cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fish Riverin kanjoni
Geologia
Yläjuoksullaan joki virtaa horisontaalisten dolomiittikerrostuminen läpi; nämä metamorfiset kalliot muodostavat osan kanjonista. Noin 650 miljoonaa vuotta sitten mannerlaattojen liike muodosti pohjois-etelä-suuntaisen vajoaman eli matalamman alueen, jota pitkin muinainen Fish River saattoi virrata ja ajan myötä kuluttaa tasankoa, mikä synnytti nykyisen ylemmän kanjonin. 300 miljoonaa vuotta sitten tapahtunut alueen jäätiköityminen, Karoon jääkauden aikaisen Dykan jäätikön osa, edelleen kulutti kanjonia syvemmäksi. Noin 60 miljoonaa vuotta sitten Etelä-Amerikka ja Afrikka erkanivat toisistaan mannerlaattaliikuntojen vuoksi, ja Afrikan manner kohosi huomattavasti ylemmäksi. Tällöin Fish Riverin kaltevuus jyrkkeni, ja se pystyi kuluttamaan alemman kanjonin kovaan gneissiin, muodostaen nykyisen mutkittelevan, meanderimaisesti kiemurtelevan alakanjonin rakenteen. Nykyään kanjonin syvin kohta on 549 m syvä.
Fish River kanjonin vaellusreitti
thumb|left| Wild Fig -mutka kanjonissa.
Fish River -kanjonin vaellusreitti on yksi eteläisen Afrikan suosituimmista reiteistä. Sen koko ja jylhät näkymät vetävät puoleensa paljon ihmisiä ympäri maailmaa vaeltamaan tai jopa juoksemaan kanjonin tai sen osan läpi. Alas kanjoniin pääsee Hobasissa laskeutumalla 2 kilometrin matkan alaspäin. Sen jälkeen polku kulkee kanjonissa 88 kilometrin matkan (paikoittain on olemassa oikoteitä), aina Ai-ǀAisiin saakka, ja yleensä on mahdollista kulkea tämä reitti viidessä päivässä. Kanjonissa on useita sen läpi kulkevia polkuja, ja vaeltaja voi itse päättää, kuinka pitkän reitin ja missä hän haluaa vaeltaa.
Vaelluspolulla ei ole minkäänlaisia palveluita, ja vaeltajan on itse kannettava mukanaan kaikki tarpeellinen. Tulenteko vaelluspolun varrella ei ole sallittua.
Jos sää on huono, on Causeway-nimisessä paikassa (-27.829°N, 17.571°W) huonokuntoinen suoja, jossa on mahdollista yöpyä, mutta muutoin vaeltajan on yövyttävä ulkoilmassa.
Sää on yleensä leuto, ja tyypillisesti lämpötila vaihtelee 5 °C ja 30 °C välillä. Kosteusprosentti on yleensä matala. Joskus esiintyy hankalampaa säätä, tulva-aaltoja ja myrskytuulia sekä sadetta, mikä voi haitata vaellusta.
Luvat
Kesäisin voi esiintyä tulvia, ja lämpötilat vaihtelevat päivän 48 °C yön 30 °C välillä. Tästä syystä vaelluslupia myönnetään vain 1.5.–15.9. välisenä aikana.
Ennen kuin vaeltaja saapuu Hobasiin, hänen on täytynyt hankkia vaelluslupa Namibia Wildlife Resortsilta. Vaellusryhmässä tulee olla 3–30 henkeä, ja vaeltajien on oltava yli 12 vuotta vanhoja. Heillä tulee myös olla lääkärintodistus siitä, että he ovat kunnossa, ja tämä todistus on esitettävä Ympäristö- ja turismiministeriön toimistossa Hobasissa.
Viime vuosina vaelluksesta Fish River kanjonissa on tullut suosittua, etenkin koulujen lomien ja pitkien viikonloppujen aikana, ja lupia tulee anoa hyvissä ajoin etukäteen. Varauksia seuraavan vuoden sesongille voi tehdä 1. toukokuuta alkaen.
Vaellusreitin alun ja lopun leirintäalueet
Hobasissa (-27.619°N, 17.715°W) on Ympäristö- ja turismiministeriön toimisto sekä Namibia Wildlife Resortsin toimisto sekä myymälä, mistä voi ostaa matkamuistoja ja vaelluksella tarpeellisia asioita. Siellä voi myös telttailla kirahviakaasioitten alla. Siellä on myös peseytymismahdollisuus.
Vaellusreitti päättyy ǀAi-ǀAisiin, jossa on turistikeskus hotellihuoneineen, lomamajoineen ja leirintäalueineen.
ǀAi-ǀAisin ja Hobasin välillä on bussiyhteys joka kolmas tunti. Kyyti on varattava etukäteen Namibia Wildlife Resortsilta ǀAi-ǀAisissa.
Vaellusreitti
Vaellusreitti alkaa parkkialueelta (-27.577°N, 17.609°W) 13 kilometriä Hobasista länteen. Laskeutuminen on jyrkkä, ja ensimmäisten 100 metrin matkalla on ketjuja, jotka helpottavat laskeutumista. Tämän jälkeen on merkitsemättömiä sorapolkuja kanjonin pohjalla olevalle hiekkatasangolle (-27.588°N, 17.598°W). Laskeuduttaessa on huomioitava, että paikalla on eläinten reittejä, jotka johtavat pohjoiseen ja joita vaeltajan ei ole syytä lähteä seuraamaan.
Oikopolkuja on myös mahdollista käyttää. Niiden varrella ei ole kovin paljon nähtävää, mutta maisemien ja maaston vaihtuminen voi olla tervetullutta. Suosittuja oikopolkuja ovat seuraavat:
Joki
thumb|right|120px|Joen ylitys -27.741°N, 17.573°W
Joki virtaa voimakkaammin varhain sadekaudella, ja syyskuuhun tultaessa se yleensä kuivuu niin, että jäljelle jää vain vesialtaiden ketju, jossa vesi seisoo. Vesi on juomakelpoista, mutta se on syytä puhdistaa siihen tarkoitetuilla tableteilla.
Joen yli kuljetaan yli 20 kertaa vaellusreitin matkalla, ja joen ylitys on syytä suorittaa harkiten silloin, kun joessa on paljon vettä.
Hätätapaukset
Kännykät eivät toimi kanjonissa, ja ulospääsyjä on vain kahdessa kohtaa. Evakuointi tapahtuu joko paareilla, joita kantavat jalkamiehet, tai helikopterilla taikka autolla vaellusreitin viimeisellä jaksolla.
Poistuminen kanjonista voi tapahtua seuraavissa paikoissa:
Juoksu kanjonissa
Dokumentoitu juoksu kanjonissa alkoi vuonna 1990. Tuolloin joukko juoksijoita yritti suoriutua viiden päivän ja 90 kilometrin vaelluksesta 24 tunnissa. He suoriutuivat juoksusta ajassa 11 h 42 min. Vuoden 2003 elokuussa tehtiin uusi ennätys, 10 h 54 min. Sittemmin elokuussa 2012, Ryan Sandes sai juostua reitin läpi ajassa 6 h 57 min.
Fish River kanjonin ultramarathon
Reitti alkaa Hobasin läheltä, ja kun on juostu lyhyt jakso kanjonin reunalla, laskeudutaan 500 metriä alas joen tasolle. Sen jälkeen kilpailijat enimmäkseen seuraavat jokea ǀAi-ǀAisiin. He saavat suunnitella omat reittinsä ja myös kulkea oikopolkuja usean tarkastuspisteen kautta. Oikopolut saattavat lyhentää matkaa huomattavasti, mutta niiden vuoksi juoksijat saattavat myös joutua kokemaan takaiskuja. Vuonna 2011 Lisa de Spevillen valitsema reitti oli 64 km pitkä, mikä mitattiin hänen iGot-U tracker -laitteellaan.
