cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaavanmakaki
Ulkonäkö ja koko
Jaavanmakaki painaa 3–7 kg ja kasvaa 40–47 cm pitkäksi, naaraat ovat selvästi pienempiä kuin urokset. Tämän pituuden lisäksi tulee puolimetrinen häntä. Naama on litteä ja silmät katsovat eteenpäin.
Lajista on useita eri alalajeja, joiden väri vaihtelee kellanruskeasta ja harmahtavasta ruskeaan. Vatsapuoli on paljon vaaleampi kuin selkä ja raajat. Uroksella on viikset ja poskiparta.
Näkemiin, kaunokaiseni
Näkemiin, kaunokaiseni (Farevell, My Lovely) on yhdysvaltalaisen kirjailija Raymond Chandlerin romaani, joka julkaistiin vuonna 1940.
Romaanin päähenkilö on Philip Marlowe, jota juuri vankilasta vapaaksi päässyt Hirvi-Malloy pyytää etsimään entistä tyttöystäväänsä. Marlowe on samaan aikaan ottanut myös toisen tehtävän Lindsay Marriottin henkivartijana. Molemmat tehtävät osoittautuvat ongelmallisiksi.
Romaani on filmatisoitu kolme kertaa. Ensimmäinen romaanin pohjalta tehty elokuva oli Irving Reisin ohjaama Haukka ja kadonnut kaunotar, joka valmistui 1942. Edward Dmytrykin ohjaus Hyvästi, kaunokaiseni valmistui 1944 ja Dick Richardsin ohjaama Verenpunainen yö vuonna 1975.
Juoni
Yksityisetsivä Philip Marlowe tutkii umpikujaan ajautunutta katoamistapausta, kun hän näkee rikollinen Moose Malloyn syöksyvän Florian's-nimiseen yökerhoon etsimään entistä tyttöystäväänsä Velma Valentoa. Klubi on vaihtanut omistajaa, joten kukaan siellä ei tunne Moosea. Malloy tappaa lopulta klubin omistajan ja pakenee. Murhatapaus annetaan luutnantti Nultylle, Bay Cityn poliisietsivälle, joka ei ole kiinnostunut mustan miehen murhasta. Marlowe neuvoo Nultya etsimään Malloyn tyttöystävää, mutta Nulty antaa mieluummin Marlowen tehdä rutiini jalkatyön ja luottaa siihen, että Malloy löytyy valtavan kokonsa ja silmiinpistävien vaatteidensa perusteella. Marlowe päättää alkaa etsiä tyttöä.
Hän jäljittää rouva Jessie Florianin, yökerhon entisen omistajan lesken, ja löystyttää hänen kielenkantimiaan bourbonilla. Rouva Florian väittää, että Malloyn tyttöystävä on kuollut. Ennen kuin Marlowe edistyy tutkimuksissaan, hän saa puhelun mieheltä nimeltä Lindsay Marriott, joka väittää, että hänen ystävänsä on ryöstetty, ja pyytää Marlowen lpaikalle toimittamaan lunnaat varastetuista koruista. Myöhemmin samana iltana Marlowe odottaa pimeässä autiossa kanjonissa ja saa lyönnin päähänsä takaapäin. Kun hän herää, Marriott on kuollut. Ohikulkija Anne Riordan löytää Marlowen ja vie tämän kotiin.
Luutnantti Randall, ovela mutta rehellinen Los Angelesin poliisi, joka tutkii Marriottin murhaa, suhtautuu tarinaan skeptisesti. Marlowen toimistossa Anne selittää olevansa paikallisesta rikollisuudesta kiinnostunut poliisin tytär Bay Citystä. Bay Cityn poliisia johtavat korruptoituneet poliisit maksoivat hänen isänsä ulos. Hän kertoo Marlowelle saaneensa tietää Randallilta, että varastettu kaulakoru kuuluu rouva Lewin Lockridge Graylelle, varakkaan ja vaikutusvaltaisen Bay Cityn asukkaan nuorelle vaimolle. Rouva Grayle on hurmaava blondi, jonka Grayle tapasi naisen laulaessaan tämän omistamalla radioasemalla. Grayle meni naimisiin Euroopassa naisen kanssa, joka käytti tekaistua nimeä pitääkseen taustansa salassa. Anne Riordan tarjoutuu palkkaamaan Marlowen etsimään kaulakorua.
Marlowe löytää Marriottin ruumiin taskuista marihuanasavukkeiden lisäksi meedio Jules Amthorin kortin. Hän varaa tälle ajan. Marlowe tekee tutkimuksia rouva Florianin talosta ja saa selville, että Marriottilla oli sen omistusoikeus, eli hän saattoi häätää rouvan halutessaan. Seurattuaan rouva Floriania, tämä paljastaa olleensa kerran Marriottin perheen palvelija. Marlowe epäilee, että rouva kiristi Marriotia jollain tavalla. Marlowe vierailee rouva Graylen luona, joka pitää häntä puoleensavetävänä ja palkkaa hänet, jota hän voi käyttää tekosyynä kahden murhan tutkimisen jatkamiseen. He sopivat treffit paikallisen huijarin Laird Brunetten klubiin lähelle paikkaa, jossa Marriott tapettiin.
Meedio Amthorin toimistossa Marlowe tutkii tämän yhteyksiä Marriottiin ja huumeisiin. Amthor kutsuu paikalle pari Bay Cityn etsivää, jotka ovat nyt lainkäyttövalta-alueensa ulkopuolella. He pidättävät Marlowen koska Amthor väittää, että Marlowe yritti kiristää häntä. Sen sijaan että veisivät hänet vankilaan, he lyövät hänet tajuttomaksi ja lukitsevat hänet tohtori Sonderborgin johtamaan yksityiseen sairaalaan. Tämä on huumekauppias, joka pitää Marlowen tottelevaisena huumeinjektioilla.
Marlowe pakenee, mutta matkalla ulos hän näkee Malloyn toisessa huoneessa. Hän keskustelee tapauksesta rikostutkija Randallin kanssa, joka on ärsyyntynyt Marlowen sinnikkyydestään tapauksen tutkimisessa. He epäilevät yhdessä Marriottia rikkaiden naisten kiristämisestä Amthorin kumppanina, ja palaavat rouva Florianin luo vain löytääkseen hänet murhattuna, ilmeisesti Malloyn kuoliaaksi ravistelemana.
Amthorin kutsumien Bay Cityn poliisien toiminnan vuoksi Marlowe vierailee korruptoituneen Bay Cityn poliisipäällikön John Waxin luona, joka tyrmää hänen väitteensä, kunnes Marlowe mainitsee, että rouva Grayle on palkannut hänet. Marlowelle kerrotaan nyt, että Malloy saattaa piileskellä uhkapelilaivassa, joka on ankkuroitu kolmen mailin rajan taakse ja jota johtaa Laird Brunette, joka myös hallitsee korruptoitunutta kaupunginhallintoa Bay Cityssä. Marlowe livahtaa kyytiin Red Norgaardin, toisen Bay Cityn pois potkiman rehellisen poliisin avulla. Huolimatta siitä että Brunette ottaa Marlowen laivalla kiinni, hän suostuttelee tämän välittämään viestin rikollisverkostonsa kautta Malloylle.
