cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veikko Porkkala
Tuomion jälkeen Porkkala toimi Suomen Puutyöväen liitossa. Työtapaturmassa saadun käsivamman jälkeen hän perusti oman puusepänverstaan Helsinkiin. Vamman takia hän ei joutunut talvisotaan. Välirauhan aikana hän toimi Suomen ja Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seurassa ja sai puolentoista vuoden kuritushuonetuomion. Jatkosodan loppuun asti Porkkala oli turvasäilössä.
Rauhan tultua Veikko Porkkala toimi mm. SKP:n Helsingin piirin piirisihteerinä elokuuhun 1946 asti. Sen jälkeen hän oli useassa eri järjestötehtävässä, kunnes hänet 1960 valittiin UITBB:n pääsihteeriksi. SKP:n sisäisissä kiistoissa Porkkala lukeutui oppositioon.
Veikko Porkkala opiskeli Sirola-opistossa 1948–1949 ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen alaisessa Yhteiskuntatieteiden Instituutissa Moskovassa 1954–1955.
Vuonna 1999 WSOY julkaisi Porkkalan muistelmat Puuseppä työväenluokan palvelijana. Porkkalan satavuotispäivän kunniaksi järjestettiin marraskuussa 2008 Kallion kirjastossa hänen teostensa ensimmäinen näyttely, jonka avajaisissa hän kertoi maalausharrastuksestaan ja esillä olevien teosten taustoista.
Koe
Koe on jonkin ilmiön, ominaisuuden tms. tutkimiseksi tai määrittämiseksi tehtävä käytännön toimenpide, toimenpidesarja tai testi. Kokeita on monenlaisia: koe voi olla esimerkiksi laboratoriotutkimuksen osa tai oppilaitoksen järjestämä tietojen ja taitojen tutkintatilaisuus.
Kyproksen ralli 2009
thumb|Petter Solberg sijoittui kolmanneksi. Kyproksen ralli 2009 (virallisesti 38. FxPro Cyprus Rally 2009) oli Rallin MM-sarjan kauden 2009 kolmas osakilpailu, joka ajettiin 13.–15. maaliskuuta.
André Boisclair
thumb|André Boisclair André Boisclair (s. 14. huhtikuuta 1966 Montreal, Kanada) on kanadalainen poliitikko, joka toimi 2005-2007 keskeisimmän Québecin provinssin itsenäisyyttä ajavan puolueen, sosiaalidemokraattisen Parti Québécoisin, puheenjohtajana. Boisclair oli ensimmäinen avoimesti homoseksuaali henkilö, joka toimi merkittävän amerikkalaisen puolueen puheenjohtajana.
Nuoruus ja opinnot
Boisclair liittyi melko nuorena itsenäisyyttä (suvereniteettia) Quebecille ajavaan liikkeeseen, joskin hän on aina kannattanut asiassa demokraattista ja parlamentaarista toimintatietä. Perusopintoina hän suoritti Collège Jean-de-Bréneufissa ja opiskeli sen jälkeen taloustiedettä Montrealin yliopistossa. Hän on nykyisin koulutukseltaan hallintotieteen maisteri Harvardin yliopistosta.
Parti Québécoisin jäseneksi André Boisclair liittyi vuonna 1984. Opiskeluaikana hän toimi puheenjohtajana muun muassa Québécin opiskelijajärjestön federaatiossa sekä Engagé-yhdistyksessä, jonka perustajiin hän kuului ja jonka tehtävänä oli toimia konsulttina pienyritysten perustettaessa. Lisäksi hän oli puolueensa nuorisojärjestön (Comité national des jeunes du parti Québécois) puheenjohtaja.
Poliittisen uran alku
Vuonna 1984 Parti Québécin johtava poliitikko Bernard Landry sai Boisclairen suostumaan lähtemään palvelemaan itsenäisyyspyrkimyksiä. Myöhemmin puolueen johtaja sai Boisclairen suostumaanvuoden 1989 Qiébécin parlamenttivaalien ehdokkaaksi. Hänet valittiin Québécin parlamentin jäseneksi 23-vuotiaana, kaikkien aikojen nuorimpana.
Kansanedustaja ja ministeri
Tehtävässään kansanedustajana Boisclair oli tunnollinen, erityisen aloitteellinen ja aktiivinen. Eritoten hänen kiinnostuksensa kohdistui nuorisoon sekä taloudellisen toiminnan edellytysten parantamiseen. Näin eritoten kotikaupunkinsa Montrealin Rosemontin ja Petite-Patrien kaupunginosat olivat hänen erityishuomionsa kohteina.
Puolue oli oppositiossa Boisclairen tultua ensimmäistä kertaa valituksi Québécin parlamentiin. Mutta vuoden 1994 vaaleissa puolue sai voiton ja pääsi hallitusvastuuseen. Näin puolue aloitti uudelleen voimakkaasti ajamansa Québécin siirtymisen kohden itsenäisyyttä. Boisclaire osallistuu kaikkiin asiaa käsitteleviin taistoihin ja käyttää hyväkseen kaikkia julkisuudenkin keinoja saadakseen québéciläisen nuorison tuen itsenäisyyshankkeelle.
Kansanäänestyksen jälkeen (Québécin itsenäisyydestä, jonka itsenäisyyden kannattajat niukasti hävisivät) Boisclair nimitettiin Québécin hallituksen jäseneksi. Näin hänestä tuli 29-vuotiaana yksi osavaltion nuorimmista ministereistä. Pääministeri Lucien Bouchardin hallituksessa hänellä oli ensiksi hallussaan kansalais- ja siirtolaissuhteita hoitavan ministerin tehtävät. Tämän ministeritehtävän hoidon aikana hän loi hyvin läheiset suhteet useisiin siirtolaisyhteisöjen johtajiin.
Pian hän kuitenkin siirtyi sosiaaliministeriksi, jossa tehtävässä on keskittyi erityisesti nuorisoasioihin. Hän loi nuorison tukemiseksi ohjelman, jolla pyritään tehokkaasti integroimaan vaikeuksissa olevia nuoria niin työelämään kuin yhteiskuntaankin.
Vuoden 2003 vaaleissa Parti Québécois menetti asemansa hallituspuolueena. Boisclairesta tuli oppositiopuolueen parlamenttiryhmän puheenjohtaja, jossa tehtävässä hän jatkoi, kunnes hän 17. elokuuta 2004 lähti opiskelemaan Harvardiin ja jätti niin parlamenttipaikkansa kuin sen myötä myös ryhmän puheenjohtajan tehtävät.
Ristiriitainen Boisclaire
Puheenjohtajuudesta käydyn kiivaan kampanjan aikana André Boisclair joutui melkoiseen ryöpytykseen. Ensimmäisestä ryöpytyksestä tuli lehdistön vuoksi erityinen Boisclairen tapaus.
Puheenjohtajakamppailun aikana 6. lokakuuta 2005 Boisclair ilmoitti kokeilleensa kokaiinia ollessaan ministerinä. Tästä alkoi valtaisa mediamylläkkä niin koko Québécissä, kuin Kanadassakin, mutta eritoten puolueen sisällä.
Toinen mediamylläkkä syntyi Boisclairen yliopistodiplomista. Esitettiin väite, että Harvardin diplomi ei ole oikea, vaan omistajansa järjestämä väärennös. Lopulta kuitenkin asiaan saatiin vahvistus Harvardin taholta ja lehdistö, etunenässä myrskyn liikkeelle laittanut La Presse joutuivat pyytämään tapahtumaa julkisesti anteeksi Boisclairelta.
