cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Santiago Ramón y Cajal
Merkitys ja tunnustukset
Nobelin palkinto ei ollut Ramón y Cajalin uran ainoa tunnustus, sillä hän oli useiden espanjalaisten ja myös ulkomaalaisten tiedeseurojen ja -akatemioiden jäsen. Lisäksi hän oli Cambridgen, Würzburgin ja Clarkin yliopiston kunniatohtori.
Thora Birch
Thora Birch (s. 11. maaliskuuta 1982 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen vanhempansa olivat pornonäyttelijät Carol Connors ja Jack Birch (mm. elokuvassa Syväkurkku, 1972).
Rémy Belvaux
Rémy Belvaux (10. marraskuuta 1966 – 4. syyskuuta 2006) oli belgialainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä. Hän oli vuonna 1993 ehdolla European Film Awardsin saajaksi.
Belvaux syntyi Namurissa. Hänet tunnetaan ainoaksi jääneestä kokopitkästä elokuvastaan Man Bites Dog – ammatti: tappaja (C’est arrivé près de chez vous) vuodelta 1992. Se syntyi yhteistyössä André Bonzelin, Benoît Poelvoorden ja Vincent Tavierin kanssa. Käsikirjoittamisen, ohjauksen ja tuottamisen lisäksi Belvaux myös näytteli elokuvassa. Pääosaa heistä esitti Poelvoorde.
Man Bites Dogin jälkeen Belvaux teki pieniä näyttelijäntöitä ja ohjasi mainoksia. Vuonna 1998 Belvaux oli mukana kakuttamassa Bill Gatesia. Myös hänen veljensä Lucas Belvaux on näyttelijä ja ohjaaja.
Belvaux kuoli marraskuussa 2006 Orry-la-Villen kylässä Pohjois-Ranskassa. Hän oli kuollessaan 39-vuotias.
Siikajoenkylä
thumb|250px|Näkymä Siikajoenkylän Kauppatielle taajaman Sale-myymälän pihasta. thumb|250px|Siikajoen kirkko. Siikajoenkylä (tunnetaan myös nimillä Siikajoen kirkonkylä ja Siikajoki, aiemmin nimellä Keskikylä) on kylä ja taajama Siikajoen kunnassa. Se oli vuoden 2006 loppuun asti Siikajoen kunnan kuntakeskus, kunnes Siikajoen ja Ruukin kunnat yhdistyivät vuoden 2007 alussa, jolloin uudeksi kuntakeskukseksi tuli Ruukin taajama. Vuoden 2015 lopussa taajaman asukasluku oli 466.
Taajamassa on muun muassa terveysasema, pankki, huoltoasema, peruskoulu ja paloasema. Kylässä sijaitsee vuonna 1701 rakennettu Siikajoen kirkko, jonka muutostyön vuonna 1852 suunnitteli Johan Oldenburg. 18. huhtikuuta 1808 Siikajoen kirkonmäen läheisyydessä käytiin Suomen sotaan kuulunut Siikajoen taistelu. Nykyisin kirkon läheisyydessä sijaitsee vuonna 1934 paljastettu, Matti Visannin suunnittelema muistomerkki.
Wilhelm Tell
thumb|[[Richard Kisslingin veistämä Wilhelm Tellin muistomerkki Altdorfissa vuodelta 1895.]] thumb|Wilhelm Tell 100 [[Sveitsin frangin setelissä vuodelta 1918.]]
Wilhelm Tell oli legendaarinen sankari, jonka on sanottu eläneen Sveitsissä 1300-luvulla. Wilhelm Tell oli tunnettu varsijousenkäyttötaidostaan. Hänen tunnetuin tekonsa oli, että hän ampui nuolen poikansa pään päälle asetetun omenan läpi. Sveitsiläisille hän on kansan riippumattomuuden ja vapaudenrakkauden symboli.
Ei ole varmaa, oliko Wilhelm Tell todellinen historiallinen henkilö vai ei. Useiden maiden kansanperinteessä (muun muassa Tanskassa ja Englannissa) tunnetaan tarina sankarista, joka ampuu omenan oman lapsensa pään päältä ja sen jälkeen tyrannin, joka komensi tämän tempun tehtäväksi. Omenan ampuminen ja Wilhelm Tell liitettiin yhteen vasta 1300-luvulla.
Tellin tarina
thumb|left|Helvetian tasavallan sinetti (1798).
Mutta koska Tellillä oli toinenkin nuoli kätkössä, kysyi vouti: ”Mitähän tarkoitat tuolla toisella nuolella?” Tell vastasi rehellisesti: ”No, sanonpa sinulle totuuden. Jos olisi ensimmäinen nuoli sattunut lapseeni, olisin toisella osunut sinuun.” Silloin vihastui vouti, panetti Tellin kahleisiin ja lähti viemään häntä veneellä Vierwaldstätterjärven yli linnaansa Küssnachtiin, sulkeakseen hänet siellä torniin. Mutta heidän purjehtiessaan järvellä Rütlin ohitse alkoi ankara myrsky lähetä.
Venemiehet joutuivat neuvottomiksi ja ajattelivat, että ainoastaan Wilhelm Tell saattoi voimakkailla käsivarsillaan ohjata venettä. Vouti päästätti hänet kahleistaan ja käski hänen asettua perää pitämään. Tell ohjasikin venettä vakaalla kädellä pitkin kallioista rantaa; mutta jyrkän Axen-vuoren vieressä, jossa kallion kieleke pistää ulos veteen, sieppasi hän äkisti aseensa, hyppäsi kalliolle ja samalla sysäsi veneen ulos pauhaaviin aaltoihin. Sieltä hän kiiruhti sisämaahan päin ja piiloutui pensastoon. Kun vouti viimein nousi maalle ja astui Küssnachtiin vievää solatietä, ampui Tell piilostaan häntä nuolella läpi sydämen.
Tell näyttämöllä
Friedrich Schiller kirjoitti Tellistä näytelmän Wilhelm Tell (1804). Gioachino Rossini sävelsi aiheesta oopperan Wilhelm Tell (1829). Oopperan alkusoiton melodia on tunnettu, mutta itse kuusituntista oopperaa ei nykyään juuri esitetä. Mike Oldfield on tehnyt alkusoitosta rock-version ”William Tell Overture”, jossa hän soittaa kaikki instrumentit itse. Anthony Horowitz on luonut aiheesta televisiosarjan.
Koiviston Auto
thumb|Koiviston Auto Oy / Kabus Koiviston Auto Oy on suomalainen linja-autoyhtiö, jonka omistaa suomalainen pääomasijoitusyhtiö Capman.
Koiviston Auto perustettiin vuonna 1928 Etelä-Karjalassa Koiviston kunnassa, joka sittemmin on luovutettu Neuvostoliitolle. Nykyään Lahdessa kotipaikkaansa pitävän yhtiön liikevaihto oli vuonna 2012 kaikkiaan 120 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä 1 496, mikä teki siitä Suomen 86:nneksi suurimman työnantajayrityksen.
Koiviston Auto omistaa seitsemän eri puolilla Suomea linja-autoliikennettä hoitavaa yritystä. Lisäksi yhtiö omistaa Kabus-yhtiön, joka valmisti linja-autoja yhtymän käyttöön vuoteen 2014 saakka. Nykyään Kabus valmistaa vain varaosia, ja työllistää noin 15 henkeä.
Koiviston Auto on ainoa merkittävä linja-autoyhtiö, jonka pikavuorot eivät ole koskaan kuuluneet ExpressBus-yhteenliittymään (paitsi Lauttakylän Auto kuului ennen fuusioitumistaan Satakunnan Liikenteeseen). Lokakuussa 2018 Koiviston Auto osti Onnibus-halpabussiyhtiön skotlantilaiselta Souter Investments -yhtiöltä.
