cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kirkosta eroaminen Suomessa
Eroamiskäytäntö nykyisin
Eroaminen astuu voimaan heti, kun eroilmoitus on toimitettu seurakuntaan tai Digi- ja väestötietovirastoon. Sähköpostieroamisen tapauksessa eron katsotaan astuneen voimaan, kun Digi- ja väestötietovirasto vastaanottaa sähköpostin. Digi- ja väestötietovirasto toimittaa eronneelle vahvistuksen, kun eroaminen on rekisteröity väestötietojärjestelmään.
Kirkosta voi erota koska tahansa, mutta kirkollisvero peritään kalenterivuosittain. Edellisen vuoden lopussa kirkkoon kuulunut henkilö maksaa kirkollisveroa koko seuraavan vuoden ajalta, vaikka eroaisikin kesken vuoden. Jos kirkosta eroaa viimeistään vuoden viimeisenä päivänä, välttyy seuraavan vuoden kirkollisverolta.
Kirkosta eroamisen syyt
Syyt kirkosta eroamiseen ovat vaihdelleet historian saatossa. Mitään yhtä syytä ei voida esittää, vaan ihmiset tekevät ratkaisunsa hyvin erilaisista syistä.
Erosyyt 1900-luvulla
1900-luvulla eroaaltoihin liittyivät poliittiset konfliktit kirkon ja eri väestönosien suhteissa. Sisällissodan jälkeen 1920-luvulla eroamiseen vaikutti työväestön epäluulo kirkkoa kohtaan. 1950-luvun kirkonvastainen liikehdintä ja 1960-luvun kulttuuriradikalismi johtivat uusiin konflikteihin. Nämä yhdistettynä radikaalin vasemmiston, myös kommunistien voimistuneeseen kannatukseen aiheuttivat eroaaltoja, joissa kyse oli poliittisesta protestista. Kirkosta vieraantumiseen vaikutti myös muuttoliike maalta kaupunkiin. Muutossa yhteys kirkkoon ja uskontoon särkyi. Muuttajat sijoitettiin suuriin kaupunkiseurakuntiin, joissa paikallinen identiteetti ja yhteenkuuluvuus olivat kadonneet. Yhteyden puute seurakuntaan ja kirkkoon sekä uskonnollisuuden puute nousivat 1960-luvun alun tutkimuksessa päätekijöiksi, joista kirkosta eroaminen johtui.
Eroamiseen on 1970-luvulla liittynyt myös ammattiyhdistyksen tai työporukan painostusta ainakin teollisuudessa ja rakennusalalla. Samaan aikaan esiintyi muuallakin voimakasta kirkon vastaista yhteiskunnallista liikehdintää.
Sosialistinen ideologian merkitys eroamiseen on sittemmin vähentynyt. Vuonna 1984 eroaalto seurasi kirkolliskokouksen kielteistä päätöstä naispappeudesta. Kun pappeus pysyi kiellettynä naisilta, se johti tasa-arvoa korostaneena aikana jyrkkään nousuun eroissa. Muuten kirkon kannanottoihin liittyneet protestieroamiset olivat 1900-luvulla vähäisiä.
1990-luvun alkupuolella korostuivat taloudelliset erosyyt. Merkittävimmät välittömät syyt olivat kirkollisvero, lama ja työttömyys sekä verotuksen taso yleensä. Taloudellisten syiden lisäksi oli muitakin syitä: Monet eivät uskoneet kirkon opetukseen eivätkä nähneet jäsenyydestä mitään hyötyä. Moni erosi myös pettymyksestä kirkon toimintaan tai seurakunnan työntekijöihin. Poliittiset erosyyt olivat harvinaisia.
Erosyyt 2000-luvulla
Vuosina 2003–2004 kirkosta eronneet pitivät eronsa syynä useimmiten sitä, että kirkon jäsenyys oli menettänyt merkityksensä heidän elämässään. Lopullisena syynä olivat usein taloudelliset perusteet: kirkollisveron maksaminen koettiin turhaksi, kun jäsenyys oli menettänyt merkityksensä. Eronneet olivat myös kokeneet pettymyksiä kirkkoa kohtaan. Tällaisia olivat mm. kirkon päätökset tai kannanotot ja yksittäisten työntekijöiden epäoikeudenmukaiseksi koettu toiminta.
Vuonna 2006 julkaistun Kati Niemelän tutkimuksen mukaan yleisin erosyy oli se, ettei kirkolla ollut henkilökohtaisesti riittävää merkitystä. Tämä johti siihen, ettei eroaja halunnut maksaa kirkollisveroa; taloudellisten syiden merkitys oli kuitenkin lamavuosista vähentynyt. Valtaosalle eronneista ei uskolla ollut juuri mitään merkitystä. Eroamiseen vaadittiin usein jokin ulkoinen kimmoke, kuten ärtymys jostain kirkon kannanotosta. Osalle eroaminen olikin myös protesti. Nuorilla aikuisilla protesti tyypillisesti kohdistui kirkon suvaitsemattomuuteen ja koettuun epätasa-arvoisuuteen, kuten homoseksuaalisuuden torjuntaan tai naispappien syrjintään. Kokemusten synnyssä medialla oli tärkeä rooli. Media muokkasi mielikuvia, kun omat kokemukset kirkosta olivat vähentyneet. Toisaalta osa eroajista piti kirkkoa liian liberaalina. Noin kymmenesosa eroajista oli voimakkaasti uskonnollisia. Osa koki eronneensa kirkosta, ei Jumalasta eikä uskosta.
Eroakirkosta.fi-palvelu tiedotti vuonna 2007, että sen saaman palautteen perusteella tärkeimmät eroamissyyt olivat ateismi, agnostisuus tai vähäinen usko, kirkollisverojen välttäminen ja eroamisen helppous.
Luterilaisen kirkon julkaiseman vuonna 2011 tehdyn kyselyn mukaan kirkosta eroaminen on harkittu päätös, ei hetken mielijohde. Keskeisimpiä syitä eroon olivat se, ettei kirkolla ollut eroajalle merkitystä, ettei hän uskonut kirkon opetuksiin eikä kokenut itseään uskonnolliseksi. Nämä tekijät olivat vaikuttaneet kolmeen neljästä eroajasta. Lähes yhtä keskeinen syy oli haluttomuus maksaa kirkollisveroa. Mielipide-erot jostain kirkon päätöksestä olivat myös tärkeitä. Joka toinen eronnut piti kirkkoa liian konservatiivisena ja suvaitsemattomana seksuaalivähemmistöjä kohtaan. Lähes joka viides eroaja piti kirkkoa liian maallistuneena, alle kymmenesosa liian suvaitsevaisena mainittuja vähemmistöjä kohtaan. Noin joka kymmenes eroaja koki jonkin toisen uskonnollisen yhdyskunnan vastaavan paremmin ajatteluaan.
Loppuvuonna 2014 tehdyn kyselyn mukaan eroon tai eroharkintaan johtavista yksittäisistä asioista tärkein oli se, ettei henkilö enää usko Jumalaan. Tämän syyn mainitsi 42 % eronneista tai eroa harkitsevista. Tavallisia syitä olivat kirkon mielipiteiden vanhoillisuus, kirkollisveron suuruus ja haluttomuus maksaa kirkollisveroa, koska ei käy kirkon tilaisuuksissa. Muita tavallisia syitä olivat kirkon viimeaikainen suhtautuminen homoseksuaalien avioliittoon ja se, että vastaajien mielestä uskonto ei kuulu moderniin maailmaan. Yli 60 prosentin mielestä eroratkaisuun vaikuttaa ratkaisevasti tai jonkin verran se, että kirkko on liian vanhoillinen; harvan eronneen tai eroa harkitsevan mielestä kirkko oli liian vapaamielinen.
