cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The 5.6.7.8’s
1998-2003
Vuosi 1998 toi mukanaan ripeää kehitystä. Yhtye lähti suurelle Japaninkiertueelle, soitti monia one-man-keikkoja sekä pistäytyi Amerikassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa sekä ensi kertaa myös Euroopassa. Amerikkalainen levy-yhtiö Norton Records julkaisi vuonna 2000 coversinglen "19th Nervous Breakdown", joka oli osa Nortonin 15-osaista Rolling Stones -coversinglesarjaa. Vuonna 2002 yhtye soitti ensi kertaa Kiinassa, sekä esiintyi omana itsenään Quentin Tarantinon elokuvassa Kill Bill: Volume 1. Elokuvan ravintolakohtaus herätti suurta huomiota länsimaissa. Heidän esittämänsä coverkappale "Woo Hoo" (alun perin The Rock*A*Teensin vuonna 1959 julkaisema rockabilly-kappale) oli mukana elokuvan alkuperäisellä soundtrackilla ja lisäksi elokuvan DVD:llä julkaistiin heidän elokuvan kuvauksissa esittämänsä kappaleet "I Walk Like Jayne Mansfield" ja "I'm Blue". Heidän basistinsa elokuvassa oli Yamaguchi Yoshiko, josta tuli myöhemmin vuonna 2004 yhtyeen virallinen jäsen. Vaikuttaisi siltä, että Yama ei enää kuulunut yhtyeeseen, koska Omo palasi soittamaan yhtyeen kanssa keikoilla ja Saki nimettiin avustavaksi basistiksi Japanin kiertueelle.
2004–2006
Vuonna 2004 brittiläinen levy-yhtiö Sweet Nothing julkaisi yhtyeeltä monta albumia ja kaksi singleä. "Woo Hoo" ja "I'm Blue" nousivat Britannian singlelistan sijoille 28 ja 71. Vuoden 2004 maailmankiertue sisälsi esiintymisiä useissa maissa, jonka jälkeen yhtye piti lyhyen tauon. Vuonna 2006, yhtyeen oltua kasassa 20 vuotta, he soittivat vain muutaman keikan. Yhtyeen kappale "The Barracuda" oli mukana elokuvan "The Fast and the Furious: Tokyo Drift" soundtrackilla.
Alakansakouluseminaari
Alakansakouluseminaari oli aiemmin Suomessa oppilaitos, joka valmisti opettajia alakansakouluihin. Suomessa toimi kaksi alakansakouluseminaaria, jotka sijaitsivat Hämeenlinnassa ja Torniossa.
Säännökset
Alakansakouluseminaareista vuonna 1926 annetun asetuksen mukaan valtio ylläpiti opettajien valmistamiseksi alakansakouluihin tarpeellisen määrän naisseminaareja, joiden oppiaika oli kaksivuotinen. Näitä seminaareja kutsuttiin alakansakouluseminaareiksi.
Opetuksen sisällöstä
Alakansakouluseminaarit antoivat oppilailleen voimistelussa sekä laulussa ja soitossa sellaisen koulutuksen, että seminaarista valmistuneet olivat päteviä opettamaan laulua ja voimistelua myös yläkansakoulussa. Niille oppilaille, joilla oli käsitöissä suurempi harjaantuneisuus kuin mitä yläkansakoulun oppimäärän suorittaminen edellytti, piti antaa tilaisuus sellaisen opetuksen saamiseen käsitöissä, että he olivat päteviä opettamaan sitä myös yläkansakoulussa.
Oppilaitokseen pääsystä
Alakansakouluseminaariin olivat voimassa seuraavat pääsyvaatimukset:
Oppilaitoksesta
Alakansakouluseminaarit olivat joko yhdenkertaisia, joissa oli yksi ensimmäinen ja yksi toinen luokka, tai yhdistettyjä, joissa oli kaksi rinnakkaista ensimmäistä ja samoin kaksi rinnakkaista toista luokkaa.
Alakansakouluseminaareihin oli yhdistetty harjoituskoulu, johon kuului yhdenkertaisessa seminaarissa kaksi ja yhdistetyssä seminaarissa neljä alakansakoulun luokkaa, joissa kussakin oli kaksi vuosiosastoa. Sen lisäksi järjestettiin voimistelun ja laulun sekä tarpeen mukaan käsitöiden opetuksen harjoittelua jossain paikkakunnan ylemmässä kansakoulussa.
Lakiviitteet
<references group=L />
Tammikankaan hautausmaa
Vanhan osan pinta-ala on noin 1,48 ha ja huoltotien pohjoispuolisen uudemman osan pinta-ala noin 5 254 m².
Kansainvälinen romaniliitto
Kansainvälinen romaniliitto on kansainvälinen järjestö, joka ajaa romanien oikeuksia. Järjestö perustettiin Orpingtonissa, Englannissa vuonna 1971. Tällöin se perustettiin kuitenkin vielä nimellä kansainvälinen romanikomitea: nimi vaihdettiin seuraavassa kongressissa vuonna 1978 nykyiseen. Järjestön ylin päättävä elin on kongressi, joka on kokoontunut historiansa aikana kymmenen kertaa. Viimeisin kerta oli vuonna 2016, jolloin Zoran Dimov valittiin järjestön puheenjohtajaksi.
Nokia 6300i
Nokia 6300i on Nokian valmistama ja alkukesästä 2008 esitelty ja myyntiin tullut matkapuhelinmalli.
Sendain metro
pienoiskuva|Sendain metron 2000-sarjan juna vuonna 2021
Sendain metro on Japanin Sendain kaupunkia palveleva metrojärjestelmä. Sitä hallinnoi Sendain kaupungin liikennelaitos. Järjestelmään kuuluu kaksi linjaa, Nanboku-linja ja Tōzai-linja, joiden yhteispituus on 28,7 kilometriä ja joilla on 29 asemaa. Vuonna 2016 Sendain metro kuljetti noin 84 miljoonaa matkustajaa; päivittäin matkustajia oli keskimäärin 229 000.
Historia
Sendain kasvaessa toisen maailmansodan jälkeen sen kaupunkialue laajeni ja liikenne autoistui, mikä johti pahenevaan ruuhkautumiseen. Kaupunki perusti vuonna 1963 komitean, jonka tehtävänä oli löytää kaupungille nopea ja tehokas julkisen liikenteen järjestelmä. Komitea ehdotti pohjois–eteläsuuntaisen metrolinjan rakentamista. Kaupungin raitioliikenne lakkautettiin vuonna 1976. Nanboku-linjan rakennustyöt aloitettiin toukokuussa 1981 ja valmiiksi linjan ensimmäinen osa saatiin vuoden 1987 heinäkuussa. Nykyisen pituutensa linja saavutti vuoden 1992 laajennuksen myötä. Toisen linjan eli Tōzai-linjan rakentaminen käynnistyi vuonna 2006 ja se avattiin joulukuussa 2015.
Linjat
Sendain metroon kuuluu kaksi linjaa, pohjois–eteläsuuntainen Nanboku-linja ja itä–länsisuuntainen Tōzai-linja. Ne kohtaavat toisensa kaupungin keskustassa Sendain rautatieasemalla, josta on vaihtoyhteys JR Higashi-Nihonin rautatielinjoille ja Tōhoku Shinkansen -suurnopeusjunalinjalle. Metrolinjat muodostavat ristin muotoisen joukkoliikenteen runkoverkon, joka palvelee kaikkia neljää ilmansuuntaa.
Guano Apes
Guano Apes on saksalainen vaihtoehtorock-yhtye. Guano Apes on aikansa menestyneimpiä saksalaisia yhtyeitä.
