cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yksityiselämää loukkaava tiedon levittäminen
Rikoksesta epäillyn nimi ja kuva lehtiartikkelissa
Tapauksessa KKO 2001:96 oli kysymys lehdessä julkaistusta artikkelista, jossa kerrottiin pienehkössä siivousalan yrityksessä toimineeseen henkilöön kohdistuneista petosepäilyistä. Epäillyn kuva ja henkilöllisyys tulivat ilmi artikkelista. Korkein oikeus katsoi, että henkilö ei toiminut sellaisessa asemassa, että häntä koskevan rikosepäilyn yhteydessä olisi voitu julkaista tällaisia tietoja. Jutun kirjoittanut toimittaja, lehden päätoimittaja ja lehti määrättiin maksamaan uhrille yhteensä 20 000 markan korvaukset henkisistä kärsimyksistä.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin (EIT) katsoi 10. helmikuuta 2009 Suomen valtion syyllistyneen asiassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen rikkomiseen (Eerikäinen and others v. Finland). EIT:n mukaan artikkelista vastuullisten toimittajien sananvapauden rajoittaminen ei tässä tapauksessa ollut tarpeellista demokraattisessa yhteiskunnassa. EIT argumentoi, että petosepäilyssä oli kyse yhteiskunnallisesti merkittävästä asiasta, koska petosepäilyt kohdistuivat julkisiin varoihin. EIT painotti, että lehtiartikkelissa julkaistut tiedot oli otettu syyttäjän laatimista julkisista asiakirjoista. Artikkelissa oli myös käytetty kuvaa ja tekstiä vuosia aiemmin julkaistusta artikkelista, josta selvisi epäillyn henkilöllisyys. EIT:n mukaan korkeimman oikeuden olisi pitänyt ottaa paremmin huomioon, että aiempi artikkeli oli julkaistu siinä esiintyneen henkilön suostumuksella. Tuomioistuimilla ei ollut oikeutta arvioida tiedotusvälineen käyttämiä journalistisia keinoja eli vanhan artikkelin osan "uudelleenjulkaisua" rikosepäilystä kertovan artikkelin yhteydessä. EIT määräsi Suomen valtion maksamaan toimittajille yhteensä 23 979 euroa korvauksia ja oikeudenkäyntikuluja.
Avioliiton ulkopuolisesta suhteesta kertominen lehtiartikkelissa
Tapaus KKO 2005:82 koski lehtiartikkelia, jossa kerrottiin presidentinvaaliehdokkaan keskeisenä kampanja-avustajana toimineen henkilön avioliiton ulkopuolisesta suhteesta erään TV-toimittajan entiseen puolisoon. Korkein oikeus vetosi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisuihin, joissa oli painotettu sitä, onko kysymys ollut yleisen yhteiskunnallisen keskustelun kannalta olennaisesta tiedon julkistamisesta vai tietyn lukijakunnan uteliaisuuden tyydyttämisestä. Oikeuden mukaan asianomistajan asema presidentinvaaliehdokkaan kampanja-avustajana ei oikeuttanut tiedon julkistamiseen, eikä julkistamisella ollut yhteiskunnallista merkitystä. Artikkelin laatinut toimittaja ja lehden uutispäätoimittaja tuomittiin 10 päiväsakkoon ja maksamaan yhdessä työnantajansa Sanoma Osakeyhtiön kanssa uhrille noin 5 000 euroa korvauksia henkisistä kärsimyksistä. Samaan tulokseen olivat päätyneet myös käräjäoikeus ja hovioikeus. Korkein oikeus muutti kuitenkin tuomiota siten, että se hylkäsi artikkelin julkaisseen lehden vastaavaa päätoimittajaa vastaan nostetun syytteen painovapauden tuottamuksellisesta väärinkäyttämisestä. Oikeusneuvos Lauri Lehtimaja oli asiassa eri mieltä, ja olisi hylännyt kaikki syytteet. Hän katsoi asianomistajan olleen kampanja-avustajana poliittisessa asemassa.
Sigurd Rushfeldt
Sigurd Rushfeldt (s. 11. joulukuuta 1972 Vesisaari) on norjalainen entinen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa oli hyökkääjä.
Rushfeldt pelasi Norjan pääsarjassa Tippeligaenissa yhteensä 307 ottelua, joissa hän teki 180 maalia. Hän edusti sarjassa Tromsøtä, jossa voitti Norjan cupin kaudella 1996 ja Rosenborgia, jossa voitti kolme peräkkäistä Norjan-mestaruutta kausina 1997–1999 sekä Norjan cupin kaudella 1999. Norjan pääsarjan maalikuninkuuden Rushfeldt saavutti kahdesti peräkkäin Rosenborgissa pelatessaan. Kaudella 1997 hän voitti tittelin 25 maalilla ja seuraavalla kaudella 27 maalilla.
Lisäksi Rushfeldt pelasi Englannin 1. divisioonan Birmingham Cityssä (seitsemän ottelua maaleitta), Espanjan Primera Divisiónin Racing Santanderissa (43 ottelua ja viisi maalia) ja Itävallan Bundesliigan Austria Wienissä (137 ottelua ja 69 maalia). Austria Wienissä hän voitti Itävallan-mestaruuden kausina 2002–2003 ja 2005–2006 sekä Itävallan cupin kausina 2002–2003, 2004–2005 ja 2005–2006.
Rushfeldt pelasi Norjan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa kaksi ottelua, joissa hän ei tehnyt maaleja. Norjan A-maajoukkueessa Rushfeldt pelasi vuosina 1994–2007. Hän teki pelaamissaan 38 A-maaottelussa seitsemän maalia. Hän oli mukana MM-kilpailuissa 1994.
Yksityiselämää loukkaava tiedon levittäminen
Pääministerin morsian -kirja
Pääministeri Matti Vanhasen rikosilmoituksen johdosta nostettiin syyte Susan Ruususen kirjasta Pääministerin morsian. Syytteeseen joutuivat Ruusunen ja kirjan kustantaja. Heitä syytettiin Vanhasen yksityiselämää koskevien tietojen levittämisestä. Kirjassa kuvattiin Vanhasen ja Ruususen seurustelua. Käräjäoikeudessa syytteet hylättiin.
Helsingin käräjäoikeus perusteli äänin 2–2 syntynyttä ratkaisuaan muun muassa siten, että Matti Vanhanen oli itse tuonut yksityiselämäänsä koskevia asioita julkisuuteen. Oikeuden mielestä Ruususella oli oikeus kirjoittaa omasta elämästään, vaikka tulisi samalla kertoneeksi myös Vanhasen elämästä.
Vanhasen valituksen jälkeen Helsingin hovioikeus päätyi päinvastaiseen ratkaisuun ja tuomitsi Ruususen ja kustantajan sakkoihin yksityiselämää loukkaavasta tiedon levittämisestä. Ruusunen tuomittiin 20 päiväsakkoon ja kustantaja 60 päiväsakkoon. Kustantaja määrättiin lisäksi maksamaan pääministeri Vanhaselle 1 000 euroa vahingonkorvausta ja tämän oikeudenkäyntikulut. Kustantaja ja Ruusunen määrättiin menettämään rikoshyötynä yhteensä 8 530 euroa. Hovioikeus katsoi, että kirjan sisältämät tiedot ja vihjaukset Vanhasen yksityiselämästä olivat omiaan aiheuttamaan tälle vahinkoa ja kärsimystä. Hovioikeuden mielestä julkaiseminen ei ollut tarpeellista yhteiskunnallisesti merkittävän asian käsittelemiseksi. Sekä syyttäjä että vastaajat hakivat korkeimmalta oikeudelta valituslupaa asiassa. Korkein oikeus ilmoitti 11. kesäkuuta 2009 myöntäneensä valitusluvan. Korkein oikeus piti hovioikeuden tuomion pääosin voimassa, mutta hylkäsi syyttäjän vaatimuksen rikoksen kautta saadun hyödyn menettämisestä valtiolle, koska Pääministerin morsian -kirjan menekki oli jäänyt vähäiseksi.
