cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Etsivä keskuspoliisi
Sisäpoliittiset paineet talvella 1922
Edistyspuoluetta edustanut hallituksen sisäasiainministeri Heikki Ritavuori ilmoitti halunsa uudistaa myös valtiollisen poliisin. Sisäministeri oli ajautunut ajoittain ristiriitoihin aktivistipiirien vetämän Etsivän keskuspoliisin kanssa. EK:n henkilöstö koostui entisistä vapaus- ja heimosotureista, poliiseista, suojeluskuntalaisista ja jääkäreistä, ja organisaatio oli muodostunut osaksi aktivistien sisärengasta. Se, minkä takia nämä ryhmät olivat vahvasti edustettuina EK:ssa, johtui siitä käytännön syystä, että nämä olivat ainoita henkilöitä, jotka olivat saaneet eräänlaisen turvallisuusalan koulutuksen. Maassa oli pula valtion turvallisuustehtäviin koulutetuista virkamiehistä. Ritavuori halusi antaa EK:n alaosastojen tehtävät paikallispoliisille, jotta maaherrat voisivat valvoa toimintaa. EK:n pääosastosta olisi muodostettu yleinen poliisikeskus, johon olisivat kuuluneet rikospoliisi, passiosasto ja kieltolakia valvova poliisi. Toiminta ja rahoitus olisi muutettu vakiintuneelle pohjalle: nyt EK:n määrärahat vahvistettiin kuukausittain ja toimilupa joka vuosi. Näin olisi syntynyt vakinainen valtiollisen poliisin, rikospoliisin ja kieltolakipoliisin muodostama kolmiosainen Keskuspoliisilaitos.
Ministeri Ritavuoren murha
Oikeistossa tulkittiin, että Ritavuori aikoi lakkauttaa valtiollisen poliisin kommunisteja miellyttääkseen. Maassa järjestettiin kansalaiskokouksia, joissa vaadittiin, ettei valtiolliseen poliisiin organisaatioon saanut koskea. Kaksi viikkoa uudistusilmoituksesta, 14. helmikuuta 1922 Ritavuori murhattiin. Murhaaja, aktivisti Ernst Tandefelt sanoi yhdeksi motiivikseen Ritavuoren suunnitelmat valtiollisen poliisin "lakkauttamisesta". Uudistus olisi todennäköisesti lopettanut aktivistien vallan EK:ssa, ja onkin arveltu, että murhan takana olivat aktivistipiirit ainakin jonkinlaisena tukena. EK ei ottanut osaa murhatutkimuksiin, vaikka sisäministerin murhan selvittely olisi kuulunut valtiolliselle poliisille.
Organisaatiouudistuksen hylkääminen
Uusi sisäasiainministeri Heimo Helminen ei pitänyt toiminnan uudelleenjärjestämistä tärkeänä. Komitea sai mietintönsä valmiiksi joulukuussa 1923, mutta sen ehdotuksia vastustettiin eduskunnassa, joten Etsivä Keskuspoliisi jäi koko olemassaolonsa ajaksi väliaikaiseksi organisaatioksi, jonka tuli hakea toimilupaa joka vuosi. EK:n henkilökunnan asema kuitenkin parani.
Holmströmin jätti tehtävänsä tasan kolmen vuoden jälkeen 1. tammikuuta 1923. Seuraajaksi nousi EK:n apulaispäällikkönä 13. elokuuta 1919 – 31. joulukuuta 1922 toiminut Frans Klemetti.
Klemetin aika ja Kallion leikkaus 1923
Kesän 1922 eduskuntavaaleissa SSTP oli saanut lähes 15 prosenttia äänistä ja 27 kansanedustajaa. Puolueen vaalimenestyksen myötä EK keskittyi entistä tiiviimmin kommunistien toiminnan estämiseen. Aktivistijohtaja Holmströmin aikana EK oli antanut tietoja kommunisteista ja kommunisteiksi epäillyistä suoraan suojeluskunnille. Toiminta jatkui myös Holmströmin kauden jälkeen.
Kyösti Kallion johtama maalaisliiton ja edistyspuolueen keskustahallitus päätti yhdessä EK:n kanssa aloittaa keväällä vuonna 1923 hyökkäyksen äärivasemmistoa vastaan. Huhtikuussa kommunistien haltuunsa ottama sosiaalidemokraattinen nuorisoliitto lakkautettiin. Toukokuussa SSTP muutti nimensä neutraalimmaksi Suomen Työväenpuolueeksi (STP), mutta elokuussa oikeusministeri Otto Åkesson määräsi EK:n pidättämään yli 200 puolueen aktiivia ja takavarikoimaan STP:n kirjapainot. Myös kaikki 27 STP:n kansanedustajaa pidätettiin. Turun hovioikeus tuomitsi 189 pidätettyä eripituisiin vankeusrangaistuksiin valtiopetoksen valmistelusta, ja määräsi STP:n lakkautettavaksi. Sen sijaan kirjapainojen takavarikoinnille ei löytynyt laillista syytä. Klemetin kausi päättyi hänen yllättävään kuolemaansa 19. elokuuta 1923 pian tämän "Kallion leikkaukseksi" kutsutun operaation jälkeen.
Riekin aika 1923–1938
thumb|Esko Riekki, EK:n päällikkö vuosina 1923–1938|alt= Elokuussa 1923 EK:n johtajaksi valittiin oululainen Esko Riekki. Riekki oli entinen aktivisti, jääkärivärväri, heimosoturi, kalterijääkäri ja etappimies, joka oli toiminut ennen Etsivän keskuspoliisin tehtäviä Tornion poliisimestarina. Vuonna 1916 tsaarin Ohrana oli pidättänyt Riekin jääkäritoiminnan takia ja vienyt tämän kuulusteltavaksi Špalernajan tutkintovankilaan. Vankeudessa Riekki oppi kuulustelumenetelmiä, mutta kävi itsekin lähellä henkilökohtaista murtumista. Riekin sellitoveri Špalernajassa oli Vihtori Kosola.
Esko Riekin aktivistitausta
Riekki oli vielä vuonna 1919 suunnitellut Mannerheimin johtoon nostavaa oikeistokaappausta ja siitä seuraavaa Pietarin sotaretkeä. Hän ei ollut uskonut demokratian saavan aikaan aktivistien tavoittelemaa vahvaa Suomea, ja oli kuulunut aktivistiryhmään, joka katsoi, etteivät poliitikot ja valtiovalta kyenneet näkemään Suomen etuja. Luonteeltaan realisti ja kiihkoton Riekki kuitenkin sopeutui poliittiseen parlamentarismiin ja halusi toimia valtajärjestelmän sisältä päin. Entinen järjestelmän vastustaja vannoi puolustavansa demokratiaa ja vallitsevaa yhteiskuntajärjestelmää.
EK:n toiminnan uudelleenjärjestelyt
Alkuun Riekki haaveili muokkaavansa EK:sta täysin uudenlaisen poliittisen poliisin ilman minkäänlaisia ulkomaisia esikuvia, mutta yhteistoimintaa ulkomaisten tiedusteluorganisaatioiden kanssa kuitenkin harrastettiin aktiivisesti yhteisten operaatioiden ja koulutusvaihdon muodossa. Oppia haettiin saksalaisilta, joilta omaksuttiin muun muassa myöhemmin epäluuloja herättänyt laaja henkilökorttijärjestelmä. Oppia haettiin myös Baltian maista, ja Ruotsin poliisin kanssa ylläpidettiin yhteistyötä. Riekki muokkasi EK:ta ja sen ohjeistusta rankalla kädellä. EK alkoi tehostua ja kasata laajasti tietoa myös ulkomaisista toiminnoista, varsinkin suomalaisten kommunistien toimista Neuvostoliitossa.
