachin puuainesta.
Apachi eli länsiafrikanabassipuu (Triplochiton scleroxylon) on länsiafrikkalainen trooppinen puulaji. Muita nimiä puulle ovat muun muassa obeche (Nigeria), wawa (Ghana), ayous (Kamerun) ja samba (Norsunluurannikko).
Ominaisuuksia
Apachi kasvaa hyvin kookkaaksi puuksi, jolle voi kertyä korkeutta jopa 50–55 metriä ja läpimittaa 200 cm. Runko on suora ja oksaton 25–30 metrin korkeuteen saakka. Varsinkin Nigeriassa, Norsunluurannikolla ja Liberiassa apachille tyypillisiä ovat melkein 8 metrin korkeuteen ulottuvat lankkujuuret.
Puuaines
Apachin pintapuu eli manto ja sydänpuu ovat samanvärisiä eikä niitä voi erottaa toisistaan. Puuaines on kellertävänvalkoista tai valkoista ja hohtavaa. Puuaineksessa saattaa olla kullankeltaista hohdetta. Puuaines on hyvin pehmeää, kevyttä, lyhytkuituista, taipuisaa, elastista ja iskunkestävää. Kestävyys suhteessa painoon on hyvä. Kaadettu puu on altis hyönteisvaurioille ja säätilan vaihteluille väärin käsiteltynä. Sen kosteuseläminen on vähäistä.
Mekaaniset ominaisuudet
Ilmakuiva-tiheys: noin 380 kg/m³
Kutistuminen 12 %:n kosteudessa: Säteittäinen 3,1 %, tangentiaalinen: 5,30 %, tilavuus 8,7 %
Käsittely
Apachia on helppo työstää kaikilla välineillä. Se on kevyttä sahata ja höylätä, mutta halkominen on vaikeampaa. Apachi on erityisen hyvää sorvattavaa ja leikattavaa. Puuaineksen värjäys, liimaus ja pintakäsittely onnistuvat hyvin.
Käyttö
Apachista valmistetaan muun muassa viilua, vaneria ja huonekaluja. Se sopii puumateriaaliksi sisäkäyttöön. Apachia käytetään muun muassa saunojen lauteissa ja paneeleissa sen pihkattomuuden ja erityisesti heikon lämmönjohtokyvyn ansiosta. Apachista tehdään myös taulujen kehyksiä, vaappu-uistimia ja bassokitaroita.
Pikkukajava
pienoiskuva|Pikkukajavan muna. Pikkukajava (Rissa tridactyla) on pohjoisten valtamerten lokinsukuinen lintu.
Ulkonäkö ja koko
Pää ja vartalo ovat valkoiset, selkä ja siivet harmaat. Nuorten yksilöiden siivenkärjet ovat mustat. Nokka on keltainen ja jalat mustat. Nuori yksilö muistuttaa väritykseltään nuorta pikkulokkia. Pikkukajavalla on kolme varvasta, kun taas muilla lokeilla on neljä varvasta. Suomessa kutsuttiin pikkukajavaa ennen kolmivarpaiseksi lokiksi, ruotsiksi pikkukajavaa kutsutaan edelleen kolmevarvaslokiksi (tretåig mås).
Koko
Pikkukajavan pituus on 38–40 cm ja siipien kärkiväli 95–110 cm. Se painaa noin 300–500 grammaa.
Ääni
Englanninkielisten mielestä pikkukajava huutaa kittee-wa-aaake, kitte-wa-aaake mistä se on saanut nimen kittiwake. Suomenkieliset toteavat leikkimielisesti lajin mekastavan ”mää putoan, mää putoan”.
Levinneisyys
Pikkukajavia esiintyy lähinnä Pohjois-Atlantilla Kanada Nova Scotiasta ja Yhdysvaltain Uudesta-Englannista, Grönlannin kautta Euroopan länsi- ja pohjoisosiin sekä Taimyrin niemimaalla ja Severnaja Zemljalla. Tyynen valtameren pohjoisosissa se pesii Siperian koillisosissa, Kamtšatkan niemimaalla, Kuriileilla ja Alaskassa. Atlantin yksilöt talvehtivat Sargassomerellä ja Afrikan länsirannikolla. Tyynenmeren yksilöt puolestaan Itä-Kiinan merellä ja Meksikon luoteisosissa.
Laji harhautuu silloin tällöin Suomeenkin. Suomessa säännöllinen mutta vähälukuinen läpimuuttaja keväällä huhti–toukokuussa ja syksyllä erityisesti loka–marraskuussa. Suomen pesimälinnustoon pikkukajava kuului 1920–1944 Petsamon kuului Suomeen.
