cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jean-Marie Pfaff
Pfaff pelasi Belgian maajoukkueessa ensi kertaa 1976 Alankomaat-kohtaamisessa. Hän pelasi kahdesti sekä maailmanmestaruuskisoissa että Euroopan-mestaruuskisoissa. Hän saavutti EM-hopeaa vuonna 1980. Kaikkiaan hän pelasi 64 maaottelua, mikä oli belgialaismaalivahdeista eniten vuoteen 2018 saakka.
Hän on nykyisin perheensä kanssa Belgian television tosi-TV -tähti.
Etnonyymi
Etnonyymi (kreikan sanoista ἔθνος, éthnos, 'kansakunta' ja ὄνομα, ónoma, 'nimi') on nimi, jolla viitataan tiettyyn etniseen ryhmään, kuten kansaan tai heimoon. Etnonyymit voidaan jakaa kahteen kategoriaan: eksonyymeihin (nimiin, jossa ulkopuolinen ihmisryhmä on nimennyt etnisen ryhmän) ja autonyymeihin tai endonyymeihin (itsemääritetty: etninen ryhmä itse on luonut nimen ja käyttää sitä).
Esimerkiksi saksalaiset ovat Saksan hallitseva etninen ryhmä. Etnonyymi saksalaiset on eksonyymi, koska kyseisellä suomenkielisellä ilmaisulla viitataan saksalaisten etniseen ryhmään vain Suomessa. Eksonyymi on myös englanninkielisten ilmaisu the Germans, joka juontuu latinasta. Autonyymi puolestaan olisi saksalaisten itsensä käyttämä die Deutschen. Muita esimerkkejä saksalaisiin viittaavista eurooppalaisten kielten ilmaisuista ovat ranskan Allemands, italian tedeschi, ruotsin tyskar ja puolan Niemcy.
Matti Pukanhaava
Matti Pukanhaava (2. elokuuta 1751 Kankaanpää – 19. joulukuuta 1833 Kankaanpää) oli suomalainen herännäisjohtaja, rukoilevaisuusliikkeen tunnetuimpia maallikkosaarnaajia.
Pukanhaavan vanhemmat olivat talollinen Matti Kortteisto ja Liisa Antintytär. Hän harrasti hengellisiä asioita jo poikavuosista pitäen, rukoillen ahkerasti muun muassa paimenessa ollessaan. Merikarvialta kotoisin oleva hurmossaarnaaja Anna Rogel teki häneen syvän vaikutuksen. Pukanhaavalla oli suuri perhe, joka eli varsin puutteellisesti. Hänestä tuli kuitenkin tunnustettu saarnamies ja hengellinen johtaja, joka osasi perimätiedon mukaan käsitellä sairaita, erityisesti mielisairaita.
Pukanhaavan ensimmäinen puoliso vuodesta 1774 oli Maria Anttila (k. 1816) ja toinen vuodesta 1817 Susanna Saaranta (k. 1853.)
Škoda Favorit
Škoda Favorit oli tšekkoslovakialaisen AZNP:n, sittemmin tšekkiläisen Škoda automobilován vuosina 1987–1995 valmistama henkilöautomallisarja. Mallistoon kuului viisiovinen hatchback Favorit, farmarimallinen Forman ja avolavapakettiauto Pick-up. Ainoana moottorivaihtona oli 1,3-litrainen nelisylinterinen rivimoottori, joka perustui takamoottorimalleissa käytettyyn voimanlähteeseen.
Favoritin vahvuuksia länsimarkkinoilla olivat kilpailukykyinen hinta, hyvä ajettavuus ja hyvät sisätilat. Heikkouksina olivat lukuisat pikkuviat sekä huonolaatuiset materiaalit.
VAG:n tultua Škodan omistajaksi esiteltiin uudistettu Favorit, jonka laatua oli parannettu.
Favorit kilpaili merkittävissä kansainvälisissä rallikilpailuissa koko valmistuselinkaarensa ajan. Moottoriurheilumenestyksestä merkittävin oli vuonna 1994 saavutettu maailmanmestaruus F2-luokassa.
Favoritin seuraaja oli vuonna 1995 myyntiin tullut Škoda Felicia, joka perustui rakenteeltaan pitkälti Favoritiin.
Tausta
Sosialismin aikakaudella autontuotannossa oli keskitytty valmistusmääriin, ja takamoottori-Škodat olivat onnistuneet maan kommunistijohdon tavoitteessa nostaa Tšekkoslovakia pyörille. 1980-luvun loppupuoliskolla jo lähes jokaisella halukkaalla oli auto. Kuitenkin jo 1970-luvun lopulle tultaessa takamoottorinen Škoda-mallisto oli pahasti vanhentunut. AZNP oli useaan otteeseen anonut rahaa investointeihin, mutta maan johto käytti liikenevät varat Slovakian teollistamiseen. Tuotekehitykseen liikenevillä resursseilla kyettiin vain ajoittain päivittämään olemassa olevaa mallistoa.
1970-luvun lopulla Neuvostoliitossa hahmoteltiin idea yhteistyössä eri SEV-maiden kesken valmistettavasta automallista. Prototyyppi lennätettiin Tšekkoslovakian keskuskomitean nähtäväksi. Malli osui suunnilleen samaan luokkaan takamoottorisen Škodan kanssa. Eräiden puoluejohtajien mielestä kyseessä oli loistava idea, sillä sen tuotteistaminen ei olisi vaatinut suuria investointeja. Yrityksen pääjohtaja Miroslav Zapadlo sekä sisäministeri Josef Jung, jonka vallassa oli päättää yritysten tuotantovalikoimasta, vastustivat ajatusta. Prototyyppi toimitettiin takaisin Neuvostoliittoon, missä sitä alettiin valmistaa nimellä Oka. Hiljaisuudessa haudattu projekti siihen liittyvine absurdeine suunnitelmineen ja käänteineen herätti puoluejohdon ymmärtämään, että uuden automallin suunnittelu oli tarpeen.
Suunnittelu
thumb|220px|Takamoottori-Škodasta muunnettu etumoottorinen tutkielma. thumb|220px|Eräs Jaroslav Kindlin muotoilemista Škoda 781 -tutkielmista.
Päätös suunnittelusta
Projekti aloitettiin testaamalla takamoottori-Škodista muunneltuja tutkielmia, joista osassa oli moottori edessä ja vetävät pyörät takana, osassa etumoottori ja etuveto. Autot esiteltiin maan autoteollisuudesta vastaavan viraston johdolle, joka antoi luvan jatkaa projektia. Seuraava tutkielma oli kokonaan uusi viisiovinen Škoda 780/781, jonka suunnitteli Jaroslav Kindl. Sen etuakselirakenne oli kuitenkin heikko. Tämän jälkeen itse maan hallitus päätti että auton tulee olla italialaista muotoilua, kuitenkaan tarkentamatta mitään erityistä tahoa. Hanke sai kommunistisen puolueen keskuskomitea hyväksynnän ja vuoden 1982 marraskuussa julkaistiin hallituksen siitä tekemä päätös. Sen mukaan uuden automallin suunnitelman tulee olla valmis vuoden 1985 kesäkuun loppuun mennessä ja saatu valmistukseen viimeistään 1987. Aikataulu herätti huvittunutta epäuskoa, sillä suurimmillakin autonvalmistajilla uuden mallin suunnittelu kesti tyypillisesti neljästä viiteen vuotta.
