cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vetlefjorden
Vetlefjorden on Sognevuonoon kuuluva sivuvuono Sognin ja Fjordanen läänissä Länsi-Norjassa. Vuono sijoittuu kokonaan Balestrandin kunnan alueelle. Ennen Sognevuonoa vuono yhtyy suuremman Fjærlandsfjorden-vuonon kanssa. Vuono jakautuu myös toiseen itäiseen haaraan, Sværafjordeniin.
Koivukylä
Väestö
Perheväestön osuus vuonna 2015 oli 74 prosenttia. Vuoden 1980 alussa perheiden osuus väestöstä oli 91 prosenttia. Erityisesti 1990-luvulla yksin asuvien osuus kasvoi perheellisiin verrattuna, sillä perheväestön osuus laski tuona aikana 15 prosenttia. Vuonna 1990 perheitä oli 90 prosenttia, mutta vuonna 2000 enää 75 prosenttia. Vuonna 2010 perheellisten osuus oli pysynyt edelleen 75 prosentissa. Perheiden keskikoko on niin ikään laskenut. Vuonna 1980 keskikoko oli 3,4 henkilöä perhettä kohden, kun taas vuonna 2015 perheen keskikoko oli 2,7 henkilöä. Vuosien 1990 ja 2015 välillä keskikoossa ei ole kuitenkaan tapahtunut huomattavia muutoksia.
Palvelut
thumb|[[Koivukylän kirjasto on nimestään huolimatta sijainnut aiemmin Havukoskella ja sittemmin Asolassa.]] Koivukylässä ja Leinelässä on hyvin vähän palveluita ja työpaikkoja, ja suuralueen palvelukeskittymät kuuluvat Havukoskeen ja Asolaan. Itäpuoliseen naapurikaupunginosaan Havukoskeen kuuluu Koivukylän ostoskeskus, ja aivan kaupunginosan pohjoisrajalla Asolan puolella sijaitsee kauppakeskus Koivukeskus, johon lukeutuvat muun muassa K-Citymarket, apteekki, Posti, parturi-kampaamo sekä Koivukylän kirjasto.
Liikenneyhteydet
thumb|right|250px|Matka lähijunilla sekä Koivukylästä että Leinelästä Helsingin keskustaan kestää noin 25 minuuttia.
Kansainvälinen diakonia
Kansainvälinen diakonia on lähinnä Pohjoismaissa käytetty termi, jolla tarkoitetaan kirkkojen tai kristillisten järjestöjen tekemää kansainvälistä avustustoimintaa. Tähän kuuluvat kehitysyhteistyö, humanitaarinen apu,  rauhan- ja sovinnontyö sekä  ihmisoikeuksien puolustaminen. Diakonisen periaatteen mukaisesti kansainvälinen diakonia toimii kaikkein köyhimpien ja syrjäytettyjen ihmisten, ihmisryhmien ja kansojen parissa. Siinä ei pyritä mielipiteen tai vakaumuksen muuttamiseen. Kansainvälinen diakonia on osa kirkon kansainvälistä vastuuta. Diakonian ohella kansainväliseen vastuuseen kuuluvat myös lähetystyö sekä ekumenia.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon keskeiset kansainvälisen diakonian toimijat ovat Kirkon Ulkomaanapu sekä kirkon viralliset lähetysjärjestöt.
Assam
Assam on Intian osavaltio maan koillisosassa. Se sijaitsee Himalajan juurella Brahmaputran laaksossa. Osavaltion pääkaupunki Dispur on alueen väkiluvultaan suurimman kaupungin Guwahatin esikaupunki. Suurimmasta osasta Assamia tuli osa Intiaa Intian jaon yhteydessä vuonna 1947 ja oma osavaltionsa siitä tehtiin vuonna 1950. Osavaltion virallinen kieli on assami ja alueella on myös huomattava bengalinkielinen vähemmistö. Alueella on ollut jännitteitä paikallisten ja pääosin maahanmuuttajataustaisten bengalinkielisten välillä. Suurin osa Assamilaisista on uskonnoltaan hindulaisia ja suurin osa assamilaisista asuu maaseudulla. Maatalous muodostaa alueen talouden kulmakiven. Assamin asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 31 205 576.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Näkymä [[Brahmaputralla]] pienoiskuva|vasen|[[Intiansarvikuonoja Assamissa.]] Assamin osavaltion pinta-ala on 78 438 km². Sen naapuriosavaltioita ovat Arunachal Pradesh pohjoisessa, Nagaland ja Manipur idässä, Mizoram ja Tripura etelässä, sekä Meghalaya ja Länsi-Bengali lännessä. Osavaltiolla on myös raja Bhutanin kanssa pohjoisessa ja Bangladeshin kanssa lännessä. Assam voidaan jakaa kolmeen erilliseen maantieteelliseen alueeseen, Brahmaputrajoen laaksoon pohjoisessa, Barakjoen laaksoon etelässä ja kukkulaiseen alueeseen keskellä osavaltion eteläosaa. Brahmaputran laakso on kolmesta alueesta suurin. Joki virtaa osavaltioon koillisesta kulkien kohti länttä ja kääntyen lopulta kohti etelää Bangladeshiin. Jokilaaksoa ympäröivät vuoret, joilta jokeen laskee useita pienempiä virtoja. Assam käsittää vain osan Barakjoen laaksosta, mutta sen tasanko on tärkeää maatalousaluetta. Eteläosan kukkulat kuuluvat Meghalayan ylänköön. Assamin alue on varsin altis maanjäristyksille.
Assamin korkein keskilämpötila on 36 °C elokuussa ja alin 7 °C tammikuussa. Alueella ei esiinny suurelle osalle muuta Intiaa tyypillistä kuumaa kuivaa kautta. Suurin osa alueen sateista saadaan monsuunikaudella kesäkuusta syyskuuhun, jolloin alueella esiintyy myös tulvia. Vuosittainen sadanta on osavaltion länsiosissa 1 800 mm ja itäosissa 3 000.
Noin kolmasosa Assamin alueesta on metsien peitossa. Alueella on useita luonnonsuojelualueita, joista Kazirangan kansallispuisto ja Manasin kansallispuisto kuuluvat Unescon maailmanperintöluetteloon. Alueen eläimistöön lukeutuvat esimerkiksi intiantiikeri, leopardi, intiansarvikuono, aasiannorsu, gauri, sekä monet kädellislajit, lintulajit ja matelijat.
Historia
pienoiskuva|[[Ahomit|Ahomien kuninkaan palatsi Garhgaonissa.]] Assamin ensimmäiset asukkaat olivat mahdollisesti australideja, jotka ovat kuitenkin sittemmin hävinneet alueelta omana ryhmänään heitä seuranneiden muuttoaaltojen seurauksena. Varhaisin tunnettu valtiomuodostelma nykyisen Assamin alueella oli Kamarupa, jonka pääkaupunki oli nykyisen Guwahatin paikalla sijainnut Pragjyotishapura. Kamarapuran ydinalue käsitti Brahmaputran laakson alueen, mutta se käsitti myös osia Bhutanista ja Länsi-Bengalista. Valtion tunnetuimpia hallitsijoita olivat Narakasura ja Bhagadatta. Vuoden 640 paikkeilla alueella liikkunut kiinalainen matkailija Xuanzang kirjoitti nykyisen Assamin alueesta, mutta seuranneiden vuosisatojen ajasta tiedetään huomattavasti vähemmän. Ajasta tiedetään pääosin arkeologisten löydösten perusteella. Alueella vaikutti sittemmin useita eri hallitsijasukuja, joita olivat esimerkiksi Pala, Koch, Kachari ja Chutiya-dynastia.
