cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Unfinished Music No. 2: Life with the Lions
Taustaa
Ensimmäisen kokeellisen albumin julkaisun jälkeen Lennonin ja Onon suhde kehittyi nopeasti rakkaudeksi, ja vielä samana vuonna Lennon aloitti eroprosessin vaimostaan Cynthiasta, laittoi kotitalonsa kartanon Kenwoodissa myyntiin ja muutti yhteen Onon kanssa. Lennon levytti vuoden 1968 aikana muun The Beatlesin kanssa yhtyeen tupla-albumia The Beatles, joka tunnetaan myös nimellä White Album. Muiden yhtyeen jäsenten hämmästykseksi Lennon toi Onon mukanaan levytysstudioon. Tämä aiheutti hämmennystä ja eripuraa yhtyeen sisällä. 14. lokakuuta 1968 The Beatles äänitti White Albumille viimeisen kappaleen; se oli Lennonin balladi Julia, joka oli omistettu hänen äidilleen. Kun White Albumin äänitykset olivat ohi, Lennon ja Ono aloittivat marraskuussa uuden kokeilevan ja avantgardemaisen albumin teon. Lennon sysäsi albumin äänitykset kuitenkin syrjään, kun The Beatles aloitti jälleen levyttämisen Get Back -sessioiden parissa työstäen uutta albumia ja singleä. Levytyksissä tuli suuria riitoja yhtyeen jäsenten kesken, eikä vähiten Yokon läsnäolosta johtuen. Lennonin ja Onon toinen kokeellinen albumi tehtiin loppuun vuoden 1969 alussa, yhden päivän aikana, ja se julkaistiin 9. toukokuuta 1969. Osa albumista äänitettiin sairaalassa, jossa Yoko oli hänen synnytyksensä lähestyessä ja myöhemmin synnyttäessään. John oli hänen mukanaan ja nukkui lattialla hänen vierellään. Tästä on myös otettu albumin kansikuva, jossa Ono makaa sairaalavuoteessa ja Lennon mietteliäänä lattialla hänen vierellään. Albumin nimeksi tuli Unfinished Music No. 2: Life With the Lions, jonka nimi (suom. ”elämää leijonien keskellä”) pohjautuu Yokon saamaan kritiikkiin ja huonoon kohteluun mediassa. Albumi sijoittui Amerikassa albumilistan 179. sijalle, Britanniassa se ei edeltäjänsä tavoin päässyt listalle lainkaan. Tämä tekee Life With the Lionsista Lennonin kaikkien aikojen heikoiten menestyneen julkaisun.
Antero Manninen (muusikko)
Antero Manninen (s. 19. tammikuuta 1973) on suomalainen sellisti, joka tunnetaan muun muassa entisenä Apocalyptica-yhtyeen jäsenenä.
Human Nature
Human Nature voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Luettelo 3D-grafiikkaohjelmista
3D-grafiikkaohjelmisto tarkoittaa tietokoneohjelmaa, jolla luodaan 3D-grafiikkaa. Tyypillisesti on olemassa monta vaihetta, joita studiot käyttävät luodessaan 3D-objekteja elokuvia ja pelejä varten ja tämä artikkeli käsittää vain osan käytetyistä ohjelmistoista. Useimmilla 3D-ohjelmistoilla on laajennettava plugin-orientoitunut modulaarisuus, ja ammattilaistason pluginit, joita studiot käyttävät, maksavat kymmeniä tai satoja tuhansia. Suurimmat studiot yleensä käyttävät muita kaupallisia ohjelmistoja näiden ohjelmistojen lisäksi. Useista ammattilaistason ohjelmistoista on ilmaisversio itseopiskelua varten.
Ohjelmisto voi sisältää kolmiulotteisen mallintamisen, renderöinnin ja animoinnin, mutta on myös tiettyyn osa-alueeseen erikoistuneita ohjelmia joissa näitä kaikkia ei ole mukana.
Mujejärvi (Nurmes)
Mujejärvi on kylä Nurmeksessa, Pohjois-Karjalassa. Se sijaitsee Nurmeksen pohjoiskolkassa, Kuhmon tien varrella, lähellä Kuhmon rajaa. Mujejärvi on vaara-asutusalue, ja kylän talot sijaitsevat vaaroilla. Kylä kuuluu Nurmeksen ns. itäisin kaskikyliin ja Erä-Nurmekseen. Se on myös yksi Korpikylien tien autoretkeilyreitin kyläkohteista.
Luettelo 3D-grafiikkaohjelmista
Liittyviä 3D-ohjelmia
Swift3D ohjelmistolla voi muuntaa Lightwave tai 3DS Max objektit Flash animaatioiksi. Liittämisohjelmistoa käytetään yleisesti liittämään kuvattu video tietokoneella luotuun videoon, pitäen kaksi synkronoituna kun kamera liikkuu. Poser on kaikkein suosituin ohjelma ihmisten mallintamiseen. Videon tuottamisen jälkeen studiot editoivat tai liittävät kuvamateriaalin videoksi käyttäen ohjelmaa kuten Adobe Premiere tai Apple Final Cut kotikäyttäjän tarpeisiin, tai Autodesk Combustion, Eye-on Digital Fusion, Apple Shake ammattilaistason videoissa. MetaCreations Detailer ja Painter 3D ovat lopetettuja tietokonesovelluksia erityisesti tekstuurien maalaamiseen takia 3D-malleille. Mikä tahansa rasteri-grafiikkaohjelmaa voidaan käyttää korjaaman renderoituja 3D still-kuvia mistä tahansa 3D sovelluksesta.
Mujejärvi (Nurmes)
Historia
Mujejärvelle muuttivat ensimmäiset asukkaat 1600-luvulla. Silloin harjoitettiin kaskenpolttoa. Vähitellen Mujejärven ympäristöön ja Kujankiin vakiintui kahdeksan talon hajanainen kylä, jossa ihmiset saivat elantonsa luontaistaloudesta; kaskenpolton ohella muutaman hehtaarin peltotilkuista, karjanpidosta sekä metsästyksestä ja kalastuksesta.
Kun Mujejärven halki rakennettiin 1880-luvun alussa tie, joka yhdisti Nurmeksen ja Kuhmon kirkonkylät, pääsi kylän kehitys vauhtiin. Puutavarayhtiöt laajensivat hakkuut kauas Maanselän reunoille, ja Mujejärven talolliset saivat runsaasti metsä- ja uittotöitä. Kansakoulu alkoi toimia 1900-luvun vaihteessa. Vaarojen asuttaminen eteni voimakkaasti, ja uusia asuinpaikkoja perustettiin lisää. Kylään perustettiin kauppoja. Enimmillään 1950-luvulla oli Mujejärvellä neljättäsataa asukasta.
Matti Lehtonen (valimoyrittäjä)
Lehtonen perusti Rauta-ja Metallivalimo Suomen Helsinkiin vuonna 1918 ja toimi sen johtajana kuolemaansa saakka 1939. Tilausvalimona toiminut yritys kasvoi ensimmäisen kymmenen toimintavuotensa aikana nopeasti sekä tuotannon että työntekijämäärän osalta. 1930-luvun lamavuosina yrityksen tuotanto laski kuitenkin jyrkästi mutta valimo selvisi kehittämänsä raitiovaunujen jarrupönkän eli jarrukengän avulla jota valmistettiin tilauksesta Helsingin kaupungin liikennelaitokselle. Näihin aikoihiin valimo siirtyi myös suurempiin tiloihin Vallilaan. Sotavuosina valimo valmisti kamiinoita, hevostenlänkiä, lamppujen pesiä ja autojen sylintereitä. Sotakorvausvuosina valmistettiin muun muassa junanvaununpyöriä.
