cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hannu Posti
Valmentajaura
Aktiiviuran jälkeen Posti toimi kestävyysjuoksuvalmentajana. Hän oli luomassa Kalevi Römpötin apulaisena Puolustusvoimien urheilujoukkotoimintaa Santahaminassa. Sieltä alkoi myös yhteistyö hänen tunnetuimman valmennettavansa Tapio Kantasen kanssa. Muita tunnettuja juoksijoita hänen valmennettavanaan olivat Risto Ala-Korpi, Seppo Liuttu, Vesa Laukkanen ja Heikki Vakkuri. Hannu Posti toimi vuosina 1977–1984 Suomen Urheiluliiton Valmentajat -yhdistyksen puheenjohtajana. Tällöin hän kirjoitti haastattelututkielman ”Huippu-urheilijoiden ja valmentajien henkisen käyttäytymisen tarkastelua suurkilpailupäivänä.” Tutkielmassa käydään läpi henkilöhaastatteluin Pekka Vasalan, Tapio Kantasen, Martti Vainion ja Kaarlo Maaningan tuntemuksia ja ajatuksia parhaan suurkilpailunsa päivänä. Samoin haastatellaan samasta aiheesta valmentajia Rolf Haikkola, Kari Sinkkonen ja Aulis Potinkara.
Yksityiselämä
Hannu Postin äiti oli Vilhelmiina Sundgren (1883–1933). Posti oli orpo seitsenvuotiaasta asti, koska isä ei kuulunut koskaan perheeseen. Sukunimi Posti on äidin tyttönimi. Hannu Postilla oli neljä sisarusta, jotka olivat syntyneet vuosina 1907, 1908, 1911 ja 1914. Hannu Posti oli naimisissa vuosina 1952–2002 puoliso Annikin kuolemaan saakka. Pariskunta sai kolme lasta: Seija s. 1953, Esko s. 1958 ja Tuula s. 1963.
Posti valittiin vuoden rajamieheksi vuonna 1960. Hän palveli Rajavartiolaitoksessa vuosina 1946–1964. Viimeisin tehtävä Rajavartiolaitoksessa oli rajajoukkueen johtaja Vainikkalassa. Ennen siirtymistä Puolustusvoimien palvelukseen hän suoritti Reserviupseerikoulun. Puolustusvoimien palveluksesta hän jäi eläkkeelle vuonna 1973.
Posti osallistui ainoana Helsingin olympiakisojen suomalaisurheilijana Anglo-Finnish Societyn ja Suomen Lontoon suurlähetystön maaliskuussa 2012 järjestämään The Olympic Event tapahtumaan, jossa muisteltiin lähestyvien Lontoon olympiakisojen alla Helsingin vuoden 1952 olympiakisoja. Tilaisuudessa oli läsnä kaikkiaan viisi Helsingin kisoihin osallistunutta brittiyleisurheilijaa. Joukossa myös Postin jälkeen 10 000 metrillä viidenneksi sijoittunut Frank Sando. Tilaisuuden kunniavieras oli Kentin herttua, joka oli 16-vuotiaana poikasena Helsingin olympialaisten yksi kunniavieras.
Laki lapseksiottamisesta
Laki lapseksiottamisesta on Suomen laki, joka koskee lapsen adoptoimista eli ottolapsen ottamista. Alaikäisen lapsen adoptoiminen edellyttää, että sen katsotaan olevan lapsen edun mukaista. Adoptiopäätös vahvistetaan tuomarin toimesta. Jos joku henkilö on ollut alaikäisenä hoidettavana, mutta lapseksiottamista ei ole pystytty jostain syystä vahvistamaan, lapseksi ottaminen voidaan vahvistaa henkilön ollessa täysi-ikäinen. Lapseksi ottamisen virallistaminen estyy, jos asiassa on sovittu jonkinlaisesta rahallisesta korvauksesta. Adoptiovanhempien on yleensä oltava vähintään 25 vuotta vanhoja. 18-25 vuotias henkilö voi adoptoida puolisonsa lapsen. 18-vuotta täyttänyt henkilö voi myös ottaa takaisin biologisen lapsensa, joka on aikaisemmin adoptoitu. Adoptoimista ei voida vahvistaa ilman lapsen omaa tahtoa, jos lapsi on 12-vuotta täyttänyt tai jos hän ymmärtää asian. Adoptoimisen virallistamiseen tarvitaan myös biologisten vanhempien suostumus tai erittäin painava syy.
Tampereen yliopisto (1925–2018)
Tampereen yliopisto (lyhenne TaY tai UTA ) oli vuosina 1925–2018 toiminut yliopisto, jonka pääpaikka oli Tampereella. Sen toiminnot siirtyivät 1.1.2019 uuteen samannimiseen yliopistoon, johon myös Tampereen teknillinen yliopisto liittyi. Yliopisto oli yhteiskuntatieteellisesti painottunut. Viimeisinä vuosinaan sen opiskelijamäärä oli noin 10 000, mukaan lukien erillisiä opintoja suorittavat. Sen viimeisenä rehtorina toimi Liisa Laakso. Yliopisto antoi ylempään korkeakoulututkintoon johtavaa opetusta Tampereen lisäksi Porin yliopistokeskuksessa (yhteiskuntatieteiden ala). Aiemmin yksityisenä toiminut Tampereen yliopisto muuttui valtio-omisteiseksi vuonna 1974.
Kansalaiskorkeakoulu (1925–1930)
Yliopiston pohjana oleva korkeakoulu perustettiin Helsinkiin vuonna 1925 nimellä Kansalaiskorkeakoulu. Perustamisvuonna opiskelijoita oli 72, ja valittavina olivat sanomalehtimiestutkinto, hallinnollinen tutkinto ja osuustoimintatutkinto. Kansalaiskorkeakoulu ehti toimia tällä nimellä ainoastaan viisi vuotta, kun sen nimi muutettiin vuonna 1930 muotoon Yhteiskunnallinen korkeakoulu (YKK).
Yhteiskunnallinen Korkeakoulu (1930–1966)
pienoiskuva|Franzéninkadun talon peruskiven muuraustilaus vuonna 1930. pienoiskuva|Yhteiskunnallinen korkeakoulu muuttamassa vuonna 1960. Vuonna 1930 toteutettiin yliopiston nimenmuutos Yhteiskunnalliseksi Korkeakouluksi. Nimenmuutoksen jälkeen tutkintovalikoima laajeni ja korkeakoulussa oli mahdollista opiskella sanomalehtitutkinto, hallinnollinen tutkinto, osuustoimintatutkinto, kunnallistutkinto, lastensuojelututkinto, lain­opillinen tutkinto sekä kansansivistystutkinto.
Korkeakoulussa oli lisäksi mahdollista suorittaa yhteis­kunta­tieteiden kandidaatin tutkinto. Tästä juontaa juurensa Suomen yliopistollisten tutkintojen yhteiskuntatieteiden koulutusalalla vallitseva päällekkäisyys: yhteiskuntatieteiden-alkuiset tutkinnot olivat alkujaan Yhteiskunnallisesta korkeakoulusta ja valtiotieteen/-tieteiden-tutkinnot Helsingin yliopiston valtiotieteellisestä tiedekunnasta. vasen|pienoiskuva|Yhteiskunnallisen korkeakoulun rakennus vuonna 1960 Yhteiskunnallista korkeakoulua kutsuttiin joskus ”kirjailijoiden korkeakouluksi”, koska yli 70 suomalaisen kirjailijan on laskettu opiskelleen siellä. Erityisesti näin oli koulun alkuaikoina 1920- ja 1930-luvuilla. YKK:ssa opiskelleita ja sittemmin kirjailijoina tunnettuja ovat olleet muun muassa Eino Hosia, Juhani Konkka, Oiva Paloheimo, Kerttu-Kaarina Suosalmi, Arvo Turtiainen ja Tatu Vaaskivi. Unto Kupiainen toimi YKK:ssa kotimaisen kirjallisuuden professorina ja vararehtorina. YKK:ssa opiskelleista kirjailijoista vain harvat suorittivat opintonsa loppuun. Sanomalehtioppia lukenut Arvo Turtiainen kuvasi myöhemmin omaa opiskeluaikaansa, että se oli ''”viisastumista ilman maailman niin tärkeinä pitämiä, arvolauseilla koristettuja todistuksia, sillä järjestelmällisestä, tutkintojen suorittamiseen pyrkivästä opiskelusta ei kuitenkaan tullut mitään”.
