cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lähijuna
Historia
1960-luvun lopulla tehtiin myös päätökset pääkaupunkiseudun lähiliikenteen kehittämisestä Saksan S-Bahn-järjestelmien, Espanjan Cercaníasin (Barcelonassa Rodalies), Kööpenhaminan S-togin ja Tukholman Pendeltåg-järjestelmän kaltaiseksi nopean kaupunkiliikenteen sähköradaksi. Ensimmäinen modernisoitu ja sähköistetty rataosuus, Helsinki–Kirkkonummi, valmistui vuonna 1969.
1980-luvun jälkeen Helsingin seudun lähiliikenne pysyi maan ainoana lähijunajärjestelmänä kesäkuuhun 2017, jolloin Riihimäen ja Lahden välinen lähiliikenne aloitettiin ja junat saivat oman linjatunnuksen. Tampereen seudulla lähiliikenne alkoi joulukuussa 2019. Lahden ja Kotkan välinen taajamajunaliikenne muuttui lähijunaliikenteeksi tammikuussa 2022.
Kehitysmahdollisuudet
Turun kaupunkiseudulla on useaan otteeseen vaadittu paikallisjunaliikenteen palauttamista eri rataosille. Liikenteen palauttamista on esitetty ainakin reiteille Uusikaupunki–Turku–Tampere. Yksityisomisteinen Suomen Lähijunat -yhtiö on aloittamassa Turun seudun lähijunaliikennettä vuonna 2024. Oulun seudulla lähijunaliikennettä on ehdotettu reitille Liminka–Oulu–Ii. Lisäksi ainakin Kuopiossa lähijunaliikennettä on esitetty.
Lähijunien vaihtoehdoksi on esitetty duoraitiovaunuja. Kuopio aloitti vuonna 2019 selvityksen duoraitiovaunujen suunnittelusta Pohjois-Savon alueella.
Jamba!
Jamba! (mm. Yhdysvalloissa Jamster) oli saksalainen yritys, jonka päätuote olivat soittoäänet matkapuhelimiin. Jamba! toimi 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen ajan. Yrityksellä oli portaalit ja toimintaa 40 maassa.
Jamba! perustettiin Berliinissä vuonna 2000. Verisign osti Jamban! vuonna 2004 270 miljoonalla dollarilla. Yhtiö oli erittäin kannattava ja tuotti voittoa vuonna 2004 40 miljoonaa, vuonna 2005 530 miljoonaa dollaria ja vuonna 2006 298 miljoonaa.
Yhtiö oli laskusuunnassa Crazy Frogin suosion mentyä ohi ja soittoäänimarkkinoiden hiljetessä 2000-luvun puolivälissä. Syksyllä 2006 News Corp ilmoitti ostavansa 51 % yhtiöstä 187,5 miljoonalla dollarilla. Siihen liitettiin News Corpin Mobizzo-yksikkö, joka myi kännyköihin videopätkiä Foxin tv-ohjelmista. Vuonna 2011 Jesta Digital osti News Corpin Fox Mobile Groupin (FMG).
www.jamba.fi ja vastaavat portaalit ovat olleet olemassa ainakin vuoteen 2013.
Warframe
Warframe on Digital Extremesin kehittämä ja julkaisema kolmannen persoonan ammuntapeli, joka on julkaistu vuonna Windowsille ja myöhemmin Nintendo Switchille, PlayStation 4:lle ja Xbox Onelle.
Peli on verkossa pelattava ilmaispeli, jossa on yhteistyömuoto. Pelin sisällä voi mikromaksuilla ostaa pelin omaa platinum-valuuttaa. Tieteismaailmaan sijoittuvassa pelissä pelaaja voi hallita taistelupukuun pukeutunutta tennoa, jolla on erilaisia erityiskykyjä ja joka voi käyttää useita erilaisia aseita.
Lokakuuhun 2015 mennessä peliin oli rekisteröitynyt yli 16,6 miljoonaa pelaajaa. Maaliskuussa 2019 peli on lähellä 50 miljoonan pelaajan määrää.
Pelaaminen
Pelaaja voi ottaa kuhunkin tehtävään mukaansa kolme asetta, joista kaksi ovat etäältä käytettäviä ja yksi on tarkoitettu lähitaisteluun. Etäältä käytettävä ensisijainen aseen vaihtoehtoja ovat muun muassa erilaiset konekiväärit, haulikot ja jouset. Toissijaiset aseet ovat ensisijaisia aseita kevytrakenteisempia, kuten pistooleita ja heittoveitsiä. Pelaajan valittavissa oleviin lähitaisteluaseisiin kuulu muun muassa erilaisia miekkoja, rautakäsineitä ja salkoaseita. Yhteensä erilaisia valittavia aseita on yli 200.
Warframeilla on elämä- ja kilpipisteet. Saadessaan vahinkoa elämäpisteet laskevat ja niiden pudotessa nollaan warframe kuolee (moninpelissä warframe makaa maassa jonkin aikaa ennen tätä ja hänet voi tänä aikana herättää henkiin). Elämäpisteitä kuitenkin suojaa Kilpi. Kilpi suojaa warframen elämää omalla kapasiteetillaan. Suoja alkaa palautua takaisin jonkin aikaa sen jälkeen kun warfarme on lakannut ottamasta vahinkoa.
Planeetat
Pelaaja etenee pelissä suorittamalla tehtäviä Aurinkokuntaan kuuluvissa taivaankappaleissa aloittaen omasta kotiplaneetastamme maasta. Vaikein Aurinkokunnan kartalta löytyvä alue on Sedna, jonka jälkeen klaanien hallinnoimat Pimeät Sektorit (Dark Sectors) tarjoavat lisäresursseja. Harvinaisemmat warframet ja aseet saadaan Orokin Void ja Orokin Derelict tehtävistä jotka on suunnattu jo hyvin varustetuille tennoille. Tehtäväpisteiden kartat tuotetaan proseduraalisella generoinnilla. Toisin sanoen, valmiit huoneet yhdistellään automaattiselle algoritmilla toisiinsa satunnaiseksi kokonaisuudeksi. Tällöin jokaisen tehtävän kartta tuntuu hieman erilaiselta. Suorittamalla tehtävän pelaaja saa rahaa. Joistakin tehtävästä voi saada myös muuta erikoistavaraa, esimerkiksi pomotaisteluista saa aina warframen osan piirustukset. Pelissä tulee myös satunnaisesti Infested-vihollisten aiheuttamia invaasioita, jotka korvaavat jotkin tehtävät siksi aikaa kunnes ne on hoidettu, eli pelattu maailmalla tarpeeksi monta kertaa onnistuneesti.
Resurssit
Pelaaja saa kentissä säilytyslaatikoita rikkomalla sekä kaappeja avaamalla ammuksia, rahaa (credits) sekä erilaisia rakennusmateriaaleja. Rakennusmateriaalit, joita on toistakymmentä erilaista, ovat esineiden valmistuksen pääraaka-aine. Esineen tekemiseen pelaaja tarvitsee blueprintin, eli piirustuksen sekä kyseisen esineen vaatimat raaka-aineet ja rahamäärän. Aseiden rakennusaika vaihtelee 12:n ja 24:n tunnin välillä, mutta warframeilla rakennusaika on 72 tuntia. Joillain pienillä esineillä, kuten taistelun aikana käytetyjä ammusvarastoilla, tämä on kuitenkin yksi minuutti. Kaikki blueprintit eivät ole kertakäyttöisiä, joten esimerkiksi näitä ammusvarastoja voi täydentää yksillä blueprinteillä niin paljon kuin tarvitsee ja erittäin harvinainen forman piirustus taas katoaa heti käytön jälkeen. Harvinaisempia Prime-osia voi vaihtaa tai myydä toisille pelaajille käyttäen pelin sisäistä rahaa Platiniumia.
Modit
Modit (Modules) ovat olennainen osa hahmon kehitystä. Ne ovat keräilykortin näköisiä, aseisiin ja warframeihin asennettavia tehosteita. Niitä saadaan tehtävistä, erikoistehtävistä sekä satunnaisesti tapetuilta vihollisilta. Asemodit on sidottu asetyyppeihin, kun taas warframeen asennettavista modeista osa sopii kaikille. Esimerkiksi ykkösaseeseen voi asentaa Speed Trigger modin, joka nostaa latausnopeutta 10-60 % ja warframeen voi laittaa esimerkiksi Redirection-modin, joka nostaa suojien määrää 40-440 %. Modien arvoja voi päivittää paremmiksi päivityskorteilla (Fusion Core) sekä tehtävistä saaduilla rahalla (credits) tai yhdistelemällä useampia samanlaisia modeja. Nykyään modeja päivitetään rahalla (credits) ja endolla. Endoa voi saada miltä tahansa planeetalta ja myös hälytystehtävistä (alert).
Kun pelaaja taistelee, hänen aseensa ja warframensa saavat tasoja, joka määrää kuinka paljon modipaikkoja niissä on. Maksimitaso on 30, joka tarkoittaa 30 pisteen edestä modeja.
Esineissä on 8 modipaikkaa, ja ne voivat olla polarisoituja. Polariteetti on modeilla ja modipaikoilla oleva symboli, joka vaihtelee siis warframesta ja modista riippuen. Jos modipaikkaan laitetaan saman polariteetin omaavan kortti, se vaatii puolet normaalista tilasta, mutta jos modi on eri polariteetin omaava tila nousee 25 %. Kaikissa aseissa ei ole polarisoituja modipaikkoja valmiina, vaan niitä voi lisätä käyttäen Formaa.
Aura, Katalysti ja Forma
Koska yksi modi voi viedä 2-15 modipaikkaa, voi pelaaja käyttää harvinaisempaa Aura-modia warframeen tai tekniikkamodia lähitaisteluaseeseen, joka kasvattaa modipaikkojen määrää, sekä antavat omia lisiään. Seuraavaksi warframen ja aseen modipaikkojen määrän voi tuplata käyttäen katalystiä (Orokin Reactor Warframeen ja Orokin Catalyst Aseeseen) nostaten modipaikkojen määrän 30:stä 60:een. Auramodin ja tekniikkamodin avulla paikkamäärän voi parhaimmillaan nostaa jopa 72:teen.
Formaa pidetään ylellisyysresurssina, sen harvinaisuuden takia, mutta myös toisin kun katalystiä tai reaktoria, niitä voi asentaa niin monta kertaa aseeseen ja/tai warframeen kuin haluaa. Sen lisäksi formia tarvitaan joidenkin esineiden rakentamiseen.
Kauppa
Warframe sisältää sisäisen kaupan, josta voi ostaa pelin valuutalla (credits) sekä oikealla rahalla (platinium) boosteja, uusia aseita, warframeja, resursseja, modeja ja koriste-esineitä. Ekonomia on tehty niin, että mitä enemmän pelaaja ostaa platiniumia, sitä enemmän hän sitä saa. Esimerkiksi kolmella eurolla pelaaja saa 80 platiniumia, mutta kolmellakymmenellä saa jopa 1000 (200 ylimääräistä platiniumia). Pelaajan ei välttämättä tarvitse koskaan käyttää oikeaa rahaa peliin, sillä kaikki pelinsisäiset asiat saa craftaamalla, mutta pelaaja saa vastaavasti etuja sen oikean rahan käyttämisestä. Pelaajat voivat myydä pelin sisällä saatuja harvinaisempia tavaroita toisille pelaajille platiniumilla.
Taustatarina ja ryhmittymät
Warframen pelattava ryhmittymä ovat tennot. He ovat muinaisen Orokin-valtakunnan jälkeläisiä, jotka ovat olleet vuosisatoja syväjäädytettyinä kunnes eräs Grineer, Kapteeni Vor, herättää hahmon pelin tapahtumien aikakaudelle. Pelin muut ryhmittymät esiintyvät pääasiassa vihollisina. Corpus on muinaisia kauppakiltoja muistuttava ihmisten johtama planeettainvälinen yhtiö, joka hallinnoi kaikkia Aurinkokunnan resurssien toimitusketjuja. He ovat teknologisesti kehittyneitä ja vuorovaikuttavat ulkopuolisten kanssa lähinnä robottiensa välityksellä. Grineerit ovat militarisoituja ihmisiä, joiden geneettinen perimä on toistuvan kloonauksen vuoksi rapistunut. Grineerit yrittävät saada koko Aurinkokunnan hallintaansa sotimalla. Vastustajina pelissä ovat myös Infestation, joka koostuu Infested-taudin saaneista zombienkaltaisista olennoista sekä Orokinien taakseen jättämistä Corrupted-joukoista.
Kehitys
Kehittäjä yritti alun perin saada Warframen kaltaista peliä julkaistuksi jo vuonna 2004. Julkaisijoiden mukaan tieteispelit eivät olleet kannattavia, joten alkuperäisestä konseptista muokattiin kylmän sodan aikaan sijoittuva, mutta fiktiiviseen asetelmaan perustuva Dark Sector. Warframen luova johtaja Steve Sinclair kertoi MTV:n haastattelussa vuonna 2012, että hänellä oli edelleen tallella Warframeen liittyviä suunnitteludokumentteja vuodelta 2003. Ilmaispelien menestyksen myötä Digital Extremes loi alkuperäisen Dark Sector -konseptin pohjalta Warframen.
Pelin Microsoft Windows -version rajattu beetatestauksen alkoi 24. lokakuuta 2012 ja siirtyi avoimeen beetaan 25. maaliskuuta 2013. PlayStation 4:lle peli julkaistiin 29. marraskuuta 2013. Xbox Onelle peli julkaistiin 2. syyskuuta 2014.
Kehittäjä on julkaissut peliin suuremman sisältöpäivityksen noin kahden kuukauden välein ja pienempiä päivityksiä viikoittain (live service).
Vastaanotto
Pelillä on Metacritic -kerääjäsivustolla pistemääränä 68/100. Peli on saanut IGN:n arvostelussa arvosanaksi 7/10.
Jälkeen syntiinlankeemuksen
Jälkeen syntiinlankeemuksen on Edvin Laineen ohjaama elokuva vuodelta 1953. Juha Nevalaisen käsikirjoitus perustuu Arvi Kivimaan romaaniin Purppuralaahus (Otava, 1948).
Juoni
Koulupoika Klaus Toivola on joutunut varkaudesta Keravan nuorisovankilaan. Sillä aikaa äiti on kuollut. Hän palaa kouluun, mutta joutuu käymään töissä rahoittaakseen koulunkäynnin. Romanssi opettajan Tuovin kanssa paljastuu, kun opettaja joutuu antamaan alibin kultavarkaudesta syytetylle Klausille. Itsemurhayrityksen jälkeen Klausin ja entisen tyttöystävän Anjan rakkaus kuitenkin syttyy uudelleen. Opettaja Tuovi joutuu häpeän vuoksi eroamaan työstään ja palaamaan kapakkalaulajaksi.
Tuotanto
Juha Nevalaisella on käsikirjoitusta työstäessään saattanut olla esikuvana Josef von Sternbergin Sininen enkeli vuodelta 1930, joka oli saanut esitysluvan Suomessa vasta edellisenä vuonna. Toisena esikuvana on nähty Alf Sjöbergin ohjaama ja Ingmar Bergmanin käsikirjoittama Kiihko (1944), jossa on samantapainen sadistinen opettajahahmo kuin Jälkeen syntiinlankeemuksen Pukinparta, maisteri Kahari (Edvin Laine).
Arviot
Aikalaisarvioijista Paula Talaskivi (Helsingin Sanomat) nosti elokuvan kevään huipuksi. Yksityiskohdissa monet kriitikot näkivät kuitenkin moitteen sijaa. Esimerkiksi Nevalaisen käsikirjoituksesta olisi voinut saada enemmänkin irti (Jaakko Hurme, Uusi Suomi), ja päähenkilöiden ohjaus olisi usean arvioijan mielestä voinut olla tiukempaa. Kiittäen huomattiinn kuitenkin Nevalaisen käsikirjoitus ja Pentti Unhon kuvaus, joka ”tehostuu yhä”, kuten Valma Kivitie (Elokuva-Aitta) kirjoitti. Heikki Aaltoila (Uusi Suomi) puolestaan toi esiin musiikin, josta säveltäjä Harry Bergström saikin Jussi-palkinnon, samoin kuin Nevalainen käsikirjoituksesta.
Lauri Lehtinen (Tv-maailma) arvioi, että valaistuksen esikuvana ovat olleet saksalaisten ekspressionistien hurjat valaistukset.
Wulfnoth Cild
Wulfnoth Cild (noin 983–1014) oli Sussexin thegn ja mahdollisesti Wessexin jaarlin Godwinin isä ja Englannin kuninkaan Harald Godwininpojan isoisä. Wulfnoth oli ehkä Wessexin kuninkaan Ethelredin jälkeläinen tämän nuorimman pojan Æthelhelmin kautta.
Wulfnoth johti kapinaa vuonna 1009, jolloin Eadric Streonan veli yritti vangita hänet.
Aarne Rämö
Aarne Ilmari Rämö (22. lokakuuta 1958 Jämijärvi – 18. marraskuuta 1994) oli suomalainen seiväshyppääjä. Seuratasolla hän edusti koko uransa ajan Karvian Kiriä ja hänen valmentajinaan toimivat Toivo Aiveli sekä Lasse Hellsten. Kalevan kisoista Rämö saavutti seiväshypyn pronssia vuonna 1988.
Hosokawa Fujitaka
thumb|Hosokawa Fujitaka esitettynä maalauksessa. Hosokawa Fujitaka (, 3. kesäkuuta 1534 – 6. lokakuuta 1610) oli japanilainen Sengoku-kauden daimio. Hänet tunnettiin myös pätevänä wakarunoilijana. Fujitaka toimi alkujaan Ashikaga-shōgunaatin palvelijana, ja sittemmin siirtyi Oda Nobunagan palvelukseen. Hän sai Nobunagalta hallittavakseen Tangon läänityksen, ja hänen poikansa Hosokawa Tadaoki nousi kenraaliksi Odan armeijassa.
Vuonna 1582 Akechi Mitsuhide pakotti Nobunagan itsemurhaan Honnō-jin temppelissä, ja yritti saada Nobunagan tukijat puolelleen valtaannousussa. Fujitaka ei suostunut seuraamaan Akechia siitä huolimatta, että hänen poikansa oli naimisissa Akechin tyttären, Hosokawa Gracian, kanssa. Tapahtumien myötä Fujitaka siirsi läänityksensä pojalleen ja alkoi buddhalaiseksi munkiksi. Hän kuitenkin pysyi yhä aktiivisena politiikassa, ja toimi sekä Toyotomi Hideyoshin että Tokugawa Ieyasun avustajana.
Kun Tokugawan ja Ishida Mitsunarin välille syttyi sota, Mitsunari pyysi Fujitakaa liittymään Länsi-Japanin liittoumaan. Fujitaka kuitenkin kieltäytyi, koska hänen lapsenlapsensa ja Gracia olivat menehtyneet Mitsunarin yritettyä ottaa heidät panttivangeiksi. Sen sijaan Fujitaka toimi kenraalina Ieyasun johtamassa Itä-Japanin liittoumassa, ja hallitsi Tanaben linnaa sekä 500 sotilaan armeijaa. Vuonna 1600 linna joutui Länsi-Japanin joukkojen piirittämäksi, minkä seurauksena Fujitaka ei päässyt osallistumaan ratkaisevaan Sekigaharan taisteluun.
Fujitaka on haudattu Kiotoon, mutta hänelle on myös omistettu toinen hauta Kumamotossa.
Tomas Back
Tomas Back (s. 21. syyskuuta 1964) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pikajuoksija. Seuratasolla hän edusti koko uransa ajan HIFK:ta. Kalevan kisoista Back saavutti pronssia 200 metrin juoksussa vuonna 1988. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1989 jälkeen.
Gwenedeg
Gwenedeg on yksi bretonin kielen neljästä päämurteesta ja kaikkein eniten muista bretonin murteista eroava murre. Se on bretonin nykyisistä murteista itäisin, ja sitä puhutaan Gwenedin kaupungin mukaan nimetyn historiallisen Bro-Gwenedin maakunnan alueella.
Jolly Jumpers
Jolly Jumpers on suomalainen rockyhtye, joka aloitti toimintansa Tyrnävällä vuonna 1980, julkaisi ensimmäisen studioalbuminsa vuonna 1988 ja lopetti ensimmäisen kerran vuonna 2009. Jolly Jumpersin musiikkia on luonnehdittu muun muassa “swamp bluesiksi”, “tundra garageksi”, “alternative countryksi” ja “desert rockiksi”. Yhtyeen levyjä ovat julkaisseet Gaga Goodies, Rubber Rabbit Rock’n’Roll Records, Bad Vugum, Hot Igloo, Bonga Bonga Records, Dull City Records ja Tug Rec.
Jolly Jumpersin vaikuttajiin kuuluvat muun muassa Dead Moon, Velvet Underground, Neil Young & Crazy Horse, Nick Cave and the Bad Seeds, Johnny Cash, P. J. Harvey, Gun Club ja Tom Waits.
Yhtye teki paluun vuonna 2017. Jukka Nousiainen liittyi Jolly Jumpersiin vuonna 2018.
Sonic the Hedgehog Spinball
Sonic the Hedgehog Spinball (lyhennettynä Sonic Spinball) on Segan kehittämä ja julkaisema flipperipeli. Peli on julkaistu vuonna Sega Mega Drivelle. Peli on julkaistu vuonna 1994 Sega Game Gear -käsikonsolille ja vuonna 1995 Sega Master System -konsolille.
Peli on spin-off-peli Sonic the Hedgehog -pelisarjassa. Pelissä Sonicin on jälleen pysäytettävä tri. Robotnik, joka on ottanut haltuunsa korkean Mt. Mobius -vuoren ja tehnyt siitä sotalinnoituksen. Sonicin on selvittävä linnoituksen neljästä erilaisesta flipperiradasta, kerättävä kaaossmaragdit, pelastettava hänen eläinystävänsä sekä tuhottava linnoitus. Eroten muista sarjan peleistä, pelissä esiintyy hahmoja amerikkalaisista Adventures of Sonic the Hedgehog ja Sonic the Hedgehog -piirrossarjoista.
Suoukonkorento
Suoukonkorento (Aeshna subarctica) on suurikokoinen ukonkorentoihin kuuluva sudenkorento.
