cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venäläinen kirjallisuus
Pysähtyneisyyden ja perestroikan aika 1960–1990
Kirjallisuutta luettiin ja tuettiin edelleen runsaasti. 1960-luvun lopulla Neuvostoliiton väestö alkoi olla hyvin koulutettua ja maassa vallitsi kohtuullinen, mutta vaatimaton elintaso. Usein toistetun käsityksen mukaan neuvostoliittolaiset olivat maailman lukevin kansa, joka näkyi esim. metrossa, jossa kaikki lukivat jotain. Kirjoja julkaistiin sekä virallisesti että epävirallisesti eli niin sanottua samizdat- ja tamizdat (ulkomailla julkaistua) -kirjallisuutta. Glasnostin eli julkisen avoimuuden aikana kirjallisuuden merkitys historian ja politiikan uudistusten välittäjänä neuvostokaudella nousi huippuunsa, mutta Neuvostoliiton romahtaminen muutti sen aseman nopeasti.
Sosialistinen realismi oli pysähtyneisyyden aikakaudella yhä ainoa virallisesti hyväksytty taiteellinen ilmaisutapa, vaikka sen rajoista keskusteltiin jo Stalinin kuoleman jälkeen 1950-luvulla. Jälkeenpäin tarkasteltuna on selvää että suojasään kriittiset äänenpainot olivat aloittaneet syvällisen muutoksen, joka vaikutti monin tavoin myös kirjallisuuteen. Monet Neuvostoliitossa asuvat kirjailijat kehittivät omaa ilmaisuaan siten, että he saattoivat hienovaraisesti rivien välistä tuoda esiin moraalista kritiikkiä yhteiskunnan oloja ja arvoja kohtaan. Näin he jatkoivat venäläisen kirjallisuuden yhteiskuntakriittistä perinnettä poliittis-taloudellisesta pysähtyneisyydestä huolimatta, erityisesti kaupunkilaista intelligentsiaa kuvaavassa proosassa sekä maaseutuproosassa.
Monikerroksisen pysähtyneisyyden aikaan kuuluivat maaseutukirjailijat, kaupunkilaisproosa, "toinen" kirjallisuus, maanpaossa olevat kirjailijat, se mitä ihmiset lukivat metrossa, lastenkirjallisuus ja näytelmäkirjallisuus. Tunnetuimpia tämä ajan runoilijoita oli Jevgeni Jevtušenko. Maaseutukirjailijoita olivat Fjodor Abramov, Viktor Astafjev, Vasili Šukšin, Valentin Rasputin, Nikolai Rubtsov ja Tšingiz Aitmatov. Kaupunkilaisprosaisteja olivat Juri Trifonov, Vasili Aksjonov, Vladimir Makanin, Natalija Baranskaja, I. Irina Grekova (Jelena Ventsel). "Toisen" kirjallisuuden edustajia olivat Andrei Sinjavski, Juli Daniel, Venedikt Jerofejev, Andrei Bitov, Bulat Okudžava ja Vladimir Vysotški.
Emigraation kolmanteen aaltoon eli kirjailijoiden maanpakoon 1970-1980-luvuilla kuuluivat Joseph Brodsky, Saša Sokolov, Sergei Dovlatov, Aleksandr Solženitsky ja feministiaktivisti Julia Voznesenskaja. Tieteiskirjallisuus oli ainoa virallinen kirjallisuudenlaji, jolle sallittiin vapaus poiketa realismin vaatimuksesta. Tieteiskirjallisuuden suosio nousi huippuunsa 1950-1960- luvuilla avaruusteknologian kehittyessä ja Neuvostoliiton noustessa supervallan asemaan Yhdysvaltain rinnalle. Veljekset Arkadi ja Boris Strugatski tekivät venäläisestä tieteisfantasiasta maailmankuulun. Heidän romaaninsa Hankalaa olla jumala on yksi 1900-luvun suosituimmista ja tunnetuimmista tieteisromaaneista. Kertomukseen Piknik na obotšine (Eväsretki pientareella, 1972), pohjautuu Andrei Tarkovskin elokuva Stalker. Lastenkirjallisuutta edusti Eduard Uspenski ja näytelmäkirjallisuutta Aleksandr Vampilov.
Perestroikan aikaan 1980-luvun lopulta 1990-luvun alkuun kuuluivat "glasnost- kirjallisuus", naisten uusi proosa sekä kokeellinen kirjallisuus: postmodernismi ja underground-runous. 1990-luku jää venäläiseen kirjallisuuden historiaan aikana, jolloin naiskirjailijat ja naiskirjallisuus murtautuivat esiin toden teolla ja pääsivät huipulle saakka. Glasnostin aikana naisten kirjoittama kirjallisuus täytti tyhjiötä, jonka virallisen ja epävirallisen kirjallisuuden välisen kahtiajaon purkautuminen oli jättänyt.
Vuonna 1990 sensuuri lakkautettiin. Perestroikan aikana lukijoita kiinnostivat eniten aikaisempi 1900-luvulla kielletty ja julkaisematta jäänyt kirjallisuus (Jevgeni Zamjatin, Andrei Platonov, Mihail Bulgakov, Anna Barkova, Anna Ahmatovan Requiem); tuoreempi 1960-1980 -luvun kirjallisuus, joka johti kirjailijan karkotukseen tai vangitsemiseen (Venedikt Jerofejev, Andrei Bitov) ja 1960-luvulla kirjoitettu, pöytälaatikkoon jäänyt stalinismin aikaa käsittelevä kirjallisuus (Anatoli Rybakovin Arbatin lapset, Vladimir Dudintsevin Valkeat vaatteet ja Juri Dombrovskin Fakultet nenužnyh veštšei, Turhien tavaroiden tiedekunta).
Suosittuja menneisyyttä käsitteleviä realistisia kirjailijoita ovat Anatoli Pristavkin, Vasili Grossman, Varlam Šalamov ja Irina Ratušinskaja. Naisten uutta proosaa edustavat Svetlana Vasilenko, Tatjana Tolstaja, Ljudmila Petruševskaja, Valerija Narbikova, Nina Iskrenko, Nina Sadur ja Ljudmila Ulitskaja. Kokeellista kirjallisuutta, postmodernismia edustavat Viktor Jerofejev, Jegveni Popov, Dmitri Prigov, Lev Rubinštein, Timur Kibirov, Vladimir Sorokin, Viktor Pelevin ja Bella Ahmadulina. Underground-runoutta edustavat Jelena Švarts ja Olga Sedakova. 1990-luvulla myös naisdekkaristeista tuli erittäin suosittuja, tunnetuin heistä oli ja on edelleen Aleksandra Marinina.
Venäläisen kirjallisuuden on jo 1990-luvulta lähtien sanottu olevan kriisissä siitä alkaen kun markkinatalouden lait alkoivat hallita kirjojen kustantamista. On pelätty että korkeatasoinen kaunokirjallisuus kärsii ja siltä vievät tilaa muistelmakirjallisuus, dekkarit, rakkausromaanit ja fantasia. Palkintojen, kuten Venäjän Booker-palkinnon avulla on vuodesta 1992 lähtien ylläpidetty korkeakirjallisuuden instituutiota. Toinen huolenaihe on ollut se, että venäläiset eivät enää lue niin paljon kuin ennen. Kirjoja myydään edelleen (vuoden 2015 tilanne): dekkareiden painokset ovat miljoonissa ja joka vuosi julkaistaan runsaasti korkeatasoista kaunokirjallisuutta.