EK:n kohteet
Riekin johtama EK keskittyi kommunistien vakoiluun. Samalla Riekki vahvisti EK:ta ja teki siitä vakavasti otettavan valtiollisen poliisin, joka ei ollut vain aktivistien sisärenkaan osa, kuten Holmströmin aikana. Ahvenanmaan osasto piti silmällä paikallisia separatisteja. Kohteena olivat myös valkoiset venäläiset emigrantit, joita saatettiin epäillä vakoilusta, keisarivallan palauttamissuunnitelmista tai vain rikollisuudesta, joka liittyi yleensä talouteen. Etsivällä Keskuspoliisilla oli töitä myös pirtunsalakuljettajien kanssa, koska koko 1920-luvun voimassa ollutta kieltolakia noudatettiin hyvin heikosti. EK myös seurasi postiliikennettä ja teki yhteistyötä rajavartiolaitoksen kanssa.
Tarkalla toiminnallaan EK keräsi laajan tietoaineiston. EK:n tiedonkeruu oli hyvin henkilökeskeistä, tietoja kerättiin jatkuvasti erillisiin henkilömappeihin. Arkisto laajeni huomattavaksi: Kansallisarkistossa säilytettävässä EK:n henkilökortistossa on merkintöjä lähes 200 000 henkilöstä. EK:n aikana Suomen väkiluku oli 3–3,5 miljoonaa henkeä, joten yli 5 prosenttia väestöstä oli tiedustelupoliisin arkistossa.
Kiivaasta sisäpoliittisesta vastustuksesta huolimatta Riekki rakensi EK:sta 1920-luvun loppuun mennessä poliisihallinnon vaikutusvaltaisimman osan. Vuonna 1927 EK:n vältti vain juuri ja juuri lakkauttamisensa ja tehtäviensä siirtämisen rikospoliisille. EK:n työntekijä, entinen aktivisti ja vapaussoturi, nuori lakimies Urho Kekkonen ehdotti julkisesti muutosta joka olisi lopettanut koko organisaation. Lopulta EK siirrettiin sisäasiainministeriön poliisitoimiston alaiseksi. EK itse asiassa vahvistui siirrosta entisestään.
SKP:n organisaation paljastaminen 1928
Vuonna 1928 Riekki teki ensimmäisen uransa kolmesta suuresta menestyksestä. Riekin EK sai käsiinsä SKP:n yleisorganisaattorin Jalmari Rasin, jonka tunnustusten avulla EK vangitsi koko SKP:n Suomen byroon, eli puolueen Suomen johdon ja huomattavan osan organisaatiota, mikä hajotti puolueen toiminnan lähes kokonaan. Riekin mukaan kesällä 1930 tilanne oli siinä vaiheessa, että kommunismi tarvitsi enää "armonpiston".
Loppuvuonna 1930 eduskunta hyväksyi lain kommunistilehtien lakkauttamisesta ja viisi kommunistilakia, jotka kielsivät kaiken kommunistisen toiminnan. Kun kommunistien eduskuntaryhmä, vaalijärjestöt, muut järjestöt ja sanomalehdet lakkautettiin, tutkinta oli EK:n tehtävänä.
EK:n ulkomaiset yhteydet
1920-luvulta lähtien EK vaihtoi jatkuvasti tietoja Neuvostoliiton reunavaltioiden, esimerkiksi Viron, Puolan ja Unkarin kanssa. Reunavaltioiden kanssa solmittiin salainen tiedustelusopimus vuonna 1926. Riekin aikana luotiin suhteet myös Britannian, Ruotsin, Saksan Weimarin tasavallan ja Japanin tiedustelupalveluihin. EK antoi jatkuvasti tietoja toiminnastaan myös Yhdysvaltoihin. Kansallissosialistisen Saksan tiedustelujärjestö Gestapon kanssa aloitettiin yhteistyö jo 1930-luvun puolivälissä: Suomi oli ensimmäinen demokratia, joka solmi poliisiyhteistyösopimuksen Saksan kanssa.
Etsivä Keskuspoliisi ja Lapuan liike
EK:n ja lapualaisten yhteistyö hyödytti kumpaakin osapuolta. Koska toiminta oli laitonta, tiedot kuitenkin annettiin jälkiä jättämättä.
Oikeistoradikalismin aika ja suhtautuminen lapuanliikkeeseen
Riekki itse kannatti Lapuan liikkeen antikommunistisia tavoitteita, mutta itse liikkeeseen ja erityisesti sen johtoon hän suhtautui kriittisesti. Riekin mielestä Lapuan liikkeen olisi tullut toimia porvarillisen rintaman ja hallituksen tukena kommunismia vastaan, ei hajottaa porvarillista rintamaa. Riekki oli alkujaan kannattanut kansanliikettä hallitukselle suunnattuna tukena äärivasemmistoa vastaan, mutta ei liikkeen kääntymistä hallituksen vastustajaksi. Lisäksi hän mieluummin yritti vaikuttaa tiedoillaan hallitusjohtoon kuin lapualaisjohtoon, jota hän ei pitänyt kovin kyvykkäänä. Tätä radikalisoitunut Lapuan liike ei ymmärtänyt ja Lapuan liikkeen organisaattori Kosti-Paavo Eerolainen vaati Riekkiä kertomaan oliko hän kansanliikettä vastaan vai sen puolesta. Käytännössä kysymys oli siitä asettuiko Riekki tukemaan vallitsevan parlamentaarisen järjestelmän kaatamista vai säilyttämistä, ja Riekki valitsi jälkimmäisen. Etsivä keskuspoliisi tarkkaili myös oikeistoradikaaleja aktivisteja, ja esimerkiksi Helsingissä maaliskuussa 1930 pidetystä itäkarjalaisten ja inkeriläisten konferenssista Riekki raportoi hallitukselle kertoen kokouksessa vallinneen intomielisen aktivistihengen ja sotaisan mielialan, ja arvosteli samalla Yleisesikunnan ja sen päällikön K. M. Walleniuksen näkyvää osallistumista.
Tässä tilanteessa EK:n välit Lapuan liikkeen kanssa kiristyivät. Esimerkiksi Kotkan poliisimestari Eino Havas oli tehnyt paikallisten lapualaisten kanssa sopimuksen, että hän pidättää kaikki johtavat kommunistit ja luovuttaa heidät lapualaisille, vaikka pidätettävät olisi pitänyt itse asiassa luovuttaa EK:lle. Kun EK esti Havaksen hankkeet välit Lapuan liikkeen ja EK:n välillä katkesivat käytännössä kokonaan.
Lapualaisten iskujoukoissa olleista EK:n etsivistä tunnetuin lienee Kosti-Paavo Eerolainen, joka toteutti aktivistitoverinsa Artturi Vuorimaan kanssa heinäkuussa 1930 SSTP:n kansanedustajien Eino Pekkalan ja Jalmari Rötkön kaappauksen kesken perustuslakivaliokunnan istunnon. Valiokunnan puheenjohtajan Väinö Voionmaan (SDP) ja Ernst von Bornin (RKP) yrittäessä estää kansanedustajien kaappausta Eerolainen käytti tilanteessa hyväkseen Etsivän keskuspoliisin virkamerkkiään, ja Eerolainen sai Vuorimaan kanssa pakotettua kansanedustajat mukaansa. Riekille EK:n virkamerkin käyttö oli liikaa, ja hän kielsi alaistensa suhteet Lapuan liikkeeseen – juuri kun lapualaiset itse olivat suunnitelleet laajempaa yhteistyötä EK:n kanssa. Tutkija Siltalan mukaan Riekki ei ollut aiemmin ollut tietoinen alaistensa toiminnan laajuudesta lapuanliikkeessä.