Päätöksen jälkeen kesti vielä useita kuukausia ennen kuin mitään konkreettista tapahtui, sillä halukkaita projektinvetäjiä, jotka olisivat olleet valmiit vaarantamaan uransa, ei löytynyt. Hanke oli ollut näkyvästi esillä mediassa ja usean poliitikon arvovalta oli pelissä. Vuonna 1979 toimensa aloittaneen johtaja Jan Banýrin tilanne alkoi käydä entistä tukalammaksi. Maaliskuussa 1983 AZNP lähestyi Autotekniikan Tutkimus- ja Kehitysinstituutissa työskennellyttä 49-vuotiasta Petr Hrdličkaa. Hrdlička johti tuolloin yli sadan hengen tuotekehitysosastoa, jonka tehtävänä oli ollut suunnitella voimansiirtojärjestelmiä ja muita mekanismeja maan ajoneuvoteollisuudelle. Hänen isänsä oli toiminut ennen toista maailmansotaa Škodan autotehtaan johtajana. Hrdličkaa oltiin aikaisemminkin yritetty suostutella AZNP:n palvelukseen, mutta ehtoina hän oli vaatinut sellaisia vapauksia työlleen, joita tuolloin johtajana ollut Zapadlo ei voinut hyväksyä. Mutta nyt neuvotteluasetelma oli toinen, ja Hrdlička suostui kun sai muodostaa itse suunnitteluosaston, joka raportoi suoraan tehtaan johtajalle, ja sai mukaansa kollegansa Jan Nepomuckýn ja Rudolf Kuželin.
Eteneminen
Vain kaksi päivää tapaamisen jälkeen Hrdlička matkusti Geneven autonäyttelyyn vientiyritys Motokovin edustaja Andrej Barčákin kanssa. Autonäyttelyssä miehet menivät ensin tapaamaan Giorgetto Giugiaroa, jonka kanssa tehtaalla oli ollut aiempia projekteja, jotka eivät olleet toteutuneet. He eivät kuitenkaan tunteneet itseään tervetulleiksi. Seuraavaksi Hrdlička ja Barčák menivät Sergio Pininfarinan luo. Pininfarina otti heidät ystävällisesti vastaan, mutta ei ollut kiinnostunut uusista projekteista työkuormansa vuoksi. Lopulta he tapasivat Bertonen johtaja Filiberto Gianninin, jolle selittivät tilanteensa avoimesti. AZNP tarvitsi kuluneen vuoden loppuun mennessä tarkat piirustukset, luonnollisen kokoisen kipsimallin, suunnitelmat sisätiloja varten, samat suunnitelmat farmarimallia varten, kolme valmiiksi hitsattua koria ja teräsosat 19 koria varten; puolta vuotta myöhemmin tarvittaisiin tuotantopiirustukset, ja tästä puolen vuoden kuluttua prototyypit. Tätä seuraavien testien jälkeen auton pitäisi olla tuotantovalmis vuoden 1985 kesäkuun lopuun mennessä. Gianninin mielestä ajatus oli pähkähullu, mutta tarttui kuitenkin haasteeseen. Bertone muotoili pikavauhtia lyömättömän tarjouksen budjetteineen ja aikatauluineen, ja nyt tarvittaisiin vain toimeksiantosopimus. Tämän saanti kuitenkin kestäisi kuukausia Tšekkoslovakian byrokratian rattaissa, ja aikaa ei ollut. Hrdlička ja Barčák onnistuivat vakuuttamaan Gianninin siitä että sopimus tulee kyllä ja työ on aloitettava välittömästi. Itse asiassa Hrdličkalla ei ollut edes minkäänlaista virallista mandaattia sopia asioista AZNP:n puolesta, sillä hän oli edelleen tutkimusinstituutin kirjoilla. Ilmeisesti suostumiseen vaikutti se että Bertone oli vain hieman aiemmin kärsinyt kirvelevän tappion Giugiarolle Fiat Unon muotoilusta ja Giannini näki nyt mahdollisuuden hyödyntää olemassa olevia suunnitelmia.
thumb|220px|Prototyyppi sedan-mallista, joka ei edennyt tuotantoon. Työn aloittaminen ilman akseliväliä ja muita mittatietoja olisi ollut mahdotonta, ja tiedot täytyi toimittaa Bertonelle salassa niin kauan kuin sopimusta ei ollut. Nuccio Bertonen saapuessa Prahaan kesäkuussa 1983 allekirjoittamaan 28 miljoonan kruunun toimeksiantosopimusta, hänellä oli salkussaan valmiit hahmotelmat hatchbackistä, farmarista, sedanista, coupésta ja auton sisustuksesta. Tehtaan ja Bertonen välisenä yhteyshenkilönä toimi Jaroslav Kindl, joka hoiti tehtävää mielellään hänen oman muotoilututkielmansa hylkäämisestä huolimatta. Bertonen alkuperäisiin suunnitelmiin tehtiin lukuisia muutoksia; takaovien takana olleet sivuikkunat jätettiin pois ja konepeltiä korotettiin. Kustannussyistä AZNP vaati Bertonea soveltamaan samaa takaluukkua hatchback- ja farmarimalleissa, sekä käyttämään toimittamiaan etuvaloja; Bertonella kulmikkaista etuvaloista ei pidetty, sillä ne vaikuttivat huomattavasti auton muotoiluun ja yleisvaikutelmaan vaatien ympärilleen kulmikkaamman korin. Luonnollisen kokoinen malli saapui Bertonelta vuoden 1983 loppun mennessä kuten oli sovittu; tämän jälkeen tehtaalla alkoi auton rakenteen suunnittelu. Tavallisesti tähän kuluisi noin vuosi, mutta Bertone tarjosi käyttöön uudenlaista tietokoneohjelmaa, joka voisi lyhentää ajan kahdeksaan kuukauteen. Tehdas kuitenkin ilmoitti hoitavansa asian kuudessa kuukaudessa perinteisin menetelmin, mikä myös tapahtui Nuccio Bertonen hämmästykseksi. Käsin tehty, tuotantomallia vastaava prototyyppi oli valmis elokuussa 1984 ja testit voitiin aloittaa.
Moottorin muutokset
Varojen puutteen vuoksi autossa päädyttiin käyttämään takamoottori-Škodan moottoria. Sen perusrakenne periytyi vuonna 1964 esitellystä 1000 MB -mallista. Moottori ei vastannut enää aikakauden vaatimuksia, sillä se vaati täyskorjausta jo 100 000 kilometrin kohdalla ja lisäksi lyijytön bensiini ei soveltunut sen polttoaineeksi. Mikäli moottori ei täyttäisi ulkomaisia päästörajoja, vientimarkkinat ja sitä myötä kovan valuutan saaminen voitaisiin unohtaa. Tämän avulla poliittiset päättäjät onnistuttiin vakuuttamaan uudistamistarpeesta. Kampiakselista tuli karkaistu ja kaasutin vaihdettiin. Moottori sai uuden alumiinisen sylinterikannen, johon tuli venttiilinohjurit ja seetirenkaat; kannen suunnittelussa oli mukana brittiläinen Ricardo.
Testaus
Prototyyppiä testattiin yhteistyössä Autotekniikan Tutkimus- ja Kehitysinstituutin kanssa Tatran testiradalla Kopřivnicessa ja sen ominaisuuksia verrattiin Škoda 130:een, VW Golfiin, Peugeot 205:een ja Fiat Unoon. Tehtaan koeajajana toimi muun muassa entinen ralliajaja Oldřich Horsák, joka osasi havaita pieniä puutteita ja ehdottaa parannuksia. Myös auton valmistettavuutta analysoitiin ja työvaiheiden sekä tarvittavien koneiden kustannuksia laskettiin. Maantiekokeet tehtiin Mazda 323:lla johon oli asennettu Škodan moottori ja voimansiirto.
