cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sixtus-skandaali
Keisari Kaarle käytti rauhantunnusteluissaan välikätenä lankoaan, Bourbon-Parman prinssi Sixtusta, joka palveli tykistöluutnanttina Belgian armeijassa ympärysvaltojen puolella. Kaarle otti häneen yhteyttä hänen äitinsä kautta, jonka Sixtus tapasi tammikuussa 1917 puolueettomassa Sveitsissä. Neuvoteltuaan Ranskan ulkoministerin ja presidentin kanssa sekä saatuaan virallisen kutsun keisarin luokse prinssi Sixtus matkusti Itävaltaan. Hän tapasi 23.–24. maaliskuuta Laxenburgin linnassa Wienin lähellä Kaarlen ja tämän ulkoministerin Ottokar Czerninin. Palattuaan hän toimitti 31. maaliskuuta Ranskan presidentti Raymond Poincarélle keisarin henkilökohtaisen kirjeen, jossa tämä lupasi tukea Ranskan vaatimusta saada Elsass-Lothringen takaisin Saksalta, mikä oli Poincarén asettama ennakkoehto rauhanneuvotteluille.
Mahdollisuus solmia erillisrauha Itävalta-Unkarin kanssa innosti Ranskan hallitusta, joka paljasti rauhantarjouksen tärkeimmille liittolaisilleen. Asiasta neuvoteltiin 19. huhtikuuta 1917 Ranskan, Ison-Britannian ja Italian edustajien kesken Saint-Jean-de-Mauriennessa. Tällöin Italian ulkoministeri Sidney Sonnino vaati, että Italian tulisi saada Itävalta-Unkarilta kaikki ne alueet, jotka ympärysvallat olivat sille luvanneet vuoden 1915 Lontoon sopimuksessa. Prinssi Sixtus välitti tämän tiedon keisari Kaarlelle uudessa tapaamisessa 8.–9. toukokuuta, ja sai tältä vastaukseksi toisen kirjeen. Neuvottelut kariutuivat lopulta, koska Kaarle ei ollut halukas luovuttamaan Itävalta-Unkarin omia alueita Italialle, ja koska Italian hallitus ei suostunut peräytymään vaatimuksistaan.
Kaarle I ei ilmeisesti ollut kertonut lähettämiensä kirjeiden sisällöstä ja tekemistään rauhantarjouksista ulkoministerilleen Czerninille. ”Sixtus-kirjeet” tulivat kuitenkin julkisuuteen huhtikuussa 1918. Kun Czernin oli viitannut puheessaan Ranskan tekemiin kariutuneisiin rauhantarjouksiin, Ranskan uusi pääministeri Georges Clemenceau julkaisi vastavetona osan Kaarlen kirjeistä. Kun Czernin vaati keisarilta selitystä, tämä vakuutti että ranskalaiset olivat väärentäneet ensimmäiseen kirjeeseen sisältyneen maininnan Elsass-Lothringenista sekä toisen kirjeen kokonaan. Selitykset eivät kuitenkaan olleet uskottavia, ja Czernin erosi skandaalin seurauksena ulkoministerin paikalta 17. huhtikuuta 1918. Samana päivänä Kaarle lähetti Saksan keisari Vilhelm II:lle sähkeen, jossa hän kiisti kirjeiden aitouden ja vakuutti Itävalta-Unkarin pysyvän lojaalisti Saksan rinnalla. Käytännössä Saksan johto kuitenkin menetti luottamuksensa Kaarleen.
Pasha
Pasha [] on rahkasta valmistettava ruokalaji. Se liittyy erityisesti itäslaavilaiseen ja siten myös Raja-Karjalan ortodoksien pääsiäisperinteeseen. Sana pasha tulee venäjän pääsiäistä tarkoittavasta sanasta,  joka puolestaan on peräisin heprean sanasta pesah. Sh ei pasha-sanassa tarkoita š:ää vaan siinä äännetään erikseen s ja h.
thumb|250px|right|Perinteisen muotoinen pasha.
Ainekset
Pashan alkuperäisenä ideana oli saada käytettyä paastonaikana käyttämättä jääneet maitotaloustuotteet.
Valmistus
Pashareseptejä on lukuisia ja reseptejä voi muunnella tarpeen mukaan. Pashaa tehdään sekä kuumentamattomana että kuumennettuna. Pashan kiinteytymistä helpottaa, että rahkaa valutetaan ennen massan valmistusta muutama tunti tai yön yli kuivemmaksi esimerkiksi suodatinpaperilla peitetyssä kahvinsuodattimessa tai sideharsolla peitetyssä siivilässä.
Eräs tapa varmistaa raakapashaseos on vatkata ensin voi ja sokeri vaahdoksi ja lisätä sitten rahka, muna ja mausteet sekä vaahdotettu kerma. thumb|250px|right|Perinteisen pashan jäähdytys; massan jäähdytystä voidaan nopeuttaa kylmän veden avulla. Kuiva-aineet kuten mantelirouhe ja rusinat lisätään jäähtyneeseen massaan. thumb|160px|left|Pieni pashamuotti. Kuvan koivusta valmistetun muotin tilavuus on runsas 0,5 litraa. thumb|160px|left|Pikkupasha; tämän pashan koristeluun on käytetty kuivattua aprikoosia ja karamellimunia. Perinteinen pasha syntyy kuumentamalla rahkamassaa lähes kiehuvaksi tai kiehuvaksi. Näin valmistettu säilyi hyvin ja pasha voitiin valmistaa hyvissä ajoin ennen pääsiäistä. Kuumennettua pashaa tehtäessä voi ja sokeri vaivataan ensin sekaisin, ja sitten joukkoon sekoitetaan muna ja rahka, sekä reseptistä riippuen kerma, smetana ja vanilja. Seuraavaksi massaa kuumennetaan vähitellen samalla esimerkiksi puulastalla sekoittaen niin, että massa sulaa ja pysyy tasaisena. Kuumennus voidaan tehdä vesihauteessa olevassa astiassa tai suoraan kattilassa. Kuumennus lopetetaan kun rahkamassa höyryää ja alkaa saeta; kattilan ollessa levyllä massa voi alkaa kiehahtaa muutaman kuplan verran. Eräs ohje neuvoo tekemään ristinmerkin pashaa valmistettaessa ja keittämään pashaa, kunnes siitä kuuluu ääni "Pf-f-f". Seuraavaksi massaa jäähdytetään; kuumennettu pashamassa paksunee yleensä selvemmin vasta riittävästi jäähtyessään. Jäähtymistä voidaan nopeuttaa upottamalla kuumennettu pasha kattilassaan kylmällä vedellä tai lumella täytettyyn pesualtaaseen tai isompaan astiaan. Kuiva-ainekset kuten mantelirouhe ja mahdolliset kuivahedelmät sekoitetaan ainakin osittain jäähtyneeseen massaan. Joissain ohjeissa kerma lisätään mukaan vasta tässä vaiheessa vaahdotettuna. Joidenkin ohjeiden mukaan massa kumotaan muottiin lämpimänä ; toisten mukaan se voidaan jäähdyttää niin että massa sakenee tuntuvasti ennen muottiin siirtämistä. Pashaseos siirretään kostutetulla harsokankaalla tai ohuella pellavaliinalla vuorattuun siivilään tai erityiseen pashamuottiin. Pashamuottina voi käyttää myös kukkaruukkua tai muovista tai puista astiaa, jossa on nesteelle valumareiät. Myös kahvisuodatin ja -paperi kelpaavat. Päälle voidaan panna pieni paino; osa resepteistä ei tätä tarvitse liian kuivumisen estämiseksi. Alle asetetaan sopiva kulho valuvaa nestettä varten. Pashan annetaan valua kylmässä ainakin yön yli tai vuorokausi. Valuneen nesteen voi käyttää esimerkiksi pullataikinaan.