Kun lapualaismieliset upseerit kyydittivät K. J. Ståhlbergin lokakuussa 1930, Lapuan liikkeen johto halusi halusi välttää epäilyt osallisuudestaan kyyditykseen. Rafael Haarla ja kumppanit yrittivät selittää teon EK:n tekemäksi provokaatioksi, mutta EK:n päällikkö Esko Riekki kumosi syytökset tarkkaan perustellen. Tästä huolimatta lapualaisten Kurt Wallenius jatkoi Riekin ja EK:n syyttämistä Ståhlbergin kyydityksestä. Joulukuussa 1931 Haarla antoi virallisen käskyn, jossa kiellettiin rintamamiehiä olemaan enää missään tekemisissä EK:n kanssa.
Poliittisesti EK toimi hallituksen ja Lapuan liikkeen välimaastossa. Riekki kannatti laillisuutta, mutta myös aktivistien ajamaa valkoista Suomea. EK yritti poistaa Lapuan liikkeestä kapinallisuutta ja karkeita toimintamuotoja. EK ei tarkkaillut Lapuan liikettä tutkinnan kohteena, vaikka Riekki välittikin valtiojohdolle liikkeestä kuulemiaan huhuja ja tietoja. Raportit olivat suppeita ja pintapuolisia verrattuna tarkkaan ja perusteelliseen kommunistien seurantaan. EK:n raportit lapuanliikkeestä vaikuttivat puolustuspuheilta, joissa vähäteltiin huhuja äärioikeiston vallankaappaushankkeista. Tilannekatsauksissa Lapuan liike oli väline päätarkoituksen eli kommunistien toiminnan lamauttamiseksi. EK ei halunnut, että Lapuan liikkeessä äärimmäisyyssuunnat pääsevät voitolle, vaan että porvarillinen rintama pysyisi yhtenäisenä. Avoimesti EK tuki vain "laillistettua lapualaisuutta". Kallion hallituksen aikana EK yritti saada hallituksen lapualaisemmaksi ja lapualaiset enemmän hallituksen kannalle. Pääministeri Kallio katsoi jääneensä hallituksensa kanssa ilman EK:n tukea, sen sijaan Svinhufvudin hallitusta EK tuki.
Keväällä 1931 Ernst von Bornin tultua Sunilan toisen hallituksen sisäministeriksi EK:n raporteissa alkoi näkyä mainintoja Lapuan Liike Ry:stä. Syksyllä 1931 Lapuan Liike alettiin nähdä EK:ssa häiriötekijänä aktivistien ajaman valkoisen Suomen kannalta. Riekki piti lapuanliikkeen johtoa kelvottomana, mutta liikkeen joukkopohjaa terveenä.
Syksyllä 1931 porvaritkin alkoivat epäillä EK:n kykyä tarkkailla äärioikeiston mahdollista vallankaappausuhkaa. Niin sanotut nuortasavaltalaiset perustivat epävirallisen Isänmaan ja Lain Puolesta -järjestön ja vaativat EK:n täydellistä uusimista. Ilmeisesti järjestö kaavaili Urho Kekkosen johtamaa uutta rinnakkaista valtiollista poliisia. Riekki ei rinnakkaisorganisaatiota halunnut, vaan toivoi enemmän henkilökuntaa. Mäntsälän kapinan aikana helmi-maaliskuussa 1932 EK asettui tukemaan valtiovaltaa. Tilanne oli EK:lle viimeinen mahdollisuus erottautua lapuanliikkeen toiminnasta: sympatioistaan huolimatta EK:n miehet joutuivat katkaisemaan välinsä Lapuan Liikkeeseen.
Lopulta EK sai Riekin toivomusten mukaisesti lisää henkilökuntaa ja selviytyikin Mäntsälän kapinasta ja sen jälkipuinnista kiitettävästi. Aikanaan runsaasti julkisuutta saanut Lapuan Liikkeen radikaalisiiven johtohenkilön Kosti-Paavo Eerolaisen etsintä oli EK:lle näyttö siitä, että organisaatio oli kykeneväinen toimimaan myös kumouksellista oikeistoa vastaan. Eerolainen saatiin kiinni maanpaosta Virosta paikallisen turvallisuuspoliisin kanssa tehdyn sopimuksen perusteella.
Urho Kekkonen EK:ssa
Nuori lakitieteen ylioppilas Urho Kekkonen työskenteli EK:ssa sekä pääosastolla että Kajaanin alaosastolla. EK:ssa työskenteli myös hänen osakuntakaverinsa Kaarlo Hillilä, josta tuli myöhemmin Hackzellin hallituksen sisäministeri. Nuoret ylioppilaat kannattivat alkuun kovia ja provokatiivisia toimenpiteitä. Vuodesta 1924 Riekin määräyksestä Kekkosen ja Hillilän tuli yhdessä asianajaja Urho Pihan kanssa pohtia poliittisen tiedustelutoiminnan kehittämistä ja laillisuusongelmia. Kolmikon laatimien muistioiden mukaan maan etu meni lain kirjaimen edelle; esimerkiksi kaupankäynti ja suhteiden ylläpito poliittisten rikollisten kanssa olisi hyväksyttävää, mikäli siitä olisi maalle etua.
Kolmikkoa huolestutti myös EK:n kehitys. Jatkuva rahoituksen väliaikaisuus, julkiset puheet salaisen poliisin oikeuksien kaventamisesta ja viraston supistamisesta sekä Riekin omavaltainen hallinto saivat Kekkosen ja Hillilän painottamaan juristien tarpeellisuutta EK:n johdossa uskottavuuden lisäämiseksi. Riekki, jolla itsellä ei ollut yliopistotutkintoa, ei välittänyt näistä mielipiteistä.
Vuoden 1926 lokakuussa Helsingin poliisimestari ja Uudenmaan läänin maaherra Bruno Jalander ehdottivat EK:n yhdistämistä rikospoliisiin. Myös Kekkonen osallistui käytyyn julkiseen keskusteluun. Hänen kantansa mukaan kommunistisen toiminnan heikennettyä EK voitaisiin sulauttaa rikospoliisiin. EK:n asemaa pohtimaan muodostettiin Jalanderin komitea, joka käyttikin Kekkosta ja Hillilää asiantuntijoina. Riekki, joka puolestaan ajoi viraston vakinaistamista, asettui vastapuolelle Kekkosta, joka erosi EK:sta 1927.
Tapaus Antikainen
pienoiskuva|[[Toivo Antikainen puna-armeijan upseerina vuonna 1922.]] Toivo Antikainen (1898–1941) oli Suomen sisällissotaa edeltäneen Sosialidemokraattisen nuorisoliiton varapuheenjohtaja, joka oli saanut upseerikoulutuksen Puna-armeijassa. Kun kommunistiset puolueet olivat Suomessa 1920-luvun lopulta lähtien laittomia, oli Antikainen toiminut 30-luvun alun maan alla SKP:n verkostojen luomisessa ja ylläpitämisessä. Vuoden 1934 lopulla EK löysi ja pidätti Antikaisen, joka oli oleskellut Yrjö Leinon maatilalla Kirkkonummella.
