cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vanhoillislestadiolaisuus
Erot muihin lestadiolaissuuntiin
Uusheräyksessä hyväksyttiin opetus lain kolmannesta käytöstä ja siihen liittyvät käytännöt, joita vanhoillislestadiolaiset eivät hyväksyneet. Uusheräyksen alkuaikoina vanhoilliset vastustivat erityisesti uusheräyksen käytäntöä, jossa anteeksiantoa pantattiin, eikä syntejä uskallettu julistaa anteeksi. Vanhoillislestadiolaisuudessa haluttiin säilyttää laaja kaikkien syntien anteeksianto, jota saarnattiin "seiniä myöten". Uusheräys oli saanut paljon vaikutteita körttiläisyydestä, ja he muun muassa kielsivät pelastusvarmuuden mahdollisuuden.
Erikiinit eli Lyngenin suunnan edustajat uskovat että kasteessa tapahtuu uudestisyntyminen, ja ettei lapsilla ole elävää uskoa ennen kuin heidät on kastettu. Samanlaista oppia esiintyy muun muassa elämänsanalaisilla, joillakin pikkuesikoisilla ja uusheränneillä, ja on esiintynyt myös huttulalaisilla ja Iin pappeinkokouksella vuonna 1885. Vanhoillislestadiolaiset sen sijaan uskovat että "hengellinen uudestisyntyminen" voi tapahtua vain "äänellisen" synninpäästön kautta, joka vaikuttaa vain silloin, kun sen julistaa henkilö, jolla itsellä on Pyhä Henki. Lisäksi vanhoillislestadiolaiset uskovat, kuten kirkkoisä Irenaeus, että jokainen ihminen syntyy ensimmäisen kerran hengellisesti eläväksi jo olemassa olevaksi tulemisen hetkellä, eli hedelmöityksensä hetkellä. Lisäksi vanhoillislestadiolaiset uskovat että jos lapsi ei saa varttua "Jumalan valtakunnan armohoidossa", niin hän menettää elävän uskon suunnilleen varhaisnuoruudessaan, ellei kysymyksessä ole sellainen kehitysvammainen tai muu vastaava yksilö, joka säilyy lapsuuden uskossa myös ilman Jumalan valtakunnan armohoitoa vanhemmallekin iälle. Erikiinit ja vanhoillislestadiolaiset uskovat molemmat perisyntiin myös pienten lasten osalta, ja molemmat kannattavat myös lapsikastetta. Uudestikastamista on lestadiolaisuudessa esiintynyt vain joillakin haalilaisilla, mölleriläisillä ja heiskaslaisilla.
Pollarilaiset eivät pitäneet syntien erittelevää kertomista ripissä tarpeellisena. Vanhoillislestadiolaisuudessa syntien erittelevä tunnustaminen on tärkeä menettely hyvän omantunnon takia ja elävän uskon säilyttämiseksi. Pollarilaiset eivät myöskään hyväksyneet oppia kuolemansynneistä, eli he uskoivat, että vaikka uskovainen tekisi mitä tahansa, niin hän säilyy elävässä uskossa, kunhan vain "uskoo". Vanhoillislestadiolaiset sitä vastoin uskovat niin, että uskovainen voi kieltää uskon myös teoillaan, syyllistymällä johonkin kuolemansyntiin. Pollarilaisuuden kaltaisia oppeja esiintyi myös muun muassa simppalalaisuudessa, ansamaalaisuudessa ja samperilaisuudessa.
Rauhansanalaisuuteen eli pikkuesikoisuuteen verrattuna vanhoillisuus on opillisesti yhtenäisempi. Rauhansanalaisuus on erityisesti Pohjois-Amerikassa jakaantunut sisäisesti. Vanhoilliset pitävätkin sitä esikoisuuden, uusheräyksen, entisten haalilaisten ja entisten vanhoillisten sekaseurana. Rauhansanalaisuus on väljempi liike, eikä esimerkiksi television katsominen kotona aiheuta pahennusta. Rauhansanalaisilla esiintyi varsinkin alkuvaiheessa myös kielteistä suhtautumista vapaaseen evankeliumiin. Tämä näkyi muun muassa rauhansanalaisuuden johtajan Pauli Rantalan toiminnassa, kun hän ei joskus suostunut julistamaan synninpäästöä sitä pyytävälle. Myös rauhansanalaisuutta edeltäneessä huru-brune-ryhmässä synninpäästöä usein pantattiin, kuten myös uusheräyksessä.
