cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michael Kennedy
Michael LeMoyne Kennedy (27. helmikuuta 1958 – 31. joulukuuta 1997) oli Robert F. Kennedyn ja Ethel Skakeln kuudes lapsi. Hän oli presidentti John F. Kennedyn ja senaattori Edward M. Kennedyn veljenpoika.
Michael Kennedy on työskennellyt veljensä Joseph Patrick Kennedy II enegia organisaatiossa ja vaaleissa sekä setänsä Edward M. Kennedyn vaalikampanjassa 1994.
Vuonna 1997 häntä syytettiin lapsenvahdin raiskauksesta. Tapaus aiheutti valtavan kohun.
Perhe
Michael Kennedy oli naimisissa Victoria Giffordin kanssa. Heillä on kolme lasta: Michael LeMoyne Kennedy Jr. (s. 9. tammikuuta 1983), Kyle Francis Kennedy (s. 6. heinäkuuta 1984) ja Rory Gifford Kennedy (s. 14. marraskuuta 1987).
Kennedyllä oli neljä siskoa ja kuusi veljeä: Kathleen Kennedy Townsend, Joseph Patrick Kennedy II, Robert F. Kennedy, Jr., David Anthony Kennedy, Courtney Kennedy Hill, Kerry Kennedy, Christopher George Kennedy, Matthew Maxwell Taylor Kennedy, Douglas Harriman Kennedy ja Rory Kennedy.
Kuolema
Michael Kennedy kuoli lasketteluonnettomuudessa samana vuonna 1997 Aspenissa Coloradossa. Hän oli laskettelemassa Kennedyn klaanin jäsenien kanssa. Hänen tapaturmaisesta kuolemastaan on ollut liikkeellä erilaisia teorioita.
Giánnis Pários
Elämä ja ura
Pários, oikealta nimeltään Ioánnis Varthakoúris syntyi Pároksen saarella Kykladeilla vuonna 1946. Hän teki ensiesiintymisensä laulajana vuonna 1969.
Pários levytti kreikaksi ranskalaisen laulajan Alain Barrieren laulun ”Tu t'en vas” vuonna 1976, nimellä ”Tóra pia”. Laulu muodostui suureksi hitiksi. Pários työskenteli myöhemmin useiden kreikkalaissäveltäjien, kuten Mános Loḯzoksen, Míkis Theodorákiksen ja Stávros Xarchákoksen kanssa. Hän on tehnyt kiertueita maailmalla, ja on esiintynyt muun muassa Kanadassa, Australiassa, Lontoon Albert Hallissa ja New Yorkin Carnegie Hallissa.
Pários on ollut kahdesti naimisissa ja hänellä on neljä poikaa. Hänen vanhin poikansa Cháris ”Harry” Varthakoúris on niin ikään muusikko.
Robert Dwayne Gruss
pienoiskuva Robert Dwayne Gruss (s. 25. kesäkuuta 1955 Texarkana) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Davenportin hiippakuntaan William Edwin Franklin 2. heinäkuuta 1994, ja hänet nimitettiin Rapid Cityn piispaksi 26. toukokuuta 2011. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi John Clayton Nienstedt, jota avustivat Samuel Joseph Aquila ja Martin John Amos.
Värmlanti
thumb|right|150px|Metsätähti on Värmlannin maakuntakukka. thumb|right|150px|Susi on Värmlannin maakuntaeläin.
Värmlanti (joskus myös Vermlanti, ) on yksi Ruotsin maakunnista. Se sijaitsee Keski-Ruotsissa Sveanmaan pääalueella. Värmlannin pinta-ala on 18 227,6 km². Vuoden 2011 lopussa maakunnassa oli 310 914 asukasta, joten väestötiheys oli 17,1 asukasta neliökilometriä kohti.
Luonnonmaantieteellisesti ilmaistuna maakunta sijaitsee Vänernin pohjoispuolella. Maakunnan alue käsittää Värmlannin läänin ja länsiosan Örebron läänistä sekä pienen osan Länsi-Götanmaan läänistä. Suurimpia kaupunkeja ovat Karlstad, Karlskoga, Kristinehamn ja Arvika.
Alueen maatalous on pientilavaltaista, ja metsistä samoin kuin puunjalostuksesta valtaosa on ollut suurten yritysten (Uddeholm, Billerud) hallussa. Bergslagenin alueen raudanjalostus on valtakunnallisesti merkittävää.
Värmlanti on ollut monien kuuluisien kirjailijoiden, kuten Gustaf Frödingin, Selma Lagerlöfin ja Esaias Tegnérin kotiseutu.
Prinssi Carl Philipillä on muodollinen arvonimi "Värmlannin herttua", ja hänen puolisonsa prinsessa Sofia on "Värmlannin herttuatar".
Värmlannin historia
Årjängin kunnassa sijaitsevat muinaisjäännöksiksi luokitellut Värmlannin kalliomaalaukset.
Värmlanti on ollut suurten muuttovirtausten maakunta. Jo 1600-luvulla sinne muutti runsaasti suomalaisia, jotka asuttivat alueen suomalaismetsät. Suomen kieli säilyi alueella jopa 1900-luvun puoleen väliin saakka. Vielä 1950-luvulla Värmlantiin muutti suomalaisia metsätöihin. Värmlannista lähti 1800-luvun lopulla siirtolaisia Amerikkaan ja rautatietyömaille ympäri Skandinaviaa.
Väestö lääneittäin
Värmlannissa oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 310 914 asukasta, jotka jakaantuivat eri lääneihin seuraavasti:
Kaikki läänit kuuluvat maakuntaan vain osittain.
The Best of Both Worlds (Van Halenin albumi)
The Best of Both Worlds on yhdysvaltalaisen hard rock -yhtye Van Halenin vuonna 2004 toinen kokoelma-albumi. Se ei ole jatkoa edelliselle kokoelma-albumille, joka julkaistiin vuonna 1996. Albumilla on kappaleita Van Halenin kaikista muista albumeista paitsi Van Halen III, jossa yhtyeen laulaja oli Gary Cherone. Kokoelma-albumi ylsi Billboard 200 -listalla kolmanneksi ja on myynyt Yhdysvalloissa platinaa eli yli miljoona kappaletta. Albumilla oli myös mukana kolme uutta kappaletta (”It’s About Time”, ”Up for Breakfast” ja ”Learning to See”), joista missään ei soittanut yhtyeen pitkäaikainen basisti Michael Anthony.
Albumi
Billboard (Pohjois-Amerikka)
Singlet
Billboard (Pohjois-Amerikka)
Jääkiekon SM-liigakausi 2009–2010
Kausi alkoi 10. syyskuuta 2009 ja pudotuspelit alkoivat 23. maaliskuuta 2010. Jokainen joukkue pelasi 58 ottelua runkosarjassa ja kaudella pelattiin runkosarjassa yhteensä 406 ottelua. Helmikuussa liigassa oli tauko Vancouverin talviolympialaisten jääkiekkoturnauksen vuoksi.
Liigakarsinta muuttui täksi kaudeksi ja Mestiksen voittajalla oli mahdollisuus pelata SM-liigassa seuraavalla kaudella, mikäli se voittaisi ”paras seitsemästä” -muotoisen karsinnan runkosarjan viimeiseksi jäänyttä joukkuetta vastaan. Karsintasarjassa Ilves säilytti liigapaikkansa Jokipoikia vastaan otteluvoitoin 4–1.
Rauman Lukko teki SM-liigan ennätyksen voittamalla 14 ottelua putkeen kauden ensimmäisestä ottelusta alkaen. Lukko paransi Tapparan nimissä ollutta ennätystä kolmella ottelulla.
