cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilajoki
Joen kulku
Tittaran pohjoispuolella ensimmäisen Salpausselän etelärinteiltä alkavat monet Tittaraan laskevat ojat. Vilajoki alkaa Tittaran lounaispäästä Tanin ja Pottikylän seudulla. Joen ensimmäinen osuus virtaa kohti etelää, jossa se kääntyilee kukkuloiden väisissä laaksoissa. Joessa on myös joitakin meanderoivia osuuksia, mutta puolivälin jälkeen pelto-osuudet on perattu suoriksi ja kanavamaisiksi. Jokea seuraa myös yhdystie 14790, joka kääntyy kulkemaan kauemmaksi joesta Vihtosen kohdalla. Se laskee Kierossa Korppiseen, jonka vedenpinta sijaitsee 9,2 metriä alempana kuin Tittaralla. Joen kaltevuus tällä osuudella on noin 0,87 metriä kilometrille. Korppisen järvenselkää on kaksi kilometriä ja Vilajoen seuraava osuus alkaa järven eteläpäästä. Tämän osuuden alkuosaa kutsutaan Kieronjoeksi, mutta uoma kuuluu kuitenkin Vilajoen reittiin. Joki virtaa pari kilometriä lounaaseen päin ja Pentinkylässä siihen yhtyy oikealta peltojen keskellä lännestä tuleva lyhyt Pentinjoki. Joki kääntyy taas kohti etelää, jonne se etenee mutkitellen peltomaiden keskellä. Se saapuu neljän kilometrin päässä sijaitsevaa Ylämaan taajamaan. Täällä siihen yhtyy oikealta puolelta lännestä tuleva Vilajoen läntinen haara. Ylämaalla joki alittaa seututien 387 sekä yhden kylätien. Viimeiset Suomen puolella olevat reittiosuudet ovat järvivoittoista. Ylämaan jälkeen pääuoma kääntyy kohti kaakkoa. Joki laskee ensin Lahnajärveen, jonka järvenselkä on kolme kilometriä pitkä, ja Leinossa se virtaa jokena 1,3 kilometriä. Täällä joki haarautuu kahtia ja haarojen väliin jää asuttu jokisaari. Saaren jälkeen uomat palaavat yhteen ja joki laskee seuraavaksi Pukalukseen. Pukalus on yli kahdeksan kilometriä pitkä ja Vilajoen reitti viipyy siinä yli viiden kilometrin verran.
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2004
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2004 käytiin 16. toukokuuta Porvoossa. Järjestävänä seurana oli Porvoon Urheilijat. Jussi Utriainen voitti sekä neljän kilometrin että 12 kilometrin kilpailun. Tämä oli ensimmäinen kerta maastojuoksun SM-kisojen historiassa, kun sama juoksija onnistui voittamaan sekä lyhyen että pitkän matkan mestaruuden. Naisten kuuden kilometrin matkalla mestari oli edellisvuoden tapaan Johanna Risku.
Vilajoki
Joen kulku
Vilajoki virtaa Venäjän puolella 20 kilometriä. Pukaluksen etelärannasta alkaa etelään kulkeva Vilajoen toiseksi viimeinen osuus, jota venäläiset kutsuvat Tarhanovkaksi (Тархановка). Pukaluksen vedenpinta on 27,6 metriä merenpintaa korkeammalla, joten joen kaltevuudeksi tulee nyt 1,38 metriä kilometrille. Se laskee aluksi pieneen metsäjärveen ja jatkaa sitten kohti kaakkoa. Siellä se laskee Hämäläisjärveen, jonka pohjoisrannassa sijaitsee muutama kotitalous. Lyhyen osuuden jälkeen joki laskee Velikojen (Великое) järveen, jonka rannat ovat osin viljeltyjä ja jonka länsirannalla sijaitsee Velikojen kylä. Viimeistä osuutta kutsutaan Velikajaksi (Великая) ja se on kuusi kulometriä pitkä. Alajuoksulla ja joensuussa joki levenee ja joensuussa se saavutta noin 80 metrin leveyden. Suussa sijaitsee pieni jokisaari. Joensuun ja alajuoksun ympärillä levittäytyy Vilajoen kylä (Балтиец, Baltiets), jota kiertää pohjoisen puolelta maantie A-181.
Luontoarvoja
Joen veden ravinteita lisää koko sen matkalla hajakuormitus, joka on peräisin pohjoisalueiden turvetuotannosta, yleisesti metsien- ja peltojen ojituksista sekä haja-asutuksesta. Ylämaan jätevedenpuhdistamon alapuolelta löytyy joen heikkolaatuisin vesi. Vaikka esimerkiksi Pentinjoen ja Vilajoen läntisen haaran ekologinen tila on molemmilla hyvä, joutuu Vilajoen pääuoma koko matkallaan välttävään luokkaan.
Vilajoki oli ennen 1960-lukua hyvä joki meritaimenille lisääntyä. Lisääntymispaikkoja on edelleen olemassa ja Suomen puolelta voidaan mainita Käpylänkoski ja Pappilankoski. Vaellukaloille joki ei ole vapaa nousulle latvavesistöihin. Joessa on useita vaellusesteitä, jotka ovat ainakin osan vuodesta tukossa. Täydellinen esteitä löytyy ainakin Leinonkoskessa.
Vilajoen vesistö
Vilajoen vesistön valuma-alueen pinta-ala on 344,09 neliökilometriä, josta 252,42 neliökilometriä kuuluu Suomelle ja noin 92 neliökilometriä Venäjälle. Suomen puoleisen alueen järvisyys on 6,33 %.
Pelomedusoides
Pelomedusoides on sivutaivuttajien alalahkoon kuuluva kilpikonnien kladi, joka sisältää elossa olevat heimot Pelomedusidae ja arraukilpikonnat (Podocnemidae). Lisäksi siihen luetaan sukupuuttoon kuolleet heimot Araripemydidae, Bothremydidae, Euraxemydidae ja Peiropemydidae. Varhaisimmat tunnetut Pelomedusoides-jäänteet ovat varhaisliitukauden Barrême-vaiheelta, ja ne on löydetty Brasiliasta. Myöhäisliitukaudella ja paleogeenikaudella tavattiin useita Pelomedusoides-lajeja rannanläheisiltä merialueilta Afrikassa, Euroopassa ja Amerikoissa. Nykyiset lajit elävät makeissa vesissä Etelä-Amerikassa, Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, Jemenissä, Madagaskarilla ja Seychelleillä.
Fylogenia
Muokattu tutkimusten Caden et al. (2012), Romano et al. (2014) ja Ferreira et al. (2018) pohjalta:
Pähkinäsaaren rauha
pienoiskuva|Myöhempi tulkinta Novgorodin puolesta rauhansopimuksen tehneestä [[Juri Danilovitšista.]] pienoiskuva|Vallitsevan käsityksen mukaan Pähkinäsaaren rauhan rajalla oli kaksi haaraa. Punaisella kiistaton rajan kulku, katkoviivalla rajan molemmat haarat ja harmaalla 1500-luvulla käytössä ollut aluejako [[Jarl Gallénin ja John Lindin mukaan. |alt=]] Pähkinäsaaren rauha on Ruotsin alaikäistä kuningas Maunu Eerikinpoikaa ohjanneen holhoojahallituksen ja Novgorodin tasavallan välillä 12. elokuuta 1323 solmittu rauhansopimus. Sopimus sai nimensä solmimispaikastaan, Pähkinälinnan linnoituksesta, joka sijaitsee Laatokan Pähkinäsaaressa Nevajoen niskassa. Pähkinäsaaren rauhan raja oli voimassa 272 vuotta aina Täyssinän rauhaan saakka. Rauhansopimus päätti pitkähkön sotajakson Ruotsin kuningaskunnan ja Novgorodin välillä. Se on vanhin tunnettu Ruotsille itärajan määrittelevä rauhansopimus. Varsinaista alkuperäistä rauhansopimusta ei ole säilynyt nykyaikoihin. Tallella on ainoastaan erikielisiä myöhäisiä versioita, jotka eroavat jossain määrin toisistaan. On myös mahdollista, että rauhansopimus oli alun perin suullinen. Tämä selittäisi, miksi myöhemmät kirjoitetut sopimuksen versiot poikkeavat toisistaan.