Kuitenkaan ei tässä puheenjohtajataistossa, kuten ei missään aikaisemmassakaan poliittisessa mittelössä, ei lehdistö, eivät poliittiset vastustajat tai oman puolueen toisinajattelijat, hyökänneet Boisclairen avointa homoseksuaalisuutta vastaan tai käyttäneet sitä lyömäaseena poliittisessa taistossa. Toisaalta Kanadassa on liberaali sosiaalipolitiikka, sillä salliihan maa mm. avioliitot samaa sukupuolta olevien kesken.
La Hoguetten ryhmä
La Hoguetten ryhmä oli kivikautinen kulttuuri Saksassa ja Ranskassa. Se ajoittuu samaan aikaan nauhakeraamisen kulttuurin kanssa, mutta selviä eroja näissä oli esimerkiksi esineiden muotoilussa. Kulttuuri oli kotoisin Välimeren rannikolta Espanjasta ja Ranskasta, josta se sitten siirtyi Keski-Eurooppaan päin.
Juha Mannerkorpi
Juha Toimi Tapani Mannerkorpi (28. kesäkuuta 1915 Ashtabula, Ohio, Yhdysvallat – 15. syyskuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja suomentaja. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1958, Eino Leinon palkinto 1961 ja Aleksis Kiven palkinto 1962.
Elämänvaiheet
Juha Mannerkorpi oli naimisissa 1943–1963 filosofian maisteri Anni Matilda Huuskosen (k. 1963) kanssa ja vuodesta 1966 filosofian kandidaatti Leena Maijatta Hovilan kanssa. Ranskankielisen kirjallisuuden suomentaja Jukka Mannerkorpi (1944–2012) oli Juha Mannerkorven poika hänen ensimmäisestä avioliitostaan. Juha Mannerkorpi kuoli Helsingissä syyskuussa 1980. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle. Hautajaisissa urkuri Lauri Esko soitti kantaesityksenä Kalevi Ahon Mannerkorven muistoksi säveltämän urkuteoksen In memoriam Honkanummen kappelin pienillä uruilla.
Tuotanto
Mannerkorven tuotannon tunnetuimmat osat ovat hänen proosateoksensa. Hänen kynästään syntyi kaksi erinomaista novellikokoelmaa, Niin ja toisin (1950) ja Sirkkeli (1956), joista erityisesti Sirkkeli sisältää hänen kestävimpiä lyhytproosatekstejään. Novelleihin voi rinnastaa hänen “luulevaisen sydämen yksinpuheluksi” nimittämänsä monologi Avain (1955), joka on yksinäisen miehen elämäntilanteen kuvaus, jossa on rinnakkain sekä traagisia että hirtehishumoristisia aineksia. Novelleihin rinnastuvat myös muutamat suppeat romaanit, kuten Vene lähdössä (1961). Siinä kuvataan henkilöitä, jotka seuraavat oikuttelevan perämoottorin lähtöhankaluuksia.
Kalevi Aho on säveltänyt Mannerkorven teksteihin monologioopperan Avain (1977–1978, kantaesitys 1979) ja oopperan Ennen kuin me kaikki olemme hukkuneet (1995/99, kantaesitys 2001).
Matti Nuolivirta
Matti Erkki Uolevi Nuolivirta (28. marraskuuta 1929 Kisko – 7. joulukuuta 2011 Seinäjoki  ) oli suomalainen diplomi-insinööri ja kaupunkineuvos, joka toimi Seinäjoen kaupunginjohtajana.
Matti Nuolivirta syntyi rakennusmestari Arvo Ilmari Nuolivirran ja Hellin Silvia Himbergin perheeseen. Hänen puolisonsa 1956–1992 oli farmaseutti Ritva-Liisa Ilona Lahdensuo. Nuolivirta tuli ylioppilaaksi 1949 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1955. Hän toimi suunnittelijana insinööritoimistossa 1955–1958, Lahden kaupungin palveluksessa 1958–1961 ja Seinäjoen kaupungininsinöörinä 1961–1967. Seinäjoen apulaiskaupunginjohtaja Nuolivirta oli 1967–1974 ja kaupunginjohtaja 1974–1992. Kaupunkineuvoksen arvo hänelle myönnettiin vuonna 1992.
Alie Lindberg
thumb|Alie Lindberg Alexandra Emilia (Alie) Lindberg-Larsen (19. toukokuuta 1849 Kastelholma, Ahvenanmaa – 27. marraskuuta 1933 Tukholma, Ruotsi) oli ahvenanmaalaissyntyinen pianisti. Hän aloitti soittamisen viisivuotiaana ja opiskeli myöhemmin musiikkia Helsingissä stipendiaattina. 1860-luvulla Lindberg muutti opiskelujen vuoksi Saksaan, missä hänen opettajiaan olivat muun muassa pianopedagogit Carl Tausig ja Adolf Henselt. Lindberg pääsi opettajatuttaviensa myötävaikutuksella soittamaan pianoa säveltäjä Franz Lisztille, joka arvosti hänen soittotaitoaan suuresti.
Lindberg esiintyi konserttipianistina parinkymmenen vuoden ajan 1870-luvun alkupuolelta lähtien. Hänen ohjelmistonsa ei ollut laaja, mutta siihen kuului monia tuohon aikaan suosittuja virtuoosikappaleita. Lindbergin ensisijaisia esiintymismaita olivat Saksa, Pohjoismaat ja Englanti.
1800-luvun lopulta lähtien Lindbergin kotikaupunki oli Tukholma, jossa hän myös kuoli. Syy siihen, että Lindberg lopetti pianistinuransa, saattoi olla reuma.
Lindbergin puoliso vuodesta 1882 alkaen oli norjalainen tenori, liikemies Severin Larsen (1852–1922). Viulisti Karl Lindberg oli Alie Lindbergin serkku.
Emil Hougberg
Emil Hougberg (23. heinäkuuta 1857 Tornio – 24. toukokuuta 1909 Pitkäniemi) oli suomalainen ylilääkäri, professori ja luontoharrastaja.
Hougbergin vanhemmat olivat apteekkari Magnus Johan Hougberg ja Fredrika Asplund. Hän tuli ylioppilaaksi Oulun ruotsalaisesta lyseosta 1877, valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1882, lääketieteen kandidaatiksi 1884, lääketieteen lisensiaatiksi 1887 sekä väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1892. Hän toimi Lapinlahden keskuslaitoksen alilääkärinä 1887–1899, Helsingin vaivaistalon mielisairaitten hoitolan lääkärinä 1894–1896, ja Pitkäniemen keskuslaitoksen ylilääkärinä vuodesta 1899 alkaen. Lääkintähallituksen ylimääräisenä ja avustavana lääkärinä hän toimi useaan otteeseen. Hänet nimitettiin psykiatrian dosentiksi 1894 ja professoriksi 1903.
Hougberg oli lääkäriseura Duodecimin aktiivinen jäsen. Hän oli innokas luonnontutkija ja amatöörilintutieteilijä, joka keräsi huomattavan munakokoelman. Kokoelmassa oli 307 lintulajin munia yhteensä 1 085:stä pesyeestä. Kokoelma on lahjoitettu Helsingin yliopistolle.
Suomalaisten alkuperä
Suomalaisten alkuperä on muiden länsiuralilaisten ja itämerensuomalaisten kansojen tavoin Volga-, Oka- ja Kama-jokien välillä nykyisen Venäjän alueella. Tällä alueella syntyi myös tulevien itämerensuomalaisten geneettinen perusta. Suomalaisten esivanhempien muuttoaaltoja länteen on ollut ainakin kaksi. He alkoivat siirtyä Dneprin yläjuoksulle ja sieltä Väinäjoen yläjuoksulle, josta he lopulta siirtyivät jokea pitkin kohti Itämerta 1250–1000-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Toinen muuttoaalto toi itämerensuomalaisten pääjoukon Suomen lounaisrannikolle noin 800-luvulla eaa.