Naisten erosyitä kirkosta on selvittänyt Iltalehti vuonna 2010. Lehden kyselyn mukaan kirkosta eronneet naiset kokivat kirkon vanhoilliseksi. Esiin nousivat kielteiset asenteet homoseksuaalisuutta ja naispappeutta kohtaan. Vastaajat kokivat, että kirkolla ei ole heille mitään annettavaa, he eivät ole halukkaita käyttämään kirkon palveluja eivätkä myöskään halua maksaa kirkollisveroa. Monet vastaajat mainitsivat uskovansa Jumalaan mutta eivät kokeneet tarvitsevansa siihen kirkkoa.
Erosyyt ortodokseilla
Suomen ortodoksisesta kirkosta eroamista ovat selittäneet elämänkatsomukselliset ja taloudelliset syyt, mm. haluttomuus maksaa kirkollisveroa. Syiksi on sanottu myös ortodoksisesta perinteestä vieraantuminen, syrjiviksi koetut uskonnonopetuksen järjestelyt ja haluttomuus ylläpitää ortodoksista identiteettiä luterilaisessa suvussa tai ympäristössä. Sitä vastoin kirkon toimintatavat tai henkilöstö on nimetty erosyiksi harvoin.
Kirkosta eroamisen määrät
Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon kuuluvien suhteellinen osuus koko maan väkiluvusta on ollut laskussa 1920-luvulta alkaen, kun kirkosta eroaminen varsinaisesti tuli mahdolliseksi. Vielä vuonna 1920 luterilaisia oli Suomessa 98,1 %. Luterilaiset ja ortodoksit yhteen laskien kansankirkkoihin kuului väestöstä tuolloin 99,7 % lähes kaikkien muiden kuuluessa johonkin muuhun, harvinaisempaan uskontokuntaan. centre|800x800px
Kirkosta eroamisen huippuvuosia ovat historiassa olleet 1923 ja useat 1950-luvun vuodet. Tuolloin kirkosta erosi vuosittain yli 20 000 henkeä. Korkeimmillaan eroaminen oli v. 1958, jolloin kirkosta lähti yli 24 000 jäsentä. Eroaminen yleistyi voimakkaasti myös vuoden 1969 jälkeen ja vuonna 1984.
Uuden huipputason eroaminen saavutti laman oloissa vuosina 1992 ja 1993. Tuolloin eromäärä ensi kertaa ylitti 30 000 henkeä. Huippuvuosien jälkeen eroaminen laantui.
Alhaisimmillaan kirkosta eroaminen on ollut 1940-luvun sotavuosina, jolloin kirkosta eroaminen putosi alle 2 000:een vuodessa. Eroaminen oli vähäistä myös vuodesta 1924 aina 1940-luvun loppupuolelle ulottuvana ajanjaksona ja toisaalta 1960-luvulla. Eroaminen kävi edeltäneitä vuosia selvästi alhaisemmalla tasolla myös 1994–2002.
Eronneiden määrä on lisääntynyt merkittävästi 2000-luvulla. Eroaminen alkoi kiihtymään vuodesta 2003 alkaen uuden uskonnonvapauslain salliessa eroamisen helposti internetin välitysellä. Vuosina 2004–2015 kirkkoon kuuluvien osuus väestöstä on laskenut keskimäärin 1,0 % vuodessa. 1990-luvulla vuosittainen lasku oli 0,3 %.
Kirkkoon kuuluvien osuuden kehittymiseen vaikuttaa pelkkien erojen ja liittymisten lisäksi myös em. lukuihin sisältymättömien lapsikasteiden sekä kuolleiden kirkon jäsenien erotus sekä lisäksi muutto maahan ja maasta ulos.
Kirkkoon liittyminen on ollut kirkosta eroamista vähäisempää lähes jatkuvasti. Liittyjien määrä kuitenkin ylitti eronneiden määrän jatkosodan aikana ja vuonna 1964.
Eropiikit 2010-luvulla
2010-luvulla on koettu useita eropiikkejä. Näiden aikana kirkosta on eronnut suuri määrä ihmisiä lyhyessä ajassa:
Eromäärä ortodoksisesta kirkosta
Suomen ortodoksisesta kirkosta eroaminen on lisääntynyt. 2000-luvun alkupuolella ortodoksikirkosta erosi vuosittain noin 400 ihmistä vuodessa. Saman vuosikymmenen loppupuolella eroajia oli noin 600 vuodessa. Eroajien määrä oli 628 vuonna 2012 ja 772 vuonna 2013. Vuonna 2014 erosi 926 eli noin 1,5 % jäsenistä. Vuonna 2017 erosi 811 ja vuonna 2018 eroajia oli 981. Ortodoksisesta kirkosta eroamisen syitä ei tarkkaan tunneta, mutta haluttomuus maksaa ortodoksiseurakuntien korkeaa kirkollisveroa on merkittävä tekijä. Kaupunkiseurakunnissa eroaminen vaikuttaa olevan suhteellisesti vilkkaampaa.
Jäsenmäärä ortodoksisessa kirkossa saavutti huippunsa 81 631 henkeä vuonna 1940. Jäsenmäärä pieneni sotien jälkeen aina vuoteen 1990 asti, jolloin ortodoksikirkkoon kuului 55 924 henkeä. Sen jälkeen jäsenmäärä oli vuosia hitaassa kasvussa erityisesti maahanmuuttajien kirkkoon liittymisen vuoksi. Vuoteen 2018 mennessä ortodoksisen kirkon jäsenmäärä on laskenut 59 560 jäseneen. Jäsenmäärän laskun suurin syy oli vuonna 2018 se, että kuolleiden määrä ylitti kastettujen määrän moninkertaisesti.
Ortodoksikirkkoon liittyi aiemmin enemmän ihmisiä kuin siitä erosi. Kirkkoon liittyjiä oli noin 900 vuodessa vuonna 2014 päättyneenä kymmenvuotiskautena. Vuonna 2014 heitä oli 1 009. Vuonna 2018 eroajat olivat enemmistössä. Liittyneitä oli 882. Liittyjien määrää nostaa tilastossa keinotekoisesti se, että osa kastetuista lapsista rekisteröidään liittyneiksi eikä kastetuiksi. Näin tapahtuu silloin, kun lapsi on ensin ilmoitettu väestörekisteriin.
Alueelliset erot
Evankelis-luterilaisen kirkon jäsenosuus väestöstä vaihtelee voimakkaasti seurakunnittain ja alueittain. Kiihtyneen kirkosta eroamisen aikana on isoissa kaupungeissa syntynyt kymmenien prosenttiyksikköjen ero muuhun Suomeen. Alueelliset erot ovat syventyneet, sillä vielä 2000-luvun alussa kirkkoon kuuluvia oli 80–90 % lähes koko Suomessa. Eriytyminen on voimistunut vuoden 2010 jälkeen. Erot selittyvät kantasuomalaisten valinnoilla kirkosta eroamisessa ja lasten kastamisessa. Myös maahanmuutto vaikuttaa jonkin verran.
