cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hyperborea (Clark Ashton Smith)
Miljöö
Hyperborea kuvataan lämpimäksi ja jopa trooppiseksi maaksi. Mantereen keskiosaa hallitsevat uhkaavat vuorijonot ja tiheät, kosteat viidakot. Vuorten lähellä sijaitsee aavekaupunki Commoriom. Asukkaat hylkäsivät sen pahaenteisen ennustuksen vuoksi ja rakensivat Hyperborean uudeksi pääkaupungiksi Uzuldaroumin. Hyperborean pohjoisin niemimaa on Mhu Thulan (vertaa Ultima Thule), missä velho Eibon asuu suuressa tornissa. Mhu Thulanista pohjoiseen sijaitsee suunnaton jäätikkö, joka etenee hitaasti kohti etelää ja lopulta tuhoaa Hyperborean sivilisaation.
Ihmisten lisäksi Hyperboreassa elää sapelihammaskissoja, alkuhärkiä, mammutteja ja muita esihistoriallisia petoja. Novellissa ”The Seven Geases” esiintyy hirmuliskoja. Kaikissa sarjan novelleissa on yliluonnollisia tapahtumia, kuten pahoja jumalia, ennustajattaria ja loitsuja. Monet Hyperborean hirviöt muistuttavat Smithin kirjeystävä H. P. Lovecraftin Cthulhu-tarustoa. Toistuvia elementtejä ovat irvokas jumala Tsathoggua sekä salaopillinen Eibonin kirja.
Sarjan novelleja sävyttää musta huumori, kuivakka sarkasmi sekä tarinoiden huipentuminen kohtalon ironiaan. Joukossa on kuitenkin myös vakavia kauhutarinoita, joiden synkeä sävy muistuttaa Smithin Zothique-sarjasta. Novelli ”Ubbo-Sathla” poikkeaa muista siinä, että se sijoittuu kirjoitusajankohdan Yhdysvaltoihin ja käsittelee Hyperborean historiaan perehtynyttä okkultistia. Novellien kieli on vaikeaselkoista jopa Smithin mittapuulla: polveilevasta Zothiquesta poiketen Hyperborean teksti on niukkasanaista ja perustuu sarkastiseen vähättelyyn.
Sarjan vaiheet
Smithin teksteissä toistuu ajatus vääjäämättömän tuhon alla elävästä sivilisaatiosta. Kadonneiden mantereiden ajatus oli peräisin teosofiasta. Smith ei uskonut teosofien oppeihin, mutta otti niistä fiktioonsa vaikutteita. Atlantiksen, Mun ja Lemurian kaltaisista uponneista mantereista poiketen Hyperborea ei kuitenkaan ole jäämässä veden vaan jään alle. Mantereen nimi on peräisin antiikin Kreikan tarustosta, jossa Hyperborea kuvataan onnelliseksi, lämpimäksi paikaksi kaukana pohjoisessa.
Smith sai ensimmäisen Hyperborea-novellin valmiiksi marraskuussa 1929. Syyskuuhun 1933 mennessä hän oli kirjoittanut aiheesta yhdeksän novellia. Hänellä oli kuitenkin vaikeuksia saada niitä kaupaksi, mikä lienee johtunut enimmäkseen tarinoiden vaikeaselkoisesta kielestä mutta myös oudoista juonenkäänteistä. Monia sarjan novelleja Smith joutui korjailemaan ennen kuin ne kelpasivat julkaistavaksi. Osa novelleista ilmestyi Weird Tales -lehdessä, mutta Smith joutui kaupittelemaan niitä myös erilaisille pienlehdille ja amatöörikustanteille, jotka maksoivat vain huonosti tai eivät lainkaan. Heikon myynnin vuoksi Smith lopetti Hyperborea-kertomuksien kirjoittamisen loppuvuodesta 1933 ja keskittyi paremmin menestyvään Zothiqueen. Hän palasi aiheeseen uudestaan vasta 1950-luvulla, jolloin hän kirjoitti jatko-osan sarjan ensimmäiselle novellille. Se ilmestyi Saturn Science Fiction & Fantasy -lehdessä maaliskuussa 1958 ja oli viimeisiä Smithin kirjoittamia proosatekstejä.
Valmistuneiden novellien lisäksi Smithiltä jäi muutama keskeneräinen Hyperborea-novelli. ”Kuningas Euvoranin matka” (The Voyage of King Euvoran) valmistui, mutta Smith muutti sen kirjoitusprosessin aikana Zothique-tarinaksi. Novellin huumori muistuttaa silti Hyperboreasta. Tarina ilmestyi omakustanteena 1933 ja lyhennettynä versiona Weird Talesissa 1946.
Novellit
Novellit on järjestetty kirjoitusajankohdan mukaan. Suomenkielinen nimi on suluissa, samoin valmistumisvuosi.
The Tale of Satampra Zeiros (Satampra Zeiroksen tarina, 1929)
pienoiskuva|Novellin ensimmäinen sivu [[Weird Talesin marraskuun 1931 numerossa.]]
”The Tale of Satampra Zeiros” oli ensimmäinen Smithin kirjoittama Hyperborea-novelli, ja se myös julkaistiin ensimmäisenä. Smith sai tarinan valmiiksi marraskuussa 1929, ja se ilmestyi Weird Tales -lehdessä marraskuussa 1931. Suomennos on ilmestynyt antologiassa Mustan jumalan suudelma (1993) nimellä ”Satampra Zeiroksen tarina”.
Novellin päähenkilö on ammattivaras, joka kertoo tarinaa minä-muodossa. Kertoja vähättelee kokemiaan kauhuja ja luonteensa vähemmän mairittelevia piirteitä, kuten taipumusta juopotteluun. Rahapulassaan kertoja päättää ryöstää autiokaupunki Commoriomissa sijaitsevann Tsathogguan temppelin. Temppeliä vartioiva olento osoittaa kuitenkin ”merkkejä antropofagisista taipumuksista”, mikä tekee päähenkilön ”poistumisesta” välttämättömän.
Smithin tuotantoa käsittelevässä artikkelisarjassaan Ryan Harvey kehuu epäluotettavaa minäkertojaa, jonka mahtipontinen kielenkäyttö tuo kauhistuttavaan kertomukseen sarkastisen vitsin tuntua. Hän kuvailee tarinan sävyä veijarimaiseksi.
The Door to Saturn (Saturnuksen portti, 1930)
”The Door to Saturn” oli toinen Smithin kirjoittama Hyperborea-novelli. Hän sai tarinan valmiiksi heinäkuussa 1930, ja se julkaistiin Strange Tales -lehdessä tammikuussa 1932. Lehti oli Weird Talesin lyhytikäinen kilpailija, joka maksoi novelleista kuuluisampaa esikuvaansa paremmin. Suomennos on ilmestynyt kokoelmassa Viimeinen hieroglyfi (1994) nimellä ”Saturnuksen portti”.
Novellin päähenkilö on Mhu Thulanin noita Eibon, joka palvoo Tsathogguaa. Hirvijumalatar Yhoundehin inkvisitio ei tätä arvosta vaan saapuu pidättämään Eibonia, jolloin tämä pakenee taikuuden avulla Saturnukseen, missä myös Tsathoggua asui ennen maapallolle saapumistaan. Yhoundehin ylipappi Morghi seuraa Eibonia. Perillä kumpikin tajuaa, ettei heillä ole mitään keinoa palata kotiin. Eibon ja Morghi ystävystyvät ja kokevat monenlaisia seikkailuja. He esimerkiksi tapaavat Tsathogguan outoja sukulaisia sekä päättömiä ihmisiä muistuttavan kansan, joka nimittää heidät ylisiittäjikseen.
