cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juho Kusti Paasikivi
Senaattori
Suomen itsenäistymisen aikoihin Paasikivi oli mukana pohjoismaiden hallituksille Suomen julistautumisesta itsenäiseksi valtioksi ilmoittamaan lähetetyssä lähetyskunnassa. Hän kuului monarkian kannattajiin ja liittyi Suomalaisen puolueen seuraajaksi vuonna 1918 perustettuun Kokoomukseen. Suomeen valittiin kuningas, mutta Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan Paasikiven hallitus erosi ja Suomi alkoi ajautua kohti tasavaltaa. Paasikivi toimi rauhanneuvottelijana 1920-, 1930- ja 1940-luvuilla moneen otteeseen. Vuosina 1936–1939 Paasikivi toimi Suomen lähettiläänä Tukholmassa ja vuosina 1940–1941 Moskovassa.
Kansallis-Osake-Pankin pääjohtaja
thumb|[[Eero Järnefeltin maalaama muotokuva Paasikivestä vuodelta 1931. Muotokuvan tilasi Kansallis-Osake-Pankki.]] Valtiokonttorin pääjohtajan paikalta Paasikivi oli siirtynyt vuonna 1914 Kansallis-Osake-Pankin pääjohtajaksi. Tässä virassa hänen henkilökohtainen omaisuutensa karttui niin, että 1920-luvulla hän omisti jo 25 miljoonaa markkaa silloista ”kovaa rahaa”. Tullessaan KOP:n pääjohtajaksi Paasikivi oli sanonut pankin hallintoneuvoston jäsenille: ”Kun täytän 60 vuotta, ajakaa minut menemään, ellen itse älyä lähteä.” Kuudenkymmenen ikävuoden täytyttyä Paasikivi ei kuitenkaan osoittanut minkäänlaisia lähtömerkkejä. 1930-luvun alun lamakautena pankki oli kärsinyt pahoja luottotappioita, jolloin hallintoneuvostoon muodostunut oppositio "auttoi" pääjohtajaa lähtemään. Aktiivisimpia asiassa olivat hallintoneuvoston jäsenet professori Oswald Kairamo ja kunnallisneuvos Artturi Hiidenheimo, jotka tunsivat henkilökohtaista kaunaa Paasikiveä kohtaan ja joilla oli huomattavaa taloudellista vaikutusvaltaa. Vastahakoisen lähtönsä jälkeenkään Paasikivi ei malttanut pysyä poissa pankista. Erään kerran hän kävi KOP:n uuden pääjohtajan Mauri Honkajuuren luona moittimassa pankin huonoa hoitoa, jolloin Honkajuuri aikansa kuunneltuaan osoitti Paasikivelle kylmästi ovea.
Eräänlaisena lohdutuspalkintona KOP:sta erottamisestaan Paasikivelle järjestyi Kokoomuksen puheenjohtajan paikka. Lapuan liikettä myötäillyt Kokoomus oli kärsinyt suurtappion vuoden 1933 eduskuntavaaleissa, mutta Paasikiven johdolla puolue suoritti ideologisen rajankäynnin oikealle ja teki pesäeron Lapuan liikkeen seuraajaksi perustettuun Isänmaalliseen kansanliikkeeseen. Paasikivi katsoi IKL:n kulkevan Saksan kansallissosialistien tiellä ja rinnasti fasismin kommunismiin yksilön vapauksia rajoittavana ja väkivaltaa ihannoivana aatteena. Paasikiven ansiosta Kokoomus onnistui lisäämään kannatustaan vuoden 1936 eduskuntavaaleissa samalla kun IKL:n nousu taittui.
Suomen pohjoismainen suuntaus
Euroopan poliittisen tilanteen kiristyminen 1930-luvun kuluessa, Saksan johtajan Adolf Hitlerin toimet vuoden 1918 Versailles’n rauhansopimuksen luoman maailmanjärjestyksen purkamiseksi sekä Italian hyökkäys Abessiniaan paljastivat Kansainliiton voimattomuuden. Neuvostoliitto hyväksyttiin Kansainliiton jäseneksi syyskuussa 1934 samaan aikaan kuin Stalinin valta lujittui. Kaikki tämä pakotti Suomen tarkistamaan turvallisuuspoliittista linjaansa. Suomen pohjoismaisen suuntauksen muotoili vuosina 1933–1935 kokoontunut epävirallinen turvallisuuspoliittinen johtoryhmä, johon kuuluivat Paasikiven lisäksi presidentti P. E. Svinhufvud, pääministeri T. M. Kivimäki, ulkoministeri Antti Hackzell ja puolustusneuvoston puheenjohtaja, sotamarsalkka Gustaf Mannerheim. Työryhmän linjanvetoihin vaikuttivat myös Suomen Moskovan-lähettiläs Aarno Yrjö-Koskinen, Lontoon-lähettiläs G. A. Gripenberg, joka oli Mannerheimin luottomies, ja ulkoministeriön sanomalehtitoimiston päällikkö K. N. Rantakari, pääministeri Kivimäen ja ulkoministeri Hackzellin tärkeä neuvonantaja. Pääministeri Kivimäki esitti eduskunnalle joulukuussa 1935 hallituksen ulkopoliittisen selonteon, jonka mukaan Suomen ulkopolitiikan pohjana tuli olemaan pohjoismainen puolueettomuus.
Paasikiven nimittäminen Suomen lähettilääksi Tukholmaan marraskuussa 1936, mikä merkitsi hänelle itselleen siirtymistä kokonaan uudelle elämänuralle, oli tarkoitettu vahvistamaan Suomen uuden ulkopoliittisen suuntauksen uskottavuutta Ruotsissa ja muissa pohjoismaissa. Paasikivellä katsottiin olevan suomalaisista parhaat edellytykset Ruotsin käännyttämiseksi puolustusliittoon Suomen kanssa, koska hänellä oli vanhastaan erinomaiset suhteet Ruotsin johtaviin piireihin kuningashuonetta myöten. Max Jakobson on kuitenkin huomauttanut, että Ruotsissa oli ennen Paasikiven nimitystä valta siirtynyt sosialidemokraateille. Sosialidemokraatit olivat muodostaneet hallituksen Per Albin Hanssonin johdolla vuonna 1932 ja vahvistaneet asemiaan syyskuun 1936 valtiopäivävaaleissa. Paasikivi ei tuntenut Ruotsin uusia vallanpitäjiä eivätkä nämä tunteneet Paasikiveä.
Talvi- ja jatkosodan aika
thumb|280px|Paasikivi seurueineen palaamassa neuvottelumatkaltaan [[Moskovasta 16. lokakuuta 1939. Vasemmalla Aarno Yrjö-Koskinen, keskellä Paasikivi ja hänestä oikealla jaostopäällikkö Johan Nykopp sekä eversti Aladár Paasonen.]] Toisen maailmansodan sytyttyä Neuvostoliitto vaati Leningradin turvallisuuteen vedoten Suomenlahden ulkosaaria ja osaa Karjalankannaksesta sekä tukikohtaa Hankoniemeltä Suomenlahden suulta. Moskovassa loka- ja marraskuussa 1939 käydyissä neuvotteluissa Paasikivi toimi Suomen pääneuvottelijana. Sotilasasiantuntijana oli eversti Aladár Paasonen ja lisäksi neuvottelujen toiselle ja kolmannelle kierrokselle osallistui Paasikiven toivomuksesta Cajanderin hallituksen valtiovarainministeri, sosialidemokraattien vahva mies Väinö Tanner. Suomalaiset neuvottelijat eivät kuitenkaan pystyneet tekemään paljonkaan, koska heitä sitoivat hallituksen ja ulkoministeri Eljas Erkon antamat tiukat ehdot, joiden mukaan alueluovutuksiin ei saanut suostua. Neuvottelut päättyivät tuloksettomina marraskuun puolivälissä 1939 ja talvisota syttyi Neuvostoliiton hyökätessä Suomeen kuukauden viimeisenä päivänä. Paasikivi nimitti talvisotaa myöhemmin ”Erkon sodaksi”. Sodan sytyttyä muodostetussa Rytin hallituksessa Paasikivi toimi salkuttomana ministerinä ja pääministeri Risto Rytin ja ulkoministeri Väinö Tannerin neuvonantajana ja nousi näiden rinnalle hallituksen kolmanneksi voimahahmoksi.