Prototyyppi vietiin testattavaksi Porschelle, joka analysoi rakenteen perinpohjaisesti. Testausvaiheessa havaittujen pienienkin laatuongelmien korjaaminen osoittautui toisinaan hankalaksi, sillä kotimaiset alihankkijat eivät kyenneet tai halunneet tehdä vaadittuja parannuksia eikä vaihtoehtoisia tavarantoimittajia ollut. Kotimainen jarrujen kitkamateriaalien toimittaja voitiin korvata ulkomaisella vasta, kun kotimainen tuote oli poliitikkojen silmien edessä tehdyssä testissä konkreettisesti osoitettu kelvottomaksi. Porschen testiradalla suoritetun loppukokeen ajoi kokenut Porschen testikuljettaja. Kun testi oli ohi, hän paiskasi kättä Hrdličkan kanssa – auton ajettavuudessa ei havaittu yhtään vikaa.
Esittely
thumb|250px|Farmarimallisen Forman-muunnelman valmistus alkoi [[Vrchlabín tehtaalla vuoden 1990 lopulla.]] thumb|250px|Vuonna 1993 esitelty uudistettu Škoda Favorit.
Tuotanto
Auton valmistus aloitettiin Kvasinyn tehtaalla, joka oli keskittynyt piensarjoihin. Ensimmäiset yksilöt lähetettiin tavarantoimittajille, jotka testasivat komponenttien laatua. Päätös osoittautui onnistuneeksi, sillä ilmenneitä laatuongelmia ja tuotantoteknisiä haasteita kyettiin ratkaisemaan varhaisessa vaiheessa. Tuotanto alkoi asteittain Mladá Boleslavin päätehtaalla vasta vuoden 1988 elokuussa kun valmistuslinjat oli rakennettu edeltäneen kesäloman aikana. Kotimaassa auto herätti ennennäkemätöntä kiinnostusta ja myi hyvin ulkomaillakin, vaikkakaan ei jonoiksi asti.
Marraskuun 1989 samettivallankumouksen yhteydessä useat AZNP:n organisaation jäsenet siirtyivät tai siirrettiin sivuun. Tammikuun 1990 alussa astui voimaan poliittisten vankien yleinen armahdus, mikä seisautti Favoritin tuotantolinjat – korien valmistus nojautui vankityövoimaan, ja yhtäkkiä lähes 90 prosenttia koriprässien käyttäjistä oli kaikonnut. Armeija toimitti 230 sotilasta palvelemaan tehtaaseen ja tämän lisäksi tehtaan henkilöstöstä jokaisen, myös suunnittelijoiden, tuli työskennellä osa ajasta tuotantolinjoilla. Toimenpiteiden avulla päästiin 350 korin päivävauhtiin mikä vastasi 45 prosenttia suunnitellusta tuotannosta, mutta suuri osa koreista jouduttiin romuttamaan laatuongelmien tähden, ja keskimäärin vain noin 250 kokoon hitsattua koria eteni maalaamoon asti.
Samettivallankumouksen jälkeen tehdas oli yksityistettävien yritysten listalla. Se kaipasi kipeästi investointeja, ja päälle painoivat lisäksi Favoritin suunnittelusta ja tuotteistuksesta johtuneet 2,5 miljardin kruunun velat. Hintojen sääntelyn ollessa edelleen voimassa yritykselle jäi vain noin 1 000 kruunua jokaisesta kotimaassa myydystä Favoritista, joten voittoa voitiin kerätä ainoastaan vientimarkkinoilta. Elokuussa 1990 useiden ostajakandidaattien joukosta vaihtoehtoisiksi yhteistyökumppaneiksi valittiin Renault ja VAG. Renaultin tarjouksessa tehdas olisi valmistanut tuotannosta poistumaisillaan olleeseen Renault 18 -malliin pohjautunutta uutta automallia sekä mahdollisesti myös tuolloin suunnittelun alla ollutta Renault Twingoa. VAG ei tarjonnut uutta mallia, vaan sen sijaan ohjelmaa Favoritin laadun parantamiseksi sekä päivittämiseksi, ja tämän lisäksi yhdeksän miljardin D-markan investointia seuraavien kymmenen vuoden ajalle. Joulukuussa 1990 Tšekkoslovakian hallitus päätti aloittaa yhteistyön VAG:n kanssa.
16. huhtikuuta 1991 yritys liitettiin osaksi VAG-konsernia ja samassa yhteydessä sen nimeksi tuli Škoda automobilová, a.s.. VAG analysoi Favoritin rakenteen perinpohjaisesti talvitesteineen. 27. huhtikuuta hallituksen puheenjohtaja Ludvík Kalma ja varapuheenjohtaja Volkhard Köhler pitivät yhteisen puheen, jossa asettivat yrityksen lyhyen tähtäimen laatutavoitteet. Jokaisesta Favoritista tuli keskimäärin kahdeksan asiakasreklamaatiota ensimmäisen vuoden aikana, kun uusien Volkswagen Polojen omistajat lähettivät samassa ajassa vain noin kaksi reklamaatiota; tavoitteena oli saavuttaa 0,7 reklamaation taso. pienoiskuva|Avolavamallinen Škoda Pick-up. Farmarimalli Forman tuli tuotantoon Vrchlabín tehtaalla vuoden 1990 lopulla; vuoden loppuun mennessä valmistui 250 yksilöä. Lokakuussa 1991 Kvasinyn tehtaalla alettiin valmistaa avolavaista Pick-up-mallia.
Vuonna 1993 markkinoille tuli uudistettu Škoda Favorit, jossa näkyvällä mainoskampanjalla ilmoitettiin olevan 548 parannusta aikaisempaan verrattuna. Laatu oli parantunut, mutta hintakin oli toinen – tammikuussa 1991 tapahtuneen hintojen vapautumisen seurauksena auton hinta oli kotimarkkinoilla kohonnut lokakuun 1990 ja 1993 välillä 90 310 kruunusta 210 000 kruunuun, jolloin keskimääräinen kuukausittainen nettopalkka maassa oli 5 817 kruunua.
16. kesäkuuta 1994 tehtaalla juhlistettiin miljoonannen Favorit-sarjan auton valmistumista; tuohon mennessä tehtailta oli lähtenyt 762 000 Favoritia, 190 000 Formania ja 48 000 Pick-upia. Puheessaan hallituksen puheenjohtaja Ludvík Kalma kuvasi Favoritia yrityksen voimannäyttönä. Hatchback-mallisen Favoritin sekä Formanin tuotanto ajettiin alas jo seuraavan elokuun puolivälissä. Syyskuun 5. päivänä Vrchlabín tehdas alkoi valmistaa seuraajamalli Feliciaa ja Mladá Boleslav seurasi perässä 17. lokakuuta. Favorit-pohjaisen Pick-upin valmistus jatkui Kvasinyssa vuoden 1995 puolelle.
Korimallit
thumb|250px|Škoda Forman Praktik (Freeway Plus). Alkuperäiset Bertonen suunnitelmat sisälsivät kahdeksan korivaihtoehtoa, joista tuotantoon asti pääsi kolme. Nämä tunnetaan tehtaan mallikoodeilla 781–788. Alla olevan luettelon tuotantoon edenneet mallit lihavoitu.
Viisioviseen hatchbackiin ja farmarikoriin perustuvia tavarankuljetusmuunnelmia myytiin nimellä Praktik. Takapenkkien paikalla oli kuormatila, jonka kantavuus oli Favorit Praktikissa 450 kg. Forman Praktikista oli takasivuikkunat jätetty pois ja sitä myytiin Britanniassa nimellä Freeway Plus.
Elinkaari
thumb|250px|Varhaisen mallin kojelauta. Varhaisimmissa malleissa muunnelman tunsi maskista. Tehokkaamman 136-mallin maskissa oli ilmanottoaukko ja Škodan logo oli sivussa. Pienempitehoisen 135-mallin maskista ilmanottoaukko puuttui ja logo oli sijoitettu keskelle. Lähes kaikki varhaiset Forman-mallit oli varustettu matalampitehoisella moottoreilla; 46-kilowattinen Forman 136-malli on erittäin harvinainen, sillä niitä valmistettiin vain 54 kappaletta. Varustelutasot olivat L ja LS.