The Testament of Athammaus (1931)
Novellin päähenkilö on Hyperborean pääkaupungin Commoriomin pyöveli, joka kertoo tarinaa minä-muodossa. Hänet määrätään mestaamaan Tsathogguasta polveutuva maantierosvo ja murhaaja. Tämä palaa kuolleista kerta toisensa jälkeen ja lopulta Commoriomin asukkaat joutuvat hylkäämään kaupunkinsa.
”The Testament of Athammaus” on aiempiin Hyperborea-novelleihin verrattuna vakavahenkisempi ja muistuttaa kauhutarinaa, vaikka toistuvat teloitukset tuovatkin tarinaan absurdia huumoria. Smith oli ylpeä tarinasta ja piti sen kuolleista palaavaa antagonistia siihen mennessä onnistuneimpana hirviönään.
The Weird of Avoosl Wuthoqquan (1931)
”The Weird of Avoosl Wuthoqquan” valmistui marraskuussa 1931 ja ilmestyi Weird Talesissa kesäkuussa 1932. Se oli ainoa Hyperborea-novelli, jonka Weird Talesin päätoimittaja Farnsworth Wright osti ensimmäisellä yrittämällä.
Novellin päähenkilö on ahne rahanlainaaja, joka kieltäytyy antamasta kerjäläismunkille almuja. Kerjäläinen kiroaa rahanlainaajan ja ennustaa hänen kuolevan ikävällä tavalla (englannin sana ”weird” tarkoittaa paitsi outoa myös kohtaloa ). Myöhemmin rahanlainaaja laskee rahojaan kotonaan. Kaksi maagista jalokiveä lähtee vierimään poispäin hänestä, ja niitä seuratessaan hän päätyy lopulta Tsathogguaa muistuttavan hirviön luolaan. Hirviö syyttää rahanlainaajaa varkaaksi ja nielaisee hänet.
Smith piti novellia ”täytteenä”. Se on kuitenkin julkaistu monissa novellikokoelmissa, mahdollisesti lyhyytensä vuoksi. Ryan Harveyn mukaan tarinan toteava loppuhuipennus on hauska, mutta muuten se on epäkiinnostava.
Ubbo-Sathla (Ubbo-Sathla, 1932)
Antropologian opiskelija ja okkultisti Paul Tregardis saa käsiinsä Eibonin kirjan ranskankielisen käännöksen. Hän kiinnostuu Hyperborean historiasta ja löytää lontoolaisesta antiikkiliikkeestä oudon, Grönlannista löytyneen kiven. Tregardis päättelee kiven kuuluneen hyperborealaiselle velholle Zon Mezzalamechille, joka kykeni sen avulla lukemaan muinaisia kirjoitustauluja. Tregardis katselee kiveen ja näkee yhä muinaisempia tapahtumia. Hänen on vaikea keskittyä omaan elämäänsä, ja hänen muistonsa sekoittuvat muiden kiveen katsoneiden muistoihin. Lopulta hän ei enää kykene vastustamaan kiusausta vaan seuraa kiven historiaa sen loppuun asti. Tregardis palaa maapallon muinaisimpaan historiaan: alkumereen, jossa elämä erkani muodottomasta jumalasta Ubbo-Sathlasta. Hän näkee myös kirjoitustaulut mutta ei kykene lukemaan niitä, koska hänen tietoisuutensa on sulautunut alkumeren järjettömiin olentoihin.
Ryan Harvey huomauttaa, että Smithin visio elämän alkuperästä on yllättävän lähellä nykytieteen näkemystä. Harveyn mukaan tarina yhdistää yliluonnollisen kauhukirjallisuuden ajatuksia kosmiseen ja tieteelliseen kuvastoon. Lopputulos on tästä huolimatta perinteistä kauhuakin ”käsittämättömämpi ja kammottavampi”.
The Ice Demon (Jäädemoni, 1932)
”The Ice Demon” valmistui heinäkuussa 1932 ja ilmestyi Weird Talesissa seuraavan vuoden huhtikuussa. Novelli on suomennettu nimellä ”Jäädemoni” ja löytyy kokoelmasta Viimeinen hieroglyfi.
”Jäädemoni” aloittaa kolmen novellin sarjan, joka kertoo jäätikön tulosta ja Hyperborean tuhosta. Sarjan novelleista puuttuu muille Hyperborea-tarinoille ominainen huumori. ”Jäädemoni” on kronologisesti koko sarjan viimeinen. Jäätikkö on työntynyt jo aivan Hyperborean eteläosiin, ja uhkarohkea seikkailija päättää lähteä etsimään aarteita muinaisen kuninkaan jäätyneestä hautaholvista.
Novellissa Smith kuvailee jäätikköä, kuin se olisi tietoinen ja pahantahtoinen. Tyyliltään tarina on kerrottu muita Hyperborea-novelleja suoraviivaisemmin. Ryan Harveyn mukaan kuolevan sivilisaation teema ja iloton yksinäisyys muistuttavat Zothique-sarjasta, mikä saattoi olla tietoinen valinta kauhutarinoihin erikoistunutta Weird Talesia silmällä pitäen. Harveyn mukaan novelli muistuttaa myös Robert E. Howardin Conan-novellia ”Jääjättiläisen tytär”, joka sekin kuvaa surrealistista jäätikköä. Samankaltaisuus lienee kuitenkin sattumaa, sillä novellit kirjoitettiin ja julkaistiin samoihin aikoihin.
The White Sybil (1932)
”The White Sybil” valmistui marraskuussa 1932. Smith ei saanut tarinaa myydyksi, ja se ilmestyi Science & Fantasy Book No. One -nimisessä harrastajalehdessä vuonna 1934. Smith ei saanut tarinasta maksua.
Novelli kertoo aavemaisesta naisesta, johon nuori mies rakastuu. Hän seuraa rakastettuaan jäätikölle ja saa näyn, joka ennustaa Hyperborean tuhoa. Ryan Harveyn mukaan tarinalla on lupaava lähtökohta, mutta lopputulos jää luonnosmaiseksi. Samankaltaisia teemoja käsittelevän ”Jäädemonin” jälkeen ”The White Sybil” tuntuu vieläkin huonommalta.
The Coming of the White Worm (Valkoinen mato, 1933)
”The Coming of the White Worm” valmistui syyskuussa 1933. Tarina kävi heikosti kaupaksi, mikä johtunee sen jopa Hyperborean mittapuulla vaikeaselkoisista sanavalinnoista. Smith sai tarinan myydyksi vasta kahdeksan vuotta kirjoittamisen jälkeen, jolloin se ilmestyi lyhytikäiseksi jääneen pulp-lehti Stirring Science Storiesin huhtikuun 1941 numerossa. Julkaisua varten Smith lyhensi novellia ja yksinkertaisti sen kieltä. Alkuperäinen versio ilmestyi vasta 1989. Novelli on suomennettu nimellä ”Valkoinen mato” ja julkaistu kokoelmassa Viimeinen hieroglyfi.
Novelli esitellään Eibonin kirjan IX luvuksi, jonka on kääntänyt ranskaksi Gaspard du Nord. Tämä seikkaili Smithin toisessa novellisarjassa Averoignessa. Tarinan päähenkilö on Mhu Thulanissa asuva velho Evagh, jonka kotikylän rannalle saapuu jättiläismäinen jäävuori. Jäävuorta hallitsee hirviömäinen mato Rlim Shaikorth, joka ottaa velhoja vangiksi ja pakottaa heidät orjikseen. Myöhemmin käy ilmi, että mato syö vangitsemansa velhot, joiden kärsimykset jatkuvat vielä sen mahassakin.
