cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Katsampadianós
Joki saa alkunsa Vathýpetrosta 811 metrin korkeudelta merenpinnasta laskettuna. Se virtaa Áno Archánesin länsipuolelta ja Knossoksen arkeologisen alueen itäpuolelta. Näin palatsi sijaitsi muinaisaikoina Kairatos-joen varrella. Iraklionin kaupungin alueella joki kulkee nykyisin tunneloituna. Tunnelin päätepiste on Iraklionin sataman alueella kaupungin keskustan itälaidalla. Joen valuma-alueen koko on noin 42,4 neliökilometriä.
Ari Valvee
Ari Valvee (s. 1. joulukuuta 1960, Eura) on entinen jalkapalloilija.
Valvee aloitti peliuransa Euran Pallossa. Muita hänen seurojaan olivat FC Haka, Vasalunds IF, Helsingin Jalkapalloklubi ja Pallo-Iirot. Vuosina 1980–1989 Valvee pelasi 47 ottelua Suomen A-maajoukkueessa ja teki niissä kahdeksan maalia.
Varsinaiselta ammatiltaan Valvee on seripainaja. Hän on työskennellyt peliuransa jälkeen myös Pallo-Iirojen kakkosvalmentajana.
Christopher Rouse
Christopher Rouse (15. helmikuuta 1949 Baltimore – 21. syyskuuta 2019 ) oli yhdysvaltalainen säveltäjä.
Rouse valmistui Oberlin Conservatory of Musicista vuonna 1971 ja opiskeli myöhemmin Karel Husan johdolla Cornellin yliopistossa. Hän sai lisäksi yksityistä opetusta George Crumbilta. Hän opetti vuosina 1978–1981 Michiganin yliopistosa, vuosina 1981–2002 Eastman School of Musicissa ja vuodesta 1997 Juilliard School of Musicissa.
Rouse tuli tunnetuksi taidokkaasta orkestraatiostaan ja varsinkin lyömäsoitinten käsittelystä. Hänen tuotantonsa on monipuolinen, ja siihen kuuluu muun muassa kamarimusiikkia, soolokappaleita sellolle, pianolle ja huilulle, konserttoja, kaksi sinfoniaa, kuoromusiikkia, konsertto orkesterille, Rapture (orkesteriteos, 2000) ja baletti Friandises (2005). Usein teoksissa on vaikutteita myöhäisromantiikasta.
Pielisensuun seurakunta
thumb|Pielisensuun kirkko Pielisensuun seurakunta on evankelis-luterilainen seurakunta Joensuussa. Sen alue käsittää Pielisjoen itäpuolisen alueen, lähinnä Niinivaaran, Penttilän, Hukanhaudan ja Karsikon. Se kuuluu Joensuun seurakuntayhtymään.
Pielisensuun seurakunta on erotettu omaksi seurakunnaksi Kontiolahden seurakunnasta 1912. Pielisensuun kunta ja samalla seurakunta liitettiin kunnallisesti Joensuun kaupunkiin 1954 ja yhteistalouteen Joensuun seurakunnan kanssa 1955.
Kirkko
pienoiskuva|Hukanhaudan seurakuntatalo Seurakunnan ensimmäisenä kirkkona toimi Utran kirkko, joka on rakennettu 1895. Kirkko jäi kuitenkin seurakuntien rajojen uudelleenjärjestelyn tuloksena 1956 Joensuun seurakunnan alueelle. Pielisensuun seurakunnan kirkko, Pielisensuun kirkko, valmistui 1969. Se kohoaa Niinivaaran mäen päällä. Hukanhaudan kaunginosassa on Hukanhaudan seurakuntatalo.
Kirkkoherrat
Pielisensuun seurakunnan kirkkoherroja ovat olleet:
Seurakunnan kappalaisena on ollut muun muassa Matti Sihvonen (1975–1980), joka oli Kuopion hiippakunnan piispana vuosina 1984–1996. Virallisena apulaisena toimi vuosina 1962–1964 Olavi Rimpiläinen. Hän oli Oulun hiippakunnan piispa vuosina 1979–2000.
Rintje Ritsma
thumb|Rintje Ritsma Robert Rintje Ritsma (s. 13. huhtikuuta 1970 Lemmer, Alankomaat) on alankomaalainen pikaluistelija.
Ritsma on voittanut yleisluistelijoiden maailmanmestaruuden neljästi (1995, 1996, 1999 ja 2001), saavuttanut kaksi hopeaa (1998 ja 2003) sekä kolme pronssia (1993, 1994 ja 2000). Euroopan mestaruuden hän on voittanut kuudesti (1994–1996 ja 1998–2000) sekä saavuttanut EM-kisoista kaksi hopeaa (1997 ja 2003) ja kaksi pronssia (1992 ja 1993).
Lillehammerin 1994 olympialaisissa Ritsma saavutti 1 500 metrillä hopeaa ja 5 000 metrillä pronssia. Naganossa 1998 hän oli 1 500 ja 10 000 metrillä pronssilla ja 5 000 metrillä hopealla. Matkakohtaisissa MM-kisoissa hän saavutti vuonna 1997 kultaa 1 500 ja 5 000 metrillä ja hopeaa 10 000 metrillä. 1998 hän oli 5 000 metrillä hopealla ja 1999 1 500 metrillä pronssilla.
Zavolžje
thumb|250px|Zavolžjen automoottoriteknikumi. Zavolžje on kaupunki Nižni Novgorodin alueen Gorodetsin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Volgan rannalla Gorodetsiä vastapäätä 55 kilometriä Nižni Novgorodista luoteeseen. Kaupungissa on Balahnasta haarautuvan sivuradan pääteasema. Asukkaita on 42 000 henkeä (vuonna 2008).
Paikkakunta on syntynyt Gorkin vesivoimalaitoksen rakentamisen yhteydessä 1950-luvulla. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1964. Nykyään Zavolžjessa on mm. autonmoottoreita sekä erikoisajoneuvoja valmistavat tehtaat.
Magnus Linder (1709–1799)
Linderin suku oli lähtöisin Ruotsin Lenhovdasta, jonka nimi kirjoitettiin tuolloin muodossa Lindhovda tai Lindhofda. Hän oli metsänvartija Ögge Andersinpojan nuorin lapsi. Hänen isänsä muutti vuonna 1712 Algutsbodaan. Magnus kävi koulunsa Växjön kymnaasissa ja aloitti vuonna 1731 opinnot Uppsalan yliopistossa. Hän ja hänen vanhempi veljensä Anders ottivat käyttöön synnyinpitäjänsä nimestä johdetun sukunimen Linder. Linder opiskeli lakia ja tutustui ruukkeihin ja kaivoksiin, joten hän sai vuonna 1735 toimen vuorikollegion palkattomana auskultanttina ja vuonna 1740 ylimääräisenä notaarina. Hän vieraili Suomessa ensi kerran vuonna 1737 tutustumassa ruukkeihin.
Linder hoiti Suomen vuorimestarin tehtävää vuodesta 1741 iäkkään Johan Festingin puolesta, tosin hän pääsi aloittamaan työn Suomessa vasta venäläismiehityksen jälkeen vuonna 1744. Linder nimitettiin virallisesti Suomen vuorimestariksi Festingin jäätyä eläkkeelle vuonna 1747. Linder kehitti tarmokkaasti Suomen vuorihallintoa, joka oli rappeutunut 1700-luvun alkupuolella miehityskausien ja Festingin saamattomuuden vuoksi. Linder järjesti uudelleen ruukkien ammattikuntalaitoksen ja perusti vuonna 1757 Suomen vuorivoudin viran. Hän jäi eläkkeelle korkeassa iässä vuonna 1787.
