cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alain Robbe-Grillet
Kirjailijanura
Robbe-Grillet ryhtyi kirjoittamaan ensimmäistä romaaniaan Un régicide vielä työskennessään tilastokeskuksessa. Hän sai sen valmiiksi jo vuonna 1947, mutta mikään kustannusyhtiö ei suostunut julkaisemaan teosta. Niinpä se ilmestyikin vasta vuonna 1978. Kolmessa ensimmäisessä julkaistussa romaanissa Les Gommes (1953, ”Kumit”), Le Voyeur (1955, ”Tirkistelijä”) ja La Jalousie (1957, ”Mustasukkaisuus” tai ”Salusiini”) käsitellään erilaisia pakkomielteitä. Romaanissa Dans le labyrinthe (1959, suom. Labyrintissä 1964) sotilas harhailee pitkin aution kaupungin katuja. Saapuessaan baariin, jossa istuu sotilaita, eräs pieni poika yrittää puhua hänelle, mutta katoaa äkkiä jäljettömiin.
Robbe-Grillet’tä ei miellytä myöskään Sartren ajatus kantaa ottavasta kirjallisuudesta. Robbe-Grillet’n mielestä kirjallisuus ei ole propagandan väline, eikä kirjailijan tule ottaa kantaa poliittisesti. Kirjailijan tapa ottaa kantaa ilmenee vain taiteen saamassa muodossa.
La Maison de Rendez-vous (1965, ”Ilotalo” tai ”Kohtaamisten talo”) aloittaa uuden vaiheen tuotannossa. Hongkongiin sijoituvassa romaanissa kerrotaan huumekaupasta, valkoisesta orjakaupasta ja alamaailman toiminnasta. Robbe-Grillet parodioi viihdekirjallisuudesta tuttujen keinojen käyttöä. Projet pour une révolution à New York (1970) kertoo vallankumousryhmän salamurhahankkeesta.
Topologie d’une cité fantôme (1976) kuvaa nuoren prostituoidun rituaalimurhaa. Souvenirs du Triangle d’Or (1978) -romaanissa kuljetetaan useita rinnakkaisjuonia: seksuaalirikoksesta tuomittu mies yrittää vapautua vankilasta, nuorisojengi taistelee yhteiskuntaa vastaan sodan tuhoamassa kaupungissa, lääkäri tekee kokeita bordelliin suljetuille nuorille pojille ja rikoksen polulle hairahtunut poliisi yrittää selviytyä umpikujastaan.
Esikoisteos Un Régicide (1978) sai odottaa julkisuuteen pääsyään 31 vuotta. Romaanin päähenkilö suunnittelee kuninkaanmurhaa (= régicide) eli vallitsevan yhteiskuntajärjestyksen kaatamista.
Djinn, un trou rouge entre les pavés disjoints (1981, Djinn, punainen aukko irronneiden katukivien keskellä) romaanin alaotsikko viittaa Pariisin toukokuun 1968 opiskelijamellakoiden sloganiin ”sous les pavés, la plage” (katukivien alla, hiekkaranta). Djinn-romaanin kanssa yhtä aikaa ilmestyi New Yorkissa Holt, Rinehart and Winstonin kustantamana oppikirja nimeltään Le Rendez-vous (1981, ”Kohtaaminen”), jossa on Robbe-Grillet’n lyhyt esipuhe. Teosten tarkempi tutkiminen paljastaa, että ne kuuluvat rakenteellisesti yhteen.
Robbe-Grillet fiktiota on verrattu tanssiin Möbiuksen renkaalla. Möbiuksen renkaalla tarkoitetaan topologista avaruutta, jonka sisä- ja ulkopuolta ei voi erottaa toisistaan. Tätä vertausta käytetään usein metafiktiosta, jollaisia Robbe-Grillet’nkin romaanit ovat.
Omaelämäkerrallisen trilogian muodostavat teokset: Le Miroir qui revient (1984, ”Itseään heijastava peili”), Angélique ou l’enchantement (1987, ”Enkeli tai hurmio”), Les derniers jours de Corinthe (1994, ”Korintin/Corinthen viimeiset päivät”).
Elokuvatuotanto
Alain Robbe-Grillet ryhtyi elokuvantekijäksi noin 40-vuotiaana julkaistuaan jo neljä romaania. Hänen käsikirjoituksensa pohjalta tehty, Alain Resnais’n ohjaama Viime vuonna Marienbadissa oli yksi innovatiivisimmista ja myös kiistellyimmistä elokuvista 1960-luvun alussa. Robbe-Grillet’n omat ohjaustyöt jakaantuvat kahtia. Vuosina 1963–1968 hän teki kolme mustavalkoista elokuvaa, jotka vakiinnuttivat hänet myös elokuvantekijänä: Kuolematon (1963), Trans-Europ Express – pikajuna (1966) ja L'Homme qui ment (1968). 1970-luvun alkupuolella Robbe-Grillet teki kolme kokeilevaa värielokuvaa: Eden ja sen jälkeen, Nautinnon asteittaiset liukumat ja Leikkiä tulella. Niitä kritisoidaan itsetarkoituksellisesta seksuaalisuudesta, joka ei juuri erota elokuvia niistä seksploitaatioelokuvista joita tekijä väitti parodioivansa. Monet ranskalaiselokuvan historioitsijat sivuuttavatkin Robbe-Grillet’n, samoin kuin toisen kirjailija-elokuvantekijän Marguerite Durasin, lähes kokonaan.
Ernst Jünger
thumb|right|Nuori Ernst Jünger kunniamerkkeineen. Ernst Jünger (29. maaliskuuta 1895 Heidelberg – 17. helmikuuta 1998 Riedlingen) oli saksalainen kirjailija, hyönteistutkija ja sotilas. Hänen kenties tunnetuin teoksensa, romaani Teräsmyrskyssä (In Stahlgewittern, 1920), kertoo hänen omista kokemuksistaan ensimmäisessä maailmansodassa. Jotkut pitävät Jüngeriä yhtenä aikansa merkittävimmistä saksalaisista kirjailijoista ja Saksan konservatiivisen vallankumouksen sankarina. Toiset pitävät häntä taantumuksellisena militaristina. Hänen tuotannostaan kuvastuu Saksan henkinen ja poliittinen kehitys.
Elämänvaiheet
Ernst Jünger syntyi Heidelbergissa ja kasvoi Hannoverissa. Hän lähti Ranskan muukalaislegioonaan, jonka palveluksessa hän oli Algeriassa Pohjois-Afrikassa vuosina 1913–1914. Ensimmäisen maailmansodan alussa Jünger ilmoittautui vapaaehtoisena palvelukseen. Hänet määrättiin 73. Fusilieerirykmenttiin (1. Hannoverilainen), jonka riveissä hän osallistui ensimmäisen kerran taisteluun Champagnen suunnalla länsirintamalla 1914. Vuonna 1915 Jünger ylennettiin upseerikoulutuksen jälkeen vänrikiksi. Jünger toimi rykmentissään sekä joukkueenjohtajana että komppanianpäällikkönä ja iskuosastojen johtajana Stoßtrupp-osastoissa. Jünger oli sotilaana etevä ja rohkea. Hänet palkittiin ansioistaan taistelukentällä muun muassa I luokan Rautaristillä ja Hohenzollernin Ritariristillä miekoin. 23-vuotiaalle Jüngerille myönnettiin vuonna 1918 kaikkien aikojen nuorimpana Preussin korkein sotilaallinen kunniamerkki Pour le Mérite. Hän haavoittui sodassa 14 kertaa, joista viisi luodin osumasta.
