cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eddie Van Halen
Van Halen -yhtye
Taiteelliset erimielisyydet kasvoivat yhtyeen kitaristin Eddie Van Halenin ja laulaja David Lee Rothin välillä niin suuriksi, että Roth päätti erota yhtyeestä. Uudeksi laulajaksi palkattiin Eddien silloisen suosikkiyhtyeen Montrosen solisti Sammy Hagar. Yhtyeestä tuli kokeilevampi, ja samalla Eddie pääsi kokeilemaan erilaisia tyylejä. Menestys oli levymyynnillä ja amerikkalaisen yleisön suosiolla mitattuna vielä huikeampaa kuin aikaisemmin. Myöhemmin Eddielle kävi Hagarin kanssa samoin kuin Rothinkin kanssa. Erimielisyys kasvoi ja Hagar jätti yhtyeen. Van Halenissa oli Hagarin jälkeen entisen Extreme-yhtyeen laulaja Gary Cherone muutaman vuoden. Vuonna 2004 Hagar palasi yhtyeeseen mutta erosi taas 2006. Samana vuonna myös Michael Anthony erosi, vaikka oli ollut yhtyeen jäsen yli 32 vuotta. Hänet korvasi Eddien vuonna 1991 syntynyt poika Wolfgang Van Halen.
Muu ura
Eddie Van Halenilla on patentti kitaran otelaudan rakenteesen, jonka avulla hän kykeni soittamaan täppäystä kahdella kädellä. Hänellä on patentteja muistakin kitaraan liittyvistä keksinnöistä. Hän on osatekijänä esimerkiksi kaksoislukollisessa, kelluvassa Floyd Rose -vibrakampijärjestelmässä sähkökitaroihin. Hän on luonut tavaramerkin punavalkomustasta ”Frankenstrat” kitarasta. Lisäksi hän on tehnyt soundtrackejä elokuviin kuten Paluu tulevaisuuteen, Billin ja Tedin uskomaton seikkailu, Twister ja Wild Life.
Eddie Van Halen on myös tehnyt yhteistyötä muiden muusikoiden kanssa. Eddie soitti soolon Michael Jacksonin Thriller-menestysalbumin kappaleeseen ”Beat It”. Hän soitti soolon ilman palkkiota. Kappaleesta tuli jättihitti ja Eddien ystävät olivat äimistyneitä siitä, ettei hän pyytänyt Jacksonilta palkkaa. Hän on myös tehnyt yhteistyötä muun muassa Brian Mayn (Queen), Jeff Porcaron (Toto) ja Thomas Dolbyn kanssa.
Van Halen on myös perustanut EVH-nimisen sähkökitaroita valmistavan yrityksen.
Van Halen nimitettiin Rock and Roll Hall of Famen kunniagalleriaan kuolemansa jälkeen marraskuussa 2020.
Yksityiselämä
thumb|Eddie Van Halen ja Valerie Bertinelli Emmy-gaalassa 1993. 1990-luku ja 2000-luvun alku oli kovaa aikaa Eddie Van Halenille. Hän taisteli alkoholismia ja kielisyöpää vastaan, erosi näyttelijä Valerie Bertinellista (jonka kanssa hän oli avioitunut vuonna 1981), hänen yhtyeensä menetti kolmannen laulajansa, Gary Cheronen, ja hänen äitinsä kuoli. Tänä aikana Eddie ei ole soittanut julkisuudessa kovin paljon, mutta hän suostui hyvän ystävänsä Steve Lukatherin (Toto) pyynnöstä soittamaan soolon ”Joy to the World” -joululauluun Lukatherin levylle Santamental.
Edward Van Halenilla on yksi poika, Wolfgang William Van Halen, joka syntyi 16. maaliskuuta 1991. Eddie nimesi poikansa Wolfgang Amadeus Mozartin mukaan, ja Wolfgangia kutsutaan lempinimellä ”Wolfie”. Wolfgang on soittanut isänsä kanssa muutamissa Van Halenin konserteissa vuoden 2004 comeback-kiertueella Sammy Hagarin kanssa. Edward on nimennyt poikansa mukaan Peaveyn signature-sarjan kitaramallinsa. Myöhemmin hänen poikansa korvasi Van Halenissa basisti Michael Anthonyn.
Eddie Van Halenin vanhemmat olivat alankomaalainen klarinetisti Jan Van Halen (1920–1986) sekä alankomaalais-indonesialainen Eugenia van Beers (1914–2005).
Elokuussa 2012 Van Halenille tehtiin hätäleikkaus paksusuolen tulehduksen vuoksi. Hänen yhtyeensä kiertuetta jouduttiin tapauksen vuoksi siirtämään.
Williamsin oireyhtymä
Williamsin oireyhtymä eli Williams-Beurenin oireyhtymä (WS) on harvinainen geneettinen häiriö, joka johtuu 7. kromosomissa sijaitsevan elastiinigeenin (ELN) virheestä. Oireyhtymän kuvasi uusiseelantilainen kardiologian tohtori J. C. P. Williams vuonna 1961. Sen esiintyvyys väestössä on noin 1:10 000. Esiintyvyys sukupuolten välillä jakautuu tasaisesti. Sydänviat, purentaviat, diabetes ja muut elimistön häiriöt ovat siinä hyvin yleisiä. Älykkyysosamäärä on keskimäärin noin 60. Sydänongelmien syynä uskotaan suurimmaksi osin olevan elastiini-proteiinikompleksia koodaavan geenin puute. Tällä geenivirheellä saattaa myös olla vaikutusta kognitiivisiin toimintoihin.
Williamsin oireyhtymästä kärsivillä on tunnusomaisesti ”tonttumaisia” kasvonpiirteitä; pieni pystynenä ja leuka, pitkä ylähuuli / leveä suu sekä turvotusta silmien ympärillä. Sinisissä tai vihreissä silmissä on usein tähtimäinen kuvio iiriksen ympärillä. Tähän pohjautuen professori Howard Lenhoff onkin väittänyt, että Williamsin oireyhtymästä kärsivät olisivat olleet innoituksena peikko- ja keijukaistarinoille.
Lähtö ja kaipaus
Lähtö ja kaipaus on vuonna 1988 ilmestynyt KOM-teatterin järjestyksessään 10. albumi. Sitä on pidetty jopa parhaana KOM-teatterin levytyksenä.
Williamsin oireyhtymä
Oireyhtymää sairastavat ovat usein erittäin ulospäinsuuntautuneita, puheliaita ja sosiaalisia. Monilla heistä on musiikillisia taipumuksia. Absoluuttinen sävelkorva on yleinen (jopa 30 %). Muusikoillakin absoluuttinen sävelkorva on harvinaisempaa. Myös yliherkkä kuulo on tyypillistä. Tämä vaiva vähenee yleensä iän myötä.
Lähtö ja kaipaus
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Kevin Sussman
Kevin Sussman (s. 4. joulukuuta 1970 Staten Island, New York, Yhdysvallat ) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa on Stuart komediasarjassa Rillit huurussa.
Ura
Kevin Sussman alkoi harrastaa näyttelemistä lukioaikoinaan. Hän opiskeli draamaa American Academy of Dramatic Arts -koulussa New Yorkissa. Valmistuttuaan hän opiskeli näyttelemistä Uta Hagenin johdolla ja esiintyi teatterissa.
Sussman sai ensimmäisen elokuvaroolinsa vuonna 1999 elokuvasta Liberty Heights – vapauden rajat. Hänellä on ollut sivuosia elokuvissa Melkein julkkis, Sweet Home Alabama, A.I. – Tekoäly ja Burn After Reading. Hän on vieraillut televisiosarjoissa Hädän hetkellä, C.S.I., The Middleman ja Mentalist.
