cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tiikerihai (sarjakuvahahmo)
Tiikerihai on Marvel-kustantamon luoma superroisto. Hahmon loivat Roy Thomas ja John Buscema. Tiikerihain ensiesiintyminen tapahtui Sub-Mariner-lehden numerossa 5 (joulukuu, 1968). Tiikerihai on pääasiallisesti Namorin vihollinen.
Historia
Todd Arliss oli alkujaan menestyvä amerikkalainen uimari, jota odotti rahakas tulevaisuus kilpauimarina. Arliss joutui kuitenkin pelastamaan hukkuvaa miestä, jonka aikana hän loukkasi selkänsä ja kätensä pahoin. Vaikka Arliss pystyikin kävelemään, lääkärien mukaan hänen uimarinuransa oli ohitse. Epätoivoinen Arliss etsi siskonsa Diane Arlissin vastaväitteistä huolimatta käsiinsä hullun tiedemiehen tohtori Dorcasin, joka Pohjois-Atlantilla sijaitsevassa laboratoriossaan aloitti Arlissin parantamisen.
Dorcas oli kehittänyt menetelmän, jonka avulla toisen olennon geneettisiä piirteitä sai siirrettyä toiseen elävään olentoon. Käyttämällä Prinssi Namorin atlantislaisia (Homo mermanus) ja tiikerihain DNA:ta, Dorcas loi Arlissista säälimättömän tappajan. Dorcas aikoi käyttää muuttunutta Tiikerihaita omien tarkoitusperiensä ajamiseen, mutta Tiikerihai valloittikin koko Atlantiksen ja hallitsi sitä lyhyen aikaa. Namor kuitenkin sai lopulta valtaistuimensa takaisin.
Tiikerihai on lukuisia kertoja ottanut yhteen Namorin kanssa. Hän on myös taistellut tappajavalasmaisen Orkan kanssa. Tiikerihai on muiden rikostensa lisäksi syyllistynyt myös Namorin ihmisisän, Leonard McKenzien surmaamiseen.
Tämän jälkeen Tiikerihain oli paettava Namorin raivoa Ontario-järvelle. Myöhemmin, kuullessaan Namorin kärsivän muistinmenetyksestä hän uskalsi jälleen palata valtameriin. Ironista kyllä, Tiikerihain sisko oli tällä välin nainut tunnetun valtameritutkijan, tohtori Walter Newellin, joka tunnetaan paremmin nimellä Piikkirausku.
Tiikerihai näytti jokin aikaa sitten luopuneen rikollisesta elämästään tavatessaan merenalaiseen vaeltajakansaan kuuluvan naisen. Tiikerihai kuitenkin palasi raivoavaan ja rikolliseen elämään perheensä ja sukunsa tultua teurastetuiksi mystisten 'Kasvottomien vuoksi. Tämän jälkeen Tiikerihai on taistellut mm. Kostajia, Henry Pymiä ja Hämähäkkimiestä vastaan.
Tiikerihai mutatoitui myöhemmin yhä enemmän, jolloin hänen haiperimänsä on tullut yhä hallitsevammaksi. Nykyään Arliss on humanoidin olomuotoinen hai, jolla on terävähampaiset leukaperät ja harmaa iho. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että muutos on väliaikainen.
Voimat ja varusteet
Tiikerihai on amphibiaani, joka yhdistelee ihmisen, atlantislaisen (Homo mermanus) ja tiikerihain verenperintöä keskenään. Ennen voimiensa saamista Arliss oli huipputason kilpauimari. Tohtori Dorcasin käsittelyn jälkeen Tiikerihain voimataso kuitenkin nousi dramaattisesti. Hänellä on yli-inhimilliset voimat (Tiikerihai nostaa noin 80 tonnia vedessä ja hieman vähemmän kuivalla maalla) ja kestävyys.
Hän kykenee sietämään valtavia paineita ja paineenmuutoksia, samaten meressä tapahtuvia korkeita lämpötilan vaihteluita. Tiikerihai uintinopeus on luokkaa 185,2 mpk:a tunnissa ja hän kykenee hengittämään niin maan päällä kuin vedessäkin. Hänen näkönsä on erittäin tarkka varsinkin spektrin vihreällä osalla, joka parantaa hänen näköään meren alla. Tiikerihailla on myös tehokas kyky regeneroida itsensä.
Muiden avujensa lisäksi Tiikerihailla on hämmästyttävä metsästysvaisto, minkä vuoksi hänen pitää pakonomaisesti, kerran paikannettuaan saaliinsa vainun, seurata sitä ja ottaa kiinni. Tämä tekee Tiikerihaista erinomaisen jäljittäjän.
Tiikerihain kuitenkin täytyy pitää itsensä kosteana, muuten hän menettää voimansa. Tarkoitusta varten tohtori Dorcas kehitti märkäpuvun, jonka sisällä vesi kiertää jatkuvasti. Näin Tiikerihai säilyttää huippukuntonsa niin kuivalla maalla kuin meressäkin.
Tiikerihai muissa medioissa
Tiikerihai on yksi pomohahmoista Marvel: Ultimate Alliance-videopelissä, jossa tämä on mukana Tohtori Doomin kokoamassa Pahuuden Mestareissa. Yhdessä Attuman kanssa Tiikerihai vastustaa sankareita Atlantis-tason loppupäässä.
Squalo Tigre (personaggio)
Isak Pihlman
Isak Pihlman (23. marraskuuta 1650 Uusikaupunki − 21. huhtikuuta 1707 Turku) toimi Turun akatemian professorina ja rehtorina 1700-luvun alussa.
Opiskelu
Pihlman toimi Turun katedraalikoulun laulunopettajana 1681, lehtorina ja konrehtorina 1683 ja rehtorina 1685–1698. Samanaikaisesti hän oli Turun tuomiokapitulin jäsen 1685–1707 ja henkilökohtaisen palkkapitäjänsä Maskun kirkkoherra 1689–1698.
Pihlman opettajana
Turun akatemiassa kielten eli kreikan ja heprean professuuri oli vapautunut 1697 Pihlmanin langon David Lundin siirryttyä teologiseen tiedekuntaan. Pihlman otti viran vastaan 1698. Heprean ja kreikan opetus oli käytännössä Vanhan ja Uuden testamentin raamatunselitystä siten, että pääpaino oli heprealla. Tässä toimessaan Pihlman ohjasi 19 opintyötä, jotka miltei kaikki olivat hepreasta. Vaikka raamatun opetus oli yleisintä, säilyneistä luento-ohjelmista ilmenee, että ainakin 1704 hän tulkitsi oppilaille Plutarkhoksen Lastenkasvatuskirjaa ja Homeroksen Iliasta.
Pihlman oli aina halunnut eloquentian eli kaunopuheisuuden professoriksi, mutta hänen toiveensa toteutui vasta 1704. Kaunopuheisuus tarkoitti käytännössä latinan opetusta. Säilynyt vuoden 1706 luento-ohjelma kertoo, että Pihlman "julkisilla luennoilla selittää Cornelius Neposta ja Caesaria ja yksityisesti opastaa opiskelijoita erilaisissa tyyliharjoituksissa sekä yrittää tyydyttää heidän toiveitaan joidenkin Ciceron puheiden selittämisessä".
Ennen kuolemaansa Pihlman ehti tuottaa kaunopuheisuuden alalta vain yhden väitöskirjan. Tämä Olaus Turdinin opintyö (1707) Romanus bilinguis (kaksikielinen roomalainen) käsitteli kansan puhuman latinan ja kirjakielen eroja ja kumosi keskiaikaisen väitteen, että kyseessä olisi ollut kaksi eri kieltä. Pihlmanin ja Turdinin mukaan kansankieli (sermo plebeius) ja sivistyneiden kieli (sermo urbanus) olivat molemmat latinaa, mutta sivistyneet olivat muokanneet kieltänsä vanhemman ja kultivoidumman kreikan mukaiseksi siten, että suuri osa sanastosta ja tyylikeinot olivat kreikasta. Kielitiede ei tähän aikaan vielä oivaltanut, että kreikka ja latina olivat molemmat saman indoeurooppalaisen peruskielen jälkeläisiä. Koska sanoissa havaittiin paljon yhtäläisyyksiä, ne voitiin selittää vain siten, että roomalaisten uskottiin lainanneen ne vanhemmasta kielesta, kreikasta.