Vuonna 1930 perustettiin taloudellis-yhteiskunnallinen opetusjaosto sekä hallinnollis-lainopillinen opetusjaosto. Opetusjaostot olivat korkeakoulussa välttämättömyys, sillä korkeakoulun tarkoituksena oli tuottaa maahan ammatillisesti päteviä toimihenkilöitä myös muista kuin ylioppilaista – yliopistoon pääsyn edellytyksenä kun oli ylioppilastutkinto. Opetusjaostot säilyivät myöhemmän yliopistonkin rakenteissa aina 1990-luvulle saakka.
1940-luvulla tutkintovalikoima kasvoi. Vuonna 1942 perustetun huoltotyön opetusjaoston aineiksi tuli sosiaalihuoltajatutkinto (1942), nuorison­ohjaaja­tutkinto (1945) ja vankeinhoitotutkinto (1949). Kirjastotutkinto perustettiin yhteiskuntatieteelliseen opetusjaostoon vuonna 1945, jolloin perustettiin myös yhteiskuntatieteellinen tutkimuslaitos.
Vuonna 1949 korkeakoulun akateeminen aines ryhmittyi yhteiskuntatieteelliseksi tiedekunnaksi. Tiedekunnassa suoritettiin ensimmäinen yhteis­kunta­tieteiden lisensiaatin tutkinto vuonna 1953, ja ensimmäinen tohtori valmistui vuonna 1955. Vuonna 1956 järjestettiin ensimmäinen maisteripromootio. Ensimmäinen maisteri- ja tohtoripromootio järjestettiin Tampereen-aikana vuonna 1965.
YKK:n siirtyminen Helsingistä Tampereelle
Epävirallisia keskusteluja Yhteiskunnallisen korkeakoulun siirtämisestä pois Helsingistä oli käyty 1950-luvun alkuvuosista lähtien. Muuttoa puolsivat niin korkeakoulun taloudellinen tilanne kuin etenkin Helsingin yliopiston valtiotieteellisen tiedekunnan nuiva asenne sitä kohtaan. Kesällä 1952 rehtori Yrjö Ruutu tiedusteli kirjeitse Tampereen kulttuuri- ja sivistystoimen apulaiskaupunginjohtajalta Erkki Lindforsilta, tunnettiinko Tampereella kiinnostusta koulun sijoittamiseen. Lindfors tarttui heti lujasti asiaan ja sai tuekseen oman puolueensa SDP:n Tampereen valtuustoryhmän lisäksi kaksi näkyvää tamperelaista kunnallispoliitikkoa, kokoomuksen Lauri Santamäen ja SKDL:n Leo Suonpään omine taustajoukkoineen.
Ratkaiseviksi hankkeessa muodostuivat Erkki Lindforsin suhteet silloiseen pääministeriin Urho Kekkoseen niin suoraan kuin kauppaneuvos Kalle Kaiharin kautta. Vuoden 1956 valtion tulo- ja menoarvioon ilmestyi viiden miljoonan markan määräraha YKK:n muuttohankkeen selvittämiseen ja muuttokustannuksiin Tampereelle. Yksityisenä toimineen korkeakoulun hallitus ei kuitenkaan ollut yksimielinen muuttohankkeesta eikä ollut pyytänyt määrärahaa valtion budjettiin. Pitkien neuvottelujen jälkeen vuonna 1956 sovittiin laitoksen siirtämisestä Tampereelle, mikä toteutettiin vuonna 1960. Samana vuonna valmistui yliopiston päärakennus, jonka suunnitteli Toivo Korhonen. Korkeakoulun muuttoa kiivaasti vastustanut YKK:n rehtori Tuttu Tarkiainen luonnehti tapahtunutta todeten, että kyseessä oli suomalaiskansallisen perinteen mukainen morsiamenryöstö. Tamperelaisten menettelystä syvästi mielensä pahoittanut Tarkiainen erosi YKK:n rehtorin virasta vuoden 1956 lopussa, ja uudeksi rehtoriksi muuttovaiheen ajaksi tuli sosiaalipolitiikan professori Armas Nieminen.
Tampereella korkeakoulu alkoi laajentua. Vuonna 1964 perustettiin humanistinen tiedekunta ja vuonna 1965 taloudellis-hallinnollinen tiedekunta.
Tampereen yliopisto (1966–2018)
pienoiskuva|Tampereen yliopiston vuonna 2003 valmistunut Pinni B-rakennus. Yhteiskunnallisen Korkeakoulun nimi muuttui vuonna 1966 Tampereen yliopistoksi. Tasavallan presidentti vahvisti 1. huhtikuuta lain Yhteiskunnallisen korkeakoulun muuttamisesta Tampereen yliopistoksi ja korkeakoulun toimialan muuttamisesta.
1960-luvun lopun opiskelijaradikalismi esiintyi Tampereen yliopistossa kiihkeänä ja sävyltään selvemmin äärivasemmistolaisena kuin muissa Suomen yliopistoissa ja korkeakouluissa. Opiskelijoilla oli Tampereen yliopiston valtuuskunnassa neljä edustajaa. Valtiokeskeinen suuntaus koulutus- ja kulttuuripolitiikassa johti 1960-luvun lopulta lähtien yksityisinä toimineiden korkeakoulujen siirtymiseen valtion laitoksiksi, mikä Tampereen yliopiston osalta toteutui syksyllä 1974. Kaupunginjohtaja Pekka Paavola vaati samaan aikaan yliopiston siirtymistä Hervantaan, mikä ei kuitenkaan toteutunut yliopiston oman vastustuksen vuoksi. Tampereen yliopiston siirtyminen valtion omistukseen merkitsi Tampereen kaupungin ja useiden yhteisöjen myöntämän huomattavan taloudellisen tuen päättymistä.
Yliopiston yhteyteen haviteltiin 1970-luvun alussa kansanmusiikki-instituuttia. Silloinen Tampereen yliopiston kansanperinteen laitoksen johtaja Erkki Ala-Könni perusteli asiaa vuonna 1971 paitsi tutkijoiden tarvitsemalla lisätilalla ja laitoksen lisätyövoiman tarpeella, myös kansanmusiikin suosion kasvulla. Kansanmusiikki-instituutti perustettiin kuitenkin Kaustiselle, jossa se aloitti toimintansa vuonna 1974.
Yhteiskunnallinen, julkisen hallinnon ja sosiaaliturvan opetusjaokset yhdistettiin 1989 yhdeksi opetusjaostoksi, joka lopetettiin kokonaan vuonna 1998. Viimeisin laajennus yliopiston tiedekuntiin oli informaatiotieteiden tiedekunta, jonka toiminta alkoi vuonna 2001.
Useat Tampereen yliopiston rakennuksista nimettiin tunnettujen tamperelaisten suurmiesten mukaan: Päätalo, Linna, Virta ja Arvo.