Koska reitti on syrjässä kaikesta, kaikkien kilpailijoitten on kannettava mukanaan kaikki tarpeellinen koko kisan ajaksi, mukaan lukien ruoka. Tästä on kilpailussa omat sääntönsä. Vesi saadaan joesta.
Juoksijat ovat kommentoineet maaston vaikeakulkuisuutta: “Tämä kanjoni on yksi kauneimmista paikoista, joita olen nähnyt, mutta samalla se on yksi ankarimmista ympäristöistä, joissa olen juossut. Sain todella taistella, koska kuumuus oli erittäin kova. Juoksu oli yksi kovimmista minun urheilu-urallani.”
“Tämä kanjoni ei ole heikkohermoisia varten, eikä tätä juoksua ole syytä yrittää kevytmielisesti.
Valburg
thumb|upright|Saksalaisen [[Meister von Meßkirchin Valburgia esittävä maalaus noin 1530-luvun jälkipuoliskolta.]] Valburg tai Walburga (710 – 25. helmikuuta 779) on katolinen pyhimys, joka syntyi varakkaaseen perheeseen Englannissa. Ajan tavan mukaan hänet laitettiin kymmenen vuoden ikäisenä luostariin. Kyseinen luostari oli tarkoitettu erityisesti naisille, jotka eivät menneet naimisiin. Se tunnettiin hyvästä koulutuksesta. Luostarissa häntä valmisteltiin lähetystyöntekijäksi tuolloin vielä ei-kristilliseen Saksaan.
Vuonna 748 Valburg matkusti yhdessä veljiensä Willibaldin ja Winibaldin kanssa Württembergiin avustamaan Saksan apostoliksi kutsuttua pyhää Bonifatiusta, joka valtaosan lähteistä mukaan oli hänen enonsa. Tämä oli ensimmäisiä, joka kutsui naisia mukaan lähetystyöhön.
Laivamatka Englannin kanaalin yli oli myrskyisä, ja laiva joutui merihätään. Legendan mukaan Valburg rukoili koko ajan polvillaan laivan kannella, kunnes laiva saapui satamaan. Sen tähden hän on yhä merimiesten suojelijatar ja suojelupyhimys myrskyä vastaan.
Aluksi Valburg asui nunnaluostarissa, mutta siirtyi vuonna 761 Heidenheimin miesluostarin johtoon. Se oli saksalaisen lähetystyön tukipaikkoja. Johtamalla vaikutusvaltaista luostaria Valburgista tuli yksi tärkeimmistä naisista kristillisessä Euroopassa. Hän on hyvä esimerkki niistä etenemismahdollisuuksista, joita lahjakkailla naisilla oli keskiajalla. Valburgin kerrotaan tehneen ihmeitä. Hän pelasti lapsen nälästä kolmella tähkällä ja rauhoitti raivotautisen koiran. Hänen kerrotaan myös pelastaneen lapsivuodekuumeessa olleen äidin. Niinpä Valburg onkin suojeluspyhimys sairauksia, raivotautia, nälänhätää ja katoa vastaan sekä sairaiden, vastasynnyttäneiden ja maanviljelijöiden suojelija. Korkeasti koulutettu Valburg saattoi tuntea parantavia kasveja.
Valburg kuoli Heidenheimin luostarin vuosikirjojen mukaan 25. helmikuuta 779. Hänen kuolemansa jälkeen Heidenheimin luostari menetti merkityksensä ja myöhemmin lakkautettiin. Valburgkin unohdettiin vuosisadaksi.
Sata vuotta myöhemmin paavi Hadrianus II julisti Valburgin pyhimykseksi, ja hänen muistopäiväkseen tuli katolisessa kalenterissa kuolinpäivä 25. helmikuuta. Valburgin luut siirrettiin pyhimykseksi julistamisen jälkeen 1. toukokuuta 870 Eichstättin Pyhän ristin kirkkoon, joka on nykyään pyhän Valburgin benediktiiniläisluostari. Tästä tuli Valburgin muistopäivä, suomeksi vappu, ensin Englannissa ja myöhemmin myös Pohjoismaissa.
Maison de la Radio
Maison de la Radio on Ranskan radion (Radio France) päätoimitalo Pariisissa. Se sijaitsee Pariisin länsiosassa, 16. kaupunginosassa.
Historia
Toisen maailmansodan jälkeen radio- ja televisiotoiminta kehittyivät voimakkaasti. Ranskan radion toiminnot sijaitsivat kymmenissä paikoissa ympäri Pariisia. Tämä oli hyvin epäkäytännöllistä ja syntyi ajatus rakentaa talo, jossa kaikki toiminnot olisivat saman katon alla. Hankkeelle saatiin tontti Seinen rannalta olevalta vanhalta telakalta. Tontti oli lähellä kaupungin keskustaa ja se antoi myös mahdollisuuden käyttää Eiffel-tornia lähettimenä. Vuonna 1952 julistettiin arkkitehtikilpailu, jonka voitti seuraavana vuonna arkkitehti Henry Bernard. Rakennuslupa talolle haettiin vuonna 1954, ja lopulta 14. joulukuuta 1963 rakennuksen avasi käyttöön Ranskan presidentti Charles de Gaulle.
Rakennus
Maison de la Radio on monumentaalinen rakennuskompleksi, jonka keskellä on 68 metriä korkea 22-kerroksinen torni. Tornin ympärillä on kaksi rengasmaista rakennusta, joista ulompi on paikoin 10-kerroksinen, ja sen ympärysmitta on 500 metriä. Rakennuksen muodosta on tyylitelty myös Ranskan radion logo.
Rakennuksessa on kolme suurta salia, joita kutsutaan numeroilla 102, 103 ja 104. Niitä käyttää Ranskan radion orkesterit Orchestre national de France ja Orchestre Philharmonique de Radio France sekä Chœur et le Maîtrise de Radio France.
Uudistaminen
Vuonna 2005 aloitettiin rakennuksen täydellinen uudistaminen.
HMAS Canberra (D33)
HMAS Canberra (viirinumero D33) oli Australian kuninkaallisen laivaston Kent-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Clydebankistä John Brown and Companyltä, missä köli laskettiin 9. syyskuuta 1925. Alus laskettiin vesille 31. toukokuuta 1927 kumminaan prinsessa Mary ja otettiin palvelukseen 9. heinäkuuta 1928 ensimmäisenä päällikkönään George L. Massey.
Palvelus
Palvelukseenoton jälkeen alus viipyi viisi kuukautta koulutettavana Britteinsaarilla. Alus saapui 25. tammikuuta 1929 ensimmäisen kerran Australiaan Fremantleen, minkä jälkeen se viipyi kotivesillään aina syyskuuhun 1931.
Syyskuussa 1931 alus aloitti laivastovierailun Uuteen-Kaledoniaan ja Fidžille ja vuosina 1932 ja 1937 se vieraili Kiinassa sekä Uudessa-Seelannissa kolmesti. Alus saattoi 1934 HMS Sussexia Gloucesterin herttuan, prinssi Henryn Australian vierailulla.