Elämänsanalaisuuden synnyttyä jouduttiin tekemisiin opillisten kysymysten kanssa. Erimielisyyksien aiheina olivat esimerkiksi seurakunnan rajat, sakramenttikysymykset, avaintenvalta- sekä muutamat muut kysymykset. Elämänsanalaisten kaltaista oppia esiintyy myös erikiineillä, joillakin pikkuesikoisilla ja uusheränneillä, ja on esiintynyt myös huttulalaisilla ja Iin pappeinkokouksella vuonna 1885.
Töröläläisyys ja siihen liittyneet näppäläisyys, morjärveläisyys ja sillanpääläisyys eroavat vanhoillislestadiolaisuudesta muun muassa siten, että televisio hyväksytään uskovaisen kodin huonekaluksi, ja suhtautuminen on hyväksyvämpi eli "liberaalimpi" myös moniin muihin asioihin, joita vanhoillislestadiolaisuudessa pidetään syntinä tai uskonelämälle vahingollisena. Esimerkiksi töröläläiset suhtautuivat sallivasti esiaviolliseen seksiin, vaikkakin myös he pitivät sitä periaatteessa syntinä. Hajaannuksiin johti myös se, etteivät he suostuneet parannukseen vääristä hengistä, kuten kososlaisesta hengestä. Esimerkiksi entisillä kososlaisilla ja Walter Törölällä oli sellainen käsitys, että uskovainen saattoi syyllistyä Pyhän Hengen pilkkaan, jos teki parannuksen väärästä hengestä. Töröläläisillä esiintyi myös "harhaoppi", jonka mukaan paikallisseurakunnan kannanotot olisivat koko "Jumalan valtakunnan" kannanottoja.
Vanhoillislestadiolaisuudesta ja alkulestadiolaisuudesta on eronnut paljon muitakin pieniä ja suurempiakin suuntauksia (esimerkiksi leskisläisyys ja narvalaisuus) hyvin moninaisista syistä.
Kaanaan kieli
Kuten yhteisöissä aina, vanhoillislestadiolaisillakin on oma kielen vivahteensa, jota he kutsuvat Kaanaan kieleksi. Kaanaan kielen viljely ei ole itsetarkoitus, mistä esimerkkinä on suviseuroihin järjestetty referointipalvelu, jossa toimittajat kuuntelevat puheet tarkasti ja perkaavat sieltä pois kaanaankieliset kokonaisuudet. Näin ulkopuolisen on helpompi ymmärtää saarnan perusidea. Vanhoillislestadiolaiset käyttävät usein Raamattunaan vuoden 1878 evankelis-luterilaisen kirkon virallisen painoksen mukaista käännöstä, joka pohjautuu Bibliaan eli Antti Litzeliuksen käännökseen vuodelta 1776. Syynä on käsitys siitä, että myöhemmissä käännöksissä on enemmän epätarkkuuksia. Bibliasta katsotaan myös välittyvän parhaiten uskonpuhdistuksen keskeisiä periaatteita. Monet saarnaajat käyttävät kuitenkin saarnoissaan monia eri käännöksiä, esimerkiksi vuoden 1992 käännöstä.
Julkaisutoiminta
SRK:n kustannustoiminta alkoi vuonna 1906, kun edeltäjä Lähetystoimen päätoimisto julkaisi 16-sivuisen perustuskokouksen pöytäkirjan. Julkaisutoiminta on jaoteltu kirjoihin, lehtiin ja äänitteisiin. Liike ei juuri ottanut kantaa julkisuudessa olleisiin väitteisiin ennen 1980-lukua. Liike katsoi ajautuneensa pakkotilanteeseen ja vuonna 1980 ryhdyttiin avoimempaan tiedotuspolitiikkaan. Esimerkiksi suviseuroihin kutsuttiin toimittajia. Myös Internet-sivut, vuosikirjat ja kannanilmaisut ovat osa nykyistä avoimuutta.
Kirjat: Alussa julkaisutoiminta painottui lähinnä erilaisten kokousten pöytäkirjoihin, Raamattuun ja laulukirjoihin. Tärkein painettava kirja on vanha kirkkoraamattu eli Biblia. Sitä on painettu vuodesta 1923 lähtien ja painoksia on otettu yli 120 000. Nykyään vuosittaisia kirjajulkaisuja ovat SRK:n vuosikirja sekä suviseurajulkaisu. Kirjat jakautuvat aihealueittain Raamattuihin, laulukirjoihin, hartaus- ja opillisiin kirjoihin, runokirjoihin, kertomuskirjoihin, historiankirjoihin, opetuskirjoihin ja muihin kirjoihin. Vuodessa julkaistaan noin 8–10 kirjaa.