Elinympäristö ja lisääntyminen
Pikkukajavat pyrkivät pesimään joka vuosi samassa paikassa. Pikkukajavaurokset saapuvat pesäpaikalle ennen naarasta valloittaakseen paikan itselleen. Naaraiden saapuessa urokset kosiskelevat niitä. Monet yksilöt perustavat vuosia kestävän parisuhteen, ja joissain yhdyskunnissa jopa 82 % pikkukajavista palaa yhteen edellisen vuoden parinsa kanssa.
Kun pariskunnat ovat löytäneet toisensa, ne rakentavat pesänsä yhteistyössä merilevästä ja muista kasveista, höyhenistä, mudasta ja siimajalkaisista äyriäisistä. Lintu pesii kalliojyrkänteiden kielekkeillä suurissa yhdyskunnissa, jotka saattavat koostua jopa tuhansista pikkukajavapareista. Jos kalliojyrkänteiden kielekkeitä ei ole vapaana, lintu saattaa pesiä rakennusten katoilla ja ulokkeissa: ainakin Euroopassa on havaittu vastaavaa käytöstä. Joidenkin yksilöiden on havaittu pesivän myös haaksirikkoutuneissa laivoissa ja Alaskassa jopa maan kamaralla.
Touko–kesäkuussa pikkukajava munii 1–3 munaa, joita molemmat vanhemmat hautovat noin neljän viikon ajan. Munien kuoriuduttua molemmat vanhemmat ruokkivat poikasia ja suojelevat pesää. Poikaset eivät syö pesän pohjalle pudonneita ruokia, vaan ne siivotaan pois. Poikaset oppivat lentämään noin viiden viikon ikäisinä.
Kun pikkukajava ei pesi, se ei juuri oleskele mantereella. Villi pikkukajava elää 12–20-vuotiaaksi.
Ravinto
Pikkukajava pyydystää avomerien ulapan pintavesistä pikkukaloja, äyriäisiä, nilviäisiä ja eläinplanktonia. Linnut ovat oppineet myös hyödyntämään kalastusaluksista mereen heitettyjä kalanperkeitä. Tavallisesti pikkukajava pyydystää ruokaa päivänvalon aikaan.
Pikkukajava ja ihminen
Pikkukajavalla on vain vähän luontaisia saalistajia niiden vaikeapääsyisen pesimispaikan vuoksi. Islannissa muun muassa kajavan munat ovat kuitenkin perinteinen elintarvike, ja myös islantilaiset saagat mainitsevat munien keräilyn. Historiallisesti niiden keräily oli selviytymisen kannalta tärkeää, mutta aikojen saatossa tilanne muuttui. Munia myydään kuitenkin edelleen. On tehty vain vähän tutkimusta liittyen siihen, miten keräily vaikuttaa merilintupopulaatioihin, mutta se on luultavasti kestävää. On kuitenkin ehdotettu, että munien keräily tulisi kieltää Islannissa.
Pikkukajava vähentynyt dramaattisesti 1980-luvun alusta lähtien. Vuonna 2005 Norjan pikkukajavakannan arvioitiin olevan noin 336 000 paria, kun vuonna 2014 polulaatio oli vajaat 90 000 paria. Karhusaaren (Bjørnøya) ja Huippuvuorten populaation arvioidaan olevan noin 240 000 paria.
Axel von Kothen (säveltäjä)
Henkilöhistoria
Von Kothenin vanhemmat olivat kenraalimajuri Mauritz Ferdinand von Kothen ja Valborg Forsblom. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1898–1910 oli Anna Sofia Eugenia Danielsson, toinen 1911–1916 Katarina Vilhelmina Mjahkin ja kolmas vuodesta 1916 Valborg Antonia Hellström. Hän tuli ylioppilaaksi 1894, opiskeli Helsingin musiikkiopistossa laulua Abraham Ojanperän ja sävellystä Martin Wegeliuksen johdolla ja harjoitti musiikkiopintoja sen jälkeen useaan otteeseen Euroopassa Roomassa, Pietarissa, Wienissä, Dresdenissä, Pariisissa ja Münchenissä. Von Kothen toimi yksityisenä laulunopettajana 1901–1924 ja Helsingin musiikkiopiston laulunopettajana 1908–1924. Hän oli myös Finsk Musikrevy -lehden perustaja ja päätoimittaja 1905–1906, Nya Pressen -lehden musiikkikriitikko 1908 ja Die Musik -lehden avustaja 1910–1914. Taiteilijaeläke von Kothenille myönnettiin vuonna 1920.
Taiteellinen tuotanto
Von Kothen sävelsi yksin- ja kuorolauluja, piano- ja orkesteriteoksia kuten muun muassa sinfonian, sekä kantaatteja. Hän konsertoi laulajana kotimaassa, Pietarissa, Berliinissä ja Pariisissa.  Von Kothen sävelsi vuonna 1919 Suomen armeijan kilpailua varten rukousmusiikin Bevare Gud vårt fosterland, joka lunastettiin Suomen puolustusvoimien omaisuudeksi ja jota käytetään edelleen armeijan hartaustilaisuuksissa ja kenttähartauksissa. Kappale on tunnettu nimellä "Kothenin hymni". Sota-ajan radioidut sotilasiltahartaudet tekivät sen laajemminkin tunnetuksi. Nykyään se on myös sävelmänä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan virressä nro 551, "Sinua, Kristus, kiitämme".