The Seven Geases (1933)
”The Seven Geases” valmistui lokakuussa 1933 ja ilmestyi Weird Talesissa liki tasan vuotta myöhemmin. Novelli kertoo metsästäjästä, joka lähtee vuoristoon hirviöitä surmaamaan. Vimmastunut velho loihtii hänet ja pakottaa hänet tunkeutumaan maanalaisiin luoliin, yhä syvemmälle Tsathogguan pesään. Tsathoggua puolestaan lähettää hänet seuraavan jumalan luokse, joka lähettää hänet jälleen seuraavan velhon luokse ja niin edelleen. Novelli koostuu lähinnä sarjasta erilaisia groteskeja kohtaamisia eikä siinä ole varsinaista juonta.
”The Seven Geases” muistuttaa pitkää vitsiä ja siten ”Saturnuksen porttia”. Tarinan teemoja ovat elämän arvottomuus ja maailman piittaamattomuus: päähenkilö ajautuu tahdottomasti välinpitämättömien jumalten armoille ja toinen toistaan kauheampiin kohtaamisiin. Farnsworth Wright hylkäsi ensin tarinan sen itseään toistavan rakenteen vuoksi, mutta hyväksyi sen myöhemmin. Smith itse piti tarinasta kovasti. Koska Hyperborea-novellien menekki oli huono, hän joutui kuitenkin luopumaan miljööstä eikä kirjoittanut aiheesta yli 20 vuoteen.
The Theft of the Thirty-Nine Girdles (1957)
Novellissa Satampra Zeiros kertoo, kuinka tapasi kauniin naisen ja varasti kuunjumalattaren temppelistä Uzuldaroumista pyhän siveysvyön. Novelli on edeltäjänsä tapaan kerrottu epäluotettavaan ja ironiseen tyyliin. Ryan Harveyn mukaan tarina loppuu kuitenkin kesken, eikä Smith vaikuta kiinnostuneelta.
Damani Ralph
thumb|Damani Ralph
Damani Ralph (s. 6. marraskuuta 1980 Kingston, Jamaika) on jamaikalainen jalkapalloilija. Hyökkääjän seura on Venäjän pääsarjan FK Rubin Kazan.
Ralph aloitti uransa pelaamalla yliopistojalkapalloa Yhdysvalloissa Meridian Community Collegessa. Siellä hän viimeisteli 59 maalia 45 ottelussa, ja hänet valittiin NJCAA-turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi. Tämän jälkeen Ralph siirtyi University of Connecticutiin, missä hän jatkoi vakuuttavia otteitaan saalistamalla kahdessa kaudessa 28 maalia ja 11 maalisyöttöä.
Yliopistouran jälkeen Chicago Fire varasi Ralphin MLS Superdraftissa vuonna 2003 numerolla 18. Tulokaskaudellaan Ralph hankki itselleen avauskokoonpanopaikan, ja teki 11 maalia ja kuusi syöttöä 25 ottelussa. Hänen maalisaldonsa oli uusi tulokasennätys, ja hänet valittiinkin, täysin ansaitusti, vuoden tulokkaaksi.
Vaikka Ralph oli ollut paras jamaikalaispelaaja Pohjois-Amerikassa, hänellä on ollut vaikeuksia murtautua Jamaikan jalkapallomaajoukkueen kokoonpanoon. Suurena syynä tähän on ollut kova kilpailu Englannin suunnalta.
Kuttajärvi
Kuttajärvi on Pohjois-Savossa Kuopion Karttulassa Syvänniemessä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järvessä on laskettu olevan 100 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 244 ha, mikä on noin 18,6 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista Kuttasalo on yli neliökilometrin suuruinen, 14 muuta saarta ovat yli hehtaarin suuruisia, 77 yli aarin ja loput 8 ovat alle aarin kokoisia. Yli hehtaarin saaria ovat järven pohjoisosassa Keihässalo ja sen viereinen Ukko-Lokki, järven luoteispään Viitalahdessa oleva Viitasaari, kaakkoispäässä sijaitseva Soisalo ja sen vieressä oleva Koirasaari, Kuttasalon kaakkoipuolella olevat Vuohisaari, Siiranen ja Savisaari, Kuttasalon koillispuolella olevat Jaakonsaaret, Tulisaaret, Lyyvinsaari, Kalmonsaari ja Vainikainen, sekä lopuksi järven keskivaihellaa itärannassa sijaitseva Raatosaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 44 miljoonaa m³ eli 0,044 km³. Järven keskisyvyys on 4,1 metriä ja suurin syvyys on 22,7 metriä. Syvintä kohtaa ei löydy kartasta. Syvimmälle kohdalle sopivia syvänteitä löytyy Viitasaaren koillispuolelta, Ukko-Lokin lounaispuolelta, Kuttasalon länsipuolelta tai Soisalon länsipuolelta.
Järven rantaviivan pituus on 80 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 39 kilometriä. Järven rannat ovat enimmäkseen alavaa metsämaata, joka kohoaa poikkeuksellisesti vain Vuorimäellä 55 metriä järven vedenpintaa korkeammalle. Länsirannoilla on hieman peltomaatakin. Järven itärannalla sijaitsee sen ainoa taajama Syvänniemi, joka on entinen kirkonkylä. Järven lounaispäässä Koskenkylässä on toinen asutustihentymä. Muuten asutus on haja-asutusta, jonka joukossa on vapaa-ajan asutusta. Järven pohjoispuolella kilkee seututie 551, josta haarautuu Suonenjoentie, yhdystiet 5492 ja 16161, jotka kiertävät järven muilta osin.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Virmasveden alueella (14.72), jonka Kuttajärven alueeseen (14.724) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 98,1 metriä mpy.
Valuma-alue saa pääosan vedestään kolmelta valuma-alueelta. Ne ovat Keihäsjoen, Inganjoen ja Kivijoen valuma-alueet. Keihäsjoen valuma-alueen (14.725) pääjärvi on Iso-Lauas (611 ha) ja se laskee Kuttajärven Syvänniemen lahteen lasketun Keihäsjärven (52,3 ha) läpi. Keihäsjärveen laskevat myös Luodejärvi (51 ha) ja Pitkäjärvi (24 ha). Inganjoen valuma-alueen (14.726) laskujoki laskee Koskenkylässä Koskislahteen ja sen pääjärvi on Petäinen (195 ha). Kivijoen valuma-alueen (14.727) laskujoki laskee Koskenkylän läpi Kivilahteen. Joen pääjärvi on Kivijärvi (187 ha) ja siitä laskettuaan Kivijoki virtaa läpivirtausjärvien Kaijan (29 ha) ja Koskisen (19 ha) kautta.
Kuttajärven alueella on kuusi yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat Iso Mäkilampi (7 ha), Munanlampi (5 ha), Pieni Mäkilampi (3 ha), Akkalampi (2 ha), Mustalampi (1 ha) ja Valkeinen (1 ha).
Järven lasku-uoma on Kuttakosken kanava, joka laskee Virmasveden Myllyselkään. Sen vedenpinnan korkeus on 97,9 metriä mpy., jolloin lasku-uomaan tulee lyhyelle matkalle pudotusta 0,2 metriä.