Lehdet: Päivämies, Siionin kevät ja Siionin lähetyslehti ovat SRK:n julkaisemia lehtiä. SRK:n pää-äänenkannattaja Päivämies ilmestyy keskiviikkoisin. Sen levikki on noin 23 200. Lehti kertoo vanhoillislestadiolaisuudesta ja sen toimintaympäristöstä sekä ottaa rakentavasti kantaa keskeisiin yhteiskunnallisiin ja kirkollisiin kysymyksiin. Lehti on poliittisesti sitoutumaton ja tarkoitettu kaikkien luettavaksi. Siionin kevät on hengellinen lastenlehti, jonka sisältöä ovat lapsille ymmärrettävässä muodossa olevat artikkelit Raamatun kirjoituksista, lasten puheet ja piirrokset sekä lasten kirjepalsta. Siionin lähetyslehti on SRK:n vanhin lehti. Lehteä on julkaistu vuodesta 1912 lähtien. Se kertoo vanhoillislestadiolaisten opetuksesta ja toiminnasta sekä lähetystyöstä. Lehtiä julkaistaan myös äänilehtinä. Jouluisin julkaistaan myös Siionin joulu -lehti. Pohjois-Amerikassa LLC julkaisee kahta lehteä: The Voice of Zion ja The Shepherd's Voice. Kirjoitukset ovat englanniksi, espanjaksi ja ranskaksi.
Äänitteet: Ensimmäisiä äänitteitä olivat vuonna 1976 ilmestyneet Siionin laulu- ja suviseurasaarnakasetit. Vuodesta 1976 vuoteen 2003 on suviseuroista julkaistu saarnakasettisarja, ja vuodesta 2004 CD-levysarja. Kaikki Siionin laulut julkaistiin 24 osan kasettisarjassa, jonka osat julkaistiin vuosina 1976–1988. Vuodesta 1993 SRK on julkaissut myös CD-levyjä, mutta tällöinkin osa äänitteistä julkaistiin ainoastaan kasettina. Ensimmäiset kolme CD-levyä olivat pääosin uudelleenmasteroitua tavaraa. Äänilehdet ilmestyivät kasetteina vielä vuonna 2004. Kasettien julkaisu loppui vuoden 2005 alusta. Nykyisin äänitteet julkaistaan kasettien sijasta CD-levyinä. Vuosittain julkaistaan noin 3–4 lauluäänitettä.
Siionin laulut on vanhoillislestadiolaisten laulukokoelma, jota on käytetty vuodesta 1916. Se on käännetty englanniksi, saksaksi, venäjäksi ja viroksi. SRK:n julkaisema uusi Siionin laulut -kokoelma, joka sisältää 367 laulua, otettiin käyttöön Tornion suviseuroissa kesällä 2016.
Yhdistykset
Lestadiolaiset perustivat ensimmäiset rauhanyhdistykset jo 1800-luvulla. Nimi rauhanyhdistys tulee Raamatun sanoista: "Hän on meidän rauhamme" (Ef. 2:14) ja se tarkoittaa Jeesuksen omilleen antamaa rauhaa. Suurimmat rauhanyhdistykset sijaitsevat Oulussa, Helsingissä, Jyväskylässä sekä Tampereella. Rauhanyhdistykset kuuluvat Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistykseen. Suomessa rauhanyhdistyksiä on 196, Venäjällä 8, Ruotsissa 5, Norjassa ja Virossa kummassakin yksi.
Lähetystoiminta
Vanhoillislestadiolaisuus on levinnyt kaikkialle Suomeen. Sen vahvinta kannatusaluetta on silti edelleen Pohjois-Suomi eli Lappi, Pohjanmaa ja Koillismaa. Etelä-Suomessa eniten toimintaa on Helsingin, Turun ja Tampereen seuduilla. Kirkon nelivuotisraportin mukaan vanhoillislestadiolaisilla oli toimintaa kahdessa seurakunnassa kolmesta ja säännöllistä eli kuukausittaista toimintaa kolmanneksessa. Oulun hiippakunnassa toimintaa oli kerran kuukaudessa peräti 91 %:lla alueen seurakunnista. Vanhoillislestadiolaisilla on myös omat toimitilat 75 %:lla Oulun hiippakunnan seurakunnista. Oulun hiippakunnan jälkeen eniten toimintaa on Lapuan hiippakunnassa. Kattojärjestöllä Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksellä on 199 omaa rekisteröityä paikallisyhdistystä, joissa pidetään seuroja viikoittain tai useammin.