Sussman näytteli Walteria televisiosarjassa Ruma Betty vuosina 2006–2007. Hän esittää sarjakuvakaupan pitäjä Stuartia komediasarjassa Rillit huurussa.
Alina Râpanu
Alina Râpanu (s. 29. lokakuuta 1981) on romanialainen yleisurheilija, jonka päämatka on 400 metrin juoksu.
Râpanu voitti Ljubljanan nuorten EM-kisoissa 1997 hopeaa 400 metrin juoksussa ajalla 53,10 ja sijoittui Annecyn nuorten MM-kisoissa 1998 neljänneksi samalla matkalla ajalla 52,89. Seuraavana vuonna hän karsiutui Maebashin sisäratojen MM-kisoissa matkan välierissä. Vuonna 2000 hän juoksi Santiago de Chilen nuorten MM-kisoissa neljänneksi 800 metrin juoksussa ajalla 2.04,60. Kolme vuotta myöhemmin hän oli neljäs Euroopan sisäratojen cupissa 400 metrillä. Râpanu oli Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 2004 mukana Romanian joukkueessa, joka voitti MM-pronssia 4 x 400 metrin viestijuoksussa.
Soukkio (Jämsä)
Soukkio eli Rajalanlammi on Jämsänkoskella Jämsässä sijaitseva 1,2 hehtaarin laajuinen metsäjärvi. Etäisyys Jämsänkosken liikekeskustasta on neljä kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede
Rajalanlammin pituus on 300 metriä. Ympäristössä on metsää ja suota, luoteessa sijaitsee Haapamäki yli 140 metriä merenpinnan yläpuolella. Koillisessa on Hosiansuo ja idässä Hosianlehto. Rajalanlammin pohjoiskolkkaan virtaa laskuoja, järven länsirannalta lähtee laskuoja lounaaseen, ja virtaa Keskislammin kautta Kankarisveden Rekolanselkään.
Rajalanlammi kuuluu Kankarisveden-Pirttijärven alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen päävesistössä. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Rajalanlammi on Kankarisveden-Pirttijärven alueen kaakkoisia vakavesiä.
Rajalanlammin pinta-ala on 1:10000-mittakaavaisen aineiston (Ranta10) perusteella 14 420 neliömetriä. Vanhemman 1:20000-mittakaavaisen aineiston (Ranta20) perusteella ala on 11 860 neliömetriä. Ero on siten 2 560 neliömetriä eli 25,6 aaria. Rantaviiva on uudemman tavan perusteella 842 metriä ja vanhemman perusteella 716 metriä.
Robert Ludlum
Elämä ja ura
Ludlum syntyi New Yorkissa vuonna 1927 ja varttui New Jerseyn esikaupungissa. Isänsä kuoltua Ludlum kävi yksityiskouluja Connecticutissa ja valmistui Wesleyan Universitystä opiskeltuaan muun muassa taidetta, historiaa, kirjallisuutta ja filosofiaa. Toisen maailmansodan aikana Ludlum värväytyi merijalkaväkeen. Ennen kirjailijaksi ryhtymistä Ludlum näytteli ja tuotti Broadwaylla ja Off Broadwaylla sekä teki äänirooleja mainoksiin.
Ludlumin ensimmäinen romaani Scarlatti (The Scarlatti Inheritance) julkaistiin vuonna 1971. Ludlum kirjoitti urallaan yhteensä 21 romaania, joista jokainen nousi The New York Timesin bestsellerlistalle. Monesta Ludlumin romaanista on tehty elokuva, joista tunnetuimpia ovat Jason Bourne -sarjan elokuvat.
Ludlum kuoli sydänkohtaukseen vuonna 2001.
What a Rotter of a Day!
What a Rotter of a Day! on Timo Pääkön luotsaaman The Electric Crayon Set -yhtyeen toinen studioalbumi, joka julkaistiin 3. heinäkuuta 2007.
Sandro Cois
Sandro Cois (s. 9. kesäkuuta 1972 Fossano, Italia) on italialainen uransa lopettanut jalkapalloilija. 177 senttimetriä pitkän Coisin pelipaikka oli keskikenttäpelaaja.
Cois pelasi koko uransa kotimaassaan Italiassa. Pisimpään hän edusti Fiorentinaa, jossa hän pelasi kahdeksan kautta, kaikki pääsarjatasolla. Lisäksi Cois pelasi Serie A:ta Torinon ja Piacenzan riveissä. Yhteensä Serie A -pelejä kertyi 224. Lisäksi Cois pelasi neljä ottelua Serie B:ssä UC Sampdorian riveissä. Hän saavutti seurajoukkueurallaan kolme Italian cupin voittoa – Torinossa kaudella 1992–1993 sekä Fiorentinassa kausina 1995–1996 ja 2000–2001.
Italian maajoukkueessa Cois pelasi kaksi A-maaottelua – yhden vuonna 1998 ja toisen seuraavana vuonna. Hän oli mukana MM-kilpailuissa 1998.
Araukariakasvit
Araukariakasvit (Araucariaceae) on kasviheimo, johon kuuluu 41 havupuulajia kolmessa eri suvussa.
Araukariakasvit ovat hyvin muinainen kasviheimo. Niiden lajirunsaus oli suurimmillaan jura- ja liitukausilla 200–65 miljoonaa vuotta sitten, jolloin araukariakasvit muodostivat metsiä kaikkialla maapallolla. Suurin osa lajeista kuoli sukupuuttoon liitukauden lopussa, jolloin myös dinosaurusten valtakausi päättyi. Nykyisin heimon puita esiintyy vain eteläisellä pallonpuoliskolla (poikkeuksena Malesia ja Filippiinit) alueella, joka ulottuu Etelä-Amerikasta Tyynenmeren poikki Australiaan ja Kaakkois-Aasian saarille. Heimo on monipuolisimmin edustettu Uudessa-Kaledoniassa.
Kaikki araukariakasvit ovat ainavihantia puita. Niillä voi olla kapean neulasmaiset tai leveämmät lehdet. Kukinnot ovat käpyjä. Monet lajit ovat koristeellisenmuotoisia, minkä vuoksi ne ovat suosittuja puistopuita lämpimän ilmaston maissa. Joitakin lajeja kasvatetaan kaupallisesti arvokkaan puuaineksen tai pihkan takia.
Araukariakasveihin kuuluvat suvut ovat:
Suvuista Wollemia ja sen ainoa laji australianwollemia (Wollemia nobilis) löydettiin Australiasta vasta 1994. Fossiiliaineistosta tunnetaan lisäksi suku Araucarioxylon, jolla ei kuitenkaan ole enää eläviä edustajia.
Väkänokkahaukka
Väkänokkahaukka (Chondrohierax uncinatus) on haukkojen heimoon kuuluva lintu. Sen levinneisyysaluetta ovat Antigua ja Barbuda, Argentina, Barbados, Belize, Bolivia, Brasilia, Kolumbia, Costa Rica, Cuba, Dominica, Ecuador, El Salvador, Ranskan Guyana, Grenada, Guadeloupe, Guatemala, Guayana, Honduras, Martinique, Meksiko, Montserrat, Nicaragua, Panama, Paraguay, Peru, Saint Kitts ja Nevis, Saint Lucia, Saint Vincent ja Grenadiinit, Suriname, Trinidad ja Tobago, Yhdysvallat ja Venezuela. pienoiskuva|vasen Lajia tavataan erityisesti kosteissa vuoristometsissä 2 700 metrin korkeuteen saakka. Esiintymisalueellaan se pesiin Kuubassa, Guadeloupessa ja Yhdysvalloissa.