Linder perusti Helsingin pitäjään Sillbölen kaivoksen löydettyään sieltä vuonna 1744 rautamalmiesiintymän. Yksi hankkeeseen osallistuneista liikekumppaneista oli Mustion ruukin omistaja Henric Johan Kreij, jonka tyttären Anna Christinan Linder nai vuonna 1748. Heille syntyi neljä lasta. Vuonna 1756 Kreij luovutti Mustion ruukin omistuksen kahdelle tyttärelleen ja näiden puolisoille, Linderille ja Joachim von Glanille. Linder ei johtanut ruukkia itse, mutta se vuokrattiin vuonna 1774 hänen pojalleen Magnus Linder nuoremmalle. Linder luovutti vuonna 1782 osuutensa Mustion ruukista pojalleen, joka osti neljä vuotta myöhemmin myös von Glanin osuuden.
Linder osti apeltaan Kreijilta Vanjärven kartanon Vihdissä vuonna 1752. Hän asui siellä viimeiset vuotensa.
Virkkilä
Virkkilä on entisen Vuokselan kunnan kirkonkylä kunnan keskiosassa Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Nykyisin kylä kuuluu Leningradin alueen Käkisalmen piiriin. Kylä sijaitsee Vuoksen pohjoisen laskuhaaran etelärannalla. Virallisesti Virkkilä oli osa Päiväkiven kylää, mutta se luettiin yleensä omaksi kyläkseen. Virkkilän ja varsinaisen Päiväkiven erotti toisistaan metsäalue. Virkkilä rajoittui lännessä Uuteenkylään, pohjoisessa Alholaan, idässä Vuokseen, jonka toisella rannalla oli Kuninkaanristin kylä, sekä etelässä Päiväkiveen.
Nykyisin Virkkilässä ei ole juurikaan asutusta. Rakennuksiakaan ei ole jäljellä, sillä ne ovat joko tuhoutuneet tai siirretty muualle. Vuokselan kirkko on kuitenkin edelleen jäljellä, mutta vailla käyttöä ja hylättynä rapistumassa.
Kyläkuvaus
Virkkilän keskusta oli taajaan rakennettu ja taloja kylässä oli noin 80. Kylän keskustan itäpuolella Vuoksen rannalla Lammasniemessä sijaitsi vuonna 1929 valmistunut Vuokselan kirkko. Virkkilän ja Päiväkiven yhteinen kansakoulu sijaitsi kyliä erottavalla metsätaipaleella maantien varrella. Kylässä oli myös nuorisoseurantalo. Suurin osa asukkaista sai elantonsa maa- ja metsätaloudesta. Sivuelinkeinona harjoitettiin kalastusta.
Liikenneyhteydet
Virkkilä oli Vuokselan liikenteellinen keskus. Sieltä johti tiet pohjoiseen Liuhaniemen lossin kautta Hirvisaaren kylään ja edelleen Räisälän kirkonkylään, itään Ristiniemen lossin kautta Kuninkaanristille ja edelleen Sakkolaan, kaakkoon Päiväkiven ja Noisniemen kyliin, etelään Oravaniemen lossille, jonka välityksellä pääsi Valkjärvelle sekä länteen Uuteenkylään ja edelleen Äyräpäähän.
Historia
Ennen Vuokselan kunnan perustamista, vuonna 1914, Virkkilä kuului Valkjärven kuntaan.
Talvisodassa Virkkilää ei vallattu, mutta vuoden 1940 rauhansopimuksen mukaan se oli kuitenkin luovutettava ja väestö evakuoitiin muualle Suomeen. Jatkosodassa alue vallattiin takaisin vuonna 1941 ja väestö pääsi palaamaan koteihinsa, mutta 1944 oli alue taas luovutettava ja väestö evakuoitava.
Esrange
thumb|Skylark-[[luotainraketti|luotainraketin laukaisu Esrangesta 2005.]]
Esrange on Norjan Andøyan ohella toinen Pohjoismaissa sijaitsevista laukaisukeskuksista. Esrangen laukaisutoiminta on nykyään lähinnä revontulten mittausta, luotainrakettien laukaisuja ja säähavaintopallojen lähetystä.
Kiirunan Esrangen laukaisualueelta suurimmat luotausraketit nousevat korkeimmillaan yli 700 kilometriin.
Historia
thumb|220px|BLAST-teleskoopin laukaisuvalmisteluja Esrangessa vuonna 2005.
Euroopan avaruusjärjestön (ESA) edeltäjä ESRO aloitti Esrangen rakentamisen vuonna 1964. Ensimmäinen raketti laukaistiin vuonna 1966.
Vuonna 1972 keskus siirtyi Ruotsin valtion omistaman yhtiön Swedish Space Corporationin omistukseen.
Esrange on myös merkittävä satelliittien maa-asema, jonka antennit vastaanottavat tietoa muun muassa useista kaukokartoitus- ja tietoliikennesatelliiteista. Satelliittitoiminta aloitettiin vuonna 1978 ja nykyään se työllistää lähes sata henkilöä. Euroopan avaruusjärjestö ESA perusti avaruuskeskuksen yhteyteen (Salmijärvi) oman maa-asemansa vastaanottamaan tietoa ERS-kaukokartoitussatelliiteista. Myöhemmin laitteistoja on käytetty myös maapalloa tutkivan Envisat-satelliitin mittaustulosten vastaanottamiseen. Vuodesta 1999 lähtien Esrange on kuulunut myös maailmanlaajuiseen satelliittien maa-asemien PrioraNet-verkostoon.
Vuonna 2011 ESRANGEn toimintaan kuuluivat muun muassa
Aiheesta muualla
67.89389°N, 21.10694°W
Helsingborg
Helsingborg (vuosina 1912–1971 Hälsingborg) on entinen Ruotsin kaupunki ja nykyinen Helsingborgin kunnan keskustaajama. Helsingborg sijaitsee Juutinrauman kapeimmalla kohdalla Skånen läänissä ja Skånen historiallisessa maakunnassa Etelä-Ruotsissa. Helsingborgin kaupunkitaajamassa oli 97 122 asukasta vuoden 2010 lopussa.
Helsingborg ei vuoden 1971 jälkeen ole enää ollut virallisesti kaupunki, sillä tuolloin Ruotsissa siirryttiin yhteen kuntamuotoon, ja kaupungit, kauppalat ja maalaiskunnat korvattiin kunnilla. Kaupunki kuuluu nykyään Helsingborgin kuntaan, johon kuuluu myös laajoja maaseutualueita.
Helsingborgista on Juutinrauman yli vain neljän kilometrin matka Tanskan puolella sijaitsevaan Helsingøriin.
Historia
Helsingborg oli linnoitettu kauppakaupunki jo 1000-luvun lopulla, virallinen perustamisvuosi on 1085. Roskilden rauhassa 1658 Tanska luovutti sen Ruotsille. Vuonna 1711 kaupungissa riehui rutto. Vuosina 1418 ja 1788 kaupunki paloi pahoin. Satama valmistui vuonna 1832 ja rautatie 1865.
Teollisuus
Helsingborg on Ruotsin vilkkaimpia satamakaupunkeja. Helsingborgin satamasta on juna- ja autolauttayhteys Tanskaan (4 kilometriä) ja Saksaan. Kaupungissa on sähkötekniikka, konepaja-, telakka-, kumi-, kemian- ja makeisteollisuutta. Kaupungin suurin yksityinen työllistäjä on kalustejätti Ikea. Myös McNeilin Nicorette-tehdas tarjoaa monia työpaikkoja tupakanvieroitustuotteiden valmistuksessa.
Kulttuuri
Helsingborgissa järjestetään jazzfestivaalit ja antiikkimessut. Kaupungissa on myös oma teatteri, Helsingborgin kaupunginteatteri. Metallibändi Soilwork on kotoisin Helsingborgista.
Media
Sanomalehti Helsingborgs Dagblad ilmestyy seitsemänä päivänä viikossa.