Vuoden 1991 jälkeen
Neuvostoliiton hajottua Venäjän maineikkaimmiksi kirjailijoiksi ovat nousseet Vladimir Sorokin, Viktor Jerofejev ja Viktor Pelevin. Boris Akunin ja Aleksandra Marinina ovat keränneet mainetta dekkareistaan ja he ovat olleet myydyimmät kirjailijat. Niin sanotuista uusrikkaista (novyje russkije, uudet venäläiset) Moskovan Rubljovkan kaupunginosan asukkaista kirjoittaa Oksana Robski. Fantasiakirjallisuus on erittäin suosittua: 2000-luvun alkupuolella sitä ilmestyi 250–350 nimikkeen vuosivauhtia.
Vuonna 1992 perustettu Venäjän Booker-palkinto eli Booker-Open Russia Literary Prize -palkinto on kohonnut maan merkittävämmäksi kirjallisuuspalkinnoksi. Kirjallinen eliitti arvostaa kuitenkin enemmän Andrei Belyi-palkintoa, jota on jaettu jo vuodesta 1978 lähtien ja se on edelleen tavoiteltu kunnianosoitus. Se on saanut alkunsa epävirallisesta toisinajattelijakulttuurista, palkintona on votkapullo ja omena. Neuvostoliiton virallisen kirjallisuuspolitiikan jatkaja on kirjallisuuden valtionpalkinto, jota on vuodesta 1992 myöntänyt valtakunnan presidentti. Myös oligarkit eli suurliikemiehet ovat perustaneet omia palkintojaan, esimerkiksi Mihail Prohorovin säätiön Nos (Nenä) -palkinto ja Boris Berezovskin tukema Triumf. Vuonna 2005 perustetun niin sanotun "Ison kirjan" (Bolšaja kniga) eli "Kansallisen kirjallisuuspalkinnon" jakajia ovat valtion tukemat akateemiset instituutiot.
Neuvostoliiton romahdettua syntynut ideologinen tyhjiö on täyttynyt paitsi viihteestä myös nationalismin ja uskonnon tarjoamista aineksista. Uskonnollisuuden lisääntyminen ja kirkon aseman vahvistuminen näkyvät sekä arkielämässä että kirjallisuuudessa. Uskonto yksilön vakaumuksen ja kirkollisena toimintana on huomion kohteena Jelena Tšižovan tuotannossa. Hänen romaaninsa Vremja ženštšin (Naisten aika, 2009) palkittiin Venäjän Booker-palkinnolla. Suhde menneeseen on suositun ja palkitun nykykirjailija Mihail Šiškinin tuotannossa tärkeä teema, hän asuu ja työskentelee Zürichissä. Venäjäksi kirjoittavia kirjailijoita asuu ulkomailla eniten Israelissa, jonne juutalaiset muuttivat Neuvostoliiton hajottua.
Dystopia-romaanien suosion syytä 2000-luvun alussa on perusteltu muun muassa sillä, että 1990-luvulla vallinnut sanan- ja painovapauden euforia haihtui, kun kirjallisuuden kentällä havahduttiin uuden markkinavetoisen kirjallisuusinstituution todellisuuteen. Samalla valtio alkoi jälleen kerran rajoittaa yhteiskuntakeskustelua esimerkiksi valvomalla televisiokanavien ja toimittajien työtä. Pettymys demokratiaprosessiin näkyy kirjailijoiden pessimistisinä kuvauksia tulevaisuuden epätoivotusta yhteiskunnasta. Ensimmäisiä edustajia olivat vuonna 2005 Dmitri Bykovin Evakuator ja viihteellisempi Dmitri Gluhovskin fantasiaromaani Metro 2033 (suom. 2010), johon vuonna 2009 ilmestyi paljon keskustelua herättänyt jatko-osa Metro 2034. Vakavampaa dystopiakirjallisuutta edustavat muun muassa Olga Slavnikovan romaani 2017, joka palkittiin vuonna 2006 Venäjän Booker-palkinnolla ja Dmitri Bykovin ŽD.
Yhdeksi kirjallisuuden suuntaukseksi kohotetaan niin sanottu uusi realismi, jonka edustaja on uuden sukupolven kirjailijoiden keulahahmoihin kuuluva Roman Sentšinin kertomus Novyi realizm (Uusi realismi), joka on kuvaus moskovalaisen nykykirjailijan päivästä.
Merkittäviä venäjänkielisiä nykyrunoilijoita on paljon. Maineensa vakiinnuttaneita ovat esimerkiksi Arkadi Dragomoštšenko, Igor Pomerantsev, Mihail Aizenberg, Boris Hersonski, Šamšad Abdullajev, Jelena Fanailova, Aleksandr Skidan, Andrei Sen-Senkov. Nuoremmasta sukupolvesta on nostettu esille muiden muassa Marija Stepanova, Polina Barskova, lähinnä kääntäjänä toiminut Nika Skandiaka (s. 1978), Andrei Poljakov ja Pavel Goldin.
Kirjallisuusanalyysi
Venäläisestä kirjallisuusanalyysista ja kulttuurintutkimuksen eri koulukunnista nykyaikaiselle kirjallisuudentutkimukselle ehkä tärkein oli vuosina 1910–1930 vaikuttanut formalismi. Formalistien koulukuntaan kuului sen alkuvaiheista lähtien Roman Jakobson, maailmankuulu filologi, joka oli niin Moskovan, Prahan kuin New Yorkin lingvistipiirien perustaja, strukturalismin oppi-isä sekä Harvardin yliopiston professori. Muita teoreetikkoja olivat Viktor Šklovski, Boris Eichenbaum ja Juri Tynjanov. Formalistien oppilaista kuuluisin oli Lidija Ginzburg, jonka tuotanto on ollut 1990- ja 2000-luvuilla kasvavan kiinnostuksen kohde.
Toisen maailmansodan jälkeen kirjallisuudentutkimuksessa ja kritiikissä korostettiin kansallisia arvoja ja samlla kritisoitiin niitä, jotka olivat kirjoittaneet läntisestä vaikutuksesta venäläiseen kirjallisuuteen. Esimerkiksi kirjallisuuden teoreetikko Vladimir Proppin kuuluisa tutkimus Istoritšeskije korni volšebnoi skazki ('Ihmesadun historialliset juuret', 1946) sai moitteet siitä, että se perustui liiaksi ulkomaisiin lähteisiin.
Neuvostoliitossa vaikutti arvostettuja kulttuuri- ja kirjallisuusteoreetikkoja ennen kaikkea Moskovan ja Leningradin ulkopuolella. He toimivat akateemisissa viroissa mutta heidän näkemyksensä kulttuurista oli toinen kuin marxismi-leninismissä yleensä. Tunnettu esimerkki on Tarton yliopiston kirjallisuustieteen professori Juri Lotman ja hänen johtamansa Tarton semioottinen koulukunta, jossa käytettiin myös strukturalismin keinoja. Toinen tunnettu teoreetikko oli Mihail Bahtin, jonka merkitys on ollut suuri myös läntisen kirjallisuuden ja kulttuurin tutkimukseen. Näistä käytetään nimeä Tarton-Moskovan semioottinen koulukunta.
Oskar (lentokenttä)
pienoiskuva|F19:n tukikohta Oskar Olkkajärvellä. Oskar oli toinen kahdesta ruotsalaisen vapaaehtoisyksikön Lentorykmentti 19:n talvisodan aikaista päätukikohdasta. Se perustettiin 1. tammikuuta – 11. tammikuuta 1940 Rovaniemen Olkkajärven jäälle. Oskar-kentän tarkoituksena oli tukea Rovaniemen ilmapuolustusta Neuvostoliiton pommituksia vastaan.
Rovaniemeä pommitettiin ainakin 31. joulukuuta, 31. tammikuuta ja 13. maaliskuuta 1940.