Koristelu
thumb|160px|left|Yksinkertaisella laatikkomuotilla tehty pasha.
Yön yli seissyt seos kumotaan tarjoiluastialle ja koristellaan, esimerkiksi tuoreilla tai kuivatuilla hedelmillä tai mantelirouheella. Erityisesti Venäjällä näkyy usein myös marmeladilla koristeltuja pashoja. Myös muita materiaaleja voi käyttää kuten silkki- ja paperikukkasia.
Ortodoksisen perinteen mukaisen pashan koristelussa näkyy myös kristillinen teema. Pashan kylkeen tai päälle syntyy joko pashamuotista tai kirjoitetaan koristeluaineksilla ylösnousemuksesta muistuttavat kyrilliset kirjaimet ХВ (lyhennys kirkkoslaavin sanoista Hristos voskrese eli 'Kristus on ylösnoussut').
Tarjoilu
Perinteinen ortodoksisen perinteen mukaisesti pashaa tarjotaan kulitsan kanssa; se syödään lusikalla ja voidaan nauttia myös kulitsapalan päälle levitettynä. Pasha sopii myös jälkiruuaksi sellaisenaan, samoin kuin kahvipöydässä tarjottavaksi. Pashan päällä voidaan polttaa tuohusta, joka kirkollisen perinteen mukaisesti voi pääsiäisen aikaan olla myös punainen.
Ortodoksisessa kodissa ateria aloitetaan ruuan siunauksella. Pääsiäisen aikaan aterian edellä luetaan tai lauletaan myös Kristuksen ylösnousemuksesta muistuttava, pääsiäisliturgiassa usein toistettu tropari.
Reinhold Trampler
Reinhold Trampler (26. heinäkuuta 1877 – 21. joulukuuta 1964) oli itävaltalainen miekkailun olympiamitalisti. Hän oli mukana Itävallan hopeaa voittaneessa joukkueessa Tukholman olympialaisissa säilän joukkuekilpailussa vuonna 1912. Henkilökohtaisessa florettikilpailussa Trampler putosi ensimmäisellä kierroksella.
Sampolan kirjasto
Sampolan kirjasto on vuonna 1922 perustettu Tampereen kaupungin ylläpitämä kirjasto, joka sijaitsee Kalevan alueella, Liisankallion kaupunginosassa Sampolan rakennuksessa.
Aluksi kirjasto toimi Tammelan lainausasema -nimellä, joka avattiin 10. lokakuuta 1922 osuusliike Voiman talossa, Tammelanpuistokatu 27:ssä. Vuonna 1929 kirjasto muutti Ilmarinkatu 12:een ja vuonna 1930 Ilmarinkatu 6:een. Ilmarinkadulla lainausasema toimi vuoteen 1957 saakka. Tammelan koulun lisärakennus valmistui vuonna 1957 osoitteeseen Ilmarinkatu 17, jonne kirjasto muutti.
Kirjastolle valmistuivat uudet tilat Sampolan sisäpihalle rakennettuun uudisrakennukseen, jonka suunnitteli Arkkitehtuuritoimisto Matti Silvennoinen Oy. Samassa rakennuksessa toimivat Tampereen työväenopisto ja Tammerkosken lukio. Kirjasto avattiin asiakkaille 19. maaliskuuta 2003. Samalla kirjaston nimi muuttui kulttuuri- ja vapaa-aikalautakunnan päätöksellä Tammelan kirjastosta Sampolan kirjastoksi. Kirjastoon tuli myös Tampereen ensimmäinen tietotori.
Hydaspesjoen taistelu
Hydaspesjoen taistelussa vuonna 326 eaa. Aleksanteri Suuri kukisti intialaisen kuninkaan Poroksen.
Aleksanteri saapui Taksilaan vuoden 326 eaa. keväällä. Muut alueen hallitsijat alistuivat Aleksanterin valtaan, mutta Poros, joka hallitsi Hydaspeen ja Akesineen välistä aluetta, ei suostunut antautumaan. Aleksanteri lähti armeijansa kanssa häntä vastaan. Poros odotti armeijansa kanssa Hydaspeen vastarannalla, joten Aleksanterin suurin ongelma oli joen ylittäminen. Poroksella oli nimittäin paljon sotanorsuja, joita hevoset pelkäsivät. Lisäksi Hydaspes tulvi niin, että sen ylittäminen oli vaikeaa. Aleksanteri päätti käyttää sotajuonta ja sai Poroksen uskomaan, että hän aikoi odottaa syyskuuhun, jolloin joen ylittäminen olisi helpompaa. Ukkosmyrskyn suojassa Aleksanteri ylitti joen pienen valiojoukon kanssa kaukana leiristään, samalla kun osa joukoista hämäsi vihollista. Aamunkoitossa armeijat kohtasivat.
Poros oli ryhmittänyt sotanorsunsa eteen, koska hän tiesi, että hevoset pelkäsivät norsuja, ellei niitä ollut koulutettu. Kummallakin siivellä Poroksella oli sotavaunuja ja ratsuväkeä. Hän huomasi pian, että hänen vasen siipensä oli heikompi kuin sitä vastassa oleva voimakas makedonialainen ratsuväki. Heti kun Poros alkoi siirtää joukkojaan oikealta siiveltä vasemmalle, Koinoksen johtama ratsuväki hyökkäsi intialaisten oikeaa siipeä vastaan ja kiersi sen ympäri. Samalla Aleksanterin johtama ratsuväki löi vastassa olleet joukot Poroksen vasemmalla siivellä. Tämän jälkeen makedonialainen falangi eteni sotanorsuja kohti ja alkoi tappaa niiden ratsastajia. Pillastuneet norsut pakenivat ja juoksivat takana olevan jalkaväen läpi. Makedonialaiset voittivat taistelun, ja haavoittunut Poros antautui.
Taistelun jälkeen Aleksanteri antoi Poroksen hallita entistä valtakuntaansa satraappina.
Tausta
thumb|Aleksanterin Intian-sotaretki. Aleksanteri oli edennyt vuonna 326 eaa. Taksilan kuningaskuntaan, jota hallitsi kuningas Ambhi (Omfis). Taksila sijaitsi Induksen laaksossa, ja siellä kohtasivat tärkeät tiet, jotka johtivat Baktriaan, Kashmiriin ja Gangesin laaksoon. Taksilassa Aleksanteri vastaanotti useita lähetystöjä, muun muassa Kashmirissa hallinneelta Abisareelta, joka tähän asti oli ollut vihamielinen Aleksanteria kohtaan.
Aleksanteri päätti laajentaa Taksilan valtakuntaa ja hyökätä Porosta vastaan. Aleksanteri otti armeijastaan mukaansa 5 000 intialaista sotilasta Taksilasta. Vuoden 326 eaa. toukokuussa Aleksanteri eteni Hydaspesjoelle, jonka toisella rannalla Poros odotti häntä.
Hydaspes tulvi niin, että sen ylittäminen oli vaikeaa ennen talven tuloa. Pelättiin myös, että Abisares liittyisi Poroksen puolelle, jos makedonialaiset odottaisivat talveen asti. Joen ylittämistä hankaloittivat lisäksi Poroksen 200 sotanorsua, joiden Aleksanteri pelkäsi pelästyttävän hänen ratsuväkensä hevoset. Poros piti norsut leirissään, mutta lähetti pienempiä osastoja niihin paikkoihin, joissa joen ylittäminen olisi helpompaa.