Kaupunginosat
pienoiskuva|Helsingborgin kaupunginosat
Helsingborg on jaettu 32 tilastoalueeseen, jotka vastaavat usein vanhoja kaupunginosia tai asuinalueita. Luettelon numerointi viittaa oheisen kartan numeroihin.
Messier 19
Messier 19 on pallomainen joukko (NGC 6273) Käärmeenkantajan tähdistössä. Charles Messier löysi sen kesällä 1764. Etäisyyttä Maasta sillä on noin 28 000 valovuotta. Kohde loittonee meistä 146 km/s:n nopeudella. Ulkonäöltään kohde on melko keskittynyt (luokkaa VIII), ja sen löytää kulkemalla taivaalla 8 astetta Antareksesta itään.
BDSM
thumb|250px|Malli sidottuna BDSM-asentoon. thumb|300px|Ihmisen sitomiseen ja alistamiseen suunniteltu [[kaulapanta.]] BDSM on yleiskäsite eräille sadomasokistisille seksuaalifetisseille. Se sisältää muun muassa hallittua sitomista, alistamista, rankaisemista sekä alistettuna olemista.
BDSM:n harjoittaminen
BDSM- kiinnostus on selkeästi yleisempää miesten keskuudessa ja innostuneimpia ovat nuoret miehet. BDSM voi olla seksin mauste, identiteetti tai tapa elää. Joillekin kinkyseksuaalisuus on kokonainen seksuaalinen identiteetti samaan tapaan, kuin hetero- tai homoseksuaalisuus.
BDSM:n harjoittajat voivat toteuttaa taipumuksiaan joko niin kutsutuissa sessioissa tai pysyvässä, niin sanotussa 24/7-suhteessa. Sessio tarkoittaa tiettynä ajanhetkenä alkavaa ja loppuvaa tuokiota, jonka aikana alistamista ja siihen liittyviä asioita harjoitetaan. 24/7-suhde kuvaa tilannetta, jossa dominoivan ja alistuvan osapuolen keskeinen valta-asetelma on pysyvä.
BDSM:ä ei pidä missään tapauksessa sekoittaa väkivaltaisessa parisuhteessa toteutettavaan fyysiseen tai henkiseen pahoinpitelyyn, sillä siinä uhrilla ei ole sananvaltaa siihen mitä hänelle tapahtuu eikä hän nauti tapahtuvasta tilanteessa. BDSM:ssä kaikki mukana olevat osapuolet ovat vapaaehtoisesti suunnitelleet tapahtuman ja nauttivat siitä.
Termit
Termi BDSM tulee englanninkielisistä sanoista:
Sessio
Sessioihin voi sisältyä hyvin monenlaista toimintaa. Monesti niiden aikana alistuvalle osapuolelle tuotetaan roolileikein fyysistä kipua, joka eroaa varsinaisesta väkivallasta siten, että se on harkiten toteutettua ja molempien osapuolten hyväksymää. Tyypillisintä kivun tuottamista on piiskaus eri välinein. Myös kuuman steariinin ja nipistimien käyttö on tavallista. Kiinni sitomista voidaan harjoittaa monin eri välinein, kuten köysin tai erityisin kahlein. Alistuvaa osapuolta pyritään myös nöyryyttämään henkisellä tasolla. Sessio voi kestää pienen hetken tai hyvinkin pitkään. Kaikki BDSM:n harrastajat eivät tee kaikkia tämän käsitteen alle luettavia asioita sessioissaan, vaan saattavat keskittyä esimerkiksi sidontaan tai vaikka pelkkään henkiseen alistukseen.
Turvasana
Käytössä on tavallisesti ”turvasana” jolla alistetussa asemassa oleva henkilö voi pyytää keskeyttämään session mikäli tilanne on alistettavan mielestä liian tukala tai ahdistava. Turvasana voi olla moniportainen: esimerkiksi vihreä merkitsee, että käsittelyä voi jatkaa, keltainen pyyntöä tauosta tai käsittelyn lieventämisestä. Punainen tarkoittaa, että käsittely on keskeytettävä heti. Turvasana voi myös olla yksi vapaavalintainen sana, joka keskeyttää toiminnan heti. Sanaksi suositellaan jotakin yleisestä kielenkäytöstä helposti erottuvaa sanaa, kuten ”pumpernikkeli”. ”Ei” tai ”lopeta” ovat turvasanoina huonoja. BDSM edellyttää alistettavalta melkoista luottamusta alistajaa kohtaan, että tämä todella lopettaa alistamisen, kun alistettava lausuu turvasanan. Jos alistettu on varustettu suukapulalla, hänellä voi olla käytössään turvaele.
Tutkimus
Suomalaisen tutkimuksen mukaan 38 prosenttia ihmisistä eli suunnilleen joka kolmas on kiinnostunut BDSM-seksistä. Yleisintä kiinnostus on nuorilla aikuisilla, 18-28-vuotiailla, joilla BDSM kiinnosti 46 prosenttia.
Järjestöt
Suomessa toimivia yhdistyksiä ihmisille, jotka kokevat BDSM:n omakseen:
Worm Darre-Jenssen
Worm Hirsch Darre-Jenssen (7. joulukuuta 1870 Strinda – 30. huhtikuuta 1945 Trondheim) oli norjalainen insinööri ja Høyren poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1925–1930 ja toimi Norjan työministerinä 1926–1928.
Lílas
Lílas, antiikin Lelantos , on joki Euboian saarella Kreikassa. Se saa alkunsa Dírfi-vuorelta, virtaa Lilántion tasangon läpi ja laskee Eteläiseen Euboianlahteen Chalkídan kaupungin kaakkoispuolella lähellä Lefkantía.
Lílas on Euboian suurin ja pisin joki. Siinä on runsaasti vettä talvella ja keväällä, mutta kesällä se kuivaa puroksi. Joki tekee Lilántion tasangosta hedelmällisen, ja sen vettä käytetään seudun kasteluun. Joen valuma-alue on noin 300 neliökilometriä.
Paineilmatoimilaite
Paineilmatoimilaite on säätöventtiilin osa, joka muuntaa energiaa (yleensä paineilmaa) mekaaniseksi liikkeeksi. Liike voi olla joko pyörimis- tai etenemisliikettä toimilaitteen tyypistä riippuen.
Toimintaperiaate
alt=|pienoiskuva|Pallosäätöventtiili, jossa on paineilmatoiminen kalvotoimilaite ja ”älykäs” asennoitin, joka ilmoittaa ohjaimelle myös venttiilin todellisen asennon. alt=|pienoiskuva|Paineilmatoimisia hammasratastoimilaitteita vesiputkien säätöventtiileiden säätämiseen Paineilmatoimilaite koostuu yleensä männästä tai kalvosta, joka tuottaa liikkeen vaatiman voiman. Se pitää ilman sylinterin yläosassa, jolloin ilmanpaine pystyy pakottamaan kalvon tai männän liikuttamaan venttiilin karaa tai kääntämään venttiilin sulkuelintä.
Paine siirtyy karaan, joka on yhdistetty venttiilin tulppaan, perhosventtiiliin yms. Suurvirtaus- tai suurpaineputkistoissa tarvitaan suurempia voimia, jotta toimilaite selviytyy paineen aiheuttamista voimista ja pystyy liikuttamaan venttiilin liikkuvia osia ohjatakseen aineen virtausta putkistossa.