Joidenkin tutkijoiden mukaan laji Chondrohierax wilsonii on edelleen väkänokkahaukan alalaji, mutta Birdlife katsoo, että sitä on syytä pitää itsenäisenä lajina muun muassa sen suojelutilanteen vuoksi.
Haldenstein
Haldenstein on kunta Sveitsissä Graubündenin kantonissa Plessurin hallintoalueella. Siellä oli vuoden 2016 lopulla 1 030 vakinaista asukasta.
Historiaa
Haldenstein on tunnettu linnoistaan. Reinin varren kylässä on ollut kolme puolustuslinnaa: Haldensteinin linna, Lichtensteinin linna ja Grottensteinin linna
Liikenne
Haldensteiniin on silta Reinin yli idästä. Reinin itärannalla, Churin kunnan alueella, on Haldensteinin rautatieseisake Rhätische Bahnin Landquart–Chur-radan varrella. Myös moottoritie A13 ja SBB:n Sargans–Chur-rata kulkevat Reinin itärannalla.
Tunnettuja kyläläisiä
Arkkitehti Peter Zumthorilla on ollut suunnittelutoimisto Haldensteinissa vuosikymmenten ajan
Tiibetiläiset
thumb|220px|Tiibetiläinen munkki Tiibetiläiset ovat keskiaasialainen etninen ryhmä, jonka kotiseutu on Tiibet. Tiibetiläisiä on noin kuusi miljoonaa.
Tiibetiläisillä on omaleimainen kulttuuri, johon ovat vaikuttaneet muun muassa asuminen ankarissa vuoristo-olosuhteissa. Heidän pääuskontonsa on buddhalaisuus, jonka omaleimaista versiota kutsutaan länsimaissa useasti lamalaisuudeksi. Tiibetiläisten hengellinen johtaja on Dalai-lama. Tiibetiläiset puhuvat tiibetiä, joka jakaantuu useiksi toisilleen vaikeasti ymmärrettäväksi murteiksi.
Kiinan sortopolitiikan takia tiibetiläisiä asuu runsaasti pakolaisina Intiassa, Nepalissa ja länsimaissa. Tiibetiläiset ovat aika ajoin joutuneet Kiinassa todellisten sortotoimien kohteeksi, jossa heitä pyritty kiinalaistumaan monin eri tavoin, esimerkiksi tiibetiläisten omia uskonnollisia perinteitä on pyritty kieltämään taantumuksellisina.
Tiibetiläisten perimä on sopeutunut vuoriston vähähappiseen ilmaan. Tiibetiläisistä 88 %:lla on noin 8 000 vuotta sitten syntynyt mutaatio EGLN1-geenissä, jonka avulla heidän ruumiinsa ei ylireagoi vähähappiseen ilmaan. Henkilöillä ilman mutaatiota veren punasolut saattavat paisua, mikä voi johtaa sydänkohtaukseen. Toinen korkean asuinalueen sopeutuma löytyy geenistä EPAS1, jonka tiibetiläistä muotoa ei tavata missään muualla maailmassa. Geeni vaikuttaa veren happea kuljettavan hemoglobiinin määrään.
Sunwebs
Sunwebs on Mike Koskisen esikoislevy vuodelta 1976.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Mike Koskinen.
Tuulia Aho
Aho on opiskellut Helsingin yliopistossa soveltavaa psykologiaa. Hänen esikoisteoksensa Pieni laulaja ilmestyi vuonna 1980. Sen kuvitti Maija Karma. Aho julkaisi kolme ensimmäistä kirjaa sukunimellä Almila.
Vuonna 2006 Aho voitti Lasten LukuVarkaus -palkinnon fantasiakirjallaan Kuikansulka. Vuonna 2012 hän oli ehdolla samassa kilpailussa teoksella Urpukas. Suomen Kirjailijaliitto myönsi 2020 Aholle kymmenen tuhannen euron arvoisen Tirlittan-palkinnon.
Aho asuu Raaseporissa. Hän oli naimisissa Atso Almilan kanssa 1977–1985.
Suomen merivoimat
Suomen merivoimiin kuuluvat rannikkojoukot ja laivasto. Vuonna 1927 yhdistettiin rannikkotykistön ja laivaston johtoportaat, minkä jälkeen 1933 Suomen laivaston nimeksi vakiintui Suomen merivoimat.
Merivoimissa työskentelee 2 300 henkilöä. Varusmiespalveluksen merivoimissa suorittaa vuosittain 4 300 asevelvollista. Merivoimien komentajana on toiminut vuoden 2019 alusta kontra-amiraali Jori Harju.
Merivoimien tehtävät
Laki Puolustusvoimista (11. toukokuuta 2007/551) säätää Puolustusvoimien tehtävät ja niistä Merivoimat osallistuu kolmeen kokonaisuuteen: sotilaalliseen puolustamiseen, muiden viranomaisten tukemiseen sekä osallistuu kansainväliseen sotilaalliseen kriisinhallintaan.
Suomen sotilaalliseksi puolustamiseksi Merivoimat:
Lisäksi Merivoimat antaa lain edellyttämää virka-apua muille viranomaisille ja osallistuu kansainväliseen sotilaalliseen kriisinhallintaan.
Organisaatio
thumb|250px|[[Heikkilän kasarmin päärakennus.]] Merivoimat koostuu esikunnasta ja neljästä joukko-osastosta. Merivoimien esikunta sijaitsee Heikkilän kasarmialueella Turussa. Esikuntaa johtaa esikuntapäällikkö, vuodesta 2019 lippueamiraali Tuomas Tiilikainen. Esikunnan alaisuudessa toimii myös Laivaston soittokunta.
Merivoimien joukko-osastot ovat:
Merivoimien historia
Suomen alueen kuuluessa Ruotsiin Suomenlahdella käytiin useita taisteluita Venäjää vastaan. Laivasto-osastojen ollessa sijoitettuna Suomen rannikon tukikohtiin.
Venäjä perusti Suomeen Suomen meriekipaasin, jonka tehtävänä oli rannikonpuolustaminen yhdessä Itämeren laivaston kanssa. Se osallistui Krimin eli Oolannin sotaan, jonka aikana se miehitti muun muassa Santahaminan rannikkopattereita Viaporin pommituksen aikana. Meriekipaasin aluksina olivat muun muassa Rurik ja Kalevala.
Itsenäistymisestä Tarton rauhaan
Itsenäisen Suomen merivoimien kalusto muodostui Venäjän maahan jättämistä aluksista, joita ei ollut voitu kuljettaa talven aikana pois. Näitä olivat Helsinkiin jätetyt kuusi S-luokan torpedovenettä, kahdeksan C-luokan torpedovenettä ja yksi miinalaiva (M-1), Poriin jätetyt kaksi miinaristeilijää (Klas Horn ja Matti Kurki), Turussa tykkivene Giljak ja vartioristeilijät Tshirok ja Filin (myöhemmin Turunmaa ja Karjala). Näiden sotalaivojen lisäksi Helsinkiin jäi vielä 15 hinaajaa, jäänmurtaja, viisi T-luokan miinavenettä, 13 proomua, kaksi uivaa telakkaa, kaksi uivaa nosturia, 17 lämpöponttonia ja kahdeksan yhteysalusta.
Tarton rauhansopimuksen mukaisesti Suomi palautti Neuvosto-Venäjälle S-veneet S3, S4 ja S6, raivaajat Atairin, Mikulan, MP 7:n, MP 11:n, Ahvolan ja T 12:n, viisitoista hinaajaa, neljä yhteysvenettä sekä 54 moottorivenettä.