Keväällä 1941, jolloin Suomi lähentyi Saksaa samaan aikaan kuin Neuvostoliiton ja Saksan suhteet kiristyivät, Paasikivi teki johtopäätöksensä ja ilmoitti eroavansa Moskovan-lähettilään tehtävistä. Jäähyväiskäynnillään Stalinin luona Paasikivi lupasi yksityishenkilönä toimia Suomen ja Neuvostoliiton välisten suhteiden kehittämiseksi, mihin Stalin vastasi: ”Te ette voi koskaan olla yksityishenkilö.” Suomessa sen sijaan uskottiin Paasikiven poliittisen uran vihdoin päättyneen. Niinpä Suomen silloinen Kööpenhaminan-lähettiläs kieltäytyi lähettämästä autoa Kastrupin lentoasemalle, jonne Paasikivi saapui Moskovasta.
Saksan kärsittyä tappion Stalingradin taistelussa helmikuussa 1943 Suomen ulkopoliittinen johto päätti aloittaa pyrkimykset Suomen irrottamiseksi sodasta. Alkuvuodesta 1944 Yhdysvaltain ulkoministeri Cordell Hull kehotti Suomea ryhtymään rauhanneuvotteluihin Neuvostoliiton kanssa, ja helmikuussa 1944 Linkomiehen hallitus lähetti Paasikiven salaiselle matkalle Neuvostoliiton Tukholman-lähettilään Aleksandra Kollontain luo ottamaan selvää ehdoista. Maaliskuun lopulla 1944 Paasikivi ja ulkoministerinä edellisen kerran 1920-luvulla toiminut Carl Enckell matkustivat Moskovaan, jossa ulkoministeri Vjatšeslav Molotov ilmoitti jyrkät ehdot: suhteiden välitön katkaiseminen Saksaan, saksalaisten karkottaminen maasta kuukauden kuluessa, vuoden 1940 Moskovan rauhan mukaiset rajat, Petsamon luovuttaminen Neuvostoliitolle ja 600 miljoonan Yhdysvaltain dollarin sotakorvaukset. Paasikivi puolsi voimakkaasti ehtoihin suostumista, mutta eduskunta piti niiden täyttämistä mahdottomana ja hylkäsi ne. Hylkäämispäätöksen taustalla vaikutti myös pelko siitä, että Neuvostoliitto saattaisi myöhemmin käyttää mitä tahansa rauhansopimuksen täyttämiseen liittyvää epäonnistumista tai puutetta perusteena Suomen miehittämiseen.
Pääministeri
Paasikivi toimi pääministerinä kolme kertaa, Paasikiven I hallituksessa 27.5.–27.11.1918, Paasikiven II hallituksessa 17.11.1944–17.4.1945 ja Paasikiven III hallituksessa 17.4.1945–26.3.1946.
Moskovan välirauha, jonka toisena osapuolena olivat Neuvostoliitto ja Yhdistynyt kuningaskunta ja toisena Suomi, aloitti Suomessa ajanjakson, jota on kutsuttu vaaran vuosiksi. Suomalaiset tunsivat elävänsä eräänlaisessa ehdonalaisessa vapaudessa. Helsinkiin saapui liittoutuneiden asettama ja Neuvostoliiton johtama valvontakomissio tarkkailemaan välirauhan ehtojen toteutumista. Komission neuvostoliittolaiset jäsenet uhkasivat Suomea toistuvasti Neuvostoliiton miehityksellä, mikäli jokin heidän sanelemistaan ehdoista jäisi täyttämättä. Professori Osmo Jussila on kuitenkin osoittanut, ettei Suomen miehittäminen kuulunut enää jatkosodan päätyttyä Neuvostoliiton intresseihin, vaikka suomalaiset eivät tätä tienneetkään. Tuleva pääministeri J. K. Paasikivi piti Suomen poliittista liikkumatilaa syksyllä 1944 olemattomana, ja hänen mukaansa maa tulisi säilymään itsenäisenä vain siinä tapauksessa, että se kykenisi täyttämään Neuvostoliiton turvallisuuspoliittiset intressit riippumatta siitä, mitä Suomen lait sanoivat: ”Moskova ei ole mikään raastuvanoikeus.”
Pääministeri Antti Hackzellin koettua halvauksen kesken Moskovan välirauhasta käytyjen neuvottelujen syyskuussa 1944 ja menetettyä sen vuoksi pysyvästi työkykynsä Korkeimman hallinto-oikeuden presidentti Urho Castrén muodosti uuden hallituksen. Castrén jätti hallituksensa eronpyynnön kuitenkin jo marraskuussa 1944, mihin johtivat hallituksen vaikeudet tulla toimeen Neuvostoliiton ja Yhdistyneen kuningaskunnan Helsinkiin asettaman ja neuvostoliittolaisten johtaman valvontakomission kanssa. Eduskuntaryhmien keskinäisessä neuvottelussa Maalaisliiton Antti Kukkonen ehdotti uudeksi pääministeriksi J. K. Paasikiveä, ja hänen kannalleen asettuivat Kokoomuksen, ruotsalaisen kansanpuolueen ja SDP:n ryhmien edustajat. Tämän jälkeen eduskuntaryhmien lähetystö, jossa olivat mukana Kukkonen, SDP:n Väinö Hakkila ja Kokoomuksen Toivo Horelli, kävivät Paasikiven luona pyytämässä häntä pääministeriksi, mihin tämä suostui. Hallitustaan kootessaan Paasikivi asetti keskeisiksi periaatteikseen, että ministerien tuli olla sotapolitiikkaan leimautumattomia ja että kommunistit oli – vastoin presidentti Gustaf Mannerheimin kantaa – otettava mukaan hallitusvastuuseen. Vastaperustetun SKDL:n edustajaksi hallitukseen tuli sodan aikaiseen ns. kuutosryhmään kuulunut Johan Helo ja kommunistien edustajaksi sotien ajan ”maan alla” ollut Yrjö Leino.
Paasikivi määritteli ulkopoliittisen linjansa itsenäisyyspäivänä 1944 pitämässään puheessa:
Paasikiven toisen ja kolmannen hallituksen toimikausi osui välittömästi toisen maailmansodan jälkeisiin vuosiin, jolloin Suomen katsotaan siirtyneen niin sanottuun toiseen tasavaltaan. Erityisen paljon työtä aiheutti välirauhansopimuksen ehtojen täyttäminen ja valvontakomission painostus. Vaikeita pulmia, joita Paasikiven hallitukset joutuivat tuolloin selvittämään, olivat muiden muassa saksalaisten karkottaminen Lapista, sotasyyllisyysprosessi ja asekätkentä. Henkilökohtaisesti hankalin asia Paasikivelle oli sotasyyllisyyslaki, jonka hän joutui oikeusministeri Urho Kekkosen kanssa ja valvontakomission puheenjohtajan Andrei Ždanovin painostamana ajamaan hänelle erittäin vastenmieliseen lopputulokseen, kahdeksan sodanaikaisen johtavan poliitikon tuomitsemiseen pitkiin vankeusrangaistuksiin.