Tampereen yliopisto ja Tampereen teknillinen yliopisto yhdistyivät vuoden 2019 alussa uudeksi Tampereen yliopistoksi, joka on myös Tampereen ammattikorkeakoulun pääomistaja. Uuden korkeakoulun nimeksi piti tulla Tampereen uusi yliopisto, englanniksi Tampere New University, mutta nimi peruttiin, ja nimeksi tuli lopulta Tampereen yliopisto, englanniksi Tampere University. Tarkoitusta varten perustettiin Tampereen korkeakoulusäätiö 20.4.2017.
Opetusjaostot
Yhteiskunnallinen korkeakoulu oli laitos, jonka tarkoituksena oli tuottaa maahan ammatillisesti päteviä toimihenkilöitä. Jotta näitä voitaisiin kouluttaa myös muista kuin ylioppilaista, korkeakoulussa toimi vuoteen 1998 saakka opetusjaostojärjestelmä.
Opetusjaostoissa oli mahdollista eri aikoina suorittaa (suluissa tutkintoa lähinnä vastaavat nykyiset tiedealueet):
Opetusjaostoissa suoritetut tutkinnot rinnastettiin alempiin korkea­koulu­tutkintoihin, ja ne antoivat pätevyyden lähinnä erilaisiin kunnallisiin virkoihin. Merkittävä osa suomalaisista toisen maailmansodan jälkeisistä kunnallisvirkamiehistä sai pätevyytensä suorittamalla jonkin Tampereen yliopiston opetusjaostotutkinnon. Vuonna 2006 julkaistun selvityksen mukaan lähes kaksi kolmasosaa kuntajohtajista oli ”Tampereen koulun” kasvatteja. Opetusjaostot lakkautettiin vuonna 1998. Nykyisin ylioppilastutkinto ei ole välttämätön yliopisto-opinnoissa.
Yliopiston tiedekunnat
Yliopisto jakaantui kuuteen tiedekuntaan:
Vuoden 2011 alusta vuoden 2016 loppuun yliopisto oli jakautunut tiedekuntien sijaan yksiköihin, entiset yksiköt olivat:
Tammikuuhun 2011 saakka yliopisto oli jakautunut kuuteen tiedekuntaan:
Yhteiskuntatieteellinen tietoarkisto
Suomen yhteiskuntatieteellinen tietoarkisto (FSD, Finnish Social Science Data Archive, Finlands samhällsvetenskapliga dataarkiv) perustettiin vuonna 1999. Se palvelee tieteellistä tutkimusta ja opetusta valtakunnallisesti ja kansainvälisesti. Se arkistoi ja välittää koti- ja ulkomaisia sähköisiä tutkimusaineistoja tutkimusta, opetusta ja opiskelua varten. Yksikkö oli Tampereen yliopiston erillinen laitos.
Tietoarkiston tehtävänä on edistää tieteen avoimuutta, läpinäkyvyyttä, tiedon kumuloitumista ja olemassa olevan tiedon tehokasta tutkimuskäyttöä. Vuonna 2008 toteutetussa ensimmäisessä Suomen kansallisen tason tutkimuksen infrastruktuurien nykytilan selvityksessä todettiin, että Yhteiskuntatieteellinen tietoarkisto on yksi 24 olemassa olevasta kansallisen tason tutkimusinfrastruktuurista. Yhteiskuntatieteellinen tietoarkisto sai vuoden 2010 alussa oikeuden käyttää rinnakkaisnimeä Suomen yhteiskuntatieteellinen tietoarkisto.
Viestintä
Yliopiston ulkoista viestintää hoiti muun muassa Aikalainen-lehti. Yliopiston suojissa toimi myös Radio Moreeni.
Alumnitoiminta
Tampereen yliopiston Alumni ry. on perustettu 1987. Yhteyksiä yliopiston ja entisten opiskelijoiden välillä ylläpitävä Tampereen yliopiston Alumni on Suomen vanhin yliopiston alumniyhdistys. Yhdistyksen puheenjohtaja on Juha Kostiainen.
Keulakuvakseen eli alumnimeritukseksi Alumni ry. on kutsunut ansioituneita yliopiston kasvatteja. Tällaisina alumnilähettiläitä Tampereen yliopiston kasvateista ovat olleet vuorollaan pääministeri Kalevi Sorsa, maaherra Pirjo Ala-Kapee, Altian pääjohtaja Veikko Kasurinen, Kansallisoopperan johtaja Päivi Kärkkäinen ja yhteiskuntatieteiden maisteri Simo Frangén.
Hallitus
Tampereen yliopiston hallitukseen kuului 11 jäsentä :
Frágkos
Frágkos on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Leipsoín saaren lounaispuolella. Saaren pinta-ala on 0,223 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Frágkos kuuluu Leipsoín kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Frágkos on osa lintudirektiivin mukaista Natura 2000 -aluetta yhdessä muiden lähisaarten kanssa.
Ananke (mytologia)
pienoiskuva|pysty|Ananke ja [[kohtalottaret. Kuvitusta Platonin Er-myyttiin. Edmond Lechevallier-Chevignard, 1857.]] Ananke oli kreikkalaisessa mytologiassa välttämättömyyden jumalatar, väistämättömän pakon ja kohtalon henkilöitymä. Roomalaisessa mytologiassa hänet tunnettiin nimellä Necessitas. Anake oli myös yksi elementeistä, protogenos, mutta häntä harvoin palvottiin ennen orfilaisuutta.
Ananken jälkeläisistä mainitaan eri lähteissä moirat, Khaos, Aither, Fanes ja Erebos.
Manierismi
thumb|350px|[[Parmigianino, Pitkäkaulainen madonna, 1534–1540. Pitkäkaulaisessa madonnassa klassisuudesta poikkeava muotojen venyttäminen ja liioittelu on tietoista. Parmigianinon innoituksena olivat kirjalliset kuvaukset, joissa verrattiin naisen päätä, kaulaa ja olkapäitä maljakkoon, ja kuvassa onkin maljakko vasemmassa reunassa. ]] thumb|[[El Greco, Ilmoitus, n. 1590–1603.]] thumb|[[El Greco, Katuva Maria Magdalena, 1580.]] thumb|Baude Cordier, Belle, bonne, sage, rakkauslaulun manieristinen nuotinnus. Punaiset nuotit ilmaisevat rytmin muutosta.
Manierismi (italian sanasta maniera ’tyyli, tapa’) on noin 1520–1600 kuvataiteessa ja arkkitehtuurissa vaikuttanut myöhäisrenessanssin taidesuuntaus, joka pyrki sulokkuuteen ja viehkeyteen. Manierismille oli ominaista liioitellut ilmeikkäät asennot sekä jyrkät valojen ja varjojen vastakohdat. Suosittuja tehokeinoja olivat myös hahmojen venyttäminen ja erikoiset kierteiset asennot, kuten Parmigianinon Pitkäkaulainen Madonna -maalauksessa.
Manierismi oli barokkia enteillyt renessanssin jälkivaihe. Täysrenessanssin täydellisinä nähtyjen taiteilijoiden harmoniaa ja ihanteellisuutta ei voitu enää ylittää. Umpikujatilanteessa taiteilijat käyttivät hyväkseen mestarien kehittämiä malleja, mutta heidän tekemässään taiteessa oli outo näynomainen leima ja käsitteellistä tuntua.
Kirjallisuudessa
Kirjallisuudessa manierismi on yhteisnimitys klassisismin vastaisille suuntauksille eri aikoina, mutta sillä tarkoitetaan myös 1500- ja 1600-luvun vaihteen kirjallista suuntausta. Manieristisessa kirjallisuudessa käytetään sanaleikkejä sekä monimutkaisia tyylikuvioita, sen maailmankuva on subjektiivinen ja rauhaton. Lisäksi sisältö ja muoto ovat usein ristiriidassa.