Emma Väänänen
Emma Maria Väänänen (avionimi Emma Heino; ) oli suomalainen näyttelijä. Väänäsen näyttelijän­työn on sanottu kummunneen hänen oma­peräisestä huumoristaan ja jäntevästä voimastaan. Hänen vahvuuksiaan olivat perisuomalaiset äiti­roolit sekä rehelliset ja aidot kansan­naiset. Väänäsellä oli useita teatteri­kiinnityksiä 1930- ja 1940-luvuilla, sittemmin hän teki useita teatteri­vierailuja. 1950-luvulla Väänänen oli Yleis­radion Radioteatterin kantava voima ja 1960-luvulla hän kuului Televisioteatterin näyttelijä­kaartiin.
Jorma Suokko
pienoiskuva|Jorma Suokko vuonna 1963 Jorma Ilmari Suokko (s. 27. toukokuuta 1940 Tampere) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja ja -valmentaja.
Emma Väänänen
Väänänen oli myös aikansa valo­voimaisimpia filmitähtiä. Hänet palkittiin elo­kuva-alan Jussi-patsaalla neljä kertaa, muun muassa rooleistaan Niskavuori-elo­kuvissa sekä osastaan kanavan­vartijan vaimona elo­kuvassa Elo­kuu (1956). Taiteelliselta rekisteriltään laaja-alainen Väänänen esiintyi myös useissa Valentin Vaalan komedioissa, kuten Gabriel, tule takaisin (1951). Kaikkiaan Väänänen teki nelisen­kymmentä elo­kuva­roolia. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1958.
Lutz Bachmann
thumb|Lutz Bachmann, 2015 Lutz Bachmann (s. 1973 Dresden, Itä-Saksa) on poliittinen aktivisti ja lähinnä Dresdenissä toimivan saksalaisen maahanmuuttovastaisen liikkeen Pegidan johtaja. Hän on graafinen suunnittelija ja on nuorena syyllistynyt pahoinpitelyihin, murtoihin ja myynyt huumeita.
Bachmannia on syytetty natsimielisyydestä sen jälkeen kun hänestä levisi sosiaalisessa mediassa kuvia Hitler-viiksissä. Häntä pidetään karismaattisena puhujana, joka innostaa kuulijoitaan. Hän oli vuodesta 1997 kolme vuotta pakosalla tuomiotaan Etelä-Afrikassa mutta palasi Saksaan vuonna 2000.
Syyskuussa 2016 Lutz Bachmann muutti Espanjaan Teneriffalle, mutta lokakuussa Kanariansaarten paikallisparlamentti julisti hänet ei-toivotuksi henkilöksi.
Emma Väänänen
Varhainen elämä
Emma Väänäsen lapsuuden­perhe oli suuri. Hän ei ollut erityisen kiinnostunut näyttelemisestä, kunnes näki 11-vuotiaana Suomen Kansallisteatterissa näytelmän Tukki­joella. Hän eläytyi sen tapahtumiin niin perusteellisesti, että takana istunut yleisö joutui pyytämään häntä hillitsemään itsensä. Väänänen muutti nuorena Helsinkiin ja toimi avustajana sikäläisillä näyttämöillä. Esiintymis­jännityskään ei lopulta muodostunut esteeksi hänen näyttelijän­uralleen.
Puheteatteri
Väänänen aloitti uransa Sörnäisten Työväen Näyttämöltä, missä hän näytteli pääosan Tohvelisankarin rouvassa vuonna 1927. Seuraavana vuonna hän pääsi opiskelemaan Suomen Näyttämöopistoon, josta valmistui vuonna 1930. Väänäsen mieleen jäi erityisesti opettaja Jalmari Lahdensuo, joka kannusti häntä uralla eteen­päin. Opiskelu­rahoja Väänänen hankki raskaalla työllä. Näyttelijän­uran alku oli joltisenkin ohdakkeinen, mutta pian seurasi sarja teatteri­kiinnityksiä:
Rova­niemellä Väänänen esiintyi kaiken­laisissa rooleissa operetteja myöten, mikä oli hänelle hyvä harjaantumis­vaihe. Sen sijaan Porin Teatterissa hän ei viihtynyt lainkaan, ja Turun Työ­väen Teatterissa hän loukkasi polvensa pahoin. Näyteltyään kolme vuotta Turussa ja väli­vuoden Tampereella hän pääsi Helsingin Kansan­teatteriin, josta tuli pysyvämpi työ­paikka. Kansan­teatterissa Väänäselle valikoitui selkeä oma linja lämpimien, äidillisten ja hyvien naisten esittäjänä. Sellaisia olivat esimerkiksi kreivitär Alma­viva näytelmässä Figaron häät sekä vaimo Inger näytelmässä Sana.
Yksi Väänäsen menestys­rooleja oli pääosa näytelmässä Äiti tietää rakkaudesta, jota esitettiin yli sata kertaa. Hänen muita näyttämötehtäviään olivat esimerkiksi Katri (kappaleessa Daniel Hjort), Portia (Venetsian kauppias), Läpi­käytävän Henna (Pitkäjärveläiset) ja Tuomari Martta.
Elokuvat
Valko­kankaalla Väänänen teki lukuisia henkilö­tutkielmia vaikeassa elämän­tilanteessa olevista naisista, mutta mukaan mahtui komediallisiakin hahmoja. Kansan­teatterin kaudellaan hän oli neljä vuotta kiinnitettynä näyttelijänä Suomi-Filmissä. Väänäsen elo­kuva­ura alkoi vuonna 1941 avustaja­tehtävillä, ensimmäinen niistä oli ”vieras kutsuilla” elo­kuvassa Suomisen perhe. Varsinainen läpi­murto oli pää­osa Ilmari Unhon elo­kuvassa Kirkastettu sydän vuonna 1943.
Elo­kuva­töistään Väänänen sai kaikkiaan neljä Jussi-palkintoa, jokaisen nais­pää­osasta. Ensimmäinen vuonna 1947 palkittu suoritus oli nimi­osa elo­kuvassa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä, jossa Väänänen tulkitsi vaikuttavasti Loviisan kasvun pehmeästä, alistuvasta naisesta vastuulliseksi maalais­talon emännäksi. Vuonna 1951 hän sai Jussi-patsaan tulkinnastaan miehen­kipeänä vanhana­piikana Valentin Vaalan komediassa Gabriel, tule takaisin. Viisi vuotta myöhemmin palkittiin Väänäsen vahva tulkinta kanavanvartijan vaimona elokuvassa Elokuu. Vuonna 1958 hänelle myönnettiin Jussi-palkinto Loviisan roolista Niskavuoren naiset -filmatisoinnissa, joka oli hänen ainoa värielokuvansa. Väänänen itse piti nuorta Loviisaa mielenkiintoisimpana elokuvatehtävänään, joten myös vanhan Loviisan tulkitseminen oli hänelle mieluinen kokemus.
Radio
Väänäsen taiteellisia voittoja olivat muun muassa kerjäläisnainen Pär Lagerkvistin kuunnelmassa Pyöveli ja Elisabetin osa Friedrich Schillerin Maria Stuartissa. Hän teki onnistuneen radio­tulkinnan myös Riikana Ilmari Kiannon romaaniin Punainen viiva perustuvassa saman­nimisessä näytelmässä. Kuunnelmassa Englannin Elisabet Väänänen sai oivan tilaisuuden koko taiteellisen asteikkonsa esiin­tuomiseen: rooli tarjosi mahdollisuuden ilmentää sekä Elisabetin turha­maisuutta että kylmää laskelmoivuutta. Radio­historiaan on jäänyt myös Onni Hallan sovitus Alan Patonin romaanista Liian myöhään vesi­pääsky, jossa Väänänen näytteli kertojan ja tarkkailijan roolit.
