cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ti-Ti Nalle
Riitta Korpela johdattaa lapsia musiikin maailmaan nallehahmojen kautta ja musiikin varhaiskasvatuksen pedagogisin menetelmin, jossa nalleperhe on omine rytmeineen oiva opetusväline; Ti-Ti = kaksi kahdeksasosanuottia, Tau = Z eli tauko musiikissa, Ti-Ri = kaksi kuudestoistaosanuottia, Trioli = kolme yhtä pitkää nuottiarvoa, Isänalle ja Äitinalle = neljäsosanuotti ja isoäitinalle ja Isoisänalle = puoli- tai kokonuotti.
Ti-Ti Nallesta on tehty monia tuotteita, jotka vahvistavat Ti-Tin pedagogista maailmaa; näihin lukeutuvat myös Korpelan kirjoittamat satu- ja nuottikirjat.
Ti-Ti Nallen talon piti aloittaa toimintansa Hämeenkyrön Koskilinnassa vuoden 2020 lopulla mutta rakennuksen kuntoarvio ei miellyttänyt Riittaa. Talo toimi aluksi (vuosina 2001–2018) Ikaalisen Kyrösjärvellä ja sen jälkeen (vuosina 2018–2020) Lempäälän Ideaparkissa. Uusia tiloja etsitään tällä hetkellä ja on suunniteltu uuden Ti-Ti Nallen talon avautumista Raumaan vuoden 2023 aikana.
Blasieholmen
thumb|400px|Blasieholmenin rantaa, keskellä [[Grand Hôtel (Tukholma)|Grand Hôtel ja siihen liitetty Bolinderin talo, vasemmalla Fersenin palatsi, joka on nykyään osa Handelsbankenin pääkonttoria.]] Blasieholmen on niemi Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa, Norrmalmin kaupunginosassa. Se sijaitsee itään Tukholman vanhastakaupungista. Blasieholmenilla sijaitsevat muun muassa Ruotsin kansallismuseo, Ruotsin kuninkaallinen musiikkiakatemia, Tukholman Grand Hôtel sekä Bååtin palatsi. Alueella on pieni Blasieholmstorg-aukio.
Blasieholmen tunnetaan varakkaiden asuttamista hienoista asuintaloista, ylellisistä hotelleista ja eräistä sen alueella toimivista instituutioista. Suurin osa alueen nykyisistä rakennuksista on 1800-luvun jälkipuoliskolta ja 1900-luvun alusta, mutta myös joitain 1600- ja 1700-lukujen yksityispalatseja on säilynyt. Rannassa on huvivenesatama.
Historia
Blasieholmen on aikoinaan ollut nimensä mukaisesti saari. Vanhin tunnettu saaresta käytetty nimitys on Käpplingen. Saarella tapahtui vuonna 1389 tai 1392 Käpplingen murhana tunnettu kuuluisa tapaus, jossa huppuveljiksi kutsutut saksalaiset surmasivat suuren joukon tukholmalaisia sulkemalla heidät taloon, joka poltettiin. Tapahtuma liittyi Albrekt Mecklenburgilaisen ja Tanskan kuningatar Margareetan kamppailuun Ruotsin kruunusta, mihin oli sekaantunut myös saksalaisia.
Nimi Blasieholmen on ollut käytössä 1500-luvulta alkaen. Nimen on väitetty tulleen Tukholmassa niihin aikoihin asuneesta skottilaissyntyisestä kauppiaasta Blasius Dundeijsta tai jopa pyhästä Blasiuksesta, mutta kummankaan tiedon puolesta ei ole todisteita. Blasieholmeniin siirrettiin vuonna 1611 Ruotsin laivaston laivatelakka, joka oli aiemmin toiminut Stadsholmenilla kuninkaanlinnan vieressä. Blasieholmenin telakalla rakennettiin myös kuuluisa Vasa-laiva. Telakka siirrettiin 1640 viereiselle Skeppsholmenille. Nykyisen kansallismuseon paikalla sijainneeseen erilliseen pienempään saareen rakennettiin 1630 kirkko, minkä myötä saari sai nimekseen Kyrkholmen. Kirkko paloi 1822.
Tukholman kasvaessa monet mahtavat aatelissuvut rakennuttivat 1600-luvulla palatsinsa Blasieholmenille. 1800-luvulla olivat vuorossa rikkaat porvarit.
Kabaddi
Kabaddi on Intian niemimaalta lähtöisin oleva joukkueurheilulaji. Laji on suosittu Etelä-Aasiassa, mutta se on levinnyt myös Kaakkois-Aasiaan, Japaniin ja Iraniin. Erityisen suosittu laji on Bangladeshissa, ja Intiassa se on Punjabin ja Andhra Pradeshin maakuntien kansallispeli. Lajin nimi, jota usein toistetaan pelin aikana, tulee hindin kielen hengityksen pidättämistä tarkoittavasta sanasta. Hengityksen pidättäminen on keskeinen osa lajia.
Tuija Maaret Pykäläinen
Tuija Maaret Sinikka Pykäläinen (s. 28. elokuuta 1955 Jyväskylä) on suomalainen poliitikko ja Vihreän liiton kansanedustaja vuosina 1991–1999. Eduskuntaan Pykäläinen nousi Lappeenrannasta kaikkien aikojen pienimmällä kansanedustajan paikkaan riittäneellä äänimäärällä. Pykäläisen jälkeen Kymen vaalipiiristä ei ole ollut omaa vihreää kansanedustajaa.
Pykäläinen oli myös Lappeenrannan kaupunginvaltuutettu ja kaupunginhallituksen jäsen. Hänet muistetaan paikallisesti vihreistä teeilloista ja radikaaleista tempauksistaan. Pykäläinen puhui tasa-arvon, feminismin ja ihmisoikeuksien puolesta niin paikallisesti kuin kansanedustajan tehtävissäänkin.
Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulu
Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulu, JSBE on Jyväskylän yliopiston yksikkö. Se on perustettu 1.3.1997 alkaen itsenäiseksi taloustieteelliseksi osastoksi, ja siellä on lukuvuonna 2014-2015 noin 1 300 opiskelijaa ja 120 opettajaa. Nimi muutettiin taloustieteiden tiedekunnasta Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakouluksi vuonna 2010.
Koulu antaa tutkimukseen perustuvaa opetusta yrityksen taloustieteissä ja kansantaloustieteessä, ja sen opetusaineita ovat taloustiede, johtaminen, laskentatoimi, markkinointi, yritysten ympäristöjohtaminen ja yrittäjyys.
Kauppatieteellistä koulutusta Jyväskylässä on annettu vuodesta 1967 ja yksikkö vakiintui 1973 yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan alaiseksi laitokseksi.
Avance-täydennyskoulutusyksikkö
Avance-johtamiskoulutus on Jyväskylän yliopiston liikkeenjohdon täydennyskoulutusta tarjoava yksikkö, joka toimii Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulun yhteydessä. Avance tuottaa sekä räätälöityjä tilauskoulutuksia että kokeneen liikkeenjohdon Executive MBA -koulutusta.
Tuija Maaret Pykäläinen
Kansanedustajana hän oli muun muassa tekemässä aloitetta maamiinojen kieltämiseksi.
Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulu
Historia
Avancen historia alkaa vuodesta 1984, jolloin oltiin tunnistettu tarve kokeneen liikkeenjohdon koulutukselle. Tarpeeseen suunniteltiin Menestyksen strategiat -koulutusohjelma ja sen toteuttamiseksi perustettiin Avance-johtamiskoulutus omaksi yksikökseen Jyväskylän yliopiston täydennyskoulutuskeskukseen. Vuodesta 2011 lähtien Avance-johtamiskoulutus on ollut osana Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulua.
Executive MBA
Avance-johtamiskoulutus on tuottanut kokeneen liikkeenjohdon MBA-koulutusta vuodesta 1989, jolloin Menestyksen strategiat -koulutusohjelman ympärille kehitettiin laajempi MBA-ohjelma. Nykyisin Executive MBA (EMBA) -nimellä oleva koulutusohjelma on luonteeltaan osa-aikainen ja tarkoitettu suoritettavaksi työn ohessa kolmen vuoden aikana.
Tuija Maaret Pykäläinen
Kansanedustajakauden jälkeen Pykäläinen on ollut YK:n ja EU:n vaalitarkkailijana Afrikassa.
Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulu
Executive MBA
Talouselämä-lehti julkaisee johdon koulutukseen liittyviä ostajien kokemuksia ja mielikuvia. Uusimmassa, syksyllä 2012 julkaistussa selvityksessä Avance-johtamiskoulutus nostettiin yhdeksi suurimmista nousijoista ollen kokonaismittaristossa kolmantena.
Tuija Maaret Pykäläinen
Kritiikkiä
Pykäläinen on kansanedustajakautensa jälkeen noussut otsikoihin nostamalla yhtäjaksoisesti 20 vuotta kansanedustajien sopeutumiseläkettä huolimatta siitä, että hän on palannut erityisopettajaksi.
Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulu
Kansainvälinen akkreditointi
Avancen Executive MBA -ohjelma on ainoa suomenkielinen MBA-koulutus, jolla on kansainvälinen AMBA-akkreditointi (Association of MBAs). AMBAn akkreditointi on myönnetty vain hieman yli 200 koulutusyksikölle maailmanlaajuisesti.
Kansanturvamusiikkikomissio
Kansanturvamusiikkikomissio eli KTMK on Oulussa vuosina 1983–1986 toiminut hardcore punk -yhtye. Yhtye julkaisi olemassaolonsa aikana kaksi levyä, LP:n 666 (1985) sekä EP:n Seitsemäs pasuuna (1986). Lisäksi yhtye soittaa vuonna 1984 julkaistulla kokoelmalla Yalta Hi-Life.
Kansanturvamusiikkikomisio soitti viimeisen keikkansa Muhoksella maaliskuussa 1986. Yhtyeen hajoamisen jälkeen Jarno Mällinen, Jyrki Raatikainen ja Jukka Kangas perustivat edelleen toimivan Radiopuhelimet-yhtyeen. Radiopuhelimet on soittanut joitain kertoja pelkistä KTMK:n biiseistä koostuvia keikkoja, joista yksi on julkaistu DVD:nä. Radiopuhelimet on levyttänyt KTMK:n kappaleet "K" sekä "Joskus olen leivonnainen", joista aiempaa KTMK ei levyttänyt olemassaolonsa aikana.
Jan Hendriks
Jan Hendriks (syntymänimeltään Heinz Joachim Hinz) (6. joulukuuta 1928 Berliini – 13. joulukuuta 1991 Berliini) oli saksalainen näyttelijä, joka näytteli sarjassa Vanha Kettu (nyk. Kettu), komisario Martin Brenneriä. Hän näytteli sarjan alusta vuoteen 1986, elokuvissa hän näytteli 50-luvulta lähtien, Hendriksin tunnetuin elokuvarooli oli Jan Krapp Sündinge Grenzessä (1951). Kettu oli hänen viimeinen roolinsa. Hendriks kuoli AIDSiin 63-vuotiaana vuonna 1991.
Palkinnot
Silver Box (1952)
17 hilpeää ja haikeaa rallia
17 hilpeää ja haikeaa rallia on Juha Vainion kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 1989. Albumi on CD-versio albumista 28 hilpeää ja haikeaa rallia.
Athanasios Athoslainen
thumb|180px|Athanasios Athoslainen. Pyhittäjä Athanasios Athoslaista (kuoli noin vuonna 1000) pidetään Athosvuorella toimivan munkkiyhteisön perustajana.
Pyhittäjä Athanasios, siviilinimeltään Abraham, syntyi Trapesundissa (Trebezond) ja joutui varhain orvoksi. Elettyään hurskaan nunnan adoptoimana, hän siirtyi opiskelemaan Konstantinopoliin, josta siirtyi ensin kilvoittelemaan Kyminasin luostariin ja saatuaan munkkivihkimyksen, siirtyi myöhemmin Athokselle, jonne perusti muun muassa Bysantin keisari Nikeforos II Fokaan avustuksella Suuren lavran eli Athoksen ensimmäisen kinobioottisen luostarin.
Pyhittäjä Athanasios Athoslaisen muistopäivää vietetään ortodoksisessa kirkossa vuosittain heinäkuun 5. päivänä.
Paleointiaanit
pienoiskuva|Saksalaisen [[Heinrich Harderin (1858–1935) tulkinta paleointiaaneista metsästämässä Glyptodonia.]]
Paleointiaanit olivat kivikautisia metsästäjä-keräilijöitä. He viettivät yleensä liikkuvaa elämäntapaa siirtyen pieninä ryhminä suurriistan perässä leiripaikalta toiselle. Varovaisimmankin arvion mukaan paleointiaanit saapuivat Pohjois-Amerikkaan noin 14 000 kalenterivuotta sitten. Joidenkin kiisteltyjen teorioiden mukaan heidän muuttoliikkeensä on saattanut tapahtua jo kymmeniä tuhansia vuosia aiemmin. Tyynenmeren rannoilta on löydetty merkkejä paleointiaanien asutuksesta jääkauden loppuvaiheessa, jolloin monet ilmastonmuutokset koettelivat maapalloa.
Ilmastonmuutokset
Eräs jääkauden jälkeisistä ilmiöistä oli nopeasti vaihtelevat ilmastonmuutokset. Jään alta paljastuneet laaksot ja vesistöjen rannat tarjosivat mahdollisuuden kerätä syötäviä kasveja ja pyydystää kaloja. Ilman lämpeneminen toi mukanaan runsaita sateita ja pidentyneet kasvukaudet. Aluksi Alaskaan ja Kanadaan asettuneet ihmiset alkoivat vähitellen levittäytyä laajemmille alueille. Paleointiaanien määrä kasvoi jäätiköiden eteläpuolella nopeasti 11 500 eaa. jälkeen. Ravinnon saannin helpottuminen lisäsi ihmisten uskoa säilyä hengissä. Tämä antoi samalla rohkeutta siirtyä yhä etelämmäksi. Liikkuvuus edisti ihmisten nopeaa levittäytymistä koko Amerikan mantereelle. Leiripaikat olivat enemmän tai vähemmän tilapäisiä. Merkkejä paleointiaanien jäljiltä on löydetty lähes kaikista osavaltioista.