Mujejärvi (Nurmes)
Historia
Kun metsätalous koneellistui ja ympäristöstä olivat metsät kaadettu, alkoivat työt vähentyä. Pienet tilat eivät enää riittäneet toimeentulon lähteeksi. Monet, varsinkin nuoremmat, muuttivat 1960-luvun kuluessa kylältä pois. Kyläkoulu lakkautettiin 1973. Kylälle jäi asumaan lähinnä vanhempaa väkeä. Kylä alkoi autioitua.
Matti Lehtonen (valimoyrittäjä)
1950-luvulta alkaen valimon päätuotteina olivat pitkään erilaiset kunnallistekniikan valimotuotteet, kuten kaivonkannet ja putkien osat. Valimo siirrettiin 1975 Helsingistä Iisalmeen jonne valmistuivt uudet, ajanmukaiset tuotantotilat. Helsingissä yhtiön toiminta päättyi 1978. Yhtiön johttajana oli tässä vaiheessa Matti Lehtosen pojanpoika Yrjö M. Lehtonen (s. 1930).
Mujejärvi (Nurmes)
Kujanki
Kujanki on Mujejärven luoteispuolella erämaassa oleva vaara-asutus. Kujanki on merkitty asutuksi jo 1600-luvun alkupuolella. Kujangin rakennuksista vanhin, vanha Kujangin tupa on jo 200-vuotias. Se on hyvin rakennettu ja hyvin säilynyt.
Matti Lehtonen (valimoyrittäjä)
Valimoa on laajennettu Iisalmessa 14 kertaa. 1990-luvun alussa valimo luopui kunnallisteknisten laitteiden valmistuksesta ja keskittyi furaanihartsiteknologiaan ja keskiraskaisiin valuihin. Samalla kupoliuunisulatus korvattiin sähköuuneilla. Suomivalimon nykyinen tuotantokpasiteetti on noin 10 000 – 13 000 tonnia vuodessa. Suomivalimo oli 1980-luvun puolivälistä lähtien osa metalliteollisuuskonsernia johon kuuluivat JOT-Yhtiöt, Santasalo-JOT ja Componenta. Vuodesta 2016 Suomivalimon ovat omistaneet sen Componentalta ostaneet toimiva johto Olli Karhusen johdolla sekä valimoyrittäjä Antti Lehtonen ja hänen veljensä Heikki Lehtonen.
Mujejärvi (Nurmes)
Samuli Paulaharju
Kansatieteilijä Samuli Paulaharju teki kesällä 1907 keräysretken vanhoista perinteistä tunnettuun Mujejärven kylään ja Kujankiin.
Polttouhrit (televisiosarja)
Polttouhrit (alkuperäiseltä nimeltään Holocaust) on vuonna 1978 valmistunut yhdysvaltalainen neliosainen minisarja. Sarja perustuu kirjailija Gerald Greenin samannimiseen kirjaan, joka kertoo kuvauksen holokaustista saksanjuutalaisen Weissin perheen näkökulmasta 1930-luvun puolivälistä sodan loppuun asti.
Sarja palkittiin muun muassa kahdeksalla Emmyllä ja kahdella Golden Globella.
Juoni
Sarjan alussa eletään vuotta 1935 ja natsit suunnittelevat ensimmäisiä antisemitistisiä lakejaan. Seuraavien kymmenen vuoden kuluessa pääosassa oleva juutalainen Weissin perhe kokee monia natsismin kauheuksia kristalliyöstä ghettoihin ja kaasukammioihin. Perheen pää on Puolasta muuttanut tohtori Josef Weiss, jonka vaimo Berta on puolestaan kokenut itsensä saksalaiseksi.
Hyväsydämisen mutta kunnianhimoisen saksalaisen asianajajan Eric Dorfin kautta sarjassa kuvataan myös holokaustin syyllisiä. Edistääkseen uraansa Dorf liittyy SS-joukkoihin, joissa hän saavuttaa älynsä ansiosta korkean aseman. Weissin perheeseen hän yhdistyy sikäli, että hänen vanhempansa olivat tohtori Weissin asiakkaita.
Esitykset
Sarja ensiesitettiin Yhdysvalloissa televisiossa NBC-kanavalla huhtikuussa 1978. Ensiesityksen aikaan Yhdysvalloissa sarjaa kehuttiin että kritisoitiin muun muassa historian yksinkertaistamisesta ja epätarkkuuksista. Kritiikkiä herätti myös sarjan esittäminen kaupallisella, mainostuloja keräävällä NBC-kanavalla. Maailman tunnetuin natsien metsästäjä Simon Wiesenthal puolusti Ilta-Sanomien siteeraamassa Ruotsin television haastattelussa sarjan merkitystä sen puutteista huolimatta: ”Polttouhrit-sarjalla on tärkeä merkitys maailman suurimman rikoksen paljastamisessa.” Wiesenthal jatkoi saaneensa sarjan Yhdysvaltain ja Länsi-Saksan esittämisen jälkeen runsaasti lisäaineistoa vielä kateissa olevien natsirikollisen jäljittämiseksi.
Saksan televisiossa sarja ensiesitettiin tammikuussa 1979, jolloin jokaisen jakson jälkeen katsojat pystyivät soittamaan studioon, jossa historioitsijat vastasivat kysymyksiin holokaustista. Myös toisenlaisia reaktioita esiintyi; kun sarja esitettiin Ruotsissa, Ilta-Sanomat kuvaili ”pahimpana ilmiönä lähes päivittäisiä uusnatsien purkauksia, jotka kohdistuvat siirtolaisiin sekä Ruotsissa tätä nykyä asuviin juutalaisiin”.
Suomessa ensiesitys tapahtui ennakkokohun saattelemana keväällä 1979. Ensimmäinen jakso esitettiin 21. maaliskuuta 1979 MTV:n ohjelmistossa. Seuraavana päivänä Ilta-Sanomien etusivun pääuutisena oli, kuinka ”Polttouhrit ei hätkähdyttänyt suomalaisia”. Aikana, jolloin televisio-ohjelmia kommentoitiin sosiaalisen median sijasta soittamalla ohjelmapäivystykseen, MTV:n puhelinpäivystäjät saivat vain parikymmentä soittoa. Osasyynä vähäiseen palautteeseen pidettiin sitä, että tiiviissä tahdissa esitetyn sarjan avausjaksossa joukkotuhon kauhut antoivat vielä odottaa itseään.
Muun muassa Helsingin Sanomien kriitikko Jukka Kajava arvosteli sarjaa ensiesityksen aikaan ”tarinallisesti ja historiallisesti kapeana”. Ilta-Sanomien kriitikon Roope Alftanin mukaan Polttouhrit toi ”yhdellä ja rajulla tunnekylläisellä iskulla Hitlerin kolmannen valtakunnan juutalaisvainot koteihimme”: ”Meidän on hyväksyttävä tämä sarja yhden tosiasian takia: se kertoo nuorille sen, mitä mikään raportti, oppitunti, romaani, sarjakuva tai laulu ei ole tähän saakka saanut heitä tajuamaan. Kerrottakoon se sitten tällä tavalla, koska kaikki muut keinot ovat epäonnistuneet.” Toisen kerran sarja esitettiin uusintana TV1-kanavalla kesällä 1994. Kolmas uusinta esitettiin Yle Teemalla vuonna 2009.
Jean Harlow
Jean Harlow, oikealta nimeltään Harlean Carpenter, (3. maaliskuuta 1911 Kansas City, Missouri – 7. kesäkuuta 1937 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä ja 1930-luvun seksisymboli. Hänet tunnettiin platinanvaaleiden hiuksiensa vuoksi lempinimillä ”platinablondi” (engl. ”Platinum Blonde”) ja ”Blonde Bombshell”. Nykyään Harlow’ta pidetään yhtenä Hollywoodin kultakauden legendaarisimmista näyttelijöistä. Vuonna 1999 Amerikan elokuvainstituutti valitsi hänet kaikkien aikojen 22. merkittävimmäksi naisnäyttelijäksi.