Tavallisinta kirkkoon kuuluminen on Pohjanmaalta Varsinais-Suomeen ulottuvalla alueella, jossa 86–94 prosenttia väestöstä kuului kirkkoon vuonna 2013. Alueella kirkkoon kuulumista ylläpitävät varsinkin herätysliikkeet, erityisesti lestadiolaisuus. Korkeinta kirkkoon kuuluvuus on Perhossa (91,3 %) ja Kinnulassa (90,4 %, luvut vuodelta 2022).
Kirkkoon kuuluminen on vähentynyt pääkaupunkiseudulla, Turussa ja Tampereella. Niissä jäsenosuus alittaa jo 70 %. Kirkkoon kuuluminen on suhteellisen vähäistä myös monissa maakuntakeskuksissa.
Alhaisinta kirkkoon kuuluminen on Helsingissä, jossa jäsenosuus oli 47,4 % vuonna 2022. Jäsenosuus on pudonnut jo alle 50 prosentin yhdessätoista Helsingin seurakunnassa: Mikael (38,6 %), Kallio (42,0 %), Paavali (42,4 %), Vuosaari (42,4 %), Vartiokylä (43,7 %), Herttoniemi (44,5 %), Kannelmäki (44,5 %), Pitäjänmäki (47,3 %), Malmi (47,9 %), Oulunkylä (48,6 %) ja Helsingin tuomiokirkko (49,8 %). Kirkosta erosi Helsingissä vuosina 2007–2022 yhteensä 109 157 jäsentä. Jäsenmäärän nettomuutos oli −62 757, kun samaan aikaan kaupungin asukasmäärä kasvoi 96 390:lla. Suomenkielisissä helsinkiläisseurakunnissa kirkkoon kuuluminen on ruotsinkielisiä selvästi vähäisempää.
Kirkosta eroamisen suunta
Sitoutuminen kirkon jäsenyyteen on 2000-luvulla laskenut. Luterilaisen kirkon mukaan jäsenyyteensä heikosti sitoutuneiden osuus oli noussut 13 prosentista vuonna 2003 aina 26 prosenttiin vuonna 2011. Tällä tarkoitettiin niitä kirkon jäseniä, jotka pitivät eroamistaan todennäköisenä tai jotka olivat eroamista harkinneet mutta eivät olleet siitä täysin varmoja.
Joulukuussa 2014 tehdyn kyselyn mukaan noin joka seitsemäs kirkon jäsen harkitsee kirkosta eroamista. Eroa harkitsevissa nousivat esiin nuoret, työttömät ja lapsiperheet.
Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen lähetysjohtaja Pekka Huhtinen ennusti 2011, että kirkon jäsenosuus laskee alle 50 prosentin vuoteen 2030 mennessä.
Teologian tohtori Juha Kauppinen arvioi 2013, että vuonna 2035 luterilaiseen kirkkoon kuuluu enää vähemmistö suomalaisista.
Vapaa-ajattelijain liitto on ennustanut 2014, että Suomen evankelis-luterilaisen kirkon jäsenosuus laskee alle 50 prosentin väestöstä 2040 mennessä, jos kirkon jäsenmäärän lasku jatkuisi nykyisellä noin 1 prosenttiyksikön tasolla vuodessa. Liiton mukaan raja voidaan saavuttaa jo 2030-luvun alkupuolella, jos erotahti kiihtyisi nykyisestä. Liiton mukaan asian lykkääntyminen vuoden 2050 tienoille on epätodennäköistä. Liitto ennustaa, että pääosa suomalaisista tulee olemaan uskontokuntaan kuulumattomia.
Professori Miikka Ruokanen ennusti 2012, että luterilainen kirkko on Helsingissä vähemmistökirkko vuonna 2020. Samoin arvioitiin jo suurten seurakuntayhtymien kokouksessa 2009.
Kirkon talousvaliokunta ennustaa kirkon jäsenmäärän laskevan vuoteen 2025 mennessä 3,5 miljoonaan.
Kirkon vuonna 2017 teettämän kustannuspainelaskelman mukaan nykykehityksellä 2030-luvun puolivälin jälkeen vain puolet suomalaisista on evankelis-luterilaisen kirkon jäseniä.
Vuoden 2018 joulukuussa Kirkon tutkimuskeskuksen tutkija Veli-Matti Salminen ennakoi nykyisen kaltaisella kehityksellä 20 vuoden kuluttua enää puolen (50 %) väestöstä kuuluvan kirkkoon.
Kirkosta eronneet
Ateismia ja kirkosta eroamista on Suomessa leimannut mies- ja kaupunkivaltaisuus. Miehet eroavat kirkosta naisia useammin ja eroaminen on yleisempää kaupungissa kuin maaseudulla. Uskonnon arvostamisen on katsottu säilyneen paremmin maaseudulla kuin suurissa kaupungeissa ja tytöt ovat nuorisotutkimusten mukaan uskonnollisempia kuin pojat.
Kirkosta erotaan pääasiassa täysi-ikäisenä. Eroajissa on erityisen paljon juuri 18 vuotta täyttäneitä. Alaikäisiä sen sijaan on vähän. Esimerkiksi vuonna 2011 eronneista oli alle 15-vuotiaita lapsia 2 % ja 15–17-vuotiaita 1 %.
Vuonna 2013 evankelis-luterilaisesta kirkosta eronneista yli puolet (53 %) oli iältään 20–39-vuotiaita. Myös kirkkoon liittyminen oli vilkasta samassa ikäryhmässä. Vuonna 2015 kirkon jäsenosuus oli alimmillaan 30–39-vuotiaiden ikäluokassa (61 %). Korkeimmillaan se oli ikäluokissa yli 80-vuotiaat (88 %) ja toisaalta 10–19-vuotiaat (85 %).
Piispa Seppo Häkkinen on tyypitellyt kirkosta eroajat seuraavasti: 1970-luvulle saakka eroajan perustyyppi oli nuori, ammatillisen koulutuksen saanut vasemmistolaismies, joka erosi kirkosta ideologisista syistä. 1980-luvulla rinnalle ilmestyi toinen perustyyppi, nuori tai keski-ikäinen, akateemisen koulutuksen saanut oikeistolainen kaupunkilaismies, joka erosi kirkosta välttääkseen kirkollisveron. 2000-luvun alun perustyyppi oli 18–39-vuotias suuressa kaupungissa asuva mies tai nainen, jolle ei kirkolla ollut henkilökohtaista merkitystä ja joka koki kirkon liian suvaitsemattomaksi.
Kirkon toiminta eroamista vastaan
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokous vastusti kirkosta eroamista helpottanutta muutosta, jossa eroaminen tuli mahdolliseksi ilman henkilökohtaista asiointia. Kirkolliskokouksen mielestä henkilökohtainen asiointi korostaisi uskonnollisen vakaumuksen kokonaisvaltaisuutta ja turvaisi sen, ettei henkilö joutuisi painostuksen kohteeksi. Suomen ortodoksinen kirkollishallitus kannatti myös henkilökohtaista asiointia. Perusteet olivat, että henkilökohtainen asiointi tarjoaisi mahdollisuuden harkita asiaa ja eliminoisi kiihotuksen ja painostuksen mahdollisuuden. Muutos toteutui 2003.
Helsingin seurakuntayhtymä käynnisti 2007 kolmivuotisen ”Usko, toivo, rakkaus” -kampanjan ehkäistäkseen nuorten aikuisten kirkosta eroamista. Kampanja sai julkisuudessa negatiivisen vastaanoton.
Tampereen evankelis-luterilaiset seurakunnat avasivat eroakirkosta.info-nimisen verkkosivuston vuonna 2008. Sivuilla käsitellään kirkkoa, siihen kuulumista ja siitä eroamista. Sivuston osoite on samankaltainen kuin tunnetulla kirkosta eroamaan kehottavalla sivustolla.