Jünger meni vuonna 1925 naimisiin Gretha von Jeinsenin kanssa; parille syntyi kaksi lasta, Ernst (1926–1944) ja Alexander (1934–1993). Gretha kuoli vuonna 1960. Vuonna 1962 hän avioitui kielitieteilijä Liselotte Lohrerin kanssa.
Jüngerin vuonna 1939 ilmestynyt hämärää symboliikkaa sisältävä romaani Marmorijyrkänteillä (Auf den Marmorklippen) on tulkittavissa välienselvittelyksi kansallissosialismin kanssa. Julkisesti hän ei tukenut Adolf Hitleriä mutta ei myöskään vastustanut. Myöhemmällä urallaan hän otti kantaa poliittisiin kysymyksiin vielä vähemmän. Hän oli sodan jälkeen lyhyen aikaa liittoutuneiden määräämässä julkaisukiellossa ja asui jonkin aikaa Pariisissa. Hän sai myöhemmin urallaan lukuisia tunnustuksia, joista keskeisiä olivat Bundesverdienstkreuz ja Frankfurtin kaupungin Goethe-palkinto. Hän sai kunniatohtorin arvon Bilbaossa vuonna 1989.
Jünger oli henkisesti vireä ja kirjoitti lähes elämänsä loppuun saakka. Hän kääntyi yli satavuotiaana protestanttisuudesta katoliseen uskoon ja tunsi henkilökohtaisesti toisen pitkäikäisen merkkihenkilön Albert Hofmannin. Jünger käytti myöhemmällä iällä säännöllisesti lukuisia huumausaineita, esimerkiksi kokaiinia ja LSD:ta. Hän näki kaksi kertaa Halleyn komeetan, ja hän kertoo tapahtumista päiväkirjamuotoisessa teoksessaan Zwei Mal Halley.
Kirjallisuutta
thumb|right|300px|Ernst Jünger (vas.), Philipp Jenninger ja Liselotte Lohrer vuonna 1986.
Hirtettyjen kettujen metsä
Hirtettyjen kettujen metsä on Arto Paasilinnan romaani vuodelta 1983.
Tarinan päähenkilö on roisto Oiva Juntunen, joka kätkee ryöstösaaliinsa syvälle Lapin korpeen Kittilään. Juntunen on toteuttanut kahden apurinsa kanssa kultaryöstön Oslon satamassa Australiasta tulleelle kultalastille. Oslon satamasta päästyään apumiehet ajavat ryöstösaaliin kanssa Lappiin, jossa he heittelevät kultaharkot tien oheen alueella "retkeilevälle" Oiva Juntuselle. Ryöstösaaliista jää lopulta Oivalle 3 harkkoa (à 12 kg) eli 36 kiloa kultaa. Juntunen kätkee kullan lapsuudenkotinsa tunkioon Vehmersalmelle ennen Lapin reissua. Juntunen yrittää olla pakomatkalla myös Floridassa, mutta Yhdysvaltain eteläkärki osoittautuu auttamattomasti pettymykseksi. Apurit passitetaan vankilaan kärsimään rikoksiaan. He ovat sopineet Juntusen kanssa, että saavat osuutensa kullasta kärsittyään tuomion.
Sattumalta Oiva Juntusen retkeilyreitin alueella pidetään sotaharjoituksia, ja Juntunen ystävystyy virkavapaalla olevan juopon majuri Sulo Remeksen kanssa. Remes on saanut virkavapaan suorittaakseen tekniikan lisensiaatin tutkinnon. Juntunen esiintyy Remekselle alun perin Helsingin Yliopiston kirjaston amanuenssina, Asikaisena. He lyöttäytyvät yhteen ja jäävät huuhtomaan kultaa eräälle tukkikämpälle. Juntunen kaivattaa Remeksellä "puoli Lappia" nurin lisäämällä varastettua kultaa ränneihin, jotta Remes pysyisi hänen apurinaan. Remes hankkii Juntusen rahoilla kämpälle monenlaista tavaraa Rovaniemeltä, mm. stereot. Kämpälle ajautuu miesten lisäksi myös seudulla partioiva poropoliisi sekä vanha kolttanainen, joka on myös tavallaan karkumatkalla viranomaisilta. Hyvinkäältä kotoisin oleva poropoliisi meinaa aluksi lähteä kuljettamaan erilaisiin rötöksiin - kullasta hän ei tiedä heti aluksi - syyllistyneet kämpän asukkaat nimismiehen luo Kittilään, mutta Juntunen lahjoo Hurskaisen kullalla. Hurskainen vakuuttaa kykenevänsä pitämään tiedon salassa. Hän kertoo näytelleen Hyvinkään työväenopistolla Juhaa vuonna 1967 ja saaneen paremman arvosanan kuin Hinkkasen Topi.
Tukkikämpän leppoisaan elämään tuo kuitenkin ongelmia Långholmenin vankilasta vapautumassa oleva kauppateknikko, monimurhaaja Hemmo Siira. Siira on peräämässä Juntuselta osuuttaan kullasta, jonka ryöstöön hän osallistui ennen Juntusen asettumista savottakämpälle Kittilän Puljuun. Lopulta Oiva Juntusen korviin kantautuu ikävä tieto. Ruotsin höhlä kuningas on armahtanut hyvän käytöksen perusteella niinkin vaarallisen miehen kuin Hemmo Siiran. Siiran korviin kantautuu tieto miesten olinpaikasta Lapissa. Vaikka Siira löytää perille, ei hän kuitenkaan selviä hengissä takaisin ihmisten ilmoille koska hän hirttäytyy vahingossa kettuansaan.
Paasilinnan romaani on tyypillinen hirtehishuumorinen tarina korpifilosofisine mausteineen. Luontotematiikka on vahvasti läsnä.
Hirtettyjen kettujen metsästä on tehty vuonna 1985 radiokuunnelma, jonka on ohjannut Rauni Ranta. Kuunnelmassa Oivaa esittää Jarkko Rantanen, ja Sulona on Kauko Helovirta. Mukana ovat myös muun muassa Lahja Wilén, Olli Tuominen, Hillevi Lagerstam ja Aarre Karén. Vuonna 1986 aiheesta dramatisoitiin Jouko Suikkarin ohjaama ja käsikirjoittama tv-elokuva.
Luettelo Forgotten Realmsin tapahtumapaikoista
Tämä on lista Forgotten Realms -fantasiamaailman tapahtumapaikoista.
Jäätuulen laakso
Jäätuulen laakso (Icewind Dale) on kaukana Faerunin pohjoisosassa, Maailmanselkä-nimisen vuoriston pohjoispuolella sijaitseva tasanko. Regheldin Jäätiköltä ja Ajelehtivan Jään Mereltä puhaltavat kylmät tuulet ovat antaneet tasangolle nimen. Tällä autiolla lakeudella asuvat vain Kymmeneen kaupunkiin hakeutuneet hylkiöt, jotka eivät voi asua sivistyneissä kaupungeissa ja tundraa hallitsevat barbaarit.
Ainasula
Jäätuulen laakson pohjukassa on kuuma lähde jota barbaarit nimittävät Ainasulaksi (Evermelt). Sen kautta pääsee Ingeloakastimizilianin, Jääsurmaksikin kutsutun valkoisen lohikäärmeen luolaan.
Pohjola
Pohjola (The North) on yleinen nimitys koko Faerunin pohjoiselle osalle. Alueella on muutamia merkittäviä keskuksia.
Hopeakuu
Hopeakuu (Silverymoon) on Pohjolan keskus. Sitä hallitsee Alustriel, yksi Seitsemästä sisaresta.
Luskan
Jäätuulen laaksoon johtavan solan eteläpuolella on Luskanin satamakaupunki. Niin sanotuissa sivistyneissä yhteisöissä Luskanin maine on melko kyseenalainen.