Marlowe soittaa rouva Graylelle, näennäisesti saadakseen tämän hakemaan hänet asunnostaan treffeille. Vastattuaan Marlowen viestiin Malloy ilmestyy paikalle ensimmäisenä ja piiloutuu, kun rouva Grayle saapuu. Marlowe kovistelee häntä, nainen onkin Malloyn kadonnut tyttöystävä Velma joka oli käyttänyt Marriottia pitämään rouva Florianin aisoissa, koska tämä tunnisti Velman äänen Graylen radioasemalta. Marriott oli työskennellyt kuuluttajana samalla asemalla. Rouva Grayle sai Marriottin uskomaan että Marlowe on tapettava kanjonissa, mutta itse asiassa hän teki niin tappaakseen Marriottin, koska piti häntä "heikkona lenkkinä", joka paljastaisi hänen oman salatun menneisyytensä. Velma oli myös ilmoittanut poliisille Malloyn tekemästä ryöstöstä, joka johti tämän vankilatuomioon.
Härkä (Eläinradan merkki)
thumb|140px|Härkä thumb|Härkä. Kuva 1400-luvun astrologiakirjasta. Härkä (Taurus) on toinen niistä Eläinradan merkeiksi kutsutuista sektoreista, joihin Eläinrata vanhastaan, varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 30–60 astetta kevättasauspisteestä itään. Aurinko saapuu tähän merkkiin vuosittain suunnilleen 20. huhtikuuta ja siirtyy seuraavaan, Kaksosten merkkiin toukokuun 21. päivän aikoihin.
Näkemiin, kaunokaiseni
Juoni
Kun Malloy kuulee tämän, hän astuu esiin kohtaamaan Velman, joka ampuu hänet kuoliaaksi ja pakenee. Meedio Amthor, tohtori Sonderborg ja kierot poliisit ovat kaikki paljastuneet; Red Norgaard saa työpaikkansa takaisin poliisissa. Velma pakenee, mutta kun hänet lopulta löydetään Baltimoresta, hän tappaa hänet tunnistaneen etsivän ja tekee itsemurhan joutuessaan nurkkaan ajetuksi.
Härkä (Eläinradan merkki)
Merkki on saanut nimensä Härän tähdistöstä, joka 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa. Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Härän merkki vastaa suunnilleen Oinaan tähdistöä.
Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä härkä (tai Härkä) käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.
Basil Liddell Hart
pienoiskuva|Basil Liddell Hart vuonna 1927. Basil Henry Liddell Hart (31. lokakuuta 1895– 29. tammikuuta 1970) oli englantilainen sotateoreetikko, historioitsija ja journalisti.
Elämä
Basil Hart syntyi Pariisissa metodistipapin perheeseen vuonna 1895. Jo poikasena rikkaan mielikuvituksen omannut Liddell Hart oli kiinnostunut sotaleikeistä ja sotahistoriasta. Hän kävi koulunsa Lontoossa ja jatkoi opiskelemaan historiaa Cambridgeen.
Liddell Hart oli vielä sodan aikana suhtautunut sotilasjohtoon ja brittiarmeijan taistelukykyyn ihailevasti. Ollessaan toipilaana Englannissa 1916 hän oli kirjoittanut sotaa, brittien sodanjohtoa ja Douglas Haigia ihailevan ja ylistävän kirjasen. Vielä vuonna 1917 hän puolusti armeijaa mm. myöhemmin pahamaineista Sommen hyökkäystä kohtaan esitettyä kritiikkiä vastaan. Sodan jälkeen 1920-luvulla hänestä tuli näiden arvostelija.
Liddell Hart jäi armeijan palvelukseen maailmansodan jälkeen. Todennäköisesti kaasuvamman seurauksena hän kärsi kaksi lievää sydänkohtausta 1920-luvun alussa ja hän jäi sotainvalidieläkkeelle kapteenin arvoisena vuonna 1927. Vuodesta 1925 hän toimi sotilasasiantuntijana brittiläisille sanomalehdelle Daily Telegraph, josta siirtyi samaan tehtävään The Times-lehteen vuonna 1935. Hän toimi useiden sanomalehtien kommentaattorina urheilu- ja sotilasasioissa. Eläkkeelle jäämisen aikoihin Liddell Hart ryhtyi myös kirjailijaksi ja hän julkaisi Scipio Africanus vanhemmasta kertovan elämäkerran vuonna 1927. Hän jatkoi ihailemiensa sotapäälliköiden elämäkertojen kirjoittamista. Näihin lukeutuivat mm. William T. Sherman, Ferdinand Foch ja T. E. Lawrence, joka tunnetaan myös nimellä Arabian Lawrence. Liddell Hartin mukaan suuret sotapäälliköt nousivat esiin, koska he omasivat terveen käsityksen strategian perusperiaatteista. Liddell Hart kehitteli ystävänsä J. F. C. Fullerin kanssa mekanisoitujen joukkojen käyttöä koskevia ajatuksia, mutta keskittyi myöhemmin kirjoittamaan enimmäkseen sodan strategiasta.
Pian toisen maailmansodan jälkeen Liddell Hart haastatteli ja kuulusteli lukuisia korkea-arvoisia saksalaisia kenraaleja ja julkaisi heidän ajatuksensa kirjassa German Generals Talk. Liddell Hart sai myös Erwin Rommelin perheen luovuttamaan sotamarsalkan jäljelle jääneet paperit hänelle tutkittavaksi ja hän käänsi ja toimitti englanniksi perheen koostaman teoksen Krieg ohne Hass, joka julkaistiin nimellä Rommel Papers vuonna 1953. Hänet lyötiin ritariksi 1966.
Sir Basil Liddell Hartin henkilökohtainen arkisto on nykyisin osana Liddell Hart Centre for Military Archives'ia, King's College'ssa, Lontoossa.
Vuotoepäilyt
Syyskuussa 2006 brittien sisäisestä turvallisuudesta vastaava salaisen poliisin osasto MI5 julkaisi aiemmin salatun toisen maailmansodan aikaisen raportin, jonka mukaan epäiltiin Normandian maihinnousun suunnitelmien vuotaneen Liddell Hartille. Tämän katsottiin tietäneen suunnitelman yksityiskohtia ja keskustelleen niistä. Lisäksi Liddell Hart oli kirjoittanut kritiikin Some Reflections on the Problems of Invading the Continent ("Ajatuksia mantereelle suunnatun maihinnousun ongelmista"), jota hän oli kierrättänyt poliittisten ja sotilaallisten johtajien keskuudessa. Winston Churchill vaati Liddell Hartin pidättämistä, mutta MI5 tyytyi tarkkailemaan Liddell Hartin toimia estäen hänen puhelunsa ja sensuroiden kirjeenvaihtoa. Liddell Hartia oli aiemmin syytetty jopa saksalaisten sympatisoimisesta johtuen hänen aiemmista sodan aikana esittämistä puheenvuoroistaan.
Jälkeenpäin suuri osa historioitsijoista on todennut Liddell Hartin arvanneen osan maihinnoususuunnitelmista omin päin, jolloin ei todennäköisesti ollut kyse vuodosta. Merkittävää on siis havaita, että Liddell Hart päätteli maihinnousun suuntautumisen, koska hän ymmärsi sen olleen ainut maihinnousualueen vaihtoehto Saksan kukistamiseksi. Sotataidon osaaja ja ymmärtäjä siis voi ymmärtää oman aikansa sotatoimia ja ennakoida eri osapuolten toiminnan suuntautumista. Tältä osin sotataito kumpuaa historianymmärryksestä mutta perustuu aikalaisanalyysiensä osalta ymmärrykseen juuri tietyn/tiettyjen kahden tai useamman osapuolen välisestä väkivaltaisesta yhteenotosta.