Luterilainen kirkko avasi liitykirkkoon.fi-nimisen verkko-osoitteen vuonna 2009. Osoitteesta saa tietoa luterilaisesta kirkosta ja siihen liittymisestä sekä voi ilmoittaa halukkuutensa liittyä kirkkoon.
Eddy Paape
Edouard "Eddy" Paape (7. maaliskuuta 1920 – 12. toukokuuta 2012) on belgialainen sarjakuvataiteilija.
Paape aloitti uransa animaattorina, ja hänen tunnetuin luomuksensa on hänen kuvittamansa scifi-sarja Luc Orient, jota julkaistiin alun perin mm. Tintti-lehdessä vuosina 1967–1978. Sarjakuvan käsikirjoitti edesmennyt Greg.
Mielenterveyden keskusliitto
Mielenterveyden keskusliitto ry on mielenterveyskuntoutujien ja heidän läheistensä itsenäinen kansalaisjärjestö. Liiton perustivat mielenterveyspotilaat ja heidän läheisensä sekä uudistusmieliset ammattilaiset Iisalmessa Koljonvirran psykiatrisessa sairaalassa vuonna 1971. Joulukuussa 2018 liittoon kuului 160 jäsenyhdistyksen kautta yli 17 000 henkilöjäsentä. Liitto on Euroopan suurin mielenterveysalan potilasjärjestö.
Korkeinta päätösvaltaa Mielenterveyden keskusliitossa käyttävät liiton jäsenet liittokokouksessa ja liittovaltuustossa. Liittokokous pidetään joka kolmas vuosi. Liiton toimintaa johtaa liittohallitus, joka on toiminnastaan vastuussa liittokokoukselle ja liittovaltuustolle. Hallitukseen kuuluu puheenjohtaja ja kahdeksan jäsentä. Liiton puheenjohtaja on toukokuusta 2017 Tarmo Raatikainen. Häntä ennen tehtävässä toimi Kari Tolvanen vuodesta 2014.
Liiton toiminnanjohtaja on Olavi Sydänmaanlakka. Liitossa työskentelee noin 50 henkilöä kuudella paikkakunnalla eri puolilla Suomea. Liiton kotipaikka on Helsinki ja toiminnan päärahoittaja on Sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuskeskus. Mielenterveyden keskusliitto on SOSTEn jäsenjärjestö.
Toiminta
Liitto vaikuttaa yhteiskunnalliseen asenneilmastoon ja päätöksentekoon. Liitto pyrkii myös lisäämään ihmisten tasavertaisuutta ja psyykkisten sairauksien ymmärtämistä ja hyväksymistä. Liitto vaikuttaa sosiaali- ja terveydenhuollon lainsäädäntöön sekä muuhun mielenterveyspotilaita ja -kuntoutujia sekä heidän läheisiään koskevaan lainsäädäntöön. Vaikuttamistoiminnan perustana on ihmisoikeuksien ja perusoikeuksien turvaaminen kaikille.
Mielenterveyden keskusliitto tarjoaa tukea, neuvontaa ja koulutusta jäsenyhdistyksilleen, kuntoutujille ja heidän läheisilleen sekä kuntoutujien kanssa työskenteleville ammattihenkilöille. Valtakunnallisesta neuvontapalvelusta saa neuvontaa ja tietoa mielenterveyskuntoutujille tarkoitetuista palveluista ja lakisääteisistä etuuksista. Liitto myös kehittää uusia kuntoutumista tukevia malleja sekä järjestää ryhmämuotoista sopeutumisvalmennusta hoidon ja kuntoutumisen tueksi. Lisäksi liitto tarjoaa työ- ja koulutusvalmennusta, ja kouluttaa vertaistukihenkilöitä sekä edistää kuntoutujien liikuntamahdollisuuksia.
Keskusliitto omistaa varainhankintayhtiö Oy MTKL Vireä Mieli Ab:n, joka julkaisee Tunne & Mieli -nimistä lehteä. Se kertoo monipuolisesti ja luotettavasti mielenterveydestä, kehon ja mielen hyvinvoinnin yhteyksistä, ihmissuhteista ja henkisestä kasvusta. Liiton jäsenilleen suunnattu lehti on nimeltään Revanssi. Vuosittain liitto viettää marraskuussa valtakunnallista Mielenterveysviikkoa, viikon päätapahtumana on Helsingissä järjestettävät Mielenterveysmessut. Vuosittain julkaistaan myös tutkimuksia ja raportteja. Liitto tarjoaa runsaasti koulutuksia kuntoutujille ja ammattihenkilöstölle.
Pieni leijona
Pieni leijona (latinaksi Leo Minor, genetiivi Leonis Minoris) on Otavan alla ja Leijonan päällä sijaitseva vaatimaton tähdistö.
Pienen Leijonan tähdistön alueella sijaitsevat myös M95, M96 ja M105.
R Leo Minoris on muuttuva Mira-tähti, jonka magnitudi vaihtelee välillä 7,1–12,6 liki vuoden välein.
Meren kosijat
Meren kosijat on kalevalamittainen laulu, kertomus, joka opettaa arvostamaan ruokaa koreilun ja turhamaisuuden sijasta. Meren kosijat on säilynyt poikkeuksellisen pitkään elävänä, suullisena kansanperinteenä. Meren kosijoita laulettiin vielä toisen maailmansodan jälkeen. Suurin osa kalevalaisista kertomuksista katosi suullisen perinteen piiristä jo 1800-luvun puolella. Meren kosijat on luettelomainen. Eräät muutkin luettelomaiset laulut ovat säilyneet pitkään, kuten tuu tuu tupakkarulla ja oli ennen onnimanni.
Tarina alkaa useimmiten siitä, että tyttö odottelee kosijaa. Hän saattaa haluta kyntäjää ja kylväjää, tai sitten mieleistä ja sulosanaista miestä. Eri tarinan versioissa esiintyy eri tyttö ja eri paikoissa. Hän voi olla Pohjolan tyttäriä, Saaren neitoja, tai hän voi olla Turun Anni, Aino, Annikki tai Annukka. Merestä nousee rautamies, rautaisissa varusteissa, rautakihlat mukanaan. Neito kieltäytyy miehen kosinnasta. Merestä nousevat vielä hopeamies ja kultamies, mutta tyttö ei halua puolisoksi heillekään. Lopulta merestä nousee leipämies, leipäisissä varusteissa, leipäkihlat mukanaan. Hänelle tyttö suostuu, ja sanoo äitinsä synnyttäneen ja tuudittaneen hänet tätä miestä varten.
Pietro Frosini
Pietro Frosini (Pietro Giuffrida tai Pietro Guifride, 9. elokuuta 1885 Catania, Sisilia, Italia – 2. syyskuuta 1951 New York, Yhdysvallat) oli italialais-amerikkalainen harmonikkataiteilija, säveltäjä ja sovittaja, jota pidetään yhtenä merkittävimmistä 1900-luvun alun pioneereista harmonikkamusiikin kehittäjänä ja sen suosion levittäjänä. Hänet tunnettiin myös lempinimellä ”harmonikan velho”.