Suurriistan metsästäjät
pienoiskuva|[[Mastodontit kuuluivat Pohjois-Amerikan muinaisiin eläimiin.]] Varhaisin paleointiaanikulttuuri on saanut ensimmäisen löytöpaikan mukaan nimen Sandia, joka sijaitsi nykyisessä New Mexicossa. Sandian tyylisiä nuolenkärkiä on väitetty löytyneen New Mexicon lisäksi aina Alabamaa ja Alaskaa myöten, mutta yleisesti usko Sandia-kulttuuria ei pidetä erityisen laajana. Tähän ryhmään kuuluneet ihmiset pitivät leirejään jokien rannoilla ja asuivat talvet luolissa. He olivat kesyttäneet koiran ja saapuneet alueille jossa menestyivät vielä monet jääkauden aikaiset suuret eläinlajit. Tähän riistaan sisältyivät myöhemmin sukupuuttoon kuolleet mammutit, mastodontit, kamelit, hevoset, sapelihammaskissat, myskihärät ja käyräkuonoiset tapiirit. Tutkimuksissa on löydetty selviä merkkejä myös jättiläiskokoisista laiskiaisista, vyötiäisistä ja majavista. Yleinen tapa metsästää suurriistaa oli ajaa eläinlaumat yli jyrkänteen tai rämeille, jossa ne tapettiin. Saltvillessa Virginiassa on löydetty mastodonttien tappopaikka, jota on käytetty mahdollisesti jo 12 550–11 950 eaa.
Metsästäjät jättivät jälkeensä eläinten luita, kiviveitsiä ja heittonuolen kärkiä. Luultavasti tiettyinä vuodenaikoina yhden tai muutaman perheen kokoiset hyvin pienet ryhmät kokoontuivat suurriistan metsästykseen. Se oli tyypillistä myöhäispaleoliittista kulttuuria. Paleointiaanien kulttuurin uusiutumisen ohella myös väestö kasvoi ja kulttuurien alueellinen eriytyminen alkoi näkyä. pienoiskuva|[[Biisonit selvisivät ainoina henkiinjääneinä muinaisista suurista nisäkkäistä.]]
Asutuksen jakautuminen
Pohjois-Amerikan paleointiaanien uurrettuja kärkiä on löydetty eniten Kalliovuorilta, Preerialta ja Yhdysvaltain läntisestä metsästä. Siellä oli riistaa ja keräiltäviä kasveja enemmän.
Suurten saaliseläinten katoaminen
Metsästäjä-keräilijöiden joustava elämäntapa auttoi paleointiaaneja selviytymään ekosysteemin muutoksista, mutta jääkauden megafaunaan lukeutuneet suuret eläimet hävisivät noin 500 vuoden sisällä. Kohonneet lämpötilat ja niiden tuoma kuivuus tuhosivat eläimille elintärkeät vesivarastot ja yli 20 suureläinlajia kuoli sukupuuttoon. Näistä selvisi ainoastaan biisoni. Muista jääkauden eläimistä poiketen se viihtyi lyhytruohoisilla Suurilla tasangoilla ja levisi läpi preerioiden.
Työkalut ja aseistus
pienoiskuva|upright|[[Clovisin kulttuurin keihäänkärki oli kaksipuolinen, lehtimäinen, suuri ja taitavasti tehty.]] Paleointiaanien varhaiset keihäänkärjet olivat pituudeltaan 5–10 cm. Clovisin kulttuurissa kivenkäsittelyn taidot kehittyivät. Tämän aikakauden asukkaiden jäljiltä on löytynyt monia hienoja kivityökaluja. Keihäänkärjet muotoiltiin suuremmiksi ja niihin tehtiin pitkittäisiä uurteita. Suurin osa löydetyistä kärjistä on kerätty talteen mammuttien luista. Folsomin kulttuurissa keihäänkärjet pienenivät uudelleen ja nyt ne olivat kauttaaltaan uurrettuja. Uurroksille ei ole löytynyt selvää syytä. Kaksipuolisia lehdenmuotoisia litteitä keihäänkärkiä käytettiin paleointiaanien kaudella niinkin kaukana koillisessa kuin Bull Brookissa Massachusettsissa, josta on löydetty yksi suurimmista tuon aikakauden keskittymistä.
Paleointiaanien jäljiltä on kaivettu esiin muun muassa raskaita kivivasaroita, piiveitsiä, veitsimäisiä teriä ja neulanteräviksi hiottuja luita, jotka radiohiiliajoituksen mukaan ovat kuuluneet Folsomin kulttuuriin. Folsomilaiset ovat löydösten mukaan käyttäneet mahdollisesti myös ensimmäisinä ihmisinä vipukeihästä eli Atl-Atlia, joka aikoinaan nimettiin asteekkien mukaan. Käsivarren jatkeena toiminut linko teki keihään lentoradasta paljon normaalia pidemmän.
Esiarkaaiset kulttuurit
Jotkut paleointiaanien aikaiset kulttuurit voidaan luokitelle arkaaisiksi, koska niissä näkyy merkkejä pienriistan metsästyksestä. Jo noin 9000 eaa. Washingtonin-Wyomingin osavaltioiden seuduille Kolumbiajoen varrelle ilmestynyt Vanha Kordillieerien kulttuuri (tunnetaan myös Kaskadivuorten kulttuurina) 9000–5000 eaa. oli siksi eriytynyt edeltäjistään, että sitä pidetään esiarkaaisena. Sen tunnetuimmasta esiintymispaikasta Five Mile Rapidsista on löydetty tuhansia lohen selkäruotoja ensimmäisenä todisteena suurisuuntaisesta lohenkalastuksesta noin 7000 eaa. Kordillieerien kulttuuri saattoi olla myöhempien luoteisten kansojen ja Columbian ylätasangon intiaanien edeltäjä. Kaskadikulttuurin keihäänkärki oli pieni pajunlehtimainen ilman kantauurretta. Sitä käytettiin vain pienriistan metsästykseen. Esiarkaaisena pidetty aavikkokulttuuri nykyisissä Utahissa, Nevadassa ja Arizonassa 9000–1000 eaa. jätti jälkeensä varhaisia esimerkkejä korien teosta ja työkaluista joilla murskattiin siemeniä.
Paleointiaanien perinteen jatkuminen
pienoiskuva|[[Head-Smashed-In Buffalo Jump|Head-Smashed-in on tunnetuin plano-metsästäjien käyttämistä jyrkänteistä, joista biisonilaumat ajettiin rotkoon. ]] Paleointiaanien suurriistan metsästysperinne jatkui joillain alueilla pitkään. Viimeisiä biisonin metsästykseen pohjautuvia muinaisia kulttuureja sanotaan Plano-kulttuureiksi 7500–4500 eaa. Heidän kulttuurinsa vallitsi Kalliovuorten ja Mississippin välisillä preerioilla. Kulttuurin tyypillinen löytöpaikka on Plainview Texasissa, mutta heitä liikkui myös pohjoisilla tasangoilla. Pitkäsarvista biisonit saivat seurakseen myöhemmin etelästä saapuneita lyhytsarvisia biisoneita. Plano- ihmisistä kehittyi taitavia tasankojen metsästäjiä. Monien jyrkänteiden alapuolelta on löytynyt valtavia määriä biisoninluita todisteena siitä, että tasankojen viimeiset paleointiaanit syyllistyivät riistan "ylimetsästämiseen".
Plano-metsästäjien tiedetään rakentaneen eläimille myös aitauksia ja erilaisia ansoja. He kehittivät lisäksi alkeellisen tavan sekoittaa marjat ja eläinrasvat yhteen ja säilöä ne nahkaan tai suoleen.(Myöhempien aikojen pemmikaani).
Laukan silta
Laukan silta on Laukan kylässä Muhoksella sijaitseva Oulujoen ylittävä teräsbetoninen maantiesilta. Seututiellä 834 sijaitsevan sillan pituus on noin 200 metriä, ja sen alitse johtaa Oulun ja Muhoksen välinen jokiveneilyreitti. Sillan alituskorkeus on 2,9 metriä.