Pääministerin sihteeri Toivo Heikkilä kertoi muistelmissaan, että heti sen jälkeen, kun sotasyyllisiksi osoitetut henkilöt oli pidätetty marraskuussa 1945, hän vastaanotti Paasikivelle osoitetun kirjeen, jossa ei ollut lähettäjän nimeä. Kirjeen pituus oli yksi sana: ”Juudas.” Paasikivi itse ei kirjettä koskaan saanut, sillä Heikkilä kertoi heittäneensä sen paperikoriin.
Pääministerinä ollessaan Paasikivi käytti laajaa poliittista valtaa ja suurelta osin sellaisia valtaoikeuksia, jotka valtiosäännön mukaan kuuluivat tasavallan presidentille. Suomen ulkopolitiikan hoito oli vuosina 1944–1948 käytännössä täysin kolmen miehen, Paasikiven, ulkoministeri Carl Enckellin ja toisen ulkoministerin Reinhold Sventon käsissä, jolloin ulkoministeriön rooli rajoittui kauppapolitiikkaan. Enckellin ja Sventon asemaa Paasikiven lähimpinä avustajina ja neuvonantajina korosti kummankin täydellinen venäjän taito ja se, että molemmat olivat aikoinaan työskennelleet valtiosihteerinvirastossa Pietarissa. Molemmat hallitsivat moitteettomasti myös ruotsin, kun sen sijaan suomen kieli tuotti sekä Enckellille että Sventolle vaikeuksia.
Presidentti Mannerheim johti sotatoimia vuoden 1944 loppuun saakka ja oleskeli sen vuoksi enimmäkseen Päämajassa Mikkelissä. Poliittinen elämä oli Mannerheimille vierasta, minkä vuoksi hän hyväksyi pääministerin vahvan aseman. Paasikivi puolestaan ei ollut sanottavasti kiinnostunut Lapissa ja muualla maailmassa yhä käytävästä sodasta. Maaliskuussa 1945, muutamaa päivää ennen eduskuntavaaleja pitämässään radiopuheessa Paasikivi toivoi valittavaksi eduskuntaan ”uusia kasvoja”, mikä tarkoitti, että uuden eduskunnan myötävaikutuksella voitaisiin toteuttaa ja noudattaa sellaista politiikkaa, johon Neuvostoliitto ja läntiset liittoutuneet luottaisivat samalla kun sen pohjana olisi Suomen valtiollinen itsenäisyys ja kansallinen itsemääräämisoikeus. Vaalien jälkeisen hallituksen pääministeristä ei syntynyt mitään keskustelua, koska presidentti Mannerheim edellytti nimenomaan Paasikiven jatkavan tehtävässä.
Vuonna 1945 Paasikivi sai Kansallis-Osake-Pankin pääjohtajalta Mauri Honkajuurelta hyvityksen kymmenen vuoden takaisesta ulosajosta, kun Honkajuuri toi Paasikivelle uuden eläkekirjan ja KOP:n ylimääräisen lahjan ansiokkaasta palveluksesta.
Presidentti
150px|thumb|Paasikivi 80-vuotissyntymäpäivänsä kunniaksi julkaistussa 20 markan postimerkissä, jonka käypäisyysaika oli 27. marraskuuta 1950 – 31. joulukuuta 1962. Kun eduskunta elokuussa 1944 valitsi marsalkka Mannerheimin tasavallan presidentin virkaan, tämä oli jo vanha, väsynyt, huolien painama ja sairas mies. Virkakautensa aikana hän esiintyi vain harvoin julkisuudessa eikä jaksanut perehtyä päivänpolitiikkaan. Mannerheimilla ei ollut vaikutusvaltaisia poliittisia kannattajia, ja vaikka hänellä oli lähes myyttinen kansansuosio, hän oli yksinäinen ja eristäytynyt. Niinpä hän jäikin presidenttikaudellaan täysin Paasikiven varjoon.
Kun Mannerheim oli saanut varmuuden siitä, ettei häntä tultaisi asettamaan syytteeseen sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä, hän matkusti marraskuussa 1945 hoitamaan terveyttään Madeiralle Portugaliin. Tällöin Paasikivi alkoi valittaa, ettei hän – jo itsekin iäkäs mies – pystynyt hoitamaan yhtä aikaa presidentin ja pääministerin tehtäviä. Puoluejohtajat ymmärsivät yskän ja kulissien takana alkoivat neuvottelut presidentin vaihdoksesta.
Maaliskuussa 1946 presidentti Mannerheim erosi virastaan, jolloin Paasikivi valittiin hoitamaan virkaa Mannerheimin jäljellä olleelle kaudelle. Normaaleja valitsijamiesvaaleja ei pidetty, vaan vaalin suoritti poikkeuslain nojalla eduskunta. Paasikivi oli ensimmäinen myöntyväisyysmies presidenttinä. Hän voitti myös vuonna 1950 presidentinvaalit ylivoimaisesti; vaalit käytiin nyt normaalissa järjestyksessä ensimmäisen kerran sitten vuoden 1937.
Paasikivi ja kommunistit
Sotien ajan turvasäilössä ja ”maan alla” olleet ja syksyllä 1944 poliittiseen elämään palanneet kotikommunistit suhtautuivat Paasikiveen tilapäisenä liittolaisena, joka voitaisiin tarpeen vaatiessa syrjäyttää ylimenokauden jälkeen. Paasikivi olikin kommunisteille erittäin arvokas heidän julkisuuskuvansa kiillottajana. Otettuaan kommunistit hallitukseensa Paasikivi vakuutti näiden toimivan isänmaallisesti muiden hallitusryhmien tavoin. Vuosina 1985–1986 julkaistut Paasikiven päiväkirjat hänen pääministeri- ja presidenttikausiltaan osoittivat kuitenkin, että myös Paasikivi piti kommunisteja ainoastaan tilapäisinä liittolaisina. Sitä mukaa kuin hänen poliittinen asemansa vakiintui, hänen suhtautumisensa kommunisteihin kiristyi. Myös valvontakomissio antoi ymmärtää Paasikiven edustavan hallituspolitiikan huipputasoa, kun taas suomalaiset kommunistit olivat komissiolle ja Moskovalle tuntemattomia.
Kommunistien ”vaaran vuosina” harjoittama ulkoparlamentaarinen toiminta ja Pekkalan hallituksen huono sisäinen ilmapiiri murensivat Paasikiven luottamusta SKP:ta kohtaan ja lopullisena iskuna oli kommunistien – etenkin Suomen Moskovan-suurlähettilään Cay Sundströmin – vehkeily Suomen valtuuskunnan muiden jäsenten selän takana Pariisin rauhanneuvottelujen aikana. Tuohtunut Paasikivi sanoi kommunistien olevan ”suomea puhuvia venäläisiä.”
YYA-sopimus
Vastavetona Trumanin opille ja Marshall-avulle Stalin halusi lujittaa otettaan laajentuneesta valtapiiristään, mihin liittyi hänen Suomelle tammikuussa 1948 tekemänsä ehdotus ystävyys-, yhteistyö- ja avunantosopimuksesta Unkarin ja Romanian kanssa jo solmittujen sopimusten mallin mukaan. Paasikivi vaikeni Stalinin kirjeestä viikon verran voidakseen rauhassa miettiä Kremlin todellisia aikeita. Hän kääntyi tässä asiassa ulkoministeriensä Enckellin ja Sventon sekä K. J. Ståhlbergin ja Urho Kekkosen puoleen ennen kuin paljasti asian eduskunnalle. Paasikivi johti ja valvoi henkilökohtaisesti Suomen neuvotteluvalmisteluja sekä valitsi Moskovaan lähtevän valtuuskunnan jäsenet puolueita kuulematta. Muodollisesti valtuuskuntaa johti pääministeri Mauno Pekkala, mutta Paasikiven todellisia luottomiehiä valtuuskunnassa olivat Urho Kekkonen ja Johan Otto Söderhjelm.
