cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ludvig X (Ranska)
Skandaali
Kuningas Filip IV Kaunis saattoi vielä elämänsä loppuvaiheessa todeta suvun jäsenten moraalin heltyneen. Kaikkia kolmea hänen miniäänsä epäiltiin aviorikoksesta. Vain yksi heistä Burgundin Johanna II, joka oli Filip V Pitkän puoliso, selvisi vähin tuomioin. Tämä tapahtumasarja tunnettaan ns. Neslen tornin skandaalina (scandale de la Tour de Nesle). Ludvig X:n puoliso Marguerite (Margareta) tuomittiin menettämään hiuksensa ja karkotettavaksi ja suljettavaksi Château-Gaillardin linnoitukseen Normandiassa.
Nämä huhut kokosi yhteen ja muovasi järkiperäiseksi tarinaksi Ranskan akatemian jäsen Maurice Druon. Hänen mukaansa murhan toimeenpanijana olisi ollut vääryyttä kokeneeksi itsensä tuntenut, Valoisin kreiville kuolemaan asti uskollinen Artois’n kreivi Robert, joka kylläkin lähetti murhan tekijäksi taitavan uskotun asemiehensä. Druon julkaisi tarinan kirjassaan Kirotut kuninkaat II: Kuristettu kuningatar (suom. Otava 1979).
Kuka hallitsee Ranskaa
Temppeliritareiden suurmestari Jacques de Molay kirosi Filip IV Kauniin perilliset aina seitsemänteen sukupolveen saakka, kun hänet poltettiin roviolla. Olipa kirousta olemassa tai ei, niin vasta Kaarle VII:n, eli seitsemän kuninkaan kuluttua Ranska pääsi uudelleen jaloilleen.
Kuitenkin Ludvig X jätti raskaana olevan vaimon ja kansakunnan suureen odotuksen tilaan. Valois’n Kaarle oli tietenkin kiinnostunut tulevan lapsen setänä sijaishallitsijan roolista. Kuitenkin valtakunnan paronit valitsivat tehtävään syntyvän lapsen sedän Filip V Pitkän. Syntynyt poikalapsi eli vain 5 vuorokautta, mutta hänet kuitenkin heti synnyttyään julistettiin kuninkaaksi.
Juhana I:n jälkeen syntynyt tilanne oli aivan ennen kokematon Kapetingien suvun historiassa. Suoraan miespuolista perimystä ei enää ollut, ja vastaavaa tilannetta ei oltu koettu aiemmin. Myös Ludvig X:n vanhimman lapsen Navarran Johanna I:n hypoteettinen illegitiimisyys Ludvig X:n lapsena aiheutti ongelmia.
Näin Ranskan paronien edessä oli uusi ongelma tai ainakin uudeksi todettu. Olihan Ranskan monarkki perinteisesti ns. vaalimonarkki. Mutta Filip II Augustuksen jälkeen kuninkaan suvereniteetti oli ollut sitä luokkaa, että mitään nimellistäkään vaalia ei tarvittu, eikä myöskään kruununperijän kruunaamista jo isänsä elinaikana. Uudessa tilanteessa valtakunnan paronit katsoivat parhaaksi valita Ludvig X:n veljen Filip V Pitkän uudeksi hallitsijakseen. Kyse oli puhtaasti kansallisiin syihin perustuvasta valinnasta, sillä saalilainen laki tuli mukaan keskusteluihin vasta 1360-luvulla.
Filip V Pitkä otti näin itselleen kuninkaan tittelin. Mutta se ei tapahtunut aivan kiistattomasti ja ilman protesteja. Ludvigin ja Burgundin Margueriten yhteisen tyttären Johannan setä, Burgundin herttua, oli tyytymätön päätökseen. Johannan oli todettu perivän Navarran kuningaskunnan, ja samaa oikeutta setä vaati myös Ranskan kruunun suhteen. Kuitenkin Burgundin herttua hävisi kiistan ja joutui tyytymään sisarentyttärensä perintöosaan eli Navarran kruunuun. Näin olivat päättäneen Pariisiin kokoustaan pitämään tulleet valtakunnan herrat.
Aristodemos
Aristodemos on antiikin kreikkalainen nimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Kuningatar Charlotten salmi
Kuningatar Charlotten salmi voi viitata seuraaviin paikoihin:
Ferdinand Flodin
Ferdinand Flodin (15. toukokuuta 1826 Vaasa – 3. heinäkuuta 1916 Helsinki) oli suomalainen piirilääkäri ja kaunokirjallisuuden ruotsintaja.
Flodinin vanhemmat olivat Vaasan läänin veromestari Johan Ulric Flodin ja Sofia Gustava Thitz. Perheessä oli neljä lasta joista Ferdinand oli toiseksi vanhin. Hän kävi Vaasan triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1842. Flodin valmistui filosofian kandidaatiksi 1850, lääketieteen kandidaatiksi 1855, lääketieteen lisensiaatiksi 1857 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1860.
Flodin toimi Vaasan vankilan ja sairaalan vt. lääkärinä vuonna 1856, Vaasan kaupunginlääkärinä ja ''2. Vaasan ruotujakoisen tarkk'ampujapataljoonan'' lääkärinä 1857–1860 sekä Heinolan piirilääkärinä 1860–1888. Jäätyään 1888 eläkkeelle Flodin muutti Helsinkiin ja harjoitti siellä vielä yksityispraktiikkaa. Heinolassa asuessaan Flodin oli vuoden verran kaupunginvaltuuteetuna, osallistui säästöpankin perustamiseen 1883 ja oli myös aloitteentekijänä uutta kansakoulua rakennettaessa 1884. Hän oli hankkimassa myös uusia alttaritauluja Heinolan kirkkoon 1864.
Eläkevuosinaan Flodin käänsi ruotsin kielelle italialaista, ranskalaista ja englantilaista kaunokirjallisuutta muun muassa suorasanaisen version Danten Jumalaisesta näytelmästä. Monet Flodinin kääntämät tekstit ilmestyivät hänen poikansa Karl Flodinin julkaisemassa Euterpe-lehdessä. Hän harrasti myös musiikkia ja sävelsi lauluja, kaksi sonaattia ja Frühlingsouverture-nimisen orkesterikappaleen.
Flodin oli naimisissa vuodesta 1857 Matilda Sofia Melartin kanssa. Heidän poikansa oli säveltäjä, musiikkikriitikko ja toimittaja Karl Teodor Flodin.
Koripallo kesäolympialaisissa 2012
Koripallo oli vuoden 2012 kesäolympialaisissa ohjelmassa 18. kertaa olympialaisten historiassa. Alkusarjan ottelut pelattiin Basketball Arenalla ja pudotuspelit pelattiin North Greenwich Arenalla.
Miehet
A-lohko
B-lohko
Naiset
thumb|right|[[Angolan naisten koripallomaajoukkue|Angola - Kroatia]]
A-lohko
B-lohko
Kuningatar Charlotten salmi (Kanada)
thumb|300px|Kuningatar Charlotten salmen rajat. Kuningatar Charlotten salmi (, joissain yhteyksissä myös Queen Charlotte Strait) sijaitsee Brittiläisen Kolumbian provinssissa, Kanadassa. Salmi rajautuu pohjoisessa Hecatensalmeen, jonka raja kulkee mantereen puolella Pricesaaren eteläkärjestä Kuningatar Charlotten saariin (Haida Gwaii) kuuluvan Kunghitinsaaren eteläkärjessä sijaitsevaan Cape St James niemeen ja edelleen Vancouverinsaaren pohjoisosassa sijaitsevaan Cape Scottin niemeen ja saman saaren Cape Sutil niemestä mannermaalla sijaitsevaan Cape Caution niemeen.