Ulkonäkö ja koko
Koiraalla on takaruumiinsa 3. jaokkeen selkäpuolella leveämpi vaalea kuviointi kuin siniukonkorennolla. Enimmäkseen koiras on tumma, ja sinistä väriä on vain vähän. Naaraalla puolestaan on leveät, päistään pyöreät ja sivulta katsoen kapeat perälisäkkeet. Lajin keskiruumiin sivuilla on useimmiten kolme yksittäistä laikkua sivujuovien välissä. Laikuista ylin on pitkämäinen, keskimmäinen pienikokoinen ja alimmainen kolmion muotoinen. Sivujuovat ovat kohtalaisen kapeat. Korennon kasvoissa oleva musta vaakasuora sauma on tasaisen leveä, mutta voi myös kaveta silmän vieressä, kuten siniukonkorennolla.
Lentävän koiraan tuntomerkkeihin kuuluu takaruumiin asento. Koiras nimittäin pitää lennossa takaruumistaan suorana ja yläviistossa asennossa eikä taivuta sitä päädystä alaspäin, kuten siniukonkorento ja isoukonkorento.
Suoukonkorennon takaruumis on 48–56 mm pitkä ja takasiipi 41–46 mm pitkä.
Elintavat
Lajin lentoaika eli aikuisten yksilöiden esiintymisaika on kesäkuun puolivälin vaiheilta syyskuun loppuun. Päälentoaikaa ovat heinäkuun loppupuolisko ja elokuu.
Levinneisyys ja elinympäristö
Suoukonkorentoa elää Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Keski-Euroopassa suoukonkorentoa tavataan paikoittaisena. Lajin alalajeista subarctica-nimialalaji on kuvattu Pohjois-Amerikassa, kun taas eurooppalaiset yksilöt kuuluvat alalajiin Aeshna subarctica elisabethae. Suomessa laji esiintyy jokseenkin harvinaisena, ja yksilömäärä on pieni.
Suoukonkorento elää soiden lammilla ja avosoiden rimmillä.
Enshin kaikan
Enshin kaikan on japanilaisen Jōkō Ninomiyan vuonna 1988 Yhdysvalloissa perustama karaten tyylisuunta.
Alkuperä
Ninomiya aloitti kamppailulajien harrastamisen 12-vuotiaana judolla ja sittemmin siirtyi Kyokushin karaten pariin vuonna 1969 tavattuaan Hideyuki Ashiharan. Ninomiya harjoitteli aina vuoteen 1980 saakka ja saavutti menestystä myös kilpatasolla voitettuaan Japanin mestaruuden 1978. Jätettyään Kyokushinin Ashiharan perustettua oman tyylisuuntansa. Ashihara levitti karateaan Yhdysvaltoihin saakka ja Ninomiya sai tehtäväkseen olla pääopettajana Yhdysvalloissa Denveristä käsin. Hän opetti Ashiharan karatea kahdeksan vuotta, kunnes päätti toukokuussa 1988 jättää lajin perustaakseen oman tyylisuunnan. Ninomiyalla oli vuosien saatossa tullut uusia ideoita, joita hän olisi halunnut toteuttaa jo harjoitellessaan Kyokushinia.
Walter Davis (kolmiloikkaaja)
Walter Davis (s. 2. heinäkuuta 1979 Lafayette, Louisiana) on yhdysvaltalainen yleisurheilija, joka kilpailee pituushypyssä ja kolmiloikassa.
Davis osallistui ensimmäisiin arvokisoihinsa Sydneyn olympialaisissa 2000, jossa hän oli kolmiloikassa yhdestoista tuloksella 16,61. Edmontonin MM-kisoissa 2001 hän sijoittui kolmiloikassa viidenneksi hypittyään 17,20. Vuonna 2002 hän oli GP-finaalin kuudes ja sijoittui maailmancupissa toiseksi. 2003 hän voitti Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa hopeaa tuloksella 17,35. Pariisin ulkoratojen MM-kisoissa hän karsiutui kolmiloikassa, mutta sijoittui pituushypyssä seitsemänneksi tuloksella 802. Kauden lopuksi IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän sijoittui kolmiloikassa toiseksi.
Vuonna 2014 Davis sai vuoden kilpailukiellon laiminlyötyään olinpaikkatietojensa ilmoittamisen kolmesti vuoden aikana. Hän ei ollut kilpaillut huipputasolla vuoden 2012 Yhdysvaltain olympiakarsintojen jälkeen, mutta ei ollut kuitenkaan virallisesti lopettanut uraansa.
Sokraatikot
Sokraatikoilla tarkoitetaan Sokrateen oppilaita. Sokrates ei itse perustanut omaa filosofista koulukuntaa, mutta hänen oppilaansa perustivat lukuisia sokraattisia koulukuntia, joista kehittyivät myöhemmin lähes kaikki kreikkalaisen filosofian suurimmat koulukunnat, tai ainakin Sokrateen vaikutus välittyi niihin erilaisten opettaja-oppilas-ketjujen kautta.
Sokrateen tunnetuimmat oppilaat olivat Platon, Ksenofon ja Antisthenes. Platonia ei kuitenkaan useimmiten lasketa varsinaiseksi sokraatikoksi eikä hänen Akatemiaansa lueta sokraattisten koulujen joukkoon. Antiikin aikana Platonia pidettiin kuitenkin pitkään yhtenä sokraatikkona muiden joukossa eikä häntä pidetty aina edes sokraatikoista tärkeimpänä tai edes Sokrateen perinnön varsinaisena jatkajana samassa määrin kuin muita sokraatikkoja — hänen ei ole yleensä katsottu kuuluneen Sokrateen varsinaiseen sisäpiiriin.
Eräs yhteinen piirre sokraatikoille oli se, että he kirjoittivat lukuisia sokraattisia dialogeja, joissa totuutta etsittiin sokraattista menetelmää käyttäen.
Sokraatikkoja
Sokraatikkoja on tutkinut erityisesti Gabriele Giannantoni teoksessaan Socratis et Socraticorum Reliquiae. Hän luettelee yhteensä noin seitsemänkymmentä sokraatikkoa.
Merkittävimmät sokraatikot olivat:
Sokraattiset koulukunnat
Sokrateen kuoleman ja sitä seuranneen n. 150 vuoden aikana useat kreikkalaiset filosofiset koulukunnat esittivät olevansa Sokrateen ainoita oikeita perillisiä. Koulujen perustajat olivat yleensä Sokrateen välittömiä oppilaita, ja myöhemmät johtajat heidän oppilaitaan alenevassa opettaja-oppilas -ketjussa.
Tärkeimmät sokraattisista koulukunnista olivat Antistheneen perustama kyyninen koulukunta, Aristippoksen perustama kyreneläinen koulukunta ja Eukleideen perustama megaralainen koulukunta. Megaralaisesta koulukunnasta erkaantui myöhemmin megaralaisen Eubulideen oppilaan Kleinomakhoksen perustama dialektinen koulukunta. Lisäksi Faidon perusti elisläisen koulukunnan, josta on kuitenkin säilynyt vain vähän tietoja.
Sokraattiset koulukunnat keskittyivät Sokrateen tavoin etiikkaan ja jatkoivat hänen aloittamaansa hyveen etsintää, mutta päätyivät osittain hyvin erilaisiin ratkaisuihin. Esimerkiksi kyynikoiden mielestä olemassaolon perimmäinen tarkoitus oli juuri hyve, ei nautinto, kyreneläisten mielestä taas nautinto oli kaikkein suurin hyvä ja nimenomaan ruumiillisessa muodossa. Osa sokraattisista koulukunnista suhtautuikin toisiinsa vihamielisesti. Etiikan lisäksi jotkut sokraatikot pohtivat dialektisten periaatteiden seurauksia logiikalle ja metafysiikalle.
Sokraattiset koulukunnat vaikuttivat erityisesti hellenistisen filosofian koulukuntiin, stoalaisiin, epikurolaisiin ja skeptikoihin. Stoalaisuus kehittyi kyynisyyden pohjalle ja megaralaisuus puolestaan vaikutti skeptisyyteen. Kyreneläisyyttä ja epikurolaisuutta puolestaan yhdistää hedonismi, vaikkakin kyreneläisyys vaikutti epikurolaisuuteen enemmänkin negatiivisesti, kiistakumppanina.
Salé
Salé on kaupunki Salén prefektuurissa Rabat-Salé-Zemmour-Zaerin hallintoalueella Marokossa. Kaupunki sijaitsee Atlantin rannalla Marokon luoteisrannikolla Bou Regreg -joen suulla. Salé sijaitsee joen pohjoispuolella ja vastarannalla sijaitsee maan pääkaupunki Rabat. Asukkaita Saléssa oli vuoden 2004 väestönlaskennassa 760 186. Vuonna 1994 kaupungissa oli 579 850 asukasta. Salén keskusta käsittää medinan eli vanhankaupungin kapeine katuineen. Kaupungin laitamille levittäytyy asuntoalue, jonka asunnoista suuressa osassa asuu läheisessä Rabatissa töissäkäyviä.
250px|thumb|vasen|Kuparilevykaiverrus Salésta vuodelta 1670. 250px|left|thumb|Salén Grande Mosquée -moskeijan [[minareetti.]]
Historia
Ensimmäiset asukkaat saapuivat Salén alueelle 900-luvulla. Asutuskeskuksen merkitys kasvoi, kun Bou Regregin toiselta puolella sijainneesta vanhemmasta Chellahista (myös nimellä Sala Colonia) alkoi muuttaa väestöä sinne. Noihin aikoihin Saléssa käytiin yhä kiivaita taisteluita paikallisten heimojen välillä. Almohadit ottivat vallan alueella 1100-luvulla, jolloin he perustivat Salén eteläpuolelle Rabatin tukikohdaksi Espanjaan suuntautuvia valloitusretkiä varten. Kaupunki joutui vuonna 1260 espanjalaisten merirosvojen hyökkäyksen kohteeksi, jonka seurauksena merenidit linnoittivat Salén rakentamalla puolustusmuurit sekä kanavan muurin Bab Mrisa -portille saakka. Näin laivoille taattiin turvallinen kulku. Salésta kehittyi merkittävä kaupankäyntikeskus, jolla oli yhteyksiä Alankomaihin, Lontooseen, Venetsiaan ja Genovaan. Kaupankäynnin kukoistuksen lisäksi myös merirosvous kukoisti alueella. Kaupunki päätyi vuonna 1627 barbareskimerirosvojen perustaman Salén tasavallan (myös nimellä Bou Regregin tasavalta) alaisuuteen. Salé toimi merirosvojen tukikohtana, minkä vuoksi eurooppalaiset laivastot säännöllisesti pommittivat kaupunkia. Esimerkiksi ranskalainen amiraali Isaac de Razilly joukkoineen pommitti kaupunkia vuonna 1629. Viimeiset Salén tasavallan rippeet hävisivät vuonna 1668, kun Alaouiten hallitsijasukuun kuuluva sulttaani al-Rašid yhdisti Marokon ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1603. Alueen merirosvot saatiin kuriin 1800-luvulla, jolloin myös viereisestä Rabatista tuli Marokon pääkaupunki.
Liikenne
Salén ja Rabatin välillä liikennöi raitiovaunuja. Rabatiin pääsee myös linja-autolla ja junalla. Kaupungin päälinja-autoasema sijaitsee kilometrin päässä itään medinasta. Pohjoisessa sijaitsevaan Kenitran kaupunkiin kulkee puolen tunnin välein juna Salésta.
Kulttuuri
Saléssa sijaitsevat almohadisulttaani Abou al-Hassan Alin vuonna 1333 rakennuttamat Grande Mosquée -moskeija ja madrasa. Niitä pidetään hyvänä esimerkkinä merenidien taidonnäytteistä. Madrasa toimii nykyisin museona. Moskeijan lähistöllä on vuonna 1604 kuolleen suufin ja samalla kaupungin suojeluspyhimyksen Sidi Abdallah ibn Hassounin zawiya eli pyhäkkö. Vuosittain profeetta Muhammadin syntymäpäivän iltana pyhimyksen eli maraboutin kunniaksi järjestetään kulkue. Paikalliset kalastajat pukeutuvat kulkueeseen tarkasti jäljiteltyihin merirosvojen asuihin. Muut osallistujat kantavat kulkueessa vahaveistoksia. Kulkue kulkee Salén katuja pitkin ja päätyy lopulta Sidi Abdallah ibn Hassounin zawiyaan. Kaupungin kaksi muuta zawiyaa ovat Grande Mosquéesta luoteeseen sijaitsevalla hautausmaalla sijaitseva Sidi ben Ashir at-Talebin qubba (myös koubba) eli hauta sekä madrasan ja Grande Mosquéen välisellä kujalla sijaitseva Sidi Ahmed Tijanin zawiya.
Sosiaalinen konstruktionismi
Sosiaalinen konstruktionismi on yleisnimi erilaisille tutkimussuunnille, joiden taustaoletuksena on tiedon ja käsitteiden sosiaalinen eli yhteisöllinen rakentuminen. Sosiaalinen konstruktionismi tarkastelee sosiaalisen todellisuuden ja merkitysten rakentumista.
Määrittely
Sosiaalisen konstruktionismin alkuteoksena pidetään usein Peter Bergerin ja Thomas Luckmannin kirjaa Todellisuuden sosiaalinen rakentuminen (1966). Berger ja Luckmann tarkastelevat teoksessaan sitä, kuinka ihmisten tavat hahmottaa ja ymmärtää arkitodellisuutta ovat sosiaalisesti rakentuneita. Muun muassa narratiivisuuden ja diskurssien tutkimus ovat jatkaneet ajatuksen kehittelyä.
Tieteenfilosofi Ian Hacking on luonnehtinut konstruktionistisia tutkimuksia seuraavasti: jos tutkija väittää, että asia X on sosiaalisesti rakentunut, niin silloin hän pitää totena seuraavaa:
(0) Nykyisessä tilanteessa X:ää pidetään itsestään selvänä; X vaikuttaa väistämättömältä.
''(1) X:n ei tarvitsisi olla olemassa, tai sen ei tarvitsisi olla lainkaan sellainen kuin se on. X, tai X sellaisena kuin se on nyt, ei ole välttämätöntä seurausta asioiden luonteesta; X ei ole väistämätön.''
Konstruktionistiset tutkimukset ihmistieteissä ovat yleensä tutkimuksia siitä, kuinka jokin myöhemmin itsestään selvänä pidetty ajatus tai käsite on rakentunut historian saatossa ja yhteiskunnallisten kehityskulkujen myötä. Tällaisissa tutkimuksissa väitetään näiden ajatusten olevan sosiaalisesti rakentuneita. Konstruktionistisissa tutkimuksissa tyypillisesti väitetään, ettei tutkittavan asian, esimerkiksi kansakunnan käsitteen, tarvitsisi olla lainkaan sellainen kuin se on, ja kuvataan millaiset yhteiskunnalliset tapahtumasarjat ovat vaikuttaneet nykyään olemassa olevan käsitteen syntyyn.
Arvostelu
Näkyvin sosiaalisen konstruktionismin arvostelu on kohdistunut väitteisiin tieteellisen tiedon tai tosiasioiden sosiaalisesta rakentumisesta, ja aiheesta on osaltaan käyty väittelyä tieteiden sodassa. Sanojen "sosiaalinen konstruktio" asema muoti-ilmauksena sai lisähuomiota, kun ranskalainen fysiikan professori Alan Sokal onnistui julkaisemaan postmodernistisessa, kulttuurintutkimuksen alaa edustavassa lehdessä Social Text parodiajulkaisun, jonka tarkoitus oli paljastaa, että oli mahdollista kirjoittaa täysin järjetön artikkeli ja saada se julkaistuksi, kunhan vain käytti riittävän samanlaista sanastoa ja kieliasua kuin lehti yleensä käytti. Myöhemmin Sokal julkaisi yhdessä Jean Bricmont'n kanssa kirjan Fashionable Nonsense, jossa he kritisoivat postmodernismin lisäksi myös konstruktionistista tieteentutkimusta. Muita arvostelijoita ovat olleet muun muassa filosofi Paul Boghossian kirjassa Fear of Knowledge ja psykologi Bradley Franks kirjassaan Culture and Cognition: Evolutionary Perspectives, sekä niin sanotun Santa Barbaran koulukunnan evoluutiopsykologit John Tooby ja Leda Cosmides kirjassaan The Adapted Mind.
Sosiaalinen konstruktionismi tieteentutkimuksessa voidaan ymmärtää myös hyvin jyrkäksi kannaksi, jossa ei väitetä vain tieteellisen tiedon, vaan myös tieteellisten tosiasioiden olevan sosiaalisesti rakentuneita. Kaikki tieteelliset tosiasiat olisivat tällöin yhteiskunnallisten olosuhteiden määräämiä ja koko todellisuus sellaisena kuin tiede sen kuvaa olisi sosiaalisesti rakentunut. Äärimmäinen versio jyrkästä konstruktionismista olisi universaali sosiaalinen konstruktionismi. Ian Hackingin mukaan on hyvin vaikea löytää yhtään universaalia konstruktionistia, joka väittäisi aivan kaiken olevan sosiaalisesti rakentunutta. Julkisessa keskustelussa sosiaalinen konstruktionismi samaistetaan joskus jyrkkään konstruktionismiin tieteentutkimuksessa tai jopa universaaliin sosiaaliseen konstruktionismiin. Valtaosa konstruktionistisista tutkimuksista ei kuitenkaan ota mitään kantaa kysymyksiin tieteellisen tiedon tai tieteellisten tosiasioiden rakentumisesta.
Joskus konstruktionistiset tutkimukset ymmärretään väitteeksi, ettei rakentunut asia ole todella olemassa. Hacking huomauttaa että rakentuneet asiat, esimerkiksi talot, ovat olemassa. Konstruktionistisissa tutkimuksissa pyritään yleensä muuttamaan vallitsevaa käsitystä tutkittavan asian luonteesta, ei väittämään sitä olemattomaksi.
Chūō-ku (Fukuoka)
Chūō-ku (, ’keskustan suuralue’) on yksi Japanin Kyūshūn saarella Fukuokan prefektuurissa sijaitsevan Fukuokan kaupungin seitsemästä suuralueesta. Nimensä mukaisesti kaupungin keskiosassa sijaitsevan suuralueen pinta-ala on 15,40 neliökilometriä ja siellä on 195 474 asukasta (vuonna 2017).
Chūōn suuralueeseen kuuluvat muun muassa Tenjinin ja Daimyōn kaupunginosat, jotka ovat kaupungin tiheimmin rakennettuja. Alueella toimivat ACROS Fukuoka ja Fukuokan taidemuseo.
Jooniansaaret
Jooniansaaret ( tai Επτάνησα, Eptánisa, ”Seitsemän saarta”; ; ) on Kreikalle kuuluva saariryhmä, joka sijaitsee Välimereen kuuluvan Joonianmeren itärannikolla. Pinta-alaa saariryhmällä on 2 307 km² ja asukkaita on 209 608 (2001). Saariryhmän pääsaaret ovat Korfu (Kérkyra), Paxós, Lefkas (Lefkáda), Kefaloniá, Ithaka (Itháki), Zákynthos ja Kythera (Kýthira).
Pinta-alaltaan suurin Jooniansaari on Kefaloniá ja väkiluvultaan suurin Korfu. Suurimmat kaupungit ovat Korfun kaupunki ja Kefalonián Argostóli. Jooniansaariin kuuluu viisi pienempää pienten saarten saariryhmää, jotka ovat Korfun luoteispuolella sijaitsevat Diapontiset saaret, Lefkaksen ja Aitolia-Akarnanian rannikon välissä sijaitsevat Tilevoḯdes-saaret, Aitolia-Akarnanian rannikon edustalla sijaitsevat Ekhinadit, Zákynthoksen eteläpuolella sijaitsevat Strofadit sekä Messenian rannikon edustalla sijaitsevat Oinoússeen saaret. Saarten pääelinkeinoja ovat turismi, viinin ja hedelmien viljely sekä kalastus ja merenkulku.
Jooniansaarten lisäksi Kreikan saaristoon kuuluvat Egeanmeressä Manner-Kreikan itäpuolella sijaitsevat Egeanmeren saaret.
Historia
Jooniansaaret ovat olleet asuttuja viimeistään paleoliittisella kaudella. Tuolta ajalta on tehty löytöjä muun muassa Kefaloniássa ja Korfulla. Pronssikaudella saarilla ovat vaikuttaneet muun muassa minolainen ja mykeneläinen kulttuuri.
thumb|left|240px|[[Ithakan saarta sekä sen pääkylä Vathý.]] Varhaisimmat kirjalliset viittaukset Jooniansaariin ovat peräisin Homeroksen eepoksista ja erityisesti Odysseiasta, jossa Ithaka on keskeisessä roolissa Odysseuksen kotipaikkana. Tutkijat ovat kuitenkin olleet erimielisiä siitä, onko kyseessä nykyisin Ithakana tunnettu saari. Jooniansaarten nimi liittyy Joonianmereen, joka puolestaan on saanut nimensä kreikkalaisen mytologian hahmosta Iosta.
Antiikin aikana 700-luvulla eaa. Jooniansaaret ja erityisesti Kerkyra eli Korfu olivat Korintin siirtokuntana. Korintille ne olivat tärkeitä, koska ne sijaitsivat Italiaan ja muualle länteen johtaneen kauppareitin varrella. Erityisesti Kerkyra oli merkittävä merimahti, jolla oli omia siirtokuntia. 400-luvulla eaa. Kerkyra kapinoi Spartan kanssa liitossa ollutta Korinttia vastaan ja liittyi näiden vihollisen Ateenan puolelle. Tämä oli yhtenä syynä peloponnesolaissotaan.
Rooman valtakunta valloitti saaret 200-luvulla eaa. Bysantin valtakunnan kukistuttua Jooniansaaret kuuluivat 1400-luvulta vuoteen 1797 suuren osan ajasta Venetsialle. Samaan aikaan suuri osa muusta Kreikasta jäi osmanivallan alle. Venetsia ja Osmanien valtakunta taistelivat Jooniansaarten omistuksesta usein, eikä Venetsia pystynyt pitämään kaikkia saaria hallussaan koko ajan. Jooniansaarista Korfu oli ainoa, joka ei ollut missään vaiheessa osmanivallan alla. Lefkas oli osmanivallan alla pisimpään, vuosina 1476–1684. Muut saaret olivat osmanien valloittamana ainakin jonkun aikaa.
Vuonna 1797 Venetsia hävisi sodassa Napoleonille, ja tämän seurauksena Jooniansaaret siirtyivät vuonna 1799 Ranskan omistukseen. Vuosina 1799–1807 saaret olivat Venäjän valloittamina, mutta palasivat tämän jälkeen Ranskan hallintaan. Vuosina 1815–1864 saaret olivat Yhdistyneen kuningaskunnan suojeluksen alaisena protektoraattina nimellä Jooniansaarten yhdysvallat. Brittivallan aika oli saarten vaurastumisen aikaa. Tuolloin niillä toimi muun muassa Kreikan ensimmäinen yliopisto Joonian akatemia.
Vuonna 1864 Jooniansaaret luovutettiin Kreikalle, joka oli saavuttanut itsenäisyyden joitakin vuosikymmeniä aiemmin. Toisessa maailmansodassa Italia miehitti saaret osana Mussolinin suunnitelmaa palauttaa Rooman vallan aikaiset alueet Italialle. Italialaisten antauduttua vuonna 1943 Saksa valtasi saaret. Tuolloin saksalaiset surmasivat kostoksi suuren määrän saarilla olleita italialaisia sotilaita. Kreikan yhteyteen saariryhmä palasi jälleen vuonna 1944.
Historian seurauksena Jooniansaarten kulttuurissa ja muun muassa arkkitehtuurissa on paljon läntisiä, erityisesti venetsialaisia ja italialaisia vaikutteita. Erityisesti Korfulla on paljon myös muun muassa brittiläistä vaikutusta.
Jooniansaarilla oli suuret maanjäristykset vuosina 1948 ja erityisesti 1953. Ne aiheuttivat suurta aineellista tuhoa.
Saaret
Jooniansaarten suurimmat saaret ovat:
thumb|right|240px|[[Korfu (kaupunki)|Korfun kaupunki.]] thumb|right|240px|[[Lefkas|Lefkaksen saaren eteläkärkeä, taustalla Arkoúdi ja Ithaka.]] thumb|right|240px|[[Zákynthos (kaupunki)|Zákynthoksen kaupunki.]]
Cuando
Cuando on joki keskisen Afrikan eteläosissa. Se virtaa Angolasta Namibian Caprivin kaistaleelle ja edelleen Linyantin suomaalle Botswanan pohjoiselle rajalle. Kyseisen suon jälkeen se on nimeltään Linyanti-joki ja kauempana idässä Chobe, ennen kuin se yhtyy Sambesiin. Jokisysteemi muodostaa noin 225 kilometrin matkalta Angolan ja Sambian välisen rajan.
Joen kulku
thumb|left|Auringonlasku Choben yllä Botswanan Choben kansallispuistossa.
thumb|upright=1.5|Kartta Cuando-Linyanti-Chobe jokisysteemistä Namibian Caprivin kaistaleen tienoilla, perustuen [[NASA:n satelliittikuvaan (huom. ylimpänä kuvassa luode). Vesi näkyy kuvassa mustana. . 1 Cuando; 2 Caprivin kaistale; 3 Mudumun kansallispuisto ja Lianshulu Lodge, Linyantin suomaan loppu Swamp; 4 Linyantin suomaa ja Mamlin kansallispuisto, missä eräs Kalaharin Harju estää veden valumisen kaakkoon; 5 Okavango-joki ja sen delta, joka katoaa Kalaharin hiekkaan; 6 Linyanti-joki; 7 Liambezi-järvi (kuivunut kuvanottohetkellä); 8 Chobe; 9 Choben ja Sambesin yhtymäkohta Kazungulassa; 10 Sambesi ja Caprivin suot tulvivat kuvanottohetkellä.]]
thumb|Liambesi-järvi
Cuando saa alkunsa Angolan keskiseltä ylängöltä Tembo-vuoren rinteiltä, mistä se virtaa kaakkoon Sambian rajalla. Siellä se muodostaa laajan kanavan, joka koostuu soista. Nämä muodostavat 5–10 km leveän alueen. Kuten muittenkin alueen jokien kohdalla on kyse, sen virtaama vaihtelee tavattoman paljon riippuen siitä, onko sadekausi vai ei. Sen uoma saattaa olla useita kilometrejä leveä silloin, kun siinä on paljon vettä, ja kuivalla kaudella se taas katoaa niin, että jäljellä on pelkkiä soita.
Cuando jatkaa soista uomaansa Namibian Caprivin kaistalen poikki, minkä jälkeen se muodostaa Namibian ja Botswanan rajan samalla, kun se jatkaa kulkuaan kohti kaakkoa ja itää. 10 000 vuotta sitten Cuando yhtyi Okavango-jokeen ja sen vedet virtasivat sitten Makgadikgadijärveen (joka nykyään muodostaa ajoittaisen kosteikon ) mutta alueen pinta kohosi tektonisten muutosten vuoksi ja esti veden virtaamisen etelään. Tämän seurauksena Cuando nykyään jakautuu tuolla alueella useiksi kanaviksi ja soiksi (joiden nimi on Linyantin suot), joita täplittävät saaret. Tämä suo melkein katoaa Kalahariin Okavangojoen tapaan. Sen kulku ohjautuu kuitenkin itään, missä se yhtyy Sambesin. Tällä matkalla kohti itää se muodostaa Namibian ja Botswanan välisen rajan. Kuivalla kaudella alueella on muutamia avonaisia kanavia soiden lomassa. Täältä joen kulku jatkuu Liambesi-järvenä, minkä jälkeen se muuttuua jälleen joeksi nimeltä Chobe. Se yhtyy Sambesiin Kazungulan sillan kohdalla.
Niinä vuosina, kun Okavangossa on suuria tulvia, osa tuon joen vedestä karkaa itään yleensä kuivana olevan Magwekwana-joen kautta (joka tunnetaan myös nimellä Selinda Spillway) Linyantin soihin ja edelleen Sambesiin. Selinda Spillway ja Boteti-joki ovat ainoa reitti, jonka kautta Okavangon vedet saattavat karata Okavangon suistosta.
Choben pohjoispuolella ovat Caprivin suot, jonka reunalla sijaitsi nyttemmin raunioina oleva Makololo-heimon entinen pääkaupunki. Tämä kansa valloitti Barotsemaan 1800-luvulla.
Cuandon, Linyanti ja Choben vesistä niin suuri määrä haihtuu ilmaan, että sitä kautta päätyy Sambesiin vain hyvin vähän vettä, paitsi silloin, kun tuo jokisysteemi tulvii runsaasti.
Cuandon Selinda Spillway (eli Magweggana-joki), jossa on vettä ympäri vuoden, kytkee Kalaharin valuma-alueen Sambesin valuma-alueeseen.
Eläimistö
Cuandon jokisysteemi tunnetaan eläimistöstään, jota on paljon suurimmalla osaa sen virtauksesta. Sen varrella eri maissa on luonnonpuistoja. Joissakin niistä salametsästettiin ahkerasti Namibian ja Angolan sotien aikana, mutta rauhan tultua eläimistö on saanut mahdollisuuden toipua ennalleen.
Joen varrella on seuraavat luonnonpuistot:
Greatest Hits 87–99
Greatest Hits 87–99 on Kylie Minoguen kokoelma-albumi, joka julkaistiin 3. joulukuuta 2003. Albumi julkaistiin ainoastaan Australiassa, ja se on laajennettu versio vuoden 1992 kokoelma-albumista Greatest Hits.
Fillmore East 1968
Fillmore East 1968 on Iron Butterfly -yhtyeen live-albumi. Sen julkaisi Rhino Records vuonna 2011. Se on koostettu neljästä konsertista, jotka yhtye soitti New Yorkin Fillmore Eastissa huhtikuussa 1968.
HMS Panther (G41)
HMS Panther (viirinumero G41) oli Britannian kuninkaallisen laivaston P-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Palvelus
Alus oli 9. lokakuuta 1943 häiritsemässä Kalymnosin edustan meriliikennettä, kun se joutui Saksan ilmavoimien syöksypommittajien maaliksi Scarpantonsalmen eteläpuolella. Alukseen osui kaksi pommia ja neljä pommia räjähti aluksen lähistöllä. Katkettuaan kahtia alus upposi nopeasti vieden mukanaan 33 miehistönjäsentä.
The Addams Family (vuoden 1964 televisiosarja)
The Addams Family on yhdysvaltalainen vuosina 1964–1966 tuotettu mustavalkoinen televisiosarja, joka perustuu Charles Addamsin luomaan ja The New Yorker -lehdessä julkaisemaan sarjakuvaan. Sarjaa esitti Yhdysvalloissa ABC-televisiokanava. Sarja kertoo fiktiivisestä Addamsin perheestä. CBS-televisioyhtiö tuotti samoihin aikoihin Me hirviöt -sarjan, jossa on paljon samoja piirteitä.
Sarja on julkaistu kokonaisuudessaan myös DVD:nä.
Stefan Michailow
Michailow syntyi Novgorodin kuvernementissa Venäjällä. Hänen isänsä oli venäläinen santarmialiupseeri ja äitinsä suomalainen Turusta kotoisin ollut Augusta Sofia Helenius. Michailowin perhe muutti jo 1860-luvulla Turkuun kun perheen isä sai siirron Sirkkalan kasarmeille. Perheessä puhuttiin ruotsia ja venäjää.
Michailow opiskeli arkkitehdiksi 1884–1888 Polyteknillisessä opistossa. Hän oli yleisten rakennusten ylihallituksessa ylimääräisenä arkkitehtina Turun lääninrakennuskonttorissa vuodesta 1888 alkaen mutta hän suunnitteli myös rakennuksia yksityisille asiakkaille. Michailow suunnitteli rakennuksia pääasiassa Turkuun ja Hämeenlinnaan. Vuonna 1896 Michailow johti Pietarissa Suomen ministerivaltiosihteerinviraston muutos- ja korjaustöitä. Michailowista tuli vuonna 1914 yleisten rakennusten ylihallituksen toinen arkkitehti ja hiukan myöhemmin Hämeen lääninrakennuskonttorin esimies. Tässä tehtävässä hän oli vuoteen 1934 saakka, jolloin jäi eläkkeelle.
Turussa on Michailowin mukaan nimetty Michailowinkatu.
Stephan Eberharter
Stephan Eberharter (s. 24. maaliskuuta 1969 Brixlegg, Itävalta) on itävaltalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä, maailmanmestari ja olympiavoittaja. Hän hallitsi miesten alppihiihdon vauhtilajeja yhdessä Hermann Maierin kanssa 1990-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa. Hän on kaksinkertainen maailmancupin kokonaiskilpailun voittaja. Eberharter vetäytyi kilparinteiltä syksyllä 2004 voitettuaan 29 maailmancupin osakilpailua ja saavutettuaan 75 palkintopallisijaa.
Jalkaväkirykmentti 16 (talvisota)
Varustaminen
JR 16 pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaiseksi, mutta puolustusvoimien kalustopulan takia niitä ei etenkään kaluston osalta täysin saavutettu.
Yksiköt
thumb|200px|Pajari Tolvajärven esikunnan edessä joulukuussa 1939.
Komentaja(t)
Everstiluutnantti Aaro Pajari
Keskittäminen
Rykmentti keskitettiin ylipäällikön reserviksi 20.–21. lokakuuta 1939 välisenä aikana Taavettiin muun 6. divisioonan mukana. Harjoittelun ohessa rykmentti linnoitti paikallisteiden 14702 ja 14703 välisen alueen. Rykmentin vanha sekä uusi muistomerkki sijaitsee Hietamiehen kylän pohjoispuolella.
Joulukuu 1939
Eversti Paavo Talvela sai ylipäälliköltä tehtäväkseen itsenäisyyspäivän aikoihin ottaa vastuu alun perin IV Armeijakunnalle määrätyn alueen pohjoisosan puolustuksen (Tolvajärvi-Ilomantsi). Eversti Talvelan ”ehto” oli, että hän sai valita ylipäällikön reservistä haluamansa rykmentin (joka oli A. Pajarin komentama JR 16). Päämajan käskyn mukaisesti muodostettiin Ryhmä Talvela, johon liitettiin myös JR 16.
Varsinaiset taistelut JR 16:n osalta alkoivat Tolvajärven alueella Laatokan Karjalassa
8. joulukuuta 1939 aamun aikana I/JR 16:n joukot saapuivat Värtsilästä autokuljetuksin Tolvajärven (Kivisalmi) alueelle. Pimeässä tapahtuneen ryhmittäytymisen aikana joukot joutuivat pääasiassa taistelukokemuksen puutteen vuoksi laukaustenvaihtoon toistensa kanssa, jolloin JR 16 koki ensimmäiset tappionsa ”omien tulessa”. Päivän valjettua vihollinen jatkoi hyökkäystään Kivisalmella, ja iltapäivällä mainittu pataljoona joutui osittain pakokauhun valtaan ja jätti asemansa. Noin kolmen kilometrin päässä oli Tolvajärven länsirannalla jo rykmentin toisia osia ottamassa vastaan etenevää vihollista. Saamansa käskyn mukaan rykmentin tuli pitää itse Tolvajärven kylä yhdessä alueelle ryhmitettyjen muiden joukkojen kanssa. Saman päivän iltana rykmentin joukot osallistuivat Aaro Pajarin henkilökohtaisesti johtamaan iskuun vihollisen selustaan. Iskussa hyökättiin ”tuliylläkön” tapaisesti vihollisen leirinuotioille, minkä jälkeen vetäydyttiin välittömästi takaisin ”omien joukkoon”. Hyökkäyksellisen iskun tavoitteena lienee ollut lähinnä pyrkimys vaikuttaa alueella taistelleiden joukkojen moraaliin.
[10. joulukuuta 1939 rauhallisesti rintamavastuussa olleen päivän 9. joulukuuta jälkeen JR 16 joutui jälleen taisteluun omassa selustassaan. Vihollisen 718. JR:n hyökättyä pohjoisen kautta koukaten Tolvajärven rintaman selustaan evl. Pajari joutui henkilökohtaisesti johtamaan torjuntataistelua joukkojensa selustassa palatessaan eversti P. Talvelan kanssa käymästään hyökkäyksen suunnittelutilaisuudesta. Taistelu selustassa päättyi 11. joulukuuta aamulla, jolloin vihollinen aloitti laajemman hyökkäyksen varsinaisella rintamalla Tolvajärvellä. Hyökkäykset pystyttiin torjumaan koko rintaman leveydellä. Oma suunnitelmien mukainen hyökkäys jäi kuitenkin toteuttamatta vihollispainostuksen vuoksi mainittuna päivänä. Evl. Pajari olisi ollut valmis lykkäämään oman hyökkäyksen aloittamista, mutta eversti Talvelan painostuksesta vastahyökkäyksen oli määrä alkaa jo seuraavana päivänä.
12. joulukuuta 1939 klo 8 alkaen JR 16 osallistui Tolvajärvellä aloitettuun hyökkäykseen tehtävänään edetä kahdella pataljoonallaan Tolvajärven tien suunnassa ja yhdellä pataljoonalla osallistua pohjoisen kautta tapahtuvaan koukkaukseen vihollisen selustaan. Hyökkäys johti kuluneen ja väsyneen vihollisen 139. Divisioonan kärkiosastojen lyömiseen päivän kuluessa. Puna-armeijan yksiköt alkoivat vetäytyä jättäen alueelle melko runsaasti raskasta kalustoaan, joka siis siirtyi sotasaalina suomalaisten haltuun. Viholliselle arvioitiin aiheutetun noin 1 000 miehen tappiot. Eversti Talvela vaati hyökkäyksen välitöntä jatkamista, mutta suostui evl Pajarin ehdotukseen lyhyestä levosta.
13. joulukuuta 1939 muut Osasto Pajarin joukot jatkoivat hyökkäystä.