cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kim Il-sung
Jälkimaine
Pohjois-Koreaa on kuvattu ”stalinistiseksi järjestelmäksi” ja ”erakkovaltioksi”. Yhdysvaltain entinen presidentti George W. Bush on nimittänyt sitä ”roistovaltioksi”.
Kim Il-sung oli asettanut elämäntyönsä päämääräksi yhtenäisen Korean. Hänen aloittamansa sota kuitenkin syvensi Koreoiden välistä kuilua, eivätkä Pohjois-Korean nykyiset vaikeudet ja totalitarismi ole tehneet sen järjestelmää eteläosan asukkaille mitenkään houkuttelevaksi. Lisäksi monet iäkkäät eteläkorealaiset muistavat Pohjois-Korean miehitysjoukkojen ja poliittisen koneiston sodanaikaiset julmuudet. Kim Il-sungin ”kymmenen kohdan ohjelmansa Koreoiden riippumattoman ja rauhanomaisen jälleenyhdistämisen puolesta” on saanut mm. YK:n yleiskokouksen hyväksynnän.
Komentotalous sai ihmeitä aikaan, kun maata jälleenrakennettiin Korean sodan jäljiltä. Sen jäykkyys on kuitenkin aiheuttanut vakavia ongelmia. Ongelmia alkoi ilmetä jo 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa, kun maa alkoi velkaantua. Maan mainetta luotettavana kauppakumppanina ei ole lisännyt se seikka, että ulkomailta tilatut koneet ja tarvikkeet on jätetty maksamatta. Lisäksi suuria summia on tuhlattu henkilökultin vaatimiin festivaaleihin ja monumentteihin.
Pohjois-Korean talous on erittäin huonossa kunnossa johtuen pitkälti katovuosista, sosialistimaiden kaupan romahduksesta ja paikalleen jämähtäneestä tekniikasta.
Maatalouden vaikeudet alkoivat jo 1970-luvulla. Tuolloin käynnistettiin Kim Il-sungin määräyksestä ”Vallatkaa lisää maata!” -ohjelma. Tällöin kukkuloiden ja vuortenrinteiden metsät kaadettiin, ja niistä yritettiin tehdä viljelysmaita. Sadevesi ja eroosio tekivät kukkulat ja vuorten rinteet paljaiksi, ja niiltä valunut maa-aines täytti kastelukanavat ja ojat. Hallituksen toimenpiteistä huolimatta osa väestöstä tarvitsee edelleen kansainvälisten järjestöjen apua. Maassa esiintyy aliravitsemuksen aiheuttamia sairauksia.
Maan omassa propagandassa Kim Il-sung on jumalallinen johtaja, joka on valistanut niin tiedemiehiä kuin taiteilijoitakin.
Tuija Brax
Tuija Kaarina Brax (o.s. Karvonen, s. 6. tammikuuta 1965 Helsinki) on suomalainen vihreitä edustava poliitikko. Hän oli kansanedustaja vuosina 1995–2015, vihreiden puheenjohtaja vuosina 1995–1997 ja oikeusministeri Vanhasen II hallituksessa ja Kiviniemen hallituksessa vuosina 2007–2011. Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen Brax oli vuosina 1993–2000 ja 2005–2012.
Jätettyään eduskunnan Brax on toiminut Sydänliiton pääsihteerinä, kunnes 2021 hänet valittiin oikeusvaltiokeskuksen johtajaksi.
Ura
Braxin koulupaikkakunta oli Pirkkala, missä hän asui vuodesta 1973 ja kirjoitti ylioppilaaksi Pirkkalan yhteislukiosta. Koulutukseltaan Brax on oikeustieteen kandidaatti. Hän on erikoistunut ihmisoikeus- ja ympäristöjuridiikkaan. Hän on keskittynyt näihin aiheisiin myös poliittisessa toiminnassaan.
Vaalikaudella 2003–2007 Brax toimi eduskunnan lakivaliokunnan puheenjohtajana. Hänet valittiin vuonna 2007 Vanhasen II hallituksen oikeusministeriksi ja hän jatkoi samassa tehtävässä Kiviniemen hallituksessa.
Oikeusministerinä ollessaan Brax pani vuoden 2008 kunnallisvaaleissa toimeen eduskunnan vuonna 2006 päättämän sähköisen äänestyksen kokeilun ja kuittasi siihen kohdistuneen arvostelun ja uhkakuvat ”science fictionina”. Kolmessa kokeilukunnassa hukkui äänestyksissä 232 ääntä eli noin 2 % annetuista, kun normaali äänten hylkäysprosentti on 0,5 %. Braxin mukaan vaaleja ei voinut perua hukkaäänien takia. Korkein hallinto-oikeus määräsi vaalit uusittavaksi virheiden ja puutteiden takia. Brax ilmoitti olevansa tyytyväinen korkeimman hallinto-oikeuden ratkaisuun.
Brax sanoi kunnallisvaalien 2008 jälkeen Yleisradion haastattelussa, että valtuustojen puheenjohtajille pitää järjestää koulutusta vääränlaisen valtuustokäyttäytymisen tunnistamiseksi ja vihanlietsonnan kitkemiseksi. Kokoomuksen Ben Zyskowicz syytti Braxia perussuomalaisten leimaamisesta ja hätävarjelun liioittelusta. Myöhemmin Brax täsmensi, että koulutustarve ei syntynyt perussuomalaisten vaalivoitosta.
Syksyllä 2011 EFFI myönsi Braxille Isoveli-palkinnon perusteena tekijänoikeuslakiin lisätyt pykälät, jotka mahdollistavat oikeudenhaltijoille käyttäjien yhteystietojen saamisen Internet-operaattoreilta ja verkkoyhteyden katkaisemisen ilman oikeuden tuomiota.
Brax ilmoitti syyskuussa 2014, ettei ole enää ehdolla vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Joulukuussa 2014 hänet valittiin Sydänliiton pääsihteeriksi.
Luottamustehtäviä ja tunnustuksia
Braxilla on luottamustehtäviä eri aloilta: hän on ollut Suomen ihmisoikeusliiton hallituksen jäsen 1998, Kirkon ihmisoikeuksien neuvottelukunnan varapuheenjohtaja vuodesta 1998 vuoteen 2007, Suomen Liikunta ja Urheilun (SLU) hallituksen varapuheenjohtaja, Suomen Antidopingtoimikunnan hallituksen varajäsen ja Kirkon ulkoasiain neuvoston jäsen. Vuonna 2016 hän aloitti Suomen Akateemisten Naisten Liiton puheenjohtajana. Järjestö on koulutuksen ja tasa-arvon puolestapuhuja.
Brax palkittiin syksyllä 2010 Kiitos eläimiltä -eläinsuojelupalkinnolla kiitokseksi Braxin tekemästä työstä yhteiskunnallisena vaikuttajana eläinten hyvinvoinnin edistämiseksi.
Yksityiselämä
Nuoruudessaan Brax pelasi koripalloa Pirkkalan Virissä. Hän on myös valmentanut junioreita.
Linnunpelätin (DC Comics)
Linnunpelätin (, tunnetaan Suomessa myös nimellä Variksenpelätti) on kuvitteellinen sarjakuvahahmo, joka esiintyy DC Comicsin julkaisemissa sarjakuvissa. Linnunpelätin tunnetaan erityisesti yhtenä Batmanin vihollisista, ja hahmo on yksi DC Comicsin sarjakuvamaailman kuuluisimmista superroistoista. Hahmon loivat piirtäjä Bob Kane ja käsikirjoittaja Bill Finger, ja se teki ensiesiintymisensä vuoden 1941 syksyllä World’s Finest Comics -lehden kolmannessa numerossa. IGN listasi Linnunpelättimen 58. sijalle sadan parhaan sarjakuvaroiston listallaan vuonna 2009.