Ktheju tokës
Ktheju tokës on albanialaisen laulajan Jonida Maliqin esittämä kappale, jolla hän voitti Festivali i Këngësin 57. tuotantokauden ja edusti Albaniaa vuoden 2019 Eurovision laulukilpailussa, Tel Avivissa.
Manierismi
Musiikissa
Manierismi vaikutti myös musiikissa. Monimutkaiset rytmikuviot, oudot harmoniat, koristeelliset polyfoniset melodiat olivat myös nuottipaperilla mutkikkaita ja visuaalisia. Varhaista manierismia musiikissa kutsutaan ars subtilioriksi.
Ktheju tokës
Kappale kilpaili Euroviisujen finaalissa, jossa se sai 90 pistettä ja saavutti sijan 17.
Manierismi
Manierismi tyylisuunnan nimenä ja terminä
Aiemmin italian sanalla maniera oli tarkoitettu niin sosiaalisen kanssakäymisen kuin antiikin veistosten ja täysrenessanssin mestareiden teosten tyyliä ja tyylikkyyttä ilman kielteistä sävyä.
Nykyisin manierismi on melko neutraalisti renessanssin ja barokin välisen tyylikauden yleisnimitys. Manierismin taidetta on myöhemmin myös alettu ymmärtää uudella tavalla, kun siinä on havaittu yhtäläisyyksiä myöhempien kulttuurin kriisikausien kanssa.
Tyylipiirteitä
Manierismin tavoitteita olivat klassisista säännöistä poikkeaminen, liioittelu ja harmonian murtaminen. Keskeisiä aiheita olivat henkilöhahmoja sisältävät kohtaukset, joissa sovellettiin epäloogisia sommitelmia. Asennot, kuten kontraposto, olivat luonnottoman kierteisiä, niissä oli voimakkaita lyhennyksiä. Varsinkin ranteiden ja sormien asennot olivat tietoisen erikoisia, jotta ne antaisivat sulouden vaikutelman. Myös erikoisia valoefektejä, kuten oudoissa paikoissa ilmaantuvia valopisteitä, voimakkaita lyhennyksiä ja silmiinpistäviä värejä suosittiin. Arkkitehtuurissa haluttiin jättää tiukat säännöt, joita oli aiemmin noudatettu. Julkisivujen koristelu lisääntyi ja se muuttui kaksiulotteisemmaksi täysrenessanssin plastisuuden vastapainona.
Parmigianinon lisäksi toinen keskeinen manieristi El Greco käytti voimakkaita lyhennyksiä ja vapaita siveltimenvetoja. Hän halusi luoda näynomaista taidetta, joka saisi katsojan ajattelemaan tuonpuoleista pikemmin kuin ympärillä olevaa todellisuutta. El Greco maalasi ensin Venetsiassa ikoneja bysanttilaiseen tyyliin, mutta työskenteli loppuelämänsä Espanjassa. Hänestä tuli 1800-1900 -luvun vaihteessa ekspressionistien esikuva.
Manierismin synty ja leviäminen
Ranskaan manierismi tuli Rosso Fiorentinon ja Francesco Primaticcion myötä. Pariisin lähistöllä oleva Fontainebleaun palatsi rakennettiin uudelleen, ja työhön kutsuttiin italialaisia taiteilijoita. Fontainebleaun koulukunnaksi nimitetyt taiteilijat sovelsivat manierismia melko hillitysti.
Aluksi esikuvina olivat Rafael ja Michelangelo. Taiteessa suosittiin allegorioita ja klassisia aiheita, joita kuvattiin tiiviin sommittelun ja myös venytettyjen muotojen avulla. Myöhemmin 1500-luvun lopulla ja 1600-luvun alussa tyyliin vaikuttivat myös Tintoretto sekä flaamilainen ja ranskalainen taide.
Manierismin vaiheita
Muutos renessanssin klassisuudesta uuteen suuntaan näkyi ensimmäisenä Toscanassa. Manierismin kokeileva kausi sai alkunsa Firenzessä, jossa Pontormo ja Rosso Fiorentino työskentelivät Andrea del Sarton työpajassa. He tutkivat ja kopioivat innokkaasti freskoluonnoksia, joita Leonardo ja Michelangelo olivat tehneet Palazzo Vecchiota varten.
Etulinjassa työskenteli myös espanjalainen Alonso Berruguete, joka kehitteli omaa tyyliä Michelangelon pohjalta. Berrequete toimi Pontormon ja Rosson innoittajana. Myös Domenico Beccafumi työskenteli Leonardon ja Rafaelin pohjalta mutta manieristiseen tapaan.
Nykyisin manierismin katsotaan alkaneen varsinaisesti Roomassa 1530-luvulla. Toscanassa ja Firenzessä 1515–1525 ollutta vaihetta pidetään tällöin varhaismanierismina tai klassismin vastaisena kokeiluna.
Nuolijuuri
Nuolijuuren lehdet ovat soikeat, kaksiväriset vihreänkirjavat ja melko kiiltävät. Se on lähisukua huonekasveina käytetyille kasveille ja kuuluu paavonnukkumatin kanssa samaan sukuun ja maijojen kanssa samaan heimoon.
Nuolijuurta on viljelty Keski-Amerikassa ainakin 7 000 vuoden ajan. Nykyään sitä viljellään eniten Saint Vincentin saarella.
Jonida Maliqi
Jonida Maliqi (s. 26. maaliskuuta 1982 Tirana, Albania), on albanialainen laulaja ja televisiojuontaja. Hän voitti Festivali i Këngësin 57. tuotantokauden kappaleella ”Ktheju tokës”, ja edusti näin Albaniaa vuoden 2019 Euroviisuissa.
Elämä ja ura
Maliqi aloitti laulu-uransa laulamalla Festivali i Këngësissä 13-vuotiaana yhdessä Aleksandër Rrapin kanssa. He esittivät dueton nimeltä "Planeti i fëmijëve". Vuonna 1997, hän palasi festivaaliin toisella duetolla tällä kertaa Kastriot Tushan kanssa. He lauloivat kappaleen, joka on omistettu Äiti Teresalle. Maliqin sooloura alkoi vuonna 1999, kun hän kilpaili kappaleella "Do jetoj pa ty" Festivali i Këngësissä saavuttaen toisen sijan.
Vuonna 2018 Jonida Maliqi osallistui Festivali i Këngësin 57. tuotantokaudelle kappaleella "Ktheju tokës". 22. joulukuuta 2018 pidetyssä finaalissa Maliqi keräsi 228 pistettä ja voitti kilpailun. Täten hän edusti Albaniaa vuoden 2019 Eurovision laulukilpailussa Tel Avivissa, Israelissa.
Palkinnot ja ehdokkuudet
Kënga Magjike
Video Fest Awards
Top Fest
Zhurma Show Awards
Robert Bruce Merrifield
Robert Bruce Merrifield (15. heinäkuuta 1921 Fort Worth Yhdysvallat − 14. toukokuuta 2006) oli yhdysvaltalainen biokemisti. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1984 niin sanotun kiinteän kantajan synteesin kehittämisestä.
Merrifield opiskeli kemiaa Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa. Valmistumisensa jälkeen hän työskenteli Philip R. Park Research Foundationille. Merrifieldin tehtävänä oli huolehtia eläinlaumasta, ja hän avusti eläinten kasvuntutkimista, kun niiden ruokavalio koostui synteettisistä aminohapoista.
Merrifield palasi Kaliforniaan Los Angelesin kampukseen. Siellä hän kehitti yhdessä biokemian professorin M. S. Dunnin kanssa mikrobiologisia menetelmiä pyrimidiinin tunnistamiseksi. Merrifield meni naimisiin Elizabeth Furlongin kanssa 19.6.1949, heti tohtoriksi valmistumisensa jälkeen. Seuraavana päivänä he muuttivat New Yorkiin.