Luonnonhistoriaa
Viimeisen jääkauden jälkeen mannerjäätikkö oli sulanut kokonaan pois noin 11000 vuotta sitten, jolloin maa-alue jäi Itämeren Yoldia-vaiheen peittoon. Yoldiameren vedenpinnan yläpuolelle jäivät sellaiset maa-alueet, joiden nykyinen korkeus merenpinnasta ovat 145–147 metriä mpy. Tällaisia mäkiä ovat Pieni Muuriaismäki ja Kohomäki. Koska maankohoaminen oli tuolloin nopeaa, kuroutuivat lähialueen järvet noin 10000 vuotta sitten Itämeren makeavetisestä Ancylus-vaiheen aikana. Ancylusvaiheen loppupuolella järvien vedenpinnat olivat hieman alempana kuin nykyään. Maankuoren kallistumisesta johtuen monet Suomen järvistä kallistuivat hitaasti etelään, jolloin suuriakin järviä yhdistyivät suuremmiksi järviksi. Näin selitetään suurjärven Muinais-Päijänteen syntyminen. Järvi ulottui etelässä nykyisestä Lahdesta pohjoisessa Pihtiputaaseen. Muinais-Päijänteen vedenpinnan korkeus Iisvedellä vastaa nykyistä 104–105 metriä mpy. Kuttajärven järviallas oli yksi Iisveden tai paremminkin Virmasveden lahti. Kun Muinais-Päijänne mursi etelässä itselleen uuden lasku-uoman 7000 vuotta sitten, laski sen vedenpinta useita metrejä. Tämä on todennäköisesti Kuttajärven syntyhetki.
Historiaa
Syvänniemen Sourussa on toiminut järvimalmia raudaksi jalostanut rautaruukki, joka lopetti toimintansa Toisen maailmansodan jälkeen.
José Pamplona
José Pamplona Lecuanda (6. helmikuuta 1911 San Luis Potosí, San Luis Potosí – ?) oli meksikolainen koripalloilija. Hän osallistui Berliinin kesäolympialaisiin 1936 ja kuului pronssia voittaneeseen Meksikon joukkueeseen. Hän pelasi yhdessä ottelussa.
Nissan Teana
Nissan Teana on Nissanin valmistama etuvetoinen keskikokoinen auto. Se tuli myyntiin vuonna 2003 ja sitä myydään muualla maailmalla Nissan Maxima ja Nissan Cefiro -nimillä. Se ei kuitenkaan ole sama auto kuin Yhdysvalloissa myytävä Nissan Maxima, vaan se käyttää samaa alustaa Yhdysvaltain mallistossa Maximan alapuolelle sijoittuvan Altiman kanssa.
Samalle alustalle on valmistettu myös eteläkorealainen Samsung SM7.
Teanaa valmistetaan myös Kiinan markkinoille Dongfeng Motor Companyn tehtaalla. thumb|left|Nissan Teana J31 (2003-2008)
Westfalenin provinssi
Westfalenin provinssi oli osa Preussia vuosina 1815–1946. Provinssin pinta-ala oli 20 211 neliökilometriä. Vuonna 1910 sen asukasluku oli 4,13 miljoonaa. Provinssin pääkaupunki oli Münster, jonka asukasluku oli noin 81 000 vuonna 1905.
LGM-35 Sentinel
thumb|HavainnekuvaLGM-35 Sentinel (myös nimellä Ground Based Strategic Deterrent (GBSD)) on kehitteillä oleva yhdysvaltalainen ydinkärjellä varustettu mannertenvälinen ballistinen ohjus. Sen on tarkoitus korvata nykyiset LGM-30 Minuteman III -ohjukset vuodesta 2029 alkaen.
Historia
Ohjuksen kehittely alkoi 2010-luvun alussa, kun presidentti Barack Obama hyväksyi Yhdysvaltain maalta, mereltä ja ilmasta laukaistavien ydinaseiden (ns. Nuclear Triad) modernisoinnin.
Ydinkärki
Ohjuksen taistelukärki on suunnitelman mukaan W87-ydinkärki ja myöhemmin sen Mod 1 -versio. W87 korvaa nykyisten Minutemanien W78-ydinkärjet.
Faye Dunawayn filmografia
Tämä on Faye Dunawayn filmografia.
Elokuvat
pienoiskuva|upright|Faye Dunaway [[Emmy-palkinto|Emmy-gaalassa vuonna 1994.]]
Sylwia Gruchała
Sylwia Gruchała (s. 6. marraskuuta 1981 Gdańsk) on puolalainen miekkailija, hänen aseenaan on floretti.
Gruchala voitti ensimmäisen arvokisamitalinsa MM-kilpailuista 1998, mistä hän sai pronssia. Hänen uransa suurimmat saavutukset ovat olympiahopea Sydneystä 2000, pronssi Ateenasta 2004 ja maailmanmestaruus vuosina 2003 ja 2007. Hän on voittanut myös juniorien maailmanmestaruuden neljä kertaa peräkkäin 1998-2002. Euroopan-mestaruuden kolme kertaa ja kuusi puolan mestaruutta. Gruchala on saavutuksiltaan kaikkien aikojen menestynein puolalainen naismiekkailija.
Kiilaetelänpyökki
Kiilaetelänpyökki on noin 40 metriä korkeaksi kasvava kausivihanta puu. Sen kuoren väri vaihtelee vaaleanharmaasta vaaleanruskeaan. Kuori on suurimmaksi osaksi sileä noin kymmenenvuotiaaksi asti. Nuoret versot ovat hyvin ohuita, 1–1,5 mm paksuja, ja ruskeita. Silmut ovat punaruskeita, noin 5 mm pitkiä ja 3 mm leveitä.
Kiilaetelänpyökin lehdet ovat 3–8 cm pitkiä, 2–4 cm leveitä, hammaslaitaisia sekä jokseenkin liuskoittuneita ainakin tyvenpuoleiselta osaltaan. Lehtien muoto vaihtelee soikeasta kapeansuorakulmaiseen. Lehdet ovat yleensä myös vinotyvisiä, kuten jalavilla (Ulmus). Yläpinnoiltaan lehdet ovat tummanvihreitä ja alapinnoiltaan harmaanvihertäviä.
Kiilaetelänpyökin hedekukat kehittyvät yksittäin lehtihankoihin ja niissä on kussakin noin 30–40 hedettä.
Citigroup Center
Citigroup Center (aiemmin Citicorp Center) on pilvenpiirtäjä Yhdysvaltain väkirikkaimmassa kaupungissa New York Cityssä, Manhattanin saarella. Pilvenpiirtäjä yltää 279 metrin korkeuteen ja on siten yksi korkeimmista rakennuksista kaupungissa. 59-kerroksisen rakennuksen suunnittelusta ovat vastanneet arkkitehtitoimistot Stubbins Associates ja Emery Roth & Sons. Se rakennettiin vuosina 1974–1977 ja maksoi noin 195 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Roolipeli
Roolipeleissä sovelletaan yleensä ennalta sovittua sääntöjärjestelmää. Roolihahmojen ominaisuudet tai taidot määritellään usein sanoin tai numeroin. Konfliktitilanteiden ratkeamiseen vaikuttavat tavallisesti sekä pelaajien valinnat, roolihahmojen ominaisuudet että sattuma, jota usein edustaa noppa. Yleensä roolipeleissä on pelinjohtajaksi kutsuttu henkilö, joka on suunnitellut pelin lähtökohdan ja taustat sekä ohjaa pelin sivuhahmoja.
Tietokoneroolipeli on videopelien lajityyppi sekä roolipelien alalaji.
Roolipelien edeltäjät
Nykymuotoisilla roolipeleillä on taustaa niin yhteisöllisessä tarinankerronnassa, 1960-luvun tapahtumissa kuin vanhoissa sotapeleissäkin. 1700- ja 1800-luvulla käytettiin upseerien kouluttamiseen hyvin yksityiskohtaisilla säännöillä varustettuja sotapelejä. Näissä joukko-osastoja kuvattiin miniatyyreillä ja satunnaisia tapahtumia mallinnettiin nopilla.