Lasisienet
Hecaten ja Kuningatar Charlotten salmien merenpohjassa elää erittäin harvinaisia sienieläimiin kuuluvia lasisieniä. Sieniriutat on rauhoitettu ja pohjatroolaus on kielletty suuressa osaa salmea. Osa riutoista on yli 9000 vuotta vanhoja. Hecaten ja Kuningatar Charlotten salmi ovat toistaiseksi ainoat tiedossa olevat esiintymät lasisienille. Ennen kuin lasisieniä löydettiin Hecatensalmesta vuonna 1987, niiden luultiin kuolleen sukupuuttoon 30 miljoonaa vuotta sitten.
Kristinuskon historia Suomessa
pienoiskuva|[[Robert Wilhelm Ekman, Piispa Henrik kastaa ensimmäisiä suomalaisia Kupittaan lähteellä, 1850-luku. Maalaus pohjautuu perimätietoon, jolla tuskin on historiallista todellisuuspohjaa. ]] pienoiskuva|[[Turun tuomiokirkko on Suomen ensimmäisiä kirkkorakennuksia ja sitä pidetään kansallispyhäkkönä.]] Kristinuskon historia Suomessa ulottuu niin sanottuun viikinkiaikaan, jolloin ensimmäiset kristilliset vaikutukset saapuivat Suomeen pääosin idästä. Kirjallisia lähteitä suomalaisten varhaisimmista kosketuksista läntiseen katolilaisuuteen ei ole juurikaan säilynyt, ja historioitsijat ovat myöhemmin kyseenalaistaneet varhaiset tarinat katolilaisuuden leviämisestä Suomeen. Esimerkiksi piispa Henrikin Suomeen suuntautuneen ristiretken todenperäisyydestä kiistellään tutkijoiden keskuudessa.
Suomen vanhin tunnettu kirkko perustettiin 1100–1200-lukujen taitteessa Ravattulan Ristimäkeen, Kaarinaan.
Rautakausi
Kristinuskon uskotaan saapuneen Suomeen kahdelta suunnalta: Skandinavian kautta lännestä ja Venäjältä idästä kauppiaiden ja lähetyssaarnaajien mukana. Ajatusta, jonka mukaan Suomen varhaisimmat kosketukset kristinuskon kanssa saapuivat idästä, tukee se, että useat keskeiset kristilliset sanat ja nimet ovat tulleet suomen kieleen muinaisvenäjästä. Näitä sanoja ovat esimerkiksi pappi, pakana, suntio, risti ja Raamattu, sekä kristilliset nimet, kuten Pietari (', Pjotr) ja Paavali (', Pavel).
Kristillisiä esineitä, kuten kaularistejä, krusifikseja ja ikoneita, on löytynyt ainakin 900-luvulta peräisin olevista haudoista. Arkeoastronomi Marianna Ridderstadin hautatutkimusten perusteella kristinusko saapui Suomeen jo rautakauden viikinkiajalla, ehkä jo 800-luvulla. Tällöin alettiin haudata vainajia pääsiäissuuntaan.
Kiovan Venäjää hallinneen Vladimir Suuren tiedetään ottaneen kasteen vuonna 988, mikä nopeutti huomattavasti kristinuskon leviämistä idässä. Tanska ja Norja kristillistyivät puolestaan pohjoismaista ensimmäisinä 1000-luvun taitteessa ja niiden vanavedessä myöhemmin myös Ruotsi. Ruotsin Birkassa tiedetään nykytietojen perusteella kuitenkin olleen kristittyjä 800-luvulta lähtien, toisaalta maahan tehtiin ristiretkiä vielä vuonna 1123.
Keskiaika
Adam Bremeniläisen kirjoittamaa Hampurin-Bremenin arkkipiispojen kronikkaa noin vuodelta 1075 on pidetty vanhimpana mahdollisena lähteenä kristillisen kirkon toiminnasta Suomessa. Kronikassa mainitaan Birkan piispa Hiltinus, joka olisi kronikkaan myöhemmin tehdyn lisäyksen mukaan ollut ”Itämeren saarten piispa”. Tämän on tulkittu merkinneen, että piispa Hiltinuksen tehtävänä oli myös vastata Itämeren itäpuolella asuvista kristityistä ja levittää kristinuskoa heidän pariinsa. Mitään konkreettisia todisteita Hiltinuksen toiminnasta tai ”Itämeren saarten” ulottumisesta Suomeen ei kuitenkaan ole.
On myös esitetty, että Ahvenanmaan alue, Vakka-Suomi ja Satakunta olisivat olleet poliittisessa yhteydessä joko liiton tai riippuvuuden kautta Ruotsiin, mikä edesauttoi läntisen kristinuskon siirtymistä Suomeen. Mahdollisesti vuoden 1120 tietämiltä peräisin olevassa niin sanotussa Firenzen muistiinpanossa Viroksi ja Lounais-Suomeksi tulkitut alueet (Hestia ja Findia) on merkitty Ruotsin maakunniksi. Toiset tutkijat ovat kuitenkin tulkinneet niillä tarkoitetun Ruotsin Gästriklandia ja Finnvedeniä.
Vuonna 2013 löydetyt Suomen vanhimman tunnetun kirkon jäännökset sijaitsevat Aurajoen varrella Kaarinassa, Ravattulan kylän Ristimäellä. Ravattulan kirkkoa käytettiin 1100-luvun loppupuolelta 1200-luvun alkuun eli ajanjaksona, jolloin Suomi ei ollut vielä seurakunnallisesti järjestäytynyt.
Suomalaiset eivät omaksuneet kristinuskoa yleensä vapaaehtoisesti, vaan väkivallan uhan pakottamana. Vuodelta 1171 tai 1172 säilyneessä paavi Aleksanteri III:n Gravis Admodumin kirjoittamassa kirjeessä kuvaillaan suomalaisten kääntyvän kristityiksi aina vihollisen uhatessa, mutta vaaran väistytyttyä palaavan takaisin "pakanallisiin tapoihin" ja saarnaajien vainoamiseen.
Ensimmäinen historiallisessa lähteessä mainittu Suomen piispa on Piispa Tuomas, joka toimi virassaan mahdollisesti vuosina 1220–1245. Paavi Gregorius IX:n kirjeessä vuodelta 1229 todetaan Suomen piispan käännyttäneen "suuren pakanakansan" Suomessa ja läheisissä maissa. Gregorius IX totesi kuitenkin kolmen vuoden kuluttua Semgallien piispalle lähettämässään kirjeessä katolisen kirkon olevan Suomessa edelleen "vähäisen". Gregorius IX antoi Suomen piispalle luvan valloittaa käännytyksen kohteeksi joutuneiden pyhät lehdot ja muut pyhäköt ja pyrki samana vuonna myös estämään Suomen piispan pyynnöstä gotlantilaisten aseiden, hevosten, laivojen ja elintarvikkeiden myymisen ei-kristityille suomalaisille. Suomalaiset olivat paavin mukaan pyrkineet näiden tarvikkeiden avulla "tuhoamaan kristinuskon alueelta".