Televisio
Väänänen ei vierastanut myöskään uusia medioita: uransa myöhäisvaiheessa, vuodesta 1961 alkaen hän työskenteli Televisioteatterissa. Elokuvan keinot hallinneena hän menestyi myös televisiossa. Ensimmäinen rooli oli Maijan osa Maiju Lassilan näytelmässä Kun lesket lempivät (1961). Kaikkiaan hän oli mukana yli 40 televisio­näytelmässä. Väänänen siirtyi Televisio­teatterista eläkkeelle 1969.
Yksityiselämä
Emma Väänänen avioitui kuvaaja Eino Heinon kanssa kesä­kuussa 1945. Pariskunta oli tavannut muutamaa vuotta aiemmin elo­kuvan Neljä naista kuvauksissa.
Henrik VIII (näytelmä)
Henrik VIII on William Shakespearen näytelmä, jonka aiheena on Englannin kuningas Henrik VIII. Näytelmä ajoitetaan useimmiten vuoteen 1613, jolloin se esitettiin Globe-teatterissa.
Jorma Suokko
Suokko oli SM-sarjassa Kooveen luottopuolustajia kaudet 1958–1969. Hän oli hyökkäykseen panostavan joukkueen alakerran tuki. Suokko oli voittamassa 1968 Kooveen historian ainoata Suomen mestaruutta. SM-sarjassa Suokon saldoksi jäi 43 + 52 = 95 pistettä 202 ottelussa.
Suokko edusti Suomea kolmissa MM-kisoissa (Geneve ja Lausanne 1961, Colorado Springs 1962, Tukholma 1963) ja Innsbruckin olympialaisissa 1964. . Yhteensä hän pelasi 68 A-maaottelua.
Koovee-uransa jälkeen Suokko siirtyi Vaasan Sportin pelaajavalmentajaksi ja nosti joukkueen aina liigaan asti. Liigassa hän toimi Sportin valmentajana. Suokon johdolla jalkapallokaupunkiin luotiin pohjat menestyvälle jääkiekkoseuralle.
Emma Väänänen
Filmografia
pienois|Vuoden [[Jussi-palkinnot 1951|1951 Jussi-voittajat. Neljäs oikealta Emma Väänänen.]]
pienois|Vuoden [[Jussi-palkinnot 1958|1958 Jussi-palkinnon voittaja Emma Väänänen (oik.) ja hänen miehensä kuvaaja Eino Heino.]]
Nakano (Tokio)
Nakano on yksi Japanin pääkaupungin Tokion erillisalueista. Se sijaitsee sisämaassa kaupungin länsiosassa Tokion keisarillisen palatsin länsipuolella ja rajautuu Neriman, Shibuyan, Shinjukun, Suginamin ja Toshiman erillisalueisiin. Nakanossa on 327 879 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 15,59 neliökilometriä.
Aluejako
Nakanon erillisalueella on 19 kaupunginosaa, jotka jakautuvat yhteensä 85 osa-alueeseen. Yhteen kaupunginosaan kuuluu kahdesta kuuteen osa-aluetta.
Anne Sofie von Otter
Anne-Sofie von Otter (s. 9. toukokuuta 1955 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen ooppera- ja konserttilaulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hänelle on myönnetty arvonimi hovsångerska vuonna 1995. Hän on erityisen tunnettu housurooleistaan.
Von Otterin isä oli diplomaatti, ja von Otter asui lapsuudessaan Tukholman ohella Bonnissa ja Lontoossa. Opiskeltuaan Tukholmassa ja Lontoon Guildhallissa (muun muassa Vera Rozsan johdolla) hänet kiinnitettiin Baselin oopperaan, jossa hän teki 1983 oopperadebyyttinsä Alcinan roolissa Haydnin oopperassa Orlando paladino. Hänen ensiesiintymisensä Covent Gardenissa oli 1985 ja Metropolitan-oopperassa 1988 Cherubinon roolissa. Milanon La Scalassa von Otter debytoi 1988. Oopperalavoilla von Otter on saavuttanut huomattavaa menestystä Mozartin, Händelin ja Monteverdin oopperoiden rooleissa. Konserttilaulajana hänet tunnetaan Mahlerin, Brahmsin, Griegin, Wolfin ja Sibeliuksen tulkitsijana. Hänen vakituisena pianistinaan on toiminut ruotsalainen Bengt Forsberg (s. 1952).
Anne-Sofie von Otter on Ruotsin kahdeksannen pääministerin Fredrik von Otterin pojanpojan tytär. Hän oli naimisissa näyttelijä, teatteriohjaaja ja -johtaja Benny Fredrikssonin kanssa, joka teki itsemurhan maaliskuussa 2018. Heillä on kaksi lasta.
Cardenio
The History of Cardenio, usein lyhennettynä Cardenio, on William Shakespearen kadonnut näytelmä. Sen on oletettu perustuneen jaksoon Miguel de Cervantesin Don Quijotesta, jossa esiintyy henkilö nimeltä Cardenio.
Lewis Theobaldin näytelmä Double Falsehood (ensiesitys 1727) perustuu mahdollisesti tähän näytelmään.
Hizbollah
Hizbollah ( eli Jumalan puolue ) on vuonna 1982 perustettu poliittinen ja sotilaallinen libanonilaisten šiiamuslimien järjestö ja puolue. Israel, Saudi-Arabia, Yhdysvallat ja Kanada luokittelevat Hizbollahin terroristijärjestöksi, mutta esimerkiksi Kiina ja Venäjä eivät näin tee. Euroopan unioni ja Australia luokittelevat ainoastaan Hizbollahin sotilaallisen siiven luonteeltaan terroristiseksi, mutteivät poliittista organisaatiota.
Hizbollah-järjestö luotiin vastustamaan Israelin invaasiota Libanoniin sekä Israelin myöhempää Libanonin eteläosien miehitystä. Libanonilaisten apuna oli Iranin lähettämiä vallankumouskaartilaisia, joiden läsnäolo oli mahdollista Syyrian myötämielisyyden ansiosta. On esitetty arvioita, että Iranin todelliset syyt Hizbollahin avokätiseen tukemiseen oli levittää iranilaista, islamilaista vallankumousta Libanoniin ja yli koko arabimaailman. Alkuaikoinaan Hizbollah todella kannattikin Iranin kaltaisen islamistijohtoisen mallin tuomista Libanoniin, mutta 1980-luvun jälkeen Hizbollah on merkittävästi maltillistunut ja toimii nykyään monilta osin tavallisen puolueen tavoin. Hizbollahilla on merkittävä vaikutus alueellaan. Se pitää yllä sairaaloita, kouluja, orpokoteja ja al-Manar-televisioasemaa.
Pirates CSG
Pelaaminen
Peli pelataan tasaisella alustalla, pelialueen koon määrää pelaajien lukumäärä ja laivojen määrä. Pelialueella on myös saaria ja mahdollisesti erilaisia esteitä, kuten koralliriuttaa tai sumua.
Hizbollah
Hizbollahia pidetään sotilaallisesti maailman voimakkaimpana ei-valtiona. Sen hallussa arvioidaan olevan 40 000–140 000 ohjusta, 25 000 palkkasotilasta ja jopa 50 000 reserviläistä. Lisäksi Iranin vallankumouskaarti tukee järjestöä kouluttamalla sen sotilaita ja tarjoamalla rahallista avustusta. Hizbollahia pidetäänkin sen takia yhtenä Iranin ulkopoliittisena proxy-sodankäynnin muotona Yhdysvaltoja ja sen liittolaisia vastaan.