Poliittisten päättäjien aloitteesta suunniteltiin halvempi 115-malli, jossa moottorin iskutilavuus oli laskettu 1 137 kuutiosenttimetriin lyhentämällä iskun pituutta 63,5 millimetriin. Moottorin teho oli 38 kW puristussuhteella 8,8:1. Rengaskoko oli pienennetty ja varustelu oli äärimmäisen alkeellinen; muun muassa takasivuikkunoiden avausmahdollisuus oli jätetty pois. Malli ei edennyt sarjatuotantoon, ja niitä valmistettiin vain neljä kappaletta.
Vuonna 1993 maskin ilmanottoaukkoa muutettiin ja logo oli kaikissa malleissa keskellä. Ovien verhoilua muutettiin, verhoilumateriaalit uusittiin ja äänieristystä parannettiin. Moottorien polttoaineensyöttöjärjestelmässä kaasutin korvattiin yksipisteruiskutuksella.
Mallin elinkaaren loppupuolella esiteltiin kirjava valikoima erilaisia varustelupaketteja. Yleisimpiä olivat Green Line, Silver Line, Black Line, Comfort, Solitaire ja Prima; vähemmän tunnettuja muunnelmia olivat muun muassa X-Line, Excellent ja Sport Line.
Myös eräät ulkopuoliset yritykset valmistivat omia muunnelmiaan Favoritista. Metalex valmisti kaksipaikkaista avomallia, jossa oli vahvistettu kori, madallettu alusta ja muunnellut puskurit sekä maski. Moottorina oli 50-kilowattinen muunnelma. Mariánské Lázněssa toiminut Autospektrum 2000 s.r.o. valmisti 135- ja 136-muunnelmista tehtyä Favorit Sport 75:ä. Moottorin tehoa oli nostettu virityssarjalla, johon kuului muunnellut sylinterikansi, imusarja ja nokka-akseli. Muutosten jälkeen moottorin teho oli 56 kilowattia kierrosluvulla 5750 minuutissa, huippunopeus 160 kilometriin tunnissa ja kiihtyvyys 0–100 km/h tapahtui 13 sekunnissa. Renkaat olivat kokoa 175/70 R13.
Teknisiä tietoja
thumb|250px|Škoda Favoritin moottori.
Moottori
Favoritin moottori oli nelisylinterinen, nelitahtinen, nestejäähdytteinen rivimoottori, joka oli sijoitettu poikittain eteen. Moottorin iskutilavuus oli 1 289 cm³; sylinterin halkaisija oli 75,5 mm ja iskun pituus 72 mm. Puristussuhde oli 135-mallissa 8,8:1 ja 136-mallissa 9,7:1, ja moottorien tehot 40 ja 50 kilowatin välillä. Alun perin polttoaineensyötöstä vastasi joko Pierburg 2E3- tai Jikov 28-30 LEKR -kaasutin. Vuonna 1993 sen tilalle tuli Bosch Mono-Motronic -yksipisteruiskujärjestelmä ja kolmitoimikatalysaattori.
Voimansiirto ja alusta
Viisivaihteinen vaihteisto ja vetopyörästö oli rakennettu saman kuoren sisään. Eteenpäin kulkevat vaihteet oli synkronoitu. Vaihtoehtoisia vetopyörästön välityssuhteita oli kaksi: 3,895:1 ja 4,167:1. Kytkin oli kuiva ja yksilevyinen.
Etuakselilla on MacPherson-tuenta ja taka-akselilla yhdystukiakselisto ja kierrejouset. Hydraulitoiminen jarrujärjestelmä oli kaksipiirinen ja alipainetehostettu; edessä oli levyjarrut ja takana rumpujarrut. Etujarrut olivat brittiläisen Lucas Girlingin suunnittelemat. Seisontajarru vaikutti takapyöriin mekaanisen välityksen kautta. Ohjausvaihde oli hammastankotyyppinen.
Ominaisuuksia
Tuulilasi-lehti teki Favoritille 30 000 kilometrin kestotestin, jonka lopputulos julkaistiin vuoden 1990 alussa. Moitteita keräsivät testin aikana ilmenneet lukuisat pikkuviat, jäätymisherkät lukot, tehoton lämmityslaite, epäergonomiset istuimet, pieni tavaratila ja korkea melutaso. Ensiasennusrenkaina olleita Barumeita pidettiin uraherkkinä ja polttoaineenkulutuksen sanottiin nousevan liian korkeaksi talviajossa; keskikulutukseksi tankkausväleillä mitattiin 6,2–10,6 l/100 km. Materiaaleja ja viimeistelyn laatua pidettiin kehnoina. Sen sijaan Favoritin ajettavuutta kehuttiin erinomaiseksi ja muotoilua ajanmukaiseksi. Auton sanottiin olevan sisätiloiltaan tilava ja perusominaisuuksiltaan hyvä.
Moottoriurheiluhistoria
thumb|250px|[[Emil Trinerin ja Jiři Klíman kuljettama Favorit Škodan museossa.]] Ensimmäinen Škoda Favoritilla ajettu kilpailu oli vuoden 1989 Hankiralli, jossa Kalevi Aho saavutti sillä luokkavoiton kartanlukijanaan Timo Hakala. Sijoitus yleiskilpailussa oli 26. Kilpailuun osallistui neljä Favoritia. Auto esiintyi myös saman vuoden RAC-rallissa, tosin vain testattavana.
Vuonna 1990 Favorit osallistui saksalaiseen ratakilpailusarjaan Veedol Cupiin Nürburgringillä H-ryhmässä. Kuljettajaparina toimivat Petr Samohýl ja Willi Obermann. Moottorina oli erikoisvalmisteinen 1,6-litrainen, jonka kampiakseli oli vierintälaakeroitu. Voimansiirrossa oli kuusivaihteinen vaihteisto. Škoda saavutti luokkavoiton 24 tunnin ajossa, jolloin tiimissä oli kolmantena jäsenenä Svatopluk Kvaizar.
Samana vuonna tehdastalli Škoda Motorsport sai johtajakseen entisen ralliajaja Pavel Janeban. Favoriteilla saavutettiin useita luokkavoittoja kansallisella tasolla ja muissa eurooppalaisissa kisoissa. RAC-rallissa Favoritia kuljetti John Haugland.
Kaudella 1991 Škoda osallistui pitkän tauon jälkeen Monte Carlo -ralliin; parivaljakko Pavel Sibera ja Petr Gross saavuttivat yleiskilpailun 25. sijan. Seuranneessa Akropolis-rallissa he joutuivat keskeyttämään särkyneen vaihdelaatikon takia, mutta Jyväskylän suurajoissa tuloksena oli luokkavoitto. San Remossa kaksikko ylsi yleiskilpailun 16. sijalle; Kalevi Ahon sijoitus oli 23. Kauden päättäneessä RAC-rallissa Sibera ajoi 20. sijalle.
Kaudella 1992 Škoda Motorsport osallistui kuuteen MM-sarjan osakilpailuun, Tšekkoslovakian kansalliseen sarjaan ja EM-sarjaan. Tiimiin tuli kolmanneksi kuljettajaksi Siberan ja Vladimír Bergerin lisäksi Emil Triner. Vaikka Škodat pärjäsivätkin hyvin, palkintosijoista ne jäivät kauas pienen moottoritehon tähden.
