cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hysteria (albumi)
Äänitykset
Albumia äänitettiin vastoinkäymisistä huolimatta varsin nopealla tahdilla, ja yhtye nauhoitti vuoden 1987 tammikuussa albumin viimeisen kappaleen "Armageddon It" lopulliseen muotoonsa. Albumin miksausprosessi kesti kuitenkin kolmen kuukauden ajan, mikä viivästytti jo valmiiksi myöhästynyttä albumia jälleen.
Kiertue
Albumin julkaisua seurasi Hysteria World Tour -kiertue. Kiertueen ohjelmisto koostui pitkälti Hysterian kappalemateriaalin ohella High 'n' Dryn ja Pyromanian kappaleista; Hysterian kappaleista "Women", "Animal", "Love Bites", "Pour Some Sugar on Me", "Gods of War" ja "Don't Shoot Shotgun" kuuluivat settilistaan vakituisesti, mutta esimerkiksi hitiksi noussutta "Armageddon Itiä" esitettiin vain joitain kertoja. Lämmittelyesiintyjinä Def Leppardille kiertueen aikana esiintyivät Loverboy, Tesla, McAuley Schenker Group, Europe, Queensrÿche ja L.A. Guns. Hysteria World Tour -kiertue käynnistyi 24. kesäkuuta 1987 Euroopan-osiolla Tilburgista. 1. lokakuuta yhtye teki kiertueen ensimmäisen osion Pohjois-Amerikkaan ja esiintyi lähes jokaisena iltana loppuunmyydyille areenoille loppuvuoden ajan pelkästään Yhdysvalloissa. Vuoden 1988 puolella yhtye palasi Pohjois-Amerikasta takaisin Euroopan mantereelle vasta keväällä, ja kiertueen toisen Euroopan osion oli määrä käynnistyä Helsingistä. Konsertti jouduttiin kuitenkin peruuttamaan, ja sen sijaan yhtye esiintyi Tukholmassa.
Kiertue päättyi 27. lokakuuta 1988 Washingtoniin, ja hieman yli vuoden mittaisen kiertueen päättyessä yhtye oli esittänyt huikeat 236 konserttia ympäri maailmaa.
Kappalelista
Albumin kaikki kappaleet ovat kirjoittaneet laulaja Joe Elliott, kitaristit Steve Clark ja Phil Collen, basisti Rick Savage ja albumin tuottaja Robert John "Mutt" Lange.
Luovutettujen alueiden maantiede
upright|thumb|Jäniskosken–Niskakosken alue merkittynä kartalle punertavalla värillä. upright|thumb|Jatkosodan jälkeen Moskovan välirauhassa luovutetut alueet. Porkkala palautettiin Suomelle vuonna [[1956 runsaasti etuajassa ennen 50-vuotisen vuokrasopimuksen umpeutumista.]] upright|thumb|Talvisodan päättyessä 1940 luovutetut alueet, jotka liitettiin Suomeen eduskunnan päätöksellä jatkosodan alettua 1941 (ei kansainvälistä tunnustusta) upright|thumb|Repolan ja Porajärven kunnat 1920-luvulla, joista pitäjistä Suomi päätti kuitenkin luopua, kun [[Neuvosto-Venäjä tarjosi vastineeksi taloudellisesti tärkeämpänä pidetyn Petsamon]] right|thumb|Siestarjoki yhdistettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan vuonna 1812 osana Vanhaa Suomea, mutta Kankaankylän kaupunginosa siirrettiin kuuluvaksi Pietarin kuvernementtiin 1842. Kun asetehdasta ympäröinyt 14 neliökilometrin laajuinen alue erotettiin suuriruhtinaskunnasta vuonna 1864 ja liitettiin Pietarin kuvernementtiin, lupasi keisari Aleksanteri II Suomelle vastineeksi Petsamon. Tämä toteutui vasta Tarton rauhassa vuonna 1920. Luovutetut alueet tarkoittavat yleensä alueita, jotka Suomi joutui luovuttamaan Neuvostoliitolle talvisodan päättäneessä rauhanteossa vuonna 1940 ja liittyen jatkosodan päättäneeseen rauhantekoon vuonna 1944. Nämä luovutetut alueet käsittivät noin kymmenesosan siitä pinta-alasta, joka oli Suomella vuosina 1920–1940 ja alueilla asui yli 400 000 asukasta eli 11 prosenttia silloisesta väkiluvusta. Tämän lisäksi Suomi on luovuttanut pysyvästi Neuvostoliitolle vuonna 1947 Jäniskosken–Niskakosken alueen niin sanottuina saksalaissaatavina osana sotakorvauksia, sekä vuonna 1920 Tarton rauhassa kansalaiskokouksissa vuosina 1918 ja 1919 Suomeen liittymisestä sopineet Repolan ja Porajärven kunnat. Tätä ennen Suomen suuriruhtinaskunnasta on liitetty Venäjään vuonna 1842 osin ja vuonna 1864 kokonaan Siestarjoen kaupunki.
Talvisodasta, jatkosodasta ja vuoden 1947 aluemyynnistä aiheutuneiden alueluovutusten maantieteelliset alueet
Näihin alueluovutuksiin kuuluivat osa Virolahtea, Virolahden saaristo ja pääosa Säkkijärven kuntaa Kymenlaaksosta, Suomenlahden ulkosaaret, joista läntiset sijaitsivat Suomen ja Viron rannikkojen välissä kuten Suursaari, Tytärsaari, Säyvö, Itä-Viiri, Länsi-Viiri ja Ruuskeri, sekä itäinen ryhmä, johon kuuluivat Lavansaari, Peninsaari, Seiskari ja Koukouri, jotka olivat taas osa luovutettua Karjalaa. Muutoin luovutettuun Karjalaan kuuluivat Viipurinlahti saarineen ja rannikkoineen, Karjalankannas ja Karjalankannaksen ja nykyisen Suomen rajan väliin jäävä alue Etelä-Karjalaa, Laatokan Karjala, Raja-Karjala sekä Pohjois-Karjalasta pääosa silloisesta Pälkjärven kunnasta ja Ilomantsin kunnasta luovutetut osat. Pohjoisempana erillään näistä luovutetuista alueista oli Kuusamon ja Sallan itäosat sekä yhteinäinen alue, johon kuuluivat Jäniskosken–Niskakosken alue Inarin kunnasta, Petsamo kokonaisuudessaan, sekä Jäämeren rannalla Keskisaarennon kannaksen länsiosa, Kalastajasaarennon niemimaan läntinen osa, sekä Barentsinmeressä olevat Heinäsaaret.
Luovutettujen alueiden maantieteelliset erityispiirteet
thumb|[[Petsamo|Petsamon rantaviivaa Grense Jakobselvista kuvattuna.]]
Barentsinmeri ja siellä sijaitsevat Heinäsaaret
Heinäsaaret ovat kaksi puutonta ja matalaa saarta Barentsinmeressä. Saariryhmään kuuluu kaksi saarta; Pieni Heinäsaari ja Iso Heinäsaari. Saarten kasvillisuus on rehevää ruohostoa, ja siellä on rikas linnusto. Itse Barentsinmeri johon Suomella oli yhteys ennen 1944 vuoden Moskovan välirauhaa, on Pohjoiseen jäämereen kuuluva reunameri Euroopassa, ja joka on suhteellisen syvä mannerjalustalla sijaitseva meri, jonka keskisyvyys on 230 metriä, ja suurin syvyys on 450 metriä.