Tarton rauhasta talvisotaan
Laivaston liikkuvaa osaa kutsuttiin 1920-luvun alusta alkaen Rannikkolaivueeksi, ja sen kalustoon kuului 1923–1925 seuraavat alukset :
Suomen hallitus teki 1925 esityksen laivastolaiksi, jossa esitettiin kahden panssarilaivan, neljän sukellusveneen, neljän moottoritorpedoveneen ja koululaivan hankintaa. Esitystä muutettiin seuraavana vuonna lisäämällä yksi panssarilaiva ja 4–5 sukellusvenettä. Vuonna 1927 hyväksyttiin esitysten pohjalta laivastolaki, jonka puitteissa rakennettiin lopulta kaksi panssarilaivaa, joista tuli merivoimien kaikkien aikojen raskaimmat alukset, ja viisi sukellusvenettä, joista on nykyään jäljellä enää Vesikko. Ensimmäinen laivastolain puitteissa rakennettu alus oli sukellusvene Vetehinen, joka oli samalla ensimmäinen itsenäisessä Suomessa rakennettu sota-alus.
Vuonna 1930 vesille laskettu Väinämöinen ja vuotta myöhemmin vesille laskettu Ilmarinen olivat rakentamisajankohtanaan uudenaikaisia. Ne ovat edelleen suurimmat Suomen merivoimien käyttämät alukset. (Suunnitteilla olevat uudet Pohjanmaa-luokan korvetit ovat hieman pidempiä mutta kokonaisudessaan jäävät hieman pienemmiksi.) Kumpikin laivoista oli varustettu neljällä 254 millimetrin Bofors-tykillä kahdessa kaksoistykkitornissa. Keskiraskaan aseistuksen muodosti kahdeksan 105 millimetrin tykkiä neljässä kaksoistornissa. Lisäksi aluksissa oli vaihteleva määrä kevyempää ilmatorjunta-aseistusta.
Panssarilaivat olivat keskenään lähes identtisiä. Ne olivat raskaasti aseistettuja lauttoja, jotka kykenivät operoimaan saariston matalissa vesissä. Ne olivat hitaita ja kömpelöitä verrattuna suurvaltojen uusimpiin aluksiin. Keskustelua onkin käyty siitä, tuliko Suomi panssarilaivoissa investoineeksi vanhenevaan asetyyppiin, johon käytetyt puolustusmäärärahat olisivat tulleet paremmin hyödynnetyiksi esimerkiksi ilma-aseeseen tai panssarivaunuihin sijoitettuina. Toisaalta vuoden 1930 malliset lentokoneet tai panssarivaunut olisivat olleet jatkosodassa täysin käyttökelvottomia, kun taas panssarilaivaa neuvostoliittolaiset pitivät vielä 1944 merkittävänä uhkana.
Vuonna 1936 kaikki merivoimien alukset, joiden nimi käsitti vain tyyppikirjaimen ja numeron, nimettiin uudestaan "oikeilla" nimillä, sillä persoonattomasti nimetyllä aluksella palvelemisen oli katsottu alentavan palvelumotivaatiota. thumb|250px|[[Vetehinen (sukellusvene)|Vetehinen-luokan sukellusveneitä emälaiva M-1:n kyljessä. Uloimpana vasemmalla von Fersen-luokan yhteysalus.]]
Talvisota (1939–1940)
Ensimmäisen sotakuukauden aikana Neuvostoliiton laivasto ja Suomen rannikkopuolustus ottivat yhteen Hangossa, Utössä ja Koivistolla, joista viimeksi mainitussa vaurioitui Neuvostoliiton laivaston taistelulaiva. Joulukuussa jää esti merenkulun lukuun ottamatta jäänmurtajia, joten panssarilaivat siirrettiin Turkuun vahvistamaan kaupungin ilmapuolustusta.
Jatkosota (1941–1944)
thumb|250px|right|Panssarilaiva Ilmarinen.
Lapin sota (1944–1945)
Lapin sodan alkuvaiheessa merivoimat iskivät saksalaisten selustaan tekemällä 1. lokakuuta Oulusta käsin maihinnousun Tornioon.
1940-luvun jälkipuolisko
Pohjoiselle Itämerelle ja Suomenlahdella oli toisen maailmansodan aikana laskettu yli 60 000 merimiinaa ja raivausestettä. Jatkosodan päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen ehtojen mukaisesti Suomen tehtäväksi tuli suorittaa merimiinakenttien raivaus Suomenlahdella. Nämä miinat olivat Suomen, Saksan ja Neuvostoliiton laskemia. Vuosina 1944–1948 yli 2 000 miehen ja 200 aluksen voimin raivattiin laaja merialue Suomenlahden perukasta Ahvenanmaalle asti puhtaaksi sodan aikana lasketuista miinoista. Tässä työssä menetti henkensä 28 miestä ja 37 haavoittui. Kotkan Haapasaaressa sijaitsee raivaajamuistomerkki. Yksittäisiä miinoja on löytynyt Suomenlahden saaristoista vielä 2000-luvullakin.
1950-luku
Sotien jälkeen valvontakomissio vaati rannikkotykkien rajoittamista 140 kappaleeseen ja kaikkien yli 120 mm tykkien poistamista rannikkolinnakkeista. Lisäksi sukellusveneet piti poistaa käytöstä. Puolustusvoimien ja merivoimien merkittävimmin rajoittava tekijä oli Pariisin rauhansopimus. Esimerkiksi monet asetyypit kiellettiin kuten torpedoveneet. Miinanraivaustyö kulutti myös merivoimien voimavaroja. Laivasto oli ikääntynyt ja valvontakomissiolle luovutettiin mm. Panssarilaiva Väinämöinen rauhan ehtojen mukaisesti. Sodan jälkeen tukikohta-alueita supistettiin ja koululaiva Suomen Joutsenen muutettiin merimieskouluksi
.Vuonna 1952 anneettiin uusi asetus merivoimista, johon kuului kaksi lippuetta ja kaksi laivastoasemaa. Merivoimista tuli yksi Suomen kolmesta puolustushaarasta. Samalla rannikkotykistö siirrettiin maavoimiin. Porkkalan palautettiin vuonna 1956 ja aluevedet laajenivat. Laajennukset vaativat uusia aluksia ja rannikkotykistön rajoitukset menettivät merkityksensä. Linnakkeita alettiin taas varustaa raskaalla ja järeällä tykkikalustolla. Helsingin laivastoasema siirrettiin Katajanokalta Upinniemeen vuonna 1959.
Englannista ostettiin vuonna 1957 kaksi uutta Dark-luokan moottoritorpedovenettä, jotka toimivat Vasama 1- ja Vasama 2 -nimisinä moottoritykkiveneinä. Vuoden 1955 hankittiin vielä R-luokan raivaajat Rihtniemi ja Rymättylä. Lisäksi miinanraivaukseen rakennettiin kolme uutta R-luokan raivaajaa:Ruissalo, Raisio ja Röyttä, jotka soveltuivat myös vartiovenetehtäviin.
1960-luku
Iso-Britanniasta hankittiin merivoimille vuonna 1961 käytetty fregatti koululaivaksi, se toimi nimellä Matti Kurki. Lisäksi vuonna 1962 valmistui Nuoli-luokan moottoritykkivenelaivue, ja Neuvostoliitosta ostettiin vuonna 1964 merivoimille kaksi Riga-Iuokan saattajaa Uusimaa ja Hämeenmaa.
Merivoimien sodan ajan joukot
Merivoimien suunniteltu sodan ajan vahvuus on 31 500 henkilöä. Joukkoihin kuuluu:
Merivoimien aluksia
thumb|[[Helsinki-luokan ohjusvene Oulu, Helsingin satamassa kesällä 2006.]]