Tohtori Jonathan Crane oli alun perin arvostettu psykologi ja psykologian professori. Hän suhtautuu pakkomielteisesti pelkoon ja sen tutkimiseen, ja esimerkiksi työskennellessään Arkhamin mielisairaalassa hän suoritti potilailleen pelkoa aiheuttavia kokeita, joiden vaikutuksesta osa hänen koehenkilöistään jopa menehtyi. Kun hän menetti psykologian professorin viran Gotham Cityn yliopistossa, hän kosti yliopistossa työskenteleville kollegoilleen murhaamalla heidät ja aloitti rikollisen uransa superroistona. Hän hyödyntää rikoksissaan kehittämäänsä kaasua, joka saa uhrinsa kohtaamaan pahimman pelkonsa.
Sarjakuva
Jonathan Crane oli lapsuudestaan lähtien joutunut muiden ikätovereidensa kiusanteon kohteeksi erityisesti ryhdittömyytensä ja hintelien jalkojensa vuoksi. Lapsena Crane alkaa myös pelätä lepakoita. Kiusanteon ja lepakkokammonsa vuoksi hän kiinnostuu pakkomielteisesti pelosta ja kostamisesta, ja jo lapsena hän ryhtyy pelottelemaan lintuja. Käsikirjoittaja Jeph Loebin ja piirtäjä Tim Salen sarjakuvatarinoiden mukaan Crane varttui hartaasti uskovaisen isoäitinsä kasvatuksessa, ja hän murhasi isoäitinsä ollessaan teini-ikäinen.
Ollessaan 17-vuotias hän ihastuu luokkatoveriinsa Sherry Squiresiin, joka kuitenkin tekee poikaystävänsä Bo Griggsin kanssa Cranelle julman pilan nöyryyttämällä tätä koulun juhlissa. Crane vannoo kostavansa sekä Squiresille että Griggsille, ja vuotta myöhemmin hän pukeutuu ensimmäisen kerran Linnunpelättimen asuun. Hän aiheuttaa kaaoksen saapumalla koulunsa parkkipaikalle aseen kanssa, ja paikalta poistuneet Squires ja Griggs joutuvat matkallaan auto-onnettomuuteen. Griggs halvaantuu, kun taas Squires menehtyy. Tämän myötä Crane huomasi pitävänsä ihmisten pelottelemisesta kuoliaaksi.
Cranen pakkomielteinen suhtautuminen pelkoon johtaa Cranen opiskelemaan psykologiksi. Opiskellessaan hän kiinnostuu myös kemiasta ja kehittää Gotham Cityn yliopistolla voimakkaan hallusinogeenin, joka aiheuttaa ihmisille todellisen tuntuisia kokemuksia suurimmista peloistaan. Hän hyödyntää kehittämäänsä hallusinogeeniä toimiessaan psykologina Arkhamin mielisairaalassa, ja surmaa sen avulla myös yliopiston psykologian professorin saadakseen itselleen tämän työpaikan. Opettajan virassa hän toimii muun muassa nuoren Thomas Elliottin mentorina. Crane kuitenkin erotetaan virastaan sen jälkeen, kun hän ampuu kesken oppitunnin kukkaruukkua esitelläkseen opiskelijoilleen, kuinka ihmisen keho reagoi pelkoon. Raivostunut Crane surmaa yliopistolla työskentelevät kollegansa, jonka jälkeen hän aloittaa rikollisen toimintansa Linnunpelättimenä.
Injustice: Gods Among Us Year One -sarjakuvassa Jokeri silminnähden tappaa Linnunpelätin varastettuaan tältä tämän pelkomyrkkyä ja altistaen tämän omalle Jokerimyrkylleen Salaman myöhemmin löydettyä tämän ruumiin Metropolisin satamassa sijaitsevasta varastosta. Myöhemmin Year Five tarinassa paljastui, että Linnunpelätin oli selvinnyt elossa tapahtuneesta ja ollut kooman kaltaisessa tilassa ja myöhemmin hän oli liittynyt Gorilla Groddin johtamaan yhteiskuntaan.
Elokuvissa
thumb|left|[[Cillian Murphy Linnunpelättimenä elokuvassa Batman Begins.]]
Batmanin tytär
Linnunpelätin esiintyi Batmanin tytär -televisiosarjan avausjaksossa, jossa hahmoa näytteli Chris Ellis. Se poikkesi sarjakuvaversiostaan suuresti, eikä sitä mainittu alter egonsa nimellä. Larry Ketterlly oli liikemies, jolla oli kyky tuoda telepaattisesti pelkoa ihmisten mieliin. Se työskenteli tohtori Harleen Quinzelille tappaessaan omat liikekumppaninsa saadakseen ostamansa huonot alueet halvalla, joilla Quinzel yritti rakennuttaa uutta Gothamia.
Gotham
Vuonna 2014 alkaneessa Gotham -televisiosarjassa Gerald Crane on yhdessä poikansa Jonathanin kanssa kehittänyt seerumin, joka saa käyttäjänsä kohtaamaan pahimmat pelkonsa. Gerald yrittää keksintönsä avulla päästä yli painajaisestaan, jossa ei kyennyt pelastamaan tulipalossa kuollutta vaimoaan, mutta James Gordon ja Harvey Bullock estävät tämän. Ennen kuolemaansa Gerald ehtii pistää yliannostuksen ainetta Jonathaniin, joka alkaa hallusinoida linnunpelättimistä. Neljännellä tuotantokaudella, vuosia myöhemmin Jonathan pääsee vapaaksi Arkhamin mielisairaalasta, jossa on viettänyt isänsä kuoleman jälkeisen ajan, peläten jatkuvasti linnunpelättimen hahmoa. Jonathan päättää kohdata pelkonsa ja omaksuu itselleen Linnunpelätin -nimisen alter egon, muuttaa isänsä aineen kaasumuotoon ja alkaa levittää kauhua Gothamissa. Myöhemmin hän liittoutuu psykopaattimaisen Jerome Valeskan ja hypnotisoija Jervis Tetchin kanssa.
Ensimmäisellä tuotantokaudella ja neljännen kauden ensimmäisissä jaksoissa Jonathania näytteli Charlie Tahan, joka joutui myöhemmin jättämään roolin muiden projektiensa vuoksi. Niinpä neljännen kauden myöhemmissä jaksoissa hahmoa näyttelee David W. Thompson. Gerald Cranea näytteli Julian Sands ja tämän kuollutta vaimoa Dorothea Harahan.
Animaatiossa
thumb|200px|Linnunpelätin [[Batman (vuoden 1992 animaatiosarja)|Batmanin animaatiosarjassa vuonna 1994.]]
Superystävät
Linnunpelätin esiintyi ensi kerran animaationa 1970-luvulla Superystävissä ja vieraili myös The Super Powers Team: Galactic Guardiansissa vuonna 1985. Molemmat sarjat olivat Hanna-Barberan tuottamia.
DC-animaatiouniversumi
Henry Polic II ääninäytteli hahmoa vuosina 1992–1994 Emmy-palkitussa Batman-animaatiosarjassa. Myöhemmin samaan universumiin liittyvässä The New Batman Adventuresissa hahmon äänenä puolestaan toimi Jeffrey Combs. Jälkimmäiseen sarjaan hahmon ulkomuotoa muutettiin radikaalisti. Alkuperäisen sarjan suomenkielisessä versiossa hahmoa dubbasi Antti Pääkkönen.
