cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Berezin UB
Berezin B-20-tykki ja Volkovin-Jartsevin VJa-23 perustuvat Berezinin mekanismiin.
Vibeke Skofterud
Vibeke Westbye Skofterud (20. huhtikuuta 1980 Askim – 29. heinäkuuta 2018 Arendal) oli norjalainen maastohiihtäjä. Hän voitti viestihiihdossa olympiakultaa ja kaksi maailmanmestaruutta.
Alustariippumattomuus
Toisaalta alustariippumaton ohjelmointikieli tai sovellus ei tarkoita, että siitä olisi olemassa toteutus kaikille mahdollisille käyttöjärjestelmille, vaan sitä, että kielen kääntäjän, tulkin tai sovellusohjelman toteutuksessa ei ole laitteistoalustaan tai käyttöjärjestelmään sidottuja ominaisuuksia, tai ne on toteutettu erikseen kullekin alustalle siten, että niiden toiminta on mahdollisimman samanlaista kaikissa ympäristöissä.
Vibeke Skofterud
Elämä ja ura
Maailmancupin henkilökohtaisilla matkoilla Skofterud ei saavuttanut voittoa, mutta palkintokorokesijoituksia hänellä oli kaksitoista kappaletta.
Alustariippumattomuus
Alustariippuvaisia piirteitä ovat esimerkiksi monitavuisten lukujen tavujärjestys, säikeiden (jos niitä on) ja prosessien toteutus, hakemistoerottimet ja mahdolliset levyasematunnukset, grafiikkakirjastot ja useimmat järjestelmäkutsut, joita ohjelma voi suorittaa. Näin esimerkiksi yksinkertainen tekstinkäsittelyohjelmisto voidaan toteuttaa helpohkosti alustariippumattomasti, kunhan huomioidaan eri käyttöjärjestelmissä olevat rajoitukset hakemisto- ja tiedostonimille sekä levyasematunnuksille (jos sellaisia käytetään).
Vibeke Skofterud
Elämä ja ura
Seuratasolla Skofterud edusti Slitu IF -seuraa. Vuonna 2002 hän voitti Norjan sprinttimestaruuden. Lisäksi hänellä on yksi hopea- ja kolme pronssimitalia maansa mestaruuskilpailuista.
Alustariippumattomuus
Esimerkkejä
Ohessa kuvitteellinen esimerkki pseudokoodina alustaan sidostusta ja alustariippumattomasta ohjelmakoodista:
Useimmat ohjelmointikielet ovat nykyään alustariippumattomia, kun taas sovellukset toteutetaan tyypillisesti vain yhdelle tai muutamalle suosituimmalle käyttöjärjestelmälle. Toisaalta useimmat Microsoftin suosituimmatkin sovellukset ovat saatavissa vain Windows-järjestelmiin, joka rajoittaa samalla laitteistoalustan PC-koneisiin.
Historiaa
Alustariippumattomuus ei ole verrattain uusi asia. Niin sanottua P-koodia käytettiin vuodesta 1966 - 1980 luvulle ennen kuin IBM PC koneita oli. Tietotekniikan historian alkuvaiheissa kaikki ohjelmat olivat usein paitsi käyttöjärjestelmäriippuvaisia, myös hyvin sidottuja tiettyyn tietokonearkkitehtuuriin tai jopa tietokonemalliin. Myöhemmin käyttöjärjestelmä toimi yhä enenevässä määrin abstraktiokerroksena laitteelle ja salli siten ohjelmoinnin useille erilaisille tietokoneille, kunhan niissä toimi sama käyttöjärjestelmä.
Vibeke Skofterud
Elämä ja ura
Hän ilmoitti 18. elokuuta 2015 lopettavansa uransa ja aikovansa jatkossa keskittyä pitämään hiihtokursseja nuorille sekä työskentelemään tv-kommentaattorin tehtävissä.
Alustariippumattomuus
Historiaa
Eräs ehkä merkittävimmistä syistä WWW:n nopeaan laajenemiseen ja suosioon oli juuri sen alustariippumattomuus - yksi Tim Berners Leen motiiveista WWW:n kehittämiseen olikin juuri dokumenttien helppo vaihto eri käyttöjärjestelmien välillä. Sen avulla voidaan tuottaa ja lukea dokumentteja www-selaimen avulla, joita on saatavilla kaikille yleisille käyttöjärjestelmille aina tietokoneista matkapuhelimiin asti.
Yllättävä vainu!
Yllättävä vainu! on tamperelaisen rap-artisti Raimssin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 3. toukokuuta 2008 ilmaiseksi internetissä. Sen CD-painos julkaistiin 6. heinäkuuta 2008. Albumin tuottivat Jivefunk, Janne K, Otniel, Coach Beats, Tiedemies ja Skem.
HMS Anne (1915)
HMS Anne oli Britannian kuninkaallisen laivaston vesilentokoneiden emälaiva ensimmäisessä maailmansodassa.
Palvelus
Kauppalaiva Aenne Rickmers rakennettiin Rickmersin telakalla Bremerhavenissa vuonna 1911. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä alus vallattiin Port Saidin satamassa Egyptissä ja siirrettiin tammikuussa 1915 Britannian kauppalaivastoon. Alukseen oli sijoitettu kaksi vesilentokonetta, joiden kummankin lentäjänä oli ranskalainen ja tähystäjänä britti. Alus kuljetti rahtia Välimeren ja Egeanmeren alueilla sekä palveli osan ajasta yhdessä ranskalaisen vesilentokonelaivueen kanssa Syyrian rannikolla. Aluksi kumpikin lentokoneista oli Nieuport-vesitasoja ja myöhemmin aluksen koneina olivat Short 184 ja Sopwith Schneider.
Turkkilainen torpedoveneen laukaisema torpedo osui 11. maaliskuuta 1915 alukseen Smyrnan edustalla. Osuman jälkeen alus jouduttiin ajamaan Mudrosissa rantaan uppoamisen estämiseksi. Rannassa HMS Reliance teki tarvittavat korjaukset, jotta alus voitiin siirtää telakalle Aleksandriaan.
Aenne Rickmers liitettiin 4. elokuuta 1915 sen ollessa telakalla korjattavana Kuninkaalliseen laivastoon. Alus nimettiin seuraavana päivänä HMS Anneksi. Telakalta poistuttuaan alus pysyi edelleen itäisen Välimeren alueella. Alus poistettiin palveluksesta 8. elokuuta 1917, vaikkakin alus säilyi hallituksen käytössä rahtialuksena aina tammikuuhun 1919.
Tetradekanoli
Tetradekanoli eli 1-tetradekanoli eli n-tetradekanoli eli tetradekyylialkoholi eli myristyylialkoholi on primäärinen suoraketjuinen alkoholi, jossa on neljätoista hiiliatomia. Yhdiste on huoneenlämmössä kiinteää vahamaista ainetta ja sen molekyylikaava on C14H30O ja rakennekaava CH3(CH2)13OH.
Tetradekanolin moolimassa on 214,387 g/mol, sulamispiste 37,6 °C, kiehumispiste 263 °C, tiheys 0,824 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 141 °C ja CAS-numero 112-72-1. Tetradekanoli ei liukene veteen, mutta liukenee hyvin etanoliin, eetteriin, asetoniin ja bentseeniin.
Tetradekanolia voidaan valmistaa pelkistämällä myristiinihappoa (C14H28O2), jota esiintyy kookosöljyssä. Tetradekanolia käytetään kosmeettisissa ja farmaseuttisissa salvoissa ja voiteissa. Tetradekanolin nimeä käytetään joskus virheellisesti kaupallisissa yhteyksissä tarkoitettaessa oikeasti yhdisteen isomeeriä 2-metyyli-7-etyyli-4-undekanolia (CAS 103-20-8).