MR-444
MR-444 Baghira on itselataava kaksitoiminen pistooli, joka on valmistettu Venäjällä. MR-444 suunniteltiin korvaamaan Venäjän armeijan palveluskäytössä olleet Makarov-pistoolit. Aseen kaliiperivaihtoehdot ovat 9 x 17 mm, 9 x 18 Makarov ja 9 x 19 mm Parabellum.
MR-444 on kevyt, muovirunkoinen ase, jonka piipun lisäksi liikkuvat osat, kuten liipaisin, luisti ja iskuri ovat terästä. Ampuja voi virittää iskurin käsin, jolloin asetta voidaan käyttää kaksitoimisena. Ensimmäisen patruunan ollessa patruunapesässä laukaisu on nopeampi, kun iskuri on etukäteen viritetty.
Hylsynpoistaja osoittaa ampujalle, onko lippaassa jäljellä patruunoita. Jos hylsynpoistajan etureuna on hieman koholla, lippaassa on vielä patruunoita, mutta jos etureuna on samassa linjassa luistin kanssa, lipas on tyhjä.
Ruotsin kansallismuseo
thumb|300px|Kansallismuseon porraskäytävä, jossa on muun muassa [[Carl Larsson|Carl Larssonin maalaus.]] thumb|200px|Rembrandt van Rijn, Nuori nainen sivukuvassa, 1632. thumb|200px|Wilhelm Kåge, Liljeblå, 1917. thumb|200px|Johan Tobias Sergel, Amor ja Psyke, 1787.
Ruotsin kansallismuseo on Ruotsin suurin ja johtava taide- ja muotoilumuseo. Se sijaitsee Tukholmassa Blasieholmenin niemen kärjessä.
Rakennus
Museo avattiin nykyisessä rakennuksessa vuonna 1866, ja se oli ensimmäisiä julkisia taidemuseoita maailmassa. Rakennus on näkyvä osa Tukholman kaupunkikuvaa. Se edustaa uusrenessanssia ja muistuttaa tyyliltään Firenzen ja Venetsian renessanssia. Rakennuksen suunnitteli saksalainen arkkitehti Friedrich August Stüler ja sisätilat ruotsalainen Fredrik Wilhelm Scholander. Talon suunnittelu ja rakentaminen kestivät 20 vuotta, ja ne tulivat hyvin kalliiksi, sillä niissä käytettiin uudenaikaisia rakennustekniikoita. Scholanderin alkuperäistä suunnitelmaa ei kelpuutettu sellaisenaan, vaan suunnittelijaksi pyydettiin ajan johtavana museoidensuunnittelijana pidetty Stüler. Niin sanottu kustavilainen sali on Gustaf Lindgrenin suunnittelema lisäys vuodelta 1921.
Julkisivu on jonkin verran rapistunut vuosien varrella, sillä sen pääasiallisena pinnoitteena käytettiin Borghamnista tuotua Vätternin kalkkikiveä, joka oli laadultaan vaihtelevaa. Venetsialaistyylisessä portiikissa käytettiin ruotsalaista Kolmårdenin marmoria. Porraskäytävän seinät on koristeltu tunnettujen ruotsalaisten taidemaalarien tekemillä seinämaalauksilla, joista näyttävimpiä ovat Carl Larssonin maalaukset 1890-luvulta.
Taustaa
Kokoelman historia ulottuu vuoteen 1500 ja Kustaa Vaasan Gripsholmin linnaan. Kuninkaallinen kokoelma kasvoi vähitellen hankintojen ja sotasaaliiden karttuessa. Kuningatar Kristiinan luovuttua kruunusta vuonna 1654 ja muutettua Roomaan hän alkoi työskennellä erityisesti Italian renessanssin mestareiden parissa. Kuninkaallisen palatsin tulipalo vuonna 1697 tuhosi monia taideaarteita.
Nykyinen kokoelma perustuu pääosin Carl Gustaf Tessinin ja Kustaa III:n kokoelmiin. Tessin toimi suurlähettiläänä Pariisissa vuosina 1739–1742 keräten tasokasta ranskalaista aikansa nykytaidetta. Museo perustettiin vuonna 1792 Kustaa III:n muistoksi, jolloin hänen kokoelmansa siirtyi julkiseen omistukseen.
Maalaustaide
Maalaustaiteen kokoelmassa on 10 800 teosta. Mukana on huomattavaa hollantilaista 1600-luvun ja ranskalaista 1700-luvun taidetta, kuten Rembrandtin Keittiöpalvelija ja Watteaun Rakkauden oppitunti. Museo omistaa useita ranskalaisten impressionistien teoksia sekä merkittävän venäläisten ikonien kokoelman.
Museossa on maailman suurin miniatyyritaiteen kokoelma. Kansallismuseossa on erityisen näkyvästi esillä ruotsalainen taide 1500-luvulta 1800-luvulle. Ruotsin taidehistorian kohokohtia ovat muun muassa Roslinin Nainen ja huntu ja Zornin Juhannustanssi.
Taidekäsityö ja muotoilu
Koristetaiteen, muotoilun ja teollisen muotoilun kokoelma kattaa ajan vuodesta 1300 nykypäivään. Kokoelmassa on noin 30 000 esinettä, josta kolmannes on keramiikkaa, mutta myös tekstiilitaidetta, lasia, jalometalliesineitä, huonekaluja ja kirjoja.
Kuvanveisto
Museon kuvanveistokokoelmassa on tuhansia teoksia eri aikakausilta. Siihen kuuluvat myös museorakennuksen veistokset. Museo vastaa kolmesta erillisestä veistoskokoelmasta: Kustaa III:n antiikkimuseon (Kuninkaanlinnassa), Oragerie-museon (Ulrikssdalsin linna) ja Museum de Vriesin (Drottingholmin linna) kokoelmista.
Kuvanveistokokoelmassa on muun muassa Johan Tobias Sergelin, Johan Niklas Byströmin, Bengt Erland Fogelbergin ja Per Hasselbergin teoksia. Ulkomaisen taiteen kokoelma sisältää klassisen antiikin veistoksia ja maalauksia keskiajalta vuoteen 1900, esimerkiksi Francesco Lauran, Giovanni Bolognan, ja Adriaen de Vriesin teoksia.
Piirustukset ja grafiikka
Museon kokoelma kattaa noin 500 000 piirustusta ja grafiikan vedosta keskiajan lopulta vuoteen 1900. Keskeisiä ovat Carl Gustav Tessinin hankkimat yli 2 000 mestaripiirustusta hänen Pariisin ajaltaan. Erityisen merkittäviä ovat myös Rembrandtin, Watteaun, Édouard Manet’n, Johan Tobias Sergelin, Carl Larssonin, Carl Fredrik Hillin ja Ernst Josephsonin teokset.
Kansallinen muotokuvien ja linnojen kokoelma
Kansallismuseo vastaa useiden linnojen ja museoiden taide- ja taidekäsityökokoelmista eri puolilla Ruotsia. Osa siitä on Gripsholmin linnassa, jossa on kansallinen muotokuvakokoelma, Lackön, Ulriksdalin ja Nynäsin linnoissa.
Tutkimus
Museon vastuulla on laajentaa ja syventää vastuualueellaan olevaa tietoa. Useita tutkimushankkeita toteutetaan museon oman henkilökunnan lisäksi ulkopuolisten tutkijoiden kanssa.