Batman: Gothamin ritari
Linnunpelätin esiintyy vuoden 2008 animaatioelokuvassa Batman: Gothamin ritari. Hahmolla on elokuvassa pieni rooli ja sen äänenä toimii Corey Burton.
Batman – pelottomat
Vuonna 2009 Linnunpelätin teki myös pienen roolin Batman – pelottomat sarjassa, jossa hahmon ulkomuoto oli uskollinen sarjakuville, kun taas hahmon ääni perustui Batman Beginsissä esittäneen Cillian Murphyn ääneen. Sarjassa Linnunpelättimen äänenä oli Dee Bradley Baker.
Harley Quinn
Linnunpelätin esiintyi vuoden 2019 Harley Quinn animaatiosarjassa, jossa häntä ääninäytteli Rahul Kohli. Linnunpelätin esiintyi sarjan ensimmäisellä kaudella yhtenä päävastustajista. Kauden päätösjaksossa Linnunpelätin riisui Batmanin naamion Jokerin edessä paljastaen tämän salaisen henkilöllisyyden Bruce Wayneksi, mistä Jokeri raivostuu ja heittää happoa Linnunpelätin naamalle, mikä sulatti tämän kasvot ja kaatuessaan maahan hänen päänsä räjähti iskun voimasta, mikä tappoi hänet.
Niall McGinn
Niall McGinn (s. 20. heinäkuuta 1987 Dungannon, Pohjois-Irlanti) on pohjoisirlantilainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on oikea laitalinkki. McGinn edustaa Skotlannin valioliigassa pelaavaa Aberdeenia.
Seurajoukkueura
McGinn aloitti uransa Dungannon Swiftsissä, jossa pelasi ensimmäisen Pohjois-Irlannin Valioliigan ottelunsa kaudella 2005–2006. Kaikkiaan hän edusti seuraa 42 liigaottelussa tehden neljä maalia. Kaudella 2008 McGinn pelasi 31 ottelua ja teki kuusi maalia League of Ireland Premier Divisionissa Derry Cityssä. Vuosina 2009–2011 McGinn edusti Celticiä 28 Skotlannin valioliigan ottelussa tehden neljä maalia. Hän voitti seurassa Skotlannin cupin kaudella 2010–2011. Kaudella 2011–2012 McGinn edusti Brentfordia Englannin ykkösliigassa tehden 37 sarjaottelussa viisi maalia.
Kaudeksi 2012–2013 McGinn siirtyi Skotlannin valioliigaan Aberdeeniin. Aberdeenissa McGinn on pelannut kauden 2015–2016 loppuun mennessä 143 liigaottelua, joissa hän on tehnyt 48 maalia. Hänen maalimäärällä mitattuna paras kautensa on ollut 2012–2013, jolloin hän teki 35 liigaottelussa 20 maalia.
Maajoukkueura
Pohjois-Irlannin maajoukkueessa McGinn on pelannut vuodesta 2008 lähtien. McGinn valittiin mukaan EM-kilpailuihin 2016, jossa hän teki maalin 2–0-voittoon päättyneessä alkulohko-ottelussa Ukrainaa vastaan.
Pedro Sukejiro
Pyhä Pedro Sukejiro (myös Sukejiroo, Xukexico tai Shukeshiko; ; k. 5. helmikuuta 1597 Nagasaki, Japani) oli japanilainen fransiskaanitertiaari, katekeetta, talopalvelija, suntio ja marttyyri. Hänet pidätettiin pyhää Pedro Bautistaa ympäröivän marttyyriryhmän kanssa ja ristiinnaulittiin Nagasakissa. Paavi Urbanus VIII julisti hänet autuaaksi 14. syyskuuta 1627, autuas paavi Pius IX julisti hänet pyhimykseksi 8. kesäkuuta 1862 ja hänen muistopäiväänsä vietetään 6. helmikuuta.
Ruoansulatuskanava
300px|thumb|Ruoansulatuskanava
Ruoansulatuskanava irrottaa energiaa ja ravintoaineita ravinnosta monisoluisilla eläimillä. Nisäkkäillä, lukuun ottamatta märehtijöitä, ruoansulatuskanava on reitti suusta nielun, ruokatorven, mahan ja suoliston kautta peräaukkoon. Märehtijöillä ruoansulatuskanavaan kuuluvat etumahat sijaitsevat ennen varsinaista mahalaukkua.
Ruoansulatuskanavan toiminta
Eri ruoansulatuskanavan osat erittävät monia entsyymejä, joista jokainen pilkkoo tiettyä ruoka-ainetta. Hiilihydraattien pilkkoutuminen alkaa jo suussa syljen amylaasientsyymin vaikutuksesta. Amylaasi ei ehdi kuitenkaan vaikuttaa kuin hetken ennen nielaisemista, joten sen merkitys on lähes olematon.
Ruoansulaminen jatkuu mahalaukussa, jossa mahanesteeseen erittyy pepsiiniä, joka aloittaa proteiinien pilkkomisen. Mahalaukusta ruoka siirtyy mahanportin kautta ohutsuoleen, jossa loputkin ruoka-aineet pilkkoutuvat sappinesteen, suolinesteen sekä haimanesteen entsyymien ja suolistobakteerien avulla. Tämän jälkeen ruoka siirtyy paksusuoleen, jossa siitä lähinnä poistuu nestettä imusuonistoon.
Lopuksi ruoka tulee peräsuoleen, josta se ulostetaan refleksin avulla peräaukon kautta. Jäljelle jääneestä massasta on poistettu kaikki mahdollinen keholle vielä hyödyllinen. Näin ei kuitenkaan aina käy, mistä on seurauksena ripuli, jolle voi olla monia syitä. Myös jotkin suolen toiminnan häiriöitä aiheuttavat sairaudet, kuten esimerkiksi keliakia, voivat aiheuttaa ripulin.
Ruoansulatuskanavan seinämän rakenne
Ruoansulatuskanavan sisin osa on limakalvo, jossa oleva limakalvon lihaskerros mahdollistaa limakalvon poimujen liikkeet. Limakalvo on useimmiten yhdenkertaista lieriöepiteeliä, mutta kerrostunutta levyepiteeliä esiintyy kuitenkin ruoansulatuskanavan alku- ja loppuosassa eli suusta ruokatorven loppuun ja peräsuolenkanavassa. Limakalvon alla on limakalvonalaiskerros, jota puolestaan ympäröi paksuhko lihaskerros, jossa sisempänä on rengasmainen ja uloimpana pitkittäinen sileälihaskerros. Uloimpana on herakalvo eli seroosa, joka liittää ruoansulatuskanavan vatsaontelossa sijaitsevia osia vatsakalvoon. Poikkijuovaista lihasta on vain kanavan alkuosassa ja loppuosassa eli suusta ruokatorven puoleenväliin saakka ja peräsuolen uloimmassa sulkijalihaksessa. Ruonsulatuskanavassa on kaksi autonomisen hermoston hermopunosta, joista toinen sijaitsee limakalvossa ja toinen rengasmaisen ja pitkittäisen lihaskerroksen välillä.
Kilpeenjoki
Kilpeenjoki (v:sta 1948 ) on kylä Viipurista Jääskeen vievän tien varrella Suomen luovuttamalla alueella Viipurin piirissä Venäjällä. Suomelle kuuluessaan Kilpeenjoki kuului Viipurin maalaiskuntaan ja Ihantalan seurakuntaan. Kilpeenjoki jakaantui virallisesti kolmeen kylään, jotka olivat Kilpeenjoki, Kilpeenjoki–Sydänmaa ja Kilpeenjoki–Vakkila. Sydänmaa ja Vakkila olivat kuuluneet aiemmin Kilpeenjokeen. Kilpeenjoki sijaitsi kunnan pohjoisosassa ja rajoittui luoteessa Nuijamaan kuntaan sekä idässä Jääsken ja Antrean kuntiin. Maalaiskunnan alueella sen naapurikyliä olivat Juustila, Terävälä, Kaipola ja Ihantala. Kylän läpi virtaa Kilpeenjoki ja Sydänmaan länsiosassa oli Mustajärvi, joka kuitenkin pääasiassa sijaitsi Nuijamaan puolella.