Seurat
Vanhoillislestadiolaiset järjestävät seuroja Suomessa ja ulkomailla. Vanhoillislestadiolaisten seurat ovat hartaustilaisuuksia, joissa lauletaan Siionin lauluja ja virsiä, minkä jälkeen saarnaavat vanhoillislestadiolaiset papit tai maallikkosaarnaajat. Saarnoja pidetään yleensä kaksi, ja niiden välissä on väliaika, jolloin on kahvitarjoilu ja yleistä seurustelua. Seurapuheen johdannoksi saarnaaja lukee Raamatusta katkelman, jonka hän sitten selittää seurakunnalle. Saarnoja ei yleensä kirjoiteta etukäteen, vaan rukoillaan, että Jumala antaa puhuttavaa Pyhän Hengen kautta. Seuroja pidetään pääasiassa pari kolme kertaa viikossa rauhanyhdistyksissä ja epäsäännöllisemmin kirkoissa, seurakuntataloissa, kodeissa, sairaaloissa ja vankiloissa. Suurempia seuratapahtumia ovat SRK:n leirikeskusten juhannusseurat, suviseurat, opistoseurat Reisjärvellä, Keuruulla ja Ranualla ja Alajärven maakunnalliset kesäseurat. Niiden ajankohdat löytyvät seurakalenterista. Suomessa järjestetään vuosittain noin 12 000 seuratilaisuutta ja ulkomailla SRK järjestää noin 500 seuratilaisuutta. Suomessa on noin 30 seuratilaisuutta jokaista päivää kohti. Seuratilaisuudet ovat kaikille avoimia. Seurakuntia palvelee noin 120 pappia ja 780 maallikkosaarnaajaa. Pohjois-Amerikassa seurakuntia palvelee noin 68 saarnaajaa, joista suurin osa on maallikkosaarnaajia.
Suviseurat
Suviseurat ovat vuosittainen seuratapahtuma. Suviseurat ovat jatkoa 1800-luvulla järjestetyille Lannavaaran kokouksille. Ne pidetään yleensä kesä–heinäkuun vaihteessa ja niiden pitopaikka vaihtelee vuosittain. Vuonna 2009 ne pidettiin Oripäässä. Suviseuroihin kokoontuu yleensä noin 70 000 ihmistä. Tilaisuus on avoin lähetystapahtuma ja sinne on vapaa pääsy. Osa ihmisistä vierailee paikalla autolla, mutta suuri osa majoittuu alueelle asuntovaunuihin, -autoihin sekä telttoihin. Peruspalvelut on pyritty turvaamaan siten, että suviseura-alueelta ei tarvitse poistua. Tärkein ohjelma ovat seurapuheet, joita pidetään noin 40. Saarnojen välillä lauletaan virsiä ja siionin lauluja. Suviseuroissa järjestetään myös ehtoollinen sekä jumalanpalvelus. Suviseuroissa toimii suviseuraradio ja myös internetin kautta voi kuunnella seuroja.
Muu toiminta
Vaikka seurat ovat päätoimintamuoto, järjestetään jokaiselle ikäluokalle omanlaista toimintaa: eläkeläiskerhoista päiväkerhoon. Lisäksi järjestetään myös erilaisia virkistymisleirejä ja kursseja. Kaikissa tapahtumissa pääasiana on uskonelämän hoitaminen. Toimintamuodot vaihtelevat paljon alueittain. Lapsi- ja nuorisotyöhön kuuluvat yläkouluilta, raamattuluokka, pyhäkoulu ja päiväkerho. Näitä tilaisuuksia pidetään vuodessa noin 19 300.
Ulkolähetystyö
thumb|left|Vanhoillislestadiolaisuus tekee ulkolähetystyötä useassa maassa. Kuva on Perhon suviseuroista 2005. thumb|right|Vanhoillislestadiolaisuus Euroopassa thumb|right|Vanhoillislestadiolaisuutta esiintyy vihreällä väritetyissä Venäjän federaatiosubjekteissa (9-10 federaatiosubjektissa). Karjalan tasavallassa, Leningradin alueella, Pietarin liittokaupungissa, Pihkovan alueella, Tverin alueella, Moskovan alueella(?), Baškortostanissa, Moskovan liittokaupungissa, Samaran alueella ja Saratovin alueella. thumb|Senegalissa, Gambiassa, Ghanassa, Togossa ja Keniassa on eniten vanhoillislestadiolaisia Afrikassa.
Lisääntyneen kansainvälisyyden ja muuttoliikkeen ansiosta vanhoillislestadiolaisuus on levinnyt ulkomaille. Erityisesti 1990-luvun jälkeen lähetystyö laajeni merkittävästi. Vanhojen lähetysmaiden lisäksi on tullut uusia alueita. SRK tekee lähetystyössä yhteistyötä ulkomailla toimivien sisarjärjestöjensä kanssa.
