cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ensimmäinen mantereen ylittävä rautatie
Myöhemmät vaiheet
Central Pacific havaitsi pian, että Sierra Nevadan kautta kulkevan osuuden avoinna pitäminen talvisin oli hankalaa. Aluksi lunta yritettiin aurata erityisillä höyrykoneiden työntämillä lumiauroilla. Kun se onnistui vain osittain, alettiin radan joidenkin osuuksien ylle rakentaa katoksia niiden suojaamiseksi lumelta ja lumivyöryiltä. Siten rata voitiinkin lopulta pitää avoimena lukuun ottamatta muutamaa päivää vuodessa.
Molemmat rautatieyhtiöt käynnistivät pian laajat parannustyöt parempien siltojen, viaduktien ja tunnelien rakentamiseksi sekä raskaampien kiskojen ja vahvempien ratapölkkyjen asentamiseksi. Alkuperäinen rata oli pääosin rakennettu hyvin nopeasti, jolloin sen kestävyyteen ja ylläpidettävyyteen ei ollut kiinnitetty riittävästi huomiota. Siksi seuraavina vuosina tarvittiin runsaasti kaikenlaisia parannustöitä.
Central Pacific -yhtiö fuusioitiin myöhemmin Southern Pacific Railroadiin, ja yhtiön nimeksi tuli Southern Pacific Railroad. Vuodesta 1885 lähtien tämä yhtiö liikennöi San Franciscoon saakka. Union Pacific vuorostaan osti vuonna 1901 Southern Pacificin, mutta kauppa jouduttiin perumaan Yhdysvaltain korkeimman oikeuden määräyksestä monopolilakien nojalla. Yhtiöt yhdistettiin jälleen vuonna 1996, kun Union Pacific osti Central Pacificin.
Vuonna 1904 Utahiin valmistui Lucin Cutoff -niminen oikorata. Alkuperäinen Promontory Summitin kautta kulkenut rataosa jäi silloin pois käytöstä, ja vuonna 1942 sen kiskot purettiin ja niiden metalli käytettiin sotatarkoituksiin. Vuonna 1957 Yhdysvaltain kongressi julisti alueen Kultaisen naulan kansalliseksi historialliseksi paikaksi.
Kaikkiaan mantereen poikki rakennettiin Yhdysvaltojen alueelle seitsemän rautatietä ja Kanadan alueelle yksi. Ensimmäisen Pacific-radan ohella huomattavimpia näistä olivat Southern Pacific lähellä Meksikon rajaa sekä Yhdysvaltojen pohjoisosien kautta kulkeva Great Northern.
Radan nykytila
Alkuperäinen rataosuus on lähes kaikkialla yhä selvästi havaittavissa. Useiden satojen kilometrien pituiset osuudet siitä ovat edelleen käytössä, varsinkin Sierra Nevadan vuoristossa sekä Utahin ja Wyomingin kanjoneissa. Alkuperäiset kiskot on tosin kauan sitten vaihdettu vanhenemisen ja kulumisen vuoksi uusiin ja ratapenkereitä on nykyaikaistettu ja kunnostettu, mutta radat kulkevat enimmäkseen alkuperäisellä paikallaan.
Valtatie Interstate 80 kulkee Kalifornian Truckkeen kanjonin kautta suurelta osin lähellä rautatietä.
Liikenne
Amtrakin päivittäinen matkustajajuna California Zephyr liikennöi San Franciscon läheisyydessä olevan Emeryvillen ja Chicagon välillä. Sacramenton ja Nevadan keskiosien välillä se kulkee ensimmäistä mantereen ylittävää rataa pitkin. Koska suuressa osassa Nevadaa rautatiet ovat nykyään yksisuuntaisia siten, että eri ratoja liikennöidään nykyisin eri suuntiin, California Zephyr siirtyy Central Corridor -radalle joko Winnemuccassa tai Wellsissä.
Kirjoja
Union Pacificin ja Central Pacificin rataosuuksien yhdistäminen Promontory Summitissa toukokuussa 1869 oli yksi aihe, josta Jules Verne osittain sai idean vuonna 1873 julkaistuun teokseen Maailman ympäri 80 päivässä.
Kahdet kasvot (albumi)
Kahdet kasvot on BASF-levymerkillä julkaistu Kummitus-yhtyeen studiolevy vuodelta 1976.
Ensimmäinen mantereen ylittävä rautatie
Kirjoja
Graham Mastertonin romaani A Man of Destiny vuodelta 1881 on kuvitteellinen kertomus siitä, mitä rakennustöiden yhteydessä olisi voinut tapahtua.
Mary Ann Fraserin lastenkirjassa Ten Mile Day kerrotaan, kuinka Central Pacific teki ennätyksen rakentamalla yhdessä päivässä, 28. huhtikuuta 1869, kymmenen mailia uutta rataa ja voitti täten 10 000 dollarin vedon.
Sarjakuvia
Vuonna 1957 ilmestynyt Lucky Luke -sarjakuvan albumi Kiskot yli preerian (Des rails sur la prairie) kuvaa mantereen ylittävän rautatien rakentamista.
Elokuvia
Kultaisen naulan iskemisseremonia on kuvattu useissa elokuvissa. Yksi niistä on Cecil B. DeMillen ohjaama Union Pacific vuodelta 1939. Sen pääosissa esiintyvät Joel McCrea ja Barbara Stanwyck, ja siinä kuvitteellinen Central Pacificin sijoittaja Asa Barrows yrittää estää Union Pacificia saavuttamasta Utahin Ogdenia.
John Fordin mykkäelokuva Rautahepo vuodelta 1924 on historiallisesti epätarkka. Siinä kiinnitetään huomiota kiihkeään kansallismielisyyteen, jonka ansiosta hanke sai suurta kannatusta. Elokuvassa esiintyvien kokkien joukossa on kiinalaisia työmiehiä, jotka todellisuudessa työskentelivät työmaan Central Pacificin osuudella.
Vuoden 1962 elokuvassa Kuinka länsi voitettiin on kokonainen rakennustöitä käsittelevä osuus. Yksi elokuvan kuuluisimmista kohtauksista kuvattiin Cineramassa, ja siinä biisonit pakenevat rataa pitkin.
Italialaisen Sergio Leonen ohjaamassa lännenelokuvassa Huuliharppukostaja vuodelta 1968 kertomuksen taustana on rautatien, ilmeisesti ensimmäisen mantereen ylittävän rautatien rakentaminen.
Will Smithin elokuvassa Wild Wild West vuodelta 1999 Dr. Loveless yrittää rautatien valmistumisseremonian yhteydessä murhata presidentti Ulysses S. Grantin.
Elokuvan The Claim (2000) päähenkilö on Central Pacific Railroadin maanmittari, ja elokuva käsittelee pääasiassa erään rajaseutukaupungin pormestarin yritystä saada rautatie linjatuksi kulkemaan kyseisen kaupungin kautta.
Televisiosarjoja
VUonna 2004 BBC lähetti dokuumenttielokuvien sarjan. Sen kuudes osa "The Line" käsittelee ensimmäisen mantereen ylittävän radan rakentamista.
Radan rakentamista on kuvattu myös televisiosarjassa American Experience. Brittiläisessä televisiosarjassa Doctor Who on esiintynyt rataa käsittelevä äänikirja The Runaway Train, jonka oli laatinut Oli Smith ja jonka luki Matt Smith. Rakennustyö on taustana myös AMC:n sarjassa Hell on Wheels. Siinä Thomas Durant esiintyy säännöllisesti, ja häntä esittää Colm Meaney.