Kuva asiakirjasta Facebook-sivulla
Tapauksessa nainen oli julkaissut Facebook-sivullaan kuvan, jossa näkyi osa pankin ilmoituksesta hänen ystävättärensä lainan maksun viivästymisestä sekä tämän nimi. Käräjäoikeudessa kuvan sivulleen ladannut nainen vaati, että syyte ja korvausvaatimukset jätetään tutkimatta perustellen tätä vaatimustaan sillä, että Facebook-palvelin sijaitsi Yhdysvalloissa. Toissijaisesti hän kiisti syytteen väittäen, että teko ei ollut tahallinen. Käräjäoikeuden mukaan kuvan ottaminen ja sen julkaiseminen osoittivat tahallisuutta, ja teko oli omiaan aiheuttamaan naisen ystävättärelle kärsimystä. Oikeus tuomitsi naisen yksityiselämää loukkaavasta tiedon levittämisestä kymmeneen päiväsakkoon sekä määräsi hänet maksamaan ystävättärelle 300 euroa korvauksena kärsimyksestä. Kouvolan hovioikeus ei muuttanut tuomiota.
Suomen romanit
Puhtauskäsitykset
Perinteisiä puhtauskäsityksiä noudattavassa romanikodissa ei esimerkiksi saa laskea ostoskassia lattialle, koska lattiat luokitellaan likaisiksi. Sanomalehteäkään ei ole soveliasta lukea ruokailuun tarkoitetussa pöydässä, sillä se on ollut kosketuksissa lattiaan postiluukusta pudottuaan. Romanit ovat säilyttäneet useita tarkkoja ruokaan liittyviä puhtaussääntöjä, jotka ovat pääväestön keskuudessa viimeisen sadan vuoden mittaan pitkälti väljentyneet. Esimerkiksi keittiö siivotaan huoneista tarkimmin, ja sen pöytätasot sekä ruokapöytä suojataan liinoin. Jos ruokailuväline putoaa lattialle, se on laitettava suoraan pesuun.
Miesten ja naisten työt
Romaninaisten kouluttautuminen ja kodin ulkopuolella työskentelyn lisääntyminen ovat aiheuttaneet haasteita perinteiselle roolijaolle. Viime vuosikymmeninä romanimiehet ovat pääväestön miesten tavoin alkaneet osallistua yhä enemmän myös kodin- ja lastenhoitoon. Monissa romaniperheissä sukupuolten perinteisistä rooleista pidetään enää tiukasti kiinni vain silloin, kun suku kokoontuu ja paikalla on vanhempia romaneja.
Avioliitto
Suomen romanit muodostavat yhden niistä hyvin harvinaisista yhteisöistä, joissa avioliittoa yhteisöllisenä laitoksena ei varsinaisesti ole olemassa. Suomen romaneilla ei ole vakiintunutta ja hyväksyttyä seurustelutapaa, joka johtaisi avioliittoon. Suomessa ei ole myöskään järjestettyjä avioliittoja. Perinteisesti ainoa tapa, jolla suomalainen perinteistä kiinni pitävä romani saattoi muodostaa avioliiton, oli karkaaminen, eli neidonryöstö.
Eräs syy tähän avioliiton rituaaliseen väheksyntään on suvun jäseniltä odotettu ehdoton uskollisuus. Romanisuvut ovat perinteisesti eksogaamisia eli parinmuodostus tapahtuu eri suvun jäsenen kanssa. Parisuhteessa mies ja nainen pysyvät omien sukujensa jäseninä.
Yhteen meneminen on romanikulttuurissa häveliäisyyden piiriin kuuluva alue, ja siksi romaneilla avioliiton solmiminen ei ole keskeinen perhejuhla. Nykyisin uskovaiset romanit haluavat yleensä kirkollisen vihkimisen. Häveliäisyyssyistä kutsuvieraina häissä ovat yleensä vain nuoret ihmiset.
Uskonto
Suomen romanit ovat varsin uskonnollisia. Suurin osa heistä kuuluu luterilaiseen kirkkoon, mutta paljon myös helluntaiherätykseen, vapaakirkkoon ja baptisteihin. Romanien keskuudessa on paljon evankelistoja ja pastoreita.
Luterilainen kirkko suhtautui menneinä vuosisatoina Suomessa erittäin kielteisesti romaneihin ja kielsi heiltä muun muassa kirkolliset toimitukset. Yksi syy kirkon torjuvaan asenteeseen oli se, etteivät romanit aiemmin juurikaan virallistaneet parisuhteitaan kristillisillä avioliitoilla. Toisin kuin häät, ovat hautajaiset romanisukujen yhteisiä tapahtumia, joihin tullaan pitkienkin matkojen päästä. Tärkeä osa romanien hengellisiä tilaisuuksia on hengellinen musiikki, ja romanit ovatkin perustaneet Suomessa useita suosittuja hengellisiä yhtyeitä.
Musiikki
Musiikilla on Suomen romanien kulttuurissa keskeinen asema. Romanit laulavatkin yleensä aina yhteisissä tapaamisissaan; nykyään karaoke on erityisesti nuorten suosiossa. Perinteiset romanilaulut ovat säestyksettömiä ja miesten elämänpiiriin liittyviä. Niiden sanat käsittelevät usein hevosia, markkinoilla käyntiä, kiertolaisuutta ja vankila-aikoja. Muita yleisiä aiheita ovat rakkaus, yksinäisyys, vanhempien neuvot lapsilleen sekä vapauden ja huolettomuuden ihannointi. Laulujen sävy on usein melankolinen. Romanit eivät kuvaa lauluissaan juurikaan perhe-elämää. Perinteeseen ei myöskään kuulu erityisiä kehtolauluja, vaan lapsille lauletaan valikoidusti samoja lauluja kuin muillekin.
Suurin osa Suomessa julkisuuteen nousseista romaniartisteista on ollut miehiä. Romaninaiset ovat suuntautuneet maassa hengelliseen musiikkiin sekä kuoro- ja yhtyetoimintaan.
Aikakäsitys
Opetushallituksen mukaan romanien aikakäsitys on todennäköisesti perua siltä ajalta, jolloin suurin osa väestöstä työskenteli maanviljelyksessä. Romanien elämäntapa ja elinkeinot eivät vaatineet tiukkaa kellonaikojen noudattamista. Opetushallitus on todennut, että sitä mukaa, kun romanit pääsevät osallisiksi työelämään ja yhteiskunnan muihin toimintoihin, myös käsitys ajankäytöstä muuttuu.
Ruokailu
Romanien ruokatottumukset eivät juuri eroa pääväestön ruokakulttuurista. Kuitenkaan tuoreesta verestä valmistettuja ruokia ei syödä eikä esimerkiksi simpukoita ja äyriäisiä.