YYA-sopimuksen tullessa eduskunnan käsiteltäväksi Paasikivi rauhoitteli kansalaisten mieliä radiopuheellaan ja pani koko arvovaltansa peliin saadakseen eduskunnan hyväksymään neuvottelutuloksen. Sopimus meni läpi äänin 157–11. Äänestyksestä oli poissa peräti 31 kansanedustajaa. Paasikiven mielestä YYA-sopimuksen vastustus osoitti, kuinka työlästä demokraattisessa maassa on saada aikaan myönnytyksiä.
Samaan aikaan YYA-sopimuksesta käytyjen neuvottelujen kanssa huhuttiin kommunistien valmistelevan vallankaappausta Suomessa. Näiden huhujen kantauduttua Paasikiven korviin hän määräsi puolustusvoimain komentajan Aarne Sihvon nostamaan armeijan valmiustason äärimmilleen. Kauppatorin edustalle Kolera-altaaseen tuotiin tykkivene vartioimaan Presidentinlinnaa ja myös Helsingin poliisi oli tehostetussa hälytysvalmiudessa. Myöhemmin kommunistit kiistivät vallankaappaushuhut pitäen niitä porvaripuolueiden ja SDP:n provokaationa. Kaappauskohu näkyi osaltaan heinäkuun 1948 eduskuntavaalien tuloksessa. Kansandemokraatit kärsivät 13 eduskuntapaikan tappion ja kolmen suurimman puolueen hallitusyhteistyö tuli sillä kerralla tiensä päähän.
Virkanimitykset
pienoiskuva|oikea|Paasikivi, Kekkonen ja [[K.-A. Fagerholm 1950-luvulla]] Varsinkin jälkimmäisen presidenttikautensa aikana Paasikivi keskittyi ulkopolitiikkaan jättäen sisä- ja talouspolitiikan sekä työmarkkinaongelmat hallitusten huoleksi. Koko virkakautensa aikana hän nimitti yhdeksän hallitusta, joista viiden pääministerinä oli Urho Kekkonen. Hallitusten suuri määrä ja lyhyt keski-ikä varsinkin Paasikiven jälkimmäisen kauden aikana kertoivat sisäpolitiikan rikkonaisuudesta ja Paasikiven seuraajasta käydystä kamppailusta niin puolueiden välillä kuin niiden sisällä. Paasikivi hajotti eduskunnan joulukuussa 1953, kun toisiinsa kyllästyneet maalaisliitto ja SDP eivät kyenneet sopimaan uudesta hallituksesta, ja RKP:n Ralf Törngren nousi pääministeriksi vuoden 1954 eduskuntavaalien jälkeen kompromissiratkaisuna. Pitkäaikainen ulkoministeri, puolueisiin sitoutumaton Paasikiven luottomies Carl Enckell kieltäytyi vuonna 1950 terveyssyihin vedoten enää jatkamasta tehtävässä, minkä jälkeen ulkoministerin salkku joutui puolueiden väliseksi kiistakapulaksi. Toinen ulkoministeri Reinhold Svento oli jo vuonna 1948 siirtynyt suurlähettilääksi Sveitsin Berniin.
Presidentille kuuluvien virkanimitysten suhteen Paasikivi kuitenkin käytti valtaoikeuksiaan niin laajasti kuin perustuslain säännökset antoivat myöten. Kun Suomen Pankin pääjohtaja Sakari Tuomioja siirtyi vuonna 1955 suurlähettilääksi Lontooseen ja ministerit esittivät omia ehdokkaitaan hänen seuraajakseen, Paasikivi sanoi päättäväisesti: ”Esittäkää ketä tahansa, mutta minä nimitän von Fieandtin.” Viimeisiä Paasikiven suorittamia virkanimityksiä oli oikeuskanslerin viran täyttäminen tammikuussa 1956. Virkaan olivat ilmoittautuneet hallintoneuvos, varatuomari Olavi Honka ja apulaisoikeuskansleri, lakitieteen tohtori Antti Hannikainen. Paasikivi katsoi ikävuodet oppiarvoa painavammaksi nimitysperusteeksi ja nimitti oikeuskansleriksi 45-vuotiaan Hannikaisen asemesta 61-vuotiaan Hongan.
Ulkopoliittinen sadonkorjuu
Ulkopoliittisesti Paasikiven presidenttikauden loppuvuodet olivat sadonkorjuun aikaa. Paasikivi avasi Helsingin olympialaiset 1952. Olympialaisilla oli myös poliittinen ulottuvuus, koska Neuvostoliitto oli mukana ensimmäistä kertaa ja järjestävää maata pidettiin puolueettomana maaperänä, jossa uskonnot, rodut ja poliittiset näkökannat menettivät merkityksensä. Syyskesällä 1952 Suomi sai pitkän ja raskaan sotakorvausurakan päätökseen, millä oli suuri taloudellinen ja henkinen vaikutus. Vuonna 1954 Paasikivi sai ensimmäisen länsimaiselle valtionpäämiehelle myönnetyn Neuvostoliiton korkeimman kunnianosoituksen, Leninin kunniamerkin, mitä pidettiin Moskovan anteeksipyyntönä neuvostolehdistön hyökkäyksistä Paasikiveä vastaan vuoden 1950 presidentinvaalin alla. Vuonna 1955 Paasikivi teki valtiovierailun Moskovaan ja hänen seurueeseensa kuuluivat muun muassa pääministeri Urho Kekkonen ja suurlähettiläs Viktor Lebedev. Tällöin sovittiin Porkkalan vuokra-alueen palauttamisesta ja YYA-sopimuksen jatkamisesta. Radiopuheessaan Paasikivi totesi palanneensa Moskovasta kotiin ensi kertaa tyytyväisin mielin: ”Kynä on korjannut, mitä miekka on särkenyt.” Suomalaisten silmissä Porkkalan palautus kruunasi vanhan valtiomiehen elämäntyön.
Pohjoismaiden neuvosto perustettiin vuonna 1952 ja Paasikivi toivoi myös Suomen voivan liittyä sen jäseneksi, mutta halusi edetä asiassa varovasti ja Neuvostoliittoa ärsyttämättä. Lokakuun alussa 1954 hän oli jo sitä mieltä, että Suomi menee mukaan neuvostoon heti kun sen työ pääsee täyteen vauhtiin. Porkkalan palautuksen varmistuttua pääministeri Urho Kekkonen otti aloitteen omiin käsiinsä ja ratkaisi asian kysymättä Moskovan mielipidettä. Näin Suomi huomasi miltei yllätyksekseen olevansa neuvoston täysivaltainen jäsen.
Suomen jäsenhakemus Yhdistyneissä kansakunnissa oli pantu vireille jo Pariisin rauhansopimuksen solmimisen jälkeen, mutta se oli juuttunut suurvaltojen erimielisyyksiin. Paasikivi oli aluksi miltei hyvillään Suomen pysymisestä YK:n ulkopuolella, koska maailmanjärjestössä käsiteltiin monia sellaisia suurvaltaristiriitoja – muiden muassa Korean sota –, joista hän halusi Suomen pysyvän erossa. Aikaa myöten hän kallistui kuitenkin sille kannalle, että YK:n jäsenyydestä saattaisi sittenkin olla hyötyä Suomelle ja muille pienille valtioille. Alkuvuonna 1954 Paasikivi kirjoitti jo, että Suomelle olisi enemmän etua YK:n jäsenyydestä kuin järjestön ulkopuolella pysymisestä. Tilanne laukesi ”Geneven hengen” ansiosta loppuvuonna 1955, kun YK hyväksyi kaikki jonossa olleet jäsenhakemukset ja otti joukkoonsa Suomen ja 15 muuta valtiota.