Ahomit valtasivat nykyisen Assamin alueen vuonna 1228. He lienevät saapuneet alueelle nykyisestä Myanmarista ja he kukistivat ensin Assamin yläosien alueen useat eri paikalliset hallitsijat ja lopulta myös alaosien dynastiat. Assamin nykyinen nimi on johdettu jo hävinnen ahomin kielen sanasta asama, joka vapaasti kääntäen tarkoittaa verratonta. Ahomien ehkä voimakkain hallitsija oli vuosina 1696–1714 hallinnut Rudra Singh. Ahomien onnistui voittaa Intian suurmogulien alueelle tekemät monet sotaretket, mutta 1700-luvun loppupuolella heidän valtansa oli heikentynyt merkittävästi. Heikkenemiseen johti etenkin eri ruhtinaiden keskinäiset kiistat. Kuningas Gaurinath Singh yritti tukeutua Kalkuttaa hallinneisiin britteihin, jotka eivät kuitenkaan jääneet alueelle vielä pysyvästi. Vuonna 1816 Assam päätyi kohti Intiaa levittäytyvien burmalaisten hallintaan.
Burmalaiset törmäsivät Intiaan levittäytyessään britteihin. Britit ajoivat lopulta burmalaiset pos Assamista vuonna 1824. Vallanvaihdos vahvistui ensimmäisen anglo–burmalaisen sodan jälkeen vuonna 1826 solmitulla Yanbon sopimuksella. Vuonna 1838 Assamista tehtiin hallinnollisesti osa brittiläisen Intian Bengalia. Vuonna 1854 vietiin läpi niin sanottu Assam Clearance Act, joka avasi suuret osat Assamista teetä kasvattaville eurooppalaisille plantaasinomistajille. Seuranneiden vuosikymmenten aikana Intiaan perustettiin satoja teeplantaaseja ja suurin osa niistä Assamiin. Vuonna 1874 Assam erotettiin hallinnollisesti Bengalista ja sen pääkaupungiksi asetettiin Shillong. Assam liitettiin vielä Itä-Bengaliin Bengalin jaon yhteydessä vuonna 1905, mutta Assamissa liitosta vastustettiin hanakasti. Lopullisesti Assamista tuli oma alueensa vuonna 1912. Toisen maailmansodan aikana Assam oli tärkeä huoltoreitti liittoutuneiden joukoille Burmassa.
Intian siirtomaavallan päättyessä vuonna 1947 ja Intian jaon myötä suurimmasta osasta Assamia tuli osa Intiaa. Osa Sylhetin alueesta liitettiin osaksi Pakistania, joka tuolloin hallitsi nykyisen Bangladeshin aluetta. Vuonna 1950 Assamista tuli yksi Intian osavaltioista. Kiinan joukot etenivät osiin Assamia Kiinan–Intian sodan aikana vuonna 1962, mutta he vetäytyivät sodan päätteeksi. Assamista erotettiin sittemmin suuria alueita omiksi osavaltioikseen. Nagaland perustettiin vuonna 1963, Meghalaya ja Mizoram 1971 ja Arunachal Pradesh vuonna 1972.
Jännitteet Assamissa kasvoivat etenkin 1970-luvun lopulta lähtien Intian jaon vuonna 1947 ja Bangladeshin itsenäisyyden vuonna 1971 jälkeen alueelle saapuneiden miljoonien bengalinkielisten ja paikallisen väestön välillä. Väkivaltaisuuksien kiihtyessä alueelle muodostui separatistijärjestöjä, kuten United Liberation Front of Assam (ULFA) ja poliittinen Prafulla Kumar Mahantan johtama All Assam Students’ Union. Myös bodot ajoivat omaa valtiotaan. Vuonna 1985 Mahanta oli mukana luomassa uutta poliittista puoluetta Asom Gana Parishad (Assam People’s Council tai AGP). Puolue voitti aluevaalit samana vuonna, mutta osavaltion hallitus hajotettiin vuonna 1990 AGP:n jäsenten ULFA:n yhteyksien takia. Hajottamista seurasi ULFA:n jäsenyyden kriminalisointi ja Intian armeijan sotilasoperaatio vuosina 1990–1991. AGP vaikuttanut osavaltion politiikassa sittemmin vaatien laajempaa autonomiaa, mutta tuomiten ULFA:n toiminnan. Hallitus ja Assamin aseelliset ryhmät pääsivät alustavaan rauhansopimukseen vuonna 2011. Jännitteet paikallisen väestön ja bengalilaisten välillä eivät ole kuitenkaan kokonaan kadonneet.
Talous
Maatalous muodostaa Assamin talouden kulmakiven. Maatalous työllistää noin puolet osavaltion työvoimasta ja tuottaa noin kolmanneksen sen bruttokansantuotteesta. Viljelykasveista tärkein on riisi. Tärkeitä vientituotteita ovat juutti ja tee. Huomattava osa koko Intian teestä kasvatetaan Assamissa ja alueella kasvatetaan myös silkkiä. Hallitus on pyrkinyt kasvattamaan ja tukemaan karjataloutta, mutta sen merkitys on edelleen vähäistä. Assamissa on myös huomattavia luonnonvaroja. Alueelta löytyy maaöljyä, maakaasua, hiiltä ja kalkkikiveä. Osavaltion teollisuussektori ei ole kovin kehittynyt. Alue on suhteellisen eristyksissä muusta Intiasta, liikenneverkko on huono ja paikallinen teollisuus palveleekin lähinnä paikallisen kysynnän tarpeita.
Väestö
pienoiskuva|Väkijoukko [[Kamakhyan temppelillä]] pienoiskuva|[[Bodot|Bodotanssijoita]] Assamin asukasluku oli Intian vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 31 205 576. Vuoden 2001 vastaavan laskennan asukasluku oli 26 655 528. Assamin väkiluku on kasvanut nopeasti 1900-luvun loppupuoliskolta lähtien ja väestö on keskittynyt suhteellisen pienelle maataloudelle suotuisalle alueelle jokilaaksoissa. Kukkulaiset ja metsäiset alueet ovat harvemmin asuttuja. Assamin asukkaat ovat pääasiassa aasialaiseen kansanosaan sekoittuneita indoiranilaisia kansoja. Alueen useat heimot eivät kuulu Intian perinteiseen kastilaitokseen. Heimoista suurin ovat bodot.
Vuonna 2011 suurin osa Assamin asukkaista (85,9%) asui maaseudulla. Kaupungeissa asui 14,1% väestöstä. Alueen neljä suurinta kaupunkia olivat Guwahati (957 352), Silchar (172 830), Dibrugarh (139 565) ja Nagaon (117 722). Miehiä alueen asukkaista oli 15 939 443 ja naisia 13 777 037. Väestötiheys oli 398 as./km² ja lukutaitoisuus 72,19%.
Assami on Assamin osavaltion virallinen kieli. Vuonna 2011 sitä puhui äidinkielenään 15 095 797 henkilöä. Muita suuria kieliä osavaltiossa olivat bengali (9 024 324), hindi (2 101 435) ja bodo (1 416 125). Assamin alueella puhutaan myös monia pienempiä kieliä, joiden valtaosa kuuluu tiibettiläis-burmalaisiin kieliin.
61,47% väestöstä oli hinduja. Suurimmat uskonnolliset vähemmistöt olivat muslimit (34,22%), kristityt (3,74%), buddhalaiset (0,18%), jainit (0,08%) ja sikhit (0,07%). Muita uskontoja harjoitti 0,09 % väestöstä. Hindujen valtaosa Assamissa harjoittaa uskon pääsuuntauksista vaishnavismia. Muslimit koostuvat pääasiassa alueelle suhteellisen hiljattain muuttaneista bangladeshilaisista. Kristinuskoa harjoittavat monet alueen heimoyhteisöistä, joista osa harjoittaa edelleen myös perinteisiä uskoja.