Sävellyksiä
Von Kothenin sävellyksiä ovat muun muassa seuraavat:
Bruttotulo
Bruttotulo tarkoittaa tuloa, josta ei ole vähennetty mitään. Bruttotulosta ei vähennetä esimerkiksi annettuja alennuksia, maksettuja kustannuksia tai veroja. Kun pienentävät erät vähennetään, saadaan nettotulo.
Esimerkkejä bruttotulosta:
Bruttotulo ja bruttotulos ovat eri käsitteitä. Bruttotulos saadaan vähentämällä bruttotulosta tietyt (kulu)erät.
Etelänkiisla
Etelänkiisla (Uria aalge) on nimestään huolimatta pohjoisten merialueiden mustavalkea lintu.
Ulkonäkö
Linnun vartalo on virtaviivainen, kuikkaa muistuttava. Sen höyhenpuku menee hyvin tiiviisti vartaloa vasten niin että se näyttää melkein nahalta. Pää, siivet ja selkä ovat mustat, vatsapuoli valkea. Etelänkiisla saatetaan joskus sekoittaa sen lähimpään sukulaiseen pohjankiislaan.
Etelänkiislan ääni on kuuluvaa ulinaa, röhkinää ja korinaa, myös vinkuvia ääniä.
Koko
Etelänkiislan pituus on 38–46 cm ja siipien kärkiväli 60–75 cm.
Suomen vanhin rengastettu etelänkiisla on ollut 34 vuotta, 11 kuukautta ja 12 päivää vanha. Euroopan vanhin etelänkiisla on ollut 42 vuotta ja 10 kuukautta vanha ruotsalainen lintu.
Levinneisyys
Etelänkiisla pesii Pohjois-Atlantin ja Tyynenmeren pohjoisosien rannikoilla. Euroopan kannaksi arvioidaan 2,4–3,1 miljoonaa lintua ja maailman kannaksi yli 18 miljoonaa lintua. Lajin kanta on ollut kasvussa ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Lajia uhkaa kalastus.
Suomessa pesii noin 40–50 paria pääasiassa Suomenlahdella. Suomen kanta on hyvin pieni, mutta se saa kuitenkin säännöllisesti täydennystä muualta Itämeren alueelta. Suomessa etelänruokki on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi lajiksi ja se on rauhoitettu. Etelänruokin ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 841 euroa.
Lisääntyminen
pienoiskuva|Uria aalge pienoiskuva|Uria aalge aalge Kiislat pesivät tiiviissä yhdyskunnissa paljaalla kalliolla. Munien väri vaihtelee, ehkä siksi että kukin emo tunnistaisi omansa. Munat ovat epäsymmetrisiä joten jos niitä tuuppaa, ne eivät kieri kauas vaan alkavat kiertää kehää. Munii vain 1 munan. Haudonta-aika on noin kuukausi. Molemmat emot hautovat vuorotellen. Poikanen lähtee uimaan 15–17 päivän ikäisenä.
Ravinto
Kiislat pyydystävät ravinnokseen kalaa ja äyriäisiä sukeltamalla.
Unknown
Unknown ja The Unknown tarkoittaa seuraavia asioita:
Kraftman
Kraftman on sukunimi:
René Arnoux
René Arnoux (s. 4. heinäkuuta 1948, Pontcharra, Ranska ) on ranskalainen kilpa-autoilija ja entinen Formula 1 -kuljettaja.
Arnoux aloitti uransa Italian karting-sarjoissa ja voitti Ranskan Formula Renault -sarjan 1973. Kaksi vuotta myöhemmin hän valloitti Euroopan Super Renault -sarjan.
Arnoux nousi Euroopan Formula 2 -sarjaan, jonka mestaruuden hän voitti vuonna 1977.
Arnoux ajoi Formula 1 -sarjassa vuosina 1978–1989. Hän ajoi urallaan 149 GP-kilpailua, joissa ajoi 7 voittoa, 18 paalupaikkaa ja 12 kilpailun nopeinta kierrosta. MM-pisteitä Arnoux keräsi urallaan 181. Parhaimmillaan hän sijoittui MM-sarjassa kolmanneksi (1983) Nelson Piquet'n ja Alain Prostin jälkeen.
F1-uransa jälkeen Arnoux toimi osakkaana Formula 3000 -sarjassa ajaneessa DAMS -tallissa.
