cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
12. divisioona (talvisota)
Marras-joulukuu 1939 divisioonan alueen eteläosassa
12. divisioonaan alun perin kuulunut JR 36 alistettiin IV armeijakunnan eteläosien tapahtumien vuoksi 13. divisioonan esikunnalle ja sen siirtyi kokonaisuudessaan Pyhäjärven ja Kotajärven väliselle alueelle. Alueella mainittu rykmentti oli puolustusvastuussa yhtenäisen johdon alaisena 20. joulukuuta alkaen. Mainittu rykmentti osallistui muun muassa 27. joulukuuta tehtyyn hyökkäykseen Lavajärvelle. Kyseisen hyökkäyksen tavoitteena oli katkaista neuvostojoukkojen pohjoinen huoltoreitti. Hyökkäys jouduttiin kuitenkin keskeyttämään. Samana päivänä 12. divisioonan esikunnan alaisuudessa toiminut (edellisenä päivänä muodostettu Taisteluosasto Valkama, johon kuului jo aiemmin mainittu I/JR 34 sekä Eskadroona Kevyt osasto 12:sta ja yksi patteri) hyökkäsi idempänä kohti Uomaata päästen neuvostojoukkojen huoltotien läheisyyteen ja pystyen tämän jälkeen häiritsemään puna-armeijan huoltoliikennettä tammikuun 1940 alulle saakka.
Tammikuu 1940 Kollaanjoen alueella
IV armeijakunnan esikunta siirsi heti vuoden aluksi määräyksellään Kollaanjoen rintamalta pois alueen käytännössä ainoan reserviyksikön (Kevyt osasto 12:ta). Siirto liittyi armeijakunnan suunnitelmaan suuresta vastahyökkäyksestä Laatokan Karjalan eteläosassa (pääosin 13. divisioonan vastuualueella). Kollaan taistelualueelle jäin näin ollen enää neljän pataljoonan ja kahden patteriston käsittämät suomalaisjoukot.
Tästä joukkojen vähentämisestä huolimatta jatkoivat suomalaisjoukot aktiivista toimintaansa ja muun muassa 5.–6. tammikuuta suomalaiset hyökkäsivät saaden hallintaansa jälleen Kollaanjoen itärannalla olevia asemia rautatien ja Koivujärven lohkoilla. Seuraavan viikon aikana neuvostojoukot pyrkivät toistuvilla hyökkäyksillään ajamaan suomalaisjoukot takaisin joen länsirannalle siinä kuitenkaan onnistumatta.
Tammikuun 1940 alkupuoli oli Kollaan rintamalla muuten sangen rauhallista aikaa. Koska alueelle oli jäänyt vain noin neljä pataljoona suomalaisjoukkoja ja kuitenkin peräti kaksi jalkaväkirykmentin esikuntaa päätti 12. divisioonan esikunta siirtää JR 35:n esikunnan divisioonan vastuualueen eteläosaan muodostetun Taisteluosasto Tiikerin esikunnaksi. Kollaalle jääneet joukot nimettiin 14. tammikuuta taisteluosasto Räiskäksi, jonka esikunnaksi jäi siis JR 34:n esikunta. Kollaalle jääneiden yksiköiden komentajaksi tuli everstiluutanatti V. Teittisen sairastuttua everstiluutnantti Harry Kinnunen (JR 35:n aiempi komentaja).
15. tammikuuta alkaen alkoi suomalaisjoukoille tihkua tietoja siitä, että Kollaanjoen taistelualueelle olisi saapumassa toinenkin neuvostoyhtymä. Asia varmistui 18. tammikuuta kun erään partiokahakan jälkeen todettiin erään kaatuneen puna-armeijalaisen kuuluneen Neuvostoliiton 164. divisioonaan. Tammikuun puolenvälin tienoilla suomalaisjoukot keskittyivät lähinnä linnoitustöihin ja partiointiin. Molempia toimia hankaloitti kireät pakkaset ja muun muassa 17. tammikuuta mitattiin Kollaalla pakkaslukemaksi –42 astetta.
19. tammikuuta havaittiin neuvostojoukkojen nostaneen ilmaan tähystyspallon Näätäojan tietämillä. Seuraavana päivänä puna-armeijan ilmavoimat lisäsivät toimintaansa suomalaisten etulinjaa vastaan. Muutenkin alueella tehtiin jatkuvasti havaintoja neuvostoliiton joukkojen aktiivisuuden lisääntymisestä ja niiden levittäytymisestä rintaman molempien sivustojen suuntaan. Uusi hyökkäys oli siis odotettavissa.
21. tammikuuta kello 8.50 puna-armeijan uusi hyökkäys alkoi aiempaa voimakkaammalla tykistötulella. Koko mainitun päivän ajan neuvostojoukot hyökkäilivät suomalaisten etulinjaa vastaan tykistön ja noin kahdenkymmenen hyökkäysvaunun tukemina. Päivän aikana neuvostojoukot saavuttivat vähäisiä aluevoittoja, jotka kuitenkin seuraavan yön kuluessa saatiin vallattua takaisin suomalaisjoukkojen vastahyökkäyksin. Seuraavana päivänä puna-armeijan tykistön tulitus jatkui etulinjaa vastaan, mutta neuvostojoukkojen aktiivisuuden todettiin suuntautuneen erityisesti Kollaanjoen rintaman sivustoihin.
24. tammikuuta neuvostojoukot saivat haltuunsa yhden tukikohdan taistelualueen pohjoisosassa, joka saatiin kuitenkin vallattua takaisin 25. tammikuuta iltapäivällä raskain tappioin. Jälkimmäisenä päivänä taisteluosasto Räiskän nimi vaihtui Taisteluosasto Haiksi. Päämajan alueelle länsi-Kannakselta siirtämä Jääkäripaljoona 1:n komentaja ja sen 1. komppania saapuivat Kollaanjoen rintaman pohjoisosaan. Samaan aikaan puna-armeijan joukkojen aktiivisuuden lisääntyessä Kollaanjoen rintaman eteläosassa ryhdyttiin sinne keskittämään suomalaisten osalta lisäjoukkoja. Lähipäivien aikana alueelle saapui muun muassa SissiP 4 ja divisioonan oman kevyen osaston eskadroona.
Tammikuun lopulla alkoi Kollaanjoen rintaman pohjoisosassa neuvostojoukkojen aiheuttama paine helpottamaan, mutta taistelualueen eteläosassa puna-armeijan joukkojen todettiin muun muassa rakentavan tietä suomalaisjoukkojen eteläpuolitse jälkimmäisten selustaa kohden. 31. tammikuuta Jääkäripataljoona 1:n joukot yrittivät hyökkäystä tietä tekevien joukkojen kimppuun, mutta suomalaisjoukot törmäsivät vahvoihin varmistusjoukkoihin ja hyökkäys pysähtyi.
Tammikuun lopussa neuvostojoukkojen paine Kollaanjoen rintaman etulinjaa vastaan jatkui ankarana muun muassa tykistötulen ja panssarivaunujen jatkuvan esiintymisen muodossa. Merkittävämpiä hyökkäyksiä ei alueella kuitenkaan tapahtunut.
Tammikuu 1940 divisioonan alueen eteläosassa
IV srmeijakunnan aloittaessa suurhyökkäystään 6. tammikuuta 12. divisioonan joukoista oli hyökkäysalueella jo aiemmin mainutun Taisteluosasto Valkaman joukot ja 13. divisioonalle alistettu JR 36 (joka oli runkona aiemmin perustetussa Taisteluosasto Tykissä). Molemmat taisteluosastot määrättiin 12. divisioonan esikunnan komentoon 12. tammikuuta alkaen.
12. divisioonan vastuualue Uomaan ja Lemetin välisellä tielinjalla laajeni noin 12 kilometrillä 12. tammikuuta kun IV AKE alisti Taisteluosasto Tykin 12. divisioonalle.
14. tammikuuta IV AK:n esikunta käski 12. divisioonan vallata Uomaan kylän ja pitää sen. Uomaan kylän valtaamisen tarkoituksena oli katkaista lopullisesti neuvostojoukkojen pohjoinen huoltoreitti. Tehtävää varten 12. DE perusti alueen joukoista Taisteluosasto Tiikerin ja alisti sille lisäjoukkoja pataljoonan verran. Taisteluosaston esikunnaksi siirrettiin Kollaanjoen rintamalta JR 35:n esikunta.
17. tammikuuta aloitettu hyökkäys ei johtanut itse Uomaan kylän valtaukseen neuvostojoukkojen sitkeän vastarinnan vuoksi. Tärkein tavoite kuitenkin saavutettiin Uomaan kylän länsipuolella kun suomalaisjoukot pääsivät etenemään Uomaan ja Lemetin väliselle tielle. Uomaan motti alkoi hahmottua, tosin se oli vielä eteläiseltä sivultaan täysin auki.
20. tammikuuta TstOs Tykki aloitti saamansa käskyn mukaisesti hyökkäyksen Lavajärven alueella ja onnistuikin katkaisemaan tien kylän itäpuolelta. Seuraavana päivänä TstOs Tykki jatkoi hyökkäystään itään ja saavuttikin pahimmat vastarintapesäkkeet kiertäen yhteyden idempänä taistelleeseen TstOs Tiikeriin 22. tammikuuta klo 23.30. Jälkimmäisen nimi muuttui 25. tammikuuta alkaen Taisteluosasto Ruusuksi.
Jatkotaisteluiden seurauksena 12. divisioonan Lavajärven ja Uomaan väliselle alueelle muodostui neljä mottia. Motit olivat (lännestä itään lueteltuina) :
Helmikuu 1940 Kollaanjoen alueella
Neuvostojoukkojen aktiivinen toiminta Kollaanjoen alueella väheni helmikuun ensimmäisen viikon jälkeen ja loppukuu sujui taistelualueella hieman rauhallisemmissa merkeissä taistelutoiminnan suhteen. Päämajan alistettua 23. divisioonan IV armeijakunnalle 11. helmikuuta päätettiin 12. divisioonan sodan alusta asti rintamataisteluissa palvelleet joukot vapauttaa pois rintamasta.
13. helmikuuta päämaja käski kuitenkin Karjalankannaksen tapahtumien vuoksi 23. divisioonan siirtyä pois Laatokan Karjalasta. Alueelle jätettiin kuitenkin JR 69 ja KevOs 23. Ensin mainitun yksikön siirtyminen Kollaanjoen rintamaan alkoi 18. helmikuuta vastaisena yönä yhden JR 69:n pataljoonan vapauttaessa yhden JR 34:n pataljoonan.
Seuraavien öiden kuluessa vaihdettiin pois muidenkin Kollaanjoen rintamassa sodan alusta asti taistelleet pataljoonat. Itse Kollaanjoen rintamassa tilanne pysyi rauhallisena aina kuun loppuun asti, mutta molemmilla sivuistoilla Neuvostojoukkojen todettiin rakentavan teitä korpialueiden halki, joten uusi hyökkäys Kollaanjoen alueella oli odotettavissa. Alueella jo todettujen joukkojen lisäksi neuvostoliiton 8. armeija keskitti Kollaanjoen rintamaa vastaan uutena divisioonana 128. divisioonan ja osia aiemmin hieman pohjoisempana taistelleesta 75. divisioonasta. Ensimmäiset tiedot jälkimmäisen divisioonan etenemisestä Kollaanjoen pohjoispuolisilla korpialueilla saatiin 21. helmikuuta ja alueelle uutena yhtymänä saapuneen puna-armeijan 128. divisioonan etenemisestä eteläisillä korpialueilla saatiin 27. helmikuuta alkaen.
Helmikuu 1940 divisioonan alueen eteläosassa
Taisteluosasto Tiikeri joutui helmikuun alussa taisteluihin Uuksunjoen rintamalla, jossa neuvostojoukkojen vakavin yritys päästä motittautuneiden joukkojensa avuksi tapahtui 5. helmikuuta. Noin pataljoonan vahvuisen joukon suorittama hyökkäys kuitenkin torjuttiin. Tämän jälkeen taisteluosasto pyrki valtaamaan Uomaan motin 10. ja 12. helmikuuta, mutta yritykset epäonnistuivat. Uuksujoen rintama hiljeni helmikuun puolenvälin jälkeen taisteluosaston torjuttua puna-armeijan mottien avustusyrityksen 17. helmikuuta.
Taisteluosasto Ruusun tehtävänä oli helmikuun alussa vain estää motittautuneiden neuvostojoukkojen ulosmurtautumisyritykset. 14.-16. helmikuuta välisenä aikana käydyissä taisteluissa onnistui taisteluosastolle alistettu II/JR 37 kukistamaan läntisimmän motin (Lavajärven motti).
Saarijärven ja Siiran tienhaaran motit jatkoivat taisteluaan ilmasta toimitetun huollon turvin. 21. helmikuuta aloitettu hyökkäys johti Saarijärven eteläpuolella olleen motin antautumiseen. Aivan helmikuun lopulla myös Siiran tienhaaran motin odotettiin purkautuvan vain parin kilometrin päähän edenneen hiihto-osaston suojiin. Motti ei kuitenkaan purkautunut ja osa avuksi lähetetyistä puna-armeijan yksiköistä joutui jopa vetäytymään motin suojiin. 29. helmikuuta yritti II/JR 36 motin valtausta, mutta menestys jäi vähäiseksi.
Sissitoiminta alueella jatkui koko kuukauden ajan, mutta neuvostojoukkojen varmistettua tielinjan tehokkaasti sekä jopa valaistua sen 10. helmikuuta alkaen muuttui toiminta huomattavasti aiempaa hankalammaksi.
Maaliskuu 1940 Kollaanjoen alueella
thumb|left|300px|Kartta Kollaan taisteluista maaliskuussa 1940 Puna-armeijan uusi suurhyökkäys Kollaanjoen taistelualueella alkoi kiivaalla tykistötulella 2. maaliskuuta kello 6.30. Tulivalmistelua seurasi suoraan rintamassa olleiden puna-armeijan 56. ja 164. divisioonien hyökkäys suomalaisten linjaa vastaan koko sen leveydeltä. Suurhyökkäyksen ensimmäisen päivän aikana neuvostotykistön arvioitiin ampuneen jopa 30 000–40 000 laukausta, suomalainen tykistö pystyi ampumaan vajaa tuhat laukausta. Suomalaisjoukot ryhtyivät saman päivän aikana vastahyökkäykseen Kollaanjoen rintaman pohjoissivustalla etenevää neuvostoliiton 75. divisioonaa vastaan. Kollaanjoen varsinaisen rintamalinjan eteläpuolisilla korpialueilla puna-armeijan 128. divisioona aloitti etenemisensä kohti suomalaisjoukkojen selustaa (suomalaisten taholta oletettiin etenevien joukkojen olevan vain erillisiä hiihtojoukkoja ja vasta sodan viimeisinä päivinä suomalaisille selvisti tosiasia, että eteläisellä sivustalla eteni kokonainen divisioona). Iltapäivällä neuvostojoukojen onnistui vallata SissiP 4:n yksi tukikohta (jota yritettiin tuloksetta saada takaisin seuraavana päivänä).
3. maaliskuuta neuvostojoukkojen tykistötuli oli hieman laimeampaa, mutta siitä huolimatta puna-armeijan yksiköt pystyivät murtautumaan suomalaisten asemiin maantien suunnalla Kollaanjärven eteläpäässä. Suomalaisten onnistui kuitenkin iltaan mennessä tuhota asemiinsa edenneet neuvostojoukot. Tilanne Kollaanjoen rintaman eteläpuolella alkoi kuitenkin heiketä nopeasti puna-armeijan 164. ja 128. divisioonan edetessä metsään raivaamiaan useita tieuria pitkin kohti länttä. 12. divisioonan esikunta perusti taistelualueen eteläiselle korpisivustalle uuden esikunnan, joka sai nimekseen Taisteluosasto Silppu ja jonka johtoon tuli eteläisen korpisivustan joukot. Seuraavat kolme päivää olivat itse Kollaanjoen rintamassa hieman hiljaisempia, mutta sivustoilla etenevät neuvostojoukot pääsivät hitaasti etenemään. 4. maaliskuuta yritti JR 34 joukot hyökätä eteläisellä korpisivustalla edenneiden ilmeisesti jopa rykmentin vahvuisten neuvostojoukkojen sivustaan, mutta hyökkäys pysähtyi puna-armeijan joukkojen torjuntaan. Seuraavaksi päiväksi suunniteltiin uutta hyökkäystä eteläiselle korpisivustalle edenneitä neuvostojoukkoja vastaan, mutta sitä lykättiin paikallisen komentajan pyynnöstä (perusteena joukkojen väsymys) alkavaksi 6. maaliskuuta. Aloitettu hyökkäys pysähtyi puna-armeijan joukkojen vastarintaan. Edellisenä päivänä Kollaanjoen varsinaisen rintaman pohjoispuolella neuvostojoukkojen onnistui saada haltuunsa alueita Ahvenlammen ja Kivijärven alueella. 7. maaliskuuta eteläisellä korpialueella jouduttiin vetäytymään hieman, mutta uusissä asemissa pystyttiin puolustautumaan aivan taistelualueen eteläisintä osaa lukuun ottamatta.
Muutaman päivän hiljaisemman jakson jälkeen aloittivat puna-armeijan joukot uuden laajemman hyökkäyksen myös itse Kollaanjoen rintamassa aamulla 7. maaliskuuta. Hyökkäyksen alkupäivänä suomalaisjoukot saivat torjutuksi kaikki neuvostojoukkojen hyökkäykset linjassa. Seuraavan päivän iltapäivällä neuvostojoukot onnistuivat tekemään sisäänmurron alueen läpi johtavien maan- ja rautatien välisellä alueella.
thumb|250px|Kuvassa [[20 ItK 35 Br 12. divisioonan esikunnan suojana Loimolassa talvisodan lopulla.]] 9. maaliskuuta neuvostojoukot uusivat hyökkäyksensä ja onnistuivat murtautumaan suomalaisasemiin Kollaanjoen rintamassa rautatien molemmin puolin. Paikalla olleiden suomalaisjoukkojen onnistui kuitenkin vastahyökkäyksin palauttaa etulinja taas haltuunsa. Taisteluiden kuluttavuudesta käy esimerkiksi se, että eräs suomalaiskomppania (6./JR 69) menetti kaatuneina tai haavoittuneina kaikki kolme jäljellä ollutta upseeriansa. Päivän aikana sekä IV armeijakunnan esikunta että 12. divisioonan esikunta ryhtyi keskittämään alueelle lisäjoukkoja (joukkojen vähyyden vuoksi siirrot olivat lähinnä komppanioiden ja jopa yksittäisten joukkueiden siirtoja).
10. ja 11. maaliskuuta edellisten päivien tapahtumat toistuivat neuvostojoukkojen vallatessa suomalaisten etulinjaa itse Kollaanjoen rintamassa, mutta tällä kertaa 12. divisioonalle alistetun JR 69:n voimat eivät enää riittäneet palauttamaan etulinjaa vastahyökkäyksin takaisin suomalaisjoukoille. Kollaanjoen varsinaisen rintamalinjan pohjoispuolella neuvostojoukot olivat jälkimmäisenä päivänä päässeen etenemään noin 5 kilometriä suomalaisten selustaan tosin noin kymmenen kilometriä Loimolaan johtavista maantie- ja rautatielinjoista pohjoiseen.
12. maaliskuuta iltaan mennessä puna-armeijan yksiköiden oli onnistunut saavuttaa noin 0,5–1,5 kilometriä syvä sisäänmurto Kollaanjoen varsinaisessa rintamassa ja 12. divisioonan komentaja suunnitteli jo luopumista koko linjasta. Rintamasta saapuneet tiedot, joiden mukaan tilanne ei ollutkaan vielä kovinkaan hälyttävä ja tieto alueelle keskitettyjen lisäjoukkojen saapumisesta taistelualueelle sai divisisioonan komentajan muuttamaan suunnitelmaansa. Divisioonan esikunta antoi seuraavan yön aikana käskyt jopa Kollaanjoen etulinjan takasinvaltaamiseen johtavasta vastahyökkäyksestä. Aamupäivällä 13. maaliskuuta saatu tieto rauhansopimuksen solmimisesta johti kuitenkin jo annettujen hyökkäyskäskyjen peruuttamiseen ja käskyihin puolustusasemien pitämisestä rauhantuloon asti.
Maaliskuu 1940 divisioonan alueen eteläosassa
Maaliskuun aikana, ennen rauhan tuloa, ei 12. divisioonan eteläisellä vastuualueella ollut kovin merkittävää taistelutoimintaa lukuun ottamatta puna-armeijan hiihto-osastojen pyrkimyksiä päästä puolustautuvien suomalaisjoukkojen sivustoilta näiden selustaan. Etenevät neuvostojoukot kyettiin kuitenkin pysäyttämään. Tilanteen ollessa pääosin suomalaisten hallinnassa kyettiin alueelta siirtämään joukkoja Kollaanjoen rintamalle, mutta toisaalta myös alueella olevat Siiran tienhaaran motti ja Uomaan motti kykenivät puolustautumaan sodan loppuun asti, koska suomalaisilla ei ollut alueella enää niiden valtaamiseen riittäviä voimia.
Rauha 13. maaliskuuta 1940
Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
12. divisioona vetäytyi koko muun IV armeijakunnan mukana uudelle valtakunnanrajalle tehdyn rauhansopimuksen mukaisesti 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään 7 kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin muun muassa maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Tappiot
12. divisioona kuului talvisodassa kolmen eniten tappioita kärsineen yhtymän joukkoon. 12. divisioonan tappiot johtuivat muun muassa Kollaanjoen materiaalitaisteluista, jossa mainittu yhtymä oli koko sodan ajan päävastuullisena yhtymänä sekä hyökkäyksellisistä sotatoimista divisioonaan vastuualueen eteläosassa liittyen IV armeijakunnan mottitaisteluihin.
12. divisioonan kokonaistappiot olivat noin 1 170 kaatunutta, noin 260 kadonnutta ja noin 3 100 haavoittunutta. Tappiot olivat siis yhteenlaskettuina noin 4 530 miestä.
Merenkurkku
thumb|Merenkurkku kartalla. thumb|Kuva Norrskärin majakasta. Merenkurkku ( tai vain Kvarken) on Pohjanlahden kapein osa, joka jää Selkämeren ja Perämeren väliin, suunnilleen Vaasan ja Uumajan kaupunkien kohdalle. Leveydeltään se on noin 70–80 kilometriä.
Meriveden suolapitoisuus on Merenkurkussa noin 0,4–0,45 prosenttia.
Merenkurkun alue merisääennusteissa
Merisääennustuksissa käytetään Merenkurkun rajoille seuraavaa määritelmää: meren lounaisraja seuraa linjaa Ruotsin Järnas uddesta Suomen rannikon Halsögrundiin. Vastaavasti merialueen koillisraja seuraa linjaa Ruotsin Ratanista Suomen rannikon Stubbeniin. Merenkurkun kansainvälinen lyhennekoodi on B2, missä B on lyhennys Itämeren englanninkielisestä nimestä (the Baltic Sea).
Merenkurkun saaristo
Heinäkuussa 2006 Merenkurkun saaristoksi nimetty alue hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon Suomen ensimmäisenä luontokohteena. On huomattava, että maailmanperintöluettelon nimikkeistössä Merenkurkun saaristo käsittää ainoastaan merialueen Suomen puoleista saaristoa ja tästäkin vain osan, eikä sisällä kirjaimellisen määritelmän mukaisesti kaikkia Merenkurkun merialueen saaria. Alue lisättiin maailmanperintölistalle aiemmin listalla olleen Ruotsin Höga kustenin laajennuksena. Vuonna 2008 Unesco täsmensi kahden maan yhteisen maailmanperintökohteen nimityksen muotoon Höga kusten / Merenkurkun saaristo. Yhdessä ne muodostavat geologisen kokonaisuuden, jossa jääkauden jälkeinen maankohoaminen on nähtävissä ainutlaatuisesti. Jääkauden aikana seudulla oli enimmillään noin kolme kilometriä paksu jääpeite, joka painoi maankuorta alaspäin 800–1 000 metriä. Jäätikön sulaessa maankuori alkoi palata kohden alkuperäistä tasoaan. Alue vapautui jäätiköstä kokonaisuudessaan noin 10 000 vuotta sitten. Nykyään maa kohoaa alueella 8–8,5 millimetriä vuodessa.
Suomen puoleisesta Merenkurkun saaristosta maailmanperintökohteen kuuluu seuraavankaltainen osa:
Merenkurkun tulevaisuus
Merenkurkun yli on ehdotettu siltaa, mutta minkäänlaista poliittista päätöstä asiasta ei ole tehty.
Maankohoaminen kaventaa Pohjanlahtea erityisen voimakkaasti juuri Merenkurkusta sekä Ruotsin että Suomen puolelta. On laskettu, että vähitellen syntyy maayhteys Merenkurkun kohdalla Suomen ja Ruotsin välille ja Perämeri muuttuu järveksi. Tämän on arvioitu tapahtuvan noin 2 000 vuoden kuluttua.
Kivikkomaruna
Kivikkomaruna (Artemisia rupestris) on asterikasvien (Asteraceae) heimoon, marunoiden (Artemisia) sukuun kuuluva kasvilaji. Sen tunnusmerkkejä ovat lamoava, lähes mattomainen kasvutapa sekä syvään pariliuskaiset lehdet.
Kivikkomaruna on monivuotinen ja matalakasvuinen ruohovartinen kasvi. Sen varret voivat kasvaa noin 40 cm korkeiksi ja varsien tyviltä kasvaa runsaasti lyhyitä, maanmyötäisiä versoja. Lehdet ovat hienokarvaisia, mutta kuitenkin molemmin puolin vihreitä. Muodoltaan lehdet ovat syvään pariliuskaisia ja liuskat ovat neulamaisen kapeita. Kukkia muodostavat varret ovat pystyjä ja harvalehtisiä. Kukinnot ovat noin 0,5 cm leveitä ja nuokkuvia mykeröitä. Kehtosuomujen väri vaihtelee vihreästä ruskehtavaan, mutta varsinaiset kukat ovat keltaisia. Kivikkomaruna kukkii heinäkuusta syyskuulle.
Kivikkomaruna kasvaa kuivilla, kalkkipitoisilla heinämailla, kallioilla sekä alvareilla. Kivikkomarunaa tavataan hajanaisesti Itämeren ympäristössä, lähinnä Ruotsin ja Viron saarilla, pohjoisessa Keski-Aasiassa sekä vielä idempänä Venäjällä.
Arja Koriseva (albumi)
Arja Koriseva on Arja Korisevan ensimmäinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1990. Levy ylitti myynnillään kulta- ja platinalevyjen rajat vuonna 1991. Levyä myytiin kaikkiaan 103 000 kappaletta ja vuoden 2014 alussa se oli Suomen 55. myydyin kotimainen albumi. Albumi on julkaistu CD-levynä, vinyylilevynä ja C-kasettina. Vinyylilevy ei sisällä kappaleita ”Kun minuun kosketat” ja ”Hymyhuulet”. Levyn on julkaissut Fazer Finnlevy.
Måsa
Måsa on kylä Kemiönsaaren kunnassa. Kylä sijaitsee Kemiön pohjoisosassa meren rannalla.
Måsa rajoittuu idässä Tavastronaan, etelässä Kuggböleen ja Rugnolaan, lännessä Lillvikiin ja pohjoisessa Halikonlahteen. Måsan kyläkeskus on pienellä mäellä peltoaukion keskellä. Kylän rannoilla on hieman kesäasutusta. Tasainen peltomaa muuttuu kumpuilevaksi metsämaaksi rantaa lähestyttäessä, jossa kylän kohdalla mereen kuroutuu Myllynokan niemi. Kylään kuuluu myös Måsaholmen.
Varhaisimmat maininnat Måsasta on 1500-luvun puolivälistä. Måsan vanha kirjoitusasu on Mossa, joka tarkoittaa suota. Kylän kantatilat Östergård ja Västergård sijaitsevat yhä vanhalla kylämäellä. Kylään perustettiin viisi palstatilaa 1900-luvun alussa, jotka ovat sittemmin itsenäistyneet. Kylään on myöhemmin rakennettu vain pari uudempaa taloa.
Lehmilampi (Keuruu)
Lehmilampi on Keski-Suomessa Keuruulla Kivimäen kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,6 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kupanjoen valuma-alueella (35.66), jonka Iso Kivijärven valuma-alueeseen (35.663) se kuuluu.
Levin pujottelu 2006–2007
Levin pujottelu 2006–2007 kilpailtiin 11.–12. marraskuuta 2006. Se toimi kauden avauskilpailuna ensi kertaa, kun "alkuperäinen" avauskilpailu Söldenissä, Itävallassa jouduttiin perumaan lumenpuutteen vuoksi. Naiset ja ensimmäistä kertaa myös miehet kilpailivat Levillä.
Furigana
Furigana (, myös よみがな, yomigana tai ルビ, rubi) on japanin kielessä käytetty, kirjoitetun tekstin lukemista helpottava merkintätapa. Yleisimmin furiganalla merkitään kanji-merkkien lukutapa pienin hiragana-merkein. Tekstin kohdeyleisöstä riippuen furiganalla voidaan merkitä vain harvinaisimmat kanji-merkit, mutta erityisesti lapsille ja nuorille suunnatuissa teksteissä voidaan käyttää hyvinkin laajalti furiganaa.
Merkintätavat
Furiganalla voidaan merkitä kanji-merkkien lukutapa joko kanjin yläpuolelle (vaakatasoon kirjoitettu teksti, tai 横組み, yokogumi) tai oikealle puolelle viereen (pystyyn kirjoitettu teksti,  tai 縦組み, tategumi) pienin hiragana-merkein. Furiganat voidaan merkitä kanjikohtaisesti kunkin kanjin kohdalle, tai sanakohtaisesti kaikkien sanan kanjien mukaan keskitetysti.
Furiganaa voidaan myös merkitä katakana-merkein. Katakanoja käytetään esimerkiksi sanakirjoissa, kun on tarpeen erotella sanan kiinalaisperäinen ääntämistapa japanilaisesta ääntämistavasta. Tällöin japanilainen ääntämistapa kirjoitetaan hiraganoilla ja kiinalainen katakanoilla. Katakanoja voidaan käyttää myös vierasperäisten sanojen ja nimien tai rōmajin yhteydessä.
Käyttö
Furiganaa käytetään yleisimmin lapsille ja nuorille tarkoitetuissa teksteissä, kuten oppikirjoissa ja sarjakuvissa. Lapset eivät osaa lukea kanji-merkkejä, mutta ymmärtävät sanojen merkityksen lukemalla niiden yhteyteen kanalla merkityn ääntämistavan. Koska lapsille opetetaan hiragana ennen katakanaa, voidaan hyvin nuorille lapsille tarkoitetuissa teksteissä myös katakanat merkitä hiragana-furiganalla.
Aikuisille tarkoitetussa tekstissä vain harvinaisimmat kanjit ja poikkeavat lukutavat merkitään furiganoin. Valtamedioissa furiganalla merkitään yleensä ne kanjit, jotka eivät kuulu Japanin opetusministeriön vuonna 1981 määrittämän 1 945 yleisimmän kanjin joukkoon (jōyō-kanjit, ). Jōyō-kanjit kuuluvat Japanin koulujen perusoppimäärään, joten aikuisten voidaan olettaa osaavan ne.
Koska monilla kanjeilla on useiden peruslukutapojen lisäksi myös vain nimien yhteydessä käytettäviä harvinaisia lukutapoja, käytetään furiganaa myös sekä paikannimien että henkilöiden nimien lukuasun selventämiseksi. Sitä käytetään kartoissa sekä yleisesti rautatieasemien nimikylteissä, vaikka näiden kanjien lukutapa olisikin yleisesti tunnettu. Useissa virallisissa lomakkeissa täytyy nimi kirjoittaa sekä kanjein että furiganalla (katakanoin). Furiganaa käytetään myös esimerkiksi kiinalaisten ja korealaisten nimien lukutavan merkitsemiseksi.
Etenkin sarjakuvassa furiganaa voidaan hyödyntää myös slangi-ilmauksien, vitsien, sanaleikkien, monimielisten ilmauksien ja valheiden esittämisessä.
Frits Zernike
Frederik (Frits) Zernike (16. heinäkuuta 1888 Amsterdam – 10. maaliskuuta 1966) oli alankomaalainen fyysikko. Hänet palkittiin vuonna 1953 Nobelin fysiikanpalkinnolla vaihekontrastimikroskoopin keksimisestä. Vaihekontrastimikroskooppi mahdollistaa solujen sisärakenteen tutkimisen ilman väriaineita.
Zernike opiskeli pääaineena kemiaa ja sivuaineina fysiikkaa ja matematiikkaa Amsterdamin yliopistossa vuodesta 1905. Väitöskirjassaan hän sovelsi Gibbsin statistista mekaniikkaa, mikä oli L. S. Ornsteinin erikoisalaa. Ornsteinin ja Zerniken yhteistyön tuloksena syntyi muun muassa Ornsteinin–Zerniken yhtälö, joka kuvaa korrelaatioita monen kappaleen systeemissä integraaliyhtälön muodossa. Vuonna 1915 Zernike siirtyi matemaattisen fysiikan luennoitsijaksi Groningenin yliopistoon Ornsteinin seuraajaksi. Viisi vuotta myöhemmin hän sai täyden professuurin.
Vuodesta 1930 Zernike keskittyi optiikan alan ongelmiin ja keksi muun muassa vaihekontrastimikroskoopin. Keksintö ei tosin saanut ansaitsemaansa huomiota kuin vasta 1941 Saksassa toisen maailmansodan aikana, kun Wehrmacht alkoi valmistaa sitä teollisesti.
Kristillinen rock
Kristillinen rock on rock-musiikkia, jossa on kristillinen sanoma. Suuntaus alkoi Yhdysvaltojen länsirannikolla 1960-1970-lukujen vaihteessa hippiliikkeen yhteydessä (kts. Jeesus-liike). Kristillinen rock on kaikkein suosituinta Yhdysvalloissa, vaikka jotkut yhtyeet ovat saavuttaneet maailmanlaajuista suosiota. Yhdysvalloissa suuntaus on vahvasti kytköksissä sikäläiseen ja näennäisen suureen nykyajan kristillinen musiikki (Contemporary Christian Music) -alaan. Suomessa kristillinen rock on suhteellisen pieni ilmiö, vaikka jotkut yhtyeet ovat saaneet listasijoituksia Suomen virallisella listalla.
Kristillinen vastaus rockmusiikille (1950-1960-luku)
Perinteitä vaalivat, tunnustavat uskovat eivät suosineet rock and roll -musiikkia, kun suuntaus sai suosiota nuorison parissa 1950-luvun alussa. Vaikka varhainen rockmusiikki otti vaikutteita countrysta ja gospelmusiikista, rock kehittyi selkeimmin afroamerikkalaisista tyyleistä kuten bluesista. Yhdysvaltojen eri alueilla valkoiset, uskonnolliset ihmiset eivät halunneet altistaa lapsiaan sille, mikä oli nähty "rotumusiikkina". Sen nähtiin käsittävän kuritonta, estotonta laulua, äänekkäitä kitarariffejä ja epäsointuisia, hypnoottisia rytmejä. Musiikki oli luonteeltaan usein seksuaalista, kuten Elvis Presleyn tapauksessa. Hän tuli kiistanalaiseksi ja todella suosituksi vihjailevista lavaeleistään. Yksittäiset kristityt olivat saattaneet kuunnella tai jopa esittää rockmusiikkia monissa tapauksissa, mutta kirkon piireissä rock nähtiin anateemana.
1960-luvulla rock 'n' roll musiikki aikuistui taiteellisesti, sai maailmanlaajuista suosiota ja yleisen käsityksen mukaan yhdistettiin vastakulttuuriin. Tämä vieraannutti monet kristityt suuntauksesta. Vuonna 1966 brittiläinen, yksi aikansa suosituimmista ja vaikutusvaltaisimmista rockyhtyeistä, The Beatles, joutui vaikeuksiin yhdysvaltalaisten ihailijoidensa kanssa kun John Lennon esitti vitsaillen mielipiteen, että kristinusko teki kuolemaa ja The Beatles oli "suositumpi kuin Jeesus nyt". Yhtyeen varhaisen uran romanttiset, melodiset rockkappaleet oli nähty suhteellisen harmittomina, mutta sattuneen tapauksen jälkeen osavaltioiden kirkot järjestivät Beatles-levyjen polttorovioita ja Lennon pakotettiin pyytämään anteeksi. Myöhemmin The Beatles teki kokeiluja monimutkaisemman, psykedeelisemmän musiikkityylin kanssa ja laitosvastaisempien sanoitusten kanssa. Rolling Stones sen sijaan teki kappaleen "Sympathy for the Devil", jossa asioita katsotaan Saatanan näkökulmasta.
1960-luvun kuluessa Vietnamin sota, kansalaisoikeusliike, Pariisin opiskelijamielenosoitus sekä muut tapahtumat toimivat sytykkeinä nuorisoaktivismille ja poliittiselle vetäytymiselle tai vastustukselle, joka yhdistettiin rockyhtyeisiin, olivat ne poliittisia tai eivät. Lisäksi monet näkivät tämän musiikin edistävän siveetöntä "sex, drugs and rock and roll" -elämäntapaa, jota näkyi monien rocktähtien käytöksessä. Pian kuitenkin alkoi kasvaa näkemys, että rockmusiikissa on laajasti ideologisia ja musiikillisia mahdollisuuksia. Lukuisia uusia yhtyeitä perustettiin 1960-luvun puolivälissä ja lopussa, kun rock syrjäytti vanhemmat, hillitymmät pop-tyylit ja muuttui populaarimusiikin hallitsevaksi muodoksi. Rock piti tätä asemaa 1900-luvun loppuun saakka, jolloin hip hop ohitti sen myyntitilastoissa.
Kristillisen rockin juuret (1960-1980-luvut)
thumb|Larry Norman esiintymässä 2007. Ensimmäinen uutisoitu tapaus, jossa rockyhtye esiintyy kirkossa, oli Mind Garage vuonna 1967. Yhtyeen Electric Liturgy äänitettiin RCA Corporationille vuonna 1969 ja albumi The Liturgy julkaistiin 1970. Ilmiö nimeltä Jeesus-rock rantautui 1970-luvun alussa Suomeenkin, kun yhdysvaltalaisten Jeesus-hippien ryhmä The Sheep kiersi maan seurakunnissa ja levytti albumillisen laulujaan LP:lle nimeltä "Karitsat! The Sheep. Jeesus-rock." (1972, Finnlevy). Tuottajana toimi vain 10 vuotta myöhemmin rockmusiikin vahingollisuudesta saarnannut Leo Meller.
Amerikkalainen herätyskristillinen yhtye Resurrection Band, joka toi hard rockin mukaan kristilliseen musiikkiin 1970-luvulla. Yhtyeen keulahahmoina toimi pariskunta Wendy ja Glenn Kaiser, jotka olivat 1960-luvun lopun Jeesus-hippi-liikkeen aikana uskoon tulleita muusikkoja. Yhtye oli osa Chicagossa aikoinaan syntynyttä hyväntekeväisyysjärjestöä ja kristillistä kommuunia nimeltä Cornerstone.
Larry Norman oli suosittu kristitty rockmuusikko, joka vastusti aatteita, että rock olisi kristinuskon vastaista. Normanin kappale "Why Should the Devil Have All the Good Music?" tiivistää hänen asenteensa ja aikeensa uurtaa uraa kristilliselle rockmusiikille. Lause on lainattu uskonpuhdistaja Martti Lutherilta, joka vastasi noin, kun häneltä kysyttiin, miksi hän uudelleensanoittaa vanhoja saksalaisia juomalauluja virsiksi. Cover-versio Normanin lopun aika -aiheisesta kappaleestaan "I Wish We'd All Been Ready" oli evankelisen kristillisen elokuvan A Thief in the Night soundtrackilla. Hän esiintyi Cliff Richardin kristillisellä albumilla Small Corners kappaleellaan "Why Should the Devil Have All the Good Music?". Normania on kutsuttu "kristillisen rockmusiikin isäksi" ja "kaikkien aikojen merkittävimmäksi kristityksi rockmuusikoksi".
Kristillinen rock nähtiin lähinnä orastavan nykyajan gospelmusiikin ja nykyajan kristillinen musiikki -alan marginaalisena suuntauksena 1970-1980-luvuilla. Kristityt folk rock -esittäjät kuten Bruce Cockburn ja rock fuusio -artistit kuten Phil Keaggy saavuttivat menestystä. 1982 perustettu Scaterd Few uursi uraa kristilliselle punk rockille. 1980-luvun puolivälissä kristillinen metalliyhtye Stryper saavutti mittavaa valtavirran suosiota, kun sen albumi To Hell with the Devil oli 13 viikkoa Billboard 200 -listalla ja musiikkivideot kuten "Free" ja "Calling on You" olivat useita viikkoja MTV:llä. Yhtye sai radiosoittoaikaa menestyskappaleellaan "Honestly".
1990-luku ja nykyaika
thumb|[[Jars of Clay konsertissa Torontossa, Kanadassa 2007.]] 1990-luvulla kristillinen rock kasvoi räjähdysmäisesti. Tähän innoittivat sellaiset menestyneet yhtyeet kuten U2, Pearl Jam ja Nirvana (jotka eivät olleet kristillisiä). Muita vaikuttajia olivat Death Cab For Cutie sekä jotkut indie rock -piirien esittäjät kuten Oasis. Monet 1990-luvun suosituista kristillisistä yhtyeistä nähtiin "kristillisenä vaihtoehtorockina", mukaan lukien DC Talk, Newsboys, Jars of Clay, Audio Adrenaline, Kutless, Relient K ynnä muut. Englanninkielisten maitten ulkopuolella Oficina G3 (Brasilia), Rescate (Argentiina) ja The Kry (Kanada) ovat saavuttaneet suhteellista menestystä. Tämän vuosikymmenen aikana syntyi huomattavia buumeja kristillisissä pop, r&b ja hip hop -piireissä, kristillisissä punkpiireissä sekä kristillisissä extreme metal -piireissä.
Vaikka kristillinen rock tapasi olla protestanttisen kristinuskon ilmiö, 1980-luvun lopulla ja 1990-luvulla nousi esille monia ortodoksikristillisiä rockyhtyeitä, joista suurin osa on Venäjällä. Alisa ja Chorny Kofe ovat tästä tunnetuimpia esimerkkejä. Näiden yhtyeiden ortodoksikristilliset sanoitukset on usein yhdistetty historiallisiin ja isänmaallisiin aiheisiin, jotka kertovat muinaisesta Venäjästä.
Kristillinen vaihtoehtorock
thumb|Vaihtoehtorockyhtye [[The Violet Burning, konsertissa 2007.]]
Kristillisen vaihtoehtorockin juuret ovat 1980-luvun alussa. Varhaisimmat kristillisen post-punkin ja uuden aallon äänitteet julkaisivat sellaiset yhtyeet kuin Daniel Amos, Andy McCarroll and Moral Support, Undercover, The 77s, Adam Again, Quickflight, The Choir, Lifesavers Underground, Michael Knott ja Vector. Sincerely Paul ja Dead Artist Syndrome taas edustivat goottirockia. Rozz Williams on nimittänyt Dead Artist Syndromen laulajaa Brian Healya "kristillisen goottirockin isäksi".
1990-luvulla monet näistä yhtyeistä tekivät levytyssopimuksia riippumattomien levy-yhtiöiden kanssa, koska niiden musiikki tapasi olla sanoituksiltaan monimutkaisempaa ja usein kiistanalaisempaa kuin valtavirran kristillisessä populaarimusiikissa. Varhaisia riippumattomia, nykyisin toimintansa lopettaneita levymerkkejä olivat muiden muassa Blonde Vinyl, Frontline Records, Exit Records ja Refuge Records.
Nykyisin alalla toimivat lähinnä levy-yhtiöt kuten Tooth & Nail Records, Gotee ja Floodgate Records. Nämä levymerkit ovat usein sellaisten valtavirran levy-yhtiöiden omistuksessa kuin Warner Music Group, EMI ja Capitol Records. Tämän takia artisteilla on mahdollisuus ylittää rajoja valtavirran piireihin. Tyyli sekoittuu joskus alternative metalin ja rapcoren vaikutteiden kanssa, kuten esimerkiksi P.O.D.:n ja Pillarin tapauksessa.
Kristillinen rock Suomessa
thumb|120px|[[Tera (yhtye)|Tera konsertissa 2008.]]
1980-luvun lopulla perustettu Terapia oli uranuurtaja raskaan rockin saralla. 1990-luvun alussa Destroyer of Black Metal ja Deuteronomium olivat ensimmäisiä kristillistä metallimusiikkia esittäneitä suomalaisia yhtyeitä. 1990-luvun lopulla alternative metal -yhtyeet Jacks of All Trades ja Dust Eater Dogs saivat pientä valtavirran suosiota. Bass'n Helenia on pidetty yhtenä merkittävimmistä 1990-luvun lopun ja 2000-luvun alun gospel-yhtyeistä. 2000-luvulla Suomen virallisella listalla sijoituksia ovat saavuttaneet muiden muassa HB, The Rain ja Tera.
Soolouraa tehneisiin kristityihin rockmuusikoihin kuuluvat Jaakko Löytty, Pekka Ruuska, Mikko Kuustonen, Heikki Hela, Jouko Mäki-lohiluoma, Juha Tapio, Jukka Leppilampi ja Outi Terho. Kyseiset muusikot ovat toimineet vuosien varrella vaihtelevien yhtyekokoonpanojen kanssa, mutta parhaiten heidät tunnetaan heidän omilla nimillään. Vanhimpaa gospelkaartia näistä edustavat Löytty ja Leppilampi, joiden ura kristillisen rockin parissa alkoi jo 1970-luvulla.
Määritelmät
On olemassa lukuisia eri määritelmiä siitä, mikä on "kristillinen rockyhtye". Sellaiset kristilliset rockyhtyeet, jotka nimenomaan tuovat esille uskoaan ja uskonnollista kuvastoa sanoituksissaan, yhdistetään usein nykyajan kristillinen musiikki -alaan tai gospeliin ja ne soittavat pääasiassa kristillisissä piireissä. Esimerkkeinä toimivat Servant, Third Day ja Petra.
Toiset yhtyeet esittävät musiikkia, johon jäsenten usko vaikuttaa tai joka sisältää kristillistä kuvastoa, mutta näkevät suuren yleisön kohderyhmänään. Nämä yhtyeet saattavat välttää suoraa Jumalan ja Jeesuksen mainintaa tai kirjoittavat henkilökohtaisempia, arvoituksellisempia tai humoristisempia sanoituksia uskostaan suorien ylistyskappaleiden sijasta. CCM- tai gospelpiireissä tällaiset yhtyeet torjutaan joskus, ja yhtyeet saattavat torjua gospel-leiman. Monet kuitenkin hyväksytään kristillisiksi yhtyeiksi. Toiset yhtyeet saattavat tehdä kokeiluja kuluttavampien musiikkityylien kanssa, joita on aiemmin kartettu gospel-piireissä. 1990-luvulla perinteiset, puhdasoppiset uskovat ovat yleisemmin hyväksyneet kristillisen metallimusiikin, kristillisen industrialin ja kristillisen punkin. Monet tällaiset yhtyeet ovat pääasiassa kristillisillä levy-yhtiöillä kuten Tooth and Nail Records ja Facedown Records.
Monet rockyhtyeet kuten Creed, Evanescence, Blind Guardian ja Collective Soul eivät sano olevansa "kristillisiä yhtyeitä" mutta niissä on jäseniä, jotka harjoittavat avoimesti kristinuskoa tai toisinaan käsittelevät kristillistä ajattelua, kuvastoa, kaanonia tai muita vaikutteita musiikissaan. Jotkut näistä yhtyeistä kuten Creed toistivat hengellistä kuvastoa musiikissaan ja tulivat siksi valtavirran viestimissä nähdyiksi "kristillisinä yhtyeinä", vaikka ne eivät hyväksyneet sitä leimaa. Jotkut yhtyeet torjuvat tämän leiman, koska ne eivät halua nimenomaan soittaa pelkästään uskovalle yleisölle. Vaihtoehtoisesti ne on nähty edustavan enemmän toista musiikkityyliä kuten metallimusiikkia tai indie rockia ja tuntevat enemmän luovaa samanhenkisyyttä ja toveruutta näiden piirien jäsenten kanssa.
Evankeliset päämäärät
Päämäärät ja motivaatiot tehdä kristillistä musiikkia vaihtelevat esittäjän ja yhtyeen mukaan. Useimmat musiikin muodot viestittävät jotain kuulijalleen. Musiikki on yleismaailmallinen vuoropuhelun muoto. Kristillinen musiikki useimmiten korostaa parannuksen tekemisen ja uskoon tulon merkitystä. Tähän on yhdistetty katuevankeliointia, paikallisia tapahtumia, kirkollista toimintaa ja monia muita herätyskristillisyyden muotoja. Esimerkiksi varhaiset kristilliset hard rock -yhtyeet Resurrection Band ja Jerusalem tapasivat konserttiensa päätteeksi kutsua ihmisiä uskoon. 2000-luvulla kristilliset artistit kuten Matt Redman, Third Day, Kutless, Thousand Foot Krutch laulavat nimenomaan kristillisiä kappaleita, joiden sanoitukset ylistävät Jeesusta. Toiset yhtyeet kuten Underoath, Blessthefall ja Haste the Day hyödyntävät vertauskuvia ja kristillistä sanomaa vähemmän suoralla tavalla vedotakseen uskoviin ja ei-uskoviin kuulijoihin musiikillaan.