Venttiilin ”ohjaussignaalina” on tulo, joka voi tulla erilaisilta mittalaitteilta, ja jokainen eri paine on eri säätöarvo venttiilille. Signaali on tavallisesti 20–100 kPa. Venttiili voi ohjata esimerkiksi painetta säiliössä, jossa on tasainen ulosvirtaus ja muuttuva sisäänvirtaus, joka muuttuu toimilaitteen ja venttiilin avulla. Painelähetin näyttää säiliön paineen ja lähettää 20–100 kPa:n ohjaussignaalin. 20 kPa:ta tarkoittaa, että säiliössä ei ole painetta, ja 100 kPa tarkoittaa, että säiliössä on enimmäispaine, mutta tämä voi vaihdella lähettimen kalibroinnista riippuen. Kun säiliön paine nousee, lähettimen lähtösignaali kasvaa, ja tämän paineen kasvu lähetetään venttiilille, mikä saa venttiilin vetäytymään alaspäin eli se alkaa sulkeutua. Tällöin säiliöön tuleva virtaus pienenee, mikä pienentää säiliön painetta, koska painetta poistuu säiliöstä ulosvirtauksena. Tätä kutsutaan suoraksi toimintaprosessiksi.
Paineilmatoimilaitteiden tyyppejä:
Paineilmatoimilaitteita ovat mm:
Zaifeng
thumb|Zaifeng, prinssi Chun. Zaifeng, prinssi Chun (Wade–Giles: Tsai-feng; 1883–1951) oli Kiinan viimeisen keisarin Pu Yin isä ja sijaishallitsija tämän valtakaudella vuosina 1908–1911.
Zaifeng oli Kiinan keisari Xianfengin veljenpoika ja keisari Guangxun nuorempi veli. Hänen isoisänsä oli keisari Daoguang. Zaifeng peri Chunin prinssin arvon vuonna 1891 kuolleelta isältään Yixuanilta. Kiinaa tosiasiassa hallinnut leskikeisarinna Cixi järjesti vuonna 1901 Chunin puolisoksi suosikkiministerinsä Ronglun tyttären Youlanin. Heille syntyi kaksi poikaa: Pu Yi ja Pujie. Syksyllä 1901 Chun sai myös ensimmäisen diplomaattisen komennuksensa, kun hänet lähetettiin Kiinan hallituksen edustajana Berliiniin esittämään Saksan keisarille virallinen anteeksipyyntö Saksan suurlähettilään Clemens von Kettelerin murhasta boksarikapinan aikana.
Sijaishallitsijakautensa jälkeen Chun asui yksityispalatsissaan Pekingissä. Myös Pu Yi asui siellä lyhyen aikaa jouduttuaan karkotetuksi Kielletystä kaupungista vuonna 1924. Chun kuoli Pekingissä kaksi vuotta Kiinan kansantasavallan perustamisen jälkeen vuonna 1951.
Pitkämö
Pitkämö on tekojärvi Kurikassa Etelä-Pohjanmaalla. Sen pinta-ala on suurimmillaan 100 hehtaaria ja pituus 5 kilometriä. Se kuuluu Kyrönjoen vesistöön. Tekojärvi on valmistunut vuonna 1970. Tekojärveen ohjataan kolmen joen vedet, joista Kyrönjoki ja Jalasjoki laskevat järveen kanavaa pitkin ja Pitkämönluoma suoraan järveen. Pitkämönjärvellä sijaitsee kaupungin omistama yleinen uimaranta.
Järven vedet laskevat Pitkämön voimalaitoksen kautta Jalasjokeen, joka yhtyy Kyrönjokeen jonkin matkaa voimalaitokselta. Niileksen voimalaitos sijaitsee järveen laskevassa kanavassa, joka ohjaa Jalasjoen vedet tekojärven kautta. Voimaloiden nimellisteho on yhteensä 7,4 MW.
Sunnhordland
Sunnhordland (vuosina 1902–1919 Søndhordland) on norjalainen vuonna 1902 perustettu paikallislehti, jonka kotikunta on Stord. Lehti ilmestyy kolmesti viikossa ja kuuluu Polaris Media -konserniin.
Marko Juntunen
Marko Juntunen (s. 1966 Savonlinna) on suomalainen Lähi-idän tutkija, joka on myös kääntänyt arabiankielistä kaunokirjallisuutta suomeksi. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 2002 Helsingin yliopiston humanistisesta tiedekunnassa, Aasian ja Afrikan kielten ja kulttuurien laitoksessa.
HMAS Sydney (1934)
HMAS Sydney (viirinumero I48) oli Australian laivaston Perth-luokan kevyt risteilijä.
Valmistus
Alus tilattiin 10. helmikuuta 1933 vuoden 1932 laivasto-ohjelmassa Swan Hunter and Wigham Richardsonilta Newcastle-upon-Tynestä, missä köli laskettiin 8. heinäkuuta. Alus laskettiin vesille 9. lokakuuta 1934 nimellä HMS Phaeton, mutta nimi vaihdettiin 1935 päätettäessä liittää alus Australian laivastoon. Alus valmistui 24. syyskuuta 1935 ja liitettiin Australian laivastoon samana päivänä.
Palvelus
Sydney lähti 29. lokakuuta 1935 Portsmouthista Australiaan. Alus purjehti Gibraltarilta Lissaboniin ja Cádiziin palaten Gibraltarille 3. tammikuuta 1936. Se teki toisen laivastovierailun Casablancaan palaten jälleen 4. helmikuuta Gibraltarille. Alus lähti 26. helmikuuta Maltalle, mistä se jatkoi Aleksandriaan, jonne se saapui 2. toukokuuta. Alus osallistui Välimerellä Kansainliiton suosittamien pakotteiden, jotka oli määrätty 19.lokakuuta Italian hyökättyä Etiopiaan 3. lokakuuta 1935, valvontaan.
Toisen maailmansodan alkaessa alus suojasi saattueita Intian valtamerellä, kunnes Italian liityttyä sotaan se liitettiin 26. toukokuuta 1940 Välimeren laivaston 7. risteilijäviirikköön. Alus upotti Italian laivaston hävittäjä Esperon.
Sydney osallistui 19. heinäkuuta Cape Spadan taisteluun, jossa se tuhosi Italian laivaston kevyt risteilijä Bartolomeo Colleonin. Suojatessaan Dardanelleille matkaavaa saattuetta alus upotti 27. heinäkuuta italialaisille joukoille polttoainetta kuljettaneen kreikkalaisen tankkerin Ermionin. Seuraavien parin kuukauden aikana alus osallistui muun muassa Bardian ja Scarpanton pommituksiin.
Lokakuussa Sydney ja HMS Orion tulittivat Astipalean satamaa Dodekanesiassa. Alus kuljetti marraskuussa joukkoja ja varusteita Kreetalle ja Operaation MB8:ssa osallistui Otrantonsalmen taisteluun, jossa upotettiin italialainen neljän rahtialuksen saattue.
Joulusaaren rantaan ajautui 6. helmikuuta 1942 Carley-pelastuslautta, jossa oli Australian laivaston univormuun pukeutuneen miehen ruumis. Ruumis oli niin huonossa kunnossa, ettei sitä saatu tunnistettua, vaan haudattiin. Hauta kaivettiin auki 2006 DNA-testiä varten, millä voitiin 2021 varmistaa, että vainaja oli Sydneyn sukellusveneentorjuntaosaston Thomas Welsby Clark. Hän oli kuollessaan 21-vuotias. Clarkin ruumiin maihin kuljettaneen Carley-lautan on vahvistettu kuuluneen Sydneylle, joten se on museoitu.
Ralf Örn
thumb|300px|Ralf Örn vuonna 1979. thumb|300px|Marja Byckling, Ralf Örn ja Maukka Perusjätkä Kill Cityn pihalla 1979. Ralf Örn on suomalainen tuottaja. Örn oli aktiivisesti mukana 1970-luvun lopulla helsinkiläisissä musiikkipiireissä punkin ja uuden aallon saapuessa Suomeen. Hän sanoitti ja sävelsi muun muassa Maukka Perusjätkän hittikappaleet (”Sotaa apatiaa vastaan”, ”Vaatteet (on mun aatteet)”, ”Herneenpalot”, ”Säpinää” ym.) Ralf Örn suunnitteli Mauri Airtalle Maukka Perusjätkä -brandin ja tuotti, sävelsi sekä sanoitti Maukka Perusjätkä -albumit Säpinää (1979), Ennen kolmatta maailmansotaa (1980) ja Koiranpennut (1981). Örn lauloi myös jokaisella levyllä muutaman kappaleen. 1970-luvulla Ralf Örn perusti ja pyöritti underground rockklubia Freak Outia.