Uumenenala
Uumenenalaksi (The Underdark) kutsutaan koko laajaa käytävien ja luolien verkostoa, joka levittäytyy Torilin pinnan alapuolella. Se on drowien, duergarien, syvänmaahisten ja monien hirviöiden valoton kotimaa.
Menzoberranzan
Menzoberranzanin drowkaupunkia hallitsee kahdeksan matriarkkaäidin neuvosto, jonka valta on kuitenkin vain hyvin pinnallista, sillä Lolth ei suosi järjestäytyneisyyttä. Menzoberranzanin korkein valtahuone on Baenre, jonka matriarkkaäitiä pidetään Lolthin lähimpänä suosikkina. Baenren huone on ollut useita satoja vuosia ensimmäinen huone.
Blingdenstone
Menzoberranzanin lähellä on drowien pahimpien vihollisten svirfneblien kaupunki, Blingdenstone. Syvämaahisten kaupunki on levittäytynyt useisiin pienempiin luoliin ja käytäviin, jotka ympäröivät suurta keskusluolaa, missä kohoaa maahiskuninkaan linna.
Japaninruusukvitteni
Japaninruusukvitteni (Chaenomeles japonica) on ruusukasveihin kuuluva pensas, joka on kotoisin Japanista. Japaninruusukvitteni kasvaa 0,5–0,8 m:n korkuiseksi. Sen kasvutapa on koheneva, ja se muodostaa juurivesoja. Japaninruusukvitteni kukkii Suomessa touko-kesäkuussa. Sillä on 2,5 cm leveät, tavallisesti punaiset kukat. Japaninruusukvitteni tuottaa kypsinä keltaisia, halkaisijaltaan enintään noin viisisenttisiä hedelmiä. Hedelmissä on miellyttävä tuoksu, ja ne muistuttavat pientä omenaa. Tuoreena ne ovat melko kovia ja happamia. Niitä voidaan käyttää hyytelön ja liköörin valmistukseen.
Kotiseudullaan japaninruusukvitteni kasvaa ravinteikkaissa, tuoreenpuoleisissa sukkessiovaiheen nuorissa lehtimetsissä. Ilmastollisesti se on temperaattinen-meridionaalinen, lievästi mereinen.
Suomessa japaninruusukvitteni menestyy vyöhykkeillä I–II, suojaisilla paikoilla myös vyöhykkeellä III. Se menestyy parhaiten aurinkoisessa kasvupaikassa kuivassa, runsasmultaisessa, kalkki- ja hiekkapitoisessa maaperässä. Sitä voidaan käyttää yksittäis- ja peittopensaana, mutta se ei estä rikkakasvien kasvua.
Japaninruusukvitteniä voi helposti lisätä siemenistä. Siemenet kylvetään ulos syksyllä. Ne itävät toukokuussa. Siemenkylvöllä lisätyillä taimilla on riittävän erilaiset perintotekijät pölytystä varten: japaninruusukvitteni on ristipölytteinen, niin se tarvitsee ainakin kahta eri alkuperää olevia pensaita pölytyksen varmistamiseksi.
On olemassa tarharuusukvitteneiksi kutsuttuja lajikkeita, jotka ovat japanin- ja kiinanruusukvittenin ristetymistä kehitettyjä.
Varhaismoderni
Varhaismoderni aika eli varhainen uusi aika on historian tutkimukseen liittyvä käsite, joka tarkoittaa esimodernin ja modernin maailman välistä siirtymäkautta Euroopan historiassa noin 1400/1500-luvulta 1800-luvun alkuun. Varhaismoderni Eurooppa oli maatalousvaltainen ja uskonnollinen, ja sen yhteiskunnallinen järjestys perustui sääty-yhteiskuntaan. Valtio-organisaatioiden voimistuminen, luonnontieteiden ja filosofian kehitys sekä kapitalismin nousu kuitenkin valmistelivat tietä teollistumiselle, luokkayhteiskunnalle ja muille modernin maailman ilmiöille.
Novi vijek העת החדשה Tan modèn Новое время 近代史
Jacques de Maleville
thumb|Jacques de Maleville Jacques de Maleville (19. kesäkuuta 1741 Domme (Dordogne) – 22. marraskuuta 1824 Domme) oli ranskalainen oikeuskonsultti ja poliitikko sekä yksi Code Civilin laatijoista.
Kyyria (EP)
Kyyria EP on Kyyria-yhtyeen omakustanne-EP vuodelta 1993. EP äänitettiin Helsingissä TTT Studiolla joulukuussa 1992 ja tuottajana toimi Stratovariuksen kitaristi Timo Tolkki, joka myös laulaa taustalaulua kappaleella "Aprés Nous Le Déluge". Orkestereista Jimsonweed, Blake, Judgement , Lullacry, Coarse tunnettu Kimmo Aroluoma soittaa bassoa EP:llä. Tämä on ainoa Kyyrian julkaisu jolla Aroluoma soittaa. Mielenkiintoiseksi tämän tekee se, että sekä Aroluoma että rumpali Karppinen ovat molemmat soittaneet Gandalf-yhtyessä, eri syistä ja eri aikoina. Karppinen joutui jättäytymään pois Gandalf-yhtyeestä syksyllä 1993, koska Kyyria vei häneltä liikaa aikaa. Yhtyeellä ei vielä tässä vaiheessa uraa ollut levysopimusta ja siksi EP on tuotettu omakustanteena.
Versioita
EP:llä olevat versiot kappaleista eroavat myöhemmin julkaistuihin versioihin, joskus merkittävästi. Kappaleet "Winter Winds" ja "Après Nous Le Déluge" julkaistiin uudelleen äänitettyinä ja koko lailla uudelleen miksattuina levyllä Blessed Ravings. EP:llä oleva kappale "Peacock's Foot" on melkein eri sävellys verrattuna Alien-levyllä julkaistuun uudelleen äänitettyyn versioon.
Nimi "Peacock's Foot" on viittaus Kamasutrassa mainittuun kynsillä ihoon painettuun jälkeen, joka on sanottu muistuttavan riikinkukon jalkaa.
Nimisekaannus
EP tunnetaan joskus myös nimellä Winter Winds EP, johtuen levyn ensimmäisen kappaleen nimestä. Virallisesti, tarkoittaen Teoston rekisterin mukaan, EP on kuitenkin nimetön.
Ray Santiago
pienoiskuva|Ray Santiago Ray Santiago (s. 15. kesäkuuta 1984 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura
Santiago valmistui Fiorello H. LaGuardia High Schoolista vuonna 2002. Hänen tunnetuimmat roolinsa elokuvissa ovat Painajainen perheessä, Girlfight ja The Sasquatch Dumpling Gang.
Alma Juden
pienoiskuva|Alma Juden vuonna 1878. Alma Charlotta Juden (21. tammikuuta 1854 Porvoo – 21. huhtikuuta 1914) oli suomalainen taidemaalari.
Juden opiskeli yksityisesti Johan Knutsonin, Sofie Nordströmin, Adolf von Beckerin, Berndt Lindholmin ja Hjalmar Munsterhjelmin johdolla ja lisäksi hän opiskeli kahden vuoden ajan Pariisissa Académie Julianissa. Juden osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1895, 1896, 1897, 1898, 1899, 1901 ja 1902.
Pentti Kossila
Pentti Kossila (4. toukokuuta 1927 Kurikka – 26. maaliskuuta 1993 Kaarina) oli agronomi ja kirjailija. Hän tuli tunnetuksi luontaislääkinnän ja lisäravinteiden kuten vitamiinien puolestapuhujana eri sairauksien hoidossa.