Yhdistettä esiintyy myös kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Bevis Marksin synagoga
Bevis Marksin synagoga Lontoossa on Yhdistyneen kuningaskunnan vanhin synagoga, joka on edelleen käytössä. Se valmistui vuonna 1701.
Kirjailija Isaac D’Israeli oli synagogan jäsen.
Toisen maailmansodan aikaisissa pommituksissa synagoga sai vain vähäisiä vaurioita. IRA:n pommi-iskut 10. huhtikuuta 1992 ja 24. huhtikuuta 1993 rikkoivat rakennuksen ikkunoita.
Syangogalla on kattavat historialliset kirjat ympärileikatuista ja avioliitoista vuoteen 1679 asti ja haudatuista vuoteen 1733.
Keittämöalus
Keittämöalus on valaanpyyntiin liittyvä tuotantoyksikkö. Yhteen sellaiseen tukeutuu 6–10 pyyntialusta ja 4–5 apualuksina toimivaa valaanhinausalusta. Lisäksi laivueeseen kuului 1–2 jäähdytysalusta lihan varastointia varten ja erillisiä huoltoaluksia. thumb|288x288px|Saksalainen keittämöalus Kiel. Alustyyppi otettiin käyttöön 1920-luvulla, kun havaittiin sellaisen olevan taloudellisempi kuin siihenastiset maa-asemat: laiva saattoi mennä sinne missä valaita esiintyi ja pitkistä valaanhinausmatkoista, joiden aikana ammuttu riista pilaantui pahasti, päästiin eroon. Näin erityisesti siksi, että hygieniamääräysten johdosta ammuttu valas on käsiteltävä 48 tunnin sisällä ampumisesta.
Perusominaisuudet
Alustyypin erityisominaisuuksiin kuuluu että siinä on poikkeuksellisesti kaksi kapteenia: alusta ohjaileva merikapteeni ja yleensä myös saman pätevyyden omaava pyyntipäällikkö, joka johtaa valaanpyyntiä ja jalostustoimintaa. Pyyntipäällikkö saattaa useinkin siirtyä keittämöltä johonkin pyyntialukseen harppuunatykkimieheksi eli skytteriksi tai joskus harvoin hinausalukseen tarkkailemaan yleisesti toimintaa. Jotkut pyyntipäälliköt saattavat lähteä erityisesti etsimään valasparvia jollain tarkoitukseen varatulla apualuksella tai sittemmin helikopterilla.
Jako on tehty siksi, että kumpikin ala on – näennäisestä päällekkäisyydestään huolimatta – niin erikoistunut, että niiden hoitamiseen tarvitaan erikoistuneet miehet. Pyyntipäälliköltä edellytetään kuitenkin myös taitoa merenkulkupäällikkönä toimimiseen sairauden tai tapaturman varalta. Nämä miehet ovatkin poikkeuksetta merikapteenin pätevyyksisiä.
Miehistöön kuuluu aina tapaturmakirurgin pätevyyden omaava lääkäri, jolla on käytössään täydellisesti varustettu leikkausyksikkö avustajineen, koska valaanpyynti on hyvin tapaturma-altista työtä.
Aluksessa on myös keskivertoa suuremmat polttoainesäiliöt, koska käytännön syistä keittämöalus toimii myös muiden kyseisen valaslaivueen alusten yhteisenä emälaivana josta harppuunaveneet ja hinausalukset käyvät tankkaamassa samalla kun hakevat valaista irrotetut harppuunat ja merkkiliput kiinnittimineen.
Alusten rakenne
Keittämöalukset ovat suuria noin 15–26 000 tonnin aluksia. Niiden kansitila on suunniteltu valaiden käsittelyyn ja perässä on luiska nostoa varten. Luiskan kyljessä on mitta-asteikko, josta näkee valaan mitat. Valaiden paino arvioidaan vetovinssin voimamittarin avulla.
Kannen alla on suuret kannelta käsin täytettävät kattilat öljyn keittoa ja teurastamolaitteet lihan käsittelyä varten. Aluksissa on suuret säiliöt valasöljyn välivarastointiin ja pakastamot valaanlihalle. Säiliöt puhdistetaan edellisen käytön jälkeen pitkien siirtoajojen aikana Norjasta tai Japanista Eteläiselle Jäämerelle. Säiliöt pestään ensin höyryllä ja sitten ne puhdistetaan vielä käsin ja maalataan sisältä erityisellä maalilla. Nyt ne ovat valmiita tuoreelle valasöljylle.
Miehistöt
Puhdistus- ja maalaustyön tekee valaskansimiehistö eli leikkurit, paloittelijat sekä koukku- ja vinssipojat jotka pitkän siirtoajon aikana ovat vapaita varsinaisesta työstään ja tekevät tällaista yleistä laivatyötä. Varsinaisesti he ovat tavallisten merimiesten asemassa: leikkurit ja paloittelijat saavat siirtoajolla normaalia matruusin ja vinssi- ja koukkupojat puolimatruusin tai jungmannin palkkaa. Sekä leikkurien että paloittelijoiden johdossa on ykkösmies, joka toimii osionsa työnjohtajana yleensä pursimiehen vakanssilla.
Luonnollisesti aluksilla on myös erillinen kuljetusmiehistö, jolla on omat pursi- ja kirvesmiehensä, koska alushan on liikenteessä koko ajan. Sijoituspaikkoja saatetaan vaihtaa useinkin sen mukaan, kuinka valaita esiintyy koska lyhyet siirtohinaukset pyyntipaikoilta ovat eduksi.
Pyyntikauden alkaessa valaskansimiehistön palkka muuttuu urakkapalkaksi eli he saavat määräosuuden jokaisen käsitellyn valaan tuottaman öljyn, lihan tai muun tuotteen arvosta. Osuuden suuruus riippuu työtehtävästä eli leikkurit ja paloittelijat saavat suuremman osuuden kuin koukkupojat. Pieni osuus liikenee joka miehelle, myös keittiöväelle. 1950-luvulle sijoittuvassa kirjallisuudessa tällainen pohjaosuus oli noin puoli Norjan äyriä valasöljybarrelia kohti.
Kotimatkaa varten säiliöt saavat jäädä täyteen, joskin pääosan valasöljystä vie erillinen säiliöalus. Valaanliha kuljetetaan jäähdytysaluksilla.
Valaiden käsittelyä
Valaat kiskotaan peräluiskan kautta kannelle ja rasvakerros poistetaan leikkaamalla se pitkävartisilla, hyvin suuresti jääkiekkomailaa muistuttavilla rasvaveitsillä, joita käyttävät leikkurit eli viileksijät. Irrotetut rasvasuikaleet leikellään parinkymmenen kilon kappaleiksi jotka siirretään vinssien avulla kattiloihin.
Seuraavaksi ruho siirretään edemmäs ja paloittelijat leikkaavat sen samanlaisilla veitsillä noin parikymmenkiloisiksi kappaleiksi jotka siirretään yleensä käsivoimin edelleen käsiteltäviksi. Siirron tekevät käsikoukkujen avulla koukkupojiksi kutsutut kansityöntekijät. Raskaimmat kappaleet kuten kylkiluut ja selkärangat siirretään vinssien ja nostopuomien avulla.