Turun suomalaisen seurakunnan kirkkoherra 1698, akatemian rehtori 1701–1702. Valtiopäivämies 1693.
Perhesuhteet
Isak Pihlman kuoli Turussa 21.4.1707 ja haudattiin Maskuun. Puoliso: 1682 Perniön Latokartanon vuokraajan ja rykmentinkirjuri Johan Lundin (k. 1702) ja tämän vaimon Margareta Gyllenbögelin tytär Anna Lund, elossa vielä 1716.
Lapsia:
Herran vastarinta-armeija
thumb|LRA:n toiminta-alue. Lord’s Resistance Army (LRA) eli Herran vastarinta-armeija on Ugandan pohjoisosissa toimintansa aloittanut sissiliike, joka on myöhemmin siirtynyt Etelä-Sudaniin ja Kongon demokraattiseen tasavaltaan. Se tunnetaan tuhansien siviilien sieppauksista ja orjuuttamisesta, useimmiten lasten. Liike on muun muassa pakkovärvännyt lapsia sotilaikseen, pakottanut heidät hyökkäämään siviilikyliin ja tappamaan siviilejä, joskus myös perheenjäseniään tai ystäviään. Sissiliikkeen johtajia syytetään useista sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan.
Ideologisesti LRA on kultinomainen sekoitus kristittyä fundamentalismia ja afrikkalaista mystiikkaa. Sen johtaja Joseph Kony on julistanut itsensä jumalan puhemieheksi ja meedioksi, ja LRA:n jumalan armeijaksi. Yhdysvaltain ulkoministeriö on luokitellut LRA:n terroristijärjestöksi vuodesta 2001 alkaen ja nimesi Joseph Konyn kansainväliseksi terroristiksi vuonna 2008. Afrikan unioni julisti LRA:n virallisesti terroristijärjestöksi 2011.
Historia
Acholien epäluulo ja vihamielisyys uutta Musevenin hallitusta kohtaan tarjosi kuitenkin kasvualustan itseään profeettana pitäneen Alice Lakwenan 1986 perustamalle "Holy Spirit Movementille" (Pyhän hengen liike). Heikosti aseistautuneet HSM:n kapinalliset kärsivät kuitenkin verisen tappion Ugandan hallituksen joukoille 1988 ja uudelleenmuodostetun kapinaliikkeen johtoon nousi seuraavana vuonna Pohjois-Ugandan Gulun piirikunnasta, Awilin kylästä kotoisin oleva, koulunsa keskeyttänyt mystikko Joseph Kony ja hänen organisoimansa Lord’s Resistance Army.
Koripallo kesäolympialaisissa 1964
right|150px|Koripallo
Herran vastarinta-armeija
Historia
LRA on jatkanut sotaa jo 23 vuotta, välillä Sudanin islamistisen hallituksen tuella. Vuonna 1999 Sudanin ja Ugandan hallitukset sopivat kuitenkin, että Sudan lopettaa tukensa LRA:lle ja Uganda vastavuoroisesti veti tukensa pois Etelä-Sudanissa toimivalta SPLA:lta (Sudan People’s Liberation Army). Ugandan hallituksen joukot ovat myös vuodesta 2002 saaneet jahdata LRA:n kapinallisia Sudanin puolelle niin sanotun punaisen linjan eteläpuolella. Ugandan joukot tunkeutuivat heinäkuussa 2004 punaisenkin linjan yli Sudanin armeijan luvalla ja tuhosivat LRA:n tukikohtia Sudanissa.
Koripallo kesäolympialaisissa 1964
Koripallo oli vuoden 1964 kesäolympialaisissa ohjelmassa kuudetta kertaa olympialaisten historiassa.
Herran vastarinta-armeija
Historia
Vuoden 2005 LRA:n hierarkiassa toisena oleva Vincent Otti vei satoja taistelijoitaan Kongon demokraattisen tasavallan koillisosiin joukkion menetettyä ”turvapaikkansa” Etelä-Sudanissa. Kolmen valtakunnan alueelle hajonnut LRA on siten menettänyt huomattavasti voimaansa, mutta he yrittävät saada sen takaisin.
Koripallo kesäolympialaisissa 1964
Alkulohkot
{| style="width: 100%;"
Herran vastarinta-armeija
Historia
LRA kävi rauhanneuvotteluja Ugandan hallituksen kanssa Etelä-Sudanin välityksellä. Kony vaati kuitenkin itseensä ja muuhun liikkeen johtoon kohdistuvien pidätysmääräysten kumoamista ja kieltäytyi jatkamasta neuvotteluja.
Joulukuun 2008 puolivälissä Ugandan, Etelä-Sudanin ja Kongon demokraattisen tasavallan joukot aloittivat yhteisen operaation LRA:ta vastaan, jonka jälkeen taistelut alueella kiihtyivät. Vuodenvaihteessa 2008–2009 LRA aiheutti sekasortoa Kongossa surmaamalla jopa 900 ihmistä. Maaliskuussa 2012 Afrikan unioni lähetti 5 000 sotilastaan LRA:n vastaiseen sotilasoperaatioon. Afrikan unionin operaatioon sotilaita osallistui neljästä maasta, Ugandasta, Etelä-Sudanista, Keski-Afrikan tasavallasta ja Kongon demokraattisesta tasavallasta. Kaikki neljä ovat niitä maita, joita LRA on terrorisoinut.
Toimintatavat
Lord’s Resistance Army on yksi maailman pahamaineisimmista sissijärjestöistä laajamittaisten ihmisoikeusrikkomustensa takia. Arvioiden mukaan jopa 80 prosenttia LRA:n sotilaista on alaikäisiä, kidnapattuja lapsia, jotka on pakottamalla ja aivopesulla värvätty LRA:han. Lasten kaappaaminen on LRA:n yleinen toimintatapa, ja monet kaapatuista lapsista joutuvat kidutusten ja raiskausten uhriksi. Huomattava määrä lapsia on paennut kotoaan kaduille välttääkseen siepatuksi tulemisen. Unicefin arvion mukaan 20 000 lasta on siepattu 21 vuotta jatkuneen sisällissodan aikana, mutta ei mainitse osapuolien osuuksia.
Joulukuussa 2008 Ugandan armeija syytti LRA:ta 45:n siviilin tappamisesta viidakkoveitsillä kirkossa Kongon demokraattisessa tasavallassa. LRA:n David Nekorach Matsanga syytti Ugandaa propagandasta ja sanoi ihmisten voivan olla ugandalaisten tappamia. YK:n rauhanturvaajalähteiden mukaan 13 kapinallista surmasi 16. tammikuuta 2009 yli sata Toran kylän asukasta Orientalen maakunnassa. Joulukuusta 2008 alkaneen kampanjan aikana Kongossa tapettujen määrä nousi 900:aan. Maaliskuun 2010 lopulla paljastui edeltäneen vuoden joulukuussa tehty joukkomurha, jossa LRA tappoi 321 kyläläistä ja kaappasi arviolta 250 henkeä joukkoihinsa.