Ristiretket
Katolista uskoa levitettiin Suomeen aseellisten hyökkäysten avulla kuten myös Baltiaan. Suomeen kohdistuneille niin sanotuille ristiretkille lähdettiin ainakin Tanskasta ja Ruotsin eri alueilta. Tanska teki Suomeen ristiretkiä ainakin vuonna 1187 tai hieman ennen sekä vuosina 1191 ja 1202. Norjan kuninkaalle paavi Gregorius IX antoi puolestaan kirjeessään 6. heinäkuuta 1241 luvan vaihtaa Pyhään maahan tehtävä ristiretki "maasi naapuruudessa asuvia pakanoita vastaan". Myös saksalaiset ovat mahdollisesti tehneet väkivaltaista käännytystyötä Suomessa. Tämän puolesta puhuvat Jouko Vahtolan mukaan Neitsyt Marian kirkoiksi 1200-luvulla vihittyjen kirkkojen nimet sekä Hämeen kirkkoherrojen ja voutien saksalaisuus. Historialliset lähteet mainitsevat puolestaan ortodoksisen Novgorodin lähettäneen 500 munkkia levittämään uskoaan Venäjän pohjoisille äärille, mm. Karjalaan ja Suomeen.
Piispa Henrik
Legendan mukaan englantilaissyntyinen Uppsalan piispa Henrik sekä Ruotsin kuningas Eerik Pyhä tekivät noin vuonna 1155 ristiretken Suomeen. Koska varhaisin tätä retkeä kuvaava lähde, Pyhän Eerikin legenda, on kirjoitettu vasta 1200-luvun lopuilla, ovat monet historioitsijat kyseenalaistaneet koko ristiretken todenperäisyyden. Ristiretkeä kuvaa myös suomalainen kansanruno, Piispa Henrikin surmavirsi, joka kertoo piispa Henrikin kokemasta marttyyrikuolemasta Köyliönjärven jäällä. Tämän kertomuksen vanhin säilynyt käsikirjoitus on peräisin 1600-luvulta.
Nykytutkimuksen valossa saattaa olla mahdollista, että Suomeen suuntautuvaa lähetystyötä olisi myös tuettu ruotsalaisilla sotajoukoilla. Toisaalta on myös esitetty, että Ruotsin kuningas Eerik tuskin olisi pystynyt Sverkerin suvun kanssa käymiensä riitojen takia varustamaan kovinkaan suurta ristiretkeä. Samaten on sanottu, että ristiretkestä kertovien lähteiden varsinaisena tehtävänä on ollut pohjustaa kuningas Eerikin ympärille kasattua pyhimyskulttia, eikä toimia historiallisten tapahtumien lähteistönä.
Johan Ludvig Runebergin bibliografia
Tämä on luettelo Johan Ludvig Runebergin teoksista:
Kristinuskon historia Suomessa
Piispa Henrik
Kristillisyys ei täysin sulkenut tai pyyhkinyt pakanuutta pois. Läpi keskiajan Sisä-Suomessa, pitkälle uudelle ajalle Itä- ja Pohjois-Suomessa, ja 1900-luvulle ja jopa näihin päiviin asti Karjalassa säilyi kristillisyyden rinnalla runsaasti pakanallisia uskomuksia, riittejä, loitsuja ja myyttejä.
Johan Ludvig Runebergin bibliografia
Runebergin teokset Doria-tietokannassa.
Ruostesiipikyyhky
Ruostesiipikyyhky (Streptopelia lugens) on itäafrikkalainen kyyhkylintu. Sen elinympäristö ulottuu Kaakkois-Sudanista, Etiopiasta, Eritreasta ja Somaliasta Malawiin, Keniaan ja Tansanian koillisosaan. Lajia tavataan myös Arabian niemimaan lounaisosissa. Sen holotyypin kuvaili Eduard Rüppell Eritrean Tarantavuoristosta 1837.
Kristinuskon historia Suomessa
Ortodoksisuuden leviäminen Karjalassa ja Itä-Suomessa
Karjalaiset liittyivät Novgorodin alaisuuteen ja omaksuivat ortodoksisen uskon. Tämäkin muutos tapahtui hitaasti ja asteittain, ja Karjalassa onkin säilynyt paljon esikristillistä mytologiaa ja perinteitä.
Ortodoksisessa kirkossa kutsutaan Karjalan valistajiksi Venäjän Karjalassa, Lapissa, Inkerissä, Vepsässä ja Äänisjoen ja Vienanjoen alajuoksulla vaikuttaneita lähetyssaarnaajia, luostarien perustajia, erämaakilvoittelijoita ja esimerkillisiä paikallisia ihmisiä. Valistustyössä oli ortodoksisen uskon levittämisen lisäksi tavoitteena myös juurruttaa maallista valtaa ja viedä tsaarin poliittisia valtapyrkimyksiä eteenpäin. Työn tuloksina syntyi Karjalaan useita luostareita, kirkkoja ja tsasounoita. Perimätiedon mukaan Valamon luostari perustettiin 1100-luvulla tai viimeistään 1300-luvulla, Konevitsan luostari vuonna 1393 ja Petsamon luostari 1500-luvulla.
Vuosina 1610–1617 käytiin Ruotsin ja Venäjän välillä Inkerin sota, jolloin Jakob De la Gardien johtama sotajoukko valtasi Käkisalmen ja sen ortodoksinen piispa Silvester joutui pakenemaan Venäjälle. Samalla ruotsalaisjoukot tuhosivat Valamon ja Konevitsan luostarit. Sodan päättäneessä Stolbovan rauhansopimuksessa vuonna 1617 taattiin Ruotsiin liitetyn alueen ortodoksiselle väestölle oikeus harjoittaa omaa uskontoaan. Kuitenkin käytännössä Ruotsin alaiset ortodoksit joutuivat vaikeaan asemaan. Ruotsin valtion tuella evankelis-luterilainen kirkko levitti luterilaisuutta Käkisalmen läänin alueelle pakkokäännyttämällä ortodokseja. Praasniekkojen viettäminen kiellettiin ja ortodoksien oli käytävä joka toinen sunnuntai kuuntelemassa luterilaista saarnaa. Tämän seurauksena kymmenet tuhannet ortodoksit pakenivat Venäjälle ja tilalle tuotiin väestöä Savosta, joka edesauttoi Pohjois-Karjalan, Karjalan kannaksen ja Inkerin luterilaistumista.
Uskonpuhdistus
Kuningas Kustaa Vaasa ei halunnut, että reformaatiota ajettaisiin maassa kovinkaan voimakkaasti. Kirkon johtomiehetkin olivat samaa mieltä. Luostarit kuitenkin lakkautettiin. Naantalin luostari sammui itsekseen, kun viimeiset nunnat kuolivat. Ilmeisesti Suomen ensimmäinen uskonpuhdistuksen julistaja oli Petrus Särkilahti, joka palasi Saksasta 1537. Särkilahti vaikutti myös tulevien pappien koulutukseen Turun tuomiokapitulissa.
Varsinaisesti uskonpuhdistuksen laittoi käyntiin Wittenbergin yliopistosta valmistunut pappispolvi, joka oli lähtenyt opiskelemaan 1530-luvulla. Tähän pappissukupolveen kuuluivat muun muassa Suomen uskonpuhdistuksen keskeisimmät hahmot Mikael Agricola ja Paavali Juusten. Uskonpuhdistuksen keskeisimpiä periaatteita oli kristinuskon opettaminen kansan kielellä ja näin Mikael Agricola loi kirjoitetun suomen kielen – Agricolaa kutsutaan suomen kielen isäksi.
Agricola oli aloittanut Raamatun käännöstyön jo Saksassa, mutta sen valmistumista viivästytti muiden kirjojen laatiminen. Ensimmäinen suomenkielinen kirja on Agricolan Abckiria. Siinä oli papeille tietona kristinopin ydinkohdat ja tärkeimmät rukoukset. Agricola kirjoitti myös Rucouskirian (1544) ja kirkkokäsikirjan (1549). Uuden testamentin käännös Se Wsi Testamenti painettiin 1548. Agricolan tarkoituksena oli kääntää koko Raamattu, mutta hän sai valmiiksi elämänsä aikana Dauidin Psalttarin ja joitakin pieniä osia Vanhasta testamentista.