Energie AG-Skisprung Arena
Historia
Hinzenbachiin rakennettiin 1930-luvun alussa ensimmäinen hyppyrimäki, joka 1930-luvun lopussa siirrettiin nykyiselle paikalleen. Vuonna 1953 vanha mäki purettiin ja tilalle rakennettiin pieni harjoitusmäki, mutta jo vuonna 1958 se korvattiin suuremmalla K40-mäellä. Nykyinen K40-mäki rakennettiin vuonna 1980 ja vuonna 1996 sitä remontoitiin, lisäksi viereen rakennettiin muovitettu K20-mäki.
Aigner-Schanzen vauhtimässä on Ski-Line-latu-ura, josta voidaan hypätä samanaikaisesti keraamiselta tai jäädytetyltä ladulta. Jääladulta voidaan hypätä talvea vastaavissa olosuhteissa jopa yli 20 °C:n lämpötiloissa.
Mäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Mäkiennätyksen 100,0 metriä on hypännyt Markus Eggenhofer.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Kesämäkiennätyksen 96,0 metriä on hypännyt Gregor Schlierenzauer, epävirallista kesämäkiennätystä pitävät hallussaan Michael Hayböck ja Gregor Schlierenzauer 97,0 metrin hypyillään.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten kesämäkiennätyksen 92,0 metriä on hypännyt Daniela Iraschko-Stolz.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Kesämäkiennätyksen 46,5 metriä on hypännyt Jáchym Hrdina.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten kesämäkiennätyksen 28,5 metriä on hypännyt Tersa Robel.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Kesämäkiennätyksen 22,5 metriä ovat hypänneet Tymoteusz Cienciała ja David Gruber.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten kesämäkiennätyksen 21,5 metriä ovat hypänneet Sara Pokorny ja Katharina Gruber.
Luettelo Aku Ankan taskukirjoista (176–200)
Tämä on luettelo Aku Ankan taskukirjojen numeroista 176–200. Ne ilmestyivät alun perin vuosina 1994–1996.
Decade
Decade voi tarkoittaa:
Richard von Krafft-Ebing
Richard Fridolin Joseph Freiherr Krafft von Festenberg auf Frohnberg, genannt von Ebing (14. elokuuta 1840 Mannheim, Badenin suurherttuakunta, Saksan liitto – 22. joulukuuta 1902 Graz, Itävalta-Unkari) oli itävaltalais-saksalainen psykiatri ja seksologi. Hänet tunnetaan ennen kaikkea tutkimuksista, joissa hän tarkasteli seksuaalisia kohdehäiriöitä.
Krafft-Ebing syntyi Mannheimissa, Saksassa vuonna 1840. Hän opiskeli Saksassa sekä Sveitsissä. Krafft-Ebingistä tuli psykiatrian professori Strasbourgissa 32-vuotiaana.
Krafft-Ebing julkaisi vuonna 1886 kuuluisan teoksensa Psychopathia Sexualis. Hän otti käyttöön sekä termin sadismi että masokismi, jotka yleensä yhdistyvät sadomasokismiksi. Homoseksuaaleja haastateltuaan Krafft-Ebing tuli siihen tulokseen, ettei heidän seksuaalinen suuntautumisensa ollut perversio eikä mielisairaus.
Krafft-Ebingin elinaikana hänen tunnetuimmasta teoksestaan Psychopathia Sexualis julkaistiin 12 painosta. Hän kirjoitti seksuaalisuuden lisäksi muun muassa masennuksesta.
Krafft-Ebing oli aatelisarvoltaan vapaaherra. Hän kuoli Grazissa, Itävallassa 62-vuotiaana.
Polyteenikromosomi
thumb|right|300px|a) Faasikontrastimikroskooppikuva [[banaanikärpänen|banaanikärpäsen polyteenikromosomeista. X-kromosomin pää on merkitty nuolella. Kromosentri sijaitsee kuvan oikeassa yläkulmassa. b) Osasuurennos polyteenikromosomirihmasta. Tummat kromomeeri- ja vaaleat interkromomeerijuovat näkyvät selvästi.]] Polyteenikromosomit eli jättiläiskromosomit ovat kaapelimaisia, useaan kertaan monistuneita kromosomeja, joita esiintyy mm. joillakin kaksisiipislajeilla. Ne ovat pääosin geenitoimintaa tehostavia rakenteita. Useiden identtisten kopioiden ansiosta mRNA-synteesi on polyteenikromosomillisissa soluissa erittäin tehokasta. Polyteenikromosomeja tavataankin siksi useimmiten solutyypeissä, joissa vaaditaan paljon joitain tiettyjä proteiineja. Polyteenikromosomien muodostumismekanismi mahdollistaa myös solun koon huomattavan kasvattamisen. Polyteenikromosomien geenitoiminnan aktivoituminen havaitaan nk. puffeina. Polyteenikromosomit löysi ensimmäisenä Edouard Gérard Balbiani 1881 surviaissääsken sylkirauhasista.