Natalja Šepelina
Natalja Vladimirovna Šepelina (s. 24. helmikuuta 1981 Tšeljabinsk) on venäläinen vesipalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa seuratasolla Zlatoustissa majaansa pitävää SK Uralotškaa.
Šepelina on osallistunut olympialaisiin kahdesti, vuosina 2004 ja 2008. Hän teki yhden maalin vuoden 2004 turnauksessa, jossa Venäjä sijoittui viidenneksi ja osui viidesti Pekingin kisoissa 2008, joissa joukkue oli seitsemäs.
Sakari Kirjavainen
Sakari Rafael Kirjavainen (s. 30. lokakuuta 1960 Helsinki) on suomalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, elokuvaleikkaaja ja kirjailija.
Kirjavainen on opiskellut elokuvantekoa Taideteollisessa korkeakoulussa. Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa oli fantasiamainen ja arkirealismin ulkopuolella oleva Ken tulta pyytää (2001). Kirjavainen toimi toisena ohjaajana Åke Lindmanin sotaelokuvassa Tali-Ihantala 1944 (2007). Hän on ohjannut ja käsikirjoittanut myös palkittuja lyhytelokuvia. Ohjaamisen ja käsikirjoittamisen lisäksi Kirjavainen on leikannut sekä omiaan että muiden ohjaajien elokuvia.
Esko Salervon käsikirjoittama ja Kirjavaisen ohjaama pitkä elokuva  Hiljaisuus tuli ensi-iltaan 9. joulukuuta 2011. Se on kertomus ihmisistä poikkeuksellisten olosuhteiden puristuksessa; draama ystävyydestä, petoksesta ja rakkaudesta. Se on sotaelokuva, joka sijoittuu jatkosotaan, sen viimeiseen kevääseen, aivan rintamalinjojen välittömään läheisyyteen kaatuneiden evakuoimiskeskukseen (KEK), jossa sankarivainajat huollettiin viimeiselle matkalle kotiseuduilleen haudattaviksi.
Kirjavainen on myös teatteriohjaaja. Hän ohjasi syksyllä 2010 Rauman Kaupunginteatterissa Tapio Koivukarin kirjaan perustuvan Luodetuulen maan. Hän on ohjannut kuunnelmia Radioteatterille, ja toimi muun muassa yhtenä kuunnelmasarjan Täällä Pohjantähden alla kolmesta ohjaajasta.
Vuonna 2009 ilmestyi Kirjavaisen esikoisromaani Viereenkatsoja, joka oli J. H. Erkon esikoiskirjapalkintoehdokkaana. Hänen toinen romaaninsa Tinaharkko ilmestyi vuonna 2011.
Cătălina Ponor
Cătălina Ponor (s. 20. elokuuta 1987 Constanța) on romanialainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Ponorin ensimmäiset arvokisat olivat vuoden 2003 MM-kisat Anaheimissa. Hän voitti siellä kolme hopeamitalia (joukkuekisa, puomi ja permanto). Vuoden 2004 EM-kisoissa Amsterdamissa hän voitti Euroopan mestaruuden joukkuekilpailussa, puomilla ja permannolla. Samoissa lajeissa hän voitti kolme olympiakultaa Ateenassa kesällä 2004. Hän oli sitten vuoden 1988 Daniela Silivașin ensimmäinen naisvoimistelija, joka voitti samoissa kisoissa kolme kultaa.
Vuonna 2005 Ponor oli monien skandaalien kohteena. Alkuvuonna Romanian media paljasti, että Ponorilla oli veli, jonka tämän äiti Carmen oli hylännyt hyvin nuorena. Elokuussa Ponor ja joukkuetoverit Florica Leonida ja Alexandra Eremia poistuivat harjoitteluleiriltä Bukarestiin yökerhoon juhlimaan. Romanian voimisteluliitto lähetti Ponorin kavereineen takaisin kotiin harjoittelemaan.
Ponor voitti puomin Euroopan-mestaruuden Debrecenissä. Marraskuussa 2005 MM-kisoissa Melbournessa hän oli Florica Leonidan lisäksi ainoa kisoihin valittu romanialainen naisvoimistelija. Hallitseva Euroopan mestari, maailmancup- ja olympiavoittaja Ponor jäi puomilla pronssille eikä permannolla selviytynyt finaaliin.
Ponor sai Volosin EM-kilpailuissa 2006 kultaa puomilla, hopeaa joukkuekilpailussa ja pronssia permannolla. Stuttgartin MM-kilpailuissa 2007 hän saavutti pronssia joukkuekilpailussa. Hän lopetti uransa loukkaantumisten vuoksi joulukuussa 2007, mutta aloitti harjoittelun uudelleen keväällä 2011. Saman vuoden Tokion MM-kilpailuissa hän oli puomilla seitsemäs.
Ponor saavutti Brysselin EM-kilpailuissa 2012 kultaa puomilla ja joukkuekilpailussa sekä hopeaa permannolla. Lontoon olympialaisissa hän sai permannolla hopeaa ja joukkuekilpailussa pronssia sekä oli puomilla neljäs. Hän saavutti Bernin EM-kilpailuissa 2016 pronssia puomilla ja permannolla. Rio de Janeiron olympialaisissa hän sijoittui puomilla seitsemänneksi. Hän voitti puomin Euroopan-mestaruuden Cluj'ssa 2017.
Twin Peaks: The Return
Twin Peaks: The Return on David Lynchin ja Mark Frostin luoma draamasarja, joka julkaistiin vuonna 2017. Se on jatkoa vuosina 1990–1991 esitetylle kulttimaineen saavuttaneelle Twin Peaksille. Edeltäjänsä tavoin sarjan ovat luoneet sekä käsikirjoittaneet David Lynch ja Mark Frost. Alkuperäisestä sarjasta poiketen Lynch toimi ohjaajana kaikissa uuden sarjan jaksoissa.
Tausta
Twin Peaksin ensimmäinen tuotantokausi esitettiin ensimmäistä kertaa Yhdysvalloissa 8. huhtikuuta – 23. maaliskuuta 1990. Mystinen draamasarja sai hyvän vastaanoton ja toinen tuotantokausi julkaistiin 30. syyskuuta 1990 – 10. kesäkuuta 1991. Televisiosarjaan perustuva David Lynchin ja Robert Engelsin käsikirjoittama sekä Lynchin ohjaama elokuva Twin Peaks – Tuli kulje kanssani sai ensi-iltansa 28. elokuuta 1992.
Toisen tuotantokauden esityksen aikana julkaistiin myös kolme sarjaan perustuvaa kirjaa; David Lynchin tyttären Jennifer Lynchin kirjoittama Laura Palmerin salainen päiväkirja, Mark Frostin veljen Scott Frostin kirjoittama Dale Cooperin omaelämäkerta sekä David Lynchin, Mark Frostin ja Richard Saul Wurmanin kirjoittama Twin Peaks: An Access Guide to the Town. Kirjoista kaksi ensimmäistä julkaistiin myöhemmin myös suomeksi.
Julkaisu
6. lokakuuta 2014 Showtime ilmoitti Twin Peaksin saavan jatkoa 9-jaksoisella minisarjalla. Vuoden 2015 huhtikuussa David Lynch kuitenkin kertoi irtisanoutuvansa sarjan ohjaamisesta rajallisen budjetin sekä muiden erimielisyyksien vuoksi. Toukokuussa osapuolet pääsivät yhteisymmärrykseen ja ilmoittivat Twin Peaksin palaavan 18-jaksoisella tuotantokaudella.