Pentti Kossila tuli ylioppilaaksi Kauhajoen yhteislyseosta 1954. Omien sairauksiensa myötä Kossila kiinnostui luontaistuotteista ja itsehoidosta 1970-luvun alussa. Hän oli vuosia kärsinyt munuais- ja eturauhastulehduksesta. Lisäksi hänellä oli kiusaa sekä astmasta että reumasta. Selkävaivat osoittautuivat skolioosiksi ja mahahaavakin puhkesi. Kossila jätti apteekkilääkkeet kokonaan pois ja ryhtyi itse nauttimaan luontaislääkkeitä ja väitti niiden tehoavan. Kossila toimi myös lisäravinteiden maahantuojana ja kansanparantajana.
Kossilan perusväitteitä oli, että huono verenkierto on kaikkien sairauksien syy. Hän jakoi ihmiset kahteen luokkaan, ykkösiin ja kakkosiin sen mukaan, oliko heillä hyvä vai huono verenkierto. Kossila käsitteli paljon reumaa, jonka hän katsoi aiheutuvan hapen puutteesta elimistössä.
Pentti Kossila julkaisi kolme kirjaa. Kirjoissaan hän käsitteli erilaisia sairauksia ja niiden hoitoa. Kossila hyökkäsi voimakkaasti lääkärikuntaa ja etenkin heidän koulutustaan vastaan kirjoissaan.
Kossilan mukaan ihmisen terveyden perustana on tarkka ruokavalio, jota pitää täydentää monilla luontaistuotteilla ja lisäravinteilla kuten mineraaleilla, hivenaineilla ja vitamiineilla.
Kossila kuoli 65-vuotiaana.
Bol (Tšad)
Bol on kaupunki Tšadissa. Se sijaitsee osittain kuivuneen Tšadjärven rannalla 330 kilometriä N’Djamenasta maanteitse pohjoiseen. Kaupungissa on 36 000 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta).
Kaupunki on Lacin alueen hallinnollinen keskus. Seudun asukkaat ovat etupäässä budumoja, kanureja ja kanembuja.
Ipatjevin talo
2000–2003 paikalle rakennettiin muistokirkko Kirkko veren päällä.
Talon omistajat
Ipatjevin talo rakennettiin alkuaan vuonna 1897 kaivosinsinööri Andrei Redikortseville. Talo oli kaksikerroksinen, mutta se oli rakennettu Voznesenskin kukkulan rinteeseen niin, että Voznesenskaja-kadun puolelta pääsisäänkäynti johti suoraan toiseen kerrokseen. Talo edusti perinteistä kauppiastyyliä, mutta tekniikka oli uutta – talossa oli juokseva vesi, kylpyhuone ja WC, sähkö t ja puhelin. Tonttiin kuului myös pieni puutarha ja terassi.
Redikortsev joutui myymään talonsa I. G. Šaravjeville, koska joutui vaikeuksiin korruptiosyytteen vuoksi. 1908 Šaravjev myi rakennuksen edelleen tunnetulle insinöörille ja tehtailijalle kapteeni Nikolai Ipatjeville 6 000 ruplalla. Ipatjev asettui asumaan perheineen rakennuksen ylempiin kerroksiin. Alimmassa kerroksessa hän piti toimistoa ja työpajaa.
Erikoistarkoituksen talo
Lokakuun vallankumouksen jälkeen huhtikuussa 1918 bolševikit takavarikoivat talon sen omistajalta, sillä vangittu keisariperhe palveluskuntineen siirrettiin Tobolskista Jekaterinburgiin, ensin Nikolai ja Aleksandra 30. huhtikuuta ja myöhemmin 21. toukokuuta tsarevitš Aleksei, suuriruhtinattaret Olga, Maria, Tatjana ja Anastasia sekä palveluskuntaan kuuluneet kamarineiti Demidova, tohtori Botkin, kokki Haritonov ja palvelija Trupp. Nikolai Ipatjeville annettiin vuorokausi aikaa tyhjentää kotinsa. Talon ympärille rakennettiin korkea puuaita, ja alakertaan tehtiin vartiotupa. Talon ikkunat maalattiin valkoisiksi ulosnäkemisen estämiseksi. Keisariperheelle ja palvelijoille varattiin toisesta kerroksesta viisi huonetta. Ipatjevin talosta tuli pahamaineinen "erikoistarkoituksen talo".
Tsaariperheen murha
Heinäkuun 16. ja 17. päivän välisenä yönä Jakov Jurovskin johtama teloituskomppania ampui keisariperheen jäsenet ja palvelijat Ipatjevin talon puolittain maanalaisessa kellarissa.
Jekaterinburg jäi valkoisen armeijan käsiin 25. heinäkuuta 1918, jonka jälkeen talo palautettiin sen omistajalle. Valkoiset teettivät talossa perusteellisen tutkimuksen keisariperheen kohtalon selvittämiseksi. Nikolai Ipatjevin käytössä oli tänä aikana vain kolme ensimmäisen kerroksen huonetta, muut oli varattu valkoisen armeijan upseereille ja sotilaille. Tutkimuksia johti ensin tuomari Aleksandr Namjutkin, sitten tuomari Ivan Sergujev. Lopuksi tehtävään paneutui huolellisesti Nikolai Sokolov, jonka selontekoa pidetään edelleen asiassa pätevänä lähdemateriaalina.
Hänen löytämänsä keisarinnan irronnut sormi sekä vaatteiden, korujen ja kunniamerkkien jäännökset sekä muutamat yksittäiset esineet, kuten spanieli Jimmyn kaulapanta, ovat Pariisissa. Niitä säilytetään pyhäinjäännöksinä Karlovcin synodille kuuluvassa kirkossa.
Myöhemmät vaiheet
Lokakuun vallankumouksen kymmenvuotisjuhlavuonna 1927 talossa avattiin museo, joka toimi vuoteen 1932 saakka. 1940-luvulla talossa säilytettiin Sverdlovskin kommunistipuolueen arkistoja. Vaikka talo oli suojeltu ja julistettu muistomerkiksi vuonna 1974, Mihail Suslov käski 1977 purkaa rakennuksen, koska sen historia liittyi kiinteästi Romanovien viimeisen hallitsijan kuolemaan. Virallisesti purkamista perusteltiin liikennejärjestelyillä. Käskyn toteutti Sverdlovskin puoluejohtaja Boris Jeltsin 27.–28. heinäkuuta 1977. Ennen purkamista talo valokuvattiin ja sen tiedot arkistoitiin, sekä osa sisustuksesta (muun muassa ruokasalin tulisija) siirrettiin varastoon.
Venäjän Pyhien kunniaksi pystytetty kirkko
thumb|220px|[[Kanonisointi|Kanonisoidun tsaariperheen teloituspaikalle rakennettiin vuonna 2000 Jekaterinburgin Verikirkko.]] Neuvostoliiton hajottua 1991 talon tyhjälle tontille pystytettiin puinen risti ja katos. Vuonna 2000 paikalle alettiin rakentaa Hram na krovi -kirkkoa, joka vihittiin 16. heinäkuuta 2003. Kirkon edustalle pystytettiin Nikolai II:sta ja hänen perheenjäseniään kuvaava pronssipatsas.
Oikeuspalatsi (Pretoria)
thumb|300px|Oikeuspalatsi Pretoriassa. Oikeuspalatsi on palatsimainen rakennus Etelä-Afrikan hallinnollisessa pääkaupungissa Pretoriassa. Se sijaitsee Pretorian historiallisessa keskustassa, Church Squaren (afrikaansiksi Kerkplein) pohjoisella laidalla.
Rakennus rakennettiin 1890-luvun loppupuolella ja sen suunnittelusta on vastannut alankomaalainen arkkitehti Sytze Wierda. Nykyisin siellä toimii Etelä-Afrikan korkeimman oikeuden Gautengin provinssin osasto.