Aseellinen toiminta
Hizbollah nousi kansainväliseen tietoisuuteen vuonna 1983, kun sen järjestämässä itsemurhaiskussa Beirutin laidalla kuoli 241 amerikkalaissotilasta. Pian iskun jälkeen Yhdysvallat veti joukkonsa Libanonista. Yhdysvaltojen vetäytymisen jälkeen lähellä Hizbollahia olevat lukuisat pienemmät ja radikaalimmat ryhmittymät syyllistyivät lukuisiin sieppauksiin ja itse järjestö jatkoi sissisotaansa Israelin miehitysjoukkoja vastaan. Taistelut päättyivät Hizbollahin voittoon keväällä vuonna 2000, kun Israel veti viimeisetkin joukkonsa Libanonista ja hylkäsi libanonilaiset liittolaisensa. Arabimaailma juhli Hizbollahin voittoa, sillä milloinkaan aiemmin Israel ei ollut aseellisen vastarinnan vuoksi vetäytynyt miehittämiltään alueilta. Israelin vetäytymisen jälkeen Hizbollah julisti, ettei se aio iskeä rajan yli Israelin alueille. Kahakat ovat jatkuneet muun muassa kiistellyllä Shebaan alueella, jota Israel pitää osana Syyriaa ja Libanonin hallitus sekä Hizbollah osana Libanonia. Shebaan alue on ollut Israelin miehittämä vuoden 1967 kuuden päivän sodasta lähtien, mutta Syyrian viranomaiset ovat suullisesti todenneet Shebaan alueen osaksi Libanonia. Yhdistyneiden kansakuntien näkemyksen mukaan Shebaan alue tulee katsoa toistaiseksi osaksi Syyriaa. Hizbollahin ja Israelin välinen aseellinen konflikti kesällä 2006 johti muun muassa Pohjois-Israelin rakettipommituksiin.
Pirates CSG
Pelaaminen
Jokainen pelaaja kokoaa laivastonsa eri laivoista, ja laivaston koon määrää ennalta sovittu pistehinta. Jokaiselle laivalle on annettu pistehinta, ja laivojen hinnat yhdistetään laivaston kokonaishinnaksi. Laivastoon voi myös kuulua miehistöä, kuten kapteeneja tai tykkimiehiä.
Pelin tavoite riippuu pelattavasta skenaariosta. Tyypillisessä pelissä tarkoituksena on kuitenkin kerätä mahdollisimman paljon rahaa villeiltä saarilta omalle kotisaarelle. Rahaa haetaan saarilta laivoilla.
Eräs pelin tärkeä osa on meritaistelu. Laivat voivat taistella toisiaan vastaan merellä tykein, tai tulla toisen laivan viereen ja yrittää sen valloitusta. Myös saarilla olevat linnakkeet voivat ampua laivoja.
thumb|Laiva Deliverance thumb|Laivan Deliverance kansikortti
Laivat
Piratesissa käytetään muovisia, korteista irrotettavia laivoja. Laivat kootaan itse, osat yhteen liu'uttamalla, joten liimaa ei tarvita. Osat myös lähtevät irti toisistaan, joten laivojen kuljetus on helppoa.
Jos laivaan osuu meritaistelun aikana vihollisen ammus, se menettää yhden mastonsa. Masto irrotetaan laivasta ja laitetaan sivuun. Kun laivalla ei ole enää mastoja jäljellä, se ei voi liikkua eikä ampua.
Miehistö
Peliin kuuluu myös miehistöä. Pelaaja valitsee laivastoon haluamansa miehistön jäsenet, ja niiden pistehinta lisätään laivaston hintaan. Miehistöllä on erilaisia erikoissääntöjä, kuten laivoillakin. Miehistön erikoissäännöt vaikuttavat siltä laivalta käsin, mille ne on asetettu.
Ulrik 2 (lentokenttä)
Ulrik 2 oli ruotsalaisen Lentorykmentti 19:n talvisodan aikana Vaalan Nimisjärven jäälle perustama lentotukikohta.
Pirates CSG
Muut pelin säännöt
Peliin kuuluu paljon lisää sääntöjä ja osia. Näitä ovat muun muassa linnoitukset, tapahtumat ja ainutlaatuiset aarteet (engl. unique treasure).
Ulrik 2 (lentokenttä)
Tukikohta toimi F19:n Gloster Gladiator -hävittäjien työkenttänä niiden täydentäessä Oulun ilmapuolustusta sekä suojatessa tärkeää Vaalankurkun rautatiesiltaa Neuvostoliiton pommikoneiden hyökkäyksiltä. Nimisjärveltä 7. maaliskuuta 1940 torjuntalennolle startannut vänrikki Einar Theler ampui Gladiator-hävittäjällä alas kaksi SB-2-pommikonetta.
Pirates CSG
Pirates of the Crimson Coast
150px|leftCrimson Coast on ensimmäinen lisäosa Piratesiin ja se julkaistiin maaliskuussa 2005. Se uudisti pelin sääntöjä poistamalla ruudukoissa liikkumisen.
Pirates of the Revolution
150px|leftRevolution on toinen lisäosa Piratesiin ja se julkaistiin kesäkuussa 2005. Se toi peliin amerikkalaisen laivaston, toi uuden säännön tapahtumat, toi uuden säännön miehistön ja laivojen "linkittämisestä" , toi uuden säännön merijalkaväestä , muutti linnoitusten sääntöjä ja toi tulen mukaan taisteluihin.
Hizbollah
Aseellinen toiminta
Hizbollah tekee yhteistyötä palestiinalaisten asejärjestöjen kanssa. Israelin entisen ulkoministerin Silvan Shalomin mukaan Hizbollah rahoitti vuonna 2004 yli 7,5 miljoonalla eurolla kuuttakymmentä eri vastarintasolua Israelin miehittämillä alueilla.
Muu toiminta
Hizbollah sai vuoden 2005 vaaleissa 14 paikkaa 128-henkisessä Libanonin parlamentissa ja siitä tuli kahdella ministerillä hallituspuolue. Libanonin hallituksessa on myös kolmas ministeri, joka on Hizbollahin tukema. Hizbollah on liittoutunut Amal-puolueen ja eräiden muiden pienempien ryhmien kanssa. Libanonissa presidentti on maroniittikristitty, pääministeri sunnimuslimi ja parlamentin puhemies šiiamuslimi.
Ryhmää johtaa šeikki Hassan Nasrallah ja puolue on laajalti Iranin ja Syyrian rahoittama, vaikka Hizbollah saa varoja myös hyväntekeväisyyden ja kaupallisten aktiviteettien kautta. Hizbollah on mainostanut hyväntekeväisyyttä al-Manar-television ja al-Nour-radion kautta.
Syyrian sisällissodassa
Hizbollah tukee Syyrian sisällissodassa presidentti Bašar al-Assadin hallitusta. Hizbollahin joukot valtasivat kesäkuussa 2013 tärkeän al-Qusairin kaupungin. Niinpä järjestön uskotaan vaikuttavan merkittävästi sodan kulkuun.
Hassan Nasrallahin johdolla Hizbollah on osallistunut isolla panoksella Syyrian sisällissotaan presidentti Bashar al-Assadin hallinnon puolella sunnilaisia kapinallisryhmiä vastaan. Hizbollahin panos on ollut hyvin merkittävä sodassa, jonka Nasrallah sanoi vuonna 2017 olevan päättymässä Hizbollahin ja Assadin voittoon.
Pirates CSG
Pirates of the Barbary Coast
150px|leftBarbary Coast on kolmas lisäosa Piratesiin ja se julkaistiin lokakuussa 2005. Se toi peliin uuden osapuolen, Barbary Corsair:n. Se toi peliin kaleereja, poisti kääntymissäännön, muutti saarien asettelun sääntöjä ja ainutlaatuisten aarteiden sääntöjä.
Pirates of the South China Seas
150px|leftSouth China Seas on neljäs lisäosa Piratesiin ja se julkaistiin helmikuussa 2006. Se toi mukaan uuden osapuolen, Jade Rebellion:n ja toi peliin kaksi uutta laivatyypiä, džonkin ja kilpikonnalaivan.