Merrifield toimi Rockefeller-yliopistossa tohtori D. W. Woolleyn assistenttina tutkien dinukleotidien kasvuun vaikuttavia tekijöitä ja peptidien muodostumiseen vaikuttavia tekijöitä, joita Woolley oli tutkinut jo aiemmin. Nämä tutkimukset johtivat kiinteän kantajan synteesimenetelmään vuonna 1959.
1960-luvun puolivälissä Merrifieldin laboratorio oli syntetisoinut bradykiniinin, angiotensiinin, desamino-oksitosiinin ja insuliinin. Vuonna 1969 Merrifield ja hänen kollegansa Bernd Gutte syntetisoivat ensimmäisen kerran entsyymin RNaasi A:n. Tämä todisti entsyymien kemiallisen luonteen.
Jukolan koulu
Koulun rehtorina toimii Susanna Lamminpää.
Sveitsin lippu
thumb|Sveitsin lippu 1889– Sveitsin lippu ja vaakuna ovat Sveitsin valtiolliset tunnukset. Ne perustuvat Schwyzin kantonin lippuun, jonka värit ja muoto ovat peräisin Rooman valtakunnasta.
Lippu
Sveitsin lippu on Sveitsin valtion käyttämä virallinen lippu, joka koostuu kahdesta osasta:
Sveitsin kauppa-alukset käyttävät lipusta muotoon 2 : 3 sovitettua versiota.
Punainen Risti käyttää tunnuksenaan Sveitsin lipun käänteisversiota, punaista ristiä valkoisella pohjalla, jonka Punaisen Ristin sveitsiläinen perustaja Henri Dunant valitsi.
Vaakuna
thumb|Sveitsin vaakuna Sveitsin vaakuna on symboleiltaan samanlainen lipun kanssa. Kilven muotoa ei ole laissa määritelty, ja jopa virallisissa yhteyksissä käytetäänkin useita muunnelmia.
Irma Seikkula
Irma Seikkula oli suomalainen näyttelijä. Häntä luonnehdittiin herkkä­kasvoiseksi ja sisäistä voimaa uhkuvaksi taiteilijaksi. Seikkulan ura kesti vuodesta 1934 aina 1990-luvulle asti. Hän sai teatterissa usein tulkittavakseen lyyrisiä nais­hahmoja. Puhe­näyttämön ohella Seikkula teki merkittävän uran filmi­tähtenä suomalaisen elo­kuvan kulta­kaudella. Hänen tunnetuin roolinsa valko­kankaalla oli Juurakon Huldan nimiosa. Lisäksi hän näytteli Televisioteatterissa 1960- ja 1970-luvuilla. Seikkula nautti niin teatteri- ja elokuvayleisön kuin kriitikoidenkin arvostusta. Hänet palkittiin vuonna 1965 Pro Finlandia -mitalilla.
Aikalais­arvostelijoiden mukaan Seikkula poikkesi persoonallisella tavalla yleisestä tähti­tyypistä: hänessä oli ”hiljaista, sisäistä säteilyä, jota harvoin tapaa”. Valko­kankaalla Seikkula nähtiin ennen kaikkea vakavissa osissa, ja hänen roolihahmojensa pää­ominaisuuksia olivat herkkyys ja aitous. Eräiden arvioiden mukaan Seikkula oli suomalaisista nais­näyttelijöistä se, jonka olemuksessa tiivistyi parhaiten ”puhdas filmillisyys”.
Varhainen elämä
Irma Seikkulan vanhemmat olivat proviisori Yrjö Weikko Seikkula ja Ragnhild Sylvia Wilenius. Proviisori Seikkula harrasti näyttämötaiteita ja toimi avustavissa rooli­tehtävissä Kansallis­oopperassa. Hänen ääni­alansa oli baritoni. Perheeseen syntyi Irman jälkeen kaksi lasta. Yrjö Seikkula kuoli Irman ollessa kymmen­vuotias, ja perhe joutui taloudellisesti ahtaalle. Irma Seikkula oli jo lapsuudessaan kiinnostunut teatteri­taiteista. Hän viihtyi pienestä lähtien omissa oloissaan, mutta piti kuitenkin esiintymisestä.
Nuorena Irma pääsi Svenska Teaterniin katsomaan tätiään, joka esiintyi näytelmässä Lintu Sininen. Kokemus teki häneen suuren vaikutuksen, ja hän alkoi käydä Hilda Pihlaja­mäen lausunta­tunneilla. 18-vuotiaana Seikkula pyrki Suomen Näyttämöopistoon, jossa hän opiskeli vuosina 1932–1934. Päätös­työnään hänellä oli Pohjalaisia, jossa hän tulkitsi Maijan roolin.
Puhenäyttämö
Irma Seikkulan näyttelijän­ura alkoi vuonna 1934 Kotkan Näyttämöllä. Hän sai taiteellisesti vaativia tehtäviä jo uransa alussa ja oli mukana pitkillä maa­seutu­kiertueilla. Seikkula tulkitsi onnistuneesti Elisabeth Bergnerin roolin näytelmässä Älä jätä minua koskaan. Hänen muita näyttämötöitään Kotkassa olivat muun muassa Ilona näytelmässä Niskavuoren naiset sekä pää­osa näytelmässä Veden­paisumus.
Seikkula palasi puolisoineen Helsinkiin vuonna 1952, kun molemmat kiinnitettiin vasta­perustettuun Intimiteatteriin. Seikkula viihtyi uudessa teatterissa, jossa sai haastavia rooli­tehtäviä. Erityisen mieleen­painuva näytelmä hänelle oli Eugene Ionescon Tuolit. Intimi­teatterin taloudellisten vaikeuksien vuoksi Seikkula ja Mäkelä siirtyivät Helsingin Kansanteatteriin, jonne he olivat kiinnitettyinä 1955–1958. Seuraavat kaksi vuotta Seikkula näytteli jälleen Intimi­teatterin riveissä.
30 St Mary Axe
thumb|200px|Etelään päin katsottuna [[Bishopsgatelta, joka on yksi Lontoon Cityn läpi kulkevista pääkaduista. 30 St Mary Axe (180 m) on Lontoon yhdeksänneksi korkein rakennus.]]
Irma Seikkula
Radio- ja Televisioteatteri
Seikkulan televisio­teatterikauden voittoihin kuuluu Maja Ekelöfin romaaniin pohjautuva Siivoojan raportti vuodelta 1971. Hän onnistui tulkitsemaan roolinsa siivooja Maijana koskettavasti sortumatta kuitenkaan tunteellisuuteen. Seikkulan Maijaa on kuvailtu sinnikkään juurevaksi luonne­tutkielmaksi. Vuonna 1976 Seikkula näytteli alko­holisoitunutta, yhteis­kunnasta syrjäytynyttä naista Walentin Chorellin pienois­näytelmässä Pullon­pohja. Seikkulan jää­hyväis­näytelmä Televisio­teatterissa oli Viimeinen raja. Rooli­suoritus kuolevana äitinä sai kriitikoilta kiitosta.
30 St Mary Axe
30 St Mary Axe on rakennus Lontoon suurimmassa talouskeskittymässä Lontoon Cityssä. Rakennus tunnetaan laajalti lempinimellä "The Gherkin" ("Suolakurkku"), ja joskus myös The Swiss Re Tower, Swiss Re Building, Swiss Re Centre, tai vain Swiss Re, edellisen ja ensimmäisen omistajansa mukaan.