Oikeudenkäynnissä Antikaista syytettiin valtiopetoksen valmistelusta. Kun kokoomuslehdet vaativat kuolemantuomion sallimista myös rauhan aikana ja maanpetturia teloitettavaksi, Antikaisen tukijat vetosivat ulkomaihin. Ulkomailla kiinnostuttiin vakoilujupakasta, ja mahdollista kuolemantuomiota vastaan protestoitiin sekä lehdistössä että sähkeillä. Antikainen sai kahdeksan vuotta kuritushuonetta, joka oli korkein ko. rikoksesta annettava tuomio.
Tuomion jälkeen EK ryhtyi lavastamaan Antikaista syylliseksi muihin rikoksiin. Antikainen kutsuttiin toistamiseen oikeuden eteen, tällä kertaa sotatilan aikana tehdystä murhasta. Antikainen oli osallistunut heimosotiin puna-armeijan puolella ja saartanut komppaniansa kanssa suomalaisen heimosoturiryhmän. EK väitti Antikaisen joukon ”mässäilleen leiritulilla suomalaisten kaatuneiden raadoilla”. Todistajia painostettiin ja oikeussaliin tuotiin lukuisia Antikaiselle vihamielisiä todistajia. Lehdistö leimasi Antikaisen hirviöksi ja oikeus valikoi puolustuksen todistajia tarkalla kammalla.
Kun Helsingin yliopiston anatomian laitoksen johtaja professori Väinö Lassila todisti, ettei kuvauksen mukainen ihmisen paistaminen ollut edes mahdollista, hyökkäsi oikeistolainen lehdistö Lassilaa vastaan ja EK ryhtyi tarkkailemaan tätä. Antikaisen pelasti kuolemanrangaistukselta todennäköisesti 120 000 suomalaisen allekirjoittama adressi, jossa oli mukana useita julkisuuden henkilöitä, kuten Aino Ackté, A. K. Cajander ja Alvar Aalto. Antikainen istui kuitenkin vankilassa aina talvisodan loppuun asti. Talvisodan jälkeisissä rauhanneuvotteluissa Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov pyysi Antikaisen palauttamista, jolloin tämä vapautettiin ja lähetettiin Neuvostoliittoon.
Kulttuurihenkilöiden tutkinta
1930-luvun puolivälissä kommunisteiksi ja kommunistien tukijoiksi epäiltyjen listoilta alkoi löytyä runsaasti kulttuurinimiä, kuten F. E. Sillanpää ja Olavi Paavolainen sekä Nyrki ja Tapio Tapiovaara. Tulenkantajia epäiltiin, erityisesti liikkeen julkaiseman Tulenkantajat-lehden päätoimittajaa Erkki Valaa, joka oli aiemmin puolustanut Toivo Antikaista eräässä artikkelissaan. Hän oli kääntänyt ja julkaissut Jaroslav Hašekin Kunnon sotamies Švejkin. Seuranneen jumalanpilkkaoikeudenkäynnin aikana EK toimitti syyttäjälle salaa todisteita, ja 1936 Vala sai kahdeksan kuukauden vankilatuomion.
Tuomiot
Varsin suuri osa syytetyistä tuomittiin, esimerkiksi vuonna 1933 3 000 pidätetystä hovioikeus totesi 516 syyllisiksi valtiopetokseen. Toisaalta oikeudenkäynneissä EK:lla oli poikkeuksellinen asema: jos EK tuomioistuimessa ilmoitti, että sillä on salaista tiedustelutietoa, riitti EK:n sana sinänsä, ilman asiaa tukevia muita todisteita.
EK:n loppu ja Valpon perustaminen 1938
Vuonna 1936 julkisuuteen pääsi EK:n muistio, jossa poliittisesti epäilyttävinä lueteltiin huomattavia maalaisliittolaisia poliitikkoja. Uudessa sisäpoliittisessa tilanteessa, punamultayhteistyön aikana EK:n harrastamat toimintatavat olivat tiensä päässä. Vuoden 1936 välikysymyksen yhteydessä eduskunta vaati perinpohjaista tutkimusta EK:n toimista ja sen uudelleenjärjestelyä. Seuraavana vuonna poliisiylitarkastaja V. Halmeen johtama komitea selvitti EK:n edesottamuksia. Komitea löysi ja esitti todisteet muun muassa pidätettyjen pahoinpitelyihin ja EK:n osallistumisesta Lapuan liikkeen toimintaan.
Esko Riekin entinen alainen Urho Kekkonen oli noussut A. K. Cajanderin hallituksen sisäministeriksi. Hän antoi entiselle esimiehelleen mahdollisuuden erota itse ennen erottamista, ja Riekki erosikin tammikuussa 1938. Saman vuoden joulukuussa astui voimaan laki ja asetus sisäministeriön johdon ja valvonnan alaisesta uudesta organisaatiosta, valtiollisesta poliisista, jonka päällikön nimitti valtioneuvosto. Valtiollinen poliisi (ns. ”Valkoinen Valpo” tai ”Valpo I”) aloitti toimintansa 1. tammikuuta 1939. Sen johtajana toimi varatuomari Paavo Säippä, joka oli toiminut EK:n päällikkönä Riekin jälkeen.
Kansainvälisesti suhteutettuna EK oli pienikokoinen mutta tehokas. EK syyllistyi ajoittain ylilyönteihin eikä aina noudattanut lain kirjainta toimiessaan hallituksen ja presidentin poliisina. Vallankumouksellisten kommunistien torjunnassa EK onnistui hyvin. Matti Simolan ja Tuula Sirviön mukaan ylilyönneistään huolimatta EK:ta ei voida pitää näkyvänä salaisena poliisina.
Stan Saanila
Stefan Olof ”Stan” Saanila (s. 27. kesäkuuta 1968 Helsinki) on suomenruotsalainen stand up -koomikko, näyttelijä ja käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan muun muassa Yle FST5:n tuottamasta, vuoden 2006 parhaan viihdeohjelman Venlan voittaneesta Hetimiten-ohjelmasta. Saanila oli mukana myös MTV3:n W-tyylissä, Nevadassa ja Mr. Mallorca kohteessa. Hän toimi vaihtuvana kapteenina Yle TV1:n Uutisvuodossa maaliskuussa 2007 ja oli sittemmin vakituisesti mukana syksystä 2007 lähtien. Hänet äänestettiin vaihtuvien kapteenien joukosta jatkamaan ohjelman vakituisena kapteenina Tommy Tabermannin jätettyä ohjelman. Heinäkuussa 2017 uutisoitiin Saanilan jättävän Uutisvuodon kymmenen vuoden jälkeen. Hänen viimeinen jaksonsa oli jo esitetty 3. kesäkuuta 2017. Sama jakso oli myös Jari Tervon viimeinen Uutisvuodon vakituisena kapteenina.
Stan Saanila asuu Sipoossa ja on kolmen lapsen isä. Ennen televisiouraansa Saanila toimi muun muassa Studentbladetin päätoimittajana ja Hufvudstadsbladetin toimittajana sekä teki erilaisia viihdeohjelmia Radiomafia-kanavalle ja Yleisradion ruotsinkieliselle radiolle. Saanila teki ensimmäisen stand up -esityksensä 5. marraskuuta 1991 Vanhalla ylioppilastalolla, minkä jälkeen hän perusti yhdessä Paul Olinin kanssa Suomen ensimmäisen stand up -klubin ”Hus med skoj”, josta tuli myöhemmin Club Viirus.