Kalastajasaarento
Samoin Kalastajasaarento on lähes saarimainen Barentsinmeren ympäröimä niemi. Kalastajasaarento on hiekkakiven muodostamaa ylätasankoa, joka kallistuu loivasti luoteeseen, ja jota peittää pääosin tundrakasvillisuus. Korkein kohta on 299 metriä merenpinnasta kohoava Einatunturi saarennon etelärannalla.
Keskisaarento ja Pumanginniemi
Keskisaarento on Kalastajasaarennon mannermaahan yhdistävä kannas. Keskisaarento on hiekka- ja kalkkikivestä muodostunut ylätasanko, joka nousee jyrkästi Barentsinmerestä ja jota peittää pääosin tundrakasvillisuus. Keskisaarennon Läntinen osa tunnettiin nimellä Pummanginniemi.
Jäämeren rannikko
Jäämeren rannikkoa halkovat jylhät vuonot ja lahdet. Vuonorannikkoa ympäröivät tunturit, kuten Parkkinatunturit, Isovuori, Trifonavaara ja Siebruoaivi, jotka ovat suurimman eli Petsamovuonon läheisyydessä. Petsamo kuuluu kallioperänsä puolesta samaan Fennoskandian peruskallioalueeseen kuin sen länsipuolella oleva Suomen Lappi ja itäpuolinen Kuolan niemimaa. Yleisimmät kivilajit ovat graniitti ja gneissi.
Petsamon tunturimaa
Petsamon tunturimaa käsittää alueen Paatsjoen itäpuolelta aina vuonorannikolle asti. Tyypillisiä maisemia ovat useat matalahkot ja loivapiirteiset tunturiryhmät, koivumetsiä kasvavat ylängöt, aapasuot ja mahtavat jokilaaksot. Petsamon alue on runsasjärvistä, ja tuntureillakin on pieniä järviä.
Petsamon metsämaa
Petsamon metsämaa, jota on myös Tuuloman Lapiksi kutsuttu, käsittää pääasiassa Lutto- ja Jaurujoen vesistöalueet Alue muistuttaa paljon sen länsipuolista Inarin järvimaata, mutta Petsamon puolella järviä on vähemmän, ja maastonmuodot eivät ole yhtä vaihtelevia. Kuusi- ja koivumetsiä on enemmän, kun taas Inarin puolella on enemmän mäntymetsiä.
Kuusamon luovutettu alue
Kuusamon luovutetulla aluueella sijaitsevat suuret järvet, kuten Paanajärvi ja Tavajärvi. Näitä järviä ympäröivät tunturit, kuten Tavajärven pohjoispuolella sijaitseva Nuorunen. Nuorusen korkeus merenpinnasta on 577 metriä, ja se on tällä hetkellä Karjalan tasavallan korkein kohta. Paanajärvellä sijaitsee Ruskeakallion 60 metriä korkea pystykallioseinämä.
Raja-Karjala ja Länsi-Karjalan ylänköalue
Raja-Karjala ja Länsi-Karjalan ylänköalue oli pääasiassa harvaan asuttua tai asumatonta metsäistä erämaata, jonka maisemaa leimaavat pitkät ja kapeat harjut sekä lukuisat järvet ja suot. Alueen kallioperä on pääasiassa gneissigraniittia, ja maanpinnan korkeus vaihtelee 100 ja 200 metrin välillä. Maaperä koostuu yleisimmin murtosorasta, mutta myös vierinsoraharjuja on runsaasti. Eloperäisistä maalajeista yleisin on suoturve. Yleisimpiä suotyyppejä olivat karut rämeet ja rahkanevat. Harjut ovat yleensä luode–kaakko-suuntaisia ja niiden korkeus vaihtelee muutamasta metristä pariinkymmeneen metriin. Vedenjakajaseutuna alueen järvet jakaantuvat eri vesistöjen kesken. Metsien yleisin puu on mänty, jonka lisäksi pienialaisia kuusikoita esiintyy tuoreimmilla mailla. Lehtomaisia metsiä on harvakseltaan.
Laatokan Karjala
Laatokan Karjalassa sijaitsi ns. vihreä vyöhyke, jossa kalkkikivipohjaisen maaperän vuoksi kasvaa yli 500 puu- ja kasvilajia. Alue on ollut asuttua jo tuhansia vuosia seudun ilmaston ja hedelmällisen maaperän vuoksi. Lähimpänä Laatokan rantaa tyypillisiä maisemia ovat Laatokan saaristo, vuonomaiset lahdet ja korkeat mäkimaat. Saaristossa ja Laatokan rannikon läheisyydessä on lukuisia linnavuoria.
Laatokka
Laatokka on Euroopan suurin järvi, ja sen vesipinta-ala on 17700 neliökilometriä, pituus on 219 kilometriä, ja suurin leveys on 130 kilometriä. Sen keskisyvyys on 52 metriä. Entisen Suomen osuus Laatokasta on syvempää kuin vanha Venäjän osuus, jossa syvin kohta 225 metriä sijaitsee Valamon saaren edustalla. Laatokka on myös maailman 14. suurin järvi, ja sen vesitilavuus on 908 kuutiokilometriä. Järven pinta on vain neljä metriä merenpinnan yläpuolella, ja Laatokassa on yli 500 saarta. Järvi laskee Nevajoen kautta Suomenlahteen. Laatokassa elää yli 40 luonnonvaraista kalalajia ja uhanalainen laatokannorppa.
Valamon saaristo
Suurista Laatokan saarista sijaitsee kaukana rannasta ainoastaan Valamo. Se sijaitsee keskellä Pohjois-Laatokkaa noin 40 kilometriä Sortavalasta etelään. Valamon saaristoon kuuluu noin 50 saarta, joiden yhteispinta-ala on 36 neliökilometriä. Pääsaaren lisäksi pienemmistä saarista tunnetuin on Hanhipaasi, joka on Laatokan pohjasta nouseva puuton sammaleen ja kukkakasvien peittämä kallioluoto. Sen rannat ovat äkkijyrkät ja viettävät jyrkästi aina 80 metrin syvyyteen saakka.
Meri-Karjala ja Suomenlahden rannikko
Läntisessä Merikarjalassa Suomenlahden alla oleva peruskallio on osa Baltian kilpeä. Se on Euroopan vanhinta peruskalliota. Mannerjäätikkö painoi ja muokkasi Baltian kilpeä, jonka jääkauden jälkeinen kohoaminen jatkuu edelleen. Viipurinlahdelta itään rannat ovat saaneet nykyisen muotonsa vasta joitakin tuhansia vuosia sitten. Sedimenttikertymät tasoittavat rantaviivaa ja luovat hiekkarantoja, joista tunnetuin lienee Terijoen rannikko, jossa maisemia hallitsee 25 kilometriä pitkä hiekkaranta.
