cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Portugalin ralli
Rallin menestyksekkäimmät kuljettajat ovat viidesti voittaneet suomalainen Markku Alén (1975, 1977, 1978, 1981 ja 1987) ja ranskalainen Sébastien Ogier (2010, 2011, 2013, 2014 ja 2017). Alénin lisäksi rallin muut suomalaisvoittajat ovat Simo Lampinen, Hannu Mikkola, Timo Salonen, Juha Kankkunen, Tommi Mäkinen, Jari-Matti Latvala ja Kalle Rovanperä.
1960-luku: Juuret lentoyhtiön henkilöstötapahtumassa
Portugalin rallin juuret ulottuvat vuoteen 1963. Tuolloin maan kansallinen lentoyhtiö TAP Air Portugal alkoi järjestää kilpailua, joka oli tarkoitettu vain sen omalle henkilöstölle. Kuuden onnistuneesti järjestetyn TAP:n sisäisen tapahtuman jälkeen lentoyhtiön johtaja Vaz Guedes päätti avata kilpailun muillekin osallistujille. TAP:n kulttuuri- ja urheilukerho järjesti vuonna 1967 ensimmäisen Kansainvälisen TAP-rallin (port. Rali Internacional TAP), jonka voittajaksi ajoi isäntämaan José Carpinteiro Albino.
Ralli alkoi kasvattaa suosiotaan nopeasti, ja jo kolmannella järjestämiskerrallaan vuonna 1969 kilpailuun osallistui 190 autokuntaa, mikä on edelleen rallin voimassa olevan ennätys.
1970-luku: MM-sarjaan ja kultaiset vuodet
Vuonna 1970 TAP-ralli liittyi EM-sarjaan, joka vielä tuolloin oli maailman arvostetuin rallisarja. Ensimmäisessä EM-tasoisessa kilpailussa nähtiin myös rallin ensimmäinen suomalaisvoitto, kun Simo Lampinen ajoi voittoon Lancia Fulvialla. . Kun rallin MM-sarja perustettiin vuonna 1973, TAP-ralli otettiin siihen heti mukaan. MM-kalenterissa kilpailu sittemmin pysyikin yhtäjaksoisesti aina vuoteen 1995 saakka.
pienoiskuva| [[Fiat 131|Fiat 131 Abarth -auto, jolla Markku Alén ja Ilkka Kivimäki voittivat Portugalin rallin 1977 (kuvattu vuonna 2005).]] 1970-luvun loppuvuosina ralli valittiin viidesti maailman parhaaksi ralliksi, ja noina 1970-luvun lopun ja 1980-luvun alun vuosina rallin historiaan jäi useita ikimuistoisia hetkiä. Fiat 131 Abarthilla ajaneen Alénin toinen voitto tuli vuonna 1977, kun hän kävi kovaa kilpailua Ford Escortilla ajanutta Björn Waldegårdia vastaan. Kilpailua johtanut Waldegård kärsi Arganilin erikoiskokeella rengasrikon, mikä nosti Alénin johtoon ja lopulta voittoon.
Vuonna 1978 Fordin ja Fiatin taisto jatkui entistä hurjemmin ja huipentui viimeisenä kilpailupäivänä niin kutsuttuun Sintran grand prix’hin. Rallia oli pidennetty yli 630 erikoiskoekilometriin, joista valtaosa ajettiin sorateillä. Monet huippunimet joutuivat keskeyttämään kilpailun, mutta voitosta käytiin kiivas taistelu Fiatin Markku Alénin ja Fordin Hannu Mikkolan välillä. Viimeiselle lauantain ja sunnuntain välisenä yönä asfaltilla ajettavalle lenkille lähdettiin Alénin 11 sekunnin johdossa. Mikkola onnistui kuitenkin kirimään eron kiinni ja johti rallia ennen viimeistä Sintran erikoiskoetta neljällä sekunnilla. Hän osui kuitenkin kiveen, kärsi rengasrikon ja jäi yli neljän minuutin päähän. Näin Alén otti jo kolmannen Portugalin-voittonsa. Mikkolan vuoro voittaa tuli seuraavana vuonna.
1980-luku: Hurja yleisösuosio johtaa katastrofiin
Fiat 131:t palasivat voittokantaan 1980-luvun alussa. Vuoden 1980 ralli muistetaan parhaiten Walter Röhrlin uskomattomasta ajosta Arganilin 44 kilometriä pitkällä erikoiskokeella. Röhrl oli jutellut paikallisten kanssa oli varma, että keli muuttuisi pätkällä sumuiseksi. Niinpä hän oli valmistautunut hyvin: hän oli ajanut erikoiskokeen nuotituksessa tavallisen kahden tai kolmen kerran sijaan viidesti läpi, niin että osasi sen ulkoa. Sumuisella pätkällä Röhrlin suoritus olikin täysin ylivoimainen, hän oli 3 minuuttia ja 48 sekuntia nopeampi kuin kukaan muu.
pienoiskuva| [[Audi Quattro|Audi Quattrolla voitettiin Portugalissa kolmesti 1982–1984. Kuvassa Quattrolla kuudenneksi sijoittunut Walter Röhrl vuonna 1984.]] Fiatin viimeinen voitto tuli vuonna 1981, kun Markku Alén oli jo neljännen kerran nopein. Fiatien voittoputken katkaisi vuonna 1982 Audi Quattrolla ajanut Michèle Mouton, joka oli ensimmäinen ja tähän saakka ainoa rallin voittanut nainen. Quattroilla ajettiin voittoon kahtena seuraavanakin vuonna, kun Hannu Mikkola otti toisen ja kolmannen Portugalin-voittonsa. Vuonna 1984 jännittävä kilpailu huipentui jälleen kerran viimeiselle erikoiskokeelle Mikkolan ja Alénin kaksinkamppailuksi. Tällä kertaa eroa oli maalissa Mikkolan hyväksi 27 sekuntia.
Vuoden 1985 ralli kärsi sääolosuhteista. Rankkasade ja tuuli vaurioittivat sorateitä pahoin, ja rallin Timo Salosen kartanlukijana voittanut Seppo Harjanne vertasikin olosuhteita Afrikan kilpailuihin, Norsunluurannikon ralliin ja Safari-ralliin.
Ralli oli aina houkutellut paljon yleisöä reitin varrelle. Erityisesti Lissabonin lähellä Sintran seudun asfalttierikoiskokeilla yleisömassoilla oli tapana tungeksia tielle ja väistää vasta, kun ralliauto oli enää vain metrien päässä. Monet pitivätkin tällaisten erikoiskoekiden ajamista silkkana hulluutena: se oli äärimmäisen vaarallista, eivätkä kuljettajat pystyneet ajamaan ihmisten seassa kunnolla kilpaa.
Katastrofivuoden jälkeen ralli siirtyi Lancian komentoon. Markku Alén otti ennätyksellisen viidennen voittonsa vuonna 1987, ja kolmena seuraavana vuonna voittoon Lancia Delta Integralella ajoi Italian Miki Biasion.
1990-luku: Ralli uudistuu ja muuttaa pohjoisemmaksi
Lancian valtakausi päättyi vuoteen 1992, kun Juha Kankkunen ajoi italialaismerkille sen viimeisen voiton Portugalista. Tosin espanjalainen Carlos Sainz oli jo vuotta aiemmin pystynyt rikkomaan Lancia voittoputken Toyota Celicalla.
Vuonna 1994 lentoyhtiö TAP palasi kahdenkymmenen vuoden tauon jälkeen rallin pääsponsoriksi. Samainen vuosi oli viimeinen kerta, kun rallin lähtö ja maali olivat Estorilissa ja kun rallissa ajettiin sekä sora- että asfalttiteillä. Voiton tuolloin vei toista kertaa urallaan Juha Kankkunen.
Vuonna 1995 rallia uudistettiin pelkille sorateille siirtymisen lisäksi muutenkin. Kilpailumatka lyheni hieman, kun MM-sarjan sääntöjen mukaisesti kilpailu alettiin järjestää aiemman neljän päivän sijaan kolmena päivänä. Samalla sen keskuspaikka siirrettiin Figueira da Foziin lähemmäs kuuluisia Arganilin, Fafen ja Ponte de Liman erikoiskokeita. Kyseisenä vuonna Carlos Sainz voitti Juha Kankkusen vain 12 sekunnin erolla, mikä oli siihen mennessä pienin voittomarginaali. Vuonna 1996 ralli ei kuulunut MM-kalenteriin, mutta palasi siihen heti seuraavana vuonna, jolloin Tommi Mäkinen otti ensimmäisen Portugalin rallin voittonsa.
Vuonna 1998 rallin keskuspaikka siirrettiin vieläkin pohjoisemmaksi Matosinhosiin. Kyseisen vuoden kilpailusta tuli todella tasaväkinen. Subaru Imprezalla ajanut skotti Colin McRae oli alkuun ylivoimainen, mutta hänen autonsa alkoi kärsiä moottoriongelmista, jolloin Toyota Corollalla kilpaillut Carlos Sainz alkoi kiriä eroa umpeen. Maalissa eroa McRaen hyväksi oli lopulta vain 2,1 sekuntia. Seuraavana vuonna Fordille siirtynyt McRae toisti temppunsa ja oli nyt 12,3 sekuntia Sainzia nopeampi.
2000-luku: Putoaminen MM-sarjasta ja paluu Algarvessa takaisin
pienoiskuva|Rallin voittanut [[Sébastien Loeb vuoden 2007 rallissa.]] pienoiskuva|[[Jari-Matti Latvalan Ford Focus hurjan ulosajon jälkeen vuonna 2009. Road level -nuoli kuvassa osoittaa, missä tie kulkee.]] Vuonna 2000 ralli palkittiin vuoden eniten paranteena kilpailuna, mutta seuraavan vuoden kilpailu kärsi pahasti äärimmäisen huonoista sääolosuhteista. Tommi Mäkinen otti kilpailussa, jossa neljä erikoiskoetta jouduttiin perumaan, uransa toisen Portugalin rallin voiton. Erikoiskokeiden kanssa olleiden ongelmien lisäksi katsojien hallinnassa oli ongelmia sekä politikointi vaikuttivat siihen, että ralli pudotettiin MM-kalenterista vuoden 2001 jälkeen.
MM-sarjasta tipahtanut kilpailu muutti Portugalin koillisnurkkaan, Trás-os-Montesin alueelle, jossa kilpailu järjestettiin kolme kertaa. Rallin järjestäjä Automóvel Club de Portugal halusi kuitenkin palauttaa kilpailun MM-sarjaan, ja vuonna 2005 ralli muutti maan etelärannikolle Algarveen ja Faron ympäristöön. Siellä järjestettiin MM-sarjan testirallit kahtena vuonna onnistuneesti, ja vuonna 2007 ralli pääsikin takaisin MM-kalenteriin. Niiden viiden vuoden aikana, joina ralli ei ollut MM-osakilpailu, sen voitti kolme kertaa portugalilainen Armindo Araújo.
Ensimmäinen Algarvessa ajettu MM-osakilpailu päättyi hallitsevan maailmanmestarin Sébastien Loebin voittoon. Vuonna 2008 ralli kuului MM-sarjan sijaan IRC-rallisarjaan, mutta vuodesta 2009 alkaen kilpailu on ollut vakituinen osa MM-sarjaa. Vuonna 2009 Loeb voitti toistamiseen, mutta ehkä parhaiten kilpailusta muistetaan Jari-Matti Latvalan dramaattinen ulosajo. Kilpailua johtanut Latvala ajoi neljännellä erikoiskokeella ulos tieltä, ja auto lähti pyörimään noin 150 metriä alas rinnettä. Auto pysähtyi lopulta puuhun, joka esti sitä jatkamasta vieläkin jyrkempään pudotukseen. Latvala ja kartanlukija Miikka Anttila selvisivät tilanteesta kuitenkin ehjinä.
2010-luku: Muutto pohjoiseen ja Ogierin nousu Alénin rinnalle
2010-luvulle tultaessa Portugalin ralli sai uuden mestarin. Ranskan Sébastien Ogier voitti vuosikymmenen viiden ensimmäisen vuoden aikana rallin neljästi. Vain vuoden 2012 ralli teki poikkeuksen. Tuona vuonna rankkasateesta kärsinyt reitti osoittautui autoille äärimmäisen rankaksi. Mikko Hirvonen oli maalissa nopein, mutta hänen Citroëninsa todettiin sääntöjen vastaiseksi ja hänet hylätiin tuloksista, jolloin voittajaksi nousi Adapta-tallin Ford Fiestalla ajanut Mads Østberg. Kyseisessä kilpailussa myös yön pimeydessä ajettavat erikoiskokeet tekivät paluun, kun ensimmäinen kilpailupäivä päättyi vasta pimeän tultua.
pienoiskuva|[[Sébastien Ogier nousi vuonna 2017 Markku Alénin rinnalle viiteen Portugalin rallin voittoon.]] Vuonna 2015 ralli muutti takaisin pohjoiseen. Kilpailun keskuspaikkana on siitä lähtien toiminut Matosinhosin kaupunki. Samalla rallireittiin palasi kilpailun historian kuuluisimpia erikoiskokeita. Kyseisenä vuonna suomalaiset neljäntoista vuoden tauon jälkeen voittokantaan palauttanut Jari-Matti Latvala johdatti Volkswagen Polo -kuljettajat kolmoisvoittoon.
Latvalan voiton jälkeen rallissa on nähty joka vuosi eri voittaja. Vuonna 2017 ralli juhli 50-vuotista historiaansa, ja samana vuonna Sébastien Ogier otti historiallisen viidennen voittonsa, mikä nosti hänet Markku Alénin rinnalle rallin menestyneimpänä kuljettajana.
2020-luku: Koronan varjosta MM 50 v. -juhliin
Vuosi 2020 oli ensimmäinen kerta, kun vuodesta 1967 alkaen järjestetty ralli jouduttiin perumaan. Syynä oli koronaviruspandemia, joka vaikutti vielä seuraavankin vuoden kilpailuun. Tuo kilpailu oli kuitenkin pandemian jälkeen ensimmäinen MM-ralli, jota yleisön sallittiin tulla paikan päälle seuraamaan, vaikkakin tiukkojen terveysturvallisuussääntöjen ehdoilla.
Kilpailullisesti Portugalin ralli on ollut vuodesta 2019 lähtien Toyotan hallitsema kilpailu. Japanilaismerkin autoilla voittoon ovat ajaneet Ott Tänak (2019), Elfyn Evans (2021) ja Kalle Rovanperä (2022).
Vuonna 2022 Rovanperän voittaman Portugalin rallin yhteydessä juhlistettiin koko MM-sarjan 50-vuotista historiaa. Paikalla oli monia entisiä maailmanmestareita, muitakin vanhoja kuljettajia ja kartanlukijoita sekä useita vanhoja ralliautoja, joilla myös ajettiin näytösajoja rallin erikoiskokeilla. Itse kilpailussa Rovanperää ei pidetty ennakkosuosikkina, sillä hän joutui ajamaan rallin avauspäivän ensimmäisenä autona. Hän kuitenkin kävi tiukan kilpailun tallikaverinsa Elfyn Evansin kanssa ja voitti lopulta yli 15 sekunnin erolla.
Auli Virta
Auli Hillevi Virta (s. 18. huhtikuuta 1951 Pori) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti SM-mitaleja 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa. Hän edusti Koiviston Iskua.
Virta saavutti Kalevan kisoissa viisiottelussa hopeaa vuonna 1969 ja sijoittui kuudenneksi vuonna 1967. Hän saavutti Kalevan kisoissa pronssia 200 metrin aitajuoksussa vuonna 1968 ja korkeushypyssä vuonna 1970. Pituushypyssä hän sijoittui Kalevan kisoissa kuudenneksi vuonna 1968 ja yhdeksänneksi vuonna 1970.
Virran ennätyksiä ovat 200 metrin aitajuoksussa 29,9 s vuodelta 1968 sekä korkeushypyssä 163 cm ja pituushypyssä 547 cm vuodelta 1970.
Dance You Off
Dance You Off on ruotsalaisen laulajan Benjamin Ingrosson esittämä kappale, jolla hän edusti Ruotsia vuoden 2018 Eurovision laulukilpailussa.
Kappale sijoittui loppukilpailussa 7. sijalle, ja sai yhteensä 274 pistettä. Se sai eri maiden raadeilta huomattavasti enemmän pisteitä kuin puhelinäänestyksessä. Raatiäänestyksessä pisteitä kertyi 253, ja puhelinäänestyksessä vain 21. thumb|left|250px|Ingrosso esittämässä kappalettaan Euroviisujen harjoituksissa.
Hanna Kulenty
Kulenty oli tuomariston jäsenenä Münchenin biennaalissa 1995. Hänen sävellystensä joukkoon kuuluu kaksi oopperaa, kolme sinfoniaa, konserttoja, muita orkesteriteoksia ja neljä jousikvartettoa. Säveltäjä asuu Varsovassa ja Arnhemissa, Alankomaissa.
I Won’t Break
I Won’t Break on venäläisen laulajan Julija Samoilovan esittämä kappale, jolla hän edusti Venäjää vuoden 2018 Eurovision laulukilpailussa.
Saha
Saha on työkalu tai työstökone, jota käytetään sahaukseen. Sahat voivat olla käsisahoja jotka toimivat ihmisvoimin tai konesahoja, jotka käyvät konevoimalla. Sahan tyypistä riippuen sillä voidaan sahata esimerkiksi puuta, muoveja, metalleja, kiveä, betonia, tai lihaa ja luita.
Käsikäyttöiset sahat perustuvat ihmisvoimin aikaan saatuun edestakaiseen liikkeeseen ja ne voivat leikata työnnettäessä tai vedettäessä. Konesahat toimivat sähkömoottorilla tai muulla tavoin konevoimalla.
Pyörösaha
Pyörösahassa eli sirkkelissä on pyörivä pyöreä terä, jonka ulkoreuna on hammastettu. Pyörösahalla voidaan sahata vain suoraan. Sahausliike on jatkuva. Pyörösahoilla sahataan mm. puuta, muoveja ja metalleja. Pyörösahoja on pienistä käsin liikuteltavista akkukäyttöisistä aina suuriin sahatavaran sahaamiseen tarkoitettuihin asti.
Katkaisuun tarkoitetuissa pyörösahoissa terä useimmiten tekee syöttöliikkeen. Katkaistavaa kappale siirretään sahan pöydällä sivusuunnassa oikeaan kohtaan ja terää liikuttamalla suoritetaan katkaisu. Terä on yleensä käännettävissä ja kallistettavissa, jotta katkaisu voidaan tehdä erilaisissa kulmissa.
Levyjen sahaukseen ja halkaisuun tarkoitetuissa sahoissa sahattavaa kappaletta liikutetaan pöydällä. Usein sahoissa on liukupöytä. Tällöin kappale tuetaan vaakatasossa terän lappeen suuntaisesti liikkuvaan pöytään ja sitä syötetään paikallaan pysyvään terään. Terää voidaan kallistaa pöytään nähden erilaisten sahauskulmien aikaansaamiseksi.
Yksi merkittävä pyörösahojen laji ovat sahat, joilla tukeista sahataan puutavaraa. Näissä sahoissa on isot terät ja pitkä liukupöytä. Usein sahat ovat siirrettäviä nk. kenttäsirkkeleitä, jotka kuljetetaan sahauspaikalle esim. maatilalle tai tulevalle rakennustyömaalle.
Vannesaha
Vannesahassa on yhtenäisen silmukan muodostava nauhamainen terä, jonka reunassa on leikkaavat hampaat. Sahausliike on siis jatkuva. Vannesahoilla voidaan leikata suoraan tai kaartaen. Pienin mahdollinen kaarresäde riippuu käytettävän vanteen leveydestä. Tilanteen mukaan vannesaha voi olla paikoillaan ja kappaletta syötetään terään, tai vannesahaa liikutetaan paikoillaan olevaan kappaleeseen.
Edestakaisen liikkeen sahat
Käsikäyttöiset sahat ovat sivulla käsisaha. Jatkuvan liikkeen sahoista poiketen useimmista edestakaisen liikkeen sahoista on olemassa sekä käsivoimaisia että konevoimaisia versioita. Samalla termillä voidaan viitata tilanteen mukaan kumpaan tahansa.
Konekäyttöiset
Konekäyttöisiä sahoja, joissa terä liikkuu edestakaisin ovat muiden muassa:
Lankasaha
Lankasaha on numeerisesti ohjattu työstökone jolla tehdään lankasahausta.
Eric Woolfson
Eric Norman Woolfson (18. maaliskuuta 1945 Glasgow, Skotlanti – 2. joulukuuta 2009 Lontoo, Englanti) oli skotlantilainen pianisti ja laulaja. Hänet tunnettiin parhaiten progressiivista rockia esittäneen The Alan Parsons Projectin perustajajäsenenä, lauluntekijänä ja vastaavana tuottajana. Woolfson oli yhtyeen jäsen vuosina 1975–1990. Tämän jälkeen hän teki pääasiassa musikaaleja, joiden aiheina olivat muun muassa Edgar Allan Poe ja Sigmund Freud.
Nuoruus
Woolfson syntyi Glasgow’ssa Skotlannissa vuonna 1945. Hänen enonsa Fred Stone oli taitava pianisti, mikä inspiroi myös Woolfsonia soittamaan. Ammatiltaan Stone oli psykiatrian professori, ja myös tätä aihetta Woolfson käsitteli myöhemmin tuotannossaan useasti. Hän kävi muutaman kerran tunneilla mutta keskittyi sitten itseopiskeluun eikä koskaan oppinut lukemaan nuotteja. Teini-ikäisenä Woolfson työskenteli jonkin aikaa kirjanpitäjänä, mutta oli ammattiin liian levoton. 18-vuotiaana hän muutti Lontooseen, missä hän alkoi liikkua Denmark Streetin muusikkopiireissä.
Uran alku
Woolfson sai töitä sessiopianistina ja työskenteli muun muassa Jimmy Pagen ja John Paul Jonesin kanssa. Vuoden 1965 tienoilla hän sai vakituisen työn Andrew Loog Oldhamin Immediate Recordsilta. Woolfson soitti pianoa monien levy-yhtiön julkaisujen taustayhtyeessä. Hänen kirjoittamiaan kappaleita esittivät myös muiden tuottajien ja levy-yhtiöiden muusikot. Woolfson teki kappaleita esimerkiksi Marianne Faithfullille ja Peter Noonelle.
Woolfson solmi sopimuksen myös Southern Musicin kanssa. Yhtiölle säveltäneet Andrew Lloyd Webber ja Tim Rice hankkivat kappaleilleen näkyvyyttä kirjoittamalla musikaaleja sen sijaan, että olisivat yrittäneet myydä niitä aikansa suosituimmille laulajille. Se teki Woolfsoniin pysyvän vaikutuksen. Southern Musicin -vuosinaan Woolfson soitti lyhyen aikaa Herman’s Hermitsissä vierailevana pianistina ja yritti myös saada pysyvän paikan jossain levy-yhtiön yhtyeessä siinä kuitenkaan onnistumatta.
Vuonna 1969 Woolfson avioitui. Sekä appivanhemmat että Woolfsonin omat vanhemmat suhtautuivat musiikkiuraan kielteisesti, ja Woolfson työskenteli kahden vuoden ajan isänsä huonekaluliikkeen keittiöosastolla. Hän ei pitänyt uudesta työstään ja palasi pian musiikkialalle.
Laitiaislampi
Laitiaislampi on Päijät-Hämeessä Heinolassa Heinolan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Eric Woolfson
Uran alku
Woolfson oli tyytymätön tuloihinsa lauluntekijänä ja päätti ryhtyä manageroimaan muusikoita. Hänen ensimmäiset asiakkaansa olivat Carl Douglas ja Alan Parsons. Woolfson tapasi Parsonsin sattumalta käydessään Abbey Roadin studioilla vuonna 1975. Studioteknikkona työskennellyt Parsons aloitteli uraa tuottajana ja tuottikin seuraavina vuosina menestysalbumeja Pilotille, Cockney Rebelille, John Milesille ja Al Stewartille.
Laitiaislampi
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,2 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Konniveden alueella (14.13), jonka Konniveden lähialueeseen (14.131) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 94 metriä mpy.
Eric Woolfson
The Alan Parsons Project
Woolfson piti Parsonsia taitavana tuottajana ja päätti toteuttaa Poe-albuminsa tämän kanssa. Miehet perustivat The Alan Parsons Project -nimisen yhtyeen. Koska Woolfson oli yhtyeen manageri, projekti nimettiin Parsonsin mukaan. Sen kantavana ajatuksena oli tehdä musiikkia samaan tapaan kuin auteur-ohjaajat tekivät elokuvia: soittajien ja laulajien sijaan yhtyeen keulahahmoja olivatkin tuottaja ja lauluntekijä. Yhtyeen ensimmäinen albumi Tales of Mystery and Imagination ilmestyi 1976. Pääasiallisena säveltäjänä ja sanoittajana toimi Woolfson, kun taas Parsons oli vastuussa yhtyeen tunnistettavasta äänimaailmasta. Woolfson myös lauloi joitakin yhtyeen kappaleita, mukaan luettuna yhtyeen suurimmat hitit ”Eye in the Sky”, ”Time” ja ”Don’t Answer Me”.
1980-luvun alkupuolella Woolfsonia häiritsi huijari, joka osteli hänen nimissään luksusautoja ja huviveneitä. Woolfsonina esiintynyt henkilö myös antoi haastattelun Billboardille ja pestasi kitaristi Al Di Meolan olemattomiin äänityksiin. Woolfson kirjoitti aiheesta ”Somebody Out There” -nimisen kappaleen.
The Alan Parsons Project julkaisi yhteensä kymmenen albumia vuosina 1976–1987. 1980-luvun lopulla Parsons ja Woolfson aloittivat työn Sigmund Freudia käsitelleen albumin parissa. Woolfson halusi tehdä aiheesta teatterimusikaalin, kun taas Parsons olisi halunnut pitäytyä yhtyeen aiempien albumien konseptissa. Vuonna 1990 ilmestynyttä Freudianaa ei lopulta julkaistu The Alan Parsons Projectin nimellä, mutta sen kannessa oli tarra, joka mainitsi sekä Woolfsonin ja Parsonsin nimet ja lisäksi sen, että Woolfson oli The Alan Parsons Projectin perustajajäsen. Levy jäi miesten viimeiseksi yhteistyöprojektiksi.
Musikaalit
Woolfsonin ja Brian Brollyn Freudianaan perustuva musikaali sai kantaesityksensä vuonna 1990 Wienin Theater an der Wienissä, missä sitä esitettiin 19 kuukauden ajan. Freudianan menestyksen myötä Woolfson teki myös toisen musikaalin Gaudin, jonka kantaesitys oli Aachenissa vuonna 1994. Musikaalia esitettiin myös Alsdorfissa (1995) ja Kölnissä (1996). Esitykset jatkuivat viiden vuoden ajan, minä aikana Gaudin kävi katsomassa yli puoli miljoonaa ihmistä.
Woolfsonin uhkapelaamista käsitellyt musikaali Gambler perustui hänen 1970-luvun lopulla Monte Carlossa viettämiinsä vuosiin ja samaa aihetta käsitelleeseen The Alan Parsons Projectin albumiin The Turn of a Friendly Card. Ensi-ilta oli Berliinissä 1996, mutta erityisen suosittu musikaali oli Etelä-Koreassa, missä se voitti useita palkintoja. Korealainen tuotanto vieraili myös Japanissa vuosina 2002 ja 2005.
Woolfson palasi Edgar Allan Poen pariin vuonna 2003, jolloin hän julkaisi studioalbumin nimeltä Poe: More Tales of Mystery and Imagination. Samana vuonna albumin kappaleet esitettiin Abbey Roadin studioilla. Vuonna 2009 sai ensi-iltansa musikaali Edgar Allan Poe.
Vuonna 2007 ensi-iltansa saanut Dancing Shadows keskittyi erityisesti Aasian-markkinoille, ja sen esikuvana oli korealainen näytelmä nimeltä ”Metsäpalo”. Woolfson sävelsi ja sanoitti musikaalin, näytelmäosuudet kirjoitti Ariel Dorfman. Näytelmä voitti Koreassa useita palkintoja, mukaan luettuna parhaan musikaalin teatteripalkinnon.
The Alan Parsons Project That Never Was
Vuosina 2007–2008 Woolfson kävi läpi vanhoja arkistojaan etsiessään bonusmateriaalia The Alan Parsons Projectin albumien uudelleenjulkaisuille. Hän löysi joukon kappaleita, jotka olivat aikanaan jääneet julkaisematta. Vanhat demoversiot julkaistiin bonuskappaleina uudelleenjulkaistuilla levyillä, mutta Woolfson päätti lisäksi tehdä kappaleista viimeistellymmät versiot. Ne ilmestyivät tammikuussa 2009 nimellä Eric Woolfson sings The Alan Parsons Project That Never Was.
Kuolema
Woolfson kuoli munuaissyöpään joulukuussa 2009. Hän oli kuollessaan 64-vuotias. The Guardian kuvaili muistokirjoituksessaan Woolfsonia ”epätavalliseksi ilmiöksi: valtavan menestyneeksi rock-muusikoksi, joka onnistui pysymään lähes tuntemattomana.”
Yksityiselämä
Woolfsonin vaimo Hazel oli hänen kaukainen sukulaisensa. He avioituivat vuonna 1969 ja saivat kaksi tytärtä sekä useita lapsenlapsia. Woolfson perheineen muutti vuonna 1978 Monacoon. He palasivat Britanniaan kaksi vuotta myöhemmin.
Moniin kappaleisiinsa Woolfson sai inspiraation vaimoltaan. The Alan Parsons Projectin hitti ”Games People Play” sai nimensä Hazelin lukemasta kirjasta, ja Freudianan teemaan vaikuttivat hänen tuolloiset psykologian opintonsa.
Woolfson oli etniseltä taustaltaan juutalainen, mutta ei harjoittanut mitään uskontoa. Poliittisilta kannoiltaan hän oli liberaali ja tuki taloudellisesti 1980-luvulla toiminutta sosiaalidemokraattista puoluetta.
Oranssiviikunakaija
Oranssiviikunakaija (Cyclopsitta gulielmitertii) on Papua-Uudessa-Guineassa elävä kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö
Oranssiviikunakaija on noin 13 cm pitkä ja painaa 28–35 g. Lajista tunnetaan seitsemän alalajia ja muotojen välillä on värieroja. Sen höyhenpuku on yleensä selkäpuolelta vihreä tai vihertävänruskea ja vatsapuolelta kellanvihreä, rinnasta usein oranssi. Naamassa ja kurkussa on valkoista, keltaista tai mustaa kuviointia. Nokka on tummanharmaa, iiris tummanruskea ja koivet vihertävänharmaat. Sukupuolet eroavat pään kuvioinnin perusteella. Nuori lintu muistuttaa enemmän naarasta höyhenpuvultaan, sen rinta on kuitenkin vihreä ja kurkun sivut ovat oranssit.
Linnut liikkuvat tavallisesti pienissä muutaman yksilön parvissa puiden latvustoissa. Ruokaillessaan ne ovat hiljaisia ja vaikeasti havaittavia, mutta lennellessään ne päästävät kuuluvia kutsuääniä.
Esiintyminen
Oranssiviikunakaija elää Papua-Uusi-Guinean rannikoilla ja lähisaarilla sekä Salawatissa ja Arussa. Sen populaatio on kooltaan yli 100 000 yksilöä ja elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä.
Lisääntyminen
Lajin pesintä tunnetaan enimmäkseen vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Luonnossa pesä on puussa olevassa kolossa. Munia on yleensä kaksi ja haudonta-aika 18–21 päivää. Poikaset jättävät pesän 40–55 päivän ikäisinä.
Ravinto
Oranssiviikunakaija syö ainakin hedelmiä, ennen kaikkea viikunoiden siemeniä, sekä kukkien mettä ja mahdollisesti myös hyönteisiä.
Lydos
Lydos oli antiikin kreikkalainen vaasimaalari, joka maalasi attikalaista mustakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa arkaaisella kaudella noin vuosina 565–535 eaa.
Lydos oli nimensä perusteella lyydialaista syntyperää: nimi, joka on ilmeisesti lähinnä lempinimi, merkitsee yksinkertaisesti ”lyydialaista”. Hänellä oli ilmeisesti suuri työpaja. Lydoksen signeeraus tunnetaan vain kahdesta vaasista, mutta tyylillisin perustein hänen nimiinsä on laitettu yli 130 eri vaasia. Lydoksen tai hänen työpajansa tekemät vaasit olivat laadultaan vaihtelevia, mutta ilmaisultaan eloisia ja dramaattisia. Maalaustyylissä näkyy siirtymä varhaisempaa orientalisoivaa tyyliä muistuttavista eläinaiheisista kuvanauhoista mytologisiin aiheisiin.
Korvenlampi (Heinola)
Korvenlampi on Päijät-Hämeessä Heinolan keskustaajaman lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 7,8 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä. Korvenlammen itärannalla on laavu ja tulipaikka, jolla ei ole puuhuoltoa. Laavun ohittaa polku, joka on osa Valo-ilveksen ulkoilureitin ja Heinolan ja Vuolenkosken välisen Juustopolun yhdistävää reittiä.
Salvage Corps
pienoiskuva|New Yorkissa toimineen Salvage Corps -joukko [[New York Fire Patrolin asema Manhattanilla.]] Salvage Corps (’pelastusjoukot’) oli vakuutusyhtiöiden rahoittama palokunnan kaltainen joukko, jonka tehtävä oli tulipalon sattuessa suojata omaisuutta ja estää lisävahinkojen synty. Itse palovahinkojen lisäksi sen tehtävä oli suojata omaisuutta palojen sammutuksessa käytetyn veden ja kemikaalien aiheuttamilta vahingoilta. Tunnetuimmat ja pisimpään toimineet Salvage Corpsit sijaitsivat Lontoossa, Liverpoolissa ja Glasgow’ssa.
Salvage Corps sai alkunsa Yhdistyneessä kuningaskunnassa vakuutusyhtiöiden perustamista yksityisistä palokunnista, joissa työskenteli varsinaisten palomiesten lisäksi porteriksi kutsuttuja miehiä. Heidän tehtävänsä palopaikalla oli pelastaa omaisuutta palosta ja vähentää vakuutusyhtiölle koituvia vahinkoja. Kun vakuutusyhtiöiden palokunnat vuonna 1865 säädetyn lain myötä lakkautettiin ja korvattiin kunnallisilla palokunnilla, vastaava tehtävä siirtyi varta vasten perustetuille Salvage Corps -joukoille.
Yhdistyneessä kuningaskunnassa viimeiset Salvage Corps -joukot lakkautettiin vuonna 1984 ja niiden toiminnot yhdistettiin palolaitoksiin, joiden katsottiin kykenevän vahingontorjuntaan kustannustehokkaammin kuin erikseen sitä varten ylläpidettyjen joukkojen. New Yorkissa vastaava joukko, nimeltään New York Fire Patrol, toimi vuoteen 2006 asti.
Suuri junaryöstö (vuoden 1903 elokuva)
Suuri junaryöstö on vuonna 1903 julkaistu Edwin S. Porterin ohjaama mustavalkoinen mykkäelokuva. Useimpien lähdeteosten mukaan Suuri junaryöstö on myös maailman ensimmäinen lännenelokuva ja se loi tyylilajin, josta tuli jo muutaman vuoden kuluttua yhdysvaltalaisten elokuvateattereiden suosituin.
Tapahtumat
Elokuva koostuu hieman yli kymmenestä erillisestä kohtauksesta, jotka kukin kuljettavat tarinaa eteenpäin. Ensimmäisessä kohtauksessa kaksi naamioitunutta ryöstäjää pakottaa lennätinoperaattorin lähettämään lähestyvälle junalle pysähtymiskäskyn ja sitoo miehen. Junan pysähdyttyä ryöstäjät siirtyvät junaan, menevät postivaunuun ja lyhyen ammuskelun jälkeen räjäyttävät auki arvokkaan kuljetuksen. Ryöstäjät siirtyvät veturiin ja saavat junan pysähtymään, minkä jälkeen he käskevät matkustajat ulos junasta. Yksi mies yrittää paeta väkijoukosta, mutta hänet ammutaan. Muilta kerätään arvoesineet. Ryöstäjät poistuvat paikalta pelkällä veturilla, noutavat metsään jättämänsä hevoset ja ratsastavat karkuun. Sähköttäjä onnistuu hakemaan apua ja joukko aseistautuneita miehiä lähtee ryöstäjien perään. Alkaa takaa-ajo hevosten selässä. Hetken kuluttua kolme jäljellä olevaa ryöstäjää pysähtyy hevosineen luultuaan jättäneensä takaa-ajajansa. Ryöstäjät alkavat tutkia ryöstösaalistaan, mutta takaa-ajajat onnistuvat piirittämään varkaat. Taistelussa osa takaa-ajajista ja kaikki ryöstäjät kuolevat.
thumb|180px|right|Elokuvan tunnetuin otos.
Elokuvaan kuuluu yksi erillinen otos, joka on ehkä koko elokuvan kuuluisin osa. Siinä yksi ryöstäjistä kohottaa aseen sekä ampuu useasti kohti kameraa ja katsojaa. Tällä pyrittiin luomaan katsojalle vaikutelma siitä, että hän on mukana elokuvan tapahtumissa. Tämä lyhyt pätkä on välillä näytetty elokuvan aluksi, joskus taas lopuksi. Kohtaukseen viitataan muun muassa Martin Scorsesen elokuvan Mafiaveljet (1990) lopussa, jossa Joe Pescin roolihahmo ampuu kohti kameraa.
Kortteet
thumb|200px|oikea|[[Peltokorte|Peltokortteen (Equisetum arvense) itiöverso.]] Kortteet (Equisetum) on sanikkaisten suku, jonka nykyisin elävät lajit edustavat yksin kortekasvien (Equisetaceae) heimoa, Equisetales-lahkoa ja Equisetopsida-luokkaa (synonyymi Sphenopsida). Aiemman luokittelun mukaan kortteet muodostivat oman alakaarensa Equisetophytina (synonyymi Sphenophytina). Kortteisiin kuuluu 15 lajia, mutta kasviryhmä on ollut huomattavasti monimuotoisempi esihistoriallisena aikana, jolloin myös muita luokkia ja lahkoja on fossiililöytöjen perusteella ollut olemassa. Monet nykyisin elävät kortelajit ovat keskenään risteytymiskykyisiä.
Kuvaus
Eräät trooppiset kortteet ovat ikivihreitä. Niiden koko vaihtelee tavallisesti 20 senttimetristä 1,5 metriin, tosin Equisetum myriochaetum voi kasvaa jopa kahdeksan metrin korkuiseksi. Monilla lajeilla kasvaa erityinen lehtivihreätön kevätverso, jonka yksittäisen varren päässä sijaitsee kukintoa muistuttava itiöpesäkkeiden rykelmä. Yhteyttävä ja steriili kesäverso puolestaan koostuu varresta, jonka jokaisesta jaokkeesta kasvaa säteittäisesti ohuita oksia, joiden juuressa puolestaan on yksi pieni ja alkeellinen lehti kutakin oksaa kohden.
Kivihiilikaudella kortteet olivat hallitsevia kasveja yhdessä liekojen ja saniaisten kanssa. Eräät lajit olivat jopa 30 metriä korkeita puita. Eräs merkittävä suku oli omaan heimoonsa kuulunut Calamites.
Levinneisyys
Kortteet ovat levinneet lähes maailmanlaajuisesti; ne puuttuvat vain Etelämantereelta sekä Australiasta ja Uudesta-Seelannista. Suomessa kasvaa kahdeksan eri kortelajia eli lähes puolet maailman kaikista lajeista ja lisäksi neljä eri risteymää. Jopa eristyneellä Islannin saarella tavataan seitsemän eri kortelajia.
Elinympäristö
Monet lajit viihtyvät hiekkaisella maaperällä, kuten laajalle levinnyt peltokorte (Equisetum arvense), joka on erittäin vaikeasti hävitettävä peltojen rikkaruoho. Jotkin lajit taas viihtyvät vedessä tai märillä savikoilla.
Muuta
Kortteista erityisesti järvikorte on ollut ennen merkittävä kotieläinten rehukasvi, jota käytetään rehuksi jossain määrin edelleen.
Vietnam
Vietnam, virallisesti Vietnamin sosialistinen tasavalta , on valtio Kaakkois-Aasiassa. Sen rajanaapurit ovat Kambodža, Kiina ja Laos. Vietnamin pinta-ala on noin 330 000 neliökilometriä ja asukasluku yli 96,2 miljoonaa.
Vietnam oli vuodesta 111 eaa. tuhannen vuoden ajan osa kiinalaisia valtioita, kunnes vietnamilainen dynastia nousi valtaan 939. Vuoden 1471 jälkeen se valloitti Champa-kuningaskunnan nykyisessä Keski-Vietnamissa, ja vietnamilaisten asutus levisi etelään aina Mekongin suistoon asti. Vuonna 1858 Ranska aloitti siirtomaavalloitukset Etelä-Vietnamista, ja 1885 Annam, Tonkin ja Kotšinkiina liitettiin osaksi Ranskan Indokiinaa. Toisen maailmansodan ja Japanin miehityksen aikana maassa syntyi antikolonialistisia liikkeitä kuten Việt Minh, ja sodan jälkeen 2. syyskuuta 1945 vietnamilaiset kommunistit Ho Tši Minhin johdolla julistivat maan itsenäiseksi. Ranska ei halunnut luopua siirtomaastaan ja kävi sotaa aina vuoteen 1954, jolloin se kärsi tappion Điện Biên Phủn taistelussa.
Genevessä sovittiin siirtomaavallan lopettamisesta ja maa jaettiin Pohjois-Vietnamin kommunistisen hallinnon ja etelän Bảo Đạin keisarinvallan välillä. Etelä-Vietnam julistautui vuonna 1955 Vietnamin tasavallaksi Ngô Đình Diệmin noustessa valtaan. Etelä-Vietnamissa nousi Kansallisen vapautusrintaman johtama kapina, jota pohjoinen avusti. Etelä pyysi Yhdysvaltain sotilasapua sen kukistamiseksi. Etelä-Vietnamissa vallan kaappasivat vuonna 1963 kenraalit. Yhdysvallat lisäsi tukeaan sille ja aloitti myös Pohjois-Vietnamin pommitukset. Yhdysvallat vetäytyi sodasta vuonna 1973. Vuonna 1975 Pohjois-Vietnamin joukot miehittivät Etelä-Vietnamin ja maa yhdistyi. Vietnam kävi myös lyhyen sodan Kambodžaa ja Kiinaa vastaan.
Vuonna 1986 Vietnam aloitti Kiinan tyyliset talousuudistukset nimellä Đổi Mới. Vietnam on saanut huomiota nopeasta talouskasvusta ja köyhyyden vähenemisestä uudistusten jälkeen. Vietnam pääsi Maailman kauppajärjestön jäseneksi vuonna 2007, ja se kohosi vuonna 2015 keskitulotason maaksi.
Maantiede
thumb|left|Korkeuskartta.
Fyysinen maantiede
Vietnam on pinta-alaltaan 331 688 neliökilometriä, suunnilleen Suomen (338 000 neliökilometriä) kokoinen. Se muistuttaa muodoltaan loivaa S-kirjainta ja reunustaa Indokiinan niemimaan itä- ja etelärantoja. Pohjoisosa kaartuu Tonkininlahden ympäri, lounaiskärki rajautuu Siaminlahteen. Väestö ja riisinviljely keskittyvät alankoalueille, etenkin jokien suistoihin. Tärkeimmät joet ovat Punainenjoki ja Mekong. Laajat vuoristoiset alueet kohoavat 2,5 kilometriin etenkin maan luoteisosassa ja keskiosan ylänköalueella. Ne ovat perinteisesti kaskiviljelyä harjoittavien etnisten vähemmistöjen asuma-alueita.
Punaisenjoen kolmiomainen suistoalue on maan tiheimmin asuttua aluetta. Se nousee alle kolme metriä merenpinnasta. Punainenjoki lähtee Kiinan Yunnanista, ja sen kokonaispituus on 1 200 kilometriä. Sen kaksi päähaaraa ovat nimeltään Sông Da ja Sông Lô. Joki tulvii säännöllisesti, ja alueelle on vuosisatojen aikana rakennettu kanavia ja patoja, joilla tulvia hillitään. Tulvien ja kanavajärjestelmien ansiosta alueelta saadaan kaksi riisisatoa vuodessa.
Punaisenjoen koillispuolen ylängöt ovat metsäistä aluetta, jossa asuu etnisiä vähemmistöjä. Maan korkein vuori, 3 143 metrin korkuinen Phan Xi Păng, kohoaa Lào Cain maakunnassa lähellä Kiinan rajaa. Vietnamin pohjoisosassa on myös Halonginlahti, jossa kohoaa tuhansia pieniä dolomiitti- ja kalkkikivisaaria.
Punaisenjoen eteläpuolella kohoaa maan keskiosia hallitseva metsäinen Annamin ylänkö, joka kattaa 66 prosenttia maan pinta-alasta. Ylängön harjanne on vedenjakaja, joka toimii Laosin vastaisena rajana. Vuoriston ja Etelä-Kiinan meren välissä on kapea rannikkokaistale. Rannikolle ovat tyypillisiä dyynit ja laguunit. Rannikkotasanko kohoaa ensin muinaisiksi alluviaaliterasseiksi, ja sitten vuoristoalueeksi. Paikoin Annamin ylänkö saavuttaa rannikon ja muodostaa kallioisia niemekkeitä.
Annamin ylängön eteläpuolella, missä loivan S-kirjaimen muotoinen maa kääntyy länteen, on rikkonainen, metsäinen vuoristoalue, jota kutsutaan keskiylängöksi. Sen selänteet ulottuvat monin paikoin rannalle asti ja hankaloittavat liikennettä maan kahden suuren asutuskeskittymän, Mekongin ja Punaisenjoen suistoalueiden välillä.
Kallioperä
Vietnamin kallioperä jaetaan viiteen alueeseen: koillisosaan, luoteisosaan, Truong Soniin, Kon Tumiin ja Namboon. Koillisosa on osa Etelä-Kiinan laattaa, josta on löydetty kerrostumia varhaiselta paleotsooiselta kaudelta ja kvartäärikaudelta. Paleotsooisella kaudella luoteisosa ja Truong Son poimuttuivat rajusti, ja niihin kertyi paksuja muodostumia tuolta ajalta. Prekambrikauden kerrostumat ovat yleisiä Punaisenjoen siirroksessa ja Fansipanin vuoristossa, samoin kuin Kon Tumin alueella. Nambon aluetta peittää paksu (yli 6 km) kerros kenotsooisia muodostumia, jotka kertyivät aikanaan hautavajoamaan. Moniin vastaaviin hautavajoama-alueisiin kertyi sedimenttejä mesotsooisella kaudella.
Ilmasto
Ilmasto vaihtelee huomattavasti paikasta toiseen. Vuodessa sataa alankoalueilla 1000 mm, vuoristoissa 2500 mm. Maan etelä- ja keskiosassa on kuumaa läpi vuoden. Pohjoisessa on kylmä vuodenaika, kun koillismonsuuni tuo viileää ilmaa Keski-Kiinasta. Pohjoisosan korkeimmilla huipuilla voi sataa silloin luntakin. Maan keskiosan koilliseen avautuvalla rannikolla on syyskuusta tammikuuhun pilvinen ja tihkusateinen vuodenaika. Silloin alueelle iskee säännöllisesti taifuuneja.
Luonto
thumb|Mangrovemetsää Cần Giờssa, Hồ Chí Minhin kaupungin liepeillä.
Vietnamin hedelmällinen maaperä ja subtrooppinen ilmasto suosivat rehevää kasvillisuutta. Metsissä kasvaa yli 800 puulajia. Vietnamin sodassa tuhottiin arviolta kaksi miljoonaa hehtaaria metsää ja puolet maan mangrovealueista. Sodan jälkeisen väestönkasvun ja talousahdingon aikana metsien tuhoutuminen eteni, mutta talouskasvun myötä metsiä on alettu ennallistaa. Puolet maan pinta-alasta on metsää.
Maassa on tavattu noin 200 nisäkäslajia, 800 lintulajia, 150 matelijalajia ja 100 sammakkoeläinlajia. Merialueilla ja murtovesissä elää tuhat kalalajia, makeassa vedessä 250 lajia lisää. Merissä on myös monenlaisia selkärangattomia. Tiheissä metsissä elää monenlaisia apinoita ja pieniä kissaeläimiä. Pohjoisen vuorilla elää kauluskarhuja, malaijikarhuja, kettuja ja muita pieniä petoja. Vielä viime vuosikymmeninä maasta on löydetty tieteelle uusia kasvi- ja eläinlajeja. Laosin rajalla elää harvinainen nautaeläin saola, ja metsissä piileksii myös arkoja muntjakkeja. Muita harvinaisia eläimiä ovat jaavansarvikuono, tonkininlanguri ja sen sukulainen (Trachypithecus poliocephalus), aasiannorsu, tiikeri ja puuleopardi.
Historia
Ensimmäiset ihmiset muuttivat Punaisenjoen suistoalueelle noin 2 500 vuotta sitten. Alueelta on löydetty taidokkaasti koristeltuja pronssirumpuja, jotka on valmistettu 200-luvulla eaa., ehkä jopa 600-luvulla eaa. Pronssilöydöt kertovat korkeasta teknologiasta ja järjestäytyneestä yhteiskunnasta.
Vietnam tulee sanasta Việt Nam, Nam Việt käännettynä toisin päin. Nam Việt (南越, ”eteläinen Việt") oli muinainen kuningaskunta, joka hallitsi suurta osaa nykyistä pohjoista Vietnamia ja eteläistä Kiinaa 200-luvulla eaa. Kiinan Han-dynastia valloitti Pohjois-Vietnamin Punaisenjoen suiston 111 eaa., ja tuhannen vuoden ajan Vietnam oli osa kiinalaisia valtioita. Tänä aikana Vietnamiin lainautui kiinan kirjoitusjärjestelmä ja vietnamin kieleen lukematon määrä sanoja kiinan kielestä. Kiinalaisesta kulttuurista lainautuivat myös konfutselaisuus sekä Kiinan poliittinen järjestelmä. Samaan aikaan Mekongin suistossa kehittyivät hindulais-buddhalaiset Funanin ja Champan kuningaskunnat. Khmerien ensimmäinen kuningaskunta Chenla valloitti Funanin 600-luvulla, mutta Champa säilyi 1800-luvulle saakka.
Vietnamilaiset kapinoivat useasti kiinalaisia vastaan, ja Ngô Quyênin johdolla ensimmäinen vietnamilainen keisarikunta Đại Việt nousi valtaan vuonna 939. Keisarikunnan pääkaupunki oli Huế. Đại Việt torjui mongolien hyökkäykset 1200-luvulla, mutta keisarikunta tuhoutui 1400-luvulla Kiinan Ming-dynastian hyökätessä. Lê-dynastia palautti kuitenkin nopeasti vietnamilaisten itsenäisyyden, ja vuonna 1471 vietnamilaiset valloittivat nykyisessä Keski-Vietnamissa sijainneen Champan. Lê-dynastian heiketessä voimakkaat Trịnh- ja Nguyễn-suvut kävivät sisällissotia 1600- ja 1700-luvuilla. Valtakunta jakautui kahtia, ja Nguyễn-dynastian hallitsema eteläosa valloitti chamien ja khmerien asuttaman Mekongin suiston. Tây Sơnista lähtenyt talonpoikaiskapina yhdisti maan uudelleen 1700-luvun lopussa. Nguyễn-suvun keisari Gia Long nousi valtaan 1802 ja aloitti Nguyễn-dynastian.
Ranskan siirtomaaksi
thumb|200px|left|Ranskan valloitukset Indokiinassa eri vuosina merkittynä violetin eri sävyillä. Ranskalaiset lähetyssaarnaajat ja kauppiaat olivat tulleet Vietnamiin jo 1600-luvulla, mutta vasta vuonna 1858 Ranska aloitti siirtomaavalloitukset Etelä-Vietnamista, josta tuli Ranskan Kotšinkiinan siirtomaa 1867. Keski-Vietnamista tehtiin Annamin ja Pohjois-Vietnamista Tonkinin protektoraatit vuonna 1883. Vuodesta 1885 lähtien koko Vietnam kuului yhdessä Kambodžan ja Laosin kanssa Ranskan Indokiinaan. Maan vietnamilainen kuningassuku sai edelleen jäädä valtaistuimelleen ranskalaisten suojeluksessa. Tänä aikana maahan levisivät ranskan kieli ja katolilaisuus. 1900-luvun alussa nousivat myös koulutettujen vietnamilaisten intellektuellien nationalistiset, anti-kolonialistiset ajatukset, ja 1930-luvusta lähtien kansallismielisten ja vallankumouksellisten liikkeiden levottomuudet kasvoivat.