Tausta
Pietro Giuffrida syntyi talonpoikaisperheeseen Mascalucian maakunnassa Sisilian Cataniassa. Hän sokeutui vuonna 1888 tuhkarokon yhteydessä, mutta näkö palautui osittain vähitellen, joskin heikompana kuin ennen sairautta. Hän alkoi soittaa leluharmonikkaa 1889. Vuonna 1891 hänet kidnapattiin puoleksi vuodeksi, mutta saatiin lopulta palautetuksi kotiin. Kuusivuotiaana Frosini sai ensimmäisen harmonikkansa, jossa oli neljä bassoääntä ja 11 diskanttiääntä. Hänen isänsä, musiikkia rakastava Michael Angelo Giuffrida, alkoi opettaa poikaa.
Harmonikansoittajaksi
Pietro Giuffrida alkoi soittaa täysikokoista kromaattista näppäinharmonikkaa yhdeksänvuotiaana ja oppi soittamaan lyhyessä ajassa polkkia, masurkoita, katrilleja, marsseja, alkusoittoja ja operettisävelmiä. Harmonikka hankittiin catanialaiselta harmonikanvalmistaja Rosario Portolta, jonka poika Salvatore Porto oli myös paikallisesti tunnettu harmonikansoittaja. Harmonikan bassopuoli oli kaksirivinen ja bassokoskettimet tuottivat kukin yhden äänen. Kyseinen harmonikkamalli oli tuona aikana hyvin suosittu Cataniassa. Salvatoren soittamat alkusoitto oopperasta Norma sekä intermezzo Cavalleria Rusticanasta tekivät nuoreen Pietroon suuren vaikutuksen. Hän oppi Salvatorelta myös paljetremolona myöhemmin tunnetuksi tulleen palkeita rytmikkäästi edestakaisin ravistavan soittotavan. Paljetremolosta oli tuleva myöhemmin Frosinille tunnusomainen piirre.
Pietro Giuffrida hyväksyttiin kymmenvuotiaana kunnalliseen Catanian taidekonservatorioon, jossa hän alkoi soittaa kornettia ja urkuja, koska siihen aikaan harmonikkaa ei hyväksytty oppilaitoksissa. Vuonna 1898 hän sai kornettiopettajakseen maestro Francesco Paolo Frontinin, jonka johdolla hän opiskeli sävellystä, harmoniaa ja kontrapunktia Pietro Giuffrida voitti kornettimuusikkona monia palkintoja. Hän siirtyi kuuluisaan Milanon konservatorioon 1902 päättämään musiikkiopintonsa. Hän toimi lyhyen aikaa kirkkourkurina Cataniassa, ja sen jälkeen hän siirtyi kahdeksi ja puoleksi vuodeksi Maltalle Britannian laivaston palvelukseen kornetinsoittajaksi. Siten Giuffrida ansaitsi elantonsa ammattimuusikkona jo 17-vuotiaana. Malaria kuitenkin turmeli hänen ansatsinsa pysyvästi, joten hän joutui luopumaan kornetinsoitosta. Harmonikka oli ollut kuitenkin oheissoittimena koko tähänastisen uran ajan, joten siitä tuli hänen seuraava pääsoittimensa.
Pietro Giuffridan Pohjois-Amerikkaan muuttamisen vaiheista on olemassa kaksi versiota. Eräiden lähteiden mukaan yhdysvaltalainen vaudeville-agentti kuuli hänen soittoaan Euroopassa ja värväsi hänet 1905 hänen ollessaan 21-vuotias Pohjois-Amerikkaan New Yorkiin Keith-Orpheum Circuitiin, jossa hän menestyi heti. Useampien lähteiden mukaan hän kuitenkin matkusti ensin länsirannikolle San Franciscoon ja suoritti ensiesiintymisensä Yhdysvalloissa 1905 Fresnossa Kaliforniassa, josta Orpheum Vaudeville Circuitin kykyjenetsijä kutsui hänet vaudeville-kiertueille.
Muusikko ja säveltäjä
Frosini muutti pian itärannikolle New Yorkiin, missä hänen vaudeville-menestyksensä jatkui ja hänestä tuli yksi näytäntöjen päätähdistä. Menestyksen myötä Frosinille aukesi tie levytyksiin ja myöhemmin radioon. Frosini teki ensimmäisen äänitteensä Edison-yhtiön fonografisylinterille vuonna 1907.
Frosini aloitti säveltäjänuransa vakavammin vuonna 1908 ja hänen ensimmäisiä sävellyksiään Yhdysvalloissa oli The Chalice. Ensimmäisen oman teoksensa, Seneca Waltz, hän levytti lokakuussa 1909. Jo aiemmin saman vuoden toukokuussa hän oli nimellä "P. Frosini" levyttänyt Amoureuse Waltzin Victor-yhtiöiden gramofonilevyille. Mitä ilmeisimmin taiteilijanimi on kunnianosoitus hänen kornettiopettajalleen Frontinille. Taiteilijaurallaan hän ei juuri käyttänyt etunimeään Pietro, koska hänen aikalaisensa Pietro Deiro oli samoihin aikoihin erittäin tunnettu ja käytti taiteilijanimenä usein vain etunimeään.
Hän palasi New Yorkiin 1913. Samana vuonna Edison julkaisi uudelleen hänen vanhat vahasylinterilevytyksensä ja hän aloitti yhtiölle sarjan uusia levytyksiä. Quattrociocche-kustannusyhtiö julkaisi 1918 lukuisia hänen sävellyksiään. Frosini lopetti 1925 vaudeville-kiertueet heikkenevän terveydentilansa vuoksi. Hän aloitti 1930-luvulla opettamisen ja radioäänitykset. Vuonna 1934 hänen soittoaan kuultiin kuutena aamuna viikossa 90 minuuttia joka päivä WOR-radioaseman kautta ja 60 minuuttia WINS-asemalta.
Hän myös jatkoi sävellystyötä, ja Alfred Music Company julkaisi valtaosan hänen sävellyksistään. Hän palasi 1928 levyttämään Victor-yhtiölle ja äänitti vuonna 1934 useita levyjä Deccalle, suurin osa hänen omia sävellyksiään. Vuonna 1940 Frosini alkoi julkaista sävellyksiään ja sovituksiaan myös muiden kustantajien kautta, kuten Paginin ja Pietro Deiro Publicationsin. Hän liittyi maan säveltäjäyhdistykseen 1942.
American Accordionists' Association, jonka perustajajäseniin Frosini kuului, myönsi hänelle erityistunnustuksen erinomaisesta palvelusta ja saavutuksista harmonikka-alalla vuonna 1949.
Frosinin harmonikka
Frosini soitti kromaattista kolmirivistä näppäinharmonikkaa, jossa oli hänen erityistoivomustensa mukaan suunniteltu eräänlainen melodiabassojärjestelmä. 1930-luvulta lähtien hän käytti Finto-merkkistä soitinta, joka oli diskanttisormioltaan pianoharmonikan näköiseksi tehty näppäinharmonikka. Frosini oli saanut vaikutteita Guido Deirolta, jonka soittotyyli ja sovitukset aikansa suosituista iskelmistä vakuuttivat hänet suuntaamaan ohjelmistoaan tiukan klassisesta musiikista kevyempään suuntaan. Guido Deiro sai Frosinin niin ikään siirtymään näppäinharmonikkasormiosta pianoharmonikkaa (vain ulkonäöltään) muistuttavaan sormioon, jossa "pianoharmonikkakoskettimiston" mustat näppäimet olivat mykkiä ja esillä vain kosmeettisen vaikutelman luomiseksi. Soitin oli edelleen tosiasiassa kolmirivinen näppäinharmonikka, jonka "sisin rivi" kahden otelaudan ulkolaudalla olleen näppäinrivin lisäksi koostui "pianosormion" valkoisista koskettimista.