Harlow esiintyi useissa elokuvissa, jotka oli suunniteltu hänelle. Niissä korostettiin Harlow’n seksuaalista vetovoimaa ja valkokankaalla läsnäoloa. Hän kuitenkin siirtyi myöhemmin monipuolisempiin rooleihin ja nousi supertähdeksi Metro-Goldwyn-Mayerin sopimusnäyttelijänä. Harlow’n suuri suosio ja ”nauravan vampin” imago olivat ristiriidassa hänen mutkattoman luonteensa ja omassa elämässään kokemiensa pettymysten ja surujen kanssa.
Harlow kuoli äkillisesti munuaisten vajaatoimintaan vain 26-vuotiaana.
Lapsuus ja nuoruus
Jean Harlow oli alkuperäiseltä nimeltään Harlean Harlow Carpenter. Hän syntyi 3. maaliskuuta 1911 Kansas Cityssä hammaslääkäri Mont Clair Carpenterille (1877–1974) ja tämän vaimolle Jean Poe Carpenterille (o.s. Harlow, 1891–1958). Sukunimi kirjoitetaan joskus virheellisesti muodossa Carpentier, joka on peräisin studion lehdistötiedotteista, kun Harlow’n sukunimen haluttiin kuulostavan hienommalta.
Mont Clair Carpenterin vanhemmat olivat pioneereja, mutta hän muutti Kansas Cityyn opiskellakseen hammaslääkäriksi. Jean Poe Carpenter taas oli varakkaan kiinteistövälittäjä Skip Harlow’n ja tämän vaimon Ella Williamsin ainoa tytär. Avioliiton järjesti Skip Harlow vuonna 1908. Aviopari asui Kansas Cityssä Skip Harlow’n omistamassa talossa. Toisen lähteen mukaan isovanhempien nimet olivat S.D. Harlow ja Ellen Williams, eikä järjestetystä avioliitosta puhuta mitään.
Harleanin vanhemmat erosivat vuonna 1921. Äiti Jeanin on kerrottu turhautuneen avioliitossaan tyttären aloitettua koulunkäynnin ja hakeneen avioeroa. Toisaalta Harleanin vanhempien on kerrottu ajautuneen erilleen ja päättäneen yhdessä erota. Harleanin isä oli tuntenut olonsa tukalaksi avioliitossaan vaimonsa vanhempien läheisyyden vuoksi. Lopullinen avioero myönnettiin aviomiehen sitä kiistämättä 29. syyskuuta 1922, ja Harleanin huoltajuus annettiin äidille. Harlean rakasti isäänsä, mutta näki loppuelämänsä ajan tätä vain harvoin. Välit kuitenkin säilyivät, ja Harlean tuli myöhemmin hyvin toimeen äitipuolensa Maude Sethin kanssa.
Vuonna 1923 Mama Jean – kuten hänet tunnettiin siitä pitäen, kun Harleanista tuli elokuvatähti – muutti ensi kerran tyttärensä kanssa Hollywoodiin. Tuolloin hän toivoi itse pääsevänsä elokuvaan ja tulevansa tähdeksi. Harlean kävi Hollywoodissa tyttökoulua, joka otti siitä huolimatta sisään myös joitakin poikia. Samaa koulua kävivät muun muassa tulevat Hollywood-kuuluisuudet Douglas Fairbanks nuorempi, Joel McCrea ja Irene Mayer Selznick. Mama Jeanin unelma filmitähteydestä ei toteutunut: 34-vuotiaana hän oli liian vanha elokuva-alalle aikana, jolloin naispääosien esittäjät olivat pääasiassa teini-ikäisiä. Kahden vuoden kuluttua rahattomuuden uhatessa äiti ja tytär palasivat Kansas Cityyn. Skip Harlow oli uhannut tehdä tyttärensä perinnöttömäksi, mikäli he eivät palaisi. Harlean jäi pois Hollywoodin koulustaan keväällä 1925. Kesällä 1925 Skip Harlow lähetti Harleanin Cha-Ton-Kan kesäleirille Michigammeen Michiganiin. Leirillä Harlean sairastui tulirokkoon. Tällöin Mama Jean matkusti Michiganiin ja joutui soutamaan järven yli leirille päästääkseen hoitamaan tytärtään.
Kansas Cityyn palattuaan Harlean kirjoittautui Ferry Hallin kouluun, joka sijaitsi Lake Forestissa Illinois’ssa. Yhtenä syynä oli se, että Mama Jean tapaili uutta miestä, Marino Belloa, joka asui lähistöllä Chicagossa. Harleanin koulussa oli tapana, että vanhemmat tytöt opastivat nuorempia, ja hänen isosiskokseen nimitetty tyttö esitteli hänet syksyllä 1926 yhdeksäntoistavuotiaalle Charles "Chuck" McGrew’lle, joka tulisi aikanaan perimään omaisuuden. Harlean ja McGrew alkoivat seurustella. 18. tammikuuta 1927 Mama Jean avioitui Marino Bellon (1883–1953) kanssa, mutta Harlean ei ollut läsnä vihkiäisissä.
Harlean Carpenter ja Charles McGrew rakastuivat ja karkasivat vihille 21. syyskuuta 1927. McGrew oli kaksikymmenvuotias ja Harlean kuudentoista. Kaksi kuukautta naimisiinmenon jälkeen McGrew täytti kaksikymmentäyksi ja sai haltuunsa osan perinnöstään. Pariskunta muutti Los Angelesiin ja perusti kodin Beverly Hillsiin, missä Harlean eli varakkaan seurapiirirouvan elämää. McGrew toivoi muuton etäännyttävän Harleania äidistään. Kumpikaan ei käynyt töissä, ja molempien, erityisesti McGrew’n, on arveltu käyttäneen runsaasti alkoholia.
Los Angelesissa Harlean ystävystyi Rosalie Royn kanssa. Hän tarjoutui kerran antamaan Roylle kyydin tapaamiseen 20th Century Foxin studioille. Kun Harlean istui autossaan ja odotteli ystäväänsä, yksi Foxin johtajista pani hänet merkille ja kysyi, oliko hän ilmoittautunut roolituksia hoitavaan Central Casting -yhtiöön. Harlean vastasi, ettei ollut kiinnostunut, mutta hänelle saneltiin esittelykirje Central Castingiin. Myöhemmin Roy löi vetoa, ettei Harlean uskaltaisi mennä hakemaan rooleja. Koska Harlean ei halunnut hävitä vetoa ja hänen äitinsä painosti häntä, hän ilmoittautui casting-toimistoon ja kirjoittautui äitinsä tyttönimellä Jean Harlow.
Uran alku
Casting-toimistosta soitettiin ”neiti Harlow’lle” useita kertoja, ennen kuin tämä lopulta otti vastaan töitä, osittain juuri Los Angelesiin muuttaneen äitinsä painostuksesta. Harlow esiintyi ensimmäisessä elokuvassaan Honor Bound seitsemän dollarin päiväpalkalla. Ensiesiintyminen johti pikkuosiin mykkäelokuvissa Kiinalaisten vallassa, Chasing Husbands ja Unkissed Man. Joulukuussa 1928 Harlow allekirjoitti viiden vuoden sopimuksen Hal Roach Studiosin kanssa. Hänen viikkopalkkansa oli 100 dollaria. Harlow sai hieman isomman roolin Ohukaisen ja Paksukaisen lyhytelokuvassa Hotellissa tapahtuu ja esiintyi myöhemmin kaksikon kahdessa muussakin filmissä. Maaliskuussa 1929 Harlow kuitenkin purki sopimuksensa studiojohtaja Hal Roachin kanssa. Roach repi sopimuksen, kun Harlow kertoi tälle elokuvauran rikkovan avioliittonsa. Kesäkuussa 1929 Harlow erosi McGrew’sta, joka syytti erosta hänen äitiään. Erottuaan Harlow muutti äitinsä ja Bellon luo.