Twin Peaksin toisen tuotantokauden viimeisessä jaksossa Laura Palmer (Sheryl Lee) sanoo FBI-agentti Dale Cooperille (Kyle MacLachlan) tapaavansa tämän uudelleen 25 vuoden kuluttua. Twin Peaks: The Return oli tarkoitus julkaista vuonna 2016, jolloin tuotantokausien välillä olisi ollut 25 vuotta, mutta lopulta julkaisuväli oli 26 vuotta.
Jaksot
Kaikki jaksot on kirjoittanut David Lynch sekä Mark Frost ja ohjannut David Lynch.
Soundtrack
8. syyskuuta 2017 Rhino Records julkaisi kaksi soundtrack-levyä; Twin Peaks (Limited Event Series Original Soundtrack) sisältää sarjaa ja sen edeltäjiä varten sävelletyt kappaleet, Twin Peaks (Music From the Limited Event Series) puolestaan sarjassa soitetut muut kappaleet. Sarjaan on säveltänyt musiikkia Angelo Badalamenti, kuten kahteen edeltävänkin Twin Peaksin tuotantokauteen.
Teoderik Suuri
thumb|Teoderik Suuri, John Chapmanin piirros vuodelta 1807. Teoderik Suuri eli Theoderik Suuri (454–526) oli ostrogoottien kuningas. Hänen nimensä oli gootiksi Þiudareiks, mikä tarkoittaa suunnilleen ”Kansan kuningas”. Teoderikiä pidetään ostrogoottien merkittävimpänä kuninkaana. Hänen nimestään on johdettu saksalainen etunimi Dietrich ja ranskalainen Thierry.
Jälkipolvet antoivat Teoderikille lisänimen ”Suuri”, koska hän pyrki valtakaudellaan vakiinnuttamaan Italian olot. Teoderik otti esikuvakseen Rooman valtakunnan, ja pyrki elvyttämään uudelleen sen sivistyksen. Hallinto järjestettiin roomalaisen perinteen mukaisesti, ja talouselämä piristyi. Teoderik piti myös yllä hyviä suhteita kirkkoon, vaikka hän itse olikin areiolainen. Paavi ja piispat tukivat Teoderikia.
Liitto Itä-Rooman kanssa Länsi-Roomaa vastaan
Itä-Rooman keisari Zenon yritti saada germaanit sotimaan keskenään ja houkutteli suurilla kunnianosoituksilla nuoren Teoderikin puolellensa. Keisarin onnistui taivuttaa hänet hyökkäämään Moesiaan länsigootteja vastaan. Näiden kuningas kuitenkin nuhteli häntä, että oli kaksikielisen kreikkalaishovin houkutuksista ryhtynyt sotaan omia heimolaisiansa vastaan. Niiden sanojen jälkeen käänsi Teoderik aseensa kreikkalaista valtakuntaa kohti. Zenon pysyi Konstantinopolin muurien sisällä, katsellen sieltä tulen loistoa goottilaisten sytyttämistä kaupungeista ja kylistä. Kykenemättä voittamaan aseilla alkoi keisari hieroa sovintoa, teki uudestaan liiton Teoderikin kanssa ja taivutti hänet jättämään pääkaupungin rauhaan. Sen sijaan keisari pyrki kääntämään Teoderikin sotajoukon Länsi-Roomaa vastaan.
Tilanne Länsi-Roomassa
Länsi-Rooman keisarit olivat olleet kauan germaanivalloittajien armoilla, ja kukistuivat viimein. Attilan kuoleman jälkeisinä aikoina mahtava sveebiläinen sotapäällikkö Ricimer oli mielensä mukaan asetellut ja erotellut keisareita. Kolmen vuoden kuluttua Ricimerin kuolemasta puettiin keisarilliseen purppuraan nuori Romulus Augustulus, erään ylimyksen poika, joka oli ollut Attilan seuralaisia.
Germaanien palkkasoturijoukot vaativat kolmasosaa Italiasta, ja kun siihen ei suostuttu, he nousivat kapinaan heruleihin kuuluneen Odovakarin johdolla. Kapinoitsijat erottivat nuoren keisarin, säästäen kuitenkin hänen henkensä, jonka jälkeen hän eli eräällä maatilalla Campaniassa. Länsi-Rooman keisarikunta kukistui täten kapinaan vuonna 476. Odovakar hallitsi sotakuninkaana (476–93) ja sai yleisesti ottaen varsin hyvän maineen. Zenon oli nyt Rooman valtakunnan ainoa keisari ja sai yllytettyä Teoderikin nousemaan Odovakaria vastaan lahjoittamalla Italian Teoderikille.
Teoderik valloittaa Italian
Teoderik johdatti ostrogootit Makedoniasta Tonavan alajuoksulle, ja Itä-Rooman keisari Zenon luovutti ostrogooteille 476 Sistowon ja antoi heille foederatin eli liittolaisten aseman. Goottien sotakuntoisia miehiä seurasivat naiset, lapset ja vanhukset lukemattomissa vaunuissa. Suuret karjalaumat ja ääretön joukko vaunuja sekä irtainta tavaraa olivat sotaväen kuormastona. Elatuksekseen nämä siirtolaiset kuljettivat melkoiset varastot viljaa, jota naiset jauhoivat mukana kuljetetuilla käsikivillä. Näin he laskeutuivat keväällä 489 alas Julisilta Alpeilta. Vuonna 484 Teoderik sai keisarilta konsulin arvon.
Teoderik kävi sotaa Odovakaria vastaan Italiassa 488–493. Alun tappioiden jälkeen Odovakar sulkeutui Ravennaan ja puolustautui sieltä käsin vielä kolme vuotta, kunnes asukkaiden tyytymättömyys kärsimyksiinsä pakotti hänet avaamaan kaupungin portit 493. Rauhasopimus tehtiin siten, että molemmat kuninkaat päättivät tasa-arvoisina hallita Italiaa. Mutta ystävyys oli vain teeskentelyä, sillä Teodorik surmasi Odovakarin juhlallisissa päivällisissä.
Teoderik Italian kuninkaana
Keisari Anastasios I tunnusti sen jälkeen Teoderikin Italian kuninkaaksi ja Itä-Rooman käskynhaltijaksi. Sodilla ja neuvotteluilla hän levitti valtansa aina Tonavalle asti, mukaan lukien Dalmatian, Noricumin, Raetian sekä osia Pannoniasta. Sittemmin Teoderik yhdisti valtakuntaansa osan Etelä-Galliasta ja ryhtyi tyttärensä pojan holhoojana hallitsemaan Espanjan horjuvaa länsigoottilaista valtakuntaa. Tuolloin Teoderikin valtakunta oli Euroopan mahtavimpia. Ravennassa ja Veronassa hän piti hovia. Sinne kokoontui kuninkaan seurueeseen kuuluisia taistelijoita kaikista germanialaisista maista; jopa Skandinaviankin kaukaisilta seuduilta saapui sotilaita ”Tidrek Berniläisen” luo, joksi he sanoivat Veronan hallitsijaa.
Teoderik hallitsi suurta valtakuntaansa menestyksekkäästi, vaikka ei ollut suinkaan helppo sovittaa keskenään kahta erilaista kansaa, gootteja ja roomalaisia, varsinkaan kuin toiset olivat laajalti lukutaidottomia areiolaisia ja toiset vanhan sivistysvaltakunnan katolilaisia. Teoderik koetti poistaa kaikkia riidan ja katkeruuden aiheita, joita niin helposti voi syntyä. Ostrogootit saivat kolmasosan Italian maasta, ja heidän vastuulleen tuli sodankäynti. Maan alkuperäisille asukkaille kuningas jätti sen sijaan sisäpolitiikan, lainkäytön ja hallinnon.