Toisen maailmansodan alun Canberra suojasi saattueita kotivesillä sekä Tasmaninmerellä. Alus osallistui vuonna 1940 tuloksetta Saksan laivaston risteilijä Admiral Graf Speen sekä sen tukilaiva Pinguinin etsintään. Alus osallistui alkuvuodesta 1941 tuloksettomaan taskutaistelulaiva Admiral Scheerin etsintään. Alus pysäytti HMNZS Leanderin kanssa Saksan laivaston tukilaiva Coburgin sekä entisen norjalaisen tankkerin Ketty Brovigin, jonka kaappari Atlantis oli vallannut kuukautta aiemmin. Vuoden 1941 lopun se suojasi Intian valtamerellä saattueita.
Alus siirrettiin 7. helmikuuta 1942 huollettavaksi telakalle Sydneyyn. Alus oli telakalla ollessaan epäonnistuneen Japanin laivaston tekemän minisukellusvenehyökkäyksen kohteena. Palvelukseen palattuaan se liitettiin toukokuun puolessavälissä TF 44:ään, jonka mukana se rynnäköi kesäkuussa Korallimerelle yhdessä Yhdysvaltain laivaston risteilijöiden USS Chicagon ja USS Salt Lake Cityn kanssa. Alus oli heinäkuussa jonkin aikaa sijoitettuna Wellingtoniin ennen liittymistään operaatio Watchoveriin Salomonsaarilla.
Alus valvoi maihinnousualusten esiintymistä 7.–8. elokuuta Tulagilla, mutta ei kohdannut vastarintaa. Alus oli varhain 9. elokuuta partioimassa osana liittoutuneiden maihinnousua Guadalcanalille sekä Tulagille, kun se kohtasi useita Japanin laivaston risteilijöitä.
pienoiskuva|Vaurioitunut Canberra. Alus vastaanotti Savon saaren taistelun avauslaukaukset, kun siihen osui muutamassa minuutissa kaksi torpedoa sekä yli 20 kahdeksan tuuman kranaattia. Osumien seurauksena alus menetti tehonsa ja kallistui voimakkaasti. Aluksen eloonjääneet siirrettiin Yhdysvaltain laivaston hävittäjille USS Patterson ja USS Blue. Yhdysvaltain laivaston kontra-amiraali Richmond Kelly Turner antoi käskyn, jonka mukaan aluksen oli kyettävä aamuun mennessä seuraamaan osastoa tai se tulisi upottaa. USS Ellet ja USS Selfridge upottivat aluksen tykein ja laukaisemalla useita torpedoita. Aluksella sai surmansa 193 miehistönjäsentä mukaan lukien aluksen päällikkö Frank Getting.
After...
After... on aikuisille suunnattu japanilainen visual novel-videopeli, jonka kehitti Ciel sekä julkaisi sen PC:lle, sekä CD:lle ja DVD:lle. Varhainen DVD-versio sisältää ohjekirjan sekä soundtrack CD-levyn ja varhainen CD-versio sisältää ohjekirjan sekä hiirimaton. Pelistä on myös julkaistu omat versiot PlayStation 2:lle ja Sega Dreamcastille nimellä After... ~Wasureemu Kizuna~. Molemmat versiot sisältävät omat hahmot sekä sellaisia kohtauksia, joita ei ole alkuperäisessä PC-versiossa.
Andrew Cassels
Andrew William Cassels (s. 23. heinäkuuta 1969, Bramalea, Ontario, Kanada) on entinen jääkiekon keskushyökkääjä, joka pelasi 16 kautta National Hockey Leaguessa, joukkueissa Montreal Canadiens, Hartford Whalers, Calgary Flames, Vancouver Canucks, Columbus Blue Jackets ja Washington Capitals. Nykyään hän on apuvalmentaja Cincinnati Cyclonesissa ECHL:ssä.
John Leguizamo
thumb|John Leguizamo vuonna 2014. John Leguizamo (s. 22. heinäkuuta 1960) on Emmy-palkinnon voittanut ja Golden Globe -ehdokkuuksia kahminut näyttelijä ja tuottaja. Hän on alkujaan kotoisin Kolumbian pääkaupungista, Bogotásta.
Tausta
Leguizamo syntyi Kolumbian Bogotássa. Hänen isänsä, Alberto Leguizamo alun perin asui Kolumbiassa. Siellä ollessaan hän tapasi tulevan vaimonsa Luzin. Vuonna 1968 pari muutti lapsineen Yhdysvaltoihin Jackson Heightsin Queensiin New York Cityyn. John kävi siellä koulunsa.
Leguizamo kävi Murry Bergtraum High Schoolin, jossa hän kirjoitti komediamateriaalia, jota hän testasi luokkatovereihinsa, jotka myöhemmin äänestivät hänet "Eniten Puhuvaksi" (Most Talkative) henkilöksi. Murry Bergtraum High Schoolista valmistumisensa jälkeen Leguizamo meni New York Universityyn, missä hän otti teatteritunteja.
Ura
Leguizamolla oli opettajanaan Lee Strasberg, jonka kanssa hän ehti tehdä töitä vain yhden päivän ennen Strasbergin menehtymistä.
Leguizamon ensiesiintyminen oli vuonna 1984 televisiosarjassa Miami Vice. Seuraavana vuonna hän näytteli pientä osaa elokuvassa Mixed Blood. Vuonna 1989 hänellä oli rooli elokuvassa Sodan arvet ja vuonna 1990 rooli elokuvassa Die Hard 2. Hänen uransa lähti nousukiitoon vuonna 1991 Hangin' with the Homeboys -elokuvan jälkeen, jossa Leguizamo näytteli hermostunutta Bronxista tullutta teini-ikäistä Manhattanin kirkkaissa valoissa, joka joutuu kohtaamaan vaikean valinnan; jäädäkö kaupan kassalle töihin vai lähteä luomaan uraa collegeen ja löytää rakastamansa tyttö, joka kuitenkin osoittautuu aivan joksikin muuksi kuin hän oli kuvitellut.
Vuonna 1991 Leguizamo sai oman televisio-ohjelman, Mambo Mouthin, jossa hän näytteli seitsemää eri hahmoa. Ohjelmasta tuli suuri menestys.
Leguizamo suunnitteli uuden televisiosarjan House of Bigginin 1995. Ohjelma sai kaksi Emmy-ehdokkuutta ja positiivista kritiikkiä. Ohjelma lopetettiin ensimmäisen kauden jälkeen. Leguizamolla oli kuitenkin vientiä elokuviensa kanssa, hän oli mukana muun muassa elokuvissa Super Mario Bros. ja Carlito's Way 1993, Romeo + Juliet 1996 ja Spawn 1997.
Leguizamon yksi merkittävimmistä rooleista oli varmaankin Henri de Toulouse-Lautrecen osa elokuvassa Moulin Rouge! vuonna 2001. Leguizamo on antanut äänensä Ice Age -animaatioelokuvien laiskiaiselle Sidille.
Muuta
Leguizamo oli naimisissa Yelba Osorionin kanssa kaksi vuotta, mutta pari erosi vuonna 1996. Vuonna 2003 Leguizamo avioitui Justine Maurerin kanssa. Heillä on kaksi lasta, vuonna 1999 syntynyt tytär ja vuonna 2000 syntynyt poika. Leguizamo on baseball-fani ja hänen lempijoukkueensa on New York Mets.
Puerto Marina
thumb|200px|Puerto Marinan satama Puerto Marina eli Puerto Deportivo de Benalmádena on vierasvenesatama Benalmádenassa, Aurinkorannikolla.