Eron jälkeen Harlow palasi elokuviin ja esiintyi vuonna 1929 statistina elokuvissa, kuten Jazzikuningatar, New Yorkin öitä ja Prinssi-puoliso. Samana vuonna hän esiintyi pienessä osassa Clara Bow’n elokuvassa Tavaratalon tuulispää sekä statistina elokuvassa Weak But Willing (1929), jonka kuvauspaikalla hän tutustui James Halliin. Hall oli parhaillaan mukana Howard Hughesin elokuvassa Hornan enkelit, jota kuvattiin uudestaan ääniversiona. Hughes tarvitsi uuden naispääosan esittäjän, koska alkuperäinen näyttelijä Greta Nissen puhui englantia norjalaisella aksentilla. Harlow kävi koekuvauksessa ja sai osan.
Harlow allekirjoitti Hughesin yhtiön kanssa viiden vuoden sopimuksen 100 dollarin viikkopalkalla 24. lokakuuta 1929. Hornan enkelien ensi-ilta oli Hollywoodissa 27. toukokuuta 1930 Grauman’s Chinese Theatressa. Harlow’n saattoi ensi-iltaan Metro-Goldwyn-Mayerin tuottaja Paul Bern, jonka hän oli tavannut kuvausten aikana. Hornan enkelit teki Harlow’sta kansainvälisen tähden. Yleisö oli haltioissaan, mutta kriitikot eivät olleet kovin innostuneita. Variety-lehti sentään huomautti, että “ei ole väliä, kuinka lahjakas hän on… kukaan ei ole koskaan kuollut nälkään, jos on sellaisia avuja kuin hänellä”.
thumb|left|Jean Harlow ja Clark Gable elokuvassa [[Salaperäinen kerho (1931)]]
Koska Hughesilla ei ollut Harlow’lle tiedossa muita projekteja, hän lähetti tämän Hornan enkelien promootiokiertueelle. Vuonna 1931 Harlow esiintyi Hughesin omistaman Caddo Companyn lainaamana muiden studioiden elokuvissa Salaperäinen kerho (vastanäyttelijöinään Wallace Beery ja Clark Gable), Goldie, Iron Man ja Yhteiskunnan vihollinen (vastanäyttelijänään James Cagney). Vaikka elokuvat olivat joko kohtalaisen onnistuneita tai jättimenestyksiä, kriitikot tuomitsivat edelleen Harlow’n näyttelemisen ja pilkkasivat häntä. Hughes lähetti Harlow’n toiselle promootiokiertueelle. Harlow kammosi julkisia esiintymisiä eikä kiertue ollut menestys.
Harlow’n seuraava elokuva oli Platinapommi, joka tuli ensi-iltaan 1931. Elokuvan alkuperäinen nimi oli Gallagher mutta se muutettiin Platinapommiksi Harlow’n vuoksi, jolle nimitys oli juuri keksitty Hughesin yhtiön mainososastolla. Harlow’n naispuoliset ihailijat värjäsivät hiuksiaan platinanvaaleiksi, ja Hughesin yhtiö perusti ”Platinapommi”-kerhoja ympäri maata hyötyäkseen villityksestä. 10 000 dollarin palkintoa tarjottiin kampaajalle, joka onnistuisi luomaan Harlow’n sävyä vastaavan värin. Jostakin syystä Harlow kielsi, että hänen hiuksensa olisi värjätty.
Harlow’n seuraava elokuva oli Three Wise Girls (1932), minkä jälkeen Bern lainasi häntä MGM:n elokuvaan Poliisin kynsissä (1932). Kuvausten päätyttyä isäpuoli Marino Bello järjesti Harlow’lle kymmenen viikon kiertueen itärannikolla. Harlow houkutteli kaikki teatterit täyteen ja esiintyi joissakin paikoissa useana iltana. Huonoista arvosteluista ja rooleista huolimatta Harlow oli suosittu, ja hänen suosionsa oli jatkuvassa kasvussa. Helmikuussa 1932 kiertuetta jatkettiin vielä kuudella viikolla.
Harlow’n ja Paul Bernin välille oli kehittynyt suhde, ja nyt Bern kehotti MGM:n Louis B. Mayeria ostamaan Harlow’n sopimuksen Hughesilta. Mayerin mielestä Harlow’n imago ei sopinut MGM:n hienolle naisnäyttelijälle, eikä suostunut. Tällöin Bern houkutteli hyvää ystäväänsä, tuotanto-osaston johtaja Irving Thalbergia tekemään sopimuksen Harlow’n kanssa. Alun perin vastahakoinen Thalberg suostui, ja 3. maaliskuuta 1932, Harlow’n 21-vuotispäivänä, Bern kertoi Harlow’lle MGM:n ostaneen hänen sopimuksensa 30 000 dollarilla.
Fay Wray näytteli Ann Darrow’ta klassikoksi muodostuneessa elokuvassa King Kong. Hollywoodin vaaleatukkaisimpana näyttelijänä Harlow oli ollut ensimmäinen valinta kirkuvan vaaleaverisen sankarittaren rooliin, mutta hän ei itse halunnut elokuvaan ja pyysi Hughesilta muuta roolia. Sopimus MGM:n kanssa pelasti Harlow’n King Kongilta, ja osan sai tummaverikkö Wray, joka käytti elokuvassa vaaleaa peruukkia.
thumb|Jean Harlow elokuvassa [[Punatukkainen Lilli (1932)]]
Metro-Goldwyn-Mayer
MGM:llä Harlow’sta tuli supertähti. Studio yritti muuttaa Harlow’n röyhkeän ja eksoottisen platinapommin imagoa enemmän valtavirtaan sopivaksi. Pesäeroa Harlow’n ja tämän näyttelemien hahmojen välille yritettiin tehdä muuttamalla tähden sukunimi tavanomaisesta ”Carpenterista” hienommaksi ”Carpentieriksi” ja väittämällä, että kirjailija Edgar Allan Poe oli yksi hänen esi-isistään. Lisäksi julkaistiin kuvia Harlow’sta tekemässä hyvätekeväisyystyötä. Harlow’n imagon muuttaminen osoittautui kuitenkin vaikeaksi. Hänen kuultiin kerran mutisevan: ”Luoja, täytyykö minulla aina olla avokaulainen puku ollakseni tärkeä?”
MGM:llä Harlow sai parempia rooleja, joissa hän pystyi osoittamaan kykynsä näyttelijänä eikä pelkästään tusinatähtenä. Vuonna 1931 hän esiintyi elokuvassa Punatukkainen Lilli, jossa hänen viikkopalkkansa oli 1 250 dollaria. Punatukkainen Lilli oli arvostelumenestys, ja Harlow’n roolisuoritusta kehuttiin muun muassa seuraavasti: “Hänen roolinsa on kaikkea muuta kuin sympaattinen [mutta] hän esittää vanhempaa miestä tavoittelevan naisen roolia erinomaisesti. Kieltämättä hän sopii ulkonäöltään rooliin, mutta hänen vakuuttava esiintymisensä yllättää rankimmatkin kriitikot.”