Ralf Örn tuotti One Inch Rock -levy-yhtiön julkaisut vuosina 1986–1992; mm. Melrosen, Cliftersin, Aki ja Turon ja Frederikin levyjä, joista useimmat osoittautuivat myös kaupallisiksi menestyksiksi.
Gwenllian ferch Gruffydd
Elämäkerta
thumb|vasen|[[Kidwellyn linna nykyisin. Gwenllian sai surmansa taistelupaikalla lähellä linnaa.]] Gwenllianin isä Gruffudd ap Cynan oli Pohjois-Walesissa sijainneen Gwyneddin kuningaskunnan hallitsija. Gwenllianin isä järjesti hänen avioliittonsa Deheubarthin kuningas Gruffudd ap Rhys ap Tewdwrin kanssa ja parin lapsista kuuluisin oli Rhys ap Gruffud.
1100-luvulla walesilaiset hallitsijat kävivät useita sotia Englantia hallinneita normannejavastaan. Osana yhtä näistä Gwenllianin aviopuoliso Gruffudd matkasi pohjoiseen saadakseen tukea langoltaan Gwyneddissä ja Gwenllian jäi etelään Deheubarthiin. Tällä välin normannit rantautuivat Walesiin tarkoituksenaan vahvistaa Maurice de Londresin johtamaa varuskuntaa Kidwellyn linnassa. Gwenllian päätti johtaa pienen miehensä taakse jättämän joukon normanneja vastaan mukana kaksi poikaansa, Morgan ja Maelgwn. Gwenllianin joukot asettuivat väijytykseen linnan lähistölle Mynydd y Garreg -nimisen kukkulan juurella odottaen normannien vahvistusten saapumista. Tiedustelijat toivat uutiset saapuvasta walesilaisen Mynydd y Garreg normannijoukosta kahden päivän jälkeen. Gwenllian määräsi suurimman osan joukoistaan hyökkäämään normanneja vastaan, mutta osa normanneista oli kiertänyt kukkulan taakse ja taistelun alettua he kiipesivät sen huipulle hyökäten sen rinnettä alas walesilaisten selustaan. Maurice de Londres johti samaan aikaan linnan varuskunnan hyökkäystä. Suurin osa walesilaisista sai surmansa ja heidän joukossaan oli Gwenllianin poika Maelgwn. Gwenllian itse jäi vangiksi, mutta Maurice de Londres määräsi hänet teloitettavaksi välittömästi.
Kulttuurissa
thumb|Christopher Williamsin Deffroad Cymru, 1911. Taistelupaikka tunnetaan edelleen nimellä Maes Gwenllïan, eli vapaasti kääntäen Gwenllianin kenttä. Nykyisin paikka on osa Kidwellyn kaupunkia. Gwenlliania on joskus verrattu muihin sankarillisiin historiallisiin naishahmoihin, kuten Boudiccaan ja Penthesileiaan. Walesilaisen taiteilija Christopher Williamsin maalauksen Deffroad Cymru valmisteleva piirros oli Gwenllian. Maalaus esittää naishahmoa kansallisromanttiseen tyyliin.
Hammaskoru
thumb|200px|Hammaskoru. Hammaskoru on hampaan pintaan paikka-aineella kiinnitettävä kulta- tai timanttikoru. Hammaskorua ei ”porata” hampaaseen kiinni. Hammaskorun laittaminen on kivutonta ja varsin nopeaa ja kestää yleensä noin 10-20 minuuttia. Ensin hampaan pinta desinfioidaan ja puhdistetaan, minkä jälkeen hampaan pinta karhetaan kemiallisesti, hammaskoru liimataan tai joskus sulatetaan laserilla paikalleen ja korun päälle laitetaan lopuksi kiiltoa lisäävää lakkaa. Hammaskorun laittaja painaa korua jonkin aikaa paikoillaan. Koru pysyy paikallaan yleensä vuosia.Hammaslääkärillä laitatetut korut pysyvät kauemmin kuin kosmetologien laittamat. Hammaskorun kiinnityksessä ei hampaan pintaa vahingoiteta millään tavalla, ja tarvittaessa hammaskoru voidaan myös helposti irrottaa.
Sara Foster
thumb|Sara Foster Sara Foster (s. 5. helmikuuta 1981) on kanadalais-yhdysvaltalainen malli ja näyttelijä. Hän on muusikko David Fosterin tytär.
Foster on vieraillut muun muassa Entouragessa ja Jimmy Kimmel Live! -talk show’ssa. Hän juonsi vuonna 2000 lyhyen aikaa Entertainment Tonightista lohkaistua ET on MTV -show’ta. Hänen kansainvälinen läpimurtonsa oli rooli elokuvassa The Big Bounce – huijaus Havaijilla vuonna 2004.
Foster on esiintynyt myös Backstreet Boysin musiikkivideolla ”Shape of My Heart” ja elokuvassa Pikku-Enkelit. Vaarallinen tehtävä. Hän oli aiemmin kihloissa näyttelijä Ashley Hamiltonin kanssa ja seurustelee nykyisin saksalaisen tennispelaaja Tommy Haasin kanssa.
Foster sijoittui vuonna 2005 Maxim-lehden ”Hot 100” -listan kymmenennelle sijalle.
Inkerin lippu
thumb|230px|Inkerin lippu.
Inkerin lippu on inkerinsuomalaisten kansallislippu, jota käyttävät kaikki inkeriläisjärjestöt niin Inkerinmaalla, Suomessa, Karjalassa, Ruotsissa kuin Virossakin.
Lippu on pohjoismainen ristilippu, jonka keltaisella pohjalla on punainen risti ja sen päällä sitä kapeampi sininen risti. Lipun värit on otettu historiallisesta Inkerin vaakunasta, joka periytyy 1600-luvulta. Lipun on suunnitellut kapteeni E. I. Haapakoski Inkerin rykmentille heimosotien aikana. Se vihittiin käyttöön 8. syykuuta 1919 Kirjasalossa aivan Suomen rajan tuntumassa Karjalankannaksella.
Lipun värejä on perusteltu niin, että sininen risti viittaa inkerinsuomalaisten historialliseen kotimaahan Suomeen. Myös ristilipun malli muistuttaa inkeriläisten pohjoismaisesta syntyperästä. Lipun sininen väri on myös Nevajoen symboli; kuvaahan vaakunassakin oleva sininen aaltopalkki Nevaa. Punainen väri symboloi samaan tapaan vaakunassa olevia Pietarin muureja (alun perin Nevanlinnan muureja). Lipun keltainen pohja kuvastaa Inkerinmaan viljavia peltoja.
Mittasuhteet ja värit
Pohjois-Inkerin hoitokunnan ylimääräisessä kokouksessa 11. maaliskuuta 1921 vahvistettiin Inkerin lipun mitat ja värit: ''pohja keltainen; risti: sininen; ristin reunamaviivat: tiilenpunaiset. Koko: korkeus: 100 cm.: 35 keltaista, 5 punaista, 20 sinistä, 5 punaista, 35 keltaista. Pituus 150 cm: 45 keltaista, 5 pun., 20 sinistä, 5 pun. 75 keltaista.''
Viron inkerinsuomalaisten liitto käyttää lipun väreinä keltaista 123, punaista 485 ja sinistä 285, joka on samalla myös Viron lipun sininen.
Lipun historia
thumb|150px|Inkerin vaakuna.
Inkerin vapaustaistelijoiden lippu
Lokakuun vallankumouksen jälkeen bolševikkien mielivalta kasvoi Pietaria ympäröivällä maaseudulla sietämättömäksi samalla, kun suomalaisväestön itsemääräämispyrkimykset vahvistuivat. Keväällä 1919 Venäjän valkoiset valmistautuivat vastavallankumoukseen. Myös Viro osallistui punaisten vastaisiin operaatioihin. Inkeriläisistä pakolaisista oli muodostettu 23. maaliskuuta 1919 vapaaehtoinen pataljoona, joka osallistui hyökkäykseen Narvan rintamalla ja Suomenlahden etelärannikolla toukokuussa 1919.
Inkerin pataljoonalla oli lippu, jonka oli suunnitellut pataljoonassa palveleva kapteeni E. I. Haapakoski. Hän oli ottanut lipun värit Inkerin kelta-puna-sinisestä vaakunasta. Vapautetuilla alueilla suomalaisväestö omaksui lipun nopeasti omakseen.
Edetessään lähemmäs Pietaria Inkerin joukko-osasto kasvoi rykmentiksi. Punaisten vastahyökkäys pakotti inkeriläiset kesäkuussa vetäytymään takaisin. Suomalaisiin epäluuloisesti suhtautuvat valkoiset venäläiset riisuivat rykmentin aseista 16. kesäkuuta ja se hajotettiin. Osa miehistä lähti Suomeen, osa jäi Viroon ja muodosti siellä uuden joukko-osaston Viron armeijan alaisuudessa. Sekin hajotettiin rauhan tultua 7. kesäkuuta 1920. Viro sai rauhansopimuksessa kaistaleen Narvanjoen takaista Inkerinmaata.
Myös Pohjois-Inkerissä Karjalankannaksella syntyi inkeriläisiä vapaajoukkoja keväällä 1919. Kesän taisteluissa puna-armeija pakotti inkeriläiset vetäytymään aivan rajan tuntumaan, Lempaalan Kirjasalon kylään. Pohjois-Inkerin hoitokunta (eräänlainen väliaikaishallitus) kutsui joukkojen komentajaksi Suomen armeijan everstiluutnantti Georg eli Yrjö Elfvengrenin. Elfvengrenin komennossa Pohjois-Inkerin 580 miehen joukko kasvoi 1500 miestä käsittäväksi rykmentiksi. Pohjois-Inkerin lippu vihittiin Kirjasalossa 8. syyskuuta 1919. Tuota päivämäärää pidetään Inkerin lipun syntymäpäivänä.
Kirjasalon tilannetta vaikeutti se, että Suomi sulki rajansa eikä voinut virallisesti tukea sitä käydessään samalla rauhanneuvotteluja Neuvosto-Venäjän kanssa. Rykmentti alistettiin Suomen armeijalle, ja vuoden 1920 alusta se suoritti rajavartiopalvelusta Kirjasalon alueella Pohjois-Inkerin erikoispataljoonana. Suomi pakotti myös Elfvengrenin eroamaan 21. helmikuuta 1920.
Kielletty lippu
Neuvostoliitossa Inkerin lipun käyttö oli käytännössä kielletty, kuten muidenkin vanhojen kansallislippujen käyttö. Inkerin lippu jäi Suomessa ja Ruotsissa asuvien inkeriläisten heimojärjestöjen käyttöön. Suomessa tosin ulkoliputtaminen kiellettiin toisen maailmansodan jälkeen.
Tarton rauhassa 14. lokakuuta 1920 Neuvosto-Venäjä lupasi toteuttaa Inkerissä laajan kulttuuri-itsehallinnon. Suomi luopui vaateistaan Inkerin alueisiin ja veti joukkonsa pois Neuvosto-Venäjän alueelta. Suomalainen Erikoispataljoona piti jäähyväisparaatin Kirjasalossa 5. joulukuuta ja laski Inkerin lipun pataljoonan komentajan kapteeni Juho Sihvon komennossa. Suomalaiset joukot marssivat takaisin Suomeen lipuin ja vaakunoin koristellun portin alitse.
Rykmentin kirjuri Reino Vesikko rykmentin käyttämän lipun Inkerin Liiton huostaan. Kun liitto lakkautettiin Moskovan välirauhansopimuksen mukaisesti "fasistisena järjestönä" 26. marraskuuta 1944, Reino Vesikko vei lipun mukanaan Ruotsiin. Ruotsi oli kylmän sodan aikana ainoa pohjoismaa, jossa Inkerin lippua saattoi vapaasti käyttää. Inkerinsuomalaisten kesäjuhlilla 1949 lipun tunnisti alkuperäiseksi sen ensimmäinen lipunkantaja vuodelta 1919, Aatami Kämpäs. Vesikon palattua Suomeen vuonna 1949 lippu jäi Ruotsin Inkeri-liiton aktivistille Matti Randefeltille (Pylsylle), joka säilytti sitä 40 vuotta kotonaan Örebrossa. 10. kesäkuuta 1999 historiallinen lippu luovutettiin heimoveteraanien läsnä ollessa Sotamuseolle Helsinkiin.
Neuvostoliiton olojen vapautuminen 1980-luvun lopulla johti siihen, että Neuvostoliiton eri kansallisuudet järjestäytyivät. Neuvostoliiton ensimmäinen kansallinen inkeriläisjärjestö perustettiin Virossa lokakuussa 1988. Järjestön lippu vihittiin Tartossa 18. joulukuuta 1988. Inkerissä toimivan Inkerin Liiton lippu nostettiin salkoon ensimmäisen kerran laskiaisjuhlilla 1989, mutta se vihittiin virallisesti käyttöön Kupanitsan kirkon raunioilla 14. toukokuuta 1989.
Paul Clark
Clark oli ensimmäisen kerran rahasijoilla World Series of Pokerissa (WSOP) vuonna 1988 limit omaha -turnauksessa, jossa hän sijoittui kahdeksanneksi. Sen jälkeen hän on voittanut kolme WSOP-ranneketta. WSOP:n pääturnauksessa Clark on ollut vuonna 1997 19. ja vuonna 1998 25..
Vuonna 2003 Clark voitti Bellagion Five Diamond World Poker Classicin 1 500 dollarin sisäänoston no limit hold'em- turnauksen. Ykköstilastaan hän ansaitsi 160 095 dollaria.
World Poker Tourilla Clark on ollut rahasijoilla neljä kertaa. Maaliskuussa 2004 hän oli World Poker Challenge -turnauksen toinen häviten Mike Kinneylle. Clark ansaitsi kisasta 310 403 dollaria.
Vuoden 2007 WSOP:ssa Clark vietiin sairaalaan kesken turnauksen sydänvaivojen takia, mutta hän palasi pelipöytiin ja sijoittui 1 500 dollarin razz-turnauksessa neljänneksi vaikka sai lievän sydänkohtauksen kesken pelin.
Lempinimensä "Eskimo" Clark sai ulkonäkönsä takia. Toukokuussa 2007 hänen pokeriuransa turnausansiot ylittivät 2,6 miljoonaa dollaria.
Kevätkaapuyökkönen
Kevätkaapuyökkönen (Cucullia chamomillae) on kaapuyökkösiin lukeutuva, melko kookas, harmaa yöperhoslaji. Se on Suomen perhoslajistossa jokseenkin uusi tulokas.