Satama avattiin vuonna 1979 nimellä Puerto Príncipe, mutta nimettiin vuonna 1982 Puerto Marinaksi. Satamalle on ominaista sen ainutlaatuinen arkkitehtuuri. Sataman yöelämää kehutaan jopa koko Aurinkorannikon parhaaksi.
Päivisin satamassa järjestetään muun muassa delfiininkatselu- ja kalastusretkiä. Satamasta on matkustajalaivayhteys Málagaan ja Fuengirolaan.
Satamassa on noin 1000 venepaikkaa.
Rotten Apples
Rotten Apples on rock-yhtye Smashing Pumpkinsin kokoelma-albumi. Yhdysvalloissa se julkaistiin vuonna 2001 yhdessä Judas 0:n kanssa.
Albumin ironinen nimi tulee yhtyeen singlen "Tonight, Tonight" b-puolesta, ja toimii samalla metaforana yhtyeen uralle. Albumi debytoi 31. sijalla Yhdysvalloissa ja myi toukokuuhun 2005 mennessä 729 000 kappaletta.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Billy Corgan, ellei toisin mainittu.
Dmitri Malyško
Dmitri Vladimirovitš Malyško (, s. 19. maaliskuuta 1987 Leningradin alue) on venäläinen ampumahiihtäjä.
Malyško sai hopeaa EM-kilpailujen viestissä Otepäässä 2010. Hän sijoittui kymmenenneksi ensimmäisessä maailmancupkilpailussaan, Hochfilzenin sprintissä joulukuussa 2011. Ensimmäisen palkintosijansa hän sai oltuaan samalla kaudella kolmas Kontiolahden takaa-ajokilpailussa. Kaudella 2012–2013 hän oli toinen Hochfilzenin takaa-ajossa ja voitti Oberhofissa sekä sprinttikilpailun että takaa-ajon. Ruhpoldingin yhteislähtökilpailussa hän oli toinen. Nové Měston MM-kilpailuissa hän sijoittui sprintissä viidenneksi ja takaa-ajossa neljänneksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kahdeksas. Kaudella 2014–2015 hän sijoittui Oberhofin yhteislähtökilpailussa kolmanneksi.
Malyško hiihti Sotšin olympialaisissa 2014 kolmannen osuuden kultaa voittaneessa Venäjän viestijoukkueessa. Hän sai Minskin EM-kilpailuissa 2019 kultaa parisekaviestissä ja pronssia pikakilpailussa. Östersundin MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti pronssia viestissä, sijoittui takaa-ajossa 30:nneksi ja pikakilpailussa 33:nneksi.
Aljaksandr Lukašenka
Aljaksandr Ryhoravitš Lukašenka (,, s. 30. elokuuta 1954 Kopys, Valko-Venäjä) on Valko-Venäjän presidentti. Hän on toiminut maansa presidenttinä yhtäjaksoisesti viran perustamisvuodesta 1994 lähtien. Vuonna 1996 hänen ensimmäistä kauttaan pidennettiin seitsemään vuoteen ja hänet on vaaleissa uudelleenvalittu viisi kertaa. Presidentinvaaleja on maailmalla pidetty vilpillisinä.
Elokuun 2020 presidentinvaalien jälkeen Valko-Venäjällä puhkesi mielenosoituksia ilmeisen väärennetyn vaalituloksen vuoksi. Syksyllä 2020 Lukašenka kertoi Venäjän valtiolliselle medialle antamassaan haastattelussa saattaneensa jatkaa presidenttinä hieman liian kauan. Hän kuitenkin väitti olevansa ainoa henkilö, joka toistaiseksi pystyy suojelemaan maataan. Euroopan unioni ja Yhdysvallat eivät ole tunnustaneet Lukašenkaa Valko-Venäjän laillisena presidenttinä kiistanalaisten vaalien jälkeen.
Nuoruus
Lukašenka syntyi virallisen vuoden 1997 elämäkertansa mukaan Kopysin kylässä Vitsebskin alueella. Vuoden 1994 presidentinvaalikampanjan aikana hän sanoi vielä syntyneensä viereisessä Aleksandrian kylässä Mahiljoun alueella (80 metriä leveän Dneprin vastarannalla). Lukašenka kasvoi ilman isää ja sai sukunimensä äidiltään. Isätönnä kasvanutta Lukašenkaa kiusattiin koulussa, ja on esitetty, että hänen isänsä voisi olla alkuperältään romani. Arviota ei ole vahvistettu.
Vuonna 1975 Lukašenka valmistui Mahiljoun pedagogisen instituutin historianlaitokselta. Hän nai opiskelijatoverinsa Halinan ja heillä on kaksi poikaa.
Lukašenka työskenteli lukuisissa alemmissa valtion tehtävissä: kommunistisen nuorisojärjestön Komsomolin ohjaajana koulussa Škloussa vuosina 1975–1977, upseerinarvoisena poliittisen työn tekijänä rajavartiojoukoissa ja Neuvostoliiton armeijassa 1975–1977 ja 1980 –1982, komsomolin kouluttajana Mahiljoussa, kolhoosin varajohtajana Škloun piirissä 1983–1985, rakennusmateriaaleja tuottavassa tehtaassa varajohtajana ja puoluesihteerinä kollektiivitilalla 1985–1987.
Vuonna 1985 Lukašenka valmistui Valko-Venäjän valtiollisesta maatalousakatemiasta Horkista kolmen vuoden kurssien jälkeen.
Poliittisen uran alkuvuodet
Vuonna 1990 Lukašenka valittiin Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan korkeimpaan neuvostoon. Hän perusti Kommunistit demokratian puolesta -ryhmän kommunistipuolueen sisälle, joka ajoi kommunismin periaatteita kunnioittavaa demokratiaa Neuvostoliittoon ja puolusti maan saavuttamaa suvereniteettia. Hän sanoo olleensa ainoa korkeimman neuvoston jäsen, joka äänesti joulukuussa 1991 Neuvostoliiton hajottavaa sopimusta vastaan. Neuvostoliiton hajottua Lukašenka palasi vähäksi aikaa valtion maatilan johtoon.
Saatuaan mainetta korruption vastustajana, Lukašenka valittiin vuonna 1993 parlamentin korruption vastaisen komitean johtoon. Vaikka hän piti yhteyttä vasemmistolaisiin kommunisteihin, hän joutui kommunistipuolueen epäsuosioon hyökkäyksillään puolueen nomenklatuurin korruptiota ja etuoikeuksia vastaan. Joulukuussa hän syytti 70 korkeaa virkamiestä, mukaan lukien Stanislav Šuškevitšia, parlamentin puhemiestä ja virkaatekevää presidenttiä valtion varojen kavalluksesta. Šuškevitšista tehtiin syntipukki noin sadan Yhdysvaltain dollariin kirjaamisesta jättämättä huvilansa rakennuksessa. Hän hävisi luottamusäänestyksen ja joutui eroamaan.
Ensimmäinen kausi (1994–2001)
Lukašenka vastusti markkinatalousuudistuksia ja "ryöstöyksityistämistä". Hänen tullessaan valituksi vain kaksi prosenttia Valko-Venäjän taloudesta oli yksityistetty, ja riippuvuus Neuvostoliiton taloudesta johti 50 prosentin pudotukseen tuotannossa vuosina 1991–1994. Lukašenka kaksinkertaisti vähimmäispalkat ja määräsi tiukan hintasäännöstelyn. Valko-Venäjä on riippuvainen Venäjän kaupasta muun muassa kaasun- ja öljyntuonnissaan, jota oli mahdoton maksaa ilman valuuttaa. Tämä teki talousliitosta Venäjän kanssa välttämättömyyden.