Harlow’n valinta elokuvaan Paul Bernin suojattina oli herättänyt närää, ja vasta kun elokuva osoittautui menestykseksi eikä Harlow’ta voitu enää syyttää roolihahmonsa kaltaisesta käytöksestä, Harlow ja Bern virallistivat suhteensa ja menivät kihloihin kesäkuussa 1932. Pari vihittiin 2. heinäkuuta 1932. thumb|Paul Bernin väitetty [[itsemurhaviesti, jossa lukee: ”Rakkaimpani, valitettavasti tämä on ainoa keino hyvittää kauhea vääryys, jonka olen tehnyt sinulle, ja pyyhkiä pois halveksittava nöyryytykseni. Rakastan sinua. Paul. Ymmärräthän, että viimeiltainen oli vain komediaa”]] Harlow näytteli seuraavaksi Clark Gablen kanssa elokuvassa Saigonin kaunotar. Kuvausten aikana Harlow’n elämässä tapahtui tragedia, kun Paul Bern löydettiin kuolleena pariskunnan kotoa 5. syyskuuta 1932. Seuranneesta skandaalista on siitä pitäen kiertänyt monenlaisia huhuja. Kuolinsyyksi todettiin kuitenkin itsemurha. Jotkut Bernin ystävät ja tämän elämäkerran kirjoittaja uskovat tuottajan avovaimon Dorothy Milletten ampuneen Bernin. Bern oli kertonut Harlow’lle Millettestä, vaikkakaan ei sanonut, että New Yorkin lain mukaan tämä oli hänen laillinen avovaimonsa, niin sanottu common-law wife. Bernin ja Harlow’n mentyä naimisiin Millette oli siirtynyt länsirannikolle San Franciscoon sekä kirjoitellut ja soitellut Bernille, joka lähetti tälle yhä rahaa mutta vältti henkilökohtaista yhteydenpitoa. MGM:n lääkäri Edward Jones väitti itsemurhan syyksi Bernin impotenssia, mutta väitettä ei voida todistaa puoleen eikä toiseen. Harlow antoi Bernin kuolemaan liittyen lausunnon kerran poliisille ja kerran suurelle valamiehistölle. Muutoin hän pysyi julkisesti vaiti, selvisi lopulta koettelemuksesta ja oli entistä suositumpi. Hollywoodissa häntä kunnioitettiin, koska hän ei puhunut aviomiehensä kuolemasta.
Bernin kuoleman jälkeen Harlow kuvasi loppuun Saigonin kaunottaren. Elokuva oli menestys, ja Harlow’ta aiemmin moittineet kriitikotkin kehuivat hänen suoritustaan. Harlow’sta ja Gablesta tuli äänielokuvien ensimmäinen onnistunut tähtipari, joka esiintyi yhdessä kaikkiaan kuudessa elokuvassa. Vuonna 1933 Harlow näytteli kaikkiaan kolmessa elokuvassa: Päivälliset klo 8, Miesten metsästäjä ja Bombshell. Miesten metsästäjä oli elokuvana niistä heikoin, mutta Harlow’n ja vastanäyttelijä Gablen ansiosta elokuva oli yleisömenestys, vaikka arvostelut olivat huonoja. Sen sijaan Päivälliset klo 8 menestyi sekä arvosteluissa että lippukassoilla. Harlow esiintyi siinä monien tunnettujen tähtien, kuten John Barrymoren ja Marie Dresslerin rinnalla, ja hänen roolisuorituksensa sai kehuja.
Vuonna 1933 Harlow’n huhuttiin tapailevan nyrkkeilijä Max Baeria. Koska Baerin vaimo aikoi hakea avioeroa, lehdistö päätteli Harlow’n rikkoneen avioliiton. Harlow sanoi itse tavanneensa nyrkkeilijän vain joitakin kertoja. Koska hän ei halunnut huonoa julkisuutta, hän rajoitti yksityiselämäänsä ja kävi ulkona työtovereidensa, kuten MGM:n kuvaaja Harold ”Hal” Rossonin kanssa. Syyskuussa 1933 Bombshellin kuvausten aikana Harlow ja Rosson avioituivat. Harlow kertoi lehdistölle, että heidän avioliittonsa olisi se yksi Hollywood-avioliitto, joka kestäisi. Toisten lähteiden mukaan avioliitto oli MGM:n järjestämä, koska studio ei halunnut tähtensä joutuvan toistamiseen skandaaliin Baerin avioerojutussa. Harlow’ta ei mainittu Baerin avioerokanteessa.
thumb|left|upright|Harlow elokuvassa [[Päivälliset klo 8 (1933)]]
Bombshell oli yksi Harlow’n parhaimmista elokuvista. Elokuva perustui Clara Bow’n elämään, mutta siinä oli viittauksia myös Harlow’hun. Elokuvassa käytettiin hänen omaa pukuhuonettaan ja Harlow’n roolihahmo Lola Burns kutsutaan studioille tekemään Saigonin kaunottaren uusintaotoksia Clark Gablen kanssa. Tämän lisäksi Lola Burns elättää isäänsä ja veljeään, aivan kuten Harlow’n äiti ja isäpuoli, liikemieheksi itseään kutsunut Marino Bello asuivat Harlow’n luona. Noihin aikoihin Bellot rakennuttivat Harlow’n rahoilla valkoisen kartanon, ”maailman valkoisimman talon”, osoitteeseen 214 South Beverly Glen Boulevard.
Harlow kuitenkin kyllästyi olemaan ”platinapommi” ja painosti studiota antamaan hänelle parempia rooleja. Kun hän kieltäytyi hänelle lähetetyistä käsikirjoituksista, MGM hyllytti hänet marraskuussa 1933. Harlow antoi sillä aikaa haastatteluja ja kirjoitti kirjan Today is Tonight. Tähti ja studio pääsivät sopimukseen tammikuussa 1934, ja Harlow’n palkka nousi 3 000 dollariin 40 viikolta. Lisäksi hänelle luvattiin ennen pitkää lisää sanomista siihen, millaisia rooleja hän tulisi näyttelemään.
Harlow’n ensimmäinen elokuva uudella sopimuksella oli Vaarallinen nainen (1934). Se oli myös ensimmäinen Harlow’n elokuva, johon tiukentunut sensuuri vaikutti. Elokuva ei tosin poikennut Harlow’n aikaisemmista rooleista, sillä hän esitti elokuvassa kiipijää. Harlow’n palatessa töihin hän ja aviomies Rosson olivat jo huomanneet olevansa liian erilaisia, vaikka olivatkin alusta saakka hyviä ystäviä. Rosson ei pitänyt Harlow’n äidin ja isäpuolen otteesta tähän, ja parin avioiduttua Harlow oli muuttanut pois äitinsä luota Rossonin tahdosta. Harlow ilmoitti erostaan toukokuussa 1934, ja lopullinen avioero myönnettiin maaliskuussa 1935. Harlow kertoi lehdistölle, ettei aikonut mennä enää naimisiin.
thumb|Elokuvassa [[Riffraff (1936)]]
Myöhempi ura
Valkokankaan Harlow oli hänen elämänsä lopussa aivan erilainen kuin vuonna 1930, jolloin yleisö ensimmäisen kerran pani hänet merkille. Imagoissa oli samaa vain Harlow’n huumorintaju. 1930-luvun puolivälissä Harlow oli MGM:n suurimpia tähtiä ja sai kokeilla rajojaan monipuolisissa rooleissa. Vuonna 1935 hän esiintyi ensimmäisessä musikaalissaan, Trocaderossa, jonka toista miespääosaa esitti hänen miehensä William Powell. Elokuva sai sekalaiset arvostelut, ja vaikka Harlow’n suoritusta arvostettiin, hän ei vakuuttanut musikaalissa eikä esittänyt laulujaan itse. Matkalla Singaporeen (1935) oli sen sijaan kassa- ja arvostelumenestys sekä Harlow’n menestynein elokuva Bombshellin jälkeen. Siinä hänen hahmonsa oli jälleen epämääräinen nainen.