Saanilalla on pieni rooli muun muassa Aleksi Salmenperän vuonna 2007 valmistuneessa elokuvassa Miehen työ. Lisäksi Staanila on näytellyt elokuvissa Leijonasydän ja Risto. Saanila on myös lainannut äänensä animaatioelokuviin Bolt, Möröt vastaan muukalaiset ja Pirates! Vuonna 2010 hän käsikirjoitti ja ääninäytteli André Wickströmin kanssa Shanghain maailmannäyttelyä varten tuotetun animaatiosarjan The Daily Ape Show.
Clara Angerer
Clara Angerer (s. 4. helmikuuta 1965 Slingia) on italialainen entinen maastohiihtäjä.
Angerer osallistui olympialaisiin kahdesti, vuosina 1984 ja 1988. Hän oli Sarajevossa 1984 viiden kilometrin matkalla kolmaskymmenesensimmäinen ja 10 kilometrin matkalla 35. Angerer myös hiihti maansa viestijoukkue, joka oli kilpailun yhdeksäs. Hän sai parhaan henkilökohtaisen sijoituksensa Calgaryn kisoista 1988, joissa hän oli 24. nopein 5 kilometrillä ja hiihti toista kertaa peräkkäin viestin avausosuuden, kun Italia oli kymmenes.
Madeline Kahn
thumb|Madeline Kahn (oik.) vierailemassa [[Carol Burnettin komediashow’ssa 1976.]] Madeline Kahn (29. syyskuuta 1942 – 3. joulukuuta 1999) oli yhdysvaltalainen taidokkaista koomisista rooleistaan tunnettu näyttelijä.
Kahn syntyi Bostonissa Massachusettsissa juutalaistaustaiseen perheeseen. Vanhempiensa erottua Kahn muutti äitinsä mukana New Yorkiin kahden vuoden ikäisenä. Madeline Kahnin alkuperäinen nimi oli Madeline Gail Wolfson. Aloitellessaan uraansa hän otti isäpuolensa sukunimen Kahn.
Kahn opiskeli nuoruudessaan Hofstra Universityssä näyttämötaiteen ja musiikin lisäksi muun muassa puheterapiaa. Hän sai laulajana myös klassisen koulutuksen. Kahnin debyytti tapahtui musikaalissa Kiss Me, Kate 1960-luvun puolivälissä. Vuonna 1968 hän esiintyi Leonard Bernsteinin operetissa Candide säveltäjän 50-vuotisjuhlan kunniaksi järjestetyssä esityksessä. Kahn näytteli useissa Brodway-musikaaleissa 1970-luvun kuluessa. Kahnin lopullisena läpimurtoroolina voidaan pitää sivuosaa elokuvassa Paperikuu, josta hän sai uransa ensimmäisen Oscar-ehdokkuuden. Kahn jatkoi lupaavasti käynnistynyttä uraansa komedioissa Villiä hurjempi länsi (1974), Frankenstein Junior (1974) ja Korkeuskammo (1977), jotka kaikki olivat Mel Brooksin ohjaamia. Brooks piti Kahnia yhtenä lahjakkaimmista tietämistään koomikoista. Uransa toisen Oscar-ehdokkuuden Kahn sai roolistaan Villiä hurjemmassa lännessä. Huhtikuussa 2006 Premiere-lehden numerossa listattiin 100 kaikkien aikojen parasta roolisuoritusta. Kahnin esiintyminen elokuvassa Villiä hurjempi länsi rankattiin sijalle 74.
Kahn näytteli 1980-luvulla komediasarjassa Oh Madeline, joka tosin lakkautettiin melko nopeasti epätyydyttävien katsojalukujen takia. Kahn esiintyi toisinaan myös stand up -koomikkona. Vuonna 1987 Kahn voitti Daytime Emmy -palkinnon. 1980- ja 1990-lukujen taitteessa Kahn teki paluun näyttämölle. Hän voitti tavoitellun Tony-palkinnon vuonna 1993 roolistaan Wendy Wassersteinin näytelmässä The Sisters Rosensweig. Kahn esiintyi 1990-luvulla myös monissa elokuvissa, kuten Mixed Nuts – joulun hengenpelastaja (yhdessä Steve Martinin kanssa) ja Nixon vuonna 1995 ja antoi äänensä animaatioille, kuten Ötökän elämää ja The Magic 7. Kahn esiintyi myös televisiosarjassa Cosby. Uransa kenties parhaat arvostelut Kahn sai viimeisiin töihinsä kuuluvasta draamasta Judy Berlin, joka valmistui vuonna 1999. Kahnilla diagnosoitiin munasarjasyöpä vuodenvaihteessa 1998–1999. Ankarista hoidoista huolimatta tauti eteni vääjäämättä. Lopun lähestyessä näyttelijä avioitui pitkäaikaisen miesystävänsä John Hansburyn kanssa. Madeline Kahn kuoli kotonaan New Yorkissa joulukuussa 1999.
Ananke-ryhmä
Ananke-ryhmä on joukko Jupiteria retrogradiseen suuntaan kiertäviä kuita, joilla on samankaltainen rata Ananken kanssa, ja joiden alkuperän on oletettu olevan sama.
Ryhmän kuiden etäisyys Jupiterista vaihtelee 19 300 000–22 700 000 kilometrin välillä. Ratojen inklinaatiot ovat väliltä 145,7°–154,8° ja eksentrisyydet väliltä 0,02–0,28.
Ryhmän ydinjäsenet suurimmasta pienimpään
Kansainvälinen tähtitieteellinen unioni on päättänyt, että kaikille retrogradisille kuille annetaan e-päätteinen nimi ja se koskee myös tätä ryhmää.
Alkuperä
Kuuryhmä on todennäköisesti ollut alun perin yhtä asteroidia, joka törmäyksen seurauksena on hajonnut moneen osaan.
Kuiden kokoon perustuen on päätelty, että alkuperäisen asteroidin koko olisi ollut noin 28 kilometriä. Luku on lähes sama kuin Ananken halkaisija, joten törmäys, jossa kuuryhmä syntyi, ei ole voinut olla kovin raju.
Aku-setä, kissa ja koira
thumb|Ankalliskirjasto 4:n kansi Aku-setä, kissa ja koira on Sanoma Magazinesin julkaiseman Ankalliskirjasto-sarjan vuonna 2004 ilmestynyt neljäs osa. Albumi sisältää Carl Barksin eläinaiheisia Aku Ankka -sarjakuvia. Sen yksikään tarina ei ole ennestään julkaisematon, mutta tässä kirjassa ne esitetään alkuperäisessä ja sensuroimattomassa asussaan.
Kirjan esipuheen (Aku Ankan eläintarinoita) on kirjoittanut Ilkka Koivisto.
26. hikō sentai
26. hikō sentai oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien hävittäjäyhtymä (rykmentti), joka perustettiin lokakuussa 1942 Yamentumissa lähellä Tsitsiharia. Perustattavan joukon runko saatiin 77. hikō sentaista ja 27. sentaista (keveitä pommikoneita). Aluksi 1. chutai varustettiin hävittäjin ja kaksi muuta chutaita kevein pommikonein. Maaliskuussa 1944 yhtymä järjestettiin uudelleen hikōtaiksi (lentävä osa), jolloin se samalla muokattiin hävittäjäyhtymäksi. Maaliskuussa 1945 Formosalla ollut osasto muutettiin Makotoksi, itsemurhayksiköksi, ja liitettiin heinäkuussa muuhun yhtymään.
George Peppard
thumb|George Peppard ja [[Victoria Principal.]] George Peppard, Jr. (1. lokakuuta 1928 Detroit, Michigan – 8. toukokuuta 1994 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä.