Hans Günter Winkler
Hans Günter Winkler (24. heinäkuuta 1926 Barmen – 9. heinäkuuta 2018 ) oli saksalainen esteratsastaja ja olympiavoittaja.
Margaret Booth
Margaret Booth (16. tammikuuta 1898 – 28. lokakuuta 2002) oli yhdysvaltalainen elokuvien leikkaaja. Hän oli vuonna 1935 ehdolla parhaan leikkauksen Oscar-palkinnon saajaksi työstään Frank Lloydin elokuvassa Kapina laivalla (1935).
Booth syntyi Los Angelesissa, Kaliforniassa. Hänelle myönnettiin vuonna 1978 kunnia-Oscar elämäntyöstä elokuvien parissa.
Naomi Mitchison
thumb|Naomi Mitchison Lady Naomi Margaret Mitchison CBE (1. marraskuuta 1897 – 11. tammikuuta 1999), o.s. Haldane, oli skotlantilainen kirjailija. Monet hänen teoksistaan, kuten esikoisromaani The Conquered (1923), käsittelevät historiallisia aiheita, kun taas toiset menevät fantasian ja tieteiskirjallisuuden puolelle. Hän julkaisi lisäksi runoteoksia ja kolmiosaisen omaelämäkerran. Hänet nimitettiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan komentajaksi vuonna 1981.
Margaret Booth
Booth vietti 100-vuotispäiväänsä 16. tammikuuta 1998. Kaikkiaan hän ennätti nähdä kolme vuosisataa ja eli peräti 104-vuotiaaksi. Hänestä tuli näin kaikkien aikojen pitkäikäisin Oscar-palkittu henkilö.
Naomi Mitchison
Biologi J. B. S. Haldane oli hänen vanhempi veljensä. Mitchison opiskeli tiedealaa Oxfordin yliopistossa ja oli hoitajana ensimmäisessä maailmansodassa. Hän meni vuonna 1916 naimisiin lakimiehen ja tulevan parlamentin jäsenen Dick Mitchisonin (k. 1970) kanssa. Pari sai neljä poikaa ja kolme tytärtä; pojista Geoffrey kuoli alle kymmenvuotiaana aivokalvontulehdukseen ja tyttäristä Clemency pian syntymänsä jälkeen. Mitchison asui Carradalen kylässä Kintyressä vuodesta 1939 kuolemaansa saakka.
Mitchison ei koskaan käyttänyt titteliään Lady, jonka hän sai miehensä elinikäisen päärinarvon myötä 5. lokakuuta 1964. Hän jatkoi kirjailijanuraansa vanhuuteensa saakka ja eli 101-vuotiaaksi.
Ilpo Kärkkäinen
Ilpo Kaleva Kärkkäinen (käyttää myös taiteilijanimeä Ilpo Kaleva, s. Kiuruvesi) on suomalainen harmonikansoittaja ja iskelmälaulaja. Hän voitti Kultainen harmonikka -kilpailun vuonna 1991.
Tausta
Ilpo Kärkkäinen syntyi Kiuruveden Luupuvedellä. Hän aloitti harmonikansoiton 10-vuotiaana ja laulamisen 14-15 -vuotiaana, kun tanssiorkesteri tarvitsi laulusolistia. Ensimmäinen soitonopettaja ja soittokaveri oli Väinö Hukkanen. Muita tärkeitä hahmoja oli paikallinen soitonopettaja Sulo Holopainen, joka ohjasi Kärkkäisen Jyväskylään Alpo Pohjan tunneille. Kärkkäinen on opiskellut harmonikansoittoa myös Iisalmen musiikkikoulussa Petri Makkosen johdolla sekä Sibelius-Akatemian nuoriso-osaston harmonikkalinjalla Heidi Velamon johdolla. Varusmiespalvelunsa hän suoritti Kainuun sotilassoittokunnassa soittaen rumpuja sekä harmonikkasolistina. Tärkeässä roolissa opettajana on toiminut myös Erkki Ihalainen, joka valmensi Kärkkäistä erityisesti Kultainen harmonikka -kilpailua varten vuonna 1991. Laulunopettajina ovat toimineet muun muassa Stella ja Tapani Valtasaari.
Ura
Ilpo Kärkkäinen, joka käyttää myös taiteilijanimeä Ilpo Kaleva, osallistui ensimmäistä kertaa Seinäjoen tangomarkkinoille vuonna 1990 edeten kilpailun semifinaaleihin. Hän voitti Kultainen harmonikka -kilpailun vuonna 1991. Vuotta myöhemmin hän sijoittui Tangomarkkinoiden loppukilpailuissa viiden parhaan joukkoon. Kärkkäinen kertoi vuonna 2010 toimineensa tanssimuusikkona 25 vuotta. Hän on työskennellyt ammatikseen myös talotehtaalla kahdeksan vuoden ajan perustettuaan perheen 1990-luvun lopulla. Hän lopetti työn talotehtaalla, jatkoi musiikkiopintoja vuonna 2006 ja valmistui musiikkipedagogiksi Savonia ammattikorkeakoulun Kuopion Musiikki- ja Tanssiakatemiasta keväällä 2010. Kärkkäinen on myös toiminut harmonikansoiton opettajana Ylä-Savon musiikkiopistossa vuodesta 1991 lähtien ja jo ennen sitä kansalaisopistossa. Hän on säveltänyt ja sovittanut joitakin iskelmiä, muun muassa omille levyilleen.
Etelä-Suomen viestipataljoona
Etelä-Suomen viestipataljoona (ESVP, joskus (E-SVP) on vuonna 1985 perustettu viestijoukkojen joukkoyksikkö, joka sijaitsee Riihimäen varuskunta-alueella. Se muodostui kun Viestirykmentti organisoitiin uudelleen alistamalla hallinnollisesti sille Sähköteknillinen koulu ja Viestikoulu.
Näin aikaisemman Viestirykmentin toiminnot määrättiin perustettavan Etelä-Suomen viestipataljoonan tehtäväksi. Vuonna 2003 Etelä-Suomen viestipataljoona sai tehtäväkseen tietoliikenneasentajien kouluttamisen, koska yhdistetty Viesti- ja sähkötekninen koulu lopetti varusmieskoulutuksen.
Sojuz TM-29
Sojuz TM-29 oli Venäjän avaruusjärjestön miehitetty lento Mir-avaruusasemalla. Laukaisu Sojuz 11A511U-kantoraketilla Baikonurin kosmodromilta tapahtui 20. helmikuuta 1999 kello 4:18 UTC ja aluksen paluu maahan 28. elokuuta 1999 kello 00:32 UTC. Lennon kesto oli 188 vuorokautta.
Miehistö
Laukaistiin:
Laskeutuivat
Kalle Havas
Kalle Artturi Havas (9. tammikuuta 1898 Tampere – 24. joulukuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen valokuvaaja ja taidemaalari.
Havas oli naimisissa vuodesta 1925 valokuvaaja Impi Karin Ilolan kanssa. Heidän poikansa on arkkitehti Heikki Havas (s. 1926).
Atlantic City
Atlantic City on kaupunki New Jerseyn osavaltiossa Yhdysvalloissa. Kaupunki on rakennettu Abseconin saarelle Atlantin valtameren rannikolle ja siitä kehittyi 1800-luvulla suosittu lomakohde. 1900-luvun jälkipuoliskolla kaupungin talous on keskittynyt etenkin kasinoihin. Vuonna 2010 kaupungin asukasluku oli 39 558 ja sen suuremman metropolialueen 274 549.
Maantiede
Alueen ilmastoon vaikuttaa Atlantin valtameri. Kesät ovat hieman manteretta pidempiä ja toisaalta ne alkavat myös hieman myöhemmin. Sadetta tulee suhteellisen tasaisesti ympäri vuoden. Ajoittain alueella esiintyy hurrikaaneja.