Entinen valtiomuoto ja Rooman lait pidettiin sellaisenaan. Teoderik piti voimassa roomalaiset koulut, vaikka hän ei tahtonut goottien laittavan niihin lapsiansa, ”sillä”, sanoi hän, ”ken lapsena vapisee vitsaa, ei miehenäkään voi koskaan käyttää miekkaa”. Mutta samalla hän osoitti oppineimmille roomalaisille suurta kunnioitusta. Niinpä hän otti lähimmäksi ystäväkseen Kassiodoruksen, joka oli hyvin oppinut mies, ja ylensi hänet korkeimpiin virkoihin. Kassiodoruksen kynästä ovat lähteneet kuninkaan asetukset, jopa hänen yksityiset kirjeensäkin. Itse Teoderik ei osannut kirjoittaa nimeänsäkään, vaan merkitsi ainoastaan neljä kirjainta käyttäen sapluunaa, johon ne oli leikattu. Mikäli hänellä oli taitoa, edisti hän rauhallisia ammatteja. Teoderik suojeli huolellisesti Rooman muinaisjäännöksiä ja koristeli molempia pääkaupunkejaan kauniilla kirkoilla ja palatseilla. thumb|Teoderik Suuren mausoleumi Ravennassa. Kirkollista hajanaisuutta ei Teoderikin koskaan onnistunut poistaa. Hänen roomalaiset alamaisensa pitivät tiukasti kiinni katolisesta uskostaan. Kun nyt Konstantinopolissa keisari Justinus-vanhus, jota kaikessa johti sisaren poika Justinianus, sääti ankaria asetuksia areiolaisia vastaan, loukkaantui Teoderik itse siitä, ja samaan aikaan olivat hänen katoliset alamaisensa pahoillaan ankarasta rangaistuksesta, jota olivat eräässä tilaisuudessa saaneet kärsiä väkivaltaisuuksistaan juutalaisia kohtaan. Nähden siis suhteensa roomalaisväestöön olevan kireän ryhtyi hän epäluulosta koviin ja väkivaltaisiin tekoihin. Niinpä hän mestautti kaksi kunnioitettua senaattoria Boetiuksen ja Symmakuksen, joiden epäiltiin olevan salaisessa yhteydessä kreikkalaishovin kanssa. Sellaisilla teoilla veti hän vielä suuremmassa määrässä päällensä katolilaisen väestön vihan.
Erityisesti Teoderik ihaili antiikin arkkitehtuuria. Hänen myöhäisroomalaisia esikuvia jäljittelevä, vuonna 520 rakennettu mausoleuminsa sijaitsee Ravennassa. Colosseumia kunnostettiin hänen aikanaan ja sillä järjestettiin metsästysnäytöksiä.
Teoderikin kuolema
Vuonna 526 Teoderik kuoli sairauteen. Hän kutsui kuolinvuoteensa viereen goottilaiset ylimykset ja roomalaiset virkamiehet ja vannotti heillä uskollisuusvalan hennolle tyttärensä pojalle Atalarikille, jonka äiti Amalasunta oli johtava holhoushallitusta.
Immortal
Immortal on Norjan Bergenistä kotoisin oleva black metal -yhtye, jonka perustivat laulaja-basisti Abbath Doom Occulta ja kitaristi Demonaz Doom Occulta vuonna 1988. Yhtyeen nimi oli aluksi Amputation, mutta on vuodesta 1991 alkaen se on toiminut nykyisellä nimellään.
Maaliskuussa 2015 yhtyeen keulahahmo Abbath ilmoitti laittavansa yhtyeen jäihin ja lähtevänsä soolouralle. Jäljelle jääneet jäsenet Demonaz ja Horgh kertoivat syksyllä 2015 Immortalin jatkavan ja tekevän uutta musiikkia ilman Abbathia.
Immortal oli määrä aloittaa järjestyksessään yhdeksännen studioalbuminsa äänitykset tammikuussa 2017.
Vaiheet 1988–2003
Yhtye aloitti vuonna 1988 nimellä Amputation. Kokoonpanossa olivat kitaristi Demonaz, laulaja-basisti Abbath, rumpali Armagedda ja kitaristi Jorn Tunsberg. Levytyssopimuksen yhtye sai kolmannen demonauhan jälkeen, jossa tyyli vaihtui death metalista black metaliin.
Vähitellen Immortal sai lisää mainetta UG-piireissä. Ensimmäiset edelleen hyvin tunnetut levyt julkaistiin ranskalaisen Osmose-yhtiön kautta. Toisin kuin monien black metal -yhtyeiden kohdalla, Immortalin kappaleiden sanoitukset eivät liittyneet juurikaan satanismiin vaan erilaisiin synkkiin fantasiateemoihin ja Demonazin ja Abbathin mielikuvitusmaahan, jonka nimi on Blashyrkh. Myös yhtyeen jäsenten kasvoissaan käyttämä maski (corpse paint) tuo mieleen ennemmin rock-yhtye KISSin kuin muiden black metal -yhtyeiden käyttämät maskit. Abbath ja Demonaz olivat yhteydessä Norjan pahamaineiseen black metal -yhteisöön, mutta he eivät tiettävästi osallistuneet veritöihin tai muuhun rikolliseen toimintaan.
Vuosina 1993 ja 1995 julkaistiin kuuluisat levyt Pure Holocaust ja Battles in the North. Näillä levyillä soittivat vain Demonaz ja Abbath. Tämä oli mahdollista, koska Abbath osasi soittaa myös rumpuja tyydyttävästi. Pure Holocaust-levyn kannessa oleva Erik ei soita kyseisellä levyllä mitään - hän oli mukana vain kahden esiintymisen ajan rumpalina ja oli paikalla kun valokuva otettiin. Immortalin musiikki ei ollut kovin melodista, mutta he onnistuivat hiomaan huippuunsa oman intensiivisen tyylinsä, joka erotti heidät muiden black metal -yhtyeiden joukosta.
Pysyvän rumpalin löytäminen oli vaikeaa, mutta lopulta vuonna 1996 alkoi yhteistyö Horghin kanssa. Seuraavana vuonna Demonaz joutui lopettamaan kitaransoiton hänen käteensä tulleiden vakavien hermosto-ongelmien vuoksi. Viimeinen levy, jolla hän soittaa on Blizzard Beasts (1997). Demonaz jatkoi kuitenkin yhtyeen sanoitusten kirjoittajana, ja Abbath siirtyi kitaraan (jota hän oli soittanut toisinaan jo aiemmilla levyillä). Yhtye julkaisi vuosina 1998, 2000 ja 2002 arvostetut albumit At the Heart of Winter, Damned in Black ja Sons of Northern Darkness, joissa kahteen viimeksi mainittuun oli bassoa soittamaan löydetty uusi mies, Iscariah. Levyistä viimeinen julkaistiin saksalaisen Nuclear Blast -yhtiön kautta. Näiden viimeisten levyjen tyyli oli palannut hieman aiempaa lähemmäksi 1980-luvun thrash metalia menettämättä kuitenkaan tiettyjä black metalille tyypillisiä piirteitä ja Immortalin omaa persoonallista otetta. Abbath sanoi, ettei hän kuuntele uutta musiikkia, vaan hakee inspiraationsa vanhemmilta yhtyeiltä.
Menestyksestä huolimatta Immortalin jäsenet päättivät lopettaa yhtyeen toiminnan kesällä 2003 "henkilökohtaisista syistä".