Kulttuuri
Bihujuhlat ovat tyypillinen assamilaisen kulttuurin piirre. Bihut olivat alun perin maatalouteen ja esimerkiksi sadonkorjuuseen liittyneitä juhlia. Bohag Bihu tai Rangoli Bihu on yleensä huhtikuun keskivaiheilla juhlittava kevätjuhla, jonka juhlintaan liittyvät tanssit ja laulut. Magh Bihu on puolestaan tammikuisin juhlittava sadonkorjuujuhla. Lokakuisin tai marraskuisin vietetään Kati Bihu-juhlaa. Bihujuhliin on perintisesti osallistuttu uskontoon tai kastiin katsomatta. Bihujuhlien lisäksi assamissa seurataan muualla Intiassa seurattavia intialaisia juhlapäiviä.
Kudonnalla on tärkeä rooli perinteisessä assamilaisessa kulttuurissa. Kudontaa ovat tehneet etenkin naiset ja lähes jokaisessa assamilaisessa talossa on kangaspuut. Kanasta valmistetaan silkistä ja puuvillasta.
Assamilaisen keittiön pääraaka-aineita ovat riisi, kala, kasvikset ja hedelmät. Tyypillinen piirre assamilaiselle aterialle on ruokailun aluksi tarjottavat kitkerät ruokalajit (khar) ja lopuksi tarjoiltavat happamat ruokalajit (tenga). Kitkerä maku voidaan saada aikaiseksi esimerkiksi banaaninlehtien tuhkasta ja kitkerä maku sarviapilan siemenillä ja sitruunamehulla.
Piispanistuin
Piispanistuin on piispan kirkollinen valta, hallintopaikka, toimisto tai tuomiokirkko. Eräissä kirkoissa sillä tarkoitetaan myös piispalle tarkoitettua fyysistä istuinta esimerkiksi tuomiokirkossa ("piispan istuin"). Vastaavasti paavin valtaa, virkaa tai virkapaikkaa tarkoittaa pyhä istuin. Usein piispanistuimella tarkoitetaan hiippakuntaa eli piispanistuimen valta-aluetta, vaikka varsinaisesti piispanistuin ei tätä tarkoita.
Historia
Suomessa (katolisen kirkon) piispanistuin oli ensin Nousiaisissa, mistä se siirrettiin vuoden 1229 jälkeen Koroisiin. Turkuun piispanistuin siirrettiin 1200-luvun lopulla, viimeistään tuomiokirkon vihkimisen myötä vuonna 1300.
Vuoden 2018 alusta Suomen ortodoksien arkkipiispan istuin on ollut Helsingissä, Uspenskin katedraalissa, sitä ennen Kuopiossa. Näin tehtiin arkkipiispan vaihtuessa, koska nykyään yli puolet kirkon jäsenistä asuu Helsingin hiippakunnassa ja osuus on kasvamassa. Myös vaikuttaminen on Helsingissä helpompaa.
Nykyään Suomessa on useita luterilaisia ja ortodoksisia piispanistuimia sekä Helsingissä katolinen piispanistuin.
Suomen piispanistuimet
Hiippakuntien järjestyksenä käytetään yleisimmin niiden ikäjärjestystä.
Iso-Sikonen
Iso-Sikonen on Keski-Suomessa Muuramessa Muuratsalon saaren eteläosassa sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,6 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.
Ei itketä lauantaina (albumi)
Ei itketä lauantaina on Anita Hirvosen studioalbumi.
Iso-Sikonen
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Ristiselän–Murtoselän alueeseen (14.231) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 147,8 metriä mpy.
Chrysalis
Chrysalis voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Olga Oinas-Panuma
Olga Oinas-Panuma (s. 1999) on suomalainen keskustalainen poliitikko ja kansanedustaja. Oinas-Panuma on Pudasjärven kaupunginvaltuuston puheenjohtaja ja Pohjois-Pohjanmaan hyvinvointialueeen aluevaltuuston jäsen sekä sen tulevaisuuslautakunnan jäsen. Siviiliammatiltaan Oinas-Panuma on toimittaja ja poronhoitaja. Hän opiskelee suomen kieltä ja politiikkatieteitä. Oinas-Panuma valittiin eduskuntaan vuoden 2023 vaaleissa nuorimpana vaaleissa valittuna kansanedustajana.
Ben
Ben on yleismaailmallinen miehen etunimi. Se on lyhentymä nimestä Benjamin.
Suomessa nimi Ben oli vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1 346 miehelle ja alle 15 naiselle. Benin nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 20. joulukuuta, jolloin on myös Benjaminin nimipäivä.
Sukujyrkkämä
pienoiskuva|Muinaiseksi sukujyrkkämäksi uskottu kallio Ruotsissa. Willem Swidden kuvitusta teokseen [[Suecia antiqua et hodierna 1600-luvun lopulta.]]
Sukujyrkkämä eli surmanjyrkänne tai surmankallio tarkoittaa sellaista korkeaa kalliota, josta vanhukset kansanuskomuksen mukaan muinaisina aikoina syöksyivät tai syöstiin alas, jotteivat he olisi vaivoiksi perheelleen. Uskomuksen muunnelma on tarina sukunuijista. Ne olisivat olleet erityisiä nuijia, joilla vanhuksia olisi sukupolvi toisensa jälkeen isketty kuoliaaksi. Keillers Parkissa Göteborgissa ja muuallakin Ruotsissa on Ättestupa-nimisiä kallioita, joita tarinan mukaan on käytetty tähän tarkoitukseen. Nykyisin ei kuitenkaan pidetä todennäköisenä, että järjestelmällistä vanhusten surmaamista tai itsemurhia olisi todellisuudessa esiintynyt, vaan sukujyrkkämiä pidetään myyttinä.
Vanhusten tai sairaiden surmaaminen mainitaan esimerkiksi Prokopioksen kuvauksessa heruleista 500-luvulla. Ruotsissa tästä ilmiöstä alettiin puhua 1600-luvulla, kun islantilainen Götrekin saaga käännettiin ruotsiksi ja julkaistiin. Tässä saagassa kuvattiin sukujyrkkämältä heittäytyviä ihmisiä Ruotsin Länsi-Götanmaalla. Seuraavina vuosisatoina erilaisiin kalliojyrkänteisiin liittyviä sukujyrkkämäaiheisia tarinoita tuli esiin varsinkin Etelä-Ruotsissa.
Uppsalan yliopiston professori Adolf Noreen (1854–1925) kuitenkin asetti sukujyrkkämätarinan kyseenalaiseksi. 1990-luvulla tutkijoiden keskuudessa onkin yleisesti hyväksytty käsitys, ettei sukujyrkkämiä todellisuudessa ole ollut olemassa. Ruotsissa kerrottuihin tarinoihin sukujyrkkämät luultavasti tulivat juuri Götrekin saagasta. Saagan tiedot levisivät pappien ja kartanonherrojen välityksellä osaksi suullista kansanperinnettä. Götrekin saagan kuvausta sukujyrkkämistä on arveltu humoristiseksi fiktioksi, koska siinä kerrotaan ihmisten hyppäävän jyrkkämältä mitä ihmeellisimmistä syistä. On otaksuttu, että islantilainen saagakirjailija halusi pilkata ruotsalaisia kuvaamalla nämä jyrkänteiltä hyppiviksi idiooteiksi.
Käsitettä ättestupa on usein käytetty Ruotsissa poliittisessa yhteydessä korostamaan, kuinka huonoksi varsinkin eläkeläisten tilanne voi muodostua sosiaalisen turvaverkon puuttuessa.
Suomessa ättestupa-käsitettä on käyttänyt Ior Bock teoksessaan Bockin perheen saaga.