Kendall Coyne Schofield
Kendall Coyne Schofield (o.s. Coyne, s. 25. toukokuuta 1992 Oak Lawn, Illinois) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän on voittanut olympialaisissa yhden kulta- ja yhden hopeamitalin sekä MM-kilpailuissa kuusi kultaa ja kaksi hopeaa. Seuratasolla hän edustaa Minnesota Whitecapsiä.
Coyne on Yhdysvaltain maajoukkueessa voittanut olympiakultaa Pyeongchangissa 2018 sekä olympiahopeaa Sotšissa 2014. Hän on voittanut maailmanmestaruuden vuosina 2011, 2013, 2015, 2016, 2017 ja 2019 sekä saavuttanut MM-hopeaa vuosina 2012 ja 2021. MM-kisoissa 2019 hänet nimettiin parhaaksi hyökkääjäksi ja tähdistökentällisen jäseneksi.
Synkkä syöveri
Synkkä syöveri on yhdestoista kirja kolmetoistaosaisessa Lemony Snicket -nimen takana toimineen Daniel Handlerin kirjoittamassa kirjasarjassa Surkeiden sattumusten sarja.
Kirja jatkaa vanhempansa menettäneiden orpojen Violet, Klaus ja Sunny Baudelairen tarinaa, kun he yrittävät pysyä turvassa sarjan antagonisti kreivi Olafilta ja selvittää mysteerisen "V.P.K."-järjestön salaisuuksia.
Juoni
Baudelaireille selviää, että miehistö etsii salaperäistä sokerikkoa, joka heitettiin virtaan. Ajan kuluessa Fiona, ammattilaismykologi, ja Klaus alkavat rakastua toisiinsa. Sillä välin Sunny auttaa Philiä kokkaamaan päivällistä, ja Violet yrittää korjata sukellusveneen sähkelaitetta.
Klaus on tehnyt sillä välin karttoja, joiden mukaan sokerikko olisi gorgoonien luolassa. Silloin valtavan kokoinen jättiläismustekalaksi naamioitu kreivi Olafin johtama laiva tarttuu heihin kiinni. Mustekalan kuitenkin ajaa pois salaperäinen kysymysmerkin muotoinen laiva. Kapteeni Vastakarva selittää, että jotkin asiat ovat liian kamalia selitettäviksi nuorille ihmisille.
Fiona kysyy viestistä, jonka Violet ja Klaus löysivät VPK:n entisestä päämajasta. Vastakarva epäilee, että kyseessä on kuollut Jacques, jolloin ryhmä alkaa pohtia muita mahdollisia vaihtoehtoja. Fiona katsoo sitten mykologian kirjojaan etsiessään tietoa luolasta. Hän lukee, että ne ovat täynnä tappavia medusan mycelium -nimisiä sieniä. Vastakarva lähettää lapset nukkumaan, eikä suostu kertomaan sokerikon todellista merkitystä.
Myöhemmin lasten herätessä sukellusvene on saapunut luolalle. Vastakarva ja Phil ovat liian pitkiä mahtuakseen luolaan, joten Fiona, Klaus, Violet ja pelkällä sukelluskypärällä varustautunut Sunny lähetetään sisään.
Palatessaan sukellusveneeseen he huomaavat, ettei siellä ole ketään. Sen jälkeen he huomaavat, että medusan mycelium -sienen itiö on myrkyttänyt Sunnyn kypärän. Fiona estää Klausia avaamasta kypärää, jottei hän tartuta muitakin. Violet väittelee aiheesta Fionan kanssa, mutta Fiona vetoaa heti kapteeniuteensa isäpuolensa poissa ollessa. Fiona lähtee etsimään sieneen vastalääkettä ja pyytää muita laittamaan moottorit päälle. Juuri veneen ollessa lähdössä Olafin sukellusvene palaa ja sieppaa Queequegin yhteen monista lonkeroistaan. Olaf saapuu alas lasten luo ja kertoo olleensa Hotelli Ratkaisussa valmistelemassa viimeistä juontaan, mutta palanneensa takaisin etsimään sokerikkoa.
Olaf vie lapset laivaansa. Lasten mennessä seuraavaan huoneeseen he huomaavat, mistä laiva saa virtansa - siellä on kymmenittäin lapsia soutamassa. Lasten joukossa on oppilaita Vaaksavaaran valmistavasta, siepatut lumipartiolaiset ja monia muita, joita Baudelairet eivät tunnista. Mustekalaksi pukeutunut Esmé Kurjimo on myös paikalla, käskyttämässä lapsia. Myös Carmelita Spats on laivassa Esmén hemmoteltavana. Lapset viedään prikiin, jossa koukkukätinen mies kuulustelee heitä, kunnes Olaf tainnuttaa heidät kaikki. Koukkukätinen mies on todellisuudessa Fionan veli, Fernald. Fiona on järkyttynyt, mutta Fernald puolustelee työtään sanomalla, ettei Olaf tai kukaan muukaan ole täysin paha. Fiona rukoilee häntä auttamaan heidät takaisin Queequegille, Sunnyn tähden, ja Fernald suostuu lopulta.
Sunnyn parantuessa Klaus ja Violet yllättyvät, kun sähkelaite alkaa toimia. He saavat sähkeen Quigley Quagmirelta. Quigley tahtoo Baudelairet johonkin tiettyyn paikkaan tiistaina, joka on seuraava päivä, ja vain kaksi päivää ennen tapaamista hotellilla. Violet epäilee, että koodin selvittäminen ja Vastakarvan löytäminen ovat paljon Fionan vapauttamista tärkeämpiä, koska hän ei vastaisi ystävällisyyteen ystävällisyydellä. Klaus ratkaisee koodin ensimmäisenä ja saa tietää, että Quigley tapaa heidät Brinyn rannalla. Violet alkaa tutkia viestin seuraavaa osaa, mutta silloin Olaf, Esmé ja Carmelita löytävät heidät. Olaf ilmoittaa, että heillä kestää vain minuutteja, että he pääsevät Hotelli Ratkaisuun, ja että Fiona on liittynyt heihin.
Olaf ilmoittaa Baudelaireille, että kun he saapuvat Hotelli Ratkaisuun, hän on voittanut. Violet ja Klaus yrittävät puhua Fionalle järkeä, ja tarjoavat hänelle jopa medusan mycelium -sienen näytettään kypärässä. Harvinaisen sienen tutkiminen houkuttelee Fionaa, mutta Olaf saapuu paikalle ja ottaa kypärän heiltä pois. Yhtäkkiä salaperäinen kysymysmerkkilaiva saapuu taas, ja Olafille tulee kiire lähteä käskyttämään laivaansa. Fiona tajuaa tehnensä väärän ratkaisun, ja antaa Baudelairien paeta.
Violet on selvittänyt viestiä, jossa ovat sanat "violet", "taksi" ja "odottaa", ja jossa kerrotaan, että taksi odottaa heitä rannalla. Hyvästeltyään herra Poen he menevät taksin luo. Sisältä he löytävät naisen, jota eivät ole koskaan ennen tavanneet. Vaikka lapsille on opetettu, etteivät he saa mennä vieraiden kyytiin, he menevät sisään ja ajavat Kit Snicketin kanssa Hotelli Ratkaisuun.
Belinda Bencic
Belinda Bencic (s. 10. maaliskuuta 1997 Flawil) on sveitsiläinen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla seitsemän helmikuussa 2016 ja nelinpelissä sijalla 59 helmikuussa 2016. Hän on voittanut urallaan kaksi WTA-turnausta kaksinpelissä ja kaksi WTA-turnausta nelinpelissä.