Jotkut yhtyeet eivät välttämättä nimitä itseään kristillisiksi yhtyeiksi (vaikka kaikki jäsenet ovat kristittyjä), mutta niillä on hengellisiä sanoituksia ja ne sanovat, että jäsenten kristillinen usko vaikuttaa yhtyeiden musiikiin. Yhtyeet kuten Switchfoot ovat sanoneet, että ne yrittävät tehdä musiikkia sekä uskoville että ei-uskoville. Evanescence, jonka esikoisalbumia jaeltiin kristillisiin musiikkikauppoihin, on sittemmin sanoutunut irti suuntauksesta ja poistattanut levynsä kristillisistä kaupoista. U2, joka ei ole gospelyhtye, mutta on lievästi kristillismielinen yhtye, puolestaan kertoo muutamissa kappaleissaan esievankelioivalla tavalla uskonasioista.
Muutamat körttiläiset gospelmuusikot Suomessa, kuten Jaakko Löytty ja Jouko Mäki-lohiluoma, julistavat humanistista sanomaa, jossa on ohut kristillinen pintasilaus. He painottavat kristinuskon ei-hengellistä puolta, ja kertovat lauluissaan mm. arkipäivän elämän ongelmista, Afrikan nälkää näkevistä  pakolaisista tai  Suomen hädänalaisista ei-uskovista, esimerkiksi rappioalkoholisteista.
Kristillinen rock populaarikulttuurissa
Kristillistä rockia tavallisesti parodioidaan populaarikulttuurissa, erityisesti television tilannekomediasarjoissa. Esimerkiksi South Park -sarjan jaksossa Christian Rock Hard Eric Cartman perustaa kristillisen rock -yhtyeen "Faith + 1", ei uskonnollisista syistä, vaan yksinkertaisesti tehdäkseen rahaa. Hän ottaa sekulaarikappaleiden sanoituksia ja vaihtaa tiettyjen sanojen tilalle sanan "Jesus", "jotta kaikki kristityt ostavat meidän roskaamme."
Kukkulan kuningas -sarjan jaksossa 151 Reborn to Be Wild Bobby Hill kiinnostuu kristillisestä rockista liityttyään nuorekkaaseen seurakuntaan. Vaikka Hank Hill hyväksyy Bobbyn kiinnostuksen uskoon, Hank ei hyväksy tapaa, jolla seurakunta kohtelee kristinuskoa muotivillityksenä. Kun Bobby haluaa mennä kristilliseen rocktapahtumaan, Hank kiivastuu ja sanoo jollekulle tapahtumassa: "Te ette tee kristinuskosta yhtään parempaa, te teette vain rockmusiikista huonompaa." Seinfeld -sarjan jaksossa 172 The Burning Elaine Benes saa selville, että hänen satunnaisen poikaystävänsä David Puddyn autoradion muistissa on vain kristillisiä rockasemia. George Costanza sanoo siihen: "Pidän kristillisestä rockista. Se on hyvin myönteistä. Se ei ole samanlaista kuin oikeat muusikot, jotka luulevat olevansa cool ja hip." Simpsonit-sarjan eräässä jaksossa Ned Flandersin naisystävä Rachel Jordon laulaa kristillisessä rockyhtyeessä nimeltä "Kovenant".
Bleed into One -dokumentissa erään alan ihmisen mukaan kristillisen rockin liikevaihto on Yhdysvalloissa neljä miljardia dollaria.
Kiistanalaisuus
Kristillistä rockia on nimitetty ristiriitaiseksi käsitteeksi, lähinnä sen vuoksi, että rockmusiikki yhdistetään tavallisesti aiheisiin, jotka ovat vastoin kristinuskon opetuksia. Sen vuoksi "monet fundamentalistiset uskonnolliset ryhmät paheksuvat rockmusiikkia yleisesti". Tällaisten ryhmien näkökulmasta kristilliset artistit kuten Amy Grant, Petra, Steve Greene ja Twila Paris eivät ole sen vähemmän moitittavia kuin White Zombie ja Marilyn Manson. Richard Barnetin mukaan kristilliset rockyhtyeet "ovat myös joutuneet arvostelun kohteeksi siitä, että ne oletettavasti ajavat satanismin asiaa."
Barnetin mukaan tietyt kristilliset rockyhtyeet ovat kiistanalaisia, koska niiden musiikki ei istu joihinkin määritelmiin siitä, millainen todellisen "kristillisen" laulun kuuluu olla. Esimerkiksi Barnet mainitsee Fundamental Evangelistic Association (F.E.A.)-järjestön määritelmän, jonka mukaan kristillisen kappaleen täytyy olla oikeaoppinen (F.E.A:n raamatuntulkinnan mukainen); se ei saa sisältää synkooppia ("Saako se kehon hytkymään rytmin tahdissa, vai hengen ylistämään Luojaa?"); ja sen on oltava poliittisesti korrekti ("Paljoa siitä, mitä nimitetään 'kristilliseksi' musiikiksi, voi luonnehtia karismaattiseksi... yleisluontoiseksi... yhteisölliseksi... utopistiseksi... idealistiseksi"). F.E.A.:lla ei kuitenkaan ole mitään yleisluontoista oikeutta kristillisen musiikin rajojen määrittelemiseksi, eikä se ole mikään merkittävä auktoriteetti kristillisen musiikin alalla. Eri seurakunnat ja eri kirkkokunnat noudattavat omia perinteitään riippumatta F.E.A.:sta. Jotkut järjestöt kuten Dial-The-Truth Ministries ovat sitä mieltä, että kristilliset rockyhtyeet eivät noudata 2. Korinttolaiskirjeen jakeiden 6:14 ohjeita, jotka neuvovat, ettei kristittyjen tule yhdistää hurskaita ja jumalattomia. , toiset järjestöt taas ovat eri mieltä asiasta.
Kritiikin vastineena Barnet sanoo: "Tulisi ottaa huomioon, että kristillisellä rockilla on miljoonia tukijoita, jopa seurakuntien johdossa." Kristillisen musiikkialan Grammy-palkintoa vastaavaa Dove-palkintoa jakavan Gospel Music Associationin puheenjohtaja Frank Breeden on sitä mieltä, että "Ei todellakaan ole olemassa sellaista käsitettä kuin kristillinen B-duuri (B♭). Musiikki itsessään on moraalista riippumaton väline."
Yhtyeitä
Uusia yhtyeitä perustetaan jatkuvasti etenkin seurakuntien nuorten keskuudessa. Esikuvana toimivat yhtyeet, jotka ovat nykyään tunnettuja maailmanlaajuisestikin.
Viholainen
Viholainen voi tarkoittaa seuraavia:
Klonkku
thumb|250px|right|Jacksonin elokuvissa esiintyneen Klonkun vahapatsas Mexico Cityn vahamuseossa. Klonkku on hahmo J. R. R. Tolkienin Keski-Maasta kertovissa kirjoissa.
Historiaa
Klonkku syntyi Andúinin rannalla ja hän kuului hobittien Stoor-haaraan. Klonkku kuului Väkevien sukuun, ja hänen oikea nimensä oli Sméagol.