Ghana
Togon ja Ghanan välinen siirtomaavallan aikainen raja jakoi heimoja, joten sukulaisia on rajan molemmin puolin. 2000-luvulla vanhoillislestadiolaisuus levisi Togosta Ghanaan sukulaisten välityksellä. Ghanassa ja Togossa tekevät vanhoillislestadiolaista lähetystyötä pääasiassa Amerikan LLC ja Ruotsin SFC. Ghanassa on nykyisin omiakin puhujia ja kirkkorakennuksia, ja seuratoiminta on säännöllistä. Paikkakuntia, joissa järjestetään seuroja, ovat mm. Accra, Amasaman, Kwasi Tenten, Hatsukope ja Peki.
Iso-Britannia
Seuroja järjestetään erityisesti Lontoon merimieskirkon tiloissa. Kävijöitä on keskimäärin noin 60–120.
Kenia
Keniaan vanhoillislestadiolaisuus levisi 2000-luvun vaihteessa. Vanhoillislestadiolaisilla on seuratoimintaa ja omia toimitiloja Keniassa. Kenian vanhoillislestadiolaiset olivat elokuussa 2012 perustamassa Siayan seudulle virallista yhdistystä nimellä "Laestadian Lutheran Organisation of Peace". Vanhoillislestadiolaisten Kenian-lähetystyöstä on päävastuussa Suomen SRK.
Pakistan
Pakistanissa toimii kirkko ’Laestadian Lutheran Church of Pakistan’. Kirkossa on jäseniä lapset mukaan luettuna n. 400 henkeä kolmella paikkakunnalla. Toimintaa järjestetään sunnuntaisin, lapsille on pyhäkoulutoimintaa.
Ruotsi
Lestadiolainen herätys alkoi Ruotsista 1800-luvulla, mutta nykyään Ruotsissa on lestadiolaisia paljon vähemmän kuin Suomessa. SRK järjesti seuroja Ruotsiin 1960-luvulle asti, jolloin perustettiin Ruotsin apulähetystoimikunta (Ruotsin Rauhanyhdistykset), jonka vastuulle seurojen järjestäminen siirrettiin. Seuroja järjestettiin eri puolilla Ruotsia ja SRK:n puhujat saattoivat viipyä saarnamatkalla kolme viikkoa yhtä mittaa. Eteläisimmät seuratilaisuudet olivat Skånessa. Apulähetystoimikunta toimi 1970-luvulle asti, jolloin perustettiin Ruotsin rauhanyhdistysten keskusyhdistys (Sveriges Fridsföreningars Centralorganisation, SFC). Nykyään Ruotsissa toimivat Boråsin, Mälarenlaakson, Norrbottenin, Taalainmaan ja Tukholman alueiden rauhanyhdistykset. Ruotsissa on noin tuhat vanhoillislestadiolaista. Ruotsissa järjestetään vuosittain suviseurat.
Saksa
Lestadiolaisuus saapui Saksaan 1950-luvulla. Nykyisin siellä on vakituista seuratoimintaa. Seurakaupunkeja ovat: Hagen, Bönen, Herzlake, Frankfurt, Berliini, München ja Detmold.
Senegal
2010-luvulla vanhoillislestadiolaisuus levisi Senegaliin gambialaisten siirtotyöläisten välityksellä, jolloin SRK aloitti lähetystyön myös Senegalissa.
Togo
Togoon vanhoillislestadiolaisuus levisi Ruotsista 1990-luvulla, ja Togon vanhoillislestadiolaisten katto-organisaatio on ELLT. Nykyään Togon vanhoillislestadiolaisiin seurakuntiin kuuluu yhteensä noin 350 henkeä. Pääkaupunkiin Lomèèn rakennettiin kirkko vuonna 2002. Togossa toimii paikallisia maallikkosaarnaajia. Suuri osa vanhoillislestadiolaisista on peräisin ewe-heimosta. Kielinä käytetään englantia, eweä ja ranskaa. Paikkakuntia, joissa järjestetään seuroja, ovat mm. Adetikope, Ahepe, Atakpame, Atime, Badou, Danyi Dzogbegan, Elavanyon, Game, Kessibo-Wawa, Kpalimè, Kuma Apoti, Kuma Apoyame, Lomè, Tschekpo ja Tsèvie. Togon-lähetystyöstä on päävastuussa Amerikan LLC ja Ruotsin SFC.
Turkki
Liperin suviseuroissa 2010 eräs Turkin kurdi sai uskonnollisen heräyksen ja liittyi vanhoillislestadiolaisiin. Hänen pyynnöstään SRK lähetti saarnaajat Turkkiin pitämään seuroja Mersinissä ja Adanassa 25.–30. toukokuuta 2011. Päivämies-lehden mukaan kymmenet Turkin kurdit saivat "parannuksen armon". Seuroihin Mersiniin saapui eräs vieras jopa Siirtistä asti Turkin kaakkoisosasta, joka hänkin otti evankeliumin vastaan. Edellä kerrotuista tapauksista uutisoi Päivämies 22. kesäkuuta 2011. Turkin vanhoillislestadiolaisista on ollut myöhemmin vain vähän mainintaa vanhoillislestadiolaisten julkaisuissa. Vuonna 2012 Päivämies uutisoi erään KUA:n vanhoillislestadiolaisen työntekijän vierailusta Turkin vanhoillislestadiolaisten luona.