Historia
Abseconin saaren alkuperäisasukkaita olivat delaware-intiaanit. Intiaanit harjoittivat alueella kalastusta ja kutsuivat saarta nimellä Absecon, joka viittaa ”joutsenten paikkaan”. Ensimmäiset eurooppalaiset siirtolaiset saapuivat nykyisen kaupungin alueelle vuonna 1783. Paikka oli vain pieni kalastajakylä aina 1850-luvulle saakka, jolloin Jonathan Pitney ja joukko muita liikemiehiä päättivät kehittää paikasta kylpylä- ja lomakohteen. Vuonna 1852 saarelle rakennettiin Camden & Atlantic Railroad -rautatie ja rautatieinsinööri Richard Osborne teki kaupunkisuunnitelman entisen kylän paikalle. Hallinnollisesti Atlantic Cityn kaupunki perustettiin vuonna 1854.
Atlantic City osoittautui nopeasti menestykseksi kylpylä- ja lomakohteena. Kaupungin ensimmäinen rantakatu valmistui vuonna 1870, jolloin rantaa pitkin asetettiin lankkuja, joita pitkin hiekkarantaa pystyi kävelemään päivän kuumimpinakin hetkinä. Kadun varrelle pystytettiin puolestaan ravintoloita ja muuta viihdytystä. Rantakadulta merelle rakennettiin puolestaan laitureita, joille järjestettiin esimerkiksi näyttelyjä ja esityksiä. Suurin laitureista on 700 metrinen Steel Pier. Lisääntyneen matkailun takia kaupunkiin rakennettiin toinen rautatie vuonna 1887. Vuonna 1921 kaupungissa järjestettiin ensimmäiset Miss America -kisat ja vuonna 1929 Charles Darrow julkaisi kuuluisan lautapelinsä Monopoly, joka teki kaupungin eri kaduista kuuluisia. Toisen maailmansodan aikana kaupungin alueella oli armeijan harjoitusalue ja vuonna 1944 hurrikaani hävitti kaupungin rantakatua.
Turismi Atlantic Cityssä alkoi kärsiä lentoyhtiöiden alkaessa tarjota halpoja lentoja muihin lomakohteisiin, kuten Floridaan ja Karibialle toisen maailmansodan jälkeen. Kaupunki pelastettiin vuonna 1976, kun Atlantic Citystä tuli ensimmäinen Yhdysvaltojen itärannikon uhkapelaamisen laillistanut kaupunki. Ensimmäinen kasinohotelli avattiin vuonna 1978 ja pian toimintansa aloitti useita muitakin kasinoita. Sitkeiden huhujen mukaan Atlantic Cityn kasinoilla oli yhteyksiä järjestäytyneeseen rikollisuuteen, mutta asiantuntijoiden mukaan tällaisia yhteyksiä ei huhuista huolimatta ollut. Atlantic Cityssä oli suurimmillaan 12 eri kasinoa, mutta niiden liiketoiminta kärsi huomattavasti 1990-luvulla, jolloin uhkapelaamisen laillistaminen yleistyi muualla itärannikolla. Esimerkiksi Trump Taj Mahal ajautui vararikkoon. Kaupungissa on edelleen kasinoja, mutta kaupunki on pyrkinyt panostamaan entistä enemmän matkailun muille saroille, kuten yökerhoihin ja esityksiin. Hurrikaani Sandy aiheutti mittavia tuhoja kaupungin rantakadun varrella vuonna 2012.
Talous
thumb|[[Borgata-kasinohotelli.]] Turismi muodostaa edelleen Atlantic Cityn talouden kulmakiven. Kaupungin aikanaan kuuluisien kasinojen toiminta on kärsinyt huomattavasti, mutta toisaalta 2010-luvulla on elätelty toivoa myös alan elpymisestä. Rantakadun varrella toimivia kasinohotelleja ovat esimerkiksi Hard Rock Hotel and Casino ja Ocean Resort Casino. Matkailun lisäksi kaupungissa on jonkin verran kevyttä teollisuutta ja se on myös läheisen maaseudun tuotteiden jakelukeskus.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Atlantic Cityssä aikavälillä 2012–2016 olivat 26 566 USD ja henkilöä kohden 18 818 USD. 36,6 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö
Atlantic Cityn asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 39 558 ja vuoden 2017 arvion mukaan 38 429. Kaupungin metropolialueella oli vuonna 2010 274 549 asukasta. Atlantic Cityn kaupungin asukkaista 34,9 % oli taustaltaan valkoisia, 38,3 % afroamerikkalaisia, 27,6 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 16,8 % aasialaisia. 46,1 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 32,3 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Hammaskivi
thumb|Hammaskiveä hampaan tyvessä Hammaskivi (calculus dentalis, odontoliitti) on hammassairaus, jossa suun bakteereista ja kalkkisuoloista muodostuu kerrostumaa hampaan pinnalle.
Plakki eli bakteerimassa kovettuu hammaskiveksi syljen ja bakteerien aineenvaihdunnan vaikutuksesta. Hammaskiveä muodostuu ensin hampaiden vapaille pinnoille ienrajaan, johon myös plakki tavallisesti kertyy. Hammaskivi aiheuttaa ikenissä gingiviitin eli ientulehduksen, joka ilmenee ikenien verenvuotona hampaita harjatessa. Hammaskiveä poistetaan ultraäänen ja raaputtamisen avulla.
Joskus voidaan käyttää termejä supragingivaalinen ja subgingivaalinen hammaskivi. Ensimmäinen viittaa ikenenpäälliseen hammaskiveen ja jälkimmäinen ikenenalaiseen hammaskiveen.
Tapahtumatutkimus
Tapahtumatutkimus tutkii taloustieteessä tiettyjen yksittäisten tapahtumien vaikutusta osakkeiden hintojen muutoksiin. Koska osakemarkkinoiden hinnat vaihtelevat jatkuvasti, tapahtumatutkimuksen suurin vaikeus on "eristää" se osa hinnanmuutoksesta, joka on seurausta yksittäisestä tapahtumasta tai uutisesta.
Jessica Folcker
pienoiskuva|Jessica Folcker vuonna 2013. Jessica Elisabeth Angelique Folcker (s. 9. heinäkuuta 1975 Täby) on ruotsalainen laulaja.
Folcker opiskeli lapsesta saakka musiikkikoulussa ja haaveili ammattilaulajan urasta. Toive toteutui hänen ryhdyttyään Ace of Basen ja Dr. Albanin taustalaulajaksi. Hän esitti myös kertosäkeen Leila K:n hitillä "Electric". Folcker oli vuonna 1994 ehdolla Miss Ruotsi -kilpailussa.
Folckerin esikoisalbumi Jessica julkaistiin vuoden 1998 syksyllä. Levy oli syntynyt lauluntekijä-tuottaja Max Martinin yhteistyöstä. Hän sai levyllään kansainvälisiä ihailijoita, ja Ruotsissa listan kärkeen nousivat singlet "How Will I Know Who You Are" ja "Tell Me What You Like". Molemmat myivät platinaa.
Folcker on kilpaillut Melodifestivalenissa euroviisupaikasta kolmesti, vuosina 2005, 2006 ja 2014. Ensimmäinen ruotsinkielinen albumi julkaistiin vuonna 2005. Folcker on vieraillut Bomfunk MC’s:n levyllä Burnin' Sneakers kappaleella "(Crack It) Something Going On".
Folckerin isä on kotoisin Senegalista.
Geórgios Theodorídis
Geórgios Theodorídis (, s. 12. joulukuuta 1972) on kreikkalainen entinen pikajuoksija.