Vuonna 1956 Paasikivi oli epävirallisena ehdokkaana, niin kutsuttuna mustana hevosena, presidentinvaalin toisella kierroksella, mutta ei tullut valituksi kolmannelle kaudelle. Hänen seuraajakseen valittiin silloinen pääministeri Urho Kekkonen.
Viimeiset kuukaudet
Vaalin jälkeen Paasikivi aikoi keskittyä muistelmiensa kirjoittamiseen, mutta politiikka ei vieläkään jäänyt kokonaan sivuun, sillä Urho Kekkonen oli jo heti valituksi tultuaan pyytänyt saada kääntyä edeltäjänsä puoleen varsinkin ulko- ja turvallisuuspoliittisissa ongelmissa. Kekkonen kävi Paasikiven luona ainakin huhtikuussa 1956, jolloin Paasikivi arvioi Neuvostoliitossa käynnistyneen destalinisaation vähentäneen suursodan vaaraa maailmassa. Paasikivi ärsyyntyi kevään 1956 aikana ilmestyneestä Yrjö Soinin teoksesta Kuin Pietari hiilivalkealla, joka antoi hänen mielestään yksinkertaistetun ja väärän kuvan sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä; hän katsoi, että ”farssikirjailija” ei ollut pätevä henkilö käsittelemään vakavia asioita. Viimeisen kerran Paasikivi esiintyi julkisuudessa elokuun lopulla 1956 Neuvostoliiton valtionpäämiehen Kliment Vorošilovin vieraillessa Suomessa. Silloisen puolustusministerin Emil Skogin mukaan Paasikivi oli Presidentinlinnassa järjestetyillä juhlapäivällisillä jo selvästi sivuroolissa Vorošilovin ja Kekkosen keskustellessa pääasiassa keskenään. Marraskuun lopussa Paasikivi joutui sairaalaan sydämen vajaatoiminnan ja siitä johtuneen väsymyksen vuoksi. Aamupäivällä 14. joulukuuta 1956 hän sai sydänkohtauksen, joka johti lääkärien ponnisteluista huolimatta kuolemaan. Paasikivi siunattiin valtiollisin kunnianosoituksin Helsingin tuomiokirkossa 23. joulukuuta 1956 ja haudattiin Hietaniemen hautausmaalle.
Jälkimaine
Vuonna 1958 Jan-Magnus Janssonin johdolla perustettu Paasikivi-seura pyrki erityisesti kylmän sodan aikana vaalimaan Paasikiven poliittista perintöä edistämällä tosiasioihin perustuvaa ulkopoliittista ajattelua Suomessa sekä tekemällä Suomen puolueettomuuspolitiikkaa kansainvälisesti tunnetuksi.
Keravalla avattiin vuonna 1963 yleisölle entistetty Paasikiven työhuone, joka sijaitsi Paasikiven entisen kotitilan päärakennuksen yläkerrassa. Tilalla, jonka nimi oli muuttunut Jukolasta Päivöläksi, paljastettiin 6.12.1967 Suomen itsenäisyyden 50-vuotispäivänä suurikokoinen kivipaasi, johon Paasikivi-seura oli lahjoittanut pronssilaatan. Laatassa luki: "Tässä talossa isännöi Juho Kusti Paasikivi 1917-1953." Keravalla on myös kuvanveistäjä Veikko Leppäsen tekemä Paasikiven rintakuva, joka valmistui vuonna 1970.
Vuonna 1980, jolloin oli tullut kuluneeksi 110 vuotta Paasikiven syntymästä, Helsingin keskustassa paljastettiin Harry Kivijärven veistämä Paasikiven muistomerkki Itä ja länsi. Kohdalla on Paasikivenaukio, joka ei sijaitse kovin lähellä Paasikivenkatua.
Vuosina 1985–1986 WSOY julkaisi kahtena niteenä Yrjö Blomstedtin ja Matti Klingen toimittamat Paasikiven päiväkirjat vuosilta 1944–1956 niiden salassapitoajan umpeuduttua. Päiväkirjojen julkaisun katsottiin romuttaneen siihen saakka vallinneet käsitykset Paasikiven suhtautumisesta toisaalta Neuvostoliittoon ja toisaalta kotikommunisteihin. Paasikivi pitäytyi tiukasti Moskovan välirauhansopimuksen ja Pariisin rauhansopimuksen ehdoissa ja torjui kaikki niiden yli menneet Neuvostoliiton vaatimukset ja ehdotukset. Vuonna 1944 hän aloitti yhteistyön kommunistien kanssa ottamalla SKDL:n Yrjö Leinon toisen hallituksensa ministeriksi, mutta alkoi aikaa myöten pitää SKP:ta jopa Neuvostoliiton viidentenä kolonnana. Paasikiven suhtautumista Neuvostoliittoon kuvaa hänen päiväkirjamerkintänsä 27. kesäkuuta 1952, kun hän oli kommentoinut erästä pääministeri Urho Kekkosen kirjeluonnosta Stalinille: ”Meillä ei ole Neuvostoliittoa kiittäminen muusta kuin siitä, että se ei ole kohdellut meitä pahemmin kuin on tehnyt.” Paasikivi huomautti Kekkosta siitä, että tämä oli käyttänyt liikaa alamaisuutta osoittavia sanoja.
Kirjailija Matti Kurjensaari vertasi Paasikiveä saksalaiseen valtiomieheen Paul von Hindenburgiin: kummankin loistavin ura alkoi vasta sitten, kun se ikävuosien puolesta olisi oikeastaan jo päättynyt. Toisaalta Hindenburgissa ja Paasikivessä oli Kurjensaaren mukaan oleellinen ero, koska Hindenburg merkitsi erään aikakauden loppua ja Paasikivi uuden aikakauden alkua. Monet suomalaiset muistavat Paasikiven kiivaana oppimestarina, joka opetti sotien jälkeen kansalle tosiasioiden tunnustamista ja uutta ulkopolitiikkaa, mutta valoi samalla uskoa tulevaisuuteen. Paasikiven räjähtävää temperamenttia kuvasi, että Kansallis-Osake-Pankin pääjohtajan virkahuoneeseen rakennettiin kaksinkertaiset ovet. Alli Paasikivi valotti miehensä luonteen kääntöpuolta kertomalla, että tämä saattoi usein iltaisin nukkumaan mennessään itkeä sitä, että ”on ollut tänäänkin pakko haukkua niin pahasti monta kunnon ihmistä.” Suurlähettiläs Toivo Heikkilä, joka toimi Paasikiven sihteerinä tämän pääministerikaudella vuosina 1944–1946 ja pääsi tällöin seuraamaan läheltä myös Paasikiven perhe-elämää, talletti muistelmiinsa lukuisia esimieheensä liittyneitä kaskuja.
Paasikivi totesi vuonna 1928 päiväkirjassaan suomalaisesta populismista näin: "Puoluepolitiikassa ei ole vaikuttava se, mikä on oikein ja tosi, vaan se, mitä 'yleinen mielipide' luulee, pitää, katsoo oikeaksi ja todeksi. Sen vuoksi demokratiassa on ensin yleinen mielipide käännettävä oikean asian puolelle ja sitten vasta asia otettava esille. Haisteltava, mistä tuuli puhaltaa." Samassa yhteydessä Paasikivi sanoi Suomea valtiollisen propagandan mallimaaksi.
Eduskunnan puhemies K.-A. Fagerholm on muistelmissaan arvioinut presidentti Paasikiveä ihmisenä seuraavasti: "Hän oli epätavallisen mielenkiintoinen, etten sanoisi jännittävä ihminen."
Paasikiven hallitukset
Paasikivi oli kolmen hallituksen johdossa: autonomian aikana Senaatin varapuheenjohtajana, ja kahden hallituksen pääministerinä.
Paasikiven presidenttikaudet
thumb|J. K. Paasikivi ja Alli Paasikivi äänestämässä eduskuntavaaleissa 1948. thumb|Paasikivi tyttärensä Annikin ja vaimonsa Allin kanssa vuonna 1946.