Tennisura
Junioreiden maailmanlistalla Bencic nousi ykkössijalle kesäkuussa 2013. Hän voitti vuonna 2013 sekä Ranskan avointen että Wimbledonin tyttöjen kaksinpelin. Bencic teki WTA-turnausdebyyttinsä Luxemburgissa lokakuussa 2012. Hän hävisi ensimmäisen kierroksen ottelunsa. Toistamiseen hän pelasi WTA-turnauksen pääsarjassa Båstadissa heinäkuussa 2013, häviten avausottelunsa. Syyskuussa hän pääsi toiselle kierrokselle Tokion WTA-turnauksessa voitettuaan Darja Gavrilovan. Toisella kierroksella hän hävisi maailmanlistan sijalla 11 olleelle Petra Kvitoválle. Lokakuussa Bencic eteni toiselle kierrokselle Osakan turnauksessa voitettuaan Lauren Davisin. Bencic valittiin Sveitsissä vuoden tulokasurheilijaksi vuonna 2013.
Bencic aloitti kauden 2014 Australian avoimilla, joissa hän eteni karsintojen kautta pääsarjaan. Siellä hän voitti ensimmäisellä kierroksella Kimiko Date-Krummin, kunnes hävisi toisella kierroksella Li Nalle. Maalis-huhtikuussa pelatussa Charlestonin WTA-turnauksessa Bencic eteni välieriin voitettuaan muun muassa puolivälierissä kolmanneksi sijoitetun Sara Erranin. Välierässään hän hävisi Jana Cepeloválle kolmessa erässä. Roomassa Bencic eteni toiselle kierrokselle voitettuaan Anastasija Pavljutšenkovan. Ranskan avoimissa Bencic hävisi ensimmäisellä kierroksella Venus Williamsille. Wimbledonissa Bencic pääsi kolmannelle kierrokselle, jossa hävisi kolmanneksi sijoitetulle Simona Halepille. Yhdysvaltain avoimissa Bencic eteni puolivälieriin voitettuaan muun muassa seitsemänneksi sijoitetun Angelique Kerberin ja kymmenenneksi sijoitetun Jelena Jankovićin. Puolivälierissä hän hävisi Peng Shuaille.
Bencic hävisi vuoden 2015 Australian avointen ensimmäisellä kierroksella Julia Görgesille. Maaliskuussa pelatussa Indian Wellsin turnauksessa hän eteni neljäennelle kierrokselle voitettuaan maailmanlistan sijalla viisi olleen Caroline Wozniackin. Miamissa hän eteni niin ikään neljännelle kierrokselle. Ranskan avoimissa Bencic voitti Daniela Hantuchován, mutta hävisi toisella kierroksella Madison Keysille. 's-Hertogenboschissa hän saavutti uransa ensimmäisen loppuottelupaikan. Siellä hän hävisi Camila Giorgille. Eastbournessa kesäkuussa Bencic saavutti ensimmäisen turnausvoittonsa. Turnauksen välierissä hän voitti maailmanlistan viitosen, Caroline Wozniackin, ja loppuottelussa Agnieszka Radwańskan. Wimbledonissa hän eteni neljännelle kierrokselle, jossa hävisi Viktoryja Azarenkalle. Elokuussa Bencic saavutti uransa toisen turnausvoiton voitettuaan Torontossa pelatun Rogers Cupin. Hän voitti turnauksessa Eugenie Bouchardin, Caroline Wozniackin, Sabine Lisickin, Ana Ivanovićin, Serena Williamsin sekä loppuottelussa Simona Halepin. Kaikki hänen voittamansa pelaajat ovat pelanneet Grand Slam -finaalissa.
Tokion 2020 olympialaisissa hän on saavuttanut olympiakultaa naisten kaksinpelissä voitettuaan loppuottelussa Markéta Vondroušován.
Kuitulevy
Kuitulevyt jaotellaan kolmeen eri tyyppiin:
Valmistuksessa puuhake kuidutetaan ja jauhetaan, jolloin kuidut huopaantuvat. Suomessa käytössä olevassa märkämenetelmässä massaan lisätään vettä ja usein myös lisäaineita kuten liimaa. Massa ohjataan viiralle, jossa vettä puristetaan pois. Massa jaetaan arkeiksi, jotka kuivataan tai puristetaan. Arkit voidaan myös lämpökäsitellä lujuuden lisäämiseksi. Lisäaineina käytetään liimaa ja muita lisäaineita, joita tarvitaan yleensä alle 1 prosenttia. Lujuuden lisäämisen käytetään tärkkelystä, keinohartseja ja kuivuvia öljyjä. Parafiini parantaa vedenkestävyyttä. Palonkestävyyden edistämiseen sopivat alumiinihydroksidia ja fosforiyhdisteet.
Kuitulevyjä käytetään sisäpuoliseen verhoukseen, sekä lämmön-, tuulen- ja ääneneristeenä. Kuitulevyn etuja ovat tasa-aineisuus ja syynsuunnan puuttuminen, tiiviys, helppo työstettävyys ja asennettavuus sekä huokea hinta. Rakentamisen ohella puukuitulevyjä käytetään kalusteteollisuudessa ja huokoista puukuitulevyä eristämiseen. Puukuitulevyn standardikoko on 1220 × 2745.
Rachel Platten
Rachel Platten (s. 20. toukokuuta 1981) on yhdysvaltalainen pop-rock-laulaja ja lauluntekijä. Platten julkaisi ensimmäisen albuminsa, Trust in Me, omakustanteisena vuonna 2003 vielä opiskellessaan. Hänen toinen albuminsa, Be Here julkaistiin vuonna 2011. Alkuvuodesta 2015 hän teki levytyssopimuksen Columbia Recordsin kanssa. Hänen kolmas albuminsa Wildfire julkaistiin vuonna 2016. Plattenin kappaleita on soinut useissa televisiosarjoissa.
Kansainvälisillä myyntilistoilla menestynyt ”Fight Song” -kappale soi Hillary Clintonin presidentinvaalien kampanjakappaleena aina, kun Clinton astui näyttämölle. Clintonin eräs sloganeista oli: "fighting for us".
Nuoruus
Platten syntyi New Yorkissa 20. toukokuuta 1981 ja hän varttui suurimman osan lapsuudestaan Newton Centressä. Hän kasvoi juutalaisessa perheessä ja hänet kasvatettiin juutalaiseksi. Platten aloitti klassisen pianon opiskelun jo 5-vuotiaana ja kitaraan hän tarttui lukiossa. Omassa lukiossaan hän oli mukana kuorossa ja muussa musiikkiin liittyvässä oheistoiminnassa.
Osana ulkomaille suuntautuvaa opinto-ohjelmaa, Platten matkusti Trinidadiin harjoittelemaan diplomaatin toimistossa. Samaan aikaan hän pääsi ystävänsä taustalaulajaksi, ja esiintyi kymmenille tuhansille ihmisille vuonna 2002. Platten kertoo tämän olleen se hetki, jolloin hän päätti keskittyä kokopäiväiseen musiikin tekoon.
Platten valmistui Trinity Collegesta vuonna 2003, jossa hän suoritti tutkinnon kansainvälisissä suhteissa. Tämän jälkeen hän muutti New Yorkin Greenwich-kylään, jossa hän esiintyi Dayz of Wild- cover bändissä. Hän esitti soolomusiikkiaan kylässä ja alkoi lopulta kiertelemään muualla Yhdysvalloissa.
Platten on tehnyt paljon hyväntekeväisyystyötä uransa aikana, esimerkiksi työskennellen köyhien parissa ja esiintyen vuosien ajan nuorille potilaille sairaaloissa. Hän on myös Music Unitesin suurlähettiläs.