Nykyisin asutusta on vain Kilpeenjoen keskustassa, Sydänmaa ja Vakkila ovat autioita.
Asutus ja elinkeinot
Vuonna 1937 Kilpeenjoella oli 373 asukasta ja Sydänmaalla 399. Kylän keskusta sijaitsi Viipurista pohjoiseen johtavan valtatie 14 ja Kilpeenjoelta valtatie 14 erkanevien Juustilaan ja Jääskeen vievien teiden risteyksessä. Asutus oli keskittynyt pääteiden varsille ja Kilpeenjoen laaksoon. Sydänmaan asutus oli keskittynyt Nuijamaalle vievän tien varteen. Kilpeenjoen keskustassa oli kansakoulu ja nuorisoseurantalo. Kylässä toimi Kilpeenjoen osuuskassa ja siellä oli Saimaankanavan Osuusliikkeen myymälä, Osuusliike Torkkelin myymälä ja yksityinen Kilpeenjoen sekatavarakauppa.
Kilpeenjoki oli selkeä maatalouskylä, jossa ei ollut mainittavampaa teollista toimintaa. Vuonna 1937 kylässä (Sydänmaa ja Vakkila mukaan lukien) oli 1374 ha peltoa, 38 ha niittyä ja 2980 ha metsää. Karjataloutta edisti Kilpeenjoen tarkastusyhdistys. Kilpeenjoen maidonmyyntiosuuskunta aloitti toimintansa vuonna 1933, jolloin Valio alkoi noutaa maidon autolla Kilpeenjoen vastaanottoasemalta Viipuriin. Sydänmaalla toimi 1930-luvulla Veljekset Ikävalkon omistamat mylly, saha ja höyläämö.
Kansakoulu
Kilpeenjoen kansakoulu oli perustettu vuonna 1880, tosin asia oli ollut ensimmäisen kerran esillä jo 1871. Ennen Kilpeenjoen koulun perustamista Viipurin maalaiskunnassa oli toiminnassa kaksi kansakoulua, mutta nämä kaksi kansakoulua sijaitsivat esikaupunkialueilla, jotka 1920- ja 1930-lukujen alueliitosten myötä siirtyivät Viipurin kaupungin omistukseen. Näin ollen Kilpeenjoki oli Viipurin maalaiskunnan alueen kouluista vanhin. Kilpeenjoen koulupiiriin kuului Kilpeenjoen lisäksi Kilpeenjoen Sydänmaan kylä. Vuonna 1922 Kilpeenjoelle valmistui uusi koulurakennus, jossa oli neljä luokkahuonetta ja kaksi asuntoa. Vuonna 1937 rakennettiin lisärakennus, johon tuli koulukeittola ja yksi asunto lisää. Vuonna 1939 koulussa oli 88 oppilasta ja kolme opettajaa.
Historia
Talvisodassa taistelut eivät ulottuneet Viipurin maalaiskunnan pohjoisosaan asti, mutta Moskovan rauhansopimuksen perusteella myös Kilpeenjoki oli luovutettava Neuvostoliitolle. Kilpeenjoen väestö oli evakuoitu jo sodan aikana Keski-Suomeen. Jatkosodassa luovutetut alueet valloitettiin takaisin vuonna 1941 ja kilpeenjokelaiset pääsivät palaamaan koteihinsa. Uusi evakuointi oli kuitenkin edessä kesällä 1944.
Lawrence Ferlinghetti
Lawrence Monsanto Ferlinghetti (24. maaliskuuta 1919 Yonkers, New York, Yhdysvallat – 22. helmikuuta 2021 San Francisco, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen runoilija ja beat-sukupolven edustaja.
Malpuechin oireyhtymä
Malpuechin oireyhtymä on oireyhtymä, joka aiheuttaa kehitysvammaisuutta, lyhytkasvuisuutta ja munuaisten poikkeavuutta. Vammautuneilla esiintyy huuli- ja kitalakihalkioita. Esimerkiksi tyrät, aniridia, kouristelu ja kuurous ovat myös tyypillisiä oireita.
Lawrence Ferlinghetti
Ferlinghetti asettui 1951 San Franciscoon. Hän perusti 1953 City Lights -kirjakaupan ja -kustantamon. Vuonna 1956 City Lights julkaisi Allen Ginsbergin teoksen Howl and Other Poems ja joutui oikeuteen syytettynä säädyttömyydestä. Ferlinghetti ja Ginsberg kuitenkin voittivat jutun, mitä pidetään yhdysvaltalaisen sananvapauden kannalta merkittävänä ratkaisuna. Kustantamo julkaisi myös Jack Kerouacia, Gregory Corsoa, Denise Levertovia, William S. Burroughsia, William Carlos Williamsia ja ulkomaisia kirjailijoita.
Yleisölle avoin Ferlinghettin satavuotisjuhla järjestettiin City Lights -kirjakaupassa 24. maaliskuuta 2019.
Heinäkutoja
Heinäkutoja (Ploceus superciliosus) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
FS Casabianca (D631)
Casabianca (runkonumero D631) oli Ranskan laivaston 1957 palvelukseen otettu Surcouf-luokan hävittäjä.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1984.
Muslimgauze
Muslimgauze oli erittäin tuotteliaan brittiläisen elektronista musiikkia tuottavan Bryn Jonesin pseudonyymi. Bryn Jones sanoi nimen perustuneen alueeseen, josta hän oli kiinnostunut, ja hänen alussa etsineensä arabiesineitä, joista sitten päätyi nimeen Muslimgauze : nimi tuli musliinikankaasta (eng. muslin), josta tehdään muun muassa eräänlaisia harsoja (eng. gauze).
Poliittiset uskomukset
Englannissa Manchesterissa syntynyt Bryn Jones ei ikinä vieraillut Palestiinassa, sillä uskoi miehitetyssä maassa vierailun olevan väärin. Jones ei myöskään ollut arabi eikä muslimi, itse asiassa hän ei ollut lainkaan uskonnollinen, sillä "ei tarvinnut uskontoa", ja "uskonnot tuovat vain ongelmia". Silti hän koki palestiinalaisten ahdingon ja asian omakseen ja kannatti vankkumattomasti Hamasia ja PLO:ta uskoen Palestiinan ansaitsevan itsenäisyyden ja vapauden siionisteilta (israelilaisilta), jotka sitä laittomasti miehittävät. Bryn Jonesin mukaan israelilaiset teoillaan kuten laittomilla uudisasutuksillaan provosoivat ja pakottivat palestiinalaiset turvautumaan väkivaltaan.
Vaikkakin Muslimgauze oli hyvin poliittisesti motivoitunut, se ei julkaissut yhtään kappaletta, joka sisältää laulua. Jones uskoi huonon laulun usein pilaavan musiikin, eikä hän halunnut saarnata, vaan saada kappaleidensa nimillä ihmiset itse etsimään tietoa "asioista, joista puolueelliset mediat eivät kerro", tai antaa heidän vain kuunnella musiikkia, jos he niin haluaisivat. Muslimgauze ei myöskään julkaissut yhtään videota, sillä Bryn Jonesin mielestä ne "haisevat mainostamiselta".