Koko ja ulkonäkö
Yleisväriltään harmaiden kaapuyökkösten aikuiset yksilöt ovat melko vaikeita määrittää lajilleen ja erityisen paljon kevätkaapuyökkönen muistuttaa yleistä kellerväkaapuyökköstä (Cucullia umbratica). Etusiivet ovat pitkät, kapeat, teräväkärkiset, ulkosyrjästä hieman sisäänpäin kaartuvat ja pohjaväriltään ruskehtavan harmaat. Siiven kuviointia ovat pitkät, ohuet, mustat viirut, jotka ulottuvat siiven ulkoreunaan saakka. Takasiivet ovat ruskehtavan harmaat ja jonkin verran tummuneet. Siipiväli 43–50 mm.
Levinneisyys ja lentoaika
thumb|250px|vasen|Kevätkaapuyökkösen tapaa tyypillisimmin toukkana pelto- tai kamomillasaunion kukinnoista. Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Etelä- ja Keski-Euroopan kautta Skandinavian eteläosiin. Idässä Uralille ja Kaukasukselle.
Suomesta laji tavattiin ensimmäisen kerran vuonna 2004, mutta hyvin huonosti valolle tulevana kyseessä saattaa olla lähinnä havaintojen puute ja populaatio lienee ollut olemassa paljon pitempään. Tunnettu levinneisyys rajoittuu etelä- ja lounaisrannikolle, suunnilleen Turku-Imatra-linjan eteläpuolelle. Nimensä mukaisesti laji lentää keväällä, muita kaapuyökkösiä aikaisemmin, toukokuulta kesäkuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat
Kevätkaapuyökkönen on elinmpäristövaatimuksiltaan joutomailla ja muissa kulttuuriympäristöissä viihtyvä pioneerilaji. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat hyvin huonosti valopyydyksiin. Helpoin tapa perhosen läsnäolon havaitsemiseksi onkin etsiä toukkia ravintokasveilta. Lisäksi tarha-aamukääriäisen (Adoxophyes orana) sekä mänty-yökkösen (Panolis flammea) feromonit houkuttelevat kevätkaapuyökköstä. Toukat syövät pääasiassa kukintoja öisin ja piilottelevat päivät etenkin ravintokasvien alaosissa. Koteloituminen tapahtuu maaperään kotelokopan sisään. Kotelo on talvehtiva elämänvaihe ja saattaa talvehtia useita kertoja.
Ravintokasvi
Toukan ravintokasveja ovat erilaiset mykerökukkaiset (heimo Asteraceae), etenkin kamomillasaunio (Matricaria chamomilla) ja peltosaunio (Tripleurospermum inodorum).
Marcel Cerdan
Marcel Cerdan (22. heinäkuuta 1916 Sidi Bel Abbes, Ranskan Algeria – 28. lokakuuta 1949 São Miguel, Azorit, Portugali ) oli ranskalainen pied-noir-nyrkkeilijä.
Cerdan aloitti nyrkkeilyuransa Meknesissä Marokossa 4. marraskuuta 1934 ja voitti. Hän saavutti 47 voittoa peräjälkeen.
Vuonna 1948 Cerdan riisti keskisarjan maailmanmestaruuden Tony Zalelta ja menetti sen seuraavana vuonna Jake LaMottalle. MM-ottelut järjestettiin Yhdysvalloissa. Cerdan kuoli vuonna 1949 lento-onnettomuudessa Azoreilla ollessaan matkalla Yhdysvaltoihin tapaamaan rakastettuaan Edith Piafia ennen harjoitusleiriään uusintaottelua varten Jake LaMottaa vastaan.
Cerdanilla oli suhde laulaja Édith Piafin kanssa.
Cerdan valittiin nyrkkeilyn Hall of Fameen vuonna 1991.
Lähteet
http://www.marcelcerdan.com/1.aspx
Kehäkukkia
Kehäkukkia (The Effect of Gamma Rays on Man-in-the-Moon Marigolds) on Paul Newmanin tuottama ja ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1972. Arkisen realistinen tarina perustuu Paul Zindelin Pulitzer-palkittuun näytelmään, jonka pohjalta käsikirjoituksen laati Alvin Sargent. Elokuvan pääosia näyttelevät Paul Newmanin vaimo Joanne Woodward ja tytär Nell Newman, joka käytti lapsirooleissaan nimeä Nell Potts. Kolmatta pääosaa esittää Roberta Wallach, joka on puolestaan näyttelijä Eli Wallachin tytär.
Juoni
Alkoholisoitunut, suorapuheinen ja katkeroitunut Beatrice (Woodward) on jäänyt leskeksi, työskentelee puhelinmyyjänä ja asuu nuhruisessa talossaan kahden hyvin erilaisen tyttärensä kanssa. Vanhempi tytär Ruth (Wallach) kärsii epilepsiasta ja on ulospäin suuntautunut kuten äitinsä, nuorempi ja hiljaisempi Matilda (Potts) kasvattaa kehäkukkia koulun tiedekilpailuun ja huolehtii lemmikkikanistaan. Tarinan edetessä Beatricen mielenterveys järkkyy yhä pahemmin ja Matildasta tulee keskushenkilö, joka on huolestunut maapallon tulevaisuudesta.
Vastaanotto
Elokuva kilpaili Kultaisesta palmusta Cannesin elokuvajuhlilla, joilla Joanne Woodward palkittiin parhaasta naispääosasta. Hän oli roolistaan myös Golden Globe -ehdokkaana.
Helsingin Sanomien Paula Talaskiven mielestä tarina kuulostaa kovin arkiselta ja sen äitihahmo on aika kauhistuttava, mutta Newmanin ohjaus ja Woodwardin näyttelijäntyö kannattelevat elokuvaa. Saman lehden Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla 1986 sen olevan vakuuttava näyttö avioparin Newman–Woodward yhteistyöstä. Hän kehui näyttelijätyötä ja piti ohjaustyötä tarkkana. ”Paul Newman kantaa rehellisesti huolta kuvaamistaan ihmisistä, joten hänen humanismiinsa uskoo vahvasti.”
Shizuokan prefektuuri
Shizuokan prefektuuri on yksi Japanin 47:stä prefektuurista. Se sijaitsee Chūbun alueella Honshūn saaren keskiosassa ja sen pääkaupunki on Shizuoka. Siellä on 3 735 000 asukasta (vuonna 2012) ja sen pinta-ala on 7 777,36 neliökilometriä.
Maantiede
Shizuokan prefektuuri sijaitsee Tyynenmeren rannikolla ja sen rantaviiva on noin 500 kilometrin pituinen. Lännessä se ulottuu syvälle Japanin alpeille, kun taas idässä se käsittää kapean Fujivuoren rajaaman rannikkokaistaleen ja Izun niemimaan. Shizuokan naapuriprefektuurit ovat Aichin lännessä, Naganon ja Yamanashin prefektuurit pohjoisessa sekä Kanagawan prefektuuri idässä. Vuoden keskilämpötila on 17,2 °C.
Aluejako
Shizuokan prefektuuri jakautuu 23 kaupunkiin ja 12 muuhun kuntaan, joista kaikki ovat maaseutukaupunkeja. Kunnat kuuluvat viiteen piirikuntaan, joilla ei ole hallinnollista merkitystä. Shizuokan ja Hamamatsun kaupungit jakautuvat suuralueisiin.
pienoiskuva|Shizuokan prefektuurin kartta
Historia
Prefektuuri jakautui aikaisemmin Tōtomin, Surugan ja Izun provinsseihin. Japanin siirtyessä prefektuurijakoon heinäkuussa 1871, muodostettiin näistä alueista Nirayaman, Shizuokan ja Horien prefektuurit. Shizuokan prefektuuri sai nykyisen muotonsa kun nämä kolme prefektuuria saatiin liitettyä yhteen vuonna 1876.
Liikenne
Shizuoka on pitkään ollut Japanin liikenneyhteyksien kannalta strateginen alue. Prefektuurin läpi kulkevat sekä Tōkaidō Shinkansen että Tōmei-moottoritie.