Vuonna 1936 Harlow luopui platinanvaalesta hiusväristään. Elokuvassa Riffraff vuonna 1936 hän esitti tehtaan työntekijää. Harlow sai vakuutettua tuotantoryhmän siitä, että platinanvaaleat hiukset tuskin sopisivat rooliin. Hänet nähtiin valkokankaalla ensimmäistä kertaa ruskeatukkaisena, vaikka kyseessä olikin peruukki. Samaan aikaan Harlow palautti jatkuvien vaalennusten vaurioittamat hiuksensa takaisin niiden alkuperäiseen hunajanvaaleaan väriin. Myös studion on kerrottu halunneen muuttaa Harlow’n imagoa, josta otettiin julkisuudessa kaikki irti. Tosiasiassa Harlow oli joutunut käyttämään peruukkia hiuksiaan säästääkseen jo elokuvissa Matkalla Singaporeen ja Trocadero. Riffraff herätti yleisön keskuudessa hämmennystä, ja Harlow oli ottanut suuren riskin tehdessään aivan erilaisen roolin. thumb|left|upright|Jean Harlow elokuvassa [[Kahdesti vihitty (1936)]] Samana vuonna ilmestyneessä elokuvassa Vaimo ja sihteeri Harlow nähtiin jälleen hyveellisen naisen roolissa, mikä hämmensi hänen fanejaan. Kriitikot kuitenkin kehuivat Harlow’n roolisuoritusta, ja elokuva menestyi myös taloudellisesti kohtalaisen hyvin. Roolisuoritusta pidetään nykyisin yhtenä Harlow’n parhaimmista. Riffraffin on sanottu esitelleen Harlow’n uudet hiukset kun taas Vaimon ja sihteerin on sanottu tuoneen esille tämän uuden ”hyveellisen naisen” imagon. Variety-lehti oli Hornan enkelien jälkeen tuominnut Harlow’n tietynlaisiin rooleihin mutta kirjoitti nyt: ”Hän [Harlow] osoittaa, että osaa todella näytellä muitakin kuin vampin rooleja, joihin hänet pääasiassa yhdistetään.”
Vuonna 1936 Harlow teki ensin ensimmäiseen maailmansotaan sijoittuvan vakoiluelokuvan Lentäjän viimeinen urotyö vastanäyttelijänään Cary Grant. Elokuva ei ollut menestys, ja sitä on sanottu jopa Harlow’n huonoimmaksi elokuvaksi MGM:llä. Seuraavaksi Harlow esiintyi komediassa Kahdesti vihitty vastanäyttelijöinään William Powell, Myrna Loy ja Spencer Tracy. Kolmen yleisöä hämmentäneen tai epäonnistuneen elokuvan jälkeen Harlow tarvitsi kipeästi onnistumista, ja Kahdesti vihitty olikin sekä yleisö- että arvostelumenestys.
thumb|Harlow ja Taylor vuonna 1937.
Elokuvassa Nuori lurjus rakastuu (1937) Harlow’n vastanäyttelijänä oli nouseva tähti Robert Taylor, jonka uraa pönkitettiin tunnetun naistähden elokuvassa. Ennen elokuvaa he esiintyivät yhdessä radiokuunnelmassa Madame Sans-Gene, ja kuvausten aikana Harlow ja Taylor vierailivat Washingtonissa presidentti Rooseveltin vuosittaisilla syntymäpäiväjuhlilla. Koska vierailu toi ilmaista julkisuutta kahdelle tähdelle, MGM ei voinut kuin suostua, mutta vaati, että elokuvan kuvaukset olisi saatava ajoissa valmiiksi. Elokuva sai kiittävät arvostelut, mutta ei ollut Harlow’n parhaita elokuvia.
Vuonna 1937 Harlow’n ja Powellin suhde oli yhä samassa tilassa kuin aiemmin: Harlow’n on kerrottu halunneen naimisiin, Powellin taas ei. Harlow sanoi heidän suhteestaan: ”Hän (Powell) on ainoa mies, jonka kanssa haluaisin asettua ja perustaa perheen. Mutta kaipa hän on oikeassa. Avioliitto ei ole onnistunut meiltä kummaltakaan aiemmin.” Vaikka Powell osti Harlow’lle sormuksia, viimeksi jouluna 1936, hän painotti, ettei kyse ollut kihlasormuksesta. Myös Harlow kielsi kihlauksen. Keväällä 1937 huhuttiin välirikosta, kun Harlow nähtiin julkisuudessa kustantaja Donald Frieden seurassa. Powell kuitenkin lähetti vuosipäivänä Harlow’n elokuvan kuvauspaikalle kakun, jonka onnellinen Harlow jakoi kuvausryhmän kanssa.
Harlow esiintyi seuraavaksi romanttisessa komediassa Saratoga, jossa hänen vastanäyttelijänään oli kuudennen kerran Clark Gable. Elokuvan kuvaukset alkoivat Harlow’n sairastelujen takia myöhässä keväällä 1937. Saratoga jäi Harlow’n viimeiseksi elokuvaksi.
Kuolema
Harlow valitteli kipuja toukokuussa 1937. Kun oireet – väsymys, huonovointisuus, turvotus ja vatsakipu – eivät kuitenkaan vaikuttaneet kovin vakavilta, tohtori Fishbaugh arveli niiden johtuvan sappirakon tulehduksesta ja flunssasta mutta ei kuitenkaan ilmeisesti ollut tietoinen Harlow’n aiemmista sairauksista edellisen vuoden aikana. Harlow oli palanut pahasti auringossa vuoden 1936 lopulla, toipunut alkuvuonna 1937 pitkään sairastettuaan flunssan ja saanut verenmyrkytyksen, kun häneltä oli rutiinitoimenpiteenä poistettu viisaudenhampaat. Myrna Loy oli huomannut Harlow’n väsyvän helposti ja lihoneen sekä tämän ihon harmaantuneen. 29. maaliskuuta 1937 Harlow kuvasi elokuvan kohtausta, jossa hänen esittämänsä hahmo oli kuumeessa. Harlow oli selvästi sairaampi kuin roolihahmonsa, ja nojatessaan kohtausten välillä vastanäyttelijäänsä Clark Gableen hän sanoi: ”Minulla on kamala olo. Vie minut takaisin pukuhuoneeseen.” Harlow’n pyynnöstä apulaisohjaaja soitti William Powellille, joka kiirehti omalta kuvauspaikaltaan viemään Harlow’n kotiin.
Kun Harlow ei seuraavana päivänä voinut yhtään paremmin, hänen äitinsä hälytettiin lomamatkalta takaisin ja tähden kotiin kutsuttiin lääkäri. Kun Harlow'n sairastelu oli viivästyttänyt kuvauksia jo kolmen aiemman elokuvan (Vaimo ja sihteeri, Lentäjän viimeinen urotyö ja Kahdesti vihitty) aikana, kukaan ei ensin epäillyt mitään vakavaa. 2. kesäkuuta Harlow’n kerrottiin sairastavan flunssaa. Hän toipui kotona lääkärin avustuksella ja voi jopa paremmin 3. kesäkuuta. Työtoverit odottivat hänen palaavan töihin viimeistään maanantaina 7. kesäkuuta. Lehdistön raportit olivat kuitenkin ristiriitaisia: 3. kesäkuuta kirjoitettiin, että ”Harlow vakavasti sairas” ja ”Harlow’n tila ei ole enää kriittinen”. Kun Harlow sanoi 6. kesäkuuta, ettei nähnyt Powellia kunnolla, tämä pelästyi ja kutsui paikalle taas lääkärin. Harlow hengitti työläästi, ja lääkäri tajusi että kyse on muustakin kuin sappirakon tulehduksesta ja flunssasta.
Vakavasti sairas Harlow siirrettiin 6. kesäkuuta Los Angelesin Good Samaritan -sairaalaan, jossa hän vajosi samana iltana koomaan. Jean Harlow kuoli sairaalassa seuraavana aamupäivänä klo 11:37 vain 26-vuotiaana. Kuolinsyyksi kirjattiin aivoödeema, joka on vakavan munuaissairauden eli munuaisten vajaatoiminnan sivuoire. Sairaalan rekistereissä mainitaan lisäksi uremia eli virtsamyrkytys.