Muuttoaaltojen noin 80–100 sukupolven aikana kieli muutti täysin muotoaan, vaikka säilyttikin suomalais-ugrilaiset juurensa. Myös aineellinen kulttuuri muuttui siirtymisen aikana, vaikkakin Itämeren rannoilla muodostunut itämerensuomalainen kulttuuri säilytti jatkuvasti juurensa naapureistaan erottuvalla tavalla.
Kaleo
Kaleo (tyyliteltynä KALEO) on islantilainen rockyhtye Mosfellsbærin kaupungista. Sen musiikki yhdistelee blues rockia, indie rockia ja folkmusiikkia. Kaleo on julkaissut kaksi studioalbumia, jotka ovat KALEO (2013) ja A/B (2016). Se on lisäksi julkaissut yhden EP:n nimeltä Glasshouse (2013). Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat "Way Down We Go", "All The Pretty Girls", "No Good" ja "Hot Blood". Kappale "Way Down We Go" saavutti platinaa Yhdysvalloissa ja sijoittui Billboard Alternative Chart- listan ensimmäiseksi 20. elokuuta 2016. Lisäksi "No Good" oli ehdokkaana vuoden 2017 Grammy-gaalan Best Rock Song- palkinnon saajaksi.
Suomalaisten alkuperä
Volgan mutka -teoria
pienoiskuva|Oka-joen maisemaan nykyisen [[Venäjän alueella.]] Kielitieteen perusteella sitä länsiuralilaista kieltä, josta haarautuivat myöhemmin itämerensuomi, saame ja mordva, puhuttiin alun perin jossain Volga-, Oka- ja Kama-jokien alueella. Tällä alueella syntyi myös tulevien itämerensuomalaisten geneettinen perusta. Tästä alkukodista uralilainen kieli levisi itään ja länteen.
Alueelta tunnetaan monia erilaisia arkeologisia kulttuureja ja keramiikkatyylejä ja se on ollut monille varhaisille ihmisryhmille houkutteleva alue. Tärkeimpiä alueen arkeologisia kulttuureja olivat kuoppakampakeramiikka, Volosovon kulttuuri, sekä sen syrjäyttänyt Fatjanovon kulttuuri. Näiden ja muiden alueella vaikuttaneiden kulttuurien vuorovaikutuksessa syntyi erilaisia etnisiä ryhmiä, joista yksi oli pääasiassa tekstiilikeramiikkaa valmistanut ja länsiuralilaista kieltä puhunut ryhmä. Tämän tekstiilikeramiikkaa valmistaneen ryhmän alueen eteläpuolella puolestaan syntyi ajanlaskua edeltäneen toisen vuosituhannen jälkipuolella uudenlainen, niin sanotuksi kehittyneeksi tekstiilikeramiikaksi kutsuttu keramiikkaryhmä. Näistä keramiikkaryhmistä muodostui taas ajan laskua edeltäneen ensimmäisen vuosituhannen alussa niin sanottu Ananjinon kulttuuri.
Ensimmäinen muuttoaalto
Tältä alueelta lähtivät ensin liikkeelle saamelaisten esivanhemmat. Nämä tekstiilikeramiikka valmistaneet ja kielellisesti pohjoista länsiuralilaista kieltä puhuneet ryhmät lähtivät luoteeseen Volgan keski- ja yläjuoksun alueelta 1700–1300-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Liikkumiseensa ryhmät käyttivät ikivanhoja kulkureittejä pitkin Pohjois-Venäjän jokia. Osa näistä ihmisistä sijoittui Karjalaan, Laatokan ja Ilmajärven välimailla ja vielä idemmäs. Yhdestä näistä Sisä-Suomen järvialueelle päätyneistä ryhmistä muodostuivat myöhemmin saamelaiset.
Saamelaisten esivanhempien eteläpuolella asuneiden suomalaisten ja muiden itämerensuomalaisten esivanhemmat, alkoivat puolestaan siirtyä länteen 1250–1000-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Nämä niin sanottua kehittynyttä tekstiilikeramiikka valmistaneet ryhmät liikkuivat länteen vanhoja käytössä olleita reittejä pitkin, ensin Dneprin yläjuoksulle ja sieltä Väinäjoen yläjuoksulle, jota pitkin he lopulta siirtyivät kohti Itämerta.
Syytä näiden ihmisryhmien vaellukselle ei tiedetä. Samalta alueelta olivat lähteneet länteen tuhansia vuosia aiemmin myös kampakeraamiset metsästäjä-keräilijät ja kymmenet muut yhteisöt ennen heitä ja heidän jälkeen. Kehittyneen tekstiilikeramiikan eli itämerensuomalaisten esivanhempien ensimmäisen muuttoaallon saapuivat nykyisen Viron alueelle noin 1100–100-luvuilla ennen ajanlaskun alkua.
Toinen muuttoaalto
pienoiskuva|350x350px|Suomalaisten esivanhempien siirtyminen Volgalta Itämerelle ja Pohjois-Viron kautta Suomeen ja Keski-Ruotsiin pronssi- ja rautakauden kuluessa [[Valter Lang|Valter Langin mukaan. ]] Toiselle muuttoaallolle tyypillistä ovat vesireittien varrelle toistensa yhteyteen perustetut linnoitetut asuinpaikat, karjankasvatus ja alkeellinen maanviljely sekä hevosten käyttäminen ratsuina. Asuinpaikkoja ryhdyttiin rakentamaan Volgan ja Okan alueelle noin 1000–900-luvulla ennen ajanlaskun alkua ja ne levisivät sieltä nopeasti länteen, samaa reittiä kuin ensimmäinen muuttoaalto. Linnoitettujen asuinpaikkojen yhteisöt olivat suurempia kuin Itämeren rannoille aiemmin asettuneet heimot. Ne koostuivat noin 50–100 hengen kiinteistä yhteisöistä, joilla oli melko varmasti jonkinlainen aiempia heimoja selkeämpi valtahierarkia, ja ne todennäköisesti olivat sotaisampia. Näiden yhteisöjen käyttäytymisestä kertoo esimerkiksi se, että Kivutkalnsissa nykyisen Latvian alueella ne perustivat oman linnoitetun asuinpaikkansa paikallisten ihmisten hautapaikan päälle.
Itä-Latviaan ja Väinäjoen alajuoksulle linnoitetut asuinpaikat laajenivat 1000-luvun jälkeen eaa. ja Viron rannikolle ne saapuivat 800-luvun keskivaiheilla eaa. Tämä länsiuralilaisten vaellus kulki läpi Dneprin rantojen balttilaisten asuinpaikkojen. Sen seurauksena erityisesti Väinäjoen alueella syntyi länsiuralilaisten ja balttilaisten seka-asutuksen kulttuuri, mikä näkyy nykyisen suomen kielen sanastossa laajasti.
Viron pohjois- ja länsirannikolle muuttoaallon pääjoukko saapui noin 800-luvun keskivaiheilla eaa. Siellä he kohtasivat varhaista germaanikieltä puhuneita ryhmiä, joiden kieli vaikutti itämerensuomen äännerakenteeseen ja tarjosi kieleen lukuisia uusia lainasanoja. Ensimmäisen muuttoaallon ryhmät olivat pysyneet loitolla germaaninkielisestä väestöstä, mutta linnoitettujen asuinpaikkojen toinen muuttoaalto perusti asuinpaikkansa aivan heidän keskelle. Pääjoukko ei myöskään pysähtynyt Viron rannikolle vaan suuntautui pian myös meren yli Suomeen, jonne muuttoaallon etujoukot olivat päätyneet jo aiemmin. Yhdessä Laatokan suunnalta tulleen väestön kanssa nämä ryhmät asuttivat myös Keski-Ruotsin itäosan. johon muuttoaalto pysähtyi. Seuraavia vuosisatoja luonnehtii Viron, Suomen ja Keski-Ruotsin rannikkoalueiden tiiviit yhteydet, jotka perustuivat niiden väestöjen yhteiseen itämerensuomalaiseen etniseen taustaan.