Theodorídis karsiutui Maebashin sisäratojen MM-kisoissa 1999 60 metrin juoksun välierissä ajalla 6,58. Myöhemmin samana vuonna hän karsiutui Sevillan MM-kisoissa 100 metrin juoksun toisissa alkuerissä ajalla 10,30. Seuraavana vuonna hän voitti EM-hopeaa Gentin sisäratojen EM-kisoissa 60 metrillä ajalla 6,51 ja karsiutui Sydneyn olympialaisissa 100 metrin alkuerissä. Lissabonin sisäratojen MM-kisoissa 2001 hän sijoittui 60 metrillä seitsemänneksi. Seuraavana vuonna hän karsiutui Münchenin EM-kisoissa 100 metrin välierissä ajalla 10,24. Theodorídis karsiutui vuonna 2003 Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa 60 metrin välierissä ja Pariisin ulkoratojen MM-kisoissa 100 metrin toisissa alkuerissä. Seuraavana vuonna hän voitti MM-pronssia Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 60 metrillä ajalla 6,54. Myöhemmin samana vuonna hän karsiutui Ateenan olympialaisissa 100 metrin toisissa alkuerissä.
Anna Liisa (ooppera)
Anna Liisa on Veli-Matti Puumalan säveltämä kolminäytöksinen ooppera. Säveltäjä laati siihen Tiina Käkelä-Puumalan kanssa libreton Minna Canthin samannimisen näytelmän pohjalta.
Tyylillisesti Anna Liisa yhdistelee pohjalaisia kansanlauluvaikutteita nykytaidemusiikkiin. Vuonna 2015 Ondine-levymerkillä julkaistiin teoksen levytys, jolla Tapiola Sinfoniettaa johtaa Jan Söderblom ja Helsingin kamarikuoroa Nils Schweckendiek. Solisteina ovat Helena Juntunen, Jorma Hynninen, Tanja Kauppinen-Savijoki, Ville Rusanen, Sanna Kurki-Suonio, Juha Hostikka, Anu Hostikka ja Jouni Kokora.
Luettelo Shakiran saamista palkinnoista
Tämä on luettelo Shakiran saamista palkinnoista.
Power ballad
Power ballad on rockmusiikin alalaji, jolle on tyypillistä balladeiksi kutsuttujen hitaiden kappaleiden esiintyminen. Mahtipontiset "power balladit" olivat yleisiä 1980-luvun glam metal -yhtyeiden tuotannossa. Sellaisten yhtyeiden kuin Bon Jovin, Def Leppardin, Poisonin, Scorpionsin ja Whitesnaken tuotannossa oli paljon power balladeja. Myös eräiden muiden tyylilajien edustajat ovat tunnettuja power balladeista, kuten esimerkiksi Bryan Adams, Cher, Celine Dion, Foreigner ja Styx.
Luettelo Shakiran saamista palkinnoista
Billboard Latin Music Award
for Top Latin Albums Artist of the Year, Female
Power ballad
Power balladin ja perinteisen balladin erona voitaneen pitää bändisovituksia. Power balladille on ominaista viimeistään kappaleen loppuun mentäessä särötettyjen ”voimasointujen” käyttö kitaroissa muuten pehmeän musiikillisen ilmaisun taustalla. Balladin perinteisessä ilmaisussa voimasoinnuille ei nähty tarvetta. Hyvänä esimerkkinä toimii Evanescence-yhtyeen My Immortal-single, josta on kaksi hyvin erilaista sovitusta. Alkuperäinen albumiversio sisältää vain solisti Amy Leen herkän tulkinnan pianon säestämänä, mutta musiikkivideota varten äänitettiin myös versio koko yhtyeen voimin.
Luettelo Shakiran saamista palkinnoista
Billboard Latin Music Award
for Latin Pop Artist of the Year, Solo
Power ballad
Lähteet
Ballad
Luettelo Shakiran saamista palkinnoista
Latin Grammy award
Top Albums
Billboard Latin Music Award
for Tropical Song of the Year
Latin Grammy awards
La Bicicleta
Billboard music awards
Artist Latin of the year.
Lo Nuestro
Artist of the year
Billboard music award
Waka Waka.
ALMA Award
Humanitarian Award
1997
Billboard Latin Music Awards
Salmon P. Chase
Salmon Portland Chase (13. tammikuuta 1808 Cornish – 7. toukokuuta 1873 New York) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja korkeimman oikeuden puheenjohtaja.
Chase edusti Ohiota senaatissa vuosina 1849–1855 ja toimi sitten Ohion kuvernöörinä 1856–1860. Hänet valittiin senaattiin uudelleen, mutta hän erosi kaksi päivää kautensa alkamisen jälkeen ottaakseen vastaan nimityksen Yhdysvaltain valtiovarainministeriksi presidentti Abraham Lincolnin hallitukseen. Samaan aikaan käynnissä olleen sisällissodan takia Chase joutui hankkimaan Unionille valtavasti lisävaroja. Varojen saamiseksi hän muun muassa otti käyttöön tuloveron, otti miljardien dollarien lainat ja myi valtion obligaatioita. Chasen kuva on käytöstä poistetun 10 000 dollarin setelissä.
thumb|Yhdysvaltain 10 000 dollarin seteli, jossa on Chasen kuva. Roger B. Taneyn kuoleman jälkeen Lincoln nimitti Chasen vuonna 1864 Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtajaksi. Vuonna 1868 Chase toimi syyttäjänä Yhdysvaltain senaatissa presidentti Andrew Johnsonin virkasyyteasiassa. Chase oli jo vuonna 1860 pyrkinyt presidenttiehdokkaaksi ja pyrki toistamiseen istuessaan korkeimmassa oikeudessa, mutta ei onnistunut. Hän toimi tuomarina kuolemaansa asti.
MU5
MU5 oli Manchesterin yliopistossa kehitetty supertietokone, joka kehitettiin seuraajaksi Atlas-tietokoneelle. Tavoitteena oli kehittää 20 kertaa nopeampi tietokone.
Tietokoneen kehitetys alkoi vuonna 1966 Tom Kilburnin johdolla ja sitä käytettiin ensi kerran vuonna 1972.
Venäjä-mielisyys
Venäjä-mielisyys eli russofilia on ihailua ja kiintymystä Venäjän historiaa ja kulttuuria kohtaan. Krimin niemimaalla ja Itä-Ukrainassa on Venäjä-mielisiä ihmisiä, jotka ovat separatisteja. Useat Venäjä-mieliset ovat etnisesti venäläisiä, mutta myös etnisesti ei-venäläiset voivat olla Venäjä-mielisiä. Nykyään Venäjä-mielisyys voi liittyä presidentti Vladimir Putinin kannattamiseen sekä länsivastaisuuteen. Suomen historiassa J. V. Snellmanin johtamien fennomaanien Venäjä-mielisyys oli vastaus svekomaanien Ruotsi-mielisyydelle. Muiden muassa suomalaista dosenttia Johan Bäckmania ja sveitsiläistä jääkiekkovaikuttajaa René Faselia on luonnehdittu Venäjä-mielisiksi. Venäjä-mielisyyden vastakohta on venäläisvastaisuus eli russofobia.
Jean du Castre d’Auvigny
Jean du Castre d'Auvigny oli Hainaut'ssa vuonna 1712 syntynyt ranskalainen sotilas ja kirjailija. Hän palveli ratsujoukoissa ja sai surmansa Dettingenin taistelussa vuonna 1743.
Hän kirjoitti seuraavat teokset:
Hän työskenteli yhdessä Pierre Desfontaines'n kanssa.
Frank Lloyd
pienoiskuva|Frank Lloyd Frank Lloyd (2. helmikuuta 1886 Glasgow, Britannia – 10. elokuuta 1960 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hän kuului Yhdysvaltain elokuva-akatemian perustajajäseniin ja toimi sen puheenjohtajana vuosina 1934–1935.