2011-2014: Be Here
Platten julkaisi ensimmäisen albuminsa uudestaan uudella nimellä Rock Ridge Musicin kautta vuonna 2011. Hänen singlensä "1,000 Ships" nousi parhaimmillaan sijalle 24 Billboard Adult Top 40 -listalla Yhdysvalloissa ja soi myös muutamilla radioasemilla. Hänen kappale "Seven Weeks" oli mukana elokuvassa The Good Guy. "Begin Again" -kappaletta käytettiin yhdessä jaksossa ABC:n suositussa televisio-ohjelmassa Valehtelevat viettelijät. Myös muita albumin kappaleita on käytetty monissa elokuvissa ja tv-ohjelmissa.
2015-2017: Wildfire
Keväällä 2015 Platten julkaisi läpimurto singlensä "Fight Song". Kappaletta on käytetty eri medioissa eri tarkoituksiin, esimerkiksi Hillary Clinton käytti kappaletta omassa kampanjassaan pyrkiessään presidentiksi. Kappale sijoittui kuudenneksi Billboard Hot 100 -listalla, ja myöhemmin myi tupla-platinaa. Kappale menestyi myös esimerkiksi Australian virallisella single listalla sijoittuen parhaimmillaan toiseksi. Isossa-Britanniassa kappale sijoittui ensimmäiseksi.
"Fight Song EP":n jälkeen Platten toimi lämppärinä monien artistien keikoilla. Myöhemmin hän oli kiertueella Colbie Caillatin ja Christina Perrin kanssa kesän 2015 aikana.
2017-2019: Waves ja kiertue
Platten julkaisi ensimmäisen singlensä "Broken Glass" tulevalta albumiltaan elokuussa 2017. Kappaleesta julkaistiin myös musiikkivideo. Albumi Waves julkaistiin lokakuussa 2017. Platten kertoi albumin nimen tulevan ajatuksesta kuinka ihmisten tunteet muuttuvat aaltojen lailla. Tämä teema tulee esille myös albumin kappaleissa. Vuonna 2018 Platten julkaisi uuden kappaleen "You Belong", jonka hän on omistanut tyttärelleen.
Allan a Dale
pienoiskuva|Allan-a-Dale Allan-a-Dale tai Allen a Dale on hahmo Robin Hoodista kertovissa tarinoissa. Hän esiintyy Robin Hood -balladeissa vain yhden kerran, 1600-luvun loppupuolen balladissa, jossa Robin pelastaa Allanin rakastetun joutumasta naimisiin vanhan ritarin kanssa. Myöhemmissä moderneissa romaaneissa ja lastenkirjoissa hän on yksi Robin Hoodin iloisista veikoista eli Sherwoodin metsässä elävistä lainsuojattomista metsäsisseistä ja usein kiertävä laulaja minstreli.
Roosevelt Island Tramway
Roosevelt Island Tramway on vuonna 1976 New Yorkissa Yhdysvalloissa toimintansa aloittanut köysirata, joka kuljettaa matkustajia Manhattanin ja Roosevelt Islandin saarten välillä. Rata kulkee Queensboro Bridge-sillan vieressä ja matka-aika on alle neljä minuuttia. thumb|left|Roosevelt Island Tramway
Puolan uhkavaatimus Liettualle 1938
220px|thumb|oikea|Liettuan kiistellyt alueet kartalla korostettuna. Vilnan alue oransilla. Puola lähetti uhkavaatimuksen Liettualle 17. maaliskuuta 1938. Uhkavaatimus edellytti, että Liettua aloittaisi diplomaattiset suhteet Puolan kanssa kahden vuorokauden kuluessa. Uhkavaatimuksen mukaan Liettuan kieltäytyessä Puola aloittaisi sodan Liettuaa vastaan. Liettua oli kieltäytynyt solmimasta tavanomaisia diplomaattisuhteita, koska Puola oli 1920-luvun alusta lähtien miehittänyt Liettuan pääkaupunkinaan pitämää Vilnaa. Uhkavaatimuksen johdosta Liettua solmi diplomaattisuhteet Puolan kanssa.
Tausta
Liettua oli saanut Vilnan alueen haltuunsa ensimmäisen maailmansodan jälkeen, mutta menetti sen Puolan–Liettuan sodan päätteeksi, kun Puolan kenraali Lucjan Żeligowski järjesti Keski-Liettuan kapinan uhmaten Kansainliiton järjestämää osittaista aselepoa ja vannottamista rajakiistojen ratkaisemiseen neuvottelukeinoin.
Alueen valtaväestöä olivat puolalaiset, juutalaiset ja valkovenäläiset, mutta alueella oli myös suuri liettualainen vähemmistö. Liettua ei kuitenkaan ollut tunnustanut historiallisen pääkaupunkinsa menetystä, vaan vuonna 1928 Vilna kirjattiin perustuslakiin Liettuan pääkaupungiksi. Puolan ja Liettuan rajalla liikenne ja postinkin kulku oli kielletty. Rajalla sattui useita ampumavälikohtauksia puolalaisten ja liettualaisten välillä. Puolan ja Liettuan vastaisella rajalla tapahtui 11. maaliskuuta 1938 ampumavälikohtaus, jonka seurauksena yksi puolalainen sotilas kuoli. Liettualaiset löysivät ruumiin omalta puoleltaan rajaa ja palauttivat sen puolalaisille 12. maaliskuuta. Puolalainen lehdistö julisti, että tapaus oli sattunut Liettuan provokaation takia. Puolassa järjestettiin Liettuan vastaisia mielenosoituksia.
Uhkavaatimus
Liettuan kansainvälinen tuki jäi heikoksi. Neuvostoliitto uhkasi Puolaa Liettuan vastaisen sodan syttyessä hyökkäämättömyyssopimuksen irtisanomisella, mutta teki selväksi halunsa välttää aseellista konfliktia. Tämä aseellisen konfliktin välttämisen halu on liitetty Japanin imperiumin uhkaan idästä. Koska aseellinen apu Liettualle olisi vaatinut Neuvostoliittoa hyökkäämään joko Puolaan tai Latviaan, Neuvostoliitto olisi joutunut sotimaan kahdella rintamalla samaan aikaan.
Liettuan liittolainen Latvia yritti saada Viron kanssa aikaan julkilausuman, jolla Liettuaa painostettaisiin sopimusratkaisuun. Julkilausuma kaatui kuitenkin Viron vastustukseen. Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta halusivat välttää sodan syttymisen Euroopan epävakaan tilanteen takia. Lisäksi Saksa oli uhkavaatimusta seuranneena päivänä keskittänyt joukkoja Liettuan vastaiselle rajalleen liittyäkseen mahdolliseen Puolan hyökkäykseen, mikäli Liettua ei hyväksyisi Puolan uhkavaatimusta. Saksalaisten tavoitteena oli saada käsiinsä kiistelty Memelin alue. Saksalaisilla oli valmiudessa noin 1 000 SS- ja SA-joukkojen jäsentä Tilsitissä, sekä armeijan 1. divisioona. Puola oli keskittänyt rajalleen noin 50 000 miestä kahdesta divisioonasta, joiden lisäksi sillä oli useita divisioonia reservissä. Romanian Bukarestin media arvioi Liettuan rajalla olevan peräti 600 000 Puolan sotilasta toimintavalmiudessa. Mikäli Liettua ei tyydyttäisi Puolan vaatimuksia, näiden joukkojen tehtävänä olisi miehittää Kaunas ja poistua sieltä vasta, kun Puola katsoisi vaatimuksensa tulleen täytetyiksi. Liettua saattoi tarpeen vaatiessa koota 120 000–135 000 sotilasta 24–72 tunnin kuluessa, mikäli liikekannallepanoon ryhdyttäisiin. Liettuassa hallitus kokoontui käsittelemään asiaa Kaunasissa. Liettuan armeijan komentaja Stasys Raštikis antoi hallitukselle lausunnon, jonka mukaan Liettuan armeija ei kykenisi puolustautumaan Puolan armeijan hyökkäystä vastaan. Lausunnolla oli ratkaiseva merkitys päätöksenteossa ja Liettua suostui lopulta Puolan vaatimuksiin.