Suunnitelmat
Aleksanteri päätti ylittää joen salaa yöllä ja käyttää vain osaa armeijastaan. Hän levitti huhuja, joiden mukaan hän odottaisi tulvien loppumista. Huhun tueksi hän kokosi valtavat määrät ruokaa ja tarvikkeita leiriinsä, joka sijaitsi joen rannalla Poroksen leiriä vastapäätä. Lisäksi Aleksanteri kuljetutti laivoja Indukselta noin 300 kilometrin päästä. Aina kun Aleksanteri lähti jonnekin, hän antoi erään Attaloksen näytellä itseään ja komentaa joukkoja kuninkaallisen teltan luona. Samalla hän antoi erillisten ryhmien liikkua joen rantoja ylös ja alas. Joukot tekivät keskellä päivää valeylityksiä veneiden ja lauttojen kanssa, ja myös ratsuväki teki samanlaisia valeylityksiä öisin. Aina luullessaan Aleksanterin ylittävän joen Poros otti osan joukoistaan ja kiiruhti paikalle. Curtiuksen mukaan joen saarilla käytiin myös pienempiä kahakoita. Valehyökkäykset rasittivat Poroksen joukkoja, eikä hän pian enää reagoinut niihin.
Aleksanteri antoi tämän jälkeen leirin Krateroksen johdettavaksi ja lähti itse etsimään paikkaa, mistä hän ylittäisi joen salaa. Hän johti osan joukoistaan noin 27 kilometriä joen yläjuoksulle, missä joki teki mutkan ja pienen saaren puut estivät vihollista näkemästä makedonialaisia. Aleksanterin joukot rakensivat lauttoja, joissa oli kellukkeina akanoilla täytettyjä eläinten nahkoja. Makedonialaisten täytyi rakentaa ainakin sata lauttaa saadakseen edes kaikki hevoset joen yli. Yön aikana sade ja ukonilma auttoivat vielä peittämään rakennustöiden äänet. Samaan aikaan pienemmät osastot olivat siirtyneet eri paikoille Aleksanterin ja hänen leirinsä väliselle alueelle. Näiden osastojen tuli ylittää joki ennalta määrätyssä järjestyksessä sen jälkeen, kun Poros olisi lähtenyt leiristään ja taistelu alkanut. Osastoja johtivat falangiosastojen johtajat Meleagros, Attalos ja Gorgias. Aleksanterin ja Krateroksen välillä oli myös jonkinlainen viestitysjärjestelmä.
Erään tulkinnan mukaan Aleksanteri ylitti joen mukanaan vain pieni osa armeijastaan.
Taistelukenttä
Toukokuussa 326 eaa. Hydaspes oli vuolas, koska Himalajalta virtasi sulamisvesiä ja sateet olivat alkaneet. Hydaspes oli myös paljon leveämpi kuin esimerkiksi Granikos, jonka yli Aleksanterin armeija oli hyökännyt puolustavia persialaisia vastaan, ja joen törmät olivat jyrkät. Paikka, jossa lopullinen taistelu käytiin, oli sateiden vuoksi mutainen ja vetelä.
Taistelupaikkaa ja Aleksanterin leiriä on yritetty löytää, mutta Induslaakson jokien kulkureitit ovat aikojen saatossa muuttuneet. Taistelupaikka pysyy luultavasti tuntemattomana, jollei Aleksanterin pystyttämiä muistomerkkejä tai taistelun jälkeen perustettuja kaupunkeja löydetä. Nykyään yleisesti suositun teorian mukaan Aleksanterin leiri sijaitsi nykyisen Haranpurin lähellä, jolloin hän olisi ylittänyt joen Jalalpurin lähistöllä. Myös Jhelumin kaupunkia on ehdotettu Aleksanterin leirin paikaksi.
Poroksen joukot
right|thumb|Rekonstruktio hypaspistien varusteista. Hypaspistit eli kilvenkantajat olivat eräänlainen makedonialaisen jalkaväen valiojoukko, joka oli luultavasti kehittynyt aiemmasta kuninkaallisesta henkivartiostosta. right|thumb|Aleksanterin armeijaan kuului joukko kevyesti aseistettuja sotilaita [[Agrianit|agrianien heimosta]] right|thumb|Makedonialainen falangi taistelussa sotanorsuja vastaan. Aleksanterin kohtaama erillinen osasto koostui ratsuväestä ja sotavaunuista, ja Arrianoksen mukaan sitä komensi Poroksen poika. Arrianoksen mukaan ratsuväkeä oli 2 000 ja sotavaunuja 120, mutta Curtiuksen mukaan ratsumiehiä oli 4 000 ja sotavaunuja 100. Diodoros ja Justinus eivät mainitse tapausta ollenkaan.
Antiikin kirjoittajat luultavasti yliarvioivat Poroksen armeijan suuruuden, ja se saattoi olla jopa pienempi kuin osasto, jolla Aleksanteri ylitti joen. Ainakin Poroksen joukot olivat heikkotasoisempia kuin makedonialaiset vastustajansa. Hammondin mukaan Poroksen pääjoukko koostui seuraavista joukoista:
Arrianos mainitsee Poroksen pääjoukon suuruudeksi 30 000 jalkaväkeä, 4 000 ratsuväkeä, 300 sotavaunua ja 200 sotanorsua. Curtius taas kertoo Poroksen koko armeijan suuruudeksi 30 000 jalkaväkeä, 300 sotavaunua ja 85 sotanorsua. Diodoroksen mukaan Poroksen koko armeijaan kuului 50 000 jalkaväkeä, 3 000 ratsuväkeä, 1 000 sotavaunua ja 130 sotanorsua. Plutarkhos mainitsee ainoastaan 20 000 jalkaväkeä ja 2 000 ratsuväkeä.
Aleksanterin joukot
Arrianoksen mukaan Aleksanterilla oli jokea ylittäessään 5 000 ratsumiestä ja 6 000 jalkaväen sotilasta. Bosworthin mukaan Aleksanteri ei saanut vahvistuksia ennen taistelua, mutta Tarnin ja Hammondin mukaan joen yli tuli lisää jalkaväkijoukkoja sen jälkeen, kun Aleksanteri oli ylittänyt joen ja aloittanut marssinsa Porosta vastaan. Näitä lisäjoukkoja ei tosin mainita antiikin lähteissä. Joen ylittäneessä Aleksanterin osastossa oli:
Aleksanteri ylittää Hydaspeen
Aleksanterin joukot aloittivat Hydaspeen ylityksen ennen auringonnousua. Aleksanteri johti itse ylitystä 30-airoisesta laivasta, joka hinasi isoa lauttaa. Aleksanterin mukana laivalla seurasivat henkivartijat Ptolemaios, Perdikkas, Lysimakhos ja Seleukos. Yhteensä laivaan ja lauttaan mahtui 500 hypaspistia. Intialaiset tiedustelijat näkivät makedonialaisten ylittävän jokea ja lähtivät ilmoittamaan tästä Porokselle. Kun makedonialaiset luulivat tämän jälkeen päässeensä vastarannalle, he laskivat ratsuväen maihin, ja lautat palasivat hakemaan lisää joukkoja. Pian kuitenkin ilmeni, että joukot oli laskettu maihin pienelle saarelle. Joki oli nimittäin tällä kohtaa haarautunut kahteen eri uomaan. Onneksi makedonialaiset huomasivat, että joen poikki saattoi kahlata tältä kohdalta. Vesi ylsi miehiä olkapäihin, mutta hevoset pystyivät pitämään vain päitään pinnalla, sillä makedonialaisten hevoset olivat pienikokoisia.