Harlow’n kuolemasta kiersi monenlaisia huhuja vuosien ajan. Kerrottiin, että hänen äitinsä kieltäytyi uskonnollisen Kristillinen tiede -yhteisön kannattajana kutsumasta lääkäriä, tai väitettiin Harlow’n itse kieltäytyneen sairaalahoidosta ja leikkauksesta. Harlow’n kuolinsyyksi on esitetty alkoholismia, epäonnistunutta aborttia, auringonpistosta, platinanvaalean hiusvärin aiheuttamaa myrkytystä tai sukupuolitautia. Harlow’ta koskevien lääketieteellisten tiedotteiden, sairaalan tietojen ja läheisten kertomusten perusteella kyse on kuitenkin selvästi munuaisten vajaatoiminnasta. Harlow sai alusta alkaen lääkärin hoitoa, ja vaikka hän oli kotihoidossa, hänen luonaan kävi kaksi sairaanhoitajaa ja läheisestä sairaalasta tuotiin tarpeellisia laitteita. Mama Jean kuitenkin esti joitakin ihmisiä, kuten Bernin impotenssista todistanutta MGM:n lääkäriä näkemästä Harlow’ta ja antoi syyksi sen, että he olivat Kristillisen tieteen kannattajia. On arveltu, että hän halusi edelleen kontrolloida tytärtään. Hän ei kuitenkaan estänyt Harlow’ta saamasta lääkärinhoitoa.
Harlow’n sairastamaa vakavaa munuaisten vajaatoimintaa ei olisi 1930-luvulla voitu mitenkään parantaa. Akuutin munuaisten vajaatoiminnan kuolleisuus on laskenut 25 prosenttiin vasta antibioottien, dialyysin ja munuaisten siirtoleikkausten myötä. Varoitusmerkkejä sairaudesta olivat olleet Harlow’n harmahtunut ihonväri, toistuvat sairastumiset ja paha palaminen auringossa. Hänen munuaisensa olivat pettäneet hitaasti ja myrkyt, jotka niiden olisi pitänyt poistaa, olivat alkaneet kertyä elimistöön ja altistaneet hänet muille sairauksille. Oireita olivat turvotus, väsymys ja ruokahalun menetys, mutta kerääntyessään elimistöön myrkyt vaikuttavat myös aivoihin ja keskushermostoon. Harlow oli ollut sairaampi ja kärsinyt todennäköisesti pahemmista kivuista kuin oli antanut ymmärtää. On arveltu, että Harlow olisi saanut teini-iässä sairastamansa tulirokon jälkitautina munuaistulehduksen, joka olisi aiheuttanut paitsi korkeaa verenpainetta myös lopulta munuaisten vajaatoiminnan.
Uutinen Harlow’n kuolemasta levisi nopeasti, ja yksi MGM:n kirjoittajista sanoi myöhemmin: ”Sinä päivänä kun Baby kuoli, MGM:n ruokalassa ei kuulunut ääntäkään.” MGM:n studio suljettiin Harlow’n hautajaispäiväksi 9. kesäkuuta. Harlow haudattiin Glendaleen Kaliforniaan Forest Lawn Memorial Park -hautausmaalle suureen mausoleumiin vaaleanpunertavalla marmorilla päällystettyyn yksityishuoneeseen, jonka William Powell osti 25 000 dollarilla. Harlow haudattiin Saratogassa käyttämässään vaaleanpunaisessa puvussa, käsissään yksi valkoinen gardenia ja viesti, johon Powell oli kirjoittanut: ”Hyvää yötä, rakkaimpani.” Samaan yksityishuoneeseen varattiin paikat Harlow’n äidille ja William Powellille. Mama Jean haudattiin tyttärensä viereen hänen kuoltuaan vuonna 1958, mutta Powell meni uudelleen naimisiin vuonna 1940 ja kun hän kuoli vuonna 1984, hänet haudattiin muualle. Harlow’n hautakivessä on yksinkertainen kaiverrus ”Our Baby”.
MGM oli aikeissa korvata Harlow’n Saratogassa toisella näyttelijällä, mutta yleisön vastustuksen vuoksi elokuva kuvattiin loppuun käyttämällä kolmea sijaisnäyttelijää (lähikuviin, muihin kuviin ja äänityksiin) sekä kirjoittamalla Harlow’n esittämä hahmo pois joistakin kohtauksista. Harlow’n kuoleman myötä se julistettiin jopa hänen parhaaksi elokuvakseen. Harlow’n viimeisen elokuvan puutteisiin tai parhaisiin puoliin ei osata suhtautua neutraalisti, ja vielä nykyäänkin katsojat yrittävät tunnistaa elokuvasta sijaisnäyttelijöitä ja etsivät merkkejä tähden sairaudesta.
Kuoleman jälkeen
Harlow’n kuoleman jälkeen MGM ryhtyi panostamaan nuoriin näyttelijöihin, kuten Judy Garlandiin ja Lana Turneriin. Seksisymbolin tittelistä kilpailivat muilla studioilla muun muassa Rita Hayworth, Betty Grable ja Veronica Lake. Harlow häipyi vähitellen julkisuudesta, mutta nousi silloin tällöin esiin, ja häntä muisteltiin aina lämmöllä. Vuonna 1964 Irving Shulman julkaisi ensimmäisen, skandaalintäyteisen Harlow-elämäkerran, jonka on sanottu pilanneen Harlow’n maineen ja joka on täynnä virheitä. Shulmanin tärkeimpänä lähteenä oli ilmeisesti Harlow’n alkuaikojen agentti Arthur Landau, jonka sijaan Harlow palkkasi Orsattin agenttitoimiston vuonna 1932 MGM:n vaatimuksesta.
Harlow’n seuraajien etunenässä seuraavina vuosikymmeninä oli niin ikään platinanvaalea Marilyn Monroe, näyttelijä ja 1950-luvun seksisymboli. Monroe sekä hänen huoltajansa Grace McGee ihailivat kumpikin Harlow’ta, ja nuoruudessaan Monroe tämän kunniaksi muutti nimensä ”Norma Jeane” muotoon ”Norma Jean”. Marilyn Monroen näyttelijän ura käynnistyi, kun 20th Century Foxin studiopomo Ben Lyon, joka oli näytellyt Harlow’n kanssa elokuvassa Hornan enkelit, järjesti hänelle koekuvauksen vuonna 1946. Monroen koe-esiintyminen teki Lyoniin vaikutuksen, ja hän kommentoi: ”Silkkaa Jean Harlow’ta.” Ennen kuolemaansa vuonna 1962 Monroe keskusteli tulevista elokuvaprojekteista, ja neuvotteluja päätettiin jatkaa. Projektien joukossa oli muun muassa Jean Harlow’sta kertova elokuva.
Jean Harlow’sta kertova elokuva, johon Monroeta oli harkittu, ilmestyi lopulta vuonna 1965 nimellä Harlow – seksityttö. Pääosaa esitti Carroll Baker. Samana vuonna Harlow’sta tehtiin myös toinen, samanniminen elokuva, jonka pääosassa oli Carol Lynley. Kumpikaan elokuva ei ollut menestys, eikä niiden kuvaus tapahtumista ollut totuudenmukainen. Bakerin elokuvassa Harlow kuolee keuhkokuumeeseen.
Vuonna 1960 Harlow sai postuumina tähden Hollywood Walk of Famelle. Vuonna 1999 American Film Institute valitsi Harlow’n 22. elokuvahistorian merkittävimmäksi naisnäyttelijäksi.
Romaani Today is Tonight
Harlow kirjoitti romaanin Today is Tonight studion hyllytettyä hänet vuosien 1933–1934 vaihteessa ja hänen ollessa naimisissa Rossonin kanssa. Harlow oli aina pitänyt kirjoittamisesta, ja hänen toinen miehensä Paul Bern oli rohkaissut häntä kirjoittamaan kirjan. Harlow myi kirjan oikeudet MGM:n omistamalle Cosmopolitan-kustantamolle, mutta kirjaa ei julkaistu hänen elinaikanaan. Harlow’n oikeudet kirjaan periytyivät hänen äidilleen ja tältä edelleen Ruth Hampille, joka myi oikeudet Grove Pressille vuonna 1965. Kirjan painos on loppunut, ja siitä on tullut keräilykappale.