Historia
Kitaristi Henning Rümenapp, basisti Stefan Ude ja rumpali Dennis Poschwatta perustivat Guano Apesin Göttingenissä vuonna 1990. Laulaja Sandra Nasić liittyi yhtyeeseen vuonna 1994. Yhtye julkaisi vuonna 1996 ensimmäisen singlensä, Open Your Eyesin. Sitä seurasi vuonna 1997 ensimmäisen albumin, Proud Like a Godin julkaisu. Yhtye julkaisi vuosina 2000 ja 2003 kaksi listojen kärkeen päässyttä albumia, Don't Give Me Namesin ja Walking on a Thin Linen. Yhtye hajosi kokoelmalevy Planet of the Apesin (2004) julkaisun ja viimeisen kiertueen jälkeen helmikuussa 2005.
Guano Apes palasi yhteen vuonna 2009 kesäkiertueen myötä.
Siviilivirkakunnan leski- ja orpokassa
Siviilivirkakunnan leski- ja orpokassa oli aiemmin Suomessa valtion laitos, josta maksettiin kuolleiden virkamiesten leskien ja turvattomien lasten eläkkeet.
Eläkkeen maksaminen
Siviilivirkakunnan leski- ja orpokassasta maksettiin eläkettä kassan osakkaiden leskille ja turvattomille lapsille. Kassan osakkaat oli jaettu vuoden 1923 palkkauslaissa määrättyjen palkkausluokkien mukaan kahteentoista luokkaan, joissa leskivaimon eläkkeiden määrät vaihtelivat 10 800 markasta 1 360 markkaan. Sekä lesken että turvattomien lasten eläkkeen suuruus vaihteli sen mukaan, milloin ja millaisilla ehdoilla perheen huoltaja oli otettu leski- ja orpokassan osakkaaksi.
Oikeus eläkkeeseen
Jotta kuolleen osakkaan kuolinpesä olisi voinut heti päästä nauttimaan täyttä eläkettä, vaadittiin yleensä, että osakas koko sen ajan, kun hän oli ollut kassan osakkaana, riippumatta siitä oliko hän kuolemaansa asti ollut peruspalkkaisessa virassa tai toimessa taikka saanut siitä eron, oli suorittanut eläkemaksuja kassaan ja että näiden eläkemaksujen yhteismäärä vastasi vähintään kymmentä vuosimaksua siinä palkkaluokassa, johon osakas oli kuolemansa aikana kuulunut. Jos osakkaan kuoleman aikana eläkemaksuja ei ollut suoritettu vaadittuja määriä, pidätettiin kassan hyväksi neljäsosa eläkkeestä siihen asti, kunnes kassa oli saanut korvauksen puuttuvista maksuista.
Eläkehakemus
Eläkehakemus tehtiin Helsingissä olevalle leski- ja orpokassan johtokunnalle. Hakemukseen piti laittaa liitteeksi muun muassa seuraavat asiakirjat:
Lakiviitteet
<references group=L />
The Bible
The Bible on Mark Burnettin ja Roma Downeyn tuottama yhdysvaltalainen draamasarja. Sarja julkaistiin vuonna 2013 ja sai Emmy-ehdokkuuden. Sarjassa on kymmenen jaksoa, joissa käydään läpi Raamatun keskeisiä kertomuksia sekä Vanhasta, että Uudesta testamentista aikajärjestyksessä. Sarja nousi suureen suosioon Yhdysvalloissa. Sarjan TV-ensi-ilta keräsi 13 miljoonaa amerikkalaiskatsojaa. Maailmanlaajuisesti sarja on kerännyt yli 100 miljoonaa katsojaa ja oli vuonna 2013 katsotuin tv-sarja mm. Yhdysvalloissa ja Kanadassa.
Hierakonpolites
Hierakonpolites, egyptiläisittäin Atefet , oli muinaisen Egyptin nomos eli maakunta tai hallintopiiri. Se sijaitsi Ylä-Egyptissä ja oli numeroltaan kyseisen alueen 12. nomos.
Nomoksen alkuperäisen egyptinkielisen nimen suomennos on ”Käärmevuori”. Nimestä esiintyy tutkimuksessa lukuisia erilaisia lukutapoja ja translitteraatioita, jo mainitun lisäksi myös muun muassa Atfet, Dju-fet, Tu-f ja Tu-ph. Tutkimuksessa nomokseen viitataan usein tunnuksella U12.
Maantiede
Hierakonpoliteen nomos oli yksi Ylä-Egyptin 22 nomoksesta, ja se oli numeronsa mukaisesti alueen 12. nomos Niilin yläjuoksulta laskien. Sen eteläpuolella eli yläjuoksulla päin sijaitsi Hypseliteen (U11) nomos ja pohjoispuolella eli alajuoksulla päin Lykopoliteen (U13) nomos.
Nomoksen pääkaupunkina (mētropolis) esiintyy yleensä Hierakon eli egyptiläisittäin Per-Nemti. Pääkaupungiksi mainitaan kuitenkin myös Apotheke, vaikka yleensä se luetaan kuuluneeksi Apollonopolites Heptakomiaan nomokseen. Nomoksen pinta-alaksi on jossakin vaiheessa sen historiaa laskettu aruraa (auranalaa) eli noin 206 neliökilometriä.
Historia
Hierakonpoliteen nomos oli olemassa egyptiläisellä nimellään Egyptin faaraodynastioiden kaudella. Kreikkalaisen nimensä se sai hellenistisellä kaudella eli ptolemaiosten aikana, jolloin se nimettiin tuolloisen pääkaupunkinsa mukaan. Nimi oli käytössä Egyptin kreikkalais-roomalaisena aikana. Tutkimuksessa nomoksesta käytetään usein tunnusta U12, jolla siihen voidaan viitata nimenmuutoksista riippumatta.
Nomoksen kreikankielinen nimi Hierakonpolites on kuitenkin epävarma. Se esiintyy joissakin lähteissä, mutta joissakin nomokseen viitataan vain nykyisellä paikannimellä El-Atawla.
Nomoksen pääjumalia olivat Anti, Khnum ja Nemty. Faarao Senusret I:n niin kutsutussa Valkoisessa kappelissa nomoksen jumalana esiintyy Matyt tai Bat.
Univ
thumb|upright=1.0|Ylösnousemuksen kirkko Univ on historiallisesti merkittävä galitsialainen luostarikeskus Ukrainassa. Asukkaita oli aikoinaan 1 300. Keskuksessa harjoitettiin julkaisu- ja kirjapainotoimintaa. Toisen maailmansodan jälkeen sen nimeksi tuli Mižhirja, mutta nimi Univ otettiin uudelleen käyttöön vuonna 2003. Nykyisin paikalla on kylä (468 asukasta vuonna 2001), ja se kuuluu Peremyšlin piiriin Lvivin alueella.
Ortodoksinen kirkko perusti luostarin 1300-luvulla, ja se ympäröitiin linnoitusmuureilla. Vuonna 1618 luostarissa julkaistiin liikuteltavalla painokoneella painettua julkaisua. Pysyvä kirjapaino tuotiin Lvivistä. Luostarin kirjapaino julkaisi kaikkiaan 60 typografisesti korkealaatuista kirjaa. Painotoiminta päättyi 1770 riitoihin veljeskunnan kanssa. 1900-luvulla luostariin perustettiin painokoulu ja kirjansitomo, ja luostari julkaisi vuosina 1935–1939 kuukausijulkaisua. Kun neuvostojoukot valtasivat 1939 Galitsian, kammiot muutettiin vankiselleiksi ja muut tilat vanhainkodiksi. Luostari perustettiin uudestaan 1990-luvun alkupuolella.
Uplistsikhe
thumb|300px|Uplistsikhen luolakompleksi ja 800–900-lukujen kolmilaivainen basilika. Uplistsikhe (, kirjaimellisesti "herran linnoitus") on muinainen, kiveen hakattu kaupunki Georgian itäosassa noin kymmenen kilometriä Gorin kaupungista itään Šida Kartlin alueella.