Ensimmäinen kahakka
Ensimmäisen, pienen kahakan tapahtumista Arrianoksella on eri versioita. Hän kertoo ensinnäkin, että Aristobuloksen mukaan Poroksen poika saapui paikalle 60 sotavaunun kanssa, kun Aleksanteri oli ylittämässä jokea, mutta jätti hyökkäämättä. Toisaalta hän jatkaa "eräiden kertovan", että Poroksen poika hyökkäsi, kun Aleksanteri oli ylittämässä jokea. Arrianoksen kolmas versio tapahtumista, joka perustuu Ptolemaiokseen, sopii yhteen Plutarkhoksen version kanssa:
Vastarannalla Aleksanteri antoi joukoilleen viimeiset ohjeet ennen taistelua. Hän otti mukaansa kaikki jousimiehet sekä ratsuväen ja marssi näiden kanssa nopeasti Poroksen leiriä kohti. Loput jalkaväestä seurasi muodostelmassa tavalliseen tahtiinsa. Aleksanteri oli päässyt noin neljän kilometrin päähän jalkaväestä, kun hän näki vihollisen joukot. Aleksanteri luuli kohdanneensa Poroksen armeijan etujoukon, mutta kyseessä oli pienempi osasto, johon kuului 2 000 ratsuväkeä ja 120 sotavaunua. Aleksanterin ratsuväki rynnäköi osasto kerrallaan ja löi vihollisen pakosalle. 400 intialaista ratsumiestä kaatui, ja kaikki sotavaunut vallattiin. Yön sateiden aikaansaama muta hidasti sotavaunuja. Arrianoksen mukaan intialaisia johti Poroksen poika, mutta Curtiuksen mukaan kyseessä oli Poroksen veli Spitakes, jonka Arrianos mainitsee myöhemmin kaatuneiden joukossa.
Poroksen liikkeet ennen taistelua
Kun Poros sai kuulla tästä tappiosta ja poikansa kaatumisesta, hän päätti lähteä Aleksanteria vastaan. Leiriinsä hän jätti vain osaston sotanorsuja ja pienen joukon sotilaita siltä varalta, että Krateros ylittäisi joen. Kuultuaan sotavaunujensa kohtalosta mutaisella kentällä Poros päätti odottaa Aleksanteria eräällä hiekkaisella tasangolla. Poros oletti ilmeisesti Aleksanterin käyttävän samaa muodostelmaa kun Issoksessa ja Gaugamelassa, eli jalkaväkifalangi olisi ollut keskellä ja ratsuväki kummallakin siivellä.
Poros sijoitti sotanorsut jalkaväkensä etupuolelle. Arrianoksen mukaan norsuja oli 200, ja ne oli sijoitettu riviin noin 30 metrin välein. Lukumäärä on kuitenkin luultavasti liioiteltu. Kummallekin siivelle Poros sijoitti 2 000 ratsumiestä ja 150 sotavaunua. Poros oletti Aleksanterin armeijan rintaman olevan paljon lyhyempi kuin hänen omansa, jolloin Poroksen ratsuväki pääsisi koukkaamaan makedonialaisten sivustaan samalla kun sotanorsut murskaisivat jalkaväen. Poroksen rintaman leveys oli Arrianoksen mukaan noin kuusi kilometriä. Polyaenus kertoo kuitenkin, että Poroksen sotanorsut oli sijoitettu 50 jalan eli noin 15 metrin välein, mikä supistaisi Poroksen rintaman kolmeen kilometriin. Jalkaväen syvyydeksi tulisi tuolloin kahdeksan miestä, mikä oli normi kreikkalaisissa ja makedonialaisissa armeijoissa. Luultavasti Polyaenus on tässä tapauksessa oikeassa.
Aleksanterin liikkeet ennen taistelua
left|thumb|300px|Eräs tulkinta Hydaspeen taistelun kulusta. Koinoksen ratsuväki kiersi koko intialaisen armeijan ympäri, ennen kuin se hyökkäsi ratsuväen selkään. right|thumb|300px|Toinen tulkinta Hydaspeen taistelun kulusta. Koinoksen ratsuväki hyökkäsi intialaisen ratsuväen sivustaan. Kartta piirretty Hammondin mukaan. Poroksen suunnitelma oli looginen, mutta makedonialaiset olivat jo oppineet, miten sotanorsujen kanssa pitää toimia. Ratsuväen suojatessa Aleksanteri levitti jalkaväkensä pitkäksi rintamaksi. Hän antoi jalkaväen myös levätä ennen taistelun alkua. Kun Aleksanteri marssi Porosta vastaan, joen yli saapui lisäjoukkoja. Aleksanterin jalkaväen vahvuus saattoi olla tässä vaiheessa jo 10 000. Aleksanterin rintaman leveys oli vain noin 1 200 metriä. Tästä ei kuitenkaan ole varmuutta.
Aleksanterin ratsuväki oli paljon laadukkaampi kuin Poroksen, ja se oli jo kerran voittanut intialaiset. Saatuaan jalkaväen muodostelman valmiiksi Aleksanteri järjesti ratsuväen. Hän otti suurimman osan ratsuväestä komentoonsa ja liikkui sen kanssa Poroksen vasenta siipeä kohti. Koinoksen johtama pienempi joukko ratsuväkeä, kahden hipparkian verran toveriratsuväkeä, lähti intialaisten oikeaa siipeä vastaan. Koinoksen osasto koostui noin 1 000 sotilaasta. Sen tehtävänä oli uhata Poroksen oikeaa siipeä, jotta Poros ei voisi siirtää kaikkea ratsuväkeään vasemmalle siivelle, jonne Aleksanteri aikoi tehdä päähyökkäyksensä.
Päätaistelu
Seuraavat tapahtumat ovat jokseenkin epäselviä, sillä Arrianoksen selostus tapahtumista on tiivis ja vaikeaselkoinen. Tapahtumasta on esitetty useita eri tulkintoja. Erään tulkinnan mukaan, jota kannattaa muun muassa Bosworth, Koinoksen ratsuväki kiersi intialaisen jalkaväen ympäri, ennen kuin se hyökkäsi Poroksen oikean siiven ratsuväen selkään. Tässä tapauksessa Poroksen rintaman on täytynyt olla lyhyt tai Koinoksen kiertoliikkeen on täytynyt alkaa aikaisemmin. On mahdollista, että makedonialaisen jalkaväen järjestäytyminen kesti niin kauan, että Koinos pääsi sillä välin tekemään kiertoliikkeensä. J. F. C. Fuller esittää, että Aleksanteri määräsi Koinoksen ratsuväen siirtymään Poroksen oikealle siivelle taistelukentällä olevaa notkoa pitkin. Sen jälkeen Koinoksen piti hyökätä Poroksen vasemman siiven selustaan, kun se oli joutunut taisteluun Aleksanterin ratsuväen kanssa. Tämän tulkinnan mukaan Koinoksen ratsuväki olisi siis ratsastanut intialaisten rintaman etupuolelta. Samaa ehdottaa Hammond, jonka mukaan Aleksanterin hyökkäys veti vasemman siiven intialaisen ratsuväen pois jalkaväen rintamasta, minkä jälkeen Koinoksen osasto hyökkäsi ratsuväen ja jalkaväen väliseen aukkoon. Erään toisen tulkinnan mukaan Koinoksen ratsuväki siirtyi vasemmalle siivelle makedonialaisen falangin takana, niin etteivät intialaiset nähneet sitä. Ainakaan Poroksen oikean siiven ratsuväki ei reagoinut Koinoksen liikkeisiin.
Intialaisten ratsumiesten kimppuun hyökättiin joka tapauksessa kahdelta suunnalta, ja he hakeutuivat jalkaväen muodostelman suojaan. Tämä aiheutti puolestaan lisää sekaannusta.
