cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaija Hinkula
Kaija Hinkula (s. 1984) on suomalainen taidemaalari. Hän opiskeli vuosina 2003–04 Limingan taidekoulussa, syksyllä 2006 Granadan yliopistossa ja vuosina 2004–08 Saimaan ammattikorkeakoulussa. Vuonna 2019 hän aloitti maisteriopintonsa Taideyliopiston Kuvataideakatemiassa. Hänen yksityisnäyttelyitään on järjestetty Suomessa ja Alankomaissa. Hän on myös osallistunut lukuisiin yhteisnäyttelyihin Suomessa, Virossa, Saksassa, Alankomaissa ja Sloveniassa. Hinkulan töitä kuuluu muun muassa Suomen valtion taidekokoelmiin, Oulun taidemuseoon sekä Oulun ja Imatran kaupunkien kokoelmiin. Hän on Suomen Taidemaalariliiton jäsen.
Hinkulan asuin- ja työskentelypaikka on Oulu.
Keski-Koura
Keski-Koura on Pirkanmaalla Parkanossa sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Kuivasjärven valuma-alueeseen. Keski-Koura on osa Vatajanjoen valuma-aluetta.
Maantietoa
Lammen pituus on 200 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,3 hehtaaria. Se sijaitsee laajan suoalueen keskellä Alkkianvuoren ja Iso-Kouran välissä, missä länsipuolella oleva harju erottaa sen Iso-Kourasta. Lampea ympäröivä suo on ojittamaton eikä lampeen laske ojia. Sillä ei myöskään ole omaa laskuojaa. Rantaviivan pituus on 450 metriä ja ranta on metsäistä suota lukuun ottamatta pohjoisrannalla olevaa pientä kangasmetsäistä rantaa. Lampi on autio eikä sille johda teitä. Noin 30 metriä itään sijaitsee Pikku-Koura, jonka vedenpinta on samalla korkeudella Keski-Kouran kanssa. Karvian ja Parkanon välinen raja kulkee 200 metrin päästä ohi.
Historiaa
Vuoden 1959 painetussa peruskartassa Keski-Kouraa kutsuttiin ”Pikkukouraksi” ja vuoden 1984 kartassa ”Keski-Kouraksi”. Pikku-Kouraa kutsuttiin vuoden 1959 kartassa ”Kouranlammeksi” ja vuoden 1984 kartassa ”Pikku-Kouraksi”.
Natriumvetysulfiitti
Natriumvetysulfiitti eli natriumbisulfiitti (NaHSO3) on natriumkationien ja vetysulfiittianionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisessa synteesissä, selluteollisuudessa ja elintarvikkeissa lisäaineena.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa natriumvetysulfiitti on valkoista tai väritöntä kiinteää ainetta. Teollisuuden käyttöön aine myydään usein vesiliuoksena. Vesiliuos on lievästi hapanta. .
Natriumvetysulfiitti hajoaa myös happojen, kuten suolahapon vaikutuksesta.
Valmistus
Teollisesti natriumvetysulfiittia voidaan valmistaa johtamalla rikkidioksidikaasua kylmään kylläiseen natriumkarbonaattiliuokseen.
Käyttö
Natriumvetysulfiittia voidaan käyttää orgaanisessa synteesissä pelkistimenä. Yhdisteen sisältämät vetysulfiitti-ionit reagoivat myös aldehydien kanssa muodostaen sulfonihapon. Tämä additioreaktion tuloksena muodostunut tuote voi reagoida edelleen syanidi-ionien kanssa, jolloin tuotteena muodostuu syanohydriini. Vetysulfiitti-ionien reaktiota aldehydien kanssa käytetään erityisesti aldehydien puhdistamiseen. Aldehydeistä muodostetaan sulfonihappo, joka erotetaan ja hydrolysoidaan, jolloin puhdas aldehydi vapautuu.
Natriumvetysulfiitti on pelkistin, minkä vuoksi sitä voidaan käyttää puhdistettaessa jätevesistä haitallisia hapettavia yhdisteitä, kuten klooria tai kromaatti-ioneita.
Natriumvetysulfiittia käytetään myös tekstiili-, sellu- ja kumiteollisuudessa. Natriumvetysulfiittia käytetään hapettumisenestoaineena ja säilöntäaineena muun muassa viineissä. Sen E-koodi on E222.
Yana Toom
Yana Toom (s. 15. lokakuuta 1966) on virolainen poliitikko ja europarlamentaarikko vuodesta 2014. Syntyperältään vironvenäläinen Toom edustaa Viron keskustapuoluetta, hän toimi kansanedustaja 2011–2014, jonka jälkeen hän on nyt toista kauttaan europarlamentaarikkona. Viron kansalaisuuden Toom sai vuonna 2006.
Riigikogun vaaleissa 2015 Yana Toom oli ääniharava Itä-Virumaalla saaden yli 11 500 ääntä Vuoden 2019 riigikogun vaaleissa Toom sai 6195 ääntä, mutta europarlamenttivaaleissa valituksi tullessaan hänen paikkansa riigikogussa meni Dmitri Dmitrijeville. Tämä suuri pudotus äänimäärässä sai Toomin väittämään, että häntä vastaan kampanjoitiin ja venäjänkielisiä äänestäjiä kehotettiin boikotoimaan vaaleja.
Mongolianhiirihaukka
Mongolianhiirihaukka (Buteo hemilasius) on aasialainen päiväpetolintu.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 57–67 cm ja siipien kärkiväli 143–161 cm. Se muistuttaa suuresti arohiirihaukkaa, jonka alalajina sitä on joskus pidetty. Höyhenpuvun väritys voi vaihdella suuresti, yleensä lintu on hyvin tumma.
Esiintyminen
Mongolianhiirihaukat elävät Keski-Aasiassa Tienšanin itäosista ja Altailta Mongoliaan ja Mantšuriaan, ja sieltä eteläiseen Tiibetiin ja ehkä Himalajalle. Talvella niitä tavataan Korean niemimaalla, Pohjois- ja Keski-Kiinassa, Pohjois-Intiassa ja satunnaisesti Japanissa ja Iranissa sekä kerran Romaniassa. Sen elinympäristön ala on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja maailman populaatio on kooltaan 10 000–100 000 yksilöä. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö
Laji elää pääasiassa vuoristojen avomailla 1 000–4 000 metrin, joskus jopa 5 000 metrin korkeudella.
Ravinto
Mongolianhiirihaukan ravintona ovat pääasiassa pikkujyrsijät.
Energia Azerbaidžanissa
Energiaa tuotetaan vuosittain 23,57 miljardia kilowattituntia (2016 arvio) ja maassa kulutetaan 20,24 miljardin kilowattitunnin verran energiaa (2016 arvio). Maasta viedään energiaa 265 miljoonan kilowattitunnin verran (2015 arvio) ja tuodaan 114 miljoonaa kilowattituntia (2016 arvio).
Azerbaidžanissa tuotettu energia jakautuu eri tavoin tuotettuun energiaan seuraavasti:
Öljy
thumb|300px|Öljykaivoja [[Balakhanissa.]] Azerbaidžan tuottaa maaöljyä. Vuosina 1848-49 porattu maailman ensimmäinen öljykaivo sijaitsi maan pääkaupunki Bakusta etelään. Nobelin veljekset (Alfred Nobel ja Emanuel Nobel) perustivat sinne öljyntuotantoyrityksen vuonna 1879.
Vuonna 1994 Azerbaidžan antoi kansainvälisten öljy-yhtiöiden yhteenliittymälle luvan kolmen avomerellä sijaitsevan öljykentän tutkimiselle ja hyödyntämiselle, ja vuonna 1997 tästä sopimuksesta syntynyt öljyntuotanto käynnistyi.