Seuraukset
Liettuan tiukkaa Puolan vastaista politiikkaa ajanut pääministeri Juozas Tūbelis erosi ja hänen tilalleen virkaan astui Vladas Mironas. Kansan silmissä vastuun Liettuan nöyrtymisestä kantoi presidentti Antanas Smetona. Liettuan turvallisuuspalvelun tekemän mielialaraportin mukaan yleinen mielipide oli ollut taistelun kannalla. Uhkavaatimuksen hyväksymisen jälkeen jouduttiin lakkauttamaan Vilnan vapautuksen järjestö ja Vilna-rahasto, sekä Mūsu Vilinus eli ”Meidän Vilna” -lehti. Vilnaan avattiin Liettuan konsulaatti. Uhkavaatimuksen jälkeen myös Smetonasin autoritääristä hallintoa vastaan alkoi syntyä painetta. Aiemmin kielletyt poliittiset puolueet ja populistit aloittivat toimintansa uudelleen Ašis eli ”Akseli”-nimisenä liittoumana. Euroopassa Puolan uhkavaatimus Liettualle ei saanut juurikaan huomiota, johtuen vähän ennen uhkavaatimusta tapahtuneesta Itävallan liittämisestä Saksaan.
Läntiset diplomatiat, etenkin Britannia, varoittivat Puolaa, että tämän uhkavaatimus Liettualle antoi natsi-Saksalle liian helposti hyväksikäytettävän esimerkin, jolla levittää vaikutusvaltaansa Puolan haitaksi. Varoitus toteutuikin vuosi myöhemmin. Puolan kohtaloksi koitui se suuri ironia, että natsi-Saksa sai hallintaansa tärkeitä alueita Puolan rajoilla pohjoisessa ja etelässä, ja että Puola itse edisti tämän tilanteen syntymistä osallistumalla Tsekkoslovakian hajottamiseen ja heikentämällä Baltian maiden, etenkin Liettuan, asemaa.
October
October on irlantilaisen rock-yhtye U2:n vuonna 1981 ilmestynyt toinen studioalbumi.
Biografinen Nimikirja
Biografinen Nimikirja on Suomen Historiallisen Seuran vuosien 1879 ja 1883 välisenä aikana toimittama ja G. W. Edlundin kustantama  elämäkertateos. Sen joitakin tekstejä hyödynnettiin vielä viitisenkymmentä vuotta myöhemmin julkaistussa Kansallisessa elämäkerrastossa.
Biografinen Nimikirja ilmestyi alkujaan useana vihkona, jotka painettiin Hufvudstadsbladetin kirjapainossa Helsingissä. Valmistelutyöhön oli ryhdytty 1878 ja vihkoja ilmestyi 1879 yksi, 1880 kolme ja muina vuosina kaksi. Elämäkerrat koottiin pääosin ilman painettuja lähteitä, toimituskunnan mukaan painettujen lähteiden perusteella laadittuja tekstejä oli "tuskin neljäsosa". Toimituskuntaan kuuluivat eli "ovat olleet osalliset" Suomen Historiallisen Seuran jäsenistä J. R. Aspelin, Sv. G. Elmgren, K. F. Ignatius, Yrjö Koskinen, J. Krohn, E. G. Palmén ja Th. Rein.
Toimituskunnalla oli käytettävissä F. J. Rabben laatimat, julkaisemattomat kokoelmat, minkä lisäksi todetaan useiden kansalaisten, papiston sekä Suomen muinaismuistoyhdistyksen tuki ja usean muun nimeltä mainitun henkilön kuin toimituskunnan jäsenten teokseen tarjoamat valmiit elämäkerrat. Nämä nimetyt henkilöt ovat Eliel Aspelin, A. Boehm, A. A. Borenius, J. R. Danielson, And. Donner, A. G. Fontell, Jaakko Forsman, N. K. A. Gejtel, B. F. Godenhjelm, Kustaa Grotenfelt, Arvi Grotenfelt, Edv. Hjelt, Aug. Hjelt, Konrad Hällstén, G. Lönnbäck, A. J. Mela, J. P. Norrlin, J. A. Palmén, Volmari Porkka, J. W. Ruuth, B. O. Schauman ja Valfrid Vasenius. Ensimmäisten julkaistujen vihkosten painattamista valvoi Volmari Porkka, myöhempien vihkosten painattamista valvoivat Kustaa ja Arvi Grotenfelt.
Vihkosista kootussa elämäkertakirjassa on yhteensä 844 sivua kahdelle palstalle painettuna, ensimmäinen henkilö on Ruotsin ja Suomen kuningas Aadolf Fredrik ja aakkosjärjestyksessä viimeinen henkilö sivulla 771 valtiopäivämies Pehr Edvard Östring. Teoksen lopussa on kuitenkin varsin laaja sivulta 773 alkava "Lisiä ja oikaisuja" -osio, jonka aakkosjärjestyksessä ensimmäinen henkilö on näyttelijä Ida Aalberg ja viimeinen virka- ja valtiopäivämies Robert Isidor Örn.
Hulluksi onnesta
Hulluksi onnesta on suomalaisartisti Jannika B:n toinen single hänen Kaikki rohkeus -debyyttialbumilta. Kappale sai ensisoittonsa radiossa YleX:n taajuudella 20. kesäkuuta ja digitaalisesti se julkaistiin 25. kesäkuuta 2012. Kappaleen on säveltänyt Lolene Everett sekä Elias Kapari ja sanoittanut Jannika B itse. Kappaleen tuottajana toimi Jonas Olsson.
Kappaleelle on tehty myös musiikkivideo, joka julkaistiin videopalvelu YouTubessa 17. heinäkuuta 2012. Videolla artisti juoksee ja tanssii ympäri kaupunkia tanssiryhmän kanssa.
Hämeenkylä
300px|thumb|Hämeenkylän kirkko
Historia ja alueen kuvausta
Hämeenkylän maarekisterikylään (1553 Tauesteby) kuuluvat Hämeenkylän lisäksi nykyisin myös Linnaisten, Hämevaaran, Vapaalan, Variston, Askiston ja Petikon kaupunginosat. Gunvor Kerkkosen mukaan kylässä asui 1540-luvulla jo 19 talonpoikaa, mikä kertoo kylän vanhasta iästä.
Hämeenkylän läpi kulkeva Ainontie on vanhaa Turun–Viipurin maantietä eli Kuninkaantietä. Ainontien varrella on yhä jäljellä kylän vanhoja taloja. Seudulla toimi Tavastbyn kaivos kolmena eri ajanjaksona vuosina 1769–1860.
Kaupunginosan pohjoisosa on pientalovaltaista, omakoti- ja rivitaloja, ja siellä sijaitsevat Hämeenkylän kartano ja Hämeenkylän kirkko. Hämeenkylän eteläosassa, Rajatorpantien, Lammaslammen ja Vihdintien välissä, sijaitsee 1970- ja 1980-luvuilla rakennettu Pähkinärinteen kerrostaloalue. Vihdintien varressa on myös teollisuusaluetta. Kaupunginosan alueelle sijoittuvat esimerkiksi R-kioskin ja Tamron pääkonttorit sekä Veikkauksen entinen pääkonttori. Näistä Rautakirjan pääkonttori ja portinvartijan koppi katsotaan erittäin merkittävän 1970-luvun teollisen rakennusperinnön edustajiksi.