Survivalism
Survivalism on ensimmäinen single Nine Inch Nailsin Year Zero -albumilta. Kappaleesta tehtiin myös musiikkivideo. 14. helmikuuta kuultiin ensimmäisen kerran osa Survivalismin kertosäkeestä, kun yhtyeen fanit soittivat kiertue T-paidoista löytyneeseen puhelinnumeroon. Osa kiertuepäivämääristä oli painettu paitaan väärällä värillä, ja näistä numeroista muodostui puhelinnumero. 13. maaliskuuta single julkaistiin iTunesissa ja CD sekä vinyylilevy 2. huhtikuuta. Survivalism soitettiin ensimmäisen kerran livenä Barcelonassa, Espanjassa 19. helmikuuta. Kappaletta on käytetty myös CSI:n jaksossa.
Musiikkivideo
Kameroita on suunnattuna myös käytäviin ja kerrostalon portaikkoon. Noin minuutin jälkeen kuvaruuduista nähdään kuinka SWAT kerääntyy kadulle. He menevät sisään muodostelmassa ja hyökkäävät asuntoon, jossa yhtye soittaa. Hyökkäyksen ääni kantautuu asukkaiden huoneistoon, ja kaikki lopettavat hetkeksi sen, mitä olivatkaan tekemässä. Hetken kuluttua kaikki kuitenkin palaavat takaisin omiin hommiinsa. Tässä vaiheessa osa kameroista on sammutettu. Yhtye ei ole enää huoneessaan. Lattialla on verilammikko. Musiikkivideon viimeisessä kohtauksessa näkyy, kuinka SWAT -ryhmän jäsen vetää verta vuotavaa ruumista nurkan taakse.
Kangasalan vaakuna
Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 11. syyskuuta 1951. Vaakunan heraldinen selitys on ”hopeakentässä harppu, jonka yhdyspuu ja kaula muodostavat kotkakuvion, saatteena seitsemän pisaraa asetettuina 2+2+2+1; kaikki punaisia.”
Jean Alesi
Jean Alesi (s. Giovanni Alesi, s. 11. kesäkuuta 1964 Montfavet, Ranska) on ranskalainen moottoriurheilija ja Formula 1 -ajaja. Perhetaustaltaan Alesi on sisilialainen vanhempiensa muutettua Ranskaan ennen hänen syntymäänsä. Omasta identiteetistään Alesi onkin todennut "minulla on Ranskan passi, mutta vereni on italialaista". Kipinän moottoriurheiluun Alesi sai isältään, joka harrasti ralliautoilua. Isä lupasi ostaa karting-auton Alesille, kunhan tämä suorittaisi koulun kunnialla loppuun. 16-vuotiaana Alesi osallistui ensimmäiseen karting-kilpailuunsa, mutta siirtyi nopeasti isompiin autoihin. Parhaiten Alesi muistetaan urastaan Formula 1 -sarjassa. Alesi oli erittäin lupaava ja nopea kuljettaja, mutta väärät tiimivalinnat ja epäonni estivät suurimpien odotusten toteutumisen. Lupaavan alun jälkeen Alesi siirtyi Tyrrell-tallista kauden 1990 jälkeen Ferrarille, joka oli ajautumassa historiansa pahimpaan lamaan. Moottoririkot, muut tekniikkamurheet ja sisäiset ristiriidat repivät tallia. Myös Williams halusi Alesin talliinsa, mutta Alesi valitsi Ferrarin. Seuraavat vuodet Williams hallitsi ykkösiä, kun taas Ferrari vaipui yhä syvemmälle. Alesi ei kuitenkaan sano katuvansa Ferrari-pestiään, sillä hän oli aina halunnut ajaa Ferrarilla. Jean Alesi muistetaan erityisesti Italiassa vuosistaan Ferrarilla, joiden aikana hän voitti italialaisten sympatiat puolelleen Ferrarin heikosta menestyksestä huolimatta. Alesi kuului aggressiivisen ajotapansa ansiosta yleisön suosikkeihin koko uransa ajan.
Vuoden 2006 alussa Alesi palkittiin ranskalaisella "L'Ordre national de la Légion d'Honneur" -mitalilla työstään moottoriurheilun saralla. Kunniamerkki on korkein siviilille myönnettävä kunniamerkki Ranskassa.
Formula 1 -ura (1989–2001)
pienoiskuva|Alesi matkalla uransa ainoaan voittoon F1:ssä. Alesi aloitti F1-uransa kaudella 1989 Tyrrellillä kesken kauden Ranskan GP:ssä, jossa sijoittui heti neljänneksi. Suoritus vakuutti tallin ja Alesi ajoi kaudella 1989 sekä Formula 1 kisoissa Tyrellillä, että Formula 3000 sarjassa Eddie Jordanin tallissa, jossa hän voitti myös sarjan mestaruuden samana vuonna. Hän jatkoi Tyrrellillä myös seuraavana vuonna. Tuolta vuodelta muistetaan etenkin Alesin taistelu Ayrton Sennaa vastaan Phoenixin GP:ssä USA:ssa ja kaksikon toinen tiukka kisa Monacon GP:ssä. Molemmilla kerroilla Alesi sijoittui Sennan McLarenin jälkeen toiseksi, mitä voidaan pitää Tyrrelin autolla hyvänä suorituksena. Vuodeksi 1991 Alesi siirtyi suuren muutoksen keskellä olleeseen Ferrari-talliin. Haastattelussa Alesi on todennut, ettei mielestään tehnyt virhettä siirtyessään 1991 Ferrarille, vaikka tuolloin tarjolla olisi ollut paikka Williamsilta, jolla voitettiin mestaruudet 1992 ja 1993. – "Sanotte, että minusta olisi tullut maailmanmestari? Yhtä hyvin olisin voinut kuolla, kuten Ayrton Senna. Koskaan ei tiedä, mikä olisi voinut olla kohtaloni", Alesi kertoo.
Ferrarin ratissa Alesi otti uransa ainoan voiton 31-vuotissyntymäpäivänään 1995 Kanadan GP:ssä. Alesi itse muistuttaa epäonnen vieneen ainakin kuusi voittoa auton hajottua johtopaikalta. Kerran esimerkiksi Alesin johtaessa kisaa ylivoimaisesti Ferrarilla päätettiin vaihtaa varmuuden vuoksi uudet renkaat ylimääräisessä varikkostopissa vain muutamia kierroksia ennen maalia. Alesin palattua varikolta edelleen ilman uhkaajia kisan johtoasemaan hetkeä myöhemmin huonosti kiinnitetty rengas irtosi ja Alesi ajautui radalta saamatta pistettäkään. Eräs tunnetuimpia kisoja on Japanin GP 1995, jossa sateen kostuttamalla radalla Alesi oli ylivoimaisesti nopein kuljettaja ja oli haastamassa Schumacherin, kunnes Ferrarin tekniikka petti jälleen.
Ferrarilta tie vei Benettonille vuosiksi 1996 ja 1997. 1997 Alesi sijoittui jaetulle kolmannelle tilalle MM-sarjassa tasapistein David Coulthardin kanssa. Coulthard vei pronssia voitettuaan kaksi kisaa kauden aikana. Benettonilta Alesi siirtyi Sauber-talliin ja sieltä kaudeksi 2000 Prost-talliin kahden vuoden sopimuksella. Prostin ja Alesin tiet erosivat riitaisasti vuoden 2001 loppupuolella. Alesi siirtyi heti lähdettyään entisestä tiimistään Jordanille ja ajoi uransa 200. kisan Yhdysvaltojen GP:ssä. Kauden 2001 päätteeksi Alesi lopetti 201 GP:tä kestäneen F1-uransa. Jean Alesia on kutsuttu myös "toiseksi Olivier Panisiksi", sillä Alesin tavoin myös Olivier Panis on ranskalainen ja hänkin saavutti vain yhden GP-voiton F1-sarjassa. Molemmille kuljettajille on yhteistä kansallisuuden lisäksi se, että kummatkin ajoivat F1-urallaan nelinkertaisen F1-maailmanmestarin ranskalaisen Alain Prostin perustamassa Prost Grand Prix-tallissa, Panis vuosina 1997-1999 ja Alesi vuosina 2000-2001.