Kahden ensimmäisen vuoden aikana Lukašenkan vastaiset äänet voimistuivat sekä koti- että ulkomailla. Vuonna 1995 Maailmanpankki ja Maailman kauppajärjestö (WTO) kieltäytyivät lainaamasta lisää rahaa Valko-Venäjälle talousuudistusten viipyessä.
Syyskuussa 1995 kaksi amerikkalaista siviililentäjää ajautui naapurimaassa järjestetyn kilpailun aikana kuumailmapallolla Valko-Venäjän ilmatilaan. Ilmavoimat ampui heidät alas vaikka kilpailusta ja siihen liittyvistä mahdollisista rajanylityksistä oli ilmoitettu ja sovittu hyvissä ajoin ennakkoon. Joulukuussa 1995 Lukašenka pääsi otsikoihin sanomalla saksalaisen Handelsblattin haastattelussa, ettei Hitlerin hallinto ollut pelkästään pahaksi Saksalle. Tämä tulkittiin niin että hänen mielestään vahvan johtajan malli voisi auttaa Valko-Venäjääkin.
Lukašenka järjesti 1995 kansanäänestyksen, jossa kysyttiin, pitäisikö yhteistyötä Venäjän kanssa vahvistaa, tehdä venäjästä virallinen kieli, palauttaa neuvostoaikaiset kansalliset symbolit pienin muutoksin ja antaa presidentille oikeus hajottaa parlamentti, jos se on rikkonut perustuslakia. Noin 75 prosenttia äänestäjistä vastasi kyllä kaikkiin neljään kysymykseen, mikä oli kova isku nationalisteille.
Uusi perustuslaki
Toinen kansanäänestys uudesta perustuslaista ja presidentin kauden jatkamisesta kahdella vuodella järjestettiin 24. marraskuuta 1996. Äänestäjät saivat ottaa kantaa neljään presidentin ehdotukseen ja kolmeen parlamentin vastaehdotukseen. Lukašenka ja parlamentti olivat kuitenkin eri mieltä äänestyksen tavoitteista. Lukašenka piti äänestystä sitovana, kun taas parlamentin mukaan se oli vain neuvoa-antava. Parlamentti ehdotti myös presidentinviran lakkauttamista ja ajoi Lukašenkan tuomitsemista valtakunnanoikeudessa. Joukkotiedotusvälineet olivat kuitenkin lähes kokonaan presidentin valvonnassa. ETYJ piti äänestystä laittomana ja kieltäytyi lähettämästä tarkkailijoita seuraamaan sitä. Näissä olosuhteissa Euroopan unioni ja Yhdysvallat eivät hyväksyneet tulosta. Lukašenka ilmoitti 70,5 prosenttia äänestäjistä hyväksyneen aloitteen. Venäjän pääministeri Viktor Tšernomyrdin ja presidentti Jeltsin välittivät kiistassa Lukašenkan ja parlamentin välillä, mutta sopu ei kestänyt kauan.
Uuden perustuslain mukaan perustettiin uusi kaksikamarinen parlamentti korkeimman neuvoston tilalle. Presidentin valtaa kasvatettiin huomattavasti ja toimikautta pidennettiin. Uusi parlamentti koottiin 110:stä Lukašenkan tukijasta. Parlamenttiin perustettiin myös 60-paikkainen ylähuone, jonne presidentti sai nimittää itse kuusi jäsentä. Presidentti sai myös oikeuden nimittää puolet korkeimman oikeuden jäsenistä. Pääministeri ja kaksi muuta ministeriä erosivat protestina toimen johdosta, kuten myös seitsemän yhdestätoista korkeimman oikeuden jäsenestä. Marraskuun 1996 lopulla kokoontunut uusi parlamentti julistautui lailliseksi ja kumosi viraltapanosyytteet. Toisaalta noin 70 Lukašenkan vastustajaa entisestä parlamentista kokoontui toisella puolella kaupunkia, muttei saanut tehtyä päätöksiä vähälukuisuutensa vuoksi.
Vuoden 1998 alussa Venäjän keskuspankki lopetti Valko-Venäjän ruplan kaupan, mikä johti valuutan arvon romahdukseen. Lukašenka otti keskuspankin haltuunsa ja määräsi valuuttakurssit entisille tasoilleen, mikä johti valuuttapakoon. Lukašena syytti sabotöörejä talousongelmista ja pidätytti 30 valtion virkamiestä ja satoja muita rangaistiin. Huhtikuussa hän karkotti Yhdysvaltain, Britannian, Ranskan, Saksan, Kreikan, Italian ja Japanin suurlähettiläät, joita hän syytti salaliitosta Valko-Venäjää vastaan. Kaikki nämä maat vetivät lähettiläänsä pois, kuten myös Venäjä väliaikaisesti.
Euroopan unioni huolestui Valko-Venäjän tilanteesta Venäjältä toimitetun kaasun kulkiessa Valko-Venäjän läpi. Naapurimaiden Puolan, Latvian ja Liettuan liityttyä EU:hun, se otti erityisen kiinnostuksen maan asioihin. Jopa Venäjä, joka muodosti Valko-Venäjän kanssa löyhän talousliiton huhtikuussa 1998, huolestui liiton käytännön toteutuksesta.
1990-luvun lopulla Lukašenka ajoi valtioliittoa Venäjän kanssa. Neuvotteluja käytiin Boris Jeltsinin kaudella ja asiasta sovittiin periaatteessa 1996. Tavoitteena oli vuoteen 2005 mennessä pyrkiä yhteiseen valuuttaan ja yhtenäiseen lainsääntöön. Vladimir Putin suhtautui asiaan huomattavasti nihkeämmin, eikä toteutus edennyt.
Jatkoaika
Vuoden 1996 kansanäänestys jatkoi Lukašenkan presidenttikautta vuoteen 2001. Yhdysvallat ja Euroopan unioni pitivät kansanäänestyksen avoimuutta kyseenalaisena.
Toinen kausi (2001–2006)
Lukašenka kampanjoi syyskuun 2001 vaaleissa samankaltaisella pohjalla kuin edellisissäkin vaaleissa 1994; valtionomistuksen säilyttämisellä, liitolla Venäjän kanssa, mutta ilman šokkiterapiaa, vahvalla presidentinvallalla järjestyksen säilyttämiseksi, Naton laajenemisen estämisellä ja yleisellä länsivastaisuudella. Hänen merkittävimpänä vastaehdokkaanaan oli Uladzimir Hantšaryk. Lukašenka voitti vaalit ylivoimaisesti jo ensimmäisellä kierroksella, mutta Etyjin tarkkailijoiden mukaan vaalit eivät olleet hyväksyttävästi järjestetyt, vastaehdokkaita häirittiin järjestelmällisesti eikä heille annettu puheenvuoroa valtion mediassa.
Arvostelusta huolimatta Lukašenka sanoi hallintonsa olevan ainoa vaihtoehto epävakaudelle. Hän korostaa itseään kansan ihmisenä, ja häntä kutsutaan usein epävirallisesti termillä baćka, joka merkitsee isää, mutta on kannaltaan muinainen slaavien heimopäällikköä merkitsevä sana.
Syksyllä 2002 Valko-Venäjä karkotti Etyjin tarkkailijat, jolloin EU ja Yhdysvallat laittoivat Lukašenkan ja joukon korkeita valkovenäläisiä virkamiehiä viisumikieltoon. Yyhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeusjärjestö UNCHR ilmaisi päätöslauselmassaan huhtikuussa 2003 vakavan huolensa Valko-Venäjän ihmisoikeustilanteesta.