thumb|600px|Kaavio Pietro Frosinin erikoisvalmisteisesta bassojärjestelmästä. Lähde: Frosinin bassojärjestelmässä, hänen oman kuvauksensa mukaan, bassopuolen kolmas ja neljäs rivi palkeesta päin katsottuna olivat perusrivejä, jotka muodostivat kromaattisen asteikon suuresta C:stä (C2) 2-viivaiseen E:hen (E5). Kolmannen rivin sävelet harmonikan alaosasta ylöspäin lueteltuna olivat: C♯, D♯, F, G, A, B/H, C♯ (jne.), kun taas neljännen rivin sävelet alhaalta ylöspäin olivat: C, D, E, F♯, G♯, A♯/B♭, C (jne.). Jokainen kolmannen ja neljännen rivin bassokosketin ohjasi kolmea vapaalehdykkäkieltä, joista kaksi oli viritetty unisonoon samalla korkeudella ja yksi oktaavia korkeammalle. Kolmos- ja nelosrivit kertautuivat toisella ja viidennellä rivillä, mutta ne oli puolestaan viritetty oktaavia matalammalle samalla kohdalla olevan kolmos- tai nelosrivin nuotin suhteen. Tällä tavalla Frosini kykeni välttämään hypyn koskettimistolla, mikäli hän halusi soittaa oktaavia matalamman äänen. Ensimmäinen rivi toisti viidennen rivin äänet, mutta ne oli vain sijoitettu eri kohtaan. Paljetta lähinnä olleen 1. lisärivin avulla Frosini halusi saada aikaan nopeampia bassosooloja.
Frosini kertoo lisänneensä nämä lisärivit hieman sen jälkeen, kun Pietro ja Guido Deiro olivat popularisoineet 120-äänisen pianoharmonikan standardibassojärjestelmän. Hänen mukaansa kaksi lisäriviä, toinen ja viides, mahdollistivat tukevampien oktaavia alempaa soivien vapaalehdykkäkielten käytön, mikä mahdollisti raskaampien rytmien soittamisen. Hän lisäsi bassopuolen 1. lisärivin instrumenttiinsa jonkin verran toisen ja viidennen lisärivinsä käyttöönoton jälkeen.
Marcello Roviaron mukaan yksi Frosinin harmonikoista varastettiin tämän silloiselta työpaikalta, WOR-radioasemalta New Yorkissa, vain muutamaa kuukautta ennen hänen kuolemaansa. Frosinin terveyden ollessa jo heikko, hän ei jaksanut kuljettaa harmonikkaansa studiosta muusikkojen käyttämiin soittimien säilytystiloihin. Kyseistä Excelsiorin valmistamaa harmonikkaa ei saatu koskaan takaisin, eikä soitinta ollut myöskään vakuutettu. Frosini itse kommentoi: "Kuka voisi edes soittaa sitä, paitsi minä?" Frosinin muut viisi harmonikkaa, kolme kromaattista ja kaksi pianoharmonikkaa, joutuivat tämän kuollessa hänen Rosa-sisarensa haltuun, minkä jälkeen niistä ei ole tarkempaa tietoa.
Sävellyksiä ja kirjallisuutta
Frosinin elämäntyö kattaa noin 200 julkaistua sävellystä ja lukuisia harmonikkasovituksia eri klassikoista, joista monia on levytetty ja joita harmonikansoittajat eri puolilla maailmaa soittavat edelleen.
Frosinin suurehkoihin teoksiin kuuluu kolme laajaa rapsodiaa, sinfoninen fantasia Brittania, Venäläinen fantasia, Italialainen fantasia , sekä Venetsian karnevaalit -fantasia eri muunnelmineen.
Frosini tunnetaan ehkä paremmin kuitenkin lyhyemmistä töistään, kuten La Mariposita, Sisilialainen serenaadi, Ilta Välimerellä , Oliivien kukkiessa ja Kevätserenadi.
Frosini käytti musiikissaan paljon paljetremoloja ja hioi paljetremolosoittotekniikan huippuunsa. Frosinin oppilas Maddalena Belfiore toimitti Frosinin paljetremolo-oppaan Paganin kustantamana tämän kuoleman jälkeen.
Yksityiselämä
Frosini avioitui 1920 Philadelphiassa tanskalaissyntyisen music hall -artistin Alfride Larsenin kanssa. He muuttivat 1924 Beechhurstiin Long Islandille ja sieltä edelleen Sunnysidelle, mutta pysyivät yhä Long Islandilla. Alfride-vaimo kuoli 1949. Frosini itse kuoli syksyllä 1951 sairastettuaan kaksi kuukautta vakavasti. Rosa-sisar piti huolta sairaasta taiteilijasta tämän kuollessa.
Kanneljärvi
thumb|150px|right|Kanneljärven perinnevaakuna. thumb|150px|right|Kanneljärven pitäjäviiri.
Terrorismin vastainen sota Jemenissä
Terrorismin vastainen sota Jemenissä on Jemenin sisäinen konflikti, jossa terroristijärjestö Al-Qaida on saanut laajoja alueita Jemenistä haltuunsa. Jemen on yhdessä Yhdysvaltojen kanssa taistellut Al-Qaidaa vastaan omalla maaperällään vuodesta 2000 lähtien. Konfliktin tunnuspiirteitä on Yhdysvaltojen maahan tekemät lennokki-iskut.
Kanneljärvi
Kanneljärvi on entinen Suomen kunta Karjalankannaksella Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella. Kanneljärven pinta-ala oli 246,3 km² ja asukasluku 3 552 (1939).
Terrorismin vastainen sota Jemenissä
Historia
Ensimmäiset viitteet Al-Qaidan toiminnasta Jemenissä oli USS Colen pommi-isku vuonna 2000 Adenissa. Jemenin heikko keskushallinto ja maan keskiosan syrjäiset vuoristoalueet mahdollistivat Al-Qaidan koulutusleirien ja tukikohtien perustamisen, ja sinne siirtyi järjestön jäseniä Afganistanista ja Pakistanista. Myöhemmin alueelle perustettiin Al-Qaidan oma alayksikkö Arabian niemimaan al-Qaida.
Erlend Lesund
Erlend Lesund (s. 11. joulukuuta 1994 Oslo, Norja) on norjalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SHL-joukkue Rögle BK:ssa.
Terrorismin vastainen sota Jemenissä
Historia
Yhdysvallat aloitti lennokki-iskut Jemeniin vuonna 2002. Iskut ovat kansainvälisen oikeuden silmissä ongelmallisia, ja niissä on saanut surmansa useita siviilejä. Yhdysvallat antaa Jemenille myös rahallista tukea, varusteita ja sotilaiden koulutusta. Vastalauseena Al-Qaida on iskenyt jemeniläisiin kohteisiin. Konflikti laantui kiihtyäkseen uudelleen vuonna 2006 kun joukko Al-Qaida johtajia pakeni jemeniläisestä vankilasta ja he alkoivat johtaa maansisäisiä operaatoita.
Jemenin vallankumousta seuranneen valtatyhjiön jälkeen Al-Qaida ja sen perustama Ansar al-Sharia ovat ottaneet laajempia alueita haltuunsa. Jemenin ja Yhdysvaltojen yhteinen sotilasoperaatio on valloittanut osan alueista takaisin vuoden 2012 jälkeen, mutta islamistijärjestöt hallitsevat edelleen alueita jopa viiden maakunnan alueella. Operaation alun jälkeen terroristit muun muassa räjäyttivät Jemenin pääöljyputken ja tekivät Jemenin historian tuhoisimman pommi-iskun Sanaassa.