Kaupunki on rakennettu Mtkvari-joen korkealle ja kallioiselle vasemmalle rannalle, ja siihen kuuluu erilaisia rakennuksia 400-luvulta eaa. myöhäiskeskiajalle saakka. Se on huomattava erilaisten anatolialaisten ja iranilaisten kivileikkauskulttuurien ainutlaatuisesta yhdistelmästä sekä esikristillisen ja kristillisen arkkitehtuurin rinnakkaiselosta.
Historia
Uplistsikhea pidetään yhtenä Georgian vanhimmista kaupunkimaisista asutuskeskuksista. Se sijaitsee strategisella paikalla muinaisen Kartlin kuningaskunnan (eli antiikin lähteiden Iberian) sydänmaalla, ja se nousi maan merkittäväksi poliittiseksi ja uskonnolliseksi keskukseksi. Kaupungin ikä ja tärkeys johtivat siihen, että keskiaikaisessa georgialaisessa kirjallisessa perinteessä kaupungin perustajaksi kerrotaan myyttinen Uplos, Mtskhetosin poika ja Kartlosin pojanpoika.
Sen jälkeen kun Kartli käännytettiin kristinuskoon 300-luvun alussa Uplistsikhen merkitys vaikuttaa vähentyneen, ja se menetti asemansa uuden, elävän kristityn kulttuurin keskuksille, ensin Mtskhetalle ja myöhemmin Tbilisille. Uplistsikhe nousi kuitenkin uudestaan keskeiseksi georgialaiseksi linnoitukseksi Tbilisin islamilaisen valloituksen aikana 700- ja 800-luvuilla. Mongolien hyökkäykset 1300-luvulla merkitsivät kaupungin loppua: se käytännössä hylättiin, ja sitä käytettiin vain ajoittain väliaikaisena suojana ulkomaiden hyökkäysten aikana.
Arkkitehtuuri
thumb|300px|Uplistsikhen keskiosan luolarykelmä. Uplistsikhen kompleksi voidaan alustavasti jakaa kolmeen osaan: eteläiseen (alempaan), keskiseen ja pohjoiseen (ylempään). Keskiosa on suurin, ja siihen kuuluu valtaosa Uplistsikhen kiveen kaiverretuista rakennelmista. Se yhdistyy eteläiseen osaan kapean kiveen leikatun polun ja tunnelin kautta. Kapeat kujat ja joskus portaikot lähtevät säteittäin kaupungin "pääkadulta" eri rakennelmia kohti.
Lentopallo kesäparalympialaisissa 2020
right|220px Lentopallossa kilpailtiin Tokion paralympialaisissa 2020 12. kertaa. Lentopallo-ottelut pelattiin Makuhari Messe Hall A:ssa. Ottelut pelattiin 27. elokuuta – 5. syyskuuta 2021. Sekä miehille että naisille oli omat turnaukset. Kumpaankin turnaukseen osallistui kahdeksan joukkuetta eli 92 urheilijaa. Miesten turnauksen voitti Iran ja naisten Yhdysvallat.
Karsinnat
Yksi maa sai lähettää korkeintaan yhden joukkueen paralympialaisiin kumpaankin turnaukseen. Isäntämaa Japani sai suoran paikan kumpaankin turnaukseen. Kaksi joukkuetta valittiin vuoden 2018 MM-kilpailuissa. Neljä joukkuetta valittiin alueellisissa karsintaturnauksissa (Amerikka, Aasia/Oseania, Eurooppa, Afrikka) ja yksi joukkue pääsi erillisen karsintaturnauksen kautta paralympialaisiin.
Viktor Hristenko
Hristenko on koulutukseltaan taloustieteilijä. Hän työskenteli Jeltsinin edustajana kotiseudullaan Tšeljabinskissa, kaupungin hallinnossa ja alueen varakuvernöörinä, mistä hänet nostettiin hallitukseen heinäkuussa 1997 varatalousministeriksi ja yllättäen varapääministeriksi Sergei Kirijenkon hallitukseen maaliskuussa 1998.
Hristenkon vaimo Tatjana Golikova on myös poliitikko ja ministeri vuodesta 2002.
Caterham CT01
Caterham CT01 on malesialaisen Formula 1 -talli Caterhamin käyttämä auto kaudella 2012. Auton suunnittelua on johtanut tallin tekninen päällikkö Mike Gascoyne. Caterham CT01:sen julkistuspäivämääräksi oli ilmoitettu 26. tammikuuta, mutta auto julkistettiinkin jo päivää aikaisemmin. Auto käyttää Renaultin valmistamaa 2,4 litran V8-moottoria.
Autoa kuljettivat suomalainen Heikki Kovalainen ja venäläinen Vitali Petrov. Talvitesteissä tallilla oli vaikeuksia auton jousituksen kanssa. Barcelonassa autoon piti vaihtaa myös moottori sähkövian vuoksi. Tallin testikuljettajina toimi Giedo van der Garde ja Alexander Rossi, joista van der Garde ajoi kuudessa ja Rossi kerran perjantain ensimmäisissä harjoituksissa.
Wilhelm Stuckart
pienoiskuva|Wilhelm Stuckart sotaoikeudessa vuonna 1948. Tohtori Wilhelm Stuckart (16. marraskuuta 1902 Wiesbaden – 15. marraskuuta 1953 Hannover) oli korkea-arvoinen kansallissosialisti, valtiosihteeri ja lakimies sekä yksi Wannseen konferenssin osallistujista.
Stuckart liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen 1922. Hän osallistui jo varhain kansallissosialistien toimintaan ja muun muassa Nürnbergin lakien laatimiseen ja esittämiseen valtiopäiville 1935. Hän oli Wannseen konferenssissa sisäministeri Wilhelm Frickin edustajana Wannseen konferenssissa 20. tammikuuta 1942, missä päätettiin juutalaisten tuhoamisesta lopullisessa ratkaisulla. Stuckart joutui sodan jälkeen oikeuteen sotarikollisena ja sai vankeusrangaistuksen. Hän kuoli liikenneonnettomuudessa Länsi-Saksan Hannoverissa 1953.
Jäkälän maastavientilaki
Laki säädettiin sen vuoksi, että virallisen vientitarkastuksen katsottiin edistävän koristelutarkoituksiin käytettävän jäkälän maastavientiä.
Jäkälänvienti oli paikallisesti merkittävää liiketoimintaa; 1970-luvulla Hailuodon verotuloista kolmannes tuli jäkälänmyynnistä. Jäkälää käytettiin koristeena Keski-Euroopan hautausmailla. Lain kumoamisen aikaan 1990-luvulla jäkäläviennin arvo oli noin 10–13 miljoonaa markkaa vuodessa.
Säännökset
Lain mukaan jäkälän maastaviennin valvontaa varten tarpeellisista tarkastuksista huolehtivat metsähallitus ja metsähallituksen määräämät tarkastajat. Sen, joka halusi harjoittaa jäkälän maastavientiä, tuli tehdä siitä ilmoitus metsähallitukselle. Suomesta ulkomaille sai viedä jäkälää, joka oli todettu laadultaan kelvolliseksi ja jota sisältävät laatikot oli varustettu tarkastusmerkillä. Jäkälän vienti saattoi tapahtua vain niistä satamista, jotka mainittiin asetuksessa.
Lakiviitteet
<references group=L />
Iina Soiri
Iina Kaarina Soiri (s. 29. elokuuta 1964) on suomalainen yhteiskuntatieteilijä.
Soiri on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisteri Helsingin yliopistosta. Hän on työskennellyt 20 vuotta Afrikan eri maissa, kuten Namibiassa, Mosambikissa, Angolassa ja Tansaniassa. Soiri on toiminut Suomen ulkoministeriössä kehityspolitiikan vanhempana neuvonantajana sekä Uppsalassa Pohjoismaisen Afrikka-instituutin johtajana ja tutkijana Lapin ja Helsingin yliopistossa.