Luettelo Meusen kunnista
border|right|200px|Meusen sijainti Tämä on luettelo Meusen departementin kunnista Ranskassa. Departementissa on 500 kuntaa.
Muslimgauze
Musiikillinen ura
Bryn Jones aloitti tekemään musiikkia vuonna 1982, "E.g Oblique Graph" -nimellä protestoidakseen Israelin armeijan tunkeutumista Libanoniin ja sen miehittämistä, joiden seurauksena kuoli tuhansia siviilejä.
E.g Oblique Graphina hän julkaisi kolme kasettia, Extended Play (1982), Piano Room (1982), Inhalt (1983), ja 7-tuumaisen EP:n Triptych (1982).
Vuonna 1983 hän vaihtoi nimeksi Muslimgauze ja julkaisi 7" EP:n Hammer & Sickle, Opaques-kasetin ja ensimmäisen pitkäsoittonsa, Kabulin.
Vuonna 1994 hän siirtyi Extremeltä hollantilaiselle Staalplaat-levy-yhtiölle, sekä sen yhdysvaltalaiselle sisaryhtiölle Soleilmoonille. Syynä oli, että Extreme ei julkaissut hänen levyjään niin nopeaa tahtia kuin hän olisi halunnut, eikä Jones ollut saanut maksua seitsemästä edellisestä julkaisustaan, ja hänellä alkoi olla pulaa rahasta.
Muslimgauze teki musiikkia erittäin tuotteliaasti: vuonna 1995 se julkaisi kuusi albumia, vuonna 1996 viisitoista, vuonna 1997 yhdeksän, vuonna 1998 kuusitoista, ja hänen kuolinvuonna 1999 julkaistiin 22 uutta ja vanhaa albumia ja EP:tä, ja yhä hänen kuolemansa jälkeen julkaistaan musiikkia uudelleenpainoksina ja uusina levyinä ennen julkaisemattomasta materiaalista, jota hän ahkerasti lähetteli levy-yhtiöilleen.
Bryn Jones vastusti vahvasti tietokoneiden ja samplerien käyttöä musiikinteossa. Hän nauhoitti itseään soittamassa erinäisiä Lähi-idän maista olevia soittimia ja samplasi itämaisten ihmisten ääniä, kuten puhetta tai uutislähetyksiä vanhoilta kaseteilta analogisella laitteistolla, joka ei ollut ikinä yhdysvaltalaista tai japanilaista tekoa. Hän ei loopannut musiikkiaan: se äänitettiin kaikki suoraan ja sitten editoitiin tai remiksattiin myöhemmin. Lopputulos olikin usein melko meluisaa musiikkia, jonka äänenvoimakkuus saattaa yht'äkkisesti vaihdella. Bryn Jones ei ollut juurikaan kiinnostunut siitä kuinka monta kuuntelijaa hänellä olisi, vaan enemmänkin kiinnosti kuinka omaperäistä hänen luomansa musiikki olisi.
Jonesin musiikki oli hyvin perkussiivista; arvostelu harvinaisesta Muslimgauze-live-esiintymisestä panee merkille, kuinka Jones soitti taustalla DAT-kasetilta karkeita, rytmisiä, hypnoottisen kierteisiä rumputekstuureja, joiden päälle hän lisäksi soitti itse livenä kahta tai kolmea eri rumpua erittäin taidokkaasti. Muslimgauze esiintyi uransa aikana vain muutaman kerran livenä, sillä sitä pyydettiin vain harvoin tekemään niin, eikä Jones erityisemmin pitänyt live-esiintymisestä.
Bryn Jones sanoi aina ettei hänellä ollut aikaa muiden musiikin kuunteluun, mutta vuoden 1992 Impulse Magazinen haastattelussa hän myönsi nauttivansa perinteisestä japanilaisesta, intialaisesta ja Lähi-idän musiikista. Hän on myös maininnut pitävänsä industrial-pioneerien Throbbing Gristlen, post-punk-yhtye Wiren ja krautrock-yhtyeiden Faustin ja Canin musiikista.
Keskiviikkona, 30. joulukuuta 1998 Bryn vietiin tuntemattoman sairauden takia sairaalaan Manchesterissa. Selvisi että hänellä oli harvinainen veren mykoosi-infektio. Häntä pidettiin vahvan lääkityksen alaisena, kunnes Bryn Jones kuoli torstaina 14. tammikuuta 1999 (22:50 UTC).
Diskografia
Muslimgauzen diskografia on valtaisa: hän julkaisi yli 90 albumia 32:lla eri levy-yhtiöllä, luoden lähes 2000:tta kappaletta, joista jokaista innoitti jokin poliittinen tapahtuma tai asia Lähi-itään tai muslimimaailmaan liittyen. Albumeista on tehty useita uusintapainoksia sillä vuoden 1994 jälkeen suurin osa hänen albumeistaan julkaistiin rajoitettuina (yleensä 200-1000:n) painoksina. Uusintapainoksista ja kokoelmalevyistä johtuen, Muslimgauze on julkaissut yli 180 levyä jonka määrä kasvaa jatkuvasti. Kaikista Muslimgauzen 185:stä julkaistusta albumista/EP:stä löytyy tarkempaa tietoa virallisilta sivuilta, tai Discogs.comista.
Lyndon B. Johnson
Lyndon Baines Johnson (27. elokuuta 1908 Stonewall, Texas, Yhdysvallat – 22. tammikuuta 1973) tunnettiin myös lyhenteellä LBJ, oli Yhdysvaltain 36. presidentti vuosina 1963–1969 ja Yhdysvaltain 37. varapresidentti 1961–1963. Johnson astui presidentin virkaan John F. Kennedyn salamurhan jälkeen. Ennen varapresidentti- ja presidenttikausia Johnson toimi mm. kongressiedustajana Texasista ja Yhdysvaltain senaatissa enemmistöjohtajana.
Johnson oli esikoinen köyhässä torppariperheessä, josta kouluttautui opettajaksi ja opetti alirahoitetussa koulussa köyhtyneessä Cotullan kylässä lähellä Meksikon rajaa. Johnsonin kokemukset köyhyydestä lapsena ja opettajana maaseudulla muokkasivat hänen poliittisia näkemyksiä ja toimivat perustana myöhemmin presidentti Johnsonin "Suuren yhteiskunnan" -ohjelmalle. Vuonna 1937 Johnson valittiin täydennysvaalissa kongressiedustajaksi Texasista Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen, jossa hän toimi vuoteen 1948 asti, kunnes tuli valituksi Yhdysvaltain senaattiin. Senaattorina hän tuli tunnetuksi suurista suostuttelutaidoista ja häntä pidetään Yhdysvaltain senaatin merkittävimpänä enemmistöjohtajana. Vuonna 1960 Johnson pyrki demokraattipuolueen presidenttiehdokkaaksi, mutta hävisi puolueen esivaaleissa John F. Kennedylle ja Johnson päätyi Kennedyn varapresidenttiehdokkaaksi. Kennedyn voitettua vaalit Johnson toimi maan varapresidenttinä 22. marraskuuta 1963 asti, kunnes John F. Kennedy salamurhattiin Dallasissa. Johnson astui virkaan välittömästi 23. marraskuuta 1963. Johnson oli neljäs varapresidentti, joka nousi presidentiksi istuvan presidentin murhan jälkeen.
Johnsonin nousua köyhyydestä Yhdysvaltain kongressiin ja lopulta presidentin virkaan on pidetty esimerkkinä "Amerikkalaisesta unelmasta". Jälkikäteen Johnsonin sisäpoliittisia uudistuksia on ylistetty ja presidenttien sijoituslistalla hän sijoittuu yleensä "keskivertoa paremman" kategoriaan, mutta häntä usein muistetaan paremmin Vietnamin sodan katastrofista.