Pukeutuminen
Romanimiesten ja -naisten perinteisen pukeutumisen tulee Suomessa olla peittävää eli vartalo, käsivarret ja jalat eivät saisi näkyä. Alakouluikäiset romanilapset pukeutuvat Suomessa usein pääväestöön kuuluvien ikätovereidensa tavoin. Murrosiässä pukeutuminen alkaa muuttua enemmän romanikulttuurin mukaiseksi siten, että tytöt alkavat käyttää peittäviä puseroita ja pitkiä hameita ja pojat suoria housuja. 2000-luvulla pukeutumisen merkitys on Suomen romanien keskuudessa korostunut etnisen erottumisen vuoksi samaan aikaan, kun elämäntapa on muuten lähentynyt muun yhteiskunnan tapoja.
Miesten pukeutuminen
Romanimiesten vaatetukseen kuuluivat 1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella yleisesti (turkis)hattu, pukutakki, tummat suorat housut, turkki ja nahkasaappaat. 1930-luvulta alkaen romanimiesten pukeutumistyyli muuttui merkittävästi, kun autoilijoille tyypillinen vaatetus tuli heidän keskuudessaan muotiin. Autoilijan pukuun kuuluivat koppalakki, kangas- tai nahkatakki, saapas- eli pussihousut ja nahkasaappaat.
Suomen romaneja tutkinut Raino Vehmas on kuvannut miespuolisten romanien ajankohtaisia pukeutumistapoja vuonna 1961 seuraavasti: "”Tunnusomaisia vaatekappaleita ovat kesälläkin käytettävä villapusero, nahkatakki tai -pusero ja suoralahkeiset housut, joiden lahkeet on työnnetty saapasvarsien sisään. Vanhoillinen suunta ei tunnusta saapashousujen käyttöä kansallisen tavan mukaiseksi, mutta nämä ovat silti Etelä-Suomessa ehkä yleisimmät. Etenkin kaupungeissa näkee mustalaismiesten usein käyttävän diagonaalista valmistettua 'autoilijanpukua' kokardittomine AK-mallisine lakkeineen; vihertävän tai ruskehtavan puvun kanssa käytetään usein punertavia, ruskeita tai keltaisia saappaita, ja joskus näkee päähineenä varsin rohkeankin värisen urheilumallisen hatun. 'Vanha mustalaissaapas' on leveäsuinen, joskus kovavartinen; nuoriso taas suosii rypytettyjä 'jatsareita'.”"Suunnilleen 1970- ja 1980-lukujen vaihteesta lähtien suomalaiset romanimiehet ovat yleisesti käyttäneet saapashousujen sijasta tummia suoria housuja, joiden kuuluu olla väljät. Perinteisten nahkasaappaiden tilalle ovat tulleet mustat kävelykengät. Romanimiesten tyyliin kuuluu yleisesti villapuseron tai pikkutakin käyttö, sillä ”paitahihasillaan” oleminen ei sovi perinteiseen pukeutumiseen. Myöskään kirkasväriset housut ja farmarihousut eivät kuulu romanimiesten tyypilliseen asuun. Kuitenkin jo vuonna 1961 Vehmas on todennut, että: ”nousevan mustalaispolven piiristä voi kaupungeissa joskus tavata valkolaisen nuorison suosimiin nahkatakkimalleihin ja farmarihousuihin pukeutuneita yksilöitä, joten pukeutumistapojen asteikko on heimon piirissä nykyisin varsin laaja”.
Ainakin 1800-luvulla romanimiehillä oli yleisenä tapana pitää toisessa korvassaan kultaista korvarengasta tai korvanastaa tai vaihtoehtoisesti renkaita molemmissa korvissa. Sittemmin romanimiehet ovat lähes kokonaan luopuneet korvakorujen käytöstä. Perinteiseen romanimiesten tyyliin kuuluvat sormukset ovat edelleenkin suosittuja.
Naisten pukeutuminen
Romaninaiset pukeutuivat Suomessa 1900-luvun alkuun saakka puseroineen, hameineen ja esiliinoineen suunnilleen samalla lailla pääväestöön kuuluneiden rahvaannaisten kanssa. Värejä ja koristeita tosin käytettiin romaninaisten vaatetuksessa runsaammin. 1930-luvulla romaninaisten puserossa eli röijyissä perinteisesti käytetty villa ja puuvilla korvautuivat koreammilla silkillä ja brokadilla ja hameenhelmaan liitettiin musta samettireunus.
1960-luvun mittaan sametin käyttö hameissa lisääntyi niin, että se laajeni peittämään hameen lähes kauttaaltaan. Samoihin aikoihin romanien elintason nousu alkoi näkyä röijyjen valmistuksessa aikaisempaa loisteliaampien kankaiden käytössä sekä jo ennestään runsaan pitsikoristelun lisääntymisenä.
Toimittaja Tuija Pallaste esitteli suomalaisen romaninaisen pukua Helsingin Sanomissa vuonna 2004 näin:                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                       "”Yhtä leveän samettihameen ja koristeellisen yläosan eli röijyn yhdistelmää ei ole muiden maiden romaneilla. Ei edes ruotsalaisilla, vaikka Ruotsissakin asua näkee. Kantajalla on silloin suomalaiset sukujuuret. [– –] Romanihame on vajaat kymmenen metriä pitkä, suorista samettikaistaleita yhteen ommeltu rengas. Se ommellaan kiinni satiiniseen vyötärökaistaleeseen, joka rypytetään. Alla on kaksi vuorikerrosta. Halvimillaankin hame maksaa satoja euroja. [– –] Vyötärön satiinisuikale oli vielä kymmenen vuotta sitten yli 20 senttiä korkea, nyt noin kymmensenttinen. Röijy on malliltaan edelleenkin tyköistuva ja puhvihihainen. 1960-luvulla käytettiin suuria kuvioita, 1980-luvulla suosittiin pastellivärejä. Nykyään kangas on ulkomaista verkkopohjaista koristekangasta, satiinia tai silkkiä. Tummat yläosat, joita aiemmin käytettiin vain hautajaisissa, ovat yleisiä. Trendivärejä ovat vihreä ja ruskea; vanhemmat naiset käyttävät myös perinteistä valkeaa. Essujen käyttö lakkasi vanhanaikaisena kymmenen vuotta sitten lähes kokonaan, mutta nyt röijy-essu-pari on taas muotia. Pitsi sen sijaan pysyy läpi vuosien: sitä rönsyilee röijyssä parhaimmillaan kymmenen metriä. Ennen se virkattiin itse, nykyisin ostetaan.”"Nykyajan suomalaisen romaninaisen hame painaa keskimäärin 7–10 kiloa. Koko asu saattaa parhaimmillaan olla jopa kymmenen kilon painoinen. Nykyisin asua valmistettaessa pyritään valitsemaan entistä kevyempiä ja ohuempia materiaaleja. Vyötärön kohdalla oleva rengas eli pönkkä vie osaltaan hameen painoa pois suoraan lantiolta.
Romanipuvun ottaminen käyttöön 16–20-vuotiaana merkitsee tytön aikuistumista ja velvollisuutta käyttäytyä romaninaiselle kuuluvien perinnetapojen mukaisesti. Puvun käyttöä ei pidetä pakollisena, mutta jos sen käytön on aloittanut, ei siitä luopumista koeta romaniyhteisön piirissä soveliaaksi. Mikäli romaninainen työskentelee sellaisessa ammatissa, jossa hän ei kohtaa itseään vanhempia romaneja, voi hän korvata perinteisen asun työvuoronsa aikana työasulla.