26. hikō sentai
Kalusto
Yhtymän kalustona olivat :
George Peppard
Peppardin tunnetuin elokuvarooli oli miespääosa elokuvassa Aamiainen Tiffanylla (1961) jossa hänen vastanäyttelijänsä oli Audrey Hepburn. Televisiossa hän näytteli John ”Hannibal” Smithin roolin 1980-luvun kulttisarjassa A-Team. Sarjaa tehtiin vuosina 1983–1987. Peppardin hahmon tunnusmerkkejä olivat sikarin polttaminen, itsevarma virne, mustat nahkahansikkaat, valeasut sekä iskulause ”Rakastan sitä kun suunnitelma onnistuu”.
George Peppard oli viisi kertaa naimisissa, ja hänellä oli kolme lasta, Bradford, Julie ja Christian. Peppard oli aktiivinen sikarin polttaja ja polttanut nuoresta asti. Hän kuoli keuhkokuumeeseen, mutta sairasti kuolemansa aikaan myös keuhkosyöpää. Hän oli aiemmin kärsinyt myös alkoholiongelmasta.
26. hikō sentai
Komentajat
Yhtymän komentajina olivat :
Voilà (kappale)
Voilà on ranskalaisen laulajan Barbara Pravin esittämä kappale, jolla hän edusti Ranskaa vuoden 2021 Eurovision laulukilpailussa Rotterdamissa.
Kappale kilpaili Euroviisujen finaalissa, jossa se sai 499 pistettä ja saavutti toisen sijan.
Wayra Peru
pienoiskuva|Wayra Perun Fokker F100. Wayraperu oli Perussa toimiva lentoyhtiö. Sen kohteita olivat Lima, Arequipa, Tacna, Cusco, Trujillo, Talara, Cajamarca, Iquitos, Pucallpa, Puerto Maldonado, Tarapoto, Chiclayo, Tumbes sekä Piura (elokuu 2006). Yhtiön laivasto koostui Fokker 100 -koneista ja se toimi yhteistyössä Aviancan (omisti 49 % yhtiöstä) kanssa. Yhtiö keskeytti lentotoimintansa toistaiseksi 27. marraskuuta 2006 alkaen.
Niko Nieminen
Niko Nieminen (s. 16. kesäkuuta 1982 Espoo) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän oli pelityyliltään "duunari", jonka vahvuuksiin kuului liike ja monipuolisuus. Niemisen heikkouksiin kuului laukaus ja ajoittainen kaksinkamppailujen häviäminen kokeneemmille puolustajille. Hän laukoi oikealta. Nieminen pelasi SM-liigassa yhteensä 554 runkosarjaottelua tehopistein 90+94=184 ja keräten 287 jäähyminuuttia sekä 46 playoff-ottelua tehopistein 4+5=9 ja keräten 16 jäähyminuuttia.
Seuraura
Nieminen oli Espoon Palloseuran kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Espoo Bluesiin, jonka A-nuorten paras pistemies ja maalintekijä Nieminen oli kaudella 2000–2001 tehoilla 16+13=29. Hän teki samalla kaudella myös liigadebyyttinsä pelattuaan kauden aikana 14 SM-liigaottelua tehden kaksi syöttöpistettä. Kaudella 2001–2002 Nieminen oli tehoilla 24+17=41 Bluesin A-nuorten paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Hän sijoittui A-nuorten SM-liigan maalipörssissä neljänneksi ja jakoi pistepörssin yhdeksännen sijan HPK:n Juhamatti Yli-Junnilan kanssa. SM-liigassa Nieminen pelasi kauden aikana viisi ottelua.
Kausi 2002–2003 oli Niemiselle ensimmäinen kokonainen SM-liigassa, eikä hän pelannut kauden aikana enää A-nuorissa. Nieminen teki 41 runkosarja- ja neljässä playoff-ottelussa tehot 5+2=7. Hänen liigauransa avausmaali syntyi 19. lokakuuta 2002 Turun Palloseuraa vastaan. Nieminen palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kahden tähden tähtipelaajana. Hän pelasi Bluesissa vielä kolme seuraavaa kautta, kunnes Nieminen teki huhtikuussa 2006 kolmivuotisen sopimuksen Tapparan kanssa. kesken toisen sopimuskautensa, siirtorajan kynnyksellä helmikuussa 2008 joukkue vuokrasi hänet loppukaudeksi 2007–2008 takaisin Bluesiin, jonne puolestaan siirtyi Tapparasta puolustaja Kimmo Pikkarainen. Nieminen voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Kaudeksi 2008–2009 hän palasi Tapparaan, jossa Nieminen teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 18+15=33, joilla hän oli joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies.
Kaudeksi 2009–2010 Nieminen siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Hämeenlinnan Pallokerhoon. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Kaudella 2010–2011 Nieminen jakoi 11 osumallaan HPK:n sisäisen maalipörssin kolmannen sijan Ville Viitaluoman ja Armands Bērziņšin kanssa. Maaliskuussa 2011 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Kaudella 2011–2012 Nieminen oli 13 osumallaan HPK:n toiseksi paras maalintekijä Marko Luomalan jälkeen.
Toukokuussa 2012 Nieminen palasi vuoden mittaisella sopimuksella Bluesiin. Hän muodosti syyskaudella 2012–2013 Teemu Rinkisen ja Teemu Ramstedtin kanssa tehokkaan "TNT-ketjun". Nieminen kuului heikon kauden pelanneen Bluesin onnistujiin ja hoiti hienosti fyysisen roolin. Hänen teholukemansa +8 oli joukkueen paras. Niemisen kausi päättyi kuitenkin jo 36 ottelun jälkeen loukkaantumiseen. Nieminen ilmoitti elokuussa 2013, että lopettaa pelaajauransa jatkuvien loukkaantumisten takia.
Maajoukkueura
Nieminen on pelannut kymmenen nuorten maaottelua kaudella 2001–2002.
Aero Condor Peru
Aero Condor on Perun sisäisiä lentoja lentävä yhtiö. Yhtiön reittiliikennekohteisiin kuuluu mm. Arequipa, Ayacucho, Andahuaylas, Cusco, Cajamarca, Iquitos, Puerto Maldonado, Piura, Tumbes sekä Tacna. Yhtiön laivastoon kuuluu 27 lentokonetta sisältäen mm. Boeing 737-200, Fokker 50, Antonov An-24, Antonov An-26 sekä Cessna 207-koneita.
Leonardo (jalkapalloilija, 1969)
Leonardo (s. 5. syyskuuta 1969) on brasilialainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Leonardo voitti maailmanmestaruuden vuoden 1994 MM-kisoissa. Kesästä 2019 lähtien hän on toiminut ranskalaisen Paris Saint-Germainin urheilutoimenjohtajana.
Ura pelaajana
Leonardo aloitti uransa vuonna 1987 Clube de Regatas do Flamengossa 17-vuotiaana. Vuonna 1990 hän voitti Brasilian mestaruuden ja siirtyi sen jälkeen São Paulo Futebol Clubeen. São Paulo FC:ssä tuli myös Brasilian-mestaruus vuonna 1991 ja Leonardo siirtyi Espanjan Primera Divisióniin Valencian joukkueeseen. Kahden kauden jälkeen Leonardo palasi jälleen São Paulo FC:hen lyhyeksi ajaksi. Vuosina 1994–1996 Leonardo pelasi Japanissa Kashima Antlersin joukkueessa ja siirtyi sitten Eurooppaan Paris Saint-Germain FC:n joukkueeseen kaudeksi 1996–1997. PSG:stä Leonardo siirtyi AC Milaniin ja viihtyi siellä neljä kautta. AC Milanissa hän voitti Scudetton vuonna 1999. AC Milanin jälkeen Leonardo kiersi vielä pelaamassa entisissä seuroissaan, São Paulo FC, Flamengo ja vielä takaisin AC Milaniin, mutta loukkaantumisten vuoksi hänelle kertyi yhteensä kahden vuoden ajalta vain 21 ottelua ja hän lopetti uransa vuonna 2003.