Lapsuus ja nuoruus
Johnson syntyi köyhään texasilaiseen torppariperheeseen. Alue oli eteläisen Yhdysvaltojen köyhälistön asuinaluetta. Perheessä oli viisi lasta, joista Lyndon oli vanhin. Johnsonin isä, Samuel Ealy Johnson Jr. oli puuvillaviljelijä, liikemies ja poliitikko, joka toimi Texasin edustajainhuoneen jäsenenä kolmena kautena. Vuonna 1913 Johnsonin perhe hylkäsi heidän maatilan ja muuttivat Texasin Johnson Cityyn. Vaikka he asuivat texasilaiseen maaseutuasuntoon verrattuna mukavassa asunnossa, heidän asunnossa ei kuitenkaan ollut juoksevaa vettä eikä sähköä. Johnson kävi kansakoulun, toimi koulun oppilaskunnan hallituksen puheenjohtajana ja valmistui Johnson City High Schoolista vuonna 1924. Valmistumisen jälkeen Johnson teki töitä noin kolme vuotta muun muassa kengänkiillottajana, maatalous- ja betonityöläisenä, hissinkuljettajana, autonpesijänä ja talonmiehenä. Vuonna 1927 Johnson aloitti opettajan ammatin opiskelun Lounais-Texasin opettajainopistossa ja lopulta valmistui opettajaksi vuonna 1930. Opiskeluaikoina Johnson toimi aktiivisesti opiskelijapolitiikassa, työskenteli vapaa-ajalla journalistina, harjoitteli julkista väittelyä ja toimitti koulun sanomalehteä. Opiskeluvuosina 1928–1929 Johnson opetti pienen ja köyhtyneen texasilaisen Cotullan kylän amerikanmeksikolaisessa koulussa. Johnsonin lyhyt ura ja kokemukset opettajana alirahoitetussa koulussa muokkasivat hänen poliittisia ja yhteiskunnallisia näkemyksiä sekä vaikuttivat tulevaisuudessa hänen presidenttikauden "Sota köyhyyttä vastaan" -ohjelmaan.
Sotilasura ja toinen maailmansota
Johnson ei palvellut Yhdysvaltain asevoimissa ennen toista maailmansotaa eikä Johnson saanut sotilaskoulutusta. Kongressiedustajana Johnson käytti yhteyksiään presidentti Rooseveltiin hyväksi ja hän sai suoraan upseerin arvonimen. 21. kesäkuuta 1940 Johnson nimitettiin Yhdysvaltain laivastoreservin (U.S. Naval Reserve) komentajakapteeniksi (Lieutenant Commander). Johnson ilmoittautui aktiivipalvelukseen 10. joulukuuta 1941, kolme päivää Pearl Harborin iskun jälkeen. Sodan alkuvaiheessa Johnson määrättiin Yhdysvaltain laivastoministeriön laivasto-operaatioiden komentajan toimistoon Washington D.C:hen. D.C:n toimistotyön jälkeen Johnson määrättiin tutkimaan Yhdysvaltain laivaston tuotanto- ja vahvuusongelmia, jotka hidastivat sotalaivojen ja -lentokoneiden tuotantoa. Palveluksessa Johnson matkusteli Texasin, Kalifornian ja Washington D.C:n välillä. Toukokuussa 1942 Johnson siirrettiin San Franciscoon, josta hänet siirrettiin aluksi Uuteen Seelantiin ja lopulta Australiaan. Kesä-heinäkuussa 1942 Johnson oli mukana useilla pommikoneiden havaintoleinnoilla eteläisellä Tyynenmerellä. 9. kesäkuuta 1942 Douglas MacArthur myönsi Johnsonille Army Silver Star Medal -ansiomerkin urhoollisesta palveluksesta.
16. heinäkuuta 1942 Johnson vapautettiin palveluksesta kunnianarvoisesti, kun presidentti Franklin D. Roosevelt oli määrännyt, että kaikki kongressiedustajat ja senaattorit, jotka palvelivat Yhdysvaltain asevoimissa, täytyi palata lainsäädännöllisiin töihin. Johnson siirrettiin Yhdysvaltain laivastoreserviin ja vuonna 1949 hänet ylennettiin komentajan -sotilasarvoon. Johnson erosi laivastoreservistä tammikuussa 1964.
Siirtyminen politiikkaan
pienoiskuva|19-vuotias Lyndon B. Johnsonin opiskelijakuva Vuonna 1930 Johnson toimi lyhyen aikaa opettajana Houston High Schoolissa. Pian hän alkoi kuitenkin toimia politiikassa. Vuonna 1931 Johnson pääsi texasilaisen demokraattipuolueen kongressiedustaja Richard Klebergin sihteeriksi. Kongressiedustajan sihteerin työssä Johnson sai kokemusta kongressista, ja vuodet sihteerinä olivat hänelle erittäin hyödyllisiä myöhemmällä poliittisella uralla, sillä hän sai vaikutusvaltaisia ystäviä ja yhteyksiä, joihin lukeutui esim. edustajainhuoneen puhemies texasilainen Samuel "Sam" Rayburn. Vuonna 1935 Johnson nimitettiin New Deal -ohjelman luomaan National Youth Administrationin Texasin osaston pääjohtajaksi.
Edustajainhuoneessa
Johnson valittiin Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen Texasin 10. vaalipiirin edustajana Austinista vuonna 1937 täydennysvaalissa. Vaalikampanjassa Johnson tuki presidentti Franklin D. Rooseveltin New Deal -uudistusohjelmaa ja voitti vaalit. Johnsonin poliittisen uran alusta lähtien Johnson kuului demokraattisen puolueen uudistussiipeen. Kesäkuun 26. päivä 1941 Texasin senaattori Andrew Jackson Houston kuoli kesken vaalikauden, jolloin hänen paikasta järjestettiin täydennysvaali 28. kesäkuuta. Johnson pyrki täyttämään paikan, mutta hävisin äärimmäisen tiukassa vallissa vain 0,23% eli noin 1311 äänellä. Johnson uudelleenvalittiin jatkuvasti kongressiedustajana edustajainhuoneessa vuoteen 1948, kun Johnson pyrki Yhdysvaltain senaattiin. Edustajainhuoneessa Johnson pääsi testaamaan tulevia suostuttelutaktiikoita ja hän onnistui siltarumpupolitiikassa. Johnson sai useita liittovaltion rahoittamia asuntorakennus- ja patoprojekteja hänen paikalliseen vaalipiiriin. Kongressiedustajana nuori Johnson toimi presidentti Franklin D. Rooseveltin luottomiehenä, ja Roosevelt usein kutsui hänet lyhyille keskusteluille Valkoiseen taloon.
Joulukuussa 1941 Johnson ilmoittautui aktiiviseen palvelukseen. Heinäkuussa 1942 Johnson vapautettiin palveluksesta kunnianarvoisesti ja hän palasi Washingtoniin presidentin määräyksen mukaan, kun kaikki Yhdysvaltain asevoimissa palvelleet kongressiedustajat ja senaattorit määrättiin takaisin Washingtoniin.