Verikosto, väistäminen ja muuttolupakäytäntö
Verikostolla tarkoitetaan loukkausten kostamista loukkaajan koko suvulle. Sitä on väitetty ainakin aiemmin esiintyneen Suomen romanien piirissä.
Romanikulttuuria tutkinut Martti Grönfors on todennut vuonna 1983, että verikosto on hänen selvitystensä mukaan mainettaan parempi oikeuden jakamisen keino maan romaniväestön keskuudessa. Grönforsin mukaan verikosto johtaa vain varsin harvoin nimensä mukaiseen tulokseen eli tappamalla kostamiseen. Väkivaltaa sen sijaan vältetään mahdollisimman pitkälle, ja siihen hänen mukaansa on romaneilla hyvin toimiva koneisto. Grönfors on todennut, että kärsinyt suku antaa yleensä ennakkovaroituksen, jonka turvin rikkojalle jää riittävästi aikaa paeta uuteen asuinpaikkaan eli usein sukulaistensa suojaan. Takaa-ajoon voidaan hänen mukaansa ryhtyä, mutta sekin on usein vain pelkkä rituaali.
Monien Suomen romanien on todettu pitävän verikostoa pääväestöön kuuluvien keksimänä ilmiönä. Grönforsin esittämän konfliktien välttämismenettelyn eli väistämisen olemassaolo on kuitenkin pitkälti myönnetty; toisilleen sopimattomat henkilöt tai jopa suvut väistävät toisiaan muuttamalla toiselle paikkakunnalle tai ainakin toiselle asuinalueelle saman paikkakunnan sisällä. Jotkut suomalaisromanit ovat nousseet julkisesti vastustamaan väistämistä, sillä he pitävät sitä vanhanaikaisena ja jokaisen kansalaisen perusoikeuksia loukkaavana tapana.
Muuttolupakäytännöllä tarkoitetaan menettelyä, jossa romanit pyytävät paikallisilta romaneilta luvan muuttaa tietylle alueelle. Käytännöllä romanit pyrkivät välttämään ennalta mahdollisia konflikteja. Pitkään alueella asuneet romanit eivät myöskään välttämättä halua alueelle sellaisia romaneja, jotka saattaisivat pilata pääväestöön luodut hyvät naapuruussuhteet ja tuoda paikkakunnalle negatiivista ”romanileimaa”.
Romanikulttuurin kritiikki
Opetushallituksen mukaan romanien tapakulttuuri mukautuu elinolojen mukaan, menettämättä kuitenkaan tärkeitä perusarvojaan. Se ei kuitenkaan ole säästänyt romanikulttuuria kritiikiltä. Suomen pääväestöön kuuluvat ovat aikojen saatossa arvostelleet runsaasti romanikulttuuria julkisuudessa. Myös romanit itse ovat varsinkin viime vuosikymmeninä esittäneet julkisesti kriittisiä kannanottoja kulttuuriaan kohtaan. Arvostelu on kohdistunut muun muassa verikostoon, naisiin ja lapsiin kohdistuvaan väkivaltaan, rikollisuuteen sekä romaninuorten koulu- ja päihdeongelmiin.
Romanikulttuurin arvostelua on osaltaan vaikeuttanut romaniyhteisössä elävä vahva perinne, joka kieltää yhteisön sisäisistä ongelmista kertomisen ulkopuolisille. Kun Rainer Friman puhui TV1:n A-studiossa romaninuorten päihde- ja kouluongelmista, hän sai parikymmentä tappouhkausta. Kun romanitaiteilija ja kirjailija Kiba Lumberg arvosteli Ajankohtaisessa kakkosessa romanikulttuuria ja erityisesti naisten asemaa siinä, Yleisradioon lähetettiin kirje, jossa herjaavin ilmauksin kyseenalaistettiin Lumbergin mielenterveys ja kerrottiin hänen perheensä olevan ”sisäisesti mädäntynyt”. Kirje lähetettiin Suomen Romani­foorumin puheenjohtajan ja ulkoministeriön erityisasiantuntijan Miranda Vuolasrannan sähköpostiosoitteesta. Yleisradio vaikeni kirjeestä. Myös Lumberg sai tappouhkauksia. Myös näytelmäkirjailija Veijo Baltzar on vaatinut romaniyhteisön sisäistä tilintekoa päihdeongelmista ja rikollisuudesta.
Kiba Lumberg on sanonut: ”Verikostosta ja siitä väkivallasta mikä romanikulttuurissa on, ei saa Suomessa puhua. Ei voida mennä siihen, että tietyt ryhmittymät menevät kulttuurien taakse ja sillä verukkeella polkevat ihmisoikeuksia ja sananvapautta.” ja ”Ongelmana on, että kun mustalainen uskaltaa puhua julkisesti oman heimon sisällä tapahtuvista kielteisistä asioista, hänet uhataan tappaa. Jos valkolainen avaa suunsa, häntä syytetään rasismista.”
Historiallista kritiikkiä
Suomalaisten sanomalehtien romaneja koskevien kirjoitusten todettu olleen vielä 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa sataprosenttisesti romanivastaisia. Vielä pitkin 1900-lukuakin romaneja ja heidän elämäntapaansa kritisoitiin maan lehdistössä monesti varsin estottomasti. Esimerkiksi jatkosodan aikana Siirtoväen huollon keskuksen johtaja Urho Kekkonen kirjoitti vuonna 1942 Suomen Kuvalehteen nimimerkillä Pekka Peitsi seuraavasti: ”Silloin kun maan nuorempi miesväki on siellä jossakin ja muu väki tiukasti töissä, muodostaa toimettomana kiertelevä mustalaisjoukkio räikeän epäsoinnun siinä työn ja ponnistuksen soitossa, jota maa nyt on tulvillaan.” Vielä Pekka Peistä kovasanaisemmin Suomen romaneista kirjoitti muun muassa toimittaja Veikko Ennala Hymy-lehdessä vuonna 1966: ”Suurin osa kuudesta tuhannesta mustalaisestamme on varkaita ja valehtelijoita, viinan salakauppiaita, povareita, kerjäläisiä ja työtä vieroksuvia huijareita. Kaikki mustalaisten suorittamia varkauksia koskevat oikeuden pöytäkirjat yhteen koottuina muodostaisivat stadionin tornin korkuisen pinon.”
Haastatellut poliisit uskoivat ennen kaikkea, että kaikki romanit olivat mukana rikollisessa toiminnassa. Poliisit pitivät rikollisuutta yhtenä romanien kulttuuripiirteenä ja uskoivat, että romanit kasvattavat lapsensa tarkoituksella rikollisuuteen. Monet poliiseista kokivat romanien kaipuun yhteiskunnan säännöistä piittaamattomaan vapaaseen elämään syntyvän biologiselta pohjalta eli olevan sen romaneilla veressä. Romanien ”spontaanisen väkivaltaisuuden” poliisit kokivat koko yhteiskunnan vastaiseksi kulttuuripiirteeksi. Poliisit näkivät romanien omaehtoisen kulttuurin olevan anarkismia yhteiskuntaa vastaan. Maan romanien omintakeisen vaatetuksen poliisit sanoivat olevan ulkoisena tunnuksena yleisesti hyväksytystä elämänmuodosta poikkeamisesta. Romanien nähtiin olevan vastuuntunnottomia kansalaisia siinä suhteessa, etteivät he asennoituneet poliisien mielestä vastuuntuntoisesti työn tekemiseen. Haastatteluista tuli Grönforsin mukaan selväksi, että poliisit pitivät romaneja yhteiskunnan pohjasakkana; heidät mainittiin ryhmäksi, jonka kulttuuri oli rikollista ja jonka sosiaalinen organisaatio oli sopimaton ja rikollisuutta suosiva.
