cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Quadrathlon
Quadrathlon on neljää urheilumuotoa yhdistävä kestävyyslaji, johon sisältyy uinti, pyöräily, melonta ja juoksu. Triathlonin tapaan vaiheet suoritetaan peräkkäin ja nopeiten koko matkasta selvinnyt kilpailija voittaa. Laji on kehitetty antamaan perinteistä triathlonia tasapainoisempi kestävyyskoitos ylä- ja alaruumiin koettelun suhteen.
Ensimmäisen quadrathlon-kisan järjesti Sergio Ferrero vuonna 1987 Ibizalla. Hän perusti myöhemmin vuonna 1990 myös Maailman Quadrathlon-liiton. Ensimmäisessä kisassa oli viisi kilometriä uintia, 20 km melontaa, 100 km pyöräilyä ja 25 km juoksua ja sen voitti Australian Philip Gabel, joka selviytyi kisasta hieman alle seitsemässä tunnissa. Myöhemmin uintimatkasta pudotettiin yksi kilometri ja myös juoksumatkaa lyhennettiin. Vuonna 1997 Vaclav Marek perusti Euroopan Quadrathlon-liiton.
Vuonna 2013 Englannin Lincolnshiressä pidettiin lajin euroopanmestaruuskisat, joissa voittajat olivat Ison-Britannian Steve Clark ja Saksan Lisa Maria Hirschfelder.
Sääntöjen mukaan melonnassa käytettyjen kajakkien on painettava vähintään kahdeksan kiloa. Melontaosuus tapahtuu uinnin tapaan tasaisella ja avoimella vesialueella, ei siis esimerkiksi koskessa.
Maailman Quadrathlon-liitto määrittelee lajin matkat seuraavasti: Nämä osuudet voidaan asettaa myös eri järjestykseen, mutta taulukon järjestys on yleisin.
Patrik Forsbacka
Patrik Forsbacka (s. 12. elokuuta 1982 Pori) on suomalainen entinen jääkiekkoilija.
Keväällä 2005 Ässät yllättäen tarjosi rakennustyömaalla työskenneelle Forsbackalle try-out -sopimusta kesäksi. Koeaika poiki sopimuksen Ässiin kaudeksi 2005–2006. Kausi sujui hyvin sekä Forsbackalta että Ässiltä. Forsbacka pelasi kovaotteisessa nelosketjussa Matti Kuparisen ja Juha Kiilholman kanssa, ja hän oli joukkueen ahkerin taklaaja. Ässät selvisi lopulta SM-liigan finaaleihin ja Forsbacka solmi kahden vuoden jatkosopimuksen joukkueeseen.
Scout 430
Scout 430 on alun perin partiolaisten käyttöön suunniteltu lasikuiturakenteinen kevytvene, joka on varustettu isopurjeella, fokalla, peräsimellä ja nostokölillä. Scoutiin on myös mahdollista kiinnittää pienehkö perämoottori, oli se sitten poltto- tai sähkömoottori. Tämän lisäksi soutaminenkin on mahdollista.
Patrik Forsbacka
Kausi 2006–2007 alkoi Forsbackalta epäonnisesti, kun hän loukkasi olkapäänsä kauden ensimmäisessä ottelussa. Lopulta olkapää jouduttiin leikkaamaan, ja koko kausi oli hänen osaltaan piloilla, vaikka hän pääsikin tammikuussa palaamaan kentille. Seuraava kausi sujui koko joukkueelta varsin heikosti. Kauden 2008–2009 alussa Forsbacka jälleen loukkaantui vakavasti, polven eturistiside katkesi kauden viidennessä ottelussa. Kaudella 2009–2010 Forsbackan loukkaantumiskierre jatkui, tällä kertaa hänen pernansa repesi kauden kahdeksannessa ottelussa ja hän joutui olemaan pitkään pois kaukalosta. Kaudella 2010–2011 Forsbacka pelasi Newcastle Vipersissa ja EfB Ishockeyssa. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi KooKoo:hon ja seuraavaksi kaudeksi Ruotsin I-divisioonan Olofströms IK:hon.
Jääkiekon jälkeen Forsbacka siirtyi rakennusalan yrittäjäksi.
Ágios Nikólaos (Hydra)
Ágios Nikólaos eli Tsígkri (Τσίγκρη, transl. myös Tsíngri) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Argo-Saronisiin saariin ja sijaitsee Hydran saaren lounaisrannikon edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,04 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Ágios Nikólaos kuuluu Hydran kuntaan, Saarten alueyksikköön ja Attikan alueeseen.
Typpinarkoosi
Typpinarkoosi eli "syvyyshumala" on laitesukelluksen yhteydessä esiintyvä tila, joka johtuu siitä, että hengitetyn ilman sisältämän typen (N2) osapaine on normaali-ilmanpaineeseen nähden korkea. Typpinarkoosi esiintyy sukellettaessa yleensä yli 30 metrissä. Tarkkaa syvyyttä tai osapainetta ei voida määritellä, sillä se riippuu yksilöllisistä tekijöistä. Sama henkilö voi saada eri sukelluskerroilla erivahvuisia narkoottisia olotiloja. Usein sukeltajalla voi olla typpinarkoosi jo ennen kuin hän itse sitä huomaa.
Typpinarkoosi aiheuttaa alkoholista saatavan humalan kaltaisen tilan, jossa motoriset kyvyt sekä reaktionopeus heikkenevät. Tämän vuoksi typpinarkoosi lisääkin onnettomuusriskiä. Typpinarkoosissa oleva henkilö tuntee usein aluksi huvittuneisuutta ja suurta itseluottamusta, mikä muuttuu syvemmälle mentäessä nopeasti keskittymiskyvyn puutteeseen ja muistikatkoksiin. Typpinarkoosin taustalla on normaali-ilmanpainetta korkeampipaineinen (hyperbarinen) typpi, joka toimii ilokaasun tavoin aivoissa.
Myös muut kaasut ovat tietyissä osapaineissa narkoottisia, mutta normaalissa laitesukelluksessa tällaisia osapaineita ei muilla ilman osakaasuilla esiinny.
Lyijyvuodet
thumb|right|Lyijyvuosien kaameaa loppuvaihetta: [[Bolognan pommi-isku|Bolognan rautatieaseman pommi vuonna 1980 tappoi 85 ihmistä.]] Lyijyvuodet (Anni di piombo) on nimitys, jota käytetään Italiassa siitä järjestäytyneen poliittisen väkivallan täyttämästä aikakaudesta (noin 1969–1982), joka seurasi edellisten vuosien opiskelijalevottomuuksia, mielenosoituksia, lakkoja ja mellakoita. Aikakauden nimi on johdettu osittain siitä, että lyijyä oli jatkuvasti ilmassa, toisin sanoen ihmisiä ammuttiin suunnitelmallisesti kaupunkien kaduilla ja toreilla poliittisista syistä niin usein, että tilanne vaikutti miltei sisällissodalta. Nimen lähtökohtana pidetään myös Margarethe von Trottan elokuvaa Sisarukset (Die bleierne Zeit, 1981) joka käsittelee Länsi-Saksan samankaltaista tilannetta ja sai Italiassa juuri nimen Anni di piombo.