Suomenlahden ulkosaarten itäinen ryhmä
Suomenlahden ulkosaaret ovat itäisen Suomenlahden ulkomerellä sijaitseva, useasta kymmenestä saaresta koostuva saaristo. Näistä itäisen ryhmän muodostavat Lavansaari ja Seiskari  saaristoineen. Muihin Suomenlahden ulappasaariin verrattuna Seiskari on matala. Sen saariryhmään kuului 33 saarta, luodot ja karikot mukaan lukien 50 nimettyä. Seiskari on hiekkakankainen saari. Ennen sotia saaresta oli noin 60% metsää, lähinnä mäntykangasta ja kuusikkoa. Saaren itärannalla on laaja hiekkadyynialue ja saarta ympäröivät sorasärkät. Lampia tai järviä on saarella muutama. Lavansaari on suurin saari omassa saariryhmässään johon kuuluu 22 saarta. Lavansaari muodostuu kahdesta osasta; varsinaisesta pääsaaresta ja kapean vetokannaksen yhdistämästä Suisaaresta. Näiden välinen kannas saattaa kovalla myrskyllä jäädä veden alle. Saaren korkein kohta 30 metriä merenpinnasta, ja saaressa on yksi järvi ja kaksi lampea. Saari on suurimmaksi osaksi hieta- ja hiekkakangasta. Saaren metsät ovat pääasiassa kuusi- tai mäntymetsää ja kosteikot ovat joko kuusta kasvavaa korpea tai puuttomiksi soistuneita.
Suomenlahden ulkosaarten läntinen ryhmä
Suomenlahden ulkosaarien läntisestä ryhmässä tunnetuimmat saaret ovat Suursaari ja Tytärsaari jotka sijaitsevat Suomen ja Viron rannikon välissä. Ihan Viron rannikon edessä on moreenisoran muodostamia saaria, kuten Säyvö, Itä-Viiri, Länsi-Viiri ja Ruuskeri. Suomenlahden ulappasaaret on jäänne noin 1700–1800 miljoonaa vuotta sitten syntyneestä Alppien kaltaisesta Svekofennidien poimuvuoristosta, tämän vuoksi niiden kallioperä poikkeaa Viron ja Suomen rannikon kallioperästä. Suursaaressa on neljä vuorenhuippua joista Lounatkorkia kohoaa 176 metriin asti. Kallioperä idässä ja korkeammilla kukkuloilla on porfyyriä, lännessä gneissiä ja liusketta. Saaren itäosassa on muutamia hiekkarantoja. Suursaaressa on neljä järveä ja yksi lampi. Suursaari on pääasiassa peruskalliota, jolla kasvaa harvakseltaan mäntyjä. Havumetsän lisäksi alavammilla alueilla on jonkin verran lehtipuita. Merilintuja on saaren ympäristössä runsaasti ja lähistön matalilla saarilla on ollut suuria määriä harmaahylkeitä ja itämerennorppia. Tytärsaari on suurimmaksi osaksi mäntyä kasvavaa hiekkakangasta. Saaren kosteikot ovat joko kuusta kasvavaa korpea tai puuttomiksi soistuneita. Rannoilla esiintyy leppämetsiköitä. Saaren korkein kohta on Kaunismäki, jonka huippu kohoaa 50 metriin merenpinnasta. Tytärsaaressa on runsaasti myös rantahiekkadyynejä. Kymmenen kilometriä Tytärsaaresta kaakkoon on Tiukrunnin matalikko.
Viipurinlahti
Viipurinlahti on Suomenlahden itäosassa sijaitseva pohjoiseen työntyvä merenlahti. Viipurinlahden etelärajana voidaan pitää Koivistonniemen kärjessä olevasta Pullinniemestä Kuninkaansaaren kautta Säkkijärvelle Vilaniemeen kulkevaa linjaa. Saimaan kanavan eteläpää on Viipurinlahden äärimmäisessä perukassa Suomenvedenpohjassa, jonka yhdistävät muuhun lahteen Viipurin kaupungissa olevat salmet kuten Linnansalmi. Viipurinlahdessa on paljon saaria, joista suurimmat ovat Uuraansaari, Ravansaari ja Essaari lahden keskiosassa, Revonsaari Viipurinlahdesta etelään työntyvässä Makslahdessa sekä Kuninkaansaari lahden suulla. Viipurinlahteen laskee useita jokia.
Luovutetun Kymenlaakson rannikko
Virolahden rannikolla peruskallio on monin paikoin paljaana, rantaviiva on rikkonainen ja meren hiomia kallioita ja hiekkarantoja sekä saaristoa on paljon. Iso luovutetulle alueelle jäänyt saari Paatio oli suurelta osin karu, vain pohjoispuoli oli tasaista viljelykelpoista maata. Säkkijärveen kuului pohjoisosassa kumpuilevasta maastosta muodostunut ylämaa ja eteläosan tasaisempi entinen merenpohja. Suomenlahdella on lisäksi joitakin saaria kuten Teikarsaari. Säkkijärven ja Virolahden alueella laskevat Suomenlahteen useat joet.
Luovutettujen alueiden kaupungit ja kauppalat sekä muut taajaan asutut alueet
Suurista asutuskeskuksista luovuteltuille alueille jäivät kolme kaupunkia ja kaksi kauppalaa. Suurin näistä oli Viipurin kaupunki, joka oli Kaakkois-Suomen ja silloisen Viipurin läänin keskus. Tämän lisäksi luovutellu alueella olivat, Laatokan rannalla olevat Käkisalmen ja Sortavalan kaupungit, jotka olivat omien alueidensa aluekeskuksia; Käkisalmi Itä-Kannaksen ja Sortavala Laatokan Karjalan. Kauppaloista luovutelulle alueelle jäivät Suomenlahden rannalla sijaitseva Koivisto ja Laatokan rannalla oleva Lahdenpohja.
Muita mainittavia väestön keskittymiä olivat Suomenlahden saarten Lavansaari ja Seiskari, jotka olivat Suomen tiheimmin asuttuja kuntia, sekä Enson tehdasyhdyskunta Jääskessä.
Luettelo luovutettujen alueiden korkeimmista kohdista
Muita mainittavia korkeita paikkoja luovutetuilla alueilla, on luovutetun Karjalan alueella Suojärvellä sijaitsevat Viirunvaara, Moisenvaara, Kuuttivaara, Hautavaara ja Suojärven länsirannan Pönttösenvaara, Nasareinvaara ja Rasvasenvaara sekä Korpiselän korkein kohta 194 metriä korkea Honkavaara Ala-Tolvajärven itärannalla. Karjalan Kannaksen korkein kohta taas on Raudun Kivisyrjä (205 m).
Luettelo luovutettujen alueiden yli sata kilometriä pitkistä joista
Muita mainittavia jokia Petsamon alueella on Luttojokeen laskeva Akkajoki, Jaurujokeen laskeva Anterinjoki, Paatsjokeen laskevat Kornettijoki ja Nautsijoki, sekä Barentsinmereen laskevat Vaalesjoki ja Vuoremijoki
Muita mainittavia jokia Sallan ja Kuusamon alueella on Itämereen Kemijoen ja Tenniöjoen kautta laskeva Kuolajoki ja Paanajärven kautta Vienanmereen laskeva Sovajoki.
Muita mainittavia jokia luovutetun Karjalan alueella on Pieliseen laskevat Tolvajoki ja Volgajoki, Laatokaan laskevat Hiitolanjoki, Jänisjoki, Miinalanjoki, Taipaleenjoki, Tohmajoki, ja Tulemajoen kautta Laatokkaan laskeva Kollaanjoki, sekä Vuoksen kautta Laatokkaan laskevat Helisevänjoki, Ilmeenjoki, Kuunjoki, Kuurmanjoki, Norsjoki, Salmenkaitajoki, Yskjoki ja Unterniskanjoki. Suomenlahteen taas laskevat luovutetun Karjalan joista Kilpeenjoki, Rajajoki, Urpalanjoki, Vaalimaanjoki, Santajoki, Tervajoki, Vilajoki, Rakkolanjoki ja siihen laskeva Hounijoki. Viipurinlahteen taas laskevat Nisajoki ja Rokkalanjoki sekä Juustilanselkään laskevat Juustilanjoki ja Perojoki.
Luettelo luovutettujen alueiden suurimmista kannaksista
thumb|Barentsinmeri, jossa ovat aiemmin Suomelle kuuluneet Heinäsaaret, ja osittain Suomeen kuuluneet Kalastasaarennon niemimaa sekä Keskisaarennon kannas.
Luettelo luovutettujen alueiden yli kymmenen kilometriä pitkistä lahdista
thumb|upright|Viipurinlahti thumb|Petsamonvuonon Liinahamarinlahtea 1930-luvulla.
Muita mainittavia vuonoja Petsamon alueella on Barentsinmeressä olevat Maattivuono, Peuravuono, Pikku-Maattivuono ja Vuoremivuono. Mainittava lahti luovutetun Karjalan alueella on Sortanlahti Laatokan lounaisrannalla, joka oli tärkeä satama Suomeen kuuluessaan. Muita mainittavia lahtia Suomenlahdella ovat Saimaan kanavan ja Viipurin Linnasaaren väliin jäävät Suomenvedenpohja ja Juustilanselkä, joita pitkin tapahtuu laivaliikenne Saimaan kanavalta Viipurinlahdelle.
Luettelo luovutettujen alueiden suurimmista järvistä
thumb|Laatokan rantaa vanhan [[Vuohensalo|Vuohensalon kalastajasataman kohdalta.]] thumb|Paanajärvi
Muita mainittavia järviä Petsamon alueella on Paatsjokeen kuuluvat Höyhenjärvi, Pitkäjärvi ja Töllevinjärvi. Näiden lisäksi merkittäviä järviä Petsamon alueella ovat Kuotsjärvi, Lounojärvi, Näsykkäjärvi, Piedsjärvi, Trifonajärvi, Ylä-Akkajärvi ja Ylä-Njaannamjärvi.
Mainittavia järviä luovutetun Sallan alueella on Ahkiojärvi ja Jyrhämäjärvi.
Muita järviä Raja-Karjalassa ovat Kanajärvi, Keskijärvi, Korpijärvi, Luglajärvi, Muntaanjärvi, Paastojärvi, Korpiselän Petäjäjärvi, Vieksinkijärvi, Viiksinselkä, Suojoen vesistön Yläjärvi ja Ägläjärvi.
Karjalankannaksen järviä ovat Haukkajärvi, Helisevänjärvi, Juoksemajärvi, Jääskijärvi, Kaltovesi, Muolaan Kirkkojärvi, Mertjärvi, Noskuanselkä, Punnusjärvi, Ostamojärvi, Suulajärvi, Yläjärvi, Yskjärvi ja Äyräpäänjärvi.
Suurista järvistä osittain Suomen puolella on Pyhäjärvi Kiteellä. Muita osin Suomen puolelle jääneitä järviä ovat Kurkelanjärvi Parikkalassa, Pitkäjärvi Rautjärven Metsäkylässä sekä Pukalus ja Suokumaanjärvi Lappeenrannassa.
Viipurinlahteen yhteydessä olevia järviä Saimaan kanavan vuoksi ovat Juustilanselkä ja Ventelänselkä.
Luovutettujen alueiden suuria sisävesisaaria
Muita mainittavia sisävesisaaria luovutetuilla alueilla ovat Laatokan ulapalla olevat Hanhipaasi, Heinäsenmaa, Jalaja, Mökerikkö, Kugrisaari, Rahmansaari, Verkkosaari, Vossinoinsaari sekä Valamon saariston saaret.
Luovutettujen alueiden merialueiden suuria saaria
Muita mainittavia merialueiden saaria luovutetuilla alueilla ovat Barentsinmeressä olevat Heinäsaaret, sekä Inkerin rannikolla oleva Seiskari, joka oli Lavansaaren tavoin Suomen tiheimmin asuttuja kuntia.
Luovutettujen alueiden kansallis- ja luonnonpuistot
Kivennavan kuntaan kuulunut Raivola oli tunnettu Lintulan lehtikuusimetsästä, joka aikanaan oli Suomen suurin lehtikuusikko. Metsä istutettiin 1700-luvulla Pietari Suuren aloitteesta laivanrakennuspuun tuottamiseksi. Puusto on siperianlehtikuusta (Larix sibirica), joka oli lähtöisin Uralin ja Arkangelin alueilta. Nykyään metsä on säilynyt suojelutoimien ansiosta. Pisimmät puut ovat yli 50 metriä pitkiä, ja parhaimmillaan puuta on yli 1000 kuutiometriä hehtaarilla.
Nykyisin luovutetulla alueella olevia luonnonsuojelualueita on muun muuassa Murmanskin alueella Kantalahden luonnonpuisto, johon kuuluvat mm. Petsamon alueella olevat Heinäsaaret. Karjalan tasavallassa taas on Paanajärven kansallispuisto, joka sijaitsee luovutetun Kuusamon alueella rajautuen Suomen puolella Oulangan kansallispuistoon. Luovutetussa Karjalassa on nykyisin useita luonnonsuojelualueita, kuten Laatokan saariston kansallispuisto, Valamon saariston luontopuisto, Haukkajärven suojelualue sekä Äyräpäänjärven luonnonsuojelualue Karjalan Kannaksella. Monreposin Valtion historiallinen arkkitehtuuri- ja luonnonsuojelumuseo sijaitsee Viipurin länsipuolella. Suomenlahdella on Ramsarin sopimukseen perustuva Koiviston saarien kosteikkojensuojelualue, sekä Itäisen Suomenlahden luonnonpuisto joka rajautuu lännessä Suomen puolella olevaan Itäisen Suomenlahden kansallispuistoon.
Muita luovutettuihin alueisiin ja valtakunnan rajaan tai rajavartioalueeseen rajautuvia suuria luonnonsuojelualueita nykyisen Suomen puolella on, aiemmin mainittu Itäisen Suomenlahden kansallispuisto, Joussuo Lappeenrannassa, Parikkalassa Laatokan Karjalassa oleva Siikalahden luonnonsuojelualue sekä Ilomantsissa olevat Petkeljärven kansallispuisto ja Koitajoen alue. Pohjoisempana luovutettuihin alueisiin rajautuu Kuusamossa Virmajoen suojelualue, Vapalammen-Syvälammen-Lohilammen soidensuojelualue ja Oulangan kansallispuisto sekä Sallassa Salla- ja Sorsatunturin luonnonsuojelualueet. Petsamon ja Jäniskosken alueisiin rajautuu Suomesta Urho Kekkosen kansallispuisto, Inarin retkeilyalue sekä Tsarmitunturin ja Vätsärin erämaat.
Törmäyskraatterit luovutetuilla alueilla
thumb|Jänisjärvi
Jänisjärveä pidettiin Lappajärven tapaan pitkään tulivuorijärvenä, tulivuoriteorian "todisti" geologi Pentti Eskola tutkittuaan vuonna 1920 järven Selkäsaarien kallioita ja impaktiittia. Myöhemmin Neuvostoliiton aikana järvi paljastui meteoriittikraatteriksi.
Aiemmin luovutettujen alueiden maantiede
Tässä kappaleessa käsitellään Tarton rauhassa luovutettujen ja kansalaiskokouksissa vuosina 1918 ja 1919 Suomeen liittymisestä sopineiden Repolan ja Porajärven kuntien, sekä suuriruhtinaskunnan aikaan Venäjään vuonna 1842 osin ja vuonna 1864 kokonaan liitettyn Siestarjoen kaupungin maantiedettä.
Repolan kunta rajoittui lännessä Suomeen. Pinta-alasta suurin osa on metsää ja vesistöjä. Repola kuuluu pääosin Länsi-Karjalan ylänköön, ja sen maisemaa leimaavat kumpuileva moreenitasanko sekä lukuisat harjut ja järvet. Suurimmat järvet ovat Vuoksen vesistöön kuuluvat Lieksajärvi, Roukkulanjärvi, Tuulijärvi ja Torasjärvi.
Porajärven kunnan pinta-ala oli noin 10 000 neliökilometriä. Se rajoittui lännessä Suomeen. Pinta-alasta 99,4 prosenttia on metsää. Seudun maisemaa leimaavat luoteis-kaakkoissuuntaiset harjut ja niiden välissä levittäytyvät suot. Tärkein joki on Kivijärvestä kaakkoon virtaava Suunujoki. Muita jokia ovat Gumarina, Irsta, Lomtšezerka ja Megri. Suurimmat järvet ovat Jänkäjärvi, Tširnijärvi, Soutujärvi, Himolanjärvi, Roikonniemenjärvi, Suununjärvi, Vonkajärvi, Tšuudojärvi, Tumasjärvi ja Märätjärvi.
Siestarjoki sijaitsee 35 kilometriä Pietarin keskustasta luoteeseen Suomenlahden ja Raja- eli Siestarjoen muodostaman Roslivajärven välisellä kannaksella. Siestarjoki oli Venäjän ja Suomen rajapaikkakunta vuodesta 1812 toiseen maailmansotaan, ja osa Suomen suuriruhtinaskuntaa 1812–1864.
Laivurinkatu
right|thumb|Laivurinkatu Merikadulta pohjoiseen nähtynä. Vasemmalla Ensipuistikko. right|thumb|Laivurinkatu 17. right|thumb|Laivurinkatu Tehtaankadun risteyksestä etelään päin nähtynä. Vasemmalla [[Eiran sairaala, oikealla Eiran puisto.]] right|thumb|Laivurinkatu Tehtaankadun risteyksestä pohjoiseen nähtynä. Katu jakautuu tässä kahteen haaraan. Vasemmalla [[Tehtaanpuisto.]] right|thumb|Laivurinkadun pohjoispää ja Viiskulma. Vasemmalla Laivurinkadun vanhin rakennus, niin sanottu [[Primula (yritys)|Primulan talo.]] Laivurinkatu on noin 600 metrin pituinen katu Helsingin eteläisessä kantakaupungissa. Se ulottuu Merikadulta, Merisataman läheisyydestä Viiskulmaan. Sen eteläosa Merikadulta Tehtaankadulle saakka on rajana Eiran ja Ullanlinnan kaupunginosien välillä, kun taas pohjoisosa Tehtaankadulta Viiskulmaan on rajana Punavuoren ja Ullanlinnan välillä.
Tehtaankadun pohjoispuolella Laivurinkatu jakautuu kahteen eri tasossa kulkevaan haaraan, joista itäisempi kulkee pengerrettynä jyrkkään kallionrinteeseen. Tämä ylempi haara on yksisuuntainen etelästä pohjoiseen ja selvästi alempaa haaraa kapeampi; alempi haara sen sijaan on kaksisuuntainen. Tehtaankadun risteyksessä Laivurinkatu tekee myös selvän mutkan, samoin pohjoisempana kohdassa, jossa Vuorimiehenkatu päättyy Laivurinkadun ylempään haaraan.
Tehtaankadun eteläpuolella Laivurinkadun ajorata ja suurelta osin länsipuolinen jalkakäytäväkin on päällystetty nupukivillä, jalkakäytävän reuna osittain mukulakivillä.
Laivurinkadun eteläisenä jatkeena on Meripuiston poikki kulkeva jalankulkutie Merikadulta Merisatamanrantaan.
Rakennuksia ja puistoja kadun varrella
right|thumb|250px|Eiran aikuislukio, entinen Helsingin ranskalais-suomalainen koulu Laivurinkadun varrella. right|thumb|250px|Villa Johanna Laivurinkadun varrella. Suuri osa Laivurinkadun ja varsinkin sen eteläosan varrella sijaitsevista rakennuksista on 1900-luvun alussa rakennettuja jugendtyylisiä asuintaloja. Tehtaankadun eteläpuolella ne ovat yleensä kolmikerroksisia, kadun pohjoisosan varrella korkeampia. Ehkä kuuluisin niistä on Uno Staudingerin rakennuttama ja Selim A. Lindqvistin suunnittelema, vuonna 1905 valmistunut Villa Johanna osoitteessa Laivurinkatu 25. Alkuperäisistä jugendtaloista on kuitenkin muutamia purettu, esimerkiksi Pietarinkadun kulmassa sijainnut talo Laivurinkatu 11–13, jonka paikalle 1960-luvulla rakennettiin moderni kerrostalo. Kadun varrella sijaitsevia julkisia rakennuksia ovat 1950-luvulla rakennettu entinen Helsingin ranskalais-suomalaisen koulun rakennus, jossa nykyisin toimii Eiran aikuislukio, sekä Tehtaankadun risteyksessä Eiran sairaala.
Vanhin rakennus Laivurinkadun varrella on Viiskulmassa Pursimiehenkadun kulmassa sijaitseva Selim A. Lindqvistin suunnittelma, vuonna 1890 valmistunut ns. Primulan talo. Siihen on myöhemmin rakennettu lisää kerroksia Talon alakerrassa on kaksi ravintolaa. Aiemmin katutasossa toimi pitkään Primulan omistama ravintola Laivuri.
Muutoin Laivurinkadun varressa sen länsipuolella on enimmäkseen puistoja. Kadun eteläpäässä sen varressa on Ensipuistikko, jonka nimenä on välillä ollut myös Laivurinpuisto. Tehtaankadun risteyksen eteläpuolella on Eiran puisto kukkaistutuksineen, pohjoispuolella Tehtaanpuisto. Rakennuksia Laivurinkadun varrella on tällä puolella ainoastaan Pietarinkadun jatkeen molemmin puolin sekä viimeisessä korttelissa ennen Viiskulmaa.
Historia
right|thumb|250px|Laivurinkadun talorivi Eiran silloin vielä rakentamattomilta kallioilta nähtynä [[Signe Branderin kuvaamana vuonna 1909. Kuvan keskeltä alkavan Pietarinkadun oikealla puolella oleva kulmatalo purettiin 1960-luvulla. Helsingin kaupunginmuseon kuvakokoelmat.]] right|thumb|250px|Emma Mäkisen turvakoti Meri- ja Laivurinkatujen kulmassa 1920-luvulla. Helsingin kaupunginmuseon kuvakokoelmat.
Skepparegatan -niminen katu sisältyi jo Helsingin eteläosia varten vuonna 1875 vahvistettuun asemakaavaan. Kadun aiottu linjaus kulki kuitenkin nykyistä idempänä, sillä alueen suunniteltu katuverkko poikkesi huomattavasti nykyisestä ja nykyisen Tehtaanpuiston paikalle suunniteltiin noin kolme kertaa laajempaa puistoaluetta, jonka itäreunaa pitkin tämä katu olisi kulkenut. Tätä kaavaa ei kuitenkaan toteutettu, vaan suunnitelmia muutettiin vuonna 1887, jolloin vahvistetussa asemakaavassa Laivurinkatu sai nykyisen linjauksensa.
Vuoden 1887 asemakaavassa Helsingin eteläosiin suunniteltiin laajaa tehdasaluetta, mistä Tehtaankadun nimi yhä muistuttaa. Siitä kuitenkin luovuttiin jo 1900, jolloin alue Laivurinkadun eteläosan molemmin puolin päätettiin muuttaa asuntoalueeksi.
Laivurinkadun eteläpäähän Emma Mäkinen perusti 1880-luvulla turvakodin langenneille naisille ja orpolapsille. Vuonna 1923 samaan rakennukseen sijoitettiin Helsingin kaupungin vastaanotto- ja havaintokoti, joka vuonna 1941 siirrettiin uuteen rakennukseen Sofianlehtoon. Puretun turvakodin alueelle rakennettiin sittemmin Helsingin ranskalais-suomalaisen koulun rakennus sekä Merikadun kulmassa oleva asuinkerrostalo.
Vuosina 1949–1974 Laivurinkatua pitkin liikennöi Helsingin ainoa johdinautolinja nro 14, jolla oli päätepysäkki aluksi Tehtaankadun risteyksessä, myöhemmin kadun eteläpäässä.
Tunnettuja asukkaita
Talossa Laivurinkatu 9 on aikoinaan asunut useita huomattavia henkilöitä: kenraali Stepan Haparoff, kuvanveistäjät Jussi Mäntynen ja Laila Pullinen, kirjailija Yrjö Soini (Agapetus) sekä kansanedustaja Hilja Pärssinen.
Kadun toisella puolella talossa Laivurinkatu 4–6 ovat asuneet diplomaatti ministeri Hjalmar J. Procopé ja hänen siellä syntynyt poikansa Victor Procopé sekä akateemikko ja filosofi Georg Henrik von Wright, jonka muistoksi talon pihamuuriin on kiinnitetty muistolaatta.
Nimen alkuperä
Nimi Skepparegatan vahvistettiin vuonna 1887. Suomenkieliseksi käännösnimeksi vahvistettiin vuonna 1909 Laivurikatu ja vuonna 1928 nykyinen muoto Laivurinkatu. . Nimi kuuluu samaan merenkulkuun viittavien nimien ryhmään kuin läheiset Kapteeninkatu ja Laivanvarustajankatu.
Haarapääskyt
Haarapääskyt (Hirundo) ovat pääskyjen heimoon kuuluva varpuslintusuku. Haarapääskyjen sukuun kuuluu BirdLifen mukaan neljätoista lajia. Joissain lähteissä (esimerkiksi ITIS) on mainittu haarapääskylajeja huomattavasti enemmän.
Herman Liikanen
Herman Liikanen (13. toukokuuta 1835 Ristiina – 13. huhtikuuta 1926 Kuhmalahti) oli suomalainen vapaustaistelija, joka osallistui 1860-luvulla Giuseppe Garibaldin joukoissa Italian vapaustaisteluun sekä tanskalaisten puolella Tanskan-Saksan sotaan. Myöhemmin Liikanen oli lähes puoli vuosisataa Suomen Hypoteekkiyhdistyksen palveluksessa.
Elämäkerta
Liikasen vanhemmat olivat torppari, haudankaivaja Otto Vilhelm Liikanen ja Leena Hämäläinen. Liikanen kävi 1849–1850 Mikkelin alkeiskoulua ja sai sen jälkeen vielä yksityisopetusta rovasti Olsonilta. Hän yritti suorittaa yksityisesti ylioppilastutkinnon 1854, mutta ei onnistunut siinä.
Krimin sodan sytyttyä samana vuonna Liikanen pääsi aliupseeriksi ruotuväkeen Turun ja Porin läänin I pataljoonan Halikon komppaniaan. Hän siirtyi 1855 Kuopion pataljoonaan ja osallistui Haminan puolustamiseen heinäkuussa 1855. Saman vuoden elokuussa Liikanen kuitenkin erosi armeijasta sairaalloisuuden takia. Hän toimi tämän jälkeen maanjako-oikeuden sihteerinä Mikkelissä, kruununmakasiinin hoitajana Helsingissä sekä kotiopettajana Räisälässä tohtori J. E. Schwindtin ja pastori E. W. Strengin perheissä.
Liikanen seurasi aktiivisesti maailmantapahtumia sanomalehdistä. Vuonna 1861 hän päätti lähteä Italiaan liittyäkseen vapaaehtoisena Giuseppe Garibaldin joukkoihin, jotka taistelivat Italian yhdistämisen puolesta Itävallan keisarikuntaa vastaan. Hän liittyi lokakuun lopulla 1861 kenraali Türrin johtamaan unkarilaislegioonaan, jonka tarkoituksena oli hyökätä Itävallan hallitsemaan Unkariin sen vapauttamiseksi. Tämä hanke ei kuitenkaan toteutunut ja legioona hajosi 1862.
Palattuaan Suomeen Liikanen oli Viaporin linnoituksen komentajan eversti V. Theslöfin palveluksessa. Kun Preussin ja Tanskan välille syttyi 1864 sota Schleswig-Holsteinin alueen omistuksesta, Liikanen oli niiden 11 suomalaisvapaaehtoisen joukossa, jotka lähtivät taistelemaan tanskalaisten puolella. Liikanen osallistui Alsin saarella käytyyn Dybbølin taisteluun ja haavoittui oikeaan sääreen. Hän joutui potemaan tätä vammaansa koko kesän ja syksyn 1864. Liikanen ylennettiin 1865 Tanskan armeijan luutnantiksi ja nimitettiin Dannebrogin ritarikunnan jäseneksi. Hän sai myös Tanskan valtion myöntämään eläkkeen, jota hän nautti kuolemaansa saakka.
Liikanen palasi Suomeen 1865 ja sai paljon julkisuutta suomalaisen lehdistön palstoilla. Samana vuonna hän pääsi Suomen Hypoteekkiyhdistyksen palvelukseen kirjanpitäjäksi ja oli tässä toimessa aina 79-vuotiaaksi saakka. Liikanen tunnettiin suomalaisuusaatteen harrastajana ja J. V. Snellmanin kannattajana ja ystävänä. Liikanen osallistui vielä vuonna 1914 Kööpenhaminassa pidettyyn Dybbölin taistelun 50-vuotismuistojuhlaan ja pääsi tällöin muun muassa päivällisille Tanskan kuninkaan luo.
Jäätyään eläkkeelle 1914 Liikanen vietti viimeiset vuotensa sukulaisten luona Helsingissä, Kuhmalahdella ja Hirvensalmen Hietasessa. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Herman Liikaselle on pystytetty rintakuva Roomaan Villa Lanten lähelle Giuseppe Garibaldin puistoon.
Herman Liikasen elämästä on vuonna 1945 julkaistu erityisesti pojille suunnattu, todellisuuteen perustuva seikkailukirja Suomalainen vapaustaistelija.
Anatude
Anatude on Antti Tuiskun yhdestoista studioalbumi, joka julkaistiin 15. syyskuuta 2017. Albumin tuottajana toimi Jurek.
Arvostelut
Helsingin Sanomien Oskari Onnisen mukaan albumilla on hittejä ja osumia, mutta se ”voi tuntua turhan helpolta ja varmistelevalta”. Etelä-Suomen Sanomien Arttu Seppäsen mielestä levyllä on valitettavan paljon toisintoa En kommentoi -levyn kanssa. Radio Novan Iiro Myllymäki kritisoi albumin lyhyttä kestoa, mutta kehui tuotantoa raikkaaksi.
Forssan lentokenttä
Forssan lentokenttä sijaitsee Forssassa, noin kaksi kilometriä kaupungin keskustasta kaakkoon. Lentokenttää ylläpitää Forssan Seudun Ilmailuyhdistys ry. Kentällä on etenkin purjelento- ja lennokkitoimintaa.
Vuonna 2006 kentän kiitotietä siirrettiin jonkin verran pituussuunnassa, kun sen lounaiskärki jäi uuden kadun alle.
Ymir (sarjakuvahahmo)
Ymir on Marvel-kustantamon luoma superroisto. Hahmo perustuu norjalaiseen, mytologiseen Ymiriin. Ymirin ensiesiintyminen tapahtui Journey Into Mystery -lehden numerossa 97. Hahmon loivat Stan Lee ja Jack Kirby.
Historia
Ymir on vanhin ja kaikkein voimakkain huurrejättiläisistä. Olentojen suuri koko, kestävyys ja valtaisa voima on tehnyt niistä asgardilaisten pahimpia vihollisia jo vuosituhansien ajan.
Ymir on koko rotunsa kantaisä. Hänen ulkomuotonsa poikkeaa kuitenkin suuresti nykyisistä huurrejättiläisistä, jotka muistuttavat enemmän suurta ihmistä. Ymir ja useat hänen rotunsa ensimmäisistä jäsenistä tunnettiin myös nimellä jääjättiläiset.
Ymirin nykyiset vaiheet ja sijainti on tuntematon.
Voimat & varusteet
Ymir on yli 300 metriä pitkä huurrejättiläinen ja valtavasti voimakkaampi kuin yksikään rotunsa toinen jäsen. Ymir nostaa yli 100 tonnia (joka on ylin voimaluokitus Marvel-universumissa). Ymir on myös hyvin pitkäikäinen, mahdollisesti kuolematon. Hänen kehonsa muistuttaa jäätä sen eri muodoissa ja ellei Ymir kykenisi luomaan hyvin valtavan kylmiä pakkasaaltoja itsestään, hän sulaisi korkeammissa lämpötiloissa.
Ymirin keho on kuitenkin hyvin vastustuskykyinen haavoja vastaan ja vaikka hänen jäinen muotonsa murenisikin, Ymir kykenee tahtoessaan sulauttamaan ne takaisin itseensä. Ymir kykenee lisäksi ulottuvuuksienväliseen teleportaatioon.
Ymir kylmettää jatkuvasti ruumiinsa ympärillä olevaa ilmaa ja kykenee luomaan ympärilleen pakkasaaltoja. Lisäksi hän kykenee tahtoessaan jäädyttämään mitä tahansa koskeekin, kuten elävää kudosta, materiaa tai jopa ilmaa. Tämän kyvyn tarkka alkuperä on hämärän peitossa, mutta sen arvellaan johtuvan magiasta. Myös Ymirin suosima taisteluase, valtava jäänuija saattaa olla Ymirin itse luoma.
Ymir muissa medioissa
Marvel: Ultimate Alliance-pelissä Ymir on yksi pelin pomohahmoista.
Adygeian kansallishymni
Adygeian kansallishymnin on sanoittanut Iskak Šumafovitš Mašbaš ja säveltänyt Umar Hatsitsovitš Thabisimov. Se otettiin virallisesti käyttöön 25. maaliskuuta 1992.
Sanat adygeiksi
АДЫГЭ РЕСПУБЛИКЭМ И ГИМН
Адыгэ чlыгушъ, терэl.
Щызэгурыlоу щэрэl.
Жъыу:
Шlум факlу, лъыкlуат,
Республикэу тиунэ дах.
Егъэхъу, зыlат,
Республикэу тигугъэ лъаг -
Уилъэнкън хъишъэр фэlуат.
Дунаим ичlыпlэ шlагъор
Neuenburg am Rhein
Neuenburg am Rhein on kaupunki Saksassa Baden-Württembergin osavaltiossa Reinin varrella lähellä Sveitsin ja Ranskan rajaa. Kesäkuun 2022 lopussa siellä oli 12 459 asukasta. Freiburgiin ja Sveitsin Baseliin on alle 30 kilometriä, Schwarzwald on alle kymmenen kilometrin päässä ja Vogeeseille on noin 30 km.
Adygeian kansallishymni
Sanat adygeiksi
Нахьыжъмэ тэ къытфыхах,
Neuenburg am Rhein
Alueen matkailijoita houkutellaan pyöräilemään, melomaan tai harjoittamaan kullanhuuhdontaa.
Keisari Fredrik II nimesi kaupungin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan Valtakunnankaupungiksi vuonna 1219.
Adygeian kansallishymni
Sanat adygeiksi
Ахэмэ ялlыгъэ-шlагъэ
Лlэшlэгъумэ къызэlэпах.
Уитыгъэ нэфи ншъхьащыт.
Россием зыкlэ ущыщэу
Ащ гукlи ущышъхьафит.
Тэ тыщыlэфэ - егъашlэмъ -
Тичlыгоу тыгур щlэщт.
Тиуашъуи, тыгъи бэгъашlэ
Тфэхъоу тикlасэу тиlэщт.
Sanat venäjäksi
ГИМН РЕСПУБЛИКИ АДЫГЕЯ
Земля адыгская - милая сердцу страна,
Наша душа - пусть живет, -
Пусть будет согласие всегда
Припев:
Иди к добру, двигайся дальше,
Республика - наш счастливый дом.
Поднимайся расправляй крылья,
Умножай славу народов своих.
Одно из прекрасных мест мира
Нашими предками выбрано для нас
Их мужество, их отвага
Века передают друг другу.
Все тягости у тебя позади,
И солнце твое над тобой.
Ты - частица России славной,
И сердцем в ней ты свободна.
Пока мы живы - вечно
Земля будет в нашем сердце.
И вечны будут для нас
И солнце родное, и небо.
Kosmos 47
Kosmos 47 oli neuvostoliittolainen miehittämätön testilento. Se laukaistiin 6. lokakuuta ja laskeutui takaisin Maahan 7. lokakuuta.
Connecticut Western Reserve
thumb|300px|Connecticutin aluevaatimukset lännessä. Connecticut Western Reserve oli Luoteisterritoriossa sijainnut maa-alue, jota Connecticutin siirtokunta ja myöhemmin Connecticutin osavaltio vaati itselleen. Alue kuuluu nykyään Ohiolle. Kuningas Kaarle II oli luvannut alueen Connecticutille vuonna 1662.
Connecticut luopui osasta aluevaatimuksistaan vuonna 1786, Yhdysvaltain vapaussodan jälkeen. Luoteisterritorio perustettiin 1787. Connecticut jatkoi kuitenkin Western Reserven itäisen osan omistamista. Pian alue myytiin osissa Connecticut Land Companylle, joka myi sen uudisasukkaille.
Nykyään useat ohiolaiset instituutiot käyttävät Western Reserve -nimeä. Nähin lasketaan muun muassa Western Reserve Academy ja Case Western Reserve University.
Wisaksil Wangek
Wisaksil Wangek (s. 8. joulukuuta 1986 Si Sa Ket, Thaimaa) on thaimaalainen ylemmän kärpässarjan nyrkkeilijä ja painoluokan WBC liiton hallitseva maailmanmestari.