Kesällä 2022 tytäryhtiöstä eniten autoja oli Helsingin Bussiliikenteellä (n. 362), toisena tuli Koskilinjat (n. 136) ja kolmantena Jyväskylän Liikenne (n. 134).
Ennen sotia
thumb|Porvoon Liikenne Oy:n auto nro 1, [[Scania K124 Lahti Eagle 560 -korilla. ]] Koiviston Auton perustajaosakkaat olivat Toivo Tommola, A. K. Seppinen, Armas Kaukiainen, Abram Purhonen ja Konstantin Peippo. Yhtiö aloitti linjaliikenteen Koiviston ja Viipurin välillä elokuun alussa 1928 kahdella seitsemän hengen Hudson-henkilöautolla, joista toinen oli umpikorinen, toinen avoauto. Reittiä ajettiin kahdeksan vuoroa päivässä. Kaluston valintaan lienee vaikuttanut ratkaisevasti Koiviston ja Viipurin välisen maantien heikko kunto. Linjan ajaminen henkilöautoilla kannatti kuitenkin useista syistä huonosti, minkä vuoksi muut osakkaat myivät omat osuutensa Tommolalle, jolla oli jo yhtiön perustamisesta lähtien ollut osake-enemmistö. Vuonna 1931 Koiviston Auto hankki ensimmäiset kaksi Ford-linja-autoa; samana vuonna yhtiö sai myös yksinoikeuden Koiviston–Viipurin linjaan ostettuaan tällä linjalla ajaneen Juho Juvosen yrityksen. Samalla Koiviston Auton liikennekenttä laajeni Koiviston maalaiskunnan alueella. Vuosina 1934–1935 Koiviston Auto osti kolme REO-linja-autoa ja vuonna 1936 ensimmäisen Sisu-autonsa. Linja-autoliikenteen ohella Toivo Tommola aloitti myös kuorma-autoliikenteen ja tuli vuonna 1937 osakkaaksi Viipurin Linja-Auto Oy:öön. Se oli 1930-luvun lopulla yksi Suomen suurimmista linja-autoliikenteen harjoittajista. Vuonna 1935 valmistui Koiviston Auton rakennuttama Koiviston kauppalan uusi linja-autoasema, jonka yhteydessä olivat myös hotelli, ravintola ja yhtiön tukikohta. Linja-autoasema, jota jouduttiin pian laajentamaan kahteen otteeseen, sijaitsi liikenteellisesti hyvin keskeisellä paikalla. Samana vuonna Koiviston Auto aloitti seitsemän muun Etelä-Karjalan ja Etelä-Savon alueilla toimineen liikenneyrittäjän kanssa linja-automatkailijoille suunnatut ns. rengasmatkat neljällä reitillä, joista Koiviston Auton osuus sijoittui reitille Viipuri–Koivisto–Terijoki–Uusikirkko–Viipuri. Lisäksi Koiviston Auto alkoi rakentaa tehdasmaisesti kuorma-autojen ohjaamoja ja lavoja 1930-luvun aikana. Vuonna 1939 Koiviston Autolla oli yhdeksän linja-autoa.
Lahti kotipaikaksi sotien jälkeen
Talvisodan seurauksena Koiviston Auton uudeksi asemapaikaksi tuli Lahti, ja välirauhan aikana yhtiö osallistui Suomen siihen saakka suurimpaan kuljetusurakkaan Liinahamarin reitillä Rovaniemen ja Petsamon välillä. Koiviston takaisinvaltauksen jälkeen Koiviston Auto aloitti jälleen liikennöinnin vanhalla päälinjallaan vuonna 1942, mutta jatkosodan jälkeen yhtiön oli palattava Lahteen, josta tuli nyt lopullinen kotipaikka. Mahdollisuuden uuteen kasvuun antoivat yhtiön saamat oikeudet Lahden–Hämeenlinnan ja Lahden–Tampereen linjoihin, joista jälkimmäiselle yhtiö sai ensimmäisen pikavuoronsa vuonna 1952. Toivo Tommolan kuoltua vuonna 1956 uudeksi toimitusjohtajaksi tuli hänen poikansa Martti Tommola. 1950- ja 1960-lukujen aikana Koiviston auto kasvoi melko maltillisesti ostamalla pienempiä Lahden alueella toimineita liikenneyrityksiä. Vuonna 1966 Koiviston Autolla oli vielä ainoastaan kymmenen linja-autoa, mutta ennen vuosikymmenen loppua automäärä oli noussut jo yli 30:n. Vuonna 1977 Koiviston Auto aloitti pitkän kehitystyön tuloksena oman linja-autotuotannon, ja samaan aikaan perustettiin konsernin hallintoa varten uusi yhtiö Metsäpietilä Oy. Vuonna 1979 Koiviston Auto teki siihen saakka suurimman yrityskauppansa ostamalla itseään yli kaksi kertaa suuremman, vuonna 1925 perustetun Kuopion Liikenne Oy:n, joka oli 1940-luvun lopulta lähtien valmistanut omaan käyttöönsä varsin huomattavan määrän linja-autojen koreja. Seuraava suuri kauppa oli Jyväskylän Liikenne Oy:n osto vuonna 1984.
Voimakas kasvu suurkonserniksi
Vuonna 1991 Koiviston Auto meni mukaan pääkaupunkiseudun liikenteeseen ostamalla Itä-Helsingissä ja Vantaalla vuodesta 1928 toimineen Oy Liikenne Ab:n. Vuonna 1998 Koiviston Auton omistukseen siirtyi vantaalainen Lähilinjat Oy. Vuonna 1995 Koiviston Auto osti Lauttakylän Auto Oy:n Länsilinjat Oy:n omistajilta Esko ja Jorma Penttilältä sekä Asta Salomäeltä. Vuonna 1996 Koiviston Auto laajensi toimintaansa Turun seudulle ostaessaan turkulaisen Vesman Liikenne Oy:n. Vuosituhannen loppuun mennessä Koiviston Autoon liitettiin näiden lisäksi vielä 18 linja-autoyritystä. Vuonna 1998 Koiviston Auto Oy:ssä työskenteli 1320 henkilöä (autohenkilökuntaa 1080, huolto- ja korjaamohenkilökuntaa 120 ja toimihenkilöitä 120), sen liikevaihto oli runsaat 400 miljoonaa markkaa ja sillä oli lähes 650 linja-autoa.
Liikenteen kilpailuttamisen kiristyessä Koiviston Auto päätti vetäytyä pääkaupunkiseudulta 2000-luvun alussa ja Oy Liikenne Ab ajettiin alas. Vuonna 2001 Koiviston Auto ei enää jättänyt mitään tarjouksia pääkaupunkiseudun linjoista. Viimeinen Koiviston Auton hoitama linja oli Helsingistä Vantaan Päiväkumpuun.
Koiviston Auto-konsernin toimitusjohtaja on joulukuun 2019 alusta alkaen Antti Unkuri, joka toimi aiemmin konsernin talousjohtajana. Edellinen toimitusjohtaja, vuodesta 1993 tehtävässä toiminut Antti Norrlin siirtyi konsernin päätoimiseksi hallituksen puheenjohtajaksi. Suurimpia 2000-luvulla tehtyjä kauppoja on ollut Satakunnan Liikenne Oy:n osto vuonna 2007. Vuonna 2008 konsernilla oli 815 linja-autoa, joista Kabuseja oli noin viidesosa. Muut autot olivat pääosin Volvo- ja Scania-merkkisiä.
Lokakuussa 2015 Koiviston Auto teki runsaan kymmenen vuoden poissaolon jälkeen paluun pääkaupunkiseudulle, kun se ilmoitti ostavansa Helsingin Bussiliikenteen.
Lokakuussa 2018 Koiviston Auto osti Onnibus.com Oy:n koko osakekannan. Koiviston Auto ilmoitti, että Onnibus-brändi säilyy. Lisäksi lähes kaikki tytäryhtiöiden kaukoliikenteen autot on maalattu uudelleen Onnibus Flex -brändin alle.
Joulukuussa 2021 pääomasijoitusyhtiö Capman osti Koiviston Auton siihenastiselta omistajalta Tommolan suvulta.
Kartelli 2010–2015
Kilpailu- ja kuluttajavirasto tutki kartellia, jossa Koiviston Auto -konserni olisi ollut mukana. Markkinaoikeus teki asiasta vuoden 2017 joulukuussa päätöksen, jonka mukaan kartelli oli ollut olemassa. Asian ratkaisi lopullisesti Korkein hallinto-oikeus elokuussa 2019. Päätöksen mukaan Koiviston Auto oli ollut Matkahuollon jälkeen kartellin toiseksi suurin toimija, joka joutui maksamaan 2,3 milj. euroa koko kartellin seuraamusmaksuista (8,9 milj. euroa).
ETP
Teknologiayhteisöt (European Technology Platforms, ETP) kokoavat eri tutkimus- ja teknologia-alojen tärkeimmät eurooppalaiset vaikuttajat yhteen. Teollisuus on teknologiayhteisöissä aloitteentekijä, mutta komissio toivoo, että verkostoon kuuluu edustajia tutkimuslaitoksista, julkiselta sektorilta ja järjestöistä.
Yhteisöjen tavoitteena on luoda yhteinen tutkimusstrategia (Strategic Research Agenda, SRA) alan tulevaisuuden tutkimustarpeista. Näitä strategisia tutkimusagendoja komissio on käyttänyt apunaan suunnitellessaan seitsemättä puiteohjelmaa ja nyt teknologiayhteisöissä valmistellaankin aktiivisesti puiteohjelmahankkeita.
Yhteiset teknologia-aloitteet (valmisteluvaiheessa Joint Technology Iniatives, JTI; toimivina juridisina organisaatioina Joint Undertaking, JU) ovat syntyneet teknologiayhteisöjen pohjalta. Niiden avulla toteutetaan vaativia tutkimus- ja teknologiaohjelmia julkisen ja yksityisen sektorin yhteistyönä. Niiden tavoitteena on tehostaa julkisten ja yksityisten toimijoiden ja rahoittajien yhteistyötä alueilla, joilla suuret riskit ja rahoituksen vähyys vaikeuttavat tutkimusta ja kehitystä.
Ensimmäinen ETP oli ilmailun ACARE vuonna 2001.
Teknologiateemat
Vuonna 2008 on käynnissä kolmisenkymmentä yhteisöä
Aiheesta muualla
European Technology Platform
BQ
BQ on espanjalainen elektroniikkayhtiö. Se valmistaa älypuhelimia, tablettitietokoneita ja niiden lisävarusteita. Lisäksi yritys tekee robotiikkaan ja 3D-tulostukseen liittyviä tuotteita. BQ on valmistanut Android-puhelinten lisäksi Ubuntu Touchilla varustettuja puhelimia ja tabletteja.
Erkki Marttinen
Erkki Emil Marttinen (18. toukokuuta 1926 – 1. marraskuuta 2004 ) oli suomalainen uinnin olympiaedustaja ja vesipalloilija.
Marttinen kilpaili Helsingin kesäolympialaisissa 1952, joissa hän karsiutui 100 metrin selkäuinnin alkuerissä. Hän saavutti Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hopeaa 4 × 100 metrin sekauintiviestissä vuonna 1949 ja pronssia 100 metrin selkäuinnissa 1951.
Seuratasolla "Eki" Marttinen edusti Helsingin Uimareita ja Helsingfors Simsällskapia. Hän voitti Suomen-mestaruuden 100 metrin selkäuinnissa vuosina 1947–1949 ja 1952 sekä 3 × 100 metrin sekauintiviestissä 1947.
Vesipallossa Marttinen saavutti Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hopeaa vuonna 1961 sekä voitti Suomen-mestaruuden 13 kertaa HSS:n joukkueessa vuosina 1953–1966 (tuolla välillä vain vuoden 1956 mestaruus meni Lahden Uimaseuralle.
Liettuan alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue
Liettuan alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue edustaa Liettuaa jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa.
Essingeleden
Solnan jälkeen moottoritie kulkee Kungsholmenin läpi, Lilla ja Stora Essingen -saarien yli Gröndalin, Aspuddenin ja Liljeholmenin kautta Västbergaan. Essingeledeniin kuuluu kaksi siltaa: 400 metriä pitkä Gröndalin silta ja 470 metriä pitkä Essingensilta. Se kulkee myös 210 metriä pitkän Fredhällin tunnelin läpi, joka on yksi Euroopan eniten liikennöidyistä tunneleista.
Essingeledenin läntinen puoli avattiin liikenteelle 21. elokuuta 1966. Kumpikin puoli avattiin liikenteelle 3. syyskuuta 1967, kun Ruotsi otti käyttöön oikeanpuoleisen liikenteen.
Essingeledeniltä alkava Södra Länken muodostaa sen kanssa Tukholman eteläosaa kiertävän kehätien.
Marvel Rising: Secret Warriors
Marvel Rising: Secret Warriors on vuonna 2018 julkaistu yhdysvaltalainen animaatioelokuva, joka perustuu useisiin Marvel Comicsin hahmoihin. Marvel Animationin tuottaman elokuvan päärooleissa ovat Hämähäkki-Gwen (myös nimellä Aavehämähäkki), Oravatyttö sekä Inferno. Äänensä hahmoille ovat antaneet muun muassa Dove Cameron, Chloe Bennet ja Tyler Posey.
Animaatioelokuvan sai esityksensä sekä Disney Channelilla että Disney XD:llä 30. syyskuuta 2018.
Secret Warriors on osa Marvelin uutta Marvel Rising -tuoteperhettä. Vastaavana tuottajana toimiva Sana Amanat on kertonut Marvel Comicsin huomanneen uusien supersankareiden herättäneen kiinnostusta fanien uudessa sukupolvessa ja tämä sarja edustaa Marvel Universea hyvin.
Tuotanto
Marvel kertoi animaatioelokuvan tuottamisesta 7. joulukuuta 2017. Mairghread Scott valittiin käsikirjoittajaksi ja vastaaviksi tuottajiksi nimettiin Joe Quesada, Dan Buckley, Cort Lane ja Eric Radomski.
Voikoski
thumb|250px|Voikoski
Koskeen ei ole vielä rakennettu kalaporrasta. Koski oli ennen muinoin kuuluisa kaloistaan, joita mm. Urho Kekkonen kävi usein kalastamassa. Nykyään koskessa ei voi kalastaa. Kalaportaan puute estää kalojen nousun lähes kokonaan Vuohijärvestä vesistön latvoille, joissa muutoin on jo portaat. Tähän asiaan ei ole pian tulossa muutosta, eivätkä 100 vuoden tauon jälkeen vaeltavat kalat edelleenkään pääse kulkemaan koskessa. Itä-Suomen Aluehallintovirasto antoi 11. toukokuuta 2015 Woikoski Oy:lle luvan rakentaa Voikoskeen uuden voimalaitosyksikön ja samalla piti rakentaa uusi luonnonmukainen kalatie Vuohijärvestä kosken yläpuolelle ja takaisin. Kalatiehen oli määrätty kesällä juoksutettavaksi 0,5 m³/s vettä ja talvella 0,4 m³/s. Talviaikainen juoksutus olisi mahdollistanut lohikalojen lisääntymisen kalatiessä. Hanke ei kuitenkaan ole toteutumassa, eikä Woikoski Oy näin ollen ole toteuttamassa julkisuudessakin esittämäänsä hanketta.
Mäntyharjun tukinuittoreitti ohitti aikoinaan Voikosken: kosken luona oli vaijerikäyttöinen kapearaiteinen ylikuljetusrata, jonka avulla tukkiniput siirrettiin ja tästä ne jatkoivat Voikkaalle.
61.25583°N, 26.77028°W
None More Black
None More Black on yhdysvaltalainen punk-yhtye. Sen perusti laulaja/kitaristi Jason Shevchuk vuonna 2002. Samana vuonna nauhoitettu demo toi yhtyeelle levytyssopimuksen Fat Wreck Chords -levy-yhtiön kanssa. Yhtyeen ensimmäinen täysimittainen albumi oli vuonna 2003 julkaistu File Under Black.
Yhtyeen kappaleet ovat vahvasti riffeihin pohjautuvaa melodista punk rockia. Alkuaikojen suoraviivaisempi tyyli on sittemmin vaihtunut monipuolisempaan ja hieman hidastempoisempaan ilmaisuun.
Yhtyeen nimi on otettu This is Spinal Tap -pseudodokumentissa lausutusta repliikistä. Suurin osa File Under Black -levyn kappaleiden nimistä on suoria lainauksia Seinfeld-komediasarjan dialogista. Yhtyeen vinyylijulkaisuissa on CD-julkaisuista poikkeava kansitaide.
Samugheo
Samugheo on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 3 030 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 81,28 neliökilometriä. Se sijaitsee 370 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Felicia Tang
thumb|right|210px Felicia Tang (22. lokakuuta 1977 – 11. syyskuuta 2009) oli pornotähti, joka löydettiin tapettuna Kalifornian Monroviasta 11. syyskuuta 2009. Tangin kidutusmurhasta syytetään hänen miesystäväänsä, entistä tosi-TV-esiintyjää, pastori Brian Lee Randonea.
Elämä ja ura
Tang oli Felicia Leen taiteilijanimi. Hän syntyi Singaporessa, josta muutti opintoja varten Australiaan. Lopulta hänen tiensä johti eteläiseen Kaliforniaan. Hän loi uran aikuisviihdenäyttelijänä ja -mallina, mutta hänet nähtiin myös valtavirran elokuvissa, kuten Rush Hour 2:ssa (2001) ja Hurjapäissä (2001). Hän ilmeisesti lopetti uransa vuonna 2008, jolloin hän poisti nettisivunsa.
Etnisesti Tang oli kiinalaistaustainen.
Pornonäyttelijänä Tang tuli tunnetuksi muun muassa elokuvasta Hotel Decadence (2004).
Surma
Tangia hakattiin ja tukehdutettiin. Hän oli kuollessaan 31-vuotias. Rikoksesta syytetty pastori oli 45-vuotias. Rikoksen jälkeen pastori soitti hätänumeroon ja kertoi Tangin menettäneen tajunsa. Randonea uhkasi jopa elinkautinen vankeus. Tang ja Randone asuivat yhdessä. Oikeus totesi Randonen syyttömäksi.
Diaboli
Diaboli on suomalainen black metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 1992. Nykyisin yhtyeeseen kuuluu vain yksi jäsen, Petri Ilvespakka. Alkuvuosina Diaboli toimi nimellä Sigillum Diaboli, mutta lyhensi vuonna 1995 nimensä nykyiseen. Vuonna 2001 yhtyeen laulaja Hrim Grimn'r teki itsemurhan, minkä jälkeen yhtye jäi yhden miehen varaan.
Mandi
Mandi voi tarkoittaa seuraavia:
Wat Benchamabophit
Wat Benchamabophit Dusitvanaram on buddhalainen temppeli eli wat Bangkokissa, Thaimaassa.
Thaimaan kuningas Chulalongkorn määräsi temppelin rakennettavaksi vuonna 1899. Hän antoi sen suunnittelun veljelleen prinssi Narisille ja italialaiselle arkkitehdille Hercules Manfredille. Temppeli seinissä on harmaata Carraran marmoria, minkä ansiosta sen kutsumanimi on marmoritemppeli.
Wat Benchamabophit edustaa poikkeuksellista modernia thaimaalaista arkkitehtuia, sillä se yhdistää voimakkaasti thaimaalaisia ja eurooppalaisia vaikutteita. Sen sisätiloissa on punaisia mattoja, kultaisia ja valkoisia seinämotiiveja, lasimaalausmaisia seinämaalauksia ja keskeisen Buddha-kuvan tausta on maalattu kuninkaallisella sinisellä. Sisätilat tuovatkin mieleen eurooppalaisen kuninkaanpalatsin. Buddha-kuvan perustassa on kuningas Chulalongkornin tuhkat.
Kruunajaishuoneen takana olevalla pihalla on 53 Buddhan kuvaa, jotka edustavat buddhalaisuuden jokaista mudraa.
Alliance (Ohio)
Alliance on kaupunki Ohion osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Kaupungin väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 22 322. Pääosa Alliancesta kuuluu Starkin piirikuntaan, mutta pieni osa kaupungista on Mahoningin piirikunnassa.
Skicross
Skicross on freestylehiihdon kilpailulaji. Skicrossissa neljä tai kuusi laskijaa starttaa samaan aikaan radalle. Puolet ensimmäisinä maaliin tulleista jatkaa aina seuraaville kierroksille, kunnes viimeisellä laskulla ensimmäisenä maaliin tullut voittaa. Ennen varsinaisia crossilaskuja, lasketaan aikalaskut, josta karsitaan mukaan parhaat 32 (4 kerrallaan) tai 48 (6 kerrallaan) laskijaa.
Skicross-radan tarkoitus on olla mahdollisimman monipuolinen, sisältäen muun muassa erilaisia hyppyreitä, aaltoja sekä kallistettuja tai tavallisia käännöksiä. Laskuun lähdetään lähtöportista, jossa suksen kärjet ovat avautuvaa levyä vasten. Kun portti avautuu, laskijat vetävät itsensä liikkeelle lähtötelineen kahvoista. Vauhti radalla vaihtelee hyvin hitaista kohdista maksimaalisen nopeisiin. Juuri vauhtivaihtelut radalla tekevät toisen kilpailijan ohittamisen mahdolliseksi.
San Gavino Monreale
San Gavino Monreale on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Etelä-Sardinian maakunnassa. Kunnassa on arviolta 8 671 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 87,40 neliökilometriä. Se sijaitsee 54 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Dodge 600
600 oli Dodgen versio Chryslerin E-pohjalevylle perustuneesta ylellisestä autosta 1980-luvulla. Se esiteltiin 1983 keskikokoisena mallina ja sen valmistus loppui mallivuoden 1988 jälkeen. Se oli Chryslerin yritys GM:n A-pohjalevylle perustuneiden mallien, kuten esimerkiksi Chevrolet Celebrityn kilpailijaksi, kun taas Chrysler M-pohjalevylle perustunut Dodge Diplomat oli GM:n G-pohjalevyä käyttäneiden autojen, kuten Pontiac Bonnevillen kilpailija. Se korvasi sekä 400- että Mirada-mallit.
Kun Dodge lopetti täysikokoisen St. Regis -mallin valmistuksen mallivuoden 1981 jälkeen, keskikokoisesta Diplomatista tuli Dodgen huippumalli. Vuodeksi 1983 Dodge tarvitsi vielä yhden sedan-mallin mallistoonsa, ja niin syntyi 600, joka sijoittui mallistossa Ariesin ja Diplomatin väliin.
600:myynti lähes kaksinkertaistui toisena vuonna, suurilta osin siksi että entisen 400-mallin coupe- ja avomallit lisättiin 600-mallistoon (vaikka ne edelleen valmistettiin Chrysler K-pohjalevylle). Turboahdettu versio 2,2-litraisesta moottorista tuotiin myös tarjolle vuonna 1984.
600:n tehtiin useita muutoksia vuodelle 1985. 600-sedanin akseliväli kasvoi ja aiemmat perus- ja ES varustetasot korvattiin uudella SE-varustetasolla, johtuen uuden Lancer-mallin, joka muuten olisi kilpaillut suoraan 600:n kanssa (myöskään 5-vaihteinen manuaalivaihteisto ei ollut enää saatavilla, koska haluttiin rajoittaa kilpailua Lancerin ja 600:n välillä) esittelystä. Coupe- ja avomallit säilyivät lähes muutoksitta lukuun ottamatta pieniä muutoksia varustelussa ja sisustuksessa. Ainoa muutos moottoreissa oli 2.2-litraisen kaksikurkkuisen Holley-kaasuttimen korvaaminen ruiskutusjärjestelmällä.
Sedanin perusversio palasi vuodelle 1986, samalla kun kaikkien 600-mallien muotoilua uusittiin, saaden uuden, tätä nykyä kaikissa Dodge-malleissa olevan "ristikko"-maskin. 2,6-litrainen moottori kovattiin 2,5-litraisella versiolla 2,2-litraisesta moottorista. 600 lähestyi loppuaan. Coupe- ja avomallien valmistus lopetettiin mallivuodelle 1987, kun taas sedanin valmistus päättyi vuonna 1988, jolloin 600:n (kuten myös pienemmän Ariesin ja Lancerin) korvasi Spirit.
Saint-Jeannet
Yli 400 metrin korkeudessa sijaitsevan Saint-Jeannet’n kylän yläpuolelle kohoaa kaksi korkeaa kalliorinnettä, Baou de Saint-Jeannet ja Baou de Gaude. Kylä on saanut nimensä suojeluspyhimyksestään Johannes Kastajasta. Vuonna 2015 kunnassa oli 4 071 asukasta. Väkimäärä on nelinkertaistunut 1960-luvun alusta, jolloin asukkaita oli tuhatkunta.
Saint-Jeannet kuuluu 16 Nizzan lähellä sijaitsevan vuoristokylän matkailureittiin Route des Villages Perchés. Reitin muut kylät ovat Aspremont, Carros, Castagniers, Coaraze, Colomars, Duranus, Èze, Falicon, La Gaude, Lantosque, Levens, La Roquette-sur-Var, Saint-Blaise, Tourrette-Levens ja Utelle.
Mikko Erich
Mikko (Mikko W.) Erich (alun perin Michael Wilhelm Erich, 6. joulukuuta 1888 Turku – 28. joulukuuta 1948 Vihti) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen kansanedustaja, alkuaan puoluekannaltaan kokoomuslainen.
Mikko Erichin vanhemmat olivat rehtori Teodor Valdemar Erich ja Berta Fredrika Mannelin. Hän valmistui ylioppilaaksi 1905 ja suoritti seuraavat tutkinnot: filosofian kandidaatti 1907, filosofian maisteri 1908, filosofian lisensiaatti 1913, filosofian tohtori 1913, ylempi oikeustutkinto 1924, lakitieteen kandidaatti 1924.
Erich toimi Itä-Hämeen kansanopiston johtajana Hartolassa 1908–1912, Porvoon naisopiston opettajana 1912–1918 ja Viipurin työväenopiston johtajana 1918–1924. Vuodesta 1925 alkaen hän toimi asianajajana Helsingissä. Erich oli myös Työväen akatemian opettajana 1924–1941 sekä Helsingin suomalaisen työväenopiston opettajana ja luennoitsijana 1925–1948. Vuonna 1929 hän toimi eduskunnan oikeusasiamiehen varamiehenä.
Erich oli kokoomuksen kansanedustajana 1919–1922 (Viipurin läänin itäinen vaalipiiri) ja sosialidemokraattien kansanedustajana 1930–1933 (Hämeen läänin eteläinen vaalipiiri) sekä 1939–1945 (Turun läänin eteläinen vaalipiiri). Hän oli myös presidentin valitsijamiehenä vuoden 1931 presidentinvaaleissa.
Erich tuli puhumaan 27. helmikuuta 1932 Ohkolan työväentalolle Mäntsälään aikaansaaden lapuanliikettä kannattaneiden suojeluskuntalaisten reaktion, mistä oli seurauksena Mäntsälän kapina. Erich joutui myös lapuanliikkeen kyydityksen uhriksi 17.–18. huhtikuuta 1932 ollessaan puhujamatkalla Tampereella. Hänet siepattiin hotellista ja kyydittiin Virroille, jossa poliisi vapautti hänet. Kyseessä oli lapuanliikkeen viimeinen merkittävä poliittinen kyyditys.
Erichin entinen puoliso Anni de la Chapellen puoliso Knut de la Chapelle kuului Mäntsälän suojeluskunnan esikuntaan ja hän majoitti Mäntsälän kapinan aikaan Saaren kartanossa lapuanliikkeen johtohenkilöitä, muun muassa Vihtori Kosolan. Mäntsälän Jokelanseudun Latoteatteri teki aiheesta vuonna 2005 kesänäytelmän Sydänten kapina, jonka käsikirjoitti Kirsti Manninen.
Vuosina 1945–1946 käydyssä sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä Mikko Erich toimi Väinö Tannerin puolustusasianajajana.
Knut Nystedt
250px|thumb|right|Knut Nystedt Knut Nystedt (3. syyskuuta 1915 Oslo – 8. joulukuuta 2014 ) oli norjalainen säveltäjä.
Mikko Erich
Mikko Erichin veli oli lakimies, diplomaatti ja pääministerinäkin toiminut Rafael Erich.
Koneeseennousukortti
thumb|[[American Airlinesin moderni, viivakoodillinen koneeseennousukortti.]] thumb|[[Trans World Airlinesin vanhempi, viivakooditon koneeseennousukortti.]] Koneeseennousukortti eli tarkastuskortti on lentoyhtiön lähtöselvityksessä matkustajalle antama dokumentti, joka sallii matkustajan nousta lentokoneeseen tietylle lennolle. Siihen on kirjattu vähintään matkustajan nimi, lennon numero, päivämäärä ja lähtöaika. Nykyään monet lentoyhtiöt antavat myös mahdollisuuden tehdä lähtöselvitys etukäteen internetissä ja tulostaa koneeseennousukortit itse.
Knut Nystedt
Nystedt syntyi Oslossa ja opiskeli sävellystä Bjarne Brustadin ja Aaron Coplandin johdolla. Hän toimi vuosina 1946–1982 urkurina Torshovin kirkossa Oslossa. Vuosina 1964–1985 hän oli kuoronjohdon professori Oslon yliopistossa.
Koneeseennousukortti
Jos matkustajalla on sähköinen lentolippu, koneeseennousun yhteydessä yleensä riittää, että hän esittää koneeseennousukorttinsa. Jos lippu on paperinen, se täytyy joskus liittää koneeseennousukorttiin, jotta matkustaja saa nousta koneeseen. Koneeseennousukortit (tai tietty osa niistä) kerätään joskus matkustajilta lähtöportilla matkustajamäärän tarkastamiseksi. Nykyään on kuitenkin yleisempää skannata sen sijaan koneeseennousukorttiin painettu viivakoodi, QR-koodi tai vastaava. Aiemmin koneeseennousukortit tunnistettiin niissä olevalla magneettinauhalla, mutta niitä koskeva IATAn standardi vanheni vuonna 2010.
Knut Nystedt
Nystedt johti vuosina 1950–1990 Det Norske Solistkoria ja esiintyi sen kanssa Skandinaviassa, Saksassa, Ranskassa, Yhdysvalloissa, Japanissa, Koreassa, Hongkongissa, Thaimaassa, Kiinassa ja Israelissa.
Nystedt toimi vuodesta 1991 kunniaprofessorina Argentiinassa. Useita hänen sävellyksiään on levytetty. Yksi hänen sävellyksensä on myös vuoden 1986 suomalaisessa virsikirjassa virtenä 415.
Koneeseennousukortti
Sähköinen koneeseennousukortti
thumb|[[KLM|KLM:n sähköinen ja itse tulostettu koneeseennousukortti.]] Useat lentoyhtiöt tarjoavat sähköisiä koneeseennousukortteja. Matkustaja saa sellaisen halutessaan sähköpostina tai tekstiviestinä puhelimessa tehtyään ensin lähtöselvityksen internetissä. Toinen vaihtoehto on käyttää lentoyhtiön tarjoamaa sovellusta, johon koneeseennousukortin saa ladattua.
Sähköisessä koneeseennousukortissa on samanlainen viivakoodi kuin tavallisessa koneeseennoousukortissa, joten se voidaan skannata lähtöportin viivakoodinlukijalla.
Məhəmməd Əmin Rəsulzadə
thumb|Məhəmməd Əmin Rəsulzadə Məhəmməd Əmin Rəsulzadə (31. tammikuuta 1884 Novxanı, Baku – 6. maaliskuuta 1955  Ankara) oli azerbaidžanilainen valtiomies ja Azerbaidžanin ensimmäisen tasavallan (1918–1920) perustajia.
Rəsulzadə oli ensimmäisen islamilaisen demokraattisen maan presidentti. Rəsulzadə sai peruskoulutuksensa venäläis-islamilaisessa koulussa ja Bakun teknillisessä koulussa.
Venäjän ensimmäisen vallankumouksen aikana (1905–1907) Rəsulzadə liittyi politiikkaan. Hän alkoi vaatima Azerbaidžanille autonomiaa yhdessä kommunistien ja sosiaalidemokraattien kanssa. Tarinan mukaan Rəsulzadə pelasti nuoren Ioseb Džugašvilin (tunnettiin myöhemmin nimellä Josif Stalin) vuonna 1905 Bakussa, jolloin tsaarin poliisi oli tukahduttamassa mielenosoituksia.
Venäjän ensimmäisen vallankumouksen jälkeen Rəsulzadə jatkoi journalismista aktivismia. Hänen ensimmäinen draamanäytelmänsä "Pimeyden valo" esitettiin Bakussa vuonna 1908.
Vuonna 1909 Rəsulzadə lähti Persiaan, jossa hän liittyi Sattar Khanin johtamiin kapinallisiin, jotka olivat Azerbaidžanin vapautusliikkeessä Iranin Azerbaidžanissa. Persian oleskelunsa aikana Rəsulzadəstä tuli Iran-e No:n (Uuden Iranin demokraattinen puolue) perustajia. Vuonna 1911 venäläiset joukot miehittivät Pohjois-Iranin ja Rəsulzadə pakeni Istanbuliin, jossa hän julkaisi monia artikkeleita. Bakuun hän palasi vasta vuonna 1913, jolloin vietettiin Romanov-dynastian 300-vuotisvaltaannousun juhlapäivää, jolloin kaikki rikolliset ja maanpakolaiset armahdettiin. 26. toukokuuta 1918 Azerbaidžanin kansallinen neuvosto julistautui itsenäiseksi ja Rəsulzadəstä tuli maan presidentti. Elokuussa 1920 puna-armeija pidätti Rəsulzadən, mutta Stalinin käskystä hänet vapautettiin ja hän sai lähteä Bakusta.
Neljä vuotta Rəsulzadə oli töissä Moskovan kansallisessa komissiossa. Hänet lähetettiin Suomeen vuonna 1922 suorittamaan jotakin tehtävää, mutta hän loikkasi Suomesta länteen. Hän asui maanpaossa Puolassa (vuodesta 1938), Romaniassa (vuodesta 1940) ja toisen maailmansodan jälkeen vuodesta 1947 Ankarassa, Turkissa.
Benelux Tour
Benelux Tour, vuoteen 2016 Eneco Tour / Tour of Benelux, vuosina 2017–2020 BinckBankTour, on UCI World Tour -sarjaan kuuluva maantiepyöräilyn etappikilpailu. Kilpailu järjestetään elo-tai syyskuussa Alankomaiden ja Belgian alueella. Benelux Touria voidaan pitää vuoteen 2004 saakka järjestetyn Alankomaiden ympäriajon seuraajana.
KDM Vædderen (F349)
KDM Vædderen (runkonumero F349) oli Tanskan laivaston Hvidbjørnen-luokan fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Aalborgin telakalta, missä köli laskettiin 30. lokakuuta 1961. Se laskettiin vesille 6. huhtikuuta 1962 ja valmistui 19. maaliskuuta 1663.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 31. maaliskuuta 1992.
Porvarihallitus
Porvarihallitus on hallitus, joka muodostuu vain porvarillisista puolueista.
Porvarihallitukset itsenäisessä Suomessa
Suomalaisessa poliittisessa historiassa porvaripuolueilla tarkoitetaan Kansallista Kokoomuspuoluetta, Maalaisliittoa eli nykyistä Suomen Keskustaa, Kansallista Edistyspuoluetta ja Ruotsalaista Kansanpuoluetta. Voidaan katsoa, että porvarihallituksen synty poliittisessa historiassa on edellyttänyt Kokoomuksen mukana oloa, koska esimerkiksi 1920- ja 1930-luvuilla Maalaisliitto, Edistyspuolue ja RKP profiloituivat keskustahallituksia muodostaviksi porvarillisiksi "keskustapuolueiksi", jotka pyrkivät yhteistyöhön vasemmiston eli Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen kanssa. Nämä keskustahallitukset hallitsivat Suomea käytännössä koko 1920-luvun, kunnes 1930-luvulla tuli yleisporvarilliset hallitukset, jotka tarkoittivat porvarillisen keskustahallituksen täydentämistä Kokoomuksella. Näissä yleisporvarillisissa hallituksissa keskustapuolueiden edustajat kuuluivat pääasiassa puolueidensa oikeistosiipiin.
Muita historiassa olleita porvaripuolueita ovat olleet Isänmaallinen Kansanliike, joka edusti eduskunnassa Kokoomuksesta eronnutta radikaalimpaa oikeistoa, sekä Edistyspuolueen kahtia hajoamisesta syntyneet Suomen Kansanpuolue ja Vapaamielisten liitto, joiden jälleenyhdistymisestä syntynyt Liberaalinen Kansanpuolue lasketaan myös porvaripuolueeksi. Jos porvaripuolueen kriteerinä on ei-sosialistisuus, myös muista historiallisista hallituspuolueista Suomen Maaseudun Puoluekin kuuluu porvareihin.
Lisäksi porvaripuolueita ovat olleet on vielä Kokoomuksesta ja RKP:stä lohjennut suurimmillaan kahden edustajan Perustuslaillinen Oikeistopuolue sekä Nuorsuomalaisen puolue, mutta niillä ei ole merkitystä porvarihallitusten historiassa, koska ne olivat koko olemassaoloaikansa oppositiossa.
Uusiksi nykyajan porvaripuolueiksi voidaan laskea Kristillisdemokraatit ja Perussuomalaiset. Sen sijaan Vihreän liiton sijoittuminen on vaikeampi tarkasteltava.