Vuonna 1993 FIA perusti Formula 2 -luokan alle kaksilitraisella vapaasti hengittävällä moottorilla ja yhdellä vetävällä akselilla varustetuille autoille. Škoda pärjäsi uudessa luokassa hyvin: Sibera ja Gross saavuttivat neljännen ja Triner sekä Pavel Štanc seitsemännen tilan Monte Carlo -rallissa. Ruotsin rallissa Sibera ja Gross tulivat kolmansiksi luokassaan ja Portugalin rallissa tuloksena oli hopeasija yleiskilpailun 11. sijalla. Akropolis-rallissa Triner ajoi luokkavoittoon ja yleiskilpailun sijalle 11. Jyväskylän suurajoissa Sibera ja Gross saivat hopeaa luokassaan. Seuraavat San Remon ja Katalonian rallit ajettiin kestopäällysteellä, jossa Škodat jäivät tehokkaampien kaksilitraisten taakse. Kokonaispisteissä Škoda oli Opelin jälkeen toinen, joten talli sai hopeasijan Formula 2 -cupissa.
Vuosi 1994 oli tehdastiimin viimeinen Favoritilla ajama kausi. Se alkoi Ruotsin rallissa saaduilla sijoilla 7 ja 8. Portugalin rallissa voittoon ajoi José Carlos Macedo Renault Cliolla, Škoda-tiimien tullessa toiseksi ja kolmanneksi. Akropolis-rallissa Sibera ajoi luokkavoittoon yleiskilpailun yhdeksäntenä ja Sibera tuli toiseksi yleiskilpailussa kymmenentenä. Neste-rallissa tehdastiimin Škodat ajoivat kolmannelle ja neljännelle sijalle; yksityistallissa ajanut Hannu Siukola sijoittui kahdeksanneksi. Tässä vaiheessa Škoda johti Formula 2 -sarjaa kokonaispistemäärässä. Sibera ajoi toiseksi Australian rallissa, Triner joutui keskeyttämään ajettuaan ulos, ja johtosija kaventui hieman. San Remon rallissa Škodat pärjäsivät erinomaisesti soralla ajettaessa, mutta jäivät jälkeen asfalttiosuuksilla. Emil Triner tuli maaliin luokkansa neljäntenä, Pavel Sibera joutui keskeyttämään ohjauksen rikkouduttua. Katalonian rallissa Triner sai viidennen sijan, Jindřich Štolfa kuudennen. Kauden päättäneeseen RAC-ralliin Škoda lähti viiden pisteen johtoasemalla. Pavel Sibera ja Petr Gross ajoivat kuudennelle sijalle, Emil Triner ja Jiři Klíma seitsemännelle. Škoda Favoritin tehdastalliura päättyi Formula 2 -sarjan maailmanmestaruuteen 43 pisteellä; sitä seurasivat Nissan (40 pistettä), Renault (33), Opel (32) ja Peugeot (18).
Škoda Favoritin menestys Formula 2 -sarjassa oli merkittävä, sillä sen moottorin iskutilavuus oli kolmanneksen sarjan sallimaa enimmäistilavuutta pienempi. Sen vahvuuksina pidettiin hyvää ajettavuutta ja luotettavuutta sekä erinomaisia kuljettajia.
Stjepan Tomas
Stjepan Tomas (s. 6. maaliskuuta 1976, Bugojno, Jugoslavia) on kroatialainen jalkapalloilija. Tomas on edustanut vuodesta 2009 venäläistä FK Rubin Kazania. Pelipaikaltaan hän on puolustaja.
Tomasin ura alkoi vuonna 1994 Istra Pulassa, josta hän siirtyi Kroatian suurimpaan seuraan Dinamo Zagrebiin vuosiksi 1996–2000. Tämän jälkeen seurasi kolme kautta Italiassa, ensin Vicenzassa sitten Comossa. Italiasta Tomas siirtyi Turkkiin, aluksi Fenerbahçeen ja sitten Galatasarayhyn. Vuonna 2007 Tomas suuntasi Venäjälle Rubin Kazaniin.
Tomasin ensimmäinen maaottelu oli 22. huhtikuuta 1998 Puolaa vastaan. Hän pelasi kolme ottelua vuoden 2002 MM-kisoissa. Hän oli myös mukana vuoden 2004 EM-kisoissa, mutta ei mahtunut pelaavaan kokoonpanoon. Vuoden 2006 MM-kisoissa Tomas pelasi yhdessä ottelussa 82 minuuttia. Tomas on pelannut 49 maaottelua, joissa hän on tehnyt yhden maalin (tilanne 22. kesäkuuta 2006).
Crufts
Crufts on the Kennel Clubin järjestämä vuosittainen koiranäyttely Isossa-Britanniassa. Näyttely on maailman suurin, ja siitä on maininta myös Guinnessin ennätysten kirjassa. Näyttelyyn on 2010-luvulla osallistunut vuosittain yli 20 000 koiraa
Historia
Crufts on nimetty perustajansa Charles Cruftin mukaan. Crufts järjesti ensimmäisen nimeään kantavan näyttelyn 1891. Crufts kuoli vuonna 1938, ja hänen vaimonsa myi näyttelyn nimen the Kennel Clubille, joka järjesti seuraavan näyttelyn 1941. Vuonna 1987 näyttely laajennettiin suuren suosion takia nelipäiväiseksi, ja vuonna 1991 näyttely siirrettiin Lontoon Earls Courtista Birminghamin National Exhibition Centreen, jossa näyttely nykyisin järjestetään.
Näyttely
Näyttely on nelipäiväinen, ja perusnäyttelyn ohella tapahtumassa järjestetään mm. tottelevaisuus- ja agilitykilpailuja. Vuoden 2010 näyttelyssä ensimmäisenä päivänä osallistuvat työ- ja paimenkoirat, toisena päivänä terrierit ja ajavat- ja jäljestävät koirat, kolmantena päivänä pienet seurakoirat ja käyttökoirat ja neljäntenä päivänä lintukoirat.
Best in Show -voittajat
Taulukon ryhmä-sarake viittaa Cruftsin näyttelyn järjestävän Kennel Clubin käyttämään koirarotujen luokittelujärjestelmään, joka poikkeaa muun muassa Suomen Kennelliiton käyttämästä FCI-järjestelmästä.
Ex-onnelliset
Ex-onnelliset on Johanna Vuoksenmaan ohjaama draamasarja, jonka esittäminen alkoi MTV3-kanavalla 12. syyskuuta 2016. Sarjassa ovat näytelleet muun muassa Miia Nuutila, Mikko Nousiainen, Jarkko Pajunen, Essi Hellén, Jonna Järnefelt, Pertti Sveholm, Mervi Takatalo ja Jussi Puhakka.
Ex-onnelliset kertoo uudenlaisesta asunto-osakeyhtiöstä, joka on räätälöity eronneiden lapsiperheiden tarpeisiin. Keskiössä on viisi eri perhettä, joissa vanhemmat ovat eronneet. Perheiden asunnot koostuvat vanhempien omista yksiöistä sekä niiden keskellä olevasta moduulista, jossa sijaitsee lapsien huoneet ja olohuone. Asuntojen seinät avautuvat tietokoneen avulla vanhempien haluamassa aikataulussa.
Tuotanto
Sarjan ensimmäisen tuotantokauden kuvaukset alkoivat syksyllä 2015 ja ne päättyivät keväällä 2016. Kauden budjetti oli 1 975 000 euroa, josta Suomen elokuvasäätiön tukea oli 100 000 euroa. Kausi esitettiin MTV3-kanavalla syys–marraskuussa 2016.
MTV tiedotti huhtikuussa 2017, että Ex-onnelliset saa jatkoa toiselle kaudelle. Kauden kuvaukset alkoivat syksyllä 2017. Kausi julkaistiin ensin C More -suoratoistopalvelussa touko-elokuussa 2018 ja sen esittäminen MTV3-kanavalla lokakuussa 2018. Toisella kaudella sarjan näyttelijöistä mukana olivat lähes kaikki ensimmäisen kauden näyttelijät. Uusina henkilöhahmoina esiteltiin Karoliina Blackburnin ja Eero Ritalan esittämät hahmot.