Venäjä
Venäjälle lestadiolaisuus levisi 1860-luvulla. Vanhoillislestadiolaisia on sen jälkeen löytynyt erityisesti Karjalasta ja Pietarin lähistöltä. Venäläisten usko säilyi Neuvostoliiton ajan ja sen romahdettua he ottivat yhteyttä kirjeitse Suomeen etsien uskonystäviä. Kirje vaelsi Suomessa yli kaksi vuotta ja viimein se päätyi vanhoillislestadiolaisten käsiin. He ottivat sähkeellä yhteyttä paikallisiin ja näin kadonnut yhteys palautui. Nykyisin Venäjällä toimivat Pietarin, Petroskoin, Koiviston, Viipurin, Moskovan, Samaran ja Tverin rauhanyhdistykset.
Amerikka
thumb|right|Vanhoillislestadiolaisuus Amerikassa Ensimmäisen kerran lestadiolaisuus levisi Yhdysvaltoihin 1860-luvulla. Nykyään Yhdysvalloissa ja Kanadassa toimii vanhoillislestadiolaisten kirkko Laestadian Lutheran Church, jolla on 29 seurakuntaa Pohjois-Amerikassa. Seurakunnat sijaitsevat seuraavissa osavaltioissa: Arizona, Colorado, Connecticut, Florida, Illinois, Michigan, Minnesota, Pohjois-Dakota, Oregon, sekä Washington. Pohjois-Amerikassa on noin 5 000–6 000 vanhoillislestadiolaista. Pohjois-Amerikassa järjestetään vuosittain kesä- ja talviseurat.
Maita ja kaupunkeja, joissa on järjestetty vanhoillislestadiolaisten seuroja:
Eri maiden vanhoillislestadiolaiset järjestävät seuroja 16 maassa: Ecuadorissa, Espanjassa, Isossa-Britanniassa, Kanadassa, Keniassa, Latviassa, Norjassa, Ruotsissa, Saksassa, Suomessa, Sveitsissä, Togossa, Unkarissa, Venäjällä, Virossa ja Yhdysvalloissa.
Radio- ja Internet-lähetystyö
Vanhoillislestadiolaiset lähettävät seuroja lähiradioissa vaihtelevina aikoina. Myös jokavuotisissa suviseuroissa toimii suviseuraradio, joka tavoittaa noin kolme miljoonaa suomalaista. Se lähettää kaikki suviseurasaarnat sekä tuottaa erilaista ohjelmaa väliajalle. YLE Radio 1 radioi suviseuroista vuosittain kaksi saarnaa. Seuroja ajoittain lähettäviä radioasemia on viisi Järviradio, Radio Kajaus, Radio Pooki, Radio Pro ja Helsingin lähiradio. Ne tavoittavat noin 3,5 miljoonaa suomalaista. Muutamien rauhanyhdistysten seurat on lisäksi kuunneltavissa Internetistä.
Opistot ja leirikeskukset
thumb|Jämsän kristillinen kansanopisto Vanhoillislestadiolaisilla on kolme kansanopistoa: Jämsässä, Ranualla ja Reisjärvellä. Kristilliset perusarvot ovat opistoissa keskeisessä asemassa. Opistoilla on vuoden kestoisia linjoja: valittavana on esimerkiksi kielilinjoja, viestintälinjoja ja kädentaitojen linjoja. Kullakin opistolla on omat erikoispainotuksensa. Jämsän kansanopisto on painottunut musiikkiin, Ranuan kansanopisto viestintään ja Reisjärven opisto luontoon. Opistoilla järjestetään lisäksi erilaisia lyhyt- ja viikonloppukursseja sekä vuosittaiset opistoseurat.
SRK:lla on käytössään leirikeskuksia eri puolilla Suomea: Haapajärvellä, Hankasalmella, Hausjärven Maitoisissa, Rovaniemellä ja Siikajoella. Leirikeskuksissa pidetään vuosittain useita leirejä, kuten rippikoulu-, virkistys- ja lastenleirejä, poika- ja tyttöleirejä, isät ja pojat -leirejä, äidit ja tytöt -leirejä sekä aviopuolisoleirejä, joilla käsitellään avioliittoon ja kasvatukseen liittyviä asioita.