Kulttuuri ja kieli leviävät ja hajoavat
Itämerensuomi kehittyi Pohjois-Virossa myöhäiskantasuomeksi, jossa omaleimainen aineellinen kulttuuri kehittyi jatkuvasti ja josta vaikutteet levisivät lähialueille. Tältä alueelta kehittyivät lopulta kaikki muut itämerensuomalaiset kielet paitsi eteläviro. Täältä tuleva suomen kieli levisi ensin kapealle ja rajalliselle alueelle Suomen lounais- ja länsirannikolle vanhemmalla roomalaisella rautakaudella, missä oli jo varhaisempaa itämerensuomalaista asutusta. Geneettisten isälinjojen pohjalta voidaan arvella, että valtaosa Etelä-Suomeen aiemmin vaeltaneista saamelaisten esivanhemmista ei vaeltanut muualle, vaan he vaihtoivat kielensä tämän kehityksen aikana itämerensuomeksi. Seuraavaksi kulttuuri levisi ensin Kokemäenjoen suistoon ja sieltä sisämaahan Hämeeseen ja itään aina Karjalaan ja Vepsään asti. Karjalaan päädyttyään 600–700-luvuilla itämerensuomen sisäinen yhtenäisyys oli hävinnyt, ja yhteys sen kulttuurin ja kielen etäisempien osien välillä heikkeni tai katkesi kokonaan.
Suomalaisen kulttuurin itsenäistyminen
Suomalainen aineellinen kulttuuri itsenäistyi 600–700-luvuilla, vaikka se säilytti myös yhteneväisyyksiä Pohjois-Viron kanssa. Nyt se kuitenkin muodosti monia omaperäisiä esinetyyppejä joita tavataan muualta vain tuontitavarana. Näitä olivat esimerkiksi useat erilaiset soljet, rannerenkaat sekä omat keihäänkärki- ja taisteluveitsityypit. 800-luvulle tultaessa Suomessa vallinnut metalliesinekulttuuri, erityisesti naisten korut ja eri asetyypit, oli kehittynyt omintakeiseksi, ja sillä oli kotoperäisiä piirteitä runsaammin kuin milloinkaan aiemmin. Tämän kehityksen pyrkimyksenä oli mahdollisesti tarkoitus ilmaista erityistä ”suomalaista” identiteettiä, joka syntyi mielikuvasta yhteisestä alkuperästä ja keskinäisestä samankaltaisuudesta. Varhaista viikinkiaikaa, noin 800-lukua, voidaan pitää itsenäisen suomen kielen syntyajankohtana, vaikkakin sen esihistoria ulottuu muiden itämerensuomalaisten kielten tavoin pitkälle menneisyyteen. Kieli ei kuitenkaan ollut yhtenäinen edes Länsi-Suomessa, vaan se koostui erilaisista puhetavoista. Esimerkiksi lounaisrannikon kieli poikkesi vahvan germaanivaikutuksen vuoksi Hämeen murteesta, jota pidetään pohjoisen itämerensuomen puhtaimpana seuraajana.
Suomalaisten geenit
Suomalaisten DNA on samankaltainen muun Euroopan geenien kanssa ja niiden perusta syntyi länsiuralilaisten kansojen lähtöalueella Volga-, Oka- ja Kama-jokien välillä nykyisen Venäjän alueella. Kaikilla Euroopan kansoilla on idästä tulleita geneettisiä jälkiä, eikä suomalaisten itäinen osuus ole verrattain merkittävä. Itäisyys nousee vähän kerrallaan itään mentäessä ja laskee hitaasti mentäessä länteen. Suomalaisten länsipuolella olevilla kansoilla on hivenen enemmän läntistä komponenttia kuin suomalaisilla, itäpuolella taas hivenen enemmän itäistä. Isältä pojalle periytyvä Y-kromosomi näyttää kuitenkin kahden geneettisesti eroavan alueen olemassaolon.
Isälinjat
Suomen yleisin miesten haploryhmä on N3a (toisen merkintätavan mukaan N1c1), jota esiintyy 63,2 prosentilla miespuolisesta väestöstä. Pohjois-Savossa tämän isälinjan esiintymistiheys on lähes 80 %. Tämä Sisä- ja Itä-Suomessa erityisen yleinen haploryhmä on yleinen myös muilla suomalais-ugrilaisia ja balttilaisia kieliä puhuvien kansojen keskuudessa. Esimerkiksi virolaisilla (35,7 %), karjalaisilla (43 %), saamelaisilla (47,2 %), kuten myös balttialaisilla liettualaisilla ja latvialaisilla (36,7–41,9 %) se on yleinen. Sitä esiintyy usein myös joillain Siperian kansoilla, kuten nenetseillä (40,5 %), hanteilla (38,3 %) ja udmurteilla (56,3 %) Tätä haploryhmää ei kuitenkaan esiinny Keski-Euroopassa. Skandinaviassa se on harvinainen Pohjois-Norjaa lukuun ottamatta. Kaikilla N3a-haplotyypin haaroilla on yhteinen esivanhempi noin 5 000 vuoden päässä menneisyydessä, jossain idässä.
Toinen suuri haploryhmä on Länsi-Suomessa noin 40 % osuudella esiintyvä haploryhmä I1. Satakunnassa sen osuus on yli 50 %. Tämä kertoo alueen yhteyksistä Skandinaviaan, missä kyseinen haploryhmä on kokonaisuudessaan yleisin, sekä myös Keski-Eurooppaan. Haploryhmän yleisyys Itämeren itärannikolla jää kuitenkin yleisesti ottaen pieneksi, Latviassa ja Liettuassa sen osuus on alle 5 %, vaikkakin Virossa se esiintyy noin 15 prosentilla miesväestöstä.
Äitilinjat
thumb|Itäsuomalaisille tyypillinen [[Isälinjan N-haplotyyppi|N-haploryhmä on tullut Suomeen idästä.]] thumb|Länsisuomalaisille tyypillinen [[Isälinjan I-haplotyyppi|haploryhmä I on peräisin ehkä pohjoisesta Länsi-Euroopasta.]] Äidiltä tyttärelle periytyvän mitokondrion DNA:n analyysi on osoittanut huomattavaa samankaltaisuutta niin Suomen eri alueiden välillä kuin suomalaisten ja muiden eurooppalaistenkin välillä.
Aiemmat teoriat suomalaisten alkuperästä
Kansojen juurien tietoinen etsiminen alkoi eri puolilla Eurooppaa 1800-luvun kuluessa. Vielä 1700-luvun Saksassa kansan (saks. Volk) nähtiin olevan yhteiskunnan alimman kerroksen muodostava väkijoukko ja vastakohta saman yhteiskunnan eliitille. Tämä muinaisajoilta juontuva näkemys johtui siitä, että vähääkään mutkikkaammassa yhteiskunnassa tavallisen kansan ja eliitin geneettiset taustat ja mahdollisesti myös kieli erosivat toisistaan. Kansallismielisyyden kehitys 1800-luvun jälkipuolella johti ajatukseen etnisestä identiteetistä ja biologiseen ("rodulliseen") ominaislaatuun, sekä kieleen ja kulttuuriin perustuvasta kansan etnisestä yhteenkuuluvuudesta. Tämä näkökulma hyväksyttiin pian läpi tiedekentän, minkä avulla voitiin kuvata näiden homogeenisten kokonaisuuksien toimintaa nykyaikana ja menneisyydessä. Tämä johti kielitieteen saralla kiinnostukseen kielten polveutumisesta ja sukulaisuudesta, sekä arkeologian saralla erilaisten arkeologisten kulttuurien tutkimiseen.