Vuosina 2005–2006 Alesi puuhasi omaa Formula 1 -tallia, joka olisi osallistunut kauden 2008 F1-sarjaan. Talli olisi toiminut McLaren-tallin kakkostallina, mutta japanilaisen tukijan, Direxivin, vetäytyminen romutti projektin.
Formula 1 -kaudet
pienoiskuva|Alesi Prostin ratissa.
DTM-ura (2002–2006)
pienoiskuva|Alesin DTM-auto vuodelta 2006. Alesi ajoi DTM-sarjassa kaudet 2002–2006. Alesi saavutti Mercedeksen ohjaimissa neljä voittoa. Kauden 2002 Alesi avasi hienosti ollen kolmas ensimmäisessä DTM-kisassaan ja voittaen kolmannen kisan Doningtonissa. Yhden voiton Alesi menetti tallimääräyksellä Itävallan kisassa A1 Ringillä 2002. Kausi 2003 oli Alesin menestyksekkäin, tuolloin Alesi otti kaksi voittoa (jälleen Doningtonissa ja kauden päätöksessä Hockenheimissa), mutta eri ongelmat haittasivat pitkin kautta ja loppusijoitus sarjassa oli viides. Samana vuonna Alesista tuli Ranskan nuorten kuljettajien kehitysohjelman FFSA:n kapteeni. 2004 kaudella Alesi oli jälleen nopea, mutta ei onnistunut voittamaan yhtään kisaa. 2005 kausi alkoi lupaavasti voitolla Hockenheimissa, mutta ongelmat auton kanssa ja tiimin sisällä haittasivat suorituksia. Kausilla 2004 ja 2005 Alesi oli sarjassa seitsemäs. Kaudeksi 2006 Alesi siirtyi Persson Motorsport yksityistalliin ajamaan vuoden 2005 autolla. Ilmapiirin parantuminen näkyi tuloksissa ja Alesi ajoi pisteille kauden seitsemässä ensimmäisessä kisassa kuusi kertaa. Erityisen maininnan ansaitsee Alesin nousu Nürburgringin sadekisassa sijalta 14 peräti neljänneksi. Alesi ilmoitti elokuussa, ennen Zandvoortin osakilpailua, lopettavansa DTM-uransa, mutta jatkavansa kilpailua jossain toisessa luokassa kaudella 2007. Syyksi lopettamiseen Alesi sanoi vähäisien testimahdollisuuksien Mercedes tallissa. Alesi päätti DTM-uransa ajamalla pisteille kauden päätöskilpailussa Hockenheimissa. Hän oli loppupisteissä yhdeksäs ja paras 2005 vuoden autolla kilpailleista.
Mestareiden kisa
Alesi osallistui Race of the Championsiin kaksi kertaa, vuosina 2004 ja 2005. Vuonna 2004 Alesi voitti Sebastien Loebin kanssa maiden cupin.
Speedcar Series (2007–2009)
Alesin ilmoitettiin 26. helmikuuta 2007 siirtyvän kilpailemaan uuteen rata-autosarjaan, joka pohjautui Australiassa ja Yhdysvalloissa suosittuihin stock-car-autoihin. Sarja kantoi nimeä Speedcar Series. Alesi kertoi ajaneensa monilla autoilla urallaan mutta oli aina halunnut kokeilla stock-car-autoja. Kausi alkoi vuoden 2008 alussa.
Speedcar-kausi 2009 aloitettiin edellisen vuoden puolella ja ensimmäinen kisa ajettiin 5.–6. marraskuuta 2008 Dubaissa. Ensimmäisessä lähdössä Alesi oli kolarin seurauksena vasta kymmenes ja toinen lähtö peruttiin poikkeuksellisen rankan sateen vuoksi. Kauden toinen kisa ajettiin Bahrainissa ja Alesi ajoi ensimmäisen lähdön voittoon. Toisessa lähdössä Alesi sijoittui kuudenneksi. . Kolmannessa kisassa Qatarissa Alesi ajoi ensimmäisessä lähdössä neljänneksi ja keskeytti toisen ohjaustehostimen hajottua. Kauden neljäs kisa ajettiin Dubaissa. Alesi voitti ensimmäisen lähdön. Hän varmisti tuplavoiton voittamalla myös toisen lähdön vaikka autosta vuosi öljyä ja auto savutti. Kauden Bahrainin päätösviikonlopun ensimmäisen lähdön Alesi keskeytti moottorin hajoamisen vuoksi. Kauden viimeisessä lähdössä Alesi oli kymmenes ja sijoittui sarjassa viidenneksi. Alesin ura sarjassa päättyi, kun talouskriisin myötä koko Speedcar Series kaatui kesällä 2009.
Le Mans Series 2010
Vuodeksi 2010 Alesi palasi Ferrarille ajamaan Le Mans Series -sarjaa GT2-luokkaan toisen ex-F1 kuljettajan, Giancarlo Fisichellan tallikaveriksi.
Ensimmäisessä kisassaan Paul Ricardin radalla Alesi ajoi tallikaveriensa Fisichellan ja Toni Vilanderin kanssa kolmanneksi ja samalle sijalle kolmikko ajoi myös seuraavassa kisassa Span radalla. Kolmikko osallistui myös kuuluisaan Le Mansin 24 tunnin kisaan ja sijoittui lopulta luokassaan neljänneksi. Algarvessa ajatussa kisassa Alesi sijoittui autokuntansa kanssa toiseksi ja Hungaroringillä neljänneksi.
Indianapolis 500 ja Lotus
Vuonna 2012 Alesi ilmoitti osallistuvansa Indy 500 kilpailuun Lotuksen väreissä. Alesin ja tämän tallikaverin kilpailu päättyi liputtamiseen radalta vain muutaman kierroksen jälkeen, kun Lotus-autojen vauhti oli auttamattomasti liian hidasta verrattuna kilpakumppaneihin. Alesi kuitenkin ilmoitti halustaan ajaa Indy 500 uudelleen vuonna 2013.
Alesi toimii myös Lotuksen lähettiläänä eri tilaisuuksissa.
Yksityiselämä
Alesi omistaa viinitilan, joka on voittanut lukuisia palkintoja. Alesi on myös ralli-harrastaja ja hän sijoittui mm. Italian kansallisessa rallissa kymmenen nopeimman joukkoon WRC Subarullaan. Alesi on Sylvester Stallonen ystävä ja hän vilahtaa Renny Harlinin ohjaamassa Driven elokuvassa, jonka pääroolissa on Stallone.
Diogo Cão
Diogo Cão oli portugalilainen löytöretkeilijä, joka teki 1480-luvun aikana kaksi matkaa Afrikan rannikolle. Hän saapui ensimmäisenä eurooppalaisena Kongojoelle ja vieraili lisäksi muun muassa nykyisten Angolan ja Namibian alueilla.
Cão syntyi mahdollisesti Vila Realissa. Hän oli ainakin huhtikuussa 1484 jälleen Lissabonissa, mutta lähti uudelle matkalle ja ilmeisesti vieraili jälleen Kongon seudulla.
Vuodelta 1489 olevan tiedon mukaan Cão olisi kuollut Cape Crossilla eteläisellä Atlantilla, nykyisen Namibian edustalla.