Merivoimien muu kalusto
thumb|250px|100 56 TK [[Kuivasaari|Kuivasaaressa vuonna 2009]]
Lähitulevaisuuden hankintoja
Laivue 2020-projektissa rakennetaan neljä Pohjanmaa-luokan monitoimikorvettia, jotka korvaavat Rauma-luokan ohjusveneet ja Hämeenmaa-luokan miinalaivat sekä jo käytöstä poistetun miinalaiva Pohjanmaan. Suunnitelmien mukaan alukset otetaan käyttöön vuosina 2022–2027.
Suomen puolustusvoimat
thumb|Suomen postilaitos julkaisi vuonna 1968 postimerkin, joka kuvasi Suomen sen hetkisiä puolustusvoimia osana kolmimerkkistä sarjaa. Puolustusvoimat on Suomen asevoimat, jonka tärkein tehtävä on Suomen sotilaallinen puolustaminen. Tämän lisäksi puolustusvoimien tehtävänä on tukea muita viranomaisia pelastustoiminnassa ja järjestyksen ja turvallisuuden ylläpitämisessä sekä osallistua kansainväliseen kriisinhallintaan. Uutena tehtävänä puolustusvoimille säädettiin kesäkuussa 2017 kansainvälisen sotilaallisen avun antaminen.
Suomen merivoimat
Lähitulevaisuuden hankintoja
Laivue 2020 –hankkeen kokonaishinta on 1,2 miljardia euroa. Hankkeeseen kuuluvat mm. alukset ja taistelujärjestelmä. Hankkeen rahoitus sisältyy vuoden 2018 budjettiin ja rahoitus alkaa vuonna 2019. Aluksiin mm. asennetaan poistuvien alusten kalustoa, mm. pintatorjuntaohjus ja torpedojärjestelmä. Alusten hinnan lisäksi käyttö, ylläpito ja huoltaminen maksaa, joka rahoitetaan puolustusvoimien normaalista vuosibudjetista. Aikataulun mukaan ensimmäisen korvetin koeajo on vuonna 2024.
Vuosina 2022–2024 merivoimille hankitaan myös yhdeksän Utö-luokan huoltovenettä.
Suomen puolustusvoimat
Puolustusvoimien ylipäällikkönä toimii tasavallan presidentti Sauli Niinistö. Puolustusvoimain komentajana on toiminut elokuusta 2019 alkaen kenraali Timo Kivinen.
Puolustusvoimat jakautuu kolmeen puolustushaaraan: maavoimiin, ilmavoimiin ja merivoimiin, jotka toimivat pääesikunnan alaisuudessa. Puolustushaarat jakautuvat edelleen joukko-osastoihin, varuskuntiin, sotilaslaitoksiin ja muihin hallintoyksiköihin, joita voi toimia myös suoraan pääesikunnan alaisuudessa. Hallinnollisesti puolustusvoimat on puolustusministeriön alainen.
Sisäministeriön alainen Rajavartiolaitos ei kuulu puolustusvoimiin, mutta sen henkilöstö ja materiaali voidaan erillisellä päätöksellä liittää puolustusvoimiin poikkeusoloissa, esimerkiksi sotilaallisen konfliktin uhatessa.
Puolustusvoimat perustuu Suomessa kaaderijärjestelmään, jossa vain osa sotilashenkilöstöstä on palkattua kantahenkilökuntaa ja suurimman osan sodanajan kokoonpanosta muodostavat reserviläiset. Joukkotuotannossa koulutetuista sodanajan joukoista valtaosa, 96 prosenttia, koostuu asevelvollisista reserviläisistä. Rauhanaikana palkattuna kotimaan tehtävissä puolustusvoimilla on noin 12 000 henkeä, josta noin kolmasosa on siviilejä tai siviilikoulutuksen saaneita. Varusmiehiä puolustusvoimat kouluttaa vuosittain 22 000.
Nykyinen sodan ajan joukkojen vahvuus on sotilasta. Nämä jakautuvat periaatteellisesti valmiusjoukkoihin ja täydennysjoukkoihin. Valmiusjoukkoja ovat valmiusosastot ja -yksiköt, joissa palvelee kantahenkilökuntaa ja varusmiehiä, sekä välittömän valmiuden joukot, jotka koostuvat pääosin reserviläisistä. Täydennysjoukkoja ovat operatiiviset joukot, alueelliset joukot ja paikallisjoukot. Sipilän hallitus nosti sodan ajan vahvuutta 50 000 sotilaalla nykyiseen yhdistämällä sodan ajan vahvuuteen sodan ajan perustamisorganisaation ja lisäämällä vahvuuteen riittävän koulutuksen saaneita varusmiehiä.
Puolustusvoimien kehittäminen perustuu ensi sijassa lähialueilla olevan sotilaallisen kapasiteetin arviointiin, siitä johdettuihin sotilaallisiin uhkakuviin ja mahdollisiin muihin sotilaallisiin uhkiin.
Vuonna 2018 puolustusvoimien toimintamenot olivat yhteensä noin 1,9 miljardia euroa. Puolustusmateriaalihankintoihin vuonna 2018 käytettäväksi tarkoitettu määräraha ja valtuudet olivat yhteensä noin 478 miljoonaa euroa. Yhteensä toimintamenoihin ja puolustusmateriaalihankintoihin käytettävä raha vastasi noin 1,1 prosenttia Suomen bruttokansantuotteesta. Vuosien 2018–2027 puolustusmateriaalihankintoihin varattiin 2,3 miljardia euroa. Vuonna 2022 puolustusbudjetin osuus bruttokansantuotteesta on noin 1,96 prosenttia kun se edellisenä vuotena oli 1,85 prosenttia. Huhtikuussa 2022 kerrottiin budjetin kasvattamisesta kolmivuotisessa suunnitelmassa, joka alkaa vuodesta 2023. Naton käyttämän laskentatavan mukaan puolustukseen käytettävällä budjetilla on suurempi osuus kansantuotteesta kuin Suomessa käytetyn laskentatavan mukaan (0,34 prosenttiyksikköä suurempi vuonna 2016), jolloin käytetty budjetti on lähempänä Naton kahden prosentin tavoitetta.
Puolustusvoimista käytetään epämuodollisesti myös nimeä Suomen armeija (lyhenne SA ) ja yleisnimitystä armeija tai sotaväki.
Tehtävät ja toimivaltuudet
Puolustusvoimien tärkein toimivaltuus on valtuutus käyttää sotilaallista voimaa. Lakiteksti muotoilee tämän tehtävän seuraavasti:
Tehtäviensä toteuttamiseksi puolustusvoimilla on myös muita toimivaltuuksia, joista on säädetty suuressa määrässä erityislakeja. Tärkeimmät toimivaltuussäädökset ovat aluevalvontalaissa ja sotilaskurinpidosta ja rikostorjunnasta puolustusvoimissa annetussa laissa (255/2014). Edellinen laki antaa puolustusvoimille oikeuden valvoa ilma- sekä vesirajoja ja ottaa kiinni tarvittaessa rajaa loukkaavat alukset ja henkilöt. Se mahdollistaa myös tiettyjen salaisten kohteiden suojaamisen. Sotilaskurinpidosta ja rikostorjunnasta annettu laki puolestaan antaa puolustusvoimille oikeuden tutkia itse asevelvollisten ja ammattisotilaiden tekemät sotilasrikokset, minkä jälkeen syyllisiä voidaan rangaista joko kurinpito- tai tuomioistuinmenettelyssä.