Poliittinen ja sosiaalinen tausta
Italian sodanjälkeisen historian suurin poliittinen ongelma oli noin 40 vuoden ajan maan suurimman (ja ajoittain myös ainoan) hallituspuolueen kristillisdemokraattien (DC) ja kommunistipuolueen (PCI) väliset suhteet. Saadakseen Yhdysvalloilta taloudellista apua maan jälleenrakentamiseen pääministeri Alcide De Gasperi teki vuonna 1947 sopimuksen, jonka perusteella sadan miljoonan dollarin hätäapulainan vastineeksi kommunistit suljettiin hallituksen ulkopuolelle, tilanne joka jäi pysyväksi, kun Italiasta tuli yksi suurimmista Marshall-avun vastaanottajista. Tämä merkitsi, että Länsi-Euroopan suurinta kommunistipuoluetta äänestävillä, joita enimmillään oli 34,4 prosenttia (1976) äänestäneistä, ei käytännössä ollut mitään mahdollisuutta vaikuttaa parlamentaarisesti maan asioihin. Tilanteen seurauksena maahan kehittyi merkittävä ulkoparlamentaarinen aktivismi, joka kasvoi nopeasti 1960-luvun lopulla, kun yliopistoissa alkaneet levottomuudet levisivät kampusten ulkopuolelle. Monet aktivisteista olivat entisiä kommunistipuolueen kannattajia, jotka siirtyivät vasemmalle puolueesta, jonka monien mielestä olisi pitänyt reagoida hallitustoiminnasta ulossulkemiseen tekemällä vallankumous. Mutta kommunistit menettivät kannattajia myös oikealle, sosialistisiin puolueisiin, joilla katsottiin olevan paremmat mahdollisuudet toimia parlamentarismin pelisäännöillä, koska kristillisdemokraateilla ei kuitenkaan ollut koskaan omaa enemmistöä.
Vuoden 1966 tapahtumista ainakin kaksi vauhditti kehitystä huonoon suuntaan. Italian opintoministeriö esitteli tällöin yliopistojen modernisoimisesta valmiin suunnitelman, joka oli tehty kysymättä opiskelijoiden mielipidettä asioista. Alkoi vastarinta, joka aluksi johti joukkokokouksiin ja opetuksen häirintään ja vuonna 1967 ensimmäisiin yliopistojen miehityksiin ja niistä seuraneeisiin mellakoihin poliisin puututtua tapahtumiin. Toinen vuoden 1966 tärkeä tapahtuma oli metallityöläisten uusi työehtosopimus, joka ei läheskään vastannut työläisten odotuksia. Italian pohjoisosan kaupungeissa, kuten Torinossa ja Milanossa, tapahtunut räjähdyksenomainen talouden kasvu oli vetänyt maan eteläisistä osista satoja tuhansia työläisiä Fiatin ja muiden suurten tehtaiden liukuhihnojen ääreen. Esimerkiksi Torinon väkiluku kasvoi 15 vuodessa lähes 50 prosenttia ja oli vuonna 1969 jo 1,15 miljoonaa asukasta. Talouden voimakas ja nopea kasvu toi suuria voittoja tehtaiden omistajille, mutta aiheutti myös sosiaalisia ongelmia, joista pahin oli asuntojen puute. Aivan normaali, eikä suinkaan huonoin, asumismuoto etelästä muuttaneelle Fiatin työntekijälle oli 1960-luvun lopussa neljän muun tehdastyöläisen kanssa jaettu yksiö. Aika moni vasta tehtaalle tullut nukkui kellareissa tai siltojen alla, vaikka teki töitä joka päivä. Pelkästään vuonna 1969 Torinoon muutti 60 000 uutta asukasta. Vuoden 1954 jälkeen kaupunkiin muuttaneista yli puolet oli Apuliasta ja Sisiliasta, muista suurin osa tuli Campaniasta ja Calabriasta. Etelän murteita puhuvilla oli usein suuria vaikeuksia sopeutumisessa pohjoisen "moderniin" elämäntyyliin, ja asuntojen puute aiheutti sen, että moni työläinen joutui alkuvaiheessa jättämään perheensä tilapäisesti etelään. thumb|right|Vasemmiston opiskelijat miehittävät Milanon valtiollisen yliopiston 1969.
Yliopistojen äärivasemmistolaisten kehittämien poliittisten teorioiden joukossa oli yksi ("operaismo"), joka merkitsi toiminnan painopisteen siirtymistä yliopistoista ensin tehtaisiin ja sitten suurkaupunkien kaduille ja toreille. Teorian keskeinen ajatus oli, että kapitalismin varsinainen moottori oli työläisten jatkuva taistelu asemansa parantamiseksi. Tätä teoriaa edustivat sellaiset uudet ulkoparlamentaariset järjestöt kuin Potere Operaio ja siitä vähän myöhemmin lohjennut Lotta Continua. Jälkimmäisen nimi ("jatkuva taistelu") on suoraan tästä teoriasta johdettu. Teorian radikaalein tulkinta oli, että tämän taistelun väistämätön loppuvaihe olisi vallankumous. Lotta Continuan tunnetuin johtohahmo Adriano Sofri oli jo vuonna 1964 kommentoinut kriittisesti kommunistipuolueen johtajan Palmiro Togliattin Pisassa opiskelijoille pitämää puhetta, jossa tämä oli kertonut erään yhdysvaltalaisen kenraalin ihmetelleen, miksi puolue ei ollut yrittänyt tehdä vallankumousta. Yleisön joukossa istuva Sofri irvaili tällöin kuuluvalla äänellä, että ilmeisesti vaadittiin amerikkalaisen kenraalin älykkyys kypsyttämään ajatus, että Italian kommunistipuolue haluaisi luoda maahansa kommunistisen yhteiskunnan. Kommentista ärtynyt Togliatti tokaisi vastaukseksi: "Yritäpä sinä tehdä vallankumous!", mihin Sofri heti vastasi: "Tulen yrittämään!".
Työnantajien ja työläisten välien kärjistyessä yhä enemmän tehtaissa yliopistojen vasemmistojärjestöt aloittivat niissä agitoinnin. Fiatin Mirafiori-tehtaan porteille Torinossa ilmestyi lentolehtisiä jakavia opiskelijoita. Pian Potere Operaio ja Lotta Continua olivat tehtaan 55 000 työntekijän tuntemia järjestöjä, joilla oli radikaali resepti olosuhteiden parantamiseksi: tehdas seisokkiin, kunnes parannuksia tulee. Työläisiä virtasi järjestöihin, ja laittomat lakot tehtailla alkoivat ammattiyhdistysten vastustuksesta huolimatta. Pelkästään Fiat menetti lakkojen ja sabotaasin aiheuttamien seisokkien takia 20 miljoonaa työtuntia vuonna 1969, ja tehtaan johdon omien laskelmien mukaan 277 000 autoa jäi rakentamatta. Vuoden 1968 vaalien heikentämä hallitus menetti sosialistiset ministerinsä, kun sosialistipuolueen ja sosiaalidemokraattien lyhytaikainen yhdistyminen purkautui, minkä seurauksena puhkesi hallituskriisi. Sen ratkaisemiseksi muodostettiin 5. elokuuta 1969 Mariano Rumorin toinen hallitus. Se oli vähemmistöhallitus, joka koostui ainoastaan edellisen vuoden vaaleissa 39,1 prosenttia äänistä saaneista kristillisdemokraateista. Voimaton oikeistohallitus oli vallitsevassa tilanteessa työrauhan aikaansaamiseksi huonoin mahdollinen ratkaisu. Äärivasemmisto näki asian siten, että maassa oli nyt se tilanne jota oli odotettu, ja oli tullut tositoimien aika.