Hallituksen terrorismin vastaiset toimet lamaantuivat huthikapinallisten vallattua Sanaan syyskuussa 2014, mikä katkaisi myös yhteistyön Yhdysvaltojen kanssa. Tammikuussa 2015 Yhdysvallat ilmoitti kokonaan keskeyttävänsä lennokki-iskut Jemeniin puutteellisen tiedustelun ja tuen vuoksi.
Al-Qaida on ilmoittanut kannattavansa Etelä-Jemenin separatisteja, mutta ryhmät eivät tee yhteistyötä.
Osmo Lappo
thumb|upright|Osmo Lapon suunnittelema vuonna 1958 valmistunut [[Herttoniemen kirkko.]] Osmo Tapio Lappo, vuoteen 1951 Lehtonen (s. 6. joulukuuta 1927 Helsinki ) on suomalainen arkkitehti ja vuodesta 1967 Teknillisen korkeakoulun arkkitehtuurin professori. Hänen suunnitelmiinsa kuuluu muun muassa Kajaanin, Säkylän ja Vekaranjärven varuskunnat sekä Niittykummun asuinalue (1962–1965), Kulosaaren Yhteiskoulun laajennus (1966), Leppävaaran uimahalli (1969) ja Vammalan Sylvään koulu (1973).
Erlend Lesund
Seuraura
Lesund on Manglerud Starin kasvatti. Hän voitti seurassa Norjan U17-junioreiden sarjan mestaruuden vuosina 2010 ja 2011. Kaudella 2010–2011 vain 16-vuotias Lesund debytoi myös Starin miesten GET-ligaen -joukkueessa, jossa hän pelasi seitsemän runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Lesund pelasi valtaosan kaudestaan seuran miesten kakkosjoukkueessa Norjan I-divisioonassa.
Kaudeksi 2011–2012 Lesund siirtyi Ruotsiin Timrå IK:n J20-joukkueeseen. Hän pelasi siellä kaksi kautta, jonka jälkeen Lesund palasi kaudeksi 2013–2014 kotimaahansa ja siirtyi Sparta Warriorsiin. Hänen varsinainen tulokaskautensa GET-ligaenissa toi 32 runkosarjaottelussa tehot 2+9=11 ja viidessä playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Lesund valittiin kauden päätteeksi liigan vuoden tulokkaaksi. Kaudella 2014–2015 hän teki GET-ligaenin runkosarjassa 15 tehopistettä.
Maajoukkueura
Lesund edusti Norjaa Pyeongchangin olympiakisoissa 2018, mutta hän ei pelannut turnauksessa kuitenkaan otteluakaan. Lesund pelasi myös MM-kilpailuissa vuonna 2013. Yhteensä hän on pelannut 45 A-maaottelua tehopistein 1+4=5. Lesund teki A-maajoukkuedebyyttinsä Euro Hockey Challengessa 4. huhtikuuta 2013 Lyonissa Ranskaa vastaan. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa hän teki Euro Hockey Challengessa 23. huhtikuuta 2016 Vojensissa Tanskaa vastaan.
Lesund pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän toimi Norjan kapteenina. Lesund pelasi myös IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2013, jolloin hän voitti kultaa. Lesund edusti Norjan alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta myös Junior Club World Cupissa vuonna 2012 ja U20 Super Challengessa vuonna 2013.
Lesund pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2011 sekä IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2012, jolloin hän voitti hopeaa. Lesund voitti myös koko turnauksen jäähypörssin 51 minuutillaan.
Kanneljärvi
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 8 koulupiiriin.
Historiaa
Kanneljärvi erotettiin Uudestakirkosta omaksi kunnakseen vuonna 1925. Kanneljärven luterilaisen kirkon lisäksi Kanneljärvellä sijaitsi ortodoksinen Mustamäen Kristuksen kirkastumisen kirkko eli Mustamäen kirkko. Mustamäen kirkko tuhoutui jatkosodassa, mutta luterilainen kirkko säästyi. Se paloi 1984, mutta runko on edelleen pystyssä.
Kanneljärven väestöä sijoitettiin jatkosodan jälkeen seuraaviin kuntiin: Kiikala, Kisko, Kuusjoki, Muurla, Pertteli, Salo, Suomusjärvi ja Uskela.
Nykyaika
Kanneljärven kirkonkylän venäjänkielinen nimi on ollut Pobeda (Победа) vuodesta 1948 lähtien, ja se on nykyisin Leningradin alueen Raivolan kuntaan kuuluva taajama.
Kanneljärven nimi on Venäjällä säilynyt Kanneljärven aseman ja asemakylän nimenä.
Zieliński
Zieliński (feminiini Zielińska) on puolalainen sukunimi. Se on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Romain Alessandrini
Romain Alessandrini (s. 3. huhtikuuta 1989 Marseille) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edustaa Major League Soccerissa pelaavaa Los Angeles Galaxya. Vasenjalkainen Alessandrini on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Tomasz Zieliński
Tomasz Bernard Zieliński (s. 29. lokakuuta 1990 Nakło nad Notecią) on puolalainen painonnostaja. Seuratasolla Zieliński edustaa Tarpan Mrocza -seuraa. Hän kilpailee 94-kiloisten sarjassa.
Zielińskin suurin saavutus on EM-hopea vuoden 2014 EM-kilpailuista Tel Avivista. Hän osallistui myös vuoden 2012 kesäolympialaisiin Lontoossa. Noissa kisoissa hän oli 94-kiloisissa yhdeksäs.
Zielińskin isoveli Adrian Zieliński on myös painonnostaja. Pääosin 85-kiloisissa kilpaileva vanhempi Zieliński on olympiavoittaja, maailmanmestari ja Euroopan-mestari. Hänen EM-kultansa normaalia suuremmasta painoluokasta vuodelta 2014 tuli samasta kilpailusta, josta Tomasz Zieliński voitti hopeaa.
Jacek Bąk
thumb|240px|Bąk puolan maajoukkueen paidassa. Jacek Bąk (s. 24. maaliskuuta 1973 Lublin) on puolalainen jalkapalloilija, joka pelasi puolustajana. Puolan jalkapallomaajoukkueessa Bąk debytoi vuonna 1993; hän pelasi 96 A-maaottelua ja teki kolme maalia. Bąk kuului Puolan miehistöön MM-kilpailuissa 2002 ja 2006. Vuoden 2002 kisoissa hän pelasi 50 minuuttia yhdessä ottelussa ja jälkimmäisissä kisoissa Puolan kaikki kolme ottelua alusta loppuun.
Arcadio
Arcadio Gonzales (s. 1976 Espanja) on suomalainen laulaja.
Vuonna 1994 levy-yhtiö Reel Art julkaisi Arcadion debyyttialbumin Arcadio ja hän osallistui Syksyn säveleen kappaleella ”Yhdellä katseella rakastumaan”. Se valittiin kilpailussa lehdistön suosikiksi.
Vuonna 1998 levy-yhtiö PolyGram kiinnitti Arcadion listoilleen. Uuden levytyssopimuksen tuloksena oli kourallinen singlejä ja uran toinen albumi Salaperäinen, joka julkaistiin vuonna 2000, jolloin PolyGram oli sulautunut Universal Music -yhtiöön. Vuonna 2000 Arcadio osallistui Suomen euroviisukarsintaan kappaleella "Rauhan saan".