Rauhansopimuksessa Karjala jaettiin kahteen osaan. Sen perusteella Ruotsi sai etupiiriinsä Äyräpään, Jääsken ja Savilahden kihlakunnat. Merkittävämmät Itä-Kannaksen ja Laatokan Karjalan asutusalueet jäivät Novgorodille vaikka sopimus ei erikseen niitä listaakaan. Rajan länsipuolen väestö oli pääosiltaan lähtöisin Länsi-Suomesta ja itäpuolen asukkaat Karjalan suunnalta. Aluejakojen lisäksi rauhansopimuksella turvattiin Novgorodin, Ruotsin sekä Lyypekin ja Gotlannin kauppiaille vapaa kulku Nevajoella ja Itämerellä.
Rauhansopimuksen teksti
''"Minä suuri kuningas Juri kaupunginpään Alfarmiuksen, herttua Abrahamin ja koko Novgorodin kansan kanssa, minä tein rajasopimuksen veljeni Ruotsin kuninkaan Maunu Eerikinpojan kanssa. Ja tulivat Ruotsin kuninkaan luota lähettiläinä Eerik Tuurenpoika, Hemming Ødgislason, Pietari Jooninpoika ja pappi Waemundus. Siellä olivat Gotlannin kauppiaista Ludovicus ja Fodra. Me uudistimme pysyvän rauhan ja suutelimme ristiä. Suuri kuningas Juri antoi kaikkien Novgorodin miesten kanssa ystävyyden vuoksi kolme kihlakuntaa: Savon, Jääsken ja Äyräpään, [kaikki] Karjalan kihlakuntia. Rajamerkit ja rajapyykit, niin sanotut maamerkit: merestä Siestarjoelle, Siestarjoesta suohon ja keskellä suota on vuori, sitten Saijanjokeen, Saijanjoesta Päiväkiveen, Päiväkivestä Ruskeavuoreen, Ruskeavuoresta Lempojärveen, Lempojärvestä Pehkäsuohon, Pehkäsuosta Kangasjärveen, Kangasjärvestä Purnujärveen, Purnujärvestä Aitojärveen, Aitojärvestä Torsajärveen, Torsajärvestä Särkilahteen, Särkilahdesta Samusaloon, Samusalosta Siitiin, sitten Karjalankoskeen, sitten Kolemakoskeen, sitten Pattijokeen, sitten Helsingin mereen. Meidän Novgorodin kihlakunnalla on vettä ja maata ja kalavettä: puolet kaikkea tuota Ylivettä, Kokinkalliosta puolet, Vatikivestä puolet, Suomenvedestä puolet, Ykspäästä puolet, Ketvalammesta kuudennes majavista, Kunustaniemessä kuudennes majavista; alapuolella rajoja, mainittujen maamerkkien sisällä nuo kuuluvat Novgorodille.''
''Kauppiaat saavat esteettömästi kulkea kaikkialta Saksasta, Lyypekistä, Gotlannista ja Ruotsin maasta Nevan kautta kohti Novgorodia sekä maata että vettä myöten. Ruotsalaiset ja Viipurin linnaväki eivät saa estää kauppiaita; siten meidän kauppiaillamme tulee olla turvallinen tie tämän rauhan kestäessä; linnoja ei saa rakentaa Karjalaan, emme me ettekä te. Velalliset, takaajat, orjat, pahantekijät, jotka pakenevat meidän puolellemme tai teidän puolellenne, on palautettava lain mukaan. Maata tai vettä eivät ruotsalaiset saa ostaa Novgorodin karjalaisilta, ei myöskään Viipurin linnaväki. Mutta jos narvalaiset eivät luovu huonosta menettelystään suurta kuningasta ja Novgorodin asukkaita kohtaan, ruotsalaiset eivät saa heitä auttaa. Ja jos joitakin rikoksia tätä rauhaa vastaan tehdään meidän tai teidän puoleltanne, se ei missään suhteessa saa estää tätä rauhan uudistamista; ja rikkojia on ojennettava; missä joku rikkoo, siellä hän on velvollinen suorittamaan korvauksen Jumalan lain mukaan. Kaikilla Novgorodin asukkailla olkoon rauha ja kaikilla heidän linnoillaan ja kaikilla heidän maakunnillaan, ja samalla tavalla koko Ruotsin maalla. Novgorodin suuri kuningas otti vastaan rauhan ja kaikki Novgorodin miehet Ruotsin kuninkaan ja koko Ruotsin valtakunnan ja Viipurin kanssa lähimpänä perjantaina ennen Pyhän Neitsyen taivaaseenastumista. Mutta joka loukkaa ristin suutelua, häntä Jumala ja Pyhä Neitsyt Maria rankaisevat."''
Tulkintoja rajalinjasta
Pähkinäsaaren rauhassa sovitun rajan linjasta on useita erilaisia tulkintoja. Kiistaton on vain rajalinjan eteläisin osa, joka ulottui Viipurin itä- ja pohjoispuolelta Pihlajavedelle. Useimmin toistetun tulkinnan mukaan raja jatkui sieltä nykyisen Savon ja Keski-Suomen halki päättyen lopulta Pohjanlahteen Pattijoella Raahen pohjoispuolella. Toisaalta rajan pohjoispää on todettu ainoastaan sanamuodolla "mereen pohjoisessa" (norr i haffvet), mikä voi tarkoittaa Pohjanlahden sijaan myös Jäämerta.
Vallitsevan käsityksen mukaan rajalla oli pohjoisessa kaksi haaraa, joiden väliin jäänyt alue oli Länsi-Suomen ja Ruotsin sekä Novgorodin ja Laatokan karjalaisten yhteisnautinta-alueena. Tämän teorian esittivät suomalainen Jarl Gallén ja tanskalainen John Lind joiden mukaan itäisempi raja kulkisi Vienanmerelle Kantalahden seudulle. Novgorodin ja Norjan välillä oli sopimus samanlaisesta yhteisverotusalueesta Finnmarkissa. Gallénin-Lindin teoriaan on kohdistettu kritiikkiä, mutta se on saanut myös kannatusta tutkijoiden keskuudessa. Suurlähettiläs Heikki Talvitien käsityksen mukaan ainakin novgorodilaisten mielestä Pähkinäsaaren rauhalla oli kaksi rajaa, Ruotsin raja Kannakselta Perämerelle ja Novgorodin raja etelässä sama, mutta kääntyen Kuopion seudulta pohjoiseen jäämerelle. Itse asiassa Suomen itäraja pohjoisosistaan käytiin vasta 1800-luvulla suuriruhtinaskunnan ja emämaa Venäjän välillä. Talvitien mukaan ruotsalaiset väärensivät asiakirjoja, ja näiden väärennösten mukaan Olavinlinnan alue kuului yhteisiin nautinta-alueisiin Täyssinän rauhaan 1595 saakka, ja väliin jäävälle alueelle Ruotsi pyrki saamaan asutusta. Toisaalta Olavinlinna rakennettiin vasta 1400-luvun lopulla.