Epäsuoran sodankäynnin teoria
Analysoituaan ensimmäisen maailmansodan kulutussotaa ja Sommen sekä Verdunin kaltaisten joukkoteurastusten hirvittäviä tappioita, hän kehitti epäsuoran lähestymisen teorian. Epäsuoran sodankäynnin ajatus on vaikuttaa vihollisen taisteluvoiman sijasta vihollisen taistelukykyyn ja -tahtoon. Hän korosti, etenkin toisen maailmansodan jälkeen, psykologisen vaikuttamisen välttämättömyyttä.
Epäsuora menetelmä ei ole doktriini, vaan pikemminkin lähestymistapa sodankäyntiin, jossa korostetaan vaikuttamisen tosiasiallista tapahtumista suoraa lähestymistapaa pidempänä aikasarjana. Siihen liittyy doktriininomaisia piirteitä, jos halutaan korostaa esimerkiksi miten merisota on kautta aikojen perustunut juuri tämäntapaiseen toimintatapaan - vihollisen merikaupan ja merihuollon tuhoamiseen. Merisodan tärkein muoto on toisaalta upotussota, ja varsinaiset laivastot ovat olemassa vain oman kauppamerenkulun suojaamiseksi, vihollisen kauppamerenkulun tuhoamiseksi sekä vihollisen taisteluvoimien torjumiseksi. Liddell Hartin suurin ansio oli tuon perusperiaatteen kiteyttäminen vaikuttamisen muodoksi ja sen soveltaminen yleistettäväksi sodankäynnin perustaksi. Selkeistä eroavaisuuksista huolimatta suora- ja epäsuora lähestymistapa ovat toisiinsa liittyviä, eikä sodankäynti koskaan voi olla pelkästään toista.
Liddell Hartin doktriinin pohjalla oli kaksi havaintoa:
Hän päätyi johtopäätöksiinsä tutkimalla historian suurten strategien toimintaa, heidän voittojaan ja heidän tappioitaan. Liddell Hartin mukaan onnistumisen salaisuutena on epäsuora toimintatapa, ja että epäsuora metodi on toimiva lähestymistapa myös muissa inhimillisen elämän osa-alueilla, kuten liike-elämässä, ihmissuhteissa jne.
Liddell Hart esitti teoriansa ensi kerran vuonna 1929 teoksessaan The Decisive Wars of History. Teoria kehittyi tämän jälkeen edelleen ja sai lopullisen muodon 1941 julkaistussa Strategy: The Indirect Approach. Kirjasta otettiin useita lisäpainoksia ja se nousi yhdeksi 1900-luvun luetuimmista sotateoreettisista tutkimuksista. Ennen toista maailmansotaa Britannian armeijan vanhoilliset ylemmät upseerit suhtautuivat Liddell Hartiin torjuvasti, mutta hän sai innokkaan vastaanoton nuorten upseerien keskuudessa, joista monista tuli kenraaleja toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen.
Clausewitz-kritiikki
Liddell Hart piti napoleonisen ajan preussilaista sotateoreetikkoa Clausewitzia "sotilaallisen ajattelun pahana nerona" ja "totaalisen sodankäynnin apostolina", joka massan ja hyökkäyssodan kannattajana oli epäsuorasti vastuussa ensimmäisen maailmansodan järjettömistä taisteluista. Liddell Hart kehui Clausewitzin poliittista ja moraalista lähestymistapaa, mutta piti Jominin lailla tämän metafyysistä pohdintaa hankalana ymmärtää ja helposti virheellisiin tulkintoihin johdattavana. Toiseen maailmansotaan mentäessä Liddell Hart uskoi, että puolustuksellisempaa sodankäyntiä noudattava tulisi todellisuudessa voittamaan.
Tutkiessaan Clausewitzia Liddell Hart kompasteli itsekin tulkinnoissaan. Hän ei ymmärtänyt teoriaa absoluuttisesta sodankäynnistä poliittisluonteisena abstraktiona ja lisäksi piti ideaa totaalisesta sodankäynnistä Clausewitzin mielikuvituksen tuotteena ennemmin kuin historian osoittamana tosiasiana.
Liddell Hart ja myytti salamasodasta
Liddell Hartin ja saksalaiskenraalien sodanjälkeisen kirjallisen yhteistyön ansiosta hänen osuutensa modernin sodankäynnin kehittäjänä ylikorostui. Sodan jälkeen Liddell Hartin onnistui luoda vaikutelma siitä, että saksalaisten kehittämä salamasota olisi perustunut hänen esittämiinsä ajatuksiin.
Myytin mukaan Liddell Hartin teoksia luettiin kaikkein innokkaimmin Saksassa, josta tuli Britannian vihollinen toisessa maailmansodassa. Liddell Hartin mukaan kenraalit Heinz Guderian ja Erwin Rommel kehittivät tasapainoteoriaa vielä pitemmälle: salamasodan tavoitteena oli iskeä niin nopeasti ja lujaa, ettei vihollinen kykene enää reagoimaan ja luomaan tasapainoa uudelleen, kun sitä kerran on horjutettu. Guderian kertoi lukeneensa Liddell Hartin sanomalehtikirjoituksia ja kirjoja, ja mainitsi pitäneensä häntä sekä Fulleria oppi-isinään.
Nykyään korostetaan miten Liddell Hart toimi sodan jälkeen läheisessä yhteistyössä Guderianin ja muutaman muun saksalaiskenraalin kanssa, jotka ymmärsivät tämän yhteistyön mukanaan tuomat edut. Guderian ei maininnut Liddell Hartia kirjansa alkuperäisessä saksankielisessä laitoksessa ollenkaan, mutta ylisti tätä Liddell Hartin toimittamassa englanninkielisessä laitoksessa. Tämä tapahtui Liddell Hartin esittämästä suorasta pyynnöstä. Toisaalta myös lukuisat sotahistorioitsijat ja teoreetikot ovat kritisoineet Liddell Hartin väittämää itsestään saksalaisen salamasotataktiikan kehittäjänä. Nykyään on tunnustettu se seikka, että salamasota ei ollut itsenäinen doktriininsa, vaan kokoelma hajanaisia hyökkäyssodankäynnin keinoja ja reaktiivisia toimia, joita sovellettiin operaation vaiheiden menestyksestä riippuen. Saksan ulkopuolisten vaikuttajien kuten Liddell-Hartin, J. F. C. Fullerin ja ranskalaisen Charles de Gaullen vaikutus saksalaisten kehittämiin salamasodankäyntiin johtaneisiin oppeihin ja taktiikkoihin on todettu pieniksi ja Liddell Hartin kohdalla vähäiseksi. Fuller ja de Gaulle löytyvät joistakin ennen sotaa julkaistujen saksalaisteorioiden lähdelistoista, mutta Liddell Hartia ei mainita. Vain yksi hänen artikkeleistaan julkaistiin saksaksi 1930-luvulla. .
Toinen tapa nähdä Liddell Hartin vaikutus oman aikakautensa sotataitoon on kiinnittämällä huomio sotataitoon (art of war) aineettomana ja abstraktina tietona ja taitona, jossa kirjoitettu kieli toimii toiminnan moottorina, joss selkeitä syy-seuraus -yhteyksiä on lähes mahdoton paikantaa. Tämän tulkinnan mukaan saksalaiset mekanisoidun sodankäynnin pioneerit käyttivät ensisijaisesti omia sotataidollisia oppejaan, omaa erityistä johtamiskulttuuriaan (Führen mit Auftrag)sekä erityisesti ensimmäisen maailmansodan oppeja ja aseteknologian huimaa kehittymistä. Liddell Hart saattoi tuoda näihin perusteisiin sitä sotataidon tavoitteellisuutta, mitä tarvittiin strategis-operatiivisen liikesodankäynnin menestyksekkääseen toteuttamiseen. Tämän tulkinnan mukaan saksalainen sodankäyntikoneisto irtautui Liddell Hartin mutta myös muiden strategis-operatiivisen sodankäynnin aikalaisteoreetikoiden avulla omasta taktispainotteisesta sodankäyntitavasta.
Liddell Hartin väitetty "totuuden vääristely" toimi kuitenkin hänen ja hänen oppiensa eduksi. Hänen teorioitaan on sittemmin käytetty apuna modernin sodankäynnin kehittämisessä. Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy lahjoitti hänelle valokuvansa signeerauksella "Kapteenille, joka opettaa kenraaleita".
Kaksoset (Eläinradan merkki)
thumb|140px|Kaksosten symboli thumb|Kaksoset. Kuva 1400-luvun länsimaisesta astrologiakirjasta. Kaksoset (Gemini) on kolmas niistä Eläinradan merkeiksi kutsutuista sektoreista, joihin Eläinrata vanhastaan, varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 60–90 astetta kevättasauspisteestä itään. Aurinko saapuu tähän merkkiin vuosittain suunnilleen 21. toukokuuta ja siirtyy seuraavaan, Kravun merkkiin kesä­päivän­seisauksena kesäkuun 21. päivän aikoihin.
Merkki on saanut nimensä Kaksosten tähdistöstä, joka 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa. Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Kaksosten merkki vastaa suunnilleen Härän tähdistöä.
Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä kaksonen (tai Kaksonen) käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.
Weierstrassin elliptinen funktio
Weierstrassin elliptinen funktio meromorfinen funktio, joka on yksinkertaisin esimerkki elliptisestä funktiosta. Erotuksena Jacobin elliptisistä funktioista, Weierstrassin elliptisellä funktiolla on kussakin perussuunnikkaassaan vain yksi kaksinkertainen napa. Funktio on nimetty saksalaisen matemaatikon, Karl Weierstrassin mukaan.
missä \omega_1 ja \omega_2 ovat funktion jaksot ja. Usein merkitään, jolloin on funktion perussuunnikas. Funktion derivaatalle saadaan lauseke
joka on selvästi pariton funktio, eli. Myös \wp(z) itse on pariton. Koska Weierstrassin funktio on kaksijakoinen,
Weierstrassin elliptinen funktio toteuttaa differentiaaliyhtälön
Merkitsemällä x = \wp(z) ja y = \wp'(z) nähdään, että tämä differentiaaliyhtälö on elliptinen käyrä. Yhtäpitävästi voidaan kirjoittaa myös integraaliesitys
Niskavuoren naiset
Niskavuoren naiset on Hella Wuolijoen kolminäytöksinen näytelmä vuodelta 1933. Sen ensiesityksen Helsingin Kansanteatterissa 31. maaliskuuta 1936 ohjasi Eino Salmelainen, jonka merkitys Wuolijoen näytelmille oli keskeinen ja jonka ohjaustyöt viitoittivat näytelmien tulkinnan ja laskivat perustan Niskavuoren teatterimaisemalle vuosikymmeniksi. Näytelmä ilmestyi painettuna vuonna 1936 tekijänimellä Juhani Tervapää, ja kustantaja oli Gummerus. Wuolijoki paljastui tekijänimen takaa kuitenkin jo näytelmän ensi-illassa. Se on julkaistu uudestaan 2001 Hella Wuolijoen tekijänimellä.
Tarinassa Aarne Niskavuori ihastuu kylän uuteen opettajaan Ilona Ahlgreniin. Sisäinen kamppailu velvollisuuden (vaimonsa Martan ja Niskavuoren talon) ja intohimon (Ilonan) välillä päättyy siihen, että hän tunnustaa rakkautensa Ilonalle. Suhteen paljastuttua Martta järjestää kuulemistilaisuuden, jossa tilanne selviää kaikille. Vanhaemäntä Loviisa tyytyy tappioon ja hyvästelee poikansa, joka lähtee Ilonan kanssa kaupunkiin.
Prologi
Niskavuoren rusthollin suuressa salissa vietetään Loviisan päivää, eli on elokuu. Paikalla on pitäjän herrasväki ja puhelinkeskuksen hoitaja Sandra, joka istuu niin kutsutun albumipöydän ääressä hieman herrasväestä erillään. Emännät ovat pukeutuneet toistensa kaltaisesti: mustat asut, silkkiliinat hartioilla, kultaiset vitjat ja rintaneulat. Isännänhuoneessa on vähemmän muodollista, sieltä kuuluu puheensorinaa. Kahvi tarjoillaan tarkkaan määrätyssä järjestyksessä, ensin ruustinalle ja rovastille, sitten emännille, Sandralle ja isännille.
Jutustelu salissa pyörii maanviljelyn ja käsitöiden ympärillä. Tapojen turmeluksestakin puhutaan. Niskavuoren navetan seitsemästä piiasta kuudella on jo lapsia. "Aivan oikein, yksi siellä on enää ilman. Mutta se onkin niin ruma, että lehmätkin sitä pelkäävät", talon vanhaemäntä Loviisa tokaisee. Naiskauneuden kautta juttu kiertyy kylän uuteen opettajattareen, Ilona Ahlgreniin. Ilona saapuu juhliin Simolan isännän mukana, Loviisan nuorin tytär Anna-Liisa esittelee hänet kylänväelle. Suhtautuminen Ilonaan jakaa kyläläisiä, toisten mielestä hän on pelkkä hepsankeikka, toiset sitä vastoin pitävät häntä raikkaana tuulahduksena. Aarne ja Ilona ovat rakastuneet toisiinsa jo ennen prologin tapahtumia, prologin lopussa Ilona kutsuu Aarnen asuntoonsa kansakoulun yläkertaan.
Ensimmäinen näytös
On talvi ja Sandra on kutsuttu Niskavuorelle. Hän selvittää Loviisalle tietonsa suksenjäljistä, jotka alkavat opettajattaren luota ja päättyvät Niskavuorelle. Loviisa ymmärtää kyseessä olevan Aarnen. Myös Martta on kuullut opettajattaren miesvieraista: "Eikö Sandra kertonut teille, mikä Havaijin kukka pitäjään on tuotu?", hän kysyy tuohtuneena anopiltaan. Loviisa on päättänyt hoitaa Aarnen syrjähypyn Niskavuoren malliin. Hän kutsuu Ilonan kylään, ja tekee tälle selväksi, että tästä ei voi tulla emäntää Niskavuorelle, joka on pysynyt pystyssä miniöiden rahoilla. Ilona painottaa yksilöiden onnea ja vapautta, mitä Loviisa taasen pitää joutavanaikaisena. Aarne pelmahtaa paikalle Simolan isännän kanssa. Loviisa esittää puoliksi leikillään, että Ilonasta tulisi sopiva emäntä Simolaan, mistä Simola ei ole lainkaan pahoillaan. Aarne taasen ei pidä siitä, että Loviisa sekaantuu hänen naisasioihinsa.
Ensimmäinen kuvaelma
Aarne on ollut Ilonan luona koko illan, ja hänen täytyy lähteä. Ilona kertoo Aarnelle olevansa raskaana. Aarne haluaisi häipyä Niskavuorelta Ilonan mukana, mutta hänellä ei riitä rohkeutta. Ilona ei painosta Aarnea jättämään perhettään. Martta on saanut vihiä, että Aarne on Ilonan luona. Hän saapuu kansakoululle opettaja Vainion, Sandran ja Serafiinan kanssa. Aarne ehtii paeta ikkunasta. Myös Loviisa saapuu paikalle. Hän pyytää Marttaa poistumaan ja jää kahden Ilonan kanssa. Ilona selvittää Loviisalle suhteensa Aarneen ja kertoo raskaudestaan. Loviisan mielestä Aarnen ja Ilonan suhteen on loputtava, ja Ilonan täytynee muuttaa pois kylästä.
Toinen kuvaelma
Edellisestä osasta on kulunut puoli tuntia. Martta ja Aarne riitelevät vanhanemännän kamarissa. Aarne kieltää olleensa Ilonan luona. "Tämä on sitä kirottua avioliittokeskustelua. Hävetkäämme, Martta", Aarne summaa heidän riitansa, joka laajenee käsittelemään Martan ja Aarnen avioliiton todellista syytä: Martan isän rahoja, jotka tarvittiin Niskavuoren pelastamiseen. Martta heittäytyy melodramaattiseksi, ja teeskentelee tukehtuvansa. Loviisa saapuu paikalle, minkä jälkeen Martta rauhoittuu. Aarne saa Martan uskomaan, että heidän avioliittonsa voi jatkua.
Kolmas näytös
Seuraavana päivänä Niskavuoren salissa Martta on jälleen levoton. Hän kertoo Loviisalle kutsuneensa koulun johtokunnan ja Ilonan Niskavuorelle: Ilonan on tehtävä selkoa yöllisistä vieraistaan. Loviisa suostuu kokouksen järjestämiseen vastentahtoisesti. Aarne suuttuu Martan aikeista. Loviisa toivoo Aarnen noudattavan Niskavuoren perinteitä, ja jäävän kaikesta huolimatta Niskavuorelle. Hän torjuu jyrkästi Aarnen ajatuksen Niskavuoren jakamisesta useiksi pientiloiksi. Aarnen haaveissa siintää elämä pienviljelijänä, eräänlainen paluu aikaan "ennenkuin metsärahat ja rikkaat emännät ja pehtorit tuotiin taloon. Ennen kuin ryypättiin ja tehtiin pitkin kyliä äpäriä".
Opettaja, apteekkari, rovasti, Penttilän isäntä ja Simolan isäntä saapuvat Niskavuorelle pitämään johtokunnan kokousta, johon niskavuorelaisista osallistuvat Aarne, Martta ja Loviisa. Simola noutaa Ilonan. Johtokunta kuulustelee Ilonaa, joka ei suostu kertomaan yöllisen vieraansa nimeä. Rovasti moittii Ilonaa siveettömyydestä. Martta tekee virheen hakiessaan kaksi lastaan saliin. "Tätä sinä tulet katumaan, Martta. Ehkäpä elämäsi loppuun asti", Loviisa toruu miniäänsä. Kaikkien yllätykseksi Simola väittää olleensa yöllinen miesvieras. Hän kutsuu Ilonaa morsiamekseen, ja pyytää johtokuntaa jättämään tämän rauhaan. Ilona muuttuu silmänräpäyksessä siveettömästä naisesta siveelliseksi. Ilona ei kuitenkaan lähde mukaan Simolan hämäysyritykseen, vaikka on kiitollinen tälle. Kun Ilona on lähdössä, Aarne tunnustaa kaiken. Ilona lupaa odottaa Aarnea. Loviisa lohduttaa Marttaa, ja sanoo, ettei Aarnella ole enää asiaa Niskavuorelle.
Esitykset
Niskavuoren naiset pelasti monen teatterin talouden vuonna 1936. Näytelmää esitettiin Kansanteatterin lisäksi muun muassa Tampereen Työväen Teatterissa, Turun Teatterissa ja Viipurin Kaupunginteatterissa. Kantaesityksessä Loviisana oli Elsa Rantalainen, Aarnena Kyösti Erämaa ja Marttana Aino Lohikoski. Ilonaa näytteli Martta Kontula. Näytelmä on menestynyt myös myöhempinä aikoina, vuonna 1997 se sai Tampereen Teatterissa yli 16 000 katsojaa.
Viipurissa Niskavuoren naiset sai ensi-iltansa 8. lokakuuta 1936 ohjaajanaan Arvi Tuomi. Näytelmä sai huomattavan paljon tunnustusta, ja muun muassa Kansan Työ ennusti sen muuttuvan suomalaisen näytelmäkirjallisuuden klassikoksi. Karjalan Viljo Kojo kirjoitti: "Tekijä on koettanut jakaa sympatiat melko tasaisesti molemmin puolin - alusta loppuun draamallinen, lujajännitteinen ja paikotellen varsinkin lopussa yllättäviin kohtauksiin huipentuva". Martta Suonion Loviisaa pidettiin yhtenä hänen suurimmista voitoistaan, Martta Kontulan Ilona oli voimakkaan nuori ja herätti myötätuntoa, Uno Wikström vakuutti Aarnen osassaan ja Aino-Inkeri Notkola Martan hankalassa osassaan. Kokonaisuus oli rakennettu vankasti ja huolellisesti.
Filmatisoinnit
Näytelmän pohjalta on tehty kaksi elokuvaa Niskavuoren naiset vuodelta 1938 ja Niskavuoren naiset vuodelta 1958, jotka molemmat on ohjannut Valentin Vaala. Ilonan ja Aarnen tarinan kertovan Matti Kassilan ohjaaman elokuvan Niskavuori (1984) alkupuoli pohjautuu Niskavuoren naisiin.
HMS Amberley Castle
HMS Amberley Castle (viirinumero K386) Britannian kuninkaallisen laivaston Castle-luokan korvetti.
Valmistus
Alus tilattiin 2. helmikuuta 1942 Hull-Austinilta Sunderlandista, missä köli laskettiin 31. toukokuuta 1943. Alus laskettiin vesille 27. marraskuuta ja valmistui 24. marraskuuta 1944.
Palvelus
Alus oli valmistuttuaan miehistön koulutuksessa Tobermoryssä, josta se sijoitettiin Liverpoolin saattajaosastoon suojaamaan Britteinsaarten ja Gibraltarin välisiä saattueita. Euroopan sotatoimien päätyttyä alus siirrettiin ilmavoimien pelastusalukseksi Rosythin alaisuuteen, mistä tehtävästä se siirrettiin edelleen sääalukseksi.
Alus nimettiin 1960 uudelleen Weather Adviseriksi ja siirrettiin ilmailuministeriön alaisuuteen 1971 ja edelleen seuraavana vuonna sääpalvelulle. Alus oli modernisoitavana 1972, jonka jälkeen se nimettiin Admiral Fitzroyksi. Se myytiin romutettavaksi 1983.
Brian Gionta
Brian Joseph Gionta (s. 18. tammikuuta 1979 Rochester, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hänen veljensä Stephen on myös jääkiekkoilija.