Koivuvaarankujalle ja Pähkinärinteentien eteläpäähän on kaavoitteilla uusia kerrostaloja (Kaupunkisuunnittelulautakunta 7.11.2011). Hämeenkyläntien ja Terhotien väliselle alueelle on kaavoitteilla pien- ja kerrostaloja (2012).
Gållaksen kantatalo
Nykyisellä Ainontien, Vihdintien ja Kehä III:n rajaamalla tontilla sijaitsi 1640-luvulla rakennettu Hämeenkylän kantatalo nro 5, Gållas. Tontilla sijaitsi myös vuonna 1922 rakennettu kantatalon navetta, jossa varsinaisen maatalouskäytön jälkeen toimi mm. kukkakauppa, akvaarioliike sekä kirjakauppa. Kumpikin rakennus on sittemmin purettu. Kantatalo purettiin ja siirrettiin 2000-luvun alussa Linnaisten kartanon alueelle, jossa se nykyäänkin sijaitsee. Navetta purettiin alkuvuodesta 2012, sillä tontille rakennettiin päivittäistavarakauppa, joka valmistui elokuussa 2012.
Palveluja
Hämeenkylän kaupunginosassa toimii muun muassa useita päiväkoteja, Pähkinärinteen koulu, Tuomelan koulu, Hämeenkylän yhtenäiskoulu, joka sijaitsee Variston puolella, kaksi Pähkinärinteen ostoskeskusta sekä Vihdintien ja Kehä III:n risteyksen lähettyvillä sijaitseva suurehko Hämeenkylän K-Supermarket ja Alko sekä McDonalds.
Suomalaissosialistinen puolue
thumb|Puolueen juliste ja mustavalkoinen versio vuonna 1933 käyttöön otetusta tunnuksesta, jossa sosialismia symboloivan punaisen neliön ympärillä oli itsenäisyyttä, suomalaisuutta, työn oikeutta ja valtiollista tietoa symboloivat neljä sinistä neliötä. Suomalaissosialistinen puolue oli 1930-luvulla toiminut kansallisuusaatetta ja sosialismia yhdistänyt puolue, jonka kantava voima ja ideologi oli professori Yrjö Ruutu. Puolue perustettiin syyskuussa 1932 nimellä Suomen Kansallissosialistinen Liitto (SKSL). Ruutu ei kuitenkaan varsinaisesti lukeutunut Hitlerin edustaman kansallissosialismin tukijoihin. Hän oli kehitellyt omaa teoriaansa 1920-luvun alusta alkaen, ja suomalaissosialistit sanoutuivat irti natseista.
Toiminta
SKSL perustettiin 7. syyskuuta 1932. Puheenjohtajaksi valitun Ruudun lisäksi ensimmäiseen puoluehallitukseen kuuluivat Paavo Virtanen, Heikki Waris ja Juhani Konkka. Uutta järjestöä oli suunniteltu jo useita vuosia ja sen juuret olivat Ruudun vuonna 1924 perustamassa Vasama-yhdistyksessä. Syksyllä 1932 järjestön nimi muutettiin Helsingin Kansallissosialistiseksi Yhdistykseksi, ja siitä tuli SKSL:n paikallisosasto. Syyskuussa alkoi ilmestyä myös puolueen äänenkannattaja Kansallissosialisti. SKSL sai kannattajia muun muassa Vapaasta Työväenliitosta, josta irtaantui ryhmä Einar Lindholmin johdolla. SKSL järjesti talvella 1932–1933 lukuisia tilaisuuksia, joihin kerääntyi satoja ihmisiä.
SKSL käytti tunnuksenaan hakaristiä ja tervehdyksenään ylösnostettua oikeaa kättä. Maaliskuussa 1933 puolue perusti Kansallissosialistisen Työjärjestön (KT), jonka oli tarkoitus toimia propagandaosastona puolueen sisä- ja ulkopuolella. Jäsenten tuli pukeutua mustaan univormuun. Jo huhtikuussa KT päätti kuitenkin erota SKSL:stä vastalauseena Ruudulle. Vietti Nykänen jätti SKSL:n maaliskuussa ja perusti Iskumiehet -järjestön.
Syyskuussa 1933 SKSL julisti, ettei se hyväksynyt esimerkiksi johtajuusperiaatetta. Marraskuussa puolue päätti lopettaa hakaristin käytön. Uusi logo koostui neljästä toisensa leikkaavasta neliöstä, jotka symboloivat itsenäisyyttä, suomalaisuutta, oikeutta työhön sekä poliittista tiedostamista. Ruudulla ja Konkalla oli sympatioita Gregor Strasserin johtamaa (1934 kukistettua) natsipuolueen vasemmistosiipeä kohtaan. Natseista erottautuminen johti myös nimenvaihtoon. Puolue ei kuitenkaan saanut uutta nimeä rekisteröityä, koska Ensio Uodin marraskuussa 1934 perustama Suomalaissosialistinen Työväen Puolue ehti yhdistysrekisteriin ennen SKSL:n ilmoitusta. SKSL:n paikallisjärjestöjä oli tosin nimetty suomalaissosialistisiksi jo keväällä 1934. SKSL vaati SSTP:n rekisteröinnin kumoamista oikeusteitse, mutta Helsingin raastuvanoikeus ratkaisi asian SSTP:n eduksi keväällä 1935.
Kansallissosialisti-lehti lopetti joulukuussa 1934. Päätoimittajina ehtivät toimia Paavo Virtanen sekä Juhani Konkka, joka oli myös SKSL:n puoluesihteeri vuosina 1933–1934.
Suomalaissosialistinen puolue osoitti propagandansa lähinnä sivistyneistölle, joka ei innostunut ajatuksista. Alun jälkeen se kuihtui pian keskustelukerhoksi. Puolue lopetti toiminnan vuonna 1937, kun Ruutu kannattajineen siirtyi SDP:hen. Entisistä suomalaissosialisteista Yrjö Kilpeläinen ja Unto Varjonen tekivät huomattavan uran sosialidemokraattien riveissä. Ruutu siirtyi sotien jälkeen kansandemokraatteihin.
Jatkosodan jälkeen yhdistysrekisteristä poistettiin välirauhansopimuksen 21. artiklan nojalla Suomen Kansallissosialistisen Liiton kannatusyhdistys 23. syyskuuta 1944 ja Suomen Kansallissosialistinen Liitto 19. lokakuuta 1944.
Ohjelma
SKSL:n suunnitelmataloutta korostanut ohjelma julkaistiin syyskuussa 1932.
Suomalaissosialistinen puolue korosti, ettei se halunnut matkia saksalaisia, ja Ruutu kertoi pitävänsä natsismia epämääräisenä, taantumuksellisena sekä epätieteellisenä aatteena. Suomalaiskansallinen sosialismi merkitsi Ruudulle valtiojohtoista suunnitelmataloutta, joka eliminoisi yhteiskunnalliset ristiriidat kansallisen edun hyväksi. Hän oli kehitellyt ajatusta nationalismin ja sosialismin yhdistämisestä 1920-luvun alusta lähtien, ja tullut siihen tulokseen, että kansallinen etu vaati sekä marxismin että laissez-faire kapitalismin hylkäämistä. Samansuuntaisia ajatuksia esittäneistä fasisteista Ruudun ajattelu poikkesi esimerkiksi siinä, että hän kannatti demokratiaa sekä moderneja, valistuksen myötä syntyneitä, rationalistis-positivistisia arvoja. Puolueen lehdessä julkaistiin Turkin presidenttiä Kemal Atatürkia ja tämän "turkkilaissosialismia" tai kemalismia ylistäneitä artikkeleita.
Vaalit
SKSL osallistui vuoden 1933 eduskuntavaaleihin viidessä vaalipiirissä. SKSL:llä oli 13 ehdokasta. Puolueen omat listat (Uusimaa, Viipuri it., Oulu et., Vaasa it.) saivat yhteensä 1 406 ääntä (0,13%) ja Iskumiesten kanssa tehty vaaliliitto (Viipuri länt.) 863.