Englantilainen kirjailija ja historioitsija H. G. Wells toi pitkäveteisinä pidetyt sotapelit lähemmäs ajanvietettä. Hän julkaisi itse pelaamansa sotapelin säännöt suurelle yleisölle Little Wars -nimisessä niteessä 1900-luvun alussa. Tämä viitoitti omalta osaltaan tietä tuleville roolipeleille.
Roolipelien kehitys erkaantui sotapeleistä lähinnä kirjallisuuden ansiosta. Ensimmäiset roolipelit olivat fantasia-aiheisia. Vuosina 1954–1956 julkaistua J. R. R. Tolkienin Taru sormusten herrasta -romaania pidetään varsinaisena roolipelien innoittajana. Tolkien osoitti, kuinka kunnianhimoisesti mielikuvitusta voi käyttää. Hän piirsi Sormusten herran tapahtumaympäristöstä, Keski-Maasta, karttoja ja kehitti sille oman historian, mytologian ja jopa useita kieliä omine kirjoitusmerkistöineen.
Ensimmäiset roolipelit
thumb|150px|[[Chainmail-pelin kansi (1979).]] Vuonna 1974 Gary Gygax ja Dave Arneson julkaisivat Chainmail-pelin, jossa sotapelien säännöt oli muokattu sopimaan fantasiaolentojen taisteluihin. Sama yhtiö kehitti pari vuotta myöhemmin myös Dungeons & Dragons-pelin (D&D), jonka voidaan varsinaisesti katsoa aloittaneen roolipeli-ilmiön. Nämä pelit erosivat usealla tavalla aikaisemmista sotapeleistä:
Ensimmäisten roolipelien tapahtumaympäristöt olivat Tolkienin Keski-Maan kaltaisia fantasiamaailmoja. Fantasiaroolipelien rinnalle kehittyi myöhemmin pelejä lukemattomista muista aihepiireistä. Nykyisin suosittuja ovat muun muassa scifi- ja kauhuaiheiset pelit.
Roolipelien kehitys
1980-luvulle tultaessa D&D ja sen jälkeläinen Advanced Dungeons & Dragons oli saanut lukuisia kilpailijoita, jotka painottivat eri tavalla taktiikkaa, tarinankerrontaa ja hahmon rooliin eläytymistä. Lisäksi roolipelien aihepiiri laajeni nopeasti fantasiasta muun muassa scifiin (esimerkiksi Traveller) ja kauhukirjojen maailmoihin (Cthulhun kutsu, 1981). Vuonna 1986 julkaistiin pöytäroolipelisäännöstö GURPS, jonka säännöt sopivat kaikenlaisiin aihepiireihin aina fantasiasta sci-fiin sekä realistisista tarinoista eeppisiin taruihin.
Maininnan arvoinen on myös 1988 ilmestynyt Ars Magica, joka opasti tarinakeskeiseen roolipelaamiseen, jossa pelinjohtajan vastuu on jaettu koko ryhmän kesken kunkin toimiessa pelin edetessä vuorollaan pelinjohtajana. Osittain samoilta tekijöiltä tuli vuonna 1991 Vampire: The Masquerade -roolipeli, joka korosti entisestään eläytymistä hahmon maailmankuvaan, toiveisiin ja pelkoihin.
Samoihin aikoihin kun pelillisyys menetti merkitystään, alettiin roolipelaamiselle hakea uusia muotoja perinteisen pöydän ympärillä tapahtuvan pelaamisen rinnalle. Syntyi live-roolipelaaminen. Erityisesti pohjoismaisessa live-roolipelikulttuurissa painotus eläytymiseen on ollut erityisen voimakasta.
Roolipelien tyypit
Roolipelit voidaan jakaa ainakin kolmeen eri ryhmään: perinteisiin pöytäroolipeleihin, live-roolipeleihin sekä internet-roolipeleihin. Joukkoon voidaan laskea myös tietokoneella tai konsolilla pelattavat roolipelit.
Roolipelit Suomessa
Ensimmäiset suomalaiset roolipelaajat aloittivat pelaamisen jo 1970-luvun puolella, useimmat ollessaan vaihto-oppilaana Yhdysvalloissa. Harrastus alkoi yleistyä Suomessa vuonna 1985, jolloin perustettiin Suomen ensimmäinen roolipelejä maahan tuova yritys Fantasiapelit. Suurimpiin kaupunkeihin ilmaantui pian roolipelien erityisliikkeitä tai vähintäänkin roolipeliosastoja suurten kirjakauppaketjujen myymälöihin. Jälkimmäiset ovat sittemmin hävinneet, mutta roolipelikauppoja toimii yhä useissa kaupungeissa.
Ylivoimaisesti tunnetuin roolipeli Dungeons & Dragons ilmestyi suomeksi vuonna 1988. Fantasiapelien mukaan sen perussääntöjä (niin sanottu punainen laatikko) myytiin noin 65 000 kappaletta. Suomeksi sen julkaisi Protocol Productions, joka käänsi myös Battletechin suomeksi. Muita suomeksi pelejä kääntäneitä tahoja ovat Ace Pelit (Astra, RuneQuest, Keski-Maa-roolipeli, Roolimestari, Tie tähtiin 2300 ja roolipelilehti Magus), DADA-pelit (miniatyyripeli Laserburner sekä Stormark-seikkailusarja (Granag, Kuninkaan kaupunki ja Velhon vanki), Finnish Game House (Cyberpunk 2020, Paranoia, Stormbringer, Twilight: 2000, ja roolipelilehti Seikkailija) ja Pro Games (Cthulhun kutsu). Muita suomennettuja roolipelejä ovat esimerkiksi Shadowrun, Aseistetut machonaiset, Kätyrin osa ja Piruja miehiksi.
Suomalaiset roolipelit
Ensimmäinen suomalainen roolipeli oli Risto J. ”Nordic” Hiedan vuonna 1985 julkaisema Secret Treasure of Raguoc in the Acirema Dungeons. Sittemmin Hieta suunnitteli muun muassa pelin Miekka ja magia (1987), haltiapeli Rapierin (1989), kauhuroolipeli Astran (1991), fantasiapeli Elhendin (1993) sekä joukon pieniä pelejä Arctic Ranger Productions -nimen alla. 1990-luvulla julkaistiin myös esimerkiksi Pasi Silanderin ja Piia Makkosen kristilliset pelit Kuninkaiden aika (1993) ja Anno Domini 50 (1995), Aleksi Stenbergin Tasnar (1997) sekä Ilmari Pielan kirjoittama, SKS:n julkaisema Kalevala-aiheinen Ultima Thule (1999).
1990-luvulla pelien julkaisemisen aloitti myös Ville Vuorelan Burger Games. Vuorela on julkaissut barokkifantasiapelin Miekkamies (1995), ekokatastrofipeli Taigan (1997), gangsteripeli Mobstersin (1998), Petri Hiltusen sarjakuviin perustuvan Praedorin (2000) ja Arkadi ja Boris Strugatskin kirjaan perustuvan Stalkerin (2008). Taiga on ilmestynyt myös ulkomailla, ja Stalkerista on myynnissä englanninkielinen versio. Suomen ensimmäinen suuren kustantamon julkaisema roolipeli on Mike Pohjolan fantasiapeli Myrskyn aika, joka ilmestyi WSOY:n Johnny Kniga -yksikön kustantamana vuonna 2003.