Etelä-Pohjanmaan mieslaulajat
Etelä-Pohjanmaan mieslaulajat on Etelä-Pohjanmaalla toimiva mieskuoro, joka tunnetaan myös nimillä Jussit ja Jussikuoro. Kuoro on perustettu vuonna 1951, ja nykyisin siinä on noin 55 laulajaa ympäri maakuntaa. Kuoron taiteellisena johtajana on syksystä 2022 alkaen Kristian Heberg (s. 1988) Kempeleestä. Kuoron varajohtajana toimivat Maunu Malkamäki ja Juha Kortelainen, molemmat Seinäjoelta. Kuoron puheenjohtajana on vuodesta 2018 lähtien toiminut Hannu Rintasalo Ilmajoelta.
Jussikuoro laulaa tyypillistä neliäänistä (I ja II tenori sekä I ja II basso) mieskuoromusiikkia ja myös erityisesti Jusseille sovitettua pohojalaasta uhoa sisältävää musiikkia. Musiikkia on myös levytetty. Viimeisin, kansallisromanttista musiikkia sisältävä levy, Kultakehto, on vuodelta 2012. Vuonna 2004 Jussit toteuttivat yhteistyössä Seinäjoen Tangomarkkinoiden kanssa Miehen tie -nimisen esityksen, josta on tehty myös DVD.
Esiintyminen
Jussit käyttävät eteläpohjalaisen miehen kansallispukua eli jussipukua esiintymisasuna.
Konsertteja ja muita esiintymisiä Jusseilla on vuosittain eri puolilla Suomea noin 10 joiden lisäksi kuoro tekee esiintymismatkoja ulkomaille. Kuoro tekee yhteistyötä ja -konsertteja myös muiden kuorojen ja esiintyjien kanssa. Kuoron pienryhmänä toimii lauluryhmä Heikoollenkki, joka esiintyy kvartettina tai vahvistettuna kvartettina.
Jussien ohjelmistossa on usein perinteistä musiikkia Toivo Kuulan "Nuijamiesten marssista" Jean Sibeliuksen "Finlandiaan". Näiden lisäksi ohjelmistossa on kulloiseenkin aikaan ja teemaan soveltuvaa suomalaisten ja ulkomaisten säveltäjien tekemää uutta ja vanhaa musiikkia. Tyypillinen konsertti kestää noin tunnin.
Historia
Etelä-Pohjanmaan Maakuntaliiton piirissä heräsi ajatus Etelä-Pohjanmaan maakuntakuoron perustamisesta. Kuoron perustava kokous oli Seinäjoella 29. toukokuuta 1951. Kuoron tason nousuun vaikutti erityisesti Ensti Pohjola, joka kävi Helsingistä käsin kuoroa johtamssa. Pohjolan johdolla tehtiin mm. konserttimatkat Yhdysvaltoihin ja Kanadaan vuonna 1960.
Yhdistys
Etelä-Pohjanmaan Mieslaulajat on rekisteröity yhdistys, jossa jäseninä ovat laulajat ja kannatusjäsenet ja joka kuuluu jäsenenä sekä Suomen Mieskuoroliittoon että Suomen Laulajain ja Soittajain Liittoon (Sulasol). Yhdistyksen kotipaikka on Seinäjoki.
The Oz (albumi)
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Tapani Hämäläinen & Kari Elo.
Henkitanssi
thumb|Taidemaalari [[Frederic Remingtonin tekemä luonnos oglala-lakotojen henkitanssista. Kuva julkaistiin 6. joulukuuta 1890 Harper's Weeklyssä.]] Henkitanssi oli Pohjois-Amerikan intiaanien omaksuma uskonnollinen liike, joka oli lähtöisin Nevadasta. Sen kehittäjänä toimi paiute-intiaanien tietäjä Wovoka. Liike levisi kymmenien eri heimojen keskuuteen vuosina 1889–1890 ja ylettyi Yhdysvaltain länsirannikolta Missourijoelle ja Kanadasta Texasiin.
Henkitanssin suosio sai ennennäkemättömät mittasuhteet lakotojen intiaanireservaateissa Etelä-Dakotassa syksyllä 1890. Vaikka lähes taukoamattomina jatkuneiden seremonioiden päällimmäinen tarkoitus oli saada yhteys vainajien henkiin, suhtautuivat valkoiset henkitanssiin suurella epäluulolla. Se tulkittiin selvänä kansankiihotuksena Yhdysvaltoja vastaan ja tanssivien intiaanien uskottiin suunnittelevan suurta kapinaa. Lakotojen henkiliikkeen aiheuttama hysteria levisi nopeasti sanomalehtien välityksellä ja johti lopulta Wounded Kneen verilöylyyn joulukuussa 1890.
Wovokan sanoma
Jumalan ohjeiden mukaan Wovoka alkoi opettaa kansalleen uutta seremoniaa. Hän käytti sanomansa pohjana isänsä oppeja ja omia näkyjään, joihin lisäsi selviä vaikutteita kristinuskosta. Tämä herätti voimakasta kiinnostusta paikallisissa intiaaneissa, ja he noudattivat uuden vapahtajansa ohjeita kuuliaisesti. Itse rituaali sisälsi mietiskelyä, laulua, rukoilua ja erityisesti tanssia. Ansaitakseen Wovokan lupaaman maanpäällisen paratiisin intiaanien tulisi elää keskenään sopusoinnussa, vältellä valkoisia ja pysyä erossa alkoholista.
Hengellisen liikkeen leviäminen
Tieto Wovokan uskonnollisesta liikkeestä levisi myös Nevadan ulkopuolelle. Intiaanilähetystöt saapuivat pitkien matkojen takaa kuuntelemaan uutta hengellistä sanomaa. Heidän joukossaan olivat myös lakotat, joiden uskonnolliset seremoniat oli tukahdutettu ja suuri reservaatti pilkottu pieniin osiin yleisen palstoituslain nojalla. Muiden kansojen tavoin lakotat tulkitsivat Wovokan oppeja omalla tavallaan ja muuttivat tanssin sanomaa oman historiansa ja kulttuurinsa kautta. Lakotojen käsittelyssä Wovokan ympyrätanssista muotoutui Wanagi Wachpi eli henkitanssi.
Henkitanssin seremonia
Lakotojen valmistautuminen tanssiin alkoi puhdistautumisrituaalilla, joista merkittävin oli inípi-hikoilumajan riitti. Kun saunoja tuli majaan, hänen katsottiin kantavan selässään valkoisen miehen mukanaan tuomaa taakkaa, josta vapauduttiin puhdistumisen myötä. Pyhän piipun polttaminen oli osa riittiä. Piipussa poltettiin tupakkaa ja makeaa sweetgrass-ruohoa (lännenmaarianheinää). Jotkut osanottajat läimäyttelivät itseään oksilla, biisoninhännillä tai kotkan sulista tehdyillä viuhkoilla. Riitin johtaja kaatoi vettä kiville, ja kylpijät lauloivat ja rukoilivat saadakseen yhteyden Wakan Tankaan, lakotojen ylimpään jumaluuteen. Tällä tavoin suoritettu riitti symbolisoi maailmankaikkeutta, joka puhdistettiin vieraista elementeistä.
Joka-aamuisen hikoilumajan riitin jälkeen tanssijoiden kasvoihin maalattiin erilaisia symboleja. Itse henkitanssi alkoi yleensä iltapäivällä. Laulut ja seremonian johtajat vaihtuivat, mutta tietyt piirteet säilyivät tanssista toiseen. Miehet ja naiset pitivät toisiaan kädestä kiinni ja liikkuivat ympyrässä vasemmalta oikealle. Tanssijoiden keskelle pystytetty pyhä puu symboloi lakotojen yhtenäisyyttä. Joidenkin väittämien mukaan puusta roikkuvat uhrilahjat olivat ihmislihaa, mutta väitteelle ei löydy luotettavaa näyttöä.