Samalla makedonialainen jalkaväki hyökkäsi intialaista jalkaväkeä vastaan. Intialaisten pääase oli jousi, ja Curtiuksen mukaan märkä keli haittasi jousimiehiä. Makedonialaiset puolestaan olivat aseistautuneet pitkillä sarissa-keihäillä, eikä intialaisilla ollut juuri mahdollisuuksia näitä vastaan. Poroksen ainut toivo olikin sotanorsujen hyökkäyksessä. Makedonialaiset avasivat kuitenkin rivinsä, kun norsut ryntäsivät heitä vastaan, samaan tapaan kuin he olivat tehneet viikatevaunuja vastaan Gaugamelassa. Norsujen mahoutit lyötiin myös maahan sarissoilla ja sotanorsut saatiin ajettua takaisin Poroksen jalkaväkeä päin. Seuranneessa sekasorrossa makedonialaisten kuri piti. Intialaiset tekivät vielä yhden hyökkäyksen ratsuväellään, mutta Aleksanterin johtama makedonialainen ratsuväki löi sen takaisin. Aleksanterin ratsuväki iski tämän jälkeen intialaisten sivustaan ja selustaan aiheuttaen entistä enemmän sekasortoa. Suurin osa intialaisesta jalkaväestä kaatui, ja vain pieni osa pääsi pakenemaan. Myös intialainen ratsuväki kärsi suuria tappioita, ja kaikki henkiin jääneet sotanorsut otettiin kiinni.
Poroksen kohtalo
Poros, joka ratsasti suurimmalla sotanorsulla, taisteli loppuun saakka. Poros antautui Aleksanterille vasta, kun hän oli itse haavoittunut ja hänen armeijansa oli lyöty täydellisesti.
Aleksanteri liitti Poroksen valtakuntaan seitsemän uutta heimoa ja kaksituhatta uutta kaupunkia. Tästä syystä intialaiset historioitsijat ovat väittäneet, että Poroksen tappio olisikin länsimainen valhe.
Tappiot
Joen ylittäneistä makedonialaisista kaatui 80 jalkaväen ja 20 ratsuväen miestä. Muista makedonialaisten joukoista kaatui 720 jalkaväestä ja 280 ratsuväestä. Intialaisten tappiot olivat Arrianoksen mukaan 20 000 jalkaväestä ja 3 000 ratsuväestä, minkä lisäksi kaksi Poroksen poikaa kaatui taistelussa, samoin eräs Spitakes, joka oli alueen maaherra. Surmansa saivat myös kaikki sotanorsujen komentajat ja kaikki Poroksen kenraalit. Kaikki sotanorsut, jotka eivät kuolleet, joutuivat makedonialaisten haltuun. Diodoroksen mukaan intialaisten tappiot olivat 12 000 kaatunutta ja 9 000 vankia ja makedonialaiset ottivat kiinni 85 sotanorsua. Arrianoksen mukaan kaikki sotanorsut joko kaatuivat tai otettiin kiinni. Metzin epitomin mukaan intialaisia kaatui 12 000 ja Aleksanteri menetti 900 miestä jalkaväestä ja 300 ratsuväestä.
Bukefalos ja Bukefala
Aleksanterin kuuluisa hevonen Bukefalos kuoli pian taistelun jälkeen. Plutarkhos kertoo, että hevonen ei kuollut eikä edes haavoittunut taistelussa vaan se kuoli vanhuuteen. Arrianoksen mukaan kerrottiin toisenkinlaista tarinaa: Kun Aleksanteri oli ylittänyt joen, käytiin kiivas taistelu, jossa Poroksen poika haavoitti Aleksanteria ja Bukefalosta, ennen kuin kaatui itse. Ptolemaioksen versiossa tapahtumista tätä taistelua ei mainita. Häntä pidetään luotettavampana, koska hän oli Aleksanterin henkivartija ja luultavasti itse paikalla. Arrianos, joka käytti Ptolemaiosta lähteenään, kertoo ettei Bukefalos koskaan haavoittunut vaan kuoli lämpöön ja vanhuuteen. Erään toisen tarinan mukaan Bukefalos kaatui myöhemmin taistelussa Porosta vastaan. Justinuksen versiossa Poros ja Aleksanteri kävivät kaksintaistelun, jossa Bukefalos haavoittui ja Aleksanteri putosi maahan ja pelastui vain henkivartijoidensa nopean toiminnan ansiosta. Curtiuksen mukaan Aleksanteri ajoi takaa pakenevaa Porosta, mutta Bukefalos haavoittui vakavasti ja kaatui maahan. Gellius taas kertoo haavoittuneen Bukefaloksen kantaneen Aleksanterin turvaan taistelusta, ennen kuin se kaatui kuolleena maahan. Kaikki tarinat Bukefaloksen kuolemasta taistelussa saamiinsa haavoihin ovat lähtöisin Kleitarkhoksen Aleksanterin elämäkerrasta.
Aleksanteri perusti hevosensa kunniaksi uuden kaupungin Bukefalan, mutta sen sijaintia ei tiedetä. Erään tarinan mukaan se perustettiin samalle paikalle, jossa Aleksanteri oli ylittänyt Hydaspeen Bukefaloksella ratsastaen. Arrianos sijoittaa kaupungin joen länsirannalle, mistä Aleksanteri oli lähtenyt ylittämään jokea. Toisten versioiden mukaan kaupunki perustettiin paikalle, jossa Aleksanteri taisteli ylitettyään joen ja Bukefalos haavoittui.
Taistelun jälkeen
Taistelun jälkeen Aleksanteri uhrasi auringon jumalalle Heliokselle, sillä tämä oli suonut Aleksanterin valloittavan maat, joiden suunnasta aurinko nousee. Sotilailleen Aleksanteri sanoi, että koko Intian vauraus oli nyt heidän käsissään ja edessä oli enää vain marssi kaukaisimpaan itään ja suuren valtameren rannalle. Aleksanteri antoi armeijan levätä kuukauden ajan. Hän perusti Bukefalan lisäksi taistelupaikalle uuden kaupungin nimeltä Nikaia ('voiton kaupunki'), ja voittonsa kunniaksi hän lyötti dekadrakhman eli kymmenen drakhman arvoisia hopearahoja. Etupuoli kuvaa Aleksanteria ratsuväen univormussa diadeemi päässään ja salama kädessään. Voitonjumala Nike on juuri seppelöimässä hänet. Takapuolella on Aleksanteri hevosen selässä hyökkäämässä norsulla ratsastavan Poroksen kimppuun.
Hydaspeen jälkeen Aleksanteri jatkoi marssia itään Himalajan vuoriston edustalle. Hänen oli pakko ylittää Induksen sivujoet korkealla yläjuoksulla, koska ne tulvivat. Taksiles ja Poros seurasivat joukkoineen Aleksanterin mukana, mutta hän lähetti pian heidät takaisin. Poros sai käskyn kerätä lisää joukkoja ja palata niiden kanssa Aleksanterin luokse. Aleksanteri valtasi aluksi glauseina tai glaukanikkeina tunnetun heimon alueen. Abisares lähetti Aleksanterille lahjoja ja 40 sotanorsua mutta ei saapunut Aleksanterin luokse tämän vaatimuksista huolimatta. Akasinesjoen tuolla puolen hallitsi eräs toinen Poros, jota kutsutaan "pahaksi" Porokseksi, koska hän oli "hyvän" Poroksen vastustaja. Aleksanteri hyökkäsi häntä vastaan, mutta hän pääsi pakenemaan Hydraotesjoen yli. Aleksanteri liitti glausien ja "pahan" Poroksen alueet "hyvän" Poroksen valtakuntaan. Hydraoteen tuolla puolen Aleksanteri hyökkäsi "itsenäisten" intialaisten kimppuun. Verisen Sangalan piirityksen jälkeen hän hallitsi koko Luoteis-Intiaa. Hyfasisjoelle päästyään Aleksanteri uskoi päässeensä Intian ääriin asti. Makedonialaiset olivat kuitenkin saaneet kuulla, että vielä kauempana oli Gangesjoki, suuria armeijoita ja valtavia sotanorsuja. Silloin armeija teki lakon, ja Aleksanterin oli pakko kääntyä takaisin.