2000-luvulla syntyi eräänlainen kotimaisen roolipelikustantamisen buumi. Vuodesta 2004 Arkkikivi Ay on julkaissut suomeksi niin sanottuja indie-roolipelejä. Pelikustantamo Ironspine perustettiin vuonna 2006 ja on julkaissut muun muassa roolipelit Heimot (2009), Generian legendat (2011) ja Astraterra (2014). Muita pelejä ovat magiaa käsittelevä Bliaron (2011), Mike Pohjolan Star Wreck Roleplaying Game (2006) ja Tähti (2007), Juhana Petterssonin pingviiniaiheinen Ikuisuuden laakso (2009), sekä englanninkielinen Lamentations of the Flame Princess (2010).
Ensimmäinen joukkorahoitettu suomalainen roolipeli on vuonna 2013 ilmestynyt Mike Pohjolan aloittelijaystävällinen seikkailuroolipeli Myrskyn sankarit - Suurkuninkaan miekka. Se on myös vuosikymmeniin ensimmäinen suomenkielinen roolipeli, joka on julkaistu laatikossa ja on myynnissä kirjakaupoissa ja tavarataloissa perinteisten roolipeliliikkeiden lisäksi.
Suomalaiset roolipelilehdet
Suomessa on myös ilmestynyt roolipelilehtiä, kuten Seikkailija (9 numeroa, 1987–1991), Sininen lohikäärme (4 numeroa, 1988-1989), Riimukiwi (19+3 numeroa 1989-1994),Magus (50 numeroa, 1989–2001), Claymore (20 numeroa, 1993-2000) ja Roolipelaaja (23 numeroa, 2006–2009). Mikrobitissä ollut Nordicin Peliluola-palsta (1985-1998) on toiminut monelle innoittajana roolipelejä kohtaan. Internetin yleistymisen myötä lehdet ovat kokeilleet sähköistä muotoa, mutta eivät ole menestyneet. Roolipelitiedotus on vahvasti siirtynyt blogeihin (muun muassa Roolipelitiedotus, Redemundin Kilta ja Loki ).
Suomalaiset roolipelitapahtumat
Tärkein alan tapahtuma Suomessa on vuotuinen Ropecon, joka kerää yli kolme tuhatta roolipeli-, keräilykorttipeli-, miniatyyripeli- ja lautapeliharrastajaa ympäri Suomea keskustelemaan ja pelaamaan. Vastaavia tapahtumia järjestetään vuosittaisia roolipelitapahtumia muun muassa Tampereella (Tracon) ja Oulussa (Maracon). Suomessa on parisenkymmentä roolipeliyhdistystä, joiden kautta pääsee pelaamaan pelejä. Suurimpia niistä ovat pääkaupunkiseudun Alter Ego ja Otaniemen Roolipeliclubi.
Roolipelien sukulaisilmiöt
Roolipelien kanssa joitakin samoja piirteitä jakavat esimerkiksi miniatyyripelit, keräilykorttipelit ja lautapelit, mutta niitä ei pidetä roolipeleinä, sillä niihin ei tavallisesti liity ajatusta yksittäiseen roolihahmoon eläytymisestä.
Teppo Koivisto
Veli Teppo Väinämö Koivisto (s. 5. joulukuuta 1961 Pyhtää) on suomalainen pianisti.
Teppo Koivisto esiintyi julkisesti ensi kertaa pianistina nelivuotiaana. Kahdeksanvuotiaana hän esiintyi suorassa tv-lähetyksessä soittaen tuon ajan televisiosarjojen tunnareita korvakuulolta. Opinnot Kotkan-Seudun Musiikkiopistossa alkoivat vuonna 1969 ja jatkuivat samassa opinahjossa vuoteen 1978. Sittemmin Koivisto opiskeli pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa Jussi Siiralan ja Eero Heinosen johdolla, Indianan yliopiston musiikkikoulussa 1984–1985 opinnot jatkuivat Menahem Presslerin opissa ja Pariisissa vuosina 1987–1988 Bernard Ringeissen oppilaana. Merkittäviä musiikillisia herätteitä antoivat myös opiskeluvuosien mestarikurssit Leonid Brumbergin, Liisa Pohjolan, György Sebökin ja Tapani Valstan ohjauksessa sekä työskentely mestarisellisti János Starkerin sello-oppilaiden pianistina Indianan yliopistossa. Vuonna 1988 Koivisto kutsuttiin Ranskan valtion stipendiaattina opiskelijaksi kansainväliseen Maurice Ravel -akatemiaan (Saint Jean-de-Luz, Ranska). Vuosina 1986–1987 hän toimi pianistina Suomen Kansallisteatterissa tiiviissä yhteistyössä näyttelijöiden Risto Aaltonen, Jarno Hiilloskorpi, Pentti Siimes, Leif Wager (Pownall: "Mestariluokka") sekä Eeva-Kaarina Volanen (Radzinski: "Etsimme Dostojevskia") kanssa heidän "pianonäänenään". Hän on toiminut myös muun muassa RSO:n kosketinsoittajana sekä radion kamariyhtyeen pianistina. Vuodesta 1988 alkaen hän on vaikuttanut Sibelius-Akatemian opettajakunnassa, ensin säestäjänä ja vuodesta 1991 alkaen pianomusiikin lehtorina.
Koivisto on konsertoinut sekä solistina että kamarimuusikkona kotimaan (festivaaleista mainittakoon muun muassa Helsingin juhlaviikot ja Kuhmon kamarimusiikki) lisäksi useissa Euroopan maissa ja Yhdysvalloissa, esiintynyt tärkeimpien kotimaisten orkestereiden solistina ja tehnyt lukuisia radio- ja TV-nauhoituksia. Koivisto palkittiin vuosina 1975 ja 1978 Ilmari Hannikainen -pianokilpailussa, vuoden 1982 Maj Lind -pianokilpailussa hän sai jaetun toisen palkinnon yhdessä Olli Mustosen kanssa, samaisessa kilpailussa hän sai myös Yleisradion erikoispalkinnon. Toisen sijan hän saavutti niin ikään vuonna 1987 Oslon pohjoismaisessa pianokilpailussa. Vuonna 1983 hänelle myönnettiin Kymen läänin läänintaidetoimikunnan taidepalkinto. Avanti!-yhtyeen alkuaikojen pianistina hän esiintyi aktiivisesti kamarimuusikkona aikakauden merkittävimpien instrumentalistien kanssa. 1980-luvulla hän esitti muun muassa Usko Meriläisen 2. ja 3. pianokonserton Jukka-Pekka Sarasteen johdolla ja esiintyi lisäksi Meriläisen kutsumana tämän elämäkerrallisessa Aikaviiva-televisiodokumentissa. Orkesterisolistina hän on esiintynyt muun muassa kapellimestarien Péter Csaba, Roy Goodman, Olli Mustonen, Juha Nikkola, Pertti Pekkanen, Ari Rasilainen, Jukka-Pekka Saraste, John Storgårds ja Arvo Volmer kanssa. Ensimmäisen kansainvälisen Uuno Klami -sävellyskilpailun finaalissa vuonna 2004 Koivisto kantaesitti Peter Seabournen mittavan pianokonserton Juha Nikkolan johtaman Kymi Sinfoniettan solistina. Koivisto lienee ainut pianisti maailmassa, joka on esittänyt ranskalaisen romantikon Charles-Valentin Alkanin mammuttimaisen kokoelman "12 etydiä kaikissa mollisävellajeissa" opus 39 kokonaisuudessaan radioidussa konsertissa (YLE YKSI 2007). Vuonna 2011 Koivisto soitti Rooman Suomen instituutissa Villa Lantessa Franz Lisztin 200-vuotisjuhlakonsertin Pleyel-flyygelillä, jota Liszt itse usein käytti Roomassa oleskellessaan (Radio Vaticanan ja YLEn yhteistyönä toteutettu radiokonsertti). Vuonna 2013 Koivisto vierailee opettajana mm. Tallinnan musiikkiakatemiassa sekä New England Conservatoryssa (Boston, USA). Lokakuussa 2013 hänet on kutsuttu konsertoimaan Los Angeles County Museumin (LACMA) "Sunday Live" konserttisarjaan.