Irma Seikkula
Radio- ja Televisioteatteri
Seikkula jäi Televisio­teatterista eläkkeelle alku­vuodesta 1980, mutta jatkoi vierailijana Suomen Kansallisteatterissa aina 1990-luvulle saakka. Hän oli mukana muun muassa Onnen­seitissä, joka perustui Maria Jotunin teksteihin. Samassa yhteydessä hän juhli 80-vuotis­päiviään. ”Irma, sinä olet ihme”, Suomen näyttelijäyhdistyksen puheen­johtaja Kalevi Kahra lausui onnittelu­puheessaan. Onnen­seitti jäi Seikkulan näyttelijän­uran joutsenlauluksi. Yleisradio televisioi Onnen­seitin vuonna 1996.
30 St Mary Axe
Rakennus on 180 metriä korkea ja on siten Lontoon Cityn toiseksi korkein rakennus Tower 42:n jälkeen ja koko Lontoon yhdeksänneksi korkein. Rakennuksen suunnitteli Pritzker-palkittu Sir Norman Foster ja hänen entinen työkumppaninsa Ken Shuttleworth sekä Arup-suunnittelutoimiston insinöörit. Rakennuksen rakensi 2001–2003 ruotsalainen rakennuskonserni Skanska. Barcelonassa on samankaltainen rakennus Torre Agbar.
Irma Seikkula
Koko kansan suosikki
Irma Seikkula ei pyrkinyt elokuvaan eikä lapsenakaan haaveillut elo­kuva­tähteydestä. Ohjaaja Nyrki Tapiovaara ”löysi” hänet etsiessään sopivaa nais­pää­osan esittäjää elo­kuvaan Juha (1937). Tapio­vaara kirjoitti Seikkulalle Kotkaan luettuaan hänestä teatteri­arvosteluja ja pyysi lähettämään valo­kuvia. Koe­kuvauksen tuloksena Seikkula sai Marjan osan, ja kuvaukset aloitettiin Kuusamossa kesällä 1936. Seikkula ei aluksi ollut roolista innoissaan, koska oli saanut romaanin Marjasta epämiellyttävän kuvan. Tammi­kuussa 1937 ensi-iltaan tullut Juha ei ollut yleisö­menestys, mutta Seikkula sai yksi­mielistä kiitosta rooli­suorituksestaan.
30 St Mary Axe
thumb|left|200px|"Gherkin" rakenteilla. Työt alkoivat maaliskuussa 2001, harjakorkeus saavutettiin marraskuussa 2002, ja avajaiset pidettiin 2004 alussa.
Irma Seikkula
Koko kansan suosikki
Kotkan Näyttämöllä esiintyessään Seikkula kiinnitti myös elo­kuva­ohjaaja Valentin Vaalan huomion. Vaala tarjosi hänelle nimi­roolia elo­kuvasta Juurakon Hulda (1937), josta tuli Seikkulan läpi­murto­elo­kuva. Hella Wuoli­joen kirjoittamassa yhteis­kunta­satiirissa köyhistä oloista tuleva tyttö etenee sinnikkyytensä avulla sisäköstä korkea­koulu­kandidaatiksi. Lopussa varakas tuomari voittaa hänen rakkautensa. Seikkulan vasta­näyttelijänä oli Tauno Palo, jolta hän kertoi saaneensa paljon tukea kuvauksen aikana. Juurakon Hulda keräsi yli miljoona katsojaa ja on edelleen neljänneksi katsotuin suomalainen elo­kuva. Seikkulan rooli­suoritus sai varauksellisen vastaanoton; hänen tulkintaansa pidettiin turhan vakavana ja puhetta liian teatraalisena. Suoritus todettiin kuitenkin kokonaisuutena onnistuneeksi.
30 St Mary Axe
Lähteet
51.51444°N, -0.08028°W
Irma Seikkula
Koko kansan suosikki
Juurakon Hulda aiheutti ilmestyessään pahennusta poliittisissa piireissä. Elokuva leimattiin myös eräänlaiseksi 1930-luvun tuhkimotarinaksi, jossa köyhä ja kaunis tyttö saa ponnistelujensa palkinnoksi vaikutusvaltaisen miehen. Seikkulasta tuli Juurakon Huldan roolissa yleisön kestosuosikki sekä esikuva varsinkin työväestöön kuuluville nuorille naisille. Aikoinaan hänet jopa samaistettiin roolihahmoonsa. Valentin Vaala analysoi Seikkulan suoritusta: ”--- Hänen herkkä olemuksensa ja suloiset kasvonsa ilmentävät vivahdus­rikkaasti jokaista Huldan mielialaa. Hulda on ilmi­elävänä edessämme viisaana, tenhoavana, hiukan ivallisena, mutta aina lämpimän inhimillisenä.”
Constance Marie
thumb|Constance Marie vuonna 2012. Constance Marie Lopez (s. 9. syyskuuta 1965) on yhdysvaltainmeksikolainen näyttelijä. Hänet tunnetaan perheenäiti Angie Lopezin roolista komediasarjassa George Lopez in ohjelmassa George Lopez Show (2002–2007).
Irma Seikkula
Koko kansan suosikki
Vuonna 1938 Seikkula teki keskeisen roolin komediaelokuvassa Markan tähden. Muissa pää­tehtävissä nähtiin Uuno Laakso, Birgit Kronström ja Kullervo Kalske. Seikkula esitti voimistelun­opettajaa, joka kommelluksen kautta joutuu huvilan sisäköksi. Kriitikko­kunta jakautui kahtia Seikkulan roolityön suhteen. Eräät kriitikot pitivät häntä tragediennena, jonka näyttelijän­laadulle farssi oli vieras tyyli­laji, toisten mielestä hän oli myös komediennena erin­omainen. Seuraavaksi Seikkula oli jälleen Kalskeen vasta­näyttelijä urheilu­aiheisessa elo­kuvassa Avo­veteen (1939). Hänen tulkintaansa Elsan roolista pidettiin raikkaan harmonisena. Elo­kuvaa markkinoitiin ulkomaille sittemmin sodan takia peruttuja Helsingin olympialaisia varten, ja Seikkulan rooli­suoritus sai kansain­välistäkin huomiota.
Sota-ajan filmitähti
1930-luvun lopulla Seikkulasta oli tullut yleisön ohella niin elo­kuvan­tekijöiden kuin kriitikoidenkin suosikki. Talvisodan jälkeen Seikkula jätti teatterin ja muutti Tampereelta Helsingin Lautta­saareen. Hän asui kolmen huoneen asunnossa äitinsä, sisarensa ja veljensä kanssa. Suomi-Filmin Uutisaitta-lehti haastatteli Seikkulaa kotonaan. Hän oli hieman vaikea haastateltava, koska ei mielellään kertonut itsestään, mutta harrastuksikseen hän mainitsi ulko­liikunnan ja lukemisen. Toimittajan ojentaessa savuketta Seikkula totesi: ”Älkää nyt pitäkö minua aivan toivottoman vanhan­aikaisena, mutta en tosiaan ole vielä oppinut tupakoimaan.” Elo­kuva­lehdet ylistivät Seikkulan korutonta ja luonnollista olemusta niin filmissä kuin siviilissäkin. Elokuva-Aitta kirjoitti vuonna 1940, että Seikkula edusti filmi­tähtenä ”luonnon mystiikkaa”.
Constance Marie
Constance Marie syntyi Los Angelesissa, Kaliforniassa. Varhaisella urallaan hän niitti mainetta muun muassa David Bowien tanssijana. Hän on esiintynyt myös elokuvissa.