MTV kertoi huhtikuussa 2019 sarjan jatkuvan kolmannelle ja neljännelle tuotantokaudelle. Kolmannen kauden julkaisu alkoi C Moressa toukokuussa 2020. Televisiossa kausi esitettiin MTV3-kanavalla loka-joulukuussa 2020. Uusina näyttelijöinä kolmannella kaudella aloittivat muun muassa Pamela Tola, Kris Gummerus sekä Kristo Salminen. Neljännen kauden julkaisu alkoi C Moressa lokakuussa 2020 ja televisiossa se esitettiin huhti-kesäkuussa 2021. Neljännen kauden uusia hahmoja esittivät Minna Suuronen, Helena Vierikko, Taisto Oksanen ja Jarkko Niemi.
Ruotsalainen Bob Films -tuotantoyhtiö suunnittelee sarjasta ruotsinkielistä versiota Ruotsin televisiolle.
Pääosissa
keskeinen rooli
vieraileva rooli
ei mukana kyseisellä kaudella
Ensimmäinen tuotantokausi
1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä MTV3-kanavalla
Toinen tuotantokausi
1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä MTV3-kanavalla
Kolmas tuotantokausi
1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä MTV3-kanavalla
Neljäs tuotantokausi
1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä MTV3-kanavalla
Takuya Onishi
Takuya Onishi, (s. 22. joulukuuta 1975 Tokio, Japani) on japanilainen JAXA:n astronautti. Onishi on ammatiltaan lentäjä. Onishi valittiin astronauttikoulutukseen vuonna 2009. Joulukuussa 2014 hänet valittiin Sojuz MS-01 -lennon miehistön jäseneksi Retkikuntaan 48 ja varajäseneksi Retkikuntaan 46.
Badminton Library
Badminton Library, koko nimeltään The Badminton Library of Sports and Pastimes, oli vuosina 1885–1902 julkaistu brittiläinen urheilulajeja ja muita vapaa-ajan viettotapoja käsitellyt kirjasarja. Teosten aiheina olivat muun muassa kriketti, pyöräily, luistelu, golf ja jalkapallo.
Mika Ihamuotila
Mika Risto Ihamuotila (s. 7. lokakuuta 1964 Helsinki) on suomalainen Sampo Pankin ja Marimekon entinen toimitusjohtaja. Vuodesta 2015 lähtien hän on toiminut Marimekon hallituksen puheenjohtajana. Koulutukseltaan Ihamuotila on kauppatieteiden tohtori.
Ura
Mika Ihamuotila opiskeli SYP:n tohtoriohjelmassa. Vuonna 1994 väitelleen Ihamuotilan väitöskirjan aihe oli “Yrityksen omistus, pääomarakenne ja investoinnit - teoria ja sen todentaminen käytännössä (engl. Corporate ownership, capital structure and investment: a theory and evidence.) Ihamuotila on vieraillut tutkijana Yalen yliopistossa.
Ihamuotila oli vuosina 1996-2006 talousvaikuttaja Björn Wahlroosin oikea käsi. Ihamuotila valittiin Suomen Pankkiyhdistyksen hallituksen puheenjohtajaksi vuonna 2004. Hän työskenteli Mandatum-pankissa johtajana ja sittemmin pankkijärjestelyjen jälkeen Sampo-konsernin johtotehtävissä. Hän kuitenkin sairastui vakavasti lokakuussa 2006 aivokasvaimeen, joutui vaikeaan leikkaukseen, jota seurasi pitkä toipilasaika. Kun Sampo ilmoitti myyvänsä pankkinsa tanskalaiselle Danske Bankille marraskuussa 2006, Ihamuotila ilmoitti kaupan julkistamistilaisuudessa, että hän ei jää pankin palvelukseen vaan siirtyy Sampo-konserniin, kuten myöhemmin myös yksityispankki Mandatumin johtaja Juhani Elomaa. Ihamuotilan tilalle Sammon toimitusjohtajaksi nousi varatoimitusjohtaja Ilkka Hallavo.
Marimekko
Lokakuun lopussa 2007 Ihamuotila osti Kirsti Paakkaselta sekä eläkeyhtiö Varmalta 13 prosentin osuuden Marimekosta. Osakekohtainen kauppahinta oli noin 12 euroa ja osakkeet olivat hänen omistamansa Muotitila Oy:n hallussa. Samalla Ihamuotila ilmoittavansa optiosta nostaa omistusosuutensa 23 prosenttiin vuonna 2008, joka takasi hänelle toimitusjohtajan paikan. Ihamuotila kertoi, että ”--Marimekkoa kehitetään pitkällä aikajänteellä” ja jatkoi, että ''”-- viiden tai kymmenen vuoden tähtäimellä uskon, että Marimekko on hyvä sijoituskohde. Tuotanto pysyy Suomessa"'', hän vakuutti.
Maaliskuussa 2008 Ihamuotila kertoi, että vuoden 2008 yrityksen kasvu tulee kodin tavaroista, esineistä, ulkomailta ja uusista asiakasryhmistä. Ihamuotila uudisti Marimekon johtoryhmän: hallituksessa toimii mainostoimistoguru Ami Hasan, muotoilujohtaja Joakim Karskeen Nokiasta ja Konecranesin toimitusjohtaja Pekka Lundmark. Vanhasta hallituksesta jatkoivat vain Itellan johtaja Tarja Pääkkönen. Kirsti Paakkasen taloon tuomat suunnittelijat Jukka Rintala ja Jaana Parkkila siirrettiin syrjään.
Pari viikkoa Marimekon tulosvaroituksen jälkeen vuoden 2009 alussa uutisoitiin, että Ihamuotilan omistama Muotitila ei käytäkään vuonna 2007 sovittua optiota omistusosuuden nostosta, koska ”- - (hän) ei 'kyennyt' hankkimaan rahoitusta osakekaupalle”. Paakkanen piti Ihamuotilan toimintaa luottamuksen menetyksenä. Toisaalta Ihamuotila totesi, että hänellä ei ollut velvoitetta ostaa osakkeita. Talouskriisin myötä Marimekon osakkeiden arvo rojahti reilussa vuodessa kolmanneksen. Ihamuotilan Muotitilan tulot olivat peräisin lähes yksinomaan Marimekon osakkeiden osinkotuotoista. Marraskuussa 2010 Marimekko oli jo pörssin kannattavimpia yrityksiä ja se avasi uusia myymälöitä ulkomaille.
Ihamuotila joutui neurokirurgiseen uusintaleikkaukseen keväällä 2011.
Perhe
Mika Ihamuotila oli 20 vuotta naimisissa taidehistorioitsija Helena Ihamuotilan (o.s. Mandelin) kanssa. Heillä on neljä poikaa. . Mika Ihamuotila omistaa serkkujensa kanssa Histan sukukartanon Espoossa.
Mika Ihamuotilan isä Risto Ihamuotila toimi Helsingin yliopiston kanslerina. Hänen äitinsä Kristiina Ihamuotila on tekstiilitaiteilija. Mika Ihamuotilan isoisä oli ministeri Veikko Ihamuotila.
Ihamuotila kertoo harrastavansa lukemista, tennistä, saaristoa ja Alppeja.
Yle Tallennemyynti
Yle Tallennemyynti on vuonna 1984 perustettu Yleisradion erillinen yhtiö, joka tuottaa video- ja äänitallenteita Yleisradion televisio- ja radio-ohjelmista. Enimmäkseen tallenteita tuotetaan kirjastojen käyttöön, joista yksityishenkilöt voivat niitä lainata.
Historia
pienoiskuva|Yle Tallennemyynnin julkaisemien, kirjastokäyttöön tarkoitettujen ohjelmien mukana olivat muun muassa Edvin Laineen ohjaamat vuonna 1955 valmistunut [[Tuntematon sotilas (vuoden 1955 elokuva)|Tuntematon sotilas sekä 1968 valmistunut Täällä Pohjantähden alla.]] Tallennepalvelun ensimmäiset videokasettijulkaisut alkoivat kokeiluna kuudessa kirjastossa huhtikuussa 1985. Kokeilukaudeksi sovittiin opetusministeriön ja Kopiosto ry:n kanssa käydyissä neuvotteluissa vuosille 1985–1987. Kokeilussa oli mukana 100 videotallennetta ja noin 100 radio-ohjelmaa C-kasetteina. Ensimmäisten julkaisujen joukossa olivat muun muassa elokuvat Kaasua, komisario Palmu, Opri ja Niskavuoren Heta. Myöhemmin julkaisujen määrä kasvoi, ja uusia julkaisuja olivat muun muassa televisiosarjat Seitsemän kuolemansyntiä ja Rauta-aika sekä elokuvat Tuntematon sotilas ja Täällä Pohjantähden alla.
Yksityishenkilöille tuotettujen televisiosarjojen julkaisemisesta tuli 2000-luvulla valtava menestys, kun DVD yleistyi ja VHS-kasetit alkoivat poistua markkinoilta. Yle Tallennemyynti siirtyi vuonna 2007 videotallenteissa DVD-formaattiin ja lopetti VHS-julkaisut. Vuosina 2003–2006 Yle Tallennemyynti julkaisi kirjasto- ja laitoskäyttöön VHS-kasetteina MTV3:n vanhaa draamatuotantoa 1960-luvulta 1990-luvun alkupuolelle, yhteistyössä MTV3:n kanssa. MTV:n teatteritoimituksen elokuvista ja sarjoista julkaistiin muun muassa Simpauttaja, Lentsu, Hamsterit, Mummoni ja Mannerheim, Rikas ja kunniallinen, Vetää kaikista ovista, Hänen olivat linnut, Poltettu oranssi, Soittorasia, Rakkaat sisaret, Satumainen onni, Kunniallinen petkuttaja ja Sotapoika.
Keväällä 2009 Yle ja VL-Musiikki Oy sopivat Yleisradion omatuotantoisten tallenteiden ja oheistuotteiden markkinoinnista. Siitä lähtien tallenteiden hankinnan ja jakelun kirjastoille, laitoksille ja vähittäiskauppaan on hoitanut VL-Musiikki. Ylen ja VL-Musiikin ensimmäinen yhteinen julkaisu oli Paavo ja Raili -televisiosarja.
Toukokuussa 2015 Yle lopetti verkkokauppansa ja jatkossa Yle-tuotteiden myynnin hoitavat yhtiön ulkopuoliset yhteistyökumppaniyhtiöt.
Trollbergan traktori- ja maatalousmuseo
Trollbergan traktori- ja maatalousmuseo on Vantaan Sotungissa toimiva maa- ja metsätalouden tekniikkaa painottava paikallismuseo, johon on koottu muun muassa traktoreita, 1920–1950-lukujen venemoottoreita, moottoreihin liittyviä työkaluja ja laitteita, metsurin laitevarustusta. Emännänosastoksi nimetyyn osaan on kerätty vanhaa keittiön ja kammarin esineistöä, käsitöitä sekä pesutuvan työvälineitä.
Museo on avoinna harvakseltaan verkkosivulla kerrottuina aikoina, sekä sopimuksen mukaan. Museon ylläpitämiseksi on perustuttu Trollberga museeförening r.f. -museoyhdistys yhteyshenkilönään Lars Asplund.
Iso tietosanakirja
Iso tietosanakirja on vuosina 1931–1939 julkaistu 15-osainen suomenkielinen, suomalaisnäkökulmainen tietosanakirjasarja. Sen toimitti Jaakko Forsman ja julkaisi Otava. Kaksi L. Arvi P. Poijärven toimittamaa täydennysosaa julkaistiin 1957 ja 1958. Sarjaa myytiin kaikkiaan yli 20 000 kappaletta. Se käsittää 10 414 sivua ja noin 90 000 artikkelia.
Iso tietosanakirja on myös yksi Otavan ison tietosanakirjan tärkeimmistä lähteistä. Otavan isossa tietosanakirjassa on enemmän artikkeleita, mutta Isossa tietosanakirjassa monet artikkelit ovat huomattavasti laajempia.
The News Boys – lehtipojat
The News Boys – lehtipojat (Newsies tai The News Boys) on Kenny Ortegan ohjaama ja Alan Menkenin säveltämä yhdysvaltalainen musikaalielokuva vuodelta 1992. Väljästi tositapahtumiin perustuvassa Disneyn perhe-elokuvassa 1900-luvun taitteen New Yorkin kaduilla sanomalehtiä myyvät teinipojat ryhtyvät lakkoon lehtimoguli Joseph Pulitzerin pienentäessä heidän myyntipalkkiotaan. Pulitzeria näyttelee Robert Duvall ja lehtipoikien johtajaa Christian Bale. Elokuva on koreografina toimineen Kenny Ortegan esikoisohjaus.
Kantee
Kantee on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Pallastunturin luontokeskus
thumb|275px|Rakennusryhmä [[Pallastunturin puurajalla. Vasemmalla luontokeskus ja oikealla hotelli Pallas. Taustalla siintää Yllästunturi.]] Pallastunturin luontokeskus on Muoniossa Pallastuntureiden läheisyydessä sijaitseva luontokeskus, jota ylläpitää metsähallitus. Se on perustettu vuonna 1977. Sitä laajennettiin vuonna 1984 ja uudistettiin vuonna 1991. Pallastunturin luontokeskuksen vieressä sijaitsee hotelli Pallas.
Luontokeskuksessa on auditorio, johon matkailijaryhmät voivat varata ajan ja jossa näytetään diaesityksiä Lapin luonnosta. Keskus tarjoaa ryhmille myös opastusta joillakin retkeilyreiteillä. Keskuksen läheisyydessä on useita retkeilyreittejä, jotka johtavat Pallas-Yllästunturin kansallispuistoon, Ounastuntureille ja Hettaan. Lähialueella sijaitsee myös vuokrattava Pallaskota.
Kulkuyhteydet
Pallastunturin luontokeskukselle pääsee linja-autolla Rovaniemen, Kittilän, Jerisjärven ja Muonion kautta. Henkilöautolla sinne pääsee Kittilän ja Jerisjärven kautta ja Tepaston kautta sekä Kolarista Äkäslompolon kautta.
Roger Ruud
Ruud osallistui urallaan kerran talviolympialaisiin, Lake Placidin kilpailuihin 1980. Hän sijoittui tuolloin suurmäessä kuudenneksi ja normaalimäessä 13:nneksi. MM-kilpailuissa hän oli normaalimäessä yhdeksäs Oslossa 1982 ja 35:s Seefeldissä 1985.
Maailmancupissa Ruud menestyi hyvin, voittaen urallaan yhdeksän osakilpailua ja saavuttaen yhteensä 16 palkintokorokepaikkaa. Hän sijoittui kauden 1980–1981 loppupisteissä toiseksi jääden ainoastaan neljä pistettä maailmancupin voittajasta, Itävallan Armin Koglerista. Kauden 1981–1982 kokonaiskilpailussa hän oli kahdeksas. Lisäksi Ruud taisteli Keski-Euroopan mäkiviikon voitosta Itä-Saksan Manfred Deckertin kanssa vuonna 1982, tuolloin Ruud voitti Garmisch-Partenkirchenin kilpailun ja sijoittui Innsbruckissa kolmanneksi, mutta jäi lopulta mäkiviikolla toiseksi. Edellistalvena hän oli ollut mäkiviikon kokonaiskilpailussa neljäs.
Uuden Musiikin Kilpailu 2019
Uuden Musiikin Kilpailu 2019 (UMK 2019) järjestettiin 2. maaliskuuta 2019. Kilpailu oli järjestyksessään kahdeksas Uuden Musiikin Kilpailu. Vuoden 2019 Uuden Musiikin Kilpailu jatkui kutsukilpailuna, jossa Daruden ja Sebastian Rejmanin kolmesta kappaleesta yksi valittiin Suomen edustuskappaleeksi. Suomen edustuskappaleeksi valittiin "Look Away".
Finaali 2. maaliskuuta 2019
Finaalia seurasi keskimäärin alle 358 000 televisionkatsojaa.
Jörg Schmall
Jörg Schmall (s. 27. tammikuuta 1943 Stuttgart) on saksalainen aktiiviuransa lopettanut kilpapurjehtija, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Länsi-Saksaa edustanut Schmall saavutti Tornado-luokassa parinsa Jörg Spenglerin kanssa olympiapronssia Montréalissa 1976. MM-kilpailuista Schmall voitti kultaa vuonna 1975.
Vuolejärvi
thumb|Vuolejärvellä on nykyään tykistön ampuma-alue. Vuolejärvi on entinen kylä Leningradin alueen Seuloskoin piirin Kuivaisin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Vuoleenjoen varrella lähellä samannimistä järveä. Kylän kautta kulkee A120-maantie.
Vuolejärvi mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Vuoleen luterilaiseen seurakuntaan kuuluneessa kylässä asui myöhemmin äyrämöisperäisiä inkerinsuomalaisia. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan siellä oli 231 suomalaista, 26 venäläistä ja neljä virolaista asukasta. Vuolejärven kyläneuvosto kuului Kuivaisin piiriin. Suomalaiset karkotettiin muualle Neuvostoliittoon 1930-luvun lopussa.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Vuolejärvellä oli vain yksi asukas. Kylä lakkautettiin vuonna 2003 vakituisen asutuksen puuttumisen takia. Nykyisin siitä on jäljellä muutama tien varressa sijaitseva talo.
Lähteet
60.29917°N, 30.76528°W
Operaatio Grapple
pienoiskuva|Grapple Y räjäytettiin 28. huhtikuuta 1958, testisarjansa ainoana ydinlatauksena. Operaatio Grapple oli Ison Britannian tekemä sarja ydinkokeita 1950-luvun lopulla. Yhdistynyt kuningaskunta kehitteli koesarjoissa fuusioaseita, 5 -6 vuotta Operaatio Hurrikaanin jälkeen. Koeräjäytykset toteutettiin Tyynen valtameren alueella vuosina 1957 - 1958, ne jakautuivat testisarjoihin Grapple 1- Z4, aakkosissa X-Z ja pääsarjoissa Grapple 1 - 3. Atomitestit toteutettiin Gilbert- ja Ellice-saarilla, Maldensaarilla sekä Kiritimatissa (Joulusaari) ja Kiribatilla. Aikajana oli 15. toukokuuta 1957 - 28. syyskuuta 1958. Operaatioon osallistui myös English Electric Canberra, sekä Avro Shackleton -tyyppisiä pommituskoneita, Vickers Valiantin ohella.
Kaikkiaan 9 kpl ydinlatauksia räjäytettiin, niiden voimakkuuksien vaihdellessa 25 kT - 3 MT. Osa testeistä toteutettiin ilmapallossa sekä osa lentopudotuksina pommikoneesta. Wg Cdr (myöhempi Gp Capt, 49. Sqn -pommituslentolaivueen komentaja) K.G. Hubbard pudotti Valiant-koneestaan (konenro XD818), arviolta 300 kT vahvuisen pommin: 15. toukokuuta 1957, joka on esitetty ensimmäisenä Ison Britannian vetypommin pudotuksena. Koneyksilö XD818 on sittemmin museoitu Cosfordin ilmailumuseoon (RAF Cosford). Koelataus saattoi kuitenkin olla nk. Boosted Fission Bomb, eli kiihdytettyyn fissioon perustuva ratkaisu. Valiant-pommituskone (konenro XD824) pudotti 1.8 megatonnin vetypommin Joulusaarella 8. lokakuussa 1957, koneen päällikkönä ja pilottina toimi Sqn Ldr B. Millett.
Kaarle IV (keisari)
thumb|Kaarle IV:tä esittävä yksityiskohta teoksesta noin vuodelta 1370. thumb|Kaarle IV:n patsas [[Prahassa lähellä Kaarlensiltaa. Arnost Händelin tekemä patsas pystytettiin 1848 Prahan yliopiston 500-vuotisjuhlan kunniaksi.]]
Kaarle IV (14. toukokuuta 1316 – 29. marraskuuta 1378) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija.
Nuoruus
Kaarle IV sai kasteessa nimen Venceslaus (Václav), mutta otti myöhemmin nimen Kaarle (Karel). Kaarlen vanhemmat olivat Juhana Luxemburgilainen ja tämän vaimo Elisabet, joka oli Böömin kuninkaan Venceslaus II:n tytär. Kaarle sai koulutuksensa Ranskassa. Hän oli kirjallisesti lahjakas ja puhui sujuvasti viittä kieltä: latinaa, tšekkiä, saksaa, ranskaa ja italiaa. Vuonna 1346 Kaarle osallistui Crécyn taisteluun, jossa hänen isänsä sai surmansa. Kaarlen itsensä onnistui paeta taistelukentältä haavoittuneena.
Hallitsijana
Kaarle kruunattiin Böömin kuninkaaksi ja Luxemburgin kreiviksi vuonna 1346. Vuonna 1349 hänet valittiin ja kruunattiin Saksan kuninkaaksi. Kuusi vuotta myöhemmin, vuonna 1355, hänet kruunattiin Italian kuninkaaksi ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi. Burgundin kuninkaaksi kruunaamisensa jälkeen vuodesta 1365 Kaarle oli kaikkien keisarikunnan kuningaskuntien hallitsija.
Kaarlen hallitusaikana Euroopassa raivosi musta surma 1347–1352. Siihen menehtyi noin kolmasosa väestöstä. Tällä oli suuri vaikutus yhteiskuntien toimintaan, varsinkin kun sama tauti levisi vielä uusina epidemioina tappaen erityisesti lapsia ja estäen väkiluvun elpymisen. Kaarlen hallitusaikaa leimasi siis talouslama. Yhteiskuntarakenne muuttui kohti feodalismia, sillä suuri osa talonpojista joutui talousvaikeuksien takia maaorjiksi. Kaarle käytti epidemiaa myös hyväkseen takavarikoimalla juutalaisten omaisuutta.
Kaarle oli naimisissa neljästi, ja hänellä oli kaikkiaan seitsemän lasta, joista vanhin (eloon jäänyt) poika, Venceslaus, peri myöhemmin isänsä valtaistuimet, mutta häntä ei koskaan kruunattu keisariksi. Seuraavaksi keisariksi nousi sen sijaan Kaarlen nuorempi poika Sigismund.
Perintö
Kaarle IV:n onnistui vahvistaa valtaansa koko Saksan kuninkaana. Hän siirsi keisarikunnan pääkaupungin Prahaan, jota hän kehitti määrätietoisesti tehden siitä johtavan sivistyskaupungin. Hän muun muassa perusti Prahan yliopiston vuonna 1348. Tšekkiläiset pitävät Kaarlea edelleen ”maan isänä” (otec vlasti). Kaarle IV antoi vuonna 1356 kultaisen bullan, jossa säädettiin keisarinvaalin toimittamisesta ja vahvistettiin Saksan vaaliruhtinaiden oikeudet. Säädös toimi vuosisatojen ajan Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan eräänlaisena perustuslakina.
Margit Leskinen
Margit Elna Leskinen (o.s. Hietamäki, 19. helmikuuta 1915 Vaasa – 7. huhtikuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen uimari, joka osallistui muun muassa vuoden 1948 Lontoon olympialaisiin.