Rakenne
thumb|right|250px|a) [[Fluorescent in situ hybridization|FISH-värjätty banaanikärpäsen polyteenikromosomisto.]] Polyteenikromosomit syntyvät interfaasikromosomeista peräkkäisten endoreduplikaatiosyklien seurauksena. Syklissä solu palaa aina uudelleen solusyklin S-vaiheesta takaisin G1-vaiheeseen, eikä solunjakautumista tapahdu. Esimerkiksi banaanikärpäsellä kymmenen syklin seurauksena syntyy pariutuneista homologisista kromosomeista 1024 kromatidia (= 210), jotka pysyvät kiinni toisissaan. Eukromatiini monistuu aina laji- ja kudosspesifisesti yhtä monta kertaa, mutta heterokromatiini replikoituu vain muutamia kertoja. Kromosomien koko on erittäin suuri tavallisiin interfaasikromosomeihin verrattuna. Ne voivat olla paksuudeltaan jopa  15 - 25μm ja pituudeltaan 100 - 25μm.
Polyteenikromosomeissa näkyy usein selvästi tummien kromomeeri- ja vaaleiden interkromomeeriraitojen vuorottelu. Juovarakenne syntyy DNA-rihmojen lukumäärän vaihtelusta ja erilaisesta pakkautumisasteesta kromosomin eri osissa. Juovarakenne on kromosomispesifi ja sen avulla voidaan esimerkiksi fysikaalisessa kartoituksessa eri kromosomit erottaa toisistaan. Kromosomit ovat organisoituneet kromosentrin ympärille, joka sisältää niiden sentromeerialueet.
Banaanikärpäsellä on aikanaan arvioitu X-kromosomin juovarakenteen perusteella olevan yhteensä noin 5072 kromomeerijuovaa Alun perin uskottiin, että yksi juova vastaa yhtä geeniä. Koska banaanikärpäsellä tiedetään olevan noin 16000 geeniä, täytyy niitä olla juovissa useampia. Usein nämä geenit ovat myös samanaikaisesti aktivoituvia. Myös juovien välisillä alueilla voi mahdollisesti sijaita geenejä.
Puffit
Polyteenikromosomien ja lamppuharjakromosomien geenitoiminnan aktivoituminen havaitaan puffeina tai Balbianin renkaina, jotka ovat erillisiä, eri tavoin paisuneita ja turvonneita, dekondensoituneita kromomeereja. Puffissa DNA on dekondensoitunutta yhden kromomeerin alueella, kun taas Balbianin renkaat ovat suurempia. Puffien sijoittuminen kromosomistoon on säädeltyä ja niiden paikkojen muutokset ovat seurausta geenitoiminnan muutoksista. Ne jaetaan esiintymisensä mukaan epäspesifisiin sekä kudos- ja vaihespesifisiin puffeihin. Niistä n. 80 % on kudos- tai vaihespesifisiä. Dekondensoitunut alue vastaa aluetta, jolla tapahtuu aktiivista transkriptiota. Hormoneilla on myös osoitettu olevan suora vaikutus puffien muodostumisen säätelyyn. Varhaisilla puffeilla havaitaan suora vaste hormonistimulukseen.
Biologinen merkitys
Endoreduplikaation seurauksena syntyneiden useiden identtisten geenikopioiden ansiosta tarvittavien proteiinien mRNA-synteesi on polyteenikromosomillisissa soluissa erittäin tehokasta. Esimerkiksi sylkirauhaset, oosyytit ja syöttösolut ovat kehittyvän organismin osia, joilla on hyvin erikoistunut tehtävä ja joilta siten tarvitaan voimakasta proteiinintuotantoa. Aikuisilla organismeilla vaikutuksiltaan lähes vastaava RNA-synteesiä tehostava menetelmä ovat eri puolilla genomia sijaitsevat, geenien monistuminen seurauksena syntyneet geenikopiot. Esimerkiksi ihmisellä rRNA:n geeneistä on kromosomistossa lukuisia perättäisiä kopioita.
Polyteenikromosomien tutkimus
Erikoisen rakenteensa vuoksi polyteenikromosomien sytogeneettinen ja molekyyligeneettinen tutkimus on antanut paljon tietoa mm. kromosomien rakenteesta, eukaryoottien geenitoiminnan säätelystä ja transkriptiosta yleensä. Polyteenikromosomeilla on merkitystä myös nykyisessä tutkimuksessa. Vaikka ne näyttävätkin melko erilaisilta, niiden rakenne kuitenkin muistuttaa hyvin interfaasikromosomin yleistä rakennetta. Siten polyteenikromosomeilla voidaan tehdä erilaisia rakennetutkimuksia, jotka olisivat mahdottomia suorittaa tavallisilla intefaasivaiheen kromosomeilla niiden pienen koon takia. Surviaissääsken toukkien jättiläismäisiä puffeja, nk. Balbianin renkaita, on vuorostaan käytetty transkription tutkimuksessa. Erittäin suuren kokonsa vuoksi yksittäisiä renkaita on ollut mahdollista eristää mikromanipulaatiotekniikalla.