Grönforsin tutkimustulokset ovat pitkälti yhteneviä Poliisimies-lehdessä vuonna 1966 julkaistun Suomalainen rotuongelma -kirjoituksen sisällön kanssa. Tekstissä sanotaan esimerkiksi, että: "”Meidän omat ongelmalapsemme, mustalaiset ovat hyvin vähäisessä määrin osoittaneet taipumusta omaksua Suomen ”valkoisen” rodun kulttuuria [– –] Jokainen poliisimies tietää, että minne tahansa mustalaisperhe ”pesiytyy”, sinne kerääntyy vähitellen lisää heidän heimolaisiaan. Hyvin nopeasti alkavat usein vakavatkin järjestyshäiriöt heidän ympäristössään, laiton väkijuomien myynti kukoistaa ja ennen varsin rauhallinen seutukunta muuttuu alituisen rähinöinnin ja tappeluiden näyttämöksi. [– –] Mustalaisten kesken suoritetut joukkotappelut eivät ole mitään harvinaisuuksia ja harvalukuiset poliisit saavat henkensä kaupalla käydä niitä selvittelemässä.”"
Rikollisuus
Suomen romanien ja pääväestön käsityksissä kirjoitetuista laeista ja niiden noudattamisesta on ollut vuosisadasta toiseen eroja. Suomalaisromanien kulttuurissa ei perinteisesti ole pyritty lakien rikkomiseen, mutta lakien noudattamistakaan ei yleisesti ole pidetty kulttuurissa tavoittelemisen arvoisena hyveenä. 1900-luvun alkupuoliskon suomalaisissa yhteiskunnallisissa tutkimuksissa oli tyypillistä, että rikollisuutta pidettiin yleisesti parantumattomana romanien rodullisena ominaisuutena sekä myös hyveenä, johon romaniyhteisön jäsenet tietoisesti pyrkivät.
Helsingin keskusvankilan johtaja Johan Konttinen kirjoitti Vankeinhoito-lehdessä vuonna 1954 julkaistussa tekstissään, että rikollisuus oli Suomen romaniväestössä yleistä sekä miesten että naisten keskuudessa. Kirjoituksessaan hän väitti, että ”jo äidiltään saa siis mustalaislapsi verrattomasti useammassa tapauksessa kuin muut Suomen lapset rikosten teille johtavia vaikutteita”. Konttinen näki syynä ongelmaan romanien vaellushalun ja haluttomuuden luku- ja kirjoitustaidon opetteluun. Hän sanoi myös, että lähisukulaisten väliset avioliitot olivat vaikuttaneet Suomen romanien ”henkiseen rakenteeseen ja psykopaattien runsaaseen lukumäärään”.
Vuonna 1955 Suomessa toteutettiin Mustalaistiedusteluksi nimetty valtakunnallinen kyselytutkimus, jolla pyrittiin selvittämään maan romanien elinoloja ja sosiaalista asemaa. Tiedustelussa mukana olleisiin romaneihin todettiin kohdistuneen yhteensä 762 rikosepäilyä. Lukuun laskettiin mukaan sekä ne rikosepäilyt, joista tuomio oli annettu, että myös ne, joiden käsittely oli vielä kesken tiedustelua tehtäessä. Tutkimuksessa kerättyjen tietojen mukaan noin viidesosalla maan yli 16-vuotiaista romaneista oli vähintään yksi rikosrekisterimerkintä.
Vuonna 1993 toimittaja Harri Nykänen kirjoitti Helsingin Sanomissa julkaistussa tekstissään, että ”Suomen runsaasta kuudesta tuhannesta mustalaisesta yli 2 000 on rekisteröity rikoksista”. Vuonna 1996 samassa lehdessä todettiin, että romanien rikollisuus on maassa etupäässä melko pienimuotoista omaisuusrikollisuutta ja että romanien väkivaltarikokset ovat yleensä oman ryhmän sisäisiä välienselvittelyjä. Romanien rikollisuudesta maassa ei ole tarkkoja tilastoja, mutta Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen tekemän selvityksen mukaan vuonna 2005 oli 18 prosentissa ryöstörikoksista epäilty romani. Kriminologian ja oikeuspolitiikan instituutti (Krimo) julkaisi vuonna 2019 tilaston, jonka mukaan Suomen romanit syyllistyvät henkirikoksiin 16 kertaa useammin kuin muut Suomen kansalaiset. Romanijärjestöt kyseenalaistivat tilastoinnin syntyperän mukaan ja syyttivät henkirikoskatsausta rasistiseksi. Suomen romaneista tietoa tarjoavan Romanit.fi-verkkosivuston mukaan rikollisuus ei ole maan romanien keskuudessa sen yleisempää kuin muiden samassa taloudellisessa, yhteiskunnallisessa ja sosiaalisessa asemassa olevien suomalaisten keskuudessa.
Valepoliisi-ilmiö
Varsinkin vuodesta 2017 alkaen on tullut esiin ympäri Suomea runsaasti tapauksia, joissa poliiseiksi tekeytyneet henkilöt – niin sanotut valepoliisit – ovat huijanneet rahaa erityisesti vanhuksilta. Sisä-Suomen poliisilaitoksen rikosylikomisarion Jari Kinnusen mukaan valepoliisitoiminta on nimenomaan romanien pyörittämää. Toiminnan kovan ytimen on hänen mukaansa muodostanut noin 20–40 hengen joukko. Kinnunen on sanonut, että kyseessä on järjestäytyneen rikollisuuden muoto, joka on levinnyt maan romanien keskuudessa laajalle. Myös Poliisihallituksen poliisitarkastajan Jyrki Ahon mukaan romanien osuus valepoliisi-ilmiössä on ollut kokonaisuudessaan toiminnallisesti ja määrällisesti merkittävä. Poliisin mukaan toiminnassa on mukana myös pääväestöön kuuluvia päihderiippuvaisia, syrjäytyneitä henkilöitä.
Suomalaisten romanijärjestöjen keskusliiton Suomen Romanifoorumin mielenterveys- ja päihdetyövastaavan Miska Nymanin mukaan on romanien valepoliisitoiminta on nakertanut varsinkin romanien yhteisöllisyyttä. Hän on kertonut näkevänsä toiminnassa huolestuttavan muutoksen perinteisen romanikulttuurin sääntöihin, joiden mukaan vanhuksia täytyy kunnioittaa.
Vankeustuomiot
Romanit ovat olleet väkimääräänsä nähden pitkään yliedustettuina Suomen vankiloissa. Johan Konttinen kirjoitti Vankeinhoito-lehdessä vuonna 1954, että Suomessa oli silloin neljätuhatta romania eli yksi jokaista tuhatta maan asukasta kohden, mutta vankiloissa suhteellisesti moninkertainen määrä. Mikäli koko Suomen väestöstä olisi vankiloissa yhtä suuri osuus, niin vankeja olisi silloin hänen mukaansa yli satatuhatta. Vuonna 1969 tehdyn selvityksen mukaan Suomen tuolloin noin 5 000 romanista 124 henkeä eli 2,5 prosenttia oli parhaillaan vankilassa. Määrä oli noin 25-kertainen suhteutettuna maan pääväestön vankimäärään. Vuonna 1992 julkaistun Helsingin Sanomien selvityksen mukaan 121 romania oli sillä hetkellä suorittamassa vankeusrangaistustaan Suomen vankiloissa. Rikosseuraamuslaitoksen vuonna 2010 julkaisemassa selvityksessä mainittiin maan romanivankien silloisen määrän olevan arviolta 199 henkeä.
Suomen vankiloissa romanitaustaiset vangit on perinteisesti jouduttu sijoittamaan siten, etteivät riidoissa olevien romanisukujen jäsenet joutuisi kohtaamisiin toistensa kanssa.
Romaniasiain hoidon hallinnolliset rakenteet
Romaneja koskevia asioita hoidetaan Suomessa nykyään useista osista koostuvan hallinnollisen kokonaisuuden kautta:
Romaniyhdistyksiä
Suomessa toimii useita romaniyhdistyksiä:
Ndwandwen ja Zulumaan sota
Ndwandwen ja Zulumaan sota tai Zulumaan sisällissota oli Zulumaan ja Ndwandwe-heimon välillä vuosina 1817–1819 käyty sota.
Zulut olivat alun perin tiivis etninen ryhmä, jotka olivat siirtyneet nykypäivän Etelä-Afrikan tasangoille. Zuluista tuli vahva heimo Shaka-nimisen johtajan avulla. Shaka oli muuttanut isänsä luota ja tullut soturiksi Mthethwa-kansan kanssa. Mthethwa-kansan johtaja Dingiswayo auttoi Shakaa nousemaan Zulujen johtajaksi hänen isänsä kuoltua vuonna 1816. Johtajat olivat hyviä ystäviä keskenään, ja heimot taistelivat yhdessä yhteistä vihollista, kuningas Zwiden johtamaa Ndwandwe-heimoa vastaan. Kun Ndwandwe heimo otti kiinni Dingiswayon ja tappoi hänet, Shakasta tuli myös Mthethwa-heimon johtaja. Shaka muutti taistelua ottamalla käyttöön uusia aseita ja taktiikoita. Gqokli-mäen taistelussa vuonna 1817 hänen joukkonsa löivät Ndwandwe-soturit.
Zulut ja Ndwandwe-soturit kohtasivat uudelleen Mhlatuze-joen taistelussa vuonna 1819. Tällöin Ndwandwet olivat jo ottaneet zulujen taktiikat käyttöön, joten Shaka heikensi heitä sissi-iskuilla ennen varsinaista taistelua. Zulut saapuivat Zwiden päämajaa lähelle nykypäivän Nongomaata. He lauloivat Ndwandwe-kansan voitonlaulua päästäkseen sisään. Zwide tapettiin, ja suurin osa Ndwandweista hylkäsi maansa ja perääntyi pohjoiseen luoden Zulujen kuningaskuntaa muistuttavia kuningaskuntia Sambiaan, Malawiin, Mosambikiin, ja Tansaniaan. Tämä oli verisen sisällissodan viimeinen vaihe. Monet Etelä-Afrikan heimot pakenivat zuluja muille alueille. Nguni-heimot aiheuttivat oman hävityksen käyttämällä zulujen taktiikoita sodassa. He perustivat omia poliittisia ryhmiä ja osoittautuivat suureksi uhaksi eurooppalaiselle kolonialismille esimerkiksi Maji Maji -kapinassa Saksan Itä-Afrikassa vuonna 1905–1907.
Premier League Snooker
Premier League Snooker (lyhemmin Premier League) oli perinteinen snookerin ammattilaisten kutsuturnaus, johon ottivat osaa vuosittain lajin huippupelaajat. Turnaus ei kuulunut lajin viralliselle pääkiertueelle Main Tourille, mutta sitä järjestettiin vuosina 1987–2012. Kuusinkertainen maailmanmestari Steve Davis kruunattiin tämän turnauksen ensimmäiseksi voittajaksi. Turnaus oli siitä erikoinen, että vuodesta 2005 alkaen pelaajalla oli 25 sekuntia aikaa suorittaa kukin lyönti, joten turnaus suosi nopeatempoisia pelaajia. Vuonna 2011 lyöntiaika lyhennettiin 20 sekuntiin ja katkaisueriin otettiin käyttöön snookerin shootout-säännöt.
Turnauksen sponsoreina ovat vuosien varrella toimineet Rothmans, Matchroom, Stormseat, Trusthouse Forte, Lowen European, ''Doc. Marten's, Riley, Altodigital.com, Sportingbet.com, Daily Star, Hasseroder, Betfair, Betfred, Partybets.com, PartyPoker.com sekä PartyCasino.com''.
Championship League
Championship League Snooker (lyhemmin Championship League) on keväisin järjestettävä Premier League -turnausta alempi karsintaturnaussarja, jonka voittaja lunasti paikan pääsarjassa aina seuraavana syksynä. Pelaajat jaettiin seitsemän pelaajan ryhmiin, joiden voittajat kilpailivat keskenään paikasta pääsarjassa.
Voittajat
Turnauksen ylivoimaisesti menestynein pelaaja on Ronnie O’Sullivan, joka voitti turnauksen kymmenen kertaa ja vuosina 2005–2008 peräti viidesti peräkkäin. Vuonna 2005 turnaus järjestettiin sekä keväällä että syksyllä. Muita menestyjiä ovat Stephen Hendry ja Steve Davis. O’Sullivan, Hendry ja Davis ovat voittaneet 27 järjestetystä turnauksesta 20.
Harlekiininuoliainen
Harlekiininuoliainen (Botia kubotai) on piikkinuoliaisten (Cobitidae) kuuluva kalalaji.
Se elää Myanmarissa Burman rajaseudulla Ataran-joen vesistössä (toisten tietojen mukaan Salween-joen vesistössä). Sitä pidetään myös akvaarioissa sukulaistensa tiikerinuoliaisen ja verkkonuoliaisen tapaan.
Louise Attaque
Louise Attaque on ranskalainen folk rock -yhtye. Se perustettiin vuonna 1994. Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa, Louise Attaquen vuonna 1997. Sitä myytiin yli kaksi ja puoli miljoonaa kappaletta.
Tavisupleba
thumb|200px|Tavisupleban nuotit Tavisupleba (, ”vapaus”) on Georgian kansallislaulu. Davit Maghradzen georgian kielellä sanoittama hymni otettiin käyttöön uuden lipun ja vaakunan kanssa vuonna 2004, kun Georgian hallinto oli vaihtunut ruusujen vallankumouksessa. Parlamentti hyväksyi uuden kansallislaulun 20. toukokuuta 2004, tasan viisi kuukautta Eduard Ševardnadzen eron jälkeen. Se korvasi vanhan kansallislaulun, Dideba zetsit kurtkheulsin, ja siitä tuli nopeasti erittäin suosittu. Musiikki on otettu kahdesta Zakaria Paliašvilin säveltämästä georgialaisesta oopperasta, Abesalom da Eteri ja Daisi, jotka sovitti kansallislauluksi Ioseb Ketšakmadze.
Luis Prieto
Luis Prieto Zalbidegoitia (s. 19. helmikuuta 1979 Bilbao, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Valladolidia ja on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Seurajoukkueura
Prieto edusti vuoteen 1997 asti piskuista Arratiaa, jonka riveissä hän debytoi miesten otteluissa kaudella 1995–1996 Vizcayan aluesarjassa. Arratiasta hän siirtyi Athletic Bilbaon organisaatioon ja pelasi seuran kolmosjoukkueessa Basconiassa, kakkosjoukkueessa Bilbao Athleticissa sekä lainalla Barakaldossa ja Eibarissa ennen nousemistaan seuran edustusjoukkueeseen kaudeksi 2002–2003. Hän teki ensiesiintymisensä joukkueessa kauden avauskierroksella Baskimaan paikallisottelussa Real Sociedadia vastaan.
Kaudella 2003–2004 Prieto pelasi 29 sarjaottelussa, kun Athletic sijoittui viidenneksi ja saavutti paikan UEFA Cupiin seuraavaksi kaudeksi. UEFA Cupissa hän pelasi joukkueensa kaikissa kahdeksassa ottelussa. Kaudella 2005–2006 Prieto pelasi 36 sarjaottelussa ja teki henkilökohtaisen maaliennätyksensä, neljä maalia. Kaudella 2007–2008 hänen peliaikansa väheni huomattavasti uuden valmentajan Joaquín Caparrósin alaisuudessa ja otteluita kertyi vain kolme.
10. heinäkuuta 2008 Prieto siirtyi Valladolidiin, jota valmensi Arratiasta ja Athleticin eri joukkueista tuttu José Luis Mendilibar. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi sekä keskuspuolustajana että oikeana laitapuolustajana.
Tervenitši
Tervenitši on noin 300 asukkaan kylä ja kylähallinto Lotinapellon piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Kylässä sijaitsee luostari.
Kylähallintoon kuuluvat seuraavat kylät:
Peter Kemp
Peter Kemp (8. huhtikuuta 1877 – 9. kesäkuuta 1965 ) oli brittiläinen vesipalloilija ja uimari. Hän kuului vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa kultaa vesipallossa voittaneeseen joukkueeseen ja sai lisäksi pronssia 200 metrin esteuinnissa ajalla 2.47,4.
Fort McMurray
Fort McMurray on 72 363 asukkaan (2008) taajama Wood Buffalon kunnassa, Albertan provinssin luoteisosassa Kanadassa. Fort McMurray on Wood Buffalon kunnan päätaajama, ja sinne on keskittynyt suurin osa palveluista. Ennen vuotta 1995 Fort McMurray oli itsenäinen kaupunki, mutta sinä vuonna se yhdistettiin "Improvement District 143" -kunnan ja muiden alueen taajamien kanssa uudeksi yksiportaiseksi Wood Buffalon hallintoalueeksi. Jos Fort McMurray olisi edelleen kaupunki, se olisi Albertan viidenneksi suurin Calgaryn, Edmontonin, Red Deerin ja Lethbridgen jälkeen.
Fort McMurray sijaitsee keskellä Athabascan öljyhiekkaesiintymiä, ja sitä kutsutaankin Albertan ja Kanadan öljypääkaupungiksi.
Historia
Ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui cree-intiaaneja. Tiettävästi ensimmäinen eurooppalainen alueella oli Peter Pond, tutkimusmatkailija ja North West Companyn perustajajäsen. Hän perusti vuonna 1778 turkiskauppa-aseman Athabascajoen varrelle, lähelle Athabascajärveä. Asema kuitenkin suljettiin vuonna 1788, kun Fort Chipewyan osoittautui suositummaksi.
Ensimmäiset muistiin kirjoitetut maininnat öljyhiekkaesiintymistä teki 1870-luvulla tutkimusmatkailija Alexander MacKenzie. Vuonna 1870 Hudson's Bay Company (HBC) perusti turkiskauppa-aseman Athabascajoen ja Clearwaterjoen yhtymäkohtaan (Nykyinen Fort McMurray). Vuonna 1898 HBC sulki kauppa-aseman, mutta Fort McMurray oli edelleen Klondikeen matkalla oleville kullanetsijöiden kauttakulkupaikka ja tärkeä etappi.
Ensimmäinen öljyhiekkoja hyödyntävä yhtiö oli vuonna 1910 perustettu Athabasca Oil and Asphalt Company. Canadian Pacific Airlines (Nykyinen Air Canada) rakensi vuonna 1942 kiitotien ja terminaalirakennuksen nykyisen Fort McMurrayn lentoaseman alueelle. Fort McMurray virallistettiin kyläksi 1947, ja uudeksi nimeksi valittiin McMurray. Ensimmäiseksi pormestariksi valittiin Alfred Penhorwood. Jo seuraavana vuonna McMurray sai kaupunkioikeudet. Osavaltion puhelinyhtiö Alberta Government Telephones rakensi 1958 kaukopuheluyhteyden, mikä mahdollisti kaukopuhelut muualle Kanadaan. Kaupungin nimi palautettiin Fort McMurrayksi 1962. Vuonna 1967 valmistui ensimmäinen ympärivuotinen tieyhteys, Alberta Highway 63 Edmontonin lähettyviltä Fort McMurrayn kaupunkiin.
Suncor Energyn ja Syncruden laajentaessa toimintaansa alueella öljyhiekan hyödyntäminen kasvoi 1960-luvun loppupuolella ja 1970-luvulla voimakkaasti. Öljyteollisuuden kasvusta johtuen kaupungin väkiluku kasvoi nopeasti. Fort McMurrayn kaupunki ja Improvement District 143 -kunta lakkautettiin 1. huhtikuuta 1995 ja yhdistettiin uudeksi Wood Buffalon kunnaksi. Wood Buffalosta muodostui pinta-alaltaan Kanadan suurin kunnallishallinnollinen alue.
Fort McMurray on öljyteollisuuden kasvun johdosta Kanadan nopeimmin kasvava asuinalue. Noin viidesosa kaupungista tuhoutui suuressa metsäpalossa vuonna 2016. Metsäpalon alta evakoitiin noin 100 000 ihmistä, mikä oli Albertan historian suurin evankointioperaatio. Metsäpalo oli Kanadan historian eniten taloudellista vahinkoa aiheuttanut luonnonkatastrofi.
Talous
thumb|left|[[Athabascan öljyhiekka|Athabascan öljyhiekan tuotannon ennuste.]] Fort McMurrayn talous on vahvasti riippuvainen öljyteollisuudesta. Muita tärkeitä työllistäjiä ovat metsäteollisuus ja matkailu. Alueen öljyhiekan tuottama energia kattaa noin 20 prosenttia maan energiatarpeesta. Mikäli suunnitteilla olevat uudet avolouhokset aloittavat toimintansa, tuotanto kolminkertaistuu vuosina 2010–2020 nykyisestä miljoonasta barrelista yli kolmeen miljoonaan. Kasvu on jo vaikuttanut alueen palveluiden ja tuotteiden hintoihin. Etenkin asuinkustannukset ovat korkeat, kun kysyntä ylittää tarjonnan vuosi vuoden jälkeen. Keskimääräiset asuntojen hinnat ovat lähes kaksinkertaiset verrattuna Edmontonin vastaaviin. Kaksi suurinta öljyhiekkaa hyödyntävää yhtiötä alueella ovat Suncor Energy ja Syncrude.
Lentoliikenne
Fort McMurrayn eteläpuolella, Highway 69 -tien varrella, sijaitsee Fort McMurrayn lentoasema, josta Air Canada, Air Canada Jazz, Air Mikisew, Integra Air, Northwestern Air ja WestJet lentävät päivittäisiä vuoroja Edmontoniin, Calgaryyn, Fort Chipewyaniin, Prince Albertiin, Red Deeriin, Saskatooniin, Torontoon ja Vancouveriin.
Joukkoliikenne
Fort McMurray Transit perustettiin vuonna 1980 hoitamaan joukkoliikennettä silloisessa Fort McMurrayn kaupungissa. Fort McMurrayssa on kaikkiaan kahdeksan bussilinjaa, joista jokaista ajaa Diversified-linja-autoyhtiö. Suncor ja Syncrude tukevat taloudellisesti työntekijöitään käyttämään joukkoliikennettä.