Tehomet
Tehomet on Pohjoismaiden suurin teräksisten ja puisten valaisinpylväiden valmistaja. Yritys on perustettu 1979, ja se on alusta lähtien toiminut Kangasniemellä. Tehometin markkina-alue kattaa nykyään Suomen lisäksi Pohjoismaat, Euroopan ja välillisesti koko maailman. Yrityksen tuotannon painopiste on siirtynyt viime aikoina enemmän erilaisiin pylväs- ja mastorakenteisiin.
Tehomet Baltic
Tehomet Baltic perustettiin vuonna 2005. Aluksi yritys toimi erillisenä yhtiönä, mutta 2006 vuonna se liitettiin Tehomet-konserniin. Tytäryhtiö toimii Tallinnan läheisyydessä olevalla Kiiun teollisuusalueella. Oma tuotanto käynnistyi vuoden 2007 alussa.
Yrityksen historia
Pentti ja Airi Ursin perustivat vuonna 1979 Tehomet Ky:n Kangasniemelle. Yritys valmisti Upolle Siniviiri-pulsaattoripesukoneita ja toimi alihankkijana useille muille kodinkonemerkeille. Toiminta ei kuitenkaan ollut riittävän kannattavaa, joten tuotantolaitteistolle oli kehitettävä lisäkäyttöä. Tuotevalikoimaa laajennettiin keittiökylmiöihin ja muihin sekalaisiin ohutlevytuotteisiin – jopa lumilapioihin ja postilaatikoihin. Ensimmäiset valaisinpylväät valmistettiin vuonna 1980.
Ursinit myivät Tehomet Ky:n Artjärven Metalli Oy:lle vuonna 1988 ja silloinen markkinointipäällikkö Pentti Kettunen nimettiin toimitusjohtajaksi. Parin vuoden päästä, 1990, omistaja vaihtui Pentti Kettusen ostaessa yhtiön. Samalla yritysmuoto vaihdettiin osakeyhtiöksi. Pulsaattoripesukoneiden ja kylmiöiden valmistamisesta luovuttiin, ja tuotantoon jäivät puhelinnousurasiat ja varasulakekaapit. Toiminnassa keskityttiin erityisesti valaisinpylväiden ja -varsien suunnitteluun ja valmistukseen. 1990-luvun lamavuosista huolimatta yrityksen valaisinpylvästuotannon kasvu oli voimakasta muun muassa Tielaitoksen suurten tievalaistushankkeiden ansiosta.
2012 Tehomet Oy:ssä tehtiin sukupolvenvaihdos. Pentti Kettunen luovutti toimitusjohtajan tehtävät vanhimmalle pojalleen Jarkko Kettuselle ja jatkaa itse yrityksessä kehitysjohtajana.
Yrityksen tuotanto
Yrityksen asiakkaita ovat muun muassa kaupungit ja kunnat, tielaitos, alan tukkuliikkeet ja suuret katuvalaistusurakoitsijat. Markkina-alue kattaa Suomen lisäksi Pohjoismaat, Euroopan ja välillisesti koko maailman. Eksoottisin yksittäinen toimitus on ollut Kuwaitin hallitsijan palatsin ulkovalaistus.
Tuotekehittelyssään Tehomet Oy on panostanut tievalaisinpylväiden liikenneturvallisuuteen. Tuotannossa on liukulaipallinen väistyvä pylväs ja kokoon menevä pysäyttävä pylväs. Valtaosan tuotannosta muodostavat nykyisin kuitenkin erikoispylväät, jotka ovat asiakkaan tarpeen mukaan persoonallisesti muotoiltuja ja maalattuja, tai rakenteeltaan erityisiä. Merkittäviä Tehometin asiakaskohteita ovat Juutinrauman silta sekä Mussalon satama-alue Kotkassa. Tehometin tuotantoa ovat myös Helsingin ja Tukholman juhlavuosien valaisinrakenteet.
Huhtikuussa vuonna 2007 Tehomet-konsernista myytiin osake-enemmistö Valmont Inc -yhtiölle ja näin siitä tuli osa amerikkalaista pörssiyhtiötä. Joulukuussa 2007 Tehomet osti koristeellisia puupylväitä valmistavan Luxiwood Oy:n liiketoiminnan jonka tuotanto siirtyi Keiteleeltä Parikkalaan vuoden 2008 lopussa.
Vuonna 2011 Tehometin toimintaa laajennettiin entisiin MS-Metallin tiloihin. Uusiin tiloihin muuttivat myös Tehometin läheiset yhteistyökumppanit FSP Oy ja KS-Rahti. Kunnostusten myötä halliin tuli yksi Pohjoismaiden suurimmista jauhemaalauskammioista, jossa voidaan jauhemaalata ja pinnoittaa termoplastisesti jopa 12 metrin pituisia kappaleita. Laajennuksen johdosta pylväiden maalaukset hoidetaan nykyään Kangasniemellä, kun se aikaisemmin tehtiin Lievestuoreella.
Palkinnot
Tehomet on saanut onnistuneesta työstään useita tunnustuksia: Kangasniemen Vuoden Yrittäjä -palkinnon (1996), Vuoden Kuumasinkityspalkinnon (1999) ja Maakunnallinen Vuoden Yrittäjä -palkinnon (2000). Lisäksi yritys on saanut Kuopion torin valaistuksesta innovatiivisen kohteen tunnustuspalkinnon ja Helsingin Esplanadin valaistuksesta kolme arvostettua kansainvälistä tunnustuspalkintoa yhdessä muiden kohteen toimittajien kanssa.
Suomen Nuorkauppakamarit Ry myönsi Tehomet Oy:lle Vuoden vientitykki 2009 -palkinnon. Kilpailussa haettiin kansainvälisesti menestynyttä yritystä kokoon katsomatta. Erityistä kiitosta Tehomet Oy sai kasvustaan ja markkinoidensa laajentamisesta ulkomaille sekä yrityksen pitkäjänteisestä kehittymisestä alallaan. Tehometin vienti onkin levittäytynyt laajalle alueelle Eurooppaan sekä muille mantereille.
Suomen Asiakastieto Oy:n raati palkitsi vuonna 2014 Tehomet Oy:n Etelä-Savon Maakunnan Vahvin -palkinnolla kiitoksena pitkäaikaisesta positiviisesta liiketoiminnan kehittämisestä.
Lord of War (yhtye)
Lord of War on yhdysvaltalainen deathcoreyhtye, joka perustettiin vuonna 2008 San Diegossa, Kaliforniassa.
Lord of War julkaisi esikoisalbuminsa Celestial Pestilencen syyskuussa 2011, minkä jälkeen yhtye kiinnitettiin Unique Leader Recordsille. Levy-yhtiö julkaisi albumin uudelleen tammikuussa 2012.
Nikobaarienpöllönen
Nikobaarienpöllönen (Otus alius) on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Intiassa Nikobaareilla ainakin Great Nicobarilla ja Nancowrylla, mutta ehkä myös Little Nicobarilla. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelu lajin vuonna 2000 puutteellisesti tunnetuksi, koska se tiedettiin vain muutamasta havainnosta. Se on 2000-luvulla kuitenkin havaittu olevan suhtellisen yleinen Great Nicobarilla, ja vuoden 2018 listauksessa laji on määritelty silmälläpidettäväksi.
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät.
Kabulin kirjakauppias
Taustaa
Kirjassa Kabulin kirjakauppias Mohammed Shah Rais kertoo, miten kolme eri hallintoa suhtautui kirjoihin vihamielisesti. Ensiksi maassa ja eritoten Kabulissa valtaa pitänyt kommunistihallinto suhtautui vihamielisesti erilaista maailmankuvaa edustaviin kirjoihin. Sitten sisällissodan aikainen mujahedien hallinto hävitti kirjakaupan, ja kolmantena tullut taliban-hallinto sytytti kirjaroviot.