Puhdasoppisuuden aikakausi
1600-luku oli Ruotsissa ja Suomessa puhdasoppisen luterilaisuuden aikakautta. Kirkon johdolle oli tärkeää pysyä erossa katolisuudesta ja muista vääristä opeista. Turun piispaksi nimettiin 1627 ruotsalainen Isak Rothovius. Häntä oli edeltänyt Eerik Eerikinpoika Sorolainen, jota Kustaa II Aadolf epäili myönteiseksi katolisuutta kohtaan. Siksi Turkuun tuli ruotsalainen piispa, mihin vaikutti myös osaltaan Suomen papiston vaatimaton opillinen taso. Rothoviuksen jälkeen piispana oli ruotsalainen aina vuoteen 1718 saakka. Vaikka Rothovius olikin ruotsalainen, hän pyrki edistämään Suomen kirkkoa. Hän muun muassa kiirehti Sorolaisen aloittaman koko Raamatun suomentamistyötä. Biblia ilmestyi lopulta 1642.
Suomen kirkko oli vastuussa myös Turun hiippakunnassa asuvista saamelaisista. Kemijoen vesistön ja Inarin saamelaiset kastettiin kristinuskoon jo 1630-lukuun mennessä, vaikka opetus käytiinkin suomeksi. Vaikka saamelaiset olikin nimellisesti kristittyjä, monet muinaisuskon piirteet säilyivät jopa 1900-luvulle asti.
Puhdasoppisuuden aikaan yhdistetään usein noitavainot. Suomeen noitavainojen uusi aalto saapui 1660-luvulla, mutta vainot jäivät melko vähäisiksi. 1660-luvulta vuoteen 1683 Suomessa, pääosin ruotsinkielisillä alueilla mestattiin noin 40 noitaa. Noitausko ei saanut Suomessa varsinaisesti jalansijaa, sillä perinteisesti suomalaisessa muinaisuskossa tietäjät olivat miehiä.
Pietismi
Ihmiset alkoivat jo 1700-luvulla ajatella uskoa yksilöllisemmin, ja vaikka kristinuskoa ei vastustettukaan, välinpitämätön asenne siihen yleistyi. Papit hyväksyivät tapakristillisyyden, mutta puuttuivat asiaan, jos huomasivat seurakunnassa epäsiveellisyyttä. Suomeen oli jo 1600-luvun lopulla levinnyt tietoja Saksassa syntyneestä pietismistä. Turun piispa Johannes Gezelius, jota hämmensi pietismin radikaalit ja mystiikkaan viehtyneet kannattajat, arvosti kuitenkin pietismiä edustanutta Philipp Jacob Speneriä. Ensimmäinen radikaalipietismin suomalainen pappi oli Lars Ulstadius. Hän keskeytti tuomiokirkossa jumalanpalveluksen julistaakseen tuomiota kirkolle. Ulstadius joutui luopiona elinkautiseen vankeuteen.
Venäjän vallan alaisuuteen
Suomen luterilaisen kirkolla oli keisari Aleksanteri I:n varsin luottamuksellinen suhde, koska piispat suostuivat keisarin ylivaltaan. Vaikka keisari olikin ortodoksi, hän oli Suomessa luterilaisen kirkon päämies.
Kansan keskuudessa vaikutti 1800-luvulla monia luterilaisia herätysliikkeitä, joilla oli paljon perinteitä 1700-luvulta mutta myös uusia piirteitä. Herätysliikkeiden vaikutus ei kuitenkaan levinnyt koko maahan, vaan monilla alueilla seurattiin kirkollista luterilaisuutta. Nilsiässä herätysliikkeeseen liittyi Paavo Ruotsalainen. Hän sai 1810-luvulla johtoaseman Pohjois-Savon herätysliikkeessä. Herännäisyys levisi Savosta Pohjanmaalle. Siitä erosi omat herätysliikkeet Mikkelissä, Karjalassa ja Lounais-Suomessa, jossa alkoi 1817 uusi herätyksen aalto Juho Uusikartanon johdolla. Liike oli aluksi hurmoksellinen, ja se on saanut nimekseen hyppyherätys. Henrik Renqvistin kirjojen vaikutuksesta Lounais-Suomen hyppyherätys kehittyi rukoilevaisuudeksi.
Luterilaisen kirkon johtokin huolestui herätysliikkeistä, sillä ne näyttivät vaikuttavan papiston arvovaltaan ja kirkon järjestykseen. Arkkipiispa Jacob Tengström oli varsin aktiivinen herätysliikkeiden vastustaja, mutta käytännössä heränneiden vaino oli varsin lievä. Kirkon johto luopui 1840-luvulla heränneiden ahdistamisesta, kun heidät oli todettu poliittisesti vaarattomiksi.
Ruotsin Lapissa syntyi 1840-luvulla perustajansa Lars Levi Laestadiuksen mukaan nimetty lestadiolaisuus. Laestadius ei pyrkinyt perustamaan omaa liikettään, mutta hänen saarnoistaan syntynyt herätys sai nimensä 1870-luvulla. Siihen liittyi hajanaisesti ihmisiä ympäri Suomea jo 1870-luvun aikana, mutta Keski-Pohjanmaalla se sai erityisen paljon kannatusta ruotsinkielisen maalaisväen keskuudessa.
Kirkon ja valtion suhde
Ranskan valistuksen radikaalein suunta levisi Suomeen 1850-luvun puolivälin jälkeen. Esimerkiksi monet Helsingin yliopiston Wiipurilaisen Osakunnan jäsenet omaksuivat ”vapaamielisyyden”. Kirkko joutui Suomessa puolustuskannalle, ja sen hallintoa alettiin uudistaa. Vuosien 1865–1870 aikana kirkosta kehittyi oma valtiosta erillinen organisaatio. Eri lait ja asetukset siirsivät paikallishallinnon ja koulutuksen pois kirkollisilta viranomaisilta. Kirkosta tuli valtiosta erillinen toimija, joka kirkkolain mukaan päättää asioistaan itsenäisesti. Vuoden 1870 kirkkolaki perusti muun muassa kirkolliskokouksen, joka kokoontui kymmenen vuoden välein tarkistamaan kirkkolakia. Liberaalit uskoivat jäävänsä voitolle, kun yli puolet kirkolliskokoukseen jäsenistä oli maallikkoja. He olivat kuitenkin pääosin herätysliikkeiden jäseniä.
Kirkon uusiutumista todisti myös lähetystyön leviäminen. Porvoon piispa Frans Ludvig Schauman tuki oman lähetystyön perustamista, ja vuonna 1859 perustettiin Suomen Lähetysseura. Se koulutti muutamia lähetyssaarnaajia ja hankki kohteen niin sanotulta Ambomaalta ovambojen keskuudessa nykyisen Namibian pohjoisosista. Ambomaan lähetystyötä johti kymmeniä vuosia Martti Rautanen. Suomalaiset auttoivat Ambomaalla luomaan ovamboille kirjakielen, opettivat luku- ja kirjoitustaitoa, vastustivat vahingollisia tapoja, pyrkivät kohentamaan toimeentuloa ja parantamaan sairaanhoitoa.
Uskonnollinen auktoriteetti säilyi pitkään esimerkiksi todistajan ja kalastuksenvalvojan valatilaisuuksissa juhlallisen vakuutuksen pohjana, vaikka kirkko oli erotettu valtiosta. Kirkonkirjat olivat vuosisatojen ajan väestötietojärjestelmän pohjana. Turun piispa Isak Rothovius määräsi vuonna 1628, että pappien oli luetteloitava syntyneet, vihityt ja kuolleet. Evankelis-luterilainen kirkko ja ortodoksinen kirkkokunta hoitivat väestökirjanpitotehtäviä yhdessä maistraattien kanssa vuoteen 1999 saakka.