Lontoon kaupungintalo
250px|thumb|[[Lontoon kaupungintalo]]
Lontoon kaupungintalo on Greater London Authorityn ja Lontoon kaupunginjohtajan keskustoimisto. Se sijaitsee Thamesin etelärannalla Tower Bridgen lähellä. Rakennuksen suunnitteli Norman Foster ja se avautui heinäkuussa 2002.
thumb|left|250px|Kaupungintalo [[Tower Bridgeltä kuvattuna]]
51.50472°N, -0.07833°W
Kangaslampi (Muurame)
Kangaslampi on Keski-Suomessa Muuramessa Kinkomaan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Ristiselän–Murtoselän alueeseen (14.231) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 80,5 metriä mpy.
Seppälänkangas
Seppälänkangas on Jyväskylän tilastoalue, joka sijaitsee kaupungin koillisosassa Laukaan tien varressa. Se kuuluu Lohikoski-Seppälänkankaan suuralueeseen. Sen väkiluku oli 1 254 joulukuussa 2020.
Alue jakautuu neljään pienalueeseen: Eteläinen ja Pohjoinen Seppälänkangas, Pohjoinen Palokangas ja Palokärki. Niistä Palokärki käsittää lähinnä teollisuutta ja teollisuusyrityksiä. Siellä on muun muassa autoliikkeitä, katsastusliikkeitä ja autokorjaamoja. Eteläisen Seppälänkankaan pienalue sisältää lähinnä kauppa-alueita ja sitä nimitetään Seppäläksi.
Aberdeeninterrieri
Aberdeeninterrieri (Aberdeen Terrier) on sukupuuttoon kuollut skotlantilainen koirarotu. Se on monesti sekoitettu skotlanninterrieriin, mutta Desmond Morriksen mukaan näissä kahdessa rodussa oli selkeitä eroavaisuuksia.
Ulkonäkö
thumb|280px|Aberdeeninterrieri noin vuonna 1885. Aberdeeninterrieri oli karkeanomaisempi, pitkärunkoisempi, lyhytraajaisempi ja kömpelömpi kuin skotlanninterrieri. Eräs asiantuntija kuvaili sitä "skyenterrieriksi karkealla karvapeitteellä". Rotu oli matalaraajainen, pitkäselkäinen, pystykorvainen ja karkeakarvainen.
Luonne ja käyttäytyminen
Rodun harrastajat kuvailivat sitä lujatekoiseksi työkoiraksi, vahvaksi, juroksi, kestäväksi, sisukkaaksi, tuliseksi terrieriksi joka oli valmis työskentelemään kaikissa sääolosuhteissa.
Alkuperä
Aberdeeninterrieri oli kotoisin Koillis-Skotlannista Aberdeenin kaupungista, missä se jalostettiin tuhoeläinten hävittämiseen. Aberdeenilainen tri Van Best kehitti sen astuttamalla paikallisia terrierinarttuja kantauroksellaan. Rotua yritettiin virallistaa, ja se esiintyi ensikerran näyttelyssä vuonna 1877. Virallistamisyritykset kuitenkin epäonnistuivat. Skotlanninterrierin kasvattaessa suosiotaan aberdeeninterrieri alkoi pikkuhiljaa kadota. Senaikaiset skotlanninterrierin harrastajat olivat tyytyväisiä, sillä heidän mukaansa kyseessä oli "paikallinen sekarotuinen piski, pystykorvainen terrieri joka kummittelee Aberdeenin kaduilla" ja joka työskenneltäessä paljastui "täydelliseksi pelkuriksi".
Palkealan kirkko
thumb|250px|Palkealan kirkko. Palkealan kirkko eli Pyhän apostoli Andreaan ja pyhän apostoleinvertaisen Maria Magdalenan kirkko oli Palkealan ortodoksisen seurakunnan pääkirkko Palkealan kylässä Raudun entisessä kunnassa luovutetussa Karjalassa. Kirkko oli olemassa vuodesta 1865  1940-luvulle.
Palkelan kirkko valmistui vuonna 1865 ja sen suunnitteli Karpov. Pietarin metropoliitta Isidor vihki kirkon 3. lokakuuta samana vuonna. Kirkon runko oli hirrestä, mutta sisältä se oli rapattu ja ulkopuolelta vuorattu laudoituksella. Kirkkoon mahtui noin 600 henkeä. Kirkon pääsisäänkäynnin yläpuolella olleessa kellotornissa oli viisi kelloa. Kirkkoa korjattiin vuosina 1896, 1926 ja 1939.
Talvisodassa kirkko ei kärsinyt vahinkoja, mutta sodan jälkeen venäläiset ehtivät purkaa siitä sisustuksen, katon, ovet, ikkunat ja seinien yläosat ennen kuin Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941. Jatkosodan aikana kirkkoa ei korjattu. Sodan jälkeen venäläiset purkivat kirkon loppuun. Entiset Palkealan seurakuntalaiset pystyttivät kirkon paikalle muistomerkin vuonna 1993. Muistomerkki on tehty Mannerheim-linjan panssarivaunuestekivestä.
Leo Heinänen
Leo Heinänen (4. kesäkuuta 1916 Lohja – 9. heinäkuuta 2008 Hyvinkää) oli suomalainen rakennusneuvos, rakennusmestari ja korjausrakentamiseen erikoistuneen Rakennus Oy Leo Heinäsen perustaja.
Rakennusmestariksi valmistumsen jälkeen Heinänen oli Fiskars Oy:n palveluksessa nuorempana rakennusmestarina, Osuusliike Ahjon rakennusosaston päällikkönä Hyvinkäällä sekä työpäällikkönä Asvaltti- ja sementtivalimo Oy:ssä ja vastaavana rakennusmestarina ja työpäällikkönä Laatubetoni Oy:ssä.
Heinänen perusti vuonna 1966 oman rakennusliikkeen Rakennus Oy Leo Heinäsen joka erikoistui arvokohteiden kuten kirkkojen korjaukseen ja saneeraukseen pääkaupunkiseudulla. Liike rakensi myös uudiskohteita kuten Helsingin Messukeskuksen ensimmäinen vaihe ja Bäcksbackan taidemuseo. Heinänen myi liikkeensä vuonna 1999 ruotsalaiselle Peab-rakennusyhtiölle jouduttuaan sairauseläkkeelle. Heinäsen perustama liike toimii nykyisin nimellä Peab Heinänen ja se kuuluu ruotsalaiseen Peab-konserniin.
Leo Heinänen toimi vuosina 1975–1976 Suomen Lions-liiton puheenjohtajana. Hän organisoi puheenjohtajana ollessaan Lapuan patruunatehtaan räjähdysonnettomuuden uhrien hyväksi järjestetyn keräyksen ja hän rakennutti liitolle uuden toimitalon Raatimiehenkadulle sekä Lions-talon Helsingin Malmille.
Bosnian sota
Bosnian sota oli Jugoslavian hajoamissotiin kuulunut veristen sotatoimien sarja pääosin nykyisen Bosnia ja Hertsegovinan alueella. Se käytiin 29. helmikuuta 1992 – 21. marraskuuta 1995 serbien, kroaattien ja bosniakkien eli Bosnian muslimien välillä.
Kansallismieliset serbit aloittivat sodan, koska muslimien ja kroaattien johtama Bosnia itsenäistyi serbijohtoisesta Jugoslaviasta, ja serbit halusivat pitää kaikki serbit samassa valtiossa.