Kansainvälisen rikostuomioistuimen pidätysmääräykset
Ugandan hallitus vei joulukuussa 2003 LRA:n toiminnan kansainvälisen rikostuomioistuimen (ICC) käsiteltäväksi ja oikeuskäsittely alkoi elokuussa 2004. Vuonna 2005 ICC antoi määräyksen pidättää viisi LRA:n johtajaa: Joseph Kony, Vincent Otti, Okot Odhiambo, Dominic Ongwen ja Raska Lukwiya. Sen jälkeen ainakin kahden johtajista uskotaan kuolleen. ICC on vahvistanut Raska Lukwiyan kuoleman ja Vincent Ottinkin uskotaan kuolleen, myös Okot Odhiambon kuolemasta on huhuttu.
Tuulikello
thumb|120px|Tuulikello, jossa tuulen liikuttelema metallikappale kilisyttää metallisauvoja. Tuulikello on ulos ripustettu idiofoni, joka pitää helisevää ääntä liikkuessaan tuulen voimasta.
Tuulikelloja on ollut historian aikana monissa kulttuureissa. Pisimmälle ne kehittyivät itäisessä ja eteläisessä Aasiassa, kuten Balissa, Tiibetissä, Kiinassa ja Japanissa. Tuulikellot ovat olleet etenkin buddhalaisten suosiossa, ja niitä on kiinnitetty temppeleiden, pyhäkköjen ja pagodien räystäisiin. Tuulikellojen on uskottu niin Aasiassa kuin Välimeren seudullakin voivan houkutella hyviä henkiä. Tuulikellot ovat levinneet 1800-luvulla Itä-Aasiasta Eurooppaan koriste-esineinä.
Talon tietylle puolelle asetettu tuulikello kertoo äänellään tuulen kääntymisestä tai voimistumisesta kyseisellä suunnalla. Tuulikelloa voidaan käyttää myös lintujen karkottamiseksi ei-toivotulta alueelta.
Afrikassa tuulikellon uskotaan tuovan hyvää onnea. Fengshuissa tuulikelloa käytetään hoitamaan raskasta, vahingolliseksi koettua energiaa.
Suntribe
Suntribe on virolainen pop-yhtye. Se pääsi edustamaan maataan Eurovision laulukilpailussa 2005 Kiovassa voitettuaan Eurolaulin. Se kuitenkin karsiutui semifinaalissa, jossa se saavutti 20. sijan saaden 31 pistettä. Finaalipaikan saaminen vaati 85 pistettä.
Suntriben alkuperäiset jäsenet olivat Mari-Leen Kaselaan, Rebecca Kontus, Laura Põldvere ja Jaanika Vilipo. Euroviisuedustuksen jälkeen yhtyeeseen liittyi vielä viides jäsen, Daana Ots.
Brunello di Montalcino
thumb|300px|right| Sangiovese-viljelmä [[Montalcinossa.]] Brunello di Montalcino on italialainen punaviini, jota valmistetaan Toscanassa Montalcinon alueella noin 100 kilometriä Firenzestä kaakkoon. Se on yksi kuuluisimmista ja kalleimmista italialaisista viineistä.
Historia
Jo 1600-luvulla Englannin kuningas Kaarle II oli ylistänyt ”Mont Alchinin” viiniä. Brunello di Montalcino -viinin loi Clemente Santi sukunsa kanssa maatilalla Il Greppossa; suvun nykyinen nimi on Biondi-Santi.
Viiniä on tehty 1800-luvun lopusta lähtien, mutta suosioon se nousi vasta 1970-luvulta lähtien. Tilanne muuttui, kun Brunello-viini sai vuonna 1966 DOC-alkuperämerkinnän ja vuonna 1980 yhtenä ensimmäisistä viineistä DOCG-luokituksen.
Valmistus
Viini valmistetaan Sangiovese-rypälelajikkeesta, josta Montalcinon seudulla käytetään nimeä Brunello. Brunello di Montalcino -viinissä käytetään ainoastaan tätä lajiketta. Valmistustapa on hyvin yksinkertainen: Brunello-rypäleiden annetaan kypsyä myöhään, ja ne poimitaan vasta lokakuun puolivälissä vanhoista, vähän satoa tuottavista köynnöksistä. Viinin annetaan käydä pitkään ja hitaasti, ja viinirypäleiden kuoret pidetään mukana mahdollisimman pitkään antamassa makua ja väriä. Näin viinistä tulee tumman väristä ja erittäin voimakkaan makuista. Viinin annetaan kypsyä vähintään neljä vuotta suurissa toscanalaistynnyreissä.
Brunello di Montalcino -viiniä valmistetaan 19 neliökilometrin alueella vuosittain noin kuusi miljoonaa litraa (vuonna 2014).
Vindån
Vindån on Ruotsissa Itä-Götanmaan läänissä virtaava 15 kilometriä pitkä joki, joka kuuluu Vindånin vesistössä sen pääuomaan. Joen valuma-alueen pinta-ala on 304 neliökilometriä ja se laskee Itämeren pääaltaaseen Valdemarsvikin kunnassa.
Vesivoimaa
Jokeen rakennettiin vuonna 2009 pieni vesivoimalaitos, jonka teho on 55 kilowattia ja vuosituotanto 0,20 gigawattituntia.
Lockheed C-5 Galaxy
pienoiskuva|C-5 Galaxy pienoiskuva|C-5 Galaxyn nokkaramppi Lockheed C-5 Galaxy on yksi maailman suurimmista sotilaslentokoneista. Sitä käytetään suurikokoisen rahdin mannertenvälisiin kuljetuksiin. Konetta voidaan lastata ja purkaa samanaikaisesti, sillä rahtitila aukeaa sekä koneen edestä että takaa.
Vaikka Yhdysvaltain ilmavoimilla oli jo kehitteillä yliäänikuljetuskone, ilmavoimat järjesti siitä huolimatta CX-HLS-nimisen tarjouskilpailun strategisen kuljetuskoneen kehittämisestä. Koneen vaatimuksina oli pystyä kuljettamaan 750 sotilasta tai 56 700 kg rahtia vähintään kahdeksan tuhannen mailin eli 12 872 kilometrin kantamalla. Boeing, Douglas ja Lockheed jättivät tarjouksen. Lockheed voitti sopimuksen lokakuussa 1965. Ensimmäinen C-5A Galaxy (s/n 66-8303) valmistui 2. maaliskuuta 1968 Lockheed-Georgia Companyn tehtaalta ja aloitti koelennot 30. kesäkuuta.
Ojibwayt
Ojibwat ovat nykyään Pohjois-Amerikan kolmanneksi väkirikkain intiaanikansa heti navajoiden ja cherokeiden jälkeen. He olivat alun perin osa suurta algonkin-kieliryhmää.
Ojibwojen alkuperäinen omakielinen nimi oli Anishinabe, jonka otaksutaan tarkoittaneen "Luonnonmukaisia ihmisiä". Heidän lukumääränsä on arveltu olleen 1600-luvun alussa vähintäänkin 35 000 henkeä, luultavasti paljon enemmän. Lukuisiin eri ryhmiin hajonnutta populaatiota oli mahdoton laskea. Ojibwat hallitsivat kaikkia pohjoisia rantoja Huron- ja Yläjärvellä sekä Georgianlahdella preerian reunoille asti. Aivan Yläjärven pohjoisimmissa osissa sijaitsevalla vedenjakajalla, missä joet alkavat virrata kohti Hudsoninlahtea, yhtyivät ojibwojen ja heidän lähisukulaistensa cree-intiaanien polut toisiinsa.
Eurooppalaisten siirtokuntien levitessä Pohjois-Amerikan itärannikolle ja Isojenjärvien alueille ranskalaisista tuli ojibwojen parhaita kauppakumppaneita. Päävastustajia 1600-luvulla käydyissä sodissa olivat irokeesit. Seuraavan vuosisadan alussa ojibwat syrjäyttivät monia jälkeenpäin tunnetuksi tulleita intiaanikansoja Minnesotan ja Wisconsinin metsämailta. Heidän voimakkaan painostuksensa alla siirtyivät nykyisen Pohjois-Dakotan tasangoille muun muassa siouxit ja cheyennet. Myöhempinä aikoina ojibwat sotivat niin ranskalaisten kuin englantilaistenkin puolella, mutta myös heitä vastaan. Yhdysvaltain ja Kanadan kanssa ojibwat solmivat yhteensä yli 60 rauhansopimusta.
Historia
pienoiskuva|Ojibway-kielialueen kartta 1600-luvulla.
Esihistoria
Tradition mukaan anishinabet (ojibwat, ottawat ja potawatomit) olivat joskus kauan ennen eurooppalaisten tuloa asuneet lähellä merta, joko Atlantin valtamerta tai Hudsoninlahtea. Kylmien säiden vuoksi koko kansa matkasi 1400-luvulla Huronjärven alueille ja asettui sen itäosiin. Ottawat ja potawatomit erkaantuivat pääjoukosta omiksi kansoikseen. Ottawat jäivät asumaan Manitoulinsaarelle potawatomien jatkaessa kulkuaan Michiganin eteläosiin. Ojibwien määränpäänä oli Ontarion ja Michiganin rajalla sijaitseva Sault Ste. Marie.
Atlantin rannikon lähialueilla asuvat intiaanikansat saivat 1500-luvulla ensikosketuksen eurooppalaisiin, kun löytöretkeilijät, kalastajat ja kauppiaat alkoivat laivoineen liikkua rantavesillä ja jokialueilla, jotka työntyivät sisämaahan. Ensimmäinen ranskalainen kauppa-asema perustettiin jo 1500-luvun lopulla St. Lawrence -joen suulle, josta kehittyi silloisen turkiskaupan keskus Tadoussac.
1600-luku
pienoiskuva|Saulteurien ja uudisasukkaiden tapaaminen [[Winnipegjoki|Winnipegjoen varrella. Paul Kanen maalaus vuodelta 1846.]] Vuonna 1603 löytöretkeilijä Samuel de Champlain purjehti Ranskan kuningas Henrik IV:n käskystä Tadoussaciin ja liittoutui alueella asuvien huronien kanssa. Vuosisadan alkupuolella kauppa-asemia perustettiin yhä syvemmälle sisämaahan. Ojibwat ja ranskalaiset tapasivat toisensa ensimmäisen kerran vuoden 1615 seutuvilla. Ranskalaiset tutkimusmatkaajat ja heitä seuraavat kauppiaat ja lähetyssaarnaajat olivat raportoineet intiaaniyhteisöstä, joka asusti lähellä Sault Ste. Marien putouksia paikassa, jossa Yläjärven vedet laskivat Huronjärveen. Tapaamiaan intiaaneja ranskalaiset kutsuivat nimellä Saulteurs, joka tarkoitti "Putousten kansaa". He olivat ojibwoja, joita oli kerääntynyt monina pieninä ryhminä Sault Ste. Marien alueelle kalastamaan ja tapaamaan niin sukulaisia kuin ystäviäkin. Putousten lähitienoista muodostui ojibwojen yhteinen kokoontumispaikka, jossa vierailivat myös eurooppalaiset kauppiaat.
Englannista ja Hollannista saapuneita siirtolaisten pysytellessä lähempänä Atlantin rantoja, tekivät ranskalaiset uhkarohkeasti tutkimusmatkoja kohti länttä. Heidän tärkein aikaansaannoksensa oli tuottavan turkiskaupan käynnistäminen. Ojibwoista tuli huronien ja ottawien ohella ranskalaisten merkittävimmät kauppakumppanit. Eurooppalaisten mukana tuli kuitenkin monia ongelmia, joista yksi oli lisääntyneet sodat. Sotien taustalta löytyi nopeasti kasvava turkiskauppa, jonka yhteydessä Euroopan johtavat suurvallat aseistivat yhä tiiviimpään tahtiin alkuperäisväestöä.
Uusi Ranska oli 1640-luvulta lähtien vaikeuksissa irokeesien yhdistyneitten kansakuntien, eritoten mohawkien ja senecojen toistuvien hyökkäysten vuoksi. Myös ojibwat joutuivat moniin sotiin irokeeseja vastaan, joiden tulivoiman takasi jatkuva asekauppa hollantilaisten kanssa. Huonommin aseistetut ojibwat kuitenkin pystyivät torjumaan vihollisen taholta tulleet iskut lukumääränsä avulla. Lisäksi heillä oli liittolaisinaan ottawat ja nipissingit. Sotien tuoksinassa ojibwojen ja ranskalaisten ystävälliset suhteet vahvistuivat entisestään. Jesuiitat aloittivat lähetystyönsä käännyttäen intiaaneja kristinuskoon.
Länteen päin levittäytyneiden ojibwojen ryhmät joutuivat ensimmäisiin kontakteihin dakotojen, lakotojen ja nakotojen kanssa, joista alkoivat käyttää yhteisnimeä Nadoeussioux (pienet kyyt). Ranskalaiset lyhensivät nimen siouxeiksi. Ojibwojen ja siouxien metsästysriitojen väliin joutuneina nykyisen Duluthin alueen ranskalaiset kauppiaat pyrkivät rauhoittamaan intiaaneja. Vuonna 1679 kauppiaat kutsuivat ojibwojen ja siouxien päälliköt vieraikseen neuvottelemaan kaupankäynnistä näiden kanssa. Neuvottelua seurannut rauha kesti ojibwojen ja siouxien välillä yli 50 vuotta.
Rabindranath Tagore
Rabindranath Tagore (, 7. toukokuuta 1861 – 7. elokuuta 1941) oli intialainen kirjailija, filosofi, runoilija, lauluntekijä ja muusikko. Hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1913 runoteoksesta Uhrilauluja (Gitanjali: Song Offerings). Hän oli ensimmäinen aasialainen Nobel-palkinnon saaja.
Hachiman
thumb|Hachimania esittävä patsas vuodelta 1326 [[Tokion kansallismuseossa.]] Hachiman ( tai Hachiman) on japanilaisessa mytologiassa ja sittemmin šintolaisuudessa esiintyvä sodan jumala. Aikoinaan häntä pidettiin myös Japanin kansan suojelijana. Hänen nimensä merkitsee kirjaimellisesti "kahdeksan viirin jumalaa". Hänen symbolinsa oli kyyhkynen.
Rabindranath Tagore
Tagore on vaikuttanut vahvasti bengalinkielisen kirjallisuuden kehittymiseen, ja hän on tehnyt Intian kirjallisuutta tunnetuksi myös lännessä. Hän kirjoitti bengaliksi, mutta käänsi itse teoksiaan englanniksi.
Hachiman
Muinaiset japanilaiset talonpojat palvoivat Hachimania toivoen jumalolennon siunaavan palvojiaan hyvällä sadolla. Hachiman oli myös kalastajien suosiossa, sillä nämä uskoivat jumalan ohjaavan kalat kalastusverkkoihin. Šintolaisuudessa Japanin keisari Ōjinia palvotaan eräänlaisena Hachimanin inkarnaationa. Japanin buddhalaisuudessa Hachimania on pidetty buddhalaisuutta suojelevana bodhisattvana (八幡大菩薩 Hachiman daibosatsu).
Rabindranath Tagore
Tagore opiskeli Englannissa, muttei suorittanut siellä tutkintoa. Hänet lyötiin Englannissa ritariksi vuonna 1915, mutta hän peruutti ritariutensa pari vuotta myöhemmin protestiksi brittien Intian-politiikkaa vastaan. Tagoren teoksiin kuuluu runoja, romaaneja, esseitä, novelleja ja matkakertomuksia. Hän kirjoitti ja sävelsi myös useita lauluja, muun muassa Intian kansallislaulun ja Bangladeshin kansallislaulun.
Hachiman
Sotaisuutensa vuoksi Hachiman nousi nopeasti samuraiden suosioon. Eräissä legendoissa ensimmäisen shōgunin Minamoto no Yoritomon väitettiin olevan Hachimanin jälkeläinen. Keskiajalla hän oli niin suosittu jumala, että hänelle on rakennettu yli 30 000 pyhättöä ympäri Japania.
Ojibwayt
1600-luku
1600-luvun loppupuolella ojibwojen aseistus koheni huomattavasti hyvien kauppasuhteiden ansiosta. Tomahawkit, puunuijat, jouset ja nuolet saivat antaa tilaa eurooppalaisille tuliaseille. Ranskalaiset hyödynsivät suhteensa ojibwoihin ja muihin algonkin-kielisiin heimoihin, jotka vuosisadan lopun irokeesisodissa antoivat kaiken tukensa valkoisille kauppakumppaneilleen. Uuden-Ranskan tehtäväksi jäi sivustakatsojan roolista seurasi miten heidän intiaaniliittolaisensa murskasivat irokeesien puolustuksen ja hyökkäsivät näiden paalutettuihin kyliin.
Rabindranath Tagore
Suomennetut teokset
thumb|Rabindranath Tagore (vas.) ja [[Mahatma Gandhi vuonna 1940.]]
Ojibwayt
1700-luku
Vuonna 1700, irokeesisotien huipennukseksi, tyhjensivät missisaugat Etelä-Ontarion alueet hävittäen 10 mohawkien kylää. Saman vuosisadan alussa ottawat ja potawatomit liittoutuivat ojibwojen kanssa muodostaen kolmen tulen neuvoston. 1700-luvun alkupuolella monet ojibwaheimot lisäsivät elintilojaan kasvattamalla niitä kaikkiin ilmansuuntiin. Isojenjärvien lounais- ja länsikulmilla asuneet intiaaniryhmät väistivät kohti länttä ojibwojen asuttaessa pakolaisten jättämät maat. thumb|left|Ojibwasoturit liikkuivat pienissä ryhmissä ja hyödynsivät tehokkaasti Isojenjärvien lukuisia vesireittejä.
Ojibwojen ja siouxien yli 50 vuotta kestänyt rauhanliitto päättyi vuonna 1736. Siouxit surmasivat joukon ranskalaisia kauppiaita, jotka olivat myyneet tuliaseita creille ja assiniboineille. Tieto tapahtuneesta verityöstä kulkeutui ojibwojen korviin, jotka uskollisina Uudelle-Ranskalle kostivat siouxeille surmattujen kauppiaiden puolesta. Vaikka Uusi-Ranska teki rauhan siouxien kanssa pari vuotta myöhemmin, niin ojibwat jatkoivat yli sata vuotta kestänyttä sotatilaa siouxeja vastaan, lukuun ottamatta välillä solmittuja lyhyitä aselepoja.
Vuonna 1750 itäiset siouxit dakotat (santeet) joutuivat pohjoisen Minnesotan alueella ojibwojen maahanmuuton jalkoihin. Tapahtumapaikalle pystytetyssä muistomerkissä on teksti, joka kertoi paikalla olleesta Izatysin kylästä, josta asukkaat on ajettu pois.
Tämän jälkeen käytiin vielä kaksi suurta taistelua, joissa ojibwat raivasivat itselleen liikkumatilaa siouxien entisillä mailla Minnesotassa ja Wisconsinissa. Sodat tapahtuivat kaukana eurooppalaisen väestön asutuksilta, joten lehdistö ei kiinnittänyt niihin paljonkaan huomiota. Samanaikaisesti kun ojibwat ajoivat itäisiä siouxien heimoja tasangoille kiristyivät Uuden-Englannin ja Uuden-Ranskan välit Ohiossa. Tilanne johti seitsenvuotiseen sotaan brittien ja ranskalaisten välillä.
Kun sota vuonna 1763 päättyi Ranskan häviöön, joutuivat kaikki heidän linnoituksensa englantilaisten haltuun. Samana vuonna alkaneessa Pontiacin kapinassa ojibwat monien muiden ranskalaismielisten heimojen tavoin valtasivat suurimman osan takaisin brittien haltuun joutuneista linnakkeista. Uuden-Ranskan aikakausi oli kuitenkin päättynyt lopullisesti. Kun Yhdysvaltain itsenäisyyssota syttyi vuonna 1775 tukivat monet ojibwojen heimot Englantia, joka taisteli omia siirtokuntiaan vastaan. Luoteisimmat ojibwat hajaantuivat ympäri Yläjärven pohjoisosia, jossa turkismetsästys oli 1700-luvulta asti ollut heidän pääelinkeinonaan. Samalla osa heistä liikkui aina Manitobaan asti Winnipegjärven alueille. Jokuset ojibwojen ryhmät omaksuivat ratsastavien paimentolaisten liikkuvan elämäntyylin ja tekivät pitkiä matkoja biisonilaumojen perässä. Tasangoilla he yhdistivät voimansa creiden ja assiniboinien kanssa puolustautuakseen muita heimoja vastaan.
1800-luku
pienoiskuva|vasen|Maalauksen taustalla näkyvä rakennus on Fort Snelling. Paikka sijaitsi nykyisen St. Paulin kaupungin alueella ja oli rajana ojibwien ja siouxien asuma-alueille. 1800-luvun alkupuolella ojibwat levittäytyivät myös Saskatchewanin, Ohioon, Illinoisin, Indianaan, Montanaan ja Pohjois-Dakotaan. Heitä asui useiden tuhansien kilometrien päässä toisistaan. Ojibwat kävivät kauppaa Kanadan brittiväestön kanssa pyrkien välttämään kosketusta Yhdysvaltoihin. Mississippi- ja Minnesotajokien yhtymäkohtaan rakennettiin 1820-luvun alussa Fort Snelling, jonka yhtenä tarkoituksena oli lopettaa ojibwien ja siouxien keskinäiset sodat. Jonkin aikaa linnake palveli tätä tarkoitusta ojibwien ja siouxien hoitaessaan siellä neuvottelunsa sekä kaupankäyntinsä. Vanhat riidat leimahtivat kuitenkin uusiksi sodiksi 1830-luvulla. Sata ojibwaa ja 23 siouxia kuoli 1839 taistelussa, joka käytiin Fort Snellingin mailla.
Saadakseen ojibwat rajattua yhdelle alueelle Yhdysvaltain presidentti Zachary Taylor esitti ehdotuksen siirtää kaikki ojibwat Kansasiin, jossa heitä olisi helpompi valvoa. Ojibwojen päälliköt nousivat yksimielisesti hanketta vastaan ja lähettivät oman lähetystönsä tapaamaan presidenttiä Washingtoniin. Taylor kieltäytyi ottamasta ojibwaneuvottelijoita vastaan. Presidentin kuollessa äkillisesti kesken virkakauttaan asian käsittely siirtyi. Taylorin seuraajaksi vuonna 1850 valittu Millard Fillmore sai ojibwat vieraikseen vuonna 1852. Hän käyttäytyi edeltäjäänsä myötämielisemmin ja suostui kuuntelemaan vieraidensa mielipiteet vireillä olevasta asiasta. Neuvottelut helpottivat ojibwojen tilannetta. Yhdysvaltain hallitus kunnioitti heidän suurta lukumääräänsä, eikä ryhtynyt varsinaisiin pakkotoimenpiteisiin heidän siirtämisessään. Sen sijaan uusi sopimus maiden luovuttamisesta ja uusista reservaatioista kirjoitettiin vuonna 1854.
pienoiskuva|Ojibwojen lähetystö Washingtonissa vuonna 1852. Valkoisen väestön rajusti kasvaneen uudisasutuksen seurauksena ojibwat joutuivat luopumaan lähes kaikista maistaan Minnesotassa, mutta saivat tilalle neljä reservaatiota ennestään tutuilta Wisconsinin alueilta. Bad riverin, Red rockin, Lac du Flambeaun ja Lac Courte Oreillesin maaseudulle. Useat Wisconsiniin sijoitetuista ojibwoista olivat kuitenkin kykenemättömiä ansaitsemaan elantoaan metsästyksen tai marjastamisen turvin. Maaperä oli hedelmätöntä ja lisäksi Wisconsinin osavaltio kielsi ojibwojen kalastusoikeudet heidän entisillä maa-alueillaan vastoin kirjoitettujen sopimusten ehtoja. Asiaa käsiteltiin pitkälle seuraavan vuosisadan puolelle, kunnes sopimukset kalastusoikeuksista kirjoitettiin uusiksi.
Ojibwoja siirtyi 1800-luvun jälkimmäisen puoliskon aikana suurin joukoin valkoisten omistamien puutavaralaitosten palvelukseen metsätyömiehiksi ja niinkutsutuiksi "tukkijätkiksi". Vaikka uusia reservaatioita perustettiin niin Yhdysvaltoihin kuin Kanadaankin, niin ojibwojen toimeentulo osoittautui useammassa tapauksessa verrattain huonoksi.
pienoiskuva|Louis Rielin patsas Manitobassa Vastoinkäymisistä huolimatta ojibwojen lukumäärä ei milloinkaan alittanut 15 000:n rajaa. Yhtenä selityksenä tähän oli varhaisten väestönlaskentatulosten virheellisyydet. Toinen syy löytyi lukuisista seka-avioliitoista. Jo 1600-luvulla ranskalaiset turkiskauppiaat ottivat vaimoikseen nuoria ojibwatyttöjä, ja seuraavalla vuosisadalla tapa yleistyi. Jälkeläisiä kutsuttiin métiseiksi, mutta epäilemättä heitä sekaantui paljon ojibwaheimoihin. Näin väestölaskennan tulokset alkoivat näyttää liian korkeita lukemia, kun oli hyvin vaikea tehdä selkoa laskettavien puhdasverisyydestä. Ojibwoista polveutuva poliitikko Louis Riel johti vuosina 1869–70 metisien Redjoen kapinaa Kanadan hallitusta ja Anglo-Amerikkalaisia vastaan. Riel nousi ase kädessä vielä uuteen Saskatchewanin kapinaan 1880-luvulla, mutta heikoin tuloksin. Hän kuoli hirttolavalla valtiopetoksesta tuomittuna. Kanadan ranskalaisille hänestä tuli kuolemansa jälkeen palvottu sankari.
1900-luku
Uusi vuosisata ei alkanut erityisen myönteisissä merkeissä ojibwoille sen enempää kuin muillekaan intiaaneille Yhdysvalloissa. Presidentti Theodore Roosevelt (1901–1909) osoitti kiinnostuksensa intiaanien asioihin sangen yksiselitteisellä toteamuksellaan: "En menisi niin pitkälle, että ajattelisin, että ainoa hyvä intiaani on kuollut intiaani. Uskon näin olevan vain yhdeksässä tapauksessa kymmenestä. Tähän kymmenenteenkään en haluaisi kovin läheisesti tutustua.
Askel parempaan tapahtui presidentti Herbert Hooverin virkakautena (1929-1933). Hänen varapresidentikseen valittu Charles Curtis oli puoliksi kaw-intiaani, joka tarttui intiaanikoulujen epäkohtiin. Lasten rangaistuksia lievennettiin ja heidän vieroittamistaan oikeista vanhemmistaan rajoitettiin. Hoover hallituksineen oli kuitenkin kykenemätön vastaamaan moniin vaikean lamakauden ongelmiin. Hänen seuraajansa Franklin D. Roosevelt (1933–45) onnistui paremmin elvyttämään maan laman kourista ja hänen virkakautenaan myös intiaaniasiain hoito parani merkittävästi. Intiaanien oikeudet listattiin uudelleen ja niistä muokattiin lakialoite. Lähes 150 000 intiaania hyväksyi aloitteen sisällön.
Ojibwoille uusi laki toi mukanaan uusia reservaatioita Wisconsinissa ja heidän pahimmat taloudelliset vaikeutensa helpottivat. Uusia työpaikkoja luotiin ja Siviilien luonnonsuojelujoukot palkkasivat paljon nuorta intiaaniväestöä palvelukseensa; metsien istutukseen, luonnonsuojelualueiden kunnostukseen ja metsäpalojen tukahduttamiseen. Vuonna 1967 ojibwa-aktivistit perustivat Amerikan intiaaniliikkeen (AIM), joka rekisteröitiin kaksi vuotta myöhemmin. Vuonna 1972 ojibwat ja ottawat vastaanottivat 10 miljoonan dollarin suuruisen rahasumman Yhdysvalloilta takaisinmaksuna rikotuista sopimuksista. Seuraavan vuosikymmenen aikana myös ikivanhat kalastuskiistat saatiin päätökseen kirjoittamalla uusi sopimus, joka salli ojibwojen kalastamisen heidän 1800-luvulla luovuttamillaan alueillaan Minnesotassa. 1900-luvun viimeisten vuosikymmenien aikana ojibwat saivat myös useita uusia reservaatioita.
Nykypäivä
Ojibwoita on nykyisin yli 200 000. Vuoden 2000 väestönlaskennassa heitä asui eniten Minnesotassa, jossa määrä ylitti yli 60 000 ojibwaa. Ontariossa luku oli 41 000, Pohjois-Dakotassa 34 000 ja Michiganissa 31 000 henkeä. Lisäksi heitä asuu Wisconsinissa ja Saskatchewanissa. Useat ojibwat elävät yhä kalastuksella ja metsästyksellä. Suomalaiset Ontariossa asuvat siirtolaiset ovat olleet paljon tekemisissä ojibwojen kanssa. Stanley F. Hunnisettin tutkimustuloksien mukaan ystävyyssuhteet ovat kehittyneet syviksi. Ojibwat ja suomalaiset ovat löytäneet toisistaan paljon yhteistä ja kerrotaan, että he ovat oppineet verrattain hyvin myös toistensa kieltä.
Heimonimiä ja klaaneja
Ojibwat saivat nimensä ainutlaatuisista saumoilla poimutetuista mokkasiineistaan. Heidät tunnettiin myös nimellä chippewa, joka oli lähinnä vain eri tavoin lausuttu väännös edellisestä sanasta. Alun perin ranskalaiset kutsuivat heitä salteauxeiksi, joka Michiganin alueilla tunnettiin omana heimonaan. Ontariossa asuvat missisaugat olivat ojibwojen heimoista suurilukuisin. Pohjoisilla preerioilla vaeltelivat bungeet. Muita vähemmän tunnettuja ryhmiä tai heimoja olivat Amikvat, Atchoguet, Bawatingit, Chequamegonit, Munduat, Noquetit ja Mikinacit. Nimet saatettiin monesti lausua hieman eri tavoin ja näin myös niiden kirjoitusasu poikkeaa eri lähteissä toisistaan.
pienoiskuva|vasen|Ojibwojen Maailmankaikkeus Toimiakseen niin sodan kuin rauhan aikana parhaalla mahdollisella tavalla oli heimot jaettu klaaneihin tai totemeihin, joista jokaisella oli omat erilliset tehtävänsä. Kansakunnan tarpeita täyttäessään oli klaanien pystyttävä työskentelemään myös yhdessä. Lain, oikeuden ja yleisen järjestyksen edessä kaikki klaanit olivat samanarvoisessa asemassa ja systeemi oli rakennettu pitämään yllä oikeudenmukaisuutta, henkisen elämän pääperiaatteita ja lujittamaan kansan yhteenkuuluvuutta. Kaiken kaikkiaan ojibwojen klaaneja on tunnettu yli 20, mutta alun perin niiden määrä on ollut seitsemän. Näistä Karhut valvoivat yleistä järjestystä niin kylissä kuin sen ympäristössäkin. Lisäksi heidän tehtäviinsä kuului tutkia maaperä, käydä läpi kasvillisuus ja etsiä luonnontuotteita ihmisten sairauksiin. Näädät olivat metsästäjiä ja sotureita, jotka huolehtivat myös kyliensä puolustuksen suunnittelusta. Kurjet ja Kuikat olivat päälliköitten klaaneja, joissa hoidettiin kaikki poliittiset asiat. Kalat toimivat opettajina lapsille, mutta myös yleisinä neuvonantajina, joilla oli valtaa ratkaista päällikköjen klaanien keskinäiset kiistat. Kauriitten klaani muodostui herkistä ja runollisista ihmisistä, jotka huolehtivat asunnoista ja yleisestä hyvinvoinnista, vapaa-ajan tapahtumista ja virkistystilaisuuksista. Lintujen klaani koostui tietäjistä ja henkisistä johtajista.
Monia sukupolvia myöhemmin jäljelle jääneet kuusi klaania jakaantuivat uusiksi klaaneiksi, jolloin monet linnut ja kalat ja jopa vedenhaltijat saivat omat klaaninsa.
Asuminen, elinkeinot ja sodankäynti
Ojibwat asuivat kupolinmuotoisissa wigwameissa ja olivat alun perin kalastajia. Siikaa pyydettiin koskea laskevasta kanootista käsin pitkävartisilla lipoilla. Myös koukkuja, verkkoja ja keihäitä käytettiin. Koskipaikkoihin kerääntyneet sammet pyydystettiin harppuunalla. Ranskalaiset nimesivät erään Wisconsinissa olevan järven Lac du Flambeauksi (Soihtujen järveksi) lukuisten palavien soihtujen loimottaessa pimeässä yössä järvellä tuulastavien ojibwojen valonlähteenä.
Jo ammoisina aikoina ojibwat louhivat kallioista puhdasta kuparia tehden siitä veitsiä ja koriste-esineitä. Metsästys oli tärkeä elinkeino. Ansoja he virittivät niin eläinten kuin vihollistenkin varalle. Ojibwat liikkuivat useissa pienissä ryhmissä hyödyntäen tarkoin kaiken luonnossa näkemänsä. Heidän sodankäyntinsä oli hyvin kurinalaista, eikä heidän tiedetty kiduttaneen vankejaan. Vesirikkaan sijaintinsa etuisuuksia käyttäen ojibwat liikkuivat kanooteillaan pitkiäkin matkoja. Metsästysmaat ylsivät kauas ja myös heidän sotansa käytiin laajoilla alueilla.
Huolimatta monista sodista ojibwat kunnioittivat vastustajiaan. Ollessaan pahimpien vihollistensa siouxien kanssa aselevossa opettivat läntiset ojibwat näille kanootintekoa ja näyttivät salaisia seremonioitaan siouxien opettaessa vastapuolelle biisoninmetsästykseen liittyviä taitoja. Myös ojibwojen ja siouxien välisiä avioliittoja solmittiin. Ensimmäinen kuuluisa siouxpäällikkö Wabasha oli ojibwajohtaja Ma-mong-e-se-dan velipuoli.
Koivusta otettu tuohi muodosti tärkeän rakennusmateriaalin, jota ojibwayt käyttivät niin asuntojensa päällystykseen kuin kanoottiensa valmistukseen. Tuohikanootit olivat kevyitä ja niillä eteneminen nopeaa. Kun perhe muutti he jättivät vanhan asuntonsa rungon pystyyn, mutta ottivat sen päällysteinä käytetyt tuotet mukaansa.
Ojibwat, kuten monet heidän sukulaisistaankin, olivat eurooppalaisten mielestä melko kaunista kansaa muistuttaen piirteiltään tiettyä teräväpiirteistä länsieurooppalaista rotutyyppiä. Kummatkin sukupuolet pitivät yleensä pitkiä hiuksia, jotka usein palmikoitiin. Joskus sotiin lähtevät soturit saattoivat jättää päähänsä vain skalppityöhdön, joka oli varsin yleinen tapa algonkin- ja irokeesikielisten heimojen keskuudessa.
Mytologia
Ojibwojen (myös creiden) mytologiassa esiintyi lihaa syövä jättiläinen, joka vaani metsissä. Tämä paha henki oli nimetty Wendigoksi. Kun ojibwojen synneistä pahimmat: itsekkyys, ahneus ja taipumus kannibalismiin pyrittiin kitkemään kansasta pois, toimi Wendigo tehokkaana kurinpitäjänä edustaen näkymätöntä uhkaa. Uskomuksen mukaan ihmislihaa syövä intiaani muuttui itse Wendigoksi.
Gitche Manitou oli ojibwojen Suuri Henki ja kaiken elollisen luoja vailla erityistuntomerkkejä tai sukupuolta. Nakomis puolestaan oli heidän viisas isoäitinsä, joka oli kasvattanut heidät. Monet ojibwojen tarinoista kohdistuivat heidän kulttuurisankariinsa ja myyttiseen hahmoonsa Nanabushiin, jonka Manitou oli lähettänyt maan päälle auttamaan kansakuntaa ja opettamaan heille inhimillisyyttä, älykkyyttä ja muita tärkeitä asioita. Nanabush esiintyi usein suuren jäniksen muodossa. Hänet nähtiin myös arvaamattomana veijarina ja ilveilijänä, joka käytti humoristisia keinoja saadakseen aikaan uudistuksia.
Ojibwojen mytologiassa esiintyy myös asibikaashi, hämähäkkinainen, jonka kutomaan verkkoon pahat unet tarttuivat ja hyvät jäivät jäljelle. Nykyään tämä ikivanha ojibwaperinteen jäänne tunnetaan unisiepparin nimellä ja siitä on tehty yleinen intiaanikulttuurin tunnus. Pajupuusta tehty pyöreä tai soikea vanne verkotettiin ja koristeltiin höyhenin. Yksinkertaista taikakalua käytettiin alun perin suodattamaan lasten unia asettamalla sen nukkuvan vierelle. Lasten yölliset näyt olivat ojibwoille tärkeitä ja auttoivat heitä valitsemaan sopivat nimet jälkikasvulleen.
Seremoniat
pienoiskuva|vasen|upright|Tämän päivän ojibwa-tytöt näyttävissä juhla-asuissaan. Kuvan helinä-puvut kuuluvat osana [[pow-wow-tanssiin, joka on perinteinen intiaanien tapahtuma ympäri Yhdysvaltoja.]] Ojibwojen seremoniat koostuivat monista uskomuksista, tavoista ja tapahtumista. 1600-luvulla ja vielä seuraavan vuosisadan alussa oli monien ojibwojen juhlien kokoontumispaikka Bowating lähellä nykyistä Sault Ste. Marieta. Tilaisuudet olivat yleensä keväisin ja syksyisin. Lasten nimeämistilaisuus, poikien ensimmäinen metsästys, tyttöjen kuukautiskierron alkaminen sekä avioliitot ja kuolemat muodostivat suuren osan juhlien aiheista. Seremonioissa kuultiin rukouksia, harrastettiin piipunpolttoa, höyryhuoneessa puhdistautumista, näkyjen näkemistä ja annettiin kunnianosoituksia Suurelle hengelle. Useita tilaisuuksia säesti yksitoikkoinen rummutus, huilunsoitto ja moniääninen laulaminen. Myös urheilukilpailut sekä tarinankerronta sisältyivät moniin tapahtumiin.