Tietoisuus suomalais-ugrilaisten kansojen niin kutsutusta keskinäisestä sukulaisuudesta syntyi kuitenkin aiemmin ennen edellä mainittujen tieteellisten menetelmien ja näkökulmien omaksumista. Jo 1600-luvun lopulla ja 1700-luvun alussa kirjava joukko aikansa älymystöä, maantieteilijöitä, pappeja ja upseereita keksi sukulaisuusajatuksen. Tieteelliset tutkimusmatkat Karjalaan, Lappiin ja Venäjällä asuvien suomalais-ugrilaisten kansojen luokse alkoivat 1800-luvun alussa. Esimerkiksi A. J. Sjögren teki vuosina 1824–1829 noin 20 000 kilometrin mittaisen tutkimusmatkan Venäjälle. M. A Castrén suoritti ensimmäisen laajemman Helsingin yliopiston johtaman retken vuosina 1841–1844 samojedien ja komien luokse. Vastaavanlaisia retkiä järjestivät Helsingin yliopisto, Suomalais-ugrilainen seura ja Suomen muinaismuistoyhdistys aina ensimmäiseen maailmansotaan asti. 1800-luvun alun tutkimuksen pohjalta ymmärrettiin, että itämerensuomalaiset kielet ovat peräisin idästä, niin sanotusta "alkukodista".
Tutkimuksen kehittyessä itämerensuomalaisten saapumista nykyisille asuinsijoilleen varhaistettiin jatkuvasti. Aluksi ajankohta sijoitettiin ajanlaskun jälkeisen ensimmäisen vuosituhannen jälkipuoliskolle, sitten ajankohtaan ennen ajanlaskun alkua, jonka jälkeen se siirrettiin noin vuoteen 3000 eaa. ja lopulta suomalais-ugrilaisia pidettiin jo ensimmäisen jääkauden ensimmäisinä maahantulijoina 11 000 vuotta sitten. Myöhemmin kielihistoriallinen tutkimus sijoitti suomalais-ugrilaisten hajaantumisen Volgan–Kaman ja Uralin väliseltä seudulta kivi- ja pronssikauden rajalle, noin 2000-luvulle ennen ajanlaskun alkua. Tämä johti yhdessä geenitutkimuksen kanssa uusiin johtopäätöksiin itämerensuomalaisten liikkeistä.
Jatkuvuusteoria
1960-luvulla arkeologiset tiedot olivat jo niin laajat, että aikaisemmalle näkemykselle Lounais-Suomen asutuksen katkeamisesta ei enää nähty perusteita. Carl Fredrik Meinander osoitti asutuksen jatkuneen pronssi­kaudelta rauta­kaudelle. Melko nopeasti jatkuvuus ulotettiin kivi­kauteen saakka, ja Tvärminnen symposiumissa vuonna 1980 arkeologit jo yleisesti kannattivat Lounais-Suomen suomalaisen jatkuvuuden venyttämistä kivikauteen, vaikka kielentutkijat eivät vielä yleisesti yhtyneetkään tähän näkemykseen. Kuitenkin seuraavina vuosikymmeninä suomalaisten alkuperän osalta vakiintui niin sanottu maltillinen jatkuvuusteoria, jossa Suomen uralilaistuminen liitettiin tyypillisen kampa­keramiikan leviämiseen (noin 3900 eaa.), ja Lammin symposiumiin 1997 tultaessa kielitieteilijöidenkin enemmistö oli asettunut tukemaan maltillista jatkuvuusteoriaa.
Kuitenkin jo 1970-luvulla oli ehdotettu, että arkeologisen aineiston perusteella Suomessa olisi asuttu yhtäjaksoisesti jo noin 10 000 vuotta, joten jo Suomen ensimmäiset asuttajat olisivat olleet suomalaisten esivanhempia. Tällöin väläyteltiin ensimmäistä kertaa, että jo Suomen alkuasuttajat olisivat saattaneet olla kieleltään uralilaisia. (Tätä näkemystä voidaan kutsua radikaaliksi tai syväksi jatkuvuusteoriaksi.) Kuitenkin vasta 1980-luvun lopulla ajatus asutusjatkuvuudesta Suomessa jää­kaudesta alkaen alkoi saada kannatusta tutkijapiireissä, ja alettiin enenevässä määrin esittää, että myös kielellinen jatkuvuus palautuisi jo alkuasuttajiin. Radikaali jatkuvuusteoria ei kuitenkaan saavuttanut laajempaa suosiota, koska sen nähtiin olevan ristiriidassa kielitieteen tulosten kanssa. Lisäksi havaittiin, että maltillista ja radikaalia jatkuvuusteoriaa perusteltiin aivan samoilla jatkuvuusargumenteilla, joten metodi osoittautui epäluotettavaksi.
Varhaiset rotuteoriat
Vielä 1700-luvulla uskottiin, että suomalaiset ovat Nooan jälkeläisiä, jotka olivat muuttaneet Pohjolan perukoille vedenpaisumuksen jälkimainingeissa. 1800-luvun Euroopassa syntyi käsitys suomalaisten mongolisuudesta, ja tiedemiehet, jotka eivät olleet välttämättä edes nähneet suomalaisia, kirjoittivat suomalaisten itäisestä ulkonäöstä. Suomalaisten kerrottiin olevan tummia, lyhytkasvuisia ja vinosilmäisiä. Erään ranskalaisen tutkijan mukaan suomalaiset olivat muutoin saamelaisten näköisiä, paitsi että suomalaisilla oli tummempi iho. Eräs Suomessa käynyt saksalainen ihmetteli, miksei Suomessa asunutkaan suomalaisia, kun kuvatunlaisia ihmisiä ei löytynyt. Eräs Helsingin-matkaaja taas luuli nähneensä sekä germaaneja että mongoleja – ja mongoleillakin sen germaanipiirteen, että nämä olivat vaaleita.
Kraniometrisissä tutkimuksissa suomalaisten on havaittu muistuttavan kallonmuodoiltaan paljon ruotsalaisia, vaikka nämä ryhmät eroavatkin geneettisesti enemmän toisistaan. Mongolidisia piirteitä itämerensuomalaisissa ei ole jäljellä.
Iranin koripallomaajoukkue
Iranin koripallomaajoukkue edustaa Irania miesten koripallon maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Iranin islamilaisen tasavallan koripalloliitto. Iran on ollut FIBA:n jäsen vuodesta 1947.
Iran osallistui ensimmäisen kerran miesten koripallon olympiaturnaukseen Lontoossa 1948. Se hävisi alkulohkon otteluissa Ranskalle, Meksikolle ja Kuuballe, mutta voitti Irlannin sijoittuen lohkossa neljänneksi. Jatkopeleissä Iran hävisi Kanadalle sekä toistamiseen Kuuballe päätyen lopulta 14. sijalle.
Iran esiintyi toisen kerran olympiakisojen miesten koripalloturnauksessa Pekingissä 2008. Se hävisi A-lohkon ottelunsa Argentiinaa, Australiaa, Kroatiaa, Liettuaa ja Venäjää vastaan. Joukkueen lopullinen sijoitus oli yhdestoista. Iran selviytyi kisoihin voitettuaan Aasian-mestaruuden Japanissa 2007. Loppuottelussa se kaatoi Libanonin 74–69.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Iran pelasi ensimmäisen kerran Turkissa vuonna 2010. Se voitti alkulohkossaan Tunisian mutta hävisi neljä muuta otteluaan eikä selviytynyt lohkosta jatkoon.