Seuraava askel oli taistelun siirtäminen kaupunkien kaduille ja toreille, mistä väistämättä seurasi kahakointia poliisin kanssa. Italiassa tuohon aikaan jokaisen vasemmistojärjestön mielenosoituskulkueen ensimmäiset rivit muodostuivat "järjestysmiehistä" ("servizio d'ordine"), jotka tunnistettiin helposti siitä, että heidän mielenosoitusvarustukseensa kuuluivat isokokoiset vääntötyökalut. Näiden työkalujen käyttötapa tässä yhteydessä selvitettiin tarvittaessa nopeasti ja tuntuvasti kulkueita mahdollisesti häiritseville "fasisteille". Aseiden kantaminen mielenosoituksissa oli rangaistava teko, mutta työkaluja kieltävää lakipykälää ei ollut. Näiden järjestysmiesten väkivallan käyttö aiheutti usein sairaalamatkoja ja joskus jopa kuolemantapauksia. Myös poliisien väkivallankäyttö oli tunnetusti usein liioiteltua, ja mielenosoittajia kohti ammuttiin ajoittain kovilla panoksilla, erityisesti maan eteläosassa. Näin kävi esimerkiksi Battipagliassa, missä poliisi 9. huhtikuuta 1969 avasi tulen paikallisen tupakkatehtaan sulkemista vastaan mieltään osoittavia työläisiä kohti, jolloin kaksi sai surmansa. Yhteiskunnalliset erimielisyydet näkyivät ja kuuluivat päivä päivältä selvemmin, kun lähestyttiin syksyä 1969, joka Italian historiassa on saanut nimen "Kuuma syksy" (Autunno caldo). Itse asiassa se alkoi jo 3. heinäkuuta mielenosoittajien ja poliisin yhteenotolla Torinon Corso Traianolla. Loukkaantuneiden mielenosoittajien lukumäärää ei tiedetä. Poliiseja joutui sairaalahoitoon 70, ja pidätetyistä 160 mielenosoittajasta asetettiin 28 syytteeseen mellakoinnista.
Tilanteen räjähtäminen 1969
Lyijyvuosien alkuhetkenä pidetään yleensä työläisten ja vasemmistolaisen opiskelijajärjestön Movimento Studentescon samanaikaisia mielenosoituksia Milanossa 19. marraskuuta 1969. Mielenosoitukset muuttuivat poliisin saapuessa paikalle yleiseksi mellakaksi, jossa sai surmansa 22-vuotias poliisimies Antonio Annarumma, kun erään mielenosoittajan häntä kohti heittämä rautaputki läpäisi otsaluun ja tunkeutui aivoihin. Putken heittäjä jäi tunnistamatta, ja useat paikalla olleet mielenosoittajat kyseenalaistivat virallisen kuolinsyyn, koska Annarumman paikalle jäänyt auto oli selvästi törmännyt johonkin ja hänen epäiltiin kuolleen siinä yhteydessä saaminsa vammoihin. Annarumman hautajaisissa opiskelijoiden johtaja Mario Capanna joutui eräiden äärioikeistolaisten aktivistien ja poliisien kanssa sanaharkkaan, jonka päätteeksi nämä yksissä tuumin kävivät häneen käsiksi alkaen pahoinpidellä häntä. Läsnä ollut poliittisen poliisin komisario Luigi Calabresi puuttui tällöin henkilökohtaisesti asiaan ja auttoi Capannan pois paikalta. Tämä oli yksi useasta tapahtumasta, joka osoitti ,että poliittinen tilanne oli räjähtämispisteessä. Ja räjähdys seurasi, kirjaimellisesti.
Teorian mukaan Italiassa tulisi käymään niin, että äärioikeistolaiset tekisivät muutaman terrori-iskun, joilla yritettäisiin saada hengiltä mahdollisimman monta ihmistä, ja syyttämällä julkisesti iskuista vasemmistoa saataisiin presidentin avulla aikaan poikkeustilanne, jossa maan asevoimat voisivat kaapata vallan. Piazza Fontanan iskusta syytettiin teoriaan uskovien mukaan juuri tästä syystä aluksi milanolaisia anarkisteja. Anarkistit olivat kieltämättä vastuussa eräistä aikaisemmista räjäytyksistä (pääasiassa kotitekoisilla ruutilatauksilla) ja muista sabotaaseista, joiden maalina kuitenkin aina oli ollut omaisuus eivätkä suinkaan ihmiset, eikä näissä räjäytyksissä kuollut ketään. Piazza Fontanan pommi surmasi täysin syyttömiä sivullisia ja oli anarkistien periaatteiden vastainen teko, eikä heillä ollutkaan sen kanssa mitään tekemistä. Kahdelle anarkistille kävi siitä huolimatta huonosti, rautatietyöläinen Giuseppe Pinelli putosi 15. joulukuuta kuulustelujen välisellä tauolla poliisiaseman neljännen kerroksen ikkunasta ja kuoli. Toinen syytön anarkisti oli poliisin pommi-iskun päätekijäksi nimeämä balettitanssija Pietro Valpreda, jota pidettiin vangittuna kolme vuotta ilman oikeudenkäyntiä yhden ainoan todistajan kyseenalaisen lausunnon perusteella. Piazza Fontanan pommi-iskun jälkeen eräät äärivasemmistolaiset ryhmät aloittivat aseistautumisen, aluksi tyhjentämällä kommunistipartisaanien sodanaikaisia asekätköjä, myöhemmin hankkimalla uudempia aseita ulkomailta. Näiden ryhmien mielestä kaikki viittasi siihen, että Finer oli oikeassa ja Piazza Fontanan pommin takana todellakin oli fasistien ja valtion salaliitto.
Kuka mitäkin teki ja miksi
Lyijyvuosista muistetaan Italiassa parhaiten vasemmistojärjestö Punaiset prikaatit, joka muun muassa kidnappasi ja murhasi entisen pääministerin ja kristillisdemokraattien puheenjohtajan Aldo Moron, sekä äärioikeiston pommi-iskut, joista suurimmassa, Bolognan rautatieaseman pommi-iskussa vuonna 1980, kuoli 85 ihmistä. Merkittävä ero näiden vuosien terrorismin jälkipelissä on ollut se, että lähes kaikki Punaisten prikaatien ja muiden vasemmistoryhmien terroriteot on selvitetty ja syylliset tuomittu, kun taas useat äärioikeistolaisten tekemät ovat vieläkin (2020) kokonaan tai osittain selvittämättä. Tämän yksipuolisen selvittämättömyyden syitä tutkimaan asetettiin toukokuussa 1988 parlamentaarinen komitea, joka toimi vuoden 2001 loppuun asti ja on Italiassa pitkän virallisen nimensä takia tullut tunnetuksi lyhenteellä Verilöylykomitea (Commissione Stragi).
Äärioikeistolaisten terroristien mieliase oli voimakas aikapommi. Vastapuolen edustajat selittivät tämän viittaamalla "jännitestrategiaan". Pommilla aiheutettiin monia sattumanvaraisia kuolemia ja näin ollen enemmän yleistä pelkoa, kun taas vasemmistoterroristit valitsivat uhrinsa etukäteen yksilötasolla ja käyttivät käsiaseita lähietäisyydeltä. Suomessakin aikanaan toiminut Italiassa historioitsijana arvostettu kirjailija ja toimittaja Indro Montanelli on artikkeleissaan ja kirjoissaan arvostellut ankarasti vasemmistoterroristeja, koska nämä usein vetosivat juuri "jännitestrategiaan" ja "valtion terrorismiin" iskujensa oikeutuksina, vaikka ne olivat teoreettisia olettamuksia, joita ei ollut vielä silloin näytetty toteen. Vasemmiston vastaus oli suunnilleen se, että koska pommit eivät olleet heidän tekojaan ja koska niissä käytettiin sotilaallisia räjähteitä, oli ilmiselvää, että niistä vastasivat valtion palveluksessa olevat fasistit. Myöhemmin osoittautuikin sitten, että olettamus piti ainakin osittain paikkansa. Punaiset prikaatit ampui Montanellia 2. kesäkuuta 1977. Kolme luotia osui jalkoihin ja yksi takamukseen, mikä on aika tyypillinen esimerkki näiden vuosien poliittisesta argumentoinnista. Tämäntapaisia jalkoihin ampumisia ("gambizzazione") Punaiset prikaatit tekivät lyijyvuosina pitkälti toista sataa, ja uhrien joukossa oli useita toimittajia. Aika tyypillistä on myös se, että Montanelli ja häntä ampunut Franco Bonisoli monta vuotta myöhemmin kättelivät ja juttelivat menneistä tapahtumista kuin vanhat ystävät.