Jalkapalloilija Pyry Soiri on Iina Soirin poika.
Almnäsin linna
thumb|300px|Almnäsin linna.
Almnäsin linna on historiallinen rakennus Hjon kunnassa Länsi-Götanmaan maakunnassa Ruotsissa. Vättern-järveen kuuluvan lahdelman läheisyydessä sijaitsevan rakennuksen rakennutti kenraali Wolter Reinhold Stackelberg vuosina 1773-1776.
Köyhäntodistus
Köyhäntodistus oli aiemmin Suomessa viranomaisen antama todistus henkilön varattomuudesta.
Köyhäntodistuksen antaminen oli kunnassa kunnallislautakunnan esimiehen asiana, ja hänen tuli antaa todistus niiden tietojen nojalla, joita hänellä oli kunnassa asuvien kuntalaisten oloista. Todistus oli varustettava lautakunnan sinetillä.
Köyhäntodistuksia olivat oikeutettuja antamaan myös kirkkoherra, kruununvouti, kruununnimismies ja julkinen notaari. Jos kunnan köyhäinhoito-ohjesäännössä oli määrätty, saattoi myös kunnan köyhäinhoitolautakunnan puheenjohtaja antaa tällaisen varattomuuden todistuksen.
Otanta
Otanta on tilastotieteen osa-alue, joka tarkastelee kuinka havaintoyksiköt kannattaa poimia perusjoukosta. Tavoitteena on kerätä aineisto mahdollisimman tehokkaasti tilastollisen päättelyn kannalta. Otantatutkimus on osajoukon eli otoksen poimimista perusjoukosta. Otoksen perusteella tehdään päätelmiä koko perusjoukosta.
Otantamenetelmiä
Satunnaisotannassa jokaisella havaintoyksiköllä on sama todennäköisyys tulla valituksi otokseen. Tällöin otos on edustava osajoukko perusjoukosta. Jos tietynlaiset havaintoyksiköt poikkeavat tietyllä tavalla muista, voidaan painottamalla joidenkin yksiköiden todennäköisyyttä saavuttaa tehokkaampi otanta. Esimerkiksi tutkittaessa Suomen kaupunkeja voidaan haluta varmistaa, että suurimmat kaupungit ovat mukana otoksessa.
Otanta voidaan tehdä myös ilman satunnaisuutta jotain sääntöä noudattaen, jolloin kyseessä on systemaattinen otanta. Esimerkiksi Suomen kaupungit voidaan järjestää aakkosjärjestykseen ja poimia listalta joka kymmenes alkio otokseen. Toisaalta laaduntarkkailussa voidaan poimia joka sadas tuote liukuhihalta. Systemaattinen otanta on usein helppo toteuttaa, mutta se tuottaa huonoja tuloksia, jos perusjoukossa on periodista vaihtelua.
Yksinkertainen satunnaisotanta
Yksinkertainen satunnaisotanta on yleisin otantamenetelmä. Siinä poiminta tehdään suoraan arpomalla alkiot perusjoukosta. Useimmiten se tehdään palauttamatta, jolloin jokainen alkio voidaan valita vain kerran. Jos se tehdään palauttaen, niin sama alkio voidaan valita joka kerran samalla todennäköisyydellä.
Otanta koon mukaan
Tehtäessä otanta koon mukaan, kasvaa alkion todennäköisyys tulla valituksi suhteessa sen kokoon. Kaupunkien kohdalla painokertoimet voidaan laskea esimerkiksi väkiluvun perusteella.
Ositettu otanta
Ositettu otanta tehdään ryhmittelemällä alkiot osajoukkoihin, jonka jälkeen kustakin ryhmästä poimitaan alkioita. Poiminta voidaan tehdä tasakiintiöin, jolloin jokaisesta ryhmästä poimitaan sama määrä alkioita. Jos poiminta tehdään suhteellisin kiintiöin, poimitaan ryhmistä sama osuus alkioita, jolloin suuremmista ryhmistä poimitaan useampia alkioita.
Ryväsotanta
Ryväsotanta perustuu perusjoukon alkioiden muodostamiin ryhmiin. Sen perusteena on usein hallinnolliset rakenteet. Esimerkiksi haastattelututkimukset kohdistetaan kotitalouksiin, joihin tutkimuksen kohteena olevat ihmiset ovat ryvästyneet.
Kirjallisuus
اختيار العينات (إحصاء) Teknik sampling Muestreo en estadística Laginketa (estatistika) 표집 Atranka 標本調査 Prøvetaking Dobór próby Base de sondagem Семплирование (математическая статистика) Elverişlilik örneği
Saksan 2. jalkaväkidivisioona
'''Saksan 2. jalkaväkidivisioona''' oli Saksan armeijan divisioona ennen toista maailmansotaa, joka nimettiin lokakuussa 1937 2. motorisoiduksi jalkaväkidivisioonaksi. Divisioonasta muodostettiin tammikuussa 1941 12. panssaridivisioona.
Perustaminnen
Wehrkreis II muodosti 1. lokakuuta 1934 Stettinissä divisioona peitenimellä Artillerieführer II, jonka nimi vaihdettiin 15. lokakuuta 1935 Saksan irtautuessa Versailles'n rauhan rajoituksista 2. jalkaväkidivisioonaksi. Sen yksiköt muodostettiin Reichswehrin 2. divisioonan 4. ja 5. preussilaisen jalkaväkirykmentistä. Divisioonan esikunta oli sijoitettu Pommeriin.
Divisioona uudelleen organisoitiin 12. lokakuuta 1937 2. motorisoiduksi jalkaväkidivisioonaksi.
Palvelus
Divisioona asetettiin liikekannalle 18. elokuuta 1939 ja se liitettiin Puolaan tehtävää hyökkäystä varten XIX armeijakuntaan. Taisteluiden päätyttyä divisioona siirrettiin lokakuussa länteen Saarin alueelle.
Divisioona liitettiin 12. armeijaan, jonka mukana se osallistui Belgian ja Ranskan valtaukseen edeten aina Kanaalin rannikolle, jossa divisioona osallistui Abbevillen ja Amiensin taisteluihin. Operaatio punaisessa divisioona taisteli Sommessa ja ylitti Seinen. Se taisteli Dieppessä ja St. Valeryssä Bretagnen rannikkoa edeten aina Brestiin. Taisteluiden päätyttyä divisioona jäi miehitysjoukkona Ranskaan. Divisioona määrättiin 5. lokakuuta 1940 muutettavaksi 12. panssaridivisioonaksi ja se oli valmis 10. tammikuuta 1941, jolloin sen nimi virallisesti muutettiin 12. panssaridivisioonaksi.
Komentajat
Divisioonankomentajina olivat
Alnarpin linna
thumb|300px|Alnarpin linna.
Alnarpin linna on linnamainen rakennus Lomman kuntaan kuuluvassa Alnarpissa Skånen maakunnassa Ruotsissa. Linna on valmistunut vuonna 1862 tanskalaisen arkkitehdin Ferdinand Meldahlin suunnitelmien mukaan Alnarpin maatalousoppilaitoksen käyttöön. Tyyliltään rakennus edustaa hollantilaista renessanssi-tyyliä.
Linnassa sijaitsee Ruotsin maataloustieteellisen yliopiston puutarhakeskus sekä Ruotsin suurin puutarhakirjasto.
Marjatta Raita
Marjatta Raita (17. helmikuuta 1944 Pori – 27. syyskuuta 2007 Helsinki ) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli yksi Helsingin kaupunginteatterin pitkäaikaisimmista näyttelijöistä. Valkokankaalla hänet tunnettiin parhaiten Spede Pasasen Uuno Turhapuro -elokuvien Elisabeth Turhapurona eli Uuno Turhapuron vaimona. Raita on ainoa, joka on esiintynyt niistä jokaisessa.
Raidan vanhemmat olivat näyttelijät Eino ja Valli Raita. Hän opiskeli teatterikoulussa vuosina 1962–1965.
Teatteri
Vuodesta 1965 lähtien Raita esiintyi Helsingin kaupunginteatterissa lukuisissa näytelmissä, kuten Tulipunakukan Kyllikkinä, Nummisuutarien Kreetana ja Diivat-näytelmän rouva Florencena. Hän näytteli myös Jouko Turkan kultakauden useissa ohjauksissa, esimerkiksi Murtovarkaus, Jeppe Niilonpoika ja Hypnoosi. Hänen viimeiseksi työkseen kaupunginteatterissa jäi Bertolt Brechtin ja Kurt Weilin näytelmä Kerjäläisooppera.
Elokuvat
Elisabeth Turhapuro oli Raidan ensimmäinen elokuvarooli. Hän on ainoa, joka on esiintynyt kaikissa 20 Uuno-elokuvassa. Raita kuvaili roolihahmoaan kamalaksi, mutta sanoi sen myös olevan hauskin, mitä hän koskaan teki. Uunoissa hän ei kuitenkaan päässyt käyttämään kunnolla kykyjään: Spede Pasasen mukaan naiset eivät saaneet olla hauskoja ja Raidasta itsestään tuntui, etteivät savolaissyntyisen Speden repliikit kunnolla istuneet hänen omaan puheeseensa.
Turhapurojen lisäksi Raidan elokuvatöihin kuului muun muassa Tie naisen sydämeen (1996).
Muita rooleja
Televisiossa Raita näytteli esimerkiksi sarjoissa Muodollisesti pätevä (1999) ja Kylmäverisesti sinun (2002). Hän oli usein mukana myös Spede Show’ssa ja useissa Knalli ja sateenvarjo -kuunnelmasarjan jaksoissa.
Yhdistystoiminta
Näyttämötyönsä ohessa Raita toimi Helsingin Kaupunginteatterin Näyttelijäyhdistyksen luottamusmiehenä vuodesta 1981 lähtien sekä Teatterisäätiön hallituksen jäsenenä näyttelijäyhdistyksen valitsemana neuvottelevana jäsenenä. Hän kuului vuodesta 1996 lähtien Suomen Näyttelijäliiton hallitukseen. Samana vuonna hänelle myönnettiin Suomen Näyttelijäliiton kultainen ansiomerkki.
Yksityiselämä
Raita eli yli 20 vuotta avioliitossa näyttelijä Aarno Sulkasen kanssa. Pariskunta oli kolmetoista vuotta avoliitossa, kunnes päätyi naimisiin 1986. Heidän ensimmäinen liittonsa kesti pari vuotta. Avioeron jälkeen he löysivät jälleen toisensa ja menivät toistamiseen naimisiin vuonna 1996. Raidalla on kaksi lasta, poika ja tytär, avioliitosta näyttelijä Arto Tuomisen kanssa. Komediennen leimastaan huolimatta Raita korosti usein olevansa perusvakava ihminen ja tosikkoluonne. Raita kuoli syyskuussa 2007 nopeasti edenneeseen syöpään. Hänen viimeiseksi elokuvaroolikseen jäi Uuno Turhapuro -elokuvasarjan päätös Uuno Turhapuro – This Is My Life (2004).
Arado E.380
Arado E.380 oli toisen maailmansodan aikainen saksalainen meritoimintakone, joka suunniteltiin korvaamaan Saksan laivaston käytössä olleet vastaavantyyppiset Ar 196 lentokoneet. E.380:n suunnitteli Arado, eivätkä sen kehitystyöt edenneet suunnitteluastetta pidemmälle.
Suunnittelutyöt
Vuoteen 1942 mennessä olivat Saksan laivaston käytössä olleet Ar 196 meritoimintakoneet pahasti vanhentuneet, sillä sotateknologian kehityksen myötä olivat ne jääneet erittäin alttiiksi vihollisen hyökkäyksille huomattavasti heikomman suorituskykynsä vuoksi. Tähän Saksan laivasto kaipasi kipeästi parannusta ja vuoden 1942 lopussa Arado vastasi siihen jatkokehittämällä yhteensä seitsemän eri versiota Ar 196:sta, jotka voisivat korvata tämän lentokoneen.
Nämä jatkokehitetyt lentokoneet olivat nimetty järjestyksessä E.380-1 -versiosta aina E.380-3 -versioon kustakin versiosta ollen toinen "a" variantti olemassa, sekä E.380-3:sta myös kolmas E.380-3b variantti. Versioiden 1−3 välillä oli joitain pieniä rakenteellisia muutoksia, mutta suurimpana erottavana tekijänä olivat niihin asennetut moottorit. Lisäksi a -varianttien ja vakiomallien erona olivat niihin asennetut laitteistot ja moduulit, a malleissa niiden ollen suoraan Ar 196 -koneesta kopioidut kevyempää kokonaisuutta varten.
Projektia edistettiin marraskuun puoleenväliin saakka, jonka jälkeen Arado julkaisi oman esitteensä kyseisistä lentokoneista toiveenaan saada valtiolta jonkunlaista rahoitusta, jotta kehitystyöt voitaisiin viedä pidemmälle. Saksan sotatilanne tässä vaiheessa oli kuitenkin käynyt tukalammaksi, eivätkä laivastolle suunnatut hankkeet olleet enää suurimpana prioriteettinä rahoituksia myöntäessä, tehden rahoituksen saamisesta projektille mahdottoman tehtävän. Rahoituksen puutteessa projekti lopullisesti hyllytettiin, eikä siihen palattu enää sen jälkeen.
E.380:n versiot
pienoiskuva|Kuva Aradon Ar 196 meritoimintakoneesta, johon E.380 pohjautuu. E.380:n tarkoituksena oli luoda suorituskyvyltään nykyaikaistettu versio Aradon valmistamasta Ar 196:sta hyödyntäen tehokkaampaa moottoria, parempaa aseistusta, parannettua suojausta, sekä uudempaa laitteistoa. Näiden myötä pyrittiin luomaan lentokone, joka kykeni suorittamaan kaikki samat tehtävät kuin Ar 196, mutta paremmin. Lopputuloksena oli seitsemän eri versiota, jotka yhdistelivät keskenään erilaisia ominaisuuksia antaen valinnanvaraa lopullista koneyksilöä varten. Piirrokset näistä lentokonemalleista valmistuivat loka- marraskuun aikana, joista viimeisimmän merkattuna 14.11.1942 päiväyksellä.
Yhteisiä ominaisuuksia jokaisessa näissä versiossa olivat kevytmetallirakenteinen runko, jonka etuna aikaisempaan teräsrakenteiseen runkoon oli suurempi tarkkuus kompassille, sekä kahdet kellukkeet, jotka sisälsivät suojatut polttoainesäiliöt ja kiinnittyivät siipiin molemmin puolin runkoa. Siivet olivat myös muodoltaan käänteiset lokinsiivet. Aseistus pysyi jokaisessa versiossa samana, sen ollen kaksi eteenpäin ampuvaa 20 mm MG 151 lentokonetykkiä, sekä yksi ampujalle varattu taaksepäin suunnattu suljettuun lasikuomuun kiinnitetty 13 mm MG 131 J konekivääri.
E.380-1
E.380:n ensimmäinen versio käytti voimanlähteenään Argus As 402 moottoria, joka tuotti tehoa 937 hv lentoonlähtiessä. Tämän moottorin avulla olisi kone saanut suurimmaksi nopeudekseen 337 km/h, antaen sille myös kantamaksi 1000 kilometriä. Piirrokset tästä versiosta ovat merkattuna päiväyksellä 25.10.1942. Koneessa oleva laitteisto oli uudistettua ja sen runko oli suojattu etuosasta 60 mm paksuisella panssaroinnilla, sekä takaa 15 mm paksuisella väliseinämällä. Koneeseen oli myös mahdollista ripustaa kaksi 140 kg painoista syvyyspommia, tai yksi 250 kg lentopommi tai neljä 50 kg painoista lentopommia. Kärkiväli koneessa oli 14.1 metriä, sekä pituutta sillä oli 12.5 metriä. Kaikista E.380 versioista tämän suoritusarvot vastasivat eniten Ar 196:n suoritusarvoja.
E.380-1a oli kevennetty versio vakiomallista, ollen ulkonäöltään samanlainen vain pienillä muutoksilla rakenteeseen. Laitteisto oli uudemman sijasta sama kuin vanhemmassa Ar 196:ssa, eikä siinä ollut lisättyä panssarointia kuten vakiomallissa. Lisäksi sillä oli mahdollista kantaa vain kahta 50 kg lentopommia toisin kuin raskaammalla vakiomallilla. Kärkiväli tässä versiossa oli 13.55 metriä ja pituutta sillä oli 12.2 metriä. Suurin lentonopeus oli 346 km/h lentokantaman pysyen samana 1000 kilometrissä.
E.380-2
E.380:n toinen versio käytti voimanlähteenään 9-sylinteristä BMW 323 R2 tähtimoottoria, joka tuotti 986 hv tehoa lentoonlähtiessä. Tämän moottorin avulla olisi koneen suurin lentonopeus ollut 328 km/h ja kantama 1000 kilometriä. Piirrokset tästä versiosta ovat merkattuna päiväyksellä 4.11.1942. Kone sisälsi samat ominaisuudet kuin ensimmäinen versio: uudistettu varustus, 60 mm panssarointi koneen etuosassa ja 15 mm paksuinen väliseinä takaosassa, sekä samat ripustusmahdollisuudet hyötykuormalle. Kärkiväli koneessa oli 14.4 metriä, ja pituutta sillä oli 12.3 metriä. Ulkonäöllisesti huomattavana erona tässä versiossa oli sen kellukkeiden kiinnityspuomit, jotka olivat pystysuorat toisin kuin muissa versioissa, joissa ne olivat hieman viistossa.
Valtimonjoki
Valtimojoen vesistö on kolmihaarainen, kuin verisuonisto. Vesistön kokooma-altaana on Haapajärvi, johon vedet laskevat idästä, pohjoisesta ja lännestä.
Valtimojoen pituus on 45 kilometriä. Se on järjestyksessä 63. suurin vesistöalue Suomen joista. Vesialueen pinta-ala 1285 km². Järvien osuus vesistöalueesta on 4,6 %. Keskivirtaama 15 m³/s, vuoden keskimääräisesti suurin virtaama 165 m³/s ja pienin virtaama 3 m³/s
Itäinen päähaara
Itäisen haaran pääjokena on Sivakkajoki, joka alkaa Autiojärvestä, laskee Autiojoki -nimisenä Sivakkajärveen, josta lähtien laskee monikoskisena Sivakkajoen kylän läpi Ylä-Valtimojärveen. Ylä-Valtimojärveen. Pieni Pertunjoki laskee myös pohjoisesta samaan järveen. Järven rannoilla sijaitsee Ylä-Valtimon kylä. Ylä-Valtimojärven pintaa on aikoinaan laskettu muun muassa tulvasuojelun takia.Ylä-Valtimojärven vedet laskevat Valtimojärveen, josta jatkavat kulkuaan Valtimon kirkonkylän eli Haapakylän itäpuolitse Myllyjokena Pieneen-Valtimojärveen. Joessa on sijainnut mylly. Pienestä Valtimojärvestä vedet virtaavat Valtimonniemen kapean kannaksen läpi Haapajärven keskusjärveen, sen erääseen osaan, Pieneen Haapajärveen.
Keskimmäinen päähaara
Kerää vesiä monesta Maanselältä laskevasta joesta.
Kokkojoki
Tunnetuin latvajoki on Kokkojoki, joka saa alkunsa Kalliojärven bifurkaatiojärven alapuolisesta Alasenjärvestä. Sitä pitkin on kulkenut 1500-luvulta saakka tunnettu karjalaisten eräelämän runkotie eli Pohjantie Laatokalta Pohjanlahdelle. Joen varsilla sijaitsee Kokkoharju. Rumon kylä sijaitsee sen varsilla. Joki on muodostaa monia koskia ja siinä sijaitsee kuuluisa koskinähtävyys, Valtimon komein koski Kalliokoski. Kalliokoski on jyrkästi kalliokynnyksen yli kuohuva ja kaksiosainen. Kokkojokeen tuovat vesiään koillisesta vedenjakajalta matomaisesti kiemurteleva Matojoki, Saarijoki ja Verkkojoki. Verkkojoki virtaa Verkkojoen kylän läpi ja siinä sijaitsee myös nähtävyytenä tunnettu entisöity Tavikosken Hierinmylly. Kokkojoen alajuoksu on nimeltään Hallajoki.
Rumojoki
Rumojoki on toinen keskisen reitin latvajoki, Kokkojoen kanssa samansuuntaisesti Rasimäen kylän läpi kaakkoon virrannut Rumojoki laskee Hallajokeen Puukarin kylän kohdalla. Hallajoki taas laskee Puukarinjärveen smalla seudulla.
Puukarinjärvi–Matkusjoki
Puukarinjärvestä virtaavat vedet Välijoen kautta Nuolijärveen, jonka molemmin puolin on Nuolijärven kylä. Järveen tuo lisävesiä koillisesta Halmejärveltä Halmejoki. Nuolijärvestä reitti jatkuu Tuupanjoen ja Nuolikosken kautta Polvijärveen ja Matkusjokeen, joka laskee Haapajärveen.
Koppelojärven reitti
Koppelojärvestä laskee Matkusjokeen Koppelojoki. Koppelojärven reitin latvajokena on luoteesta Koppelon kylän kohdalla Koppelojärveen laskeva Palmikkojoki. Palmikkojokeen taas tuo lisävesiä Ylimmäisenjärvestä laskeva Myllypuro, jossa on sijainnut nimensä mukaisesti mylly.
Läntinen päähaara
Saa alkunsa Rautavaaran puolelta Hiirenjärvestä, josta laskee Pajukosken reittinä Hiirenjokena Happajärven läntiseen osaan tai lahteen, Mustajärveen. Hiirenjoen alajuoksulle laskee vetensä Kalliojärven pienreitti Kalasalmen kautta. Se tuo vesiä Pohjajärvestä, Sorsajärvestä ja lintujärvenä tunnetusta Kalliojärvestä.
Alajuoksu
Paitsi koko vesistöä, myös Haapajärven alapuolista jokiosuutta Pieliseen on kutsuttu myös Valtimojoeksi. Haapajärvestä vedet laskevat Pienen Haapajärven kautta Karhunpään kylän läpi, ensin Karhunpääjokeen, sitten Karhujärveen. Järven jälkeen joki puhkaisee Neitivirtana pitkittäisharjun. Nämä seudut ovat kauneudestaan kuuluisia. Joki jatkaa Nurmeksen puolelle Vastimojokea pitkin Pielisen Kuokkastenlahteen. Joen suussa Nurmeksen Kuokkastenkoskella on v. 1989 rakennettu voimalaitos. Sen omistaa nykyään Pohjois-Karjalan Sähkö Oy.
Reitin nimistöstä
Nousia venäläinen / karjalainen saneli Kustaa Vaasan kirjurille 1557 Viipurissa tarkalleen Pohjantien vesireitin paikannimet. Kustaa Vilkuna löysi muistiinpanot Ruotsin valtionarkistosta ja tarkasti nimien säilymisen. Hän etsi Nousia venäläisten kirjaamat paikannimet nykykielisinä. Näin paikallistettiin Padenkieli (Kalliokoski), Likotaival, Hevonperse ja monet muut kosket ja sahit. Tuon entisajan tärkeän vesireitin käyttöön viittaavat nimet Vastimo ja Matkusjoki.
Vesistön rakentaminen, perkaus ja uitto
Aikoinaan on Pielisestä noussut muun muassa siikaa vesistöön, mutta vesistön perkauksen ja Kuokkastenkosken patoamisen ja valjastamisen jälkeen niiden nousu on loppunut. Ennen oli reitti tärkeä uittoväylä. Latvapurot tammettiin veden kokoamista varten, kosket perattiin ja sahit rännitettiin. Runsasvetisemmät joet ja järvet puomitettiin ja ukotettiin. Esimerkki latvavesistöjen tammeamisesta on tammettu ns. Viisisoppinen -lampi, 2 km pitkä jokilaajentuma Hiirenjoessa, Valtimon ja Rautavaaran rajalla. Murtojärvellä on Tammikämppä. Esimerkki uiton takia peratusta ja rännitetystä koskesta on Valtimon kirkolta 4 km:n päässä pohjoisessa valtatie 6:n alitse virtaava Nuolikoski. Se on perattu myös kauan aikaa uittojen jälkeenkin 1980- luvulla. Tällaisen perkauksen jäljiltä paljastuu aina kuiville kaloja ja Nuolikoskellakin löytyi muun muassa kirjolohia ja kivennuoliaisia, jotka olivat menettäneet piilonsa. Nuolikoskella on kasvatettu myös kirjolohia kosken alapuolisen suvannon viereisessä pikkulammessa. Tulvien aikaan niitä pääsi joskus myös jokeen nousevan veden mukana. Ennen oli Valtimon vesistössä kolmekin tulvaa vuosittain. Tulvista ensimmäinen oli keväinen suurin tulva, sitten sateiden jälkeinen kesätulva ja vielä syystulva. Tulvat haittasivat suuresti maanviljelyä. Tilannetta yritettiin aluksi korjata Koppelojärven ja Ylä-Valtimojärven veden laskulla. Latva-alueiden asutusten ja soiden ojitus sekä purojen perkaus lisäsivät tulvahuippuja. Tulvien saamiseksi lopullisesti kuriin perustivat rannanomistajat Valtimon vesistön perkaus- järjestely-yhtiön. Säännöstelytyön teki ja rahoitti 1962–1964 Suomen valtio. Pää- ja sivuväylät perattiin ja rakennettiin muun muassa siltoja.
Vesien tila
Vesistöalueen vesi on hyvin humuspitoista. Lähes kaikki vesistöalueen suot ovat ojitettu, jonka lisäksi alueella on aurattu valtavia aloja hakkuuaukeita. Näistä ojista ja aurausalueista virtaava humus on mataloittanut, rehevöittänyt ja samentanut vesistöjä suuresti. Mm. valtatie 6:n viereinen Polvijärvi kirkonkylän pohjoispuolella on esimerkki tällaisesta kiintoaineksen mataloittamasta järvestä. Lisäksi Haapajärveen laskettiin kirkonkylän jätevedet lammikkopuhdistamon sakeuttamisaltaiden kautta. Vesistön laatu parani, kun Valtimon kirkonkylien jätevesien siirtoviemäri Nurmekseen valmistui 1995.
Arado E.380
E.380-3
E.380:n viimeinen versio käytti voimanlähteenään 14-sylinteristä BMW 801 A tähtimoottoria, joka tuotti 1 539 hv tehoa lentoonlähtiessä. Suurimmaksi lentonopeudeksi laskettiin 386 km/h ja lentokantamaksi 1000 kilometriä. Piirrokset tästä versiosta ovat vanhimmat mitä lentokonetyypistä tiedetään, niiden ollen merkattuna päiväyksellä 6.10.1942. Varustus koneessa oli sama kuin aikaisemmissakin vakiomalleissa panssaroinnin sekä hyötykuorman lisäksi. Kaikista E.380:n versioista tämä oli suurikokoisin sen kärkivälin ollen 16 metriä ja pituuden ollen 13.75 metriä.
E.380-3a oli kevennetty versio vakiomallista, ja kuten aikaisemmissakin kevytversioissa, erosi se vakiomallista vain pienillä muutoksilla rakenteeseen sekä sen sisältämiin laitteisiin. Lisäpanssarointia ei ollut, hyötykuormana vain kahdet 50 kg lentopommit ja laitteisto oli kopioitu suoraan Ar 196:sta. Sen kärkiväli oli 15.3 metriä ja pituus 13.4 metriä säilyttäen lentokantaman 1000 kilometrissä. Suurin lentonopeus tässä versiossa olisi ollut 402 km/h.
E.380-3b oli kaikista E.380:n versioista viimeisin, ja siinä pyrittiin yhdistämään kaikki aikaisempien versioiden parhaat puolet. Arado toivoikin tästä versiosta Ar 196:n seuraajaa. Piirrokset tästä versiosta ovat merkattuna päiväyksellä 14.11.1942. Moottori siinä pysyi samana kuin vakiomallissa, antaen tälle versiolle suurimmaksi lentonopeudeksi 404 km/h, tehden siitä nopeimman vaihtoehdon. Panssarointi pysyi myös samana, eli 60 mm paksuinen panssarointi edessä ja 15 mm paksuinen väliseinä takaosassa. Hyötykuormana voitiin käyttää kaikkia eri vaihtoehtoja kuten vakiomalleissakin, eli kaksi 140 kg syvyyspommia, tai yksi 250 kg lentopommi, tai neljä 50 kg lentopommia. Koneen mittakaavat pyrittiin pitää pienenä, sillä pienempi lentokone on käytännöllisempi kuljettaa laivaston mukana. Siipien kärkiväli oli vain 14.5 metriä ja koneen pituus oli 12.2 metriä. Pienempään kokoon suhteutetun suuren painon vuoksi jäi kyseisen version lentokantama kuitenkin vain 800 kilometriin.
Slovenian sota
Tausta
Monesta kansasta koostunut, sosialistinen Jugoslavia alkoi hajota vuonna 1980 tapahtuneen Titon kuoleman jälkeiseen kansojen väliseen riitelyyn, jota oli ollut melkein koko Jugoslavian olemassaolon ajan. Sloveeneihin suhtauduttiin usein kielteisesti muualla Jugoslaviassa. Suurempaa ilmaisuvapautta ja sananvapautta tukevia virtauksia pyrki Sloveniassa pintaan jo 1950-luvulla. 1950-luvun osittainen destalinisointi johti Slovenian osittaiseen avautumiseen länteen, mikä teollisti maata. 1960-luvun talous- ja poliittisesta reformista syntynyt olojen vapauttamiseen jne. tähtäävä ohjelma murskattiin vuoteen 1972 mennessä. Kansallisuusaate nousi 1980-luvun puolivälin jälkeen useimmissa Jugoslavian osatasavalloissa pintaan. Serbiassa ja Kroatiassa se sai kiihkokansallisia muotoja. Talous ajautui kriisiin, mikä lisäsi jännitettä rikkaan, teollistuneen Slovenian ja köyhän maatalousvaltaisen Serbian välille. Myös Kroatia oli Serbiaa vastaan. Monet upseerit olivat serbejä ja näin serbeillä oli teoreettinen mahdollisuus vallita voimakeinoin Jugoslaviaa.
Opposition Novaja revija -lehti julkaisi vuonna 1987 artikkelin, jossa liberaali-oppositiohenkinen älymystö, mm. Dimitrij Rupel, vaati Slovenian suvereniteettia Jugoslaviaan perustettavan valtioliiton sisällä, markkinataloutta ja demokraattista monipuoluejärjestelmää sekä suuntautumista Eurooppaan. Artikkelien kirjoittajat eivät ehdottaneet Slovenian eroa Jugoslaviasta. Jugoslavian kommunistiset valtionjohtajat torjuivat tietenkin nämä mielipiteet, joiden takia Sloveniaa arvosteltiin muualla Jugoslaviassa. Lehden päätoimittaja Rupelj erotettiin jutun takia. Samaan aikaan myös lisääntyvä joukko sloveenikommunisteja vaati olojen liberalisointia. 1980-luvun puolivälissä Milan Kučanin johtama talousuudistusta ajava liberaalisiipi alkoi johtaa kommunistipuoluetta.
Vuonna 1988 Slovenia kulki selvästi omaa tietään, mikä tajuttiin myös Serbiassa. Jugoslavian puolustusministeriö päätteli 25. maaliskuuta 1988, että Sloveniassa oli menossa vastavallankumous ja yritti maaliskuussa 1988 Jugoslavian ylimääräisessä kommunistiliiton kokouksessa painostaa Slovenian johtajaa suostumaan armeijan väliintuloon opposition kukistamiseksi, muttei Slovenian johto suostunut tähän. 31. toukokuuta 1988 Slovenian turvallisuuspoliisi pidätti Janez Janšan ja kaksi muuta toimittajaa, ja yhden armeijan aliupseerin. Pidätettyjen toimittajien Mladina (Nuoruus)-viikkolehdessä julkaisemassa artikkelissa oli paljastettu eräs Jugoslavian asekauppa kehitysmaihin, joka oli "sotilassalaisuus". Lehdessä kerrottiin myös, että armeija suunnitteli salaa Slovenian johdon kaatamista.
Kyse oli Jugoslavian puolustusministeri Branko Mamulan tekemästä asemyyntimatkasta Etiopiaan ja asevelvollisilla rakennuttamastaan huvilasta. Tapaus herätti voimakkaan protestin sloveenien parissa, koska oikeudenkäynti käytiin Slovenian pääkaupungissa serbian kielellä. Kun liittovaltion viranomaiset syyttivät Slovenian viranomaisia yhteistyöhalun puutteesta kyseisessä jutussa, Slovenian oppositio syytti sloveenien hallitusta siitä ettei se puolustanut syytettyjä kylliksi. Juttu poiki sloveenien ihmisoikeuslautakunnan, jolla oli pian laaja kansan tuki ja jossa alettiin puhua myös Slovenian itsemääräämisoikeudesta. Mladina-jutun syytettyjen tuomioita alennettiinkin.
Ensimmäiset Slovenian puolueet syntyivät vuonna 1988. Nämä totesivat ehdotettujen Jugoslavian valtion keskittämiseen liittyvien perustuslakimuutosten uhkaavan Slovenian asemaa, mikä puolestaan herätti vihaa sloveeneja kohtaan muussa Jugoslaviassa. Varsinkin johtavat serbit vastustivat Sloveniassa esitettyjä ajatuksia, kun olivat kumonneet Kosovon ja Vojvodinan autonomian. Sloveenit yrittivät vastaavasti puolustaa Kosovon autonomiaa ja liittovaltio-ajatusta. Näin serbit ja sloveenit ärtyivät toisiinsa jo vuonna 1988.
Vihreät, sosialidemokraatit ja demokraatit perustivat omat puolueensa vuonna 1989. Oppositio vaati julkilausumassaan demokratiaa ja ihmisoikeuksia maaliskuun 1989 julistuksessaan ja tuomitsi Kosovoon lähetetyn sotilaat ja epäsuorasti myös muualla Jugoslaviassa käytetyt poikkeustoimet. Slovenian oppositio keräsi miljoona nimeä Kosovon poikkeustilaa vastaan muutaman päivän sisällä, koska maassa pelättiin armeijan tai Miloševićin mielenosoittajien tuloa sinne niin kuin Kosovossa ja Vojvodinassa oli käynyt. Slovenian ja Kroatian media oli julkaissut tietoja serbipoliisin harjoittamista julmuuksista ja väkivallasta Kosovossa, ja Slovenia ja Kroatia vetivätkin aikaa myöten poliisinsa pois Kosovosta. Sloveenien mukaan Jugoslaviaa ei voitu demokratisoida, jos maa sortaa Kosovon albaaneja. Slovenia vastusti lujasti Serbian kovia toimia Kosovossa, mikä ajoi serbit vastustamaan Sloveniaa ja Sloveniaa pois Jugoslaviasta.
Oppositio ja hallitus pitivät yhdessä Ljubljanassa myötätuntokokouksen kannattaen Kosovon albaaneja, mikä televisioitiin suorana. Vaikka serbien ja sloveenien keskinäiset välit olivat aiemmin olleet hyvät, Serbiassa aloitettiin nyt poliittinen mielenosoitus- ja kiihotuskampanja sloveeneja vastaan. Miloševićin klikin ohjauksessa ollut Serbian lehdistö väitti mm. sloveenien riistäneen Serbiaa koko Jugoslavian olinajan. Slovenia pelkäsi, että se joutuisi serbien rinnalla toimimaan Kosovoa vastaan.
Slovenian oppositio antoi "toukokuun julistuksessaan" 8. toukokuuta 1989 vaatimuksen itsenäisestä valtiosta ja löyhästä Jugoslavian valtioliitosta. Mutta Slovenian hallitus piti 22. kesäkuuta 1989 yhä vuoden 1944 AVNOJ:n julistuksesta ja tiiviistä Jugoslavian liittovaltiosta. Toukokuussa 1989 oppositiota kannattava Slovenian perustuslakivaliokunta julisti itsenäistä Sloveniaa markkinatalouteen pohjautuvassa demokratiassa. Slovenian kommunistit hyväksyivät muutokset, Jugoslavian keskuskomitea ei. Slovenian keskuskomitean johtaja Milan Kučan sanoi Belgradissa pidetyssä Jugoslavian keskuskomitean istunnossa, etteivät Slovenian kommunistit hyväksy heidän etujaan vastaan suuntautuvia toimia ja sanoi olevansa ensin sloveeni, vasta sitten kommunisti.
Slovenia lakkautti kommunistipuolueen ylivallan 27. syyskuuta 1989 hyväksyen oppositiopuolueet. Serbian mielenosoittajat vaativat tällöin armeijan puuttumista asioihin ja johtavien sloveenipoliitikkojen pidätystä.
Hallitus koetti yhä päästä liittovaltiomallin pohjalta sopimukseen, ja oppositio ajoi valtioliittoa, mutta molemmat vastustivat yhtä kaikki serbivetoisten taloudellisesti heikompien tasavaltojen heihin kohdistamaa painostusta. Monia Slovenian kommunisteja erosi liitostaan, koska pitivät kotimaisten kommunistien uudistuspolitiikkaa liian hitaana. Samoihin aikoihin kommunismi romahti Itä-Euroopassa. Slovenian salli kiistan jälkeen oppositiopuolueet marraskuun lopussa 1989 ilman Jugoslavian hallinnon lupaa.
Slovenia kielsi ja esti poliisivoimin 1. joulukuuta etelästä saapuneita Miloševićia tukevia mielenosoittajia saapumasta ja järjestämästä kokoustaan Slovenian pääkaupungissa Ljubljanassa. Myöskään Kroatia ei päästänyt mielenosoittajia, koska pelkäsi näiden alkavan rähinöidä omassa pääkaupungissaan, ja Kosovo Polje-komitea peruuttikin mielenosoituksensa viime hetkellä.