Irma Seikkula
Sota-ajan filmitähti
Vuonna 1940 Seikkula siirtyi Suomi-Filmin kuukausi­palkkaiseksi näyttelijäksi. Samana vuonna hän pääsi ilmentämään tragediennen kykyjään Vaalan elo­kuvassa Jumalan myrsky, ja sai positiivista palautetta herkästä tulkinnastaan muutoin kovin yksiviivaisessa osassa. Seikkula itse arvioi myöhemmin elokuvaa kokonaisuudessaan yli­dramaattiseksi. Maalis­kuussa 1941 sai ensi-iltansa sala­poliisi­elo­kuva Viimeinen vieras, jossa Seikkulalla oli konttoristin osa. Arvostelijoiden mielestä hänen näyttelijän­laatunsa ei sopinut jännitys­elo­kuvaan.
Syys­kuussa 1942 Seikkulalla oli nais­pää­osa elo­kuvassa Synnin puumerkki. Palaute hänen näyttelijän­työstään oli jälleen kerran ylistävää, vaikka itse elo­kuvaa moitittiin hajanaisuudesta. Loka­kuussa tuli ensi-iltaan edellis­talvena ja -keväänä kuvattu Yli rajan, joka on sota-ajalle tyypillisesti isän­maallis-paatoksellinen draama. Seikkulalla oli nais­pää­osa Eliisana, joka asuu isänsä kanssa Neuvosto­liiton puolella ja hänen rakastettunsa rajan takana Suomessa. Suoritusta arvioitiin vähä­eleiseksi, kauniiksi luonne­tutkielmaksi. Elo­kuva voitti kanta­esityksensä yhteydessä Medaglia della Biennale -palkinnon Venetsian elo­kuva­juhlilla. Kuvaamisen ohessa Seikkula vieraili sota­sairaaloissa ja osallistui talkoisiin. Marras­kuussa 1942 hän teki kolmen viikon matkan Keski-Eurooppaan suomalaisista elo­kuva­näyttelijöistä ja -ohjaajista koostuneen ryhmän kanssa. Sen kohteina olivat elo­kuva­studiot Berliinissä, Münchenissä ja Wienissä. Saksan-vierailun kohokohta oli illallinen ministeri Joseph Goebbelsin luona. Seuraavana vuonna Seikkulalla oli nais­pää­osat kolmio­draamoissa Keinumorsian ja Miehen kunnia, ja arvostelijat toivat jälleen esiin hänen herkän olemuksensa.
Vuonna 1947 Seikkula tulkitsi kaksois­roolin Maila Talvion aiheeseen perustuvassa melodraamassa Pimeänpirtin hävitys, joka kuvaa kahden naisen rajua kohtaloa. Seikkulalle itselleen vaativa rooli Leninä ja Hannina oli mieluisa. Hän sai suorituksestaan jälleen ylistäviä arvioita. Eräät kriitikot painottivat Seikkulan kuvauksellista olemusta, joka ei pääse kunnolla oikeuksiinsa teatterin lavalla.
Seikkulan elo­kuva­roolit olivat usein eri­laisten vaikeuksien kanssa kamppailevia naisia, jotka yleensä myös selvisivät vastoin­käymisistään. Hänen rooli­hahmonsa edustivat hiljaista sinnikkyyttä ja useimmiten myös korkeaa moraalia. Vaikka Seikkula esitti filmeissä myös varakkaita talon tyttäriä, hänet miellettiin työ­väen­luokan edustajaksi. Juurakon Huldan nimi­osassa Seikkula oli osaltaan luomassa esi­kuvaa itsenäisestä suomalaisesta naisesta.
Elokuvauran loppu
Vuosi­sadan puolen­välin jälkeen Seikkula teki elo­kuva­rooleja harvakseltaan, ja ne olivat aiempaa useammin sivu­osia. Hän palasi valko­kankaille vuonna 1951 maalais­kuvauksessa Pitkäjärveläiset. Nimirooli hänellä oli kahdessa Helena-sarjan elo­kuvassa: …ja Helena soittaa (1952) sekä Pää pystyyn Helena (1957). Suomalaisen elo­kuva­tuotannon hiipuessa 1960-luvulla Seikkula teki vielä satunnaisia sivu­rooleja elo­kuvissa, joiden pää­tehtävissä oli uusia neitseellisiä tähtiä kuten Pirkko Mannola ja Anneli Sauli.
Television syrjäytettyä studio­kauden elo­kuvan ikääntyvälle nais­näyttelijälle ei enää ollut töitä tarjolla. Poikkeuksena oli Valman rooli Rauni Mollbergin elo­kuvassa Aika hyvä ihmiseksi (1977), josta Seikkula palkittiin Jussi-patsaalla. Hänen alko­holisoitunutta avio­miestään esittänyt puoliso Toivo Mäkelä sai niin ikään sivu­osa-Jussin suorituksestaan.
Vuonna 1981 Seikkulalla oli sivuosa kolmi­osaisessa nuorten­sarjassa Iris Klewe. Vuosina 1995 ja 1996 hän näytteli rouva Brun­bergiä suositussa Kotikatu-televisio­sarjassa.
Yksityiselämä
Irma Seikkula avioitui kollegansa Toivo Mäkelän kanssa keväällä 1944. Paris­kunta oli tavannut Kotkassa: ”Kumpikaan ei edes kosinut, oli sota-aika. – – ilman sen kummempia keskusteluja me piipahdimme seura­kunta­kansliaan – – vihittäväksi”, Seikkula valotti avio­liittoon johtaneita tapahtumia. Topilla kun sattui olemaan päivän loma. Paris­kunnalle syntyi kolme lasta: Juha (1944), Maarita (1945) ja Markku Mäkelä (1949). Alkuun Tampereella asunut perhe muutti takaisin Helsinkiin 1952. Seikkula jäi leskeksi huhtikuussa 1979. Hän asui Itä-Helsingin Vuo­saaressa lähes puoli vuosi­sataa.
Työ­toverit luonnehtivat Seikkulaa kiltiksi, hiljaiseksi ja vaatimattomaksi. Hän ei tehnyt numeroa itsestään eikä työstään. ”Olen aina ollut enemmän syrjään­vetäytyvä kuin seurallinen luonne. Nautin rauhasta”, Seikkula kertoi vuonna 1994.
Pienlainayhdistys
Suomen Pienlainayhdistys ry oli 2007-2013 valtakunnallisesti toiminut yhdistys, jonka päätavoitteena oli kehittää hyvää luotonantotapaa.
Yhdistys perustettiin tarpeesta lisätä kuluttajien ja eri sidosryhmien tietoutta pienlainatoiminnasta sekä halusta edistää pienlainayhteisöjen toimintaedellytyksiä. Yhdistyksen tehtäviä ovat myös yhteiskuntasuhteiden hoitaminen sekä alan yleisen arvostuksen lisääminen.
Pienlainayhdistys lopetti toimintansa 2013. Toiminnanjohtaja Kuusiston mukaan pikavippien tarina oli loppu. Taustalla oli lakimuutos, jonka nähtiin vaikeuttavan pienlainojen myöntämistä huomattavasti.
Belita Moreno
Aurabela "Belita" Moreno (s. 1. marraskuuta 1949) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Teksasin Dallasissa.
Moreno esiintyi vuodesta 1986 1990-luvun alkuun komediasarjassa Perfect Strangers. Myöhemmin hänet on nähty muun muassa isoäiti Bennyn roolissa George Lopez -sarjassa (2002–2007).
Moreno on myös elokuvanäyttelijä.
George Lopez
thumb|George Lopez vuonna 2009. George Lopez (s. 23. huhtikuuta 1961) on yhdysvaltainmeksikolainen koomikko ja näyttelijä. Hän syntyi Los Angelesissa Kaliforniassa.