Pirates of the Davy Jones´ Curse
150px|leftDavy Jones´ Curse on viides lisäosa Piratesiin ja se julkaistiin toukokuussa 2006. Peli tuli myyntiin saman vuoden kesäkuussa Suomeen. Se toi peliin uuden osapuolen, Cursed:n, uuden säännön mustalle merkille, sekä toi peliin merihirviöt.
Pirates of the Mysterious Islands
150px|leftMysterious Islands on kuudes lisäosa Piratesiin ja se julkaistiin marraskuussa 2006. Se toi peliin uuden osapuolen, Mercenary:n, toi peliin säännöt ex-patriot:lle, palkkasotilaalle ja sukellusveneelle, sekä toi uuden saarityypin, "mysteerisen saaren".
Pirates of the Frozen North
150px|leftFrozen North on seitsemäs lisäosa Piratesiin ja se julkaistiin 2007. Se tuo uuden osapuolen, Viikingit, sekä tuo peliin jäävuoret.
Digão (jalkapalloilija)
Yksityiselämä
Digãon veli Ricardo Izecson dos Santos Leite, joka tunnetaan paremmin nimellä Kaká, on myös jalkapalloilija. Digão ja Kaká pelasivat yhdessä São Paulossa ja Milanissa. Kaká on vuoden 2002 maailmanmestari ja lisäksi hänet valittiin maailman parhaaksi jalkapalloilijaksi vuonna 2007. Digão kutsui Ricardoa pienenä Kakáksi ja tällä samalla nimellä hänet tunnetaan nykyäänkin.
Piirikaktukset
Piirikaktukset (Echinocereus) on 60 lajia käsittävä pohjoisamerikkalainen kaktuskasvisuku. Ne ovat matalakasvuisia ja kukiltaan näyttäviä kuivien kasvupaikkojen kasveja. Tieteellinen nimi viittaa siiliin (kreikan ekhinos) ja vahaan (latinan cereus).
Tuntomerkit
Piirikaktukset ovat joko yksivartisia tai haarovia, maanmyötäisiä tai pystykasvuisia, pallomaisia tai lieriömäisiä ja enimmäkseen piikkien peittämiä. Korkeutta niillä on tavallisesti 1-60 cm, mutta muista kasveista tukea ottavat lajit voivat saavuttaa jopa neljän metrin pituuden. Varsien uurteita on 4-26, ja ne ovat yleensä hyvin kehittyneitä. Toisinaan varressa on nystermiä. Kääpiöversot eli areolit sijaitsevat nystyjen päissä, ja niissä on vaihtelevanmuotoisia piikkejä. Juuret ovat ohuita tai mukulamaisia.
Piirikaktusten kukat puhkeavat areolien yläpinnalle. Ne kukkivat päiväaikaan keväisin ja/tai kesäisin. Kooltaan kukat ovat vaihtelevia, muodoltaan suppilomaisia ja tavallisesti kirkasvärisiä. Kukkamaljan emin vartalon tyvellä on areoleja, joissa on piikkejä, sukasia ja toisinaan villakarvaa. Emin luotit ovat tavallisesti vihreät, joskus valkoiset. Hedelmä on pallomainen tai munamainen, tavallisesti mehukas, vihreä tai punainen ja tavallisesti piikkinen. Hedelmä avautuu sivuiltaan raoilla. Leveän soikeat siemenet ovat mustia ja nystypintaisia.
Levinneisyys
Piirikaktuksia tavataan kauttaaltaan Yhdysvaltojen länsiosissa, ja etelässä niiden levinneisyys ulottuu Keski-Meksikoon.
Lajit
Luonnosta löytyy 60 piirikaktuslajia ja yksi luontaisesti syntynyt risteymä.
Majakkalaiva Helsingkallan
Majakkalaiva Helsingkallan oli Perämeren eteläosassa olevan samannimisen matalikon pohjoispuolelle sijoitettu majakkalaiva.
Alkuperä
Alus rakennettiin Helsingissä Hietalahden telakalla vuonna 1885; mitoiltaan se oli keskikokoinen eli 25,8 x 6,5 x 2 metriä. Aluksessa ei ollut aluksi koneistoa vaan purjeet; valolaite oli keulamastossa oleva normaali kolmelyhtyinen, joka näytti valkoista kiinteätä ympärinäkyvää valoa.
Aluksia rakennettiin samaan aikaan kaksi aivan samanlaista; toinen oli Merenkurkkuun sijoitettavaksi määrätty uusi majakkalaiva Snipan.
Ensimmäinen asemapaikka ja parannuksia
Vuonna 1920 kumpaankin alukseen asennettiin Helsingissä potkuri ja sitä käyttämään 60 hevosvoiman Bolinder -kuulamoottori; valonheitintä syöttävää generaattoria ja paineilmasumusireeniä käyttämään asennettiin pienempi petrolikone. Samalla molempiin vaihdettiin uusi tukevampi keulamasto, jonka huippuun asennetulle lavalle tuli uusi asetyleenivalo; samalla valotunnus vaihtui yhdeksi räpäykseksi ja yhdeksi vilkuksi 20 sekunnin välein.
Sekalaisia välivaiheita
Alus poistettiin Helsingkallanin matalikolta vuonna 1933, koska sen tilalle asennettiin valopoiju. Alus muutettiin nyt Varamajakka I -nimiseksi varalaivaksi; se toimi I merenmittausretkikunnan asuntolaivana sotavuosien aikana, koska majakkalaivoja ei voitu asettaa ulos sukellusvenevaaran vuoksi. Alus maalattiin sotavuosien ajaksi naamiomaalauksin kuten kaikki muutkin ja talvisin valkoiseksi kalkkivärillä. Majakkavarustus oli koko ajan paikallaan.
Viimeinen asemapaikka
Vuonna 1945 tuhoutui Merenkurkussa asemapaikkaansa pitänyt majakkalaiva Snipan voimakkaan lumimyrskyn telakkamatkalla aiheuttamassa haaksirikossa; Varamajakka I sai sen entisen nimen ja asemapaikan. Siellä alus palvelikin aina vuoteen 1960 asti, jolloin se poistettiin tarpeettomana, kun uusi Utgrynnanin majakka valmistui.
Troolariksi
Vanha majakkalaiva myytiin yksityiselle, joka vaihtoi siihen tehokkaamman dieselkoneen, muutti ohjaamon katetuksi ja maalasi aluksen ulkoapäin valkoiseksi; majakkalyhty jäi viranomaisille, mutta sen lava sai jäädä paikoilleen ja uusi omistaja teki siitä tähystyspaikan. Alus toimi joitakin aikoja kalastusaluksena, mutta sittemmin siitä tehtiin huvialus. Tässä yhteydessä kansirakenteita muutettiin nykyiselleen.
Alus makaa tällä hetkellä hylkynä Rymättylässä huvivenetelakan rannassa.
Henrik VI (näytelmä)
Vuonna 1990 ilmestyneen suomennoksen ja sovituksen on tehnyt Tove Idström. Vuonna 2010 ilmestyneen suomennoksen on tehnyt Matti Rossi.
Fatal Design
Fatal Design on suomalaisen goottimetalliyhtye Entwinen vuonna 2006 julkaistu studioalbumi, joka on järjestyksessään yhtyeen viides. Se nauhoitettiin Petraxilla, Hollolassa, Groovelandissa, Lahdessa sekä Wave Soundissa. Lahdessa maalis-huhtikuussa 2006 Mikko Karmila miksasi albumin Finnvox-studioilla. Levyn julkaisi Spikefarm Records.
Kappaleista "Break Me" ja "Surrender" kuvattiin musiikkivideo ja jälkimmäinen julkaistiin myös singlenä. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 11.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Entwine.
Veitsiluoto (lentokenttä)
Veitsiluoto oli ruotsalaisen vapaaehtoisyksikön, Lentorykmentti 19:n, talvisodan aikana Kemin Veitsiluotoon, Ajoksen saareen perustama päälentotukikohta. Varsinainen lentokenttä sijaitsi jäällä Veitsiluodon sellutehtaan edustalla. Osaston lentokoneet oli hajasijoitettu metsään rakennettuihin lentokonesuojiin. Osaston henkilökunta oli majoitettu tehtaan tiloihin; miehistö tehtaan kokoontumistilaan ja päällystö tehtaan ympäristössä sijaitseviin huviloihin. Rykmentin esikunta sijaitsi tehtaan konttorissa. Kentälle osoitettiin ilmatorjunnaksi yksi Svenska Frivilligkåreniin kuuluva kahden 40 mm:n Bofors-ilmatorjuntatykin jaos, jota johti vänrikki Uno Engström. Jaos puolusti ensiksi Kemin rautatieasemaa, Kemijoen ylittävää siltaa sekä lentokenttää. Helmikuun lopussa se siirrettiin Rovaniemen kautta Nautsiin osasto Pennaseen kuuluvaksi.
My Friend Irma
thumb|Marie Wilson ja hänen poikaystäväänsä Alia televisiossa näytellyt Sid Tomack. My Friend Irma oli yhdysvaltalainen radiokomediasarja, jota CBS esitti 1947–1957. CBS esitti myös siihen pohjautuvaa televisiosarjaa 1952–1954. Sarjan loi Cy Howard.
Sekä radio- että televisiosarjan pääosissa olivat Marie Wilson ja Cathy Lewis, jotka näyttelivät ystäviä ja asuintoveruksia Irma Petersonia ja Jane Stacya. Irma oli stereotyyppinen tyhmä blondi, ammatiltaan pikakirjoittaja. Jane puolestaan oli looginen ja luotettava. Sarjan radioversio oli hyvin suosittu, ja sen Hooper ratings oli keskimäärin yli 20.
Sarjan pohjalta tehtiin myös vuonna 1949 elokuva Tontut toverukset (My Friend Irma), ja siihen seuraavana vuonna ilmestynyt jatko-osa Tontut toverukset lännessä (My Friend Irma Goes West). Vastoin odotuksia ensimmäisessä elokuvassa yleisön huomio kiintyi pääosanesittäjän sijasta sivuosissa näytelleisiin uusiin näyttelijöihin Dean Martiniin ja Jerry Lewisiin, ja jatko-osassa Irma Petersonin rooli siirrettiinkin taka-alalle.
ASEC Mimosas
thumb|right|Seuran logo right|thumb|[[Norsunluurannikon jalkapallomaajoukkue|Norsunluurannikon maajoukkueessa eniten otteluita pelannut Didier Zokora on yksi Mimosasin akatemian kasvateista.]] Académie Sportive des Employés de Commerce Mimosas on abidjanilainen jalkapalloseura, joka pelaa Norsunluurannikon pääsarjassa Ligue 1:ssä.
Mimosas on perustettu vuonna 1948. Sen kotistadion on Stade Félix Houphouët-Boigny.
Mimosas voitti Afrikan Mestarien liigan vuonna 1998 ja Afrikan Super Cupin vuonna 1999. Kotimaansa mestaruuden se on voittanut 25 kertaa.
Mimosas tunnetaan erityisesti jalkapalloakatemiastaan, jota ovat käyneet monet Norsunluurannikon parhaat pelaajat.
Oralismi
Oralismi eli puhemenetelmä on kuurojen opetuksen suuntaus, joka painottaa puhumisen ja huuliltalukemisen tärkeyttä. Oralismin kantava ajatus on se, että ajattelu ja henkinen kehitys voi tapahtua pelkästään puhekielen kautta. Oralismi oli Suomen kuurojenkouluissa vallitseva opetuskäytäntö 1800-luvun lopusta noin 1970-luvulle.
Vuonna 1880 pidettyä Milanon kongressia pidetään oralismin vertauskuvallisena alkamispisteenä. Kongressi kannusti vahvasti puhemetodin käyttöä ja tyrmäsi viittomakielen käytön kokonaan. Suomessa periaatepäätös puhemenetelmään siirtymisestä tehtiin jo vuonna 1877, mutta virallisesti se otettiin käyttöön vasta vuonna 1892.
Petrus Särkilahti
Petrus Särkilahti tai Pietari Särkilahti (k. 1529) oli Turun tuomiokapitulin arkkiteini, Suomen uskonpuhdistuksen edelläkävijä ja Mikael Agricolan opettaja. Särkilahden opinnot Keski-Euroopassa ajoittuvat uskonpuhdistuksen käynnistymisvaiheisiin. Särkilahti oli ensimmäinen avioliittoon mennyt suomalainen pappi.
Pasi Kuivalainen
Pasi Kuivalainen (s. 15. heinäkuuta 1972 Kuopio) on suomalainen pelaajauransa lopettanut jääkiekkomaalivahti ja olympiamitalisti. Hän oli mukana Lillehammerin olympiapronssijoukkueessa 1994 ja MM-hopeajoukkueessa 1994. Molemmissa turnauksissa hän oli kolmosmaalivahtina.
Kuivalainen pelasi SM-liigassa yhteensä 654 runkosarja- (maalivahtien ennätys) ja 39 pudotuspeliottelua. Myöhemmin Mestiksessä kertyi vielä 87 runkosarja- ja 20 pudotuspeliottelua. Kuivalainen valittiin vuonna 1998 Ässien riveissä pelatessaan Vuoden porilaiseksi urheilijaksi. Kaudella 2002-2003 Kuivalainen voitti Suomen-mestaruuden Tapparan kakkosmaalivahtina. Maajoukkueotteluita Kuivalaisen uralle mahtui 31.
Pasi Kuivalainen aloitti KalPan markkinointipäällikönä 2003 syksyllä pelaamisen ohella ja torjui KalPan Mestiksen mestaruuteen keväällä 2004. Kuivalaisen ura loppui 2005 vuoden Mestisfinaaleihin Sportia vastaan, joissa hän piti maalinsa koskemattomana kaikissa kolmessa ottelussa.
KalPa jäädytti Kuivalaisen pelinumeron yksi (1) 31. tammikuuta 2006 ennen Jyp-ottelun alkua.
Eemeli Salin
Eemeli Salin (s. 2. toukokuuta 1990 Uusikaupunki) on suomalainen salibandypelaaja, joka edustaa Salibandyliigassa pelaavaa |Tampereen Classicia ja Suomen salibandymaajoukkuetta. 192 senttimetriä pitkä oikeakätinen Salin on hyökkääjä, mutta voi pelata myös puolustajana.
Uudenkaupungin Salibandyn kasvatti Salin debytoi Salibandyliigassa kaudella 2010-2011 FBT Karhujen paidassa. Kaudeksi 2011-2012 Salin siirtyi Kooveehen. Ensimmäisellä kaudellaan seurassa Salin voitti SM-pronssia. Salin pelasi Kooveessa neljä kautta. Kaudeksi 2015-2016 hän siirtyi seuran paikallisvastustajaan, Tampereen Classiciin.
Vuonna 2009 alle 19-vuotiaiden MM-hopeaa saavuttanut Salin oli mukana vuoden 2014 aikuisten MM-kilpailuissa, joissa hän teki tehot 3+5 Suomen saavuttaessa hopeaa. Hän oli voittamassa kultaa vuosien 2016 ja 2018 MM-kilpailuissa. Ruotsalainen salibandylehti Innebandymagazinet valitsi Salinin maailman kymmenenneksi parhaaksi miespelaajaksi vuonna 2018
Maailmanmestaruuskilpailut
pienoiskuva|2022
Stesikhoros
Stesikhoros (, ; n. 632–560/552 eaa.) oli antiikin kreikkalainen lyyrinen runoilija, joka oli kotoisin Metauroksesta tai Himerasta. Häntä pidettiin yhtenä kuorolyriikan keksijöistä. Hellenistisellä kaudella hänet luettiin yhdeksi yhdeksästä lyyrisestä runoilijasta.