Useat Koiviston oppilaista ovat luoneet merkittävän pianistin karriäärin, monet heistä ovat menestyneet myös sekä kansainvälisissä (mm. Sonja Fräki, Risto-Matti Marin, Marko Mustonen) että kansallisissa pianokilpailuissa. Koivisto on kysytty opettaja useilla mestarikursseilla (mm. Kangasniemen Musiikkiviikot, Riihimäen musiikkikesä, Suolahden musiikkikurssit, Seinäjoen Sibelius-Akatemian koulutuskeskus etc.) Hän on vieraillut mestarikurssiopettajana ja luennoitsijana ulkomailla mm. Hollannissa ja Israelissa (Tel-Hai Master Classes) ja Saksassa (European Piano Forum 2001). Hän on toiminut lukuisten kansallisten pianokilpailuiden tuomaristoissa sekä kansainvälisten pianokilpailujen juryn jäsenenä Israelissa ja Virossa. Koivisto toimii säännöllisesti pianonsoiton asiantuntijatehtävissä YLEn radio- ja tv-lähetyksissä, mm. kaikkien kansainvälisten Maj Lind -pianokilpailujen (2002, 2007, 2012) radiokommentaattorina. Luottamustehtävistä mainittakoon toiminta Suomen Solistiyhdistys ry:n hallituksen varapuheenjohtajana, Suomen Chopin -yhdistyksen hallituksen varapuheenjohtajana sekä Finnish Music Quarterly -julkaisun toimitusneuvoston jäsenenä.
Koivisto on valittu kaudeksi 2015–2016 professoriksi Hannoverin musiikkikorkeakouluun.
Maksimianopolis
Maksimianopolis tai Maximianopolis (lat.) (”Maximianuksen kaupunki”) voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kaupunkeihin:
Näkymätön (täsmennyssivu)
Näkymätön tarkoittaa seuraavia asioita:
Albanialainen musiikki
Albanian musiikki on monipuolista ja monikulttuurista, koska Albania on ollut aina monien eri valtakuntien osana. Musiikki on aina ollut valtavan tärkeä vaikuttaja Albaniassa, vaikka albanialainen musiikki ei ole maailmalla tunnettua.
Musiikilla on Albaniassa aina ilmaistu kansallisia tunteita, mm. sosialismin aikana musiikki ylisti puoluetta. Nyt demokratian aikana se käsittelee monia tukahdutettuja perinteitä ja nykyisten puolueiden ja ideoiden tukemista. Sosialismin päättyminen johti myös popmusiikin nousuun, Ardit Gjebrean johdolla. Jollakin asteella sosialistit tukivat kansanmusiikkia, kunhan se yleisesti ylisti puoluetta, mutta sittemmin on palattu kansanomaisempaan tyyliin.
Maan eteläosassa on kehittynyt erityinen moniääninen laulutapa, joka muistuttaa bysanttilaista kirkkomusiikkia tai kirkonkellojen soittoa: vuorollaan yksi ääni laulaa pitkää ääntä urkupisteessä. Pohjoisosan laulut ovat yleensä yksiäänisiä.
Aiheesta muualla
Cultura da Albânia
Harjusikojuuri
Harjusikojuuri eli sikojuuri (Scorzonera humilis) on asterikasvien (Asteraceae) heimoon ja sikojuurien (Scorzonera) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen ruohovartinen kasvilaji, joka muodostaa kasvustoja. Harjusikojuuren voi sekoittaa lähinnä etelänarnikkiin (Arnica montana), mutta lajit ovat erotettavissa toisistaan lehtiasennon sekä mykeröiden ulkonäön perusteella. vasen|pienoiskuva|Harjusikojuuren mykerökukinto.
Harjusikojuuri voi kasvaa noin 40 cm korkeaksi ja sillä on vankka juurakko. Varret ovat kasvutavaltaan pystyjä ja niissä on karvoja, jotka muistuttavat harvahkoa hämähäkinverkkoa. Varressa on vain muutamia lehtiä, ja ne ovat kapeita. Varsien tyvellä lehtiruusukkeina olevat lehdet ovat 20–30 cm pitkiä. Harjusikojuuren kukinnot ovat keltaisia mykerökukintoja, jotka ovat noin 4 cm leveitä. Kehtosuomut ovat leveänsuikeita ja ne sijaitsevat useammassa rivissä. Kehtosuomut ovat useimmiten samaan tapaan karvaisia kuin varsikin. Harjusikojuuri kukkii touko–kesäkuussa, ja kukinnot ovat auki vain aurinkoisella säällä.
Harjusikojuuri kasvaa laidunmailla ja hoidetuilla niityillä sekä tienvarsilla ja metsänreunoissa. Suomessa harjusikojuurta tavataan vain eteläisessä Suomessa, lähinnä Uudenmaan länsiosissa. Ruotsissa se on melko yleinen maan etelä- ja keskiosissa, mutta vähentynyt niittyjen hoidon vähentyessä.
Beninin kielet
Beninin kielet kuuluvat nigeriläis-kongolaisten kielten kielikuntaan, mistä lähes kaikki sen gurilaiseen alaryhmään. Vain Pohjois-Beninin fulfulde lasketaan kuuluvaksi atlanttisiin kieliin. Tämän lisäksi maassa puhutaan siirtomaa-ajan perintönä indoeurooppalaisiin kieliin kuuluvaa ranskaa.
Beninissä puhutaan yhteensä 55 eri kieltä, joista kaikki ovat eläviä kieliä. Näistä 50 on alkuperäiskansojen kieliä ja viisi on ei-alkuperäiskansojen kieltä. Kahdeksan kieltä on institutionaalisia (kieli on kehittynyt siihen pisteeseen, että sitä käyttävät ja pitävät yllä kodin ja yhteisön ulkopuolella olevat instituutiot), 21 kehittyvää ja 24 elinvoimaista kieltä.
Uhanalaisia kieliä Beninin alueella ovat:
Yksi kieli on vaikeuksissa ja yksi kuolemassa.
Lukutaitoisuus oli Unescon mukaan Beninissä vuonna 2017 36 prosenttia.
Ranska on virallinen kieli, ja kaikkia alkuperäiskansojen kieliä pidetään kansallisina kielinä.
Virallinen kieli ranska
vasen|pienoiskuva|Ranskankielisiä mainoksia Porto-Novon markkinoilla. Beninin virallista kieltä puhuu 11 miljoonaa henkeä käsittävästä väestöstä noin 4 miljoonaa ihmistä. Sen tunteminen on tärkeää, jos haluaa saada hallinnollisen aseman tai työskennellä kaupungeissa, ja yleensä ranskan puhuminen on arvovallan merkki. Amadou Sannin ja Mahouton Atodjinoun vuonna 2012 tekemän tutkimuksen mukaan Benin on täysin ranskaa puhuva vuoteen 2060 mennessä. Kirjoittajat toteavat, että vuonna 2002 miehistä 43 puhui ranskaa verrattuna naisiin, joista ranskaa puhui 25,8 prosenttia. Vuonna 2002 yli puolet Cotonoun asukkaista puhui ranskaa. Ranska otettiin käyttöön siirtomaa-ajan kuluessa, ja se säilyi virallisena kielenä maan itsenäistyttyä. Nykyään ranska on tärkeä lingua franca erilaisten etnisten ryhmien välillä.