Infrared Space Observatory
ISO (Infrared Space Observatory) oli Euroopan avaruusjärjestön tähtitieteellinen tutkimussatelliitti, joka tutki avaruuden kohteita infrapunasäteilyn aallonpituuksilla. Sitä on kustuttu monesti maailman ensimmäiseksi todelliseksi infrapunaobservatorioksi Maata kiertävällä radalla, sillä sen mittaustulosten tarkkuus oli aivan omaa luokkaansa edeltäjiinsä nähden. Hankkeeseen osallistuivat myös japanilainen ISAS sekä NASA.
ISO laukaistiin avaruuteen 17. marraskuuta 1995 Ranskan Guayanassa sijaitsevasta Kouroun avaruuskeskuksesta Ariane 4 -kantoraketilla. Sen varsinainen rutiinityövaihe päättyi huhtikuussa 1998. Satelliitti sammutettiin lopullisesti 16. toukokuuta 1998. Toimintansa aikana ISO-satelliitti ehti tutkimaan noin 30 000 taivaan infrapunakohdetta.
Historiaa
Ajatus Maata kiertävästä infrapunaobservatoriosta syntyi vuonna 1979 Euroopan avaruusjärjestössä. ISO-satelliittihanke hyväksyttiin ESA:n tieteelliseen ohjelmaan vuonna 1983. Satelliitin kehitystyö alkoi vuonna 1986 Ranskan Cannesissa Aerospatialen tehtailla.
Satelliitin rata ja mitat
Satelliitti laukaistiin hyvin elliptiselle radalle, jossa sen Maata lähin piste oli 1 000 km:n korkeudessa ja etäisin piste 70 500 km:n korkeudessa. Kiertoaika maapallon ympäri oli noin 24 tuntia, joten satelliitti näytti Maasta katsoen pysyvän likimain paikoillaan. Radan inklinaatio oli viisi astetta. Hyvin elliptisen radan ansiosta satelliitti pääsi joka vuorokausi 17 tunnin ajaksi Van Allenin vyöhykkeiden ulkopuolelle, mikä mahdollisti herkkien havaintojen tekemisen. Mittalaitteita ei voitu käyttää vyöhykkeiden sisäpuolella protoni- ja elektronihiukkasten vuoksi.
Sauen kunta
Sauen kunta sijaitsee Pohjois-Virossa Harjumaan maakunnassa.
Infrared Space Observatory
Satelliitin rata ja mitat
Satelliitin rakenne oli sylinterimäinen, ja sen sivulla oli aurinkopaneeli energiansaantia varten. Rakennelman korkeus oli 5,3 metriä, leveys 3,6 metriä ja syvyys 2,8 metriä. Satelliitin laukaisumassa oli 2 400 kg.
Sauen kunta
Sijainti
Kunta sijaitsee Tallinnan lounaispuolella ulottuen Tallinnan länsirajalta noin 50 kilometrin päähän lounaaseen rajoittuen Märjamaan ja Lääne-Nigulan kuntiin. Sauen muita naapurikuntia ovat lännessä Keilan ja Harkun kunnat sekä idässä Sakun, Kohilan ja Raplan kunnat.
Infrared Space Observatory
Mittalaitteet
thumb|ISOn LWS:n varalaite. Satelliittiin kuului neljä mittalaitetta, jotka toimivat sen Ritchey-Chretien-tyyppisen kaukoputken yhteydessä pääpeilin takana. Kaukoputken pääpeilin halkaisija oli 60 cm. Kaukoputki oli sijoitettu nestemäisellä heliumilla jäähdytettyyn kammioon mittalaitteiden herkkyyden ja toiminnan tasaamiseksi. Jäähdytyslämpötila oli 1,7 Kelviniä. Kaukoputken polttoväli oli 900 cm ja valovoima f/15.
Sauen kunta
Hallinto
Sauen kunta muodostettiin lokakuussa 2017 yhdistämällä Sauen kaupunki, Sauen kunta, Kernu sekä Nissi pois lukien Nissin Rehemäen kylä, joka liitettiin Lääne-Nigulan kuntaan. Sauen kunnassa on 21 711 asukasta (1.1.2018).
Infrared Space Observatory
Mittalaitteet
Mittalaitteet:
Sauen kunta
Hallinto
Kunta muodostuu Sauen kaupungista (linn), Laagrin, Riisiperen ja Turban pienkauppaloista (alevik) sekä 50 kylästä (küla).
Liikenne
Valtatie 4 Tallinnasta Pärnuun ja valtatie 9 Sauen Ääsmäestä Haapsaluun sekä valtatie 11 (Tallinnan eteläinen ohikulkutie) kulkevat Sauen kautta. Rautatie Tallinnasta Keilaan kulkee Sauen kautta jatkuen Keilasta Riisipereen.
Infrared Space Observatory
Mittalaitteet
Infrapunakamera, ISOCAM
Fotopolarimetri, ISOPHOT
Spektrometri, SWS (the Show-Wave Spectrometer)
Spektrometri, LWS (the Long-Wave Spectrometer)
Tutkimuskohteet
ISO-satelliitin tutkimuskohteita olivat taivaan infrapunasäteilyn lähteet. Tällaisia ovat tähdet ja galaksit. Lisäksi satelliitti ehti tutkimaan Aurinkokuntamme planeettoja sekä tähtien syntyalueita maailmankaikkeudessa, kuten Orionin sumua Orionin tähdistössä. ISO:n mittaustuloksista saatiin uutta tietoa tähtien syntyalueista, jotka ovat aikaisemmin olleet mittalaitteiden ulottumattomissa tähtien pölypilvien peitossa.
Crossroads – tienristeyksessä
Crossroads – tienristeyksessä (Crossroads) on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 2002. Siinä käsitellään ystävyyttä, rakkautta ja perhesuhteita, eli nuorten ongelmia.
Juoni
Crossroads kertoo kolmesta lapsuuden ystävästä, Kitistä, Mimistä, ja Lucysta, jotka haluavat päästä eri syistä toiselle puolelle maata. Kit menee tapaamaan poikaystäväänsä, Mimi menee levytyssopimuskilpailuun ja Lucy menee tapaamaan äitiään. Kaikki alkaa kun koulun päättäjäisiltana he menevät kaivamaan toivelaatikon maasta, jonka he sinne pienenä hautasivat. Entiset ystävykset lähtevät Benin kyydillä Kaliforniaan ja ystävystyvät uudelleen matkalla.
The Rules of Hell
The Rules of Hell on Black Sabbathin 22. heinäkuuta 2008 julkaistu viiden CD:n boksi. Se sisältää yhtyeen kaikki studioalbumit, joissa Ronnie James Dio toimii laulusolistina, sekä alun perin vuonna 1982 julkaistun Live Evil -konserttitaltioinnin. Kokoelma julkaistiin alun perin vain Pohjois-Amerikassa, ja se on periaatteessa jatkoa Rhino Recordsin ja Warner Brosin Sabbath-remasteroinneille. Edellinen boksi Black Box (2004) sisälsi kaikki vuosien 1970–1978 studioalbumit.
Boksin nimi oli basisti Geezer Butlerin idea. Se on sekoitus Dion aikaisen Black Sabbathin kahden ensimmäisen albumin nimistä (Heaven and Hell, Mob Rules). Albumin levyt julkaistiin myöhemmin myös irrallisina.