Lyijyvuodet numeroina
Lyijyvuosien poliittisen väkivallan yleisyyttä on vaikea ymmärtää, ellei sen ajan arkipäivää esitellä lukemilla. Kahdessakymmenessä vuodessa (1969–1988) Italiassa kuoli poliittisen väkivallan uhreina yhteensä vähintään 482 ihmistä, joista 104 poliisia ja karabinieeria sekä 53 terroristijärjestöjen jäsentä. Kuolonuhrien joukosta lötyy kuitenkin monta aseetonta, väärään aikaan väärässä paikassa olleita, kuten esimerkiksi 22 perheenemäntää. Huippuvuosi oli 1980, joka vaati 125 ihmisen hengen. Pelkästään kaksi tunnetuinta äärivasemmistolaista järjestöä Punaiset prikaatit ja Prima Linea surmasivat yhteensä ainakin 104 ihmistä. Tunnetuin äärioikeistolainen ryhmä Nuclei Armati Rivoluzionari otti vastuun 28 ihmisen surmasta, minkä lisäksi Bolognan pommi-isku (85 kuollutta) lasketaan tämän järjestön tiliin, vaikka se on myöhemmin kiistänyt osallisuutensa ja henkilö, joka puhelimitse otti vastuun järjestön nimissä on jäänyt tunnistamatta. Äärioikeistolaisten järjestöjen (useimmiten Ordine Nuovon) tekemät pommi-iskut vaativat yhteensä ainakin 134 ihmisuhria, joista melkein kaikki olivat täysin syyttömiä sivullisia. Yhteensä 24 aseellista poliittista järjestöä otti vastuulleen vähintään yhden murhan. Vuoden 1985 jälkeen vuosittainen uhrien määrä kuitenkin kääntyi jyrkkään laskuun viranomaisten saatua lopultakin tilanteen hallintaansa. Kolmena seuraavana vuonna terrorismi vaati yhteensä vain 11 ihmisen hengen, ja vuonna 1989 ensimmäisen kerran yli 20 vuoteen terrorismin uhrina ei kuollut yhtään ihmistä.
Synteettinen metaani
Synteetinen metaani eli e-metaani on niin kutsuttu sähköpolttoaine. Se syntyy yhdistämällä (uusiutuvan) sähkön avulla tuotettua vetyä ja ilmasta tai erilaisista prosesseista talteenotettua hiilidioksidia. Ominaisuuksiltaan synteettinen metaani vastaa täysin maakaasua, joten sen avulla voidaan korvata fossiilisia polttoaineita kaikissa kohteissa, joissa maakaasua käytetään. Tämän vuoksi uutta verkostoa tai jakeluasemia ei tarvitse rakentaan.
Matti Kuorikoski
Matti Matinpoika Kuorikoski (1741–1800) oli suomalainen kirkonrakentaja ja kaustislaisen Kuorikosken kirkonrakentajasuvun kantaisä. Matti Kuorikosken kolme jälkipolvea käsittävät yhteensä 14 kirkonrakentajaa. Suku toimi kirkonrakentajina noin 140 vuoden mittaisen ajanjakson, joka päättyi Matti Kuorikosken pojanpojanpojan Juho Jaakko Kuorikosken kuollessa vuonna 1918.
Matti Kuorikoski rakensi kotikuntaansa Kaustiselle sen kirkon ja erillisen kellotapulin. Kirkko valmistui vuonna 1777 ja tapuli seuraavana vuonna. Tyypiltään kirkko oli ristikirkko. Sitä korotettiin vuonna 1859. Korotuksen suunnitteli ja toteutti Matti Kuorikosken pojanpoika Jaakko Kuorikoski. Kellotapuli on säilynyt Matti Kuorikosken tekemässä asussa.
Vuonna 1782 valmistui Kuorikosken rakentamana Perhon kirkko. Kirkko purettiin vuonna 1902 ja sen tilalle rakennettiin Valter Thomén suunnittelema, vuonna 1903 valmistunut uusi kirkko. Kuorikoski rakensi Perhoon myös erillisen kellotapulin, joka valmistui vuonna 1799. Tapuliin tehtiin sen ulkomuotoa muuttanut korjaus vuonna 1840 Matti Kuorikosken pojan Heikki Kuorikosken johdolla.
Barcelonan isku 2017
Barcelonan isku oli 17. elokuuta 2017 Barcelonassa, Espanjassa tapahtunut terrori-isku, jossa hyökkääjä ajoi pakettiautolla väkijoukkoon La Rambla -kävelykadulla ja pakeni paikan päältä jalan. Iskuissa kuoli 16 ja loukkaantui 130 henkilöä.
Barcelonasta 120 kilometrin päässä sen lounaispuolella Cambrilsin kaupungissa tapahtui seuraavana yönä toinen autoisku, jonka poliisi pysäytti. Viisi hyökkääjää kuoli poliisin luoteihin, ja seitsemän ihmistä loukkaantui. Viranomaiset uskovat, että iskut ovat yhteydessä toisiinsa. The Guardian kirjoitti, että Cambrilsin iskussa kuolivat hyökkääjät 17-vuotias Moussa Oukabir, 19-vuotias marokkolainen El Houssaine Aboyyaaqoub, 19-vuotias marokkolainen Said Aallaa, Marokossa syntynyt 21-vuotias Omas Hychami ja Marokossa syntynyt 24-vuotias Mohamed Hychami. Lisäksi 22-vuotias Younes Abouyaaqoub on etsintäkuulutettu. Häntä epäillään Barcelonen iskussa käytetyn valkoisen pakettiauton kuljettajaksi. Lisäksi poliisi etsii kahta henkilöä, joiden henkilöllisyyttä ei ole vielä julkistettu.
Ruotsin Maanpuolustuskorkeakoulun tutkijan Magnus Ranstorpin mukaan Barcelonan iskulla oli selkeä yhteys seuraavana päivänä tapahtuneeseen Turun puukotuksiin. Ranstorpin mukaan ''Marokkolainen terrorismiverkosto ulottuu Barcelonasta Turkuun. Se alkaa Ceutan ja Melillan kaupungeista (Marokon rannikolta) ja jatkuu Espanjan, Ranskan ja Brysselin kautta edelleen Pohjoismaihin. Eräillä merkittävimmillä terroristitoimijoilla Ruotsissa on marokkolainen tausta''.
Tekijät
Isis ilmoittautui iskun tekijäksi. Iskun pääepäilty on 22-vuotias marokkolaissyntyinen Younes Abouyaaqoub, jota etsitään koko Euroopan alueella. Aluksi pääepäilty oli 17-vuotias marokkolainen mies, Moussa Oukabir, joka kuoli Cambrilsissa myöhemmin tehdyssä terrori-iskussa. Hänen 28-vuotias isoveljensä, Driss Oukabir, on pidätetty iskuun liittyen. Driss Oukabir on myös syntynyt Marokossa, mutta hän on saanut myöhemmin Ranskan kansalaisuuden. Hän on asunut muun muassa Marseillessa ja kärsinyt aikaisemmin vankilatuomion, mutta vapautunut vuonna 2012. Puolestaan The Guardian uutisoi, että poliisin mukaan neljästä pidätetystä kolmella on Marokon kansalaisuus ja yhdellä Espanjan.