Yhtyeen henkiin herättäminen 2006–2015
Immortal teki paluun Oslossa järjestetyillä Inferno-festivaaleilla. Yhtye käväisi myös vuoden 2007 kesällä esiintymässä Suomessa, Tuska-festivaaleille. Kyseinen esiintyminen oli Immortalin ensimmäinen esiintyminen Suomessa bändin uran aikana ja sai positiivista arvostelua osakseen. Bändi kävi Suomessa uudelleen vuonna 2009 ja esiintyi tuolloin niin ikään Tuska Open Air Metal Festivaaleilla.
Yhtyeen paluualbumi All Shall Fall julkaistiin 25. syyskuuta 2009.
Abbathin eroaminen ja yhdeksäs studioalbumi 2015-
Maaliskuussa 2015 Abbath ilmoitti laittavansa Immortalin jäihin ja keskittyvänsä soolouraan. Elokuussa 2015 Immortal kuitenkin ilmoitti ettei yhtye "koskaan lopettanut" vaan aikoo jatkaa musiikin tekemistä ilman Abbathia. Näin ollen hänen paikkansa ottaa yhtyeen alkuperäinen kitaristi, perustajajäsen ja sanoittaja Demonaz. Uuden studioalbumin nauhoitukset alkoivat vuoden 2017 alussa.
Sanoitukset
Immortalin sanoitukset perustuvat Abbathin ja Demonazin luomaan mielikuvitusmaailmaan nimeltä Blashyrkh, jonka sanotaan olevan demoneiden taistelukenttä. Ajatus tähän syntyi kun nuoret Immortalin jäsenet tunsivat olonsa eristäytyneeksi asuessaan Bergenissä, ja he halusivat näin kuvailla tuntemuksiaan. Tästä syystä Immortalin sanoituksissa käsitellään aina vuoria, talvea, kylmyyttä ja metsiä. Sanoituksia kirjoittaessaan Demonaz hakee usein inspiraatiota Norjan maisemista pitkillä kävelyretkillä. Toisin kuin useimmilla black metal -yhtyeillä, sanoituksissa ei käsitellä satanismia tai kristinuskon vastaisuutta.
Yhtyeen jäsenet
thumb|180px|Abbath vuonna 2007
Diskografia
Studioalbumit
EPt
Demot
Videografia
Musiikkivideot
Medinan islamilainen yliopisto
thumb|250px|Medinan islamilaisen yliopiston ensimmäisiä rakennuksia (1969). Medinan islamilainen yliopisto on vuonna 1961 perustettu yliopisto Medinassa, Saudi-Arabiassa.
Yliopiston sijoitus kansainvälisesti tai Saudi-Arabiassa on vaatimaton, keskitasoa. QS University Rankingin tekemässä arabimaiden yliopistojen vertailussa se sijoittui sijoille 51-60 sadasta vertaillusta yliopistosta.
Johann Fortner
Johann Hans Fortner (25. marraskuuta 1884 – 26. helmikuuta 1946) oli Saksan armeijan kenraaliluutnantti toisen maailmansodan aikana.
Hän oli syntynyt Pfalzissa, ja lähti nuorena armeijauralle, ja yleni luutnantiksi 1905. Ensimmäisen maailmansodan aikana hänet ylennettiin kapteeniksi, ja vuonna 1920 poliisikapteeniksi. Ensimmäisessä maailmansodassa hän oli 5. baijerilaisen jalkaväkirykmentin adjutanttina.
Hän toimi poliisina vuodesta 1920 vuoteen 1935 saakka. Hän liittyi tuolloin takaisin armeijaan, ja palveli Kasselin alueen sotilashallinnossa, ja myöhemmin Tirolin alueella.
Toisen maailmansodan aikana vuonna 1941 hänet nimitettiin Saksan 778. jalkaväkidivisioonan komentajaksi. Hän erosi palveluksesta 31. maaliskuuta 1944. Sodan jälkeen hänet luovutettiin Jugoslaviaan vastaamaan sotarikossyytteisiin, joihin oli 778. jalkaväkidivisioonan komentajana syyllistynyt jugoslavialaista siviiliväestöä vastaan. Hänet tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin vuonna 1946.
Korzunovo
250 px|thumb|Korzunovon kunta [[Petsamon piirin kartalla]] Korzunovo on maalaiskunta ja sen keskustaajama Petsamon piirissä Murmanskin alueella, Venäjällä. Kunta sijaitsee piirin itäosassa ja rajoittuu lounaassa Nikkelin, lännessä Zapoljarnyin ja pohjoisessa Petsamon kaupunkikuntaan sekä idässä Kuolan piiriin. Kunta sijaitsee Petsamonjoen varrella ja sen vesistöalueella. Kunnan asutuskeskukset ovat Murmanskin ja Nikkelin välisen maantien ja rautatien varrella.
Korzunovo on varuskuntapaikkakunta, jossa on sijainnut Pohjoisen laivaston taistelulento- ja kuljetuslentoyksiköitä. thumb|250px|Luostarin varuskuntaa
Asutuskeskukset
Keskustaajama Korzunovo sijaitsee noin 15 km Petsamon piirin piirikeskuksesta Petsamosta etelään. Kuntaan kuuluvat asutuskeskukset
Historia
Nykyinen asutus sai alkunsa sotien jälkeen 1947, kun Luostariin alettiin rakentaa lentotukikohtaa. Virallisesti Korzunovon asutuskeskus perustettiin 1962, jolloin se erotettiin Luostarista. Alkuun sen nimi oli Luostari-Novoje, "Uusi-Luostari". Nimen Korzunovo paikkakunta sai vuonna 1967 Neuvostoliiton sankari Ivan Korzunovin mukaan. Se kuului aluksi Zapoljarnyin kaupungin alaisuuteen, itsenäinen kunta (kyläneuvostoalue, selsovet) Korzunovosta tuli 1979.
Juri Gagarin palveli varuskunnassa ennen kosmonauttiuraansa, 1950-luvun lopussa.
Varuskunta on sittemmin lakkautettu, ja Korzunovoa pidetään kuolevana paikkakuntana.
Flicknife Records
Flicknife Records oli englantilainen riippumaton levy-yhtiö, jonka perusti Mark "Frenchy" Gloder vuonna 1979. Se erikoistui punk-musiikkiin ja Hawkwind-yhtyeeseen sekä siihen liittyviin artisteihin. Vuonna 1992 yhtiön otti haltuun Cherry Red Records.
Vähä Kivijärvi (Ylöjärvi, Lavajärvi)
Vähä Kivijärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Lavajärven valuma-alueeseen.
Maantieto
Järvi on 300 metriä pitkä, 120 metriä leveä ja sen pinta-ala on 2,2 hehtaaria. Se sijaitsee metsälampena suo-alueen keskellä. Siihen laskee kahdeksan suo-ojaa sekä lyhyt laskuoja Iso Kivijärvestä. Järven oma laskuoja lähtee järven länsipäästä ja laskee 550 metrin pituisena Kurkosjärven etelärantaan. Rannoilla on vain kolme vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet yhdystieltä 7223.
Carterton
Carterton on pikkukaupunki Uuden-Seelannin Pohjoissaarella. Se sijaitsee noin 80 kilometriä Wellingtonista koilliseen. Asukasluku on 4 686 (2013). Kaupunki on perustettu vuonna 1857 nimellä Three Mile Bush, ja sitä asuttivat Wellingtonin ja Mastertonin välisen tien rakentajat. Se nimettiin uudelleen englantilaislähtöisen poliitikon Charles Rooking Carterin mukaan, joka rakennutti sillan Waiohinejoen yli.
Cartertonissa sattui 7. tammikuuta 2012 kuumailmapallo-onnettomuus, jossa ohjaaja ja kymmenen matkustajaa sai surmansa.