Kirkon ja valtionhallinnon yhteistyö näkyy edelleen esimerkiksi valtiopäivien avajaisjumalanpalveluksessa, ja valtioneuvoston edustajana kirkolliskokouksessa. Kirkko on julkisoikeudellinen toimija, joka tekee oikeudellisia toimia esimerkiksi vihkiessään avioliittoon.
Nykyiset kirkkokunnat
Perustuslain mukaan kirkkolaissa säädetään evankelis-luterilaisen kirkon järjestysmuodosta ja hallinnosta. Suomen ortodoksista kirkkoa koskee Laki ortodoksisesta kirkosta. Esimerkiksi tilastoinnissa näistä kahdesta käytetään lakisääteisen asemansa takia nimitystä "valtionkirkko". Sen sijaan kirkot eivät pidä itseään valtionkirkkoina vaan kansankirkkoina.
Kolmanneksi suurin uskonnollinen ryhmä on helluntaiherätys, joka on Suomen vapaakristillisistä yhteisöistä suurin. Muita suuria uskonnollisia yhteistöjä ovat Jehovan todistajat ja Suomen Vapaakirkko.
Katolinen kirkko toimii Suomessa rekisteröitynä uskonnollisena yhdyskuntana. Suomessa sillä on jäseniä noin 10 000.
Mylläri (täsmennyssivu)
Mylläri  voi tarkoittaa seuraavia:
Saksan 7. jalkaväkidivisioona (Reichswehr)
'''Saksan 7. jalkaväkidivisioona''' oli Weimarin tasavallan maavoimien yhtymä maailmansotien välillä 1922-1934.
Perustaminen
Versailles'n sopimuksen täyttämiseksi 31. heinäkuuta 1920 asevoimien supistamisesta annetun lain mukaisesti jokainen sotilaspiiri muodostaisi divisioonan 1. lokakuuta 1920. Übergangsheerin eli siirtymäajan asevoimien Reichswehr-Brigaden 21, 23 ja 24 muodostivat tammikuussa 1921 7. divisioonan, johon kuului kolme jalkaväkirykmenttiä, kenttätykistörykmentti, pioneeripataljoona, viestipataljoona, kuljetuspataljoona ja lääkintapataljoona.
Yhtymä lakkautettiin lokakuussa 1934 ja sen yksiköt siirrettiin muodostettaviin Wehrmachtin 21 uuteen divisioonaan.
Komentajat
Müncheniin sijoitetun Wehrkreis VII:n komentajat olivat oman toimensa ohella divisioonankomentajina. Komentajina olivat :
Hukuttaminen
thumb|Hukuttamiset Nantesissa 1793. [[Joseph Aubertin maalaus vuodelta 1882.]] Hukuttaminen on teloitusmenetelmä, jossa uhri hukutetaan väkisin.
Antiikki
Vanhassa Kiinassa hukuttamista käytettiin yleisesti teloituksiin. Usein teloitus suoritettiin sitomalla teloitettava isoon kiveen ja pudottamalla hänet sitten veneestä tai laiturilta veteen. Hukuttamista käytettiin myös korkea-arvoisten kuolemaantuomittujen teloittamiseen. Pohjoisen Wei-dynastian leskikeisarinna Hu ja hänen lyhytaikainen seuraajansa Yuan Zhao hukutettiin vallan kaapanneen kenraalin käskystä Keltaiseenjokeen.
Ajanlaskun alun Saksassa hukuttaminen oli varattu rangaistukseksi pahamaineisimmille rikollisille, jotka teloitettiin yleensä upottamalla heidät soihin ja rämeikköihin.
Keskiaika ja renessanssi
Keskiajan ja renessanssin Englannissa ja Skotlannissa hukuttaminen oli hirsipuun ohella yksi käytetyimmistä teloitustavoista. Kuolemaantuomittuja muun muassa kahlittiin laitureiden alaosiin tai rantakallioiden luoliin, jolloin nousuvesi hukutti heidät. Toisinaan vankeja suljettiin häkkeihin, jotka laskettiin veden alle. Rangaistavia hukutettiin myös varta vasten kaivettuihin ojiin tai kaivoihin. Hukuttaminen saatettiin kokea jopa tavallista armeliaammaksi keinoksi ja sitä käytettiin usein naisten teloittamiseen. Vuonna 1556 erään pyhäinhäväistyksestä ja varkaudesta tuomitun rangaistus muutettiin hukuttamiseksi Skotlannin kuningattaren armosta juuri armeliaisuuteen vedoten. Keskiajalla lain mukaan erityinen rangaistus isänsä murhanneelle oli ommella hänet säkkiin ja pudottaa mereen.
Englannin merimahdin aikaisessa laivastossa rangaistiin vakavasta niskoittelusta syytettyjä vetämällä nämä laivan kölin ali keulasta perään, jolloin rangaistavat saattoivat myös hukkua.
1700-luku
Vuonna 1730 Hollannissa homoseksuaalit joutuivat väkivaltaisen ja julman valtiollisen vainon kohteeksi. Homoseksuaalisuus julistettiin laittomaksi ja sitä harjoittaneet tuli saattaa virkamiesten tuomittaviksi. Satoja tuomittuja teloitettiin useilla eri tavoilla, kuten roviolla polttamalla, kuristamalla ja hirttämällä, sekä heitä myös hukutettiin tynnyreihin suljettuina. Muilla tavoin teloitettujen ruumiit joko poltettiin tai pudotettiin laivasta laidan yli mereen.
Yksi erikoisimmista hukuttamisista tapahtui Saksissa 1734, kun lapsenmurhaan syyllistynyt nainen ommeltiin koiran, kissan ja käärmeen kanssa säkkiin, joka sitten pudotettiin veteen.
Ranskan vallankumousta seuranneena terrorin aikana Nantesissa suoritettiin Jean-Baptiste Carrierin käskystä lukuisia joukkoteloituksia, joissa vallankumouksen vastustajiksi ja kuninkaanvallan kannattajiksi epäiltyjä hukutettiin Loireen. Hukuttamisissa surmattiin jopa yli 4 000 ihmistä, joista moni oli katolilaisia pappeja ja nunnia sekä viattomia perheitä naisineen ja lapsineen. Carrier itse kutsui tätä joukkomurhaa "Kansakunnan kylpyammeeksi".
1900-luku
1900-luvulle tultaessa hukuttamisesta teloituskeinona oli luovuttu Euroopassa, mutta sitä saatettiin yhä käyttää muualla maailmassa.
Stalinin on sanottu käyttäneen hukuttamista joukkoteloituksen keinona. Kesällä 1918 Venäjän sisällissodan aikana hän oli vanginnut kymmeniä keisarillisen armeijan upseereja, joita hän säilytti proomussa Volgajoella. Hän aikoi upottaa proomun vankeineen, mutta Moskovassa ollut puoluejohto sai hänen aikeestaan vihiä ja esti hankkeen viime minuuteilla. Vuonna 1978 sanomalehti The Daily Telegraph julkaisi "pullopostista löydetyn kirjeen", jonka esittämän mukaan hukuttamista olisi käytetty Katynin joukkomurhassa puolalaisupseerien teloittamiseen. Kirjeen allekirjoittaneen Puolan armeijan luutnantin mukaan hänet ja noin 2 000 muuta puolalaisvankia olisi hinattu proomussa Arkangelin satamasta avomerelle, jossa miehistö olisi poistunut aluksesta ja jättänyt sen harjoitusmaaliksi Punalaivaston tykkitulelle. Kirjeessä esitetään sen olevan kirjoitettu viimeisillä hetkillä laivan ollessa jo uppoamassa.