Roberto Micheletti
Roberto Micheletti Baín (s. 13. elokuuta 1943 El Progreso) on hondurasilainen poliitikko. Hän edustaa Partido Liberal -puoluetta ja hän oli kongressin puhemies 2006–2009. Manuel Zelayan vallasta syösseen vallankaappauksen jälkeen kongressi asetti hänet maan presidentiksi. Micheletti luopui asemastaan kun normaaliin aikaa pidetyt vaalit voittanut Porfirio Lobo astui virkaansa tammikuussa 2010. Tämän jälkeen Micheletti nimitettiin kongressin ”elinikäiseksi jäseneksi”, mitä takaa hänelle syytesuojan.
The Rules of Hell
Kokoonpano
+
Antiikin Kreikan uskonto
pienoiskuva|Nuoren karjun uhraus. Kuva attikalaisessa [[punakuviokeramiikka|punakuviotekniikalla tehdyssä ja kalos-kirjoituksella varustetussa kyliksissä noin vuodelta 510–500 eaa.]] Antiikin kreikkalainen uskonto koostui useista toistensa kanssa rinnan eläneistä kulteista, uskomuksista ja toimituksista, joiden alkuperä ja historia vaihtelivat. Uskomukset ja toimitukset olivat usein luonteeltaan paikallisia, joten todellisuudessa voitaisiin puhua "kreikkalaisista uskonnoista" tai "kulteista" monikossa, vaikkakin kautta kreikkalaisen maailman uskomuksissa ja toimituksissa oli paljon yhtäläisyyksiä.
Kreikkalaiseen uskontoon ei kuulunut mitään dogmaattisia tai teologisia oppirakennelmia. Uskonnollisen elämän painopiste oli kultissa. Ihmiset saivat ajatella jumalista mitä halusivat, kunhan valtion suojeluksessa olevaa jumalten kulttia ei loukattu. Monet kreikkalaiset tunnustivat merkittävimmät, niin kutsutut olympolaiset jumalat: Zeus, Poseidon, Haades, Hera, Apollon, Artemis, Afrodite, Ares, Hefaistos, Athene, Hermes ja Hestia; lisäksi joukkoon voitiin lukea myös Hebe sekä Dionysos ja Demeter. Merkittävimpiä jumalia palvottiin eri kaupunkivaltioissa, mutta jumalten nimiin saatettiin lisätä epiteettejä, jotka ilmaisivat niiden erillistä ja paikallista luonnetta. Lisäksi monilla kaupungeilla oli omat suojelijajumalansa, kuten esimerkiksi Ateenalla Athene. Jotkut kreikkalaisen filosofian koulukunnat, kuten stoalaisuus ja platonismin eräät muodot, käyttivät kieltä, joka vaikuttaa viittaavan yhteen transsendenttiin jumaluuteen.
Kreikkalaiset uskonnolliset käytännöt ulottuivat kauas Manner-Kreikan ulkopuolelle, Joonian rannikolle ja saarille Vähä-Aasiaan, Sisilian ja Etelä-Italian Suur-Kreikkaan sekä eri puolilla läntistä ja eteläistä Välimerta sijainneisiin siirtokuntiin. Nykyisen Italian alueella kreikkalaiset uskonnolliset ajatukset sekoittuivat yhteen etruskien uskonnon kanssa, muodostaen roomalaisen uskonnon. Rooman valtakunnan itäosissa kreikkalainen uskonto kietoutui yhä enemmän yhteen itäisten uskomusten ja kulttien kanssa.
Alkuperä
Kreikkalainen uskonto vaikuttaa kehittyneen pronssikautisen Kreikan mykeneläisen kulttuurin uskonnosta. Uskonto on saattanut sisällyttää itseensä alueen varhaisempia uskomuksia ja käytäntöjä, kuten minolaisen kulttuurin uskonnon.
thumb|right|180px|[[Mykeneläinen kulttuuri|Mykeneläinen idoli, noin 1300–luku eaa. Mykenen arkeologinen museo.]] Mykeneläisistä lineaari-B-tauluista muun muassa Knossoksesta, Pyloksesta, Thebasta ja Kydoniasta on voitu tunnistaa suuri määrä erilaisia jumaliin viittaavia nimiä. Näihin kuuluu sekä jumalia että jumalattaria. Osa on suurella varmuudella samoja, jotka tunnetaan myöhemmästä kreikkalaisesta mytologiasta. Osa puolestaan vaikuttaa olevan näiden varhaisia muotoja, kun taas osa jää kokonaan tunnistamattomiksi. Näin mykeneläisessä uskonnossa on joka tapauksessa havaittavissa ensimmäiset merkit myöhemmän antiikin kreikkalaisen uskonnon pantheonista eli jumalten kokonaisuudesta.
Selvimmin mykeneläisistä teksteistä voidaan tunnistaa Zeus (di-we, di-wo), Hera (e-ra) ja Poseidon (po-se-da-o, po-se-da-wo-ne). Tunnistettavissa vaikuttavat olevan myös muun muassa myöhempi Apollonin nimitys Paian (pa-ja-wo-ne), Ares (a-re) eli Enyalios (e-nu-wa-ri-jo), Artemis (a-te-mi-to, a-ti-mi-te), Athene eli Athena (a-ta-na), Dionysos (di-wo-nu-so), Eileithyia eli Eleuthia (e-re-u-ti-ja) sekä Hermes tai Hermes Areias (e-ma-*25 a-re-ja). Vaikka teksteissä esiintyy tuttuja nimiä, ne eivät kuitenkaan kerro siitä, oliko näillä jumalilla sama tehtävä kuin myöhemmin. Jotkut tutkijat ovat katsoneet, että erityisesti kreikkalaisen mytologian vahvat naisjumaluudet, kuten Hera ja Artemis, olisivat peräisin jo minolaisesta uskonnosta.
Kreikan varhaiset, pohjoisesta noin 2000 eaa. saapuneet indoeurooppalaiset asukkaat vaikuttavat olleen maanviljelijöitä, ja heille keskeisellä sijalla oli maan alta vaikuttavat alamaailman jumalat, ktooniset jumalat, jotka hallitsivat maan hedelmällisyyttä ja kasvua tai hankaloittivat sitä. Siksi heitä haluttiin lepyttää rituaaleilla. Nämä henget saivat lopulta inhimillisen muodon ja tulivat osaksi jumalmaailmaa jumalina ja jumalattarina. Keskeisellä sijalla olivat maahan ja sen kasvuvoimaan liittyneet jumalattaret Demeter, joka oli maanviljelyn jumalatar, ja Hera, joka käsitettiin myös maaäidiksi; sekä Dionysos-jumala, joka oli viinin ja hedelmällisyyden jumala.
Carmel (Indiana)
Carmel on kaupunki Hamiltonin piirikunnassa, Indianan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Kaupungin väkiluku oli vuoden 2020 väestönlaskennassa 99 757. Väkiluku nousi yli 20 000 asukkaalla vuoteen 2010 verrattuna. Carmel on Indianan viidenneksi suurin kaupunki. Carmel on tunnettu liikenneympyröistään, joita on kaupungissa 140.
