cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skogskyrkogården
Skogskyrkogården (sananmukaisesti ”Metsäkirkkomaa”) uudisti hautausmaiden suunnittelun Ruotsissa, kun luonnon merkitystä tunnelman luomisessa alettiin painottaa aiempaa enemmän. Haudat ovat metsäisellä hautausmaalla pääosin mäntyjen keskellä. Hautausmaalla on useita kappeleita. Gunnar Asplundin suunnittelema metsäkappeli valmistui 1920, Lewerentzin suunnittelema uusklassinen ylösnousemuskappeli 1926 ja Asplundin suunnittelema Pyhän ristin kappeli 1940. Johan Celsingin suunnittelema uusi krematorio on ollut rakenteilla vuodesta 2010 ja sen on tarkoitus valmistua vuonna 2014.
Skogskyrkogården otettiin Unescon maailmanperintöluettelon kohteeksi vuonna 1994, koska sillä on katsottu olleen merkittävä vaikutus hautausmaiden suunnitteluun kautta maailman.
Hautausmaalla on erilliset alueet muslimeille, ortodokseille, katolilaisille, bahai-uskon kannattajille ja mandealaisille. Skogkyrkogårdenin vieressä on juutalainen hautausmaa, joka ei kuitenkaan kuulu maailmanperintökohteeseen. Juutalaisella hautausmaalla on 1969 valmistunut S. I. Lindin suunnittelema kappeli.
Jorge Andrade
thumb|right|Jorge Andrade
Jorge Manuel Almeida Gomes de Andrade, pelaajanimeltään Jorge Andrade (s. 9. huhtikuuta 1978, Lissabon, Portugali) on portugalilainen jalkapalloilija. Puolustajana pelaava Andrade edustaa Juventusta.
Takao Momiyama
Takao Momiyama (, s., Japani) on Ruotsissa asuva japanilainen tekstiilitaiteilija ja budō-opettaja (ZNKR iaidō 7. dan renshi, ZNKR jōdō 7. dan ja kendō 5. dan). Momiyama on yhdessä Rolf Radakovitsin kanssa vaikuttanut suuresti ZNKR iaidōn ja ZNKR jōdōn harjoittelun lisääntymiseen Suomessa 2000-luvulla johtamalla lukuisia leirejä Suomessa kummassakin lajissa. Ensimmäisen virallisen leirityksen ZNKR iaidōssa ja ZNKR jōdōssa Momiyama piti vuonna 1997 Pori jazz -kendō-leirillä.
Jorge Andrade
Andrade aloitti ammattilaisuransa vuonna 1997 Estrela Amadoran riveissä. Vuonna 2000 hän siirtyi yhteen maansa huippuseuroista, Portoon. Kahden pääkaupungissa vietetyn kauden jälkeen espanjalainen Deportivo osti hänet joukkueeseensa. Andraden seurajoukkueuran parhaat saavutukset ovat Portugalin cupin voitto vuodelta 2001 ja Espanjan supercupin voitto seuraavalta vuodelta.
Takao Momiyama
Budoharjoittelu
Momiyama harjoittelee aktiivisesti sekä kendōta (16-vuotiaasta) että iaidōta ja jōdōta. Kouluaikoinaan hän harrasti myös judoa.
Jorge Andrade
Portugalin maajoukkuetta Andrade on edustanut MM-kilpailuissa 2002, joissa hän pääsi Portugalin kolmesta ottelusta kahdessa vaihtopelaajana kentälle, ja EM-kotikilpailuissa 2004, jolloin Portugali hävisi loppuottelussa Kreikalle. Maajoukkueotteluita hän on pelannut yhteensä 51.
Takao Momiyama
ZNKR:n lajeissa suoritetut graduoinnit
{|
Hard Drive (albumi)
Hard Drive Laibachin sivuprojektin 300 000 V.K.:n kolmas albumi. Levyn kannessa toiseksi tekijäksi on merkitty Bill Gates, jonka puhetta voi kuulla levyn yhdeksännessä kappaleessa. Levyn musiikki on H-D teknoa; H-D tulee sanoista Hard Drive ja Historical-Dialectical (kiintolevy ja historiallisen dialektinen). Levyllä on yksitoista kappaletta, vaikka levyn kannessa mainitaan vain kymmenen. Nimellä Fresh Window on ilmestynyt musiikkivideo, jonka musiikki on levyn yhdenneltätoista raidalta.
Kappaleet
Kappaleet kirjoittanut ja ohjelmoinut 300 000 V.K.
Translaatio (matematiikka)
Translaatio, siirto eli yhdensuuntaissiirto on Euklidisessa geometriassa avaruuden muunnos, jossa kuviota siirretään toiseen paikkaan. Kuvion jokainen piste muuttaa sijaintiaan vakiomatkan määrättyyn suuntaan. Translaatio voidaan tulkita myös vakiovektorin lisäämisellä jokaiseen pisteeseen tai koordinaatiston siirtona.
Jos v on kiinteä vektori, niin Tv:n translaatio on Tv(p) = p + v.
Toptronics
Toptronics Oy on tietokone- ja konsolipelien jakelija. Toptronics Oy:n perusti vuonna 1983 lukiolainen Petri Lehmuskoski. Vuonna 2005 Toptronics Oy:stä tuli osa Pohjoismaiden suurinta tietokone- ja pelikonsolipelien jakelijaa, Pan Vision Distribution Groupia (joka on osa PAN Vision/KF konsernia).
Toptronics on yksi alansa vanhimpia toimijoita maailmanlaajuisesti.
Historia
Toptronics aloitti pelien maahantuonnin vuodenvaihteessa 1982–1983 postimyyntiyrityksenä. Petri Lehmuskoski oli saanut idean yrityksen perustamiseen vaihtovuotenaan Yhdysvalloissa. Koska pankista ei saanut lainaa, Lehmuskoski pyysi isänsä yrityksen johtoon. Petri Lehmuskoski tilasi pelit suoraan englantilaisilta peliyrityksiltä. Aluksi yritys toi maahan lähinnä Spectrumin ohjelmia, myöhemmin myös laitteita. Syksyllä yritys 1984 alkoi välittää tuotteita jälleenmyyjille, ja ensimmäisen työntekijä palkattiin vuonna 1985. Pelien maahantuojia ei ollut paljon, sillä ala ei ollut kovin kannattavaa. Kotimikrolehdet olivat tärkeä ilmoituskanava, ja Toptronicsin valta pelien julkisuuskuvan määrittäjänä kasvoi 1980-luvun lopulle tultaessa. 1980-luvun lopussa Toptronics myös kampanjoi voimakkaasti piratismia vastaan, mikä herätti osassa pelaajia kielteisiä reaktioita.
Vuonna 1984 Lehmuskosket avasivat maahantuonnin lisäksi myös vähittäismyynnin Turun Yliopistonkadulla, silloisessa Kauppiastavaratalo Henrikissä. Huomattuaan kysynnän Lehmuskosket avasivat yrityksille suunnatun PC-kaupan, jota varten perustettiin vuonna 1989 Turun Tietokeskus Oy.
Toptronicsilla oli myös merkittävä rooli Suomen pelijournalismin kehittymisessä, sillä lehdet eivät olisi saaneet arvosteluja tehtyä ilman yrityksen lähettämiä arvostelukappaleita. Vaikka Commodore 64 oli Suomen suosituin kone, pelimyynnit eivät olleet ihmeellisiä. Pelit levitettiin C-kaseteilla, joita oli helppoa kopioida. Yritys oli jopa julkaisemassa Atarin Lunar Landerista omaa versiotaan Spectrumille, mutta kehitys pitkittyi ja peli jäi julkaisematta.
Linnaleiri
Linnaleiri oli Ruotsin valtakunnassa käytössä ollut järjestelmä, jolla sotaväki majoitettiin sotaretkien väliajoilla ja erityisesti talvisin kruunun ja aatelisten linnoihin, linnoituksiin ja varakkaisiin taloihin. Suomen alueella 1570-luvulla Venäjää vastaan käydyn sodan yhteydessä linnaleirijärjestelmä muuttui talonpojille määrättyjen ylimääräisten sota-apuverojen myötä varsinaiseksi sotaväen elatusvelvollisuudeksi, joka aika ajoin muodostui raskaaksikin taakaksi. Linnaleirijärjestelmän rasitus kasvoi merkittävästi nuijasotaa edeltäneinä vuosina ja se oli yksi keskeinen syy talonpoikaiskapinan alkamiseen. Omavaltaiset sotilaat saattoivat järjestää talonpojille monenlaisia hankaluuksia. Pahimmillaan tilanne on muistuttanut miehitystä.
Miikka Lindholm
Miikka Lindholm (s. 21. kesäkuuta 1980 Espoo) on suomalainen jääkiekkoilija. Lindholm on nopea pelaaja. Hän tekee yleensä suurimman osan maaleistaan läpiajoista. Herrasmiespelaajana tunnettu Lindholm ottaa vain muutaman jäähyn kaudessa.
Miesten peleihin
Lindholm aloitti uransa miesten sarjoissa kaudella 1999–2000 KJT:ssä I-divisioonassa. Hyvillä peliesityksillään hän pelasi itselleen paikan joulukuun alle 20-vuotiaiden MM-kisoihin.
Kaudeksi 2000–2001 Lindholmille avautui rapakon takaa mahdollisuus pelata ja opiskella. Hän pelasi yhdessä vanhan aisaparinsa Heikki Löfmanin kanssa CHA-sarjassa Minnesotassa. Seuraavat kaksi kautta Lindholm pelasi KJT:ssä ja kauden 2003–2004 Kiekko-Vantaassa. Kauden 2004–2005 alku ei sujunut Vantaalla odotetusti ja mies siirtyi loppukaudeksi Italiaan.
Kesällä 2005 Lindholm oli Pelicansissa try-outilla, mutta Pitsiturnauksessa annetut näytöt eivät riittäneet ja hän aloitti kauden 2005–2006 Järvenpään Haukoissa. Lindholm siirtyi kuitenkin loppukaudesta Sveitsiin. Kaksi seuraavaa kautta Lindholm pelasi KooKoossa, mutta loukkaantumiset sotkivat hänen kautensa. Kauden 2008–2009 Lindholm hyökkäsi Mikkelin Jukureissa kuten myös kaksi seuraavaa kautta. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi Suomi-sarjan HC Keski-Uusimaahan.
Rullakiekko
Lindholm on harrastanut kesälajinaan rullakiekkoa. Hän sai tililleen harjoitusmaaotteluita 2005 ja 2006, mutta rullakiekon SM-liigassa Mahtiankoissa pelannut hyökkääjä ei mahtunut vielä tuolloin Leijonien MM-kisamiehistöön. Lindholm teki MM-debyyttinsä MM-kisoissa vuonna 2007 Saksassa, kun Suomi hävisi jatkoajalla mestaruuden Ruotsille. Lindholm keräsi turnauksen kuudesta ottelusta tehot 1+1.
Richard Wagner
Wilhelm Richard Wagner (22. toukokuuta 1813 Leipzig, Saksin kuningaskunta – 13. helmikuuta 1883 Venetsia, Italian kuningaskunta) oli saksalainen säveltäjä, kapellimestari, musiikkiteoreetikko ja esseisti. Hänen merkittävyytensä säveltäjänä perustuu pitkälti oopperoihin, joista hänen uudistuksellinen tyylinsä nykyisin parhaiten muistetaan. Wagner kirjoitti muista suurista oopperasäveltäjistä poiketen myös teoksiensa libretot itse.
Wagnerin sävellykset, etenkin myöhäiskaudella, sisältävät huomattavaa kontrapunkti-tekniikan käyttöä, kromaattisuuden hyödyntämistä, omintakeisia harmonioita ja orkestraatiota sekä runsasta johtoaiheen (Leitmotiv), eli tiettyihin hahmoihin, paikkoihin tai juonenkohtiin liittyvän teeman, käyttöä. Wagner oli edelläkävijä Euroopan taidemusiikkiin suuresti vaikuttaneiden musiikillisten uudennusten, kuten äärimmäisen kromaattisuuden ja nopeasti vaihtuvien tonaalisten keskusten, käyttäjänä.
Hän muutti musiikkia koskevaa ajattelua kokonaistaideteoksen (Gesamtkunstwerk) käsitteellään, joka yhdistää kaikki kirjalliset, musiikilliset ja näytelmälliset taiteet yhdeksi teokseksi. Tämä ajattelu huipentui neljän oopperan sarjaan Nibelungin sormus, joka valmistui vuonna 1876. Wagner myös rakennutti oman oopperatalonsa, jotta hänen teoksiaan voitaisiin esittää juuri siten kuten hän halusi.
Elämä
Wagner opiskeli musiikkia itsenäisesti. Eräs hänen alkusoitoistaan esitettiin Leipzigin teatterissa jo vuonna 1830. Seuraavana vuonna hän alkoi opiskella kontrapunktia ja sävellystä kaupungin yliopistossa Tuomas-kirkon kanttorin Christian Theodor Weinligin opastuksessa. Weinlig esitytti Wagnerin varhaisia teoksia kuten C-duurisinfonian (1832) sekä eräitä alkusoittoja. Wagner sävelsi lauluja sekä piano- ja orkesterimusiikkia sekä pian myös kolme ensimmäistä oopperaansa: Die Hochzeit (1832, keskeneräinen), Die Feen (Haltijat, 1834) ja Das Liebesverbot (Lemmenkielto, 1835). Vuonna 1833 Wagner pääsi kuoronjohtajaksi Würzburgiin; vuosina 1834–1836 hän toimi kapellimestarina Magdeburgissa ja vuonna 1837 Königsbergissä. Vuonna 1836 hän avioitui Minna Planerin (1809–1866) kanssa, mutta liitosta tuli monien kriisien varjostama.
Vuonna 1837 Wagner siirtyi kapellimestariksi Riikaan, jossa hän kirjoitti ja sävelsi Rienzin kaksi ensimmäistä näytöstä. Hänen tavoitteenaan oli saada oopperoitaan esitetyksi Pariisissa, jonne hän matkustikin Lontoon kautta vuonna 1839. Myrskyisä merimatka antoi hänelle innoituksen oopperaan Der fliegende Holländer (Lentävä hollantilainen, 1843). Huolimatta hänen puolestaan annetuista suosituksista Wagner ei saanut oopperoitaan esitetyksi Pariisissa. Hän työskenteli kustantaja Schlesingerille sovittaen oopperoita pianolle ja kirjoittaen artikkeleita Gazette Musicale -lehteen, mistä huolimatta hän joutui velkavankeuteen vuoden 1840 lopulla ylellisen elämänsä vuoksi. Vastoinkäymisistä huolimatta Pariisin-vuodet eivät olleet turhia: Wagneriin teki syvän vaikutuksen hänen kuulemansa Beethovenin yhdeksännen sinfonian esitys, ja lisäksi hän tutustui Hector Berlioziin sekä tämän sävellyksiin. Hän myi Lentävän hollantilaisen luonnokset Pariisin kaupunginoopperan johtajalle, ja teos esitettiin oopperassa nimellä Le Vaisseau fantôme (Aavelaiva).
Töllevinjärvi
Töllevinjärvi (myös Valasjärvi,, ) on suvantojärvi Paatsjoen alajuoksulla Norjan ja Venäjän rajalla. Venäjän puoleinen osa kuuluu Petsamon piirin Nikelin kuntaan ja Norjan puoleinen osa Finnmarkin läänin Etelä-Varangin kuntaan. Venäjälle kuuluva itäosa oli osa Suomelle kuulunutta Petsamon kuntaa vuosina 1920–1944.
Richard Wagner
Elämä
Dresdenin hoviteatteri otti menestyksekkäästi Rienzin ohjelmistoonsa vuonna 1842, ja Wagner päätti asettua kaupunkiin. Rienzin ohella Lentävä hollantilainen Wagnerin omana versiona saavutti suosiota, ja säveltäjä sai hovikapellimestarin paikan teatterissa vuonna 1843. Tannhäuserin partituuri valmistui 1845, ja samana vuonna oli teoksen kantaesitys. Lisäksi hän luonnosteli oopperat Die Meistersinger von Nürnberg (Nürnbergin mestarilaulajat), Lohengrin sekä Götterdämmerung (Jumalten tuho; tässä vaiheessa vielä esiasteena nimellä Siegfrieds Tod, Siegfriedin kuolema). Vuonna 1846 hän johti Dresdenissä Beethovenin 9. sinfonian, ja esityksestä tuli käänteentekevä. Tutkittuaan klassista aihepiiriä ja germaanista kansantarustoa Wagner sai idean nibelungeista kertovaan draamaan vuonna 1848, innoituksenaan muinaiskreikkalaisen näytelmäkirjailijan Aiskhyloksen Oresteia (458 eaa.) sekä muinaisskandinaavinen Edda.
Maanpako
pienois|oikea|Wagner Pariisissa vuonna 1861. Keväällä 1848 Wagner osallistui Dresdenissä toukokuun vallankumoukseen, mikä pakotti hänet lähtemään maanpakoon Saksasta kahdeksitoista vuodeksi. Franz Liszt, jolla oli syvä ystävyyssuhde Wagneriin, auttoi tätä pakenemaan ensin Weimariin ja lopulta Zürichiin vuonna 1849. Liszt järjesti myös Lohengrin oopperan ensiesityksen Weimarissa vuonna 1850. Zürichissä Wagnerin poliittinen aktiivisuus muuttui teoreettisten ja filosofisten tutkielmien kirjoittamiseksi, joista merkittävimpiä ovat Die Kunst der Revolution (1849), Das Kunstwerk der Zukunft (1850), antisemitistinen Das Judentum in der Musik (1850) sekä kokonaistaideteoksen ideaa käsittelevä Oper und Drama (1851).
Töllevinjärvi
Paatsjoki virtaa Kontiojärvestä Töllevinjärven eteläpäähän ja jatkaa matkaansa järven pohjoispäästä. Töllevinjärven pinta on 17 metriä merenpinnan yläpuolella. Töllevinjärveen laskee idästä Ryssäjärvestä tuleva Ryssäjoki.
Richard Wagner
Maanpako
Vuodet 1850–1857 Wagner omisti Der Ring des Nibelungen -tetralogialle (Nibelungin sormus) lukuun ottamatta neljän kuukauden konserttimatkaa Lontooseen vuonna 1855. Hän sai valmiiksi Nibelungin sormuksen tekstin vuonna 1852. Ensimmäiset osat valmistuivat: Das Rheingold (Reininkulta) 1852–1854 ja Die Walküre (Valkyyria) 1852–1856. Työ keskeytyi vuonna 1857 Siegfriedin toisen näytöksen orkesteriluonnokseen, sillä hänen suunnittelemansa juhlanäytännön toteuttaminen osoittautui mahdottomaksi. Lisäksi häntä oli alkanut kiehtoa ajatus kelttiläisperäiseen taruun Tristanista ja Isoldesta perustuvasta oopperasta (Tristan und Isolde, 1857–1859). Teoksen syntyyn vaikutti myös Wagnerin rakkaus tämän luottomiehen ja turvapaikan antajan, Otto Wesendonckin, runoilijavaimoon Mathildeen. Wagner sävelsi osittain Tristanin teemoihin perustuvan viiden laulun sarjan Mathilden runojen pohjalta. Suhde paljastui, ja Wagner joutui lähtemään Venetsiaan talveksi 1858–1859 ja Luzerniin 1859, missä hän sävelsi Tristan ja Isolden toisen ja kolmannen näytöksen.
Töllevinjärvi
Salmijärveltä Kolttakönkäälle johtava tie kulkee järven itäpuolitse. Järven Norjan puoleisella rannikolla sijaitsevat Holmvikin ja Bekkevolin kylät. Järven itärannalla sijaitsi Suomen aikana Valasjärven kylä (kutsuttiin myös Tölleviksi), mutta se on nykyisin autio.
Richard Wagner
Maanpako
Vuonna 1860 Wagner matkusti jälleen Pariisiin, jossa pidetyt kolme konserttia saivat huomiota, mutta aiheuttivat taloudellisen tappion. Kaupungin Suuressa oopperassa esitettiin keisarin vaatimuksesta Tannhäuser (1843–1845), jonka bakkanaali- ja Venusvuorikohtaukset Wagner oli muokannut uudelleen. Teosta harjoiteltiin peräti 164 kertaa, mutta Jockey-Clubin provosoiman skandaalin takia se esitettiin vain kolme kertaa. Wagner oli kuitenkin ehtinyt saada Pariisissa taakseen ihailijajoukon, johon kuului muun muassa runoilija Charles Baudelaire.
Myöhäinen tuotanto
pienois|vasen|Richard ja Cosima Wagner Wienissä 9. toukokuuta 1872. Wagner vapautettiin maanpakolaisuudesta 1861, ja hän lähti Wieniin valmistellakseen Tristan ja Isolde -oopperan (1857–1859) esitystä. Seuraavana vuonna hän alkoi jatkaa Nürnbergin mestarilaulajien (1861–1867) sävellystyötä, mutta erimielisyydet kustantajan kanssa johtivat siihen, että Wagnerin piti matkustaa konserttikiertueelle aina Pietariin ja Moskovaan saakka. Tristan ja Isolden esittämiseen liittyneet vastoinkäymiset johtivat jälleen taloudellisiin vaikeuksiin, ja velkojien ahdistamana Wagner joutui toukokuussa 1864 pakenemaan Müncheniin, jonne hänen suuri ihailijansa, Baijerin kuningas Ludvig II oli hänet kutsunut. Kuningas kehotti häntä jatkamaan Nibelungin sormuksen säveltämistä. Tristan ja Isolde esitettiin vihdoin ensi kerran vuonna 10. kesäkuuta 1865 Münchenin kansallisteatterissa Hans von Bülowin johdolla. Wagner valmisteli Siegfried-oopperan toisen näytöksen partituuria sekä Parsifal-oopperaa.
Säveltäjä joutui muuttamaan Tribscheniin Luzernin lähelle vuonna 1866 ajauduttuaan hovin epäsuosioon yritettyään käyttää nuorta kuningasta hyväkseen saavuttaakseen taiteelliset ja poliittiset tavoitteensa sekä saatuaan tämän takia Münchenissä pilkkanimen ”Lolus” viittauksena Ludvig I:n rakastajattareen Lola Monteziin. Wagnerin Tribschenissä viimeistelemä ooppera Nürnbergin mestarilaulajat (1861–1867) sai kantaesityksensä – jälleen von Bülowin johdolla – Münchenissä vuonna 1868. Seuraavana vuonna Wagner jatkoi Siegfriedin ja Jumalten tuhon säveltämistä. Tältä kaudelta ovat peräisin useat kirjoitukset kuten Staat und Religion (1864), Was ist deutsch (1865), Über das Dirigieren (1869) ja Beethoven (1870). Vuonna 1870 Wagner avioitui Cosima von Bülowin (1837–1930) kanssa, joka oli Franz Lisztin tytär ja Hans von Bülowin entinen vaimo. Cosima toimi omalta osaltaan puolisonsa elämäntyön hyväksi myös säveltäjän kuoleman jälkeen. Wagner sävelsi Siegfried-idyllin Cosiman syntymäpäivän kunniaksi vuonna 1870.
Wagnerit saivat kolme lasta: Isolden, Evan ja Siegfriedin. Siegfriedistä (1869–1930) tuli myös säveltäjä. Siegfriedin poika Wieland (1917–1966) taas oli tunnettu oopperaohjaaja ja teatterinjohtaja. Wielandin veli Wolfgang (1919–2010) toimi Bayreuthin oopperajuhlien johtajana.
pienois|oikea|Wagnerin perhe vieraineen Bayreuthin ensimmäisissä oopperajuhlissa.
Oopperajuhliin pettynyt Wagner alkoi vuoden 1877 jälkeen säveltää toden teolla viimeistä suurta oopperaansa Parsifalia. Partituuri valmistui Palermossa 1882, minkä jälkeen säveltäjä palasi Bayreuthiin. Samana vuonna teoksen esitystä varten järjestetyille juhlaviikoille hän sai Ludvig II:lta käyttöönsä hovioopperan ja kuoron sekä johti itse viimeisen esityksen loppukohtauksen.
Loppuvuonna 1882 terveydentilansa horjuessa Wagner perheineen muutti Venetsiaan Palazzo Vendraminiin. Siellä hän ehti johtaa Cosiman kunniaksi Teatro La Fenicessä nuoruudenteoksensa, C-duurisinfonian (1832). Helmikuussa 1883 Wagner kuoli sydänkohtaukseen. Hänen ruumiinsa vietiin Bayreuthiin, jonne hänet haudattiin Wahnfriedin puutarhaan valmistuttamaansa hautapaikkaan.
Wagnerin luonne
Wagner kuvattiin monissa aikalaisten kirjoituksissa iloluontoisena persoonana, joka vielä viimeisillä vuosillaan kiipeili huvikseen puissa ja kokeili päällään seisomista. Hän oli myös kasvissyöjä ja uskoi, että julmimmatkin rikolliset voidaan usein muuttaa lempeiksi ihmisiksi vain oikean ruokavalion avulla (väitetysti hän ei luopunut itse kokonaan lihasta).
Wagnerin antisemitismi tarkoitti sitä, että hän näki juutalaisen kulttuurin vaikutuksen vieraana ja epäsopivana saksalaiseen kulttuuriin. Ratkaisuksi hän esitti, että juutalaiset sulautettaisiin saksalaiseen kulttuuriin. Tämä on yleisin tulkinta hänen kirjoituksistaan. Antisemitismi ei estänyt Wagnerin ystävyyttä useiden juutalaisten kanssa, joista muutamia hän kuvasi kirjoituksissaan ylistävästi. Wagner oli myös pasifisti, mikä näkyy joissakin hänen oopperoissaan, kuten Parsifalissa.
Wagnerin runous ja näyttämötaide
Wagner uudisti oopperaa monelta osin ja rikkoi totuttuja kaavoja. Hänen päämääränään oli luoda oopperasta kokonaistaideteos (Gesamtkunstwerk), jossa runo, musiikki ja visuaaliset tekijät täydentävät toisiaan yhtä merkittävinä elementteinä. Libreton kirjoittaminen ja säveltäminen olivat hänelle yksi ja sama tapahtumasarja, joten hän päätti jo nuorena, että hänen on itse kirjoitettava omat librettonsa. Hänen mielestään vain säveltäjä saattoi tietää, millaisia musiikin tekstien tulisi olla.
1800-luvun saksalainen romantiikka näkyy vahvasti Wagnerin aihevalinnoissa. Viisaat kuninkaat, urheat ritarit ja viattomat neidot ovat tärkeä osa wagnerilaista maailmaa. Tärkeintä Wagnerille oli kuitenkin aina kertomuksen dramaattinen teho. Niinpä hän ei koskaan tyytynyt kopioimaan vanhoja taruja sellaisinaan, vaan pyrki muokkaamaan niitä syvällisemmiksi. Hän myös yhdisteli samaan teokseen mitä erilaisimpia vaikutteita. Wagner haki innoitusta muun muassa germaanien ja viikinkien mytologiasta, antiikin Kreikan teatterista, kristinuskosta, buddhalaisuudesta ja filosofiasta. Lisäksi hän seurasi aktiivisesti oman aikansa politiikkaa – esimerkiksi Nibelungin sormus -tetralogia voidaan tulkita 1800-luvun kapitalismin kritiikiksi.
Wagner jätti jälkensä myös oopperoiden esityskäytäntöihin. Hän siirsi orkesterin pois näkyvistä eli keksi niin sanotun orkesterimontun. Hän myös sammutti valot katsomosta, jotta yleisön keskittyminen itse oopperaan helpottuisi.
Toisen maailmansodan jälkeen Wagnerin oopperoiden esitystapa on muuttunut suuresti. Romantiikan ajan ylenpalttiset lavasteet ovat kadonneet näyttämöltä, ja kapellimestarit yrittävät tulkinnoissaan välttää liiallista paatosta. Nibelungin sormuksessa laulajilla ei enää näe entisajan tyyliin sarvikypäriä ja haarniskoja.
Wagnerin musiikki
Wagnerin musiikki perustuu paljolti taitavaan johtoaiheen (Leitmotiv) käyttöön. Johtoaiheen tarkoitus on pitää yllä teoksen musiikillista yhtenäisyyttä symboloimalla tiettyä henkilöä, tapahtumaa tai tunnelmaa. Lentävästä hollantilaisesta lähtien Wagner alkoi kehittää tietystä osasta (esimerkiksi balladista) koko teokseen täydellisenä kudoksena leviävän temaattisen materiaalin. Muita Wagnerin uudistuksia musiikissa olivat jatkuva, sinfoninen melodian virta (unendliche Melodie), huomattavasti aiempaa suurempi orkesteri, omintakeiset harmoniset ratkaisut, soitinnus ja sointivärit, polyfonia, musiikin muotoa koskevat ideat, kuten paikoin äärimmäinen kromaattisuus, sekä tonaalisuuskäsitteen laajentaminen. Erityisesti oopperassa Tristan ja Isolde Wagner tutki perinteisen tonaalisuuden rajoja osoittaen tietä 1900-luvun atonaalista musiikkia kohti.
Wagnerin tyyliä on usein pidetty romantiikan ajan huipentumana, koska siinä tutkitaan tunteiden ilmaisun mahdollisuuksia aiempaa laajemmin. Wagnerin musiikki on usein hyvin dramaattista ja elämyksellistä. Orkesterilla on vähintään yhtä suuri rooli kuin laulajillakin. Se kommentoi tapahtumia lavalla, vihjailee tuleviin tapahtumiin ja muistelee aiemmin tapahtuneita asioita. Orkesterilla on siis melko samanlainen rooli kuin kuorolla antiikin Kreikan näytelmissä.
Wagnerin alkusoitot ovat siinä määrin tunnettuja, että niitä esitetään usein myös irrallaan oopperoista. Tällaisia esityksiä varten Wagner laati alkusoittoihin erikseen lopetukset, koska oopperoissa ne eivät lopu luontevasti vaan sulautuvat ensimmäiseen näytökseen. Kaikkien tunnistamia Wagnerin laatimia melodioita ovat ”Hääkuoro” Lohengrin oopperan 3. näytöksestä (joka on Yhdysvalloissa käytetyin häämarssi) sekä ”Valkyyrioiden ratsastus” Valkyyria-oopperan 3. näytöksen alusta.
Oopperat
Wagnerin ”musiikkidraamat” ovat hänen keskeinen taiteellinen perintönsä. Ne jaetaan kolmeen aikakauteen:
19-vuotiaana, vuonna 1832, Wagner alkoi säveltää ensi kerran oopperaa. Tämän Die Hochzeit (Häät) -nimisen teoksen työstämisen hän kuitenkin keskeytti pian aloituksen jälkeen. Kolme valmistunutta varhaisvaiheen oopperaa ovat Die Feen (Keijut), Das Liebesverbot (Rakkauden kielto) sekä Rienzi. Näissä teoksissa käytetty sävellystyyli oli vielä tavanomaista, eikä niistä löydy niitä innovaatioita, joiden ansiosta Wagner on jäänyt musiikin historiaan. Myöhemmin elämässään Wagner sanoi, että hän ei pitänyt varhaisia töitä osana repertoaariaan. Häntä ärsytti Rienzin jatkunut suosio hänen elinaikanaan. Nykyään Wagnerin varhaistuotantoa ei juuri esitetä, joskin Rienzin alkusoittoa näkee ohjelmistoissa silloin tällöin.
Wagnerin keskikauden oopperoita pidetään huomattavasti korkeampitasoisina. Niissä hän näyttää kasvaneen osaamisensa draaman ja säveltaiteen edustajana. Keskivaiheen ensimmäinen teos on Lentävä Hollantilainen (1841), jota seurasivat Tannhäuser (1843–1845) ja Lohengrin (1845–1848). Näitä kaikkia esitetään yhä laajalti.
Wagnerin mestariteoksia ovat hänen myöhäiskauden oopperansa, jotka veivät koko taidesuunnan kehitystä eteenpäin. Jotkut pitävät Tristan ja Isoldea (1857–1859) Wagnerin suurimpana yksittäisenä oopperana. Nürnbergin mestarilaulajat (1861–1867) on Wagnerin ainoa komedia (lukuun ottamatta unohdettua Liebesverbotia). Nibelungin sormus -tetralogia (1852–1874) on neljän oopperan germaaniseen mytologiaan perustuva teossarja. Sen säveltäminen vei 26 vuotta, ja esitykset kestävät yhteensä noin 15 tuntia. Sormussarjaa on kutsuttu musiikinhistorian kunnianhimoisimmaksi hankkeeksi. Wagnerin viimeinen ooppera Parsifal (1877–1882), joka tehtiin Bayreuthin avajaisia silmällä pitäen, on syvämietteinen ja uskonnollissävytteinen Graalin maljan legendaan perustuva työ.
Wagner ammensi oopperoidensa aineksia pohjoiseurooppalaisesta mytologiasta, erityisesti islantilaisista lähteistä, kuten Eddan jumaltarustosta, Völsunga-saagasta ja saksalaisesta Nibelungein laulusta. Teostensa ja teoreettisten esseidensä kautta Wagner työsti uutta näkemystään oopperasta, jota hän kutsui musiikkidraamaksi. Siinä kaikki musiikilliset ja draamalliset ainekset yhdistyvät yhdeksi taideteokseksi.
Wagner asettaa oopperoissaan kovia vaatimuksia sekä orkesterille että laulajille, sillä hänen oopperansa ovat kestoltaan pitkiä. Onkin tapana puhua ”wagneriaanisista mittasuhteista”, kun halutaan vihjata jonkin asian olevan todella suurisuuntainen.
Muut musiikkiteokset
Oopperoidensa lisäksi Wagner sävelsi vain muutamia teoksia. Niihin kuuluu 19-vuotiaana tehty sinfonia, Faust-alkusoitto (josta oli alun perin tarkoitus tulla Faust-sinfonian ensimmäinen osa; muita osia ei kuitenkaan valmistunut) sekä joitain muita alkusoittoja, kuoro- ja pianokappaleita ja Christoph Willibald Gluckin Iphigénie en Tauride -oopperan uudelleenorkestrointi. Useimmin esitetty ei-oopperateos on Siegfried Idyll, kamarimusiikkiteos, jonka Wagner sävelsi toisen vaimonsa Cosiman syntymäpäiville; siinä hyödynnetään Siegfried-oopperan musiikkia. Tunnettuja ovat myös Wesendonck-laulut, pianolle ja naisäänelle laadittu laulusarja, joka tehtiin Tristan ja Isolden ohessa ja omistettiin Mathilde Wesendonckille. Wagnerin tuotannon kuriositeetti on American Centennial March, jonka Philadelphian kaupunki tilasi häneltä 5 000 dollarin hinnalla kaupungissa vuonna 1876 pidettyyn maailmannäyttelyyn.
Kun Wagner oli saanut viimeisen oopperansa Parsifalin valmiiksi, hän ilmoitti siirtyvänsä sinfonian pariin. Sävellystyö ei kuitenkaan ehtinyt alkaa ennen kuolemaa.
Vaikutus ja jälkimaine
pienois|oikea|Bayreuthin [[Richard-Wagner-Festspielhaus, kuva noin 1890-luvulta.]] Wagnerin elämäntyöllä on ollut hyvin merkittävä, joskin kiistelty, vaikutus taiteeseen ja kulttuuriin. Elinaikanaan Wagner sai ihailijoiltaan osakseen kiihkeää omistautumista, ja jotkut nostivat hänet lähes jumalalliseen arvoon. Wagnerin sävellykset avasivat uusia taidemusiikin kehityskulkuja, ja lähes jokainen 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun säveltäjä joutui pohtimaan suhdettaan Wagneriin. Erityisen suoraan Wagnerille ovat velkaa Anton Bruckner sekä Hugo Wolf ja keskeisiä Wagner-vaikutteet ovat myös esimerkiksi César Franckin, Henri Duparcin, Ernest Chaussonin, Jules Massenetin, Alexander von Zemlinskyn ja Hans Pfitznerin teoksissa. Gustav Mahler totesi, että ”On ollut vain Beethoven ja Wagner – heidän jälkeensä ei ketään”. Claude Debussyn ja Arnold Schönbergin vallankumoukselliset muutokset harmoniassa sekä moderni sävelkieli on usein historiallisissa katsauksissa jäljitetty Wagnerin Tristan ja Isoldeen. Nibelung-sarjalla taas on merkittävä panos orkestraation kehityksessä – etenkin vaskisoitinten osalta. Oopperassa Wagner-vaikutteet musiikillisen muodon suhteen näkyvät suoraan esimerkiksi italialaisessa verismissä.
1800-luvulla Saksan musiikkielämää repi kiista Wagnerin uudistusmielisen ja Johannes Brahmsin vanhoillisemman leirin välillä. Wagnerin vastustajiin hänen omana aikanaan kuuluivat musiikillisessa kiistassa Brahmsin puolelle asettuneet hahmot, johtajanaan vaikutusvaltainen kriitikko, Eduard Hanslick. Hän sai tuekseen konservatiivisia edustajia Saksan musiikkioppilaitoksista, kuten Leipzigin Ignaz Moschelesin sekä Kölnin Ferdinand Hillerin. Natsi-Saksassa Wagner nostettiin kansallissäveltäjän asemaan; tämän ja säveltäjän tunnetun antisemitismin vuoksi hänen teostensa esittäminen on edelleen käytännössä kielletty Israelissa; Daniel Barenboimin johdettua osan Tristan ja Isoldesta vuoden 2001 Israel-festivaaleilla kapellimestarin esityksiä alettiin boikotoida maassa. Wagneria soitetaan kuitenkin Israelin televisiossa ja radiossa ongelmitta.
Wagner antoi tärkeitä vaikutteita musiikin johtamisen periaatteisiin ja käytäntöön. Hänen aihetta käsittelevä esseensä vuodelta 1869 jatkoi Hector Berliozin ajatuskulkuja, ja esitti, että kapellimestarin tulee tulkita musiikkiteos uudelleen sen sijaan, että johtamisen tarkoitus olisi vain saada orkesteri soittamaan yhteen. Keskieurooppalaiseen kapellimestareiden perinteeseen, joka seurasi Wagnerin ajatuksia, kuuluvat esimerkiksi Hans von Bülow, Arthur Nikisch, Wilhelm Furtwängler sekä Herbert von Karajan. Wagner teki myös monia muutoksia oopperan esittämiseen. Hän halusi ensimmäisenä, että valot himmennetään dramaattisten esitysten aikana, ja hän käytti Bayreuthissa ensimmäisenä upotettua orkesterimonttua. Myös äänenkäyttöön tuli uusia ihanteita Wagnerin myötä, ja alettiin puhua wagnerilaisesta kestävästä ja vahvasta lauluäänestä, jota pitkien oopperoiden esittämiseen tarvittiin. Monet säveltäjät, kuten Debussy ja Pjotr Tšaikovski, yrittivät tarkoituksella päästä pois Wagnerin tukahduttavaksi kokemansa vaikutuksen alta ja kehittää varta vasten omaa ilmaisua.
Wagnerilla on ollut niin ikään vaikutusta kirjallisuuteen ja filosofiaan. Friedrich Nietzsche kuului Wagnerin sisäpiiriin 1870-luvun alkupuolella, ja hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa, Tragedian synty (1872), näki Wagnerin musiikin dionyysisen eurooppalaisen kulttuurin jälleensyntymänä apollonista, järkivoittoista rappeutumista vastaan. Nietzschen ja Wagnerin välit rikkoontuivat ensimmäisen Bayreuthin festivaalin aikana. Nietzsche uskoi Wagnerin Parsifalin olevan kristillisvaikutteinen työ, ja hän moitti Wagneria yhdistyneelle Saksan valtakunnalle antautumisesta. 1900-luvulla W. H. Auden kutsui Wagneria ”kenties kaikkien aikojen suurimmaksi neroksi”, kun taas Wagnerista paljon vaikutteita saaneet Thomas Mann sekä Marcel Proust käsittelivät häntä suoraan romaaneissaan. Samoin James Joyce käsitteli kirjoissaan Wagneria huolimatta siitä, ettei itse pitänyt tämän musiikista. T. S. Eliotin Autio maa (1922) lainaa paljon Wagnerin librettoja. Ranskalaisista runoilijoista Charles Baudelaire, Stéphane Mallarmé sekä Paul Verlaine ihailivat Wagneria.
Nykyajan suhtautumisesta Wagneriin kertoo jotain se, että Bayreuthin Wagner-festivaalien liput on myyty loppuun 7–10 vuodeksi eteenpäin. Yleisöä on siis riittävästi, mutta pätevistä laulajista on ajoittain pulaa, sillä Wagner-roolit kuuluvat oopperaohjelmiston vaikeimpiin.
Teokset
Wagnerin oopperatuotanto jaetaan usein kolmeen kauteen:
1. Nuoruudenteokset
2. Varhaiset mestariteokset
3. Kypsän kauden mestariteokset
Muita teoksia
Metamfetamiini
pienoiskuva|Pervitiinipakkaus Metamfetamiini on amfetamiineihin kuuluva synteettinen stimulantti, joka tuottaa vahvan euforian tunteen. Metamfetamiini on voimakkaampaa kuin tavallinen amfetamiini ja voimakkaasti henkistä riippuvuutta aiheuttavaa. Puhdas metamfetamiini on väritöntä kidemäistä jauhetta.
Metamfetamiinilla on kaksi stereoisomeeria. Näistä levometamfetamiinia käytetään muun muassa Yhdysvalloissa hengitysteitä avaavissa lääkevalmisteissa (Vicks Inhaler) eikä sillä ole samanlaista huumaavaa vaikutusta kuin stereoisomeeri deksmetamfetamiinilla.
Deksmetamfetamiinia käytetään Yhdysvalloissa ADHD:n ja lihavuuden hoitoon lääkenimellä Desoxyn. Lääke vaatii reseptin.
Historia
thumb|250px|Kidemäistä metamfetamiinia. Metamfetamiini syntetisoitiin ensimmäisen kerran Japanissa vuonna 1893. Toisen maailmansodan aikana sekä liittoutuneet että akselivallat jakoivat metamfetamiinia sotilailleen. Saksassa valmistetun metamfetamiinin tunnetuin tuotemerkki oli Pervitin, jonka vuoksi ainetta kutsuttiin Suomessa nimellä pervitiini. Rintamasotilaat kutsuivat ainetta ”höökipilleriksi”.
Myöhemmin aineen syntetisoi Temmlerin lääketehtaalle työskennellyt kemisti Berliinissä 1934 ja pervitiini-nimitys vakiintui tuolloin käyttöön tuotemerkistä. Lääke kaupallistettiin pian ja sitä markkinoitiin samoin kuin Yhdysvalloissa valmistettua bentsedriiniä. Pervitin-piristettä käyttivät muun muassa kuorma-autonkuljettajat, kotirouvat, urheilijat ja opiskelijat. Lääkkeeksi sitä määräsivät psykiatrit ja psykoterapeutit. Saksan armeija koekäytti pervitiiniä sodankäynnin apuna Saksan hyökätessä Puolaan 1. syyskuuta 1939. Pian sitä jaettiin yleisesti sotatoimissa ja stressitilanteissa oleville sotilaille ja upseereille kuten valiojoukoille ja lentäjille. Saksan maa- ja ilmavoimille toimitettiin vuoden 1940 huhtikuusta heinäkuuhun yli 35 miljoonaa tablettia pervitiiniä ja lääkeyritys Knollin valmistamaa versiota Isophania. Adolf Hitler käytti pervitiiniä piristeenä varsinkin sodan aikana ja vuodesta 1942 yleensä päivittäin.
Suomen ja Neuvostoliiton välisen Jatkosodan aikana Suomessa Neuvostoliittoa vastaan taistelleet saksalaisjoukot käyttivät yleisesti pervitiiniä. Muun muassa Saksan XIX armeijakunnan komentajana vuosina 1942–1943 palvellut, Ferdinand Schörner, käytti ainetta jatkuvasti suurissa määrin. Pervitiiniä jaettiin myös suomalaisille - muun muassa kaukopartiomiehille ja lentäjille. Pervitiiniä käytettiin myös kenttäsairaalassa lääkäreiden piristeenä.
Saksan armeijassa aineen todettiin aiheuttavan sotilaille harhoja ja unettomuutta ja jakelua vähennettiin kun Pervitin määriteltiin Saksassa huumausaineeksi kesäkuussa 1941. Osa jäljellä olevasta varastosta toimitettiin Suomen puolustusvoimille. Puolustusvoimilla oli elokuussa 1941 varastoituna 850 000 Pervitin-tablettia.
Neuvostoliiton suurhyökkäyksen aikana 1944 ainetta jaettiin rivimiehillekin. Myös Adolf Ehrnrooth käytti ainetta piristeenä suurhyökkäyksen aikaan.
Aihetodisteiden perusteella suomalaishiihtäjien arvellaan käyttäneen pervitiiniä jo 1930-luvun hiihtokilpailuissa. Erkki Vettenniemi kertoo kirjassaan Suomalainen hiihtodoping, Punssia, pillereitä ja punasoluja (SKS 2017) pervitiinin käytöstä Lahden MM-kisoissa 1958 seuraavaa: ”Suomalaisen sisun voitto, Helsingin Sanomat riemuitsi. Saman tulkinnan tarjoaa Hakulisen elämäkerta: Suoritustani voidaan kyllä näyttönä oikeasta suomalaisesta sisusta. Lahden MM-kisoissa 1958 kuvaaja onnistui tallentamaan pervitiinitabletin syöttämisen Hakuliselle, ja koska tätä vauhdinantajaa kutsuttiin muun muassa sisupilleriksi, suomalaiseen sisuun vetoaminen ei ollut turhaa puhetta.”
Sodan päätyttyä Japanin armeijalta jäänyt suuri metamfetamiinivarasto johti käytön räjähdysmäiseen kasvuun Japanissa. 1950-luvulla metamfetamiinin käyttö reseptivalmisteissa kasvoi Yhdysvalloissa voimakkaasti. Metamfetamiinia markkinoitiin amfetamiinin ohella lääkkeenä kaikenlaisiin vaivoihin liikalihavuudesta masennukseen. Nykyään metamfetamiini on laiton huumausaine useimmissa maissa.
Vaikutukset
thumb|250px|Amfetamiinitabletteja|alt= upright=1.2|right|thumb|Vasemmalla normaalisti toimiva dopamiinisolu, oikealla metamfetamiinin vaikutus. Siniset pallot ovat dopamiinia ja punaiset metamfetamiinia. Metamfetamiini vaikuttaa keskushermostoon stimuloimalla monoamiinien tuotannosta vastaavia hermovälittäjiä. Tämä aiheuttaa taistele tai pakene -tyylisen reaktion, jossa sydämen syke, verenpaine ja verensokeri ovat koholla ja pupillit laajentuneet. Vaikutus tuottaa myös keskittymiskyvyn ja valppauden parantumista sekä ruokahalun ja väsymisen tunteen vähenemistä. Vaikutukset koetaan useimmiten hyvän olon ja älykkyyden tunteen voimistumisena. Metamfetamiinin tuottamat vaikutukset ovat tavallista amfetamiinia huomattavasti voimakkaampia, samoin vaikutuksen loppuessa vieroitusoireet saattavat olla hyvinkin paljon pahemmat kuin tavallisella amfetamiinilla. Metamfetamiinin jatkuvan käytön on raportoitu aiheuttavan aluksi ”petollisen kuherruskuukauden”, jolloin käyttäjä ei välttämättä huomaa lainkaan aineen huonoja puolia. Tämäkin ns. ”kuherruskuukausi” on henkilökohtaista ja aineen huonot puolet saattavat ilmetä jo ensimmäisellä käyttökerralla hyvinkin voimakkaina.
Kroonisen käytön vaikutukset
Metamfetamiinin huonot puolet korostuvat pidempiaikaisessa jatkuvassa käytössä. thumb|left|Metamfetamiinin käytöstä johtuvaksi epäiltyjä hammasvaurioita.
Yliannostus
Metamfetamiinin yliannostuksen oireisiin kuuluvat esimerkiksi sydämen sykkeen ja verenpaineen nousu sekä virtsaamisvaikeudet.
Käyttö
Metamfetamiinia voidaan käyttää oraalisesti, nuuskaamalla, polttamalla ja suonensisäisesti. Metamfetamiini on vesiliukoista joten myös suonensisäinen käyttö on mahdollista.
Vuonna 2012 Suomessa takavarikoitiin 15 kiloa metamfetamiinia.
Aineenvaihdunta
Metamfetamiinilla on todettu olevan ainakin seitsemän eri aineenvaihduntatuotetta, joista tärkeimmät ovat amfetamiini ja 4-hydroksimetamfetamiini. Suun kautta annosteltuna 30–54 % metamfetamiinista erittyy virtsan mukana muuttumattomana ja 10–23 % amfetamiinina. Suonensisäisesti annosteltuna 45 % erittyy muuttumattomana ja 7 % amfetamiinina. Käyttötavasta riippuen amfetamiinipitoisuus on suurimmillaan 10–24 tuntia metamfetamiinin annostelusta.
Valmistus
thumb|280px|Valmistus efedriinistä Metamfetamiinin valmistus on yksinkertaista, mutta valmistuksessa käytettävistä kemikaaleista osa on erittäin herkästi syttyviä tai syövyttäviä. Erityisen vaarallisia ovat eristämisessä ja puhdistamisessa käytetyt liuottimet. Laittomissa metamfetamiinilaboratorioissa on sattunut lukuisia tulipaloja ja räjähdyksiä haihtuvien ja syttyvien yhdisteiden huolimattoman käsittelyn vuoksi. Tarvittavat raaka-aineet ovat monissa maissa saatavilla kodin kemikaaleina ja lääkeaineina (efedriini/pseudoefedriini) reseptivapaasti – esimerkiksi flunssa- ja allergialääkkeissä.
Yleensä metamfetamiinia valmistetaan Hapetus-pelkistysreaktiolla efedriinistä tai pseudoefedriinistä. Näistä aineista on mahdollista muuttaa 93,4 % metamfetamiiniksi, mutta tyypillisessä laittomassa laboratoriossa saadaan muutettua 50–75 %.
Useimmissa valmistustavoissa efedriinimolekyylin hydroksyyliryhmälle tehdään protonaatio eli siihen lisätään vetyioni (H+). Yleisin pienissä laboratorioissa käytetty menetelmä tunnetaan Yhdysvalloissa nimellä ”Red, White, and Blue Process”. Nimi viittaa tarvittaviin aineisiin, jotka ovat punainen fosfori, efedriini (valkoinen) ja jodi (purppurainen), josta tehdään vetyjodidia. Australialaisten rikollisjärjestöjen tiedetään käyttäneen punaisen fosforin korvikkeena fosforihappoa tai hypofosforihappoa. Valmistusmenetelmä on vaarallinen kokemattomille kemisteille, koska siinä syntyy sivutuotteena fosfiinia, joka on hengitettynä äärimmäisen myrkyllistä.
Toinen yleinen valmistustapa, jota kutsutaan myös natsimenetelmäksi, on käyttää Birchin hapetus-pelkistystä metallisen litiumin avulla. Litium saadaan ei-ladattavista litiumparistoista ja se korvaa vaikeasti saatavilla olevan metallisen natriumin. Tämäkin menetelmä on vaarallinen, sillä alkalimetallit (käytettävä litium tai natrium) ja prosessissa tarvittava vedetön ammoniakki ovat erittäin reaktiivisia ja nestemäisen kiehuvan ammoniakin lämpötila tekee prosessin räjähdysalttiiksi lisättäessä tarvittavia reagensseja.
Lainsäädäntö
Metamfetamiini on kansainvälisesti luokiteltu laittomaksi psykotrooppiseksi aineeksi YK:n vuoden 1971 psykotrooppisten aineiden luettelossa. Suomessa metamfetamiini on luokiteltu rikoslaissa tarkoitetuksi erittäin vaaralliseksi huumausaineeksi. Erittäin vaarallisella huumausaineella tarkoitetaan huumausainetta, jonka käyttöön liittyy virheellisestä annostelusta johtuva hengenvaara, lyhytaikaisestakin käytöstä johtuva vakavan terveydellisen vaurion vaara tai voimakkaat vieroitusoireet (rikoslaki 50:5 §). Erittäin vaarallisen huumausaineen valmistuksesta, myynnistä, maahantuonnista ja hallussapidosta voidaan tuomita muiden edellytysten täyttyessä törkeänä huumausainerikoksena.
Kanadan Grand Prix 1972
Kanadan Grand Prix 1972 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 24. syyskuuta 1972 Mosport Park -radalla. Kilpailun voitti Jackie Stewart, jolle voitto oli kauden kolmas.
Kimmo Pohjonen
Kimmo Pohjonen (16. elokuuta 1964 Viiala) on suomalainen harmonikkataiteilija ja säveltäjä. Pohjonen on esiintynyt uransa aikana yli 600 kansainvälisellä festivaalilla ja konserttitaloissa. Pohjosen musiikkia on kuultu improvisaation, rockin, kansanmusiikin, avantgarden ja klassisen musiikin sekä tanssin ja mediataiteen yhteyksissä.
Quipu
thumb|Quipu, inkojen ”solmukirjoitus”
Kimmo Pohjonen
Pohjosen yhteistyökumppaneita ovat olleet muun muassa Kronos-kvartetti, Pat Mastelotto (King Crimson), Trey Gunn, Samuli Kosminen, Sami Kuoppamäki, Timo Kämäräinen, tanssija Minna Tervamäki, Helsinki Nelson -painiryhmä ja ukrainalainen lauluyhtye DakhaBrakha.
Quipu
Quipu (khipu) on muinainen inkojen käyttämä ”solmukirjoitus”, jossa paksuun naruun oli sidottu vähintään sata, joskus jopa yli tuhat ohuempaa narua. Riippuvat narut olivat täynnä solmuja, joista jokainen oli solmittu kolmea eri tapaa käyttämällä. Quipuun merkittiin muun muassa lukuihin liittyvää tietoa kuten esimerkiksi väestönlaskutietoja, veronkeruutietoja sekä kaupan osto- ja myyntimääriä. Vanhan espanjalaisilta säilyneen tiedon ja uusimpien tutkimusten valossa quiput sisälsivät myös varhaisen kirjoitusmuodon, joka kehittyi samoihin aikoihin kun espanjalainen Francisco Pizarro konkistadoreineen saapui Inkavaltakuntaan vuonna 1532.
Kimmo Pohjonen
Pohjonen aloitti uransa kansanmusiikin parissa mutta on soittanut myös iskelmä- ja rockmusiikkia. Hän on julkaissut lukuisia albumeita. Vuonna 2011 Kronos-kvaretin ja Samuli Kosmisen kanssa yhdessä julkaistu Uniko valittiin Top of the World -albumiksi arvostetussa Songlines Magazinessa. Pohjonen on säveltänyt myös elokuvamusiikkia, tunnetuimpana musiikki elokuvaan Jadesoturi, josta hän sai Samuli Kosmisen kanssa parhaan musiikin Jussin vuonna 2005. Vuonna 2012 Kimmo Pohjosesta julkaistu dokumenttielokuva Soundbreaker on palkittu lukuisilla festivaaleilla, ja sitä on esitetty yli 30 maassa.
M/S Côtes des Dunes
Côte des Dunes on Aker Finnyardsin entiselle SeaFrance-varustamolle rakentama matkustaja-autolautta. Se sai nimekseen SeaFrance Rodin. DFDS osti aluksen vuonna 2016.
Kimmo Pohjonen
Pohjonen on saanut useita tunnustuksia ja palkintoja. Vuosina 1996–1998 Pohjonen oli vuoden kansanmuusikko. Hän on ollut ehdolla muun muassa BBC Radio 3 Music Awardsissa kolmessa eri kategoriassa vuosina 2002, 2005 ja 2012. Vuonna 2012 Pohjoselle myönnettiin Pro Finlandia -mitali ja Vuoden esteettinen teko -palkinto konsertista romanikatusoittajien kanssa. Pohjonen on ollut ehdolla Pohjoismaiden neuvoston musiikkipalkinnon saajaksi 2013 ja 2015. Vuonna 2016 Pohjonen sai monialaisen taiteen valtionpalkinnon ja Emma-palkinnon.
Studioalbumit
thumb|Kimmo Pohjonen esiintyy [[Samuli Kosminen|Samuli Kosmisen kanssa Maailma kylässä -festivaalissa Helsingissä 2005.]]
Quipu
Varhaiset solmujen lukijat
Espanjalaisten siirtolaisten mukaan inkojen ”solmujen vartijat” (khipukamayuq) jäsentelivät solmuja tutkimalla niitä katseellaan ja juoksuttamalla sormiaan niitä pitkin pistekirjoituksen tyyliin. Samat lähteet kertovat, että espanjalainen kuvernööri Cristóbal Vaca de Castro kutsui vuonna 1542 joukon solmujen vartijoita lukemaan naruja. Kirjurit kirjasivat quipuista saadun tiedon ylös, mutta eivät säilyttäneet näitä uudelleen tutkimista varten. Myöhemmin espanjalaiset raivostuivat, kun solmukirjoitusten sisältämä tieto oli selvässä ristiriidassa heidän oman versionsa kanssa. Vuonna 1583 espanjalaiset antoivat määräyksen, että kaikki Perusta löydetyt quiput tuli polttaa epäjumalia palvovina esineinä. Arviolta vain 600 quipua onnistuttiin kuljettamaan turvaan liekeiltä.
Tieteen valossa
Seuraavien vuosisatojen aikana lukuisat eri tutkijat perehtyivät quipuihin. Espanjalaisten vanhojen kronikoiden kuvauksista huolimatta historioitsijat eivät uskoneet, että quiput voisivat olla kirjallisia tallenteita, vaan ne nähtiin numeroiden tallentamisvälineinä. Tätä näkökantaa vahvisti entisestään historioitsija Leslie Leland Locken vuonna 1923 esittämä tutkimustulos, jonka mukaan quiput olivat hierarkkisia desimaalikoosteita. Locken tutkimukset osoittivat, että alimman tason solmut olivat ykkösiä, sitä seuraavien tasojen kuvatessa kymmeniä ja niin edelleen.
E. Kilpeläinen
E. (Kaarlo Edvard, K. E.) Kilpeläinen (4. lokakuuta 1879 Nastola – 28. toukokuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen kirkkoherra, kokoomuksen kansanedustaja ja ministeri.
Quipu
Tieteen valossa
Quipun solmujen arvoitusta pidettiin yleisesti ratkaistuna, kunnes kokeelliseen arkeologiaan erikoistunut tutkija-aviopari julkaisi vuonna 1981 teoksen, jossa annettiin ymmärtää, että noin 20 prosenttia quipuista muodosti varhaisen kirjoitusmuodon. Myöhemmin tehdyt tutkimukset ovat korostaneet näkemystä, jonka mukaan quiput olivat alun perin suunniteltu laskemisen apuvälineeksi, mutta espanjalaisten saapumiseen mennessä ne olivat kehittyneet kolmiulotteisiksi binäärikoodeiksi. Vastaavaa kirjoitusmuotoa ei ole tavattu muualta maailmasta.
E. Kilpeläinen
Perhe ja opintie
E. Kilpeläinen syntyi maakauppias Kaarlo Kustaa Kilpeläisen ja Amanda Siljanderin perheeseen Nastolassa vuonna 1879. Poika lähetettiin kymmenvuotiaana Hämeenlinnan lyseoon. Kesäloman jälkeen eron haikeus sai vanhemmat antamaan periksi pojan pyyntöön. Poika sai jäädä kotiin. Hänestä oli tuleva kauppias. Vuosien päästä kuitenkin eräs papin poika valkolakin saatuaan lähetti Edvardille tervehdyksen, että tämänkin olisi päästävä lukemaan. Niin Isä ja poika lähtivät käymään kirkkoherra Nathanael Borgin luona, jolle annettiin valta päättää, lähteekö Edvard opiskelemaan. Ratkaiseviksi muodostuivat Borgin sanat: ”Pojan on päästävä lukemaan!”
Seitsemäntoistavuotias nuorukainen ryhtyi vuonna 1896 opiskelemaan koko tarmollaan. Hän meni aamuisin kello neljän aikaan kylän kansakoululle tyhjään luokkahuoneeseen lukemaan. Niinpä jo vuonna 1900 hän suoritti ylioppilastutkinnon. Tiiviit opinnot jatkuivat Helsingissä ja vuonna 1903 hän suoritti teologisen erotutkinnon. Hänet vihittiin papiksi samana vuonna. Pastoraalitutkinnon hän suoritti vuonna 1905.