Yksi ihminen kuoli räjähdyksessä asuinrakennuksessa Alcanarin kaupungissa ennen Barcelonan iskua edeltävänä yönä. Poliisi epäilee, että räjähdys johtui pommin rakentamisesta ja että se liittyi Barcelonan iskuun.
Espanjan viranomaiset uskovat, että Barcelonan terrori-iskun takana oli kahdeksan ihmisen terrorismisolu, mutta sanomalehti El Paísin mukaan solussa olisi yhteensä 12 henkeä. Ryhmä oli suunnitellut käyttävänsä iskussa kaasukanistereita. Poliisi tutkii paikallisen imaamin osuutta iskuun, koska hänen epäillään suunnitelleen yliajot.
Pekka Niska
Pohjois-Pohjanmaalta kotoisin ollut Niska ryhtyi yrittäjäksi 1950-luvun lopussa ja alkoi myöhemmin harjoittaa nostureiden vuokraustoimintaa. Hänen yrityksensä toiminta laajeni vähitellen koko Suomeen ja vuodesta 1983 alkaen myös silloiseen Neuvostoliittoon. Niska joutui 1990-luvun laman aikana velkasaneeraukseen ulkomaisten valuuttavelkojensa vuoksi. Hän sai velat maksettua laajentamalla toimintaansa Venäjälle.
Niska tunnettiin intohimoisena kuntoilijana. Hän pyrki kannustamaan yrityksensä henkilöstöä terveellisiin elämäntapoihin jakamalla 1980-luvulta alkaen lisäbonuksia kuntoilua harrastaville, raittiille tai tupakoimattomille työntekijöille.
Niska sai heinäkuussa 2009 aivoinfarktin, jonka seurauksena hän vajosi kolmeksi kuukaudeksi koomaan ja sokeutui kolmeksi vuodeksi. Hän kuitenkin toipui sittemmin. Niska sai julkisuutta anoessaan vuonna 2007 Helsingin kaupungilta rakennuslupaa suurelle tanssilavalle, jonka hän halusi rakentaa niin sanottujen VR:n makasiinien paikalle. Helsingin kaupunginhallitus vastusti ajatusta. Hanke raukesi Niskan sairauskohtauksen jälkeen ja tontti luovutettiinkin Helsingin keskustakirjaston rakentamiseen.
Pekka Niskan poika Janne Niska perusti vuonna 1996 oman yrityksensä, nostolava-autoja vuokraavan Janneniskan. Pekka Niskan saatua vuonna 2009 infarktin Janne Niska otti molempien yritysten johdon käsiinsä. Janne Niskan kuoltua vuonna 2014 konsernien johto on jälleen erotettu toisistaan. Pekka Niska kuului kuolemaansa saakka Pekkaniskan suuromistajiin.
Neaera (yhtye)
Neaera on melodista death metallia soittava yhtye, joka tulee Münsterista Saksasta.
Jorge Icaza Coronel
Jorge Icaza Coronel (1906 – 1978) oli ecuadorilainen kirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti romaanista Huasipungo (1934), joka kertoo Ecuadorin intiaanien riistosta. Hänen romaaninsa on yksi tunnetuimmista ingenismosuuntausta edustavista romaaneista.
Rheinstadion
right|250px|thumb|Stadion vuonna 1997Rheinstadion oli yleisurheilustadion Saksan Düsseldorfissa. Se oli jalkapallojoukkue Fortuna Düsseldorfin kotikenttä. Stadion rakennettiin Reinin lähelle vuonna 1926 ja sen kapasiteetti viimeisinä vuosinaan oli 56 000. Stadion purettiin vuonna 2002 ja tilalle rakennettiin modernien standardien mukainen LTU arena, joka valmistui vuonna 2005 seuraavan vuoden jalkapallon MM-kilpailuita varten, muttei lopulta tullut valituksi kisojen pelipaikkojen joukkoon.
51.26028°N, 6.73417°W
Natan Altman
Natan Isajevitš Altman (22. joulukuuta (J: 10. joulukuuta) 1889 Vinnytsja – 12. joulukuuta 1970 Leningrad) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen taidemaalari, graafikko, kuvanveistäjä, lavastustaiteilija, kirjankuvittaja sekä taideteoreetikko. Altman tunnetaan parhaiten muotokuvistaan.
Altman opiskeli vuosina 1901–1907 Odessan taidekoulussa, ja myöhemmin (1910–1912) hän jatkoi taideopintojaan Maria Vasiljevan Vapaassa Venäläisessä Akatemiassa Pariisissa. Pariisissa hän sai vaikutteita kubismista.
Vuodesta 1912 lähtien Altman asui Pietarissa. Vallankumouksen jälkeen Altman teki perinteistä realistista tyyliä edustavan Leninin muotokuvapatsaan sekä useita lyijykynäpiirroksia. Keväällä 1928 Altman matkusti valtiollisen juutalaisteatterin kanssa Euroopan-kiertueelle ja muutti jälleen Pariisiin, jossa hän asui ja työskenteli vuosina 1929–1935. Palattuaan vuonna 1936 takaisin Neuvostoliittoon ja keskelle Stalinin vainoja hän etääntyi maalaustaiteesta ja keskittyi käyttögrafiikan tekoon sekä teatterilavastuksiin.
Fallen Angels (Venomin albumi)
Fallen Angels on brittiläisen metalliyhtye Venomin 13. albumi, jonka Spinefarm Records julkaisi vuonna 2011.
Arvostelut
AllMusicin Eduardo Rivadavian mukaan Venomin maine on aina ollut yhtyeen ansioita suurempi. Fallen Angels esittelee aiempaa osaavamman yhtyeen, mutta ensimmäisten albumien ”vanhanaikaisen rähjäistä soundia” tai ”naiivia intoa” albumi ei tavoita vaan lopputuloksena on keskinkertaista äärimetallia vailla intohimoa. Bonusraita ”Blackened Bluesia” Rivadavia pitää pelkkänä levyntäytteenä.
Louder Soundin Tommy Udo kuvailee Fallen Angelsia ennalta-arvattavaksi ja ”hiukan persoonattomaksi” mutta silti toimivaksi kokonaisuudeksi: ”Se on raskas, hauska ja sisältää muutaman hyvän biisin.” Sputnikmusic-sivustolla Jeremy Wolfers kehuu Fallen Angelsia selväksi parannukseksi verrattuna pariin edelliseen. Hän kehuu varsinkin albumin äänimaailma, joka on aiempaa tanakampi säilyttäen silti yhtyeen varhaistuotannon ”murskaksi jauhavan voiman”. Suurimpana ongelmana Wolfers pitää ylipituutta ja yksitoikkoista kappalemateriaalia.
Soundin Marko Säynekoski sanoo ”Venomin vetelevän yllättävän vaisuja biisejä yllättävän vaisulla otteella. Mitä on tapahtunut bändin ylpeydelle ja röyhkeydelle? Aivan kuin Venom olisi väsynyt ja tylsistynyt.” Mukana on silti pari onnistunutta kappaletta: ”Death Be Thy Name” todistaa ”Venomin suonissa vielä virtaavan kihisevää myrkkyä. Levyn nimeä kantava päätösraitakin voisi olla loistava, jos yhtye jaksaisi skarpata sitä esittäessään.” Helsingin Sanomien arvostelussa Venomin soittoa kuvaillaan ”holtittoman rupiseksi” ja huumoria räävittömäksi. ”Soitto soi ruokkoamattomasti, ja parhaat kappaleet on ladattu levyn alkuun. Ylipitkällä albumilla ideat tosin alkavat toistaa itseään. Lopulta hauska ojien ja risukkojen kautta kiertäminen muuttuu voimattomaksi, keskitempoiseksi suossa tarpomiseksi.”
Imperiumi-verkkosivustolla julkaistiin tuoreeltaan kaksi arviota. Janne Rintalan mielestä Fallen Angels on osoitus Venomin pitkään jatkuneesta alamäestä: ”Tämän päivän Venom on kuin pakkopullaa. Mitä on tapahtunut ylpeydelle ja intohimolle? Missä on se veren maku, jolla huudettiin vaikka ’Lady lust, fucking bitch’? [– –] Venom on taas kerran todistanut kyvyttömyytensä luoda vahvaa materiaalia.” Toisen arvostelun mukaan ”suoraviivainen ja alkukantaisen oloinen mänttäyslevy toimii”, ja arvostelija kehuu erityisesti tuotantoa, joka tarjoaa Venomin uran parhaan ”soundipaketin”.
Kappaleet
Kaikki kappaleet on merkitty Conrad ”Cronos” Lantin sanoittamiksi ja yhtyeen yhdessä säveltämiksi.
Punktsipum
Punktsipum on Klamydian albumi, joka julkaistiin vuonna 2002.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan kolmannellatoista sijalla, ja pysyi listalla yhteensä viisi viikkoa.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sovittanut Klamydia.
Kokoonpano
+
Feissaus
Feissaus on järjestöjen tai yritysten rahankeräystä joka tapahtuu kasvokkain (, F2F tai direct dialogue campaign, DDC). Feissarit keräävät esimerkiksi lahjoituksia tai tilauksia. Se voi tapahtua kaduilla tai esimerkiksi kotiovilla tai kauppojen auloissa.
Tyypillisesti järjestöt hankkivat jäseniä tai kuukausilahjoittajia ja lehdet ja sähköyhtiöt tilauksia suoraveloitussopimuksella, johon pitää saada kohdehenkilön tilinumero. Kertalahjoituksista feissari voi joutua kieltäytymään.
Tyypillisesti katumarkkinointia harjoitetaan kesäaikaan vilkasliikenteisillä paikoilla, kuten yliopistokaupungeissa ja festivaaleilla. Idea on alun perin tullut Greenpeaceltä Itävallasta, ja hyvien kokemusten toimivuuden myötä se aloitettiin Suomessa 2001. F2F-työtä valvoo Suomessa Etelä-Suomen aluehallintovirasto.
Feissarit ovat pääasiassa nuoria opiskelijoita, jotka saavat työstään tunti- ja/tai provisiopalkkaa. Osa järjestöistä kouluttaa itse feissaajansa (esimerkiksi Amnesty International, Greenpeace, Unicef ja Suomen luonnonsuojeluliitto) ja osa käyttää ulkopuolista varainhankintayritystä (WWF). Työ voi olla rankkaa mutta myös antoisaa; kokemukset vaihtelevat.
Feissarit kulkevat tiimeinä julkisilla ja vilkasliikenteisillä alueilla pukeutuneena edustamansa järjestön tunnuksiin. Feissarin tarkoituksena on pysäyttää ihmisiä keskustelua varten, jonka kuluessa feissari esittelee edustamaansa järjestöä ja pyrkii vakuuttamaan kuuntelijan lahjoittamaan vapaavalintaisen summan kuukausilahjoituksena.
Monelle järjestölle tämä työ on vakiintunut hyväksi varainhankintakeinoksi. Esimerkiksi Unicefin tuotoista lähes seitsemän miljoonaa tuli feissauksen kautta vuonna 2009. Vuonna 2012 Amnesty Internationalin Suomen osasto arvioi saavansa noin 95% yksityisistä lahjoittajistaan feissauksen avulla, Greenpeacen Suomen osasto taas 90%.
Työn luonne
Feissari kohtaa tavallisesti satoja ihmisiä päivässä, ja vain ehkä 15 jää juttelemaan, osa heistäkin torjuu töykeästi. Myös feissarin kysymykset esimerkiksi tyttöjen ympärileikkauksista voivat kiukuttaa. Toisen feissarin mukaan useimpien palaute on ystävällistä. Feissarien kilpailu ihmisistä on ajanut lahjoitusten kerääjät myös kotioville ja kauppojen auloihin. Järjestön feissari kertoi pitävänsä yritysten feissareita, vaikkapa lehtitilauksia myyviä, työkavereinaan siinä missä järjestöfeissareita.
Entinen feissari kertoi, että monelle feissaus ei ole unelmatyö vaan tapa saada edes jotain työtä. Feissari voi kohdata kiroilua, keskisormia ja huorittelua. Esimies voi vaatia sinnikkyyttä ja moittia, jos uskoo heti, kun ohikulkija kieltäytyy juttelemasta.
Kritiikki
Helsingin Sanomien artikkelissa lukijat valittivat aggressiivisesta feissaamisesta. Feissarit esimerkiksi eivät hyväksy kieltävää vastausta tai puhuvat joukolla kieltäytyjän "henkisesti matalaksi". Feissarit estävät kävelemistä, harhauttavat myyntipuheissaan tai valitsevat vanhoja ihmisiä kohteikseen.
Feissaus on herättänyt närkästystä, sillä useat ihmiset eivät pidä siitä, että heitä häiritään kaduilla. Eri järjestöjen mukaan valituksia ei kuitenkaan järjestöjen toimistoille asti tule paljoakaan, suhtautuminen on yleensä neutraalia tai positiivista. Monien järjestöjen tehdessä samaa työtä voi feissareita kerääntyä tietyillä alueilla kiusaksi asti. Tämä on johtanut esimerkiksi Helsingissä eri järjestöillä tiukkaan yhteistyöhön, jotta samoilla alueilla ei olisi liikaa varainhankkijoita.
Kuukausilahjoitukset ovat pienentäneet järjestöjen varainkeruukustannuksia. Suomen Punainen Risti luopui feissauksesta sen kalleuden takia, mutta on aloittamassa toimintaa uudelleen vuoden 2010 aikana.
Kesällä 2018 kerrottiin uudesta feissaustekniikasta, jossa feissari liittyy seuraan tuttavallisesti ja vasta myöhemmin paljastuu sähkösopimusta myyväksi feissariksi. Kotimaan Energian feissarien kerrottiin myös väittäneen, että Helsingin energiayhtiö Helen olisi myyty.
Aiheesta muualla
Street fundraiser
Kentin piirikunta (Delaware)
Kentin piirikunta on keskimmäinen Delawaren osavaltion kolmesta piirikunnasta. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 162 310, ja sen hallintokeskus on osavaltion pääkaupunki Dover.
thumb|left|150px|Kentin piirikunnan oikeustalo Doverissa
Kentin piirikunnassa sijaitsee Doverin lisäksi Harringtonin ja Milfordin kaupungit.
Flipperi
upright|thumb|Flipperi Flipperi on elektroninen peli, jossa pelaaja yrittää metallikuulia ohjailemalla kerätä pisteitä lasin alla olevalta pelialustalta.
Historia
Flipperin juuret ovat bagatelle-pelissä, joka kehiteltiin 1700-luvun lopulla ja josta tuttuun rakenteeseen viittaa pelin alkuperäinen englanninkielinen nimi. Itse bagatelle oli verkapohjainen, etäisesti biljardia muistuttava peli. Siitä kehitettiin myöhemmin yleensä lasten käyttöön suunnattu pienempi versio, parlour bagatelle, joka suomalaisittain tunnetaan fortunana. Varsinaisen flipperin lähi esi-isä, sähköfortuna onkin fortuna suuremmassa koossa sähköisellä pisteenlaskujärjestelmällä ja rahalukolla varustettuna.
Suomessa flipperien yksinoikeus oli välillä Raha-automaattiyhdistyksellä, mutta laki kumottiin vuonna 1995.