Vihreä kulta (täsmennyssivu)
Vihreä kulta voi viitata paitsi puuhun Suomen metsätaloudessa, myös muun muassa seuraaviin:
Hukuttaminen
1900-luku
Yhdysvalloissa toimineen mafian ja gangstereiden esitetään fiktiossa teloittaneen joskus niskuroivia jäseniään ja vihamiehiään hukuttamalla heidät "sementtikengissä" eli jalat valettuina betoniin. Yksi todellisista tapauksista on Abraham "Bo" Weinberg, rikollispomo Dutch Schultzin organisaation jäsen, joka hukutettiin New Yorkin East Riveriin 1935.
Oskar Hynén
Karl Oskar Harald Hynén (29. joulukuuta 1865 Uurainen – 17. toukokuuta 1906 Haapavesi) oli suomalainen opettaja ja kirjailija joka käytti myös nimimerkkiä Oskari Hynninen.
Shinkichi Kikuchi
(s. 12. huhtikuuta 1967 Iwate, Japani) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Oskar Hynén
Hynén toimi opettajana muun muassa Kestilän kansakoulussa.
Shinkichi Kikuchi
Jalkapallomaajoukkue
edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1994-1995. Hän on osallistunut mm. Kuningas Fahdin cupin 1995.
Ovelta ovelle -myynti
Ovelta ovelle -myynti on markkinoinnin muoto, jossa tarjolla olevaa tuotetta kaupataan suoraan kuluttajan kotiovelta. Suomessa vuonna 2000 ovelta ovelle -myynti työllisti yli 8 000 henkilöä.
Peter Perez Burdett
thumb|Joseph Wright: Peter Perez Burdett ja vaimonsa Hannah, 1765. Peter Perez Burdett (n. 1734−1793) oli englantilainen maanmittari, kartantekijä ja taiteilija. Hän oli derbyläisen taiteilija Joseph Wrightin hyvä ystävä, ja mallina monissa tämän töissä. Elämänsä viimeiset vuosikymmenet Burdett työskenteli Saksassa.
Hänen koulutustaustastaan ei ole tietoa, mutta tiedetään hänen työskennelleen nuorena laivanrakennuksen, maanmittauksen ja kartoituksen parissa kotikaupungissaan Essexin Eastwoodissa.
1760-luvun alussa Burdett osallistui palkitun Derbyshiren kartaston laatimiseen. Tässä työssä hän päätyi Derbyyn, ja siellä hänestä tuli sikäläisen Joseph Wrightin hyvä ystävä, ja hän oli mallina useissa Wrightin kuuluisista teoksista. Esimerkiksi yhdessä Wrightin pääteoksista, Derbyn kaupunginmuseon omistamassa Filosofi luennoi telluuriosta, Burdett on muistiinpanoja tekevä hahmo luennoijan vieressä. Wright rahoitti Burdettin karttahanketta, ja Burdett puolestaan neuvoi Wrightiä perspektiiviasioissa ja esitteli tätä mahdollisille taiteen tilaajille. Wright maalasi myös suuren kaksoismuotokuvan Burdettista ja tämän vaimosta Hannahista. Hannah oli varakkaan liikemiehen leski, jonka omaisuus auttoi Burdettia toteuttamaan kunnianhimoisen tavoitteensa Derbyshiren kartoittamisesta. Maalaukseen kuvattu oratuomen oksa on tulkittu symboliksi avioliiton onnellisuudesta: oratuomen kukka haisee pahalta ja kuihtuu nopeasti. Maalauksessa on myös monenlaisia aktiivisen elämän tarvikkeita kuten kiikarit. Ne kuvastavat uskoa siihen miten tiede ja tieto ratkaisevat yhteiskunnalliset ja hengelliset ongelmat. Näyttää myös siltä, että taiteilija on halunnut hiukan irvailla vaimon kiintymykselle koruihin ja kauniisiin vaatteisiin: tämän asu on juhlapuku ja selvästi sopimaton maalauksen kuvaamalle metsäretkelle.
Kenta Hasegawa
(s. 25. syyskuuta 1965 Shizuoka, Japani) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Peter Perez Burdett
Burdettista tuli Liverpoolin taideseuran puheenjohtaja vuonna 1769. Hän toi Englantiin Ranskasta uuden metalligrafiikan menetelmän akvatintan. Burdett ajatteli sen sopivan keramiikan koristeluun, ja markkinoi ajatustaan Josiah Wedgwoodille. Tästä ei kuitenkaan tullut liiketoimintaa. Vuonna 1774 hän työsti kartat ja piirustukset Liverpoolin uutta vesihuoltojärjestelmää varten. Studiossa työskenteli myös saksalainen Karl Christian Vierordt, joka suositteli Burdettin työtä saksalaisille. Merkantilistisesti suuntautunut kreivi Karl Friedrich pestasikin Burdettin, joka aloitti työt Badenissa vuonna 1775. Tarjous tuli hyvään aikaan, sillä Burdett pääsi ulkomaille muuttamalla pakoon velkojaan. Myös Hannah-vaimo jäi Englantiin. Sen sijan taiteilija Joseph Wright lähti samaan aikaan Etelä-Saksaan.
Kenta Hasegawa
Jalkapallomaajoukkue
edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1989–1995. Hän on osallistunut mm. Kuningas Fahdin cupin 1995.
Peter Perez Burdett
Kreivi Karl Friedrich työllisti Burdettia monissa projekteissa Baden-Badenin alueella. Ensimmäiseksi hän sai tehtävän Rastattissa, missä hän johti Murg-joen pengerrystöitä, joilla torjuttiin vuosittain toistuneita tulvia Kuppenheimin ja sen paikan välillä, missä Murg yhtyy Rheiniin. Seuraava tehtävä, joka saattoi olla pääsyy hänen palkkaamiseensa, oli topografisten karttojen laatiminen alueista jotka oli liitetty Baden-Badeniin vuonna 1771. Burdett ja Vierodt käyttivät työssä paljon henkilökuntaa, ja kartasto valmistui vihdoin vuonna 1791. Burdett sai tehtäväkseen myös parantaa liiketoimintaa Rhein-joella. Tehtävään kuului sekä kannattavampien risteilyalusten että kotikaupunki Karlsruhen sataman ja kauppatorin yhdistämisen suunnittelu. Vuonna 1786 Burdett sai suunnitella kreiville huvijahdin ja tuulimyllyn Daxlandiin. Muiden tehtäviensä ohella Burdett osallistui insinöörioppilaiden teoreettiseen koulutukseen.
Aikalaistensa todistuksen mukaan Burdettilla oli matemaattisten kykyjensä lisäksi taiteellista silmää. Kreivittären pyynnöstä hän piirsi Karlsruhen linnasta maisemakuvia, joista on otettu paljon painojäljennöksiä. Muutenkin hän seurusteli työnantajansa seurapiirien kanssa. Hannah-vaimon kuoltua Englannissa Burdett meni naimisiin Friedericke Kottewskin kanssa, jonka isä oli ollut Preussin kuningattaren sihteeri. Heidän yhteinen tyttärensä vei isänsä kuoltua Wrightin tekemän huomiota herättävän kaksoismuotokuvan Burdettista ja Hannahista Prahaan.
Szwed
Szwed on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Aariya
Aariya viittaa pohjoisintialaiseen kieleen, jota ei ehkä ole koskaan ollut olemassa. Aariyalla oli ISO 639-3 luokituksessa kielikoodi "aay" kunnes se poistettiin vuonna 2009, koska kielen puhujia tai siitä jotakin tietäviä ei ole löydetty.