Lopez nousi maineeseen stand up -koomikkona. Hän on esiintynyt myös elokuvissa ja julkaissut komediastaan levyjä, jotka ovat tuoneet tähdelle Grammy-ehdokkuuksiakin. Vuosina 2002–2007 hän oli George Lopez -televisiosarjan pääosassa. Ohjelman muita esiintyjiä olivat Constance Marie, Belita Moreno, Masiela Lusha, Luis Armand Garcia, Valente Rodriguez, Emiliano Díez ja Aimee Garcia.
Lopezilla on tähti Hollywood Walk of Famella. Kärsittyään munuaistaudista hän sai vuonna 2005 munuaisensiirrossa terveen sisäelimen Ann-vaimoltaan.
Luettelo Juvan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Juvan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Juvan kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Kantakaupunki (Jyväskylä)
Kantakaupunki on Jyväskylän ensimmäinen suuralue. Kantakaupungin suuralueeseen kuuluvat Keskustan, Harjun, Puistolan, Lutakon, Mattilanpellon, Mäki-Matin, Kukkumäen, Nisulan, Taulumäen, Tourulan ja Mannilan kaupunginosat.
Kantakaupungin suuralueella on kaupungin keskustan lisäksi Puistolan kaltaisia selkeästi ydinkeskustan jatkeeksi rakentuneita naapurustoja, mutta myös Mattilanpellon ja Viitaniemen tavoin varsinaisesta keskusta-alueesta erilleen tehtyä asuinaluetta ja lähiötäkin. Tosin täydennysrakentamisen myötä 2000-luvulle tultaessa on keskustan ja asumalähiöiden etäisyys supistunut ja rajasta tullut vähemmän selkeä. Kantakaupungin suuralueen kaupunginosista keskustasta etäisimpänä on Mannila, joka sijaitsee suuralueen pohjoislaidalla, Palokka-Puuppolan alueen kupeessa.
Kantakaupungin suuralueella on monia valtakunnallisesti merkittäviä rakennettuja kulttuuriympäristökohteita, kuten Älylän, Seminaarinmäen ja Viitaniemen asuinalueet, Rautpohjan funkkistalokortteli, yliopistoalueet, Harju ja Vesilinna. Ydinkeskustassa sijaitsee suurin osa Jyväskylän kauppakeskuksista, kuten Forum ja Sokkari. Suuralueella on myös muun muassa museoita ja kulttuuripalveluita, kuten kaupunginteatteri. Keski-Suomen sairaanhoitopiirin keskussairaala Nova sijaitsee suuralueen lounaisosassa Kukkumäessä. Jyväskylän kaikki yliopisto- ja ammattikorkeakoulurakennukset sijaitsevat Kantakaupungin suuralueella Ylistönrinteen kampusta lukuun ottamatta. Myös lähes kaikki kaupungin lukio- ja ammattiopistorakennukset sijaitsevat Kantakaupungin suuralueella.
Kantakaupungin suuralueella on 30 844 asukasta (vuonna 2021) ja sen pinta-ala on 13,5 neliökilometriä.
K. A. Wrede
Karl August Wrede af Elimä (18. syyskuuta 1859 Anjala – 25. toukokuuta 1943 Haagan kauppala) oli suomalainen arkkitehti. Hänen arkkitehtuurinsa edustaa kertaustyylejä, pääasiassa uusrenessanssia ja uusgotiikkaa. Saatuaan kristillisen herätyksen Wrede toimi aktiivisesti uskonnollisissa yhteisöissä.
Elämä
Wrede oli vuosina 1883–1887 ja 1893–1918 Yleisten rakennusten ylihallituksen ylimääräisenä arkkitehtina, ensin Viipurin läänin ja vuodesta 1896 Uudenmaan läänin rakennuskonttorissa. Vuodesta 1913 hänen vastuullaan oli Maataloushallituksen hoitamien rakennusten valvonta. Wreden merkittävät työt ovat kuitenkin kaikki yksityisiä suunnittelutöitä ja vaatimattomaksi jäänyt virkamiesura muodostui hänelle pettymykseksi. Viran puolesta hän sai lähinnä valvoa valtion rakennusten korjaustöitä eikä hänelle osoitettu juuri lainkaan itsenäisiä suunnittelutehtäviä; alkuvuosien töistä merkittävin oli puinen Hanhipaaden luotsiaseman torni. Myöhemmin hän sai suunnitella viran puolesta kaksi pappilaa. Wrede haki tuloksetta rakennushallituksen ensimmäisen arkkitehdin virkaa useasti, viimeisen kerran vuonna 1917. Hän oli myös useasti pitkällä virkavapaalla.
Wrede osallistui aatelissäädyssä valtiopäiville 1885 Kuhlefelt-suvun edustajana.
Arkkitehtuuri ja päätyöt
Wreden arkkitehtuuria on luonnehdittu eklektiseksi ja sovinnaiseksi, mutta selkeälinjaiseksi. Se kierrätti vaikutteita muun muassa italialaisesta renessanssista ja saksalaisesta gotiikasta. Wreden arkkitehtuuri edusti aikansa yleiseurooppalaista tyyliä – ihmisenä hän oli kosmopoliitti eikä kiinnostunut kansallisromantiikasta. Ulkomailla opiskelleena hän joutui kilpailemaan Suomessa koulutettujen nuorempien arkkitehtien kanssa.
pienoiskuva|Wreden suunnitelema Pohjoisesplanadi 35 Helsingissä eli niin sanotun [[Wreden pasaasin eteläpää.]] Wreden ensimmäinen merkittävä suunnittelutyö oli niin sanottu Heikelin talo eli Helsingin Korkeavuorenkadun ja Ludviginkadun kulmaan vuosina 1885–1886 rakennettu asuinkerrostalo, johon hän suunnitteli myös oman ateljeeasuntonsa. Helsingissä Wreden tunnetuin työ on Vanha Kauppakuja eli niin sanottu Wreden pasaasi. Se on vuosina 1888–1892 kahdessa vaiheessa valmistunut suuri viisikerroksinen liiketalo, joka ulottuu Pohjoisesplanadilta Aleksanterinkadulle. Siihen sisältyi Helsingin ensimmäinen katettu kauppakäytävä, joka oli uusi eurooppalainen rakennustyyppi. Wrede oli itse osakkaana rakennuksen ensimmäisessä vaiheessa (Pohjoisesplanadi 35) yhdessä rakennusmestari J. H. Heleniuksen kanssa. Toisen, arkkitehtuuriltaan hieman eroavan rakennusvaiheen eli niin sanotun Centralin talon (Aleksanterinkatu 46) rahoitti kauppaneuvos Julius Tallberg. Wrede joutui myymään oman osuutensa talosta vuonna 1898. Hän erosi heinäkuussa 1887 virastaan rakennusylihallituksessa omistautuakseen tälle yksityiselle hankkeelle, mutta palasi siihen kuusi vuotta myöhemmin turvatakseen toimeentulonsa.
pienoiskuva|vasen|[[Turun pääkirjasto|Turun kirjastotalo.]] Wrede on suunnitellut joitakin tunnettuja julkisia rakennuksia. Turun kaupunginkirjaston suunnittelukilpailussa vuonna 1899 hän tuli toiseksi nimimerkillä Ljus åt vårt folk, mutta rakennus toteutettiin silti hänen ehdotuksensa pohjalta. Rakennuksen lahjoitti Turun kaupungille hänen appensa Fredric von Rettig. Syksyllä 1903 valmistuneen kirjaston arkkitehtonisena esikuvana on pidetty Tukholman ritarihuonetta, joka taas edustaa 1600-luvun hollantilaistyylistä klassismia. Wrede kutsuttiin myös Säätytalon suunnittelukilpailuun kolmen muun arkkitehdin kanssa vuonna 1887.