Kirjasto ja arkistot
Museolla on yhteinen taidekirjasto Moderna Museetin kanssa. Museossa on myös  valokuva-arkisto ja historiallinen arkisto. Eräs osa museota on Ruotsin muotokuva-arkisto (Svenska Porträttarkivet SPA), joka dokumentoi tai tekee ruotsalaisten taiteilijoiden muotokuvia.
Shaul Mofaz
Mofaz ilmoitti jäävänsä tauolle politiikasta hävittyään syyskuussa 2008 Kadiman puheenjohtajaäänestyksen Tzipi Livnille, mutta hän on kuitenkin ollut knessetin jäsen vuoteen 2015 ja ministerinäkin. Hänet valittiin puolueen puheenjohtajaksi Livnin jälkeen 2012. Hän jäi eläkkeelle ja luopui politiikasta vuonna 2015.
Venlafaksiini
Venlafaksiini (Suomessa mm. kauppanimellä Efexor , Yhdysvalloissa Effexor) on serotoniinin ja noradrenaliinin takaisinoton estäjien (SNRI) ryhmään kuuluva masennuslääke. Venflafaksiini lisää myös dopamiinin määrää aivokuorella.
Suomessa venlafaksiinia myydään tuotenimillä Venlafaxin ja Efexor, ulkomailla nimen kirjoitusasu on usein Effexor. Lääkkeen toi markkinoille alun perin Wyeth vuonna 1993, mutta nykyisin lääkkeestä on liikkeellä eri lääkeyhtiöiden valmisteita. Venlafaksiini oli Yhdysvalloissa kuudenneksi määrätyin masennuslääke 17,2 miljoonalla reseptimääräyksellä vuonna 2006. Lääkkeen patentti umpeutui Yhdysvalloissa 2008, Euroopassa patentti oli voimassa vuoteen 2017.
Käyttö
pienoiskuva|vasen|Eri lääketehtaiden venlafaksiinivalmisteita. Venlafaksiini tuli alun perin markkinoille tuotenimellä Efexor, mutta nykyään sitä valmistavat monet eri lääkeyritykset.
Venlafaksiinia käytetään masennuksen, ahdistuneisuushäiriöiden, sosiaalisten tilanteiden pelon sekä neuropaattisen kivun hoitoon. Lääkettä määrätään yleisesti vasta, jos SSRI-tyypin masennuslääkkeistä ei ole saatu merkittävää hyötyä.
Venlafaksiinia käytetään yleensä kerran päivässä otettavana depottablettina. Suositeltu aloitusannos on 75 mg / vrk ja annosta lisätään tarvittaessa jopa 375 milligrammaan vuorokaudessa, mikäli lääkettä käytetään masennuksen hoitoon. Muiden sairauksien hoidossa maksimiannos on yleensä 225 mg / vrk.
Venlafaksiinin vaikutusmekanismi ja rakenne on hyvin lähellä tramadolia, mutta se ei vaikuta opioidireseptoreihin.
Vaikutusmekanismi
Venlafaksiini metaboloituu CYP2D6- ja CYP3A4-entsyymien välityksellä.
Haittavaikutukset
Venlafaksiinilla hoidettujen potilaiden itsemurhariski on yhdessä tutkimuksessa todettu olevan yli puolitoistakertainen verrattuna potilaisiin, jotka eivät syö masennuslääkkeitä.
Erityisesti alle 25-vuotiailla venlafaksiinin on huomattu kasvattavan itsetuhoisen käyttäytymisen riskiä. Venlafaksiinia ei tulisi määrätä lapsille ja teini-ikäisille, koska sen tehoa ja turvallisuutta näissä ikäryhmissä ei ole osoitettu. Venlafaksiinin käytöstä ei ole todettu selkeää hyötyä hoidettaessa alle 12-vuotiaita lapsia.
SSRI-lääkkeistä poiketen venlafaksiini saattaa nostaa verenpainetta, jos annos on yli 200 milligrammaa vuorokaudessa. Tämän takia potilaan verenpaine tulisi mitata ennen annoksen suurentamista ja sen jälkeen.
Lääkitys on lopetettava asteittain annosta pienentämällä muutaman viikon tai kuukauden kuluessa, jotta mahdolliset vieroitusoireet jäisivät mahdollisimman vähäisiksi. Lääkkeen käytön lopettaminen äkillisesti voi aiheuttaa muun muassa huimausta, parestesioita, ahdistuneisuutta sekä sähköiskun kaltaisia tuntemuksia.
Ensimmäinen sortokausi
Ensimmäinen sortokausi on Suomessa käytetty nimitys ajanjaksosta 1899–1905, jolloin Venäjän keisarikunta pyrki lujittamaan ja yhtenäistämään Venäjän valtakuntaa toteuttamalla vähemmistökansallisuuksiin kohdistuvaa venäläistämispolitiikkaa Suomen suuriruhtinaskuntaa kohtaan.
Sortokauden tunnetuin tapahtuma oli vuoden 1899 helmikuun manifesti, jota Suomessa pidettiin valtiokaappauksena, jonka avulla Suomen perustuslait tahdottiin syrjäyttää. Tämän johdosta syntyi hyvin organisoitu passiivinen vastarinta ja kerättiin suuri adressi, johon kertyi yli puoli miljoonaa nimeä muutamassa viikossa. Samoin syntyi kulttuuriadressi, jonka allekirjoittajina oli muun muassa tunnettuja ulkomaalaisia tiedemiehiä ja lakimiehiä.
Asevelvollisuusmanifestin ja uuden asevelvollisuuslain avulla lakkautettiin Suomen kansallinen sotaväki. Suomalaisia kutsuttiin Venäjän armeijaan, minkä seurauksena kagaali järjesti kutsuntalakkoja. Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov sai diktaattorin valtuudet, jonka jälkeen alkoivat toimenpiteet passiivista vastarintaa harjoittaneita ihmisiä vastaan, kuten vangitsemiset, karkotukset, viroista erottamiset ja sanomalehtien lakkauttamiset. Ensimmäinen sortokausi päättyi Bobrikovin murhaan ja Vuoden 1905 suurlakkoon.
Suomen liittäminen Venäjään 1809
Suomi oli virallisesti liitetty Venäjään 17. syyskuuta 1809 Haminan rauhansopimuksen mukaisesti, jolloin Ruotsi luopui Suomesta. Venäjän keisari Aleksanteri I oli antanut vakuutuksen siitä, että Suomen uskonto, lait ja erikoisoikeudet pidetään voimassa. Suomen suuriruhtinaskunta liitettiin Venäjään elimellisesti itsenäisenä maana, jonka valtiomuoto turvasi kansan vapauden. Täten erityisesti Ruotsin vuoden 1772 hallitusmuoto jäi voimaan Suomen perustuslakina, vaikka se Ruotsissa kumottiin jo samana vuonna. Valtiopäivillä 1816 Aleksanteri I laajensi Porvoon valtiopäivillä antamansa hallitsijavakuuden koskevan myös jälkeläisiään.
Suomen asema ennen sortovuosia
Suomi kohtasi sortokauden myöhempään kuin monet muut sotien kautta Venäjään liitetyt alueet. Venäläistämistoimenpiteet olivat olleet jo pidempään käynnissä Ukrainassa, Valko-Venäjällä, Puolassa ja Itämerenmaakunnissa, ennen kuin niitä alettiin toteuttaa Suomessa.
Baltian maiden erityisasemaa vastaan hyökättiin lehdistön ja kirjojen kautta. Juri Samarinin kirjoittama teossarja Venäjän rajamaat, jonka ensimmäinen osa käsitteli Itämerenmaakuntia, ilmestyi Berliinissä 1867. Kirjoittaja hyökkäsi voimakkaasti Itämeren maakuntien erityisasemaa vastaan. Samarin syytti baltteja tahallisista käännösvirheistä tärkeimpien asiakirjojen teksteissä, sama syytös kuultiin myöhemmin Suomen jouduttua yhtenäistämistoimenpiteiden kohteeksi. Riikalainen historian­tutkija Carl Schirren kirjoitti teoksen Liivinmaalainen vastaus Herra Juri Samarinille, jossa hän puolusti maakuntien erikoisasemaa historiallisten asiakirjojen avulla.
Venäjän kieli määrättiin 1870 Baltian virkakieleksi ja venäläinen asevelvollisuus astui voimaan. Carl Schirren oli ennustanut vuonna 1869, että seuraavaksi Baltian valtakunnallistamisen jälkeen tulee Suomen vuoro. Baltian maat olivat menettäneet erityisasemansa 1870-luvun kuluessa, ja niistä oli tehty tavallisia venäläisiä maakuntia. Oikeauskoisen ortodoksi­kirkon toiminnan vahvistamiseksi Itämeren maakunnissa erotettiin useita luterilaisia pappeja viroistaan ja monet heistä karkotettiin Venäjälle.
Puolan kapinan kukistamisen jälkeen suoritettiin N. A. Miljutinin, ruhtinas Vladimir Tšerkasskin ja Juri Samarinin johdolla talonpoikaisreformi, jonka avulla oli tarkoitus herättää Puolan kansan alemmissa kerroksissa myötätuntoa Venäjää kohtaan. Puolassa venäjän kieli otettiin käyttöön virkakielenä, sekä venäläinen hallinto perustettiin. Tällä tavoin Puolan erityisoikeudet poistettiin ja maasta tehtiin tavallinen venäläinen maakunta.
Nikolai I:n hallitsijakausi
thumb|right|200px|[[Nikolai I. Horace Vernet’n maalaama muotokuva 1830-luvulta.]] Aleksanteri I:n kuoltua Venäjän hallitsijaksi tuli 24. joulukuuta 1825 hänen nuorempi veljensä Nikolai I, joka vahvisti antamassaan hallitsijanvakuutuksessa Suomen perustuslaillisen erityisaseman itsenäisenä, joskin Venäjään liitettynä valtiona.
Venäjä oli pitkään tyytynyt siihen, että valtakuntaan liitetyt kansat saivat muodollisesti alistuttuaan hoitaa omia asioitaan rauhassa. Tämä selittää sen, että vallatut alueet, Itämerenmaakunnat ja Puola ja varsinkin Suomi, saivat pitkän aikaa säilyttää verraten laajan autonomian.
Lainopin professori J. J. Nordström oli 1842 opettanut Helsingin yliopistossa luennoillaan, että Suomi on valtio, joka on reaaliunionissa Venäjän kanssa.
Aleksanteri I:n ja Nikolai I:n aikana kansalliskiihko Venäjällä oli niin vähäistä, ettei se vaikuttanut Suomen oloihin. Seuraavan keisarin Aleksanteri II:n aikana kansalliskiihkoiset venäläiset pyrkivät hävittämään Suomen erityisaseman sisäisesti itsenäisenä valtiona.
Aleksanteri II:n hallitsijakausi
thumb|right|200px|[[Aleksanteri II noin vuonna 1880.]] Nikolain kuoltua 1855 häntä seurasi hallitsijana Aleksanteri II, joka oli Suomelle myötämielinen hallitsija. Hänen aikanaan Suomen erityisasemaa ja autonomiaa kunnioitettiin.
22. ja 23. helmikuuta 1863 alkanut Puolan kapina sai Venäjällä aikaan suurten yhteiskunnallisten uudistuksien lopettamisen. Suomessa vuosina 1856 ja 1863 aloitettuja uudistuksia saatiin kuitenkin jatkaa sillä edellytyksellä, että kaikesta separatismista luovuttaisiin. Ensimmäinen murhayritys keisaria vastaan tehtiin vuonna 1866.
Aleksanteri II:n murha
Suomen ja Venäjän suhteet viilenivät 1880-luvulta alkaen hitaasti, mutta selvästi. Taustalla oli vanhoillisen ja nationalistisen suuntauksen voimistuminen Venäjän politiikassa. Näkyvin syy tälle oli Aleksanteri II:n murha vuonna 1881, mutta se liittyi myös lisääntyneeseen yleiseurooppalaiseen imperialismiin, jossa nähtiin, että vähemmistökansallisuudet piti sulauttaa valtaväestöön valtakunnan yhtenäisyyden turvaamiseksi.
Venäläisnationalistit saivat esikuvaa Saksan puolalaisalueilla noudatetusta politiikasta. Keisari Aleksanteri III oli vanhoillisten nationalistien johdatettavissa ja hyväksyi heidän toimintansa pääpiirteittäin.
Isänmaallisten venäläisten panslavistien keskuudessa oli jo Serbian sodan aikana 1876–1877 selvät suunnitelmat Suomen valtakunnallistamisesta. Turkissa ja Balkanilla sotinut suomalainen eversti Waldemar Becker oli tutustunut venäläisiin panslavisteihin ja heidän Suomea koskeviin suunnitelmiinsa, jotka vain odottivat otollista hetkeä tullakseen toteutetuiksi. Becker kirjoitti ranskalaisessa aikakauslehdessä Le contemporain vuonna 1880 kirjoituksen Riippumaton ja puolueeton Suomi, jossa hän määritteli Suomen aseman Venäjän valtakunnassa, todeten Suomen merkityksen Venäjälle olevan lähinnä strateginen, pääkaupunki Pietarin turvaamiseksi hyökkäyksien varalta. Becker kirjoitti myös tulevista sortotoimenpiteistä 20 vuotta ennen niiden alkamista, kuvaten yksityiskohtaisesti valtakunnallistamistoimenpiteitä, jotka myöhemmin toteutettiin. Becker kirjoitti myös aseellisesta vastarinnasta, Suomen irtaantumisesta Venäjästä ja maan itsenäistymisestä. Kirjoitus herätti Suomessa ja Venäjällä paheksuntaa ja sen pelättiin vaarantavan Suomen hyvät suhteet Venäjään.
Aleksanteri III:n hallitsijakausi
thumb|200px|Aleksanteri III ja [[Maria Fjodorovna Tanskassa 1893]] Aleksanteri III oli allekirjoittanut Suomen autonomisen aseman takaavan hallitsijan­vakuutuksen. Sortokautta edeltäneet ensimmäiset sortotoimenpiteet tapahtuivat Aleksanteri III:n hallitsijakaudella, jolloin Suomen postilaitos määrättiin Venäjän postilaitoksen alaiseksi. Hänen hallitsijakautensa aikana taantumukselliset voimat pääsivät Venäjällä valta-asemaan ja liberaalit joutuivat sivuun.
Suomen erityisasemaa vastaan hyökätään 1880-luvulta lähtien
Vuodesta 1883 lähtien monet venäläislehdet alkoivat kritisoida Suomen erityisasemaa. Venäjän ja Britannian välille kehittyi konflikti Afganistanissa vuonna 1885, mikä Suomessa herätti pelkoa rannikon ja kauppalaivaston joutumisesta sotatoimien kohteeksi, niin kuin Krimin sodan aikana oli tapahtunut. Krimin sodan aikana suomalaiset olivat ottaneet hyvin vastaan Suomea puolustamaan lähetetyt venäläiset joukot. Sotilaille oli tarjottu voileipiä, piirakoita ja viinaryyppyjä. Suomalaiset lääkärit tarjoutuivat hoitamaan maksutta venäläisiä haavoittuneita ja sairastuneita.
Ennen 1880-lukua Suomen erityisasemaa ei juurikaan käsitelty Venäjän lehdistössä, mutta Puolan kapinan aikana 1863 venäläinen lehti Moskovskije vedomosti kiinnitti huomionsa Suomen ”separatistien” kirjoituksiin Helsingfors Dagbladetissa olleen Suomen puolueettomuudesta haaveilleen kirjoituksen johdosta.
Helsingfors Dagbladin päätoimittaja, kiihkeä liberaali Anders Herman Chydenius esitteli lehdessään 15. huhtikuuta 1863 ajatusta Suomen julistamisesta puolueettomaksi. Ajatuksen takana oli huoli siitä, että suomenruotsalaiset joutuisivat sotimaan suomalaisia vastaan, jolloin Suomen puolueettomuus estäisi ”veljessodan.” Ilmeisesti Helsingfors Dagbladetin aineiston perusteella brittilehti Daily News julkaisi jutun, jossa väitettiin suomalaisten poliitikkojen esittäneen, että Suomi ja Venäjä ovat kaksi eri valtiota ja toivoneen Suomen julistautuvan sodan syttyessä puolueettomaksi. Fennomaani Snellman otti kantaa puolueettomuus­keskusteluun Litteraturbladetissa heinäkuun alussa 1863 kirjoittamassaan ”Sota vai Rauha” -kirjoituksessaan. Hänen lähtökohtanaan oli fennomaanien korostama lojaalisuus keisaria kohtaan. Hän tuomitsi Suomessa esiintyneen spekuloinnin ja tilanteen johdosta syntyneet epärealistiset toiveet Suomen aseman muuttumisesta. Kirjoitus oli selvä vastaus liberaalien puolueettomuusteesille.
Venäläinen panslavisti, biologi Nikolai Danilevski väitti vuonna 1869 julkaisemassaan teoksessaan Venäjä ja Eurooppa, että suomalaiset kuuluvat tuottamattomaan rotuun, jonka historiallinen tehtävä on sulautua sivistystä luovaan venäläiseen rotuun.
Kiihkokansalliset venäläiset koettivat lehtiensä kautta juurruttaa venäläiseen väestöön käsitystä, ettei Suomi ollut valtio vaan venäläinen maakunta ja että Aleksanteri I:n Porvoon valtiopäivillä tästä lausuma toteamus oli vain asianhaarojen mukaan sovitettu korulause. Kirjoituksen jälkeen venäläislehdet kävivät kiihkeästi Suomen kimppuun, ja vanhoillisten raivoa lisäsi entisestään Koljonvirran taistelun muistomerkin paljastaminen 1885.
Leo Mechelin ja K. F. Ordin sekä venäläiset nationalistit kinastelevat Suomen asemasta
thumb|left|200px|Leo Mechelin vuonna 1894 Tässä tilanteessa senaattori Leo Mechelin julkaisi vuonna 1885 kirjan Suomen suuriruhtinaskunnan valtio-oikeuden pääpiirteet suomeksi ja ruotsiksi ja vuonna 1886 ranskaksi Précis du droit public du Grand Duché de Finlande (”Suomen suuriruhtinaskunnan valtio-oikeuden pääpiirteet”).
thumb|right|200px|K. F. Ordin, ajankohta tuntematon Venäläinen keisarillinen hovimestari, historian ja valtio-oikeuden harrastaja Kesar Filippovitš Ordin käänsi teoksen venäjäksi varustaen käännöksen ankaralla kritiikillä. Teos käännettiin vuonna 1889 myös saksan ja englannin kielelle. Vuonna 1889 ilmestyi Ordinin kaksiosainen teos Pokorenije Finljandij (Suomen valloitus), jossa oli noin 950 sivua, joista 310 sivua liitteinä olleita lähinnä poliittisia kirjeitä. Siinä hän esitti syytöksensä Suomen erityisasemaa vastaan.
Suomen lehdistössä osoitettiin Ordinin päätelmät vääriksi. Mechelin julkaisi venäläisessä aikakauskirjassa artikkelin, jossa hän kumosi Ordinin päätelmät. Myöskään monet venäläiset tahot ja heitä edustavat lehdet eivät sulattaneet Ordinin näkemyksiä, vaan eräässä aikakauskirjassa todettiin, että se oli ”häijy kirja, vihamielinen kaikkea vapaata mielenilmaisua, jokaista uutta ajatusta kohtaan”.
J. R. Danielson suhtautui Ordinin kirjaan hyvin vakavasti ja tutki sen perusteellisesti ja kirjoitti sen johdosta 1890 kirjan Suomen yhdistäminen Venäjän valtakuntaan jonka sivuilla hän kumosi useimmat Ordinin väitteet ja osoitti hänen historiantuntemuksensa varsin heikoksi. Danielsonin kirja sai osakseen hyvin myönteisen suhtautumisen, myös muutamat venäläiset, kuten kansainvälisen oikeuden tutkija F. Von Martens, kiittivät erinomaisesta tutkielmasta, joka koskee Suomen historiaa sen suhteessa Venäjään. Kirjan levittäminen Venäjällä kiellettiin sensuurikomitean vaatimuksesta, sisäasiainministerin lausunnon perusteella, joka totesi, että kirja sotii Venäjän nykyistä sisäpolitiikkaa vastaan.
Venäläinen professori Nolde oli valtio-oikeutta koskevassa tutkimuksessaan osoittanut, että Ordin oli Aleksanteri I:n ranskankielisiä lausuntoja venäjänkieleen kääntäessään väärentänyt tekstiä asettamalla sanojen konstituutio ja perustuslait tilalle aina jotakin muuta.
Vuonna 1889 Mechelin julkaisi saksaksi kirjoituksen, jonka mukaan keisari Aleksanteri I oli Porvoon valtiopäivillä antanut vakuutuksen, että Suomi oli Venäjästä erillinen, sen kanssa reaaliunionissa oleva valtio.
Ordin vastasi keisarin vakuutuksen olleen pelkkä fraasi, jolla ei ollut valtio-opillisesti sitovaa merkitystä, ja että Venäjän hallitsija oli vapaa muuttamaan Suomen asemaa oman tahtonsa mukaan. Suomalaiset tutkijat kuten Danielson pyrkivät todistamaan Ordinin väitteet vääriksi, mutta muutamat myöhemmän ajan tutkijat, jotka ovat käyttäneet tutkimuksissaan venäläisiä historiallisia lähteitä, kuten edellä mainittua Ordinin teosta, ovat osoittaneet Ordinin olleen oikeassa sikäli, ettei perustuslakeja ja autonomiaa vuonna 1809 ollut määritelty sitovasti.
M. N. Katkov kirjoitti maaliskuussa 1883 Moskovskije vedomostissa lehden pääkirjoituksessa iskulauseen Venäjä venäläisille - siinä menestyksen tunnus ja vaati Suomen tullirajan poistamista.