Perhe ja ura
Stesikhoroksen sanotaan syntyneen 37. olympiadin aikaan eli vuonna 632 eaa. ja toimineen 43. olympiadin aikaan eli vuoden 603 eaa. tienoilla ja sen jälkeen. Lyyrisistä runoilijoista hän oli näin Sapfon ja Alkaioksen aikalainen, Alkmania myöhäisempi ja Simonidesta varhaisempi.
Antiikin lähteet ovat erimielisiä Stesikhoroksen kotipaikasta. Yleensä hänen sanotaan syntyneen Sisilian Himerassa, ja siksi häntä kutsutaan joskus vain ”Himeran runoilijaksi”, mutta joskus hänen kotipaikakseen mainitaan Etelä-Italian Suur-Kreikassa sijainnut Metauros (Matauros), joka oli lokrislainen siirtokunta. On mahdollista, että koska Himera perustettiin vain hieman ennen Stesikhoroksen syntymää, hänen vanhempansa olisivat siirtyneet sinne Metauroksesta. Tämä selittäisi myös erikoisen perinteen, jonka mukaan Stesikhoros olisi ollut Hesiodoksen poika. Ozolian lokrislaisten parissa Oineonissa ja Naupaktoksessa oli nimittäin eeppisten runoilijoiden suku, joka väitti periytyvänsä Hesiodoksesta. Jos Stesikhoroksen vanhemmat olisivat olleet samaa sukua, hänet olisi voitu nähdä Hesiodoksen jälkeläisenä. Toisaalta kyse voi olla vain siitä, että hänet olisi nähty Hesiodoksen ”kirjallisena perillisenä”.
Stesikhoroksen isän nimeksi esitetään antiikin lähteissä Euforbos, Eufemos, Eukleides ja Hyetes. Sudan mukaan hänellä olisi ollut kaksi veljeä, geometrikko nimeltä Mamertinos ja lainsäätäjä nimeltä Halianaks. Stesikhoroksen alkuperäisen nimen kerrotaan olleen Teisias. Nimi vaihdettiin Stesikhorokseksi, mikä selitetään sillä, että hän oli ensimmäinen, joka asetti kuoron  laulamaan kitharan säestyksellä. Näin nimi tarkoittaa ”Kuoronasettajaa”.
Stesikhoroksen elämästä tiedetään antiikin lähteiden perusteella vain joitakin hämäriä yksityiskohtia. Monien muiden merkittävien runoilijoiden tapaan kerrottiin, että hänen syntymäänsä olisi liittynyt ihme: satakieli istuutui vauvan huulille ja lauloi suloisia säveliä. Stesikhoroksen kerrotaan saaneen koulutuksensa Katanessa. Myöhemmin hänen sanotaan toimineen Akragaan tyrannin Falariin hovissa, joskin tämä perustuu erittäin epävarmoihin lähteisiin. Aristoteles taas sanoo hänen yrittäneen estää himeralaisia alistumasta Falariin valtaan. Stesikhoroksen kerrotaan myös matkustelleen Kreikassa, ja tätä tukevat eräät kohdat hänen runoissaan.
Kuolema ja jälkimaine
Stesikhoros kuoli 55. tai 56. olympiadin aikaan eli vuonna 560–552 eaa. Hänen sanotaan kuolleen noin 80-vuotiaana tai Lukianoksen mukaan 85-vuotiaana. Hänen kerrotaan tulleen haudatuksi Kataneen, missä hän oletettavasti myös kuoli. Sudan mukaan hänet haudattiin kaupungin portille, mistä portti tunnettiin Stesikhoroksen porttina, ja haudalle rakennettiin hieno kahdeksankulmainen hautarakennus, jossa oli kahdeksan porrasta ja kahdeksan pylvästä. Tästä sai joidenkin mukaan alkunsa sanonta ”Stesikhoroksen luku”, jolla viitattiin lukuun kahdeksan erityisesti nopilla pelattaessa.
Hellenistisellä kaudella aleksandrialaiset tekstikriitikot lukivat Stesikhoroksen yhdeksän tärkeimmän lyyrisen runoilijan kaanoniin.
Runous
pienoiskuva|upright|Stesikhoroksen rintakuva [[Cataniassa eli antiikin Katanessa.]]
Stesikhoroksen runojen aiheet olivat pääasiassa herooisia eli peräisin tarustosta. Hän siirsi vanhan eeppisen runouden aiheet lyyriseen muotoon luopuen kerronnan jatkuvuudesta ja keskittyen sen sijaan kuvaamaan yksittäisten heerosten tekoja. Hän käytti runoissaan kuitenkin myös muita aiheita. Stesikhoroksen runokielenä oli doorilainen murre, johon oli sekoitettu eeppistä runokieltä.
Stesikhoroksen tuotanto oli hyvin laaja. Aleksandrialaiset oppineet jakoivat sen myöhemmin 26 kirjaan. Nykypäivään tultaessa suurin osa hänen töistään on hävinnyt, ja ne tunnettiin pitkään lähinnä muiden tekemien lainausten ja kuvausten perusteella. 1900-luvulla Stesikhoroksen aiemmin tuntematonta runoutta on löydetty papyruksista.
Vanhastaan tunnetut runot voidaan jaotella seuraavasti:
Myöhempiin löytöihin lukeutuvat muun muassa:
Runojen nimet saattavat myös olla aleksandrialaista perua. Stesikhoros oli kuuluisa runostaan Helenan palinodia tai vain Palinodia (myös palinodi) ja siihen liittyvästä legendasta, jonka mukaan hän sokeutui välittömästi kirjoitettuaan syyttävän runon Helenasta. Tämän jälkeen Stesikhoros laati palinodin kumotakseen juuri esittämänsä väitteet, jolloin myös hänen näkönsä palautui takaisin ennalleen. Myöhemmin hän tukikin ajatusta siitä, että ainoastaan Zeuksen valmistuttama harhakuva (eidolon) Helenasta oli matkustanut Troijaan saakka oikean Helenan jäädessä Egyptiin koko sodan ajaksi. Nykyisin katsotaan, että sisilialainen yleisö olisi vaatinut Helenan käsittelyä perinteistä myönteisemmässä valossa. Palinodi on säilynyt jälkipolville lainattuna Platonin dialogissa Faidros.
Antiikin aikaisista kirjailijoista Stesikhorosta ylistivät erityisesti Cicero, Aelius Aristides, Dionysios Halikarnassoslainen, Kassios Longinos, Dion Khrysostomos ja Synesios. Lähes kaikki heistä vertasivat häntä Homerokseen luonteessa ja tyylissä. Quintilianus, joka sanoo Stesikhoroksen ”lyyrisoineen eepoksen”, on melko samaa mieltä, vaikkakin piti hänen runokieltään liian monisanaisena. Hermogenes Tarsoslainen sen sijaan arvioi, että Stesikhoroksen runoudessaan käyttämät lukuisat epiteetit vain lisäävät suloisuutta hänen tyyliinsä.
Stesikhoroksen katkelmat painettiin ensimmäisen kerran yhdessä Pindaroksen katkelmien kanssa vuosina 1560, 1566, 1567, 1586, 1598 ja 1620 sekä kreikkalaisten runoilijoiden kokoelmissa vuosina 1568 ja 1569. Myöhemmin niistä on tehty useita tekstilaitoksia.