Valasta paloiteltaessa irrotetaan ruhossa kiinni olleet harppuunat ja merkkilipun kiinnitin, itse merkkilipun tanko on irrotettu jo kannelle tuonnin jälkeen, kun yliperämies kirjaa muistiin tuonnin: millainen valas, mikä kokoluokka ja minkä aluksen pyydystämä. Aluksen numero on merkitty lippuun, lisäksi pyrstön tyveen on leikattu niin monta lovea kuin mikä on pyyntialuksen numero. Harppuunat ja merkkiliput viedään nyt aluksen korjaamolle missä ne käydään läpi ja mahdolliset vauriot korjataan. Varusteet palautetaan pyyntialuksille aina kun ne säännöllisin välein tulevat hakemaan keittämöltä muonaa ja polttoainetta tai mahdollisesti tuomaan jonkun työtapaturmassa loukkaantuneen lääkärin käsiteltäväksi.
Yliperämies myös yhdessä tehtävään erityisesti nimitetyn ulkopuolisen valvojan kanssa vastasi siitä, että jos valas oli ollut käsittelemättä liian kauan pyynnin jälkeen – sitä oli esimerkiksi käytetty kylkisuojana alusten välissä – ruhosta leikattiin irti jo rasvakannella kaikki pilaantunut rasva ja liha joka ajettiin mereen.
Kun ruhon yläpuoli on käsitelty se käännetään ympäri höyryvinssillä ja toinen puoli käsitellään samoin. Leukaluut heitetään yleensä mereen ellei pyyntipäällikkö tai joku vanhemmista skyttereistä halua niitä itselleen – mikä on suhteellisen harvinaista. Kuuluisalla pyyntipäällikkö C.A. Larsenilla kerrotaan olleen sinivalaan leukaluista tehty pihaportti kodissaan. Samoin valaan silmiä tyhjennetään ja puhdistetaan jonkin verran lähinnä lampunvarjostimiksi tai muiksi koristeiksi.
Valaan luuranko sahataan kattiloihin sopiviksi kappaleiksi sähkökäyttöisillä moottorisahoilla, joiden laipat ovat noin kolmemetrisiä. Sahat on asennettu telineisiin ja niitä käytetään vivuilla.
Erityismenettelyjä
Kaskelottien kohdalla menettely on hiukan toisenlainen: niiden pää irrotetaan ensimmäisenä, koska sen sisällä on iso ontelo täynnä valaanrasvetta eli spermaseettia. Sitä ei voi käyttää elintarvikkeissa vaan yksinomaan teknisiin tarkoituksiin. Siksi se kerätäänkin erikseen talteen ja varastoidaan omiin säiliöihinsä. Samoin kuuluisa ambra, jota kehittyy kaskelottien suolistossa, kerätään erikseen.
Tuotteet
Määräajoin paikalle saapuu säiliöalus tuomaan keittämöalukselle polttoainetta, provianttia ja postia sekä noutamaan valmiin valasöljyn, lihan ja tietenkin myös lähtevän postin.
Toivasjärvi
Toivasjärvi on Pirkanmaalla Nokialla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Matalusjoen valuma-alueeseen.
Maantieto
Järvi on 600 metriä pitkä, 250 metriä leveä ja sen pinta-ala on 9,2 hehtaaria. Siihen laskee vain kolme lyhyttä metsäojaa ja laskuojan luusua on järven luoteiskulmassa. Siitä lähtee suoraksi perattu laskuoja, joka yhtyy 700 metrin jälkeen Blummanojaan. Blummanoja tuo vettä Siperianvuoren eteläpuolelta ja Korpijärveltä. Oja yhtyy Matalusjokeen Ala-Pinsiössä Pinsiönniityllä. Veden viipymä järvessä on keskimäärin 97 vuorokautta. Järven valuma-alue on pääosin metsävaltainen ja karu, mutta järven pohjoisrannalla sijaitsee peltomaata ja asutusta. Eteläpuolella kohoaa Toivasvuori 50 metriä järven vedenpinnan yläpuolelle. Järvelle johtaa Hopeatie, josta pääsee järveä kiertävälle polulle.
Veden laatu
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1964 ja 1995. Kummallakin kerralla veden ravinnetaso oli koholla ja sen humuspitoisuus oli suuri. Veden happamuus oli parantunut tutkimuskertojen välillä, mutta ainakin talvella vesi on hapahkoa. Vuonna 1995 vesi oli lievästi sameaa ja ruskeaa. Happikatoa ei esiinny, koska järvi on matala. Vesi soveltui virkistyskäyttöön tyydyttävästi.
Dania-vaihe
pienoiskuva|290x290px|Tältä on saattanut näyttää varhaisen paleoseenikauden [[Tupaijat|puupäästäisiä tai oravia ehkä muistuttanut Purgatorius.]] Dania-vaihe (engl. Danian), varhaispaleoseeni oli geologinen ajanjakso noin 65,5–61,7 miljoonaa vuotta sitten. Aivan kauden alussa dinosaurukset hävisivät ilmeisesti suuren asteroiditörmäyksen takia. Vain pienet eläimet selvisivät. Pienet rotan kokoiset nisäkkäät alkoivat kasvaa Danian-kaudella. Kaudella oli hyvin lämmintä. Kauden alussa kasvoi saniaisia, myöhemmin paljon palmuja.
Dania-vaiheen määrittely
Se on niin paleoseenin, paleogeenin, kenotsooisen maailmankauden kuin tertiäärin varhaisin vaihe. Sen alku vastaa nk. K/T-rajaa liitu- ja tertiäärikausien taitteessa.
Dania-vaihe oli paeoseenin (65,5–55,8 Mvs) ensimmäinen vaihe. Sen nimi viittaa viittaa Tanskan latinalaiseen nimeen Dania; Tanskassa on esillä runsaasti tämän kauden liitukivikerrostumia. Euroopassa on aiemmin käytetty myös nimeä Mons-vaihe (engl. Montian; Belgian Monsin mukaan). Kausi oli 65,5 ± 0,3 – 61,7 ± 0,2 miljoonaa vuotta sitten. Dania-vaihetta vastaavat nisäkäsvaiheet MP 1–5. Amerikassa kausi on sama kuin Puerco-eläimistövaihe (Puercan) ja osin sama kuin Torrejon-eläimistövaihe.
Vaiheen erottaa sitä edeltäneestä liitukaudesta selvä K/T-raja, johon liittyy maailmanlaajuinen iridiumin ylimäärä ja asteroidin törmäyksessä syntyneitä lasipallosia. Tämän rajan stratotyyppi on määritelty tunisialaisen kerrostuman mukaan. Rajaan liittyy maailmanlaajuisesti dinosaurusten, kalkkikuoristen levien ja monien muiden eliöiden äkillinen kuolema. Dania-kautta vastaavat Euroopan planktonvyöhyke P1 ja kalkkinanofossiilien vyöhykkeet NP1, NP2, NP3 ja osin NP4, ja merenpohjan huokoseläinten vyöhyke Sb1 ja osin SB2.
Kauden alun katastrofi
Uskotaan, että tuhoisa törmäys tappoi monia eläimiä heti ja viimeisetkin dinosaurukset jonkin ajan päästä, kun jättimäisen törmäysräjähdyksen nostama heite oli noussut valtavaksi Maata pimentäväksi ja kylmentäväksi pilveksi. Kasvit, jotka olivat monen eläimen ravintoa, kuolivat. Tämä tappoi monia kasvin- ja lihansyöjiä. Suuret matelijat kuolivat, samoin meren mikroskooppisen pieni kalkkikuorinen eliöstö. Kun pilvi väistyi, jäljelle oli jäänyt lähinnä kaloja, lintuja, pieniä matelijoita ja pieniä nisäkkäitä, jotka muistuttivat päästäistä tai muita koiraa pienempiä eläimiä.
Ilmasto
Dania-vaihe oli huomattavasti nykyistä lämpimämpi. Napameri oli 8–9 astetta nykyistä lämpimämpi.
Kasvisto
Aivan kauden alussa saniaiset olivat yleisiä. Sen jälkeen oli palmujen valtakausi. Papukasvit ilmaantuivat samoihin aikoihin kuin suurehkot maanisäkkäät, noin 0,8 miljoonan vuoden kuluttua katastrofista.
Eläimistö
pienoiskuva|297x297px|Varhainen kavioeläinten edeltäjä Ectoconus eli Amerikassa varhaisella paleoseenilla. Kaudella eli enimmäkseen liitukauden lopun joukkotuhosta selvinneitä nisäkkäitä ja lintuja. Joitain uusia lajeja ilmaantui. Nisäkkäät ja muut maaeläimet olivat korkeintaan kotikissan kokoisia. Lajisto alkoi kasvaa ajan mukana, noin miljoonassa vuodessa kehittyi 6 kg painavista melkein 50-kiloisia nisäkkäitä. Jo 100 000 vuoden sisään nisäkkäiden koko kasvoi lähelle liitukautisia, ja nisäkäslajisto kaksinkertaistui. noin 300000 vuoden kuluttua oli ylitety liitukautisten nisäkkäiden koko, nisäkkäät olivat jopa 20 kg painavia. Suurehkot nisäkkäät, joista yksi oli 48-kiloinen Econodon, ilmaantuivat 0,7 miljoonassa vuodessa.
Nisäkkäät olivat pieniä istukallisia nisäkkäitä, pussieläimiä tai multituberkulaatteja.
Euroopan vanhin paleoseenikautinen nisäkäs oli vuoden 2000 tietojen mukaan Espanjasta löydetty Hainina -multituberkulaatti Hainina pyrenaica.
Pohjois-Amerikassa varhaisimpia paleoseenikauden petoja oli Protungulatum noin puoli miljoonaa vuotta kauden alun jälkeen. Samoihin aikoihin eli multituberkulaatti Catopsalis. Hieman myöhemmin Puerco 2/3-vaiheessa yleistyi puupäästäismäinen Purgatorius, jonka hampaita on löydetty runsaasti, ja Periptychus. Vielä myöhemmin Amerikkaan luultavasti saapui Aasiasta jo liitukaudella kehittynyt päästäismäinen pussinisäkäs Deltatheriduim. Pohjois-Amerikassa eli kavioeläinten esi-isiin, Condylarthra-ryhmään kuuluva Periptychus ja Euroopassa muita saman ryhmän eläimiä ja pieniä kädellisten edeltäjiä. Amerikassa kehittyi noin 0,5 miljoonaa vuotta kauden alun jälkeen taeniodontteja, jotka olivat oravan ja koiran sulautuman näköisiä kärsäkkäitä, kädellisiä eläimiä. Wortmania oli noin 20 kg painava kehittynyt taeniodontti.
Linnut lajiutuivat nopeasti. Kaudelta tunnetaan muun muassa varhainen hiirilintuTsidiiyazhi abini, joka eli noin 62,5-62,2 miljoonaa vuotta sitten New Mexicossa. Kaudella eli Scaniornis-lintuja. Varhainen pingviini Kupoupou eli kauden lopuilla.
Jotkut tutkijat väittävät löytäneensä dinosaurusten jäänteitä vielä paleoseenikaudelta. Monet paleoseenikauden dinosauruslöydät selittyvän kerrostumien sekoittumisella mullistuksissa. Jos dinosauruksia eli vielä tällöin, ne olivat joka tapauksessa hyvin harvinaisia. Vuonna 2009 amerikkalainen James Fasset julkaisi tulokset, joiden mukaan hadrosauruksia olisi elänyt vielä paleoseenin alussa Amerikassa nykyisen New Mexicon osavaltion pohjoisosissa. .
Wilhelm Schraml
Wilhelm Schraml (26. kesäkuuta 1935 – 8. marraskuuta 2021 ) oli saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Regensburgin hiippakuntaan 29. kesäkuuta 1961 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Munatianan titulaaripiispaksi 7. tammikuuta 1986. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Manfred Müller, jota avustivat Vinzenz Guggenberger ja Martin Wiesend.
Schraml sai 13. joulukuuta 2001 nimityksen Passaun piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 23. helmikuuta 2002.
Pu’er
Pu’er (, pinyin: Pǔ'ěr Shì) kirjoitetaan usein myös Puer, Puerh tai Pu Erh, on prefektuuritason kaupunki Lounais-Kiinan Yunnanin maakunnan lounaisosassa. Prefektuurin pinta-ala on 45 385 neliökilometriä ja väkiluku 2,54 miljoonaa (2010). Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 300 kilometriä maakunnan pääkaupunki Kunmingista lounaaseen.
Maatiede
Prefektuuri rajoittuu kaakossa osin Laosiin ja Vietnamiin, etelässä Xishuangbannan prefektuuriin, lännessä Myanmariin ja luoteessa Lincangin prefektuuriin. Pohjoisessa naapurina on Dalin, koillisessa Chuxiongin, idässä Yuxin ja Honghen prefektuurit.
Teetuotanto
Pu’erin seutua pidetään teepensaan (Camellia sinensis) alkukotina. Seudun vuoristosta on tavattu on hyvin vanhoja teepensaan lähilajien villikantoja (vanhin tunnettu, maailman vanhimpana teepuuna pidetty elävä Camellia taliensis on yli 2700 vuotta vanha), näiden villejä välimuotoja teepensaan kanssa ja hyvin vanhoja teepensaiden päämuunnoksia (C. sinesis var. assamica ja C. sinesis var. sinesis) sekä teepensaan kehitykseen liittyviä kasvifossiileja. Seudun teekulttuuri kuuluu maailman vanhimpiin ja kakuiksi puristettu pu’er-tee on sieltä peräisin. Seudun teenviljely mainitaan Tang-dynastian ajan kirjallisissa lähteissä (yli 1100 vuotta sitten) ja pu’er-teen alkuperä kerrotaan Ming-dynastian aikaisessa teoksessa. Seudulle on perustettu vuonna 2012 FAO:n hyväksymä teehen keskittyvä maatalousperinnön suojelualue.
Pu’erin prefektuurissa sijaitsee Xishuangbannan ohella monia Yunnanin maakunnan teetuotannostaan arvostetuista teevuorista.
Hallinnollinen jako
Piirikuntatasolla kaupunki jakautuu yhteen kaupunkipiiriin ja yhdeksään autonomiseen piirikuntaan.
Anna Porfyrogenita
thumbnail|300px|Kiovan Rusin valtakunta Vladimir Suuren ja Annan aikana (vaaleanvihreä alue). Anna Porfyrogenita, (13. maaliskuuta 963 – 1011 tai 1012) oli Bysantin keisari Romanos II:n ja Bysantin keisarinna Theofanon tytär. Hänen veljensä olivat Bysantin keisarit Basileios II ja Konstantinos VIII. Anna oli porfyrogenita, joka tarkoitti keisarin tytärtä, joka oli syntynyt Konstantinopolissa Bysantin keisarillisen palatsin purppurakamarissa.
Prinsessa Anna oli Kiovan Rusin ruhtinatar 989-1011 ja ruhtinas Vladimir Suuren puoliso. Annan ansioksi lasketaan se, että Kiovan Rusin ruhtinas Vladimir Suuri otti kristillisen kasteen mennäkseen naimisiin Annan kanssa.
Krimillä käytiin vuonna 988 sota rusien ja bysanttilaisten välillä. Vladimir Suuren joukot piirittivät ja Khersonin kaupunkia ja saivat sen antautumaan. Vladimir lähetti Bysantin keisari Basileios II:lle viestin: "'Olen vallannut kaupunkinne. Valtaan myös pääkaupunkinne Konstantinopolin ellette anna minulle vaimoksi naimaikäistä sisartanne.'"Basileios ei halunnut antaa sisartaan pakanalle. Anna kieltäytyi aluksi avioliitosta pakanallisen Vladimir Suuren kanssa, koska sellaista avioliittoa ei voisi mainita keisarillisissa annaaleissa. Vladimir itse oli jo pitkään tutkinut eri uskontoja ja ottanut vastaan niiden delegaatioita eri maista. Kun Vladimir suostui ottamaan kristillisen kasteen vastaan, niin hän oli jo tehnyt päätöksensä uskonnosta. Vladimir Suuri oli hyvin vaikuttunut Bysantin ortodoksiuskonnon käytännöistä, minkä vuoksi hän päätti kääntyä ortodoksisen kirkon jäseneksi. Lisäksi hän erosi kaikista edellisistä vaimoistaan.
Vladimir kastettiin 19. toukokuuta 988 Krimin Khersonissa Pyhän Basileioksen kirkossa. Heti sen jälkeen Vladimir ja Anna menivät kirkosssa naimisiin. He menivät Kiovaan, ja kaikki sen asukkaat kutsuttiin Dneprin rantaan, ja heidät kastettiin ortodoksiuskoon Dneprin vedellä. Avioliitolla oli hyvin paljon vaikutuksia koko Kiovan Rusin kehitykseen. Vladimir pääsi eroon suuresta määrästä kapinoivia varjageja. Varjageja ruvettiin palkkaamaan Bysantin keisarin palvelukseen vuonna 988. Tällä tavalla kapinat saatiin loppumaan. Niistä muodostettiin Bysantin keisarin uskollinen ja kovamaineinen varjagikaarti. Kiovan Rusista tuli ortodoksinen valtio kuten Bysantin valtakunnasta. Iivana III:n aikana 1400-luvulla Moskovan suuriruhtinaskunta nimesi itsensä "Kolmanneksi Roomaksi" sekä ilmoitti itsensä Bysantin keisarikunnan poliittiseksi ja kulttuurilliseksi perilliseksi.
Anna Porfyrogeita oli Vladimir Suuren vaimo ja uskonnollinen neuvonantaja. Hänen ansiostaan Vladimir Suuri otti koko valtakunnan uskonnoksi ortodoksisuuden. Mennessään naimisiin Kiovan Rusin ruhtinaan Vladimirin kanssa hänestä tuli Kiovan Rusin ruhtinatar, mutta hän käytti itsestään mieluummin nimitystä kuningatar tai keisarinna, koska hän oli Bysantin keisariperheen jäsen. Ruhtinatar Anna oli hyvin aktiivinen ortodoksisen uskon levittämiseen Kiovan Rusiin. Hän perusti muutaman luostarin ja kirkon. Ei ole tietoa siitä, oliko hänellä ja Vladimirilla yhteisiä lapsia vaikka jossain mainitaan heillä olleen kolme lasta.
Arokissa
Tuntomerkit
Arokissa on pituudeltaan 50–65 senttimetriä ilman häntää. Se painaa 2,5–5,5 kilogrammaa.
Arokissalla on litteä naama ja pienet korvat, jotka sijaitsevat kaukana toisistaan. Sen jalat ja häntä ovat lyhyet. Silmien pupillit ovat pyöreät, toisin kuin muilla kissoilla.
Arokissan turkki on pitkä ja väriltään punertava tai harmaa. Sen hännänpää on musta ja otsassa on mustia laikkuja. Valkoiset karvojen päät saavat arokissan turkin näyttämään huurteiselta. Arokissan pitkä turkki suojaa sitä aron kylmyydeltä. Vatsan alla ja hännässä karvat ovat erityisen pitkät.
Arokissa muistuttaa persialaiskissaa mutta ei ole kuitenkaan sen kantamuoto kuten joskus luultiin.
Elintavat
Arokissa lepäilee päivisin pesäkolossaan ja lähtee liikkeelle iltahämärissä. Se on hyvä kiipeilijä vaikka elääkin puuttomilla aroilla. Lyhyiden jalkojensa takia se välttelee alueita, joilla lumen syvyys on talvisin yli 10 cm. Arokissa on taitava saalistaja, ja se saalistaa lähinnä tarkan näköaistinsa avulla. Ulkonäkönsä vuoksi se myös sulautuu aavikon muotoihin, jolloin saalis ei havaitse sitä. Arokissa syö kaniineja ja joskus harvemmin hiiriä tai muita jyrsijöitä.
Arokissat ovat yksineläjiä kiima-ajan ulkopuolella. Arokissan kiima-aika on keväällä. Sen kantoaika on 60–65 vuorokautta, ja se saa kerrallaan 4–7 poikasta. Vanhin tunnettu arokissa eli 11-vuotiaaksi.
Uhat ja suojelu
Uhanalaisluokitukseltaan arokissa oli ennen vuotta 2019 silmälläpidettävä. Uudessa arvioinnissa laji katsottiin elinvoimaiseksi, mutta sen kanta on kuitenkin laskeva. Sitä uhkaavat etenkin sen tärkeimmän ravintoeläimen pikan myrkytykset. Arokissaa metsästetään sen turkin vuoksi, vaikka lajia saa metsästää laillisesti vain Mongoliassa ja sen turkilla käytävää kauppaa on rajoitettu.
Arokissan elinalueille on perustettu suojelualueita, ja myös lumileopardien suojelu auttaa lajia, sillä ne elävät osin samoilla alueilla. Arokissojen suojelua koordinoi vuonna 2016 perustettu Pallas’s cat International Conservation Alliance. Suomessa Korkeasaaren eläintarha tukee järjestön toimintaa ja kerää varoja arokissojen suojeluun.
Arokissa kuuluu Euroopan eläintarhajärjestön ylläpitämään EEP-suojeluohjelmaan. Suojeluohjelman tarkoitus on ylläpitää lajin tervettä ja geneettisesti monimuotoista tarhakantaa. Lisäksi tarhoissa asuvista arokissoista pidetään maailmanlaajuista kantakirjaa.
HMS Prompt (J378)
HMS Prompt (viirinumero J378) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1944 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa. Aluksen piti olla alun perin Kanadan laivaston HMCS Huntsville, mutta siitä luovuttiin jo ennen vesillelaskua ja siirrettiin Britannialle.
Valmistus
Alus tilattiin nimellä HMCS Huntsville Torontosta Toronto Ship Building Companyltä, missä köli laskettiin 25. marraskuuta 1943. Se laskettiin vesille 30. maaliskuuta 1944 ja valmistui 27. syyskuuta.
Palvelus
Alus vaurioitui 9. toukokuuta 1945 Ostendessa osuessaan miinaan. Se todettiin 1947 korjauskelvottomaksi ja romutettiin Rainhamissa.
Teijo-talot
Teijo-Talot Oy on modulaariseen puurakentamiseen keskittynyt suomalainen rakennusalan yritys, joka valmistaa tehtaalla täysin valmiiksi rakennettuja moduuleista koostuvia rakennuksia. Kaikki rakennukset ovat siirtokelpoisia ja niissä kulkee maanvarainen betoniperustus kiinteästi rakennusmoduulin mukana. Yrityksen ydinosaamista on koulu-, päiväkoti- ja hoivakotirakentaminen julkiselle sektorille sekä yksityisille palveluntuottajille.
Yrityshistoria
Teijo-Talot Oy on perustettu vuonna 2000 Perniön Teijolle. Tehdas valmistaa rakennuksia, jotka rakennetaan kiinteitä perustuksia myöten valmiiksi tehtaalla ja kuljetetaan rakennuspaikalle. Siirron mahdollistaa erityinen alun perin hyötymallisuojattu nostomenetelmä. Tehtaiden nykyinen tuotantokapasiteetti on noin  250 rakennusmoduulia.
Perniön tehtaan lisäksi perustettiin tuotantolaitokset Keski-Pohjanmaan Halsualle, Hämeeseen Tuulokseen, Savoon Varkauteen ja Lappiin Sodankylään. Tehtaat olivat itsenäisiä (Teijo-Talot Oy, Teijo-Talot Pohjanmaa Oy, Teijo-Talot Häme Teijo-Talot Savo ja Teijo-Talot Lappi Oy) joilla oli yhteinen valmistuskonsepti, markkinointi ja tuotemerkki. Kaikki viisi toimivaa tehdasta ja Teijo-Rent Oy fuusioituvat yhdeksi yhtiöksi 1.6.2015. Kuluttajille suunnatut pientalotoimitukset loppuivat keväällä 2018. Nykyään Teijo-Talot rakentaa pääasiassa kouluja, päiväkoteja, terveysasemia, hoivakoteja sekä toimisto- ja tuotantotiloja julkiselle sekä yksityiselle sektorille.
Joulukuussa 2022 toteutettiin yrityskauppa, jonka myötä Teijo-Talot siirtyi osaksi suomalaista perheyhtiö Onvest Oy:tä. Onvest Oy on suomalainen perheyhtiö, jonka tavoitteena on kehittää suomalaista teollista liiketoimintaa, kiinteistöliiketoimintaa sekä sijoitustoiminnan kautta muuta yritystoimintaa.
Tuotantokonsepti
Rakennukset valmistetaan tehtaalla täysin valmiiksi. Ne koostuvat yleensä useammasta rakennusmoduulista ja ne ovat joko yksi- tai kaksikerroksisia. Tehdasvaiheen jälkeen rakennusmoduulit kuljetetaan tontille erikoiskuljetuksina rekan lavetilla. Tontilla rakennusmoduulit lasketaan etukäteen tarkkaan valmistellulle sorapatjalle, liitetään toisiinsa ja kytketään teräsbetonilaatassa olevan asennusaukon kautta vesi-, viemäri- ja sähköverkkoihin. Yhdessä osassa toimitettavat rakennukset ovat jopa saman päivän aikana käyttöönottovalmiita ja käyttöönottotarkastettuja. Modulaarisuus ei rajoita tilakokonaisuuden kokoa. Suurempia kokonaisuuksia saadaan käyttämällä useampia moduuleja. Yksittäisen moduulin maksimikoko voi kuljetussyistä olla 7 x 14,5 metriä.
Mallisuojatun nostomenetelmän sekä erityisen teräsbetonilaatan ansiosta rakennukset voidaan myöhemmin siirtää helposti toiseen sijoituspaikkaan.
Egertonin evankeliumi
Tekstin sisältävä papyrus tunnetaan nimellä Papyrus Egerton 2. Se koostuu viidestä katkelmasta. Ajoitus on tehty vain paleografisin menetelmin. Teksti on varhaisin tunnettu Jeesuksen lausumien kokoelma, joka ei palaudu suoraan kanonisiin evankeliumeihin.
Säilyneitä tekstikatkelmia on neljä:
Gustaf Snellman (eversti)
thumb|285px|Eversti Snellman (keskellä) rintamalla vuonna 1943. Lehtikuva. Otto Gustaf "Gösta" Snellman (25. joulukuuta 1900 Pudasjärvi – 2. syyskuuta 1944) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja sodanaikainen jalkaväkirykmentin komentaja.
Snellman osallistui sisällissotaan Vöyrin sotakoulun mukana ja kävi sittemmin Viipurin upseerikokelaskurssin 1918–1919, Kadettikoulun sekä Sotakorkeakoulun 1928–1930. Hän palveli Suomen valkoisessa kaartissa nuorempana upseerina 1919–1923, Sotaväen esikunnassa toimistoupseerina 1923–1925 ja Porin rykmentissä komppanianpäällikkönä 1925–1928. Myöhemmin hän toimi toimistoupseerina yleisesikunnassa ja puolustusministeriössä.
Talvisodassa Snellman oli Päämajan järjestelytoimiston päällikkönä ja tammikuusta 1940 lähtien JR 67:n komentaja. Välirauhan aikana hän komensi 3. prikaatia. Jatkosodan alkaessa hän toimi päämajan järjestelytoimiston päällikkönä ja siirrettiin heinäkuussa 1941 Itä-Karjalan sotilashallintoesikuntaan esikuntapäälliköksi. Lokakuussa 1941 hän siirtyi komentamaan JR 29:ää. 16.4.1942 hänet komennettiin Semenskin-Pertjärven alueen joukkojen johtoon. 30.4.1942 hänet nimitettiin VI armeijakunnan esikuntapäälliköksi. Maaliskuussa 1943 hänestä tuli JR 2:n komentaja. Tammikuussa 1944 hän siirtyi Maaselän ryhmän, maaliskuusta alkaen II armeijakunnan, esikuntapäälliköksi. Jatkosodan torjuntataistelujen alettua Snellman määrättiin komentamaan 18. divisioonaa. Hän haavoittui Antrean Noskualla 31.7. ja kuoli myöhemmin sotasairaalassa 2.9.1944 ollen siten eräitä korkeimmissa tehtävissä toimineista sodassa kaatuneista suomalaisista upseereista.
Ylennykset: vänrikki 1919, luutnantti 1920, kapteeni 1923, majuri 1930, everstiluutnantti 1939, eversti 5.3.1942.
Gustaf Snellmanin leski Anne-Marie Snellman tunnettiin myöhemmin presidentti Urho Kekkosen naisystävänä.
Marne (täsmennyssivu)
Marne tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Kari Traa
Kari Traa (s. 28. tammikuuta 1974 Voss, Norja) on norjalainen entinen freestylehiihtäjä. Hän on voittanut kumparelaskussa kolme olympiamitalia, joista yksi on kultainen. Lisäksi hän on voittanut neljä kumparelaskun maailmanmestaruutta (yksittäis- ja parikilpailuissa) ja on lajin moninkertainen maailmancup-voittaja. Traa on Norjassa hyvin tunnettu ja suosittu urheilija.
Kari Traa kasvoi Vossin kaupungissa Länsi-Norjan vuoristossa. Voss on tärkeä talviurheilukeskus, ja Kari aloitti laskettelun jo pienenä tyttönä. Freestylen pariin hän siirtyi vasta paljon myöhemmin ja aloitti kumparelaskun 16-vuotiaana. Hän pääsi mukaan ensimmäiseen viralliseen kumparelaskun olympiakilpailuun 1992 Albertvillessä, jossa hän sijoittui 14. sijalle. Norjan kotikisoissa 1994 hän ei kilpaillut loukkaantumisen takia.
Traan kansainväliset sijoitukset paranivat tämän jälkeen. Vuoden 1998 talviolympialaisissa Naganossa hän sai naisten kumparelaskun pronssimitalin. Seuraavien neljän vuoden aikana hän saavutti kumparelaskun maailmanmestaruuksia ja maailmancup-voittoja. Vuoden 2002 olympialaisissa Salt Lake Cityssä hän voitti olympiakultaa selvällä erolla muihin kilpailijoihin. Olympiavoittonsa jälkeen hän jatkoi kultakannassa seuraavan vuoden maailmanmestaruuskisoissa.
Talvella 2004 Traa alkoi suunnitella urheilu-uransa lopettamista tulevien olympialaisten jälkeen. Vuoden 2005 freestylen MM-kisat Rukalla menivät häneltä yllättävän heikosti, vaikka saman vuoden kumpareiden maailmancupista tulikin toinen sija. Traa ilmoitti suuntaavansa vaatetusalalle lopetettuaan kilpaurheilun. Hänen vuonna 2002 perustamansa urheiluvaatteita valmistava yritys onkin jo saavuttanut menestystä.