Sodan aikana tai poikkeusoloissa tasavallan presidentti voi asetuksellaan antaa puolustusvoimille lisätoimivaltuuksia siten, miten puolustustilalaissa on säädetty. Vastaavasti valtioneuvosto voi yhteistoiminnassa presidentin kanssa poikkeusoloissa antaa puolustusvoimille lisätoimivaltuuksia siten, miten on valmiuslaissa säädetty.
Ylin johto
Puolustusvoimien ylipäällikkö on tasavallan presidentti, joka päättää
Tasavallan presidentti tekee päätöksensä pääasiassa puolustusvoimain komentajan esittelystä, mutta Suomen puolustusministerillä on aina oikeus olla läsnä tasavallan presidentin antaessa sotilaskäskyä. Tietyissä taloudellisesti merkittävissä asioissa, jotka kuuluvat puolustusministeriön päätäntävaltaan, esittelijänä toimii puolustusministeri. Tällöin puolustusvoimain komentajalla on oikeus olla läsnä ja esittää näkemyksensä. Halutessaan presidentti voi viedä sotilaskäskyasian esiteltäväksi valtioneuvoston yleisistuntoon, jolloin hän tekee päätöksensä hallituksen ratkaisuehdotuksesta. Presidentillä on aina oikeus ottaa käsiteltäväkseen mikä tahansa sotilaskäskyasia.
Puolustusministeri päättää varuskuntien ja joukko-osastojen perustamisesta ja lakkauttamisesta sekä muista vastaavasti yhteiskunnallisesti merkittävistä asioista. Kaikki muut sotilaskäskyasiat kuuluvat puolustusvoimien komentajan tai hänen alaistensa päätösvaltaan. Sotilaskäskyasioissa tehdyistä päätöksistä ei voi valittaa.
Puolustusvoimia johtaa puolustusvoimain komentaja, jonka alaisena ovat puolustushaarakomentajat sekä pääesikunnan päällikkö.
Paikallishallinto
Puolustusvoimien varsinainen sotilaallinen voima on rauhan aikana jaettu joukko-osastoihin, jotka ovat maavoimien, ilmavoimien tai merivoimien alaisia. Joukko-osastot ovat yhtymiä, jotka kouluttavat rauhan aikana varusmiehiä ja valmistelevat yhteistoiminta-alueensa puolustusta. Sodan aikana ne perustavat tärkeimmät sodan ajan joukot.
Puolustusvoimien aluehallinnosta vastaavat maavoimien esikunta ja sen alaisuudessa toimivat joukko-osastot sekä niiden alaiset aluetoimistot. Aluetoimistot palvelevat vastuukuntiensa kutsuntaikäisiä ja reserviläisiä asevelvollisuusasioissa. Aluetoimistot ovat : Aluetoimistot hoitavat virallisen asioinnin, asevelvollisen ja puolustusvoimien välillä. Niiden tehtäviin kuuluu muun muassa kutsuntojen toteuttaminen, asevelvollisten neuvominen, reserviläisten asioiden hoitaminen ja naisten vapaaehtoista asepalvelusta koskevien asioiden käsittely.
Aluetoimistot siirtyivät sotilasläänien alaisuudesta suurimpien maavoimien joukko-osastojen alaisuuteen 1.1.2015. Samalla otettiin käyttöön maavoimien joukko-osaston apulaiskomentajan virka. Apulaiskomentaja avustaa joukko-osaston komentajaa kasvaneen kokonaisuuden ja aluetoimistojen hallinnassa.
Asevelvollisuus
thumb|Suomalaisia varusmiehiä antamassa [[sotilasvalaansa.]]
Asevelvollisuus koskee Suomessa miehiä. Asevelvollisuudesta määräävät asevelvollisuuslaki ja siviilipalveluslaki. Kyseessä on osa perustuslain 127 §:n määräämää maanpuolustusvelvollisuutta, joka koskee kaikkia Suomen kansalaisia. Asevelvollisuuden voi suorittaa varusmiespalveluksena tai, mikäli asevelvollisella on asepalveluksen estävä vakaumus, siviilipalveluksena.
Varusmiespalvelus
Varusmiespalvelus on Suomessa perustuslain 127 §:n tarkoittama tapa suorittaa asevelvollisuus. Varusmiespalveluksen ovat velvoitettuja suorittamaan kaikki asevelvolliset miehet, joilla ei ole uskonnollista tai eettistä vakaumusta tai terveydellistä syytä, joka estäisi varusmiespalveluksen suorittamisen.
Reservipalvelus
Varusmiespalveluksen jälkeen asevelvollisuus jatkuu reservissä ja – yli 50-vuotiaiden miehistön jäsenten osalta – varareservissä. Reserviläisiä voidaan lain mukaan kutsua kertausharjoituksiin määräajaksi. Reservin kertausharjoitukset perustuvat asevelvollisuuslakiin, ja ne ovat yhtä velvoittavia kuin varusmiespalvelus. Reserviläinen voidaan käskeä kertausharjoituksiin seuraavasti:
Yli 50-vuotiaat miehistön jäsenet sekä ne asevelvolliset, jotka eivät ole vielä suorittaneet varusmiespalvelusta tai jotka ovat saaneet siitä vapautuksen, kuuluvat varareserviin, eikä heitä käsketä palvelukseen kuin korkeintaan täydellisen liikekannallepanon aikana, mikäli eduskunta näin erikseen päättää.
Naisten vapaaehtoinen asepalvelus
Vuosittain naisten vapaaehtoisen asepalveluksen suorittaa noin 1 000 naista. Asepalvelusta suorittavalla naisella on kuitenkin mahdollisuus 30 päivän kuluessa palveluksen aloituspäivästä ilmoittaa, ettei hän jatka palvelustaan. Asepalveluksen suorittaneista naisista noin 60 prosenttia on saanut myös johtajakoulutuksen. Tunnettuja vapaaehtoisen asepalveluksen suorittaneita naisia ovat muun muassa moukarinheittäjä Sini Pöyry ja poliitikko Outi Siimes.
Upseerin ammattiin johtavan tutkinnon on Maanpuolustuskorkeakoulun Kadettikoulussa suorittanut jo toistasataa naista. Vuonna 2018 ylin naisella oleva upseerin arvo on everstiluutnantti. Ensimmäiset 13 naisupseeria valmistuivat Reserviupseerikoulusta 4. heinäkuuta 1996.
Vapaaehtoinen maanpuolustustyö
thumb|Suomalainen kranaatinheitinryhmä ampumassa. Puolustusvoimat kouluttaa täydennyskursseilla vapaaehtoisia reserviläisiä vuorovuosina miehistöstä aliupseereiksi ja aliupseereista upseereiksi. Kurssille valittavilla pitää olla kohtuullinen fyysinen kunto ja suunniteltu tai voimassa oleva sijoitus ylempään reservin tehtävään.
Vapaaehtoiset harjoitukset (VEH)
Vapaaehtoiset harjoitukset ovat Puolustusvoimien johtamia harjoituksia, joihin osallistuminen on vapaaehtoista ja joista ei makseta reserviläispalkkaa.
Puolustusvoimat järjestää alueellisia ja valtakunnallisia maanpuolustuskursseja avainhenkilöstölle, johon kuuluu muiden muassa valtion ja kuntien korkeita virkamiehiä sekä elinkeinoelämän vaikuttajia. Näiden kurssien tarkoituksena on antaa avainhenkilöstölle tietoja valtakunnan turvallisuuspolitiikasta ja maanpuolustuksesta.