Syyskuussa 2002 alettiin rakentaa putkea, jonka tarkoitus on siirtää öljyä Azerbaidžanista Georgian Tbilisin kautta Turkkiin Ceyhaniin. Tämä Baku–Tbilisi–Ceyhan-öljyputki avattiin virallisesti heinäkuussa 2006.
Nykyään maassa tuotetaan raakaöljyä 789 300 barrelia päivässä (2017 arvio), josta ulkomaille viedään 718 800 barrelia päivässä (2015 arvio). Maahan ei tuoda öljyä ollenkaan ja todettuja raakaöljyvarantoja siellä on seitsemän miljardin barrelin verran.
Maakaasu
thumb|300px|Azerbaidžanin maakaasun vienti ulkomaille vuonna 2007-2017.
Maakaasua Azerbaidžanissa tuotetaan 16,96 miljardia m3 (2017 arvio), josta maassa kulutetaan 10,34 miljardia m3 (2017 arvio) Maasta viedään 8,042 miljardia m3 (2017 arvio) maakaasua ja sinne tuodaan sitä 2,095 miljardia m3 (2017 arvio). Tiedossa olevia maakaasuvarantoja maassa on 991,1 miljardia m3 (arvio 1.1.2018.).
Vuonna 2010 British Petroleum alkoi suunnitella Venäjän ohittavaa kaasuputkea Azerbaidžanista Euroopaan. Sen rakentaminen aloitettiin syyskuussa 2014 ja tavoiteltu valmistumisaika oli vuonna 2018.
Aashiqui 2
Aashiqui 2 (suom. ”Romanssi 2”) on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen romanttinen musiikkidraamaelokuva. Sen on ohjannut Mohit Suri ja päärooleja näyttelevät Aditya Roy Kapur ja Shraddha Kapoor. Elokuva perustuu vuoden 1954 elokuvaan Tähti on syntynyt ja se on hengellinen jatko-osa vuoden 1990 elokuvalle Aashiqui.
She’s the One
She’s the One voi tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Keihäsrauskut
Keihäsrauskut (Dasyatidae) on rauskuihin kuuluva rustokalojen heimo, jossa on kuusi sukua ja noin 70 lajia. Osa lajeista on uhanalaisia. Osa keihäsrauskulajeista on vain ihmisen kämmenen kokoisia, mutta suurimmilla kuten isokeihäsrauskulla ruumiin läpimitta voi olla 1,8 metriä ja pituus pyrstöineen yli neljä metriä.
200px|left|pienoiskuva|Keihäsrauskun myrkkypiikki pyrstön yläpinnalla 200px|left|pienoiskuva|Myrkkypiikki Keihäsrauskujen ruoskamaisen pyrstön yläpuoleen on kiinnittynyt kynnen tapaan väkäsekäs myrkkypiikki, ”keihäs”. Rustokudosta olevaa myrkkypiikkiä rausku käyttää puolustautumiseen. Sen alapuolen uurteissa on voimakasta myrkkyä, joka voi tappaa ihmisen.
Keihäsrauskuja syödään erityisesti Malesiassa ja Singaporessa. Islannissa on perinteenä syödä 23. joulukuuta keihäsrauskua.
Osa keihäsrauskuista saattaa tulla makeaan veteen.
Janne Saarikivi
Janne Santeri Saarikivi (s. 29. toukokuuta 1973 Helsinki) on suomalainen kielitieteilijä ja tietokirjailija.
Koulutus
Saarikivi aloitti syksyllä 1989 Kallion lukiossa ja valmistui ylioppilaaksi vuonna 1992. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 2006. Väitöskirjassaan Substrata Uralica: Studies on Finno-Ugrian Substrate in Northern Russian Dialects hän käsitteli kuolleiden suomalais-ugrilaisten kielten jälkiä venäjän kielen pohjoisissa murteissa ja pyrki kehittämään kuolleiden kielten tutkimuksen menetelmiä.
Ura
Vuosina 2006–2008 hän toimi tutkijana Helsingin yliopistossa. Hän on ollut muun muassa suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen määräaikainen professori Helsingin yliopiston humanistisessa tiedekunnassa vuosina 2009–2014. Saarikivi on toiminut professorina Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisten kielten laitoksella vuosina 2018–2021.
Saarikivi on luennoinut ja opettanut ulkomailla muun muassa Tarton yliopistossa, Babeș-Bolyain yliopistossa ja Udmurtian valtionyliopistossa. Hän toimii Tromssan yliopiston osa-aikaisena professorina.
Saarikivi on polyglotti ja hallitsee itämerensuomalaisista kielistä suomen, viron, vepsän ja karjalan; saamelaiskielistä pohjoissaamen, jonka lisäksi ymmärtää eräitä muita saamen kieliä sekä joitakin niiden murteita; muista suomensukuisista kielistä permiläiskielet komin ja udmurtin, volgalaiskielistä marin ja ersän sekä ugrilaiskieli unkarin; germaanikielistä englannin, saksan ja ruotsin sekä muista indoeurooppalaisista kielistä venäjän, kreikan ja latinan sekä muista kielistä muun muassa turkin, arabian ja japanin – joskaan kaikkia hän ei puhu yhtä sujuvasti kuin esimerkiksi viroa.
Saarikivi johti 2015 kahta tutkimushanketta. Minoreurus-hanke tutkii vähemmistökielten säilymisen ja katoamisen kysymyksiä erityisesti Venäjällä vertaillen Euroopan unionin vähemmistöihin.
Saarikivi on 1990-luvulla tehnyt sanoituksia Ultra Bra -yhtyeen kappaleisiin. Hän on myös kirjoittanut kolumneja muun muassa Parnassoon ja Helsingin Sanomiin.
Saarikivellä on Helsingin yliopiston Suomalais-ugrilainen ja pohjoismainen osaston dosentuuri.
Yksityiselämä
Saarikiven puoliso on Taina Saarikivi.
Alison Riske
2009
Riske sai villin kortin Yhdysvaltain avointen karsintaan ollessaan maailmanlistan sijalla 344 (yli 500 sijaa paremmin, kuin vuoden alkaessa). Hän hävisi karsintojen avauskierroksella kuitenkin Yulia Fedossovalle. Karsintojen jälkeen hän osallistui Troyssa, Alabamassa ITF-turnaukseen, jonka finaalissa hän voitti maannaisensa, Christina McHalen. Tämä oli hänen ensimmäinen ITF-turnausvoittonsa. Kauden päättyessä hän oli maailmanlistan sijalla 232.
2010
Riske aloitti ensimmäisen kokonaisen kautensa ammattilaispelaajana. Hän pääsi välieriin Rancho Miragen ITF-turnauksessa. Hän selviytyi AEGON Classic -WTA-tason ruohokenttä-turnauksen pääsarjaan kesäkuussa. Hän voitti ensimmäisen ottelunsa WTA-turnauksen pääsarjassa voitettuaan ensimmäisellä kierroksella Sandra Záhlavován, jonka jälkeen hän jatkoi hyvää turnaustaan, ja voitti seuraavaksi Aleksandra Wozniakin ja Anna Tšakvetadzen ja pääsi jo puolivälieriin asti. Puolivälierissä Riske yllätti maailmanlistan 16:n, Yanina Wickmayerin kolmessa erässä. Välierissä hän hävisi entiselle maailmanlistan ykköselle, Marija Šarapovalle luvuin 2–6, 6–4, 1–6. Välieräpaikkansa ansiosta hän sai villin kortin Wimbledoniin, mutta hävisi avauskierroksella Yanina Wickmayerille.