Kielipolitiikka
Perustuslaissa taataan sananvapaus. Benin on jäsen järjestössä Organisation internationale de la francophonie. Beninin Gi-Mono alue on jäsen ranskaa puhuvien alueiden kansainvälisessä yhdistyksessä.
Kansalliset kielet
pienoiskuva|Kartta Beninin, Nigerian ja Kamerunin alueiden kielistä. Fon on Beninin yleisimmin puhuttu alkuperäiskansojen kieli, jota puhuu 24 prosenttia väestöstä. Se on äidinkieli yli 17 prosentille Beninin väestöstä. Tätä kieltä puhutaan pääasiassa Atlantique n, Littoralin, Collinesin ja Zoun maakunnissa.
Muita tärkeitä kieliä ovat joruba, bariba, mina ja dendi. Beninissä on otettu käyttöön Kansallinen lukutaito-ja aikuiskoulutuspolitiikka, joka mahdollistaa sen, että kansallisten kielten aikuispuhujat voivat käyttää kieliään kulttuurin edistämiseksi.
Vieraat kielet
Englanti a opiskellaan vieraana kielenä lukioissa. Beninissä on paljon kysyntää englannin opettajille. Englanti on tulossa tärkeäksi kieleksi kaupan alalla Beninissä, koska se on kansallinen kieli Beninin alueellisesti voimakkaassa naapurissa Nigeriassa.
Vuonna 2014 espanja a opiskeli Beninissä 412 515 henkilöä.
Aappo Heikkinen
Frans Abraham (Aappo) Heikkinen (30. maaliskuuta 1890 Oulu – 7. huhtikuuta 1961 Oulu ) toimi pitkään Oulun työväenopiston rehtorina.
Funktiosana
Funktiosana tai kieliopillinen sana tarkoittaa sanaa, jolla on kielessä lähinnä kieliopillinen tai keskustelun kulkuun liittyvä tehtävä. Funktiosanoja ovat esimerkiksi partikkelit, apuverbit ja pronominit. Toisin kuin sisältösanoilla, funktiosanoilla ei ole referentiaalista merkitystä eli ne eivät viittaa kielenulkoisen maailman asioihin. Funktiosanat ovat tyypillisesti lyhyempiä kuin sisältösanat. Esimerkki funktiosanasta on suomen että, jolla ei ole kielenulkoista merkitystä, vaan se pelkästään ilmaisee, että tietyntyyppinen sivulause alkaa. Funktiosanat muodostavat tyypillisesti suljetun luokan, eli niitä ei tule kieleen lisää.
Taxi 4
Taxi 4 on Gérard Krawczykin ohjaama ranskalainen elokuva vuodelta 2007 ja sen pääosassa on Samy Naceri.
Vilho Nenonen (kirjailija)
Vilho Matias Nenonen (19. joulukuuta 1896 Helsinki – 13. joulukuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen opettaja ja kirjailija.
Nenosen vanhemmat olivat konemestari Matti Nenonen ja Maria Wilhelmiina Krusmark. Hän kävi oppikoulua ja opiskeli Sortavalan opettajaseminaarissa 1924–1926. Nenonen oli Helsingin Sanomien toimitusharjoittelijana, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjapainon oikolukijana 1918–1920 ja hän toimi kansakoulunopettajana Leppävirralla 1923–1926, Valkjärvellä 1926–1927, Säräisniemellä 1939–1940 sekä muun muassa Kuusamossa, Mäntyharjulla ja Pyhtäällä. Hän oli sittemmin vapaa kirjailija ja sanomalehtimies.
Vogue (täsmennyssivu)
Vogue voi viitata:
Franziska Giffey
Franziska Giffey (o.s. Süllke, s. 3. toukokuuta 1978 Frankfurt) on saksalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka on Berliinin hallitseva pormestari 2021 lähtien. Giffey pyrki syyskuun 2021 vaaleissa Berliinin pormestariksi. Hän toimi Merkelin IV hallituksessa perhe-, vanhus-, nais- ja nuorisoasiainministerinä, kunnes joutui eroamaan tehtävästään väitöskirjaansa koskevien plagiointiepäilyjen vuoksi. Giffey oli Berliinin Neuköllnin hallintoalueen pormestari vuosina 2015−2018. Franziska Giffey on valmistunut valtiotieteen tohtoriksi Berliinin vapaasta yliopistosta.
San Andreasin siirros
thumb|280px|San Andreasin siirrosvyöhyke Kalifornian rannikolla ja laattojen suhteelliset liikesuunnat San Andreasin siirros on Yhdysvaltain Kaliforniassa sijaitseva siirrosvyöhyke. Kyseessä ei ole yksi siirros, vaan useiden satojen melko lailla samansuuntaisten siirrosten muodostama kokonaisuus. Siirros on muodostunut Pohjois-Amerikan laatan ja Tyynenmeren laatan rajalle laattojen liikkuessa eri nopeuksilla luoteeseen. Siirroksen liike on viimeisen kolmen miljoonan vuoden aika ollut keskimäärin 56 mm vuodessa. Siirroksen pituus on 1 287 km. San Andreasin siirroksen alueella esiintyy paljon maanjäristyksiä. Peräti 80 % kaikista maailman maanjäristyksistä esiintyy siirroksen alueella. Siiroksen pohjoisen osan löysi Kalifornian yliopiston professori A.C. Lawson vuonna 1895. Lawsonin muistiinpanoista vuosilta 1895 ja 1908 käy ilmi, että San Adreaksen siirros saa nimensä läheisen San Andreaksen laakson mukaan, eikä siirroken synnyttämään laaksoon syntyneen San Andreasin järven mukaan kuten monesti luullaan. Vuoden 1906 maanjäristyksen jälkeen A.C. Lawson päätteli siiroksen jatkuvan koko Kalifornian läpi.
Muodostuminen
pienoiskuva|San Andraksen siirroksen tektoninen kehitys. Siirros alkoi muodostumaan 30 miljoonaa vuotta sitten kenotsooisen aikakauden puolivälissä. Siihen aikaan Tyynenmeren laatan ja Farallonin laatan (nykyään enimmäkseen rippeinä Juan de Fucan-, Riveran-, Kookossaaren- ja Nazcan laattoina) välinen leviäminen oli alkanut saavuttaa Amerikan rannikolla olevan alityöntö vyöhykkeen. Koska Tyynenmeren laatan ja Pohjois-Amerikan laatan välinen suhteellinen liike oli poikkeavaa verrattuna Farallonin ja Pohjois-Amerikan laattjoen väliseen suhteelliseen liikkeeseen, tämän seurauksena alkoi syntyä uudenlaista rajaa laattojen reunalle. Saman voiman uskotaan synnyttäneen Kalifornian niemimaan.
San Andreasin siirroken eteläisen osion tärkein osa on ollut olemassa vasta noin viisi miljoonaa vuotta.
Tunnetuimmat maanjäristykset alueella
San Andreasin siirroksen alueella on tapahtunut viisi huomattavaa maanjäristystä:
Kuningas Lot
Lot on naimisissa Arthurin sisaren Morgausen kanssa, ja heidän poikiaan ovat pyöreän pöydän ritarit Agravain, Gawaine, Gaheris ja Gareth. Joissakin teksteissä Lot on Arthurin liittolainen, mutta esimerkiksi Malloryn versiossa hän on Arthurin vastustaja, jonka kuningas Pellinore surmaa taistelussa. Tästä saa alkunsa Pellinoren ja Lotin sukujen verivihollisuus.