Black Wave Rising
Black Wave Rising on I Walk the Linen huhtikuussa 2008 julkaistu kolmas albumi.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 20.
TUL:n pesäpallomestaruus 1966
TUL:n pesäpallomestaruus 1966 oli viimeinen Työväen Urheiluliiton sarjamuotoinen pesäpallon mestaruuskilpailu. Se pelattiin kesällä 1966. Mestaruuden voitti Jyväskylän Lohi.
Takao Orii
Takao Orii on japanilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Ura
Lokakuussa 1984 Oriista tuli Japanin naisten maajoukkueen päävalmentaja.
Esipolvitaulu
Esipolvitaulu on kaavio suvun lapsi-vanhempi -suhteista ajallisesti historiaan päin. Esipolvitaulun yhden henkilön tiedoissa on tavallisesti nimi, syntymäaika ja -paikka sekä kuolinaika ja -paikka (jos sellainen on olemassa).
Koska jokaisella ihmisellä on yksi (biologinen) isä ja yksi (biologinen) äiti, suhdekaavio on rakenteeltaan binääripuu. Esipolvitaulun syvyyttä mitataan (suku)polvissa. Edellä mainitusta lapsi-vanhempi -suhteen rakenteesta johtuen esivanhempien määrä yhdellä polvitasolla n on 2n ja henkilöiden kokonaismäärä polvitasolle 1 + 2 + 4 + 8 + 16 + ... = 2n+1-1 silloin, kun lähtöhenkilö (koetti) merkitään tasoksi 0. Esimerkiksi kymmenen esipolven esivanhempien määrä on 210+1-1 = 2047 henkilöä. Kun ajassa mennään tarpeeksi kauas, ihmiskunta ei laajene määrättömästi vaan supistuu: samat esipolvihaarat toistuvat yhä useammin esipolvitaulussa.
WasaGroup
WasaGroup on kiinteistö- ja rakennusalan konserni, johon kuuluvat suunnittelutoimisto WasaPlan, rakennusyhtiö WasaCon sekä konevuokrausta harjoittava WasaTrade. WasaGroupiin on kuulunut myös vuonna 2011 perustettu teräsrakentamisen WasaSteel, josta on luovuttu vuonna 2017. Myös WasaCon Kokkola -tytäryhtiöstä on luovuttu vuonna 2017. Loppuvuodesta 2021 WasaGroupin toimitusjohtajaksi nimitettiin Timo Pahkala.
Historia
WasaCon on osallistunut Kokkolan keskustakorttelin suunnittelukilpailun voittaneeseen DoReMi-suunnitelmaehdotukseen.
Liikevaihto
Vuonna 2016 WasaGroupin liikevaihto oli 66 miljoonaa euroa. WasaGroup tavoittelee 100-120 miljoonan euron vuotuista liikevaihtoa.
Kiinteistökehitysrahastot
WasaGroup hallinnoi WGF-nimisiä kiinteistökehitysrahastoja.
Andrew Yeom Soo-jung
pienoiskuva Andrew Yeom Soo-jung (s. 5. joulukuuta 1943 Ansong) on eteläkorealainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja kardinaali. Hänet vihki papiksi Soulin arkkihiippakuntaan Stephen Kim Sou-hwan 8. joulukuuta 1973. Hänet nimitettiin Soulin vihkipiispaksi sekä Thibiucan titulaaripiispaksi 1. joulukuuta 2001, ja piispaksi vihkiminen seurasi 25. tammikuuta 2002. Pääkonsekraattorina toimi Nicolas Cheong Jin-Suk, jota avustivat Andreas Choi Chang-mou ja John of the Cross Chang-yik.
Yeom sai 10. toukokuuta 2012 nimityksen Soulin arkkipiispaksi, ja hänet asetettiin tähän virkaan 25. kesäkuuta. Hänet ylennettiin kardinaaliksi vuonna 2014.
Jeff Fahey
Jeffrey David ”Jeff” Fahey (s. 29. marraskuuta 1952 Olean, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa The Marshal ja Lost sekä elokuvissa The Exucation Raymond Graham (1985), Psyko 3 (1986), Split Decisions (1988), Valkoinen metsästäjä, musta sydän (1990), Wyatt Earp (1994), Absolute Zero (2006) ja Grindhouse: Planet Terror (2007).
Elämä ja ura
Fahey on kolmetoistalapsisesta perheestä. Hän on syntyi Oleanissa, New Yorkissa, mutta muutti kymmenenvuotiaana Buffaloon. Siellä hän valmistui Father Baker’s High Schoolista. Valmistumisen jälkeen vuonna 1972 Fahey matkusti maapallon ympäri ja teki matkallaan erilaisia töitä: hän oli kalastajana aluksella ja ambulanssinkuljettajana Saksassa. Hän asui myös Israelissa, jossa hän työskenteli kibbutzissa, ja lyhyen ajan Intiassa. Fahey palasi Buffaloon ja meni Studio Arena Theateriin. Hän muutti Buffalosta New York Cityyn, jossa opiskeli Mira Rostovan opissa näyttelijäksi. Hänen ensimmäinen roolinsa oli elokuvassa Exucation Raymond Graham vuonna 1985.
Jaume Camprodon Rovira
Jaume Camprodon Rovira (18. joulukuuta 1926 Torelló – 26. joulukuuta 2016) oli espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 22. toukokuuta 1949 ja nimitettiin Geronan hiippakunnan johtoon 1. syyskuuta 1973. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Dadaglio, jota avustivat José Pont y Gol ja Ramón Masnou Boixeda.
Camprodon Rovira jäi eläkkeelle 30. lokakuuta 2001.
Kyberseksi
thumb|Nettiseksiin käytetään usein webkameraa Kyberseksi eli nettiseksi tarkoittaa internetin kautta tapahtuvaa seksuaalista kanssakäymistä. Se tapahtuu puhumalla ja tilannetta kuvailemalla ilman ja yleensä ilman, että osapuolet näkevät toisiaan. Tapahtumaan voi liittyä esimerkiksi roolileikkejä, jossa osapuolet sopivat keskenään, keitä he olisivat oikeasti. Siihen saattaa liittyä myös tosielämän masturbointia. Kyberseksiä harrastavat sekä oikeat parit, jotka ovat maantieteellisesti erossa toisistaan, että henkilöt, jotka eivät ole tavanneet toisiaan oikeassa elämässä. Kyberseksiä esiintyy chatin lisäksi myös erilaisten pikaviestintävälineiden välityksellä (kuten Messengerin) ja webkameroiden sekä mikrofonien avustuksella.
Nettiseksin laskeminen uskottomuudeksi on tulkinnanvarainen asia ja riippuu siitä, onko toiminalle yhteiset säännöt parisuhteessa.
Vuonna 2011 julkaistiin tutkimus siitä, miten heteroseksuaaliset opiskelijat määrittelevät termin "kyberseksi". Monille se on ennen kaikkea interaktiivista toimintaa, mutta tarkka määritelmä riippui haastateltavien omista kokemuksista ja yhteiselle kyberseksin määritelmälle nähtiin tarve.
Vuonna 2018 julkaistu dokumentti A Cam Life kertoo nettiseksiä tekevien ihmisten taustoista ja motiiveista. Monille nettiseksin tekeminen liiketoimintaa, jolla esimerkiksi työssäkäyvät äidit täydentävät liian pieneksi jääneitä palkkatulojaan.
Jimmy Olsen
James Bartholomew Jimberly "Jimmy" Olsen on Teräsmies-sarjakuvissa esiintyvä sarjakuvahahmo ja taustahenkilö. Punahiuksinen, pisamakasvoinen nuorukainen työskentelee valokuvaajana ja osa-aikaisena toimittajana kuvitteellisessa Daily Planet -lehdessä. Olsenin kepposteleva luonne on tuottanut hänelle tuon tuostakin ongelmia lehden päätoimittajan Perry Whiten kanssa; Jimmy esimerkiksi kutsuu Whitea usein esimiehensä vihaamalla "Pomo" -lempinimellä. Olsenin vakioasuste on ruutupuku ja rusetti.