Pähkinäsaaren rauhan rajalinjaus Raahen pohjoispuolelle Pattijoelle on saanut rinnalleen vaihtoehtoisia näkemyksiä. Kustaa Vilkuna esitti, että Pähkinäsaaren raja olisi kulkenut pitkin Pyhäjokea jättäen kuitenkin jokiuoman Novgorodin reitiksi Pohjanlahdelle. Rajasopimuksen "Petajoki" tarkoittaisi Pyhäjoen Yppärissä Petäjäisojaa, jolloin raja päättyisi Rajaniemeen jättäen Pyhäjokisuun novgorodilaisten hallintaan. Kyösti Julku yhtyi myöhemmin tähän käsitykseen.
Suomalaisista nykytutkijoista Jukka Korpela on katsonut, että ajatus selkeästi määritellystä rajalinjasta on 1300-luvun oloissa anakronismi Karjalankannasta ja Etelä-Savoa lukuun ottamatta. Näilläkään alueilla rajaa ei juurikaan vartioitu eikä se estänyt vuorovaikutusta, liikennettä, kaupankäyntiä tai kulttuurivaihtoa. Tavallisten 1300-luvun ihmisten näkökulmasta rajaa ei Korpelan mukaan ollut edes olemassa. Rajasopimuksella oli merkitystä vain etäisille valtakeskuksille, jotka riitelivät verotusalueista.
Valtaosa raja-alueesta oli 1320-luvulla erämaata, joten rajalinjaa ei juurikaan merkitty, eikä rajasopimuksessa mainittuja maastomerkkejä voida tunnistaa varmuudella. Raja jäi siis suurelta osin epämääräiseksi. 1300-luvulla rajalla ei vielä ollut sitä merkitystä, minkä se sai puolitoista vuosisataa myöhemmin asutuksen tiivistymisen ja territoriaalivaltioiden synnyn myötä. Rauha Ruotsin ja Novgorodin välillä rikkoutui jo 1348, kun kuningas Maunu Eerikinpoika hyökkäsi Novgorodia vastaan.
Rauhanrikkomukset
Pähkinäsaaren rauhassa kiellettiin linnojen rakentaminen Karjalaan. Vuonna 1475 ruotsalaiset alkoivat rakentaa tästä huolimatta Olavinlinnaa nykyisen Savonlinnan kohdalla alueelle, jota Novgorodin seuraajavaltio Moskovan suuriruhtinaskunta piti rajatulkintansa mukaan itselleen kuuluvana. Toisaalta alue oli jo silloin savolaisten asuttama.
Pähkinäsaaren rauhan jälkeen Ruotsin kuningaskunnan ja Novgorodinmaan kesken tapahtui joitain aseellisia yhteenottoja. Novgorod antoi Käkisalmen läänin läänitykseksi liettualaiselle ruhtinaalle, jonka ankarasta verotuksesta seurasi karjalaisten Käkisalmen kapina. Ruotsin kuningaskunta lähetti Viipurista avuksi sotajoukon, jolle Käkisalmen linnan päällikkö Vallittu luovutti linnan. Novgorodinmaa kuitenkin valloitti linnan takaisin vakiinnuttaen valtansa uudelleen. Epäonnistuneen kapinan seurauksena karjalaisia pakeni Käkisalmen linnaläänistä Ruotsin kuningaskunnan puolella Viipurin linnalääniin, Pohjois-Karjalan erämaihin ja Vienanmerelle saakka. Pähkinäsaaren rauhan palauttanut aselepo solmittiin 1339, mikä tarkoitti Pähkinäsaaren rauhan rajan jäämistä ennalleen.
Ruotsin puolelta hyökättiin 1396 Käkisalmen lääniin, mistä on tuohikirje dokumenttina. 1411 ruotsalaiset tuhosivat Tiurin linnan Räisälässä. Linna sijaitsi vanhan Vuoksen saarella. Mainintoja linnoista on venäläisissä asiakirjoissa vuosilta 1390 ja 1404.
1478 Moskovan suuriruhtinaskunta valloitti Novgorodin ja alkoi sotia Ruotsia etäämmälle. 1495 sotatoimista seurasi Viipurin pamaus. Vuonna 1595 Venäjä myöntyi Täyssinän rauhassa uuteen rajasopimukseen, joka vahvisti Savon ja Pohjois-Suomen kuulumisen Ruotsille.
Kurkunleikkaajien saari
Kurkunleikkaajien saari oli vielä pahempi taloudellinen floppi kuin samana vuonna valmistunut Waterworld. Kurkunleikkaajien saaren budjetti oli lähes 100 miljoonaa dollaria, mutta tulot jäivät vain 10 miljoonaan. Elokuvan epäonnistuminen oli osasyy siihen että tuotantoyhtiö Carolco Pictures meni konkurssiin.
Rajakylän koulu (Vantaa)
Rajakylän koulu on Vantaa Hakunilan suuralueen Rajakylän kaupunginosassa sijaitseva alakoulu. Koulua käy noin 460 oppilasta.
Historiaa
Rajakylän koulu perustettiin vuonna 1947. 1950-luvun alussa Rajakylän alue kuului Vaaralan koulupiiriin. Koulumatkat silloiseen koulutaloon Hakunilanrinteen kouluun olivat pitkät ja yhteydet heikot. Rajakylään siirryttyään koulu toimi aluksi useamman vuoden Rajakyläntien ja Juoksutien kulman vuokratussa omakotitalossa. Sen jälkeen koulu toimi parakkirakennuksessa Fazerilassa.
Vuonna 1955 tehtiin esitys uuden koulun perustamisesta, ja Rajakylän kansakoulu valmistui vuonna 1957. Oma koulupiiri muodostettiin vuonna 1956. Koulun suunnitteli arkkitehti Toivo Löyskä. Tilanahtautta helpottamaan rakennettiin lisäparakki vuonna 1973. Tämä rakennus on yhä koulun käytössä. Tätä ennen oppilasmäärät olivat paisuneet niin nopeasti, että uusia luokkia oli jouduttu perustamaan jopa kesken lukuvuoden. Peruskoulu Rajakylän koulusta tuli syyslukukaudesta 1977 alkaen muiden Vantaan koulujen tavoin. Vuonna 1979 noin 500 metrin päähän naapurikaupunginosa Länsimäkeen valmistui uusi Länsimäen koulu oppilaspaljoutta helpottamaan.
Koulun uusia tiloja alettiin rakentaa vuonna 2003. Koulu muutti uusiin tiloihin kevätlukukaudeksi 2005. Koulurakennuksen saneeraus valmistui syksyllä 2005. Rakennuksessa toimii koulun lisäksi Rajakylän neuvola.
Breguet
Breguet on ranskalainen, Abraham-Louis Breguetin vuonna 1775 perustama luksuskellojen valmistaja. Vuodesta 1976 Breguet on kuulunut sveitsiläiseen Swatch Grouppiin ja nykyisin Breguetin kellot valmistetaan Vallée de Jouxissa, Sveitsissä. Breguet on yksi vanhimmista olemassa olevista kellovalmistajista ja sitä pidetään yhtenä kellotekniikan pioneerinä. Yrityksen merkittävin keksintö lienee Abraham-Louis Breguetin keksimä Tourbillon.
Ludvig XVI ja hänen kuningattarensa olivat aikaisia Breguetin ihailijoita. Jokainen hänen kellonsa demonstroi uusinta horologista keksintöä ja mekaanista osaamista.
Tropojën piirikunta
Tropojën piirikunta oli yksi Albanian 36:sta piirikunnasta vuoteen 2000 saakka, jolloin se lakkautettiin. Se kuului Kukësin prefektuuriin, joka vastaa nykyistä Kukësin maakuntaa. Piirikunnan pinta-ala oli 1 043 neliökilometriä ja vuoden 2001 väestönlaskennassa siellä oli 28 154 asukasta.
Piirikuntaan kuuluivat seuraavat kunnat: Bajram Curri, Bujan, Bytyc, Fierzë, Lekbibaj, Llugaj, Margegaj ja Tropojë. Pääkaupunkina toimi Bajram Curri.
Husqvarna WR 125
Husqvarna WR 125 on enduro-mallinen kevytmoottoripyörä (A1). Husqvarna WR 125 on puhtaasti kilpailukäyttöön tarkoitettu enduropyörä toisin kuin katukäyttöön tarkoitettu Husqvarna WRE 125. Pyörästä löytyy täystehoisena 39 hevosvoimaa ja kuristettuna 11kW
Eero Erkko
Eero Erkko (18. toukokuuta 1860 Orimattila – 14. lokakuuta 1927 Helsinki) oli suomalainen sanomalehtimies ja poliitikko. Erkko tunnetaan Päivälehden (myöh. Helsingin Sanomat) perustajajäsenenä ja päätoimittajana. Hän toimi myös Suomen itsenäisyyden alkuvuosina nuorsuomalaisia edustaneena kansanedustajana ja ministerinä.
Sanomalehtimies ja poliitikko
Eero Erkko pääsi ylioppilaaksi 1880 Helsingin alkeisopistosta ja hän opiskeli sitten Helsingin yliopistossa loppututkintoa suorittamatta. Erkko kuului 1889 Päivälehden (sittemmin Helsingin Sanomat) perustajiin. Hänestä tuli lehden päätoimittaja ja sen keskeinen omistaja. Hän oli samalla nuorsuomalaisen puolueen perustajia ja pitkään sen puheenjohtajana. Päivälehti ja Helsingin Sanomat olivat puolestaan puolueen pää-äänenkannattajia, joten Erkolla oli suuri vaikutus puolueen linjaan. Alkuvuosina puolueella ei ollut puoluetoimistoa, joten sitä johdettiin käytännössä lehden toimituksesta käsin.
Erkko oli porvarissäädyssä Savonlinnan edustaja valtiopäivillä 1894, Tampereen edustaja 1897, Heinolan edustaja 1899 ja 1900 sekä vielä Hämeenlinnan edustaja 1905–1906. Kansanedustaja Erkko oli 1907–1919. Hän kuului nuorsuomalaisten sisällä K. J. Ståhlbergin johtamaan vasempaan eli ns. varpus-siipeen, joka kannatti sosiaalisia uudistuksia. Kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov karkotti perustuslaillisiin kuuluneen Erkon maanpakoon ja hän vietti vuodet 1903–1905 Yhdysvalloissa ja Kuubassa. Vuonna 1903 hän perusti New Yorkiin Amerikan Kaiku -nimisen lehden. Maanpakolaisvuosinaan hän myös suunnitteli Kuuban Itaboon perustettavaa vastaavien pakolaisten siirtokuntaa ja "jääkäriliikemäistä" sotilaskoulutuskeskusta. Päivälehti lakkautettiin 1904, kun se oli viitannut myönteisesti Eugen Schaumanin tekemään kenraalikuvernöörin murhaan. Erkko palasi uudestaan 1908 päätoimittajaksi lehteen, jonka nimeksi oli nyt vaihtunut Helsingin Sanomat, ja jatkoi tehtävässä pienin keskeytyksin kuolemaansa asti.
Suomen sisällissodan ajan Erkko vietti punakaartilaisten pidättämänä Katajanokan vankilassa, joskin hyvin kohdeltuna – Helsingin Sanomien paino oli tuolloin takavarikoitu Suomen Kansanvaltuuskunnan Tiedonantajan käyttöön. Valtiomuotokiistassa 1918 Erkko oli lehtineen tasavallan kannalla ja siirtyi sen jälkeen Kansalliseen Edistyspuolueeseen, jonka pääkannattajaksi myös Helsingin Sanomat siten tuli. Tässä puolueessa hän edusti oikeampaa puoliskoa. Erkko oli vielä hallituksessa sosiaaliministerinä 1918–1919, kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä 1919 sekä kauppa- ja teollisuusministerinä 1919–1920.
Erkko suomensi ensimmäisen Émile Zolan suomeksi ilmestyneen teoksen Kertomuksia (1888). Hän toimitti myös 1904 amerikansuomalaisia kuvaavan Amerikan albumin. Erkon muistelmat ilmestyivät vasta hänen kuolemansa jälkeen 1929 nimellä Muistelmia Päivälehden perustamisesta.
Perhe
Eero Erkon vanhemmat olivat talollinen Johan Erakkala ja Maria Kyöstilä. Hän oli naimisissa vuodesta 1894 Maria (Maissi) Aurora Holländerin kanssa. Eero Erkko on J. H. Erkon veli, Eljas Erkon isä ja Aatos Erkon isoisä. Sekä pojasta että pojanpojasta tuli aikanaan Helsingin Sanomien päätoimittajia. Muutamaa vuotta isänsä kuoleman jälkeen Eljas Erkko julisti lehden sitoutumattomaksi. Erkon jälkeläiset ovat edelleen pääomistajina Sanoma-konsernissa.
The Animals
The Animals oli brittiläinen rhythm and blues- ja rock and roll -yhtye 1960-luvulla. Jäsenet olivat Eric Burdon (laulu), Alan Price (urut), Hilton Valentine (kitara), John Steel (rummut) ja Bryan 'Chas' Chandler (bassokitara).
Yhtyeen kohtalainen menestys kotikaupungissa (Newcastle-upon-Tyne) sai heidät muuttamaan Lontooseen 1964 ja tulemaan osaksi British Invasion -ilmiötä. Yhtye esitti kiivaita versioita rhythm and bluesin peruskappaleista. Tarina kertoo, että yhtye sai "eläimellisen" nimensä erittäin intensiivisen lavaesiintymisensä takia. He olivat Bob Dylanin varhaisia ihailijoita ja tekivät Dylanin ensimmäiseltä albumilta kaksi ensimmäistä singleään. Rokkaavaa versiota kappaleesta "Baby Let Me Take You Home" seurasi valtava hitti "The House of the Rising Sun". Sen väitetään syntyneen studiossa yhdellä otolla tuottaja Mickie Mostin valvonnassa. Burdonin parkuva laulu ja Pricen dramaattinen sovitus loivat ilmeisesti ensimmäisen folk rockia edustavan hitin. Kappaleen sanotaan löytyneen Yhdysvalloista blueslaulaja Josh Whiten ohjelmistosta ja Burdon sanoitti sen uudelleen hiukan sovinnaisemmin sanoin. Jyrki Hämäläinen kutsuu Dannyn elämäkerrassa kappaletta "New Orleansin ilotalo- ja peliluolakortteleista kertovaksi rappiolauluksi".
Yhtyeen kaksivuotinen listamenestys sisälsi kiihkeät versiot kappaleista "Bring It On Home To Me" (Sam Cooke) ja "Don't Let Me Be Misunderstood" (Nina Simone).
Tervajoki (Lappeenranta)
Tervajoki on Suomessa Etelä-Karjalan Lappeenrannassa ja Venäjällä Viipurin piirissä virtaava 33 kilometriä pitkä joki, joka muodostaa Tervajoen vesistön 37,8 kilometrisestä pääuomasta suurimman osan.
Joen kulku
Tervajoki alkaa karttanimenä Säämälän ja Heinosenmäen yhteisellä peltoaukealla, johon tulee Purajoki Ruokosesta, toinen oja Lipiäisestä ja kolmas Laitjärvestä. Vaikka Purajoki muodostaakin vesistöalueen pääuoman yläjuoksun, alkaa Tervajoen seuraaminen tästä kohdasta. Joen seuraava sivu-uoma on Poikki-Sarkasesta alkava Luhanoja, jonne on jokivartta pitkin 2,5 kilometriä. Joki seuraa pellonreunaa tai peltomaita seututie 387, jonka jälkeen joki siirtyy metsätaipaleelle. Joki virtaa kahden mäen välistä osuudelle, jossa se meanderoi taajaan. Yhtymäkohdan jälkeen se tekee mutkan Rummun kylään, jonka jälkeen joki virtaa lähes suoraan Venäjän rajalle asti. Rummun kylässä siihen yhtyy oikealta koillisesta tuleva Vääräoja ja alempana Nutikan kylän jälkeen Kynsikkäänoja.
Joki siirtyy rajavyöhykkeen läpi Venäjän puolelle, jossa sillä on merelle matkaa vielä 22 kilometriä. Venäläiset kutsuvat jokea Tervajoeksi Tervajärvelle asti. Ennen sitä jokeen yhtyy muutama oja, joista Suomen puolelle yltää ainoastaan Orijärvenpuro. Tervajärvi on 5,3 kilometriä pitkä, mutta hyvin kapea. Järven levein kohta on sen keskilaajentumassa, jossa se on 700 metriä leveä. Joki on kulkenut Venäjällä metsien halki, mutta Tervajärven koillisrannat ovat peltomaata. Peltomaat lisääntyvät matkalla kohti merenrantaa, jonne on järveltä matkaa kahdeksan kilometriä. Järveltä merelle on joen venäläinen nimi Polevaja. Joensuun ympärillä levittäytyy Tervajoen kylä ja juuri ennen merenrantaa joki alittaa maantien A-181 sillan. Joki laskee varsin saaristoiseen kohtaan Viipurinlahtea.
Joen vesistönumero Venäjän federaation vesistötietokannassa on 01040300512102000008034.
Luontoarvoja
Joki on tyypitetty pieneksi kangasmaiden joeksi, jonka ekologinen tila on vuonna 2018 luokiteltu hyväksi. Joki on kuitenkin kärsinyt metsien ja peltomaiden ojituksista sekä haja-asutuksen kuormituksesta ja sen vedenväri on tummentumassa. Joen vesi onkin tumman väristä, humuspitoista ja ravinnetilanne vastaa rehevää. Joen valuma-alueella ei sijaitse pistekuormittajaa.
Vielä 1960-luvulla joessa eli meritaimenta, mutta viimeiset havainnot siitä ovat 1970-luvulla. Joella on joitakin nousuesteitä, joiden poistamista pohditaan. Joen koskia on vuonna 2022 suunniteltu kunnostettavaksi meritamenien potentiaalisiksi lisääntymispaikoiksi. Joen kiinnostavimmat kosket Suomen puolella ovat Rautakoski, Lieskoski ja Vanhanmyllynkoski.
Tervajoen vesistö
Tervajoen vesistön valuma-alueen pinta-ala on 203,89 neliökilometriä. Siitä on Suomen puolella noin 108 km² ja Venäjän puolella 96 km². Valuma-alueen järvisyys on 3,86 %. Suomen puolella Tervajoen vesistö sijaitsee Lappeenrannan kaupungin alueella.
ETH Zürich
Eidgenössische Technische Hochschule Zürich, ETHZ on Sveitsin valtiollinen teknillinen korkeakoulu Zürichissä. Korkeakoulu on perustettu vuonna 1855. Korkeakoulun opetus tapahtuu 16 osastolla, ja siellä on 22 200 opiskelijaa (v. 2019). ETHZ toimii kahdella kampuksella, keskustassa (Zentrum) ja Hönggin kaupunginosassa (Hönggerberg).
Osastot
ETHZ:n opinto-osastot on ryhmitelty viiteen osa-alueeseen:
Opiskelijat ja henkilökunta
Vuonna 2019 korkeakoulussa oli 22 200 opiskelijaa. Suurin osa opiskeli perustutkintoja, joko kandidaatin tutkintoa (9 900) tai maisterin tutkintoa (7 000). Tohtori- ja muita jatko-opiskelijoita oli yhteensä 4 800.
Henkilökuntaa ETHZ:ssa oli vuonna 2019 yhteensä täysaikaisiksi muutettuna 8 800 henkilötyövuotta. Professoreita oli kaikkiaan 541.
Taloustietoja
Vuonna 2018 korkeakoulun kulut olivat 1 725 milj. Sfr. Päärahoittaja oli liittovaltio (1 533 milj. Sfr eli 89 %). Kantonit maksoivat kuluista vajaan prosentin, 15 milj. Sfr. Kymmenesosa tuloista (179 milj. Sfr) tuli muualta, esimerkiksi tilaustöistä ja palvelumyynnistä.
Historiaa
Korkeakoulu perustettiin vuonna 1855 nimellä "Eidgenössisches Polytechnikum", ja alkuperäinen nimi elää yhä monissa yhteyksissä: Ylioppilaskunnan lehti on nimeltään Polykum ja vuosittaiset tanssiaiset Polyball. Keskustasta kampuskukkulalle kulkee funikulaari Polybahn. Paikalliset puhuvat usein vain Polysta ETH Zürichiä tarkoittaessaan.
Vertailua
ETHZ on maailmanlaajuisissa vertailuissa 2010-luvulla luokiteltu useimmiten sijoille 10–20.
ETH:laisia henkilöitä
Yliopistossa opiskelleita henkilöitä ja professoreita, jotka ovat saaneet Nobelin palkinnon:
ETH:lla toimineita suomalaisia:
Bathurst (Sierra Leone)
Bathurst on vuoristoinen kylä Sierra Leonen Läntisen alueen maaseudulla. Kriot ovat kylän suurin etninen ryhmä. Bathurstin suurimmat teollisuudenalat ovat maanviljely, hiilikaivosteollisuus sekä karjanhoito.
Historia
Bathurst perustettiin vuonna 1817 vapautettujen afrikkalaisten orjien majapaikaksi. Heidät toi Freetowniin Britannian Kuninkaalliseen laivastoon kuuluva West Africa Squadron.
Virallisten kielten opetus eri maissa
Virallisten kielten opetus eri maissa on sellaisten kielten opetusta kouluissa, jotka ovat kyseisen maan virallisia kieliä. Vähemmistöasemassa olevien virallisten kielten tai osan virallisista kielistä pakollinen opiskelu on käytäntö useissa monikielisissä maissa. Eri maiden kielipoliittisten tilanteiden vertailu on vaikeaa maiden erilaisten kielisuhteiden ja historioiden vuoksi. Esimerkiksi Kanadan Ontariossa maan toisen virallisen kielen pakollista opiskelua perustellaan myös sillä, että ranskaa puhutaan laajasti ympäri maailmaa. Irlannissa puolestaan iirin opetuksen päätarkoituksena on ollut maassa aikaisemmin laajalti käytetyn kielen elvyttäminen.
Belgia
Belgiassa on kolme virallista kieltä. Opetustoimi on kieliyhteisöjen vastuulla ja kielten pakollisuus vaihtelee eri osissa maata. Toinen suurimmista kielistä, hollanti tai ranska, on pakollinen osassa maata 11 ikävuodesta eteenpäin. Hollantia puhuu Belgian väestöstä noin 60 % ja ranskaa noin kolmannes väestöstä. Maan kolmas virallinen kieli, selvästi vähemmistöasemassa oleva saksa, on saksankielisellä alueella olevissa ranskankielisissä kouluissa vaihtoehtoinen hollannin kanssa.
Etelä-Afrikka
Etelä-Afrikassa on yksitoista virallista kieltä, joista kaikkia voidaan käyttää koulujen opetuskielenä. Kolmannelta luokalta alkaen oppilaiden tulee opiskella koulun opetuskielen lisäksi vähintään toista virallista kieltä. Lisäksi koulujen tulee edistää maan monikielisyyttä.
Irlanti
Iiri on Irlannissa pakollista kaikissa valtion rahoitusta saavissa kouluissa, vaikka sen opettaminen pakollisena oppiaineena poistettiin 1973. Iirin kielenopetuksen tarkoituksena on elvyttää iirin kieltä maassa.
Islanti
Islannissa oppilaiden on luettava jotain muuta skandinaavista kieltä, joka on yleensä käytännössä entisen emämaan kieli tanska. Muut skandinaaviset kielet eivät kuitenkaan ole virallisia kieliä.
Kanada
Kanadassa koulujen opintosuunnitelmista päätetään provinssikohtaisesti. Kanada on liittovaltion tasolla täysin kaksikielinen ja kaikki liittovaltion palvelut ovat saatavissa molemmilla virallisilla kielillä.
Suomi
Suomella on kaksi "kansalliskieltä", suomi ja ruotsi. Lisäksi saamella (käytännössä pohjois-, inarin- ja koltansaame), romanilla ja suomalaisella viittomakielellä on perustuslaissa mainittu erityisasema.
Suomen- ja ruotsinkieliset opiskelevat omaa ja toistensa kieltä peruskoulussa (pakollisena 6. luokalta paitsi Ahvenanmaalla), lukiossa ja korkeammissa koulutuslaitoksissa. Muiden kielien puhujat opiskelevat jompaakumpaa kansalliskieltä joko äidinkielenä, toisena kielenä tai omalle ryhmällä (saamelaiset, romanit ja viittomakieliset) suunnatun opetussuunnitelman mukaan.
Kunnilla on velvollisuus järjestää suomen- ja ruotsinkielisten opetus näiden omalla äidinkielellä. Saamen kieltä opetetaan lähinnä saamelaisten kotiseutualueella. Muita perustuslaissa mainittuja kieliä voi opiskella äidinkielenä joissakin kouluissa.
Sveitsi
Sveitsi, jossa on kolme virallista (saksa, ranska ja italia), ja lisäksi yksi kansallinen kieli, joka on alueellisesti virallinen (retoromaani), edellyttää käytännössä kouluissa oppilailta äidinkielensä lisäksi vähintään yhden kansalliskielen opiskelua. Opetuksesta päätetään kuitenkin kantonikohtaisesti. Saksan- ja ranskankielisillä alueilla opiskelu aloitetaan 9-vuotiaana. Retoromaaninkielisillä alueilla ja Ticinossa opiskellaan oppivelvollisuuden ajan sekä saksaa että ranskaa. Italiankielisessä Ticinossa on nykyisin myös englannin opiskelu pakollista, mutta vastaavasti ranskanopiskelun voi lopettaa 8. luokalla englannin alkaessa.
Deidameia
Deidameia oli kreikkalaisessa mytologiassa vanhin Skyroksen kuninkaan Lykomedeksen seitsemästä tyttärestä.
Skyros ei lähettänyt joukkojaan Troijan sotaan, ja kun Thetis kuuli isältään Nereukselta, että Akhilleuksen kohtalo olisi joko elää lyhyen aikaa kunniakkaasti tai pitkään häpeällisesti, tämä lähetti poikansa Skyrokseen. Siellä Akhilleus eli naiseksi piiloutuneena Lykomedeksen tyttärien joukossa, mutta solmii salaa rakkaussuhteen Deidameian kanssa.
Odysseuksen saavuttua paikalle ja paljastettua Akhilleuksen tyttärien joukosta, Akhilleus päättää lähteä sotaan jättäen Deidameian taaksensa. Deidameia ja Akhilleuksen suhteesta syntyy kuitenkin poika, joka saa nimen Neoptolemos (joissakin lähteissä myös Pyrrhos ). Neoptolemos myöhemmin valtaa Molossian Hellenoksen kanssa, ja antaa äitinsä Deidameian tälle vaimoksi.
Mike Portnoy
Michael Stephen ”Mike” Portnoy (s. 20. huhtikuuta 1967 Long Beach, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen muusikko, joka tunnetaan progressiivista metallia soittavan Dream Theaterin entisenä rumpalina, lauluntekijänä, taustalaulajana ja perustajajäsenenä. Hän soitti yhtyeessä vuosina 1985–2010.
Ura
Portnoy syntyi ja kasvoi Long Beachissä, New Yorkissa ja kiinnostui musiikista jo varhaisessa iässä. Hän on pitkälti itseoppinut rumpali, mutta otti musiikin teoriatunteja high schoolissa. Tuohon aikaan hän soitti paikallisissa yhtyeissä kuten Intruder, Rising Power ja Inner Sanctum, joista jälkimmäinen julkaisi yhden albumin. Portnoy kuitenkin jätti yhtyeen saatuaan stipendin bostonilaisesta Berkleen musiikkiopistosta. Siellä hän tapasi John Petruccin ja John Myungin, joiden kanssa hän perusti vuonna 1985 yhtyeen nimeltä Majesty, jonka nimi muutettiin myöhemmin Dream Theateriksi.
Portnoy on voittanut useita palkintoja Modern Drummer -musiikkilehden vuosiäänestyksissä, muun muassa sarjoissa Best Recorded Performance ja Best Progressive Rock Drummer, ja hänet on valittu lehden Hall of Fameen.
Dream Theaterin ohella Portnoy on ollut mukana perustamassa useita muita progressiivista rockia ja metalia esittäviä yhtyeitä kuten Liquid Tension Experiment, Transatlantic ja OSI. Vuonna 2010 hän äänitti Avenged Sevenfoldin kanssa albumin Nightmare, jolla hän korvasi albumin tuotannon aikana kuolleen Jimmy ”The Rev” Sullivanin. Hän soitti myös yhtyeen vuoden 2010 live-esiintymisissä.
Portnoy jätti Dream Theaterin syyskuussa 2010 keskittyäkseen muihin projekteihinsa. Nykyisin hän vaikuttaa mm. yhtyeessä Adrenaline Mob ja Sons Of Apollo yhdessä Derek Sherinianin kanssa.
Adrián Menéndez
Adrián Menéndez-Maceiras (s. 28. lokakuuta 1985 Marbella) on espanjalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä ATP-listan sijalla 169 lokakuussa 2012.
Mike Portnoy
Vaikutteet
Portnoy mainitsee suurimmiksi vaikuttajikseen Neil Peartin ja Frank Zappan. Muita suosikkeja ovat rumpaleista Terry Bozzio, Vinnie Colaiuta, Simon Phillips, John Bonham ja Keith Moon sekä yhtyeistä The Beatles, Queen, Yes, Metallica, Jellyfish, Iron Maiden, U2 ja Jane's Addiction. Hän pitää myös rap-musiikista.
Yksityiselämä
Portnoyn perheeseen kuuluu vaimo Marlene, tytär Melody ja poika Max.
Portnoy menetti äitinsä lentoturmassa 16.11. vuonna 1984. Portnoy kirjoitti tapauksesta myöhemmin kappaleen A Change Of Seasons.
Portnoy on toipuva alkoholisti. Hän sai tästä idean kirjoittaa AA-liikkeen 12 askeleen toipumisohjelmasta kertovan kappalesarjan, joka alkaa albumilta Six Degrees of Inner Turbulence (2002) ja loppuu neljä albumia myöhemmin Black Clouds & Silver Liningsilla (2009).
Portnoy tunnetaan innokkaana keräilijänä, ja hänellä on laaja Dream Theateriin liittyvä kokoelma, joka sisältää muun muassa bootlegeja, julisteita ja lehtileikkeitä. Hän myös videoi ja äänittää kaiken mitä yhtye tekee konserteista harjoituksiin. Tallenteita on julkaistu Portnoyn oman YtseJam Records -levymerkin kautta. Hänen elokuvakokoelmansa sisältää hänen lempielokuviaan kuten 2001: Avaruusseikkailu, Kellopeliappelsiini, Jaakobin painajainen, Pink Floydin The Wall sekä Simpsonien jaksoja ja nyrkkeilyotteluita.