Wamba (kuningas)
Wamba oli visigoottien kuningas vuosina 672–680. Wamba oli kyvykäs hallitsija, joka pyrki uudistamaan sotaväkeä, mutta hänet syrjäytettiin vuonna 680, mikä johti paheneviin ongelmiin visigoottien valtakunnassa.
Wamba kuuluu niihin historiallisiin henkilöihin, joista on paljon legendoja, mutta vähän historiatieteellisesti todistettuja faktoja.
Legendoja
Kuningas Wamban elämään liitetään tarinoita hänen tulostaan kuninkaaksi että hänen vanhuudestaan. Legendojen mukaan Wamba oli hyvä kuningas, jonka hallituskaudella kaikki olivat onnellisia, elinkeinot kukoistivat, eikä pahuus saanut jalansijaa valtakunnassa.
Tarinoiden mukaan Wamba ei halunnut lainkaan kuninkaaksi. Vanha kuningas oli kuollut eikä hänelle oltu löydetty seuraajaa. Uuden kuninkaan valitsijat tulivat tulokseen, että Wamban pitäisi olla kuningas. Wamba löydettiin kyntämästä peltoa ja kuninkaan vaalin tehneet ilmoittivat, että häntä odotetaan jo ryhtymään kuninkaaksi.
Wamba kehoitti valtuuskuntaa menemään muualle, sillä hänen mielestään mikään ei ollut tärkeämpää kuin pellon kyntäminen. Valtuuskunnan mielestä Wamba oli joko pyhimys tai idiootti. Wamba kieltäytyi itsepintaisesti tarjouksesta ja yksi valtuuskunnan jäseni hermostui, veti esiin miekkansa ja sanoi, että mies menettää kohta sekä päänsä etttä kuninkuuteensa. Nyt Wamba alistui ja seurasi valtuuskuntaa Toledoon.
Kuninkaana Wamba oli vailla vertaa. Ikä toi hänelle aina vain enemmän viisautta Hän tiesi mitä häneltä odotettiin ja toimi aina tilanteen herrana. Pääkaupunkiinsa Toledoon hän rakennutti uuden muurin ja palatsin, joka on jo kauan sitten kadonnut. Kansa rakasti vanhaa ja visasta kuningastaan.
Kerrotaan, että kun Wamba oli vanhus, kunnianhimoinen aatelinen nimeltä Paul yritti anastaa kuninkuuden. Hän keräsi sotajoukon ja ryhtyi taistelemaan Wambaa vastaan. Paul hävisi ja goottien lakien mukaan hänet olisi nyt pitänyt mestata. Wamba määräsi, että kapinan johtajalle leikataan tonsuuri. Goottien lakien mukaan Paul oli nyt munkki, eikä voinut olla päällikkö eikä kuningas.
Legendan mukaan Wamba syrjäytettiin petoksen avulla. Kun kuningas oli nukkumassa, kuniianhimoinen nuori aatelismies Erwig ajeli kuninkaan päähän tonsuurin. Visigoottien lakien mukaan Wamba oli nyt munkki, eikä voinut olla kuningas. Erwig väitti Wamban halunneen tätä, mutta pahat kielet väittivät tämän juottaneen kuninkaalle unijuomaa. Lopputulos oli kuitenkin se, että Erwigistä tuli kunigas ja Wamba meni luostariin. Tarinoiden mukaan Wamba eli viimeiset vuotensa luostarissa tyytyväisenä.
Wamban sisaren poika Egica meni Erwigin tyttären kanssa naimisiin ja seurasi appiukkoaan kuninkaana.
Sophia Loren
Sophia Loren (oikealta nimeltään Sofia Villani Scicolone; s. 20. syyskuuta 1934 Rooma, Italia) on yksi kaikkien aikojen kuuluisimmista italialaisista näyttelijöistä ja myös aikansa seksisymboli.
Galina Inžuvatova
Galina Dmitrijevna Inžuvatova (, s. 28. helmikuuta 1952) on Neuvostoliittoa edustanut, kilpauransa päättänyt maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Inžuvatova kuului Neuvostoliiton naisten maajoukkueen kokoonpanoon Moskovan kesäolympialaisissa 1980 ja Argentiinan MM-kilpailuissa 1981, joissa Neuvostoliitto voitti pronssia.
Sophia Loren
Hänet on palkittu uransa aikana muun muassa parhaan naispääosan Oscarilla, kunnia-Oscarilla, Grammyllä, viidellä Golden Globe -erikoispalkinnolla, Baftalla ja Cecil B. DeMille -palkinnolla.
Ura
Ennen elokuvia Loren esiintyi foto-romanzo -nimisessä kioskikirjallisuuden lajissa, jossa romanttisia tarinoita kuvitettiin valokuvin.
Loren aloitti elokuvauransa 1950-luvun alussa ja siirtyi nopeasti italialaisista elokuvista amerikkalaisiin. Hänen tähtensä alkoi nousta 1950-luvun lopussa, ja 1960-luvulla hän oli maailman suosituimpia filmitähtiä. Hän näytteli sekä italialaisissa että amerikkalaisissa elokuvissa. Italialaisesta Alberto Moravian romaaniin perustuvasta elokuvasta Kaksi naista (1960) Loren palkittiin parhaan naispääosan Oscarilla. Hän teki useita elokuvia yhdessä toisen italialaisen näyttelijän Marcello Mastroiannin kanssa. Vuonna 1991 Sophia Lorenille myönnettiin kunnia-Oscar.
Yksityiselämä
Loren syntyi avioliiton ulkopuolella. Hänen äitinsä oli näyttelijä ja pianonsoiton opettaja Romilda Villani ja isänsä toisaalla naimisissa oleva insinööri Riccardo Scicolone. Hänen lapsuutensa oli köyhää toisen maailmansodan aikaisessa Pozzuolin kaupungissa Napolin lähellä.
Valikoitu filmografia
thumb|Sophia Loren vuonna 2009.
Formula 3000 Monacon Grand Prix 2003
Formula 3000 Monacon Grand Prix 2003 oli Formula 3000 -kauden 2003 neljäs osakilpailu, joka ajettiin 31. toukokuuta Monacon katuradalla Monacossa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Monacon GP:n ohessa.
Kilpailun voitti kuudennesta lähtöruudusta startannut Nicolas Kiesa, joka viimeisellä kierroksella ohitti kilpailua johtaneen Björn Wirdheimin hidastaessa vauhtiaan pääsuoralla tervehtiäkseen tallinsa mekaanikkoja.
Ólou tou kósmou i elpída
Ólou tou kósmou i elpída (, ”Koko maailman toivo”) on Kleopátran (Cleopatra) esittämä kappale, joka edusti Kreikkaa vuoden 1992 Eurovision laulukilpailussa Ruotsin Malmössä.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 23 maan joukosta sijalle 5. 94 pisteellä.
Sevierin piirikunta (Utah)
Sevierin piirikunta on Yhdysvaltojen Utahin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 21 522 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Richfieldin kaupunki. Piirikunta perustettiin 16. tammikuuta 1865.
Luettelo Core Designin videopeleistä
Tämä on luettelo Core Designin kehittämistä ja julkaisemista videopeleistä.
In memoriam (Sibelius)
In memoriam op. 59 on Jean Sibeliuksen säveltämä hautajaismarssi Eugen Schaumanin muistoksi.
thumb|upright|Eugen Schauman, jonka muistolle sävellys on tehty Sibelius sävelsi marssin Schaumanin ammuttua Nikolai Bobrikovin ensimmäisen sortokauden lopulla.
Sävellys valmistui 14. joulukuuta 1909, mutta Sibelius oli tyytymätön ja sävellys saavutti lopullisen muotonsa maaliskuussa 1910. Ensiesitys lykkääntyi lokakuuhun 1910.
Sävellys soitettiin Sibeliuksen omissa hautajaisissa vuonna 1957.