Pelin kulku ja tavoite
Pelin tavoite on pitää pallo pelikentällä mahdollisimman pitkään, keräten samalla pisteitä. Yhdessä erässä on 1970-luvun jälkeen ollut tyypillisesti kolme palloa ja sitä ennen viisi. Pelaaja kasvattaa pallomäärää keräämällä lisäpalloja, joita saa seuraamalla pelin tavoitteita. Moderneissa koneissa hyvät tulokset vaativat usein koneen sääntösetin tuntemusta ja lisäksi niissä on yleensä useita moodeja. Moodit ovat pelitiloja, joissa pelaajan on saavutettava tietyt tavoitteet tietyn ajan kuluessa. Tyypillinen moodi voi olla esimerkiksi saada pallo valojen ilmaisemiin monttuihin kymmenen sekunnin sisällä.
Mailojen lisäksi pelaaja voi vaikuttaa pallon kulkuun tönimällä konetta. Liiallisen tönimisen tai koneen etupään nostamisen estämiseksi koneessa on heilurikytkin, jonka ansiosta kone tilttaa liian rajusta käsittelystä. Tiltin seurauksena kone kytkee mailat pois käytöstä ja pelaaja menettää pelissä olevan pallon.
Pelihallit
Suomessa toimii flippereihin erikoistuneita pelihalleja ainakin Helsingissä, Kouvolassa, Kurikassa, Mikkelissä, Orivedellä, Riihimäellä, Lahdessa ja Tampereella. Yksittäisten flippereiden löytämisessä auttaa Flipperit.net-sivuston Flipperitutka.
Kilpailut
Flipperipelaamisessa järjestetään kilpailuja. Suomenmestaruudesta kilpaileminen alkoi uudelleen 20 vuoden tauon jälkeen vuonna 2017. Euroopan mestaruuskilpailut järjestetään vuosittain, ja vuonna 2018 kisat järjestettiin ensimmäisen kerran Suomessa Tampereen Pakkahuoneella.
Suomessa on arvioitu olevan joitakin satoja flipperiharrastajaa ja satakunta aktiivipelaajaa.
Populaarikulttuurissa
The Whon kappale ”Pinball Wizard” kertoo kuurosokeasta pojasta, joka pelaa flipperiä erittäin taitavasti. Elton John teki kappaleesta oman coverinsa ja esitti pinball wizardia Ken Russellin elokuvassa ”Tommy”. Elokuvassa ”Tilt” taitavaa flipperinpelaajaa esittää Brooke Shields.
Flipperit videopeleissä
Flippereistä on tehty lukemattomia eri versioita videopeleinä kotietokoneille ja pelikonsoleille. Yksi varhaisia esimerkkejä on Pinball. Muita aikoinaan tunnettuja ovat muun muassa Pinball Dreams ja Pinball Fantasies.
Nykyisiä videopelitoteutuksia ovat muun muassa Pinball FX2, Microsoft Pinball Arcade ja Zen Pinball.
Frans Klemetti
Frans Josef Klemetti (12. kesäkuuta 1886 Kuortane – 19. elokuuta 1923 Helsinki) toimi Etsivän keskuspoliisin (EK) päällikkönä 1. tammikuuta – 19. elokuuta 1923. Häntä edelsi Ossian "Ossi" Holmström ja hänen jälkeensä virkaan astui Esko Riekki.
Frans Klemetin isä oli kanttori W. Klemetti ja hänen veljensä oli säveltäjä Heikki Klemetti. Hän pääsi ylioppilaaksi 1906 Porvoon yhteiskoulusta ja suoritti oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1911. Varatuomarin arvon Klemetti sai 1918. Klemetti toimi Kerimäen ja Heinäveden nimismiehenä 1911–1913 ja Joensuussa kaupunginviskaalina 1914–1916. Hän oli lyhyen aikaa myös Joensuun v.t. pormestarina ja oikeusraatimiehenä. Klemetti oli sen jälkeen kaupunginviskaalina Turussa ja toimi siellä kunnallisissa luottamustehtävissä. Hän osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella. Klemetti oli Helsingin toinen kaupunginviskaali 1916–1922.
Klemetti toimi aikaisemmin EK:n apulaispäällikkönä 13. elokuuta 1919 – 31. joulukuuta 1922.
Elokuun alussa 1923 oikeusministeri Otto Åkessonin käskystä Klemetti pidätti 1920 perustetun Suomen sosialistisen työväenpuolueen (SSTP) johtajat ja koko eduskuntaryhmän, kaikkiaan yli 200 ihmistä. Lisäksi EK takavarikoi SSTP:n arkiston ja sulki kirjapainot, jotka olivat tekemisissä puolueen kanssa. Teon yllättämä hallitus teki kyselyitä, mutta Åkesson ja Klemetti lupasivat löytyvän todisteita, jotka sitoisivat puolueen vallankumoukselliseen ja epäisänmaalliseen toimintaan. Riittäviä todisteita ei kuitenkaan löytynyt. Syytöksenä omavaltaiselle ja äkilliselle toiminnalle oli valtionpetoksen kaavailu. EK oli saanut Saksasta tuvallisuupoliisilta tietoa Kominternin kapinahankkeesta, jonka pelättiin leviävän Suomeen. Toimenpiteitä on kuitenkin pidetty ylimitoitettuna, muun muassa Väinö Tanner katsoi että niissä oli "tavattoman paljon arvostelu, kritiikin sijaa" ja piti niitä "suurpoliittisina tekoina". .
Pian tämän jälkeen, 19. elokuuta, Klemetti kuoli. Hänen huhuttiin tehneen itsemurhan. Myös myrkytystä epäiltiin. Virallinen kuolinsyy oli aivohalvaus, mutta kuolinsyytutkimusta ei tehty.
NKL
NKL-lyhenne voi viitata johonkin seuraavista:
Kummituseläinmäiset
Kummituseläinmäiset eli kummituseläinmäiset puoliapinat (Tarsiiformes) on kädellisten osalahko, joka apinoiden (Simiiformes) kanssa muodostaa Haplorrhini-alalahkon. Se sisältää kummituseläimet (Tarsiidae) ja niiden sukupuuttoon kuolleet sukulaiset.
Mahdollisesti kummituseläinmäisiin kuuluvia fossiilisia heimoja ovat Afrotarsiidae, Archicebidae ja Omomyidae, mutta niiden sukulaisuussuhteet ovat epävarmoja. Heimojen monofyleettisyydestä ei ole selvyyttä, ja kummituseläimet ovat saattaneet kehittyä suoraan Omomyidae-heimosta. Lisäksi jotkut lajit tai ryhmät voivat olla läheisempää sukua apinoille kuin kummituseläimille  tai sijoittua sekä apinoiden että kummituseläinmäisten ulkopuolelle.
Kummituseläinmäisten kehityslinja erkani apinoista arviolta noin 70 miljoonaa vuotta sitten. Heimot Archicebidae ja Omomyidae ilmestyivät fossiiliaineistossa aivan eoseenin alussa noin 56 miljoonaa vuotta sitten, kun taas Afrotarsiidae ja kummituseläimet ilmestyivät keskieoseenilla. Kummituseläimiä tunnetaan vain Aasiasta, mutta Omomyidae-lajeja eli myös Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa ja Afrotarsiidae-lajeja myös Afrikassa.
Jouni Inkala
Jouni Mikael Inkala (s. 15. huhtikuuta 1966 Kemi) on suomalainen runoilija.
Inkala kirjoitti ylioppilaaksi Muhoksen lukiosta 1985 ja opiskeli Limingan Taidekoulussa 1985–1986. Hän valmistui filosofian lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta 1991 pääaineenaan yleinen kirjallisuustiede. Hän työskenteli Helsingin yliopiston yleisen kirjallisuustieteen opettajana 1991–1994 ja on toiminut vuodesta 1994 lähtien vapaana kirjailijana.