Suomen tähänastistista hallituksista seuraavissa on ollut mukana sekä Kokoomus että muita ei-sosialistisiksi laskettuja puolueita (Maalaisliitto/Keskusta, RKP, Edistyspuolue, Suomen Kansanpuolue, Liberaalinen Kansanpuolue, Kristillisdemokraatit, Vihreät, Perussuomalaiset ja Sininen tulevaisuus), mutta ei vasemmistoa:
1920-luku ja keskustahallitukset
1920-luvulla Suomen hallitukset olivat periaatteessa porvarihallituksia, koska ne koostuivat pääasiassa Maalaisliiton ja Kansallisen Edistyspuolueen yhdessä tai yksin muodostamista vähemmistöhallituksista, joihin mukaan otettiin joskus myös Ruotsalainen Kansanpuolue. Näitä hallituksia kuitenkin kutsuttiin porvarihallitusten sijaan "keskustahallituksiksi", koska oikeistoa edustanut Kansallinen Kokoomuspuolue puuttui niistä. Näiden keskustahallitusten politiikan tukena eduskunnassa oli koko ajan oppositiossa yhtä hallitusta lukuun ottamatta oleva SDP, mikä sai Kokoomuksen käytännössä aina vastustamaan näitä hallituksia. Näin ollen 1920-luvun ainoiksi porvarihallituksiksi jäivät Rafael Erichin (15.3 1920 – 9.4 1921), Ingmanin toinen sekä Tulenheimon hallitus (31.5 1924 – 31.12 1925), joita voidaan myös nimittää kokoomushallituksiksi.
Syksyllä 1929 alkoi aktivistien ja porvaripuolueiden oikeistosiipien taholta tulla kovempia vaatimuksia "yleisporvarillisen hallituksen" perustamisesta. Yleisporvarillisella hallituksella tarkoitettiin Kansallisen Kokoomuksen, Maalaisliiton, Edistyspuolueen ja RKP:n yhteishallitusta. Aktivistit ja oikeisto katsoivat muun muassa, että lyhytikäiset SDP:hen nojaavat keskustahallitukset olivat liian heikkoja ja muodostivat uhkan vapaussodan saavutuksille sekä valtakunnan turvallisuudelle. Nämä keskustahallitukset olivat "rämettyneen parlamentarismin" ytimessä. Pitkin 1920-lukua erinäiset järjestöt olivat ajaneet yleisporvarillista hallitusta. Tällaisia olivat esimerkiksi Karjalan kansalaisliitto sekä kenraali Gustaf Mannerheimin ja Svinhufvudin siunauksella perustettu Suomen Suojelusliitto.
Yleisporvarilliset hallitukset ja Lapuan liike
Marraskuun lopulla 1929 Karjalassa ja Savossa pidettiin yleisporvarillista hallitusta vaativia kansalaiskokouksia, mutta tunnetuin näistä tapahtui joulukuussa Etelä-Pohjanmaalla Lapualla, jonka kokouksesta katsotaan kommunisminvastaisen kansanliikkeen Lapuan liikkeen saaneen alkunsa. Jatkuvasti maanviljelijä, jääkäriaktivisti Vihtori Kosolan johdolla radikalisoituvan kansanliikkeen paine kohdistui Kallion III hallitusta vastaan. Lopulta useiden ulkoparlamentaaristen ja poliittisten painostuskeinojen jälkeen presidentti Lauri Kristian Relander nimitti kesäkuussa 1930 Svinhufvudin hallituksen muodostajaksi. Erotessaan heinäkuun alussa Kallion hallitus jätti eduskunnalle ehdotuksen tasavallan suojelulaista, joka olisi antanut poikkeustilassa presidentille laajat valtaoikeudet rajoittaa kansalaisvapauksia, ja viisi ns. "kommunistilakia", jotka lopettaisivat kommunistisen ja äärivasemmistolaisen toiminnan maassa kokonaan.
Kallion hallituksen tilalle tuli yleisporvarillinen Svinhufvudin II hallitus, joka on siinä suhteessa poikkeus Suomen poliittisessa historiassa, etteivät eduskuntaryhmät saaneet osallistua hallitusneuvotteluihin. Sen sijaan Lapuan liikkeellä oli valtaa päättää hallitusohjelman sisällöstä ja ministeristön kokoonpanosta. Hallitukseen tuli lisäksi kolme ammattiministeriä.
Eduskunta kuitenkin äänesti osan kommunistilaeista lepäämään yli vaalien, mikä aiheutti maassa jälleen sisäpoliittista kiristymistä. Lopulta Relander hajotti eduskunnan ja määräsi uudet eduskuntavaalit pidettäviksi 1. – 2. lokakuuta 1930. Porvaripuolueet, erityisesti Kokoomus, joka nosti 14 paikalla paikkalukunsa 42:een, voittivat vaalit ja lokakuun lopulla kommunistilait ja tasavallan suojelulaki hyväksyttiin sellaisinaan. Tosin SDP kasvatti paikkalukemaansa seitsemällä kuuteenkymmeneenkuuteen kommunistien kadotessa puoluekentältä kokonaan.
Lapuan Liike Ry:ksi muuttunut huomattavasti radikalisoitunut Lapuan liike alkoi menettää reilusti kannatustaan saatuaan päätavoitteensa läpi. Kansanliikkeen "imago" kärsi lopullisen kolauksen lapualaismielisten upseerien lokakuussa 1930 toteuttaman K. J. Ståhlbergin kyydityksen jälkeen. Se kuitenkin vielä aktivoitui maaliskuun 1931 presidentinvaaliin ja omalla vaikutuksellaan onnistui keräämään voitokkaasti vielä kerran osittaisen yleisporvarillisen rintaman Svinhufvudin taakse SDP:n, Edistyspuolueen ja RKP:n vähemmistön ehdokasta Ståhlbergiä vastaan. Ajan poliittisten tapojen mukaan uusi presidentti nimitti uuden hallituksen. Tässä tilanteessa se oli pakollistakin, koska pääministeri Svinhufvud siirtyi presidentiksi.
Porvarillinen laillisuus – Sunilan ja Kivimäen hallitukset
Maaliskuun lopulla astui virkaansa uusi Svinhufvudin nimittämä maalaisliittolaisen J. E. Sunilan enemmistöhallitus, joka oli myös luonteeltaan yleisporvarillinen. Näin ollen sisäpoliittisen kriisin jälkeen yhteiskuntajärjestys vakiintui ja palattiin takaisin parlamentaariseen käytäntöön. Lapualaisten syleilivät tavoitteidensa läpisaamisella itsensä kuoliaiksi. Radikalismin kannatusta kavennettiin entisestään myös sillä, että Gustaf Mannerheim palautettiin päivän politiikkaan, kun Svinhufvud nimitti Mannerheimin puolustusneuvoston puheenjohtajaksi ja sotatilanteessa maan ylipäälliköksi. Suurin osa lapualaismielisistä ja muista porvareista tyytyi tilanteeseen ja katsoi valkoisen Suomen olevan pelastettu. Sen sijaan pienen radikaalin lapualaisvähemmistön mielissä siinsi uudet radikaalimmat tavoitteet, joihin kuului muun muassa sosiaalidemokratian kieltäminen.
Uusi Sunilan hallitus otti tavoitteekseen maan taloudellisen tilanteen kohentamisen sekä laillisuuden, kurin ja järjestyksen palauttamisen. Hallitusohjelmassaan hallitus vaati viimeistenkin "kommunististen virtausten tukahduttamista" ja lain kunnioituksen palauttamista. Se myös vaati vieläkin kommunismin vastustamisen nimissä tapahtuneiden laittomuuksien kitkemistä.
Vaikka Sunilan hallituksen tavoitteet olivat porvarilliset ja maan keskustahallitusten aika näytti olevan ohi, uusi laillisuutta korostava yleisporvarillinen hallitus ajautui kapinamielialassa olevien lapualaisten kanssa vastatusten. Lapuan Liike Ry syytti, ettei hallitus toteuttanut hallitusohjelmansa lupausta kommunismin tukahduttamisesta, koska sosiaalidemokraatit saivat vielä toimia maassa laillisesti. Se myös väitti, että kommunistit toimivat sosiaalidemokraattisten yhdistysten suojissa.
Syksyllä 1931 Sunilan hallitus joutui vaikeuksiin, kun lapualaiset alkoivat naulata maassa kiinni sosiaalidemokraattisia työväentaloja. Varsinainen kriisi alkoi syyskuussa 1931, kun lapualaiset naulasivat jälleen avatuksi määrätyn Lapuan työväentalon umpeen. Lopulta tilanne johti avoimeen kapinaan Mäntsälässä, kun lapualaismieliset suojeluskuntalaiset keskeyttivät puhetilaisuuden Ohkolan työväentalolla. Hallitus toimi nopeasti kapinan tukahduttamiseksi ja määräsi Lapuan Liikkeen johdon pidätettäväksi. Lopulta kapina päättyi heiveröisesti Lapuan Liikkeen osalta ja johti järjestön kieltämiseen tasavallan suojelulain perusteella. Porvarillinen laillisuus osoittautui vahvemmaksi.
Lopulta Sunilan hallitus kaatui 14. joulukuuta 1932 pankkikoron sääntelystä syntyneeseen riitaan. Svinhufvud nimitti porvarillisen enemmistöhallituksen muodostajaksi Sunilan hallituksen oikeusministerin, Edistyspuolueen T. M. Kivimäen. Kokoomus vierasti kuitenkin Kivimäkeä, eikä Maalaisliittokaan ollut innostunut. Lopulta päädyttiin nykyaikana katsottuna eriskummalliseen ratkaisuun: Edistyspuolue ja RKP muodostivat hallituksen, johon tuli lisäksi viisi kokoomuslaista ja kaksi maalaisliittolaista ammattiministeriä. Hallituksen parlamentaarinen pohja oli kapea, vain 32 paikkaa. Näin ollen se oli samaan aikaan yleisporvarillinen, mutta vähemmistön muodostama. Silti Kivimäen hallitus säilyi Suomen poliittisessa historiassa pitkäikäisimpänä aina vuoteen 1987 asti. Hallitus olisi kaatunut nopeasti aiempien hallitusten tyyliin, jollei SDP olisi tukenut sitä katsoessaan, että yleisporvarillinen suuntaus oli maan vakaudelle parempi vaihtoehto kuin vuoden 1930 kaltainen sisäpoliittinen kriisi.
Yleisporvarillinen suuntaus rakoilee
Kivimäen hallitus pysyi pystyssä, mutta porvaririntaman yhtenäisyys alkoi nakertua. Ensimmäinen isku oli jo SDP:n voitto kesän 1933 eduskuntavaaleissa sekä IKL:n ja Kokoomuksen isänmaallisen vaaliliiton kokema paha vaalitappio. SDP sai 12 lisäpaikalla paikkaluvukseen 78. Isänmaallinen vaaliliitto sai 32 paikkaa ja se kävi Kokoomukselle kalliiksi, kun siitä 14 edustajaa erosi muodostaen Isänmaallisen kansanliikkeen eduskuntaryhmän. Näin ollen Kokoomukselle jäi ennätyksellisen pieni eduskuntaryhmä, vain 18 edustajaa. Juho Kusti Paasikiven johdolla Kokoomus pani välinsä poikki entisiin lapualaisiin, jolloin oikeisto jakautui kahtia enemmistöön ja vähemmistöön. Myös Kivimäen hallitus aloitti toimensa Isänmaallista kansanliikettä vastaan ja sääti ensi töikseen painovapauslain muutoksen eli ”kiihotuslain”, jolla estettiin hallitusta ja eduskuntaa loukkaava kirjoittelu. IKL oli sanomalehdissään arvostellut ja hyökännyt kärkevästi hallitusta vastaan. Lisäksi huhtikuussa 1933 oli jo ilmestynyt laki, joka kielsi sotilaallisesti järjestäytyneiden poliittisten yhdistysten perustamisen sekä puolue- ja järjestöunivormujen käytön julkisissa tehtävissä. Huhtikuussa 1934 säädettiin ”puserolaki”, joka kielsi poliittisten pukujen ja puvunosien käytön kokonaan. Tämä kaikki johtui siitä, että IKL marssi eduskunnan istuntoihin mustissa puoluepaidoissaan.
Oikeiston ja porvarikentän rakoilusta kertoi myös Tampereella toukokuussa 1933 tapahtunut ”lippuselkkaus”. Tampereen kaupunki oli kieltänyt liputtamisen Vapaussodan muistopäivänä 16. toukokuuta, mutta sallinut sosiaalidemokraattien liputuksen puoluekokouksen aikana pari viikkoa myöhemmin. Piiripäällikkö Aaro Pajarin johtama suojeluskuntaosasto repi punaiset liput alas saloistaan. Hallitus kielsi punaisten lippujen käytön toistaiseksi ja huhtikuussa 1934 rajoitettiin poliittisten lippujen käyttöä ulkosalla pidetyissä juhlatilaisuuksissa ja mielenosoituksissa.
Yleisporvarillista rintamaa repi myös uudelleen puhjennut kieliriita, joka oli unohtunut vuosiksi 1929–1932, kun Lapuan liike oli jäädyttänyt sen kootessaan kansakuntaa kommunismia ja sosialismia vastaan. Vuosien 1933–1934 aikana Maalaisliitto, IKL ja Kokoomus muodostivat Aitosuomalaisen rintaman, joka otti tavoitteekseen Helsingin yliopiston täydellisen suomalaistamisen. Edistyspuolue ja luonnollisesti RKP muodostivat SDP:n kanssa tälle rintamalle oman oppositionsa. Aitosuomalaiset jarruttivat hallituksen tekemää lakiesitystä tammikuussa 1935, mutta lopulta 1937 se hyväksyttiin sellaisena kuin aitosuomalaiset olivat sitä vastustaneet.
Ulkopolitiikassa, kuten Sunilan hallituskin, Kivimäen hallitus luotti rauhanomaisiin suhteisiin ulkovaltojen kanssa. Suomen oli tarkoitus pysyä puolueettomana ja luottaa mahdollisissa kansainvälisissä ongelmissa Kansainliittoon. Kivimäen hallitus yritti ottaa myös pohjoismaisen yhteistyön hallituksen ulkopoliittiseksi tavoitteeksi, mutta käytännössä tämä julistuksen muodossa esitetty tavoite ei tarkoittanut mitään.
Kivimäen hallitus alkoi vetää viimeisiään helmikuun lopulla 1936, jolloin hallituksella oli eduskunnassa enää tukenaan 11 Edistyspuolueen edustajaa, kun Ruotsalaisen kansanpuolueen ministerit erosivat siitä. Hallituksen parlamentaarinen pohja kutistui heinäkuun 1936 vaalien jälkeen seitsemään kansanedustajaan Edistyspuolueen kärsittyä vaalitappion. SDP sen sijaan kasvatti paikkalukuaan taas aina 83 edustajaan. Kokoomus sai vain kaksi lisäpaikkaa ja se oli vielä kaukana vuoden 1930 paikkamäärästään. IKL söi edelleen Kokoomuksen kannatusta ja se piti 14 paikkaansa.