2011
Riske hävisi Australian avointen ensimmäisellä kierroksella Svetlana Kuznetsovalle. Kesäkuussa hän selviytyi puolivälieriin Birminghamissa pelatussa AEGON Classic -turnauksessa voitettuaan kolmannella kierroksella kahdeksanneksi sijoitetun Aravane Rezaïn. Puolivälierissä hän hävisi neljänneksi sijoitetulle Daniela Hantuchoválle 2–6, 4–6. Wimbledonissa Riske oli lähellä yllättää maailmanlistan kakkosen, Vera Zvonarjovan. Hän kuitenkin hävisi lopulta kolmieräisen kamppailun luvuin 0–6, 6–3, 3–6. Yhdysvaltain avoimissa Riske hävisi ensimmäisellä kierroksella Jelena Jankovićille.
2013
Riske selviytyi ensi kertaa urallaan Grand Slam -turnausten kaksinpeleissä neljännelle kierrokselle Yhdysvaltain avoimissa 2013 voitettuaan ensimmäisellä kierroksella Tsvetana Pironkovan, toisella kierroksella 28:nneksi sijoitetun Mona Barthelin ja kolmannella kierroksella seitsemänneksi sijoitetun Petra Kvitován. Neljännellä kierroksella Riske hävisi kolmieräisessä ottelussa Daniela Hantuchoválle.
2014
Riske voitti ensimmäisen kaksinpelin WTA-turnauksensa Tianjinissa lokakuussa 2014. Loppuottelussa hän voitti Belinda Bencicin 6–3, 6–4.
2019
Australian avoimissa 2019 Riske ylsi naisten nelinpelissä Jennifer Bradyn parina välieriin.
Operaatio Inmate
Operaatio Inmate oli toisen maailmansodan loppupuolella liittoutuneiden suunnitelma pommittaa Karoliineilla ja Trukin saarella sijaitsevia japanilaisten tukikohtia. Operaatio toteutettiin onnistuneesti 12. - 16. kesäkuuta 1945 välisenä aikana. Pommituksiin ottivat osaa mm HMS Implacable ja Task Unit 2, 5 ja 13 aluksia.
Jononi
thumb|150px|α-Jononin rakenne thumb|150px|β-Jononin rakenne thumb|150px|γ-Jononin rakenne Jononi (C13H20O) on rengasrakenteinen ketoni, jota esiintyy monessa kasvissa. Se tuoksuu orvokille. Jononit ovat tuoksuvia yhdisteitä, joita on eteerisissä öljyissä, esimerkiksi ruusuöljyssä. Jononeja voidaan valmistaa myös synteettisesti. Jononilla on kolme isomeeristä muotoa α-, β- ja γ-jononi. Jononien johdannaisia ironeja eli metyylijononeja käytetään myös hajusteissa.
Tavallisin tapa on lähteä sitraalista ja asetonista, joiden aldolikondensaatiotuotteena muodostuu pseudojononia. Tämä välituote syklisoituu hapon katalysoimana jononiksi. Käytettäessä rikkihappoa katalyyttinä on vallitseva tuote β-jononi, kun fosforihappo katalysoi erityisesti α-jononin muodostumista. Jononeja voidaan valmistaa myös lähtemällä myrseenistä, dehydrolinalolista, Jononi-isomeereja käytetään hajusteissa tuomaan niihin orvokinkaltaista tuoksua. β-jononia tuotetaan paljon myös A-vitamiinin synteesiä varten.
Leo Stålhammar
Leo Stålhammar (4. joulukuuta 1929 Hyvinkää – 20. syyskuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja kriitikko. Hän toimi yli 30 vuoden ajan kulttuuritoimittajana ensin Maakansa-lehdessä ja sitten vuodesta 1965 Suomenmaa-lehdessä. 1980-luvulla hän toimi Valtion elokuvatarkastamon varapuheenjohtajana ja elokuvatarkastajana.
Stålhammar esiintyi sivuosissa elokuvassa Vaaksa vaaraa (1965) ja televisioelokuvassa Salaisen agentin äiti (1987).
Salima Ghezali
Salima Ghezali (s. 1958 Bouira, Ranskan Algeria) on algerialainen toimittaja ja ihmisoikeusaktivisti, joka kirjoitti Algerian sisällissodan aikana maan ihmisoikeustilanteesta. Hän on ollut aktiivinen myös Algerian naisliikkeessä.
Elämä
Ghezali on ollut 1980-luvulta alkaen mukana Algerian naistenliikkeessä. Hän perusti vuonna 1989 naisjärjestön, jonka tarkoituksena oli vastustaa alistavaa perhelakia. Vuonna 1991 hän puolestaan perusti Nyssa-nimisen feministisen sanomalehden, joka lopetti varojen puutteen takia toimintansa 18 numeron jälkeen.
Ghezali toimitti vuodesta 1994 alkaen ranskankielistä viikkolehteä La Nationia, joka oli maan luetuin viikkolehti. Lehti oli ainoa, joka kritisoi vuonna 1991 alkaneen sisällissodan molempia puolia, hallitusta ja islamistisia ryhmittymiä. Se pyrki poliittiseen vuoropuheluun, edistämään ihmisoikeuksia ja mielipiteenvapautta. La Nation joutui useasti keskeyttämään toimintansa. Se kiellettiin vuonna 1996, kun Ghezali oli kirjoittanut Le Monde diplomatique -lehteen raportin Algerian ihmisoikeustilanteesta.
Ghezali palkittiin vuonna 1997 Euroopan parlamentin Saharov-palkinnolla ja vuonna 1998 Olof Palme -palkinnolla. Olof Palme -palkinnon perusteluiden mukaan Ghezalilla on ollut ”rohkeutta jatkaessaan vaaroista huolimatta puolueetonta raportointiaan Algerian kansalle tehdyistä väkivaltaisuuksista”.
Timo Järvinen (täsmennyssivu)
Timo Järvinen voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Emil Jellinek
right|250px Emil Jellinek (6. huhtikuuta 1853 – 21. tammikuuta 1918) oli itävaltaunkarilainen diplomaatti, liikemies ja kilpa-ajaja, joka vaikutti suuresti eurooppalaisen autoteollisuuden kehittymiseen. Hänen myötävaikutuksestaan syntyi vuonna 1902 tuotemerkki Mercedes.
Nuoruusaika
Jellinek syntyi Saksin kuningaskunnan Leipzigissa 6. huhtikuuta 1853, hänellä oli kaksi veljeä ja kaksi siskoa. Pian Emilin syntymän jälkeen perhe muutti Itävallan keisarikunnan pääkaupunkiin Wieniin. Koulunkäynti ja opiskelu eivät Emilille maistuneet, erilaiset käytännön pilat sitäkin paremmin. Hänen vanhempansa kyllästyivät pojan holtittomaan elämään, ja Emilin ollessa 17-vuotias. järjestivät hänet töihin Määrissä toimineen rautatieyhtiön palvelukseen. Hän pysyi yhtiön palveluksessa kahden vuoden ajan, ennen kuin hänet irtisanottiin. Potkujen syynä oli Jellinekin yöaikaan yhtiön kalustolla järjestämät junakilpailut.
Diplomaatti ja liikemies (1872–1893)
thumb|Mercedes Jellinek
Vuonna 1872, 19 vuoden ikäisenä hän muutti Ranskaan. Isänsä kontaktien kautta hän tutustui Itävalta-Unkarin Marokon konsuliin, joka järjesti Emilille diplomaatin aseman Marokon Tangerissa ja Tétouanissa, täällä hän tapasi myös tulevan vaimonsa Rachelin.
Vuonna 1874 hän sai kutsun ilmoittautua asepalvelukseen Wienissä, mutta hänen onnistui välttää armeijakomennus. Hän palasi diplomaatin työhönsä, nyt Itävalta-Unkarin varakonsulina Algerian Oranissa. Samaan aikaan hän aloitti tulevan appensa kanssa algerialaisen tupakan kaupan Eurooppaan. Jellinek työskenteli lisäksi ranskalaisen vakuutusyhtiön palveluksessa ja solmi tässä toimessaan suhteita yhteiskunnan yläluokkaan kuuluviin asiakkaisiinsa. Vuonna 1881, 28-vuotiaana, hän matkusti Wieniin, perustamaan sinne vakuutusyhtiön haarakonttorin. Palattuaan Oraniin hän avioitui Rachelin kanssa ja heidän ensimmäiset poikansa, Adolph ja Fernand syntyivät.
Vuonna 1884, Jellinek siirtyi täysipäiväisesti vakuutusyhtiön palvelukseen ja perhe muutti Itävaltaan, Wienin lähellä sijaitsevaan Badenin kaupunkiin. Syyskuussa 1889 syntyi hänen tyttärensä, Adrienne Manuela Ramona Jellinek, lempinimeltään Mercédès. Nimi juontaa espanjan kielestä ja tarkoittaa vapaasti suomennettuna Jumalan armoa. Emilin vaimo Rachel kuoli 4 vuotta tyttärensä syntymän jälkeen, mutta Jellinek pysyi uskossa että hänen vaurautensa ja menestyksensä oli Jumalalta lähtöisin. Siksi hän alkoi viljellä nimeä ”Mercedes” lähes kaikissa omaisuuteensa liittyvissä asioissa.
Jellinekin liiketoimet vakuutusalalla ja osakemarkkinoilla sujuivat menestyksekkäästi ja perhe alkoi viettää talvikaudet Nizzassa, Ranskan Rivieralla. Täällä Jellinek solmi suhteita kansainvälisiin liikemiehiin ja aristokraatteihin. Täällä Jellinek sai myös ensikontaktinsa automobiileihin ja lumotui niistä täysin. Hän hankki kaiken saatavissa olevan tiedon autoista, ajatuksenaan aloittaa kaupankäynti niillä. Tuonaikaisia suosittuja kulkuneuvoja olivat De Dion-Boutonin kolmipyörä ja Léon-Bollée Voiturette sekä Benzin nelipaikkainen moottoroitu vaunu.
Jellinek avioitui uudestaan vuonna 1899, ja uuden vaimonsa Anaisen kanssa he saivat neljä lasta.
DMG, Daimler ja Maybach (1896–1900)
Vuonna 1896, tuolloin 43-vuotias Jellinek, pani merkille eräässä porvaristolle tarkoitetussa aikakauslehdessä olleen, saksalaisen ajoneuvo- ja moottorivalmistaja Daimler-Motoren-Gesellschaftin mainoksen. Hän matkusti Cannstattiin, tapaamaan DMG:n suunnittelijoita Gottlieb Daimleria ja Wilhelm Maybachia, saadakseen lisätietoa yhtiöstä ja sen tuotteista. Samalla hän myös teki tilauksen yhdestä Daimler-ajoneuvosta, joka toimitettiin hänelle lokakuussa 1896.
Auto oli mallia Phoenix Double-Phaeton, joka 8-hevosvoimaisen moottorinsa avulla saavutti 24 km/h huippunopeuden. Moottori oli Maybachin vuonna 1894 suunnittelema Daimler-Phönix, maailman ensimmäinen henkilöautoon asennettu nelisylinterinen rivimoottori.
DMG vaikutti vakavasti otettavalta ja luotettavalta yhtiöltä, joten Jellinek aloitti yhtiön ajoneuvojen myynnin. Vuonna 1898 hän teki DMG:ltä kuuden auton tilauksen ja ilmoitti halustaan tulla yhtiön tuotteiden pääedustajaksi. Vuonna 1899 hän myi 10 autoa ja vuonna 1900 29. Ranskalaisilla valmistajilla kuten Peugeotilla, Panhard & Levassorilla sekä muilla, Daimlerin lisensimoottreita käyttäneillä, oli ajoneuvojen toimitusvaikeuksia. Jellinekin suora yhteys DMG:n tehtaille antoi hänelle etua, lyhyempien toimitusaikojen muodossa.
Jellinek oli jatkuvassa yhteydenpidossa DMG:n suunnittelijoiden kanssa ja kertoi heille ideoitaan, jotka usein olivat hyviä mutta toisinaan vuodatuksia tyyliin: "Teidän lannankuljetusvaununne rikkoutui juuri aikataulun mukaisesti", "Autonne on kotelo, mutta minä haluan perhosen" tai "Teidän insinöörinne tulisi sulkea hullujenhuoneelle." Tällainen ärsytti Daimleria, mutta Maybach otti vaarin monista hänen ehdotuksistaan.
Raoul Salan
Raoul Albin Louis Salan (10. kesäkuuta 1899 – 3. heinäkuuta 1984) oli ranskalainen kenraali, joka johti joukkoja toisen maailmansodan, Indokiinan sodan ja Algerian sodan aikana. Algeriassa hän osallistui myös presidentti Charles de Gaullen vastaiseen epäonnistuneeseen vallankaappausyritykseen. Salan sai elinikäisen vankeustuomion, josta hänet armahdettiin muutama vuosi myöhemmin. Sotilasarvonsa hän sai takaisin presidentti François Mitterrandilta vuonna 1983.
Emil Jellinek
DMG, Daimler ja Maybach (1896–1900)
Ranskan Rivieralla oli moottoriajoneuvojen myötä järjestetty jo useana vuotena maaliskuinen vauhtiviikko, joka houkutteli Euroopan yläluokkaa.
Raoul Salan
Elämäkerta
thumb|vasen|Salan [[Savang Vatthanan kanssa Laosissa vuonna 1953.]] Raoul Albin Louis Salan syntyi 10. kesäkuuta 1899 Ranskan Roquecourbessä lähellä Toulousen kaupunkia. Hänen isänsä oli lääkäri ja Salan opiskeli vuosien 1917 ja 1918 välillä Saint-Cyrin sotilasopistossa. Hän palveli myös lyhyen aikaa Ranskan asevoimissa ensimmäisen maailmansodan aikana. Lyhyen palveluksensa aikana hän ansaitsi Croix de Guerre -mitalin. Salan ansaitsi sittemmän uransa aikana kaikkiaan 85 muuta palkintoa tehtävistään ja uransa lopulla hän oli Ranskan armeijan palkituin sotilas.
Emil Jellinek
DMG, Daimler ja Maybach (1896–1900)
Viikon ajotapahtumiin kuului:
Vuonna 1899 Jellinek ilmoitti autonsa kaikkiin tapahtumiin. Tuohon aikaan yläluokan tapana oli käyttää erilaisia salanimiä. Jellinek antoi kisatiimilleen nimen Mercedes ja tämä kirjoitettiin myös näkyvästi autojen koriin. Jellinekin toinen henkilöllisyys olikin tästä lähtien Monsieur Mercedes, jolla nimellä hänet alueella tunnettiin.
Raoul Salan
Elämäkerta
Indokiinan sodan aikana Salan kannatti puolustukseen keskittyvää taktiikkaa. Hänen alaisensa ranskalaisjoukot eivät pystyneet pysäyttämään Việt Minhin etenemistä Laosiin huhtikuussa 1953 ja Salan korvattiin tehtävissään kenraali Henri Navarrella. Hieman myöhemmin käytiin ranskalaisten huomattavaan tappioon päättynyt Điện Biên Phủn taistelu. Salan palasi Indokiinaan tappion jälkeen yhdessä kenraali Paul Élyn kanssa osana komissiota, joka päätyi suosittelemaan kaikkien ranskalaisjoukkojen vetämistä Etelä-Vietnamiin.
Emil Jellinek
DMG, Daimler ja Maybach (1896–1900)
Daimler-Phönix oli nopea ja voimakas, saavuttaen suurimmillaan 35 km/h nopeuden. Tämä ei kuitenkaan Jellinekille vielä riittänyt, sillä autolla ei kyetty voittamaan sekä nopeus- että mäkikilpailua.
Raoul Salan
Elämäkerta
Algerian sota syttyi vuonna 1954 ja Salanista tuli Algerian ranskalaisjoukkojen komentaja joulukuussa 1956. Salan oli Algeriassa varsin epäsuosittu vaihtoehto komentajana. Vuonna 1957 hän oli oikeistolaisten ryhmittymien salamurhayrityksen kohde. Hän tuki Charles de Gaullen paluuta valtaan toukokuun 1958 Algerian siirtolaisten kapinan ja Ranskan neljännen tasavallan päättymisen yhteydessä. De Gaullekaan ei kuitenkaan luottanut Salaniin ja tämä syrjäytettiin tehtävistään Algeriassa joulukuussa 1958. Salan jäi eläkkeelle ja asui sittemmin Algeriassa. De Gaulle alkoi sittemmin kannattaa ajatusta Algerian itsenäisyydestä. Salan ja tietyt asevoimien piirit kokivat de Gaullen asennemuutoksen petoksena. 22. huhtikuuta 1961 Salan oli yksi neljästä ranskalaiskenraalista, jotka johtivat oikeistolaisen Organisation de l’Armée Secrèteen (OAS) vallankaappausritystä Algeriassa. Suurin osa Ranskan asevoimista pysyi kuitenkin uskollisena de Gaullelle. Vallankaappausyritys oli kaatunut neljä päivää alkamisensa jälkeen.
thumb|Hauta [[Vichyssä.]] Salan pakoili viranomaisia ja johti OAS:n tekemiä terrori- ja sabotaasi-iskujen aaltoa Algeriassa ja Ranskassa. Hänet tuomittiin poissaolevana kuolemaan maanpeoksesta heinäkuussa 1961. Lopulta viranomaisten onnistui pidättää hänet 20. huhtikuuta 1962. Toukokuussa samana vuonna hän sai elinkautisen vankeustuomion. Salanilta riistettiin hänen sotilasansionsa. Presidentti de Gaulle armahti Salanin kesäkuussa 1968, ja vuonna 1982 presidentti François Mitterrand antoi hänelle takaisin kenraalin arvon ja sotilaseläkkeen. Myöhemmällä iällään Salan kirjoitti kokemuksistaan Indokiinassa ja Algeriassa. Salan kuoli Pariisissa 3. heinäkuuta 1984.
Emil Jellinek
Mercedes 35 PS (1900)
thumb|Mercedes 35 PS
Vuonna 1899 DMG pestasi ryhmän, johon kuuluivat insinöörit Wilhelm Bauer, Wilhelm Werner ja Hermann Braun, tutkimaan mahdollisuuksia käyttää Phönix-moottoria autourheilussa. Yhtiö oli tullut johtopäätökseen, että paras tapa hankkia tuotteille julkisuutta ovat autokilpailut.
Maaliskuun 30. päivänä vuonna 1900 Wilhelm Bauer päätti osallistua Nizza - La Turbie mäkikilpailuun, mutta väistäessään tungeksivaa yleisöä, törmäsi kallioon kohtalokkain seurauksin. Tämän seurauksena DMG päätti vetäytyä autourheilusta.
Tästä huolimatta Jellinek ehdotti huhtikuussa 1900 DMG:lle sopimusta, jonka perusteella hän maksaisi yhtiölle huomattavan rahasumman, jos Wilhelm Maybach suunnittelisi hänelle kumouksentekevän kilpavaunun. Sopimusehdotuksen mukaan auton nimeksi tulisi antaa Mercedes ja niitä tulisi olla valmistettuina 36 kappaletta ennen lokakuun 15. päivää. Sopimus sisälsi myös tilauksen 36:sta vakiomallisesta, 8 hevosvoiman DMG:n autosta. Jellinekistä tuli myös DMG:n hallituksen jäsen ja hän sai uuden Mercedes-merkin edustuksen yksinoikeudet Ranskassa, Itävalta-Unkarissa, Belgiassa ja Yhdysvalloissa. Jellinekillä oli ollut Ranskassa laillisuusongelmia Daimler-nimen käytön kanssa, koska Panhard & Levassor omisti Daimlerin lisenssit siellä. Nimi Mercedes poistaisi kaikki nämä ongelmat kertaheitolla.
Jellinek asetti uudelle autolle tiukat vaatimukset saatesanoin: "En halua tämänpäivän enkä huomisenkaan autoa, vaan ylihuomisen". Hän suunnitteli itse monia yksityiskohtaisia ratkaisuja, jotka poistaisivat ilmenneet ongelmat. Uuden auton tulisi kyetä turvallisesti suurempiin nopeuksiin ja siksi sen vaatimuksena tulisi olla: Pitkä akseliväli ja leveä raideväli takaamassa vakaan ajokäytöksen, moottori sijoitettuna parempaan paikkaan, painopisteen tuominen alemmas ja Boschin sähköinen sytytysjärjestelmä, aiemman kuumaputkisytytksen sijaan.
Mallin nimeksi tulisi virallisesti Daimler-Mercedes, jonka DMG:n johtokunta hyväksyi, poistaisihan tämä nimi Daimlerin nimen käytöstä Ranskassa syntyneet ongelmat.
Seuraavien kuukausien ajan Jellinek seurasi tiiviisti uuden auton kehitystä, aluksi sähkeiden välityksellä ja myöhemmin paikan päällä Stuttgartissa. Hän suoritti ensimmäisen auton toimituksen Nizzan rautatieasemalla, joulukuun 22. päivänä vuonna 1900.
Vuonna 1901 malli hämmästytti autoilevaa maailmaa. Jellinek voitti kevyesti Nizzan vauhtiviikon osakilpailut ja saavutti autollaan 60 km/h huippunopeuden. Automobile Club de Francen silloinen johtaja Paul Meyan totesi: " Olemme saapuneet Mercedes-aikakaudelle". Lause, joka levisi lehdistön välityksellä ympäri maailmana.
Uuden Mercedeksen saavuttamat ennätykset hämmästyttivät autoilevaa maailmaa. DMG:n myyntilukemat ampaisivat ylös, saaden yhtiön tehtaat toimimaan täydellä kapasiteetilla ja valaen täten perustan sen tulevaisuudelle autoja valmistavana yhtiönä. Yhtiön työvoiman määrä kasvoi vuoden 1900 340:stä työntekijästä vuoden 1904 2200:een. Kesäkuun 23. päivänä vuonna 1902 yhtiö päätti ottaa nimen Mercedes käyttöön tuotemerkkinä kaikessa autonvalmistuksessaan ja rekisteröi sen virallisesti syyskuun 26. päivänä 1902.
Elämä Mercedesin menestyksen jälkeen (1900 – 1914)
right|250px
Heinäkuussa 1903 50-vuotias Emil Jellinek muutti nimensä muotoon Jellinek-Mercedes. Hän kommentoi asiaa näin: "Tämä on luultavasti ensimmäinen kerta, kun isä ottaa itselleen tyttärensä nimen". Siitä lähtien hän teki nimikirjoituksensa muodossa E.J. Mercédès.
Jellinek ja hänen autoihin intohimoisesti suhtautuneet yhteistyökumppaninsa toimittivat DMG-Mercedes -malleja maailmanlaajuisesti, tienaten näin miljoonia DMG:lle. Esimerkiksi vuonna 1909 he myivät kuusisataa autoa. Hän toimitti autoja Nizzan Automobiiliklubin kaikille 150 jäsenelle sekä tuki kisatiimejä ympäri Euroopan. Hänen elämänsä oli liike-elämän kyllästämää ja hän vietti paljon aikaa poissa kotoa. Yhteydenpito kotiin oli lähinnä sähkeiden varassa.
1900-luvun edetessä hänen intohimonsa Mercedesiin alkoi hiipua. Hän väsyi aristokraattisten asiakkaidensa jatkuviin erikoistoiveisiin ja hän menetti luottamuksensa DMG:n tekniseen osastoon, josta hän käytti nimitystä "nuo aasit". Jellinek valmistutti Nizzan Villa Mercedeksen välittömään läheisyyteen oman huoltopisteen autoille. Hänen suosikkisuunnittelijansa Wilhelm Maybach irtisanoutui DMG:n palveluksesta vuonna 1907. Myös Jellinek itse ajautui DMG:n johdon kanssa niin vakaviin erimielisyyksiin, että hän irtisanoi vuonna 1908 kaikki sopimuksensa DMG:n kanssa.
Jelinekin diplomaatin ura jatkui, ja hän toimi Itävalta-Unkarin pääkonsulina Nizzassa, hetken Meksikossa ja sitten Monacossa. Ollessaan sijoitettuna Monacoon vuonna 1909 hän luopui kaikista jäljellä olleista kaupallisista toimistaan, mutta hankki omistukseensa joitain alueella sijainneista kasinoista.
Ensimmäinen maailmansota ja viimeiset vuodet (1914 – 1918)
Juuri ennen sodan puhkeamista vuonna 1914, Jellinek sai syytteen Itävallassa veronkierrosta, joka koski hänen omaisuuttaan Ranskassa. Perhe oli muuttanut tuolloin Itävallan Semmeringiin. Ollessaan kylpylähoidossa Baijerin Bad Kissingenissa, hän luovutti sukulaisilleen perheen alkuperäisen Badenin asunnon.
Kun Itävalta-Unkari, heinäkuun 28. päivänä vuonna 1914, julisti sodan Serbialle, Jellinek ja hänen perheensä lopettivat ranskan puhumisen talonsa ulkopuolella. Myöhemmin samana vuonna perhe muutti Etelä-Tirolin Meranin kaupunkiin, joka tuolloin kuului Ranskan alaisuuteen. Siellä Jellinek joutyi epäillyksi vakoilusta saksalaisten hyväksi sekä sabotöörien piilottelusta Välimerellä olleilla huvijahdeillaan. Samanaikaisesti itävaltalaiset epäilivät hänen vaimoaan Anaisea vakoilusta ranskalaisten hyväksi.
Uinti kesäolympialaisissa 2020 – miesten 1 500 metrin vapaauinti
Miesten 1 500 metrin vapaauinnissa Tokion kesäolympialaisissa 2020 kilpaillaan 30. heinäkuuta – 1. elokuuta 2021 Tokyo Aquatics Centressä.
Aikataulu
Ajat ovat Japanin aikaa (UTC+9).
Nur Jahan
Elämäkerta
thumb|vasen|Nur Jahan [[Jahangirin ja Khurramin seurassa Jahangirin valtakauden aikana tehdyssä maalauksessa Suurmogulien valtakunnasta.]] Nur Jahan eli alkuperäiseltä nimeltään Mihr al-Nisa syntyi Kandaharissa vuonna 1577 ja hänen isänsä oli persialainen Ghiyath Beg. Hänen ensimmäinen aviomiehensä oli samoin persialaistaustainen Ali Kuli Beg. Ali oli toimi suurmoguli Akbarin armeijassa saavuttaen mainetta rohkeudellaan. Lopulta hän joutui kuitenkin salamurhan uhriksi. Murhan motiivi on epäselvä. Syyksi on esitetty esimerkiksi epäilyjä Alin petturuudesta, tai vaihtoehtoisesti sen syynä on saattanut olla Mihr al-Nisan uusi suhde. Neljä vuotta myöhemmin vuonna 1611 Mihr al-Nisasta tuli nimittäin Jahangirin vaimo, jolloin aiemmin nimeä Nur Mahall käyttänyt Nur otti nimen Jahan.
Nur Jahania kuvailtiin erittäin kauniiksi ja hän oli myös tuon ajan naisille epätyypillisesti myös hyvin lukenut. Kunnianhimoisena naisena Nur Jahan hallitsi myös miestään, josta tuli pian lähinnä nimellinen hallitsija vaimonsa alaisuudessa. Hän löi omissa nimissään kolikoita ja antoi jopa omia säädöksiään (farman) Nur Jahanin neuvonantajina toimivat hänen isänsä ja veljensä Asaf Khan. Hänen asemansa heikkeni huomattavasti hänen isänsä kuoltua, minkä lisäksi hänen veljensä alkoi tukea Khurramia hallitsijan seuraajaksi Nur Jahanin tukeman Shahryar Mirzan sijaan. Nur Jahan oli naittanut aiemmasta liitostaan syntyneen tyttärensä Shahryarille. Jahangirin ja Nur Jahanin liitosta ei syntynyt lapsia. Perillisten välinen kiista puhkesi avoimeksi kapinaksi vuosien 1622 ja 1625 välillä. Jahangir kuoli vuonna 1627 Khurram voitti Shahryarin ja nousi valtaistuimelle hallitsijanimellä Shah Jahan. Nur Jahan kuoli vuonna 1645, mutta aikalaislähteet kirjoittivat hänen viimeisestä kahdeksastatoista vuodestaan vain vähän.
Nur Jahanin hautarakennus valmistui hänen kuolinvuotenaan 1645 ja se sijaitsee Lahoressa.
Torsten Lindqvist
Torsten Ivan Lindqvist (2. joulukuuta 1925 Säffle – 3. marraskuuta 2002 Uppsala) oli ruotsalainen nykyaikaisen viisiottelun olympiamitalisti.
Kenneth C. Parkes
Kenneth Carroll Parkes (8. elokuuta 1922 – 17. heinäkuuta 2007 Pittsburgh) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä. thumb|200px|Parkesin nimeämä [[puertoriconkerttuli]] Parkes vietti lapsuutensa New Yorkissa, jossa hän opetteli tuntemaan lintuja. Hän opiskeli Cornellin yliopistossa, josta valmistui tohtoriksi. Hän työskenteli Delawaren luonnonhistoriallisessa museossa (Delaware Museum of Natural History) ja tutkimusapulaisena American Museum of Natural Historyssa New Yorkissa.
Torsten Lindqvist
Lindqvist saavutti joukkuekilpailun olympiahopeaa Helsingissä 1952, missä hän oli yksilökilpailussa yhdeksäs. MM-kilpailuista Lindqvist voitti joukkuekilpailun kultamitalin vuosina 1951 ja 1953 ja ylsi vuonna 1951 myös yksilökilpailussa pronssille. Hän oli kansainvälisen tason ydinfyysikko.
Kenneth C. Parkes
Vuonna 1953 Parkes sai toimen Carnegien luonnonhistoriallisessa museossa, missä hän sittemmin toimi lintuosaston kuraattorina vuodesta 1965 aina eläkkeelle jäämiseensä saakka 1996. Parkes matkusti paljon ja tutki muun muassa Filippiinien sekä meksikolaisen Socorron saaren linnustoa. Hänen tutkimuskohteitaan olivat muun muassa lintujen höyhenpuku ja sulkasato, kuten myös kerttujen hybridimuodot.
Parkes kirjoitti yli 500 tieteellistä artikkelia. Hän nimesi vuonna 1971 löydetyn puertoriconkerttulin (Dendroica angelae) yhdessä Angela K. Keplerin kanssa. Parkes kuvaili ja nimesi lisäksi kymmeniä lintujen alalajeja.
Kenneth Parkes kuoli Parkinsonin tautiin 84-vuotiaana ja häntä jäi kaipaamaan vaimo Ellen.
The Knife Feels Like Justice
The Knife Feels Like Justice on Stray Cats -yhtyeen johtohahmona tunnetuksi tulleen Brian Setzerin omalla nimellä julkaistu single vuodelta 1986.
Levyn on tuottanut Don Gehman ja levy-yhtiö on EMI America Records, joka on osa Capitol Recordsia. Singlen sarjanumero on 006-2011427. Albumiversio on kuultavissa samannimisellä LP-levyllä (EMI America Records 064–2404971). Singlen kääntöpuolella on kappale Barb Wire Fence (levyetiketissä Barbwire Fence) ja sen kesto on 3:44. Molemmat kappaleet on tehnyt Brian Setzer. Euroopan markkinoille tarkoitetun levykannen on painattanut Hollannin Udenissa toimiva yhtiö EMI Services Benelux B.V.
Curtiss SC Seahawk
Curtiss SC Seahawk oli yhdysvaltalainen tiedustelu- ja sukellusveneentorjuntalentokone. Konetyypin suunnittelija ja valmistaja oli Curtiss Aeroplane and Motor Company, joka tuotti prototyyppikoneet mukaan lukien 577 Seahawkia.
Historia
Curtiss SC Seahawkin suunnittelu aloitettiin kesäkuussa 1942 vastaamaan yhdysvaltain laivasaton esittämiin vaatimuksiin Curtiss SO3C Seamew ja Vought OS2U-3 Kingfisher -konetyyppien korvaajasta. Vaatimuksiin kuuluivat helposti kellukkeisiin vaihdettavat laskutelineet, minkä ansiosta konetyyppiä voitaisiin operoida paitsi lentotukialuksilta ja maatukikohdista, mutta myös muilta sota-aluksilta höyrykatapultilla laukaistavana. Curtiss Aeroplane and Motor Company lähetti Seahawkin suunnitelmat arvioitavaksi 1. elokuuta 1942, mutta ensimmäinen prototyypikone lensi ensilentonsa vasta 16. helmikuuta 1944. Jo ennen ensilentoa oli kuitenkin kesäkuussa 1943 asetettu tilaus 500 SC-1 tuotantokoneelle. Näiden jälkeen laivasto tilasi lokakuussa 1944 450 SC-1 lisää, mutta vain 66 niistä toimitettiin ennen toisen maailmansodan päättymistä, jolloin toimittamattomat koneet peruttiin.
SC-1 lisäksi tuotettiin kymmenen kappaletta paranneltua SC-2 versiota.
Rakenne
thumb|Curtiss SC-1 Seahawk laskutelineillä varustettuna Curtiss SC Seahawk oli rakenteeltaan kokometallinen, yksipaikkainen ja yksimoottorineen alatasolenkone. Seahawkin voimanlähteenä oli Wright R-1820-62 Cyclone 9 -tähtimoottori. Koneen siivet voitiin taittaa varastoinnin helpottamiseksi.
Kaikki Seahawkit toimitettiin varustettuna laskutelineillä, jotka tarpeen vaatiessa vaihdettiin kellukkeisiin. Sama kiinnike toimi sekä kellukeversion Edo Aircraft Corporationin valmistaman keskikellukeen, että maaversion päälaskutelineiden ripustuskohtana. Keskikellukkeen sisällä voitiin tarvittaessa kuljettaa lisäpolttoainetta. Kellukkeisiin kuului keskikellukkeen lisäksi kaksi pientä siivenkärkien alapintaan kiinnitettävää vakainkelluketta.
Stuart Holden
Stuart Holden (s. 1. elokuuta 1985 Aberdeen, Skotlanti) on skotlantilaissyntyinen yhdysvaltalainen jalkapalloilija. Hän edusti Englannissa muun muassa Sunderlandia ja Bolton Wanderersia.
Ura
Holden siirtyi juniorina englantilaiseen Sunderlandiin maaliskuussa 2005. Hän palasi kotimaahansa Yhdysvaltoihin Major League Socceriin Houston Dynamon joukkueeseen kaudeksi 2006. Hän pelasi kaudella 16 ottelua ja oli mukana voittamassa sarjan mestaruutta. Seuraavalla kaudella hän pelasi lähinnä vasempana laiturina ja teki 29 ottelussa kuusi maalia voittaen toistamiseen sarjan mestaruuden.
Ensimmäisen maalinsa Boltonissa hän teki kaudella 2010–2011 Wolverhampton Wanderersia vastaan marraskuussa 2010.
Holden pelasi Yhdysvaltain maajoukkueessa 25 ottelua ja teki niissä kolme maalia vuosina 2009–2013.
Chrístos Papanikoláou
Chrístos Papanikoláou (, 25. marraskuuta 1941 Tríkala, Kreikka) on entinen kreikkalainen seiväshyppääjä, joka piti hallussaan seiväshypyn ME:tä hallussaan tuloksella 549 cm lokakuusta 1970 huhtikuuhun 1972. Hän kuului vähemmistönä seiväshyppääjissä olevaan vasenkätisten joukkoon.
Nousu seiväshypyn kansainväliselle huipulle
Papanikoláou aloitti urheilu-uran kotiseutunsa Tríkalan paikallisessa seurassa ja siirryttyään opiskelemaan Ateenaan urheiluakatemiaan hän siirtyi Panathinaikos-seuraan. Ensimmäisen Kreikan seiväshyppymestaruuden hän saavutti vuonna 1961. Kansainvälisissä suurkisoissa hän oli ensi kerran vuoden 1962 Belgradin EM-kisoissa, joissa hän ei selviytynyt vielä loppukilpailuun tuloksellaan 420 cm. Voitto meni tuolloin Suomen Pentti Nikulalle tuloksella 480 cm. Vuoden 1964 Tokion olympialaisissa hän selvitti karsinnat tuloksella 460 cm, mutta loppukilpailussa tulos jäi aloituskorkeuteen 440 cm sijoituksen ollessa 18. Vuoden 1965 kesäkuussa Papanikoláou paransi Kreikan ennätystään 473 cm:stä 492:een, jolla tuloksella hän nousi maailman vuositilastossa ensimmäisen kerran 10 parhaan joukkoon. Hän saavutti hieman yllättäen hopeaa vuoden 1966 EM-kisoissa Budapestissä tuloksella 505 cm Itä-Saksan Wolfgang Nordwigin voittaessa. Samana vuonna hän voitti myös Balkanin mestaruuden tuloksella 5 metriä.
Maailman huipuksi Amerikan yliopistokoulutuksella
Seuraavana vuonna eli vuodesta 1967 alkaen hän siirtyi Yhdysvaltoihin Kaliforniaan San Josen valtionyliopistoon, jossa hänen valmentajakseen tuli Lloyd (Bud) Winter. Hän kilpaili kuitenkin kesäkaudet kotimaassaan ja saavutti vuonna 1967 Välimeren kisojen seiväsmestaruuden Tunisissa. Lokakuussa 1967 Meksikon olympialaisten esikisoissa Papanikoláou teki uuden Euroopan ennätyksen tuloksella 530 cm. Hän paransi reilua kuukautta aiemmin edellisen ennätyksen tehneen Ranskan Hervé d’Encaussen tulosta kahdella sentillä. Vuoden 1968 olympialaisissa Meksiko Cityssä Papanikoláou taisteli olympiavoitosta, mutta joutui tyytymään neljänteen sijaan tuloksella 535 cm. Edellä olivat Yhdysvaltain Bob Seagren, Länsi-Saksan Claus Schiprowski ja Itä-Saksan Wolfgang Nordwig tuloksella 540 cm. Kesällä 1969 hän voitti Sofiassa pidetyt Balkanin kisat tuloksella 535 cm. Vuoden 1969 EM-kotikisoissa Ateenassa Papanikoláou joutui tyytymään neljänteen sijaan mestaruuden mennessä jälleen Wolfgang Nordwigille tuloksella 530 cm. Ruotsin Kjell Isaksson ja Italian Aldo Righi olivat myös edellä 5 metriä hypännyttä Papanikoláouta. Vuodesta 1970 ja erityisesti sen loppuvuodesta tuli Papanikoláoulle menestyksekäs. Elokuussa 1970 Bukarestissa pidetyissä Balkanin kisoissa hän otti mestaruuden tuloksella 540 cm. Hän saavutti syyskuussa Torinossa Kesäuniversiadeissa hopeaa tuloksella 542 cm:n voittaja-Nordwigin hypätessä uuden ME:n 546 cm. Parempaa oli Papanikoláoulla tulossa. Hän saavutti maailmanennätyksen 24. lokakuuta 1970 Ateenan Karaiskakis -stadionilla hyppäämällä 549 cm parantaen näin kolmella sentillä Nordwigin aiempaa ennätystä. Papanikoláoun ME kesti huhtikuuhun 1972, jolloin Ruotsin Kjell Isaksson otti ennätyksen ensi kerran nimiinsä.
Uran loppuvuodet
Papanikoláou päätti Amerikan opintonsa 1970 suorittaen Master-tutkinnon ja palasi kotimaahansa. Hän oli mukana vuoden 1971 EM-kisoissa Helsingissä, mutta huonolla tuloksella. Hän karsiutui jo karsinnoissa ilman tulosta. Syyskuun Balkanin kisoissa Zagrebissa hän otti kolmannen kerran mestaruuden tuloksella 535 cm. Lokakuussa 1971 Turkin İzmirissä pidetyissä Välimeren kisoissa hän otti vielä mestaruuden tuloksella 520 cm. Balkanin kisoissa vuonna 1972 Papanikoláou otti seitsemännen mestaruutensa tuloksella 540 cm. Seuraavan vuoden Münchenin olympialaisissa Papanikoláou menestys ei ollut enää entisellä tasolla. Hän eteni karsinnoista loppukilpailuun, mutta sijoitus oli vasta 11. tuloksella 5 metriä voittajan ollessa jälleen Wolfgang Nordwigin tuloksella 550 cm. Balkanin kisojen mestaruuksista viimeisimmän eli kahdeksannen vuonna 1977 tuloksella 530 cm.
Papanikoláou oli Track & Field Newsin listalla seitsemän kertaa 10 parhaan joukossa vuosina 1966-1972. Hän saavutti Kreikan mestaruuden seiväshypyssä 13 kertaa vuosina 1961-1977. Balkanin mestaruuksia tuli kahdeksan vuosina 1965-1977. Välimeren kisojen mestaruuksia tuli kaikkiaan kolme kertaa. Hänet valittiin Kreikassa vuoden urheilijaksi vuosina 1965, 1966, 1967, 1968 ja 1970. Uransa jälkeen hän toimi Kreikan olympiakomitean tiedottajana.
Pelym
Pelym (, myös Bolšoi Pelym, Большой Пелым) on Obin vesistöön kuuluvan Tavdan sivujoki Sverdlovskin alueen pohjoisosassa Venäjällä. Sen pituus on 707 kilometriä, valuma-alueen laajuus 15 200 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus noin 100 kuutiometriä sekunnissa.
Pelym saa alkunsa Uralin pohjoisosasta. Se virtaa kohti kaakkoa Uralin itärinteillä ja Länsi-Siperian alangolla. Alajuoksulla sijaitsee Pelymski Tuman -järvi. Joki on liikennöintikelpoinen 245 kilometrin matkalla.
Seudun kanta-asukkaita ovat mansit, jotka 1400–1500-luvuilla muodostivat Pelymin heimoliiton. Vuonna 1592 venäläiset perustivat joen varrelle Pelymin kaupungin.
Pelym (mansit)
Pelymin ruhtinaan linnoituksen paikalle perustettiin vuonna 1592 venäläinen Pelymin kaupunki.
Uinti kesäolympialaisissa 2020 – naisten 1 500 metrin vapaauinti
Naisten 1 500 metrin vapaauinnissa Tokion kesäolympialaisissa 2020 kilpaillaan 26.–28. heinäkuuta 2021 Tokyo Aquatics Centressä.
Karsintarajan rikkoneet urheilijat
Tapahtumaan voi osallistua sellaiset urheilijat, jotka ovat rikkoneet ns. A-rajan eli olympialaisten karsintarajan. Samasta maasta saa osallistua kuitenkin korkeintaan kaksi urheilijaa yhdelle matkalle. Jos 878 uimarin kokonaisraja olympialaisten uintiin ei ole täyttynyt A-rajan rikkoneista uimareista, voi olympialaisiin päästä B-rajan, eli olympialaisten valintarajan, rikkoneet urheilijat. FINA kutsuu nämä urheilijat olympialaisiin.
Eila Uitto
Eila Kyllikki Uitto (o.s. Friman, vuodesta 1944 Rissanen, vuodesta 1962 Uitto; 11. huhtikuuta 1923 Hollola – 29. toukokuuta 2012) oli suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos.
Uitto kävi kansakoulun ja suoritti sen jälkeen erilaisia vaatetusalan kursseja. Hän työskenteli vaatetusalan perheyhtiöissä Vestio Oy:ssä 1966–2005 ja Minkki Oy:ssä toimitusjohtajana ja johtokunnan jäsenenä 1971–1989. Kauppaneuvoksen arvon hän sai 1974.
Eila Uiton puoliso vuodesta 1962 oli kauppaneuvos Olavi Uitto.
Aku Granqvist
Akseli Vilhelm (Aku) Granqvist (sukunimi myöh. Hakosalo; 7. maaliskuuta 1873 Isokyrö – 16. heinäkuuta 1930 Merikarvia) oli suomalainen näytelmäkirjailija.
Granqvistin vanhemmat olivat Juho Tuomaanpoika Busö (Granqvist) ja Eufosyne Elisabet Blanksvärd. Akseli Granqvist toimi muun muassa kirkonmiehenä Siikaisissa.
Schoolboys in Disgrace
Schoolboys in Disgrace tai The Kinks Present Schoolboys in Disgrace on The Kinksin marraskuussa 1975 julkaistu studio- ja konseptialbumi. Tähän albumiin päättyi Ray Daviesin läpi 1970-luvun jatkunut konseptialbumien sarja. Levy kertoo koulupojasta, josta kasvaa Preservation-albumien päähahmo Mr. Flash. Schoolboys in Disgrace on tyyliltään rock-voittoisempi kuin yhtyeen viimeisimmät albumit.
Kontra-yhtye teki kappaleen ”Jack the Idiot Dunce” tunnetuksi Suomessa käännösversiollaan ”Jerry Cotton” vuonna 1978.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Kiikan kirkko
Kiikan kirkko on vuonna 1807 rakennettu puinen ristikirkko Sastamalan Kiikassa. Se rakennettiin Tukholman intendenttikonttorin piirustusten mukaan ja Mats Åkergrenin johdolla.
Kirkon alkuperäinen ja nykyinen väri on punainen, mutta välillä kirkko oli lähes sata vuotta keltainen tai harmaa.
Tapulissa on kolme kelloa jotka ovat vuosilta 1705, 1876 ja 1952.