Ecuadorinvarpuspöllö
Ecuadorinvarpuspöllö (Glaucidium nubicola) pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Kolumbiassa ja Ecuadorissa. Jäljellä on enää arviolta alle 10 000 lintua.
Lintu on kooltaan 16 cm. Sen yleisväri on ruskea, mutta jotkut linnut ovat punaruskeita. Tummempia ovat selkäpuoli, lavat, yläsiipien peitinsulat.
Bertel Appelberg
Gustav Bertel Appelberg (11. heinäkuuta 1890 Kymi – 10. syyskuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen kustannusjohtaja ja kirjallisuudentutkija.
Appelberg oli aluksi työssä Helsingin yliopiston kirjastossa kunnes hän meni 1913 Söderström & Co-kustantamon palvelukseen. Hän oli kustantamon toimitusjohtajana 1917–1960. Appelberg väitteli filosofian tohtoriksi 1944. Eläköityessään hän sai professorin arvonimen.
Hans von Hösslin
Hans von Hösslin (20. syyskuuta 1880 – 31. joulukuuta 1947) oli Saksan armeijan kenraaliluutnantti toisen maailmansodan aikana. Hän oli syntynyt Erbachissa Odenwaldin alueella. Hän liittyi Saksan armeijaan jo varhain, ja hänet ylennettiin vänrikiksi 1899. Hän palveli junkkerina 3. baijerilaisessa jalkaväkirykmentissä, sekä pataljoonan adjutanttina vuoteen 1912 saakka, jolloin hän meni Baijerin sotakouluun. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän työskenteli esikuntaupseerina mm. 5. ja 6. Baijerin reserviläisjalkaväkirykmentissä, ja sodan lopussa 3. rykmentin pataljoonankomentajana. Sodan jälkeen hän jatkoi uraansa esikuntaupseerina, kunnes erosi palveluksesta vuonna 1932. Natsien tultua valtaan Itävallassa hän työskenteli Salzburgissa sotilashallinnon tehtävissä, ja toisen maailmansodan alettua hänestä tuli 188. divisioonan komentaja. Hän komensi 188. vuoristodivisioonaa ja otti osaa taisteluun Jugoslaviassa partisaaneja vastaan. Hänet palkittiin ritariristillä kampanjastaan. Sodan lopussa hänet vangittiin Jugoslaviassa. Monien muiden saksalaisupseerien tapaan hänet tuomittiin kuolemaan sotarikoksista ja hirtettiin Ljubljanassa 31. joulukuuta 1947.
Sui generis
Sui generis on latinankielinen ilmaus, joka tarkoittaa ”omaa lajiaan” tai kirjaimellisesti ”omaa sukuaan”. Se on peräisin skolastisesta filosofiasta, jossa sillä tarkoitettiin ideaa tai entiteettiä, jota ei voitu lukea osaksi jotain suurempaa käsitettä.
Nykyään termiä on käytetty muun muassa biologiassa, oikeustieteessä, politiikan tutkimuksessa ja sosiologiassa. Esimerkiksi taksonomiassa sui generis viittaa sellaiseen lajiin, jota vastaa suku, johon ei kuulu muita lajeja.
Nicolas Grunitzky
pienoiskuva|upright|Nicolas Grunitzky, 1964 Nicolas Grunitzky (5. huhtikuuta 1913 Atakpamé Togomaa – 27. syyskuuta 1969 Pariisi) oli vuonna 1960 itsenäistyneen Togon toinen presidentti, virassa vuodesta 1963 vuoteen 1967. Sitä aiemmin hän toimi Togon pääministerinä 1956–1958 maan ollessa vielä Ranskan siirtomaa.
Grunitzky nousi presidentiksi vuoden 1963 vallankaappauksessa, joka maan sotilaiden tuella syrjäytti ja murhasi Grunitzkyn poliittisen vastustajan ja ensimmäisen presidentin Sylvanus Olympion.
Grunitzky syntyi 1913 puolalais-saksalaisen isän ja togolaisen joruba-äidin poikana. Hän opiskeli insinööriksi Pariisissa 1930-luvulla ja toimi Ranskassa rautatievirkamiehenä ennen kuin perusti oman yrityksen. Toisen maailmansodan aikana hän otti osaa vastarintaliikkeen toimintaan.
Grunitzky valittiin Ranskan kansalliskokouksen jäseneksi Togon edustajana 1955. Seuraavana vuonna Ranska alkoi myöntää merentakaisille alueilleen itsehallintomahdollisuuksia, ja Grunitzky nousi Togon paikallishallituksen pääministeriksi. Vuoden 1958 vaaleissa Grunitzkyn puolue Parti togolais du progrès (PTP) kärsi tappion, ja valtaan nousi täyttä itsenäisyyttä tavoitellut Comité de l’unite togolaise (CUT), johtajanaan Sylvanus Olympio. Pian Grunitzky perusti uuden puolueen nimeltä Union démocratique des populations togolaises, mutta se ei saanut menestystä vuonna 1960 itsenäistyneen maan politiikassa. Grunitzky, joka oli Olympion vaimon velipuoli, syrjäytti tämän verisesti vuonna 1963.
Grunitzky sai poliittisen turvapaikan Norsunluurannikolta. Vuonna 1969 hän loukkaantui auto-onnettomuudessa Norsunluurannikolla ja kuoli vammoihinsa sairaalassa Pariisissa.
Orjasota
Orjasota tarkoittaa seuraavia Rooman käymiä sotia:
Hotel Pera Palas
thumb|230px|Hotel Pera Palacen Huone 411. Täällä [[Agatha Christien sanotaan kirjoittaneen romaaninsa Idän pikajunan arvoitus]]
Hotel Pera Palas on historiallinen neljän tähden hotelli Beyoğlun kaupunginosassa Istanbulissa Turkissa. Hotelli rakennettiin vuonna 1892 Idän pikajunan matkustajien majoittamiseen. Hotelli kantaa titteliä "Euroopan vanhin hotelli Turkissa".
Hotelli sijaitsee İstiklal Caddesin poikkikadun varrella, Taksim-aukiolta lounaaseen, Euroopan puoleisessa Istanbulissa. Läheisyydessä sijaitsevat Britannian, Ruotsin, Venäjän, Alankomaiden, Italian, Ranskan ja Saksan suurlähetystöt.
Historia
Pera Palasin suunnitteli ranskalais-turkkilainen arkkitehti Aleksander Vallaury (1850–1921) rokokootyyliin. Rakennustyöt aloitettiin toukokuussa vuonna 1881, ja hotelli avattiin elokuussa vuonna 1891.
Compagnie Internationale des Wagons-Lits rakennutti hotellin majoittamaan vieraat, jotka saapuivat Pariisin Gare de l’Eststä Istanbuliin Sirkeci-terminaaliin Idän pikajunalla.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuonna 1922, kun miehitysjoukot olivat miehittäneet Istanbulin, turkkilaiset nationalistit johtajanaan Mustafa Kemal Atatürk neuvottelivat englantilaisten kanssa kaupungin luovuttamisesta Turkin uudelle tasavallalle juuri Hotel Pera Palacessa.
Hotelli
Hotellista näkyy Kultaisen sarven yli Aasian puolelle. Aulassa ja halleissa on 1800-luvun itämainen sisustus. 1800-luvun lopulla hotelliin asennettiin Istanbulin ensimmäinen sähköllä toimiva hissi.
Hotellissa on kuusi kerrosta ja 145 huonetta, joista kuusi on sviittejä. Kaikissa huoneissa on modernit mukavuudet. Hotellissa on medium-kokoiset huoneet, jossa on kylpyhuoneet ja suuret vuoteet.