Ammattinyrkkeilyura
Wangek ryhtyi ammattinyrkkeilijäksi vuonna 2009. Uran alku ei ollut lupaava sillä Wangek hävisi ensimmäisen nyrkkeilyottelunsa Akira Yaegashille teknisellä tyrmäyksellä kolmannessa erässä. Ura ei jatkunut lupaavasti Wangekin hävitessä uransa viidestä ensimmäisestä ottelusta kolme ja yksi päättyi tasatulokseen. Vuonna 2013 Wangek kohosi WBC liiton maailmanmestariksi voittamalla Yota Saton kahdeksannessa erässä tuomarin keskeyttäessä ottelun. Wangek menetti WBC liiton mestaruuden vuonna 2014 hävitessään kamppailun teknisellä päätöksellä kahdeksannessa erässä. Ottelussa Wangekin ja Carlos Cuadrasin päät olivat osuneet yhteen. Päiden törmäys oli aiheuttanut Cuadrasille haavan, jonka vuoksi tämä ei kyennyt jatkamaan ottelua ja Wangek tuomittiin häviäjäksi tuomarien pisteiden perusteella.
Vuonna 2015 Wangek voitti WBC liiton haastajaottelussa Jose Salgadon. Vuonna 2017 Wangek voitti Roman Gonzalezin enemmistöpäätöksellä kaksitoistaeräisessä ottelussa ja kohosi WBC liiton mestariksi toisen kerran urallaan.
Bonus (televisiosarja)
Bonus oli suomalainen MTV3-kanavalla vuosina 2002-2004 esitetty tietokilpailuohjelma. Ohjelmaa juonsi Jussi Halli. Ohjelma kuvattiin Helsingin Messukeskuksessa.
Ohjelman kulku
Kahdessa alkukierroksessa kolme kilpailijaa yrittävät kerätä rahaa finaalikierrosta varten vastaamalla oikein esitettyihin kysymyksiin. Alkukierroksien voittaja valitsi toisen kilpailijoista finaalikierrokselle.
Olli Vainio (jääkiekkoilija)
Olli Vainio (s. 23. huhtikuuta 1994 Tampere) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskan-joukkue Södertälje SK:ssa. Vainio laukoo oikealta.
Ura
Vainio aloitti jääkiekkoilun 7-vuotiaana Pirkkalan Pingviineissä. Hän siirtyi noin 10-vuotiaana Tampereen Ilveksen nuorempiin D-junioreihin. Vainio voitti B2-nuorten SM-hopeaa vuonna 2011. Kaudella 2011–2012 hän oli Ilveksen B-nuorten tehokkain puolustaja tehoilla 7+9=16. Kaudella 2013–2014 Vainio toimi seuran A-nuorten kapteenina. Kaudella 2014–2015 hän sijoittui tehoilla 8+30=38 koko A-nuorten SM-liigan puolustajien pistepörssissä toiseksi edellään vain Bluesin Veeti Vainio.
Toukokuussa 2015 Vainio teki try-out -sopimuksen Ilveksen SM-liigajoukkueen kanssa. Hän sai kauden 2015–2016 kynnyksellä vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueeseen. Vainio siirtyi kauden alettua lainalle Mestis-joukkue Lempäälän Kisaan. Hän teki Ilveksessä liigadebyyttinsä 23. lokakuuta 2015 vieraissa Espoo Bluesia vastaan. Vainio merkittiin joukkueen seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 8.05 minuuttia. Vainio vakiinnutti paikkansa Ilveksen vakiokokoonpanossa kevätkaudella ja hän pelasi SM-liigassa kaikkiaan 25 runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Vainio pelasi yhtä monta ottelua LeKissä keräten yhden syöttöpisteen. Ilveksen SM-liigakauden päätyttyä hän siirtyi "yli-ikäisenä" vahvistamaan Ilveksen A-nuoria kevään 2016 pudotuspeleihin. 2. huhtikuuta 2016 toisessa finaaliottelussa vieraissa Espoo Bluesia vastaan Vainio sai syöttöpisteen joukkueelle Suomenmestaruuden ratkaisseeseen 1–2-osumaan, kun Otto Koivula ohjasi hänen laukauksensa maaliin. Maaliskuun 2016 lopulla Vainio solmi Ilveksen kanssa 1+1-vuotisen jatkosopimuksen.
Karhulan ilmailukerhon lentomuseo
Karhulan Ilmailukerhon lentomuseo on ilmailumuseo Kymin lentokentällä Kotkassa. Ilmailukerhon ensimmäinen liitokone Harakka I laitettiin talteen jo vuonna 1959. Museotoiminta alkoi elokuussa 1992, kun Suomen ilmavoimat luovutti kerhon säilytykseen Fouga CM 170 Magister FM-43 koneen. Syksyllä 1995 valmistui 600 neliömetrin museohalli. Vuonna 1945 perustettu Karhulan Ilmailukerho ylläpitää Kymissä sotavuosina toimineen Hävittäjälentolaivue 34:n perinnettä. Kymin kenttä rakennettiin sotavuosina 1942–1943 Messerschmitt Bf 109 -koneilla toimivalle laivueelle.
Entisöintiprojektit
Kansainvälisen majakka- ja majakkalaivaviikonlopun lauantaipäivän OI-kutsumerkillisten aamatööriradioasemien toimintapäivänä, mm. 2017, on pidetty lentomuseota radioasemapaikkana OI5AY:lle.
Olli Vainio (jääkiekkoilija)
Ura
Vainio putosi kaudella 2018–2019 varsin pieneen rooliin Ilveksessä ja hän teki 45 runkosarja- ja kahdessa playoff-ottelussa vain kolme syöttöpistettä. Vainio haki kauden aikana pelintuntumaa myös kahden ottelun verran lainalla Mestis-joukkue KOOVEE:stä. Elokuussa 2019 Ilves lainasi hänet 2. marraskuuta 2019 asti kestäneellä sopimuksella Rauman Lukkoon, kun joukkue tarvitsi paikkaajaa Vili Laitisen loukkaantumiselle sekä Ville Heinolan ja Tarmo Reunasen osallistumisille NHL-harjoitusleireille. Maajoukkuetauolla Vainion sopimus Ilveksen kanssa purettiin yhteisymmärryksessä ja hän siirtyi kevääseen 2021 asti ulottuvalla sopimuksella Porin Ässiin. Vainio teki Lukossa ja Ässissä lopulta SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehtyään yhteensä tehot 6+15=21. Kaudella 2020–2021 hän nousi joukkueen kapteenistoon. Vainion kausi jäi loukkaantumisen vuoksi kuitenkin vain 23 ottelun mittaiseksi. Toukokuussa 2021 hän teki Ässien kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Kaudella 2021–2022, marraskuussa 2021 Ässiä palasi valmentamaan Vainiolle Ilveksestä tuttu Karri Kivi. Vainio jakoi joukkueen sisäisen tehotilaston voiton Rami Määtän kanssa lukemalla +5.
Muuta
Vainio valmistui ylioppilaaksi Pirkkalan yhteislukiosta keväällä 2013.
RN Aquila (1840)
RN Aquila oli Italian kuninkaalliseen laivastoon yhteysalua.
Valmistus
Bourbonien laivasto osti Britteinsaarilla valmistetun kauppa-aluksen, joka oli laskettu vesille 1840. Alus liitettiin Regia Marinaan 1861.
Palvelus
Alus luokiteltiin 1863 2. luokan avisoksi. Se poistettiin palveluksesta 1875.