17. lokakuuta 2004 järjestettiin parlamenttivaalien yhteydessä kansanäänestys perustuslain muuttamisesta, jotta Lukašenka voisi asettua ehdolle kolmannelle kaudelle. Virallisten tulosten mukaan 79,42 prosenttia äänestäjistä kannatti muutosta. Valtion TV-kanavia syytettiin ehdotusta kannattavan materiaalin esittämisestä vaalipäivänä, vaikka se on lain mukaan kiellettyä. Liettualainen Baltic Surveys sai ehdotuksen kannatukseksi vain 48 prosenttia, mutta kysely oli vääristynyt pienen otannan ja sen kaupunkeihin keskittymisen vuoksi.
Lukašenkan hallitus on joutunut Venäjän ja muiden maiden painostuksen kohteeksi talouden vapauttamiseksi. Vaikka hallinto on vähitellen vapauttanut taloutta, pienyritykset kärsivät edelleen epäselvästä lakijärjestelmästä ja valtionyritysten yksityistämisiä vastustetaan ankarasti. Muun muassa yhteisyritys Ford Motorsin kanssa kaatui tähän. Talouskasvu on jatkunut vakaana ja korkeana ja Valko-Venäjä on palkkojen osalta yksi maailman tasa-arvoisimmista maista, mutta esimerkiksi Maailmanpankin mukaan kasvu on keskittynyt tietyille sektoreille ja palkkojen korotukset ovat syöneet tuottavuuden kasvun.
Kolmas kausi (2006–2010)
Presidentinvaali järjestettiin 19. maaliskuuta 2006. Vaalikomission mukaan Lukašenka sai äänistä 82,6 prosenttia, kun opposition yhteinen ehdokas Aljaksandr Milinkevitš jäi kuuteen prosenttiin. Äänestysprosentti oli 92,6. Oppositio ilmoitti jo hyvissä ajoin, ettei hyväksy vaalitulosta. Mielipidemittauksissa ennen vaaleja Lukašenkalle ennustettiin 75–80 prosentin äänisaalista. Tsjom-mielipidetutkimuslaitoksen mukaan Lukašenkaa kannatti 40 prosenttia. Mielipidemittausten mukaan Lukašenka olisi voittanut vaalit joka tapauksessa ilman tuloksen vääristelyä.
Vaalien jälkeen EU kielsi Lukašenkalta ja noin 40 hänen hallintonsa jäseneltä pääsyn EU:n alueelle ja jäädytti näiden varat. Myös välit Venäjän kanssa viilenivät loppuvuodesta 2006 Venäjän nostettua Valko-Venäjälle toimittamansa maakaasun hintaa. Tässä tilanteessa Valko-Venäjän vaali suhteitaan lähinnä samoin kansainvälisen yhteistyön ulkopuolelle joutuneeseen Iraniin ja eräisiin Yhdysvaltoihin kielteisesti suhtautuviin Etelä-Amerikan maihin.
Suhteet EU:hun paranivat vuoden 2008 syksyllä, kun Valko-Venäjä vapautti mielipidevangit ja pyrki järjestämään mallikelpoisesti vuoden 2008 parlamenttivaalit. Liennytystä johti Etyjin puheenjohtaja Alexander Stubbin vierailu Minskissä 7. lokakuuta 2008. Pian tämän jälkeen EU kumosi väliaikaisesti viisumikiellot. EU:n ja Valko-Venäjän suhteiden lämpiämisen syyksi on mainittu se, että maa ei ole tunnustanut Abhasiaa ja Etelä-Ossetiaa, kuten Venäjä on toivonut.
Huhtikuussa 2009 Lukašenka vieraili Italiassa, jossa hän tapasi Silvio Berlusconin ja paavi Benedictus XVI:n. Kyseessä oli ensimmäinen Länsi-Eurooppaan suuntautunut vierailu kymmeneen vuoteen. Toukokuussa 2009 Venäjä kielsi valkovenäläisten maitotuotteiden tuonnin terveyssyistä sekä autojen ja traktorien tuonnin. Lukašenka haukkui Vladimir Putinin kovin sanoin, mutta pyysi välittömästi Venäjältä lisää lainaa. Lukašenka jättäytyi protestiksi pois Moskovassa järjestetystä kokouksesta, jossa olisi perustettu Kollektiivisen turvallisuusjärjestön nopean toiminnan joukot ja kutsui kokouksessa tehtyjä päätöksiä laittomiksi.
Vuonna 2010 Lukašenka jatkoi vierailujaan Etelä-Amerikassa ja suhteiden solmimista Venezuelan ja Brasilian kanssa. Tuolloin Lukašenka sopi öljytoimituksista Venezuelan Hugo Chávezin kanssa Ukrainan Odessa-Brody-putkiston kautta. Maaliskuussa 2010 Kiinan varapresidentti Xi Jinping sopi vierailullaan Valko-Venäjän kanssa noin 10 miljardin dollarin arvoisista yhteistyöhankkeista.
Sulo Toivonen
Sulo Ilmari Toivonen (12. tammikuuta 1909 Somero – 6. toukokuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen eläintieteilijä.
Aljaksandr Lukašenka
Kolmas kausi (2006–2010)
Venäjän ja Valko-Venäjän suhteiden huononeminen jatkui, kun Lukašenka syytti heinäkuussa 2010 Venäjän NTV:tä ja muuta mediaa maan vastaisesta propagandasta etupäässä NTV:n esittämän "Kummisetä"-dokumentin vuoksi. Vastineeksi Lukašenka tapasi Georgian johtaja Mikheil Saakašvilin Ukrainassa 12. heinäkuuta, ja tämä asettui puolustamaan Lukašenkaa.
Neljäs kausi (2010–2015)
Vuoden 2010 presidentinvaaleissa Lukašenka sai riippumattoman ovensuukyselyn mukaan 35 prosenttia ja Andrei Sannikov 24 prosenttia äänistä, mikä vastaa aika hyvin puolueettomia arvioita heidän todellisista vaalituloksistaan. Viranomaisten ilmoituksen mukaan Lukašenka sai lähes 80 prosenttia ja Sannikov vain reilut kaksi prosenttia äänistä. Lehtori Timo Laineen arvion mukaan koko oppositio olisi äänestänyt Sannikovia toisella kierroksella ja näin tästä olisi tullut presidentti, ellei vaalituloksia olisi väärennetty.
Sulo Toivonen
Toivonen oli Helsingin yliopistossa ensin vuodesta 1945 ontogenian ja kehitysfysiologian dosentti ja sitten kokeellisen eläintieteen henkilökohtainen ylimääräinen professori 1952–1973. Hän tutki selkärankaisten yksilönkehitystä sääteleviä tekijöitä ja osoitti, että ne ovat kemiallisia yhdisteitä. Hänelle myönnettiin lääketieteen ja kirurgian kunniatohtorin arvo Helsingin yliopistosta vuonna 1966. Hänen johdollaan muodostui suomalainen kehitysbiologian koulukunta, joka ollut kansainvälisestikin erittäin merkittävä 2000-luvulle saakka. Hänen oppilaisiinsa kuuluvat muun muassa Lauri Saxén ja Seppo Vainio.
Toivosen ja hänen puolisonsa Aini Tellervo Anderssonin poika oli energianeuvos Timo Toivonen.
Aljaksandr Lukašenka
Viides kausi (2015–2020)
Vuoden 2015 vaaleissa hänet valittiin viidennelle presidenttikaudelleen.