Kari Traa jatkoi kumparelaskua vielä kauden 2005–2006 ajan. Hän kertoi leikkimielisesti tavoittelevansa palkintokaapista vielä puuttuvaa olympiahopeamitalia. Tämä toteutuikin, sillä Torinon talviolympialaisissa 2006 hän sijoittui toiseksi kumpareissa lajin nousevan tähden, Jennifer Heilin jälkeen. Samana keväänä Traa osallistui viimeiseen maailmancupin osakilpailuunsa 18. maaliskuuta 2006 ja sijoittui myös tällä kaudella kumparelaskun kokonaiskilpailussa toiseksi. Hänen uransa päättyi Norjan kansallisiin kisoihin 25. maaliskuuta 2006 Myrkdalenissa.
Tiikki
Tiikki (Tectona grandis, ) on Etelä- ja Kaakkois-Aasian sademetsissä luontaisena kasvava lehtipuulaji. Tiikki on viljellyin tropiikin jalopuu.
Tiikki on perinteisesti luokiteltu verbenakasvien (Verbenaceae) heimoon, mutta Angiosperm Phylogeny Group sijoittaa sen huulikukkaiskasveihin (Lamiaceae).
Puun ominaisuuksia
Tiikki voi kasvaa 40 metriä korkeaksi ja saavuttaa 90–150 senttimetrin läpimitan. Runko on oksaton suunnilleen 25 metrin korkeuteen saakka. Rungon muoto ei ole täysin säännöllinen. Tiikki on lehtensä pudottava puu.
Puuaines
Tiikin puuaines haisee nahalta ja on puuksi hyvin kovaa ja raskasta. Tiikin manto- ja sydänpuu erottuvat hyvin toisistaan. Mantopuu on kellertävänharmaata. Sydänpuu on tuoreena vaalean kullanruskeaa ja muistuttaa väritykseltään tammea. Sydänpuu tummuu tasaisesti vaalean tai tumman ruskeaksi. Vuosirenkaat erottuvat selvästi.
Esiintyminen
Tiikin alkuperäinen kasvualue ulottuu Intiasta Bangladeshin, Burman, Kiinan (hyvin pieni alue) ja Thaimaan kautta Indokiinaan (Laos, Vietnam, Kambodža). Jaavalla käytössä olevat tiikkimetsät ovat kaikki istutettuja. Enemmän tiikkiä on istutettu Celebesille ja pienempiä alueita on istutettu myös Filippiineille ja Malesiaan. Afrikassa tiikkiä on istutettu Nigeriassa, Ghanassa, Kamerunissa, Kongon demokraattisessa tasavallassa ja Sudanissa. Vanhimmista istutuksista korjataan jo puuta. Myös Etelä- ja Väli-Amerikkaan on istutettu tiikkiä (Honduras, Trinidad, Kolumbia, Brasilia). Vanhimpia käytetään jo. Tiikki menestyy alueilla, joilla sade- ja kuivakausi vuorottelevat säännöllisesti.
Käsittely
Tiikki on hyvin työstettävissä asianmukaisilla työvälineillä, esimerkiksi höyläyksessä kannattaa käyttää kovametalliteriä. Jyrsimissä, sorveissa ja sirkkeleissä on terissä yleensä kovametallipalat. Tiikki harmaantuu herkästi auringonvalosta.
Käyttö
Tiikki on arvokas ja monipuolinen käyttöpuu, jota käytetään muun muassa huonekaluissa sekä veneiden kansi- ja sisustusmateriaalina.
Valkohammas (romaani)
Juoni
Tarina alkaa kun kaksi miestä kuljettaa koiravaljakolla kuolleen toverinsa ruumista kohti Fort McGurrya Yukonin territorioon. Miehiä ahdistelee lauma susia, joka vie heiltä monta hyvää valjakkokoiraa. Eräänä yönä sudet hyökkäävät jälleen, mutta lähestyvä ihmisjoukko pelästyttää ne matkoihinsa. Tämän jälkeen susilauman johtajanaaras, jossa on ripaus koiraverta, lähtee omille teilleen ja synnyttää pentunsa luolaan Mackenzie-joen varrella. Pennuista vain yksi selviytyy hengissä. Se kasvaa ja vahvistuu, sekä oppii erämaassa selviytymisen taitoja. Intiaanit antavat pennulle nimeksi Valkohammas. Elämä on kovaa, mutta koirasusi selviytyy suuren kokonsa ja erinomaisten tappelutaitojensa ansiosta.
Romaaniin perustuva elokuva
Valkohammas Randal Kleiserin ohjaama, Jack Londonin kirjaan Susikoira (White Fang, 1906) perustuva elokuva vuodelta 1991. Elokuvan pääosissa ovat Ethan Hawke, Jed-susikoira ja Klaus Maria Brandauer
Danmarkin kirkko
Danmarkin kirkko on keskiaikainen luterilainen kirkko Uppsalan kunnan Danmarkissa Uppsalan hiippakunnassa.
Kirkon vanhimmat osat on rakennettu 1300-luvulla. Sitä laajennettiin 1490-luvulla. Salamaniskut ja niistä alkaneet tulipalot ovat vahingoittaneet kirkkoa pahasti kahteen kertaan, ja kunnostustöiden yhteydessä sen ulkonäköä on myös muutettu.
Kirkossa on Johannes Rosenrodin ja joko Albertus Pictorin tai hänen oppilaidensa maalauksia. Danmarkin kirkko oli Carl von Linnén kotikirkko vuosina 1758–1778.
Kellomies
Kellomies – rannekellot ajan käyttöesineinä ja harrasteena on Joona Vuorenpään kirjoittama, vuonna 2011 ilmestynyt ensimmäinen suomalainen tietokirja rannekelloista. Kirjassa keskitytään erityisesti mekaanisiin rannekelloihin ja esitellään tunnetuimpia kellobrändejä. Kellomies-kirja toimi ilmestyttyään yhtenä keskeisenä innoittajana nykyiselle suomalaiselle kelloharrastukselle ja teki tunnetuksi harrastuksen kansainvälisiä tuulia.
Kellomies on myös historiallinen yleisnimi kelloalan koulutuksen saaneelle ammattilaiselle sekä nykyajan innokkaalle rannekelloharrastajalle.
Spontaani vire
Spontaani Vire on uuden polven kansanmusiikkiyhtye, jonka tunnusmerkkejä yhtyeen oman esittelyn mukaan ovat energisyys, virtuoottisuus ja ankara meininki. Yhtyeen tyyli sisältää vaikutteita kansanmusiikin lisäksi progressiivisesta rockista ja jazzista. Yhtyeen kaikki neljä jäsentä ovat opiskelleet Sibelius-Akatemian kansanmusiikin osastolla.
Yleisradio valitsi yhtyeen vuoden 1995 kansanmusiikkiyhtyeeksi.
Messukylän hautausmaa
Messukylän hautausmaa on kolmen Tampereen Messukylän kaupunginosassa sijaitsevan hautausmaan nimi, joista kaksi on tällä hetkellä käytössä.
Messukylän vanhan kirkon hautausmaa
Messukylän keskiaikaisen kivikirkon yhteydessä oleva hautausmaa ei enää ole käytössä. Viimeiset hautaukset on tehty siellä vuonna 1860.
Tällä hetkellä hautamuistomerkkejä on yhteensä neljä.
Keskinen hautausmaa
Sijaitsee Messukylän koulun vieressä, pinta-ala noin 0,7 hehtaaria. Hautausmaa on ollut käytössä vuosina 1861–1927 ja uudelleen vuodesta 1994 alkaen. Keskisellä hautausmaalla sijaitsee myös muistolehto.
Messukylän kirkon hautausmaa ja uurnahautausmaa
thumb|Messukylän kirkon sankarihautausmaa. Sijaitsevat vuonna 1879 valmistuneen Messukylän uuden kirkon yhteydessä. Varsinainen hautausmaa ollut käytössä vuodesta 1891 alkaen. Varsinaisen hautausmaan itäpuolella sijaitseva uurnahautausmaa vihittiin käyttöön 24. syyskuuta 2006. Hautausmaan pinta-ala on kaksi hehtaaria ja uuden uurnahautausmaan kaksi hehtaaria. Uurnahautausmaan yhteydessä on kolumbaario, sirottelualue ja muistolehto. Alueella on myös tunnustukseton hauta-alue.
Hautausmaalla sijaitsee 1939–1945 sotien sankarihautausmaa ja sen muistomerkki on kuvanveistajä Rikhard Rautalinin teos vuodelta 1940. Kesällä 2007 uurnahautausmaalla paljastettiin Martti Aihan Pietá-veistos.
True Carnage
True Carnage on Six Feet Underin viides albumi vuodelta 2001.
Aleksei Pažitnov
Aleksei Pažitnov (Алексей Пажитнов, s. 14. maaliskuuta 1956) on Neuvostoliitossa syntynyt, mutta nykyisin Yhdysvalloissa asuva insinööri ja tietokonepelien suunnittelija. Hänet tunnetaan parhaiten pulmapeli Tetriksen kehittäjänä.
Rakkaus (Jarkko Martikaisen albumi)
Rakkaus on suomalaisen laulaja-lauluntekijä Jarkko Martikaisen toinen sooloalbumi. Se julkaistiin 13. syyskuuta 2006.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 10.
The Doobie Brothers (albumi)
The Doobie Brothers on The Doobie Brothersin vuonna 1971 ilmestynyt esikoisalbumi. Sen ovat tuottaneet Lenny Waronker ja Ted Templeman.
Aradhana (vuoden 1969 elokuva)
Aradhana (suom. ”Palvonta”) on intialainen hindinkielinen romanttinen draamaelokuva vuodelta 1969. Sen ohjasi ja tuotti Shakti Samanta. Päärooleja näyttelivät Sharmila Tagore ja Rajesh Khanna. Elokuva oli suuri menestys Intiassa ja Neuvostoliitossa.
Ceedeeeepee
Ceedeeeepee on rap-yhtye Ritarikunnan 6. kesäkuuta 2000 omakustanteena julkaistu EP.
HMS Providence (J325)
HMS Providence (viirinumerot J325 ja M325) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1944 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa. Aluksen piti olla alun perin Kanadan laivaston HMCS Forest Hill, mutta siitä luovuttiin jo ennen vesillelaskua ja siirrettiin Britannialle.
Valmistus
Alus tilattiin nimellä HMCS Forest Hill Torontosta Toronto Ship Building Companyltä, missä köli laskettiin 17. huhtikuuta 1943. Se laskettiin vesille 27. lokakuuta ja valmistui 15. toukokuuta 1944.
Palvelus
Alus romutettiin 1958 Sunderlandissa.
Villakaktukset
Villakaktukset (Espostoa) on eteläamerikkalainen 16 lajia käsittävä kaktuskasvisuku, jonka tieteellinen nimi kunnioittaa perulaista kasvitieteilijää nimeltään Nicolas E. Esposto. Villakaktukset ovat yöllä kukkivia pylväsmäisiä ja tiheäpiikkisiä, ja niiden kukat sijaitsevat lateraalisissa kefalioissa.
Tuntomerkit
Villakaktukset ovat puumaisia tai pensasmaisia, tavallisesti runsashaaraisia. Pystykasvuiset, pylväsmäiset ja runsasuurteiset varret voivat saavuttaa neljän metrin korkeuden. Areoleissa on lukuisia piikkejä ja pitkiä karvoja, jotka muodostavat verkkomaisen suojan varren ympärille. Piikeistä vain osa on kovia, loput karvamaisia. Kefaliot, joihin kukat kehittyvät, ovat varren sivulla lateraalisesti ja peittävät vartta usean uurteen levyisesti. Kukat ovat putkimaisia tai kellomaisia, punertavia tai valkoisia, toisinaan pieniä. Pohjusmalja on lyhyt ja pienten terävien suomujen ja karvojen peittämä, piikitön. Kehälehdet ovat lyhyitä, toisinaan kärjistään alaspäin kääntyneet. Hedelmä on pallomainen tai munamainen, mehevä, vihreä tai punainen ja sen pinnalla on toisinaan karvatupsuja. Kuihtuneita kehälehtiä on hedelmässä jäljellä. Siemenet ovat monenlaisia, soikeita tai melkein hattumaisia, ruskeita.
Lajit
Aikaisemmin lajeja on viety moniin eri sukuihin, ja suku kuvattiin tieteelle aikoinaan yksilajisena. Nyttemmin on sukuja yhdistelty ja näin on syntynyt 16-lajinen villakaktusten suku, jolle eri tutkijoista koostuva The International Cactaceae Systematic Group (kansainvälinen kaktussystematiikan ryhmä) on antanut hyväksyntänsä.
Sirens (May Jailerin albumi)
Tammikuussa 2014 kaksi "Sirensia" edeltävää EPtä, "From the End" ja "Quiet Now" (2005), vuosivat nettiin.
Sävellys
Sävelletty ainoastaan akustisista kappaleista, albumilta puuttuu Del Reyn tavaramerkki minimalisista hiphoprytmeistä, elektronisista ääneistä ja kokeellisella musiikilla joita on Del Reyn toisella studioalbumilla "Born to Diella". Kitararämpytykset ovat "granola-tyylisiä" Del Reyn laulaessa kevyellä ja pehmeällä äänellä. Suurin osa kappaleista ovat kirjoitettu samassa tahdissa.
Övergranin kirkko
Övergranin kirkko on keskiaikainen luterilainen kirkko Håbon kunnan Övergranissa, Uppsalan hiippakunnassa.
Kirkon vanhimmat osat on rakennettu 1100-luvun lopulla. Nykyisen muotonsa se sai 1200-luvulla, jolloin päälaivaa jatkettiin itään ja sakaristo rakennettiin Asehuone ja tiiliholvi lisättiin noin 1460-luvulla. Kirkkoa kunnostettiin 1700-luvulla moneen kertaan.
Kirkossa on Albertus Pictorin varhaisia maalauksia. Ne maalattiin peittoon 1700-luvulla ja otettiin esille 1972.
Martin Wiesend
Martin Wiesend (28. huhtikuuta 1910 – 7. maaliskuuta 2003) oli saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 31. tammikuuta 1937 ja nimitettiin Bambergin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Migirpan titulaaripiispaksi 19. tammikuuta 1967. Piispaksi vihkiminen seurasi 27. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Josef Schneider, jota avustivat Alfons Karl Kempf ja Josef Hiltl.
Wiesend toimi vihkipiispana, kunnes jäi eläkkeelle 31. elokuuta 1985.
Wiesendille myönnettiin muun muassa Bundesverdienstkreuz vuonna 1987.
Yaka-Garonfin Koptigan
Yaka-Garonfin Koptigan (s. 31. joulukuuta 1941) on togolainen tennispelaaja, joka on kaikkien aikojen vanhin Davis Cupissa pelannut pelaaja. Hän oli tuolloin 59 vuotta ja 147 päivää vanha. Hän pelasi ainoan Davis Cupin tennispelinsä Mauritiusta vastaan 27. toukokuuta 2001.