Yhdysvaltain senaatissa
pienoiskuva|Senaattori Johnson senaatin [[Enemmistöjohtaja (Yhdysvaltain kongressi)|enemmistöjohtajana 1950-luvulla]] Vuonna 1948 Johnson pyrki Texasin senaattoriksi. Johnson voitti puolueen esivaalit äärimmäisen tiukassa äänestyksessä, vain 87 äänellä. Esivaalivoiton jälkeen Johnson kukisti republikaanivastustajan yleisvaalissa. Johnson valittiin Yhdysvaltain senaatin demokraattien vähemmistöjohtajaksi vuonna 1953. Demokraatit saivat takaisin enemmistön edustajainhuoneessa ja senaatissa vuoden 1954 välivaaleissa, jolloin Johnsonista tuli Yhdysvaltain senaatin enemmistöjohtaja. Hänellä oli kyky käsitellä ja "suostutella" senaattoreita "The Johnson treatment" (Suom. Johnson-käsittely). Hänen kyvystään oli hyötyä myöhemmin presidenttinä. Johnsonin elämäkerran kirjoittaneen historioitsijan Robert Caron mukaan Johnson oli yksi senaatin kaikkien aikojen tehokkaimmista enemmistöjohtajista. Johnson sai myös lempinimen "Master of the Senate" (Suom. Senaatin mestari). Kennedylle ja Johnsonille hävinnyt varapresidenttiehdokas ja Johnsonia presidenttinä seurannut Richard Nixon haastattelussa Pat Buchananin kanssa vuonna 1982 piti Lyndon Johnsonia yhdessä Theodore Rooseveltin ja Franklin D. Rooseveltin kanssa Yhdysvaltain 1900-luvun parhaimpana poliitikona.
Varapresidenttinä
Varapresidentti Johnson vieraili vaimonsa ja tyttärensä kanssa Suomessa syyskuussa 1963 osana Pohjoismaiden kiertomatkaa. Silloisen ulkoministeriön poliittisen osaston päällikön Max Jakobsonin mukaan Johnsonin vierailun järjesti Yhdysvaltain Helsingin-suurlähettiläs Carl Rowan tarkoituksenaan edistää omaa uraansa. Vierailu oli luonteeltaan epävirallinen, sillä Johnson oli etukäteen ilmoittanut haluavansa tavata sen aikana nimenomaan tavallisia suomalaisia. Jakobsonin saaman vaikutelman mukaan Johnson ei ollut tosiasiassa vähääkään kiinnostunut Suomesta, mitä hän ei edes vaivautunut salaamaan.
Presidenttinä
Max Jakobsonin mukaan John F. Kennedy ei pitänyt Johnsonia täysin salonkikelpoisena; tämän kiertue Pohjoismaissa oli ollut kolmannen luokan PR-matka. Vuoden 1963 aikana poliittisissa piireissä kiersi huhu, jonka mukaan Kennedy aikoi pudottaa Johnsonin varapresidentin paikalta syksyn 1964 presidentinvaalissa.
Lyndon Johnsonista tuli Yhdysvaltain presidentti 23. marraskuuta 1963 John F. Kennedyn salamurhan jälkeen. Lyndon Johnson vannoi virkavalan välittömästi murhan jälkeen Air Force One -lentokoneessa Dallasin lentokentällä 23. marraskuuta 1963. Presidenttinä Johnson pyrki jatkamaan Kennedyn aloittamaa sosiaalipoliittista "New Frontier" -ohjelmaa, jonka Johnson nimesi "Suureksi yhteiskunnaksi" (Eng. Great Society). Ulkopolitiikassa Johnson tasapainotteli aggressiivisen ja neutraalisen lähestymisen kanssa, jossa Yhdysvallat pysyivät neutraalina kuuden päivän sodassa, mutta samalla Johnson ja Yhdysvallat sekaantuivat Vietnamin sotaan. Johnsonin ulkopolitiikka loi tien 1970-luvun liennytyksen politiikkaan. Presidenttinä Johnsonin piti "Great Society" -puheen Michiganin yliopiston valmistuville opiskelijoille 22. toukokuuta 1964, jossa hän ylisti tasa-arvoista yhteiskuntaa. "Great Society" (Suom. Suuri yhteiskunta) puhe muodostui Johnsonin presidenttikauden sisäpoliittiseksi iskulauseeksi.
Kansalaisoikeudet
pienoiskuva|Johnson vannomassa presidentin viran valaa [[John F. Kennedyn salamurha|John F. Kennedyn salamurhan jälkeen marraskuussa 1963. Vieressä Kennedyn vaimo Jackie Kennedy.]] John F. Kennedy ja veli Robert Kennedy kampanjoivat vahvasti kansalaisoikeusliikkeen ja mustien amerikkalaisten oikeuksien puolesta vuoden 1960 presidentinvaaleissa. Kennedy ei kuitenkaan saanut lakialoitteita kansalaisoikeuksien vahvistamisesta läpi konservatiivisten eteläosavaltioiden kongressiedustajien ja senaattorien jarruttamiskykyjen takia. Kennedyn murhan jälkeen Johnson piti puheen kongressin yhteisistunnolle 27. marraskuuta 1963, jossa vahvasti kannusti kongressia hyväksymään Kennedyn kansalaisoikeuslakialoitteet. Puheessaan Johnson pyysi kongressia hyväksymään kansalaisoikeuslait Kennedyn muiston ja kunnian nimissä. Lopulta 10. helmikuuta 1964 Yhdysvaltain edustajainhuone hyväksyi H.R. 7152 eli The Civil Rights Act of 1964 -aloitteen. Lakialoite saapui Yhdysvaltain senaattiin 26. helmikuuta 1964. Senaatin enemmistöjohtaja ja Johnsonin pitkäaikainen liittolainen Mike Mansfield päätti asettaa lakialoitteen suoraan senaatin esityslistaan eikä siirtää lakialoitetta Yhdysvaltain senaatin oikeusvaliokuntaan, jonka puheenjohtajana toimi kansalaisoikeusliikettä vastustava ja rotuerottelua kannattava Mississippin senaattori James Eastland. Kun enemmistöjohtaja Mansfield otti lakialoitteen virallisesti käsittelyyn 9. maaliskuuta 1964, niin eteläosavaltioiden senaattorit aloittivat heti jarrutuskeskustelun. Tuolloin Yhdysvaltain senaattissa tarvitsi vielä 67 eikä nykyistä 60 äänen määräenemmistön kumoamaan jarrutuskeskutelun. Lakialoitteen väittely senaatissa kesti 60 päivää mukaan lukien 7 lauantaipäivää. Eteläosavaltioiden demokraattien vastustuksesta Mansfield tarvitsi merkittävästi republikaanipuolueen senaattorien ääniä. Senaatin demokraattien piiskuri Hubert Humphrey, joka ohjasi lakialoitetta senaatissa, värväsi apuvoimiksi senaatin republikaanien vähemmistöjohtajan, Illinois'n senaattori Everett M. Dirksenin. Vaikka Dirksen kannatti kansalaisoikeuksia ja rotuerottelun lopettamista, niin hän oli eri mieltä lakialoitteen tietyistä kohdista. Täten Humphrey luonnosteli lakialoitteen uusiksi ja poisti tiettyjen republikaanien mielestä "kiistanalaisia sanamuotoja", jotta republikaanisenaattorit voisivat hyväksyä lakialoitteen. Lakialoitteen muutosten jälkeen Dirksen, Humphrey ja Mansfield saivat tarpeeksi ääniä kumoamaan eteläosavaltiolaisten demokraattien jarrutuskeskustelun, hyväksyä lain ja siirtää lakialoite presidentti Johnsonin allekirjoitettavaksi. Samoihin aikoihin Johnson piti toisen merkittävän puheen 22. toukokuuta 1964 "Suuresta yhteiskunnasta", kansalaisoikeuksista ja oikeudenmukaisuudesta.