Hotellin palveluita ovat muun muassa konferenssihuoneet, tanssisali, johon mahtuu 400 ihmistä, Pera-ravintola, Idän pikajuna -baari ja Pera Patisserie. Pääravintolat, jotka tarjoavat paikallista turkkilaista ruokaa, sijaitsevat alakerrassa, ja ne ovat avoinna myös ulkopuolisille.
Omistus
Vuonna 1963 hotelli siirtyi Istanbulin hotelli ja turismin ja kauppakamarin alaisuuteen. Vuonna 1977 liikemies Gaziantepista Hasan Süzer osti 60 prosenttia hotellin osakkeista, ja hänestä tuli hotellin pääomistaja. Pian sen jälkeen hän osti loput osakkeet. Pera Palas joutui suureen remonttiin vuonna 1974, mutta vanhat huonekalut ja antiikkitaide säilytettiin remontin jälkeen.
Kuuluisat vieraat
Hotellissa vieraili monia kuninkaallisia, valtionpäämiehiä, taiteilijoita ympäri maailmaa. Kuuluisia vieraita olivat muun muassa Agatha Christie, Mustafa Kemal Atatürk, Yrjö V, Vilhelm II, Frans Joosef I ja Nikolai II.
Mustafa Kemal Atatürk vieraili hotellissa monta kertaa. Huone numero 101, jossa hän asui, on nykyään museo. Agatha Christie oli hotellin ehkä tunnetuin vieras. "Agatha Christie -huone" numero 411 on nykyään museona. Kaikki vanhat huonekalut ovat säilytetty sekä Atatürkin että Christien huoneissa.
Huhut kertovat, että Christie kirjoitti Idän pikajunan arvoituksen juuri Hotel Pera Palasissa. Se on ehkä totta, sillä hotelli rakennettiin vuonna 1892 Idän pikajunan matkustajien majoitukseen.
Muita vieraita olivat esimerkiksi Otto Hahn, İsmet İnönü, Celal Bayar, Adnan Menderes, Fahri Korutürk, Zogu I, Reza Pahlavi, Edvard VIII, Ferdinand I, Kaarle I, Josip Broz Tito ja Valéry Giscard d’Estaing, Franz von Papen, Mata Hari, Yehudi Menuhin, Jacqueline Kennedy Onassis, Rita Hayworth ja Zsa Zsa Gábor. Myös kirjailija Mika Waltari vietti pitkiä aikoja Pera Palasissa.
Daniel Martin
Martin aloitti harjoittelijana Slipstream-tallissa syksyllä 2007 ja siirtyi seuraavana vuonna ammattilaiseksi. Hän edusti samaa joukkuetta, nimeltään tuolloin Cannondale-Garmin, vuoteen 2015 saakka. Kausilla 2016–2017 hän kilpaili Etixx-Quick Step / Quick-Step Floors -tallissa, vuosina 2018–2019 UAE Team Emiratesissa ja viimeisillä ammattilaiskausillaan 2020–2021 Israel Start-Up Nation -tallissa.
Martin sijoittui vuonna 2009 toiseksi Katalonian ympäriajossa 15 sekuntia Alejandro Valverdelle hävinneenä. Vuonna 2010 hän voitti Puolan ympäriajon kahdeksan sekunnin erolla Grega Boleen. Espanjan ympäriajossa 2011 Martin voitti yhdeksännen etapin ja oli neljännellä etapilla kolmas. Saman vuoden Lombardian ympäriajossa hän sijoittui toiseksi kahdeksan sekuntia Oliver Zauggille hävinneenä
Saavutuksia
Lähde: Cycling Archives
Henrik (Preussin prinssi, 1862–1929)
thumb|Prinssi Henrik vuonna 1911. Albert Vilhelm Henrik (Heinrich), Preussin prinssi (14. elokuuta 1862 Potsdam, Preussi – 20. huhtikuuta 1929 Hemmelmark, Schleswig-Holstein) oli Saksan keisari Vilhelm II:n nuorempi veli ja Saksan keisarillisen laivaston suuramiraali.
Elämänvaiheet
Prinssi Henrikin vanhemmat olivat Saksan keisari Fredrik III ja keisarinna Viktoria. Henrik kävi kimnaasia Kasselissa ja liittyi Saksan laivastoon vuonna 1877. Hän osallistui vuosina 1878–1880 maailmanympäripurjehdukseen korvetti SMS Prinz Adalbertilla ja valmistui vuonna 1880 upseeriksi Kielin laivastokoulusta. Hän suoritti myöhemmin lisäopintoja Kielin laivastoakatemiassa. Henrikin puolisona oli vuodesta 1888 Hessenin prinsessa Irene, joka oli Venäjän keisarinnan Aleksandra Fjodorovnan sisko. Heillä oli kolme poikaa, joista kaksi sai äitinsä kautta perinnöllisen hemofilian. Henrik ja Irene asuivat Kielin linnassa.
Henrik osoittautui päteväksi meriupseeriksi ja sai suuren vaikutusvallan Saksan merivoimissa ensimmäistä maailmansotaa edeltäneinä vuosina. Hän komensi vuosina 1899–1900 Itä-Aasian eskaaderia, ja sai palattuaan vara-amiraalin arvon. Vuonna 1903 hänet nimitettiin Kielissä sijainneen Itämeren laivastotukikohdan ja vuonna 1906 Saksan avomerilaivaston komentajaksi. Henrik asettui vastustamaan meriministeri Alfred von Tirpitzin kunnianhimoista laivasto-ohjelmaa, jonka tarkoituksena oli kehittää keisarillisesta laivastosta varteenotettava haastaja Britannian kuninkaalliselle laivastolle. Tämän vuoksi Henrik päätettiin syrjäyttää: vuonna 1909 hänet ylennettiin suuramiraaliksi ja nimitettiin Saksan laivaston ylitarkastajaksi, mutta ylennys merkitsi tosiasiassa siirtämistä syrjään päätöksenteosta.
Koko ensimmäisen maailmansodan ajan Henrik toimi Saksan Itämeren-laivaston komentajana, mikä ei ollut aivan hänen kokemustaan vastaava tehtävä. Hän ei kyennyt vaikuttamaan Tirpitzin ohjaamaan merivoimien strategiaan ja hänen ehdotuksensa Tanskan miehittämisestä jätettiin huomiotta. Hän jäi pois aktiivipalveluksesta helmikuun alussa 1918, kun sota itärintamalla oli päättynyt. Sodan lopussa puhjenneen vallankumouksen seurauksena Henrik joutui muuttamaan pois linnastaan Kielissä, mutta hänen ei tarvinnut keisariveljensä tavoin lähteä maanpakoon. Hän asui loppuikänsä tiluksillaan Hemmelmarkissa lähellä Eckernfördeä. Henrik oli rakennuttanut arkkitehti Ernst von Ihnen suunnitteleman Gut Hemmelmarkin kartanon vuonna 1903. Hän kuoli kurkunpään syöpään vuonna 1929.
Kunnianosoituksia
Henrik vihittiin vuonna 1899 Berliinin teknillisen korkeakoulun ja vuonna 1902 Harvardin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi. Hän oli vuodesta 1911 Kielin kaupungin kunniaporvari. Hänelle myönnettiin amiraalin arvo myös Itävalta-Unkarin laivastossa. Saksan Itämeren laivaston komentajana ja sitä kautta Suomeen suuntautuneiden merisotatoimien ja Saksan Itämeren-divisioonan kuljetuksen johtajana hänelle myönnettiin Suomen vapaudenristin suurristi heinäkuussa 1918.