Julkisuuskuva
Vanhoillislestadiolaisuus nousi julkisuuteen 1930-luvulla, kun siitä irronnut korpelalaisuus kiinnosti tiedotusvälineitä. 1960-luvulla julkisuudessa käsiteltiin liikkeestä eronnutta Elämän sana -ryhmittymää. 1970-luvulla liike nostettiin julkisuuteen erityisesti naispappeuskeskustelussa. Erityisesti vuosina 1978–1980 vanhoillislestadiolaisuus joutui negatiivisen julkisuuden kohteeksi. Kuohunta synnytti vilkasta kirjoittelua erityisesti Kotimaa-lehteen, Helsingin Sanomiin ja Kalevaan. Kuohuntaa aiheuttivat hoitokokoukset. Heti 1980-luvun alussa vanhoillislestadiolaisuus alkoi kehittää tiedotustoimintaansa ja avasi esimerkiksi suviseurat näkyvästi toimittajille, ja myöhemmin Internetiin avattiin SRK:n kotisivut. 1980-luvun alku ja erityisesti vuosi 1984 eivät olleet julkisuudessa negatiivisia. Vanhoillislestadiolaisuuden tiedotustoiminnan aktivoituminen näkyi tuolloin sanomalehdissä.
Yksi sitkeimmistä 1970-luvulla syntyneistä urbaanilegendoista on myytti ikkunallisista pesukoneista. Sen mukaan vanhoillislestadiolaisuudessa on kielletty ikkunallisen pesukoneen käyttö, jotteivät miehet voisi nähdä naisten alusvaatteita ikkunan läpi. Pesukonemyytti putkahti esille vuoden 1981 suviseurojen tiedotustilaisuudessa. Vuonna 1996 opetushallitus julkaisi kirkkohistorian cd-romin, jossa luki: "... Liikkeestä tekee tunnusomaisen ja tietyllä tapaa mainetta saavuttaneen sen torjuva suhtautuminen muun muassa televisioon, ikkunaverhoihin ja jopa pesukoneiden muovi-ikkunoihin". Palautteen takia opetushallitus poisti sen pikaisesti valikoimistaan. Pesukonemyytti ylitti myös kansainvälisen uutiskynnyksen.
Erityisesti suviseuroissa tapahtuva tiedottaminen monipuolistui 1980-luvulla. Vuonna 1971 suviseuroihin avattiin tiedotuskeskus tiedotusvälineille. Koska vanhoillislestadiolaisuudesta oli 1970-luvun lopussa esitetty monia virheellisiä käsityksiä, tiedotettiin Keminmaan suviseuroissa vuonna 1980 avoimesti. Tiedotustilaisuuksia pidettiin joka päivä ja seuravieraita kehotettiin vastaamaan tiedotusvälineiden kysymyksiin. Kyseiset suviseurat saivatkin laajaa julkisuutta tiedotusvälineissä. Tiedotusvälineet olivat runsaana paikalla myös seuraavan vuoden suviseuroissa. Vuoden 1983 suviseuroille osallistui noin 30 toimittajaa ja he kirjoittivat 62 sivua 20:een eri sanomalehteen. Seuraavana vuonna ilmestyivät tiedotusoppaat median avuksi. Vuoden 1984 aikana vanhoillislestadiolaisuudesta kirjoitettiin noin 320 artikkelia eri lehdissä. Suviseuroista kerrottiin televisiossa ensimmäistä kertaa vuonna 1985. Vielä vuoden 1986 suviseurojen keskeiseksi teemaksi nousi vanhoillislestadiolaisuuden puolustautuminen sitä vastaan esitettyjä syytöksiä vastaan.
Voitto Savelan mukaan liike pyrkii avoimen tiedottamisen avulla saamaan myönteistä julkisuutta.
Vanhoillislestadiolaisuus kulttuurissa
Vanhoillislestadiolaisuudesta on tehty elokuva Kielletty hedelmä vuonna 2009. Aihetta on käsitelty myös elokuvassa Kautokeinon kapina vuonna 2008.
Vanhoillislestadiolaisuus on keskiössä Mika Ronkaisen ohjaamassa rikosdraamasarjassa Kaikki synnit, joka julkaistiin Elisa Viihteen Aitiossa huhtikuussa 2019.
Vanhoillislestadiolaiset suhtautuvat kuvataiteeseen hyväksyvästi. Kuvataiteilija Merja Aletta Ranttila on käsitellyt taiteessaan vanhoillislestadiolaisuutta uransa varrella, mikä johti syytöksiin samanismista ja saatananpalvonnasta vuonna 1993. He saattavat boikotoida koulujen taidekasvatustilaisuuksia, jos niissä on esimerkiksi sukupuoliroolien kyseenalaistamista.