Tears Are Falling
”Tears Are Falling” on yhdysvaltalaisen rockmusiikkia soittavan Kissin kappale. Se on yhtyeen vuoden 1985 albumin Asylum seitsemäs kappale, ja se julkaistiin albumin singlenä vuoden 1985 syyskuussa. Kappaleen on kirjoittanut yhtyeen laulaja ja kitaristi Paul Stanley, joka myös laulaa kappaleen. Stanley tuotti kappaleen yhdessä yhtyeen basistin ja toisen laulajan Gene Simmonsin kanssa.
Kappale sai singlejulkaisuna kohtalaisen menestyksen Pohjois-Amerikassa ja Isossa-Britanniassa. Kappaleesta tehdyn musiikkivideon ohjasi David Mallet Lontoossa vuonna 1985. Kappale löytyy myös Kissin kokoelma-albumilta Smashes, Thrashes & Hits. Singlen b-puolella on kappale ”Any Way You Slice It”, jota yhtye esitti konserttien aloituskappaleena vuosien 1985-1986 Asylum-kiertueella.
”Tears Are Falling” on yksi harvoista kappaleista, jonka Paul Stanley on kirjoittanut kokonaan yksinään ja viimeisin, ennen kappaletta ”Loving You Without You Now”, joka julkaistiin Stanleyn sooloalbumilla Live to Win (2006).
Justinianuksen rutto
thumb|Bysantin valtakunta vuonna 550, yhdeksän vuotta pandemian alun jälkeen Justinianuksen rutto oli paiseruton aiheuttama pandemia, joka riehui erityisesti Bysantin valtakunnassa vuodesta 542 alkaen aina 700-luvulle asti. Pohjoisimmillaan tauti levisi eteläiseen Saksaan ja mahdollisesti Britteinsaarille. Tauti on saanut nimensä Bysantin keisari Justinianus I:stä, joka hallitsi valtakuntaa pandemian aikaan. Justinianuksen rutolla viitataankin joskus suppeammin vain pääkaupunki Konstantinopolia vuonna 542 koetelleeseen ensimmäiseen epidemiaan, joka surmasi suuren osan kaupungin asukkaista. Rutto vaikutti merkittävästi Bysantin historiaan, ja se surmasi mahdollisesti jopa puolet valtakunnan väestöstä, arviolta 25–50 miljoonaa ihmistä.
Pandemian aiheutti Yersinia pestis -bakteeri, jota ruttokirput ja rotat levittivät ihmiseen.
Alkuperä
Justinianuksen rutto oli peräisin Aasiasta, ja monet tutkijat uskovat taudin lähteneen liikkeelle Kiinasta. Tauti kulki Punaisenmeren kauppalaivojen mukana Suezinlahden poukamassa sijainneeseen Klysmaan, josta se levisi Egyptiin. Pelusionin satamakaupungissa Egyptissä ensimmäiset tapaukset todettiin luultavasti kesällä 541.
Leviäminen
Pelusiumista rutto levisi nopeasti Aleksandriaan ja muualle Egyptiin, Palestiinaan, Gazaan ja Jerusalemiin sekä Syyriaan. Konstantinopoliin tauti saapui vuonna 542 ja levisi sieltä Vähän-Aasian maakuntiin. Tauti lähti leviämään Pelusionista myös Afrikan rannikolle, Espanjaan, Italiaan, Kreikkaan ja Välimeren saarille.
Välimeren alueen tunnetuimpia epidemioita olivat vuoden 542 Konstantinopolin epidemia, vuoden 558 Konstantinopolin toinen epidemia, joka liittyi Syyriassa vuosina 560–561 riehuneeseen epidemiaan, vuoden 571 Italian ja Gallian epidemia, joka saavutti Konstantinopolin vuosina 573–574, vuosien 590–592 Italian ja Antiokian epidemia, vuoden 597 Thessalonikin epidemia, joka levisi seuraavina vuosina itäiselle Välimerelle, Pohjois-Afrikkaan ja Italiaan, sekä vuosien 618–619 uusi Konstantinopolin epidemia. Rutto kiersi useaan kertaan myös Lähi-idässä, missä jopa puolet ihmisistä saattoi kuolla tautiin vuosien 541–700 välillä.
Italian viimeinen epidemia koettiin Napolissa ja Sisiliassa vuosina 749–750. Ruton leviämisestä Espanjassa on suhteellisen vähän tietoja, mutta tauti saapui sinnekin todennäköisesti jo varhain. Esimerkiksi Valenciasta tunnetaan useita 550-luvulle ajoitettuja joukkohautoja. Tauti kiersi Espanjaa useaan kertaan varsinkin 600-luvulla ja 700-luvun alkupuolella. Galliaan rutto kulkeutui etelästä ja alkoi levitä kauppaväyliä pitkin pohjoiseen. Britteinsaarillakin oli tuohon aikaan kulkutauteja, mutta niiden luonteesta ei olla täysin selvillä. Esimerkiksi anglosaksien kuningaskuntia vaivanneet taudit saattoivat olla muitakin tauteja, kuten isorokkoa. Pohjoisimmillaan Justinianuksen rutto levisi paikallisina epidemioina eteläiseen Saksaan, minkä vahvistavat myös nykyaikaiset DNA-testit. Pohjoismaihin asti tauti tuskin koskaan levisi.
Tauti esiintyi epidemioina aina 700-luvulle asti. Se oli surmannut vuoteen 565 mennessä mahdollisesti puolet Bysantin valtakunnan asukkaista, ja vielä vuonna 732 Konstantinopolissa menehtyi tautiin 40 % kaupungin väestöstä. Tautiin kuolleiden kokonaismääräksi on arvioitu 25–50 miljoonaa ihmistä.
Leviämisen syitä
Pandemia levisi nopeasti ehkä siksi, että Euroopassa oli tuolloin sateinen ja viileä ajanjakso, joka johti katovuosiin ja kansainvaelluksiin. Vuosi 536 oli kylmin kuuteen tuhanteen vuoteen, mikä johtui luultavasti jostain suuresta tulivuorenpurkauksesta. Toinen suuri purkaus tapahtui vuosina 539–540, ja se pidensi kylmää kautta luultavasti aina vuoteen 550.
Tulivuorenpurkausten ja katovuosien lisäksi itäistä Välimerta ravistelivat tuolloin lukuisat maanjäristykset, jollaiset erityisesti lisäävät tarttuvien tautien aiheuttamaa kuolleisuutta, kun rotat ja muut jyrsijät jättävät piilopaikkansa ja tulevat lähelle ihmisiä. Justinianuksen ruton epidemioista viisi voidaankin yhdistää juuri edellisenä vuonna tapahtuneeseen maanjäristykseen: Konstantinopolissa vuonna 557, Syyriassa vuonna 567, Antiokiassa vuonna 580, Palestiinassa vuonna 634 ja Syyriassa vuonna 712.
Vaikutuksia
Bysanttia koetellut tauti vaikutti ratkaisevasti Bysantin sotilaalliseen menestykseen eri puolilla, kuten 500-luvulla Italiassa ja Mesopotamiassa. Tauti heikensi Bysantin asemaa lopullisesti. Luostarit tyhjenivät, ja armeijaan oli vaikeaa saada alokkaita. Joidenkin tutkijoiden mukaan rutto edesauttoi 600-luvulla alkaneiden arabien valloitusretkien onnistumista. Tauti tappoi kaupungeissa asuneita bysanttilaisia luultavasti enemmän kuin liikkuvaa elämää viettäneitä arabeja. Ruton arvioidaan myös hävittäneen suuren osan sassanidien hallitsemasta Persiasta, mikä helpotti arabivalloitusta.