Linja-autoyhtiö Greyhound ajaa reittiliikennettä Fort McMurraystä Edmontoniin.
Maantie
Ainoa tieyhteys Fort McMurraystä Edmontoniin ja muualle Kanadaan on Highway 63. Öljyhiekan hyödyntämisestä johtuen tie on vilkkaasti ja raskaasti liikennöity. Tiellä on kuljetettu useita Kanadan raskaimpia lasteja. Tie on vaarallinen, ja sillä sattuu vuosittain useita onnettomuuksia. Vuosina 2001–2005 tiellä sattui noin tuhat onnettomuutta, joissa kuoli 25 ja loukkaantui 257 henkilöä. Tiestä on joskus käytetty nimeä Itsemurha 63. Albertan hallitus teki vuonna 2006 päätöksen tien leventämisestä nelikaistaiseksi (2+2).
Rautatie
Canadian National Railwayn rautatie johtaa Edmontonista Fort McMurrayn kautta Lac La Bicheen. Matkustajaliikenne päättyi vuonna 1989, kun CN vuonna 1989 lakkautti Muskeg Mixed -sekajunan. Samassa junassa oli sekä matkustajavaunuja että tavaravaunuja. Nykyisin radalla on enää tavaraliikennettä.
Maantiede ja ilmasto
Fort McMurrayn keskusta sijaitsee Athabascajoen ja siihen laskevan Clearwaterjoen muodostamassa laaksossa. Uudemmat asuinalueet Timbelea, Thickwood Heights, Abasand Heights, Beacon Hill ja Gregoire Park sijaitsevat korkeammalla ylätasangolla. Alue kuuluu pohjoiseen havumetsävyöhykkeeseen, ja yleisimmät alueella tavattavat puulajit ovat valkokuusi, amerikanhaapa, palsamipoppeli ja koivut. Kosteilla alueilla viihtyvät parhaiten mustakuusi ja kanadanlehtikuusi, kuivimilla alueilla taas tavataan banksinmäntyä. Harvinaisempia, muita alueella tavattavia lajeja ovat metsähaapa, okakuusi ja hietakirsikka.
Fort McMurrayn sijaitsee marginaalisesti lämminkesäisellä mannerilmastoalueella (Köppenin ilmastoluokitus Dfb). Se on vain hieman lämpimämpi kuin subarktinen ilmasto. Alueen talvi on yleensä kylmä ja pitkä, vastaavasti kesä on lyhyt ja lämmin.
Victor Sonnemans
Victor Jean Marie Sonnemans (25. lokakuuta 1874 Bryssel – 3. lokakuuta 1962 Schaerbeek) oli belgialainen vesipalloilija. Hän kilpaili vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa ja kuului siellä hopeaa saaneeseen joukkueeseen.
Dead in the Water (EP)
Dead in the Water on saman nimisen metalliyhtyeen EP-levy. Se julkaistiin vuonna 2002 levymerkillä Thrash and Burn.
Felix Forsman
Felix Forsman (6. toukokuuta 1917 Baku, Venäjä – 24. lokakuuta 2005 Helsinki) oli lähinnä kuvaajana tunnetuksi tullut suomalaisen elokuvan monitoimimies. Hän voitti kolmesti elokuva-alan Jussi-palkinnon.
Forsman palveli TK-kuvaajana talvi- ja jatkosodassa. Hän kuvasi puolustusvoimien palveluksessa filmille muun muassa Adolf Hitlerin vierailun C. G. E. Mannerheimin 75-vuotispäiville kesäkuussa 1942 sekä Mannerheimin hieman myöhemmin Saksaan tekemän vastavierailun.
Anthony Newley
thumb|Anthony Newley ja [[Tom Jones 1969]] Anthony George Newley (24. syyskuuta 1931 – 14. huhtikuuta 1999) oli brittiläinen näyttelijä ja laulaja-lauluntekijä. Hän esiintyi varhaisella urallaan muiden muassa elokuvissa Vice Versa (1948) ja Oliver Twist (1948).
Ami (albumi)
Ami on Ami Aspelundin studioalbumi vuodelta 1974.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Mustajärvi (Laitila)
Mustajärvi on Varsinais-Suomessa Laitilassa oleva kuivatettu järvi, joka kuuluu Sirppujoen vesistön Pitkäjärven–Lukujärven valuma-alueeseen. Järvi oli vielä 1900-luvulla järvi, jonka vedenpintaa alennettiin samaan aikaan viereisen Kullerjärven kanssa.
Maantiede
Entisen järven pinta-ala on 7,8 hehtaaria, ja se on 900 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Siihen laskee Mustajärvensuon laskuoja, joka virtaa entisen järvialtaan läpi Kaarnijärveen. Ojaan yhtyy etelästä Kullerjärven laskuoja. Länsipäähän on raivattu kaksi peltoa, mutta muuten entinen järvi on metsäistä suota, josta eteläosa on edelleen avosuota. Vanhat rannat ovat 1,8 kilometriä pitkät, ja ne ovat pääosin moreenipohjaista metsämaastoa. Pyhärannan ja Laitilan välinen raja kulkee järven poikki.
Historia
Järvi on piirretty T-kirjaimen muotoiseksi järveksi vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartaston, ja siinä sen nimi kirjoitettiin "Mustjärvi". Järven muoto muistuttaa peruskarttojen 17,5 metrin korkeuskäyrää. Sittemmin se on vuosien 1968 ja 1984 peruskarttoihin merkitty kosteikoksi. Nykyään se on suomaata.
Alppihiihto talviolympialaisissa 1994
XVII talviolympialaiset järjestettiin vuonna 1994 Lillehammerissa, Norjassa. Alppihiihdossa järjestettiin kymmenen kilpailutapahtumaa.
Syöksy
<br style="clear:both" />
Supersuurpujottelu
<br style="clear:both" />
Pujottelu
<br style="clear:both" />
Yhdistetty
<br style="clear:both" />
Suurpujottelu
<br style="clear:both" />
Andy Griffith
Andrew Samuel ”Andy” Griffith (1. kesäkuuta 1926 Mount Airy, Pohjois-Carolina – 3. heinäkuuta 2012 Roanoke Island, Pohjois-Carolina ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja tuottaja.
Elämä ja ura
Griffith valmistui University of North Carolina-Chapel Hillistä musiikkilinjalta vuonna 1949.
USA:ssa Griffith muistetaan parhaiten sheriffi Andy Taylorin roolista suositussa 1960-luvun televisiosarjassa The Andy Griffith Show. Sarjaa ei esitetty Suomessa. Maailmanlaajuisesti hänet tunnetaan parhaiten pääroolista televisiosarjassa Matlock vuosilta 1986–1995.
The Andy Griffith Show oli Yhdysvalloissa suosittu televisiosarja, jonka päähenkilöihin katsojat saattoivat helposti samaistua. Sarjan tapahtumat sijoittuivat pieneen kuvitteelliseen Mayberryn kaupunkiin, jossa sheriffinä toimi Griffithin esittämä Andy Taylor. Sarjan muut henkilöt olivat Opie Taylor (Ron Howard), Bee-täti (Frances Bavier), apulaissheriffi Barney Fife (Don Knotts), sekä kaupunkilaiset Gomer Pyle (Jim Nabors) ja Goober Pyle (George Lindsey).