Ornitologia
thumb|[[Rengastus|Rengastaminen on yksi ornitologian tyypillisistä tutkimusmenetelmistä. Rengastettujen lintujen avulla voidaan tutkia muun muassa muuttoreittejä.]] thumb|[[Pierre Belonin 1500-luvulla laatima vertailu ihmisen ja lintujen luurankojen rakenteista.]] Ornitologia (muinaiskreikan sanoista ὄρνις, ornis, ’lintu’ ja λόγος, logos, ’oppi’) eli lintutiede on biologian ala, joka tutkii lintuja.
Tutkimus
Paljon lintutieteellistä tutkimusta tehdään yksinkertaisesti suorien havaintojen perustella. Ornitologitkin ovat kuitenkin ottaneet käyttöönsä monia tutkimusta helpottavia laitteita ja tekniikoita.
Rengastusta on käytetty hyväksi jo 1800-luvun alussa, ja sen avulla on saanut tietoa lintujen eliniästä ja liikkeistä. Joka vuosi satojatuhansia lintuja ympäri maailmaa rengastetaan. Lintujen liikkeitä pystytään seuraamaan myös tutkien tai radiolähettimien avulla.
Ornitologia ja lintuharrastus
Ornitologia on yksi harvoja tieteenaloja, jossa amatöörit auttavat huomattavasti tutkimuksen edistämistä. Tavallinen lintuharrastaja auttaa lintutiedettä tekemällä linnuista havaintoja, jotka välittyvät varsinaisille lintutieteilijöille. Harrastajien havainnot ovat suurena apuna esimerkiksi eri lintulajien levinneisyyksien kartoittamisessa, lintujen muuttoreittien ja -aikojen määrittämisessä ja monissa muissakin kysymyksissä. Lintuharrastajien kattojärjestö on BirdLife Suomi ry, jolla taas on yhteydet muiden maiden vastaaviin järjestöihin.
Varhaisvaiheet
Vaikka ornitologia tieteenalana kehittyi huomattavasti myöhemmin, linnut ovat kiinnostaneet ihmisiä jo aikojen alusta. Niitä on tutkittu ja niistä on kirjoitettu jo pitkään. Aristoteles kirjoitti 300-luvulla eaa. teoksensa Eläinoppi, jota käytti pohjanaan myös esimerkiksi 70-luvulla teoksen Naturalis historia kirjoittanut Plinius vanhempi. Seuraavat todelliset lintutieteelliset edistysaskeleet tehtiin vasta renessanssin aikana noin 1 500 vuotta myöhemmin.
Keskiajalla merkittävimmät lintuja käsitelleet teokset olivat keisari Fredrik II:n De arte venandi cum avibus ja Albert Suuren tekemä laajennettu versio Eläinopista.
Renessanssiaikana syntyivätkin lintutieteelliset tietosanakirjat. Tunnetuimmat ensyklopedistit olivat William Turner, Pierre Belon, Konrad von Gesner ja Ulisse Aldrovandi. Aldrovandin teos oli pääosin kopioitu muilta kirjoittajilta, mutta kolmessa noin 800 sivun osassa julkaistu kirja pyrki sisältämään kaiken tiedon linnuista, luonnontieteestä kulttuuriseen merkitykseen.
Nykyaikaisen ornitologian synty
Eurooppalaisen tieteellisen ornitologian katsotaan alkaneen John Rayn ja Francis Willughbyn kokoamasta teoksesta Ornithologiae libri tres (1676). Heidän panoksestaan on hieman erimielisyyttä, mutta Ray joka tapauksessa viimeisteli teoksen Willughbyn vuonna 1672 sattuneen kuoleman jälkeen. Teoksessa käytettiin ensimmäisen kerran termiä ’ornitologia’, ja siinä järjestettiin linnut morfologisin perustein sekä keskityttiin todellisiin havaintoihin.
Tiede tunnisti 1700-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa jatkuvasti uusia lintuja, ja Napoleonin sotien jälkeen 1815 uusien lajien määrä kasvoi kiihtyvää tahtia. Eurooppalaisten maiden tutkimusmatkailijoiden mukana oli usein amatööri- tai ammattilaisluonnontieteilijöitä, jotka toivat Eurooppaan näytteitä ja eläviä lintuja. Ne menivät aluksi yksityiskokoelmiin, mutta pian esimerkiksi moniin museoihin kehittyi lintukokoelmia. Samalla lintujen tutkimus erikoistui, ja vuonna 1815 Coenraad Jacob Temminck julkaisi ensimmäisen koko Eurooppaa käsittelevän lintuoppaan.
Charles Darwinin teoriat mullistivat biologiaa ja samalla myös ornitologiaa. Hän käytti tutkimuksissaan paljon myös lintutieteellisiä esimerkkejä. Thomas Henry Huxley julkaisi 1868 ensimmäisen lintujen sukupuun, missä hän käytti Darwinin malleja yhteisistä esi-isistä.
Nykyaikainen ornitologia
Darwinin seksuaalivalinnan ideaa tutki Edmund Selous, joka oli ensimmäisiä todellisia lintujen kenttätutkijoita. Hänen suokukoilla tekemänsä havainnot tukivat vahvasti seksuaalivalinnan teoriaa. Selousin inspiroimana kenttätutkija Eliot Howard havaitsi lintujen reviirikäyttäytymisen merkityksen.
Saksalainen Erwin Stresemann yhdisti 1920-luvun alussa museoperustaisen ornitologian ja kenttähavaintoihin perustuvan tutkimuksen. Hän tunnisti, että lintujen fysiologia, toiminnallinen morfologia, ekologia ja käyttäytyminen olivat myös oleellisia tutkimusalueita. Hänen lintuja käsittelevä osionsa Handbuch der Zoologie -teoksessa oli siihen asti laajin linnuista tehty kirjoitus.
1900-luvun alkupuolella sai alkunsa myös kokeellinen lintutiede. Sitä olivat käynnistämässä William Rowan, joka tutki lintujen valojaksoisuutta, muuttoa ja lisääntymistä, ja Charles Kendeigh, jonka alaa oli aineenvaihdunnan fysiologia. David Lack oli puolestaan 1930-luvulla modernisoimassa ornitologiaa. Hän painotti systematiikkaa, yksittäisten lajien käyttäytymistä, ekologiaa ja luonnonvalintaa.
Lintutieteessä keskeisimmät 1970- ja 1980-luvuilla tehdyt uudet löydöt liittyivät parittelua edeltävään ja seuraavaan seksuaalivalintaan, parvielämään, yhteispesintään ja saalistuskäyttäytymiseen. Ornitologia on 1900-luvun loppupuolella saanut paljon oppia muista biologian aloista, kuten kvantitatiivisesta genetiikasta, neurobiologiasta, endokrinologiasta, fysiologiasta, immunologiasta, ekologiasta, suojelusta, käyttäytymistieteestä ja evoluutiosta. Monet lintuja tutkivat tieteilijätkin ovat siirtyneet julkaisemaan tutkimuksiaan ornitologisten julkaisujen sijaan yleisbiologisissa lehdissä.
Luettelo Suomen virallisen latauslistan ykkösistä vuonna 2014
Tämä on luettelo Suomen virallisen latauslistan kärkipaikkaa hallussaan pitäneistä artisteista ja singleistä vuonna 2014.
Ampumahiihdon maailmancup 2009–2010
Ampumahiihdon maailmancup 2009–2010 alkoi Östersundissa 2. joulukuuta 2009 ja päättyi Hanty-Mansijskissa 28. maaliskuuta 2010.
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2003
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2003 käytiin 17. toukokuuta Liedon Parmaharjulla. Järjestävänä seurana oli Liedon Parma. Miesten 4 kilometrin juoksun voitti Jari Matinlauri ja 12 kilometrillä paras oli Jussi Utriainen. Naisten 6 kilometrin nopein oli Johanna Risku.
Ben Nicholson
thumb|200px|Ben Nicholson [[Mabel Pryden kuvaamana n. 1911-14]] Benjamin Lauder ("Ben") Nicholson (10. huhtikuuta 1894 Denham, Buckinghamshire, Iso-Britannia — 6. helmikuuta 1982 Lontoo) oli englantilainen taidemaalari ja kuvanveistäjä, joka tunnetaan kotimaansa abstraktin taiteen uranuurtajana.
Tausta
Nicholson syntyi taidemaalari Sir William Nicholsonin perheeseen ja hän kävi lyhyen aikaa Slade School of Fine Art -taidekoulua Lontoossa 1910-11. Muutoin hän oli maalarina valtaosin itseoppinut. Hän matkusteli laajalti Euroopassa vuosina 1911 ja 1914 sekä vieraili Kaliforniassa 1917, pitäen matkoillaan näkemästä arkkitehtuurista ja maisemista yksityiskohtaista luonnospäiväkirjaa. Nicholson ryhtyi maalaamaan päätoimisesti 1920, aloittaen perinteisellä, realistisella tyylillä. Aluksi hän kuvasi lähinnä asetelmia ja maisemia.
Ura
Hepworth ja Nicholson liittyivät pariisilaiseen Abstraction-Création -ryhmään, joka pyrki edistämään puhtaan abstraktia taidetta, vuonna 1933. Nicholson tapasi myös hollantilaisen maalarin Piet Mondrianin, jonka vaikutuksesta Nicholsonin töihin alkoi tulla voimakkaasti yksinkertaistettua geometriaa. Tälle ajalle tyypillisiä töitä ovat muun muassa valkeaksi maalatut reliefit, joissa on lähinnä ympyröitä ja nelikulmioita. Hän toimitti yhdessä taiteilija Naum Gabon ja arkkitehti sir Leslie Martinin kanssa teoksen Circle: An International Survey of Constructivist Art, joka manifestoi konstruktivismin ja muidenkin modernien taidesuuntien puolesta Englannissa.
Nicholson palasi maisema- ja asetelma-aiheisiin 1940-luvulla, maalaten usein yksinkertaistettuja asetelma-aiheita laajalti abstraktien sommitelmien sisälle. Myöhemmät työt jatkoivat abstraktion ja representaation vaihtelua.
Come Back to Me (Uriah Heepin kappale)
Come Back to Me on Uriah Heepin kappale vuoden 1978 Fallen Angel -albumilta. Hidastempoinen, balladimainen kappale julkaistiin singlenä muun muassa Länsi-Saksassa, missä se ylsi niukasti top 40:een.
Fogbo
Fogbo on kalastajakylä Sierra Leonen Läntisen alueen maaseudulla. Se sijaitsee lähellä Tombon kaupunkia. Fogbon suurimmat teollisuudenalat ovat kalastus ja maanviljely. Kylän väkiluku on noin 2 000.
Fogbon väestö on etnisesti kirjavaa ja kylän asukkaat ovat suurimmaksi osaksi muslimeita.
Boogie
Boogie on The Jackson 5 -yhtyeen kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 1979. Kappaleet Love's Gone Bad, I Ain't Gonna Eat My Heart Out Anymore, I Was Made To Love Her, One Day I'll Marry You, Oh, I've Been Blessed, Penny Arcade ja Just Because I Love You olivat ennen julkaisemattomia, kun taas kappaleet ABC, Never Can Say Goodbye ja Danching Machine olivat vaihtoehtoisia versioita kappaleiden alkuperäisistä versioista. Vuonna 2004 albumi julkaistiin CD:lle yhdessä Joyful Jukebox Music -albumin kanssa.
Kappalelista
LP (1979)
Puoli 1
Puoli 2
CD (2004)
David Anders
David Anders Holt (s. 11. maaliskuuta 1981 Grants Pass, Oregon, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten televisiosarjasta Alias, jossa hän näytteli Julian Sarkia.
Elämä
Anders vietti suurimman osan nuoruudestaan urheilijana. Lukiossa hän kuului jalkapallo- ja tennisjoukkueisiin, mutta viimeisenä vuotenaan hän innostui näyttelemisestä. Lukion jälkeen hän muutti Los Angelesiin ja pääsi vuotta myöhemmin Alias-sarjaan.
Andersilla on kaksi veljeä ja yksi sisko. Hänen oikea sukunimensä on Holt, mutta koska on olemassa myös toinen David Holt -niminen näyttelijä, hän otti näyttelijänä käyttöön etunimensä David Anders. Hän on opiskellut Chicagossa, ottanut näyttelemisen, äänen ja musikaalisen esiintymisen yksityistunteja. Hän kuuluu West Coast Ensemble -näyttelijäryhmään ja esiintyi heidän kanssaan Anne Frankin päiväkirjassa. Anders on vieraillut muun muassa televisiosarjoissa Siskoni on noita, C.S.I. ja C.S.I. Miami. Hän on myös näytellyt Takezo Kenseitä ja Adam Monroeta Heroes-sarjan toisella ja kolmannella kaudella. Vuosina 2010–2014 hän esitti John Gilbertiä Vampyyripäiväkirjoissa.
Irina Slutskaja
Irina Eduardovna Slutskaja (, s. 9. helmikuuta 1979 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen taitoluistelija. Hän on lajin kaksinkertainen olympiamitalisti, kaksinkertainen maailmanmestari ja seitsenkertainen Euroopan mestari.
Slutskaja voitti naisten yksinluistelussa juniorien maailmanmestaruuden vuonna 1995 ja pysyi aikuisten sarjan huipulla yli kymmenen vuotta. Hän saavutti olympiahopeaa Salt Lake Cityssä 2002 ja olympiapronssia Torinossa 2006. Ensimmäisissä olympialaisissaan Naganossa 1998 hän sijoittui viidenneksi. Maailmanmestaruuden hän voitti vuosina 2002 ja 2005. MM-hopealle hän ylsi vuosina 1998, 2000 ja 2001 sekä MM-pronssille vuonna 1996. Euroopan mestaruuden hän voitti vuosina 1996, 1997, 2000, 2001, 2003, 2005 ja 2006, ja EM-hopeaa hän sai vuosina 1998 ja 2002.
Marraskuussa 2006 levisi julkisuuteen tieto venäläisen All Sport -uutistoimiston kautta, että Slutskaja lopettaisi kilpauransa. Hän itse kiisti jyrkästi tiedot lopettamisestaan. Slutskaja ei kuitenkaan ole enää kilpaillut tuon ajankohdan jälkeen.
Austin Watson
Austin Watson (s. 13. tammikuuta 1992 Ann Arbor, MI, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän edustaa NHL-seura Ottawa Senatorsia.
Pelaajaura
Watson pelasi vuosina 2008–2012 OHL:ää Windsor Spitfiresissa, Peterborough Petesissa ja London Knightsissa. Kaudella 2010–2011 hän pelasi myös viisi runkosarja- ja kolme pudotuspeliottelua NHL-seura Nashville Predatorsin farmijoukkueessa AHL-liigan Milwaukee Admiralsissa. Kauden 2012–2013 Watson aloitti Admiralsissa, mutta huhtikuussa 2013 hänet nostettiin Predatorsiin.
Lokakuussa 2020 Predators kauppasi Watsonin Ottawa Senatorsiin vaihdossa neljännen kierroksen varausvuoroon vuoden 2021 varaustilaisuudessa.