Yliopistosarjassa
Gionta pelasi kaudet 1997–2001 Bostonin yliopiston joukkueessa NCAA:n Hockey East -sarjassa. Heti ensimmäisellä kaudellaan hänet valittiin Hockey Eastin vuoden tulokkaaksi, ja hän oli sarjan kakkostähdistössä sekä NCAA:n yhdysvaltalaispelaajien kakkostähdistössä. New Jersey Devils varasi Giontan vuoden 1998 NHL:n varaustilaisuudessa vuorolla 82.
Gionta jatkoi hyviä otteitaan yliopistosarjassa ensimmäisen kautensakin jälkeen. Hänet valittiin keväällä 1999, 2000 ja 2001 Hockey Eastin tähdistöön ja NCAA:n yhdysvaltalaispelaajien tähdistökentälliseen. Viimeisenä kautenaan hänet valittiin Hockey Eastin vuoden pelaajaksi.
Ammattilaisura
Kaudella 2005–2006 Gionta rikkoi Pat Verbeekin kaudella 1987–1988 tekemän seuraennätyksen. Gionta teki kauden viimeisessä pelissä kaksi maalia ja ohitti Verbeekin hallussa olleen vanhan maaliennätyksen. Gionta teki kauden aikana 48 maalia ja yhteensä 89 pistettä. Gionta oli myös New Jerseyn paras pistemies. Hän teki jatkosopimuksen vasta juuri ennen kauden 2006–2007 alkua lokakuussa 2006. Giontan uusi sopimus New Jerseyn kanssa oli kolmivuotinen, ja arvoltaan neljä miljoonaa dollaria vuodessa.
Gionta ei yltänyt aivan samoihin tehoihin ennätyskautensa jälkeen. Kaudella 2008–2009 hän teki 60 pistettä ja ylsi viidennen kerran perättäin 20 vähintään 20 maaliin. Kauden jälkeen Gionta siirtyi Montreal Canadiensiin, jonka kanssa teki viiden vuoden sopimuksen, jonka yhteisarvo on 20 miljoonaa dollaria.
Maajoukkueessa
Gionta voitti nuorten MM-kilpailujen 1999 pistepörssin. Hän teki kuudessa ottelussa pisteet 6+5. Yhdysvallat jäi turnauksessa kuitenkin vasta kahdeksanneksi, mutta Gionta valittiin myös turnauksen tähdistökentälliseen.
Gionta on edustanut Yhdysvaltoja kolmesti MM-kisoissa. Hän on ollut Yhdysvaltojen joukkueessa vuosina 2000, 2001 ja 2005. Torinossa Gionta oli myös Yhdysvaltain olympiajoukkueessa.
Perhe
Brian on Sam ja Penny Giontan keskimmäinen lapsi. Hänen nuorempi veljensä Stephen Gionta edustaa New Jersey Devilsiä. Brianilla on vaimonsa Harvestin kanssa kaksi lasta, poika Adam ja tytär Leah.
Tunturisiilikäs
Tunturisiilikäs (Grammia quenseli) on siilikkäisiin kuuluva perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö
Toukka on tumma, karvainen, ja sen selkäpuolella on yksittäinen vaalea pikittäisjuova.
Levinneisyys ja lentoaika
Euroopassa tunturisiilikästä tavataan Alpeilla ja Pohjois-Skandinaviassa. Lisäksi esiintymisalue jatkuu Aasian läpi Japaniin ja Pohjois-Amerikkaan aina Labradorin niemimaalle saakka. Siperiassa sitä tavataan jopa Wrangelinsaarella Suomessa lajin levinneisyys rajoittuu Enontekiön ja Utsjoen tuntureille ja eteläisin havainto on Kittilästä. Perhosta on tavattu kesä-heinäkuun vaihteessa.
Elinympäristö ja elintavat
Lajin elinympäristöä ovat vuoristot ja tunturit. Aikuiset perhoset ovat aktiivisia päivisin ja molemmat sukupuolet lentävät lämpimimpinä tunteina. Koiraat lentävät nopeasti, jopa pari metriä maanpinnan yläpuolella, naaraat rauhallisemmin.
Naaras munii kasvillisuudessa istuen 200–300 munaa, jotka se pudottaa maahan ja kuolee heti saatuaan kaikki munat laskettua. Toukat ovat luultavasti aktiivisia vain päivisin ja niiden kehitys kestää kaksi vuotta.
Ravintokasvi
Toukka on polyfagi, joka elää ainakin tunturipoimulehdellä (Alchemilla alpina). Luontaista ravintokasvia Pohjoismaissa ei tunneta.
Halbblut
Halbblut ("Puoliverinen") on Fritz Langin ohjaama elokuva vuodelta 1919. Se oli Langin ensimmäinen ohjaustyö. Elokuva on nykyään kadonnut.
Lang oli aiemmin kirjoittanut käsikirjoituksia ohjaaja Otto Rippertille. Hän ei ollut kuitenkaan tyytyväinen Rippertin ohjaustyöhön ja pyysi tuottaja Erich Pommerilta mahdollisuutta ohjata oma elokuva. Halbblut perustuu Langin omaan käsikirjoitukseen ja se kuvattiin viidessä päivässä vuonna 1919. Elokuva käsittelee kahta miestä ja puoliveristä morfiiniriippuvaista naista. Toinen miehistä ottaa naisen vaimokseen. Myöhemmin mies saa neuvon ystävältään, että puoliveristä naista voi pitää vain rakastajattarena, mutta ei ikinä ottaa vaimokseen. Nainen kuulee tämän, ja ottaa asian loukkauksena, minkä seurauksena hän päättää kostaa miehille. Toinen miehistä kuolee mielisairaalassa ja toinen vankilassa. Nainen kuolee myös itse loppuratkaisussa, kun mies, jota hän oli huijannut korttipelissä, ampuu tämän.
Australianmerimetso
Australianmerimetso (Microcarbo melanoleucos) on merimetso, jonka esiintymisalue ulottuu Itä-Indonesiasta Salomonsaarille ja Uuteen-Kaledoniaan, Australiaan, Tasmaniaan ja Uuteen-Seelantiin. Lajista tunnetaan kolme alalajia. Louis Jean Pierre Vieillot kuvaili lajin holotyypin Uudesta Etelä-Walesista vuonna 1817.
Krapu (Eläinradan merkki)
thumb|140px|Rapu thumb|right|Rapu. Kuva 1400-luvun länsimaisesta astrologiakirjasta.
Rapu eli Krapu (Cancer) on neljäs niistä Eläinradan merkeiksi kutsutuista sektoreista, joihin Eläinrata vanhastaan, varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 90–120 astetta kevättasauspisteestä itään. Aurinko saapuu tähän merkkiin vuosittain kesäpäiväseisauksena 21. tai 22. kesäkuuta ja siirtyy seuraavaan, Leijonan merkkiin heinäkuun 23. päivän aikoihin.
Merkki on saanut nimensä Kravun tähdistöstä, joka 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa. Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Kravun merkki vastaa suunnilleen Kaksosten tähdistöä.
Kravun merkin mukaan on saanut nimensä myös Kravun kääntöpiiri. Se on pohjoisin leveyspiiri, josta katsottuna Aurinko on kerran vuodessa, kesäpäivänseisauksena saapuessaan Kravun merkkiin suoraan ylhäälläpäin.
Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä krapu (tai Krapu) käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.
Enok Furuhjelm
Enok Furuhjelm (31. maaliskuuta 1754 Urjala – 16. helmikuuta 1828 Tammela) oli suomalainen eversti.
Furuhjelmin vanhemmat olivat asessori, rykmentinkirjuri Enok Naucler ja Ulrika Carlstedt. Vanhempi Enok Naucler aateloitiin vuonna 1762, josta lähtien hän käytti sukunimeä Furuhielm. Nuoremmalla Enok Furuhjelmillä oli kaksi veljeä, Harald ja Johan. Enok Furuhjelm oli naimaton.
Ammunnan maailmanmestaruuskilpailut
ISSF (International Shooting Sport Federation) Maailman ampumamestaruuskilpailut
Ammunnan ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin 1897 ja siitä lähtien vuosittain vuoteen 1931 saakka, lukuun ottamatta vuosia 1915–1920 (ensimmäisen maailmansodan takia) ja 1926. Vuodesta 1933 vuoteen 1949, niitä pidettiin joka toinen vuosi, mutta 1941–1945 kilpailut peruttiin jälleen maailmansodan vuoksi. Nykyinen käytäntö järjestää kilpailut joka neljäs vuosi on ollut käytössä vuodesta 1954.
Välittömästi toisen maailmansodan jälkeen tuli ohjelmaan 300 metrin vakiokivääri, joka korvasi sotilaskiväärin. Ohjelmaan lisättiin myös 25 metrin isopistooli ja skeet. Oli myös yhdistetty 50 ja 100 jaardin kiväärikilpailu. Erityisiä naisten lajeja lisättiin vuodesta 1958, naiset olivat aiemmin, ja ajoittain onnistuneesti, saaneet kilpailla miesten rinnalla. Viimein sotilaskivääri kilpailusta ja 100 metrin juoksevasta hirvestä luovuttiin vuonna 1966, jälkimmäinen korvattiin 50 metrin riistamaaliammunnalla. 50 metrin vakiokivääri lisättiin myös sekä miehille että naisille, mutta poistettiin pian miehiltä samankaltaisuuden takia 50 metrin kivääriin. Vuoden 1970 MM-kisoihin Phoenixissa tuli mukaan ilmakivääri, 25 metrin vakiopistooli ja yhdistetty riistamaali kilpailu. 10 metrin liikkuva maali lisättiin vuonna 1981.
Vuoden 1994 kilpailuissa Milanossa tehtiin joitakin perustavanlaatuisia muutoksia. Ensinnäkin juniorikilpailut lisättiin. Erillisiä mitaleita ei enää jaettu 300 metrin ja 50 metrin kiväärin eri asennoista, paitsi makuulta, josta järjestettiin erillinen kilpailu. Kolmanneksi, kaksoistrap oli otettu käyttöön viisi vuotta aikaisemmin Montecatinissa haulikkolajien maailmanmestaruuskilpailuissa ja lisättiin nyt kaikkien lajien mestaruuskilpailujen ohjelmaan. Vuoden 1994 ohjelma on edelleen käytössä vähäisin muutoksin.
Erilliset haulikko, riistamaalilajien ja ilma-aseiden maailmanmestaruuskilpailut
Ensimmäiset erilliset haulikko mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1934 ja vuodesta 1959 ne pidetään joka toinen vuosi maailmanmestaruuskisojen ja olympialaisten välivuosina. Alkujaan ainoa laji oli trap, skeet lisättiin vuonna 1950 ja kaksoistrap vuonna 1989.
Ensimmäinen nainen voitti MM-mitalin ammunnan henkilökohtaisessa kilpailuissa juuri haulikkolajien mestaruuskilpailuissa: Carola Mandel (USA) vuonna 1950. Naiset saivat oman kilpailunsa vuonna 1967.
Riistamaalilajeja on ollut satunnaisesti mukana haulikkolajien kisoissa, viimeksi 1983. Koska lajit menettivät paikan olympialaisissa 2005 on riistamaalilajeissa alettu järjestää erillisiä maailmanmestaruuskilpailuja vuodesta 2008 alkaen.
Vuosina 1979–1991 järjestettiin seitsemät erilliset maailmanmestaruuskilpailut ilma-aseille.
Lauri Saxén
Lauri Otto Saxén (27. heinäkuuta 1927 Helsinki – 10. lokakuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, Helsingin yliopiston professori ja kansleri vuosina 1993–1996. Hän hoiti kokeellisen patologian ylimääräistä henkilökohtaista professuuria vuosina 1967–1993.
Saxénin vanhemmat olivat patologisen anatomian professori Arno Saxén ja Katri Natalia Palmroth. Myös hänen veljensä Erkki Saxén toimi patologisen anatomian professorina. Saxén tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1945 ja valmistui filosofian maisteriksi 1950. Lääketieteen lisensiaatin tutkinnon hän suoritti 1954, jolloin hän myös väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi. Filosofian lisensiaatin tutkinnon Saxén suoritti 1964, patologian erikoislääkärin pätevyyden hän sai 1961. Saxén oli Helsingin yliopiston embryologian dosentti vuodesta 1957 vuoteen 1961, ennen professuuriaan hän työskenteli paitsi Helsingin yliopistossa, myös Valtion lääketieteellisen toimikunnan ja HYKSin palveluksessa. Saxénin puoliso vuodesta 1951 oli hammaslääkäri Leena Maija Pelkonen.
Saxén sai Matti Äyräpään palkinnon vuonna 1975.
Suodatin
Suodatin eli suodin (ark. filtteri) voi tarkoittaa seuraavia asioita:
NRC Group Finland
NRC Group Finland Oy on pohjoismaiseen NRC Groupiin kuuluva suomalainen rauta- ja raitioteiden rakentaja, raideinfran sähköverkkojen ja turvalaitejärjestelmien rakentaja ja kunnossapitäjä sekä rautatiemateriaalien toimittaja. NRC Group on pohjoismainen infra-alan toimija, joka työllistää noin 2 000 ammattilaista Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa, joista Suomessa noin 1 000. Konsernin liikevaihto vuonna 2021 oli noin 586 miljoonaa euroa.
Yhtiön historia
NRC Group Finland Oy (vuosina 2010–2019 VR Track Oy ja sitä ennen Oy VR-Rata Ab) on syntynyt, kun Valtionrautatiet vuonna 1995 jaettiin osiin. Radanpidon suunnittelu-, rakentamis- ja kunnossapitopalveluja harjoittamaan perustettiin Oy VR-Rata Ab, josta vuonna 2010 tuli VR Track Oy. Aikaisemmin yritys toimi lisäksi Virossa sekä Ruotsissa infran suunnittelijana (VR Infrapro) ja rautateiden rakentajana sekä kunnossapitäjänä (VR Track Sweden). VR Track lopetti Viron-liiketoimintansa vuonna 2016. Lokakuussa 2018 norjalainen NRC Group ilmoitti ostavansa VR Trackin.
NRC Group ilmoitti elokuussa 2019 myyvänsä Swecolle koko suunnitteluliiketoimintansa, joka sisältää Ruotsissa toimivan Nordic Infrapro AB:n ja Suomessa toimivan NRC Arcus Oy:n. Kauppa toteutui marraskuussa 2019. Kauppa vaati Suomen kilpailuviranomaisen hyväksynnän. NRC Group keskittyy radan kunnossapitoon ja rakentamiseen.
Toiminta
NRC Group on merkittävä pohjoismainen raideinfra-alan toimija. Suomessa NRC Group on erikoistunut raideinfran rakentamiseen ja kunnossapitoon yli 150 vuoden kokemuksella. Yhtiö on myös merkittävä rautatiemateriaalien toimittaja. NRC Group on raitioteiden rakentamisen ja kunnossapidon ammattilainen ja allianssiosaajien kärkeä. Yhtiö on mukana rakentamassa muun muassa Raide-Jokeria, Tampereen raitiotietä ja Kruunusiltojen raitiotietä. NRC Group on yksi Suomen suurimmista radanrakentajista. Rautatietekniikan lisäksi palveluihin kuuluu muuta infrarakentamista, kuten ratainfran ulkopuolista sähkö- ja sillanrakentamista. NRC Group ylläpitää Suomen rataverkkoa radan, raitioteiden ja sähköjärjestelmien kunnossapidolla. NRC Group on keskeinen toimija rautatiemateriaalien hankinnassa, varastoinnissa sekä toimituksessa.
Black Swan
Black Swan on vuonna 2010 ensi-iltansa saanut Darren Aronofskyn ohjaama yhdysvaltalainen jännityselokuva, jonka pääosissa ovat Natalie Portman, Vincent Cassel ja Mila Kunis. Elokuva sai ensi-iltansa 1. syyskuuta 2010 Venetsian elokuvajuhlien avajaiselokuvana, ja Yhdysvalloissa 3. joulukuuta 2010. Suomessa ensi-ilta oli 4. maaliskuuta 2011. Elokuva kertoo Joutsenlampi-baletin tuotannosta arvostetussa New York City Ballet'ssa. Tanssija Nina Sayersin (Portman) täytyy muuntautua sekä viattoman valkoisen joutsenen rooliin että aistillisen mustan joutsenen rooliin. Mustan joutsenen rooli saa Ninan mielen järkkymään.
Black Swan on voittanut lukuisia palkintoja ja elokuva oli ehdolla viidessä Oscar-palkintokategoriassa: elokuva, ohjaus, naispääosa, kuvaus ja leikkaus. Viidestä ehdokkuudesta lähti kotiin yksi palkinto, kun Natalie Portman voitti parhaan naispääosan Oscarin. Erityisesti Natalie Portman sai ylistystä tähtiballerinan roolistaan ja voitti siitä Oscarin lisäksi muun muassa Golden Globen, BAFTAn ja SAG-palkinnon.
Juoni
Nina Sayers (Natalie Portman) on New Yorkin maineikkaan balettiseuran nuori tanssija. Hän asuu yhdessä neuroottisen äitinsä Erican (Barbara Hershey) kanssa, joka on entinen tanssija ja joutui lopettamaan uransa 28-vuotiaana ryhtyessään odottamaan Ninaa.
Balettiseura valmistelee kauden ensimmäiseksi esityksekseen Tšaikovskin Joutsenlampea. Baletin ohjaajan, Thomas Leroyn (Vincent Cassel), on valittava esitystä varten uusi päätanssija, sillä hän on laittanut edellisen primaballerinansa Beth MacIntyren (Winona Ryder) pakolliselle eläkkeelle.
Joutsenlammen pääroolin tanssijan on hallittava niin viaton ja herkkä valkoisen joutsenen Odetten rooli kuin myös tämän pimeän ja sensuellin pahan kaksosen, mustan joutsenen, Odilen osa. Nina valitaan yhdeksi ehdokkaaksi kilpailemaan baletin pääosasta yhdessä monien muiden tanssijoiden kanssa.
Ninan koe-esiintyminen ei kuitenkaan suju hyvin. Hän tapaa Thomasin myöhemmin kahden kesken ja pyytää tältä baletin pääosaa. Thomas kertoo Ninalle, että tämän jäykkä tanssitekniikka tekisi tästä loistavan valkoisen joutsenen mutta että tältä puuttuu mustan joutsenen rooliin vaadittava intohimo. Sitten Thomas suutelee Ninaa väkisin, kunnes tämä puree häntä.
Nina alkaa kokea outoja tapahtumia ympärillään. Thomas puolestaan alkaa arvostella yhä enemmän Ninan ”tunteetonta” mustaa joutsenta ja käskee Ninaa lakata olemasta perfektionisti ja yksinkertaisesti heittäytymään roolin valtaan. Nina tapaa myös balettiseuraan liittyneen uuden tanssijan, Lilyn (Mila Kunis), joka Thomasin mukaan hallitsee sen intohimon, joka Ninalta puuttuu.
Seuraavana aamuna Nina herää huoneessaan yksin ja huomaa olevansa myöhässä harjoituksista. Kun Nina saapuu tanssistudiolle, hän näkee Lilyn esiintyvän joutsenkuningattarena. Raivostunut Nina menee Lilyn luokse ja kysyy tältä, miksei tämä herättänyt häntä aamulla. Lily vastaa viettäneensä edellisen yön erään yökerhossa tapaamansa miehen kanssa. Näin ollen paljastuu, että Nina on kuvitellut kaiken, mitä hänen ja Lilyn välillä tapahtui edellisyönä.
Ensimmäinen näytös sujuu hyvin, kunnes Nina kokee jälleen hallusinaation prinssiä esittävän tanssijan (Benjamin Millepied) nostaessa hänet ylös. Sen seurauksena prinssi pudottaa hänet kesken kaiken lattialle. Järkyttynyt Nina palaa pukuhuoneeseensa ja löytää sieltä Lilyn yllään mustan joutsenen rooliasu. Lily ilmoittaa aikovansa tanssia mustan joutsenen osan ja muuttuu lopulta Ninaksi itsekseen. Nina ja hänen kaksosensa kamppailevat, ja lopulta Nina tyrkkää kaksosensa päin peiliä särkien sen. Nina sieppaa käteensä lasinpalasen ja iskee sillä kaksostaan vatsaan. Sen jälkeen Nina näkee ruumiin olevan Lily.
Nina kätkee ruumiin, palaa lavalle ja tanssii mustan joutsenen roolin intohimoisesti ja aistikkaasti. Nina käsivarsista alkaa kasvaa mustia höyheniä, ja lopulta hänen kätensä muuttuvat siiviksi, kun hän viimein antautuu roolinsa vietäväksi ja muuttuu mustaksi joutseneksi. Näytöksen lopussa yleisö nousee seisomaan osoittaakseen Ninalle suosiotaan. Kun Nina lähtee lavalta, hän saa osakseen Thomasin ja muiden esiintyjien onnittelut tyrmistyttävästä esityksestään. Nina yllättää Thomasin suutelemalla tätä viettelevästi.
Nina palaa pukuhuoneeseensa valmistautumaan baletin viimeiseen näytökseen, jossa valkoinen joutsen kuolee. Kesken kaiken oveen kuitenkin koputetaan. Nina avaa oven ja näkee sen takana Lilyn, joka on tullut onnittelemaan häntä hänen esityksestään. Nina käsittää, että hänen Lilyn kanssa käymänsä kamppailu, kuten myös kaikki muut oudot näyt, ovat olleet pelkkiä hallusinaatioita. Nina kuitenkin huomaa, että hänen pukuhuoneensa peili on siitä huolimatta edelleen särkynyt. Nina huomaa vatsassaan haavan ja käsittää puukottaneensa itseään, ei Lilyä.