Antiikin Kreikan uskonto
Arkaainen kausi
Olymposvuorella hallinneiden niin kutsuttujen olympolaisten jumalten kokonaisuus vakiintui Kreikan arkaaisella kaudella. Tuolloin Homeros ja Hesiodos loivat eepoksensa, jotka kuvasivat kreikkalaisen mytologian jumalten alkuperää (Jumalten synty) sekä keskeisiä tapahtumia (Ilias, Odysseia). Herodotos piti myöhemmin Jumalten syntyä auktoriteettina koskien jumalten nimiä ja heidän ominaisuuksiaan. Homeros ja Hesiodos eivät kuitenkaan keksineet jumalia, ja he ottivat suurimmaksi osaksi jumalille nimet vanhoista kulteista. Heidän voi kuitenkin nähdä antaneen kreikkalaisille heidän pantheoninsa, jumalmaailmansa; erityisesti Homeroksen ansiosta vanhemmat paikalliset jumaluudet jäivät vähitellen syrjään olympolaisten jumalten tieltä, ja homerolaisista jumalista tuli näin yleiskreikkalaisia jumalia.
thumb|left|300px|Jumalten kokous kuvattuna [[Sifnoslaisten aarrekammion friisissä, noin 530–525 eaa.]] Vanhempi, paikallinen jumalmaailma ei kuitenkaan hävinnyt kokonaan. Se eli edelleen homerolaisen jumaltaruston rinnalla, osin kietoutuneena yhteen sen kanssa. Mytologia kertoo useita tapauksia, joissa uudempi jumala oli syrjäyttänyt vanhemman jossakin paikassa; esimerkiksi Apollon tuli Delfoihin surmaten siellä aiemmin vaikuttaneen Pythonin, ja samalla vanha kultti korvautui uudella. Usein vanha ja uusi jumala sulautuivat yhteen; esimerkiksi synnytyksen jumalatar Eileithyia käsitettiin usein samaksi kuin Hera tai Artemis, mutta toisin paikoin hänet luettiin itsenäiseksi jumalattareksi. Vanhemmat uskomukset ilmenivät myös muun muassa käsityksissä, joissa homerolainen jumaluus kytkettiin johonkin eläimeen, kuten Zeus härkään ja Poseidon hevoseen.
Muurahaispeippo
Muurahaispeippo (Parmoptila woodhousei) on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
VDNH:n metroasema
VDNH on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 1. toukokuuta 1958.
Antiikin Kreikan uskonto
Arkaainen kausi
Kaikkia vanhempia, primitiivisempiä jumalia homerolainen jumalmaailma ei korvannut lainkaan. Osa kreikkalaisen jumalmaailman merkittävimmistä jumalista oli alkuperältään esihomerolaisia: näihin luetaan Demeter, Dionysos ja Asklepios. Varsinkaan Dionysosta ja Asklepiosta ei koskaan luettu ainakaan täysin olympolaisten jumalten joukkoon, vaan ne säilyivät ikään kuin ulkopuolisina. Vanhempi piirre oli myös kauan säilynyt usko erilaisiin daimoneihin, henkiolentoihin. Henkiä nähtiin kaikissa luontokappaleissa, kuten eläimissä, kasveissa, virroissa, kallioissa, lähteissä ja kivissä. Lisäksi kansanuskomuksissa esiintyi paljon erilaisia jumalhenkiä, joilla oli jokin yksittäinen tehtävä; esimerkiksi Taraksippos-nimisen hengen tehtävänä oli hevosten säikyttäminen kilpa-ajoissa.
Jälkihomeerisella kaudella syntyivät niin kutsutut Homeeriset hymnit, jotka oli omistettu uskonnollisissa juhlissa eri jumalille. Arkaaiselta kaudelta lähtien eeppisten runoilijoiden työtä jaetun uskonnollisen ja mytologisen tietoisuuden luomisessa jatkoivat muut runoilijat, kuten lyyrikot ja tragediarunoilijat.
Klassinen kausi
thumb|right|180px|[[Dionysos|Dionysoksen syntymä. Mosaiikki Aionin talossa Pafoksessa, 300-luku eaa.]]
Kreikan klassista kautta voidaan luonnehtia enemmän maalliseen suuntautuneeksi kuin maailmasta vetäytyväksi. Tämä pätee erityisesti Ateenaan. Uskonnolla oli kuitenkin suuri merkitys kreikkalaisten elämässä. Viralliset menot kohdistuivat perinteiseen olympolaiseen, homeeriseen uskontoon, ja kulttimenoja vietettiin usein suurina kansanjuhlina. Kulteissa yleiskreikkalainen ja paikallinen kultti saatettiin kytkeä yhteen; näin tehtiin esimerkiksi Ateenassa korostamalla Athenen asemaa Zeuksen tyttärenä. Pohjoisesta ja idästä saapui Kreikkaan erilaisia orgiastisia kultteja, joista eräs oli äitijumalatar Kybelen kultti. Kansan keskuudessa suosittuja olivat erityisesti mysteeriuskonnot, kuten Eleusiin mysteerit, johon kuului lupauksia palkinnosta kuolemanjälkeisessä elämässä, sekä Dionysoksen mysteerit, jossa korostuivat ekstaattiset piirteet.
Hellenistinen ja roomalaisaika
Hellenistisenä aikana kreikkalainen sivistys levisi laajalle alueelle ja samalla Kreikkaan tuli uusia kultteja, jotka tulkittiin kreikkalaisen mytologian termein: esimerkiksi Ammon ja Baal ymmärrettiin Zeukseksi, Atargatis Afroditeksi ja Anaitis Artemiiksi. Samalla Kreikkaan, kuten koko antiikin maailmaan, levisivät idän mysteeriuskonnot, jotka tarjosivat kansanomaisemman ratkaisun ihmisten uskonelämän ongelmiin. Näistä uskonnoista tärkeimpiä olivat egyptiläiset Serapiksen, Isiksen ja Osiriksen kultit. Tällaiset mysteeriuskonnot tarjosivat kanavan henkilökohtaisemmille uskonnollisille tunteille. Kreikkaan tuli myös erilaisia okkultistisia itämaisia oppeja, kuten astrologia, sekä erilaisia kaldealaisia, babylonialaisia ja egyptiläisiä okkultistisia vaikutteita. Kreikkalaistuneiden juutalaisten määrä kasvoi.
Kun Rooman valtakunta valloitti Kreikan vuonna 146 eaa., se omaksui suuren osan kreikkalaista uskontoa, samoin kuin muutakin kulttuuria. Kreikkalaiset jumalat samastettiin vanhoihin roomalaisiin jumaliin: esimerkiksi Zeus Juppiteriin, Hera Junoon, Poseidon Neptunukseen, Afrodite Venukseen, Ares Marsiin, Artemis Dianaan, Athene Minervaan, Hermes Merkuriukseen, Hefaistos Vulcanukseen, Hestia Vestaan, Demeter Cerekseen, Haades Plutoniin, Tykhe Fortunaan ja Pan Faunukseen. Jotkut jumalat, kuten Apollon ja Bakkhos, roomalaiset olivat omaksuneet jo aiemmin. Roomalaisessa uskonnossa oli kuitenkin monia vanhempia jumalia, joita ei yhdistetty mihinkään kreikkalaiseen jumalaan, kuten Janus ja Quirinus.
Roomalaisena aikana ajanlaskun ensimmäisellä vuosisadalla syntyi juutalaisperäinen kristinusko, joka levisi myös Kreikkaan. Samoihin aikoin valtakuntaan levisi idästä muun muassa mithralaisuus sekä Voittamattoman Auringon (Sol Invictus) kultti. Myös yläluokka etsi jälleen lohtua uskonnosta ja magiasta. Varhaisen kristinuskon rinnalla vaikutti myös gnostilaisuus. Myöhäisantiikin aikana, kristinuskon jo noustua valtionuskonnoksi ja enemmistöuskonnoksi, keisari Julianus Apostata yritti vielä herättää hellenistisen polyteistisen uskonnon henkiin. Hän pyrki muuntamaan sen kristinuskon kaltaiseksi uskonnoksi, jolla olisi yhtenäinen teologia ja järjestäytynyt papisto. Monille myöhäisantiikin uusplatonilaisille filosofinen tutkimus oli samalla uskonnollista toimintaa.
Jumalat
thumb|right|180px|[[Feidias|Feidiaan veistämä Zeuksen patsas Olympian Zeuksen temppelistä, ennallistuspiirros. Antoine Chrysostome Quatremère de Quincy, 1815.]]