Brasilian jalkapallomaajoukkueessa Leonardo pelasi 60 maaottelua ja teki niissä kahdeksan maalia. Hän osallistui vuoden 1994 ja vuoden 1998 MM-kisoihin voittaen maailmanmestaruuden ensimmäisissä ja hopeaa jälkimmäisissä kisoissa. Etelä-Amerikan mestaruuden Leonardo voitti vuonna 1997. Vuoden 1994 MM-kisojen toisen kierroksen ottelun aikana Leonardo löi kyynärpäällä yhdysvaltalaista Tab Ramosia päähän ja oli pelikiellossa turnauksen loppuun asti. Neljän ottelun pelikielto oli silloin MM-kisojen historian toiseksi pisin. Leonardo pyysi myöhemmin anteeksi ja sanoi, että lyönti ei ollut tahallinen.
Leonardo toimi kommentaattorina BBC:lle vuoden 2006 MM-kisojen aikana. Myöhemmin samana vuonna hän vieraili BBC:n Match of the Day 2 -ohjelmassa.
Ura valmentajana
Kesäkuussa 2009 hänestä tuli italialaisseura AC Milanin päävalmentaja. Leonardon debyyttikausi Milanissa ei ollut suurmenestys, sillä seura putosi jo varhain Serie A:n mestaruuskamppailussa, eikä menestystä tullut Mestarien liigassakaan. Kauden jälkeen Milan ja Leonardo purkivat odotetusti sopimuksensa.
Heinäkuussa 2010 Leonardo kertoi olevansa kiinnostunut Brasilian maajoukkueen päävalmentajan tehtävistä.
24. joulukuuta 2010 hän siirtyi toisen milanolaisseura Internazionalen päävalmentajaksi, korvaten tehtävässä potkut saaneen Rafael Benítezin. Leonardon johdolla Inter sijoittui lopulta Serie A:ssa hopealle. Valmennusuransa ensimmäisen pokaalin hän saavutti, kun Inter voitti US Città di Palermon Italian cupin loppuottelussa. Kauden jälkeen Leonardo jätti yllättäen Interin ja siirtyi Paris Saint-Germainin urheilutoimenjohtajaksi. Leonardo jätti tehtävänsä PSG:n urheilutoimenjohtajana elokuussa 2013 saatuaan kauden mittaisen toimitsijakiellon tönäistyään erotuomaria.
Syyskuussa 2017 Leonardo palasi valmennustehtäviin turkkilaisen Antalyasporin päävalmentajana. Leonardo jätti tehtävänsä kuitenkin jo joulukuussa 2017.
Elokuussa 2018 Leonardo palasi AC Milaniin, kun hänestä tuli seuran urheilutoimenjohtaja. Brasilialainen toimi tehtävässä kauden 2018/19, kunnes jätti seuran.
Kesäkuussa 2019 Leonardo palasi Paris Saint-Germainin urheilutoimenjohtajaksi.
Piirtopöytä (digitointilaite)
Piirtopöytä (tunnettu myös nimillä piirustuslauta ja piirtolevy) välittää piirtäjän analogisen datan digitaalisena tietokoneeseen. Piirtopöytä on yhteydessä tai kosketuksessa stylukseen (piirrin tai kynä), jota kuvan tekijä käyttää. Laitteiston keskeinen ominaisuus on paineentunnistavuus.
Taustaa
Tunnetusti tietokoneen hiiri soveltuu huonosti piirtämiseen tai maalaamiseen. Ensimmäinen tunnettu piirustuslauta oli RAND vuodelta 1961.
Alun perin Japanissa 1983 aloittanut Wacom-yhtiö kehitti johdottoman, patterittoman ja paineentunnistavan kynän 1987. Paineentunnistus tarkoittaa, että piirtäjä voi asettaa kynän kärjen joustamaan kätensä "raskauden" mukaan ja näin jäljitellä klassisia piirustus- ja maalausvälineitä, kyniä, liituja ja siveltimiä. Kehittyneemmät laudat saattavat tunnistaa myös kynän kallistumisen.
Paineentunnistus edellyttää, että myös piirustus- tai kuvankäsittelyohjelmassa on tuki kyseiselle toiminnolle. Sopivalla ohjelmalla piirtäminen voi muistuttaa enemmän maalaamista, lasuureja myöten.
Toiminta
Piirtopöytä havaitsee kynän sijainnin sähkömagneettisen vuorovaikutuksen avulla. Erilaisten kynien lisäksi piirtopöytään saattaa kuulua myös läpinäkyvä taso, jonka alle voi sijoittaa "digitoitavan" kuvan sekä muita säätölaitteita.
Rullalautailun Suomen-mestaruuskilpailut 2006
Vuoden 2006 rullalautailun Suomen-mestaruuskilpailut pidettiin Helsingin jäähallissa 25.–27. elokuuta 2006. Järjestyksessään 20. rullalautailun Suomen-mestaruuskilpailut olivat vuoden suurin rullalautailutapahtuma Suomessa ja niihin odotettiin edellisvuosien tapaan noin 500 osallistujaa ja 5 000 katsojaa. Kilpailujen yhteydessä järjestettiin rullalautailuaiheiset messut, jossa alan maahantuojat ja kaupat esittelivät valikoimaansa.
Polttopiste (geometria)
thumb|Piste F on kuvaan merkityn ellipsin (punainen), paraabelin (vihreä) ja hyperbelin (sininen) polttopiste. Geometriassa polttopisteet ovat piste­pari, jonka avulla eräät käyrät voidaan määritellä. Poltto­pisteiden avulla voidaan määritellä muun muassa kartioleikkaukset, joiden neljä tyyppiä ovat ympyrä, ellipsi, paraabeli ja hyperbeli. Muita käyriä, jotka voidaan määritellä poltto­pisteiden avulla, ovat Cassinin käyrä ja Descartesin ovaali.
Määritelmät kahden polttopisteen avulla
Ellipsi voidaan määritellä niiden pisteiden urana, joiden kahdesta annetusta poltto­pisteestä mitattujen etäisyyksien summa on annettu vakio.
Ympyrä voidaan käsittää ellipsin erikois­tapaukseksi, jossa molemmat poltto­pisteet yhtyvät. Niinpä ympyrä voidaan yksin­kertaisemmin määritellä niiden pisteiden uraksi, joiden etäisyys annetusta polttopisteestä eli ympyrän keski­pisteestä on tietty vakio. Toisaalta ympyrä voidaan määritellä myös Apolloniuksen ympyränä eli niiden pisteiden urana, joiden kahdesta annetusta polttopisteestä mitattujen etäisyyksien suhde on vakio.
Paraabeli saadaan ellipsin raja­tapauksena, kun toinen poltto­piste siirtyy äärettömän kauas.
Hyperbeli voidaan määritellä niiden pisteiden urana, joiden kahdesta annetusta poltto­pisteestä mitattujen etäisyyksien erotuksen itseisarvo on annettu vakio.
Määritelmät polttopisteen ja johtosuoran avulla
Vaihto­ehtoisesti kaikki kartio­leikkaukset voidaan määritellä myös yhden polttopisteen ja yhden johtosuoran avulla. Johto­suora on annettu suora, joka ei kulje poltto­pisteen kautta. Kartio­leikkaus on tällöin niiden pisteiden ura, joiden polttopisteestä ja johtosuorasta mitattujen etäisyyksien suhde on annettu vakio, jota sanotaan kartioleikkauksen eksentrisyydeksi e. Jos eksentrisyys on nollan ja yhden välillä, eli käyrän pisteet ovat lähempänä poltto­pistettä kuin johto­suoraa, kartio­leikkaus on ellipsi. Jos se on yksi, on kyseessä paraabeli, ja jos se on suurempi kuin yksi, on kyseessä hyperbeli. Ympyrä saadaan raja­tapauksena, jossa käyrän pisteiden etäisyys annetusta pisteestä on vakio ja johtosuoran oletetaan olevan äärettömän kaukana, jolloin eksentrisyys on nolla.
Erityisesti paraabeli voidaan määritellä niiden pisteiden urana, jotka ovat yhtä etäällä annetusta poltto­pisteestä ja annetusta johto­suorasta.
Tähtitieteellinen merkitys
Gravitaatiolain nojalla voidaan osoittaa, että kahden kappaleen systeemissä kumpikin kappale kiertää systeemin massakeskipisteen ympäri kartio­leikkauksen muotoisia ratoja, joiden yhteisenä poltto­pisteenä on systeemin massakeskipiste. Tärkeänä erikois­tapauksena tästä on Keplerin ensimmäinen laki. Koska Auringon massa on monin­kertaisesti suurempi kuin planeettojen yhteensäkään, aurinko­kunnan massa­keski­piste on Auringossa. Tämän vuoksi planeetat kiertävät Aurinkoa ellipsin muotoisia ratoja pitkin, joiden yhteisenä polttopisteenä Aurinko on.
Muita käyriä
Descartesin ovaali on niiden pisteiden ura, joiden kahdesta annetusta poltto­pisteestä laskettujen etäisyyksien painotettu summa on vakio. Jos molempien etäisyyksien paino­kertoimet ovat samat, on kyseessä ellipsi.
Fables & Dreams
Fables & Dreams on Lunatican toinen studioalbumi, joka julkaistiin 18. lokakuuta 2004.
Sirkka Kuula
Sirkka Kuula (ent. Kuula-Niskanen, s. 1956) on suomalainen viulisti ja viulupedagogi. Kuula toimii viulunsoiton opettajana Espoon musiikkiopistossa.
Kuulalla on Sibelius-Akatemiasta soitonopettajan tutkinto (1978), viuludiplomi (1981) ja kanttori-urkurin tutkinto (1982). Kuula antoi viuluensikonsertin Helsingissä 1985, Lontoossa 1989 ja New Yorkissa 1994. Hän on konsertoinut soolo- ja duokonsertein, erilaisissa kamarimusiikkiyhtyeissä ja kamariorkestereiden solistina Suomessa, Ruotsissa, Norjassa ja Unkarissa sekä Yhdysvalloissa.
Sirkka Kuula oli toiminnanjohtajana KuulaKamari-Säätiössä, joka mm. järjesti vuonna 2008 Toivo Kuula -juhlakonsertin 100 vuotta Toivo Kuulan sävellysensikonsertista. Vuonna 2004 Sirkka Kuula levytti Toivo Kuulan koko viulu-pianotuotannon pianisti Jerzy Gebertin kanssa. Sirkka Kuula on myös toiminut sanoittajana ja sovittajana sekä käsikirjoittanut vuonna 2012 kantaesitetyn Sammon vartijat -koululaismusikaaliin. Vuonna 1987 Sirkka Kuula järjesti ensimmäisen Toivo Kuula -laulukilpailun.
Vuonna 2014 Sirkka Kuula toimitti Toivo Kuulan viuluteokset -nuotin ja vuonna 2015 selloteokset sekä viulusonaatit, kaikki nuotit julkaisi Fennica Gehrman.
Maserati MSG Racing
Maserati MSG Racing on kaudesta 2022–2023 kilpaillut Formula E-talli.
Maserati ilmoitti liittymisestään Formula E:hen tammikuussa 2022. Edellisen kerran Maserati oli kilpaillut formulasarjoissa vuonna 1958.
Huhtikuussa 2022 Maserati ilmoitti tekevänsä sopimuksen monacolaisen Venturi Racingin kanssa, jossa Venturista tuli virallisesti Maseratin Formula E-talli. Talli toimii Monacosta käsin ja suurin osa Venturin toiminnoista ja henkilöstöstä pysyi ennallaan. Venturi oli myyty vuonna 2020 ja uusien omistajien myötä talli ei ollut enää kiinnittynyt Venturi-brändiin. Tämä antoi mahdollisuuden uudelle toimijalle valita tallin nimen. Venturi oli jo aiemmin hakenut yhteistyötä Stellantis-brändin kanssa, johon Maseratin lisäksi kuuluu muun muassa DS Automobiles, joka on myös toiminut Formula E:ssä.
Toinen vaihtoehto Maseratin yhteistyökumppaniksi oli ollut Andretti Autosport, mutta Venturin etuina oli parempia sijainti Italiaan nähden, sen kasvanut kilpailillisuus ja tuottava yhteistyö.
Marraskuussa 2022 Maserati vahvisti toiseksi kuljettajakseen saksalaisen Maximilian Güntherin. Toinen kuljettaja, sveitsiläinen Edoardo Mortara, oltiin vahvistettu aiemmin.
Günther ajoi kolmanneksi vuoden 2023 Berliinin ePrix’ssä. Kyseessä oli Maseratin ensimmäinen palkintokorokesijoitus yksipaikkaisissa kilpa-autoissa sitten Juan Manuel Fangion vuoden 1957 Saksan Grand Prix’in.
Barbara Pravi
Barbara Piévic (s. 10. huhtikuuta 1993 Pariisi, Ranska), tunnettu ammattimaisemmin nimellä Barbara Pravi, on ranskalainen laulaja-lauluntekijä ja näyttelijä. Vuonna 2015 hän allekirjoitti levytyssopimuksen Capitol Music France -nimisen levy-yhtiön kanssa ja julkaisi sen kautta kaksi EP-levyä nimeltä Barbara Pravi (2018) ja Reviens pour l’hiver (2020). Lauluntekijänä Pravi on kirjoittanut kappaleita lukuisille artisteille, kuten muun muassa Yannick Noahille, Julie Zenattille, Chimène Badille ja Jaden Smithille. Hän on myös säveltänyt Valentinan kappaleen nimeltä "J’imagine", joka myöhemmin voitti vuoden 2020 lasten Eurovision laulukilpailun.
Pravi edusti Ranskaa kappaleella "Voilà" vuoden 2021 Eurovision laulukilpailussa Rotterdamissa sijoittuen toiseksi. Pravi valittiin edustamaan Ranskaa hänen voitettuaan Eurovision France: C'est vous qui décidez 2021 -karsintakilpailun 204 pisteellä.
Nuoruus
Pravi syntyi 10. huhtikuuta 1993 Pariisissa. Hänen perheensä koostuu pääosin artisteista ja muusikoista. Pravin isoisä isän puolelta on serbialainen ja hänen äitinsä on puoliksi iranilainen. Pravin syntymänimi on Barbara Piévic ja hän omaksui taiteilijanimekseen Barbara Pravi, joka tulee serbian kielen sanasta prava (, käännettynä 'todellinen, aito'). Taiteilijanimi on kunnianosoitus Pravin serbialaiselle isoisälle.