Ruton mittasuhteista on ollut vaihtelevia käsityksiä eri tutkijoilla ja eri aikoina. Vuonna 2019 julkaistussa tutkimuksessa ei löydetty todisteita esimerkiksi joukkohautojen määrän kasvusta tai viljakasvien siitepölyn määrän vähenemisestä 500–600-luvuilla, eli rutto ei ehkä ollut niin tuhoisa kuin aiemmin on oletettu.
Jyrki Liikka
Liikka on kirjoittanut olympiamitalisti Markku Uusipaavalniemen kanssa curlingista kertovan kirjan M15 ja curlingin taito (Otava). Hän on myös kääntänyt teoksia, joissa Alivaltiosihteerissä kehittynyt kielellisen hupailun taito on ollut käytettävissä. Tällaisia teoksia ovat olleet muun muassa Hevonpaskabingo (Atena Kustannus 2007).
Teutonit
thumb|Kimbrien ja teutonien vaellukset ja tärkeimmät taistelut. Teutonit (latinaksi teutoni tai teutones) olivat muinainen germaaniheimo, joka asui alun perin Lounais-Jyllannin ja Elben suiston välisellä alueella. Tulvien hävitettyä heidän alueitaan teutonit liittyivät kimbreihin ja ambroneihin noin 120 eaa. ja vaelsivat etelään. Teutonit tunkeutuivat 100-luvulla eaa. yhdessä kimbrien kanssa Galliaan ja pian myös Pohjois-Italiaan. Teutonien raivo (furor Teutonicus) herätti roomalaisissa kauhua. Gaius Marius löi lopulta teutonien armeijan vuonna 102 eaa. Aquae Sextiaen taistelussa, lähellä nykyistä Aix-en-Provencea.
Myöhemmin teutonit on harhaanjohtavasti samastettu saksalaisiin. Heidän nimeensä sisältyy ehkä indoeurooppalaisen kantakielen ”kansaa” tarkoittava sana (teutā), josta myös saksalaisten omakielinen nimitys Deutsche juontuu.
Martin John Amos
pienoiskuva Martin John Amos (s. 8. joulukuuta 1941 Cleveland) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Clevelandin hiippakuntaan 25. toukokuuta 1968 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Metan titulaaripiispaksi 3. huhtikuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Anthony Michael Pilla, jota avustivat Alexander James Quinn ja Anthony Edward Pevec.
Amos sai 12. lokakuuta 2006 nimityksen Davenportin piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 20. marraskuuta.
Kumina
Kumina eli maustekumina (Carum carvi) on kaksivuotinen sarjakukkaiskasvi. Se kasvaa yleisenä luonnonkasvina melkein koko Suomessa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Nykyisin sitä myös viljellään mausteeksi.
Ulkonäkö
Kumina on kaksi- tai monivuotinen, hyönteispölytteinen kasvi, joka kasvaa 25–60 cm korkeaksi. Sen varsi on ontto ja särmikäs, lehdet ovat parilehdykkäiset ja hienoliuskaiset. Kuminan pienet kukat ovat valkoisia tai harvoin punaisia. Kumina kasvattaa ensimmäisenä vuonna lehtiruusukkeen ja pitkän porkkanamaisen juuren, jonka turvin se talvehtii. Yleensä toisena vuonna kumina kukkii ja antaa siemensadon. Hedelmät (siemenet) ovat ruskeita ja aromaattisia.
Kuminaa muistuttavia kasveja ovat koiranputki (Anthriscus sylvestris), siankärsämö (Achillea millefolium) sekä myrkylliset hukanputki (Aethusa cynapium) ja myrkkykatko (Conium maculatum).
Elinympäristö
Luonnonvaraisena kumina kasvaa kedoilla, pihoilla, laitumilla ja pientareilla. Kumina on Suomessa muinaistulokas. Kasvupaikan tulee olla aurinkoinen, mutta sille kelpaa tavallinen puutarhamaa. Kasvi kylväytyy myös itsestään.
Viljely
thumb|220px|left|Kuminan siemeniä Kuminan viljely alkoi Suomessa pienimuotoisena 1990-luvulla. Nykyisin viljelyala on yli 20 000 hehtaaria eli suurempi kuin sokerijuurikkaan. Suomi kuuluu kuminan suuriin viejiin 28 % osuudellaan, ja kasvia viljellään maassa 1 500 tilalla. Suomen valttikortti kuminan viljelyssä on pitkä valoisa kasvukausi, jonka ansiosta eteeristen öljyjen määrä on korkeampi ja kuminan maku mausteena parempi kuin muissa maissa viljellyssä kuminassa. 2016 kumina oli Suomen kannattavin viljelykasvi, mutta ongelmana on puinnin ajoittaminen.
Kumina aloittaa kukintansa usein jo kesäkuun alussa. Kukinta kestää 3–4 viikkoa. Sadonkorjuu ajoittuu ”normaalina” vuosina heinä-elokuun vaihteeseen. Satotaso on ollut viime vuosina 700–900 kg/ha. Tavoitteena on oltava 1000 kg:n hehtaarisato. Toisesta vuodesta lähtien kuminakasvustossa on aina sekä ensimmäisen että toisen vuoden yksilöitä. Käytännössä samasta kylvöstä voidaan korjata 2–4 satoa. Satovuosien lisääntyessä sato yleensä heikkenee ja rikkakasviongelmat lisääntyvät.
Kuminan pahin tuholainen on kuminakoi (Depressaria daucella), jonka toukat syövät kuminan siemenaiheita. Toinen kuminan tuholainen on kuminan rengaspunkki (Aceria carvi). Sille ei ole vielä varsinaista torjuntakeinoa. Kesällä 2011 MTT tekikin kenttätutkimusta, jossa kerättiin perustietoa punkin levinneisyydestä ja elinkierrosta.
Kuminaa viljellään sen aromipitoisuuden vuoksi. Aromi on siemenissä haihtuvana öljynä, jonka pitoisuus nousee Suomessa jopa viiteen painoprosenttiin, mikä on varsin korkea verrattuna etelässä viljeltyyn kuminaan. Kuitenkin viime vuosina korjatun kuminan öljyprosentti on ollut keskimäärin 3,2 prosenttia. Sato on sitä arvokkaampaa mitä korkeampi öljypitoisuus on. Kuminan öljy sisältää lähinnä kahta kemiallista pääkomponenttia, 40–60 % karvonia ja 38–54 % limoneenia. Limoneenia käytetään yleisesti kosmetiikkatuotteissa sitruunan tuoksuna.
Suomi on yksi maailman johtavista kuminan viejistä; alan suurin yritys on hausjärveläinen Trans Farm Oy. Suomen toiseksi suurin kuminan jalostaja on Caraway Finland Närpiöstä.
Käyttö
Kuminan siemeniä käytetään mausteena etenkin saksankielisellä alueella sekä Pohjoismaissa. Ruutu-näkkileipä, akvaviitti ja Kummel-likööri saavat omaleimaisen makunsa nimenomaan kuminasta. Siemeniä käytetään myös leipien koristeena ja niillä maustetaan juustoja.
Jäänteitä kuminasta on löytynyt ihmisasutuksen liepeiltä jo 3000 eaa. Ensimmäiset kirjalliset merkinnät ovat Kaarle Suuren ajoilta.
Intialaisia reseptejä lukiessa kuminan voi sekoittaa roomankuminaan (cuminum cyminum), joka tunnetaan myös nimillä juustokumina eli jeera, englanniksi cumin. Suomen kuminaa (carum carvi) kutsutaan Englannissa ja Anglo-Amerikassa nimillä Caraway tai joskus Persian cumin.