Stefanos (piispa)
Stefanos syntyi Belgian Kongossa kyproksen kreikkalaisille vanhemmille. Ja opiskeli lääketiedettä Louvainissa Belgiassa ennen kuin päätti lähteä papilliselle uralle ja siirtyi opiskelemaan Pariisiin Pyhän Sergein instituuttiin vuonna 1960. Hän opiskeli samanaikaisesti myös Sorbonnen yliopiston teologisessa tiedekunnassa ja erikoistui erämaaisiin. Valmistuttuaan teologian maisteriksi hänet vihittiin diakoniksi vuonna 1963 ja papiksi 1968. Vuonna 1987 hänet vihittiin piispaksi ja nimitettiin Ranskan metropoliittakunnan apulaispiispaksi, joka vastasi Etelä-Ranskan seurakunnista. Piispana toimiessaan Stefanos tuotti ortodoksisuudesta ohjelmia Ranskan radioon ja kirjoitti kaksi kirjaa sekä satoja ortodoksista teologiaa käsitteleviä artikkeleita.
Vuonna 1999 ekumeeninen patriarkka nimitti Stefanoksen Viron ortodoksisen kirkon edustajien pyynnöstä Viron apostolisen ortodoksisen kirkon päämieheksi virkaa tilapäisesti hoitaneen Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispan Johannesta seuraajaksi. Viron presidentti Lennart Meri tuki Stefanoksen valitaa.
Stefanos on Viron ortodoksien piirissä arvostettu johtaja, mutta piispan välit Moskovan patriarkaattiin ja venäläisiin ortodokseihin on säilynyt ongelmallisena.
Kieliasetus (1850)
Kieliasetus (täsmälliseltä säädösnimekkeeltään Nådig Förordning till Censur-Öfver-styrelsen angående åtskilliga tillägg till författningarne om censuren i landet) oli 8. huhtikuuta 1850 annettu sensuuriasetus, jolla pyrittiin estämään Euroopan hullun vuoden 1848 aatteiden leviäminen Suomen suuriruhtinaskuntaan. Asetuksella kiellettiin lähes kaikki suomenkielinen julkaisutoiminta. Kieliasetus kumottiin vuonna 1860.
Taustaa
Euroopan hullu vuosi alkoi Pariisin helmikuun vallankumouksesta, ja levottomuudet levisivät nopeasti muualle Eurooppaan. Liikehdinnän taustalla oli sekä liberalistisia vapausvaatimuksia että kansallisia pyrkimyksiä. Levottomuudet kuitenkin yleisesti ottaen loppuivat vielä saman vuoden kuluessa (poikkeuksena Unkari, missä vapaustaistelu jatkui vuoden 1849 elokuuhun asti). Venäjän keisari Nikolai I halusi kaikin keinoin estää levottomuuksien leviämisen oman maansa alueelle. Venäläiset joukot osallistuivat Unkarin kapinan kukistamiseen sekä miehittivät Moldavian ja Valakian. Myös muita lievempiä keinoja käytettiin uusien aatteiden torjumiseksi.
Suomessa senaatti ryhtyi toimenpiteisiin yhteiskuntarauhaa uhkaavien aatteiden leviämisen torjumiseksi. Ruotsin vastaisen rajan valvontaa parannettiin, annettiin erilaisia matkustuskieltoja, ja sensuuria tiukennettiin. Useiden ulkomaisten sanomalehtien tuonti kiellettiin kokonaan, ja sanomalehtien tuonnille asetettiin muitakin rajoituksia. Kaikki ulkomailta peräisin oleva tuontikirjallisuus tarkastettiin, ja erityisesti pyrittiin estämään ranskalaisten Victor Hugon, Eugène Suen ja Alexandre Dumas vanhemman yhteiskuntakriittisten romaanien kääntäminen. Ruotsin- ja vieraskielisiä lehtiä ja kirjallisuutta ei koettu uhkaaviksi, koska niitä lukivat vain säätyläiset.
Vuoden 1850 sensuuriasetus
Yksittäisistä vastatoimista merkittävin oli vuonna 1850 annettu kieliasetus. Muodollisesti tällä säädöksellä täydennettiin aikaisempaa sensuurilainsäädäntöä eli vuoden 1829 painoasetusta. Uudella asetuksella kiellettiin muiden kuin uskonnollisten ja taloudellista valistusta sisältävien teosten julkaiseminen suomeksi. Asetus ei koskenut uusintapainoksia, joten esimerkiksi oppikirjoja, historiallisia kuvauksia ja kansanperinneaineistoa sai edelleen julkaista.
Asetuksella kiellettiin julkaisemasta valtiollisia uutisia, tietoja ulkomailla tehdyistä rikoksista sekä alkuperäisiä ja käännösromaaneja. Asetus koski vain suomenkielisiä painotuotteita. Ruotsinkielisiä painotuotteita sai Suomessa julkaista vapaasti.
Asetuksen laati kenraalikuvernööri Aleksandr S. Menšikov maaliskuussa 1850, keisari vahvisti sen 6. maaliskuuta, ja se esiteltiin senaatin hyväksyttäväksi 8. huhtikuuta.
Vaikutukset
Sensuuriasetus lamaannutti suomalaisen sanomalehdistön, ja esimerkiksi Suometar lopetti ilmestymisen vuonna 1850. Vaikutukset jäivät kuitenkin suhteellisen lyhytaikaisiksi, kun 1850-luvun alussa useat suomenkieliset sanomalehdet, myös Suometar, alkoivat ilmestyä uudelleen. Myös uusia lehtiä ryhdyttiin julkaisemaan. Vuoden 1850 kieliasetusta täsmennettiin vuosina 1851–1853, lievennettiin vuosina 1854 ja 1857, ja se kumottiin lopullisesti Aleksanteri II:n valtakaudella 27. helmikuuta 1860 (AsK 4/1860).
Kieliasetuksen lisäksi 1850-luvun alussa annettiin useita muita asetuksia, joilla pyrittiin turvaamaan uhattuna ollutta sääty-yhteiskunnan asemaa. Asetukset koskivat muun muassa vaivaishoitoa, irtolaisuutta, yliopistoja ja niiden opiskelijoita. Virallinen Suomi, virkamiehet, kirkko ja sanomalehdistö tukivat Nikolai I:n vuosien 1848–1852 toimia voimakkaasti. Yhdessä vastatoimet eristivät Suomen tehokkaasti muusta maailmasta, mutta eristys jäi lyhytaikaiseksi, sillä järjestelmä alkoi murtua vuonna 1853, kun Venäjä ja Turkki ajautuivat kansainväliseen konfliktiin, joka johti Krimin sotaan.
Luettelo kieliasetukseen liittyvistä säädöksistä
Ennen vuotta 1860 säädökset julkaistiin Suomen suuriruhtinaskunnassa pääsääntöisesti vain ruotsiksi. Vuoden 1850 sensuuriasetukseenkin liittyvät säädökset ovat siksi useimmat ruotsinkielisiä.
Yksin Marsissa
Yksin Marsissa on yhdysvaltalaisen kirjailijan Andy Weirin tieteisromaani vuodelta 2011. Se julkaistiin alun perin omakustanteena vuonna 2011, minkä jälkeen Crown Publishing osti sen oikeudet ja julkaisi sen uudelleen vuonna 2014. Tarina keskittyy astronautti Mark Watneyyn, joka tekee Ares 3:n miehistön kanssa avaruusmatkan Marsiin. Matkalla Ares 3 joutuu hiekkamyrskyyn ja miehistö evakoidaan. Mark jää yksin Marsiin, koska hänen luullaan kuolleen.
Kirja voitti Seiun-palkinnon parhaan käännöskirjan sarjassa.