Vanhoillislestadiolaisuus on yleinen aihe kirjallisuudessa, mutta yleensä tarinat kertovat niiden näkökulmista, jotka ovat jo eronneet liikkeestä. Kirjallisuus on tarjonnut otollisen tason lestadiolaisen identiteetin pohdinnalle. Liikkeen sisällä ei kuitenkaan ole kovin paljoa omia kirjailijoita. Vanhoillislestadiolaisuutta on käsitelty Pauliina Rauhalan Taivaslaulu-kirjaan pohjautuvassa teatteriesityksessä vuonna 2015.
Oopperaan vanhoillislestadiolaisuudessa suhtaudutaan kielteisesti, koska kaikkea kehollista ilmaisua pidetään syntinä ja vierastetaan oopperoiden tarinoita.
Lähteet
Kaste Lain kolmas käyttö
Mary McDonnell
Mary Eileen McDonnell (s. 28. huhtikuuta 1952) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on ollut kahdesti ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi.
McDonnell syntyi Pennsylvaniassa, mutta kasvoi Ithacassa, New Yorkin osavaltiossa. Hän tuli alun perin tunnetuksi Broadwayllä, mutta menestyi myös elokuvissa jo 1980-luvulla ja löi itsensä lopullisesti läpi roolilla Kevin Costnerin elokuvassa Tanssii susien kanssa vuonna 1990.
McDonnell tunnetaan myös televisiosta. Hän esiintyi muun muassa vuonna 1980 sarjassa As the World Turns ja 2000-luvun puolella sarjassa Taisteluplaneetta Galactica.
Längelmävesi
Längelmävesi on Pirkanmaalla Kangasalla ja Orivedellä Kangasalan ja Oriveden keskustaajamien lähellä sijaitseva järvi. Koillisessa oleva Koljonselkä on yhteydessä Längelmäveteen Rönnin salmien kautta, joten niitä voidaan pitää saman järven eri järvialtaina, vaikka vesi virtaakin Koljonselältä Längelmäveteen. Yksinään Längelmävesi on Suomen 36. suurin järvi. Längelmäveden ympäristössä on muitakin järviä, joiden vedenpinnan korkeus on sama 84,2 metriä mpy. Nämä muodostavat yhdessä vesistön, jota kutsutaan Suur-Längelmävedeksi. Se olisi puolestaan Suomen 9. suurin järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 13 304 hehtaaria eli 133 neliökilometriä. Se on 29 kilometriä pitkä ja 22 kilometriä leveä. Järven muoto on sokkeloinen ja siitä erottuu luonnollisella tavalla niemien ja saarien erottamia järvenselkiä.
Lounaispäässä sijaitsee Villikanselkä, joka jää Isosaaren ja sitä ylittävän seututien 325 penkereiden eteläpuolelle. Sen eteläpäässä sijaitsevat Kylänlahti ja Salmenperä, jonka salmi yhdistää se Längelmäveteen luettavaan Heposelkään. Huutijärven kohdalla sijaitsee Villikanlahti, pohjoisessa Majaalahti sekä lukuisten karien ympäröimä Pihonlahti. Seuraava järvenselkä jää Sahalahden kirkonkylästä luoteeseen työntyvän Isoniemen eteläpuolelle. Siellä sijaitsee melko saaristoinen Isoniemenselkä, jolla on kolme pientä lahtea Hietasenlahti, Pahalahti ja Myllynsuu. Isoniemen ja Jaalanniemen väliin jää järvenosa, jonka Iso- ja Vähä-Saksalon saaret jakavat pieniksi Saksalonseläksi ja Pispalanseläksi. Jaalanniemen edustan saarien väliin jää Patasalmi, jonka koillispuolella aukeaa laaja ja lähes kahdeksan kilometriä pitkä Ponsanselkä. Sen koillispuolelta reunustavat Härmänsaari, Vähä- ja Iso kalliosaaret sekä kauempana Eräsalo. Ponsanselän länsipuolen lahtia ovat avoin Rantalanlahti, pieni Ponsanlahti ja leveä Vassarinlahti. Ponsanselän kaakkoispuolta kutsutaan myös Haapasaarenseläksi. Siellä sijaitsevat erityiset Noksioislahti ja Nuuruslahti, joilla on pitkä ja kapea salmimainen lahdensuu. Näiden lisäksi on mainittava vielä Vierikanlahti, Kalliolahti ja Kylänlahti. Längelmävedellä on pitkä kaakkoon työntyvä lahti, jota kutsutaan Enonseläksi. Sen luoteispään rajana voidaan pitää Eräsaloa ja Mustisaarta. Enonselkä on seitsemän kilometriä pitkä ja sen kaakkoispäässä työntyy eteenpäin Majastensaaren taakse Puntarinlahti. