cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kovjoen vesistö
Vesistöalueen koskia
Vesihallituksen koskiluettelossa pääuomassa ilmoitettiin Bergforsenin pudotukseksi ilmoitettiin 2,5 metriä ja kosken pituudeksi 50 metriä. Koskessa on toiminut saha ja vesimylly. Dalabäckenissä on Klackforsenissa toiminut mylly.
Pääuoma
Kovjoen pääuomalla on monia nimiä sen eri osuuksilla. Luultavasti vanhin käytetty nimitys on ollut Kov å tai Kovjoki. Joki virtaa aikoinaan hyvin soistuneen alueen läpi, joka on nykyään tiheästi ojitettua ja joenvarresta paikoitellen peltomaaksi raivattua. Kovjoen kylän yläpuolella joki virtaa aution, mutta tiheästi ojitetun, suoalueen läpi. Tätä osuutta kutsutaan paikallisesti myös nimellä Långängsån. Yläjuoksulla joki ikään kuin muodostuu usean pienemmän virtaveden yhtyessä toisiinsa. Kohta sijaitsee 44 kilometriä joen suistosta mitattuna. Siellä yhtyvät suurimpina ojina idästä tuleva Träskbäcken ja kaakosta tuleva Åvista å toisiinsa. Tätä voi pitää Kovjoen nimeä kantavan uoman alkukohtana. Åvista å on Kovjoen pääuoman jatke yläjuoksulla, sillä sen valuma-alue on 41 neliökilometriä, kun se Träskbäckenillä on vain 20 neliökilometriä. Åvista å alkaa siellä sijaitsevasta Kauhajärvsjönistä. Alajuoksulla pääuoman nimet ovat historiallisesti uudempia. Maankohoaminen on siirtänyt joen suistoa kauemmaksi luoteeseen päin. Tulvantorjunnan nimissä siellä tehdyt uoman ruoppaukset ja kanavien oikaisut ovat muuttaneet luontaista virtausta. Sundbyn kohdalla jokea kutsutaan myös nimellä Sundbyå ja alempana lähellä pientä Sandsundsfjärdenin järveä sitä kutsutaan nimellä Sundbäcksån. Järven jälkeen on vielä nimetön kanava, jolla Kovjoen pääuoma laskee Luodonjärveen.
Kovjoki
Pääuoman alin osuus muodostuu Kovjoesta, jonka sivujoet on kerätty alla näkyvään taulukkoon, ja latvoilla Åvista åsta. Etäisyydet suistosta tarkoittaa etäisyyksiä Luodonjärven rannasta.
Järviä
Kovjoen yhteydessä usein mainittuja Luotojärvi ja Sandsundsfjärden eivät lueta mukaan Kovjoen vesistöalueen vesistöihin. Kun vesistöalueen järvisyys on alle prosentin, niin seuraavat vähälukuiset järvet kuuluvat niihin. Kovjoen alajuoksun läheltä löytyy Degernästräsket (15 ha), jonka laskuoja Myrsbäcken yhtyy Kovjokeen Sundbyssä. Keskijuoksulla sivuojien valuma-alueilta löytyvät esimerkiksi Nåpisjön (21 ha) ja Nevasjön (4 ha). Ne ovat kumpikin suojärviä, joiden lyhyet laskuojat yhtyvät pääuomaan. Suurimman sivujoen Dalasbäckenin valuma-alueella sijaitsevat esimerkiksi Hysalträsket (24 ha) ja Brännvattnet (2 ha). Hysalträsket sijaitsee alajuoksulla rautatien varressa Sorvistin lähellä. Brännvattnet sijaitsee Lillkauhan vieressä, mutta se laskee eri kautta Kovjokeen. Träskbäckenin valuma-alueella ovat esimerkiksi Stipiksjön (11 ha) ja Abborrvattnet (10 ha). Ne sijaitsevat Kronoskogenissa tiheään ojitetulla suoalueella. Vesistöalueen latva-alueella eli Åvistån valuma-alueella sijaitsevat uomassa sijaitseva läpivirtausjärvi Lillkauha (11 ha) ja lähdejärvi Kauhajärvsjön (33 ha).
Sukelluskello
thumb|250px|Sukelluskello thumb|250px|Sukelluskello Sukelluskello on ylhäältä suljettu ja alhaalta avoin lieriön tai kellon muotoinen laite. Kun sukelluskello lasketaan veden alle jää sen sisään ilmatasku, jossa sukeltaja voi oleskella. Sukellustehtäviä varten sukeltaja poistuu kellosta.
Varhaisista sukelluskelloista sukeltajat poistuivat henkeään pidättäen vain hetkeksi. Nykyaikaisia sukelluskelloja käytetään työsukeltajien laskemiseen sukelluskohteelle, työ kellon ulkopuolella tapahtuu sukellusvarusteissa.
Laitteen nimitys tulee varhaisista kirkonkelloja muistuttavista laitteista.
Sukelluskellon toimintaperiaate on tunnettu jo antiikin ajoista. Pian Wasa-laivan vuonna 1628 tapahtuneen uppoamisen jälkeen aluksen hylylle laskeuduttiin sukelluskellolla.
Nykyään kelloja käytetään ammattisukelluksessa. Nykyiset sukelluskellot ovat sukeltajan toimintasyvyyteen paineistettuja kammioita. Niistä poistutaan yleensä suljettavan luukun kautta.
Normaalisti sukelluskelloon johdetaan hengityskaasu ja sukelluspuvun lämmitykseen tarvittava kuuma vesi pinnalta umbilikaalia eli kaapeliletkuyhdettä pitkin. Normaaliin sukelluskelloon mahtuu neljä henkilöä. Sukelluskellojen rakentamisen käytäntöjä määritellään muun muassa American Society of Mechanical Engineers (ASME) -järjestön julkaisemissa ohjeissa.
Avainsäätiö
Avainsäätiö on vuonna 1985 perustettu Lahdessa sijaitseva säätiö, jonka tarkoituksena on edistää eri tavoin tukea tarvitsevien, kuten vammaisten osallistumis- ja vaikutusmahdollisuuksia järjestämällä kuntoutumista ja selviytymistä tukevia sosiaalipalveluja. Sen nimi oli vuoteen 2000 Etelä-Hämeen Vammaistalosäätiö.
RAY tukee säätiön hanketta "Esteetön viestintä - yhteinen asia" 300 000 eurolla vuodessa vuosina 2011–2014.
Tallkrogen
thumb|300px|Pientaloja Tallkrogenissa.
Orrnäs
Orrnäs on rekisterikylä Kemiönsaaren kunnassa. Kylä sijaitsee Kemiön pohjoisosassa meren rannalla.
Avainsäätiö
Säätiön johdossa toimii Kristiina Korkala.
Tallkrogen
Tallkrogen (lempinimeltään Tallis) on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee eteläisen Tukholman alueella (Söderort), ja kuuluu hallinnollisesti Farstan kaupunginosa-alueeseen. Sitä rajaavat Gamla Enskeden, Gubbängenin ja Svedmyran kaupunginosat. Tallkrogen muodostettiin vuonna 1934. Nykyisin siellä on asukkaita noin 3900. Maa-alaltaan kaupunginosa on 1,22 neliökilometriä. Tallkrogen on saanut nimensä vanhasta oluttuvasta.
Orrnäs
Orrnäsin kyläalue on kahdessa osassa. Ydinalue muodostuu Orrnäsin tilan ympäristöstä Ornaistenlahden rannalla ja toinen alue on peltomaata Suomenkulmantien varrella. Skäggbölen kylä jää kyläalueiden väliin. Mosanoja virtaa Orrnäsin läpi laskien Ornaistenlahteen. Orrnäsin tila on kulttuurihistoriallisesti merkittävä kokonaisuus ja tämän lisäksi kylässä on vain muutamia muita taloja ja pari kesämökkiä.
Avainsäätiö
Avainsäätiö on SOSTEn jäsen.
Nordische Gesellschaft
Nordische Gesellschaft eli NG oli 1921 perustettu saksalainen järjestö, jonka perustajia olivat lyypekkiläiset kauppiaat ja Hansa-perinteen jatkajat. Sen tarkoituksena oli edistää kaupankäyntiä mutta myös Saksan ja Pohjoismaiden välistä kulttuurivaihtoa. Järjestö joutui vähitellen politiikan työkaluksi, ja vuodesta 1934 lähtien sen tavoitteena oli kansallissosialismin juurruttaminen Pohjoismaihin.
Järjestön johtajana oli Alfred Rosenberg. Hän kannatti niin sanottua Nordische Gedankea, ajatusta että saksalaiset ja pohjoismaalaiset olivat samaa verta ja rotua, ja yhteisiä vihollisia olivat bolsevikit ja juutalaiset. Markku Jokisipilän ja Janne Könösen teoksessaan Kolmannen valtakunnan vieraat (2013) esittämän näkemyksen mukaan Rosenbergin Pohjola-intoilun taustalla oli hänen Tallinnassa viettämänsä lapsuus ja baltiansaksalainen syntyperä. Rosenberg opiskeli arkkitehtuuria Riiassa.
Syyslaulu (albumi)
20 suosikkia – Syyslaulu on vuonna 1995 20 suosikkia -sarjassa julkaistu Ankin ja Cumulus-yhtyeen kokoelmalevy.
Kappaleet
Vuoden 1995 kokoelma-albumit Suomalaiset albumit
Louisville
Louisville on Yhdysvalloissa Kentuckyn osavaltiossa sijaitseva kaupunki. Se on asukasluvultaan Kentuckyn suurin ja Yhdysvaltojen 26. suurin kaupunki. Louisville sijaitsee Ohiojoen varrella.
Vuonna 2000 Louisvillessä oli 256 231 asukasta. Vuonna 2003 Louisville ja Jeffersonin piirikunta yhdistyivät yhteiseen hallintoon, jonka nimeksi tuli Louisville-Jefferson County Metro Government, lyhyemmin Louisville Metro. Tilastoissa näkyy myös Louisville Metro balance, jossa on mukana entinen Louisville ja siihen kiinni kasvaneet esikaupungit, mutta ei erillisiä lähiöitä. Vuoden 2010 väestönlaskennassa tämän balance-alueen väkiluku oli 597 337, kun koko hallintoalueella oli 741 096 asukasta. Metropolialueella asuu kokonaisuudessaan 1,5 miljoonaa asukasta Indianan Clarkin, Floydin, Washingtonin ja Harrisonin piirikunnissa.
Kaupungissa sijaitsee Louisvillen yliopisto, joka on perustettu vuonna 1798.
Ilmasto
Vuoden kuumin kuukausi on heinäkuu, keskimääräinen ylin lämpötila 31,5 °C. Kylmintä on tammikuussa, keskimääräinen alin -2,9 °C. Vuoden keskimääräinen sademäärä on 1140 mm, lunta kertyy 33 cm.
Henna-Riikka Haikonen
Henna-Riikka Haikonen (s. 20. elokuuta 1993) on suomalainen suunnistaja. Hän saavutti nuorten MM-hopeaa viestissä vuonna 2013 ja sijoittui samoissa kisoissa henkilökohtaisilla matkoilla parhaimmillaan kymmenenneksi pitkällä matkalla. Aikuisten MM-kilpailuissa 2018 hän sijoittui keskimatkalla 22:nneksi.
Skäggböle
Skäggböle on kylä Kemiönsaaren kunnassa. Kylä sijaitsee Kemiön pohjoisassa Suomenkulmantien varrella.
Skäggbölen naapurikylät ovat Kuggböle, Orrnäs, Tavastrona ja Berga. Skäggböle on pääasiassa peltoa ja kylän harva asutus sijoittuu Suomenkulmantien varrelle. Kylän historiallinen kylätontti sijaitsee Kukkulamäellä Mosanojan varrella. Tontilla on jäljellä vanhojen rakennusten kivijalkoja.
Varhaisin maininta Skäggbölestä on vuodelta 1406. Skäggbölessä on ollut 1500-luvulla viisi taloa, joista kaksi on ollut rälssitiloja. Orrnäs on erotettu Skäggbölestä 1630-luvulla. Skäggbölen rälssimaat on peruutettu kruunulle vuonna 1688. Tuolloin kylässä oli kolme taloa, joista kaksi yhdistettiin Orrnäsiin 1870-luvulla. Viimeisestä kantatalosta Norrgårdista on lohkottu 1900-luvun aikana useampi pientila.
Karjalaiset
Suomessa suomalaiseen karjalaisten heimoon kuuluvia suomalaisia asuu Etelä-Karjalan ja Pohjois-Karjalan maakunnissa, jotka ovat osa Suomen historiallisiin maakuntiin kuuluvaa Karjalan historiallista maakuntaa. Eri puolilla muuta Suomea asuu toista maailmansotaa seuranneiden alueluovutusten jälkeen pääosin entisestä Viipurin läänistä muualle Suomeen asutettua Karjalan siirtoväkeä historiallisen Karjalan maakunnan kaakkois- ja itäosista.
Suomen karjalaiset Etelä-Karjalassa sekä entisen Viipurin läänin länsiosista kotoisin olevat siirtokarjalaiset puhuvat suomen kielen itämurteisiin kuuluvia kaakkoismurteita. Suomen karjalaiset Pohjois-Karjalassa puhuvat päosin suomen kielen itämurteisiin kuuluvia savolaismurteita.
Venäjällä karjalaisten kansan asuinalueita ovat Karjalan tasavalta ja Tverin Karjala sekä osat Murmanskin aluetta ja Leningradin aluetta. Karjalaiset Venäjällä puhuvat karjalan kieltä. Karjalan kielessä erot murteiden välillä ovat suuret. Päämurteita ovat varsinaiskarjala ja livvinkarjala. Aiemmin karjalan kielen murteeksi luettu lyydin kieli luetaan nykyään yleensä omaksi kielekseen.
Rautakautinen muinais-Karjala
Karjalaiset muotoutuivat omaksi heimokseen viikinkiajalla 700–800-luvuilla. Tuolloin alueelle saapui suomensukuisia uudisasukkaista kahdesta ilmansuunnasta: osa tuli vesistöreittejä pitkin Volgan suunnalta, osa puolestaan läntisestä Suomesta. Karjalaiset eli Korelan (Käkisalmen) seudun asukkaat mainitaan omana ryhmänään ensimmäisen kerran vuonna 1143, tosin skandinaavisissa saagoissa mainitaan jo aikaisemmin paikannimet Kirjalabotn (Karjalanpohja) ja Kirjalaland. Vielä tuolloin karjalaiset eivät muodostaneet yhtenäistä kansaa tai valtiota vaan elivät suhteellisen erillisinä yksikköinä muun muassa Karjalankannaksella, Viipurinlahden ympäristössä sekä Laatokan länsi- ja pohjoisrannalla. Näillä alueilla muotoutui niin sanottu muinaiskarjalan kieli, jonka puhujia siirtyi rautakauden loppuvaiheessa ja keskiajalla myös Savoon, Vienan rannoille ja jopa Pohjois-Pohjanmaalle.
Karjala joutui Novgorodin valtaan 1200-luvulla, jolloin se muodosti Käkisalmesta (Korelasta) käsin hallitun alueen. Karjala mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin volostina eli hallintoalueena vuonna 1270. Ruotsi valtasi jalansijan Karjalankannakselta vuonna 1293 valloittamalla karjalaisten kauppapaikkana toimineen Viipurin. Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323 Novgorod luovutti Ruotsille Äyräpään, Jääsken ja Savilahden.
Karjalan kansa jakaantuu
Karjalan asutus jakaantui keskiajalla, kun Karjala jaettiin Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323 Ruotsin ja Novgorodin kesken.
1600-luvun väestömuutos Karjalassa
1600-luvulla Ruotsin alaisuuteen joutui sotien seurauksena ortodoksisia karjalaisia, joita asui silloisen Käkisalmen läänin (muun muassa nykyinen Pohjois-Karjala) alueella. Tätä ortodoksiväestöä pakeni sotien ja uskonnollisen vainon vuoksi muun muassa Tverin alueelle. Monissa pitäjissä paikalleen jääneet ortodoksit kääntyivät muutaman sukupolven kuluessa luterilaisiksi. Tyhjiksi jääneille maille taas tuli luterilaista väestöä, joka läänin pohjois- ja keskiosissa oli suurelta osin savolaistaustaista. Näitäkin Karjalan uusia asukkaita alettiin vähitellen kutsua karjalaisiksi. Heidän perujaan Pohjois-Karjalassa puhuttu murre liittyy savolaismurteisiin eikä eteläisemmässä Karjalassa puhuttuihin kaakkoismurteisiin. Käkisalmen läänin eteläosassa Karjalankannaksella tyhjiksi jääneet alueet asutettiin paljolti Länsi-Karjalasta eli Äyräpään, Jääsken ja Lappeen kihlakunnista käsin, mistä syystä läänin eteläosan murre on ollut suomen kielen kaakkoismurretta eli karjalaismurretta.
Suomen ja karjalan kielen puhujat 1600-luvun jälkeen
Ruotsin ja sittemmin itsenäisen Suomen alueelle jäänyt ortodoksiväestökin suureksi osaksi siirtyi puhumaan suomea (savoa tai kaakkoismurretta) jo varhaisessa vaiheessa. Poikkeuksen tässä muodostivat niin sanotun Raja-Karjalan asukkaat. Venäjän valtaan jääneessä Itä-Karjalassa suomesta eroava karjalan kieli on säilynyt näihin päiviin saakka, joskin sen puhujien määrä on 1900-luvulla romahtanut.
Karjalaiset Suomessa
Suomen Etelä-Karjalan maakunnassa puhuttavan kielen katsotaan edustavan suomen kaakkoismurteita, kun taas Pohjois-Karjalassa puhutaan murretutkijoiden mukaan suomen kielen savolaismurteita. Murreraja kulkee Parikkalan kunnan tienoilla. Kaakkoismurteet eli suomen karjalaismurteet jakautuvat varsinaiskarjalaa muistuttaviin sisämaan murteisiin ja inkeroista muistuttaviin rannikon murteisiin. Murteesta huolimatta pohjoiskarjalaisiakin pidetään yleensä karjalaisina eikä savolaisina, tosin osa heistä mieltää itsensä itäsuomalaisiksi.
Karjalaisevakkoja asutettiin kaikkialle Suomeen, minkä vuoksi karjalaiset ovat nykyisin levittäytyneet laajalle, mutta he ovat sulautuneet kaikkiin paikallisiin väestöihin.
Osa Suomen karjalaisista on rajakarjalaisten ja vienankarjalaisten karjalankielisiä jälkeläisiä. Suomen karjalankieliset ovat pääasiassa ortodokseja ja kuuluvat etnisesti samaan ryhmään, kuin Venäjän karjalankieliset.
Karjalaisiin liittyviä mielikuvia
Kaarlo Hännisen Kansakoulun maantieto ja kotiseutuoppi yksiopettajaisia kouluja varten vuodelta 1929 sanoo karjalaisista seuraavaa: "Karjalainen on solakkavartaloinen ja pitempi. Silmät ovat tummemmat, tukka tavallisesti ruskea ja usein kihara. Luonteeltaan karjalainen on reipas, puhelias ja toimelias. Hänellä ei kuitenkaan ole hämäläisen sitkeyttä töissään. Se nähdään varsinkin siinä, että hänellä ei ole maanviljelyyn niin suurta halua kuin hämäläisillä. Sen sijaan tekee hän mielellään kauppaa. Karjalainen rakastaa laulua ja soittoa."
Karjalaiset Venäjällä
Venäjällä karjalaisten kansan pääasiallisia asuinalueita ovat Karjalan tasavalta ja Tverin Karjala. Karjalaisten kansa puhuu pääosin karjalan kieltä. Karjalan kielessä erot murteiden välillä ovat suuret. Päämurteita ovat varsinaiskarjala ja Livvinkarjala. Aiemmin karjalan kielen murteeksi luettu lyydin kieli luetaan nykyään yleensä omaksi kielekseen.
Miinalaiva Pohjanmaa
Miinalaiva Pohjanmaa, nykyisin M/S Pohjanmeri, oli Suomen merivoimien lippulaiva, joka toimi koululaivana vuodesta 1982 vuoteen 2013 ja on nykyisin siviilikäytössä merenmittaustehtävissä. Kriisiaikana laivan tehtävänä oli toimia johtoaluksena ja miinalaivana. Se on valmistunut vuonna 1978 ja on jäissäkulkukykyinen. Koneina siinä on kaksi Wärtsilä Vasa 16V22 -dieselmoottoria, ja sen toimintamatka on 3 500 meripeninkulmaa.
Historia
Alus rakennettiin Wärtsilän Helsingin telakalla 1979. Se luovutettiin 8. kesäkuuta 1979. Vuodesta 1982 se toimi merivoimien koululaivana ja teki vuosittain pitkän koulutuspurjehduksen Suomen Joutsenen ja Matti Kurjen perinteitä noudattaen. Aluksen nimi periytyy 1770-luvun saaristolaivaston Pohjanmaa-luokasta.
Alus uudistettiin täysin vuosina 1996–1998, jolloin muun muassa vanha 120 millimetrin keulatykki vaihdettiin 57 millimetrin automaattitykkiin. Aluksen merenkulkujärjestelmät kuuluivat maailman nykyaikaisimpiin. Ne yhdistivät merenkulkututkat sekä ECDIS- ja AIS-järjestelmät saumattomasti yhteen navigoinnin tueksi, jolloin saadaan kattavaa meritilannekuvaa.
Tehtävät
Pohjanmaan päätehtäviä olivat miinoitus, koululaivatehtävät ja osallistuminen kansainväliseen kriisinhallintaan. Alus osallistui vuosittain pidettäviin kansainvälisiin harjoituksiin ja koulutti vapaaehtoisia merisotilaita kriisinhallintatehtäviin. Koulutuspurjehduksilla se vieraili ulkomaisissa satamissa.
Pohjanmaan miinoitusjärjestelmä oli alan parhaimmistoa Suomen puolustusvoimien mukaan, minkä ansiosta se pystyi tekemään hyvin tarkkaa, lähes automaattista miinoitusta.
Vuoden 2011 aikana Pohjanmaa osallistui Euroopan unionin merirosvouden vastaiseen Atalanta-operaatioon Adeninlahdella tehtävänään suojella ruokakuljetuksia. Se saapui alueelle 1. helmikuuta.
6. huhtikuuta 2011 Pohjanmaa otti kiinni laivan, jota epäiltiin yhdeksi merirosvojen emälaivoista. Alus pysähtyi vasta, kun sen eteen ammuttiin varoituslaukauksia. Laivalta löytyi aseita ja merirosvoukseen liittyvää materiaalia. Laivan 18 miehistönjäsentä vangittiin. Merirosvojen alus räjäytettiin ja upotettiin kolme päivää myöhemmin.
Palveluksen jälkeen
Laivaa suunniteltiin jo romutettavaksi, kun sopivaa ostajaa ei ensin löytynyt, mutta lopulta sen ostajaksi löytyi valtion omistama Meritaito Oy, jolla on käyttöä sille merenmittaustehtävissä. Sen olisi ollut halukas ostamaan myös turkulainen meripalveluyritys Alfons Håkans, mutta tarjousta ei hyväksytty, koska yritys ei osannut sanoa tarkkaa käyttötarkoitusta. Sitä ei myöskään haluttu museoida, sillä museoinnin kustannukset olisivat tulleet liian kalliiksi.
Kesällä 2016 Meritaito Oy maalasi aluksen siviiliväreihin Perniössä Teijon telakalla. Alukseen myös asennettiin mittalaitteita ja se nimettiin uudelleen Pohjanmereksi. Aiemmin aluksesta oli purettu tykit ja muu sotilasmateriaali Upinniemessä.
TramWest
thumb|400px|TramWestin linjastoehdotus. TramWest oli joukkoliikennesuunnittelijoiden ja -harrastajien kansalaisaktivismina tekemä selvitys pikaraitiotiestä Suomen pääkaupunkiseudulle vaihtoehtona Länsimetroa puoltavalle raide-YVA:lle. Selvityksessä pikaraitiotie olisi investointina länsimetroa halvempi, etenkin koska raitiotiepysäkit ovat edullisempia kuin metroasemat.
Eteläisen pääkaupunkiseudun raideliikenne
Helsingin ja Espoon välinen länsimetrohanke on ollut vireillä jo useamman vuosikymmenen. Se oli merkitty jo alkuperäisen metron suunnitelmiin, mutta jäi tuolloin toteuttamatta Espoon vastustuksen takia. Useamman epäonnistuneen keskusteluyrityksen jälkeen hanke virisi jälleen 1990-luvulla, jolloin 1997 Helsingin kaupunginvaltuusto ehdotti virallisesti Espoon kaupungille länsimetron rakentamista. 1998 Espoon valtuusto taipui ehdotukseen, jossa metroa jatkettaisiin Tapiolaan saakka. 1999 ehdotusta jatkettiin vielä Matinkylään saakka. Länsimetro nousi keskusteluun kunnolla kuitenkin vasta kun 2002 alettiin keskustella pääkaupunkiseudun joukkoliikenteen kehittämisestä. Espoon kaupunki alkoi tuolloin vastoin YTV:n kantaa kannattamaan pikaraitiotien rakentamista.
Raide-YVA
Vuonna 2005 valmistui raide-YVA (ympäristövaikutusten arviointimenettely), jonka tarkoituksena oli selvittää sekä taloudelliset, sosiologiset että ekologiset hyödyt ja haitat eteläisen pääkaupunkiseudun julkisen liikenteen kehityksen osalta yhteen raporttiin. Raide-YVA:n mukaan metroratkaisu olisi kannattavin vaihtoehto eteläisen pääkaupunkiseudun liikenteen ratkaisuksi. YVA-selvitys herätti kuitenkin vastustusta, sillä sen sanottiin tahallisesti suosivan metroratkaisua pikaraitiotien kustannuksella mm. suosien liityntäbussiliikenteen ja metron yhdistelmää sellaisin palvelutasokertoimin, joita YVA-selvityksen pikaraitiotievaihtoehdoissa ei ollut.
Ensimmäinen TramWest-suunnitelma
thumb|TramWest-suunnitelman pohjana käytettiin olemassa olevia pikaraitioteitä, kuten [[Strasbourgin esikaupunkeihin vievää raitiolinjaa.]] Kymmenkunta liikennealan ammattilaista, opiskelijaa ja harrastajaa kokosi TramWestiksi nimetyn vastaehdotuksen länsimetrolle, joka esitti metron korvaamista laajemmalla pikaraitiotieverkolla. Ryhmän mielestä raide-YVA:ssa oltiin arvioitu väärin joitakin pikaraitiotiehen liittyviä avainlukuja, minkä seurauksena he lähtivät työstämään omaa pikaraitiotie-esitystään.
Ensimmäisessä suunnitelman esittelyn esittelyn aikaan vuoden 2006 maaliskuussa 57 kilometriä pitkän TramWest-verkon hinnaksi oli arvioitu 365 miljoonaa. TramWestin kannattajat väittivät sen olevan metroa halvempi, laajempi, ympäristöystävällisempi, energiatehokkaampi ja helpompi rakentaa. Espoon kaupunginvaltuusto päätti kuitenkin vuonna 2006 kannattaa maanalaisen metron rakentamista muiden vaihtoehtojen sijaan.
TramWestin päivitys 2008
Länsimetron kustannusarvion kasvaessa TramWestin kannattajat julkistivat alkuvuodesta 2008 jatkokehitellyn suunnitelmansa, jossa oli pyritty korjaamaan alkuperäisen TramWestin ongelmia. Sen linjausta esimerkiksi täsmennettiin sekä Länsiväylän että kantakaupungin alueilla. TramWestiä ei myöskään päivitetyssä suunnitelmassa merkitty päättyväksi Elielinaukiolle alkuperäisen tapaan, vaan sen oli tarkoitus yhtyä Helsingin olemassa olevaan raitiovaunuverkkoon. TramWest-rataa esitettiin myös jatkettavaksi Viikkiin ja Laajasaloon. Päivitetyssä suunnitelmassa hinta-arviota korotettiin 495 miljoonaan euroon.
Kritiikki
Helsingin Sanomien toimittaja Jarmo Huhtamäki kritisoi TramWestiä maaliskuussa 2006 sen utopistisesta "kaikessa paremmasta" suunnitelmasta, joka olisi tuonut uuden, Huhtamäen mielestä tarpeettoman, raideliikennemuodon pääkaupunkiseudun liikenteeseen.
TramWestin päivitetty suunnitelma sai kritiikkiä Espoon teknisen toimen johtajalta Olavi Loukolta sen pienestä suunnitteluryhmästä ja suunnitteluun käytetyn ajan vähyydestä, minkä seurauksena TramWestin laskelmat eivät todennäköisesti olisi olleet kovin pitävät.
María Farantoúri
María Farantoúri (, s. 28. marraskuuta 1947 Néa Ionía ) on kreikkalainen laulaja, poliitikko ja kulttuuriaktivisti, joka on tullut kansainvälisesti tunnetuksi erityisesti Míkis Theodorákiksen ja Mános Chatzidákiksen sävellysten esittäjänä. Farantoúri on esiintynyt Theodorákiksen mukana maailmalla muun muassa Canto General -oratorion ja Mauthausen-sarjan puitteissa. Hän on tehnyt kansainvälistä yhteistyötä erimaalaisten säveltäjien kanssa ja yhdistelee musiikissaan vaikutteita ympäri maailmaa kreikkalaiseen perinteeseen.
Farantoúri on vaikuttanut 1990-luvulla myös politiikassa ja edustanut Kreikan parlamentissa sosialidemokraattista PASOK-puoluetta. Farantoúria pidetään yhtenä suurista kreikkalaisista naislaulajista Nána Moúschourin ja Melína Merkoúrin ohella. Hän on tunnettu syväntummasta, suuresta äänestään ja hänen äänialansa on kontra-altto, puolentoista oktaavin äänialalla. Farantoúri on uransa aikana levyttänyt 12 eri kielellä.
Varhainen elämä
María Farantoúri syntyi marraskuussa 1947 Néa Ioníassa Ateenan esikaupunkialueella. Hänen isänsä, Gerásimos, oli kotoisin Kefalonián saarelta ja äitinsä, Eléni, Kytheralta. Hän kärsi lapsuudessaan terveysongelmista ja joutui olemaan pitkiäkin aikoja sairaalassa lastenosastolla. Laulamisen hän aloitti kouluikäisenä Sýllogos Fílon Ellinikís Mousikís -kuorossa, jonka riveistä vuonna 1963 säveltäjä Míkis Theodorákis nosti esille Farantoúrin ja pyysi häntä tulemaan mukaan orkesteriinsa. Farantoúri oli ottanut klassisen laulun oppitunteja, mutta Theodorákis keskeytti hänen mezzosopraanon urasuunnitelmansa ja alkoi itse kouluttaa Farantoúria lauluilleen sopivaksi.
Farantoúri sekä Theodorákiksen orkesteri vierailivat Moskovassa vuonna 1965. Tällöon armenialainen säveltäjä Aram Hatšaturjan mieltyi Farantoúrin ääneen ja pyysi häntä jäämään Neuvostoliittoon. Farantoúri kuitenkin kieltäytyi ja jatkoi yhteistyötään ja suosiollisesti alkanutta uraansa Theodorakisin kanssa Kreikassa.
Uran alkuvaiheet ja diktatuurin aika
pienoiskuva|[[Arja Saijonmaa, María Fantoúri ja Míkis Theodorákis vuonna 1972.]] Farantoúri levytti 1966 Theodorákiksen sävellysteoksen, Mauthausen-sarjan, debyyttialbumilleen I balánta tou Mauthausen. Hän oli yksi teoksen kantaesittäjistä, ja Theodorákis oli sovittanut teoksen osat nimenomaan Farantoúrin äänelle. Juuri tämän vuoksi Mauthausenia kutsutaan yhdeksi osaksi Theodorákiksen "Kýklos Farantoúria" eli "Farantoúri-sarjaa". Farantoúri kiersi 1960-luvun puolivälissä esiintymässä Theodorákiksen orkesterin mukana pääosin itäisen Euroopan maissa.
Farantoúri joutui pakenemaan Kreikassa noussutta sotilashallintoa Pariisiin sekä myöhemmin Lontooseen. Tällöin, vuosina 1967–1974, hän levytti Theodorákiksen kanssa useita juntanvastaisia protesti- ja rauhanlauluja. Näistä lauluista ajalle tyypillisimmäksi ovat nousseet muiden muassa ”To gelastó paidí (Naurava poika)”, "Sou eípan psémata pollá (He valehtelivat paljon)" ja ”Lígo akóma (Vielä vähän)”. Tuona aikana Theodorákista pidettiin poliittisena vankina Kreikassa, ja myös Farantoúri joutui olemaan maanpaossa Ranskassa, josta hän kiersi Eurooppaa esittämässä Theodorákiksen, kotimaassaan kiellettyjä, sävelmiä.
pienoiskuva|vasen|Farantoúri (vas.) esiintymässä [[Míkis Theodorákis|Míkis Theodorákiksen kanssa 1970-luvulla.]] Tuolloin hän nautti suurta suosiota niin eurooppalaismedioissa kuin konserttiyleisönkin keskuudessa; häntä jopa pyydettiin jäämään Ranskaan ja alkavan kaupalliseksi laulajaksi sekä muoti-ikoniksi, mutta hän kieltäytyi. Farantoúri pääsi käymään kotimaassaan Kreikassa ainoastaan kerran, vuonna 1972, jolloin pidettiin hänen isänsä hautajaiset. Viranomaiset olivat antaneet Farantoúrille sekä hänen seurueelleen 24 tuntia aikaa maassa oleskeluun.
Farantoúri levytti Lontoon-aikanaan vuonna 1971 kitaristi John Williamsin kanssa levyllisen Federico García Lorcan runoja Theodorákiksen säveltämänä albumille Theodorakis Songs of Freedom — Romancero Gitano. Samana vuonna Theodorákis alkoi kehittää orkesterilleen oratoriota chileläisrunoilija Pablo Nerudan runokokoelma Canto Generaliin perustuen. Farantoúrista tuli yksi oratorion kantaesittäjistä Arja Saijonmaan ja Petros Pandisin kanssa.
Juuri sotilasdiktatuurin kaatumisen jälkeen, lokakuussa 1974 Theodorakisin johdolla pidettiin Ateenan Pireuksen suurella Karaiskakis-stadionilla suuri konsertti, jossa esiintyi monia maanpaossa olleita laulajia. Paikalla oli kuulemassa noin 40 000 ihmistä. Farantourin lisäksi esiintymässä olivat muun muassa George Dalaras, Melina Merkouri ja Mariza Koch. Konsertti taltioitiin nimellä "Ta tragoudia tis fotias" ("Tulen lauluja") ja se televisioitiin kansainvälisesti.
Itsenäinen ura alkaa
Vuonna 1977 Farantoúri levytti albumin Tragoúdia diamartyrías apó ólo ton kósmo, johon oli koottu aikakauden suosittuja, etenkin latinalaisamerikkalaisia lauluja. Albumi sisältää muun muassa Victor Jaran ja Violeta Parran lauluja sekä negrospirituaaleja. Albumi myi kultalevyyn oikeuttavan määrän. Saman vuosikymmenen lopulla Farantoúri levytti myös albumillisen Bertolt Brechtin ja Kurt Weillin lauluja (”I Tzéni ton peiratón (Piraatti-Jenny)”, ”Alabama song”) ja teki yhteistyötä kreikkalaissäveltäjä Mános Loḯzoksen kanssa levyttäen hänen kappaleitaan muun muassa albumille Ta Négrika.
Farantoúri aloitti sittemmin vuosia kestäneen yhteistyönsä kreikkalaissäveltäjä Mános Chatzidákiksen kanssa albumilla I Epochí tis Melissánthis vuonna 1980. Seuraavana vuonna hän esiintyi puolestaan Theodorákiksen kanssa Kuubassa konsertissa, jossa oli edustettuna Kuuban silloinen poliittinen johto, mukaan lukien Fidel Castro. Samana vuosikymmenenä hän piti useita suuria konsertteja Ateenassa Herodes Atticuksen odeionissa muun muassa Zubin Mehtan, Jan Garbarekin ja Eléni Karaḯndroun kanssa. Karaḯndroun kanssa Farantoúri levytti myöhemminkin muun muassa konserttitallenteen Elegy of the Uprooting vuonna 2005. Tällöin, 1980-luvun puolivälin jälkeen, hän vetäytyi julkisuudesta parin vuoden ajaksi lapsensa syntymän sekä kansanedustajuuden vuoksi. Vuonna 1987 Farantoúri kuitenkin vieraili Espanjassa talossa, jossa runoilija Federico Garcia Lorca oli syntynyt ja jossa Garcia Lorcan sisko, Isabel Garcia Lorca asui vielä tuolloin. Farantoúri lauloi runoilija Garcia Lorcan siskolle sekä maalari José Caballerolle lauluja Theodorakisin säveltämästä, kreikankielisestä Romanceros Gitanos -laulusarjasta.
pienoiskuva|Farantoúri ja säveltäjä [[Giórgos Kagialíkos.]] Vuosikymmenen vaihteessa Farantoúri levytti muun muassa Mercedes Sosan ja Dionýsis Savvópouloksen kanssa albumin 17 Songs, joka sisältää yhteensä 17 laulua, kreikaksi, englanniksi, portugaliksi, italiaksi, saksaksi, ranskaksi ja espanjaksi. Orkesteria johti kuubalainen Leo Brouwer ja tuottajana toimi Vangelis, jonka kanssa Farantoúri on tehnyt aiemminkin yhteistyötä. Farantoúrin pitkäaikainen ystävä ja työtoveri on myös turkkilainen säveltäjä ja kirjailija Zülfü Livaneli, jonka kanssa hän on pitänyt useita konsertteja 1970-luvun lopulta lähtien Kreikan ja Turkin suhteiden ja solidaarisuuden vaalimisen puolesta. Tunnetuimpia heidän yhteisistä lauluistaan ovat Livanelin säveltämät ”San to metanásti (Siirtolaisen lailla) ja ”Leïlim léi”. Farantoúri on myös konsertoinut naistriona kreikkalaiskollegoidensa Élli Paspalán ja Savína Giannátoun kanssa 1990-luvun lopulta lähtien. Saman vuosikymmenen puolivälissä Farantoúri tutustui italialaiseen Lucio Dallaan, jonka lauluja Farantoúri lauloi albumille I María Farantoúri tragoudá Lucio Dalla, kreikaksi ja italiaksi. Tämän albumin lauluista etenkin "Caruso" on jäänyt pysyvästi Farantoúrin ohjelmistoon.
Vuonna 1998 hän levytti yhteistyössä Theodorákiksen ja saksalaisen levy-yhtiö Peregrina Musicin kanssa kaksi albumia (Serenátes sekä Ásmata) Theodorákiksen ennen julkaisemattomia kappaleita. Vuosituhannen alussa Farantoúri julkaisi säveltäjä Léna Plátonoksen kanssa yhteistyöalbumin I tríti pórta sekä konserttitallenteen Énas aiónas ellinikó tragoúdi, joka on kokoelma kreikkalaisista kansanlauluista vuosisadan ajalta. Lisäksi Farantoúri piti Federico Garcia Lorcan syntymän 100-vuotisjuhlan kunniaksi konsertin Ateenan konserttitalossa vuonna 2002. Tällöin hän esitti kappaleita Romanceros Gitanos -laulusarjasta, Chatzidákiksen niin ikään kreikankielisestä Matoménos Gámos -kokoelmasta sekä Garcia Lorcan runoihin tehtyjä espanjalaisia lauluja, Canciones Populares. Konsertti taltioitiin albumille Tou fengarioú ta páthi.
pienoiskuva|Farantoúri ja [[Zülfü Livaneli konsertoimassa vuonna 2012.]] Vuonna 2011 Farantoúri teki berliiniläisen kamarimusiikkiorkesterin ja turkkilaisen säveltäjän ja saz-muusikon Taner Akyolin kanssa kreikkalaista ja anatolialaista musiikkiperinteitä sekoittavan albumin, Maria Farantouri Sings Taner Akyol. Syyskuussa 2013 hän juhlisti 50-vuotistaiteilijajuhlavuottaan Ateenassa Herodes Atticuksen odeionissa, Chtes árchisa na tragoudó -konsertilla useiden muiden kreikkalaisartistien kanssa. Konserttiyleisössä olivat läsnä muun muassa Theodorákis ja Karaḯndrou sekä Aléxis Tsípras.
Farantoúri on tehnyt useita Euroopan-kiertueita Theodorákiksen kanssa, mutta viime vuosina hänen säestäjinään ovat toimineet saksalaiset Henning Schmiedt, Volker Schlott ja Jens Naumilkat. Syksyllä 2015 Farantoúri teki tällä kokoonpanolla sekä pitkäaikaisen kollegansa, Giórgos Ntaláraksen kanssa Mikis Theodorakis 90 -kiertueen Euroopassa; he vierailivat sen aikana muun muassa Helsingissä. Farantoúri on ollut Suomessa aiemminkin, muun muassa heinäkuussa 2003 Kaustisella ja Helsingin Kulttuuritalolla 1967. Farantouri vieraili niin ikään Suomessa marraskuussa 2017, Helsingin Kulttuuritalolla, eläkkeellä olevan kreikan kielen lehtori Jussi Korhosen kutsumana.
Farantoúri konsertoi newyorkilaisessa Carnegie Hallissa toukokuussa 2018 kamariyhtyeen kanssa, esittäen lähinnä Theodorákisin laulutuotantoa. Heinäkuussa Farantoúri järjesti 2019 Herodes Atticuksen odeionissa yhdessä Thodorís Voutsikákisin ja Korína Legákin kanssa Páme Sinemá? -nimeä kantaneen kreikkalaisen ja kansainvälisen elokuvamusiikin konsertin, jonka Kreikan yleisradio ERT televisioi.
Alkuvuodesta 2020 Farantoúri ja saksalais-israelilainen tenori Assaf Kacholi järjestivät konserttikiertueen useissa Saksan ja Itävallan kaupungeissa vieraillen teemalla Mauthausen Cantata and other songs of humanity. Slogan viittaa tammikuussa 2020 vietettyyn keskitysleirien vapautumisen 75-vuotisjuhlapäivään. Kiertueen oli määrä ulottua myös Australiaan, mutta Sydneyn City Recital Hallin konsertti peruttiin koronaviruspandemian vuoksi.
Kunnianosoitukset
Vuonna 2004 Kreikan silloinen presidentti Konstantínos Stefanópoulos myönsi Farantoúrille Feniksin ritarikunnan kultaisen ansioristin työstään kreikkalaisen musiikin edistämisestä. Ranskalaislehti Le Monde kutsui Farantoúria "Välimeren Joan Baeziksi" ja brittiläinen The Guardian kertoi arvostelussaan Farantoúrin äänen olevan "lahja Olympoksen jumalilta". Lokakuussa 2014 Farantoúri vastaanotti San Remossa, Italiassa laulaja Luigi Tencon kunniaksi perustetun palkinnon, Premio Tencon. Palkinto myönnettiin Farantoúrille tunnustuksena kreikkalaisen musiikin levittämisestä maan rajojen ulkopuolella. Palkinto on myönnetty aikaisemmin muun muassa Leonard Cohenille, Cesaria Evoralle sekä Joni Mitchellille.
Syyskuussa 2017 Farantoúri palkittiin kansainvälisellä Liber Press -palkinnolla Gironassa, Kataloniassa. Palkinto myönnettiin hänen "vertaansa vailla olevasta äänestään ja tulkinnastaan".
Yhdysvaltalainen jazzmuusikko Nels Cline on omistanut Farantoúrille Angelica-albumillaan kappaleen ”Maria Alone (for Maria Farandouri)”.
Yksityiselämä
Farantoúrin puoliso on PASOK-puolueen poliitikko Tilémachos Chytíris. Farantoúri tapasi Chytírisin ollessaan diktatuurin aikana Italiassa maanpaossa. Heillä on vuonna 1985 syntynyt poika, Stéfanos, joka asuu New Yorkissa ja on niin ikään muusikko. Theodorákiksen maailmankiertueella 1970-luvulla Farantoúri ystävystyi suomalaislaulaja Arja Saijonmaan kanssa.
Sotilasjuntan aikaan Farantoúri asui enimmäkseen Lontoossa, mutta etenkin 1970-luvun alussa, maailmankiertueen aikaan myös Pariisissa. Nykyisin hän asuu Ateenassa.
Poliittinen toiminta
Sotilasjuntan aikaan Farantoúri muutti useiden kreikkalaisten tavoin maastaan pois vastalauseena diktatuurille. Kotimaassaan tiukasti kielletyn Theodorákiksen musiikin avulla hän toi esille maanmiestensä kärsimyksen ja antoi näkyvyyttä Kreikan tapahtumille. Hän onkin sanonut tuota aikaa ajaksi, jolloin ”artistien täytyi olla eturintamassa”. Hän saikin lauluillaan kansainvälistä huomiota.
Vuonna 1989 Farantoúri valittiin vaalikaudeksi Kreikan parlamenttiin sosialidemokraattisen PASOK-puolueen listoilta. Hän oli parlamentin jäsen vuosina 1989–1993. Tällöin hän työskenteli Melína Merkoúrin sekä Stávros Bénoksen kanssa kulttuuriasioissa. Farantoúri on tehnyt työtä myös demokratian ja ihmisoikeuksien puolestapuhujana ja on esimerkiksi tavannut naisten oikeuksien agendalla iranilaisen Maryam Rajavin, joka on toinen Kansan mujahedin -järjestön johtajista. Farantoúri pitää itseään kuitenkin ensisijaisesti taiteilijana, ei poliitikkona. Albumillaan Maria Farantouri Sings Taner Akyol hän ottaa kantaa kurdien asemaan Turkissa.
Musiikillinen tyyli
Farantoúri on yleisesti tunnettu raskaasta, sävyltään tummasta, eeppisestä äänestään. Hänen musiikillinen skaalansa on hyvin vaihteleva. Hän on laulanut uransa aikana niin kreikankielisiä vastarintalauluja kuin myös George Gershwinin ja Charles Lloydin amerikkalaista jazzia. Uransa alkuvaihessa sotilasjuntan aikana hänen ääntänsä pidettiin lähes symbolisena Kreikan vastarintaliikkeelle. Theodorákiksen laulut vaihtelivat eeppisistä suurteoksista (Canto General) rock-tyylisiin poliittisiin lauluihin (”To sfageío (Teurastamo)”) sekä melodisiin laulelmiin (”Sto perigiáli to kryfó (Salaisella rannalla)”).
Maailmanmusiikkia Farantoúri levytti ensimmäisen kerran levyllään Tragoúdia diamartyrías apó ólo ton kósmo, johon oli koottu aikakauden suosittuja, etenkin latinalaisamerikkalaisia nueva cancion -liikkeen lauluja sekä negrospirituaaleja. Farantoúri on tehnyt useita levyjä kreikkalaista éntechno-taidemusiikkia käyttäen. Tämä musiikki on orkesterijohtoista taidemusiikkia, jossa laadukas teksti ja melodisuus ovat keskeisessä osassa.
Roger Donaldson
Roger Donaldson (s. 15. marraskuuta 1945) on elokuvaohjaaja. Hän syntyi Ballaratissa, Australiassa, mutta on asunut vuodesta 1965 Uudessa-Seelannissa.
Donaldsonin ensimmäinen elokuva Sleeping Dogs on vuodelta 1977. Myöhemmistä töistä suurimpia menestyksiä ovat olleet Bounty – kapina laivalla (1984) ja Peto (1995).
Donaldson oli vuonna 1984 ehdolla Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun saajaksi. Hänen poikansa Chris on olympiaurheilija.
Beetasalpaajat
thumb|Epäselektiivisen beetasalpaajan [[propranololin rakennekaava.]] Beetasalpaajat ovat sympaattisen hermoston beetareseptorien vaikutuksia eri kudoksissa estävä lääkeaineryhmä, joita käytetään muun muassa kohonneen verenpaineen, glaukooman, sepelvaltimotaudin ja sydämen rytmihäiriöiden hoidossa sekä tilapäisenä oireenmukaisena lääkityksenä esiintymisjännitykseen. Lääke estää noradrenaliinin ja adrenaliinin vaikutuksia.
Fysiologia
Sympaattisen hermoston välittäjäaineet noradrenaliini ja adrenaliini vaikuttavat elimistössä useisiin elinjärjestelmiin, mutta voimakkaimmin niiden vaikutukset ilmenevät sydän- ja verenkiertoelimistössä, hengityselimistössä ja maksassa. Sympaattisen hermoston vaikutus on fyysiseen suoritukseen valmistava ja sitä edistävä: sydämen syke kiihtyy ja supistusvoima kasvaa, ja verisuonet, etenkin valtimot supistuvat. Keuhkoputket laajenevat, jotta elimistön hapensaanti voidaan turvata, ja maksassa olevien glukoosivarastojen pilkkominen kiihtyy, jotta lihasten ravinnonsaanti varmistuisi. Beetasalpaajat estävät noradrenaliinin ja adrenaliinin sitoutumisen niiden beeta-reseptorin, ja siten niiden vaikutuksesta näiden välittäjäaineiden vaikutukset estyvät. Syke ei kohoa yhtä helposti eikä sydämen supistumisvoima kasva fyysisessä rasituksessa yhtä voimakkaasti kuin normaalitilanteessa. Myös laskimosuonet laajenevat, mutta myös keuhkoputkien laajeneminen estyy.
Beetasalpaajien ominaisuudet vaihtelevat jonkin verran. Monet beetasalpaajat ovat selektiivisiä, eli ne vaikuttavat eri lailla eri kohtiin elimistössä. Esimerkiksi β1-selektiiviset salpaajat vaikuttavat enemmän sydämeen ja vähemmän keuhkoputkiin.
Beetasalpaajia
thumb|Propral (propranololi) 10 mg -lääkepakkaus. Epäselektiiviset beetasalpaajat
β1-selektiiviset salpaajat
Käyttö
Beetasalpaajia käytetään verenpaineen, sepelvaltimotaudin, rytmihäiriöiden ja esiintymisjännityksen hoitoon. Nykyisin ne ovat vakiintuneet myös sydämen vajaatoiminnan hoitoon, vaikka aiemmin niitä ei pidetty tähän soveltuvana. Beetasalpaajat ovat tehokkaita verenpainetta alentavia lääkkeitä etenkin henkilöillä, joilla on taipumus ns. hyperkineettiseen verenkiertoon eli kohonneeseen syketaajuuteen. Niiden on osoitettu alentavan kuolleisuutta verenkiertoelimistön sairauksiin, ja siksi niillä onkin vakiintunut asema verenpainetaudin ja muiden sydän- ja verisuonisairauksien hoidossa. Myös leikkauksiin liittyvien mahdollisten nukutuksen komplikaatioiden hoidossa voidaan käyttää beetasalpaajia.
Epäsoveltuvuus
Tärkein ja yleisin käytön este on astma. Noradrenaliini ja adrenaliini laajentavat keuhkoputkia, joten beetasalpaajien estäessä näiden aineiden normaalit vaikutukset astmaatikon tila voi heikentyä ja alttius astmakohtauksille kasvaa. Beetasalpaajaa käytetään nykyään myös migreenin estolääkityksessä, mutta annos on useimmiten niin pieni, ettei se vaikuta verenpaineeseen ja sydämen lyöntitiheyteen merkittävästi.
Verenpainetaudin hoidossa alkavat vaikutukset tulla esiin yleensä vasta viikkojen kuluessa. Käytettävä hoitoannostus saattaa olla suurempi, kuin esim. sydämen rytmihäiriöitä hoidettaessa.
Haittavaikutukset
Yleensä beetasalpaajia pidetään varsin hyvin siedettyinä. Niiden haittavaikutuksina saattavat olla huimaus, harvinaisempina pyörtyminen. Salpaajat supistavat hiusverisuonia, mikä aiheuttaa kylmän ja nihkeyden tuntemuksia käsissä ja jaloissa. Ne supistavat myös keuhkoputkia. Ajoittaista päänsärkyä ja näköhäiriöitä voi esiintyä. Joskus sivuvaikutukset voivat olla niin normaalia elämää haittaavia, että beetasalpaajalääkitys joudutaan lopettamaan. Verenpainetaudin hoidossa käytetään usein suurempia annostuksia kuin muissa salpaajien lääkinnällisissä käyttökohteissa, mikä saattaa saada helpostikin aikaan haittavaikutuksia. Väsymystä voi ilmetä ja joskus ruuansulatuksen toiminnassa on muutoksia.
Diabeetikkojen tulisi olla erityisen varovaisia beetasalpaajilla tapahtuvien lääkitysten suhteen, sillä ne voivat muuttaa insuliinin ja suun kautta otettavien sokeritaudin hoidossa käytettävien lääkkeiden vaikutusta.
Doping-käyttö
Beetasalpaajilla on suorituskykyä parantava vaikutus urheilulajeissa, joissa vaaditaan keskittymiskykyä, rauhallisia hermoja ja vakaata kättä. Tällaisissa lajeissa, kuten ammunnassa, beetasalpaajien käyttö on kielletty. Sen sijaan kestävyyttä ja nopeutta vaativissa lajeissa beetasalpaajien käytöstä on vain haittaa.
Ljubčo Georgievski
Ljubčo Georgievski (, s. 17. tammikuuta 1966 Štip) oli Pohjois-Makedonian eli tuolloisen Makedonian tasavallan pääministeri 1998–2002.
Georgievski valmistui Pyhien Kyrilloksen ja Methodioksen yliopistosta 1988 pääaineenaan vertaileva kirjallisuus. Hän on julkaissut kaksi runokokoelmaa ja yhden novellikokoelman. Hän nousi vuonna 1990 nationalistisen VMRO-DPMNE-puolueen johtoon ja vuonna 1992 parlamenttiin. Vuonna 1999 hänestä tuli maailman nuorin pääministeri. Hallitus luotiin oikeistolaisen DA:n ja yllättäen albaanien NDP:n kanssa.
Makedonian tasavalta solmi diplomaattisuhteet Kiinan tasavallan (Taiwan) kanssa, jonka Kiina kosti YK:ssa estämällä YK:n rauhanturvaajien jatkoajan maassa. Tämä kostautui kun huhtikuussa 1999 maahan tuli 250 000 albaanipakolaista Naton pommittaessa Jugoslaviaa.
Kun Boris Trajkovski valittiin presidentiksi 1999, VMRO-DPMNE:n johtoasema oli taattu. Huolimatta aikaisemmasta maineesta kovan linjan nationalisteina, VMRO-DPMNE-laiset noudattivat maltillisempaa kristillisdemokraattista politiikkaa. Bulgarian kanssa päästiin viimein yhteisymmärrykseen maan tunnustettua makedonian kielen ja Jugoslavian titolaisen Bulgarian-vastaisuuden päättymisen jälkeen.
Vuoden 2001 alussa Kosovosta toimivat albaanisissit aloittivat kapinan maan pohjoisosassa painostaessaan hallitusta. Georgievski vetosi albaanivähemmistön isänmaallisuuden puolesta ja maahan muodostettiin uusi laaja hätätilahallitus molempien albaanipuolueiden tuella Georgievski edelleen pääministerinä. Albaanien oikeuksia parannettiin ja heinäkuussa 2001 solmittiin tulitauko ja maahan tuotiin noin 1 000 miehiset Nato-joukot.
Vuoden 2002 vaalien jälkeen VMRO-DPMNE jäi oppositioon. Georgievski halusi uudistaa puoluetta presidentinvaaleja varten. Kun puolueen johtaja Nikola Gruevski kieltäytyi tästä, Georgievski ja lähti ja perusti oman VMRO-kansanpuolueensa (ВМРО Народна партия), joka ei ole saavuttanut merkittävää menestystä.
Sofian uutistoimisto raportoi 16. heinäkuuta 2006 Georgievskin ja vaimonsa Snežana Georgievskan hakeneen Bulgarian passin 20 000 muun pohjoismakedonialaisen lailla, jotka esi-isiensä juurien perusteella pyrkivät tulevan Euroopan unionin maan kansalaisiksi. Georgievski sanoi televisiossa uutisen olevan valetta.
John Svanljung
Karl Johan (John) Svanljung (31. tammikuuta 1861 Vaasa – 20. marraskuuta 1932 Leningrad, Neuvostoliitto) oli suomalainen varatuomari ja asianajaja.
Svanljungin vanhemmat olivat oikeusneuvosmies Johan Kristian Svanljung ja Sofia Lundman. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1879 ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1885. Svanljung sai varatuomarin arvon 1888.
Svanljung toimi asianajajana ja patenttiasiamiehenä Helsingissä. Suomen sisällissodan loppuvaiheessa hän pakeni punaisten mukana Venäjälle. Hän oli toiminut Kansanvaltuuskunnan julkaiseman ruotsinkielisen Notisbladetin toimittajana.
Svanljung julkaisi asianajajana toimiessaan lentokirjasia ns. Duwaldtin testamenttiasiasta ja Vaasan lahjoitusmaakysymyksestä. Vuonna 1896 kuollut vaasalainen varakanneviskaali Gustaf Duwaldt (1845–1896) jätti noin miljoonan silloisen markan omaisuuden, joka hänen 1877 tekemän testamenttinsa mukaan suureksi osaksi lankesi Vaasan kaupungille sekä Vaasan ja Porin seurakunnille. Hänellä oli myös avioton poika Emil Duwaldt (s. 1875) jonka Gustaf Duwalt oli tunnustanut omakseen ja luvannut huolehtia hänen tulevaisuudestaan. Vuonna 1901 täysi-ikäiseksi tullut Emil vetosi testamentinsaajiin saadakseen hänelle kuuluvan osan omaisuudesta ja hänen asianajajanaan toiminut Svanljung julkaisi vetoomuksen lentokirjasena.
Vaasan lahjoitusmaakysymyksessä Svaljung toimi Vanhassa Vaasassa sijainneiden lahjoitusmaapalstojen haltijoiden asianajajana heidän ja Vaasan kaupungin välisessä kiistassa sen jälkeen kun kaupunki oli vuonna 1912 tehnyt päätöksen häätää palstanhaltijat.
Achille Valenciennes
Valenciennes oli Georges Cuvierin oppilas ja oli hänen kanssaan toimittamassa huomattavaa 22-osaista kalatieteellistä teosta l'Histoire naturelle des poissons (1828–1848) ja itse asiassa saattoi työn päätökseen Cuvierin kuoltua 1832. Teoksessa Cuvier ja Valenciennes nimesivät suuren määrän kalalajeja. Hänet valittiin Ranskan tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1844. Valenciennes työskenteli eläintieteilijänä Pariisin Muséum national d'histoire naturellessa.
Kyle Hebert
Kyle H. Hebert (s. 14. kesäkuuta 1969 Lake Charles, Louisiana) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä ja entinen DJ. Hän on toiminut muun muassa Son Gohanin äänenä useissa FUNimationin dubbaamissa Dragon Ball Z -elokuvissa ja -sarjassa. Lisäksi Hebert oli videopelihahmo Ryun roolissa videopeleissä Street Fighter IV ja Street Fighter V.
Ura
Hebert opiskeli Pohjois-Texasin yliopistossa radio-, televisio- ja elokuva-alaa, josta hän valmistui vuonna 1993. Sittemmin Hebert työskenteli Z Rockissa ja toimi syksystä 1996 lähtien DJ:nä ja eri hahmojen äänenä Radio Disneylla.
Kesällä 2000 radioasemalla olleet työkaverit olivat käyneet tutustumassa FUNimationin tiloihin ja saivat tietää yhtiön tekevän eri sarjoihin koe-esiintymisiä. Hebertin kuultua uutisen hän suuntasi saman tien koe-esiintymisiin ja kokeili Dragon Ball Z:n teini-ikäisen Gohanin roolia ja sivuhahmoja. Muutaman viikon päästä Hebert sai soiton, jossa hänelle kerrottiin saavan roolin sarjasta. Sittemmin Hebert on työskennellyt enimmäkseen englanniksi dubattujen animesarjojen ja -elokuvien parissa. Listaan mahtuu muun muassa Dragon Ball Z: Lord Slug, Dragon Ball Z: Cooler's Revenge, Dragon Ball Z: Return of Cooler, Fruits Basket, Fullmetal Alchemist, Salapoliisi Conan ja Naruto.
Juontokoura
Juontokoura on metsätyökone, joka ottaa voimansa yleensä metsätraktorista. Se on rakenteeltaan jykevä levitettävä metallinen kääntyvävartinen koukkupari, joka on kehitetty puunipun nostamiseen metsästä kuljetusrekeen tai -vaunuun.