Vietnamin sota
thumb|Ngô Đình Diệm ja Dwight D. Eisenhower Yhdysvalloissa 1957.
Etelä-Vietnamin presidentti Ngô Đình Diệm aloitti 1956 kampanjan poliittisia vastustajiaan vastaan, ja 1957 sissiliike Kansallinen vapautusrintama nousi kapinaan etelässä. Pohjoisesta alkoi virrata aseita ja miehiä liikkeelle. Joulukuussa 1961 Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy lähetti Ngô Đình Diệmin pyynnöstä Etelä-Vietnamiin sotilasneuvonantajia Etelä-Vietnamin armeijan ARVN:n tueksi. Vuonna 1963 etelässä tapahtui kenraalien vallankaappaus, joka syöksi Ngô Đình Diệmin vallasta, minkä jälkeen Yhdysvallat lisäsi tukeaan Etelä-Vietnamille. Vuonna 1964 tapahtui niin kutsuttu Tonkininlahden välikohtaus, jonka varjolla Yhdysvallat aloitti ennalta suunnitellut Pohjois-Vietnamin pommitukset. Maaliskuussa 1965 presidentti Johnson lähetti ensimmäiset Yhdysvaltain maajoukot maahan. Sota ja pommitukset levisivät myös naapurimaiden alueille.
thumb|Yhdysvaltojen joukkoja Dak Tossa vuonna 1966. Merkittävä käännekohta sodassa oli tammikuun 1968 Tet-offensiivi, joka vahingoitti sekä Yhdysvaltain että Etelä-Vietnamin taistelutahtoa ja aiheutti vakavia tappioita Kansalliselle vapautusrintamalle. My Laissa amerikkalaiset tappoivat yli 500 siviiliä. Veritekoja oli tapahtunut aiemminkin, mutta tämä tapaus nostatti Yhdysvalloissa vahvasti sodanvastaisen liikkeen. Tammikuussa 1969 Pariisissa aloitettiin rauhanneuvottelujen ensimmäinen kierros. Enimmillään amerikkalaisia taisteli Vietnamissa kerralla 534 000 miestä samana vuonna. Rauhansopimus solmittiin Pariisissa 27. tammikuuta 1973. Etelä-Vietnam jaettiin hallituksen ja Kansallisen vapautusrintaman hallitsemaksi tilkkutäkiksi ja Yhdysvallat veti joukkonsa maasta. Alkuvuodesta 1975 Pohjois-Vietnamin vakinaiset joukot aloittivat hyökkäyksen ja valtasivat Etelä-Vietnamin. Saigon vallattiin 30. huhtikuuta, ja se sai nimen Hồ Chí Minhin kaupunki vuonna 1969 kuolleen Ho Tši Minhin mukaan. Maa yhdistyi virallisesti heinäkuussa 1976.
Sodassa kuoli noin kaksi miljoonaa vietnamilaista ja neljä miljoonaa vammautui. 50 % asunnoista ja 70 % teollisuudesta tuhoutui. Maahan jäi valtava määrä räjähtämättömiä maamiinoja ja pommeja, ja laajoja alueita saastui Yhdysvaltain käyttämästä Agent Orange -kasvimyrkystä. Maan yhdistymisen jälkeen sosialistinen järjestelmä kollektivisointeineen ulotettiin koko maahan ja entisen vallan tukijat lähetettiin uudelleenkoulutusleireille, jossa he viettivät kuukausista vuosiin. Suurin osa Etelä-Vietnamin musiikista, taiteesta ja kirjallisuudesta kiellettiin. Julkaisut myötäilivät sosialistista realismia.
Sodan jälkeen
thumb|Venepakolaisia vuonna 1985
Vuonna 1978 Vietnam valtasi Kambodžan, jossa valtaa pitivät punaiset khmerit, ja asetti valtaan tukijansa Heng Samrinin. Kiina epäili Vietnamin tiukkaa liittolaisuutta Neuvostoliiton kanssa ja arveli sen pyrkivän ylivaltaan koko niemimaalla. Kiina kosti käymällä helmi–maaliskuussa 1979 pienen, mutta verisen rajasodan Vietnamin kanssa. Sota nosti kiinalaisvastaisia mielialoja, ja Vietnamin kiinalaisvähemmistöä pakeni Vietnamista veneillä läheisiin maihin. Myöhemmin heitä seurasi myös muita kansallisuuksia Vietnamin taantuvan talouden ja sisäisten tukahdutustoimien vuoksi. Merimatkasta selvinneet venepakolaiset muodostivat suuria pakolaisleirejä ympäröivissä maissa, mikä sai aikaan kansainvälisen kriisin. Heitä tuli myös Suomeen pieni joukko, nykyiset suomenvietnamilaiset.
Neuvostoliiton Mihail Gorbatšovin uudistustoimien vuoksi Vietnam sai entistä vähemmän apua ja joutui uudistamaan talouttaan. Kommunistijohtaja Nguyễn Văn Linh aloitti vuonna 1986 Đổi Mới -uudistukset. Uudistuksella sallittiin maataloustuotteiden kauppa ja yritysten omistaminen. Osa kolhooseista purettiin, säännöstelyä vähennettiin ja ulkomaalaisia yhteisyrityksiä alettiin rohkaista. Vietnamin talous elpyikin nopeasti maatalous- ja teollisuustuotannon kasvaessa merkittävästi. Uudistukset synnyttivät myös työttömyyttä ja inflaatiota, joka johti 1989–1990 uusien venepakolaisten aaltoon lähinnä Hongkongiin. Nykyisinkin Vietnam on yksi maailman nopeimmin kasvavista talouksista.
Vuonna 1991 Đỗ Mười korvasi Nguyễn Văn Linhin puoluejohtajana. Talousuudistuksia jatkettiin, mutta kommunistipuolueen yksinvalta säilyi. Vuoden 1992 uusi perustuslaki takasi talousvapauksia ja omistusoikeuden. Joukkojen vetäminen Kambodžasta 1989 ja rauhansopimus 1991 normalisoivat suhteet Kiinaan. Myös Etelä-Koreaan solmittiin jälleen suhteet 1992, ja Yhdysvallat lakkautti kauppasaartonsa 1994. Vietnamista tuli ASEANin jäsen 1995. Lê Khả Phiêu valittiin puoluejohtajaksi, Trần Đức Lương presidentiksi ja Phan Văn Khải pääministeriksi 1997. Vuonna 2001 puoluejohtajaksi tuli Nông Ðức Mạnh. Vuoden 2006 vaaleissa presidentiksi valittiin Nguyễn Minh Triết ja pääministeriksi Nguyễn Tấn Dũng.
Lokakuussa 2018 Vietnamin pitkälti seremonialliseen presidentin virkaan valittiin puoluejohtaja Nguyen Phu Trong sen jälkeen, kun edellinen presidentti Tran Dai Quang oli kuollut. Tammikuusta 2011 Nguyen Phu Trong oli toiminut Nông Ðức Mạnhin seuraajana myös maan poliittisesti vaikutusvaltaisimmassa virassa eli hallitsevan Vietnamin kommunistisen puolueen pääsihteerinä.
Vietnamin pääministerinä on toiminut huhtikuusta 2016 lähtien teknokraattina pidetty Nguyen Xuan Phuc, joka valittiin karismaattisen Nguyen Tan Dungin seuraajaksi.