cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Turengin rautatieasema
Turenki on esimerkiksi Lammin keskustaajaman lähin rautatieasema noin 32 kilometrin etäisyydellään tasaväkisesti Järvelän kanssa.
Historia
Turengin asema on Suomen vanhimpia, sillä se kuuluu vuonna 1862 avatun Suomen ensimmäisen rataosuuden (Helsinki–Hämeenlinna) alkuperäisiin liikennepaikkoihin. Asemalta rakennettiin jo 1800-luvulla sivuraide kaakkoon sorakuopalle ja 1940-luvulla aseman pohjoispuolelta sokeritehtaalle. Sorakuopan raide on nykyisin viljavaraston raiteena, mutta sokeritehtaan raide ei ole enää liikennöitävässä kunnossa.
Pari kilometriä Turengin asemalta Hämeenlinnan suuntaan sattui juuri ennen talvisodan päättymistä maaliskuussa 1940 Suomen kaikkien aikojen pahin junaonnettomuus, joka vaati 39 ihmishenkeä.
Vuonna 2018 ryhdyttiin suunnittelemaan Turengin asemarakennuksen muutostöitä ravintola- ja kokoustiloiksi Museoviraston johdolla, ja toiminta alkoi syyskuun 2009 alussa. Ravintolatoimintaa harjoittaneen yrityksen Turenki Railway Companyn ajauduttua velkoihin asemarakennus päätyi Kanta-Hämeen ulosottoviraston huutokaupattavaksi syyskuussa 2017. Ravintolatoiminta asemarakennuksessa päättyi lokakuussa 2018, ja vuonna 2019 rakennus siirtyi ulosottovirastolta uusille yrittäjille noin 220 000 euron kauppahintaan.
Arkkitehtuuri
Carl Albert Edelfeltin piirtämä puinen asemarakennus samalta vuodelta on lähes alkuperäisessä asussaan, vain katolla ollut torni on purettu. Asemarakennus piti alun perin rakentaa tiilistä, mutta suunnitelmia jouduttiin kustannussyistä muuttamaan. Turenki on vanhan Helsinki–Hämeenlinna-radan asemista ainoa, jossa alkuperäinen laiturikatos on säilynyt. Asema-alueella sijaitsee myös vanha asuinrakennus. Asema on Museoviraston suojelukohde. Aseman miehitys lopetettiin vuonna 1995 ja asemarakennus siirtyi Senaatti-kiinteistöille vuonna 2007.
Alkuperäisessä asemarakennuksessa oli kolme odotushuonetta, kaksi pakaasihuonetta ja kaksi postihuonetta. Yläkerrassa oli asemapäällikön asunto. Rakennuksessa oli etelän puolella kellotorni, jonka kelloa soitettiin junan saapumisen ja lähtemisen merkiksi. Erityisenä ominaisuutena oli rakennuksen eristäminen, joka oli tehty tuohella. Lisäksi asemarakennuksen takana oli erillinen asuinrakennus, jossa asui asema kirjuri ja jota laajennettiin toisen asunnon verran. Siihen sijoittui asumaan aseman sähköttäjä.
Juan Manuel Moreno
Juan Manuel (Juanma) Moreno Bonilla''' (s. 1. toukokuuta 1970 Barcelona) on espanjalainen Kansanpuolueen poliitikko. Moreno Bonilla valittiin Andalusian aluehallinnon (Junta de Andalucía) johtajaksi tammikuussa 2019. Hän on Andalusian kansanpuolueen (PP-A) puheenjohtaja.
Moreno Bonilla kiinnostui politiikasta opiskellessaan Málagan yliopistossa. Hän suoritti loppututkinnon Camilo José Cela -yliopistossa Barcelonassa. Hän aloitti poliittisen uransa Málagan kuntapolitiikassa vuonna 1995. Hän oli Espanjan edustajainhuoneen jäsen 2000–2004 ja 2007–2011.
Moreno Bonillalle myönnettiin Isabella Katolilaisen ritarikunnan suurristi vuonna 2014.
Shorty Rogers
Shorty Rogers (14. huhtikuuta 1924 Great Barrington, Massachusetts – 7. marraskuuta 1994 Van Nuys, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen jazztrumpetisti ja -flyygelitorvensoittaja. Hän toimi myös sovittajana jazzissa ja elokuvastudioilla. Hän teki yhteistyötä Will Bradleyn, Red Norvon, Woody Hermanin ja Stan Kentonin kanssa. Hän johti myös Giants-kokoonpanoaan, jonka laajuus vaihteli kvintetistä nonettiin ja big bandiin. Tämän kokoonpanon kanssa Rogers teki useita West Coast jazz -tyylisiä levytyksiä.
Vuodesta 1962 lähtien Rogers sävelsi melkein yksinomaan televisioon ja elokuviin, mutta vuonna 1982 hän teki comebackin jazzmuusikkona. Hän organisoi uudelleen Lighthouse All-Starsin ja johti sitä.
SC Austria Lustenau
thumb|right|270px|Seuran logo SC Austria Lustenau on vuonna 1914 perustettu jalkapalloseura Lustenausta, Itävallasta. Sen edustusjoukkue pelaa kaudella 2018–2019 maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 2. Ligassa. Seuran kotikenttänä toimii 8 800 katsojaa vetävä Reichshofstadion.
Yhdysvaltain laivaston historia
Yhdysvaltain laivaston historia jakautuu kahteen pääaikakauteen: vanhaan laivastoon (Old Navy), joka oli pieni, mutta arvostettu purjealusten muodostama joukko sekä tunnettu myös Yhdysvaltain sisällissodan aikaisesta edistyneestä panssaroitujen laivojen käytöstä; sekä uuteen laivastoon (New Navy), joka syntyi 1880-luvun modernisointiohjelman tuloksena ja lopulta nosti Yhdysvaltain laivaston voimakkaimmaksi maailmassa.
Vapaussota ja siirtokuntien laivasto
thumb|USS Hannah vuonna 1775. St Lucian postimerkki laivan 200-vuotisjuhliin. thumb|right|USS Bonhomme Richard Laivasto on itse asiassa vanhempi kuin Yhdysvallat valtiona, sillä vuonna 1775 siirtokuntien kongressi antoi päätöslauselman, jossa siirtokuntia kehotettiin rakentamaan ja varustamaan laivastoja. Tätä seurasi 26. elokuuta Rhode Islandin päätöslauselma, jossa päädyttiin Siirtokuntien laivaston perustamiseen. Sillä aikaa George Washington oli aloittanut laivojen hankkimisen, joista ensimmäinen oli kuunari Hannah, jonka oston Washington kustansi omista varoistaan. Hannah otettiin käyttöön 5. syyskuuta 1775 Beverlyn satamassa Massachusettsissä. Kongressi päätti 13. lokakuuta ryhtyä varustamaan omia laivoja, joista ensimmäinen oli USS Alfred Philadelphiassa.
Vuoden 1776 puoliväliin mennessä useita laivoja aina fregatteja myöten oli rakenteilla. Mutta niiden tehokkuus oli rajallinen, eikä niillä ollut mahdollisuuksia Royal Navyä vastaan ja lähes kaikki laivat upotettiin tai vallattiin vuoteen 1781 mennessä. Kaapparilaivat menestyivät hiukan paremmin ja 1 697 kaapparilupaa myönnettiin. Tunnetuimpia amerikkalaisia vapaussodan laivastosankareita oli John Paul Jones, jonka laiva USS Bonhomme Richard valtasi brittiläisen HMS Serapisin Flamborough Headin taistelussa.
Aseidenriisunta 1784–1794
Vapaussodan päätyttyä Siirtokuntien laivasto hajotettiin täydellisesti osavaltioiden liiton hajanaisuuden ja rahanpuutteen takia sekä tavoitteiden siirtymisen sodasta rauhaan ja ulkopolitiikasta sisäpolitiikkaan. Vasta myöhemmin huomattiin tarve pystyä puolustamaan kauppalaivastoa erilaisia uhkia kuten barbareskivaltioiden merirosvoja ja brittejä vastaan.
Liittovaltion laivasto
Vuonna 1794 kongressi antoi valtuutuksen rakennuttaa kuusi fregattia, joista yksi oli myöhemmin kuuluisa "Old Ironsides" USS Constitution, joka laskettiin vesille 1797. Fregateille löytyi pian käyttöä, kun Yhdysvaltain ja Ranskan suhteet kiristyivät julistamattomaksi merisodaksi (Quasi-War). Samaan aikaan barbareskivaltiot kaappasivat amerikkalaisia kauppalaivoja tai niille oli maksettava lunnaita.
Myöhemmin laivastoa supistettiin taloudellisista syistä ja suuremmista laivoista siirryttiin rannikkokäyttöön tarkoitettuihin tykkiveneisiin. Tämä ratkaisu osoitti huonot puolensa vuosikymmenen kuluessa.
Vuoden 1812 sota
Vuoden 1807 Cheasapeake-Leopardin selkkauksessa HMS Leopard vaati, että USS Chesapeaken olisi suostuttava tarkastukseen. Epäiltiin laivalla olevan Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisia, jotka voitaisiin pakko-ottaa Kuninkaalliseen laivastoon. Leopard aiheutti Chesapeakelle pahoja vaurioita tämän kieltäytyessä tarkastuksesta. Samankaltaisten selkkausten toistumisen seurauksena maiden välit kiristyivät ja kesäkuussa 1812 Yhdysvallat julisti sodan Yhdistyneelle kuningaskunnalle.
Sotaa odotettiin käytävän enimmäkseen merellä ja alun epäröinnin jälkeen Yhdysvaltain pienikokoinen laivasto lähti merelle kohdakseen 50 kertaa suuremman vastustajansa. Kahden kuukauden kuluttua Constitution kohtasi HMS Guerrieren ja tuhosi sen taistelussa, jossa Guerrieren miehistö tyrmistyi huomatessaan, että tykinkuulat kimposivat Constitutionin epätavallisen vahvasta tammirungosta, josta seurasi lempinimi "Vanha rautakylki" ("Old Ironsides"). Muitakin yksittäisten laivojen voittamia taisteluja seurasi ja lopulta brittifregattien kapteeneja käskettiin olemaan ryhtymättä taisteluun yhdysvaltalaisten kanssa.
Byrokratialaivasto
Sodan jälkeen laivaston saavutukset realisoituivat parempana rahoituksena ja useiden uusien laivojen rakentamiseen ryhdyttiin, kuten ensimmäinen ja ainoa linjalaiva USS Independence. Suurten laivojen kustannukset olivat kuitenkin kohtuuttomia ja monet laivat odottivat puolivalmiina telakoilla seuraavaa sotaa kunnes lopulta purjelaivojen aikakausi päättyi. Laivaston pääkalustona oli edelleen fregatit seuraavat 30 vuotta kestäneen rauhan ajan.
Ensimmäiset höyryvoimakokeilut sijoittuvat tälle ajanjaksolle ja vuonna 1845 perustettiin Yhdysvaltain laivastoakatemia.
Laivasto osallistui kahteen operaatioon Meksikon–Yhdysvaltain sodassa: maihinnousujoukkojen kuljetukseen Veracruzin ja Méxicon valtauksissa sekä sen laivat osallistuivat Kalifornian alueen vaatimiseen.
Huomattava tapahtuma oli myös laivaston kommodori Matthew Perryn johdolla Japaniin vuonna 1853 tekemä vierailu, jonka seurauksena japanilaiset lopettivat 300 vuotta kestäneen eristäytymisensä ja allekirjoittivat ystävyyssopimuksen Yhdysvaltain kanssa.
Paraguayn retki vuonna 1858 vei laivaston vaatimaan hyvitystä ja pahoittelua Paraguayan hallitukselta vuonna 1855 tapahtuneesta USS Water Witchin tulituksesta.
Yhdysvaltojen sisällissota
thumb|right|USS Merrimack Yhdysvaltojen sisällissodan alkaminen kiihdytti purjelaivoista muodostuvan laivaston loppua. Pohjoisvaltiot polttivat Norfolkissa olevat laivansa 20. huhtikuuta 1861 estääkseen niiden joutumisen Etelävaltioiden haltuun. Osa laivoista ei kuitenkaan tuhoutunut täydellisesti.
Fregatti USS Merrimack oli upotettu niin kiireellä, että sen runko ja höyrykone olivat lähes ehjiä, joten etelävaltiolaisen Stepen Malloryn ehdotuksesta se nostettiin ja sen ylärakenteet panssaroitiin. Tuloksena syntynyt laiva sai nimekseen CSS Virginia. Samaan aikaan pohjoisvaltiolainen John Ericsson sai rahoituksen samankaltaisen USS Monitor -aluksen rakentamiseen. Nämä kaksi laivaa kohtasivat Hampton Roadin taistelussa alkuvuodesta 1862, mutta tuntien taistelun jälkeen päätyivät molemmat vetäytymään lopputuloksen jäädessä ratkaisemattomaksi. Kuitenkin oli selvää, ettei yksikään puurakenteiden alus olisi selvinnyt taistelusta, joten taistelun kulku ja sen vaikutukset olivat ympäri maailman laivastoupseerien mielenkiinnon kohteena.
Sisällissodan laivasto-operaatiot koostuivat pääasiassa Pohjoisvaltioiden suorittamasta Etelävaltioiden satamien saarrosta sekä hyökkäyksistä linnoituksia vastaan. Joitakin operaatioita suoritettiin myös Mississippi-joella. Lisäksi Etelävaltiot suorittivat operaatioita kaapparialuksilla ja saarronmurtajilla, jotka pyrkivät välttelemään niitä jahtaavia pohjoisvaltiolaisia fregatteja. Etelävaltioiden käyttöönsä kaappaama sukellusvene H. L. Hunley oli ensimmäinen sukellusvene, joka upotti vihollisaluksen, kuitenkin itse tuhoutuen.
Laivaston taantuma
Sodan jälkeen laivasto päästettiin taantumaan ja sisällissotaan osallistuneet laivat romutettiin tai myytiin. Laivaston miesmäärä putosi nopeasti 2 000 upseeriin ja 10 000 miehistöön kuuluvaan. Suurimmaksi osaksi tämä oli odotettua. Paljon yhdysvaltalaisia kauppa-aluksia oli siirretty muiden valtioiden lippujen alle suojaan etelävaltiolaisilta kaappareilta ja loput yhdysvaltalaiset kauppalaivat nauttivat pax Britannicasta, joka oli tehnyt merirosvouden harvinaiseksi. Lisäksi maahanmuutto ja laajentuminen länteen jatkui jälleen ja kiinnittivät valtion huomion.
Myös ulkomaiden satamissa vierailevien upseerien ja miehistön moraali oli ymmärrettävästi alhainen, sillä heille oli selvää, etteivät heidän puiset laivansa selviäisi kauan mahdollisessa sodassa. Yksi taantuman pohjanoteerauksista oli vuonna 1879, kun Yhdysvallat yritti välittää Tyynenmeren sodassa Chilen, Perun ja Bolivian välillä, jolloin chileläinen amiraali uhkasi lähettää Yhdysvaltain laivat valtameren pohjaan. Chilen laivaston kahdella uudella brittiläisten rakentamalla taistelulaivalla se olisi ollut mahdollista.
Uusi laivasto
Muutamat laivastoupseerit esittivät 1880-luvun alussa huolensa maan haavoittuvuudesta, mutta heidät hiljennettiin kritiikillä tai jätettiin huomioimatta. Kuitenkin 1897 laivastolla oli puoli tusinaa suurta, modernia sotalaivaa ja lisää rakenteilla. Muutos tapahtui niin nopeasti, että ryhdyttiin puhumaan Uudesta laivastosta.
Neuvoa-antavan paneelin suosituksesta vuonna 1882 laivastoministeri pyysi kongressilta rahoitusta nykyaikaisten laivojen rakentamiseen. Aluksi pyyntö hylättiin, mutta 1883 kongressi myönsi rahoituksen kolmen pienen teräsristeilijän rakentamiseen (USS Chicago, USS Boston ja USS Atlanta). Lisääntynyt kiinnostus merentakaisiin alueisiin, kuten Samoaan ja Väli-Amerikkaan (jossa oli alkamassa kanavanrakennussuunnitelmia) sekä muiden maiden laivastohankkeet antoivat vauhditusta Yhdysvaltain laivaston uudistamiselle.
Alfred Thayer Mahanin kirja The Influence of Sea Power upon History, 1660-1783, joka julkaistiin 1890, vaikutti suuresti laivasto-ohjelman hyväksyntään siviilihallinnossa ja yleisen mielipiteen myötämielisyyteen. Uudisalueiden loputtua jotkut yhdysvaltalaiset kiinnostuivat alueista mantereen ulkopuolella, kuten Karibia, Havaiji ja Tyynenmeren alue, ja kutsumusmanifesti-doktriinin (Manifest Destiny) ollessa filosofisena oikeutuksena, monet pitivät laivastoa oleellisena osana doktriinin toteuttamisessa Amerikan mantereen ulkopuolella.
Espanjan–Yhdysvaltain sota
Loppupuolella 1890-lukua kertyneet jännitteet lopulta purkautuivat, kun USS Maine räjähti Havannan satamassa. Vaikka räjähdys lähes varmasti johtui tulipalosta laivassa, niin asiasta syytettiin espanjalaisia ja apulaislaivastoministeri Theodore Roosevelt määräsi laivaston kaikessa hiljaisuudessa valmistautumaan hyökkäykseen. Kun Yhdysvaltain-Espanjan sota julistettiin huhtikuussa 1898, laivaston Aasian laivue lähti välittömästi Hongkongista kohti Filippiinejä hyökäten ja voittaen Espanjan laivaston Manila Bayn taistelussa. Muutamaa viikkoa myöhemmin Atlantin laivasto tuhosi espanjalaiset alukset Karibianmerellä Santiago de Cuban taistelussa.
Laivaston saamat kokemukset sodasta olivat rohkaisevia, olihan se voitollinen, ja varoittavia, sillä vastustajan laivasto oli yksi heikoimmista modernien laivastojen joukossa. Manila Bayn hyökkäys oli erittäin riskialtis. Jos yhdysvaltalaiset laivat olisivat vahingoittuneet vakavasti tai niiltä olisi loppuneet tarvikkeet, niin ne olisivat olleet tuhansien kilometrien päässä turvasta. Tämä havainto vaikutti syvällisesti laivaston strategiaan seuraavien vuosikymmenten aikana.
Suuri valkoinen laivasto
Sattumien kautta uuden laivaston innokkain poliittinen kannattaja, Theodore Roosevelt, astui presidentin virkaan vuonna 1901. Hänen hallintonsa lisäsi laivaston alusmäärää ja sekaantui Karibianmeren ja Väli-Amerikan politiikkaan interventioin vuosina 1901, 1902, 1903 ja 1906.
Venäjän–Japanin sota vuonna 1905 ja HMS Dreadnoughtin käyttöönotto seuraavana vuotena kiihdytti rakennusohjelmaa. Vuoden 1907 lopussa Rooseveltilla oli 16 uutta taistelulaivaa suuressa valkoisessa laivastossa, jonka hän lähetti risteilylle ympäri maailman. Tämä oli nimellisesti rauhanomainen ja arvokas harjoitus laajentuvalle laivastolle, mutta myös poliittisesti tärkeä voimannäyttö Yhdysvaltain laivastosta.
Risteilyllä oli toivottu vaikutus ja Yhdysvaltoja pidettiin sen jälkeen entistä merkittävämpänä merivaltana. Kuitenkin seuranneet Taftin ja Wilsonin hallintokaudet epäonnistuivat laivaston kehittämisessä ja ensimmäisen maailmansodan alkaessa laivastolla ei ollut riittävää voimaa eikä uskottavuutta verrattuna Yhdistyneen kuningaskunnan tai Saksan laivastoon taatakseen presidentti Wilsonin haluaman puolueettomuuden.
Ensimmäinen maailmansota
Huolimatta Yhdysvaltain puolueettomuusjulistuksista ja saksalaisten vastuuvelvollisuudesta rajoittamattomasta sukellusvenesodastaan vuonna 1915 Gulflight ja tunnetumpi Lusitania upotettiin. Yhdysvaltain reaktio oli harkita laivastomäärärahojen kasvattamista, vaikkakin lakiesityksestä keskusteltiin kuusi kuukautta kongressissa ennen kuin se hyväksyttiin. Kun Yhdysvallat liittyi sotaan vuonna 1917, niin laivaston roolina oli pääasiassa toimia saattue- ja joukkojenkuljetustehtävissä sekä osallistui Pohjanmeren miinoittamiseen.
Sotien välinen aika
Lyhyen demobilisaatiovaiheen jälkeen useat valtiot aloittivat rajun asevarustelun, jonka rajoittamiseksi pidettiin vuonna 1921 Washingtonin laivastokokous, josta tuloksena syntyi Yhdeksän vallan sopimus, Sopimus laivastoaseistuksen rajoittamisesta sekä rajoituksia sukellusveneiden ja taistelukaasujen käyttöön. Rajoitussopimuksessa määriteltiin tarkkaan laivojen koot ja määrät eri sopijavaltioille, jonka seurauksena useita laivoja romutettiin sopimuksen täyttämiseksi.
Yksi seuraus sopimuksesta oli kevyiden risteilijöiden ja lentotukialusten kehittäminen. Yhdysvaltain ensimmäinen lentotukialus, muunnettu hiililaiva USS Langley otettiin käyttöön 1922 ja sitä seurasi pian USS Lexington ja USS Saratoga, joiden alun perin piti olla taisteluristeilijöitä ennen kuin sopimus kielsi niiden lisärakentamisen.
Kilpailuhenki jäi kytemään ja uudessa kokouksessa vuonna 1927 ei onnistuttu sopimaan käytettyjen porsaanreikien tukkimisesta. Vuoden 1929 jälkeisen talouslaman aiheuttamat säästötoimet vähensivät uusien laivojen rakentamista ja 1930 Lontoon laivastokokous tuotti Lontoon laivastosopimuksen, joka paransi anglo-amerikkalaisia suhteita, mutta jonka tuotokset pian jäivät eri maissa valtaa ottaneiden kansallismielisten voimien varjostamaksi. Yhdysvalloissa käynnistettiin vuodesta 1934 alkaen säännöllinen ohjelma alusten rakentamiseksi ja modernisoimiseksi. Laivaston varustautumista helpotti, kun jälleen entisestä laivastoministeristä Franklin D. Rooseveltistä tuli presidentti.
Ensimmäisen uuden taistelulaivan (USS Washington) rakentaminen sitten vuoden 1921 aloitettiin kesäkuussa 1940. Samassa kuussa valtuutettiin kasvattamaan laivaston kokoa 11 prosentilla ja laivaston komentaja Harold Rainsford Stark pyysi uutta 70 % lisäystä eli noin 200 uutta laivaa, jonka pyynnön kongressi hyväksyi alle kuukaudessa. Samaan aikaan Lend-Lease -sopimus antoi briteille tarpeellisia hävittäjiä vastineeksi Yhdysvaltojen oikeuteen käyttää brittiläisiä tukikohtia.
Atlantin laivasto aktivoitiin uudelleen vuonna 1941. Laivaston ensimmäinen taistelutehtävä tapahtui 9. huhtikuuta, kun hävittäjä USS Niblack pudotti syvyyspommeja havaittua sukellusvenettä vastaan samalla, kun Niblack oli pelastamassa torpedoidun hollantilaisen rahtilaivan miehistöä. Viikkoa myöhemmin annettiin käsky hyökätä kaikkia akselivaltojen aluksia vastaan, jotka ovat lähempänä kuin 25 mailia Yhdysvaltain itärannikosta. Lokakuussa torpedoitiin hävittäjät USS Kearny ja USS Reuben James, joka upposi.
Toinen maailmansota
thumb|right|Midwayn taistelu: USS Yorktown palaa Japanilaisten hyökkäys Pearl Harboriin oli täydellinen yllätys lähes kaikille ja taktisesti erittäin taitava operaatio. Yhdysvaltain laivasto yllätettiin täysin ja se oli kykenemätön tehokkaasti vastustamaan Japanin Kaukoidän valloitusta. Nopeassa tahdissa Filippiinit miehitettiin, Jaavanmeren taistelu hävittiin, Hollannin Itä-Intia miehitettiin ja Wakensaari menetettiin. Mutta strategisesti se epäonnistui, sillä kostonhalu oli vahva ja eristäytymistä kannattavat jäivät vähemmistöön.
Kun Yhdysvallat aloittivat ensimmäisen vastaoperaationsa, Guadalcanalin maihinnousun, laivasto osallistui useisiin vähemmän tunnettuihin taisteluihin japanilaisten kanssa: tuhoisaan Savo-saarten taisteluun, jossa upposi neljä risteilijää, Santa Cruz -saarten taisteluun, Esperance-niemen taisteluun ja Guadalcanalin meritaisteluun.
Suuri osa laivaston toiminnasta liittyi maihinnousujen tukemiseen, ei ainoastaan Tyynellämerellä suoritettuun ”saarihyppelyyn”, mutta myös maihinnousuihin Euroopassa: Torch, Husky, Anzio, Overlord ja Dragoon.
Ion Gheorghe Maurer
Ion Gheorghe Maurer (23. syyskuuta 1902 Bukarest – 8. helmikuuta 2000 Bukarest) oli romanialainen kommunistipoliitikko. Hän toimi Romanian ulkoministerinä 1957–1958, nimellisenä valtionpäämiehenä 1958–1961 ja pääministerinä 1961–1974.
Yhdysvaltain laivaston historia
Toinen maailmansota
Filippiinien takaisinvaltaus alkoi maihinnousulla Leyten saarelle lokakuussa 1944. Japanin laivasto yritti torjua maihinnousua, mistä seurasi nelipäiväinen Leytenlahden taistelu, joka oli historian suurin meritaistelu.
Ion Gheorghe Maurer
Maurer oli osittain saksalaista sukujuurta. Hänellä oli keskiluokkainen tausta ja hän oli koulutukseltaan lakimies. Hän kuului Romanian kommunistiseen puolueeseen vuodesta 1936. Toisen maailmansodan aikana hän oli vangittuna. Sodan jälkeen hän toimi kommunistisessa Romaniassa monissa johtavissa asemissa. Vuosina 1958–1961 hän oli suuren kansalliskokouksen presidiumin puhemies eli Romanian nimellinen valtionpäämies, minkä jälkeen hän siirtyi pääministeriksi. Pääministerikaudellaan hänen on sanottu olleen Romanian toiseksi vaikutusvaltaisin johtaja presidentti Nicolae Ceaușescun jälkeen. Maurer omistautui varsinkin ulkopolitiikalle. Hän pyrki Ceaușescun tavoin lisäämään Romanian itsenäistä liikkumavaraa suhteessa Neuvostoliittoon ja yritti myös sovitella 1960-luvulla Neuvostoliiton ja Kiinan välistä kiistaa. Ideologisesti häntä pidettiin maltillisena.
Maurerin on oletettu vetäytyneen pääministerin tehtävistä vuonna 1974 siksi, että hän ei hyväksynyt Ceaușescun voimistuvaa itsevaltaisuutta. Virallisesti eron syynä oli heikentynyt terveys. Maurer oli loukkaantunut vakavasti, kun häntä kuljettanut jeeppi suistui tieltä metsästysmatkan aikana vuonna 1970. Maurer kuoli Bukarestissa 97-vuotiaana vuonna 2000.
Yhdysvaltain laivaston historia
Toinen maailmansota
Japanin antautuessa suuri laivue purjehti Tokionlahdelle todistamaan seremoniaa, joka suoritettiin taistelulaiva USS Missourilla.
Kylmä sota
thumb|USS George Washington (SSBN-598) thumb|A3J-1 ja F8U-1 koneet laukaistaan USS Enterpriselta (CVN-65). Sodan jälkeen laivaston välitön kohtalo oli useiden laivojen romuttaminen ja poistaminen aktiivikäytöstä. Tätä ei kestänyt kauan, sillä jännitys Neuvostoliiton kanssa ja Korean sota osoittivat, että rauhanajan laivaston koko täytyy olla huomattavasti suurempi kuin oli suunniteltu. Laivastoja sijoitettiin strategisesti ympäri maailmaa ja ne liikkuivat vastineena ilmenneisiin kriiseihin.
1950-luvulla Hyman G. Rickoverin johdolla ydinvoima otettiin käyttöön laivoissa sekä ohjuksia ja suihkukoneita kehitettiin laivastolle. Laivasto sai maineen kaikkein teknisesti kehittyneimpänä puolustushaarana, jonka kalustosta ballistiset ohjussukellusveneet nousivat yhä hiljaisemmiksi ja tuhoavimmiksi.
Kylmää sotaa valtamerillä hallitsi sotapelit, joissa esimerkiksi Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton sukellusveneet seurasivat toisiaan päiväkausia.
Samanaikaisesti Neuvostoliiton laivasto oli kasvanut ja se oli lukumäärällisesti suurempi kuin Yhdysvaltain laivasto kaikissa muissa alustyypeissä paitsi lentotukialuksissa. Tästä huolestuttiin ja Ronald Reaganin hallinto otti tavoitteeksi 600-aluksisen laivaston ja vuonna 1988 laivaston koko oli 588 alusta vaikkakin määrä laski jälleen seuraavina vuosina. Useita vanhoja taistelulaivoja otettiin uudelleen käyttöön 40 vuoden varastoinnin jälkeen, modernisoitiin ja ne tekivät näyttäviä esiintymisiä Libanonin rannikolla ja muualla.
Moderni laivasto
thumb|USS Nimitz Neuvostoliiton romahduksen seurauksena myös Punalaivasto hajosi jättäen mahdottomaksi operoida kaikkia laivoja miehistöpulan vuoksi. Tämä jätti Yhdysvallat ainoaksi laivastosupervallaksi.
Yhdysvaltain laivastoa supistettiin, mutta suhteessa muihin laivastovaltioihin Yhdysvaltain laivaston voima kasvoi. Joidenkin laskelmien mukaan 1990-luvulla Yhdysvalloilla olisi ollut suurempi laivasto kuin seuraavilla seitsemällä suurimmalla laivastolla yhteensä. Tämäkin saattoi olla aliarviointia, sillä Yhdysvaltain laivasto oli teknisesti kehittyneempi kuin muut laivastot.
1990-luvulla Yhdysvaltain laivastostrategia perustui maan yleiseen strategiaan, jonka mukaan Yhdysvaltojen tuli pystyä taistelemaan kahdessa yhtäaikaisessa, rajoitetussa sodassa eri rintamilla. Nykyään laivaston kokoa on pienennetty alle 300 alukseen alhaisimmilleen sitten ensimmäisen maailmansodan. Kuitenkin on huomattava, että modernit laivat ovat suurempi ja tulivoimaisempia kuin laivat 100 vuotta sitten.
Saddam Hussein
Saddam Hussein 'Abd al-Madžid al-Tikriti (28. huhtikuuta 1937 – 30. joulukuuta 2006) oli baathistisen Irakin presidenttinä 1979–2003 sekä Irakin pääministerinä vuosina 1979–1991 ja 1994–2003. Häntä paheksuttiin länsimaissa yleisesti, koska hän oli autoritaarinen diktaattori, mutta arabimaailman suhtautuminen häneen oli huomattavan ristiriitaista. Toisaalta häntä ihailtiin panarabialaisuuden ja arabisosialismi n tukemisesta, Irakin taloudellisista uudistuksista ja kansainvälisen painostuksen uhmaamisesta. Kuitenkin Baath-puolueen yksinvaltaisuus ja vähemmistöryhmien kohtelu toivat hänelle poliittisia vihamiehiä.
Huhtikuussa 2003 Yhdysvaltain johtama liittoutuma syrjäytti Husseinin Irakin sodassa. Hän onnistui pakoilemaan liittoutuman joukkoja, kunnes 13. joulukuuta 2003 amerikkalaisjoukot saivat syrjäytetyn presidentin kiinni hänen kotikaupungissaan Tikritissä. Irakilaisoikeus tuomitsi 5. marraskuuta 2006 Husseinin kuolemaan hirttämällä rikoksista ihmisyyttä vastaan. Tuomio pantiin täytäntöön 30. joulukuuta 2006.
Nuoruus
Saddam Hussein syntyi Al-Awjassa, noin 15 kilometrin päässä Tikritistä paimentolaisperheeseen. Isä kuoli puoli vuotta ennen pojan syntymää. Kolmevuotiaaksi hän eli setänsä, Khairallah Talfahin, luona. Äiti meni uusiin naimisiin, ja Saddamin isäpuoli kohteli häntä kaltoin. Noin kymmenvuotiaana hän karkasi ja palasi setänsä luo Bagdadiin. Saddamin setä oli vallankumouksellisen arabinationalistisen Baath-puolueen tukija, ja Saddam kävi kansallismielistä koulua Bagdadissa.
Nuorena Saddam sai vaikutteita brittiläis- ja länsivastaisesta ilmapiiristä. Etenkin Egyptin populistinen arabisosialisti Gamal Abdel Nasser oli merkittävä vaikuttaja. Monarkiat kaatuivat Irakissa, Egyptissä ja Libyassa 1950- ja 1960-luvuilla. Nasser haastoi britit ja ranskalaiset, kansallisti Suezin kanavan ja pyrki modernisoimaan Egyptin ja yhdistämään arabimaailman.
Saddam liittyi Baath-puolueeseen 20-vuotiaana vuonna 1957. Samana vuonna hän haki Bagdadin sotilasakatemiaan, jonne ei kuitenkaan päässyt.
Tie valtaan
Kenraali Abdulkarim Qasim kaappasi vallan vuonna 1958, valtasi Bagdadin ja julisti tasavallan syntyneeksi 14. heinäkuuta. Samana päivänä Faisal II, toiset kuningasperheen jäsenet ja johtava ministeri Nuri al-Sa’id kuolivat tasavaltalaissotilaiden tuleen. Saddam vietti 1958–1959 puoli vuotta vankilassa osallistuttuaan vaaleissa setäänsä vastassa olleen kommunistin murhaan.
Baath-puolue vastusti valtaan noussutta Qassimin hallintoa, koska Qassim vaati Kuwaitin sekä osmanien Iraniin liittämän Khūzestānin palautusta Irakille. Nasserin johtamaan Yhdistyneeseen arabitasavaltaan hän ei ollut valmis liittymään. Saddam oli mukana vuonna 1959 kuusimiehisessä operaatiossa pääministeri Qassimin salamurhaamiseksi. Ajatus salamurhata Qasim epäillään olleen Nasserin ja osa attentaattiin osallistuneista koulutettiin Damaskoksessa. Väijytys oli amatöörimäinen ja päättyi epäonnistumiseen. Saddam haavoittui jalkaan mahdollisesti joko toverinsa ampumana tai omasta aseestaan. Eräiden lähteiden mukaan hän kaivoi itse luodin jalastaan veitsellä. Hän pakeni maasta Damaskokseen. Vuonna 1960 hänet tuomittiin Irakissa poissa olevana kuolemaan. Damaskoksesta Saddam siirtyy Kairoon, Egyptiin, jossa opiskeli 1962 lakia Kairon yliopistossa valmistumatta.
Qassimin syöksi vallasta Abdul Salam Arif veljineen vuonna 1963 Baath puolueen tulella, mutta syksyllä baathistit joutuivat epäsuosioon eversti Abd al-Salam Muhammad Arifin kaappauksen jälkeen ja vangituiksi. Saddam palasi Irakiin kevään ramadanin vallankumouksen jälkeen, mutta hänet vangittiin 1964. Ennen tätä Saddam nai serkkunsa, Sajidan, ja he saivat myöhemmin kaksi poikaa ja kolme tytärtä. Vankilassa Saddam nousi Baath-puolueen varapääsihteeriksi. Arif kuoli helikopteriturmassa, ja presidentiksi tuli hänen veljensä, kenraalimajuri Abd al-Rahman Muhammad Arif.
Saddam pakeni viimein vankilasta vuonna 1967. Heinäkuun 1968 vallankaappauksessa Baath-puolue palasi valtaan johdossaan Saddamin serkku, kenraali Ahmed Hassan al-Bakr. Saddam sai aseman vallankumousneuvoston varapuheenjohtajana. Hänestä tuli vankien kuulustelija. Valtaryhmittymä nimesi Saddamin Irakin varapresidentiksi ja neljän tähden kenraaliksi, vaikka hänellä ei ollut sotilaskoulutusta. Hän sai arvosanan oikeustieteestä vuonna 1971 Bagdadin yliopistosta. Saddam johti Irakin öljyalan kansallistamista 1. heinäkuuta 1972. Vuoden 1973 öljykriisiä seurasi hintojen nousu ja valtion vaurastuminen. Irakiin luotiin arabimaiden paras terveydenhuolto ja pakollinen koulutus 1970-luvulla. Laajasta lukutaitokampanjasta hän sai UNESCOn palkinnon.
Saddam profiloitui kommunistien ja radikaali-islamistien vastustajana. Vuonna 1977 hänet valittiin panarabistisen Baath-puolueen avustavaksi pääsihteeriksi ja 16. heinäkuuta 1979 Irakin kansallisen osaston johtoon. Vanha ja heikko presidentti Ahmed Hassan al-Bakr oli kykenemätön hoitamaan tehtäviään, ja Saddam sai hallitsevan aseman hallituksessa. Hän oli käytännössä hallitsija jo muutamia vuosia ennen presidentinasemaansa 1979. Noustuaan johtoon Saddam puhdisti puolueen johdon ja erotti siitä 68 henkilöä, joista 22 teloitettiin myöhemmin.
Saudi-Arabian kuningasperhe tilasi Saddamille lahjaksi Wärtsilän telakalta vuonna 1983 valmistuneen M/S Al Mansur ökyjahdin. Laiva oli lahja Saddamille sodasta Irania vastaan.
Sisäpolitiikka
Sisäpolitiikassa Saddam näki mieluusti itsensä Egyptin Nasserin kaltaisena kumouksellisena ja nykyaikaistajana. Islamilaisten konservatiivien tyrmistykseksi hän myönsi naisille vapauksia, kuten poisti huntupakon, suosi koulutusta ja otti naisia näkyviin virkoihin hallinnossaan ja teollisuudessa. Saddam myös otti käyttöön länsimaistyyppisen lainsäädännön poistaen šarian muista kuin henkilöön kohdistuvista pahoinpitelytapauksista. Uudistuksen jälkeen Irak oli ainoa arabimaa Persianlahden seudulla, jossa ei sovellettu islamilaista lakia.
Kotoiset levottomuudet estivät Saddamia toimeenpanemasta nykyaikaistamistavoitettaan täysimääräisesti. Irakin yhteiskunta on perinteisesti melko hajanainen koostuen ryhmistä, jotka perustuvat syntyperään, uskontoon ja kieleen. Saddamin suurin ongelma oli se, että hänen hallintonsa tukeutui vain 20 % väestöstä muodostaviin sunnimuslimeihin, jotka kuuluivat etupäässä työväenluokkaan ja talonpoikiin. Sunnien suosiminen oli perua jo brittivallan ajoilta, joka käytti heitä neuvonantajina ja yhteistoimintamiehinä.
Enemmistön muodostavat šiiat olivat pitkään jatkuva hallitukseen kohdistuvan vastarinnan lähde, koska he eivät voineet hyväksyä Saddamin hallinnon maallista luonnetta. Baath-puolue suhtautui šiioihin yhä epäluuloisemmin vuoden 1979 Iranin islamilaisen vallankumouksen jälkeen. Pohjois-Irakin kurdit vastustivat šiioina ja etnisesti arabeista erottuvana ryhmänä Saddamin hallinnon arabialaistamispyrkimyksiä. Pysyäkseen vallassa Saddam turvautui vuoroittain lahjontaan ja sortotoimenpiteisiin. Pääasialliset keinot tavoitteen saavuttamiseksi olivat puolisotilaalliset joukot kuten Baath-puolueen militia eli kansanarmeija ja sisäinen poliisi.
Vuodesta 1974 Saddamin läheinen tukija Taha Yassin Ramadan johti Tasavaltalaiskaartia, joka oli armeijan eliittijoukko ja koostui asevelvollisista Saddamin kotiseudulta, Tikritistä. Baath-puolueen käsikassarana se toimi vastavoimana, joka esti tavanomaisen armeijan valtapyrkimykset. Tasavaltalaisarmeijan lisäksi Mukhabarat, Saddamin salainen poliisi, oli pahamaineinen Saddamin vallan oikea käsi, jota pelättiin sen käyttämän kidutuksen ja sen suorittamien salamurhien vuoksi. Salaisen poliisin päällikkönä toimi Barzan Ibrahim al-Tikriti, Saddamin nuorempi velipuoli. Salainen poliisi toimi ulkomaisten tarkkailijoiden mukaan myös Irakin rajojen ulkopuolella eliminoiden Saddamin hallinnon maanpaossa olevia vastustajia. Saddamin ajan Irakissa oli lisäksi lukuisia muitakin turvallisuuselimiä. Tasavaltalaiskaartiin kuului sen alkuperäistä tehtävää, presidentin suojelua, hoitava erikoistasavaltalaiskaarti, erikoisturvallisuusorganisaatio Jihaz al-Amn al-Khass, joka valvoi kaikkia turvallisuuselimiä, presidentin henkivartiosto Himaya al-Ra'is ja vuodesta 1995 uskonnollissävytteinen Fedayeen Saddam.
Saddam oikeutti nationalistisen politiikkansa vetoamalla Irakin tärkeään asemaan arabikansojen historiassa. Presidenttinä hän usein vertasi aikaansa muinaisten abbasidien aikakauteen, jolloin Bagdad oli ollut arabimaailman poliittinen, taloudellinen ja henkinen keskus. Hän näki hallintonsa myös esi-islamilaisten Kaksoisvirranmaan kulttuurien perinnön vaalijana. Saddam samasti itsensä mielellään suuriin edeltäjiinsä Nebukadnessariin ja Hammurabiin. Tämän kytköksen havainnollistamiseksi hän rahoitti mittavia arkeologisia kaivauksia. Käytännössä Saddam pyrki yhdistämään panarabialaisuuden ja irakilaisen nationalismin edistämällä näkemystään yhtenäisestä arabimaailmasta, jota johtaisi Irak.
Valtansa ilmentymäksi Saddam rakensi ympärilleen laajamittaisen henkilökultin, joka tunkeutui Irakin yhteiskunnan jokaiseen kerrokseen. Joka puolelle Irakia pystytettiin tuhansittain Saddamin muotokuvia, julisteita, patsaita ja seinämaalauksia. Hänen kasvonsa saattoi nähdä hallintorakennusten julkisivuilla, kouluissa, lentokentillä ja kaupoissa sekä kansallisessa valuutassa. Saddamin henkilöpalvonta mukautui kohderyhmänsä mukaisesti esittäen Saddamin vuoroin beduiinina, talonpoikana, jopa kurdina, tai länsimaisessa puvussa, josta huokui kuva urbaanista ja modernista kansanjohtajasta. Joskus hänet kuvattiin myös hartaana muslimina perinteisessä päähineessä ja kauhtanassa kumartamassa Mekkaan päin.
Ulkopolitiikka
thumb|Saudi-Arabian lahjoittama [[M/S Al Mansur-jahti joka valmistettiin Turussa.]] Ulkopolitiikassaan Saddam pyrki lujittamaan Irakin asemaa Lähi-idän johtavana valtiona. Irak allekirjoitti avunantosopimuksen Neuvostoliiton kanssa vuonna 1972, jonka mukaisesti aseita ja tuhansia neuvonantajia lähetettiin Irakiin. Irakilaisten kommunistien teloitukset vuonna 1978 ja kaupankäynnin painopisteen siirtyminen länteen vahingoittivat neuvostosuhteita, minkä johdosta Saddam muutti ulkopolitiikkansa suuntaa enenevässä määrin länteen aina Persianlahden sotaan (1991) saakka. Siitäkin huolimatta Saddam jatkoi edelleen armeijansa varustamista pääasiallisesti neuvostoliittolaisilla aseilla. Saddam johti arabioppositiota, joka vastusti Camp Davidin rauhansopimusta Egyptin ja Israelin välillä 1979.
Irakin valtiolla on ollut perustamisestaan alkaen 1920-luvulla separatistiongelma pohjoisen kurdien kanssa. Saddam kävi 1970-luvulla neuvotteluja kurdikapinallisten johtajien kanssa ja myöntyikin jonkinlaiseen kurdien itsehallintoon, mutta sopimus rikottiin pian. Seurauksena oli kiihkeä taistelu Irakin hallituksen ja kurdien välillä, mikä johti Irakin ja Iranin suhteiden viilenemiseen. Vuonna 1975 Saddam allekirjoitti sopimuksen Iranin šaahi Mohammad Reza Pahlavin kanssa, joka lopetti rajakiistat maiden välillä. Vastapalveluksena Iran myöntyi lopettamaan Irakin kurdien vastarintaliikkeen tukemisen. Sopimuksen seurauksena Irakin kurdien vastarinta päättyi.
Vuonna 1976 Saddam teki valtiovierailun Ranskaan solmien tiiviit suhteet joihinkin liikemiehiin ja poliittisiin piireihin maassa. Ranskan tuella Saddam aloitti ydinohjelman kehittämisen 1980-luvulla. Irakin ensimmäinen ydinreaktori nimettiin ranskalaisen esikuvansa Osiriksen mukaan Osirakiksi (Osiris ja Irak). Israelin ilmavoimat tuhosivat reaktorin Operaatio Operassa vuonna 1981, koska Israelin hallitus epäili sitä käytettävän ydinasekelpoisen uraanin rikastamiseen.
Irakin-Iranin sota
Vuonna 1980 Saddam aloitti sodan Irakin naapurimaata Irania vastaan. Irak oli sopinut muutamien Eufratin ja Tigritin saaren ja jokien suiston, Shatt al-Arabin rajalinjan tarkistuksista šaahin kanssa 1975. Iranin islamilaisen vallankumouksen myötä maiden suhteet kariutuivat. Elokuun lopulla 1980 kerrottiin keskinäisistä tykistötaisteluista rajan tuntumassa ja kahakoista Qasr-i-Shirissä pohjoisessa. Syyskuun 1. päivä Iran teki vastahyökkäyksen ja ilmoitti surmanneensa 46 irakilaista ja tuhonneensa neljä tankkia. Syyskuun 17. päivä Irakin kolme panssarikärkeä tunkeutuivat Iranin alueelle.
Irakin hyökkäystä pidettiin lännessä "ennalta ehkäisevänä iskuna" Iranin islamilaisen vallankumouksen johtajien kehottaessa irakilaisia, varsinkin šiioja, nousemaan johtajiaan vastaan. Irak sanoi 17. syyskuuta irti sopimuksen Shatt al-Arabin hallinnasta ja ottavansa sen omaan valvontaansa. Irakin 22. päivä alkanut hyökkäys pysähtyi viisi päivää myöhemmin Ahvazin ja Susangerdin ulkopuolelle, ja maa tarjosi Iranille aselepoa, mitä se ei suostunut tekemään. Saddam julisti 7. joulukuuta joukkojen pitävän asemansa, muttei etenevän kauemmas. Kahdeksan sotavuotta olivat lähinnä Iranin massiivisia hyökkäysyrityksiä huonosti koulutetuilla ja varustetuilla joukoilla, ilmasotaa, ohjusiskuja kaupunkeihin ja hyökkäyksiä öljytankkereita vastaan. Vuonna 1982 Irakin joukot työnnettiin vastahyökkäyksissä pois Iranin alueelta, eivätkä ne edenneet Iranin puolelle rajaa uudelleen ennen vuotta 1988, mikä pakotti Iranin aselepoon.
Sodan alussa Irakin päävarustaja oli Ranska, joka hyödynsi Irakin ja Neuvostoliiton huonoja välejä ja myi ensimmäisen kahden vuoden aikana 5,6 miljardin dollarin arvosta aseita, kuten hävittäjiä, helikoptereita, telatykistöä, ohjuksia ja elektroniikkaa. thumb|Yhdysvaltain presidentti Reaganin erityislähettiläs [[Donald Rumsfeld vieraili Irakissa joulukuussa 1983.]] Yhdysvallat, jonka suhteet Irakiin olivat katkenneet vuonna 1967 kuuden päivän sotaan, poisti helmikuussa 1982 Irakin terrorismia tukevien valtioiden listalta ja solmi uudelleen diplomaattiset suhteet marraskuussa 1984. Jo ennen tätä Washington toimitti Irakille tiedustelutietoja. Yhdysvaltain luotto Irakin "ruoanhankintaan ja maataloustarvikkeisiin" nousi vuoden 1984 345 miljoonasta 675 miljoonaan vuonna 1985. Vuonna 1987 Irakille myönnettiin yhden miljardin dollarin laina vuodeksi 1988, mikä oli suurin Yhdysvaltain myöntämä laina kautta aikain. Yhdysvaltain vaikutin oli heikentää Iranin islamilaisen vallankumouksen asemaa ja mahdollisesti palauttaa maahan ystävällismielinen hallinto. Yhdysvallat oli jo aiemmin samana vuonna menettänyt merkittävästi asemiaan Neuvostoliiton joukkojen saapuessa Afganistaniin ja nyt menettäessään liittolaisensa šaahin.
Neuvostoliitto julistautui aluksi neutraaliksi sodassa, mutta jatkoi asetoimituksiaan vuoden 1981 keskivaiheilla aloitteen siirtyessä Iranille. Vuoden loppuun mennessä Neuvostoliitto toimitti Irakille 200 T-55 ja T-72 panssarivaunua ja SA-6-ilmatorjuntaohjuksia. Vuotta myöhemmin asetoimitukset kasvoivat ja vastineeksi Saddam julisti armahduksen Irakin vankiloissa oleville kommunisteille. Tammikuussa 1983 Neuvostoliitto solmi kahden miljardin dollarin kaupan T-62 ja T-72-vaunuista, MiG-23 ja MiG-25-hävittäjistä ja Scud-B ja SS-21-ohjuksista. Vuoteen 1987 mennessä Neuvostoliitto myi Irakiin 800 T-72-vaunua ja ultramoderneja MiG-29-hävittäjiä.
Egypti myi Irakille 250 T-55-panssarivaunua ja Tu-16 ja Il-28-pommittajia. Näiden lisäksi aseita myivät Espanja, Brasilia ja Italia, sekä Britannia varaosia Iranilta vallattuihin vaunuihin.
Sodassa kuoli noin 200 000 irakilaista ja 400 000 haavoittui.
Anfal-kampanja
Irakin–Iranin sodan lopulla alkaen 28. helmikuuta aina syyskuuhun 1988 asti Irakin kurdeja vastaan käytiin niin sanottu Al-Anfal-kampanja "Kemikaali-Ali"-lisänimen saaneen Ali Hassan al-Majidin johdolla. Osa Pohjois-Irakista julistettiin kielletyksi alueeksi, ja sinne jääneet poistettiin systemaattisesti. Suuri osa aseikäisistä miehistä teloitettiin. Vuoteen 1988 mennessä arviolta 4 000 kylää oli tuhottu, 180 000 ihmistä tapettu ja 1,5 miljoonaa karkotettu.
Halabjan kylän verilöyly
Kurdisissit olivat vallanneet Halabjan pikkukaupungin 16. maaliskuuta, jossa oli sillä hetkellä noin 40 000 asukasta – monet heistä olivat paenneet vuorille. Irakin armeija tulitti kaupunkia raskailla aseilla, myös kemiallisilla aseilla. Tällöin arvellaan jopa 3 200–5 000 kurdin kuolleen. Joka tapauksessa moniin eri taistelukaasuihin kuoli ainakin satoja, ja ehkä 7 000–10 000, vammautui. Irak kuitenkin syytti iskusta Irania. Myös Yhdysvaltain virallinen kanta oli 90-luvulla se että Iran olisi tehnyt iskun. Toista puhuvat HRW:n 1992-1994 tekemä tutkimus ja SIPRI:n 2007 julkaisema tutkimus. Olisi ollut erikoista, jos kaasuhyökkäys oli Iranin suorittama, koska Iran ei tiettävästi käyttänyt Irakin-Iranin sodassa kemiallisia aseita Irakin tavoin.
Persianlahden sota
Irak syytti 18. heinäkuuta 1990 Kuwaitia öljyn varastamisesta 2,4 miljardin Yhdysvaltain dollarin arvosta maiden raja-alueen kentiltä. Irak oli Iranin sodan aikana saanut Kuwaitilta 15 miljardin dollarin arvosta korotonta lainaa. Egyptin presidentti Hosni Mubarak neuvotteli Irakissa kuusi päivää, mutta tulokseen ei päästy. Yhdysvaltain osuus Kuwaitin valloituksen rohkaisuun on epäselvä. Raporttien mukaan Yhdysvaltain lähettiläs April Glaspien on kerrottu ilmoittaneen Saddamille, "ettei Yhdysvalloilla ole näkemyksiä arabien välisistä kiistoista."
Kello 02.00 2. elokuuta 1990 Saddam teki kohtalokkaan virheen määrätessään armeijansa miehittämään pienen naapurivaltionsa. Kuwait julistettiin Irakin 19. maakunnaksi ja sen kultavarat siirrettiin Irakiin. Länsimaat tuomitsivat miehityksen ja jäädyttivät Kuwaitin ja Irakin varat. Sen sijaan Jordania, Jemen ja PLO tukivat Irakin vaatimusta ja arabinationalistit juhlivat sitä ensimmäisenä askeleena kohti yhteistä kotimaata.
Seuraavina kuukausina Yhdysvallat ja Britannia kokosivat 29 maan Irakin vastaisen koalition, johon kuuluivat myös Egypti ja Syyria. Yhdysvaltain George Bushin ja Neuvostoliiton Mihail Gorbatšovin yhteisymmärryksellä Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto määräsi Irakin vetäytymiselle aikarajaksi keskiyön 15. tammikuuta. Saudi-Arabiaan koottiin puolen miljoonan miehen ja 500 taistelukoneen sotavoima. Sotaa edelsi myös molempien puolten armoton propagandakampanja. Irakissa tuleva sota nimettiin "kaikkien sotien äidiksi." Kun Irak ei vetäytynyt, liittouma aloitti operaatio Desert Stormin pommittamalla Bagdadia 16. tammikuuta 1991. Yhdysvaltain johtaman kansainvälisen YK:n alaisen liittoutuman lähettämät maajoukot häätivät irakilaiset Kuwaitista helmikuussa 1991. Maasotatoimet pysäytettiin sata tuntia myöhemmin.
Persianlahden sodasta tuli myös ympäristökatastrofi Irakin joukkojen laskettua Persianlahteen yhdeksän miljoonaa barrelia öljyä ja sytytettyä 600 öljylähdettä tuleen ilmasuojaksi. Liittouman joukot käyttivät ammuksissaan köyhdytettyä uraania, joka irakilaisten tietojen mukaan on yhdeksänkertaistanut syöpäriskin maan eteläosassa.
Seuraavien kuukausien aikana ilmeni että maasotakampanja jäi liittouman kannalta kesken. Irakin kurdeja ja šiioja rohkaistiin syöksemään Saddam vallasta, ja maan etelä- ja pohjoisosissa puhkesi kapinoita, jotka Saddam kukisti paljolti vahingoittumatta jääneen tasavaltalaiskaartin avulla.
Kauppasaarto ja asetarkastukset
Vuosina 1991–2003 kansainväliset suhteet säilyvät viileinä ja Irak oli kauppasaarrossa ja maan etelä- ja pohjoisosa lentokiellossa. YK:n tarkastajat syyttivät maata joukkotuhoaseiden piilottelusta.
Huhtikuussa 1991 YK:n päätöksellä perustettiin asetarkastajien ryhmä UNSCOM, jonka tavoitteena oli riisua Irak kielletyistä aseista. Maaliskuussa 1991 julistettiin maan pohjoisosa lentokieltoon Irakin kurdien suojelemiseksi. Samanlainen lentokieltoalue perustettiin maan eteläosaan 1992 Irakin jatkettua šiiojen vastaisia toimia. Brittiläiset ja Yhdysvaltain hävittäjät partioivat alueita ja pommittivat aika ajoin Irakin ilmatorjuntaa, joka oli lukinnut tutkansa koneisiin. Pohjoisen lentokieltoaluetta laajennettiin 1996 edelleen Irakin tuettua erästä kurdiryhmää toista vastaan.
Kesäkuussa 1993 presidentti Clinton määräsi ilmaiskun Irakin tiedustelun päämajaan vastaukseksi entistä presidentti Bushia vastaan suunnitellusta murhayrityksestä Kuwaitissa kaksi kuukautta aiemmin.
Kauppasaarrossa olevan Irakin kansan kärsimyksien lieventämiseksi YK aloitti 1991 öljystä ruokaa -ohjelman, jossa Irak sai myydä pieniä määriä öljyä ruuan ja lääkkeiden hankkimiseksi. Irak hyväksyi ohjelman vasta 1995 kun summa oli korotettu kahteen miljardiin dollariin. Ensimmäiset ruokalastit toimitettiin kuitenkin vasta maaliskuussa 1997.
Joulukuussa 1998 Yhdysvallat ja Britannia suorittivat kolmipäiväisen pommituskampanjan "operaatio Desert Fox" noin sataa Irakin sotilaallista kohdetta vastaan maan ja YK:n asetarkastajien välien huonontuessa. Irak syytti toistuvasti asetarkastajia vakoilusta, jonka syytöksen useat lehdet vahvistivatkin 1999 aikana. Richard Butlerin johtama UNSCOM hajotettiin kesäkuussa 1999 ja se korvattiin pelkästään YK:n henkilöstöstä koostuvalla UNMOVICilla, mutta Irak ei päästänyt sen tarkastajia maahan.
Irakin sota
Yhdysvaltain ulkopolitiikka muuttui syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen aggressiivisemmaksi. Tammikuussa 2002 Yhdysvaltain presidentti George W. Bush sanoi Irakin kuuluvan pahan akseliin Iranin ja Pohjois-Korean kanssa.
Marraskuussa 2002 YK:n turvallisuusneuvosto hyväksyi viikkojen kiistelyn jälkeen päätöslauselman 1441, joka vaati Irakia luopumaan joukkotuhoaseista ja uhkasi sitä "vakavilla seurauksilla". Yhdysvallat ja Britannia vaativat uutta päätöslauselmaa, joka olisi sallinut sotavoiman käytön Irakia vastaan. Sellaista ei ikinä hyväksytty, ja Ranska ja Venäjä uhkasivat käyttää veto-oikeuttaan sellaisen estämiseen.