APM Terminals
APM Terminals on tanskalaisen A. P. Møller-Mærskin omistama maailmanlaajuisesti toimiva terminaalioperaattori, joka on osa A.P. Møller-Mærskin Kuljetus- ja logistiikka -liiketoiminta-aluetta. APM Terminalsin kotipaikka sijaitsee Haagissa.
APM Terminalsin historia juontaa juurensa vuoteen 1958, jolloin A. P. Møller perusti ensimmäisen rahtiterminaalinsa Brooklyniin. Vuonna 1975 Maersk Line otti puolestaan käyttöön ensimmäisen konttiterminaalinsa Newarkissa. Maersk Linen terminaalitoiminta laajentui yhtiön ostettua yhdysvaltalaisen Sea-Land Servicen vuonna 1999, minkä jälkeen APM Terminals perustettiin tammikuussa 2001 erillisenä terminaalioperaattoriyksikkönä Maersk Linen sisälle. APM Terminals erotettiin Maersk Linesta itsenäiseksi toimijaksi vuonna 2004 ja yhtiön pääkonttori siirtyi samalla Kööpenhaminasta Haagiin. Maersk-konsernin sisällä APM Terminalsin tulos on raportoitu erikseen vuodesta 2008 lähtien.
Kim Fejfer toimi APM Terminalsin toimitusjohtajana vuosina 2004–2016. Hänen seuraajanaan aloitti Morten Engelstoft 1. marraskuuta 2016.
Pohjan kruunu
Pohjan kruunu (latinaksi Corona Borealis, genetiivi Coronae Borealis) on pieni Herkuleen ja Karhunvartijan välissä oleva pohjoistaivaan tähdistö, joka näyttää puoliympyrältä.
José Gabriel Calderón Contreras
pienoiskuva|José Gabriel Calderón Contreras vuonna 2003. José Gabriel Calderón Contreras (15. heinäkuuta 1919 – 15. maaliskuuta 2006) oli kolumbialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 8. marraskuuta 1942 ja nimitettiin Bogotán arkkihiippakunnan sekä Victorianan titulaaripiispaksi 18. joulukuuta 1958. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1959. Pääkonsekraattorina toimi Paolo Giobbe.
Calderón Contreras sai 26. huhtikuuta 1962 nimityksen Cartagon hiippakunnan piispaksi. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 19. huhtikuuta 1995 ja kuoli 11 vuotta myöhemmin.
Lisa Johansson-Pape
pienoiskuva|Lisa Johansson-Pape (oik.) ja [[Dora Jung yhteis­näyttelyssään Tukholman kaupungin­museossa vuonna 1966.]] Carin Elisabeth (Lisa) Johansson-Pape (o.s. Johansson; 21. tammikuuta 1907 Helsinki – 5. lokakuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen muotoilija ja huonekalusuunnittelija. Hän on 1900-luvun jälkimmäisen puoliskon merkittävin suomalainen valaisinmuotoilija. Valaisimen suunnittelussa hänelle ensisijaista oli sen toimiminen, estetiikka oli toissijaista.
Johansson-Pape valmistui Taideteollisuuskeskuskoulusta huonekalusuunnittelijaksi 1927. Hänen ensimmäinen työpaikkansa oli Kylmäkosken huonekalutehdas. Vuonna 1933 hän siirtyi Suomen Käsityön Ystävien mallisuunnittelijaksi. Sen ohella hän toimi vapaana huonekalusuunnittelijana. Stockmannin suunnittelijaksi hän siirtyi 1937. Stockmannin omistaman valaisintehtaan Ornon suunnittelijaksi hänet kutsuttiin 1942. Valaisimista ja valaistuksesta tuli sen jälkeen hänen uransa keskeinen tehtävä. Hän oli perustamassa Suomen Valoteknillistä Seuraa ja toimi Suomen Käsityön Ystävien taiteellisena johtajana 1951–1985.
pienoiskuva|Lisa Johansson-Papen suunnittelema Belle-valaisin (1961) [[Aalto-yliopiston Harald Herlin -oppimiskeskuksessa.]] Johansson-Pape suunnitteli useiden laitosten (Lastenlinna, Reumaparantola), kirkkojen (150 kirkon, muun muassa Eckerön kirkon) ja laivojen (Ilmattaren, Aallottaren, Finnpartnerin, Finnhansan, jäänmurtaja Karhun) valaistuksen.
Johansson-Pape toimi opettajana Taideteollisessa Oppilaitoksessa ja luennoi ja kirjoitti artikkeleita valaistuksesta. Hän toimi myös näyttelyarkkitehtina ja järjesti ryijy- ja valaisinnäyttelyjä. Muiden näyttelyjen ohella hänen omia töitään oli New Yorkin maailmannäyttelyssä 1939 sekä Milanon triennaalissa 1951 ja 1954, joissa hänet palkittiin.
Johansson-Papelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1957.
Eräitä Johansson-Papen valaisinmalleja valmistaa perikunnan lisenssillä uustuotantona kotimainen Innolux-valaisinvalmistaja Innojok.
Grunau 9
Grunau 9 oli saksalainen puurakenteinen alkeisliitokone, jonka suunnitteli Edmund Schneider. Yksipaikkaisen koneen ensilento tapahtui vuonna 1924, ja sitä valmistettiin suuria määriä nimillä ESG Grunau 9, ESG 29 ja DFS 108-10. Kone sai lempinimen ”kallonhalkoja” lentäjän pään etupuolella kulkeneesta runkorakenteen puurimasta. Saksan ensimmäisiin naislentäjiin kuulunut Hanna Reitsch aloitti lentämisen Grunau 9:llä.
Konetyyppi levisi myös ulkomaille: sitä oli esimerkiksi käytössä Suomessa kaikkiaan 39 kappaletta vuosina 1935–1957.
Museokoneet
pienoiskuva|Pakkolaskussa vaurioitunut kone.
Santi Michele e Gaetano
thumb|250px|Kirkon julkisivu Santi Michele e Gaetano on Firenzessä sijaitseva barokkityylinen kirkko. Kirkko rakennettiin vuosina 1604–1648. Rakennuksen suunnittelijana toimi arkkitehti Bernardo Buontalenti, joskin useat arkkitehdit muuttivat kirkon suunnitelmaa rakentamisen aikana.
Kirkon paikalla sijaitsi aiemmin romaaninen kirkkorakennus, joka oli omistettu arkkienkeli Mikaelille. Uusi kirkkorakennus pyhitettiin pyhälle Gaetanolle, joka kanonisoitiin vuonna 1671. Rakennustöitä rahoittivat useat Firenzen aatelissuvut Medicit mukaan lukien.
Johann Andreas Wagner
thumb|Hipparionin kallon kahdeksan miljoonaa vuotta vanha [[mioseenikauden fossiili Pikérmistä, Kreikasta. National Museum of Natural History, Pariisi]] Johann Andreas Wagner (21. maaliskuuta 1797 Nürnberg – 17. joulukuuta 1861 München) oli saksalainen eläintieteilijä, arkeologi ja paleontologi, joka tunnetaan lähinnä varhaisista dinosaurusten, pterosaurien ja muinaisten lintujen tutkimuksistaan.
Disney’s American Dragon: Jake Long, Rise of the Huntsclan!
Disney’s American Dragon: Jake Long, Rise of the Huntsclan! on Jake Long – amerikkalainen lohikäärme -animaatiosarjaan perustuva videopeli. Pelin kehitti WayForward vuodelle 2006 ja se on saatavilla vain Game Boy Advancelle.