Kuuluisimmat sotatapahtumat lienevät serbien tekemät Sarajevon piiritys ja Srebrenican joukkomurha, jotka kohdistuivat bosniakkeihin. Sota oli Kroatian sotaa ankarampi, sillä Bosnia-Hertsegovinassa eri kansallisuudet olivat tilkkutäkkimäisesti toistensa lomassa. Näin syntyi monia rintamia kolmen eri kansallis-poliittisen ryhmittymän kesken. Lisäksi paikalliset samaa kansallisuutta edustavat päälliköt saattoivat sotia toisiaan vastaan. Esimerkiksi muslimien puolella taisteli tuhansia serbejä, minkä vuoksi Bosnian hallituksen joukkoja on oikeampaa kutsua bosniakeiksi kuin muslimeiksi.
Bosnian sodassa etniset puhdistukset, joihin liittyi joukkokarkotuksia, tappamista, ryöstämistä, tuhopolttoja, talojen räjäytyksiä, kidutuksia ja raiskauksia olivat laajempia kuin Kroatian sodassa. Bosniakkeja suljettiin joukoittain keskitysleireille, joissa heitä kuoli tuhansia. Keskitysleirejä ei suljettu, vaikka serbit niin lupasivat. Kiihkonationalistiset serbit perustelivat tekemiään muslimi-bosniakkien puhdistuksia sillä, että islam uhkasi levitä Jugoslaviaan ja Eurooppaan, jolloin serbien oli pysäytettävä muslimien eteneminen vaikka väkivalloin. Myös kroaatit ja muslimit harjoittivat omalta osaltaan puhdistuksia. Sarajevon piirityksessä kuoli joissain yksittäisissä serbien kranaatti-iskuissa kymmeniä bosniakkisiviilejä.
Varsinkin serbit olivat sodan jälkeen tyytymättömiä rauhaan. Serbit uhkasivat 2020-luvulla erota Bosnia-Hertsegovinasta. Tämän pelättiin vievän jopa uuteen sotaan.
Tausta
thumb|right|Eräs ajatus Bosnian ja Kroatian jakamisesta serbien ja kroaattien kesken.
Historiaa
Islamilainen, turkkilainen Osmanien valtakunta levittäytyi 1400-luvulla Bosniaan. Seuraavina vuosisatoina monia alueen slaaveja kääntyi islaminuskoon. Kun osmanit vetäytyivät Bosnia-Hertsegovinasta, alue joutui Itävalta-Unkarin hallintaan. Näin myös Kroatian läntinen vaikutus ulottui Bosniaan. Tällöin Bosniasta tuli kansallisuuksien tilkkutäkki, joka oli kuin Jugoslavia pienoiskoossa.
Edeltäviä tapahtumia
Titon Jugoslavia ajautui 1980-luvun lopuilla talousvaikeuksiin. Kansallisuusaate nousi eri osatasavalloissa pintaan ja sai varsinkin Serbiassa ja hajallaan Jugoslaviassa asuvien serbien parissa kiihkokansallisia piirteitä. Serbit halusivat pitää kaikki serbit samassa valtiossa, ja he kokivat muiden kansojen polkevan heidän oikeuksiaan. Niinpä he ajoivat joko serbijohtoista Jugoslaviaa tai Suur-Serbiaa. Slovenian ja Kroatian kansalliset liikkeet veivät nämä kesällä 1991 itsenäisyyteen. Sloveniassa ja varsinkin Kroatiassa käyty sota enteili sotaa myös Bosniaan.
Armas Leinonen
thumb|right|Kansanedustajat Armas Leinonen (vas.) ja [[Mikko Juva ”prosentti­hiihdon” jälkeen talvella 1965.]] Armas Leinonen (28. joulukuuta 1900 Oulu – 29. toukokuuta 1985 Oulu) oli suomalainen poliitikko ja opettaja. Hän oli Kansanpuolueen (1952–1965) ja Liberaalisen Kansanpuolueen (1965–1970) kansanedustaja Oulun läänin vaalipiiristä. Koulutukseltaan Leinonen oli kansakoulunopettaja, ja hän hoiti opettajanvirkaa Oulussa vuosina 1924–1967. Myös hänen puolisonsa Venla o.s. Toivonen oli kansakoulunopettaja.
Bosnian sota
Poliittinen tilanne
Bosnia-Hertsegovinassa järjestettiin ensimmäiset monipuoluevaalit 18. marraskuuta 1990. Yhtenäistä Jugoslaviaa edustavan Ante Markovićin monikansallisen puolueen kannatus oli vähäistä. Eniten ääniä saivat eri kansanryhmien etuja ajaneet kansallismieliset puolueet. Yksikään puolueista ei tässä vaiheessa kannattanut Bosnian itsenäistymistä, mutta Radovan Karadzicin SDS julisti vastustavansa Bosnian irtautumista. Suvereniteetista Jugoslavian sisällä oli paljon keskustelua.
Vaalien suurimmat puolueet olivat bosniakkien sosialistinen toimintapuolue SDA (Stranka Demokratske Akcije) johtajanaan muslimien asioita ajanut antikommunisti ja lakimies Alija Izetbegović, Serbien demokraattipuolue SDS (Srpska Demokratska Stranka, psykiatri ja serbinationalisti Radovan Karadžić, puolueella kytköksiä Serbian Slobodan Miloševićin johtamaan sosialistipuolueeseen ) ja kroaattien Kroatian demokraattinen liitto (HDZ, Stjepan Kljuić, puolue käytännössä Kroatian samannimisen puolueen sisarpuolue, mutta linjaeroja Kroatian puolueeseen nähden ). Muslimit pelkäsivät jo ennen vaaleja serbien ja kroaattien välisten vanhojen vihojen nousua. Muslimit pitivät kroaatteja serbejä läheisempinä siksikin, että serbien cetnikit surmasivat muslimeja Focassa toisen maailmansodan aikana. HDZ ja SDA eli bosniakit ja kroaatit tekivät tuohon aikaan yleensä yhteistyötä Bosnia-Hertsegovinassa. Myös kommunistit olivat valmiita tarpeen vaatiessa muuhunkin kuin liittovaltioon. SDA sai 41, SDS 34 ja HDZ 20 paikkaa. Kommunistit saivat 10 ja Ante Markovićin uudistusvoimien liitto 11 paikkaa. Näin ollen eri kansojen kansallisia puolueita kannatti 95 yhteensä 130:sta kansanedustajasta. 7-jäsenisen presidenttineuvoston johtoon tuli muslimien Alija Izetbegovic, koska SDA voitti eniten ääniä. Serbien puolelta presidenttineuvostoon tulivat Biljana Plavsic ja Nikola Koljevic. Serbit valtasivat jo ennen Bosnian sodan alkua Banja Lukan ympäristöstä laajan alueen, ns Bosanska Krajinan. Kesäkuussa 1991 muslimit pidättivät Kroatian serbialueen Krajinan "sisäministeri" Milan Marticin, joka oli johtanut serbijoukkojen harjoituksia Bosniassa. Hallitus vapautti pian Marticin, jottei sota alkaisi Bosniassa.
Armas Leinonen
Leinonen oli vanhoillislestadiolaisten Lasten Siionin toimittaja ja SRK:n puheenjohtaja. Leinonen liittyi vuoden 1960 hajaannuksessa elämänsanalaisiin. Sairasvuoteellaan 1980-luvulla vähän ennen kuolemaansa hän palasi vanhoillislestadiolaiseen uskoon eli vanhoillislestadiolaisen käsityksen mukaan teki parannuksen.
Bosnian sota
Poliittinen tilanne
Kun Kroatian sota alkoi, Bosnian tilanteen tiedettiin olevan lähellä räjähdystä.
