cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Longyearbyen
Paikallinen demokratia
Paikallinen Huippuvuorten neuvosto perustettiin 6. elokuuta 1971 keskus- ja paikallishallinnon neuvoa antavaksi elimeksi. Neuvosto pystyi nostamaan esiin kysymyksiä, jotka olivat merkityksellisiä Huippuvuorten väestölle. Kysymys paikallisesta demokratiasta nousi uudelleen pintaan vuonna 1974, mutta Truve Brattelin toinen hallitus totesi, että aika ei vielä ollut kypsä Huippuvuorten oman läänin tai kunnan itsehallinnon käyttöönottamiseen. Jatkoa paikalliselle Huippuvuorten neuvostolle toi Huippuvuorten neuvoston perustaminen 12. elokuuta 1981. Vuonna 1993 poliittiset luettelot toimitettiin Huippuvuorten neuvostolle ensimmäistä kertaa.
Jorma Hurme
Jorma Risto Juhani Hurme (s. 17. syyskuuta 1946 Rauma) on suomalainen soudun olympiaedustaja.
Longyearbyen
Paikallinen demokratia
Paikalliseen demokratiaan suhtautuminen muuttui hieman 1980-luvulla. Vuonna 1985 Kåre Willochin hallitus nosti esiin useita poliittisia, käytännöllisiä ja ekonomisia esteitä paikallisen demokratian kehittymiselle mantereen mallin mukaisesti. Erityisiä seikkoja olivat sopimusvelvoitteet ja suhteet venäläisiin siirtokuntiin.
Vuonna 1995 Stortingetissä kehitettiin ja hyväksyttiin asiakirja 8, joka vaati hallitusta esittämään mallin paikalliselle demokratialle Longyearbyenissä. Hallituksen ehdotus paikallisen demokratian käyttöönotosta oman mallin mukaan nostettiin esiin vuonna 1999. Siinä pääpiirteinä oli perustaa paikallishallinto, jonka hallitus olisi kansan valitsema. Samanaikaisesti Huippuvuorten neuvosto olisi tarkoitus purkaa. Ulkopoliittisista syistä sekä ympäristösyistä paikallisneuvoston toimialue rajoittui Longyearbyenin asutusalueeseen ja sen lähialueisiin.
Jorma Hurme
Hurme edusti Suomea Montrealin olympialaisissa 1976 perämiehettömässä nelosessa. Joukkue jäi keräilyerässään neljänneksi eikä päässyt finaaliin. MM-kilpailuissa joukkue sijoittui 11:nneksi vuonna 1975 ja samana vuonna se voitti Pohjoismaiden-mestaruuden. Vuonna 1974 Hurme oli myös mukana MM-kilpailuissa ja vuonna 1973 hän souti kahdeksikossa PM-kisoissa neljänneksi.
Longyearbyen
Paikallinen demokratia
Paikallishallinto otettiin käyttöön 1. tammikuuta 2002, vaikkakin suurin osa asukkaista vastusti paikallisen demokratian käyttöönottoa.
Vuonna 2006 Norjan kaupunki- ja aluetutkimusinstituutti teki arvioinnin paikallishallinnon järjestelmästä, josta kävi ilmi, että puolet väestöstä on järjestelmää vastaan. Luottamus paikallishallintoa kohtaan oli vaatimatonta, ja monien asukkaiden mielestä paikallinen demokratia toimi huonosti. Vastustus paikallishallintoa kohtaan oli suurin niiden keskuudessa, jotka olivat asuneet Huippuvuorilla pitkään.
Jorma Hurme
Hurme voitti seitsemän Suomen-mestaruutta nelosessa ja kahdeksikossa. Vuonna 1976 hän edusti Turun Soutajia.
Longyearbyen
Paikallinen demokratia
Paikallishallinnon vaaleissa 21. ja 22. lokakuuta 2007 oli ehdolla viisi puoluetta, äänioikeutettuja oli 1 563 ja äänestysprosentti oli 40,27 %.
Väestötiedot
Longyearbyen oli aiemmin miesten hallitsema kaivosyhteiskunta, mutta se on viime vuosina kehittynyt normaalin mannerkaupungin suuntaan, jossa naisten ja lasten osuus väestöstä kasvaa jatkuvasti. Kaupungilla on omia päiväkoteja ja koulu. Lapsia, nuoria ja vanhuksia on kuitenkin edelleen pienempi osuus kuin Norjan mantereella, jossa lähes joka toinen asukas on alle 20-vuotias tai yli 67-vuotias. Huippuvuorilla alle 20-vuotiaat ja yli 67-vuotiaat asukkaat muodostavat noin 25 prosenttia väestöstä.
Jorma Hurme
Jorma Hurmeen pojista Jani Hurme on menestynyt jääkiekkomaalivahti ja Sami Hurme rullakiekon maajoukkuepelaaja sekä nuorten yleisurheilun SM-mitalisti.
Longyearbyen
Väestötiedot
Huippuvuorten norjalaiset asukkaat ovat myös rekisteröity kansalliseen väestörekisteriin heidän ”kotikunnissaan” mantereella. Näissä kunnissa heillä on myös yleinen äänioikeus vaaleissa.
Noin puolella Longyearbyenin väestöstä on kotikunta neljässä pohjoisimmassa läänissä, suurimmalla osalla (noin 20 %:lla) Tromssassa.
Huippuvuorten alueelle perustettiin erillinen väestörekisteri 1. tammikuuta 1995. Saapuessaan ja poistuessaan Huippuvuorten alueelta sekä Huippuvuorten sistäisten siirtymien yhteydessä, on jokaisella velvollisuus ilmoittaa rekisterille. Työnantajilla on velvollisuus lähettää Huippuvuorten verotoimistolle yleiskatsaus Huippuvuorilla asuvista työntekijöistään.
Huippuvuorten norjalaisten siirtokuntien (Longyearbyenin ja Ny-Ålesundin) väestön kansallisuudet ovat jakautuneet seuraavasti:
Kaivostoiminta, energia ja jätehuolto
Longyearbyenin kaivostoiminta keskittyy nykyisin Gruve 7 -kaivokseen, joka sijaitsee noin kymmenen kilometrin päässä kaupungista itään. Kivihiili kuljetetaan kuorma-autoilla kaupunkiin. Kivihiilen suurin kuluttaja on Longyear Energiverk. Se on Norjan ainoa kivihiilivoimala, ja sijaitsee Longyearbyenin vanhassa kaupunginosassa, Sjøområdetissa. Kivihiilen ylijäämä ajetaan Hotellnesetin satamaan. Kaivostoiminta on täysin koneistettu. Viimeinen käsivoimia vaatinut kaivos, Gruve 3 -kaivos, suljettiin vuonna 1996.
Gruve 1 –kaivos, jota kutsutaan myös nimellä Amerikanergruva, oli ensimmäinen kaivos Longyearbyenissä. Se avattiin vuonna 1906 ja toiminta lopetettiin vuonna 1958. Kaivos sijaitsee perimmäisenä Longyearbyenin pohjoispuolella. Kivihiilipölyn räjähdys tappoi 26 kaivostyöntekijää tammikuun kolmannen päivän yönä vuonna 1920, ja siitä syystä kaivos suljettiin, vaikka hallitus piti sen avaamista taloudellisesti tärkeänä.
Gruve 2 -kaivoksen louhinta alkoi vuonna 1913, ja Store Norske Spitsbergen Kullkompani kiihdytti prosessia vuonna 1918 sekä suuren kaivosonnettomuuden jälkeen. Varsinainen tuotanto alkoi vuonna 1921. Geologiset olosuhteet vaikeutuivat Gruve 2 -kaivoksessa, ja sen vuoksi toiminta lopetettiin vuonna 1938. Yrityksen oli tehtävä jotain kaivostuotannon lisäämiseksi, ja he päättivät lopulta jatkaa Gruve 1 -kaivoksen toimintaa. Törmäyspiste siirrettiin syvemmälle laaksoon, ja tuotanto, jota kutsuttiin nimellä Gruve 1B -kaivos, aloitettiin lokakuun puolivälissä vuonna 1939. Samanaikaisesti rakennettiin uusi kaivoskaupunki, Sverdupbyen, lähelle iskukohtaa.
Kuinka kärpänen kävelee katossa ja muita kiperiä kysymyksiä
Suomenkielinen käännös on julkaistu vuonna 1990. Suomentaja on Kirsti Salo ja kustantaja Karisto Oy. Julkaisuluvan myöntäjä on Lennart Sane Agency Ab. Kirja on painettu Karisto Oy:n kirjapainossa Hämeenlinnassa. Kirjastoluokitus on Lk 03.
Longyearbyen
Kaivostoiminta, energia ja jätehuolto
Gruve 1B -kaivoksen toiminnalle oli ominaista yhä vaikeammat geologiset olosuhteet, ja vuodesta 1950 vuoteen 1958 tehtiin vain louhintatyöt. Kaivos suljettiin vuonna 1958, sillä kivihiilen hinnan laskun vuoksi tarvittiin järkevämpää toimintaa. Gruve 1B -kaivoksen sisäosia käytettiin Longyearbyenin juomavesivarastona 1960-luvun lopulle asti.
Kuinka kärpänen kävelee katossa ja muita kiperiä kysymyksiä
Kirjan humoristisen ja runsaan kuvituksen on tehnyt Ted Enik. Suomenkielisen laitoksen kansikuvan lähde on Luonnonkuva-arkisto / Petri Vesanto.
Longyearbyen
Kaivostoiminta, energia ja jätehuolto
Gruve 2 -kaivos tuotti monen vuoden ajan runsaasti, mutta 1930-luvulla kuljetusreitit pitenivät ja hiilen kuljetuskäytävät alenivat niin, että toiminnan jatkuminen oli vaakalaudalla. Vuonna 1937 tuotanto ensimmäisessä törmäyskohdassa lopetettiin, ja uusi iskupiste rakennettiin suoraan Nybyeniä vastapäätä, joka sijaitsee kauempana Longyeardalenissa.
Kuinka kärpänen kävelee katossa ja muita kiperiä kysymyksiä
Martyn M. Goldwyn on opettanut tiedettä lukiolaisille ja kerännyt opetustyössä vuosien varrella eteen tulleita ajatuksia herättäviä kysymyksiä. Tähän kirjaan hän on valikoinut 323 kysymystä ja laatinut niihin tieteellisiin selityksiin perustuvat yleistajuiset vastaukset. Kysymykset kattavat laajan aihepiirin eri tieteenaloilta.
Longyearbyen
Kaivostoiminta, energia ja jätehuolto
Toisen maailmansodan aikaan saksalainen taistelulaiva Scharnhorst ampui Gruve 2 -kaivoksen osana operaatio Sizilieniä vuonna 1943. Kaivos paloi vuoteen 1962 saakka.
Sodan päätyttyä alkoi työ Gruve 2 -kaivoksen uudelleenavaamiseksi. Vuonna 1947 tuotanto alkoi jälleen. Tammikuussa 1952 kaivos vahingoittui kaasuräjähdyksessä, ja kuusi miestä kuoli. Gruve 2 -kaivoksessa tuotanto pysähtyi vuosina 1960–1964, kun Gruve 5 -kaivos avattiin, ja samanaikaisesti hiilen hinta laski. Kivihiilen tuotantoa jatkettiin, kunnes kaivos poistettiin käytöstä talvella 1967–1968.
Kuinka kärpänen kävelee katossa ja muita kiperiä kysymyksiä
Goldwyn on omistanut kirjan Stevenille, Lanille ja Stacille. Hän kiittää vaimoaan Goldieta ja Burt Bondia, joka on toiminut fysiikan, biologian ja merentutkimustieteen opettajana. Esipuheessa hän siteeraa Thomas Wolfea.
Lähteet
Martyn M. Goldwyn: Kuinka kärpänen kävelee katossa ja muita kiperiä kysymyksiä (Karisto, 1990)
Longyearbyen
Kaivostoiminta, energia ja jätehuolto
Huippuvuorten lentoaseman yläpuolella sijaitsevan vuoriston alueella sijaitsevan Gruve 3 -kaivoksen rakentaminen aloitettiin vuonna 1969. Tuotanto aloitettiin keväällä 1971 ja toimintavuosina 1976–1977 Gruve 3 -kaivoksen tuotanto kattoi puolet Store Norske Spitsbergen Kulkompanin hiilentuotannosta. Marraskuussa 1996 kaivos poistettiin käytöstä ja toiminta lopetettiin.
Longyearbyenin pienin kaivos oli Gruve 4 -kaivos, joka suljettiin sen alhaisen tehokkuuden vuoksi keväällä 1970 vain kahden vuoden käytössä olon jälkeen.
Gruve 5 -kaivos oli Longyearbyenin ensimmäinen kaivos, joka ei sijainnut Longyeardalenissa. Se sijoitettiin Endaleniin, noin 10 kilometriä Longyearbyenistä itään. Kaivoksen avaamisen valmistelutöihin kuului lisäksi teiden rakennus sekä sähkö- ja puhelinverkon luominen. Tie satamasta kaivoksen suulle tuli valmiiksi ja otettiin käyttöön syksyllä 1957. Samana vuonna aloitettiin louhinta. Kaivokselle johtava köysirata tuli valmiiksi kesällä 1958, ja raskas kaivoslaitteisto oli lopulta paikallaan saman vuoden alkutalvella. Hiilen tuotanto alkoi syksyllä 1959 ja kesti toukokuuhun 1972 saakka, jolloin kaivos poistettiin käytöstä.
Gruve 6 -kaivoksen louhiminen alkoi vuonna 1967 ja toiminta aloitettiin vuonna 1969. Vuonna 1981 tuotanto keskeytettiin, ilman että kaikki hiili oli otettu ulos. Jäljelle jääneen hiilimäärän on arvioitu olevan noin 380 000 tonnia. Hiili sijaitsee pienitehoisella alueella kaivoksen perällä.
Gruve 7 -kaivos, joka sijaitsee perimmäisenä Adventdalenissa Bolterdalenin ja Foxdalenin välissä, on ainut Longyearbyenin kaivos, joka on vielä tänä päivänäkin toiminnassa. Tutkinnat ja rakentaminen kesti useita vuosia ja toiminta alkoi vuonna 1976. Toiminta keskeytettiin syksyllä 1978 ja aloitettiin uudelleen syksyllä 1981 kaivoksen parannustöiden jälkeen.
Energiatarjonta ja jätehuolto
Energiatarjonta stabilisoitui, kun ensimmäinen hiiliajoinen voimalaitos otettiin käyttöön vuonna 1920. Se vaihdettiin vuonna 1982 modernimpaan hiilivoimalaan Longyear Energiverkiin sekä kaukolämpöverkkoon. Voimalalla ja kaukolämpöverkolla on 1 600 asiakasta koko Longyearin yhteiskunnassa, mukaan lukien kaivokset, ja siihen kuuluu niin kotitalouksien lämmitys kuin myös prosessisähkö. UNIS ohjaa tutkimusta, jossa testataan CO₂-piikkejä alueen hiekkakivimaaperässä.
Voimalaitoksen kokonaisteho on maksimissaan 28 MW, josta 12 MW menee sähköntuotantoon ja 16 MW kaukolämpöön. Vuosituotanto on 108 GWh (0,108 TWh), joka on hajautettuna 55 GWh sähköntuotantoon ja 53 GWh kaukolämpöön.
Adventdalenissa on tehty kaasun koeporauksia, jossa on tehty havaintoja kaupunkikaasusta, joka on paineenalaista ja kaasumaista kivihiilestä tullutta polttoainetta. Vuonna 2013 tehtiin mahdollisia havaintoja myös liuskekaasusta alempana Adventdalenissa.
Paikallinen yhdistys Longyearbyen Lokalstyre Bydrift KF (Bydrift) on pitänyt vuodesta 1992 kaatopaikkaa Adventdalenissa entisen Gruve 6 -kaivoksen alapuolella ja noin 10 km Longyearbyenin yläpuolella. Kaatopaikka on saanut lisäyksiä tiloihinsa vajovesien epäpuhtauksien takia. Vuodesta 2007 Longyearbyenin jätteenvastaanotto on paketoinut poltettavan jätteen ja lähettänyt sen laivalla mannermaahan. Samalla jätemäärä Adventdalenin kaatopaikalla on vähentynyt.
Turismi
Ennen kuin hiilikaivostoimintaa alettiin kokeilla ensimmäisiä kertoja Longyearbyenissä vuonna 1900, Adventfjordenissa harjoitettiin turismia. Ensimmäinen tunnettu matkakertomus Huippuvuorilta on vuodelta 1807. 1800-luvun loppuun asti Huippuvuorten turistit koostuivat joko omilla jahdeilla tai vuokratuilla aluksilla matkustavista ulkomaalaisista. Hiljalleen lisääntyneet risteilyalukset olivat ylellisiä.
Vuonna 1893 Hampurin-Amerikan linjan suuri, 7 600 bruttotonnin Columbia-höyrylaiva vieraili Adventfjordenissa, jossa Longyearbyen sijaitsee. Aluksella matkusti 100 turistia ja sillä oli 17 hengen orkesteri. Jotkin norjalaiset laivanvalmistajat kokeilivat onneaan Huippuvuorten turistiliikenteessä, mutta ulkomaalaisia veneitä oli enemmän. Erityisesti vierailtiin Longyearbyenissä, Magdalenefjordenissa ja Virgohamnassa.
Vuonna 1896 Hotellnesetille, lähelle nykyistä lentokenttää, rakennettiin hotelli. Hotelli valmistettiin Trondheimissa ja kuljetettiin Huippuvuorille kesäkuussa 1896 Raftsund-höyrylaivalla. Hotelliyrittäjä oli Richard With, joka vuosikymmen aiemmin oli aloittanut reittiliikenteen Norjan rannikkoa pitkin Vesteraalens Dampskibsselskab-varustamon kanssa.
Ensimmäinen maailmansota laittoi Huippuvuorten turismin kehityksen tauolle, mutta toiminta vilkastui jälleen sotien välisinä vuosina. Toisen maailmansodan jälkeen liikenne Huippuvuorille lisääntyi edelleen, ja 1950-luvulla alkoi jääkarhujen metsästys. Siihen asti, kunnes jääkarhu rauhoitettiin vuonna 1973, turismin yhteydessä ammuttiin 700 jääkarhua.
Risteilyliikenne on ollut Huippuvuorten hallitseva matkailumuoto. 1970-luvun alussa risteilymatkailijoita oli n. 5 000 – 6 000 vuodessa, kun taas vuonna 2002 Huippuvuorille kirjattiin 27 000 risteilyturistia (matkustajat ja miehistö mukaan luettuina).
Huippuvuorten lentoasema avattiin vuonna 1975, mikä aiheutti suuria viestintämuutoksia sekä Huippuvuorten asukkaille että mahdollisille turisteille. Matkailua rajoitti kuitenkin hotellivuoteiden ja matkailuun tarkoitettujen tarvikkeiden puutteen lisäksi hallituksen kielteinen asenne matkailua kohtaan. Vasta vuonna 1985 pieni valikoima tuoreita elintarvikkeita tuli turistien saataville, ja vasta parin vuoden kuluttua tästä turisteille saatiin järjestettyä majoitus. Norjan suurkäräjien raportissa 50 (1990–1991) matkailu esitettiin yhtenä mahdollisena Huippuvuorten liiketoimintamuotona.
Matkailu on viimeisten 10–15 vuoden aikana kasvanut sekä turistien määrän osalta että kausittain. Vajaa 30 000 turistia vierailee Longyearbyenissä vuosittain. Longyearbyenin turistiliikenne muodostaa kuitenkin alle prosentin koko Pohjoiskalotin matkailusta.
Vuosina 1993–2006 Longyearbyenin vierasyöpymisten määrä on kasvanut 24 000:sta 83 000:een. 80 prosenttia turisteista tulee Norjasta, ja ruotsalaiset, tanskalaiset, saksalaiset ja englantilaiset ovat suurimmat ulkomaalaiset ryhmät.
Longyearbyen on nykyään maailman pohjoisin paikka, jonne pääsee reittilennolla.
Ensimmäiset hiiliyhtiöt
Jäämeren kippari Søren Zachariassen Tromssasta louhi kesällä 1899 600 hehtolitraa hiiltä Bohemannesetista, Heeroddenista ja Festningsoddenista lähellä Isfrjordenia. Tätä pidetään ensimmäisenä Huippuvuorilta myytynä hiilenä, mutta jo valaidenpyynnin aikana saarilla tiedettiin hiilikerrostumien olemassaolosta. Zachriassen myi ensimmäisiä louhimiaan hiiliä jahdille, joka sijaitsi Adventfjordenissa syyskuussa. Vene oli Albert I:n omistuksessa.
Myöhemmin mukaan tuli työntekijöitä myös muista maista. Heillä oli paremmat taidot hiilen tuotantoon liittyen sekä suurempi taloudellinen kapasiteetti. Mikään kolmesta norjalaisesta yrityksestä ei aloittanut oikeaa tuotantoa Adventfjordilla. Taistelu hiilikentistä kiihtyi, ja vallanpitäjistä kertovia kylttejä pystytettiin ja purettiin. Trondheim-yhtiöön liittyneet amerikkalaiset kaivosomistajat perustivat lopulta Arctic Coal Companyn, ja vuonna 1906 Henrik Næss ja hänen liikekumppaninsa myivät Trondheim-Spitsbergen Kulkompanin kyseiselle yritykselle. Revnesetissä ahkerasti työskennelleet bergeniläiset kiinnostuivat sijoituspääoman etsimisestä Lontoosta. He liittyivät lopulta The Spitsbergen Coal and Trading company -yritykseen, joka perustettiin vuonna 1904. He rakensivat kaivoksen ja köysiradan ja louhivat ensimmäisenä kesänä 500 tonnia hiiltä. Seuraavana kesänä pääomaa kerättiin paljon enemmän, ja britit rakensivat Advent Cityn Revnesetille, joka oli ensimmäinen suurempi, 30 miehen asuttama asuinalue Adventfjordilla talvella 1905–1906. Søren Zachariassen kuljetti välineistöä ylös, ja itse rakennukset valmistettiin etukäteen Trondheimissa. Myös sähköt asennettiin Advent Cityyn, ja talven 1906–1907 yli siellä asui jo 70 miestä. Brittiläiset työnjohtajat olivat jatkuvasti hankaluuksissa pohjoismaisten kaivostyöntekijöiden kanssa.
Amerikan aikakausi
Amerikkalainen liikemies John Munroe Longyear matkusti vuonna 1901 perheensä kanssa laivalla Michiganista Huippuvuorille. Matkan aikana hän näki Christian Michelsenin hiiliretkikunnan Calypsobyenissä Recherchefjordenissa, Spitsbergenistä etelään. Longyear oli totisesti kiinnostunut saariryhmän kivihiilivarastoista, ja hän palasikin kesällä 1903 takaisin Adventfjordeniin, jossa Longyearbyen tänä päivänä sijaitsee.
Hiilinäytteitä kerättiin Trondhjem-Spitsbergen Kulkompanille koekentiltä Blomsterdalista sekä vuonon puolelta, Hotellnesetin yläpuolelta. Näytteet vietiin kotiin Yhdysvaltoihin, jossa ne analysoitiin ja todettiin hyviksi.
Trondhjem-Spitsbergen Kulkompani oli jonkin aikaa yrittänyt löytää ostajaa sen ylimääräisille alueille Adventfjordenissa, ja norjalaisen välikäden kautta he saivatkin yhteyden Longyeariin. Kaivosten omistajana ja teollisuusyrittäjänä Longyear näki kaivostoiminnan tarjoamat mahdollisuudet Spitsbergenissä, mutta samanaikaisesti hän epäröi rahojen sijoittamista alueelle, jossa oikeudelliset olosuhteet olivat epäselvät. Vasta kun Norjan ulkoministeriö vahvisti toukokuussa 1904, että Spitsbergen oli “ei-kenenkään-maa”, Longyearin yritys Ayer & Longyear aloitti neuvottelut haltuunotosta Trondhjem-Spitsbergen Kulkompanin kanssa. Lokakuussa 1904 allekirjoitettiin ostosopimus, jossa Trondhjem-Spitsbergen Kulkompani sai 18 000 Norjan kruunua käteisenä sekä 50 000 Norjan kruunua vastikään perustetun yrityksen, Arctic Coal Companyn (ACC), osakkeina.
Toukokuun lopussa vuonna 1906 lähti alus Primo Trondheimista kohti Adventfjordenia. Aluksella oli William D. Munroe hevosensa kanssa sekä 50 miestä. Laivan kansi oli täynnä puutavaraa sekä puoli tonnia dynamiittia. Alus saapui Adventdaleniin 10. kesäkuuta. Miehistö majoitettiin vanhaan, 1896-luvulta peräisin olevaan hotelliin Hotellnesetiin, ja he aloittivat ensimmäisen vuoden ajan kestäneet tavalliset kaivostyöt. Kymmenen taloa rakennettiin, vedensaanti vakiinnutettiin ja hiiltä kaivoksen suulta merelle kuljettavan köysiradan toiminta aloitettiin. Ensimmäisen vuoden kuluessa kaivoskäytävästä tuli 65 metriä pitkä ja 1,3 metriä korkea. DS Ituna -alus, joka oli syksyn ajan kuljettanut hiiltä mantereelle, purjehti viimeisen kerran mantereelle talven vieton vuoksi 2. lokakuuta, ja otti mukaansa ne henkilöt, jotka eivät viettäisi talveaan Huippuvuorilla. 50 Huippuvuorille saapuneesta miehestä 22 jäi samaan paikkaan talveksi, ja muut matkustivat takaisin mantereelle.
Ayer ja Longyear olivat alun perin ajatelleet investoivansa kaivostoimintaan, mutta kun William D. Munroe menehtyi laivan haaksirikossa vuonna 1907, alkoi Longyear osallistua enemmän kaivostoimintaan ja hänestä tulikin käytännössä Arctic Coal Companyn johtaja. Hän ohjasi kaivosyhteisöä Bostonista kirjeitse ja sähkeitse, ja paikallisten kaivosjohtajien tuli pyytää Longyearin hyväksyntä asioihin, joilla oli suuri rahallinen painoarvo.
Vuosina 1908–1909 kaivostunneli oli jo 500 metriä pitkä, ja vastarakennettuun satamalaituriin oli vedetty rautatieyhteys laivojen lastaamista varten. Vuoden 1910 tienoilla termiä ”Longyear City” käytettiin kasvavassa määrin, muttei kuitenkaan virallisena nimityksenä. Talven 1910–1911 yli saarella asui 73 miestä ja kolme naista.
Viiden vuoden toiminnan jälkeen Arctic Coal Company oli käyttänyt 1,5 miljoonaa Norjan kruunua ilman tuotannon ja kannattavuuden saavuttamista tyydyttävälle tasolle. Kaivosyhtiötä uhkasivat tekniset ongelmat, hiilen alhainen hinta, työkonfliktit, Norjan viranomaisten kanssa käydyt kiistat alusten valvonnasta sekä yhtiön mantereella sijaitsevien kiinteistöjen kiinteistöverosta ja erimielisyys lennätinyhteyksistä. Norjalaiset lennätinviranomaiset kielsivät Arctic Coal Companya pystyttämästä yhteysasemaa Finnmarkiin, joka muodostaisi sähkeyhteyden kaivosyhteisön ja USA:n välille. Sen sijaan Telegraftverket pystytti oman aseman Finnesetiin, Grønfjordeniin vuonna 1911.
Kaivostoiminnan päättyminen
Kesällä 1913 vuosituotanto oli saavuttanut 30 000 tonnia ja tehdas oli laajennettu valmiiksi. Gruve 2 -kaivos oli myös pian avautumassa. Kaivostoiminta oli tosin tappiollista, eikä voittoa ollut näkyvissä lyhyellä aikavälillä. Kaivosjohtaja Scott Turner oli aloittanut etsinnät tavoitteenaan myydä koko tehdas siihen kuuluvine lisärakennuksineen. Sillä välin ostettiin vain kaikista välttämättömimmät hankinnat ja kaikki muut uudet investoinnit pysäytettiin. Myös uusien kaivosten rakentaminen keskeytettiin.
Ensimmäinen maailmansota alkoi elokuussa 1914, mistä johtuen pankit lopettivat luotonannon jo valmiiksi vakavan taloudellisen paineen alla olevalle Arctic Coal Companylle. Myös varaosien hankkiminen vaikeutui ja elintarvikkeiden hinnat nousivat. Arctic Coal Company vähensi talvimiehistönsä 120 mieheen, ja kaikki Norjan mantereella sijaitsevat kiinteistöt myytiin tai siirrettiin olkiyrityksille. Syyskuussa 1915 kaivostoiminta lopetettiin ja jäljelle jäi vain kolmen miehen vartijajoukko. Myös kaikki työntekijät irtisanottiin, Tromssan toimistopäällikköä lukuun ottamatta.
Niiden yhdeksän vuoden aikana, joina Arctic Coal Company oli toiminnassa Huippuvuorilla, louhittiin yhteensä 200 000 tonnia hiiltä ja tehtaisiin investoitiin lähes 3,5 miljoonaa Norjan kruunua. Investointien määrä oli merkittävä verrattuna siihen, että Norjan valtion kokonaistulot vuonna 1920 olivat 12,5 miljoonaa Norjan kruunua. Talvisin työntekijöitä oli 200–300 miestä, ja kesäisin työntekijöiden määrä oli lähes kaksinkertainen.
Store Norske Spitsbergen Kulkompanin perustaminen
Longyear Cityn toiminnan selvityksen jälkeen alkoi prosessi yhdistyksen omaisuuserien myymisestä. Useat osoittivat kiinnostuksensa, muiden muassa Norjan keskuspankki, jossa Adolf Hoel oli geologisena asiantuntijana. Lisäksi Johan Anker kiinnostui yhdistyksensä Green Harbourin kanssa, kuten myös ryhmä venäläisiä sijoittajia. Ankerin ryhmä sai väliaikaisen etuosto-oikeuden, joka jäi kuitenkin käyttämättä. Keskuspankin johtaja Kielland-Torkildsenilla oli hyvät yhteydet pääministeri Gunnar Knudseniin, ja tammikuussa 1916 perustettiin Det norske Spitsbergensyndikat sekä muun muassa kahdeksan pankkia. Näissä olivat Elkem, Hydro ja Gunnar Knudsen osakkeenomistajina.
John M. Longyear hyväksyi 1. huhtikuuta 1916 Det norske Spitsbergensyndikatin 3,5 miljoonan Norjan kruunun tarjouksen, ja virallinen vallanvaihto tapahtui 1. syyskuuta. Vuoden 1916 aikana syndikaatti sai oikeuden hallita myös Grønfjordenin alueita, jolloin se omisti 1 200 km² laajuisen alueen Spitsbergenistä. Ostolla oli suuri kansallinen merkitys Norjalle, ja se oli ratkaiseva asia norjalaisen ravinnolliselle johtoasemalle saariryhmässä.
Syndikaatti luotiin Longyearin mielenkiinnon kohteiden ostamista varten Longyear Cityssä, eikä sillä ollut tarkoituksena ohjata kaivostoimintaa. 30. marraskuuta 1916 Oslossa Store Norske Spitsbergen Kulkompani A/S otti vastuulleen syndikaatin ostetut omaisuudet.
Kaivosten haltuunoton jälkeen Store Norske Spitsbergen Kulkompani sai toiminnan hyvin käyntiin. Ensimmäisenä toimintavuotena voittoa tuli miljoona Norjan kruunua, ja osingot jaettiin omistajille. Ensimmäisen maailmansodan takia hiilen hinnat olivat korkealla, ja suurin osa hiilestä myytiin Norjan valtiollisille yrityksille.
Ensimmäinen maailmansota
Hiilentuotantoa kohtaan oltiin erittäin optimistisia muutamia vuosia ennen ja jälkeen ensimmäisen maailmansodan. Tätä tukivat osittain poliittiset ja taloudelliset syyt, mutta myös hiilipoikkeamien ja käyttöolosuhteiden riittämätön kartoitus.
Pian ensimmäisen maailmansodan jälkeen hiilen hinnat putosivat, ja useat yritykset saivat lainaa ja apurahoja Norjan valtiolta. Norjan piti vahvistaa asemaansa saadakseen Huippuvuorten suvereeniuden. Vuonna 1925 Huippuvuorten sopimuksen johtopäätösten jälkeen useiden norjalaisten hiiliyritysten toiminta pysähtyi, kuten esimerkiksi Bjørnøen A/S:n (syksy 1925) ja Kings Bay Kull Compani A/S:n (väliaikaisesti 1925–1926). Maailmanlaajuisen talouden aleneman takia viranomaiset päättivät keskittää toiminnan Store Norske Spitsbergen Kulkompanin tiloihin Longyearbyenissä. Tuolloin Store Norske Spitsbergen Kulkompani oli yksityinen yritys, joka oli taloudellisesti riippuvainen valtion tuista.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan puhkeamisen aikaan Huippuvuorilla asui 900 norjalaista ja 2 000 neuvostoliittolaista, ja elokuuhun 1941 asti tuotanto jatkui normaalina ja toiminnassa niin norjalaisten kuin neuvostoliittolaistenkin puolilla.
Operaatio Barbarossan alettua kesäkuun 22. päivä vuonna 1941 liittolaiset vahtivat kaikkia kaivoksia 31. heinäkuuta asti. Brittiläisillä sotalaivoilla evakuoitiin kaikki neuvostoliittolaiset asukkaat takaisin Venäjälle elokuun lopussa, samoin kuin norjalaiset siirrettiin Isoon-Britanniaan 3. syyskuuta Empress of Canadan kyydissä. Samaan aikaan kaikki strategiset kohteet tuhottiin. Niitä olivat muun muassa hiili- ja öljyvarastot, voimalat ja radioasemat. Norjan joukot asettuivat asemiin Longyearbyeniin, Barentsburgiin ja Sveagruvaan.
Store Norske Spitsbergen Kulkompani ja Norjan viranomaiset yrittivät yhdistää varuskunnan laitokset tuotannon jatkamisen kanssa, mutta yritys epäonnistui.
Toisen maailmansodan jälkeinen aika
Toisen maailmansodan jälkeen alkoi Longyearbyenin täydellinen jälleenrakennus, johon Store Norske-konserni käytti suuria määriä rahaa. Toiminta aloitettiin ensin Gruve 1 -kaivoksella, joka korvattiin vuonna 1951 Gruve 2 -kaivoksella. Joitakin vuosia myöhemmin hiiltä alettiin viedä Länsi-Saksaan, erityisesti hienoa hiiltä, jolle oli vaikea löytää käyttötarkoitusta Norjassa. Hiilen hinnan vaihtelu Euroopan markkinoilla aiheutti vaikeuksia toiminnan optimaalisessa suunnittelussa, ja tämän vuoksi panostettiin toiminnan rationalisointiin. Vuonna 1963 norjalaisten kaivosten vuosituotto oli 430 000 tonnia, joista 170 000 tonnia oli vientituotteita. Longyearbyenin lähes 400 000 tonnin vuosituotolla hiilen arvioitiin loppuvan 20 vuoden sisällä. Tämän vuoksi Svean hiiliesiintymiä alettiin tutkia 1970-luvun alussa.
Vuonna 1975 Longyearbyenissä avattiin ensimmäinen ympäri vuoden käytössä oleva lentoasema sen jälkeen, kun hallitus oli vuonna 1964 perustanut komitean arvioidakseen liikennetarpeita ja mahdollisuuksia parantaa liikenneyhteyksiä Huippuvuorten ja sisämaan välillä. Komitean arvioimat vaihtoehdot olivat joko jäänmurtajan tai lentokentän rakentaminen. Hallituksen nimittämä komitea suositteli lentokentän rakentamista, jotta voitaisiin varmistaa ympärivuotiset liikenneyhteydet. Vuonna 1975 tehtiin päätös lentokentän rakentamisesta. Huippuvuorten sopimuksen sopijamaille lähetettiin käskynjako, jossa eriteltiin lentokentän olevan kaikkien sopijamaiden käytössä ja että sitä tulisi käyttää vain siviilitarkoituksiin. Lentoasema avattiin virallisesti 14. elokuuta 1975 Huippuvuorten lain 50-vuotispäivänä.
Yrityskaupungista demokratiaksi
1900-luvusta eteenpäin kaivosyhteisöä hallitsi yrityskaupunkina yksityinen Store Norske Spitsbergen Kulkompani -konserni. Kasvanut yhteiskunta ei rakentunut perheyhteiskunnaksi, vaan miesyhteiskunnaksi, jossa työläiset asuivat parakeissa. Suurimman osan työntekijöistä perhe jäi mantereelle. 141:stä kautena 1916–1917 talven yli asuneesta työntekijästä vain 12 oli naisia, joista kaikki olivat virkailijoiden vaimoja tai kotiapulaisia. Store Norske Spitsbergen Kulkompani -konserni ei palkannut lähes ollenkaan naisia ensimmäisinä vuosinaan, mutta vuonna 1929 palkattiin enemmän naisia ammattiyhdistyksen vaatimuksesta. Kaikki naiset palkattiin työskentelemään työpaikkaruokalaan. Kautena 1929–1930 talven yli asui 505 työntekijää, joista 73 oli naisia ja lapsia.
Päätäntävalta oli yrityksen johdolla, joka paitsi ohjasi resurssien hankinnalla töitä, myös hallitsi asumispolitiikkaa, tarvikkeita ja viestintää. Syynä oli se, että Longyearbyen oli ensisijaisesti kaivostoimintaa varten perustettu rakennustyömaa eikä tavallinen pikkukaupunki.
1970-luvulta lähtien Longyearbyen alkoi kehittyä perheyhteiskunnaksi, joka vahvistui 1980-luvulla. Store Norske Spitsbergen Kulkompani -konserni lopetti kausisopimusten teon, muut yksityiset liikkeenharjoittajat alkoivat perustaa yrityksiä, ja valtion työntekijöiden työsopimukset eivät olleet enää määräaikaisia.
Nykypäivän Longyearbyen
Vuoteen 1990 asti Longyearbyen oli merkittävä kaivoskaupunki. Vaikka kaivostoiminta nykyään onkin kattavampaa kuin koskaan, toiminta ei näy samalla tavalla kuin aikaisemmin. Hiilen ensisijainen tuotanto tapahtuu nykyään Sveassa, jonne työntekijät matkustavat lentämällä Longyearbyenistä. Vaikka kaivostoiminta tuottaa edelleen puolet Longyearbyenin yksittäisen ihmisen vuosittaisista työtunneista, Longyearbyen on kehittynyt monipuolisen elinkeinoelämän yhteiskunnaksi, joka tarjoaa myös turismia, tutkimusta ja korkeakoulutusta.
Longyearbyenissä ja sitä ympäröivällä alueella säilytetään nykyään jäänteitä kaivoksista amerikkalaisten ajalta ja eteenpäin. Suurin osa jäänteistä on peräisin toisen maailmansodan jälkeiseltä ajalta, koska saksalaiset polttivat suurimman osan vuonna 1943. Lopetetusta kaivostoiminnasta muistuttavat rakennusmaa-asetelmat ja erilaiset kuljetusjärjestelmät kuten köysiradat ja niiden osat leimaavat Longyearbyenin maisemaa.
MOA-2007-BLG-192-L b
MOA-2007-BLG-192-L b on viimeisten arvioiden mukaan 1,4 Maapallon massainen eksoplaneetta Jousimiehen tähdistössä. Tieto planeetan löytymisestä julkaistiin American Astronomical Societyn kokouksessa 2. kesäkuuta 2008. Kohde on toistaiseksi pienin tunnettu tavallista tähteä kiertävä eksoplaneetta.
MOA-2007-BLG-192-L b:n löysi yhdysvaltalainen tutkimusryhmä mm. eksoplaneettoja mikrolinssi-ilmiön avulla etsivän MOA-projektin kautta. Se sijaitsee 1000±400 pc (3 200±1 300 valovuoden) etäisyydellä Linnunradan keskustan suunnalla. MOA-2007-BLG-192-L b kiertää noin 0,62 AU:n etäisyydellä pientä punaista tai ruskeaa kääpiötähteä, jonka massa on vain noin 6% Auringon massasta.
Vaikka planeetta on massaltaan pieni ja kiertää lähellä tähteä, keskustähden himmeydestä johtuen se lienee sekoitus jäätä sekä erilaisia kaasuja ja muistuttaneekin koostumukseltaan enemmän Neptunusta kuin Maapalloa tai muita oman aurinkokuntamme pieniä planeettoja.
The Big Come Up
The Big Come Up on The Black Keysin esikoisalbumi, joka julkaistiin 14. toukokuuta 2002.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Dan Auerbach ja Patrick Carney, ellei toisin mainita.
Asko Anttila
Asko Jussi Anttila (s. 1936) on suomalainen fyysikko. Hän oli Helsingin yliopiston fysiikan henkilökohtainen ylimääräinen professori 1990–2001
Väinö Okko
Väinö Okko (12. joulukuuta 1892 Taipalsaari – 22. heinäkuuta 1965 Lappeenranta) oli suomalainen poliitikko. Okko toimi Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1945–1951 edustaen Kymen läänin läntistä vaalipiiriä ja Kymen läänin vaalipiiriä. Okko toimi myös Taipalsaaren kunnanvaltuuston ja Lappeenrannan kaupunginvaltuuston jäsenenä. Vuonna 1950 Okko toimi presidentin valitsijamiehenä. Siviiliammatiltaan Okko oli maanviljelijä ja hän toimi viljelijänä Taipalsaarella. Okko toimi myös Lappeenrannan osuusmeijerin toimitusjohtajana 1930–1936, Taipalsaaren kirkon isäntänä 1921–1933 ja Taipalsaaren osuuskassan kirjanpitäjänä 1925–1929. Okon vanhemmat olivat maanviljelijä Adam Okko ja Wilhelmiina Korhola. Okon puoliso vuosina 1926–1941 oli Aliina Jurvanen ja vuodesta 1943 Anita Mäntylä. Okolle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi vuonna 1952.
Viron alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue
Viron alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue (viroksi U20 noortekoondis) edustaa Viroa jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa.
Joukkue on myös pelannut Viron pääsarjassa Meistriliigassa, viimeksi kaudella 2016–2017, jolloin sijoittui viimeiseksi, eli neljänneksi saavutettuaan yhden voiton.
Vuoden 2023 nuorten maailmanmestaruuskilpailujen 1. divisioonan B-lohkossa pelannutta joukkuetta valmensi Alexander Barkov vanhempi.
Kokoonpano
Päävalmentaja: Simo Luukkainen
Apuvalmentaja: Turo Teittinen
Manageri: Jüri Rooba
Huoltaja: Juha Ronka
Kiropraktikko: Martin Kumm
Tiedottaja: Maarja Kirtsi
Please Excuse Me for Being Antisocial
Please Excuse Me for Being Antisocial on yhdysvaltalaisen rap-artistin Roddy Ricchin esikoisalbumi, joka julkaistiin Atlantic Recordsin kautta 6. joulukuuta 2019. Albumia myytiin julkaisuviikolla 101 tuhatta albumiyksikköä vastaava määrä Yhdysvalloissa ja se nousi ensimmäiselle sijalle Billboard 200 -albumilistalla. Albumi oli ylittänyt platinalevyrajan kaksinkertaisesti vuoden 2021 maaliskuuhun mennessä. Vuonna 2020 se palkittiin vuoden albumina BET Awards -gaalassa.
Kyynärtanssi
Kyynärtanssi on nopea maalaistanssi. Suomessa tanssi tunnetaan riehakkaana keskiaikaharrastajien ja liveroolipelaajien suosimana tanssina, lempinimeltään pornopolkka. Nimi tulee Hedningarna-yhtyeen kappaleesta Pornopolka.
Gehenna
thumb|Gehennan laakso 2004. thumb|Gehennan laakso 1898. thumb|Laakson sijainti. Gehenna eli Hinnomin laakso (kreik. Γέεννα, Geenna; hepr. גֵּי בֶן־הִנֹּם, gei ben-Hinnom; aram. ܓܝܗܢܐ, Gēhannā; Mishna גהנום / גהנם, Gehinnam) on Jerusalemin eteläpuolella Länsirannalla sijaitseva pienimuotoinen laakso, jossa Juudan kuningasten Aahaan ja Manassen aikana uhrattiin lapsia Moolokille. Raamatussa mainitaan miten Juudaan kuninkaat laittoivat poikiaan ja tyttäriään kulkemaan tulen läpi, mutta ei ole varmuutta, toimittiinko näin. Myöhemmin sen katsottiin olevan kirottu paikka (Jer. 7:31, 19: 2–6). Rabbiinisessa juutalaisuudessa Gehenna on paikka, jossa Jumala langettaa rangaistuksensa. Sitä pidetään kristittyjen kiirastulen kaltaisena paikkana, jossa jumalattomat kärsivät, kunnes he ovat sovittaneet syntinsä. Useimmissa juutalaisissa lähteissä todetaan, että syntisen enimmäisaika Gehennassa on yksi vuosi ja jokainen sapatin päivä on rangaistuksen ulkopuolella. Tämän jälkeen sielu siirtyy eteenpäin Olam Ha-Baaniin (tuonpuoleiseen), missä se joko tuhoutuu lopullisesti tai jatkaa olemassaoloaan katumuksen kaltaisessa tilassa. Gehennasta tuli "Helvetin" metonyymi johtuen sen vähäisestä esiintymisestä juutalaisten uskonnollisissa teksteissä.
Kristillisessä tulkinnassa Gehenna merkitsee tuomittujen kuolemantakaista rangaistusta tai rangaistuspaikkaa, helvettiä (Matt. 5:22, Jaak. 3:6). Uudessa testamentissa Jeesus mainitsee Gehennan useamman kerran. Eri kirjoittajat kuvaavat synoptisissa evankeliumeissa Jeesuksen käyttävän sanaa kuvaamaan vastakohtana elämälle Jumalan valtakunnassa (Mark. 9:43-48). Yhteensä näissä kirjoituksissa termiä käytetään 11 kertaa. Tietyssä käytössä kristillisessä Raamatussa viitataan siihen paikkaan, jossa sekä sielu (kreikka: ψυχή) että ruumis tuhoutuvat (Matt. 10:28) "sammuttamattomassa tulessa" (Mark. 9:43). Monet nykyajan kristityt pitävät Gehennaa iankaikkisen rangaistuksen paikkana. Annihilationistiset kristityt katsovat Gehennan olevan paikka, jossa "syntisiä" kidutetaan, kunnes he lopulta tuhoutuvat kokonaan ruumista ja sieluaan myöten. Toisaalta osa kristillisistä tutkijoista on ehdottanut, että Gehenna ei välttämättä olisikaan synonyymi Tuliselle järvelle, vaan profeetallinen metafora kauhistuttavasta kohtalosta, jonka Jerusalem kohtasi roomalaisten piirityksessä vuonna 70.
Erkka Mattila
Erkka Leo Olavi Mattila (s. 1. heinäkuuta 1946 Yläne) on suomalainen soudun olympiaedustaja.
Mattila edusti Suomea Montrealin olympialaisissa 1976 perämiehettömässä nelosessa. Joukkue jäi keräilyerässään neljänneksi eikä päässyt finaaliin. MM-kilpailuissa joukkue sijoittui 11:nneksi vuonna 1975 ja samana vuonna se voitti Pohjoismaiden-mestaruuden. Vuonna 1974 Mattila oli myös mukana MM-kilpailuissa ja vuonna 1973 hän souti perämiehettömässä nelosessa PM-kisoissa hopealle.
Mattila voitti 20 Suomen-mestaruutta nelosessa, perämiehettömässä nelosessa ja kahdeksikossa. Hän edusti Turun Soutajia.
Erkka Mattilan vaimo Ritva Mattila (o.s. Saarinen) voitti Suomen-mestaruuden pariaironelosessa vuonna 1969.
P-1 Pravda
P-1 Pravda oli Neuvostoliiton laivaston P-luokka (sukellusvene, Neuvostoliitto)|P-luokan]] sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Sukellusvene tilattiin Leningradista Itämeren telakalta, missä köli laskettiin 21. toukokuuta 1931. Vene laskettiin vesille 3. tammikuuta 1934 ja otettiin palvelukseen 9. kesäkuuta 1936.
Palvelus
Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon vene oli Oranienbaumin laivastotukikohdassa Kronstadtin kaakkoispuolella Nevanlahden etelärannalla päällikkönään kapteeniluutnantti I. A. Loginov. Se siirrettiin aamulla 8. syyskuuta 1941 Kronstadtiin.
Alus lähti 9. syyskuuta ensimmäiselle partiomatkalleen. Alukseen oli Hankoon kuljetettavaksi kuormattu 19,6 tonnia elintarvikkeita, lääkkeitä ja tykistön ampumatarvikkeita. Alus katosi matkalla jäljettömiin, kun saattajat olivat 10. syyskuuta lähteneet Suursaaren länsipuolelta paluumatkalle.
Hylky löydettiin 2008 ja tunnistettiin 2011 läheltä Kalbådagrundin eteläpuolelta 75 metrin syvyydestä. Alueella oli sodan aikana Juminda-miinoite.
John Babcock
thumb|John Babcock (1920) John Henry Foster ”Jack” Babcock (23. heinäkuuta 1900 Ontario, Kanada – 18. helmikuuta 2010 Spokane, Washington, Yhdysvallat) oli viimeinen elossa ollut kanadalainen ensimmäisen maailmansodan veteraani Dwight Wilsonin kuoltua 9. toukokuuta 2007.
Babcock muutti Yhdysvaltoihin 1920-luvulla ja asui vaimonsa Dorothyn kanssa Spokanessa. Hän kuoli 109-vuotiaana helmikuussa 2010.
Käänteishila
thumb|right|300px|Kaksiulotteinen kidehila ja sen käänteishila
Käänteishila on kiinteän olomuodon fysiikassa ja kristallografiassa käytetty matemaattinen konstruktio, joka saadaan toisen hilan, useimmiten Bravais'n hilan Fourier’n-muunnoksena. Tavallisimmin alkuperäisen hilan eli suoran hilan hilapisteet tarkoittavat atomien sijaintia jonkin kiinteän aineen kidehilassa.
Sen sijaan että suora hila on todellisessa avaruudessa ja vastaa sitä, mikä yleensä ymmärretään fysikaaliseksi hilaksi, käänteishila on abstraktimpi konstruktio, jonka voidaan ajatella sijaitsevan käänteis­avaruudessa, toisin sanoen avaruudessa, jossa pituus­yksiköt ovat tavan­omaisten pituus­yksiköiden käänteis­arvoja kuten m-1 tai cm-1. Käänteis­avaruutta sanotaan myös k-avaruudeksi, koska tavallisimmissa sovelluksissa sen pisteet tarkoittavat kidehilassa esiintyvien aalto­liikkeiden aaltovektorin arvoja, ja aaltovektorille käytetään fysiikan yhtälöissä tunnusta k. Paikan ja liikemäärän välillä vallitsevan Pontrjaginin dualiteetin vuoksi käänteis­hilaa sanotaan myös liike­määrä­avaruudeksi. Jos jonkin hilan käänteis­hilalle muodostetaan vastaavalla tavalla edelleen käänteis­hila, saadaan jälleen alku­peräinen suora hila, sillä suora ja käänteis­hila ovat toistensa Fourier’n muunnoksia.
Käänteis­hilalla on perustava merkitys jaksollisten rakenteiden analyyttisessä tutkimuksessa, varsinkin diffraktioteoriassa. Lauen ehtojen vuoksi neutroni- ja röntgendiffaktiossa kiteeseen saapuvan ja diffraktioituneen neutronin tai röntgen­säteen aalto­vektorien erotus vastaa jotakin käänteis­hilan hilapistettä. Kiteen diffraktio­kuvan avulla voidaan myös määrittää käänteishilan vektorit. Tästä voidaan edelleen päätellä, miten kiteen atomit sijaitsevat toisiinsa nähden.
Käänteishilan Wigner–Seitzin koppia sanotaan Brillouinin vyöhykkeeksi.
Matemaattinen kuvaus
Mikä tahansa suure, esimerkiksi elektronien tiheys atomihilassa voidaan esittää jaksollisena funktiona, jolle pätee
Jaksollisuutensa vuoksi f voidaan esittää Fourier’n sarjana
Indrek Zelinski
Zelinski aloitti uransa kotikaupungissaan Pärnu JK:n riveissä. Ennen ulkomaille siirtymistään hän edusti myös JK Tervis Pärnua ja FC Floraa, kunnes siirtyi Suomeen FC Lahden joukkueeseen. Lahdesta Zelinski muutti Tanskaan, Aalborg BK:hon. Kauden 2003 hän pelasi Ruotsissa Landskronan riveissä ja seuraavaksi kaudeksi hän palasi Tanskaan, tällä kertaa BK Fremiin. Kööpenhaminalaisseurassa vietetty kausi jäi hänen toistaiseksi viimeisekseen ulkomailla, ja hän palasi kotimaahansa FC Levadia Tallinnaan.
Kahdesti Viron mestaruuden voittanut Zelinski on pelannut Viron maajoukkueessa 103 ottelua. Maaottelumaaleja hän on tehnyt 27, mikä riittää maajoukkueen maalintekijätilastossa toiseen sijaan.
Käänteishila
Matemaattinen kuvaus
Koska millä tahansa kokonaisluvuilla, jälkimmäinen yhtälö pätee erikoistapauksessa
on oltava, mikä merkitsee, että
Matemaattisesti käänteishila voidaan esittää niiden vektorien joukkona, jotka toteuttavat tämän yhtälön kaikilla hilapisteitä vastaavilla paikkavektorin R arvoilla.
Tämä käänteishila itsekin on Bravais'n hila, ja käänteishilan käänteishila on alkuperäinen suora hila, mikä osoittaa vastaavien vektori­avaruuksien välillä vallitsevan Pontrjaginin dualiteetin.
Äärettömälle kaksi­ulotteiselle hilalle, jonka määrittelevät sen alkeis­kopin särmiä vastaavat vektorit, voidaan käänteishila määritellä muodostamalla sen kaksi kanta­vektoria seuraavien yhtälöiden avulla:
missä
Tässä \mathbf{R} tarkoittaa 90 asteen rotaatiomatriisia.
Vastaavasti äärettömälle kolmi­ulotteiselle hilalle, jonka määrittelevät sen alkeiskopin särmiä vastaavat alkeis­vektorit, voidaan käänteis­hila määritellä muodostamalla sen kolme kanta­vektoria seuraavien yhtälöiden avulla:
Tämä menetelmä perustuu käänteishilan määritelmään ja voidaan yleistää kuinka moneen ulottuvuuteen tahansa. Tätä kaavaa, jossa esiintyy vektorien ristitulo, käytetään yleisesti kristallografiassa.
Edellä olevaa käänteisavaruuden määritelmää sanotaan "fyysikon määritelmäksi" ja siinä esiintyvä kerroin 2 \pi seuraa luonnollisesti jaksollisten funktioiden ominaisuuksista. Vaihto­ehtoinen "kristallo­grafin määritelmä", saadaan määrittelemällä käänteis­hilaksi
jolloin käänteishilavektoreiksi saadaan
ja samoin vastaavasti molemmille muille vektoreille. Kristallo­grafin määritelmällä on se etu, että on suoraan :n käänteis­arvo :n suunnassa, eikä tekijää 2 \pi ole mukana. Tämä yksin­kertaistaa eräitä lasku­toimituksia, ja sen avulla käänteis­hila saadaan avaruudellisen taajuuden yksiköissä. Voidaan pitää makuasiana, kumpaa käänteis­hilan määritelmää käytetään, kunhan vain niitä ei sekoiteta keskenään.
Jokainen käänteis­hilan piste (hkl) vastaa jotakin suoran hilan hilatasojen (hkl) joukkoa. Käänteis­hilan vektorin suunta on sama kuin tämän hilatason normaalin suunta. Käänteis­hilan vektorin suuruus taas on yhtä suuri kuin näiden suoran hilan hilatasojen välisen etäisyyden käänteis­arvo.
Jos suora hila määritellään avaruuden pistejoukoksi, jonka muodostavat hilapisteet, voidaan todeta, että kristallografin määritelmää käytettäessä käänteishilan muodostavat ne käänteisavaruuden pisteet, joiden paikkavektorin pistetulo minkä tahansa suoran hilan pisteen paikkavektorin kanssa on kokonaisluku.
Yksinkertainen kuutiollinen hila
Yksinkertaisen kuutiollisen Bravais'n hilan, jonka kuutiollisen alkeis­kopin särmän pituus on a, käänteishila on yksin­kertainen kuutiollinen hila, jonka kuutiollisen alkeiskopin särmän pituus on (tai kristallo­grafin määritelmän mukaan ). Kuutiollista hilaa sanotaan itse­duaaliseksi, koska sen käänteis­hilalla on samat symmetria­ominaisuudet kuin suoralla hilalla.
Pintakeskeinen kuutiollinen hila
Pintakeskeisen kuutiollisen hilan eli FCC-hilan käänteis­hila on tilakeskeinen kuutiollinen eli BCC-hila.
Tarkastellaan FCC-hilan yksikkö­koppia. Valitaan hilasta alkeiskoppi, toisin sanoen yksikkökoppi, jossa on yksi hilapiste. Valitaan edelleen yksi tämän alkeiskopin kärjistä origoksi. Suoran hilan kantavektorit ovat edellä sanotun mukaiset. Esitetyn kaavan avulla voidaan laskea käänteis­hilan kanta­vektorit. Nämä FCC-hilan käänteis­hilan vektorit vastaavat BCC-hilan kanta­vektoreita. Huomattava on, että suoran BCC-hilan ja FCC-hilan käänteis­hilan kanta­vektorit ovat saman­suuntaisia mutta eivät saman­pituisia.
Tilakeskeinen kuutiollinen hila
Voidaan helposti todistaa, että vain niitä Bravais'n hiloja, joilla :n, :n ja :n väliset kulmat ovat 90 astetta, toisin sanoen kuutiollista, tetragonista ja ortorombista hilaa vastaavien käänteishilojen kantavektorit ovat yhdensuuntaisia suoran hilan vektorien kanssa.
Yksinkertainen heksagonaalinen hila
Yksinkertaiselle heksagonaaliselle Bravais'n hilalle, jonka hilavakiot ovat c ja a, saadaan käänteishilaksi heksagonaalinen hila, jonka hilavakiot ovat  ja. Niiden suunnat poikkeavat suoran hilan hilavektorien suunnista 30 astetta. Yksinkertaista heksagonaalista hilaa sanotaan sen vuoksi itse­duaaliseksi, koska sen käänteis­hilalla on samat symmetria­ominaisuudet kuin suoralla hilalla.
Käänteishilan käänteishila
Että käänteishilan käänteishila on sama kuin alkuperäinen suora hila, voidaan todistaa seuraavasti.
Bravais'n hilan määritelmästä seuraa, että siihen kuuluvien vektorien summa ja erotus kuuluvat myös hilaan. Niinpä riittää todeta, että jos
ja
summa ja erotus toteuttavat saman yhtälön.
Tämä osoittaa, että käänteishilakin on sulkettu vektorien yhteen- ja vähennyslaskun suhteen, toisin sanoen kahden käänteishilaan kuuluvan vektorin summa ja erotus kuuluvat siihen myös. Lisäksi tiedetään, että käänteishilan vektori G voidaan esittää kantavektorien lineaarikombinaationa.
Edellä esitetystä :n määritelmästä seuraa, että