Drosophila-genetiikassa polyteenikromosomit ovat tarjonneet loistavan mahdollisuuden geenien ja erilaisten keinotekoisten insertioiden paikantamiseen kromosomistossa. Alun perin paikannus on tapahtunut pelkän valomikroskoopin avulla juovarakenteen muutoksia vertailemalla, mutta mikroskooppi- ja DNA-tekniikoiden myötä erilaiset in situ -hybridisaatiotutkimukset ovat mahdollistaneet tunnetun DNA-sekvenssin paikallistamisen huomattavalla tarkkuudella fluoresenssileimatuilla koettimella.
Juni
Juni on Skandinaviassa ja Suomessa käytetty naisen etunimi, joka merkitsee ’kesäkuuta’ (ruots./norj. juni). Englannissa vastaava naisennimi on June.
Norjassa Juni-etunimi on tullut käyttöön vuonna 1860. Siellä Juni ja June viettävät nimipäivää 1. kesäkuuta. Suomessa Juni jakaa nimipäivän (30. lokakuuta) Jenniferin kanssa. Juni-nimi on mukana ainoastaan suomenruotsalaisessa almanakassa; se lisättiin siihen vuonna 2020.
GinGindlovun taistelu
Gingindlovu taistelu oli zulu-sodan aikana 1. huhtikuuta 1879 käyty taistelu zulujen ja brittien välillä KwaGingindlovun eteläpuolella nykyisessä Etelä-Afrikassa. Taistelu päättyi brittien voittoon.
Tausta
Britit olivat 1. huhtikuuta 1879 marssineet lähelle Nyezanejokea kwaGingindlovun eteläpuolella. Tarkoituksena oli tavoittaa zulujen piirittämä Eshowe. Joukkoja johti kenraaliluutnantti Frederic Augustus Thesiger. Mukana oli 3 240 brittisotilasta, 2 000 afrikkalaista sotilasta, 150 eurooppalaista ja 130 afrikkalaista ratsuväensotilasta, sekä 150 afrikkalaista tiedustelijaa. John Dunnin ehdotuksesta he rakennuttivat matalalle kummulle vaunuista puolustuskehän (laager), jota ympäröi vielä myös juoksuhauta. Laager suojasi brittien mukana olleita hevosia ja härkiä.
Yöll' 1. huhtikuuta Somopho kaZikhalan johtamat 10 000–11 000 zulusoturia saapuivat lähistölle. Hyökkäys seurasi seuraavana päivänä.
Taistelu
Zulut hyökkäsivät 2. huhtikuuta perinteisessä sarvimuodostelmassaan, joka ympäröi lopulta brittien asemat jättäen vain idän saartorenkaan ulopuolelle. Zulut yrittivät tämän jälkeen murtaa puolustusasemia useilla eri hyökkäyksillä. Britit puolsutautuivat paitsi käsiasein ,mutta myös kääyttäen 9-paunan tykkejä, raketteja ja Gatling-konekiväärejä. Thesiger määräsi myös ratsuväkensä vastahyökkäyksen, joka jouduttiin kuitenkin kutsumaan takaisin Dabulamanzi kaMpanden johtaman hyökkäyksen uhatessa puolustusasemia etelästä. Hyökkäys etelästä tyrehtyi brittien tuleen ja Thesiger määräsi uuden ratsuväen rynnäkön. Tällä kertaa ratsuväki sai zulut vetäytymään ja vetäytyminen muuttui pian kaoottikseski paoksi. Brittien puolella olleet afrikkalaiset sotilaat seurasivat ratsuväkeä tappaen taistelukentälle jääneet haavoittuneet zulut.
Seuraukset
Britit olivat menettäneet taistelussa kaatuneina kaksi valkoista upseeria, seitsemän valkoista sotilasta ja viisi mustaa sotilasta. Zuluja kaatui yhteensä ehkä noin 1 200 ja heistä noin 500 muutaman sadan metrin etäisyydellä nrittien puolustusasemista. Seuraavana päivänä brittien onnistui saavuttaa piiritetty Eshowe.
Eva Dahlbeck
thumb|right|Eva Dahlbeck Eva Dahlbeck (8. maaliskuuta 1920 – 8. helmikuuta 2008) oli ruotsalainen näyttelijä ja kirjailija. Hänet tunnetaan muun muassa pääosistaan Ingmar Bergmanin elokuvissa Odottavia naisia (1952), Rakkauden oppitunti (1954) ja Kesäyön hymyilyä (1955).