Ainoa tunnettu viittaus kieleen oli teos A Bibliographical Index of the Lesser Known Languages and Dialects of India and Nepal (1970), jossa lähteenä oli Madhya Pradeshin heimohallinnon teos The Tribes of Madhya Pradesh (1964). Heimo on poistettu myöhemmistä Intian antropologisen seuran teoksista, eikä vuoden 2004 tutkimusretki alueelle löytänyt ketään joka olisi kuullut kielestä.
HMS Orkan
HMS Orkan (runkonumero vuodesta 1921 alkaen V30) oli Ruotsin laivaston Komet-luokan torpedovene, joka luokiteltiin myöhemmin yhteysalukseksi.
Valmistus
Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 24. huhtikuuta 1900 ja liitettiin laivastoon 11. elokuuta.
Palvelus
Alus luokiteltiin 1921 yhteysveneeksi runkonumerolla V30, jolloin sen torpedoaseistus korvattiin miinanraivauskalustolla. Toisessa maailmansodassa alus oli Malmöhön sijoitetussa laivasto-osastossa. Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947.
Paul Ély
Paul Henri Romuald Ély (17. joulukuuta 1897 – 16. tammikuuta 1975) oli ranskalainen kenraali ja Ranskan armeijan esikuntapäällikkö. Hän osallistui molempiin maailmansotiin, sekä Ranskan siirtomaasotiin Indokiinassa ja Algeriassa.
Nuoruus
Paul Ély syntyi 17. joulukuuta 1897 Thessalonikissa nykyisessä Kreikassa, jossa hänen isänsä oli tuolloin töissä virkamiehenä. Nuoruutensa hän vietti Kyproksella. Ensimmäisen maailmansodan alkamisen jälkeen Ély liittyi Ranskan armeijaan maaliskuussa 1915. Sodan aikana hän haavoittui taisteluissa ja sai palveluksestaan Croix de Guerre-ansiomerkin. Vuonna 1917 Ély aloitti opinnot Saint-Cyrin sotilasakatemiassa ja valmistui vuonna 1919 vänrikkinä. Vuonna 1928 hän jatkoi opintojaan École de guerressa yleten kapteeniksi vuonna 1930 ja majuriksi vuonna 1939.
Maailmansodat
Saksa hyökkäsi Ranskaan toisen maailmansodan aikana. Kesäkuussa 1940 Ély haavoittui kätteensä, joka vammautui pysyvästi. Hänet palkittiin toistamiseen Croix de Guerre -ansiomerkillä. Saksan vallattua Ranskan Ély liittyi vastarintaliikkeeseen. Vastarintaliikkeen jäsenenä hänestä tuli everstiluutnantti vuonna 1942 ja hän toimi liikkeen aseellisen siiven varakomentajana. Vuonna 1944 hän yleni edelleen everstiksi ja toimi välikätenä vastarintaliikkeen ja Vapaan Ranskan välillä. Ennen liittoutuneidentekemää Normandian maihinnousua Ély teki Englannin kanaalin vaarallisen ylityksen useampaan otteeseen hänen tuodessaan liittoutuneille tiedustelutietoja Ranskasta.
Vuonna 1945 Ély yleni prikaatinkenraaliksi ja vuonna 1947 kenraalimajuriksi. Vuonna 1948 hänestä tuli Ranskan armeijan esikuntapäällikkö kenraali Jean de Lattre de Tassignyn alaisuudessa. Vuonna 1949 Élystä tuli kenraaliluutnantti ja Ranskan lähettiläs Naton kolmihenkiseen pysyvään edustajaryhmään Washingtonissa. Ély palasi Ranskaan vuonna 1953 ja jatkoi tehtäviään esikuntapäällikkönä.
Up – kohti korkeuksia
Up – kohti korkeuksia on Pixarin luoma ja Disneyn julkaisema 3D-animaatioelokuva, jonka Yhdysvaltain ensi-ilta oli 29. toukokuuta 2009. Suomen ensi-ilta oli lokakuussa 2009. Suomessa alkuperäisen version lisäksi esitettiin jälkiäänitetty 3D-versio sekä alkuperäinen 3D-versio. Se sai myös parhaan animaation Oscarin vuonna 2010.
Paul Ély
Indokiinan ja Algerian sodat
Ély palasi Yhdysvalloista Ranskaan ja taistelu Điện Biên Phủssa hävittiin. Ély palasi vielä taistelun jälkeen Indokiinaan ja kolmen viikon matkan jälkeen hän suositteli Ranskassa Pohjois-Vietnamin evakuointia ja Indokiinassa ranskalaisia komentaaneen kenraali Henri Navarren korvaamista. Ranskassa Ély nimitettiin Navarren seuraajaksi 3. kesäkuuta 1954 ja 11. kesäkuuta alkoi Indokiinan sodan viimeinen suurempoi sotilasoperaatio operaatio Auverge. Itse sota päättyi Genevessä 21. heinäkuuta. Ély vaikutti sittemmin Ngô Đình Diệmin valtaannousuun Etelä-Vietnamissa ja vastasi myös vietnamilaisten joukkojen koulutuksesta. Ranskalaiset vetäytyivät Indokiinasta huhtikuussa 1956.
Up – kohti korkeuksia
Juoni
Nyt 78-vuotias ilmapallokauppias Karl Fredrickson (Edward Asner) tapasi lapsena pikkukaupungissa asuneen Ellien, ja pari päätyi myöhemmin naimisiin. Ellie haaveili koko elämänsä seikkailusta vuorilla, mutta kuoli ennen kuin ehti toteuttaa haaveensa. Kun Karlia ollaan siirtämässä vanhustentaloon, hän päättääkin täyttää lupauksensa Ellielle, ja saa huomaamattaan apurikseen kahdeksanvuotiaan partiopoika Rasmuksen (Jordan Nagai). Yhdessä he, kuin toistensa vastakohdat, matkaavat seikkailuun ja törmäävät muun muassa tutkimattomiin kyliin ja viidakoihin.
Vastaanotto
Ilta-Sanomien Tarmo Poussu arvioi heti ensi-illan aikaan elokuvan nousevan yhdeksi modernin animaation klassikoista.
Vuokko Ahveninen
Vuokko Ahveninen (, 11. maaliskuuta 1910 Sortavala – 7. tammikuuta 1973 ) oli neuvostoliittolainen kaunokirjallisuuden suomentaja.
Ahveninen syntyi työläisperheeseen, joka muutti hänen ollessaan viisivuotias Tuprovan taajamaan Venäjälle. Ahveninen kävi koulunsa Petroskoissa, työskenteli oikolukijana Punaisessa Karjalassa ja opetti suomea ja luonnontiedettä neuvostopuoluekoulussa. Vuonna 1932 hän pääsi Karjalan pedagogiseen instituuttiin, josta valmistuttuaan hän työskenteli instituutin etäopetusosastossa, kustannusliikkeessä, kirjapainossa ja työläistiedekunnassa. Jatkosodan aikana Ahveninen oli evakuoituna Permin alueelle. Palattuaan Petroskoihin Ahveninen työskenteli kirjakustantamon päätoimittajana ja osastonjohtajana.
Ahveninen tunnetaan neuvostoliittolaisen kaunokirjallisuuden suomentajana. Hän on laatinut myös eräitä oppikirjoja ja toimi pitkään Punalippu-lehden toimituskunnan jäsenenä. Ahveninen liittyi NKP:hen vuonna 1950 ja hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1953.