Lloyd syntyi Glasgow’ssa, Skotlannissa. Hänen tunnetuimpien elokuviensa joukkoon kuuluvat Oliver Twist (1922), Lady Hamiltonin lemmentarina (1929), Cavalcade (1933), Kapina laivalla (1935), Under Two Flags (1936) ja Kunnian miehet (1955). Lady Hamiltonin lemmentarinasta ja Cavalcadesta hän sai parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon.
Lloyd kuoli Santa Monicassa, Kaliforniassa 74-vuotiaana. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Iso viulu – kaks sataa
Iso viulu – kaks sataa on Eila Arjoman ohjaama kaksiosainen televisioelokuva, jonka on käsikirjoittanut Daniel Katz romaaninsa Mikko Papirossin taivaallinen niskalenkki pohjalta. Satiirinen tarina kertoo ikuisen ylioppilaan sopeutumisesta avioliittoon ja työelämään, ja sen pääosissa näyttelevät Heikki Kinnunen ja Marja Packalén.
Noarootsi
Noarootsi on entinen kunta Läänemaan maakunnassa, Viron länsirannikolla. Vuoden 2017 hallintouudistuksessa Noarootsi yhdistyi Kullamaan, Lääne-Nigulan, Martnan ja Nõvan kuntien kanssa uudeksi Lääne-Nigulan kunnaksi.
Iso viulu – kaks sataa
Juoni
Pienen poikavauvan isä, ikuinen opiskelija Mikko tyytyisi rooliinsa koti-isänä ja kontrabasson soiton harrastajana, mutta vaimon toimistotyö ei elätä perhettä. Mikko saa paikan ranskan kielen tulkkina yrityksessä, joka rakentaa öljynjalostamoa. Hän joutuu sopimusneuvottelujen välikappaleeksi, eikä Mikon moraali kestä liike-elämää, vaan hän irtisanoutuu ja palaa yliopistolle. Bassoviulu pantataan 200 markalla. Toisessa osassa Mikko pääsee apulaiseksi oikeusalan arkistoon, mutta sekään työ ei ota sujuakseen.
Noarootsi
Noarootsi sijaitsi noin 40 kilometrin päässä Läänemaan keskuksesta Haapsalusta. Kunnan keskus oli Pürksin kylä (ruots. Birkas). Noarootsi on vironruotsalaisten tärkeimpiä keskuksia.
Maantiede
200px|thumb|vasen|Lampaita Noarootsin Osmussaaressa. Noarootsin entisen kunnan pinta-ala oli 296 km², josta 29 127 hehtaaria sijaitsi mantereella, ja loput 513 hehtaaria olivat saaria. Noarootsin suurin saari oli Osmussaari, pinta-alaltaan 481 hehtaaria. Muita suuria saaria kunnassa olivat Mõisasaar (15 ha), Umpasaar (8,7 ha) ja Ulasrahu (6,8 ha). Kunnalla oli noin sata kilometriä rantaviivaa.
Twilightning
Twilightning oli vuosina 1998–2009 toiminut imatralainen metalliyhtye, jonka tyyli vaihtelee ensimmäisen levyn power metalista myöhempien julkaisujen melodiseen hard rockiin.
Iso viulu – kaks sataa
Tuotanto
Elokuvaa on lopputekstien mukaan kuvattu ainakin Porvoon öljynjalostamolla, Helsingissä ja Turussa.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien televisioarvostelija Jukka Kajava ei pitänyt Arjoman televisiosovituksesta Katzin hauskasta romaanista. Hänestä se on muutamaa kohtausta lukuun ottamatta iloton ja tempoltaan kovin hidas komedia. .
Twilightning
Historia
Twilightning julkaisi ensimmäisen demonsa Change of Scepter vuonna 1999 kokoonpanolla Tommi Sartanen (laulu, kitara), Ville Wallenius (kitara), Jussi Kainulainen (basso), Mikko Naukkarinen (kosketinsoittimet) ja Juha Leskinen (rummut). Tätä seurasivat Affection Seeker vuonna 2000 ja Return to Innocence vuonna 2001, joista jälkimmäisellä kuultiin myös uutta laulajaa Heikki Pöyhiää. Viimeiseltä demolta päätyi kaksi kappaletta myös debyyttialbumi Delirium Veilille, joka julkaistiin vuonna 2003 Spinefarmin kautta.
Toisen, enemmän hard rock -vaikutteisen albuminsa Plague-House Puppet Show’n Twilightning julkaisi vuonna 2004. Tammikuussa 2006 ilmestyi minialbumi Bedlam, joka jäi kosketinsoittaja Naukkarisen viimeiseksi yhtyeessä. Twilightningin kolmas albumi Swinelords julkaistiin maaliskuussa 2007.
Yhtye ilmoitti toimintansa lopettamisesta heinäkuussa 2009.
Julkaisut
{| style="width: 100%;"
Vanadiini(IV)kloridi
Vanadiini(IV)kloridi eli vanadiinitetrakloridi (VCl4) on vanadiinin ja kloorin muodostama epäorgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä, muiden vanadiiniyhdisteiden valmistukseen ja tekstiilien värjäyksessä.
Christa Wolf
thumb|Christa Wolf Berliinissä maaliskuussa 2007. Christa Wolf (o.s. Ihlenfeld; 18. maaliskuuta 1929 Landsberg an der Warthe, Saksa, nyk. Gorzów Wielkopolski, Puola - 1. joulukuuta 2011 Berliini ), oli tunnetuimpia entisessä Itä-Saksassa aloittaneita kirjailijoita. Hän toimi kirjailijana, esseistinä ja myös kirjallisuuskriitikkona.
Vanadiini(IV)kloridi
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa vanadiini(IV)kloridi on punaisenruskeaa nestettä. Yhdiste reagoi hyvin helposti veden kanssa ja hydrolysoituu. Yhdiste on epästabiili ja hajoaa hitaasti vanadiinitrikloridiksi ja klooriksi. Vanadiini(IV)kloridi liukenee orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Se myös muodostaa komplekseja esimerkiksi pyridiinin kanssa. Yhdiste on myrkyllistä.
Valmistus ja käyttö
Vanadiini(IV)kloridia valmistetaan klooraamalla vanadiinia, vanadiinikarbidia, vanadiinikarbonitridia tai vanadiinisilisidia. Yhdistettä käytetään valmistettaessa muita vanadiiniyhdisteitä, orgaanisen kemian synteeseissä fenolien hapettavissa kytkentäreaktioissa ja fiksatiivina tekstiilien värjäyksessä.
Christa Wolf
Elämä ja ura
Wolf perheineen karkotettiin 1945 kotoaan uuden rajan yli, ja he asettuivat Mecklenburgiin, tulevaan Itä-Saksaan. Hän liittyi Sosialistiseen yhtenäisyyspuolueeseen vuonna 1949 ja erosi siitä talvella 1989–1990. Hän opiskeli kirjallisuutta Jenassa ja Leipzigissa. Valmistuttuaan hän työskenteli Saksan kirjailijaliitossa, ja hänestä tuli kustannustoimittaja kustannusyhtiöön. 1993 löydetyistä Stasin arkistoista ilmenee, että hän on ollut ilmiantajana (Inoffizieller Mitarbeiter) vuosina 1959–1961. Stasin virkailijat kuitenkin arvostelivat häntä "vähäpuheisuudesta" eivätkä olleet enää kiinnostuneita yhteistyöstä. Hänen toimiaan tarkkailtiin sen jälkeen 30 vuotta. Wolf asui Berliinissä miehensä Gerhard Wolfin kanssa.