Monet suhteet eri heimoihin tekivät Ojibwojen sosiaalisesta elämästä rikasta. Suuria tapahtumia olivat Kuolleiden Festivaalit ja Kaikkien Sielujen Päivä. Näissä juhlissa syötiin ja juotiin paljon poismenneiden varjolla.
Terveydenhoito
Terveydenhuoltoon ojibwa-naiset ja šamaanit keräsivät erilaisia lääkeyrttejä. Sumakkipensaan hedelmistä ja juurista tehtiin teetä, jolla pyrittiin tyrehdyttämään verenvuoto. Makeutettuun siirappiin kastetut villisipulit toimivat kylmettymistä vastaan Karhunvatukkapensaan juurista keitettiin juomaa, jota käytettiin ripuliin ja jolla yritettiin estää keskenmenoja. Ratamon lehtiä käytettiin lievittävinä hauteina niin mustelmiin, käärmeenpuremiin kuin reumatismikin.
pienoiskuva|upright|Chippewa One-Called-From-A-Distance (Midwewinind) Minnesotasta (1894). Eurooppalaisten mukana tulleet sairaudet, kuten isorokko, tuberkuloosi ja kolera olivat tauteja, joiden tuhoavia vaikutuksia vastaan ei ollut lääkitystä. Uusia tappavia tauteja parantamaan perustettiin parantajien salaseura. Hoitoja annettiin niin miehille kuin naisillekin. Myöhemmin tämä lääketieteellinen yhdistys tunnettiin Midiwiwin-seuran nimellä. Tämän salaisia istuntoja ja mystisiä parannusriittejä käyttäneen salaseuran uskotaan saaneen alkunsa 1600-luvulla. Tietoja salaisista menoistaan ojibwat taltioivat rullattuihin koivuntuohiin, jotka välittivät hoito-ohjeita tuleville sukupolville. Lääkerohtojen joukossa oli esimerkiksi kahdeksasta eri yrtistä valmistettu Essiac-tee, jota käytettiin pahanlaatuisten kasvainten hoidossa. Ontariolaisessa sairaalassa kanadalainen ylihoitaja Rene Caisse hoiti yli 50 vuoden ajan satoja vaikeastikin sairaita potilaita Essiac-teellä ja sai aikaan hyviä tuloksia. Caisse itse nimesi tuotteen kääntämällä sukunimensä toisinpäin.
Myös midiwinin-seuran toiminta on kestänyt nykypäivään. Useat ojibwojen ympäristössä asuneista intiaanikansoista omaksuivat Midiwiwinin omaan kulttuuriinsa pyrkien säilyttämään omia perinteitään euroopasta tulleiden tapojen vastapainoksi. Isojenjärvien alueella on toiminnassa edelleen Midiwiwin-seuroja, jotka ovat hyvin arvostettuja.
Elämän loppu
Ojibwojen keskuudessa avuttomien vanhusten kuolemaa voitiin nopeuttaa heidän pyytäessään sitä itse. Juhlallisen rituaalin päätteeksi oma poika sai surmata vanhempansa. Wigwamiinsa kuolleet jätettiin yleensä neljän päivän ajaksi talonsa läntiselle sivulle tehtyyn kuoppaan. Tämän ajanjakson kuluessa vainajan sielu tai henki jätti ruumiin matkaten kaukana lännessä olevaan paikkaan, jossa sielut jatkoivat elämäänsä. Myöhemmin vainaja haudattiin maahan. Haudan paikalle pystytettyyn puiseen muistomerkkiin saatettiin tehdä kuvakirjoitus vainajan saavutuksista ja merkintä siitä mihin klaaniin hän oli kuulunut. Suruaikana, joka kesti vuoden, saattoivat kuolleen omaiset mustata kasvonsa, rintansa tai kätensä puuhiilellä. Sureminen päättyi omaisten järjestämiin Kuolleiden festivaaleihin.
Itsetuhoisuus
Itsetuhoisuutta esiintyy usein erilaisten mielenterveysongelmien, esimerkiksi masennuksen, ahdistuneisuushäiriöiden, kaksisuuntaisen mielialahäiriön ja psykoosisairauksien, yhteydessä. Psykoosisairauksissa itsetuhoisuus liittyy usein psykooseihin, joissa esimerkiksi potilas saattaa kuulla ääniä, jotka kehottavat häntä vahingoittamaan itseään. Usein muissa tapauksissa itsetuhoisuus liittyy hankalaan tilanteeseen, johon henkilö saattaa hakea ratkaisua/mielihyvää itseään vahingoittamalla. Itsetuhoisuus saattaa olla myös avunhuuto, jolla henkilö yrittää saada huomiota ja täten apua ongelmaansa. On kuitenkin näyttöä siitä, että itsetuhoisuudella, joka on oire psyykkisistä vaikeuksista, ei välttämättä ole selkeää kommunikatiivista merkitystä.
Itsetuhoisuuden muotoja ovat muun muassa:
Itsetuhoisuuteen liittyvät ilmiöt yleistyvät selvästi nuoruusiässä, ja itsetuhokäyttäyminen on yleisintä 15–19-vuotiailla. Noin kolmasosa itseään vahingoittaneista uusii tekonsa vuoden sisällä, jollei heitä auteta. Selvästi itsetuhoinen henkilö tulisikin ohjata psykiatriseen hoitoyksikköön.
Itsensä vahingoittaminen on haastavaa käytöstä ja viestii stressistä.
Itsemurha-ajatus
Hetkittäin ilmenevä kuoleman toive ja itsemurhan mahdollisuuden pohtiminen ovat suomalaisten keskuudessa yleisiä: vuosittain enemmän kuin joka kymmenes aikuinen suomalainen ajattelee itsemurhan mahdollisuutta. Varsinaisesti itsemurhaa yrittää vähemmän kuin yksi sadasta, ja vuosittain kuolee itsemurhaan yksi 7 000:stä suomalaisesta.
Itsemurhan ajattelun vakavuus korreloi hyvin depressiivisyyden kanssa, ja masentuneisuuden lieventyessä itsemurha-ajatukset vähenevät.
Itsensä vahingoittaminen ilman itsemurhatarkoitusta
Itsensä vahingoittaminen ilman itsemurhatarkoitusta (, lyh. NSSI) on tarkoituksellista ja suoraa oman kehon kudosten havaittavissa olevaa vaurioittamista ilman minkäänlaista tarkoitusta kuolla teon seurauksena. Kansainvälinen itseensä kohdistuvan väkivallan tutkimukseen keskittyvä järjestö International Society for the Study of Self-Injury esittää NSSI:n määritelmässään neljä keskeistä kriteeriä:
NSSI on pitkään kuvailtu diagnostisesti epävakaan persoonallisuuden oireeksi. Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disordersin (DSM) viidennessä, vuonna 2013 julkaistussa versiossa on NSSI-häiriö (NSSID) ehdokasdiagnoosina. Sen alustavissa diagnostisissa kriteereissä on kynnysarvo tekojen toistuvuudelle: NSSI:tä on pitänyt tapahtua vähintään viisi kertaa viimeisen vuoden aikana.
Viiltelyllä tarkoitetaan itsensä tarkoituksellista vahingoittamista viiltelemällä.
Kesätyö
Kesätyöllä tarkoitetaan useimmiten koululaisten tai opiskelijoiden loma-ajallaan tekemää määräaikaista työtä. Laki ei erikseen määrittele kesätyötä, mutta nuorta työntekijää koskevassa lainsäädännössä viitataan koululaisten loma-aikoina tehtävään työhön. Kesätyötä koskee normaali työlainsäädäntö.
Kesätyöntekijän palkkaus noudattaa normaalia työehtosopimusta. Useilla aloilla harjoittelijoiden palkkauksesta on säädetty erikseen. Kesätyöntekijä voidaan palkata myös Tutustu työelämään ja tienaa -mallia noudattaen, jolloin palkkaus on alasta riippumatta yhteneväinen.