Hän syntyi Saltsjö-Duvnäsissä, lähellä Tukholmaa. Vuonna 1958 Cannesin elokuvajuhlilla hän voitti jaetun parhaan naisnäyttelijän palkinnon elokuvasta Elämän kynnyksellä (1958). Vuonna 1965 hän voitti Guldbagge-palkinnon parhaasta naispääosasta elokuvassa Kissat (1965). Vuonna 1961 hänelle myönnettiin Eugene O'Neill -palkinto esiintymisistään teatterissa. Jätettyään näyttelemisen 1960-luvulla hän ryhtyi kirjoittamaan romaaneja ja runoja. Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi tanskalainen elokuva Tintomara (1970).
Renault S -moottori
Renault S-moottorit ovat italialaisen Sofimin valmistamia. Niitä on käytetty eri versioina ja niiden variantteina, vuosina 1980 - 2001 seuraavissa ajoneuvoissa:
Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeus
thumb|right|Seinäjoen oikeustalo. Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeus on Vaasan hovioikeuspiiriin kuuluva käräjäoikeus.
Evankeliset ystävät
Evankeliset ystävät eli skutnabbilaisuus on Axel Alfred Skutnabbin vuonna 1900 perustama uskonnollinen suuntaus, jonka juuret ovat vapaakirkollisuudessa ja Ruotsalaisessa Pyhitysliikkeessä (Helgelse förbundet). right|thumb|200px|Akseli Skutnabb
Taustaa
Vapaakirkollisessa herätysliikkeessä Skutnabb oli joutunut Hjalmar Braxénin ja muiden vanhempien saarnamiesten kanssa usein yhteentörmäyksiin, Skutnabbin ”evankelisen vapauden” vuoksi ja erikoisten opillisten näkemyksien tähden. Skutnabb ei koskaan kuulunut Vapaanlähetyksen varsinaisiin saarnaajiin. Skutnabb oli mukana Tampereen vuosikokouksessa 1900. Hänelle ei järjestetty puhetilaisuutta. Erään saarnan jälkeen hän kuitenkin nousi puhumaan. Hjalmar Braxén heti keskeytti hänen puheensa ja sanoi että pysytään ohjelmassa. Kun Skutnabb kiellosta huolimatta yritti puhua, Braxén istui harmonin ääreen ja alkoi laulaa, kokousväki yhtyi lauluun. Laulun jälkeen Skutnabb huusi: "Tässä näette, mitä on vapaakirkollinen vapaus. Tästä lähtien minä en ole vapaakirkollinen."
Toiminta ja historia
Evankeliset ystävät kokoontuivat Tampereella Skutnabbin rukoushuoneella. Se sijaitsi Rongankadun ja Pellavatehtaankadun kulmassa, lähellä nykyistä hotelli Tammeria, Hetala-nimisessä puurakennuksessa, joka aikaisemmin oli ollut Tampereen 2. poliisipiirin ensimmäinen toimipaikka. right|thumb|200px|Armon Sanomien toimittaja Kustaa Asp Evankeliset ystävien tilaisuuksissa kävi toisinaan vapaakirkollisia ”nuoria" puhumassa, Skutnabb oli arvostettu heidän keskuudessaan. Evankeliset ystävät osallistuivat myös yhteiskristillisiin tilaisuuksiin. Evankeliset ystävien toimintaa myös vastustettiin. Kuvernööri määräsi vankeusrangaistuksen, jonka vuoksi Akseli Skutnabb kolmen kuukauden ja Juho Aaltokahden kuukauden rangaistuksen saaneena toimitettiin Hämeenlinnan läänivankilaan 28. heinäkuuta 1915. Juho Aalto vapautettiin 6. lokakuuta 1915 ja Akseli Skutnabb 28. lokakuuta 1915.
Tampereella pidettiin 15.–17. toukokuuta 1940 yhteiskristillinen kokous eri piireihin kuuluvien saarnaveljien hengellisen elämän syventämistä ja keskinäistä rakentumista varten. Tämän kokouksen taholta julkaistiin maamme lehdissä kaikille kristillisille piireille osoitettu veljellinen tervehdys, joka oli samalla vilpitön kädenojennus luterilaiselle kirkolle. Tervehdys otettiin lämmöllä vastaan luterilaisen kirkon pappien puolelta ja luvattiin osallistua seuraavaan veljeskokoukseen. Tampereen kokouksessa valittiin seuraavaa kokousta valmisteleva toimikunta, johon kuuluivat skutnabbilainen Aatu Heiskanen (1886–1941), vapaakirkollinen Oskari Jalkio, baptisti Akseli Jauhiainen, helluntailaiset Eino Manninen ja Niilo Suomela.