Inkalalta on ilmestynyt useita runokokoelmia. Hänen esikoisteoksensa Tässä sen reuna (1992) sai ilmestymisvuonnaan J. H. Erkon palkinnon. Inkalan aiempi kustantaja oli WSOY, mutta hän siirtyi eräiden muiden kirjailijoiden tavoin vuonna 2010 Siltalalle, joka julkaisi hänen runokokoelmansa Kemosynteesi helmikuussa 2011.
C. William O’Neill
pienoiskuva|C. William O’Neill vuonna 1957 tai 1958. C. William O'Neill (14. helmikuuta 1916 – 20. elokuuta 1978) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja lakimies, joka toimi 1950-luvulla Ohion kuvernöörinä.
O'Neill valittiin Ohion oikeusministeriksi vuonna 1950 ja kuvernööriksi vuonna 1957. Hän hävisi uudelleenvalinnan vuonna 1959. Hänet valittiin Ohion korkeimman oikeuden tuomariksi vuonna 1960 ja korkeimman oikeuden puheenjohtajaksi 1970. Hän toimi tuomarina aina kuolemaansa saakka
La Tuque
La Tuque on pienehkö kaupunki ja samanniminen aluekuntaa vastaava hallintoalue Saint-Maurice -joen itärannalla Kanadan Québecin provinssissa. Kaupungissa asui vuoden 2016 väestönlaskennan aikaan 11 001 ja koko aluekuntaa vastaavalla alueella 15 059 ihmistä. La Tuquen kaupunkikeskusta sijaitsee linnuntietä noin 135 kilometriä Quebecin kaupungista länsiluoteeseen.
Kaupungin nimi johtuu vuoresta, joka muistuttaa kolmiomaista, yleisesti nimellä tuque tunnettua villaista hattua.
Kaupunkiin johtaa rautatie ja La Tuquessa on rautatieasema. Teollisuustuotantoa edustaa nykyään muun muassa Westrock paperitehdas. Seudulla toimii useita Hydro-Québec -yhtiön vesivoimaloita.
La Tuquen kaupunki on atikamekwien heimoneuvoston kokoontumispaikka. Hallintoalueen sisällä sijaitsee enklaavina Coucoucachen intiaanireservaatti, jossa ei kuitenkaan viime vuosina ole ollut kirjoilla asutusta.
Evelyn Glennie
250px|thumb|right|Evelyn Glennie esiintymässä [[Saksassa vuonna 2004]] Evelyn Glennie (s. 19. heinäkuuta 1965 Aberdeen) on skotlantilainen kuuroutunut lyömäsoittaja. Hän on harvinaisuus soolouraa luoneena lyömäsoittajana, ja on saanut paljon huomiota mediassa myös vammansa takia.
Glennie syntyi vuonna 1965 ja kasvoi aberdeenshireläisellä maatilalla. Hänen isänsä soitti harmonikkaa. Glennie opiskeli mm. Lontoon Royal Academy of Musicissa.
Glennie on ollut täysin kuuro 12-vuotiaasta lähtien. Hän alkoi niihin aikoihin soittaa patarumpuja ja opetteli soitonopettajansa ohjauksessa aistimaan rumpujen värähtelyä. Hän soitti myös muita lyömäsoittimia ja pianoa, ja päätti aloittaa ammattimuusikon uran. Hän on voittanut uransa aikana kaksi Grammya ja omistaa yli 1 800 lyömäsoitinta.
Glennie oli vuosina 1994–2003 naimisissa säveltäjä-ääniteknikko-tuubansoittaja Greg Malcangin kanssa.
Hän on esiintynyt useiden merkittävien orkesterien kanssa ja tehnyt yhteistyötä muun muassa islantilaisen Björkin kanssa albumilla Telegram.
Bol
Bol tai BOL voivat tarkoittaa:
Long Gone Before Daylight
Long Gone Before Daylight on yhtyeen The Cardigans viides studioalbumi. Albumi julkaistiin yhtyeen pitkän tauon jälkeen, vuonna 2003 (edellinen albumi julkaistiin vuonna 1998).
Ensimmäinen single albumilta oli ”For What It’s Worth”, joka julkaistiin 17. helmikuuta 2003. Toinen single ”You’re the Storm”, joka julkaistiin 2. kesäkuuta 2003. Kolmas ja viimeinen oli ”Live and Learn”, joka julkaistiin 3. joulukuuta 2003.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Nina Persson ja Peter Svensson, ellei toisin mainittu.
Yhdysvaltojen version bonusraidat
Tämä versio sisältää myös bonus DVD:n, Up Before Dawn, joka sisältää kappaleiden ”For What It’s Worth”, ”You’re the Storm” ja ”Live and Learn” musiikkivideot, kolmen kappaleen live-versiot ja yhtyeen 20 minuutin pituisen haastattelun.
IsoKristiina
IsoKristiina on kauppakeskus Lappeenrannan keskustassa. Se on Etelä-Karjalan maakunnan suurin kauppakeskus, erilaisia liikkeitä on noin 80.
Historia
IsoKristiina on rakennettu vuonna 1987 ja sen ensimmäinen laajennus tehtiin vuonna 1993.
Syksyllä 2015 valmistui kauppakeskuksen toinen laajennus, jonka jälkeen IsoKristiinassa oli noin 80 erilaista liikettä. Laajennusosassa sijoittuivat muun muassa Finnkinon neljän salin elokuvateatteri Strand ja Lappeenrannan uusi kaupunginteatteri. Uudistushanke kesti 2,5 vuotta ja sen aikana tehtiin laajennus sekä uudistettiin kauppakeskuksen vanhaa osaa. Hanke maksoi 110 miljoonaa euroa. Myös kaupunkilaiset osallistettiin projektiin: asiakkaiden tarpeita selvitettiin psykologisella tutkimuksella kansainvälisen Re-Teamin avulla. Laajennuksen myötä IsoKristiinaan tuli Lappeenrannan kaupungin infopiste ja osa vanhoista toimistotiloista siirtyi hotelli Lappeen käyttöön, kun taas hotellin katutasokerroksen tilaa vapautui kaupallisille palveluille.
Kesällä 2021 kauppakeskuksen katolta tehtiin Pörriäislive-lähetystä, jossa esiteltiin katolla sijaitsevien kolmen mehiläispesän elämää. Mehiläispesät tuotiin keskuksen katolle vuonna 2020. Pesistä kaksi on vuokralaisia. Katolla tehtyä hunajaa tarjotaan myös keskuksen ravintoloissa ja kahviloissa.
Lukitari
Lukitari on kuvitteellinen olento J. R. R. Tolkienin kirjatrilogiassa Taru sormusten herrasta.
Kuvaus
Lukitari on naaraspuolinen jättiläishämähäkki ja "Ungoliantin viimeinen sukulainen", josta kerrotaan kirjan toisessa osassa Kaksi tornia. Se asuu Torech Ungolissa Cirith Ungolin alla, ja se on voinut elää joskus Beleriandissa, mahdollisesti Ered Gorgothissa. Synkmetsän hämähäkit olivat Lukitarin sukua.
Lukitari Sormusten herrassa
thumb|400px|Lukitari [[Peter Jacksonin elokuvassa Kuninkaan paluu.]] Lukitarin pesä oli Samvais Gamgin ja Frodo Reppulin polun varrella, kun nämä kulkivat kohti Tuomiovuorta. Lukitari oli kohdannut Klonkun aiemmin, kun tämä pakeni Mordorista, ja Klonkku oli luvannut tuoda Lukitarille ruokaa elävien otusten muodossa. Cirith Ungolin örkit kutsuivatkin Klonkkua "Lukitarin syötiksi". Myös itse Sauron oli tietoinen Lukitarin olemassaolosta sallien tämän elää lähellä valtakuntaansa.