10. kesäkuuta 44 demokraatti- ja 27 republikaanisenaattorin yhteisäänestyksellä koalitio mursi eteläosavaltiolaisten jarrutuskeskustelun äänin 71–29. Äänestys rajoitti jatkuvan väittelyä ja äänestys oli ensimmäinen kansalaisoikeusliikkeisiin liittyvä vetoomus, joka lopetti "loputtoman" väittelyn lakialoitteesta. Yhdeksän päivää myöhemmin 19. kesäkuuta senaatti hyväksyi lakialoiteen ja presidentti Johnson allekirjoitti Civil Rights Act of 1964 -lain voimaan 2. heinäkuuta 1964. Lain allekirjoitusseremonia televisioitiin kansallisesti ja allekirjoitusseremoniassa oli mukana kansalaisoikeusliikkeen tärkeimpiä jothohahmoja, Martin Luther King Jr. pienoiskuva|Lyndon Johnson allekirjoittamassa [[Civil Rights Act of 1964 lakia 2. heinäkuuta 1964. Johnsonin takana seisoo mm. Martin Luther King, Jr.]] Civil Rights Act of 1964 kielsi rotuerottelun hotelleissa, ravintoloissa ja muissa julkisissa tiloissa. Laki antoi liittovaltion oikeusministeriölle mahdollisuuden puuttua ja nostaa syytteen syrjintään liittyvissä tapauksissa. Laki kielsi työnantajia ja ammattiliittoja harjoittamasta rotuerottelua.
Vaikka rotuerottelu lopetettiin Civil Rights Act of 1964 -lain mukaan, niin mustat ja etenkin eteläosavaltioiden mustat kohtasivat jatkuvaa syrjintää tai suoraa väkivaltaa ihonvärinsä takia. Esim. mustille äänestäjille eteläisissä osavaltioissa usein sanottiin vaalipäivänä, että he olisivat saaneet äänestyspäiväyksen, -paikan tai -ajan väärin tai että äänenlaskijat ja -valvojat eivät olleet paikalla. Joidenkin mustien äänestäjien vaadittiin "lausua perustuslaki", jotta voisivat äänestää. Monet mustat joutuivat tekemään "lukutaidon kokeita", joissa monet epäonnistuivat, koska eteläisissä osavaltioissa Yhdysvalloissa mustille ei annettu kunnollista tai tasa-arvoista koulutusta, ja koulutuksesta huolimatta myös korkeasti koulutettujen mustien ääniä hylättiin.
Lyndon Johnson, kansalaisoikeusliikkeen painostamana, halusi jatkaa kunnianhimoista ja reformistista kansalaisoikeusliike -lainsäädäntöä, jolloin syntyi The Voting Rights Act of 1965, joka pyrki kieltämään kaikki mustia syrjivät ja heille asetetut esteet äänestämisessä. Mustat kansalaisoikeusaktivistit aloittivat Selma-Montgomery-marssit Syvän etelän Alabamassa 7. maaliskuuta 1965. Rauhallisten mielenosoittajien ja Alabaman osavaltion poliisin välikohtaukset muuttuivat pian väkivaltaiseksi sekasorroksi, jossa kymmeniä rauhallisia mielenosoittajia pahoinpideltiin tai hakattiin.
15. maaliskuuta 1965 Johnson piti puheen, jossa kannusti kongressia hyväksymään lain, joka parantaisi mustien äänioikeutta ja joka poistaisi mustien äänioikeutta laillisesti estäviä liittovaltion, osavaltion ja paikallisen hallinnon tasojen lakeja. 17. maaliskuuta Yhdysvaltain senaatin enemmistöjohtaja, demokraatti Mike Mansfield ja vähemmistöjohtaja, republikaani Everett M. Dirksen esittivät yhdessä lakialoitteen mustien äänioikeuden parantamisesta. Demokraateilla oli 2/3 osan enemmistö senaatissa, mutta Johnson ja Mansfield pelkäsivät eteläosavaltioiden senaattorien jarrutuskeskustelua. Mike Mansfield ja Hubert Humphrey taas värväsivät Dirksenin auttamaan lainsäädännössä ja kukistamaan mahdollisen jarrutuskeskustelun. Aluksi Dirksen oli haluton tukea lainsäädäntöä, mutta kuultuaan Selma–Montgomery-marssien väkivallasta, Dirksen päätti antaa täyden tuen lainsäädännölle. Tähän aikaan yleensä mustille äänestäjille eteläisissä osavaltioissa usein sanottiin vaalipäivänä, että he olisivat saaneet päiväyksen, paikan tai ajan väärin tai että äänenlaskijat ja -valvojat eivät olleet paikalla. Joidenkin mustien äänestäjien vaadittiin "Lausua perustuslaki", jotta voisivat äänestää. Mustat joutuivat tekemään "lukutadon kokeita", joissa monet epäonnistuivat, koska eteläisessä Yhdysvalloissa mustille ei annettu kunnollista tai tasa-arvoista koulutusta, ja koulutuksesta huolimatta myös korkeasti koulutettujen mustien ääniä hylättiin. Johnson allekirjoitti Civil Rights Act of 1965 -lain voimaan 6. elokuuta 1965. Laki kielsi liittovaltion, osavaltion tai paikallisen hallinnon rajoittamasta mustien tai kenenkään muun amerikkalaisen äänioikeutta. Pelkästään eteläisessä Mississippin osavaltiossa, äänioikeuslain hyväskyttyä mustien äänestysaktiivisuus nousi noin 6% vuonna 1964 lähes 60% vuonna 1969.
Johnson nimitti ensimmäisen afroamerikkalaisen tuomarin Yhdysvaltain korkeimpaan oikeuteen, Thurgood Marshallin.
Johnsonin allekirjoittamista merkittävistä kansalaisoikeusliikkeen laeista huolimatta monet, kuten Johnsonin elämäkerran kirjoittanut Robert Caro mainitsee, että Johnson ei ollut vieraantunut rasismista tai rasistista kommenteista mustia vastaan.
Sosiaalipolitiikka ja "Sota köyhyyttä vastaan"
Johnsonin "Suuren yhteiskunnan" -ohjelmaan kuului monenlaisia yhteiskunnallis- ja sosiaalipoliittisia uudistuksia, jotka ottivat mallia Theodore Rooseveltin Square Deal, Woodrow Wilsonin New Freedom, Franklin D. Rooseveltin New Deal, Harry S. Trumanin Fair Deal ja John F. Kennedyn New Frontier -ohjelmista. "Suuren yhteiskunnan" tärkeimpiin pykäliin kuului Johnsonin "Sota köyhyyttä vastaan" (eng. War on Poverty), jolla Johnson pyrki eliminoimaan köyhyyden Yhdysvalloista.
Johnson toi esiin "Suuren yhteiskunnan" -ohjelman ja julisti "Sodan köyhyyttä vastaan" Valtakunnan tila -puheessaan tammikuussa 1964 Yhdysvaltain kongressin yhteisistunnolle, noin kaksi kuukautta John F. Kennedyn murhan jälkeen. Yhdysvalloissa noin 20% väestöstä eli tällöin köyhyydessä, ja Johnson piti tätä uhkana modernille yhdysvaltalaiselle yhteiskunnalle. pienoiskuva|Yhdysvaltain köyhyysaste vuodesta 1959 "Suuren yhteiskunnan" ensimmäinen suuri lainsäädännöllinen menestys, Economic Opportunity Act läpäisi Yhdysvaltain edustajainhuoneen ja Yhdysvaltain senaatin kesällä 1964, ja Johnson allekirjoitti lain voimaan 20. elokuuta 1964. Economic Opportunity Act perusti The Office of Economic Opportunityn, joka ohjasi koulutusta ammatteihin ja työtä suoraan köyhille.
Tilastollisesti köyhyys lähes puolittui 20 %:sta noin 12 prosenttiin vuosina 1964–1969.