Heinäkuussa 2019 presidentti Lukašenka tuli olleeksi vallassa yhtäjaksoisesti 25 vuotta. Entinen kolhoosinjohtaja Aljaksand Lukašenka tuli valtaan Valko-Venäjän ensimmäisissä – ja toistaisesti ainoissa – demokraattisissa presidentinvaaleissa vuonna 1994. Sen jälkeen hän on keskittänyt itselleen valtaa ja luonut autoritaarisen systeemin, jossa presidentti kontrolloi käytännössä kaikkia yhteiskunnan valtarakenteita. Ulkopolitiikan kulmakivenä on erittäin läheinen suhde Venäjään, mutta tässä suhteessa on ollut jonkinlaista vaihtelua ja Venäjä-suhteen läheisyydessä on ollut eri vaiheita. Korkeiden virkamiesten valinnassa on keskeistä henkilökohtainen lojaalisuus presidentille. Lukašenkaa on kutsuttu Euroopan viimeiseksi diktaattoriksi. Toisaalta on myös arveltu, että Venäjästä taloudellisesti ja poliittisesti riippuvainen Valko-Venäjä saattaa jatkossa kohdata Venäjän aikaisempaa voimakkaampaa painostusta maiden yhdistymisen hyväksymiseksi.
Vuoden 2020 vaalit ja kuudes kausi
Hän voittikin elokuun 2020 presidentinvaalit 4/5 ääniosuudella. Opposition ehdokas pakeni ulkomaille. Jo ennen vaaleja kaduilla protestoimaan ruvennut oppositio piti vaalitulosta väärennettynä. Poliisi kidutti pidättämiään rauhanomaisia mielenosoittajia. Vaikka sisäministeri pahoitteli pidättäjien ylilyöntejä, se lisäsi protestoijien intoa. Protestit kasvoivat yli 100 000 mielenosoittajan kokoisiksi. Lukašenkan mielestä ulkomaat halusivat kaataa hänen valtansa uusien vaalien avulla. Lukašenka pyysi Venäjältä apua, mihin Putin suostui. Protestit jatkuivat viikkokausia.
Yhdysvaltain ulkoministeri Mike Pompeo tuomitsi väkivallan protestoijia vastaan ja vetosi epäoikeudenmukaisesti pidätettyjen vapauttamiseen. Pompeo sanoi, että Yhdysvallat tukee kansainvälisiä pyrkimyksiä tutkia vaalien epäselvyyksiä, ihmisoikeuksien väärinkäyttöjä vaalien yhteydessä ja samanaikaisia protestien tukahduttamisia.
EU:n ulkopolitiikan ja turvallisuuden edustaja Josep Borrell sanoi, että EU ei tunnusta Lukašenkaa Valko-Venäjän presidentiksi. Euroopan parlamentti ilmoitti 17. päivä syyskuuta 2020, että se ei tunnusta Aljaksandr Lukašenkaa Valko-Venäjän presidentiksi enää sen jälkeen, kun hänen virkakautensa loppuu 5. marraskuuta.
Aljaksandr Lukašenka järjesti 23. syyskuuta 2020 virkaanastujaiset presidentin palatsissa Minskissä. Tilaisuus haluttiin ilmeisesti järjestää salassa, koska siitä ei kerrottu etukäteen mitään. Valko-Venäjän virallisen uutistoimiston Beltan mukaan virkaanastujaisiin oli kuitenkin kutsuttu satoja vieraita. Ulkoministeri Pekka Haavisto sanoi virkaanastujaisten jälkeen, että Lukašenkalla ei ole mandaattia aloittaa uutta virkakautta ja että on ensisijaista, että Valko-Venäjällä järjestetään uudet vaalit.
Alkukesällä 2021 Euroopan unioni asetti Valko-Venäjälle pakotteita Ryanairin lennon 4978 kaappauksen vuoksi. Vastatoimena Lukašenka uhkasi tuoda Eurooppaan siirtolaisia ja huumeiden salakuljettajia. Tuloksena oli Valko-Venäjän ja Euroopan unionin rajakriisi, kun kymmenettuhannet irakilaiset ja afrikkalaiset maahanmuuttajat pyrkivät Valko-Venäjän kautta Puolaan, Liettuaan ja Latviaan.
Autoritaarinen hallitsija
Lukašenka oli NKP:n jäsen vuoteen 1991 ja Kommunistit demokratian puolesta -puolueen edustaja vuosina 1991–1992.
Lukašenkan hallinnon Neuvostoaikaa muistuttava autoritaarinen tyyli valvoo maan median pääkanavia, ahdistelee ja pidättää poliittisia vastustajia ja marginalisoi riippumattomia ääniä. Maan voimakas salainen poliisi on nimeltään KGB. Se tarkkailee tiiviisti toisinajattelevia.
Lännen Media ilmoitti 16. syyskuuta 2020, että se ei enää kutsu Lukašenkaa presidentiksi.
Lukašenka ja valkovenäjän kieli
Lukašenka väheksyy valkovenäjän kieltä. Hän järjesti kansanäänestyksen, jonka tuloksena venäjästä tuli Valko-Venäjän toinen virallinen kieli. Hänen näkemyksensä mukaan "valkovenäjällä ei voi ilmaista mitään suurta". Hänen äitinsä on valkovenäläinen, ja hänen lapsuuden kotiseutunsa oli valkovenäläinen kylä.
N. J. Toivonen
Niilo Johannes Toivonen (7. helmikuuta 1888 Hämeenlinna – 11. syyskuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen kemisti. Toivosen vanhemmat olivat kauppias Johannes Toivonen ja Edla Sofia Blomster. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1906 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1913, filosofian lisensiaatiksi 1918 ja filosofian tohtoriksi 1919.
Toivonen oli Helsingin yliopistossa kemian apulainen 1924–1928, professori 1928–1957. Hän oli kemian laitoksen esimies 1939–1957, Elannon laboratorioiden johtaja 1920–1927, lääketehdas Orionin apulaisjohtaja 1939–1940, 1941–1942. Hän kuului Ison tietosanakirjan toimituskuntaan. Hän julkaisi noin sata tieteellistä tutkimusta ja oppikirjan Orgaaninen kemia (1945, us. painoksia). Hän työskenteli myös ulkomailla Freiburgin yliopistossa professori Hermann Staudingerin kanssa.
Toivonen oli vuonna 1918 Suomenlinnan vankileirin IV piirin johtajana.
Toivonen oli kansainvälisesti tunnettu varsinkin kamferityypin terpeenien ja niiden isomerian tutkimuksista. Hänelle myönnettiin 1949 Gadolinin mitali.
Niilo Toivonen oli naimisissa vuodesta 1919 Gabriella Willgrenin kanssa.
Dodekaanidihappo
Dodekaanidihappo eli 1,10-dekaanidikarboksyylihappo (C12H22O4) on dikarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää polymeerien, hajusteiden ja voiteluaineiden valmistukseen.
Ominaisuudet
Dodekaanidihappo on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vain vähäisessä määrin veteen ja bentseeniin, mutta muihin orgaanisiin liuottimiin paremmin. Dodekaanidihappo on diproottinen heikko happo ja sen pKa-arvot ovat 5,7 ja 6,6.
Tiikerihaikarat
Tiikerihaikarat (Tigrisoma) on haikaroiden heimoon kuuluva pelikaanilintusuku. Tiikerihaikaroiden sukuun kuuluu BirdLife Suomen mukaan kolme lajia.
Dodekaanidihappo
Valmistus
Dodekaanidihappoa käytetään polyestereiden ja polyamidimuovien valmistukseen esimerkiksi dodekaanidihaposta ja heksametyleenidiamiinista muodostuu Nylon-6,12ä ja toinen yleisesti käytetty diamiini on bis(4-aminosykloheksyyli)metaani. Lisäksi yhdisteestä voidaan valmistaa hajusteita, voiteluaineita, väriaineita, pinta-aktiivisia aineita, palonestoaineita ja muovien pehmentimiä.
Lumoava kirous (elokuva)
Lumoava kirous on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut romanttinen fantasiaelokuva, joka perustuu Kami Garcian ja Margaret Stohlin  vuoden 2009 nuortenromaaniin Lumoava kirous. Elokuvan on käsikirjoittanut ja ohjannut Richard LaGravenese ja sen pääosissa ovat Alice Englert ja Alden Ehrenreich. Elokuvan ensi-ilta oli Suomessa 1. maaliskuuta 2013.
Laukaisukeskus
Liki kaikki avaruuslaukaisut tehdään kantoraketeilla pystysuoraan. Lisäksi mahdollinen laskeutuva alus ei yleensä laskeudu takaisin keskukseen vaan merelle tai asumattomalle alueelle. Vaakasuoraan laukaistavia ja/tai laskeutuviakin järjestelmiä on ollut muutamia ja lisää on kehitteillä. Mojaven laukaisukeskuksessa on kiitotiet, joita myöten SpaceShipOnen kaltaiset rakettimoottorilliset lentokoneet voivat nousta ja laskeutua. Avaruussukkulat laukaistiin pystysuoraan Kennedyn avaruuskeskuksesta mutta ne laskeutuivat kiitotielle.
Kolme pientä porsasta (lyhytelokuva)
Kolme pientä porsasta on vuonna 1933 ilmestynyt lyhyt animaatioelokuva, joka voitti Oscar-palkinnon. Sen tuotti Walt Disney Productions ja levittäjänä toimi United Artists. Elokuva kuuluu Silly Symphonies -musiikkielokuvien sarjaan. Tarina perustuu vanhaan saman­nimiseen satuun, jossa Iso paha susi yrittää napata kolme omat talonsa rakentanutta porsasta. Susi puhaltaa jokaisen talon kumoon lukuun ottamatta viimeisen porsaan rakentamaa tiilitaloa. Ainoa muutos, jonka Disney teki varsinaiseen tarinaan, oli loppu. Sadussa susi keitetään, mutta elokuvassa se vain polttaa takamuksensa kuumassa vedessä ja pakenee.
Laukaisukeskus
Suurimmissa laukaisukeskuksissa on useita laukaisukomplekseja, joissa voi edelleen olla useita laukaisualustoja. Laukaisukeskuksen yhteydessä olevia tyypillisiä muita rakenteita varsinaisen laukaisualustan lisäksi ovat polttoaineen varastointirakennukset ja laukaisujärjestelmän kokoonpanohallit.
Kolme pientä porsasta (lyhytelokuva)
Elokuva saavutti huomattavaa suosiota ilmestymisvuonnaan, ja sen tunnussävelmästä Pahaa sutta ken pelkäisi (säv. Frank Churchill) on tullut hyvin tunnettu. Taiteilija Fred Moore, joka on osittain vastuussa "disneymäiseksi" kutsutusta söpöstä tyylistä, animoi porsaat. Elokuvaa esitettiin monissa teattereissa kuukausien ajan ja sille tehtiin useita jatko-osia, mutta ne eivät olleet yhtä suosittuja kuin alkuperäinen. Nykyään elokuvan hahmot (kolme pientä porsasta ja Iso paha susi, nimellä Sepe Susi) esiintyvät Aku Ankka -lehdessä.
Laukaisukeskus
Sijoittaminen
pienoiskuva|Cape Canaveral - yksi suurimmista laukaisukeskittymistä. [[Kennedy Space Center kuvassa valkoisella ja Cape Canaveral Space Force Station vihreällä.]] Pääosa varsinkin kiertoradalle laukaisuun käytettävistä laukaisukeskuksista sijaitsee lähellä päiväntasaajaa. Tämä on energiataloudellista, sillä silloin voidaan hyödyntää Maan pyörimisliikkeen vaikutusta mahdollisimman paljon. Lisäksi suurin osa laukaisuista tehdään pienen inklinaation kiertoradoille.
Tavallisesti laukaisukeskus laukaisualustan ympärillä on niin laaja ja asumaton, että raketin räjähtäessä mahdollista miehistöä lukuun ottamatta vältytään henkilövahingoilta. Laaja suoja-alue tarvitaan myös raketin aiheuttaman suuren melun vuoksi. Myös suuremmat rakennelmat, kuten ohjauskeskus, rakennetaan riittävän etäälle laukaisualustasta. Usein laukaisukeskus on sijoitettu siten, että alukset laukaistaan vettä kohti.
Laukaisualusta
pienoiskuva|[[Kennedy Space Center Launch Complex 39|Kennedy Space Centerin laukaisualusta 39B ja avaruussukkula. ]]
Useimmat raketit tarvitsevat tuen moottorien käynnistämisen ajaksi. Rakettia pidetään paikoillaan moottorien kasvattaessa työntövoimaa ja kun moottorit ovat saavuttaneet stabiilin tilan, raketti päästetään irti. Laukaisualustaan lasketaan kuuluvaksi ajoaineen ja sähkön syöttö- sekä tietoliikennerakenteet sekä erilaiset telineet. Apurakenteet käännetään sivuun ennen laukaisua ja viimeisimmät niistä juuri ennen raketin nousua telineestä.
Tyypit
Laukaisualustat voidaan jakaa seuraaviin tyyppeihin sen mukaan, miten avaruusalus kuljetetaan laukaisualustalle:
Barbara Bach
Barbara Bach (s. 27. elokuuta 1947) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli. Hän näytteli Bond-tyttö Anya Amasovaa elokuvassa 007 rakastettuni vuonna 1977. Hän on naimisissa muusikko Ringo Starrin kanssa.
Varhainen elämä
Bach syntyi New Yorkin Queensissä Marjorie ja Howard Goldbachin viidestä lapsesta vanhimpana. Hänen isänsä oli Australian juutalainen ja äiti katolinen. Barbara kävi katolisen koulun, jonka lopetti kuusitoistavuotiaana, koska halusi malliksi. Hän pääsikin heti mallilistojen kärkeen.
Ura
Vuonna 1971 Bach työskenteli muiden Bond-tyttöjen kuten Claudine Augerin ja Barbara Bouchetin kanssa pienissä elokuvissa. Vuonna 1975 hän erosi miehestään Augusto Gregorinistä ja muutti takaisin Yhdysvaltoihin kahden pienen lapsensa kanssa. Vuonna 1977 hän sai roolin Bond-elokuvasta 007 rakastettuni. Yhteensä hän on tehnyt 28 elokuvaa, mutta ei ole työskennellyt näyttelijänä vuoden 1986 jälkeen. Hän esiintyi myös useissa miehensä Ringo Starrin musiikkivideoissa.
Perhe ja lapset
Vuonna 1966, Rooman lennolla, hän tutustui italialaiseen liikemieheen Augosto Gregoriiniin. He menivät naimisiin vuonna 1968, ja ensimmäinen lapsi Francesca Gregorini syntyi elokuussa 1968. Poika Gianni syntyi vuonna 1972. Eron jälkeen hän tapasi vuonna 1980 Ringo Starrin elokuvan Caveman kuvauksissa. He menivät naimisiin seuraavana vuonna.