Suomalaisten oli hyvin vaikea saada omaa mielipidettään esille venäläisissä lehdissä. Puolustaakseen Suomen autonomista asemaa venäläisten kirjoittajien sanallisia hyökkäyksiä vastaan ja siksi, että voitaisiin antaa luotettavaa tietoa Suomesta venäläisille lukijoille, syntyi 1889 suunnitelma Finljandski Vestnik -nimisen lehden toimittamisesta. Lehden julkaisijaksi valittiin insinööri Robert Runeberg ja vastaavaksi toimittajaksi Wladimir Golovin. Lehtihanketta edistämään nimettiin komitea, jonka jäseniä olivat O. Donner, Lennart Gripenberg, Agathon Meurman, Johannes Gripenberg, Etholên ja Golovin. Lehden perustamista varten anottua julkaisulupaa ei kuitenkaan koskaan saatu, Venäjän painoylihallituksen vastustuksen vuoksi.
Aleksanteri I oli 9. helmikuuta 1816 venäjänkielisessä manifestissa, jossa Suomen hallituskonseljin nimi muutettiin Suomen senaatiksi, käyttänyt Suomelle vahvistetuista laeista neljä kertaa nimitystä ”valtiosääntö” (konstitutsija) yksikkömuodossa ja hän oli vahvistanut lopuksi uudelleen tämän valtiosäännön. Tämän Danielsson osoitti toteen kirjassaan Viipurin läänin palauttaminen muun Suomen yhteyteen 1894.
thumb|left|200px|Santarmit etsimässä salakuljetettua kirjallisuutta veturin höyrykattilasta v. 1905
Venäläinen santarmilaitos
Suomeen tuotiin vuonna 1889 venäläinen santarmilaitos, jonka tehtäviin ja toimintatapoihin kuului vakoileminen ja ilmiantamisjärjestelmä.
Santarmilaitos kuului virallisesti venäläiseen sotaväkeen, eikä se ollut Suomen lakien alainen. Se oli vasta Bobrikovin aikana aloittanut laaja-alaisemman Suomen oikeuksia loukkaavan toiminnan, josta oli v. 1900 valtiopäivillä annettu tuomitseva lausunto. Vuonna 1903 santarmit saivat uuden ohjesäännön, jonka jälkeen ne osallistuivat moniin laittomiin tekoihin, kotirauhan rikkomiseen, passien tarkastamiseen ym. Vuosien 1904–1905 valtiopäivien jälkeen ahvenanmaalaiset valtiopäivämiehet joutuivat Turun satamassa venäläisten santarmien ahdistelemiksi, kun heillä ei ollut näiden vaatimia passeja. Tämä välikohtaus aiheutti koko maassa suurta kiihtymystä. Porvarissääty, jota tämä oikeudenloukkaus koski, esitti, että pitää ryhtyä toimenpiteisiin, ettei sellaista vastaisuudessa tapahtuisi. Tämän johdosta säädyt anoivat hallitsijalta, että hän kumoaisi v. 1903 vahvistetun santarmien ohjesäännön ja muut säädökset,  ”ettei santarmeja enää käytettäisi toimissa, jotka koskevat Suomen kansalaisia tahi jotka muuten kuuluvat järjestysvallan tehtäviin tässä maassa.”
Postimanifesti (1890)
thumb|left|250px|Taiteilija [[Akseli Gallen-Kallelan surumerkki ilmestyi elokuussa 1900. Se tuli myyntiin samana päivänä kuin suomalaisten postimerkkien käyttö päättyi. Surumerkin tarkoituksena oli paitsi protestoida omien postimerkkien lakkauttamista vastaan, myös osoittaa ulkomaille menevissä lähetyksissä, mistä ne olivat peräisin. Käyttöön otetuissa uusissa venäläisissä merkeissä ei ollut lainkaan merkittynä niiden kotimaata. Surumerkki kiinnitettiin varsinaisen postimerkin viereen. Surumerkkiä ehdittiin käyttämään jonkin aikaa, kunnes kenraalikuvenööri Nikolai Bobrikov kielsi kaikkien poliittista merkitystä sisältävien merkkien ja kuvien käytön postilähetyksissä.]]
Yksi ensimmäisistä sortotoimenpiteistä tapahtui Suomen kenraalikuvernööri Heidenin johdolla, kolmen venäläis-suomalaisen toimikunnan laatima Suomen tulli-, raha- ja postilaitoksen yhdenmukaistamisen hanke vastaavien venäläisten laitosten kanssa.
Vuonna 1890 oli asetettu kolme suomalais-venäläistä komiteaa käsittelemään posti-, tulli- ja rahakysymyksiä. Kenraalikuvernööri Heiden sai oikeuden valita komiteoiden suomalaiset jäsenet. Komiteoiden yhteisenä puheenjohtajana oli kenraalikuvernööri Heiden. Sekakomissiossa olivat jäseninä ministerivaltiosihteerin apulainen, kenraaliluutnantti W. v. Daehn, senaattori Tudeer, Venäjän Posti- ja lennätinlaitoksen Ylihallituksen päällikkö kenraaliluutnantti Bezack ja hänen apulaisensa, kamariherra, todellinen valtioneuvos Skalkovski.
Keisari vahvisti Heidenin ehdotukseen perustuvan postimanifestin, joka määräsi mm. sen että Suomen postilaitoksessa oli noudatettava Venäjän ohjesääntöjä ja taksoja sekä venäläisten viranomaisten antamia ohjeita, venäläiset viranomaiset saivat oikeuden toimittaa tarkastuksia ja osallistua ylempien postivirkailijoiden nimitykseen ja postilaitoksen menosäännön vahvistamiseen. Komiteoiden suomalaiset jäsenet olivat vastustaneet manifestia, pitäen sitä Suomen perustuslain vastaisena.
12. kesäkuuta 1890 julkaistiin postimanifesti eli Keisarillisen Majesteetin Armollinen Julistuskirja postitoimesta Suomen Suuriruhtinaanmaassa (AsK 16/1890), joka alisti Suomen postilaitoksen Venäjän postilaitoksen ja sisäasiainministeriön alaiseksi. Tarkoituksena oli alistaa myös tulli- ja rahalaitokset venäläisiin laitoksiin, mutta suunnitelman onnistuivat estämään eräät ajatusta vastustavat venäläiset. Rahaministeri Vyšnegradski vastusti Venäjän rahan määräämistä Suomen rahaksi. Tullilaitoksen yhdistäminen estyi, koska Venäjän teollisuus pelkäsi vaarallista kilpailua Suomen teollisuuden taholta. Kenraalikuvernööri Heidenin johtama venäläis-suomalainen komitea ehdotti, että Suomessa käytettävä rahayksikkö oli muutettava kultaruplaksi, joka arvoltaan vastaisi neljää markkaa. Hopeisiksi ja kuparisiksi vaihtorahoiksi tulisivat kopeekat, jotka vastaisivat neljää penniä Suomen rahassa. Suomalainen raha olisi varustettava eri merkinnällä erotukseksi venäläisestä rahasta.
Venäjän rahaministeri Vyšnegradski ja Suomen ministerivaltiosihteeri Ehrnrooth vastustivat ehdotettua muutosta ja esittelivät asian hallitsijalle 1. elokuuta 1890. Komitean enemmistön ehdotus venäläisten seteli- ja vaihtorahan käyttämisestä Suomessa hyväksyttiin 3 hopearuplaan asti samassa suorituksessa.