Jimmy joutuu usein vaikeuksiin, jolloin hänen täytyy turvautua Teräsmiehen apuun. Hän on suunnitellut itselleen rannekellon joka pystyy tuottamaan äänen, jonka äänentajuuden vain Teräsmies ja koirat pystyvät kuulemaan. Jimmy on kuitenkin sisukas ja piloistaan huolimatta Perrykin arvostaa nuorta Olsenia, koska hänellä itselläänkin oli samantyyppinen nuoruus. Jimmy seurusteli lyhyen aikaa Lois Lanen nuoremman sisaren, Lucyn kanssa.
Jimmy Olsen on Teräsmies-lehtien vakiojäsen sekä on esiintynyt myös useissa televisiosarjoissa, elokuvissa, radiokuunnelmissa ja piirretyissä. Hänellä oli myös oma lehtensä Superman's pal Jimmy Olsen 1950–70 -luvuilla ja juuri tässä lehdessä tapahtui Teräsmiehen ehkä vaarallisimman vihollisen, Darkseidin, ensiesiintyminen. Metropolisissa Olsen tunnetaan lempinimellä "Teräsmiehen kaveri" (Superman's pal). Jimmy Olsenin esi-isä Sven Olsen oli pohjoismaalainen, joka muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1815.
Ensiesiintyminen
Jimmy Olsenin ensiesiintymisestä on monenlaista tietoa. Jerry Siegel ja Joe Shuster loivat kovasti Jimmyn oloisen hahmon jo Action Comicsin numeroon 6 (1938) mutta hahmoa ei nimetty vielä Olseniksi vaan yksinkertaisesti toimistopojaksi [office boy]. Nimi Jimmy Olsen esiintyi ensimmäisen kerran radiokuunnelmassa (kryptoniitti esimerkiksi debytoi samassa radio-ohjelmassa) 1940-luvun alussa ja ensimmäisen kerran Olsen -niminen nuorimies seikkaili sarjakuvissa todennäköisesti vuonna 1941 The Archer-nimisessä tarinassa.
Muussa mediassa
Injustice-maailmaan sijoittuvassa sarjakuvatarinassa Jimmy Olsen on ottamassa kameralla valokuvia satamassa Jokerin konnista, kun Jokeri yllättäen ilmestyy paikalle ja ampuu luodin Jimmyn kameran linssin läpi tappaen Jimmyn. Myöhemmin Teräsmies löytää Jimmyn ruumiin järkyttyen suuresti tämän kuolemasta.
Zenith
Zenith on sveitsiläinen luksuskelloja valmistava yritys. Se on osa ylellisyystuotteita myyvää LVMH Moët Hennessy Louis Vuitton SE -konsernia.
Historia
Georges Favre-Bulle aloitti kellojen valmistuksen Le Loclen kaupungissa vuonna 1865. Yritys muutettiin Fabrique de montres Zénith -nimiseksi osakeyhtiöksi vuonna 1905. Useiden omistusmuutosten jälkeen LVMH osti yrityksen vuonna 1999.
Kellojen valmistus
Zenithillä on maine laadukkaiden ja tarkkojen kellojen valmistajana. Se onkin voittanut 1 565 palkintoa tarkkuudestaan. Se on yksi harvoja sveitsiläisiä kellovalmistajia, joka valmistaa koneistonsa itse. Vuonna 1969 julkaistu El Primero -malli oli ensimmäisiä automaattisia kronografikelloja, ja sitä valmistetaan vieläkin.
Oscillator-koneisto
2017 Zenith esitteli 15 Hz taajuudella toimivan erittäin tarkan Oscillator-koneistonsa, josta valmistettiin aluksi 10 kpl rajattu painos nimellä Zenith Defy Lab. Koneisto otettiin sarjatuotantoon 2019 Defy Inventor-mallissa, joka toimii 18 Hz taajuudella.
Kirsti Puhtila
Kirsti Inkeri Puhtila, o. s. Kasurinen (23. heinäkuuta 1929 Sortavala – 17. kesäkuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, kirjailija ja sanoittaja.
Lauren Tewes
Cynthia Lauren Tewes (s. 26. lokakuuta 1953 Braddock, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen näyttelijätär.
Kirsti Puhtila
Puhtilan vanhemmat olivat metsänhoitaja Juho Jaakko Kasurinen ja talousopettaja Martta Kuokka. Hän pääsi ylioppilaaksi 1948 Kuopion yhteiskoulusta.
Puhtila oli Yleisradion palveluksessa muun muassa Lasten Radion musiikkiohjelmien tuottajana. Hän sävelsi ja sanoitti myös lastenlauluja joista tunnetuin lienee vuonna 1962 ensimmäisen kerran levytetty Pekka-naakka. Puhtila teki 1970-luvulla lastenlauluja yhteistyössä säveltäjä Jorma Panulan kanssa. Irina Milanin esittämät laulut julkaistiin 1976 Musta Perhonen-nimisellä albumilla.
Portalegre
Portalegre on kaupunki Portugalissa. Se sijaitsee Alentejossa Espanjan rajan tuntumassa ja on Portalegren piirin pääkaupunki.
Tom Huddlestone
Thoms Andrew "Tom" Huddlestone (s. 28. joulukuuta 1986 Nottingham, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Hull Cityä. Hän on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Vincent Ri Pyung-ho
Vincent Ri Pyung-ho (s. 10. maaliskuuta 1941) on eteläkorealainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Jeonjun hiippakuntaan 15. joulukuuta 1969 ja nimitettiin saman hiippakunnan johtoon 8. helmikuuta 1990. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Stephen Kim Sou-hwan, jota avustivat Victorinus Youn Kong-hi ja Angelo Kim Nam-su.
Fort Klamath
200px|thumb|oikea|Vanha linnoitusalueen vartiotupa. Fort Klamath oli Yhdysvaltain armeijan linnake Oregonissa lähellä Crater Laken kansallispuistoa.
Portalegre
Portalegre perustettiin 1200-luvulla, ja kaupunki siitä tuli vuonna 1550. Koko kunnan väkiluku oli 24 930 vuonna 2011. Kuuluisa asukas oli 1900-luvun runoilija José Régio.
Fort Klamath
Historia
Linnoitus perustettiin 1863, ja se näytteli tärkeää osaa idän intiaaneja vastaan käydyissä sodissa. Linnoitukseen kuului yli 50 rakennusta, jotka oli rakennettu etupäässä puusta. Linnoitusta komensi Edward Canby, joka kuoli välikohtauksessa intiaanien kanssa. Modoc-sodan jälkeen linnoituksessa teloitettiin neljä modocien johtajaa, yksi heistä oli Kapteeni Jack.
Tom Huddlestone
Ura
Huddlestone siirtyi elokuussa 2013 Tottenhamista sarjanousija Hull Cityyn, arviolta viiden miljoonan punnan siirtosummalla.
Fort Klamath
Historia
1889 linnoituksen käyttö lopetettiin, sillä olot alueella olivat rauhoittuneet. 14. jalkaväkirykmentti lähti linnoituksesta kuitenkin vasta vuonna 1890.
Maissisaaret
Maissisaaret (esp. Las Islas del Maíz, engl. Corn Islands) ovat kaksi Nicaraguan saarta, jotka sijaitsevat Karibianmerellä 70 kilometrin päässä Nicaraguan rannikosta. Iso Maissisaari on kooltaan 10 neliökilometriä ja Pieni Maissisaari 2,9 neliökilometriä. Ne muodostavat yhden kahdestatoista eteläisen autonomisen alueen (RACCS) kunnasta. Molemmat saaret olivat brittihallinnon alaisena 1600-luvulta 1800-luvulle. Merirosvous oli ongelma alueella.