Veljeskokoukseen osallistunut Aatu Heiskanen toimi aiemmin myös lestadiolaisessa uusheräyksessä saarnaajana, kunnes joutui opillisista syistä erotetuksi uusheräyksen puhujalistoilta. Aatu Heiskasen toiminnan vaikutuksesta uusheräyksestä erkaantui 1922–1923 pienehkö ryhmä nimeltä heiskaslaisuus, jotka liittyivät sitten skutnabbilaisuuteen.
Opillisia näkemyksiä
Evankeliset ystävät olivat näkemykseltään universaalisia. Heidän näkemyksensä mukaan: kaikki on kerta kaikkiaan maksettu ja sovitettu, eikä ole enää mitään kadottavaa syntiä, eikä ole mitään kadotustuomiota.
Julkaisut ja kirjat
Evankeliset ystävät kustansivat useita kirjoja, joista merkittävimpiä olivat C. H. Mac Intosh:in Mooseksen kirjojen selitysteokset 1–3, vuosilta 1915, 1917, 1922 ja F. Hemanin Juudaankansan historia Jerusalemin hävityksen jälkeen, vuonna 1912.
Evankeliset ystävät julkaisevat myös lehteä:
Evankeliset ystävien kokouksissaan laulamat laulut, joista monet olivat vanhoja lestadiolaisten lauluja, julkaisi Vihtori Repo vuonna 1907 Kotimaan lauluja -nimisenä kokoelmana.
Rüştü Reçber
Rüştü Reçber (s. 10. toukokuuta 1973 Korkuteli-Antalya, Turkki) on turkkilainen, uransa vuonna 2012 lopettanut jalkapallomaalivahti, joka edusti uransa viimeiset vuodet Turkin pääsarjan Beşiktaş JK:ta.
Antalyaspor ja Fenerbache
Rüştü Reçber aloitti pääsarjauransa kasvattajaseurassaan Antalyasporissa, jossa hän pelasi vuosina 1991-1993 yhden liiga-ottelun. Vuonna 1993 Rüştün piti siirtyä Turkin suurseuraan Beşiktaş JK:on hänen valmentajansa, nuoren maalivahdin lahjakkuuden jo varhain nähneen Fatih Terimin suositeltua Beşiktaşia. Siirto kuitenkin kariutui Rüştün oltua osallisena kolarissa jossa hän loukkaantui. Niinpä siirto kariutui. Samana vuonna Rüştü kuitenkin siirtyi toiseen Turkin suurseuraan Fenerbacheen, mutta hänet lainattiin kaudeksi 1993-1994 takaisin kasvattajaseuraansa Antalyasporiin, jossa Rüştüsta tuli seuran ykkösvahti. Hän torjui kaudella Antalyasporin paidassa 33 liigaottelussa. Kaudeksi 1994-1995 Rüştün laina päättyi ja hän liittyi Fenerbachen joukkueeseen. Rüştü pelasi Fenerbachessa vuodet 1994-2003, ja voitti kaksi Turkin mestaruutta ja kerran myös Turkin Cupin.
FC Barcelona
Kaudeksi 2003-04 Rüştü siirtyi espanjalaiseen suurseuraan FC Barcelonaan. Kauden aikana Rüştü pelasi vain kuusi ottelua, joista kolme liiga-otteluja. Päävalmentaja Frank Rijkaard selitti Rüştün vähäistä vastuuta, sillä ettei Rüştü osannut puhua kunnolla espanjaa. Rüştü oli pettynyt saamaansa vastuseen ja kohteluun Barcelonassa, ja jätti seuran 2004, palaten takaisin Fenerbacheen.
Paluu Fenerbacheen
Rüştü pelasi Fenerbachessa vuodet 2004-2007, voittaen jälleen kaksi Turkin mestaruutta ja pelaten erittäin vakuuttavasti seuran maalinsuulla.
MM-pronssia 2002
Rüştü valittiin mukaan Turkin joukkueeseen vuoden 2002 jalkapallon MM-kisoihin. Hän oli joukkueensa kantavia voimia Turkin joukkueen saavuttaessa MM-pronssia. Rüştü teki kisoissa upeita torjuntoja mutta hänet muistetaan kisoista myös siitä, että hän maalasi silmiensä alle mustat viivat, jottei aurinko häikäisisi niin pahasti. Rüştü valittiin MM-kisojen tähdistöön ja vuonna 2003 hänet valittiin Fifan äänestyksessä vuoden parhaaksi maalivahdiksi.
Vaikeat vuodet
MM-kisoja seuranneet vuodet olivat kuitenkin Turkille vaikeita, eikä loistokkaista MM-peleistä ollut enää jälkeäkään. Turkki ei onnistunut selvittämään tietään vuoden 2004 EM-kisoihin eikä 2006 MM-kisoihin. Vuoden 2008 EM-kisoihin Turkki selvisi mutta Volkan Demirel oli syrjäyttänyt EM-karsinnoissa Rustun, ja näin monia vuosia ykkösvahtina ollut Rüştü lähti kisoihin kakkosmaalivahtina.