Maanpuolustuskoulutusyhdistys
Sotilaallista koulutusta järjestää myös Maanpuolustuskoulutusyhdistys (MPK), joka nykyisin on luonteeltaan julkisoikeudellinen yhteisö. Sen järjestämät kurssit eivät ole olleet kertausharjoituksia, vaan joko Puolustusvoimien tilaamia vapaaehtoisia harjoituksia tai sotilaallista valmiutta palvelevaa koulutusta. Lisäksi MPK järjestää myös ei-sotilaallista koulutusta. Puolustusvoimien tilaamat vapaaehtoiset harjoitukset rinnastetaan kertausharjoituksiin täysimääräisesti ja niille osallistujat ovat harjoituksen ajan juridisesti sotilaita. Sotilaalliset lisäkurssit ja eräät muut kurssit kuitenkin rinnastetaan kertausharjoituksiin tietyin poikkeuksin. Vapaaehtoiset harjoitukset ovat ilmaisia, ja osallistujille maksetaan matkakustannukset sekä päiväraha, mutta muut MPK:n kurssit ovat pääsääntöisesti maksullisia kurssilaisille.
Aikaisemmin Maanpuolustuskoulutusyhdistys toimi tavallisena yhdistyksenä, jonka nimi oli Maanpuolustuskoulutus ry. Vuonna 2007 säädetty laki muutti sen julkisoikeudelliseksi yhteisöksi ja siirsi sotilaalliset lisäkurssit selkeämmin Puolustusvoimien alaiseksi toiminnaksi.
Maakuntajoukot
Maakuntajoukot ovat osa puolustusvoimien sodanajan joukkoja. Se koostuu vapaaehtoisista reserviläisistä, sekä poikkeusoloissa tarvittaessa tehtävään määrätyistä vapaista reserviläisistä.
Maakuntajoukkojen tehtävänä on rauhan aikana ylläpitää ja kehittää alueellisten joukkojen suorituskykyä ja reserviläisten osaamista. Tämä suoritetaan järjestämällä 4−10 vuorokautta sotilaskoulutusta maakuntajoukkoihin kuuluvalle henkilöstölle. Lisäksi rauhan aikana maakuntajoukkojen tehtäviin kuuluu virka-avun tarjoaminen muille viranomaisille sitä pyydettäessä.
Rauhanturvaaminen ja kansainvälinen sotilaallinen kriisinhallinta
thumb|Suomalaisia [[Rauhanturvaaminen|rauhanturvaajia osallistui EUFOR RD Congo -operaatioon vuonna 2006.]]
Kaikki suomalaiset rauhanturvaajat ovat vapaaehtoisia. Rauhanturvatehtäviin on mahdollisuus päästä joko hakeutumalla varusmiespalvelukseen Suomen kansainväliseen valmiusjoukkoon (Finnish Rapid Deployment Force) tai lähettämällä hakemus rauhanturvatehtäviin toimintavalmiuteen varusmiespalveluksen jälkeen. Nykyisin myös naisilta edellytetään varusmiespalveluksen suorittamista.
Perustamispäivä ja muut juhlapäivät
Kuitenkin perustamispäivämäärän sijasta puolustusvoimien vuosipäivä 1919–1939 oli sotaväen lippujuhlan päivä 16. toukokuuta viitaten valkoisten voittoon punaisista sisällissodassa. Talvisodan jälkeen 1940 suomalaisten kahtiajaosta muistuttanut päivä haluttiin muuttaa toukokuun kolmanneksi sunnuntaiksi kunnioittamaan sisällissodassa ja talvisodassa kaikkien henkensä antaneiden suomalaisten muistoa, jolloin alkoi kaatuneiden muistopäivän vietto. Jatkosodan aikana 1942 puolustusvoimien ylipäällikön, sotamarsalkka Gustaf Mannerheimin täyttäessä 75 vuotta hänet ylennettiin Suomen marsalkaksi ja hänen syntymäpäiväänsä 4. kesäkuuta vietettiin aluksi nimellä Suomen marsalkan syntymäpäivä, mutta varsin pian nimeksi vakiintui puolustusvoimain lippujuhlan päivä toimien puolustusvoimien vuosipäivänä.
Puolustusvoimien edeltäjät Ruotsin ja Venäjän vallan aikana
vasen|pienoiskuva|Ylipäällikön päiväkäsky n:o 1, jolla perustettiin Suomen tasavallan joukkojen esikunta 2. helmikuuta 1918 Ruotsin kuningas Kaarle XI loi 1680-luvulla ensimmäisen armeijaorganisaation eli ruotujakolaitoksen, joka säilyi aina 1800-luvulle asti. Muutaman talon ryhmät määrättiin ylläpitämään kukin yhtä sotilasta. Ruotusotamiesten muodostamat sotajoukot jaettiin osastoihin, jotka muodostivat rykmenttejä. Rykmentin komppaniat olivat paikkakunnittain organisoituja.
Kun Suomi liitettiin Venäjään 1809, Suomen silloinen armeija lakkautettiin ja suomalaisille luvattiin, ettei heidän tarvitsisi sotia ulkomailla. Asevelvollisuus tuli voimaan Venäjällä vuonna 1870, ja 1878 säädettiin Suomen ensimmäinen asevelvollisuuslaki. Puolustusvoimat perustettiin 1881 ja lakkautettiin 1901. Armeija ei koskaan joutunut sotaan. Kaikkiaan koulutettiin noin 15 000 jalkaväen miestä. Ensimmäisen sortokauden aikana Suomen armeija liitettiin Venäjän armeijaan vuonna 1899 keisari Nikolai II:n suuriruhtinasaikana.
Vuosien 1917–1918 suojeluskunnat - Suomen tasavallan joukot
Vasta itsenäistyneellä Suomella ei ollut omaa armeijaa. Sisällissodan syttyessä toisen puolen joukot muodostuivat suojeluskunnista, toinen puoli punakaarteista. Jo syksyllä 1917 oli alkanut muodostua suojeluskuntia, mitkä virallistuivat maaherran tehtäviä suorittaneiden kuvernöörien lääninhallitusten päätöksillä. Keväällä 1918 Svinhufvudin itsenäisyyssenaatti julisti suojeluskunnat hallituksen joukoiksi, Suomi oli saanut armeijan, jonka upseereina toimivat jääkärit ja johon sovellettiin Suomen suuriruhtinas Aleksanteri II:n aikaista vuoden 1878 asevelvollisuuslakia. Suomen punakaartit muodostuivat työväenliikkeestä lähinnä vuoden 1905 tapaan, mutta niillä ei ollut sotilasopetettua runkojoukkoa niin kuin suojeluskunnilla saksanjääkärit 1915–1918. Sana jääkäri, saksaksi Jäeger, tarkoittaa metsästäjää, mutta myös kevyttä jalkaväkeä. Suomessa itsenäisyyden alussa polkupyörillä liikkunut jalkaväki, polkupyöräjoukot, nimettiin jääkärijoukoiksi.
Suomen sotaväki
Suomen valtion asevoimia kutsuttiin Suomen sotaväeksi Suomen sisällissodan jälkeen. Tällöin 6. joulukuuta 1917 tasavallaksi itsenäisyysjulistettu Suomi, muuttui kuningaskunnaksi, mutta saksalainen kuningas ei koskaan astunut virkansa eikä häntä asetettu virkaansa, koska Saksa hävisi ensimmäisen maailmansodan 11. marraskuuta 1918. Näin nykyiset Suomen puolustusvoimat jäivät vuosiksi sotaväki -nimisiksi. Aiempien Suomen armeija, Suomen sotalaitos ja sotaväki jälkeen käytettiin vuodesta 1919 lähtien nimitystä Suomen sotalaitos vuoteen 1922 asti, jolloin asetustekstissä käytetyksi nimitykseksi tuli puolustuslaitos vuoteen 1974 asti. Tällöin omaksuttiin nykyinen termi puolustusvoimat (Suomen puolustusvoimat).