Fort Klamath
Historia
Nykyisin paikalla on museo ja puisto. Museo sijaitsee jälleenrakennetussa vartiopisteessä, joka sijaitsee alkuperäisen kohdalla.
Tom Huddlestone
Maajoukkueura
Huddlestone kuului Englannin alle 21-vuotiaiden maajoukkueeseen, jossa hän on pelannut 13 ottelua. Ensimmäisen maaottelunsa aikuisten tasolla Englannin jalkapallomaajoukkueelle Huddlestone pelasi ystävyysottelussa Brasiliaa vastaan marraskuussa 2009.
Maissisaaret
Isolle Maissisaarelle pääsee Bluefieldsistä laivalla (6 tuntia) ja lentokoneella (20 minuuttia) sekä Bilwistä laivalla. Isolta Maissisaarelta Pienelle Maissisaarelle on säännöllinen veneyhteys, matka kestää noin 30 minuuttia. Turismi on saarten tärkeä elinkeino. Rannikot tarjoavat hyvät kalastus-, sukellus- ja snorklausmahdollisuudet. Saarten edustalla ovat Nicaraguan tärkeimmät koralliriutat. .
Asukkaita on noin 7 000. He puhuvat kreolienglantia, englantia ja espanjaa.
Ryōhei Suzuki
Ryōhei Suzuki (s. 12. kesäkuuta 1949) on japanilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Ura
Tammikuussa 1986 Suzukista tuli Japanin naisten maajoukkueen päävalmentaja.
Veronika Honkasalo
Veronika Honkasalo (s. 7. heinäkuuta 1975 Lappeenranta ) on suomalainen Vasemmistoliiton kansanedustaja, varapuheenjohtaja, helsinkiläinen kaupunginvaltuutettu, feministi ja nuorisotutkija. Hänet tunnetaan aktiivisena yhteiskunnallisena keskustelijana, jonka ydinteemoja ovat ihmisoikeudet, rasisminvastaisuus ja feminismi. Koulutukseltaan Honkasalo on valtiotieteiden tohtori. Ennen valintaansa eduskuntaan hän työskenteli tutkijana Nuorisotutkimusseurassa.
Tutkimus
Jatko-opintojen aikana Honkasalon pääaine vaihtui sosiologiaksi, josta hän väitteli valtiotieteen tohtoriksi vuonna 2011. Hän tarkasteli väitöskirjassaan ''Tyttöjen kesken. Monikulttuurisuus ja sukupuolten tasa-arvo'' sitä, miten monikulttuuriset kysymykset ja sukupuolten tasa-arvo on huomioitu nuorisotyössä.
Honkasalon tutkimusintressejä ovat muun muassa nuoret, rasismi, sukupuolten tasa-arvo, monikulttuurisuus ja seksuaalikasvatus. Hän on työskennellyt nuorisotutkijana Helsingin yliopiston uskontotieteen laitoksella vuosina 2004–2008 ja Nuorisotutkimusseurassa vuodesta 2008 alkaen. Vuonna 2016 hän oli ehdolla Koneen Säätiön Vuoden Tiedekynä -palkinnon saajaksi artikkelistaan ''Se suuri ero. Kulttuuri ja seksuaalisuus terveystiedon oppikirjoissa''.
Kansanedustajaksi 2019
Honkasalo valittiin kansanedustajaksi vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Helsingin vaalipiiristä 5 846 äänellä. Hänen kampanjassaan tärkeitä teemoja olivat eriarvoisuuden torjuminen ja sosiaalinen oikeudenmukaisuus, kunnianhimoinen ilmastopolitiikka sekä ihmisoikeuksien puolustaminen.
Honkasalo oli vasemmistoliiton ehdokas myös vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Helsingissä. Hän kampanjoi erityisesti julkisten peruspalvelujen, ympäristönsuojelun ja solidaarisemman yhteiskunnan puolesta. Hän sai 5 369 ääntä ja jäi ensimmäiselle varasijalle.
Kunnallispolitiikka
Honkasalo valittiin ensimmäisen kerran Helsingin kaupunginvaltuustoon vuoden 2012 kunnallisvaaleissa. Hän on kaupunginhallituksen jäsen vuodesta 2015. Honkasalo on varhaiskasvatuslautakunnan jäsen ja Vasemmistoliiton valtuustoryhmän puheenjohtaja.
Honkasalo valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon uudelleen Vasemmistoliiton ehdokkaana vuoden 2017 kuntavaaleissa. Hänen äänimääränsä 4 084 oli Vasemmistoliiton toiseksi suurin Paavo Arhinmäen jälkeen. Koko maassa äänimäärä oli 16. suurin. Honkasalo painotti kampanjassaan sitä, että Helsinki järjestäisi palvelut myös asunnottomille, paperittomille ja varattomille ihmisille, eikä ketään suljettaisi terveydenhuollon, sosiaaliturvan tai sivistyksen ulkopuolelle. Keskeisiä tavoitteita olivat myös asukkaiden ottaminen mukaan päätösten valmisteluun, oikeus kohtuuhintaiseen omaan kotiin sekä ilmastopäästöjen vähentäminen muun muassa julkista liikennettä kehittämällä ja uusiutuvan energian käytön lisäämisellä.
Muut luottamustehtävät ja poliittinen tausta
Kesäkuussa 2016 Honkasalo valittiin vasemmistoliiton kolmanneksi varapuheenjohtajaksi.
Pecu Cinnari
Pecu ”Spede” Cinnari (oik. Pekka Kinnunen, 20. helmikuuta 1966 – 10. syyskuuta 2016) oli suomalainen muusikko. Hän toimi kuopiolaisen Tarot-yhtyeen rumpalina sen perustamisesta lähtien. Cinnari soitti myös Lazy Bonez -yhtyeessä.
Veronika Honkasalo
Muut luottamustehtävät ja poliittinen tausta
Opiskeluaikanaan Honkasalo vaikutti Helsingin ylioppilaskunnassa muun muassa Sitoutumattomassa vasemmistossa ja HYY:n kulttuurivaliokunnassa, ja oli mukana Naisasialiitto Unionin toiminnassa. Unionin puheenjohtajana Honkasalo toimi vuosina 2005–2008.
Honkasalo on vasemmistolaisesta kodista, mutta innostus yhteiskunnallisiin vaikuttamiseen heräsi varsinaisesti vaihto-opiskelijana Ranskassa, missä politiikka ja aktiivinen vaikuttaminen olivat luonnollinen osa opiskelijaelämää.
Yksityiselämä
Honkasalo asuu Helsingin Pukinmäessä. Hänellä on kaksi lasta.
Mondeville (Calvados)
thumb|250px|Kauppakeskus Mondevillessa Mondeville on kunta Calvadosin departementissa Basse-Normandien hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 10 428 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Mondevillen pinta-ala on yhdeksän neliökilometriä. Mondeville kuuluu Caenin kaupunkiseutuun Communauté d'agglomération Caen la Mer.
Kristilliset symbolit: Ikkuna pyhään
Kristilliset symbolit: Ikkuna pyhään on Liisa Väisäsen kirja kristillisestä symboliikasta. Teoksen julkaisi Kirjapaja vuonna 2011.
Milt Campbell
Campbell saavutti kymmenottelussa olympiahopeaa Helsingissä 1952 tuloksella 6 975. Neljä vuotta myöhemmin Melbournen olympialaisissa hän voitti kultaa. Hän ei yltänyt kertaakaan kymmenottelun maailmanennätykseen mutta sivusi vuonna 1957 120 jaardin aitajuoksun maailmanennätystä 13,4 s.