Ihagee
Ihagee Kamerawerk AG oli saksalainen, Dresdenissä vuodesta 1912 aina 1970-luvulle asti toiminut kameravalmistaja, jonka tunnetuimpia tuotteita olivat Exakta-merkkiset yksisilmäiset peiliheijastuskamerat. Yritys oli uranuurtaja tämän kameratyypin kehitystyössä, josta myöhemmin syntyivät muiden valmistajien tekeminä monipuoliset järjestelmäkamerat. Toisessa maailmansodassa Ihageen tehdas kärsi Dresdenin pommituksissa. Sodan jälkeen tehdas jäi Itä-Saksan puolelle, jossa se toimi osana maan kansallistettua kamerateollisuutta, 1970-luvulta asti osana Pentaconia Neuvostoliiton romahdukseen saakka. Tehdas lakkautettiin kesäkuussa 1991.
Historiaa
Ihagee-yrityksen (lyhenteestä IHG, Industrie- und Handelsgesellschaft) perusti alankomaalainen Johan Steenbergen vuonna 1911 Saksan silloiseen hienomekaanisen ja optisen teollisuuden keskukseen Dresdeniin. Yritys valmisti ensin erilaisia laatikkokameroita ja halpoja pahvisia rullafilmikameroita, kuten kokoontaittuvia Ultrixeja. Ihagee-tehtaan tuotantoa toi maahan valokuvaajien omistama Suomen Valokuvaajien Osakeyhtiö (SVO). Ihageen ensimmäisiä peiliheijastuskameroita olivat Paff, jossa voitiin käyttää niin laakafilmiä, rullafilmiä tai negatiivilevyjä. Sitä seurasivat Serien-Reflex ja rullafilmiä käyttävä Standard-Exakta. Ihageen tuotteita toi Suomeen valokuvaajien perustama SVO, Suomen Valokuvaajain Osakeyhtiö. Sotien jälkeen Ihagee-tehtaan tuotteita myi Suomessa ainakin Helios.
VP-Exakta
Ihagee alkoi valmistaa ensimmäistä yksisilmäistä peiliheijastuskameraa VP-Exaktaa vuodesta 1933 toiseen maailmansotaan saakka useina eri versioina. Sillä sai kahdeksan 6,5x4 cm kuvaa 127-rullafilmille. Sen kangasverhosuljin kattoi valotusajat 1/25–1000 sekä B:n ja T:n. Kuiluetsimellä varustetun kameran objektiivi- ja lisävälinevalikoima olivat laajoja.
Kine-Exakta
Ihagee toi vuonna 1936 markkinoille verhosulkimella ja kuiluetsimellä varustetun kinofilmikoon kameran nimeltä Kine-Exakta, jonka suljinnopeudet ulottuivat tuhannesosasekunnista 12 sekuntiin. Kameran kirkas peilietsin näytti objektiivin polttovälistä riippumatta koko kuva alan. Objektiiveja oli tarjolla enemmän kuin saman ajan Leicassa tai Contaxissa. Siinä missä Zeiss ja Leitz käyttivät lähinnä omien tehtaidensa tuotteita, Ihagee poimi parhaat palat muiden valmistajien objektiivitarjonnasta. Niinpä pelkästään normaaliobjektiiveja oli Kine-Exaktaan tarjolla peräti kuusi, joista halvin oli tehtaan itse tekemä Exatar ja kallein Zeissin valmistama Tessar. Muut objektiivit ulottuivat 40 millimetrin laajakulmasta 500 millimetrin teleen. Kamerassa oli filmin pikasiirtovipu jo 15 vuotta ennen kilpailijoita, ja lisävarusteet ulottuivat suodattimista mikroskooppi- ja reprokuvausvälineisiin. Sodan jälkeen Kine-Exakta sai nimen Exakta II.
Neurodiversiteetti
Neurodiversiteetillä viitataan ihmiskunnan neurologiseen monimuotoisuuteen. Termi on johdettu biodiversiteetistä eli biologisesta monimuotoisuudesta, jota pidetään yleisesti arvokkaana ja hyödyllisenä asiana.
Ihagee
Standard-Exakta
Ihageen 61 millimetriä leveää rullafilmiä käyttävä yksisilmäkamera oli 1930-luvulla Standard-Exakta, josta oli tarjolla kolme versiota. Halvin oli kiinteäobjektiivinen Junior, kun taas kalliimmat mallit olivat monipuolisia ja tarjosivat lisävarusteena muun muassa laakafilmin käyttömahdollisuuden. Ihagee teki vieläkin suurempien negatiivikokojen peilikameroita nimellä Ihagee-Patent-Klappreflex sekä paljekameroita, kuten puurakenteista Reisekameraa, jonka suurin negatiivikoko oli 24×30 senttimetriä.
Exakta Varex
Zeiss esitteli vuonna 1948 kuiluetsimen sijasta pentaprismaetsintä käyttävän Contax-S-mallin. Ihagee vastasi kilpailuun uutuusmallilla Exakta Varex, jossa etsintä saattoi vaihtaa kuiluetsimestä pentaprismaan. Myös tähyslasit olivat vaihdettavia. Kun kilpailijoissa filminvaihtoa hidasti irrallinen takakansi, Varexiin tehtiin 1951 saranoitu kansi josta tuli pian lähes kaikkien kameroiden standardiominaisuus. Varexia muunnelmineen tehtiin vuoteen 1967 saakka, jolloin se korvautui itsestään palautuvalla peilillä varustettu Exakta VX 1000. Japanilaisten kilpailijoiden kuten Nikon F:n ja Asahi Pentaxin varjossa Exakta jäi kuitenkin jälkeen järjestelmäkameramarkkinoille pääsystä. Saksojen yhdistyttyä 1990-luvulla Exakta-nimi palasi käyttöön kompaktikameroissa ja kiikareissa.
Ja alla oli tulinen järvi
Ja alla oli tulinen järvi on Risto Orkon ohjaama elokuva vuodelta 1937. Melodraamaksi luonnehdittu elokuva perustuu Maila Talvion elokuvaa varten kirjoittamaan käsikirjoitettuun luonnokseen Jussi Raalan elämä ja loppu (1936).
Neurodiversiteetti
Neurodiversiteetin käsite syntyi 1990-luvulla autismin kirjolaisten internet-ryhmissä. Termillä viitataan ajatukseen siitä, että neurologinen erilaisuus pitäisi nähdä rikkautena ja hyväksyä osana ihmiskunnan luonnollista muuntelua. Nykyään termiä käytetään ajettaessa autististen, ADHD-ihmisten, lukihäiriöisten ja tourettensyndroomaisten kaltaisten neurologisesti poikkeavien väestöryhmien oikeuksia.
Ja alla oli tulinen järvi
Juoni
Jussi Raala (Joel Rinne) menettää tulevan perintönsä, kartanon ja sahan, isänsä myytyä ryypiskellessään omaisuutensa paikalliselle patruuna Lumialle (Hugo Hytönen). Raala juo itsekin ja tekee lapsen torpantytön kanssa. Katkeroituneena hän lähtee 25 vuodeksi Amerikkaan ja rikastuttuaan palaa kostamaan.
Tuotanto
Helmikuussa 1937 ensi-iltaan tulleen elokuvan ulkokuvaukset tehtiin edellisenä kesänä Vääksyn kartanon alueella. Kuvaajaksi oli suunniteltu Erik Blombergia, mutta tehtävä tuli kuitenkin ruotsalaiselle Albert Rudlingille. Arkkitehti Aarne Ervi teki tähän elokuvaan ainoan lavastustyönsä. Elokuva myytiin Ruotsiin ja suomalaisalueille Yhdysvaltoihin ja Kanadaan.