Asevelvollisuus
Suomen oma pysyvä asevelvollisuuslaki säädettiin 1922, ja sitä muokattiin 1932, jolloin perustettiin ensimmäiset kertausharjoitukset reservin aliupseereille ja reservinupseereille. 1936 kertausharjoituksiin saatettiin määrätä myös sotilasarvoiltaan miehistöarvoisia.
Puolustushaarat merivoimat ja ilmavoimat
Laivasto sai 1930-luvulla lippulaivoikseen Panssarilaiva Väinämöisen ja Panssarilaiva Ilmarisen.
Suomen ilmavoimien historia alkoi ruotsalaisten ja venäläisten vanhoista koneista. Ensimmäiset tukikohdat olivat vesilentoasemia. Jatkosotaan asti kalustoa hankittiin haalimalla koneita sieltä, mistä sai.
Toisen maailmansodan lopussa Moskovan välirauhansopimus ja Pariisin rauhansopimus
Pariisin rauhansopimus rajoitti sekä joukkojen määrää että laivastolle että ilmavoimille sallittua kalustoa. Pariisin rauhansopimusta alettiin 1950-luvulla tulkita niin, että lentokoneiden maksimimäärä tarkoitti ensilinjan taistelukoneita eikä koko lentokalustoa. Rajoitukset katsottiin päättyneiksi vuonna 1990.
Kylmänsodan aikaista kehitystä
Kylmän sodan aikana ulkopoliittiset ja kansainväliset tekijät kuten YYA-sopimus, noottikriisi ja Berliinin kriisi vaikuttivat puolustusvoimien kehittämiseen. Ulkomaankaupan kansainväliset kytkennät vaikuttivat puolestaan materiaalihankintoihin. Ensimmäinen pitkän aikavälin hankintaohjelma alkoi vuonna 1957. Se keskittyi rannikkopuolustuksen kehittämiseen, lentäjien koulutukseen ja jalkaväkivarusteiden modernisointiin. Vuonna 1959 ostettiin suuri erä maavoimien kalustoa Neuvostoliitosta, ja hankinnat jatkuivat vuoteen 1964 asti. Ohjusten hankkiminen Neuvostoliitosta MiG-21-torjuntahävittäjiin sallittiin Suomelle, kun vuoden 1962 loppuun mennessä oli saavutettu kaikkien osapuolien yksimielisyys Pariisin rauhansopimuksen tulkinnasta. Ilmavoimien käyttöön hankittiin ensin Draken- ja MiG-hävittäjiä, jotka korvattiin 1990-luvulla Horneteilla.
Naisten vapaaehtoinen asepalvelus aloitettiin vuonna 1995.
Vuosina 2012-2015 toteutettiin viimeisin Puolustusvoimauudistus, jossa toteutettiin säästöjä yhdistämällä toimintoja ja lakkauttamalla varuskuntia ja muita yksiköitä. Tavoitteena oli 800 miljoonan euron säästöt eli 10 % vuosibudjetista.
Kritiikkiä ja keskustelua Puolustusvoimista
Keskustelu ja kritiikki Suomen puolustusvoimista on kohdistunut vuosien varrella Puolustusvoimien asemaan yhteiskunnassa, toimintaan ja viestintätapoihin. Keskustelua on käyty muun muassa asevelvollisuudesta ja siviilipalveluksesta, naisten varusmiespalveluksesta, vuosien 2012–2015 Puolustusvoimauudistuksesta ja sen yhteydessä yksiköiden lakkauttamisesta, maanpuolustuskyvystä, kalustohankinnoista sekä turvallisuus- ja viestintäkulttuurista.
Vuonna 2000 valmistunutta väitöskirjaa varten tehtiin kysely kansanedustajille, puolustushallinnon virkamiehille ja aihealueesta kirjoittaville toimittajille. Sen tulosten mukaan Suomen puolustuspolitiikan linjauksista päättää noin 20 henkilön eliitti, ja tavallinen rivipoliitikko tuntee vaikutusmahdollisuutensa esimerkiksi armeijan hankintoihin vähäisiksi.
Viestikomppania
Viestikomppania on viestijoukkojen perusyksikkö, joka perustaa ja ylläpitää prikaatin viestiyhteydet. Suomessa rauhanajan koulutusyksikköinä on ollut 1. Erillinen Viestikomppania Oulussa, 2. Erillinen Viestikomppania Turussa ja 3. Erillinen Viestikomppania Mikkelissä, Itä-Suomen Viestipataljoona Karjalan prikaatissa Valkealassa sekä Viestirykmentti Riihimäellä.
Jalkaväkiprikaati-80
1980-luvulla prikaatin viestikomppania jaettiin viestiosastoihin, joista viestiosasto 1 vastasi prikaatin esikunnan alueen lähi- ja kaukoyhteyksistä ja viestiosasto 2 pataljoonan prikaatiin menevistä yhteyksistä. Koulutus oli jakautunut tekniikan asettaman viestin suuntaamisen johdosta puhelin-, sanoma- ja radiokoulutukseen, minkä seurauksena koulutuksellisesti alokkaat jaettiin sähkötyskykynsä perusteella radio- ja puhelinkoulutukseen. Ne radiopuolen koulutukseen menneet, joiden sähkötystason kehitys ei harjoiteltaessa vastannut muiden radiokoulutuksen saaneiden tasoa, ohjattiin jatkokoulutuksessa sanomaliikenteeseen. Puhelinkoulutus jakautui puhelinkeskuskoulutukseen, linkkikoulutukseen ja kenttäkaukokaapelikoulutukseen.
Jalkaväkiprikaati-70
Jalkaväkiprikaati-70:ssä ensimmäistä kertaa perustettiin viestikomppaniaan viestiosasto-1:n ja viestiosasto-2:n lisäksi viestiosasto-3, jonka tehtävänä oli tukea yleistä prikaatin liikkuvuutta viestiaselajin osalta. Muutosesitys lähti liikkeelle jalkaväkitoimistosta 5. maaliskuuta 1970, Suomen viestijoukkojen päivänä. Jalkaväkiprikaati-70:n viestikomppanian kirjavahvuus oli 186 edellisen jalkaväkiprikaati-63:n viestikomppanian kirjavahvuuden oltua 195. Viestiosastojen 1-3 lisäksi jalkaväkiprikaati-70:n kokoonpanossa oli komento- ja huoltojoukkue, suuntaradio- ja puhelinjoukkue sekä viestihuoltojoukkue.
Jokaiselle 186:sta oli varattu sukset. Viestikomppanian käytössä oli lisäksi 17 moottoripyörää, yksi maastohenkilöauto, viisi pakettiautoa, seitsemän kuorma-autoa, kolme erikoisajoneuvoa, 14 pyörätraktoria ja 57 polkupyörää.
Jääkäriprikaatin ja valmiusyhtymän viestikomppania
1990-luvulla laitteiden digitalisoiduttua sähkötyskoulutus ja sanomakoulutus menettivät merkityksensä, kun radioihin kyettiin liittämään sanomalaite, joka lähetti viestin purskelähetyksenä salattuna. 2000-luvulla radiossa itsessään on sekä salaus että taajuushyppely.
Organisatorisesti uusissa organisaatioissa ei prikaatin viestikomppania ole enää suoraan prikaatin alainen, vaan kuuluu esikunta- ja viestipataljoonaan.
Uikujärvi
Uikujärvi on: