cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Namor
Historia
Nauttimalla erikoisrohtoa Fen kykeni hengittämään maan päällä viisi tuntia, mutta jäi kuitenkin kiinni tutkiessaan laivaa lähemmin. Miehistö ei ollut koskaan ennen nähnyt homo mermanuksen edustajaa, mutta Fenin sinisestä ihosta huolimatta hänen ja kapteeni McKenzien välille kehittyi suhde.
Usean viikon kuluttua kuningas Thakorr lähetti sotilaansa etsimään tytärtään ja syntyneessä välikohtauksessa McKenzie sai surmansa. Kuukausia myöhemmin Fen synnytti punertavaihoisen poikalapsen, jonka nimesi Namoriksi.
Poika omasi molempien rotujen kyvyt. Namor kykeni vaivatta hengittämään niin maalla kuin vedenkin alla. Sen lisäksi hänellä oli atlantislaisten voimat moninkertaisina ja nilkoissaan arvoitukselliset siivet, jotka antoivat hänelle kyvyn lentää (tätä kykyä ei ole kummallakaan rodulla).
Atlantis oli ihmiskielteinen paikka ja Namor oppi suhtautumaan "pinnalla eläjiin" kyynisesti, ellei jopa vihamielisesti. Useaan otteeseen hän nousi maanpinnalle ottamaan yhteen Ihmissoihdun kanssa. Nuori poliisi Betty Dean (joka oli ensimmäisiä Namorin kunnioittamia ihmisiä) sai Atlantiksen Prinssin uskomaan, että hänen todellisia vihollisiaan olivat natsi-Saksa ja muut Akselivaltoihin kuuluvat maat. Namor toimikin yhdessä Kapteeni Amerikan ja Ihmissoihdun kanssa Hyökkääjät-nimisessä supersankarijoukossa. Sodan loppumisen jälkeen Namor taisteli rikollisuutta vastaan Voittajiksi kutsutussa joukkueessa.
Vallanhimoinen Destine oli kuitenkin elossa ja tuhosi Atlantista Käärmekruunun voimien avulla. Sen avulla hän pyyhki Namorin mielen puhtaaksi ja käski tämän lentää New Yorkiin. Täältä Ihmenelosten Liekki löysi Namorin kodittomana kulkurina ja onnistui palauttamaan tämän muistin. Namor kuitenkin löysi palatessaan Atlantiksen raunioina ja syytti siitä ihmiskuntaa. Ihmeneloset ottivat monet kerrat yhteen Atlantiksen prinssin kanssa, joka liittoutui useasti Tohtori Doomin kanssa. Namorin ja Näkymättömän Tytön välille kehittyi molemminpuolinen ihastus.
Myöhemmin Namor löysi retkillään eskimoiden palvoman jäälohkareen, jonka raivoissaan heitti mereen. Myöhemmin selvisi, että lohkareen sisällä oli maannut Kapteeni Amerikka, jonka Kostajat löysivät myöhemmin.
Namor meni myös naimisiin serkkunsa Lady Dorman kanssa, mutta hänen vihollisensa Llyra tappoi morsiamen, jolloin Namor meni melkein sekaisin surustaan. Atlantislaiset saivat tarpeekseen kuninkaastaan, joka kulutti aikaansa enemmän ihmisten maailmassa. Niinpä Namor vetäytyi valtaistuimeltaan ja toimi hetken Kostajien riveissä. Nykyään Namor viettää hyvin itsenäistä elämää.
Ensimmäinen mutantti
Namoria on toistuvasti kutsuttu Marvel-universumin ensimmäiseksi mutantiksi, mikä pitääkin paikkansa, ottaen huomioon hahmon ensiesiintymisen julkaisuajankohdan (1939). Marvel-universumin kuvitteellisessa historiassa Namor ei kuitenkaan ole ensimmäinen. Näitä Namoria vanhempia mutantteja ovat Tuho (syntynyt joskus 30. vuosisadalla eaa.), Selene (vähintään 10.000 eaa.), Wolverine (1800-luku), Mystikko ja Kohtalo (tarkka synnyinaika tuntematon, luultavasti satoja vuosia, demoninen mutantti Azazel jne.
Namorin pääasialliset mutaatiot, joita niin atlantislaisilla (Homo mermanus) kuin ihmisilläkin on, ovat hänen kykynsä lentää, fyysinen voima joka ylittää moninkertaisesti tavallisen atlantislaisen ja Namorin outo kyky johtaa ja varastoida sähköenergiaa. Näitä ominaisuuksia ei voida selittää kahden rotujen yhdistyneen fysiologian avulla, joten Namor on siis luokiteltava mutantiksi.
Namora ja Namorita
Namorita tuotiin mukaan Namoran kuoleman jälkeen tämän tyttärenä. Myöhemmin kuitenkin selvisi että Namora ei voinut saada lapsia ja että Namorita oli Namoran klooni. Namora oli pitkään vakituinen sivuhahmo ja Namorin apulainen. Namora oli myöhemmin Uusien Soturien jäsen, mutta kuoli kahden muun ryhmän jäsenen kanssa vuonna 2006, kun Kapteeni Ihmeen vanha vihollinen Nitro räjäytti Stamforen kaupungin, jossa hän sekä kolme muuta Lautalta karannutta vankia olivat piileskelleet.
Sekä Namoralla että Namoritalla oli täsmälleen samat kyvyt kuin Namorilla. Namoran jalkojen siivet vain katosivat jo varhain ilman selitystä.
Sisällissota
Illuminatiin liityttyään Namor huomasi olevansa kiusallisessa asemassa. Ryhmän muut jäsenet halusivat lähettää Hulkin kauas pois maapallolta, rauhallisen vehreälle planeetalle, mutta Namor ei suvainnut tätä. Vastalauseeksi hän jätti ryhmän. Nitron tapettua Sisällissodan alkuvaiheessa hänen serkkunsa Namoritan ja Illuminati pyysi Namoria takaisin joukkoonsa. Namor vastusti tätäkin. Kostoksi serkkunsa kuolemasta Namor lähetti valtakuntansa agentteja estimään superroistoa tuotavaksi Atlantiksen oikeuden eteen. Myöhemmin atlantislainen diplomaatti surmataan ja Namor ryhtyy armeijansa kanssa tukemaan Kapteeni Amerikkaa.
Voimat & varusteet
Omaperäisen geneettisen perimänsä vuoksi Namor on ainutlaatuinen. Häntä pidetään Marvel-universumin ensimmäisenä mutanttina, koska hänen lentokykynsä ei selity kummankaan rodun geeniperimästä.
Namorilla on valtavat fyysiset voimat ja hän on voimakkain atlantislainen koskaan. Hänen voimansa on kuitenkin kiinteässä sidoksissa veteen. Mikäli Namor on vedessä tai ilmankosteus on suuri, kykenee hän nostamaan 85 tonnia.
Namorin uintinopeus on luokkaa 185,2 mpk:n tuntivauhdilla. Hän kykenee pitämään tätä nopeutta yllä useita tunteja. Siipiensä avulla Namor voi lentää n. 60 km/h 11 tunnin ajan ja kykenee nostamaan suuriakin painoja lentäessään (tehokkaasti n. kaksi tonnia, maksimissaan Namor on kantanut yhdellä kädellä 50 tonnin painoista ankkuria).
Namor on myös osoittanut, että hänellä on kyky generoida massiivisia sähkölatauksia ruumiistaan, kuten sähköankerias. Kyky vaatii kuitenkin pitkän latausajan. Tämä on luultavasti jäänne nykyajan käsikirjoittajien hylkäämästä ideasta, jonka mukaan Namor voi matkia kaikkien merenelävien voimia.
Namorilla on lisäksi tietynlainen tutka, jonka avulla hän voi "nähdä" näkymättömiä olentoja. Harvoin esille tuotu voima on myös Namorin kyky kommunikoida telepaattisesti merenelävien kanssa.
Namor ja muut atlantislaiset tietävät myös jokaisen uponneen aarrelaivan sijainnin ja kykenevät näiden rikkauksien avulla hankkimaan itselleen pinnalla eläjien salaisuuksia.
Atlantislaisen miehen keski-ikä on noin 122 vuotta, joten Namor lienee tällä hetkellä elämänsä parhaassa kunnossa.
Vastustajat
Namor on taistellut pitkän elämänsä aikana lukuisia vastustajia vastaan niin maalla kuin merelläkin (ja joskus ilmassakin). Tunnetuimpia ja useimmiten juuri Namoriin yhdistettäviä vastustajia ovat:
Ultimate Namor
thumb|250 px|right|Namor ja Näkymätön Nainen Ultimate Marvel- jatkumosta (kuvitus Greg Land). Ultimate Marvel -jatkumossa Ihmeneloset tutkivat muinaisen Atlantiksen raunioita ja löysivät 9000 vuotta vanhan haudan, jossa Namor makasi syvässä unessa. Paljastuikin, että Ultimate Namor on atlantislainen rikollinen pahinta mahdollista laatua. Namor yritti valehdella Reed Richardsille alkuperästään, mutta tämä huomasi kielenkääntäjällään Namorin yrittävän salata jotain.
Namor on osoittanut kykenevänsä sietämään täydellä voimalla iskettyjä liekki-iskuja Johnny Stromilta, painimaan fyysisesti samassa tasossa Möykyn kanssa ja yrittänyt jopa venyttää Reed Richardsin katkeamispisteeseen. Namor hallitsee mentaalisesti vettä ja hän on luonut valtavan hyökyaallon, jolla uhkasi tuhota koko Manhattanin.
Namor on myös osoittanut olevansa äärimmäisen älykäs. Hän oppi englannin kielen vain kuuntelemalla Ihmenelosten ja YPKVV:n agenttien keskustelua muutaman minuutin ajan. Namor lopetti raivoamisen Nakymättömän naisen suudellessa häntä, jonka jälkeen hänet on vain mainittu harvakseltaan Ultimate Marvel -sarjakuvissa.
Videopelit
Namor on yksi NPC-hahmoista Marvel: Ultimate Alliance -pelissä.
Muuta
George R. R. Martinin tieteisromaanissa Tuf Voyaging merihirviöiden täyttämä merimaailma on saanut nimekseen Namor.
Saadun tiedon mukaan...: Päämajan johtama tiedustelu 1939-1945
Saadun tiedon mukaan...: Päämajan johtama tiedustelu 1939-1945 on Suomen puolustusvoimien entisen tiedustelupäällikön, kenraalimajuri evp. Raimo Heiskasen kirjoittama, vuonna 1988 julkaistu historiikki Suomen ylimmän sodanjohdon (päämajan) käskemästä tiedustelutoiminnasta. Heiskanen toimi Suomen sotilastiedustelun päällikkönä vuosina 1971-1982. Teoksen nimen alku saadun tiedon mukaan viittaa tiedusteluilmoitusten vakiintuneeseen fraasiin, jolla aloitettiin uuden tiedon tai tietokokonaisuuden esittely lähdettä ilmaisematta. Alkusanoissaan Heiskanen mainitsee yhteistyönsä tiedustelutoimistossa työskennelleiden henkilöiden perustaman aseveliyhdistyksen STM-kerhon kanssa. Yhdistyksen nimen alku on lyhenne em. fraasista.
Teoksen rakenne
Kirjan jäsennys on pääosin kronologinen eli aikajärjestystä noudatteleva. Pääluvut ovat:
Ilmoitettu lähdeaineisto
Teoksen lähdeaineisto on jaettu viiteen ryhmään :
Arkistolähteitä on seuraavista arkistoista tai vastaavista muistiorganisaatioista:
Kirjallisuutta ja artikkeleita -ryhmä käsittää sotatieteellisen ja -historiallisen kirjallisuuden ohella mm. muistelmia.
Haastattelut ja muistelot -ryhmässä on 51 haastattelua tai haastatteluiden yhdistelmää (esim. Ragnar Grönvall, Reino Hallamaa, Ilmari Honkanen, Uljas Käkönen, Johan Nykopp, Veikko Okko, Erkki Pale, Nils-Erik Stenbäck, Matti Wihuri).
Ryhmä Muita sisältää ainoastaan Yleisradion vuonna 1986 esittämän ohjelman Algot Niskasta. Niska mahdollisesti toimi päämajan tiedusteluosaston Jaos V:n asiamiehenä vuonna 1942. Jaos V:n alaa oli salainen tiedustelu Baltiassa.
Capo
thumb|Capo akustiselle kitaralle pienoiskuva|Kapo akustisen kitaran kaulalla. Kuvan esimerkin mukaisesti otteet ovat samat kuin soitettaessa ilman kapoa, mutta kapoa käytettäessä kappaleen sävellaji nousee korkeammalle. Capo tai kapo on nauhallisten kielisoittimien (kuten esimerkiksi kitara) käytettävä apuväline, joka asetetaan soittimen otelaudalle poikittain (samalla tavalla kuin etusormi barré-soinnuissa).
Käyttö
Capolla voi vaihtaa soittimen sävellajia niin kutsutusti "lennosta", asettamalla capo otelaudalle, tai siirtämällä sitä eri kohtaan. Esimerkkitapauksessa kitaralla soitettu kappale soi liian matalalta laulajan äänialaan nähden, jolloin capoa voidaan käyttää kappaleen transponoimiseen laulajalle sopivaan äänialaan.
Yamato-e
thumb|250px|[[Tosa Mitsuokin 1600-luvulta peräisin oleva maalaus kuvaa Genjin tarina -kirjan tapahtumaa.]] Yamato-e on japanilaisen maalaustaiteen yksi tyylisuunta. Tyypillistä tälle tyylisuunnalle ovat kirkkaat värit ja mustat ääriviivat. Yamato-e-piirroksin kuvattiin maallisia asioita ja sitä käytettiin paljo tarinoiden kuvittamiseen. Tunnetuin yksittäinen yamato-e-tyylin aihepiiri oli Genjin tarina -kirjan tarina. Muita japanilaisen maalaustaiteen tyylejä ovat esimerkiksi tunteikas ja naisellinen onna-e-tyyli sekä humoristinen ja maskuliininen otoko-e.
Mamoru Oshii
Mamoru Oshii (, s. 8. elokuuta 1951, Tokio, Japani) on japanilainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Oshii on ohjannut sekä animaatio- että näytelmäelokuvia. Oshii on Japanin merkittävimpiä tietokoneavusteisen animaation kehittäjiä. Kansainvälisen yleisön tietoisuuteen hän nousi vuonna 1997, kun hänen elokuvansa Ghost in the Shell – aaveääni voitti parhaan pitkän animaatioelokuvan palkinnon World Animation Celebration Awards -kilpailussa. Oshii voitti tuolloin myös parhaan ohjaajan palkinnon.
Osittainen filmografia
Pitkien elokuvien lisäksi Mamoru Oshii on eri tavoin osallistunut muun muassa useiden televisiosarjojen, kuten Peukaloisen retket ja Urusei yatsura, tuotantoon.
The Chainheart Machine
The Chainheart Machine on ruotsalaisen melodisen death metal -yhtyeen Soilworkin toinen studioalbumi.
Brandstadin kirkko
Brandstadin kirkko on rakennus Sjöbon kunnassa Ruotsissa. Kirkko on rakennettu 1100-luvun lopussa romaaniseen tyyliin. Alun perin kirkko koostui runkohuoneesta, matalammasta ja kapeammasta kuorista ja puolipyöreästä apsiksesta. Vanhimmat osat kirkosta on rakennettu hiekkakivestä.
Kuorin pohjoisseinässä on 1250-luvulla tehtyjä maalauksia, jotka otettiin esiin vuonna 1952. Katossa ja triumfikaaressa on maalauksia, jotka on tehnyt maalari Axel Kulle vuonna 1928.
Kastemalja on yhtä vanha kuin kirkko ja sen tekijänä pidetään Mårten Stenmästarea, joka oli aktiivinen vuoden 1170 tienoilla. Maljassa on riimuja muistuttavia kuvioita, joita kukaan ei ole osannut tulkita ja niillä saattaa olla vain koristeellinen tarkoitus.
Thomas Bloch
Thomas Bloch (s. 1962 Colmar) on ranskalainen muusikko. Hän asuu Pariisissa. Hän on erikoistunut taidemusiikin esittämiseen harvinaisilla soittimilla, joihin kuuluvat ondes Martenot, lasiharmonikka ja cristal Baschet. Bloch on esittänyt myös muun muassa rockia, elokuvamusiikkia ja maailmanmusiikkia. Hän on säveltänyt ja tuottanut musiikkia myös itse. Bloch opiskeli Pariisin konservatoriossa Jeanne Loriod'n johdolla ja sai ondes Martenot'n soittajana ensipalkinnon. Hänellä on Strasbourgin yliopistosta maisterin arvo musikologiassa. Hän on esiintynyt kymmenissä maissa, ja häntä kuullaan yli 150 levytyksellä. Hän on lisäksi ollut mukana yli kahdessasadassa televisio- ja radio-ohjelmassa.
Blochin yhteistyökumppaneita ovat olleet Radiohead, John Cage, Gorillaz, Damon Albarn, Tom Waits, Marianne Faithfull, Bob Wilson, Emilie Simon, Luc Jacquet, Milos Forman ja Daft Punk. Bloch on opettanut ondes Martenot'n soittoa Strasbourgissa vuodesta 1992. Hän on Evian-musiikkifestivaalin musiikillinen johtaja. Bloch esittää sekä perinteistä että nykyaikaista taidemusiikkia ja soittaa vuosittain lukuisia kantaesityksiä avantgarde-musiikista populaarimusiikkiin.
Norton Zinder
Norton David Zinder (7. marraskuuta 1928 New York, Yhdysvallat – 3. helmikuuta 2012 New York) oli yhdysvaltalainen biologi, joka tuli tunnetuksi molekyylibiologian tutkimuksestaan. Zinder väitteli Wisconsin-Madison -yliopistosta. Jo väitöskirjaa tehdessään hän tuli tunnetuksi geneettisen transduktion löytäjänä työskennellessään Joshua Lederbergin alaisuudessa. Myöhemmin hän tuli tunnetuksi myös bakteriofageja, jotka sisälsivät RNA:ta, koskevista havainnoistaan.
Zinderistä tuli Yhdysvaltain tiedeakatemian jäsen 1969. Hänellä oli myös tärkeä rooli ihmisen geenistön kartoittamiseksi suunnatun tutkimuksen tiedepoliittisessa tukemisessa. Hän työskenteli Rockefeller-yliopistossa johtaen omaa laboratoriotaan lähes kuolemaansa saakka.
Zinderille myönnettiin Yhdysvaltain tiedeakatemian palkinto molekyylibiologiassa vuonna 1966.
Survive the Summer
Survive the Summer on australialaisen hip hop -artisti Iggy Azalean EP. EP:n alkuperäinen muoto oli albumi ja nimi oli Digital Distortion, mutta Iggy varmisti albumin nimen muuttamisen Twitterissä 7. marraskuuta 2017.
Irak-vuoto
Irak-vuoto (tunnetaan myös nimillä Irak-gate ja Irak-skandaali) oli tapahtumaketju, joka johti Suomen silloisen pääministerin, Anneli Jäätteenmäen (kesk.), eroon kesällä 2003.
Lipponen Yhdysvalloissa
Joulukuussa 2002 silloinen pääministeri Paavo Lipponen (sd.) vieraili Yhdysvaltain pääkaupunki Washingtonissa. Hän keskusteli Yhdysvaltain varapresidentti Dick Cheneyn kanssa 9. joulukuuta ja seuraavana päivänä Yhdysvaltain presidentti George W. Bushin kanssa. Keskustelujen tiedotettiin koskeneen mm. Irakin tilannetta, Naton laajentumista, terrorismin vastaista sotaa sekä Venäjän suhtautumista Natoon ja Turkin EU-jäsenyyttä. Tapaamisten jälkeen Suomen ja Yhdysvaltojen välit todettiin erinomaisiksi. Yhdysvaltalaiset olivat myös luvanneet Suomelle Nato-jäsenyyden, mikäli Suomessa niin haluttaisiin.
Lipponen oli lupaillut alustavasti Suomen osallistuvan Irakin sotaa seuraavaan jälleenrakennustyöhön. Tätä Yhdysvallat oli kysellyt Suomelta marraskuussa lähetetyssä tiedustelussa. Lisäksi hän oli kaupitellut yhdysvaltalaisille Suomessa kehitettyä AMOS-kranaatinheitinjärjestelmää. Tämän uskottiin vaikuttaneen pääministeri Paavo Lipposen ratkaisuihin. Suomi oli myös jo vastaavasti mukana ISAF-rauhanturvaoperaatiossa Afganistanissa.
Ensimmäisinä Lipposen vierailun sisällöstä huolestuivat kansanedustajat Jaakko Laakso (vas.), Mikko Elo (sd.) ja Anni Sinnemäki (vihr.), jotka esittivät kirjallisen kysymyksen Irak-kannanotoista 19. joulukuuta 2002. Kansanedustajat kysyivät, miten hallitus aikoo estää sen, että Suomi vaikuttaisi olevan näyttämässä vihreää valoa Yhdysvaltojen suunnittelemille sotatoimille.
Vaalitentti
Skandaali alkoi eduskuntavaalien vaalitentissä 6. maaliskuuta 2003, kun Jäätteenmäki syytti Lipposta Suomen liittämisestä Irakin sotaa tukeneeseen liittoumaan Washingtonin-vierailullaan. Jäätteenmäki sanoi Lipposen menneen liian pitkälle luvatessaan Suomen osallistuvan humanitääriseen avustustoimintaan, jälleenrakentamiseen ja rauhanturvatoimintaan. "Suomi on Yhdysvaltojen ja minunkin mukaan liittynyt sellaiseen koalitioon, missä minun mielestäni ei tässä vaiheessa pitäisi olla", Jäätteenmäki tarkensi. Hänen mukaansa Suomi oli osallistunut kokoukseen, "jonne oli kutsuttu ne maat, jotka ovat luvanneet yhteistyötä ja apua". Ulkoministeriön mukaan apua ei luvattu Yhdysvalloille, vaan annettavaksi YK:n ja sen järjestöjen kautta. Vastaus oli annettu Yhdysvalloille, koska Yhdysvallat oli kysynyt Suomen kantaa.
Yhdysvaltojen johtama liittouma aloitti Irakin sodan ilman YK:n turvallisuusneuvoston hyväksyntää 20. maaliskuuta 2003. Seuraavana päivänä Valkoinen talo julkaisi listansa Irakin sotaa tukevista maista, nk. halukkaiden koalitiosta. Suomi ei ollut mukana listalla.
Vaalitulos
Eduskuntavaalit 2003 järjestettiin 16. maaliskuuta. Keskustasta tuli suurin puolue ja vuoden 2003 valtiopäivien avajaisissa Jäätteenmäki valittiin eduskunnan puhemieheksi. Hallitusneuvottelujen perusteella presidentti Tarja Halonen nimitti Jäätteenmäen pääministeriehdokkaaksi 15. huhtikuuta 2003 ja eduskunta valitsi hänet pääministerivaalissa pääministeriksi. Presidentti nimitti Jäätteenmäen hallituksen 17. huhtikuuta 2003.
Vuotoepäilyt
Hallituksen vallassaoloaika jäi kuitenkin lyhyeksi. Loppukeväällä alkoi paljastua, että Jäätteenmäki oli saanut tietonsa ulkoministeriön salaisiksi luokitelluista asiakirjoista (mm. WASB-050), jotka hän oli saanut presidentin silloiselta neuvonantajalta Martti Manniselta. Jäätteenmäki kielsi aluksi saaneensa mitään papereita, vaan "kuulleensa kaikenlaista". Seuraavaksi hän kertoi saaneensa muutaman faksin "yllättäen ja pyytämättä". Papereita oli tullut kuitenkin yli kaksi tuhatta sivua. Manninen kiisti Jäätteenmäen puheet ja sanoi lähettäneensä ne pyynnöstä. Kun Jäätteenmäeltä kysyttiin, valehteleeko hän, hän vastasi: "Puhun niin totta kuin osaan." Tämä kommentti söi hänen uskottavuuttaan.
Jäätteenmäki jätti eronpyyntönsä pääministerin tehtävistä presidentille 18. kesäkuuta 2003. Eroon johti eduskunnan luottamuspula, joka oli syntynyt Jäätteenmäen valehtelun seurauksena. Presidentti hyväksyi eroanomuksen ja pyysi Jäätteenmäen hallitusta jatkamaan toimitusministeristönä uuden hallituksen muodostamiseen saakka. 24. kesäkuuta Jäätteenmäen tilalle nimitettiin puolustusministerinä Jäätteenmäen hallituksessa toiminut keskustan varapuheenjohtaja Matti Vanhanen.
Martti Manninen erotettiin tehtävästään presidentin neuvonantajana 19. kesäkuuta 2003.
Syytteet ja tuomio
19. joulukuuta 2003 valtakunnansyyttäjä päätti nostaa syytteen Martti Mannista vastaan virkasalaisuuden rikkomisesta ja Anneli Jäätteenmäkeä vastaan yllytyksestä ja avunannosta virkasalaisuuden rikkomiseen. Mannisen asianajajana toimi Matti Wuori. Helsingin käräjäoikeuden päätöksellä 19. maaliskuuta 2004 Jäätteenmäki kuitenkin todettiin syyttömäksi. Manniselle tuomittiin 80 päiväsakkoa. Oikeuden päätöksen mukaan pyyntö toimittaa kiinnostavaa materiaalia ei toteuttanut yllytystä eikä näyttöä tahallisesta taivuttelemisesta esitetty. Valtionsyyttäjä Jarmo Äijälä oli vaatinut molemmille sakkorangaistusta, pitäen Mannisen toimintaa vakavampana.
Zack Smith
Zack Smith (s. 5. huhtikuuta 1988 Maple Creek Saskatchewan) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija.
Ura
Ottawa Senators varasi Smithin NHL:ään kolmannella kierroksella numerolla 79 NHL:n varaustilaisuudessa 2008. Hänet oli rankattu pohjoisamerikkalaisista kenttäpelaajista sijalle 108.
Neljän WHL-joukkue Swift Current Broncosissa pelatun kauden jälkeen Smith siirtyi try out -sopimuksella AHL-joukkue Manitoba Mooseen. Hän pelasi Moosen paidassa kuusi ottelua pudotuspeleissä. Hän sai niissä yhden syöttöpisteen.
Kaudella 2008–2009 Smith teki Ottawan kanssa tulokassopimuksen ja osallistui joukkueen harjoitusleirille. Hän pelasi joukkueessa 21. syyskuuta saakka, jonka jälkeen siirtyi AHL-farmijoukkue Binghamton Senatorsiin. NHL-debyyttinsä Smith teki 29. marraskuuta 2008, kun hänet kutsuttiin pelaamaan New York Islandersia vastaan. Hän ei saanut pisteitä ottelussa. Ensimmäisen maalin ja pisteen Smith teki 16. tammikuuta 2010 Montreal Canadiensia vastaan. Smith pelasi pudotuspeleissä kuusi ottelua.
20. toukokuuta 2011 Ottawa teki Smithin kanssa kaksivuotisen ja yksisuuntaisen jatkosopimuksen. Ensimmäisellä täydellä kaudellaan Smith pelasi runkosarjassa 81 ottelua, joissa teki 14 maalia ja 26 pistettä. Pudotuspeleissä hän pelasi seitsemässä ottelussa. Smith pelasi Ottawassa lopulta yhteensä 612 ottelua, joissa hän teki yhteensä 94 maalia ja 99 syöttöä.
Heinäkuussa 2019 Senators kauppasi Smithin Chicago Blackhawksiin, josta se sai vaihdossa Artem Anisimovin.
Augustin Dubail
thumb|Augustin Dubail vuonna 1921. Augustin Yvon Edmund Dubail (15. huhtikuuta 1851 Belfort – 7. tammikuuta 1934 Pariisi) oli ranskalainen kenraali, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Dubail aloitti upseerinuransa vuonna 1870 ja osallistui Saksan–Ranskan sotaan samana vuonna. Hän toimi opettajana Saint-Cyrin sotilasakatemiassa ja sen jälkeen esikuntaupseerina. Vuonna 1901 hänet ylennettiin everstiksi ja nimitettiin ensimmäisen zouave-rykmentin komentajaksi, vuonna 1904 prikaatinkenraaliksi ja Saint-Cyrin sotilaskatemian johtajaksi sekä vuonna 1908 prikaatinkenraaliksi ja Ranskan yleisesikunnan päälliköksi. Vuodesta 1910 Dubail oli 9:nnen armeijakunnan komentaja ja vuodesta 1913 ylimmän sotaneuvoston jäsen.
Lednice
Lednice on 2 337 asukkaan paikkakunta Tšekissä, eteläisessä Määrissä. Se sijaitsee Thayan oikealla rannalla kahdeksan kilometriä luoteeseen Břeclavin kaupungista. Kylä on osa Unescon maailmanperintöluetteloa yhdessä läheisen Valticen kylän kanssa. Lednicessä on palatsi ja sen ympärillä maan suurin puisto. Kaupungin väestö oli valtaosin saksankielistä toiseen maailmansotaan asti.
Lednice siirtyi Liechtensteinin kuningashuoneen haltuun 1200-luvun puolessavälissä. Lednicen palatsi oli alkujaan renessanssityylinen huvila. Siitä tuli 1600-luvulla Liechtensteinin ruhtinaan kesäasunto. Rakennus edustaa aikansa kaikkein varakkaimpien maaseutuasumista. Sen suunnittelivat ja sisustivat barokkiarkkitehdit Johann Bernhard Fischer von Erlach, Domenico Martinelli ja Anton Johan Ospel. Vuosien 1846 ja 1858 välisenä aikana palatsi saneerattiin uusgoottilaisella tyylillä Georg Wingelmüllerin johtamana.
Awamiliitto
Awamiliitto   on suurempi Bangladeshin kahdesta suuresta puolueesta. Parlamenttivaaleissa 2018 puoluea sai 96 % äänistä. Puolueen puheenjohtaja Sheikh Hasina on ollut maan pääministeri vuodesta 2009.
Vuoden 2018 vaaleissa Awamiliitto varmisti itselleen kolmannen hallituskauden.
Awamiliitto perustettiin vuonna 1949, ja sen tavoitteena oli ajaa Itä-Pakistanin itsenäisyyttä. Vuonna 1970 Sheikh Mujibur Rahmanin johtama puolue sai vaaleissa murskavoiton. Länsi-Pakistan ei tunnustanut lopputulosta, syntyi mellakoita, ja Awamiliitto julisti Itä-Pakistanin, nykyisen Bangladeshin, itseänäiseksi. Rahmanista tuli vuonna 1972 pääministeri ja vuonna 1975 presidentti. Vuoden 2008 parlamenttivaaleissa puolue sai 49 prosenttia äänistä ja 230 paikkaa kolmestasadasta.
Bangladeshin parlamenttivaaleissa joulukuussa 2018 pääministeri Sheikh Hasinan johtama hallitseva Awamiliitto sai murskaavan vaalivoiton. Se sai 96% äänistä ja liittolaisineen 288 paikkaa parlamentin 298 paikasta. Oppositiopuolue BNP ei tunnustanut tulosta. BNP:n johtaja Khaleda Zia oli vankilassa tuomittuna korruptiosta ja hänen poikansa Tarique Rahman puolestaan oli maanpaossa saatuaan elinkautisen vankeustuomion osallisuudesta salaliittoon Hasinan surmaamiseksi. Hasina voitti kolmannen peräkkäisen virkakauden pääministerinä, Bangladeshin BKT on noussut vuosikymmenessä 150% ja köyhyys on vähentynyt, vuosittainen talouskasvu on ollut 6%, mutta korruptio on maassa suuri ongelma.
Ville Iivarinen
Ville Iivarinen on suomalainen valtiotieteiden maisteri. Hän on rahareformin puolestapuhuja, reformiliikkeen aktivisti ja talouskriitikko. Hän toimii Talousdemokratia ry:n tiedottajana ja puhemiehenä. Hän on myös kirjoittanut teoksen “Raha - mitä se todella on ja mitä sen tulisi olla?" Teoksen julkaisi Into Kustannus vuonna 2015.
Iivarinen esiintyy Ajan henki -nimisessä dokumenttielokuvassa, joka käsittelee useita aikamme suuria kysymyksiä kuten rahaa, politiikkaa, valtarakenteita, koulutusta, ravinnon ja energian tuotantoa sekä lääkebisnestä. Dokumenttiprojekti toteutettiin nollabudjetilla ja yhteistyössä Zeitsgeist-liikkeen kanssa. Iivarinen kirjoittaa "Rahan valhe" -nimistä Uusi Suomi -blogia.
Iivarisen näkemyksiä
Nykyisessä rahajärjestelmässä on lukuisia epäkohtia, minkä lisäksi modernit rahajärjestelmät tunnetaan huonosti. Rahajärjestelmä otetaan annettuna, vaikka se on yhteiskunnan luoma järjestelmä ja siksi muutettavissa. Modernissa rahajärjestelmässä raha on käytännössä velkaa, sillä noin 90 prosenttia yhteiskunnan rahasta syntyy, kun pankit solmivat velkasuhteita.
Koska velka kasvaa korkoa, eikä korkorahaa luoda erikseen, vallitsee rahasta ainainen niukkuus. Tämän vuoksi yhteiskunta elää kasvuloukussa, sillä velkaantunut yhteiskunta voi selviytyä nykyisistä veloistaan ainoastaan talouskasvulla, jonka uudet velkasuhteet mahdollistavat. Koska myös julkinen sektori lainaa rahaa yksityisiltä pankeilta, johtaa korkomaksujen suorittaminen liikepankeille tulonsiirtoon valtiolta yksityisille pankeille ja johtaa siihen, että valtiot ovat velkaa yksityiselle pankkisektorille. Nämä varat tulisi Iivarisesta ennemmin käyttää yhteiskunnan tarjoamiin sosiaalipalveluihin ja tulonsiirtoihin. Edelleen tilanne aiheuttaa ongelman demokratialle kun suuret kansainväliset pankkikeskittymät ja Euroopan keskuspankki toimivat itsenäisesti valtioiden kontrollin ulkopuolella rahan luojina myöntäessään lainoja. Iivarisen mielestä mitään modernin yhteiskunnan ydinongelmia, kuten kasvuloukkua, eriarvoistumista tai velkaantumista, ei voida ratkaista ennen kuin rahajärjestelmän epäkohdat ymmärretään ja järjestelmää muutetaan. Iivarinen ehdottaa rahan luontioikeuden siirtämistä liikepankeilta valtion, esimerkiksi valtionvarainministeriön kontrolloimalle keskuspankille. Liikepankit siirtyisivät tällöin 100 % rahaan, eli niiden varat olisivat konkreettisia, eivät velkasaatavia. Pankit palaisivat tällöin alkuperäiseen tehtäväänsa rahan välittäjänä, luoton antajana talletuksien rajoissa ja tallettajina. Iivarisen näkemyksiä on tukenut entinen kansanedustaja Markku Uusipaavalniemi.
Punakääpä
Punakääpä (Pycnoporus cinnabarinus) on kääpälaji. Laji toimii lehtipuutavaran lahottajana. Punakääpä ei ole myrkyllinen, mutta ei myöskään hyvä ruokasieni.
Ulkonäkö
Punakääpä on väriltään oranssinpunainen. Itiöemä on laakea, litteä, puolipyöreä ja sen reunat ovat ohuenterävät.
Elinympäristö
Punakääpää esiintyy koivumetsissä ja lepikoissa. Sitä tavataan myös ohuissa lahopuissa.
Yleisneuvosto
Yleisneuvosto on poliittinen toimielin. Katso:
Pavel Rožankovski
thumb|upright|Näkymä Tähtitorninmäeltä Kaivopuistoon Ullankadun suuntaan. 1907. Pavel Stepanovitš Rožankovski (, myös muodossa Paul Roschankowsky) oli venäläinen taidemaalari, joka vaikutti ajoittain myös Suomessa.
Rožankovski oli yksi viisilapsisen perheen kolmesta pojasta. Perheen isä oli Tallinnassa koulun rehtorina. Hänen tunnetumpi veljensä Fjodor Rožankovski (1891–1970) opiskeli muun muassa Moskovan taideakatemiassa ja Pariisissa. Hän siirtyi toisen maailmansodan jälkeen asumaan New Yorkiin.
Rožankovskin elämästä on hyvin vähän tietoa. Hän opiskeli Pietarissa ja liikkui tiiviisti paikallisten taiteilijoiden ja runoilijoiden piireissä, joista tunnetuimpia olivat Nikolai Roerich, Ilja Repin ja Grigor Auer. Pietarista Rožankovski lähti maailmalle maalaamaan leipänsä eteen, ja päätyi ensiksi Suomeen, jossa oleskeli kesällä 1907. Hän maalasi niin öljy- kuin vesiväreillä, mutta oli parhaimmillaan vesiväritöissä, joita suurin osa hänen tuotannostaan onkin. Suomessa ollessaan hän majaili Helsingissä ja maalasi paljon Kaivopuistoa kuten Kaivohuoneen, Klippanin ja Rauhaniemen huvilan. Monista hänen vesiväritöistään on tehty myös postikortteja.
Edvard Valpas-Hänninen
Edvard Hänninen (käytti nimeä Valpas, myös: Valpas-Hänninen ja Hänninen-Walpas, 6. syyskuuta 1873 Saarijärvi – 11. tammikuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka kuului Suomen työväenliikkeen alkukauden merkittävimpiin johtajiin. Hän toimi Työmies-lehden pitkäaikaisena päätoimittajana vuosina 1901–1918. Valpas-Hänninen tuomittiin sisällissodan jälkeen vankilaan, ja hän istui vankilassa vuosina 1920–1924.
Nuoruus
Edvard Hännisen vanhemmat olivat maanviljelijä ja kauppias Gabriel Hänninen ja Hedda Rutanen. Varhaislapsuutensa Edvard vietti Multialla, mutta hänen ollessaan vähän yli kymmenvuotias vanhemmat muuttivat kauppiaiksi Ähtärin Myllymäelle, missä isä piti kauppaa elämänsä loppuun saakka. Hänninen kävi seitsemän luokkaa Vaasan suomalaista lyseota mutta joutui lopettamaan koulunkäyntinsä kesken eikä kirjoittanut ylioppilaaksi. Koulun jälkeen hän työskenteli rakennustyömailla aputöissä ja myöhemmin 1896–1899 muun muassa muurarina Helsingissä. Hän oli Suomen Muurarien Liiton perustamista edeltäneen Muurarien liittohallinnon sihteeri vuosina 1898–1899.
Toimittajana
Vuonna 1897 Valpas-Hänninen ryhtyi kirjoittamaan työnsä ohessa Työmies-lehteen ja toimi lehden avustajana pari vuotta. Vuonna 1899 hänet palkattiin lehden toimitukseen vakinaiseksi toimittajaksi. Vuonna 1901 Valpas-Hänninen valittiin Työmies-lehden päätoimittajaksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1918. Valpas-Hännisen ura Työmies-lehden päätoimittajana oli lehden historian pisin, pidempi kuin kenelläkään hänen seuraajistaan, Työmies-lehteä seuranneen Suomen sosialidemokraatin ja Uutispäivä Demarin päätoimittajalla.
Poliitikko
Työmieslehden päätoimittajaksi valinnan jälkeen Valpas-Hänninen kuului sosiaalidemokraattisen puolueen johtohenkilöihin. Vuosina 1906–1909 hän toimi puolueen puoluehallinnon puheenjohtajana, joka vastaa nykyistä puolueen puheenjohtajan asemaa. Valpas-Hänninen toimi kansanedustajana 22.5.1907–16.5.1918.
Puolueessa hän edusti kautskylaista, puhdaslinjaista marxilaisuutta. Linjan edustajat odottivat edessä olevaa sosialistista vallankumousta, mutta eivät ajaneet väkivallan käyttöä, vaan pyrkivät päämääräänsä kansanvallan keinoin. Työmies-lehden pääpaikan mukaan linjaa kutsuttiin Suomessa siltasaarelaisuudeksi.
Siltasaarelaisuuden kannattajat eivät kannattaneet yhteistyötä porvarillisten puolueiden kanssa, toisin kuin niin sanotut revisionistiset sosialistit, mutta vastustivat myös leniniläistä ajatusta etujoukoista ja proletariaatin diktatuurista.
Sisällissodan aika
pienoiskuva|[[Alexander Paischeffin vuoden 1918 pilapiirros sisällissodan hahmoista mukaillen Akseli Gallen-Kallelan Sammon ryöstöä, Louhena Valpas-Hänninen]]
Sisällissodan alkaessa Valpas-Hännisen johtaman Työmies-lehden toimituksesta nousi paljon miehiä valtion johtoon eli punaisten kansanvaltuuskuntaan, joka toimi punaisen Suomen hallituksena.
Kansanvaltuuskuntaan valittiin kaikkiaan seitsemän Työmies-lehden toimittajaa: Kullervo Manner, Otto Wille Kuusinen, Yrjö Sirola, Jussi Lumivuokko, Evert Eloranta, Emil Elo sekä Eero Haapalainen. Sodan kääntyessä tappiolliseksi ministerikunta pakeni Neuvosto-Venäjälle.
Työmies-lehden toimittajakunnan vallankumouksellisuudesta huolimatta lehden päätoimittaja Valpas-Hänninen suhtautui kumoukseen ja sisällissotaan hyvin pessimistisesti. Sodan alkupäivinä kadulla järjestömies Juuso Suomiseen törmännyt Valpas-Hänninen ennusti vallankumouksen kääntyvän suureksi pannukakuksi.
Valpas-Hännisen on lähteiden perusteella tiedetty pohtineen aselepoa. Kyösti Kallion päiväkirja välistä keväällä 2018 tehty löytö kertoo, että Valpas-Hänninen laati välirauhasta esityksen, jonka hän painatti 28. maaliskuuta 1918. Paperin ovat todennäköisesti saaneet muutamat punaisen valtuuskunnan jäsenet ja ainakin Santeri Alkio ja Kyösti Kallio, joka päiväkirjamerkintöjen mukaan suhtautui Valpas-Hänniseen varsin karsaasti. Paperin ei uskota lopultakaan päätyneen valkoisille.
Sodan päätyttyä Valpas-Hänninen pakeni Neuvosto-Venäjälle, mikä jälkeenpäin katsoen todennäköisesti pelasti hänen henkensä. Neuvosto-Venäjällä ollessaan hän toimitti Pietarissa ilmestynyttä maltillista Vapaus-lehteä. Lehden perustivat sisällissodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle paenneet suomalaiset.
Paluu Suomeen
Valpas-Hänninen palasi 1920 kotimaahan. Heti Suomeen paluun jälkeen hänet vangittiin, ja myöhemmässä oikeudenkäynnissä hänet tuomittiin elinkautiseen kuritushuonerangaistukseen valtiopetoksesta ja osallisuudesta kapinan alkuunpanemiseen. Tasavallan presidentti K. J. Ståhlberg armahti Valpas-Hännisen vuonna 1924. Armahduksensa jälkeen vuosina 1924–1930 Valpas-Hänninen toimi Suomen Ammattijärjestön kirjallisena sihteerinä.
Muu toiminta
1900-luvun alkupuolella Valpas-Hänninen osallistui muuhunkin kuin poliittiseen järjestötoimintaan. Hän oli muun muassa perustamassa urheiluseura Helsingin Jyryä. Helsingin Jyry perustettiin Yrjönkatu 27:n HTY:n pihalla 22. elokuuta 1902. Valpas-Hänninen sai tehtäväksi tarkistaa perustettavan urheiluseuran säännöt. Jyry oli HTY:n alainen, kuten monet työväenurheiluseurat tuohon aikaan alkuvaiheissaan olivat.
Valpas-Hänninen teki 1930–1937 erilaisia kirjallisia töitä. Sanomalehtityön lisäksi hän kirjoitti myös kaunokirjallisia teoksia ja muistelmateoksen Torpista kivitaloon (1908). Hän käytti kirjoittaessaan nimestään eri muotoja, kuten Eedvard Valpas ja Edvard Walpas ja ainakin nimimerkkejä Kyösti Kulkuri, Mikko Moukka ja Ee Vuu Wessu.
Pavel Rožankovski
Helsingistä Rožankovski siirtyi muutamaksi kuukaudeksi Karjalasta kotoisin olevan suomalaisen taiteilijan Grigor Auerin rakentamalle huvilalle Laatokan rannalle. Tämän jälkeen hänen tiedetään lähteneen veljensä tavoin ensimmäiseen maailmansotaan, mutta sen jälkeisistä vaiheista ei ole tietoa. Suomessa Rožankovskin töitä liikkuu satunnaisesti.
Omat teoksensa hän signeerasi P. Roschankowsky, mutta sukunimi voidaan kirjoittaa myös muotoihin Rojankovsky, Rojankovski tai Rozhankovsky.
Jossain lähteissä Rožankovskin kuolinvuodeksi on mainittu 1918.
Narva
Narva on kaupunki Koillis-Virossa Itä-Virumaan maakunnassa Venäjän vastaisella rajalla Narvanjoen länsirannalla. Kaupungissa on noin 56 000 asukasta ja se on väkiluvultaan Viron kolmanneksi suurin kaupunki Tallinnan ja Tarton jälkeen. Nykyään Narva on myös Viron venäläistynein kaupunki, sillä yli 90 prosenttia sen väestöstä koostuu vironvenäläisistä.
Historia
thumb|left|Narvan taistelu vuonna 1558 thumb|Narvan kartta 1929: Nykyinen venäläiskaupunki Iivananlinna oli vielä osa Narvaa. thumb|Narvan Hermannin linnoitus Narvanjoen länsirannalla thumb|Narvan keskustaa thumb|[[Stalinistinen arkkitehtuuri|Stalinin ajan arkkitehtuuria edustava talo Puškini-kadulla]] Tanskalaiset perustivat Narvanjoen linnan 1250-luvulla. Hermannin linnoituksesta ensimmäinen maininta historiallisissa asiakirjoissa on vuodelta 1277. Paikka oli tärkeä sekä sotilaallisesti että kauppapaikkana: Narvanjokea pitkin ja Peipsijärven kautta pääsi vesitse Pihkovaan ja myös reitti Tallinnasta Novgorodiin kulki Narvan kautta. Narva sai kaupunginoikeudet vuonna 1345.
JHT – Musta lammas
JHT – Musta lammas on Mikko Aaltosen kirjoittama Jare Henrik Tiihosesta (Cheekistä) kertova omaelämäkerta, joka julkaistiin vuonna 2016. Kirja kertoo kuinka lahtelaisesta Jare Tiihosesta tuli Suomen kaikkien aikojen menestyneimpiä artisteja. Kirjasta julkaistiin vuonna 2017 pokkariversio, johon on lisätty uusi luku.
Narva
Historia
Eestinmaa, sen mukana Narvan linna ja sitä ympäröivä kaupunki, myytiin Saksalaiselle ritarikunnalle vuonna 1347. Vaikka kaupungin hallinto koostui saksalaisista, enemmistö asukkaista oli virolaisia ja vatjalaisia. Saksalaiset vahvistivat Narvan linnoitusta ja rakensivat 50 metriä korkean Pitkän Hermannin tornin, joka on nykyään yksi Narvan historiallista nähtävyyksistä. Iivana III:n aikana 1492 Narvanjoen itärannalle alettiin rakentaa Iivananlinnaa. Venäjä sai Narvan haltuunsa Liivin sodassa 1558. Venäjän vallan aikana kaupunkiin muutti lisää virolaisia ja vatjalaisia sekä myös venäläisiä kauppiaita. Ruotsalaiset valloittivat kaupungin vuonna 1581 Pontus De la Gardien johdolla, joka liitti sen Inkerin ja Käkisalmen lääniin. Kaupunkiin tuli uusia asukkaita Suomesta ja Ruotsista. Ruotsin vallan aikana kaupunki vaurastui ja sen asukasluku nousi yli kolmen tuhannen.
Albert Collins
thumb|300px|Albert Collins Albert Collins (1. lokakuuta 1932 - 24. marraskuuta 1993) oli yhdysvaltalainen blues-kitaristi ja -laulaja.
Narva
Historia
Vuonna 1659 kaupunki paloi, ja tulipalon jälkeen kaupungin keskusta rakennettiin uudelleen barokkityyliin. Barokkikeskusta oli 1900-luvulla kaupungin matkailuvaltti toiseen maailmansotaan asti. Ruotsin vallan ajalta Narvassa on säilynyt muutamia rakennuksia, muun muassa barokkityylinen raatihuone, nykyinen kaupungintalo, vuodelta 1674.
Historiallisissa kertomuksissa ja suomalaisessa kansanperinteessä tunnetuimpia narvalaisia ovat kaupungissa noin vuonna 1660 syntynyt veronvuokraaja Simon Affleck eli Simo Hurtta ja vuonna 1689 syntynyt sissitaistelija Tapani Löfving.
Albert Collins
Vuonna 1960 Collins teki ensimmäiset levytyksensä, joukon singlejä. Kahdeksan vuotta myöhemmin nyt San Franciscoon asettautunut Collins pääsi levyttämään ensimmäisen albuminsa Canned Heat -yhtyeen jäsenten tuella. Vuonna 1978 Collins levytti ehkä tunnetuimman levynsä nimeltä Ice Pickin'. Vuoden 1983 kehuttu levy Don't Lose Your Cool vie funk-vaikutteiden käytön vielä pidemmälle. 1980-luvulla Collins oli jo saavuttanut suuren maineen blues-muusikkona, ja hän matkusteli yhtyeineen ympäri maailmaa käyden usein Japanissa asti. Hän esiintyi myös Suomessa.
Narva
Historia
Suuren Pohjan sodan yhteydessä Narvassa käytiin Ruotsin ja Venäjän välillä vuonna 1700 Narvan taistelu, jonka Ruotsi voitti. Venäjä kuitenkin valloitti Narvan 1704, minkä jälkeen asukkaat vietiin vankeina sisä-Venäjälle. Narvasta tuli osa Venäjän keisarikuntaa ja sen Pietarin kuvernementtiä aina Viron itsenäistymiseen saakka. Osana Venäjää Narva menetti merkityksensä linnoituksena, rajakaupunkina ja merisatamana. 1700-luku ja 1800-luvun alkupuoli olivat Narvassa hiljaiseloa, kunnes Kreenholmin saarelle perustettiin suuri tekstiilitehdas 1800-luvun puolivälissä. Tehdas kasvoi Euroopan suurimmaksi tekstiilinvalmistajaksi. Vuonna 1870 rakennettiin Tallinna–Pietari-rautatie, joka kulki Narvan kautta. 1910-luvulla tekstiilitehtaalla työskenteli yli 10 000 ihmistä. Myös Narvan kaupungin väkiluku kasvoi, 1910-luvulla asukkaita oli noin 21 000.
Albert Collins
Vuonna 1993 Collinsilla todettiin olevan keuhkosyöpä, ja hän kuoli muutamia kuukausia myöhemmin.
Narva
Historia
Ensimmäisen maailmansodan lopulla Narva oli puoli vuotta Saksan miehittämä, ja saksalaisten vetäydyttyä Virosta puna-armeija otti Narvan haltuunsa marraskuussa 1918. Kaupungissa perustettiin Viron bolševikkihallitus, joka kuitenkin joutui pakenemaan Narvasta, kun suomalais-virolaiset joukot valloittivat kaupungin tammikuussa 1919. Viron vapaussodan kovimmat taistelut käytiin Narvanjoen linjalla loppuvuodesta 1919. Narva pysyi Viron joukkojen hallussa, mutta kärsi pahoja vaurioita venäläisten tykkitulesta. Kaupungissa riehui myös pilkkukuume, johon menehtyi 2 000 narvalaista.
Albert Collins
Collins on persoonallisella soundillaan antanut vaikutteita monille blues-artisteille. Näihin kuuluvat ainakin Robert Cray, Debbie Davies, Stevie Ray Vaughan, Jonny Lang, Susan Tedeschi sekä Kenny Wayne Shepherd. Myös Jimi Hendrix mainitsi jo 1960-luvulla eräässä haastattelussa Albert Collinsin olevan hänen mielestään yksi maailman parhaita kitaristeja.
Narva
Historia
Lähes kaikki Narvassa ennen toista maailmansotaa sijainneet rakennukset olivat vaurioituneet pahasti tai tuhoutuneet kokonaan vuoden 1944 Narvan taistelussa. Kaupunkia tuhosivat ensin Neuvostoliiton pommitukset ja sitten saksalaiset, jotka räjäyttivät monia rakennuksia vetäytyessään kaupungista. Sodan päättyessä 98 % kaupungista oli tuhoutunut. Sodan jälkeen kaupunkia ei ryhdytty entisöimään, vaan käytännössä rakennettiin kokonaan uusi kaupunki. Vain muutama vanha rakennus on tallella nykyään, esimerkiksi linnoitukset ja kaupungintalo.
Kaupungin virolaiset asukkaat karkotettiin Siperiaan Neuvostoliiton voitettua sodan ja saatua Viron hallintaansa. Niiden, jotka selvisivät elossa gulageilta, ei sallittu muuttaa Narvaan heidän palatessaan Viroon. Kaupunki asutettiin pääasiassa venäläisillä, jotka sijoitettiin työskentelemään kaupungin tehtaisiin. Narvaan suunniteltiin ydinvoimateollisuutta, jonka palveluksessa ei haluttu käyttää virolaisia.
Viron itsenäisyyden palauttamisen jälkeen Narvassa ja Sillamäessä järjestettiin heinäkuussa 1993 kansanäänestys autonomiasta. Kansanäänestyksen järjestäjien mukaan äänestysprosentti oli 54 ja kannatusprosentti 97 .Viron oikeuskansleri kumosi kansanäänestyksen tuloksen, koska Viron lainsäädännön mukaan Viron paikallishallinnolla ei ollut oikeutta järjestää omia äänestyksiä.
Matkailu ja nähtävyydet
Narva on virolaisen ja venäläisen kulttuurin risteyspaikka ja suosittu pysähdyspaikka matkalla Pietariin tai sieltä takaisin. Narvan historiallisia nähtävyyksiä ovat Narvanjoen rannalla sijaitseva Narvan linna eli Hermannin linnoitus, 1600-luvulta peräisin olevat raatihuone ja suojalinnoitukset (bastionit), 1800-luvulla rakennettu Paroni von Velion talo sekä Kreenholmin tehtaan alue.
Narvanjoen suussa, keskustasta noin 15 kilometriä pohjoiseen sijaitsee Narva-Jõesuun perinteikäs kylpyläkaupunki.
Narvanjoen itärannalla on Venäjän Ivangorodin kaupunki ja sen Iivananlinna.
Teollisuus
Kreenholmin tekstiilitehdas rakennettiin 1800-luvun puolivälissä kaupungin eteläiseen osaan. Tehdas lopetti toimintansa vuonna 2010.
Narvassa on sähköntuotantoa sekä saha-, pellava- ja elintarviketeollisuutta.
Liikenne
Narva on Viron Venäjän-liikenteen solmukohta. Eurooppatie E20 (valtatie 1) ja rautatie Tallinnasta Pietariin kulkevat Narvan kautta. Kaupunki on yksi Viron kolmesta kansainvälisestä rajanylityspaikasta Venäjälle.
Väestö
Narva on nykyään käytännössä vironvenäläisten pääkaupunki. Narvassa tilastoitiin 1. tammikuuta 2011 olleen 64 667 asukasta, joista venäjänkielisiä oli 93,85 %. Näistä 82 % on etnisiä venäläisiä, joiden jälkeen suurimmat slaavilaisryhmät ovat ukrainalaiset ja valkovenäläiset. Kaupungin väestöstä 46,4 % asukkaista oli Viron kansalaisuus ja 36,3 % Venäjän kansalaisuus. Määrittelemättömien kansalaisuuksien määrä on merkittävä (16,4 %), mikä tarkoittaa sitä, että osalla Narvan asukkaista ei neuvostoaikojen jäljiltä ole minkään maan kansalaisuutta.
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Narvan kaupungissa oli 58 663 asukasta, joista 3 031 (5,2 %) oli virolaisia, 51 434 (87,7 %) venäläisiä ja 4 138 (7,1 %) muita kansallisuuksia.
Asukasluvun kehitys
Narvan asukasluku oli vuonna 1897 Venäjän keisarikunnan aikana 16 599 henkeä. Viron tasavallassa vuonna 1939 juuri ennen neuvostomiehitystä asukkaita oli 22 400 henkeä. Sodan jälkeen Neuvosto-Viron aikana väkiluku kasvoi muuttoliikkeen seurauksena voimakkaasti ja oli vuoden 1989 väestönlaskennassa 81 356. Narvan väkiluku oli suurimmillaan vuonna 1992, jolloin kaupungissa asui 82 979 asukasta. Sen jälkeen Narvan asukasluku on pienentynyt yli 15 000 asukkaalla.
Taulukon vuoden 1934 väkiluku sisältää kaupungista 2. maailmansodan jälkeen irrotetun Ivangorodin asukkaat, vuoden 1897 väestö Ivangorodin asukkaiden kanssa on noin 28 600.
Väestön etninen ja kansallisuusjakauma
Narva venäläistyi neuvostoaikana. Kaupunki tuhoutui pahasti toisen maailmansodan aikana ja sodan jälkeen kaupungin entisiä asukkaita estettiin palaamasta. Ennen sotaa Narva oli virolaisenemmistöinen kaupunki. Vuoden 1934 väestönlaskennan mukaan 23 512 asukkaasta virolaisia oli 15 556 eli 64,8 %. Venäläisten osuus oli tuolloin 7 205 asukasta. Näiden jälkeen suurimmat ryhmät olivat saksalaiset ja juutalaiset.
Narvan väestö kansallisuuden mukaan (1934)
Narvan väestö kansallisuuden mukaan (1/2011)
Narvan väestö kansalaisuuden mukaan (1/2011)
Urheilu
Jalkapallojoukkue Narva Trans pelaa Viron miesten pääsarjassa, kuten jääkiekkojoukkue Narva PSK:kin omassa pääsarjassaan. Jääkiekkoilija Leo Komarov on syntynyt Narvassa.
Muuta
Narva on Lahden yhteistyösopimuskaupunki. Narvan seudun eli Idaregioonin kunnilla (Narva, Narva-Jõesuu, Sillamäe, Vaivara) ja Kotkan–Haminan seudun kunnilla (Hamina, Kotka, Miehikkälä, Pyhtää, Virolahti) on yhteinen, keskinäinen kumppanuussopimus (allekirjoitettu 17. toukokuuta 2006). Kävelymatkan päässä kaupungista sijaitsee Narvan lentokenttä (ICAO:EENA), jonka nurmiradalle pienemmät koneet voivat laskeutua. Narvan vaakunassa on kuvattu lohikaloja, mutta aiemmin atlantinsampia, joilla verot on maksettu Ruotsille.
thumb|center|650px|Laajakulmakuva Narvasta länteen
Mauri Front
Mauri Front (26. toukokuuta 1940 Tuusula – 11. toukokuuta 2006 Helsinki) oli tuottelias suomalainen elokuvaaja ja ohjaaja. Hänet tunnetaan etenkin kansatieteellisten elokuvien tekijänä.
Elämäkerta
Frontin ura alkoi vuonna 1955 kun hän koulusta valmistuttuaan värväytyi Filmiyhtymä Oy:öön. Työskenneltyään siellä viisi vuotta hän oppi elokuvauksen ja lähti pariksi vuodeksi Pentti Lintonen Ky:hyn, joka valmisti tilauselokuvia metalliteollisuudelle. Frontista tuli pätevä kameramies ja vuonna 1966 hänet kutsuttiinkin Suomi-Filmiin töihin. Siellä hän oppi kuvaamaan ja leikkaamaan elokuvia Niilo Heinon ja Valentin Vaalan opastuksella. 1970-luvulla väkeä irtisanottiin ja Front joutui jatkamaan freelancerinä. Hän työskenteli muun muassa Veikko Laihasen kanssa.
Hän perusti vuonna 1976 Elokuvatuotanto Mauri Frontin. Front teki töitä yhdessä tutkija Eero Naskalin kanssa ja heiltä 1980-luvulla valmistunut elokuva Puukko palkittiin AV-palvelun kunniapalkinnolla ja valtion laatutuella. Museoviraston ja Talonpoikaiskulttuurisäätiön toimeksiannoista parivaljakko sai jatkossa tilaisuuden toteuttaa alun toistakymmentä kansanomaista perinnekulttuuria käsittelevää elokuvaa. Nimet Nahkiaismerta, Merrat, Savipotti, Hirsirakennus, Ristintekijä ja Silakkamarkkinat kertovat taidolla toteutettujen elokuvien aihepiireistä.