Sotaa käyvän Kroatian tilanteen takia EY lupasi 16. joulukuuta 1991 tunnustaa ne entisen Jugoslavian alueella olevat valtiot, jotka täyttivät Badinterin komitean ehdot. Tämä loi paineen Bosnia-Hertsegovinan itsenäisyysjulistukselle ja sodalle, sillä serbit vastustivat itsenäistymistä. Serbit halusivat välttää sotaa Bosniassa jonkin aikaa, koska sota raivosi vielä Kroatiassa. Näin serbien ei tarvinnut käyttää voimiaan kahdella taistelutantereella yhtä aikaa.
Serbit perustivat ennen Kroatian itsenäisyysjulistusta Bosanska Krajinan, serbien itsehallintoalueen Bosnia-Hertsegovinaan Banja Lukan ympäristöön. Tämä ja muut perustetut serbialueet (SAO) käsittivät noin puolet Bosnia-Hertsegovinan pinta-alasta. Jugoslavian liittoarmeija aseisti Bosnia-Hertsegovinan serbit pääosin vuonna 1991, ja serbien puolue SDS julisti Bosnian serbialueet itsehallintoalueiksi toukokuussa. Kroatiasta vetäytyviä liittoarmeijan joukkoja asettui Bosniaan.
Sodan merkkejä
Bosnia-Hertsegovina ajautui sodan partaalle jo syksyllä 1991. Heinäkuussa paljastuivat Serbian asetoimitukset Bosnia-Hertsegovinan serbeille, ja kesäkuun alussa Kroatian serbialueen Krajinan miliisit pitivät harjoituksia Bosnian puolella. Sarajevon hallitus kontrolloi todellisuudessa vain pientä osaa maasta. Syyskuun alkuun mennessä Bosnia-Hertsegovinaan oli perustettu jo neljä serbien itsehallintoaluetta, jotka pyysivät Jugoslavian liittoarmeijan suojelusta. Maahan saapuikin kolme liittoarmeijan kolonnaa.
Sodan merkit olivat jo syksyllä selvät, samaan aikaanhan Kroatiassa taisteltiin ankarasti. Bosniakkijohtaja Alija Izetbegović pyysi YK:ta tulemaan Bosniaan, mutta YK ei suostunut, koska Bosnia ei virallisesti ollut sotatilassa. Syksyllä 1991 Länsi-Hertsegovinan kroaatit kieltäytyivät antamasta aseitaan Jugoslavian liittoarmeijalle. 19. syyskuuta liittoarmeija siirsi lisäjoukkoja Mostarin ympärille, mitä kaupungin hallinto julkisesti vastusti. Liittoarmeija tuhosi 30. syyskuuta JNA pienen Ravno-nimisen kroaattien asuttaman kylän Hertsegovinassa. Muslimit ja kroaatit pysäyttivät Višegradissa barrikadein ja konetuliasein vähäksi aikaa noin 60 panssarista koostuvan liittoarmeijan osaston, mutta armeija ajoi heidät pois 1000 asukkaan kanssa seuraavana päivänä Näitä välikohtauksia ei kuitenkaan seurannut välittömästi väkivaltaisuuksien laajeneminen. Hertsegovinan kroaatit perustivat 18. marraskuuta oman ”Herzeg-Bosnan kroaattiyhteisön” (Hrvatska Zajednica Herceg-Bosna), joka ajoi alueen kroaattien asiaa.
Syksyllä serbiarmeija liikkui Bosnia-Hertsegovinassa ja muun muassa Dubrovnikiin hyökättiin osin Itä-hertsegovinasta, ja jännitys kansojen välillä kasvoi.
EY ilmaisi lokakuussa tukensa Slovenian ja Kroatian aikoinaan ehdottamalle valtioliitolle, jota muslimien Itzetbagovic tuki, luultavasti uskoen EY:n auttavan. Lokakuussa kroaatit ja bosniakit (lähinnä muslimit) äänestivät yhteistuumin serbipuolueen pelistä ja julistivat Bosnia-Hertsegovinan suvereeniksi, jolloin serbit kävelivät ulos parlamentista. Karadzicin mielestä Jugoslavia oli ainoa kansainvälisesti tunnustettu valtio, ja että muslimit ja kroaatit yrittivät kaapata vallan Bosniassa, ja että serbit pysyvät Jugoslaviassa. Suvereniteettipäätöksessä Bosnia-Hertsegovina kuuluisi Jugoslavian löyhään valtioliittoon vain, jos myös Kroatia olisi siinä mukana. Karadzic sanoi serbien palauttavan laillisen järjestyksen Jugoslavian perustuslain hengessä.
Serbijohtaja Karadžić uhkasi muslimeja verilöylyllä, mikäli Bosnia-Hertsegovina itsenäistyisi. Pian serbit perustivat oman parlamenttinsa, joka jätti Bosnia-Hertsegovinan kiinteästi Jugoslavian yhteyteen. Ajatukseen Bosnian itsemääräämisoikeudesta Karadžić suhtautui jyrkän kielteisesti. Täälläkin SDS halusi pitää serbit saman valtion valtapiirin alla. Joulukuussa 1991 Jugoslavian liittoarmeija ja serbien puolisotilaalliset joukot olivat valmiita sotaan Bosnia-Hertsegovinassa.
EY tunnusti Slovenian ja Kroatian tammikuussa 1992 Saksan painostuksesta.
Tammikuussa 1992 Bosnian kroaattien kansallismielisen HDZ-puolueen maltillinen johtaja Stjepan Kljuić väistyi syrjään ja antoi tilaa jyrkälle Mate Bobanille, joka edusti länsihertsegovinalaista ryhmittymää ja Franjo Tuđmania. Bosnia-Hertsegovinan kroaatit saivat hieman aseita Kroatiasta, vaikka maalla oli itsellään pula aseista. Kroatiaa tulitettiin ja sinne hyökkäiltiin Bosnia-Hertsegovinasta.
Sodan alku
thumb|right|200px|Bosnian rintamat 1994 kroaattien ja bosniakkien taistelujen loputtua ja [[Washingtonin sopimus|Washingtonin sopimuksen allekirjoituksen aikoihin.]]
thumb|right|200px|Bosnian kansallisuudet 2013
Bosnia ja Hertsegovinassa oli muutamia hajanaisia yhteenottoja jo syyskuussa 1991. Maahan oli syntynyt monenlaisia vapaaehtoisluontoisia asekaarteja. Bosniakkipoliisin vahvuutta lisättiin, ja serbit julistivat perustamansa itsehallintoalueen irtautuvan bosniakkivaltiosta, mikäli maa itsenäistyisi. Joulukuussa 1991 Bosnia-Hertsegovinan johtava serbipoliitikko Radovan Karadžić uhkasi muslimeja jopa tuholla, kun sota syttyy. Karadzic sanoi myös liittoarmeijan puuttuvan asioihin, jos maa itsenäistyy Jugoslaviasta.
Nationalistinen serbipropaganda syytteli Bosnian muslimeja ja kroaatteja. Serbit näyttivät televisiossa serbinationalististen upseerien propagandaa, jossa muslimeja ja kroaatteja halvennettiin. Näiden televisio-ohjelmien mukaan serbien tuli kostaa muslimien ja kroaattien heille satojen vuosien aikana tekemät vääryydet, koska serbit olivat ylpeitä. Televisiokertomusten mukaan mm. muslimit aikoivat tappaa kaikki yli 13-vuotiaat serbit ja raiskata serbinaiset, jotta nämä synnyttäisivät muslimeja. Belgradin television mukaan kaikkien serbien olisi elettävä samassa valtiossa, ja että vain solidaarisuus pelastaa serbit, ja että serbit ovat Balkanin johtava kansa.
Tammikuussa 1992 portugalilainen Euroopan yhteisön rauhanvälittäjä Jose Cutileiro koetti sovitella konfliktia ehdottamalla Bosnian jakamista kolmeen kantoniin. Maaliskuun alussa serbit yrittivät turhaan muuttaa ehdotusta omalla aluejaollaan. Osapuolet allekirjoittivat suunnitelman 18. maaliskuuta 1992 Lissabonissa. Yhdysvaltain Jugoslavian lähettiläs vieraili 28 maaliskuuta antaen maansa tuen yhtenäiselle kantoneihin jakamattomalle Bosnialle. Izetbegovic hylkäsi Lissabonin sopimuksen tämän jälkeen. Tällöin Izetbegovic otti tietoisen riskin sodan syttymisestä. Izetbegovic katsoi sodan olevan hinta maansa itsenäisyydestä.
Vaikka serbipuolue SDS boikotoikin kansanäänestystä, se silti salli sen pitämisen.
Maaliskuun alussa 90 % äänestäneistä kannatti Bosnia-Hertsegovinan itsenäistymistä, mutta serbit olivat jättäytyneet vaaleista pois. Kun vaalitulos julkaistiin, serbit perustivat tiesulkuja eri puolille Sarajevoa ja Bosniaa muka kostoksi siitä, että sarajevolaisissa häissä oli surmattu serbimies ja ortodoksipappi haavoittunut. Serbit, joiden seassa oli cetnikkejä, ampuivat vuorokauden ajan tauotta ilmaan. Karadzicin johtamien nationalistien hallintokeskuksesta Palesta julistettiin, että poliittinen ratkaisu ei onnistu. Niinpä myös muslimit ostivat aseita puolustuskaarteilleen.
Bosnia-Hertsegovina julistautui itsenäiseksi 5. huhtikuuta 1992. Belgradilainen pieni vihreä mies, jota mafiosoksikin väitetään, Arkan hyökkäsi jo 4. huhtikuuta Bileljinaan joukkioineen, joka surmasi summamutikassa sata muslimia.
Yhdysvallat ja EU tunnustivat 6. huhtikuuta Bosnian itsenäisyyden. Tämän jälkeen serbijoukot alkoivat raskain asein tulittaa Sarajevoa. Saman kuun aikana serbien paramilitäärit ja serbiarmeijan joukot hyökkäsivät moniin bosniakkienemmistöisiin kaupunkeihin, kuten Zvornikiin, Fočaan ja Višegradiin, josta ajoivat lähes kaikki muslimit pois huhtikuun loppuun mennessä.
Suurin osa bosniakkiasukkaista karkotettiin kaupungeista, jotka kokivat sodan ensimmäiset etniset puhdistukset, jotka olivat vastustajien siviilien karkotuksia, tapaamista, ryöstämistä, talojen polttamisia tai räjäytyksiä ja niin edelleen. Etnisten puhdistusten tekijät erottelivat miehet ja naiset toisistaan. Miehet saattoivat joutua nälkäleireille kuolemaan, naiset raiskausleireille. Monesti kuolemanleireille joutuivat muslimien merkittävässä asemassa olevat henkilöt.
Serbit itse perustelivat tekemiään puhdistuksia sillä, että islamilaiset ja muut ei-serbit uhkasivat serbejä. Kuudessa viikossa serbit onnistuivat valtaamaan noin kaksi kolmasosaa Bosnia-Hertsegovinasta. . Tämä johtui muun muassa siitä, ettei muslimeilla (bosniakeilla) ollut käytössään järjestynyttä vakinaista armeijaa, vaan puolustus oli vähin asein varustettujen paikallisten vapaaehtoisten asekaartien varassa. Monien puolisotilaallisten joukkojen toiminnan motiivi oli ryöstämisestä saatava taloudellinen hyöty, kuten "Arkanin" tiikereillä.
Serbia ja Montanegro perustivat huhtikuun lopussa virallisesti tynkä-Jugoslavian, joka asetettiin YK:n aseidenvienti- ja öljysaartoon ja EY:n kauppasaartoon. Virallisesti liittoarmeija vetäytyi Bosnia-Hertsegovinasta huhtikuun lopussa, mutta käytännössä sen siellä olevat joukot nimettiin Bosnian serbiarmeijaksi. Toki noin 14 000 sotilasta lähti Bosnia-Hertsegovinasta pois. Tätä 80 000 miehan vahvuista BSA:ksi ristittyä JNA:n lohkoa johti Kroatian sodassa mainetta niittänyt pahamaineinen kenraali Ratko Mladić, jonka sukulaisia oli kuollut toisen maailmansodan aikaisessa Jugoslavian sisällissodassa.
Kroatian rauhaa turvaavat UNPROFOR-joukot eivät olisi riittäneet toimiin Bosniassa.
Maaliskuusta elokuuhun muutamat länsivallat, muun muassa Yhdysvallat, pudottivat serbien saartamiin Bosnia-Hertsegovinan kaupunkeihin suuren määrän ruokaa ja lääkkeitä.
Rintamalinjojen vakiintuminen
Rintamalinjat olivat suunnilleen vakiintuneet kesäkuun alussa. Länsi-Hertsegovinan kroaattialue irtautui kesällä Bosnia-Hertsegovinasta ja käytännössä liittyi Kroatiaan, mikä enteili sotaa bosniakkien ja kroaattien kesken, ja liittyi sellaisten kroaattipoliitikkojen kuin Franjo Tuđmanin ja Gojko Susakin ajamaan Bosnia-Hertsegovinan jakoon kroaattien ja serbien kesken. Samoihin aikoihin Kroatia ja bosniakkihallitus solmivat kuitenkin sotilasliiton.
Rauhanyritykset ja bosniakkien ja kroaattien riidat
Kesäkuun lopussa 1992 YK:n joukot saapuivat Bosnia-Hertsegovinaan, mutta he eivät estäneet sotaa tai etnisiä puhdistuksia. Heidän tehtävänään oli pääosin sodan jalkoihin jäävien siviilien auttaminen, missä he myös monin kohdin epäonnistuivat. Serbit ajoivat muslimeja kodeistaan ja pistivät nämä kirjoittamaan todistuksen omaisuuden luovutuksesta. Keväällä 1993 neuvoteltiin muutaman kerran rauhasta, mutta rauhanneuvottelut kariutuivat yksi toisensa jälkeen. Ainakin yksi kansaa johtava puolue oli jokaisella neuvottelukerralla tyytymätön rauhansuunnitelmaan. Toukokuussa 1993 serbit hylkäsivät Vancen-Owenin rauhansuunnitelman. Samana vuonna serbit ja kroaatit saivat aatteen Bosnian jakamisesta Suur-Kroatiaan ja Suur-Serbiaan, kun bosniakit olivat joutuneet sodassa hyvin ahtaalle. Muodollisesti Bosnia-Hertsegovina olisi jaettu kolmeen etniseen valtioon. Tämän Owenin-Stoltenbergin rauhansuunnitelman mukaan serbit olisivat saaneet 53 prosenttia alueesta, kroaatit 17 % ja bosniakit 30 %. Bosniakit eivät hyväksyneet elokuussa esitettyä rauhanehdotusta.
Serbit ja muut taistelivat keskenään sodan aikana Brcon eli Posavinan käytävästä, joka yhdisti Banja Lukan-Derventan serbialueen Serbiaan. Käytävä oli kapeimmillaan Brckon kohdalla vain muutaman kilometrin levyinen. Muslimit ja kroaatit koettivat monesti taistellen katkaista käytävän. Yleensä käytävä oli serbeille auki.
Bosniakkien ja kroaattien sota
Bosnian kroaatit perustivat oman armeijansa keväällä 1992 ja pyrkivät puhdistamaan itselleen muslimialueita. Ensimmäiset kroaattien hyökkäykset tapahtuivatkin keväällä 1992. Vaikka kesällä 1992 muslimien ja kroaattien johto sopi yhteistyöstä, kroaatit aloittivat monia paikallisia kahakoita ja tekivät etnisiä puhdistuksia. Kroaatit myös eliminoivat keskuudestaan muslimien kanssa yhteistyötä tekevän HOS:n. Näin kroaatit saivat suuren alueen valvontaansa. Ulkomaisia taistelijoita saapui puolustamaan muslimeja loppuvuonna 1992. Avoin sota kahden serbeille tappiolla olevan kansan välille syttyi vasta kun kroaatit hyökkäsivät bosniakkien kimppuun toukokuussa 1993. Katkera sota näkyi muun muassa Mostarissa, jossa kroaatit tulittivat muslimikaupunginosaa. Kroaatit puhdistivat bosniakkeja keväällä 1993 muun muassa Ahmićissa Keski-Bosniassa. Vaikka muslimien virallinen politiikka ei suosinut etnistä puhdistamista, jotkut heistä tekivät etnisiä puhdistuksia ja joukkomurhia, ja toisia kansallisuuksia pakeni muslimialueilta. Kroaattien hyökkäys ei bosniakkeja onnistunut kukistamaan. Kroaattien ja muslimien sota lienee liittynyt serbien ja kroaattien haluun jakaa Bosnia-Hertsegovina bosniakkimuslimien kustannuksella. Usein on ajateltu bosniakkien puolustaneen sodassa monikulttuurista Sarajevoa ja Bosniaa, mutta sodan edetessä muslimien kanta jyrkkeni yhä enemmän oman ryhmän etujen ajamiseksi. Bosniakkien kaupungeista aidosti monikulttuurisin oli Tuzla, ei Sarajevo.
Kesällä 1993 YK julisti saarrettuja bosniakki- ja kroaattikaupunkeja suoja-alueiksi, ja lentokiellon Bosnia-Hertsegovinan ylle. Suoja-alueilta joukot määrättiin vetäytymään, ja nillä humanitääristen järjestöjen ja UNPROFOR-joukkojen piti saada toimia rauhassa. Turvakaupungit olivat Sarajevo, Bihać, Goražde, Tuzla, Srebrenica ja Žepa.
Muslimit valtasivat kesäkuussa 1993 Travnikin kaupungin kroaateilta. Mostarin kuuluisa vanha kaarisilta, Stari most, romahti 9. marraskuuta 1993. Se oli kestänyt ihmeen pitkään eri osapuolien tulitusta. Elokuussa YK-joukkoja oli vähän aikaa vankeina Mostarissa. Syksyllä 1993 bosniakit olivat hyvin ahtaalla. Samaan aikaan serbialueiden talous oli aivan kuralla ja pula kaikesta, ja serbien taisteluinto oli laantunut, ja monet kynnelle kykenevät serbit pakenivat Serbiaan tai pois Jugoslaviasta.
Tammikuussa 1994 serbit vetäytyivät Naton ilmaiskujen pelosta vähäksi aikaa Sarajevon ympäristöstä. Helmikuun 6. päivänä serbien ampuma kranaatti tappoi 61 henkeä ja koko tulituskerta noin 200. Naton uhkaus ajoi serbit vetämään raskaat aseensa 20 kilometrin päähän Sarajevon ympäristöstä, mikä hieman rauhoitti taisteluja koko Bosnia-Hertsegovinassa. Nato onnistui iskuillaan keskeyttämään huhtikuussa 1994 serbien hyökkäyksen saarrettuun Goražden kaupunkiin.
Kymijoki
Kymijoki (myös pelkkä Kymi, ) on Suomessa Päijät-Hämeen, Kymenlaakson ja Uudenmaan maakunnissa virtaava 204 kilometriä pitkä joki, joka on Kymijoen vesistön laskujoki. Joki alkaa vesistön pääjärvestä Päijänteestä ja laskee Suomenlahteen viitenä suuhaarana. Kymijoessa on monia vesivoimaloita ja se oli ennen tärkeä puutavaran kuljetusväylä. Sen varrella sijaitsevia kaupunkeja ovat Heinola, Kouvola ja joen itäisessä suistohaarassa sijaitseva Kotka.
Bosnian sota
Bosniakkien ja kroaattien sota
Vuonna 1994 kroaatit ja bosniakit sopivat joidenkin mukaan lännen painostuksen takia kiistansa, ja jatkossa he tekivät yhteisiä sotilasoperaatioita serbejä vastaan. Länsi välitti tai painosti tämän rauhan. Länsi oli alkanut salaa tukea kroaatteja ja muslimeja, joiden armeijat olivat voimistuneet sodan edetessä. Vaikka kroaatit ja muslimit nyt tekivätkin yhteistyötä serbejä vastaan, heidän välillään vallitsi yhä syviä epäluuloja sodan loppuun asti, ja muun muassa muslimit varautuivat joillain alueilla yhä mahdollisiin taisteluihin kroaatteja vastaan.
Kymijoki
Etymologiaa
Leveää ja mahtavaa virtaa tarkoittavalla sanalla kymi ei ole varmoja vastineita sukulaiskielissä. Suurta jokea taikka pääuomaa tarkoitettaessa ehdotettiin vuosien 1840–1880 maantieteellisissä julkaisuissa nimityksiksi sanoja emävirta, päävirta, valtakymi, pääjoki, emäjoki ja valtajoki. Lopulta vain sanoilla virta ja kymi tarkoitettiin 1800-luvun yleiskielessä suurta jokea, kun taas muut tarkentavat sanat jäivät elämään maantieteen sanastossa. Nykyään sanat virta, joki ja oja määrittävät virtaveden kokoluokan ja kymi on jäänyt ylätyyliseksi sanaksi. Kymi on aivan ilmeisesti ollut alun perin juuri Kymijoen nimitys. Ajatusta tukee se, että kymi-sanaa on käytetty murteissa vain Kymijoen ympärillä Kymenlaaksossa ja Kaakkois-Hämeessä. Kymi-sanalle on kuitenkin ehdotettu kantagermaanista vastinetta tai sitä paljon vanhempaakin indoeurooppalaista tai baltinkielistä lainaetymologiaa, sillä Euroopan ja Aasian kielissä esiintyy laajalti samantapaisia joen nimityksiä. Suomen kielessä kymi on ollut Mikael Agricolan ajoista asti, sillä hän kuvaili Eufrat-virtaa "suureksi kymiksi"'.
Yleistä
Kymijoki on keskivirtaamien vertailussa Suomen kolmanneksi suurin joki Vuoksen ja Kemijoen jälkeen. Kymijoki ei yläjuoksulla ole yhtenäinen joki, koska sen vesireitti virtaa suurien järvien Ruotsalaisen, Konniveden ja Pyhäjärven läpi. Siitä huolimatta järvien välisissä virtauomista käytetään Kymijoen nimeä. Pyhäjärven jälkeen alkaa lähes järvetön jokiosuus, joka päättyy Suomenlahteen. Kymijoki alkaa Päijät-Hämeestä, jossa se virtaa Asikkalan, Heinolan ja Iitin alueilla. Pyhäjärvellä vesireitti siirtyy Kymenlaaksoon, jossa se virtaa Kouvolan, Kotkan ja Pyhtään alueilla. Joen pääuoma haarautuu Pernoossa kahteen suureen suistohaaraan, joiden väliin jää suuri Pyhtäänsaari. Joen läntinen haara käy vielä lyhyesti Uudenmaan Loviisassa asti. Lukuisten pienien sivujokien lisäksi Kymijoen vesistöreittiin yhtyy Mäntyharjun reitti, jonka laskujoki Lintukymi laskee Pyhäjärven koillispäähän, ja Valkealan reitti, jonka laskujoki Harjunjoki yhtyy Kymijokeen Kouvolassa. Suuhaarasta riippuen Kymijoen pituus on 184–204 kilometriä.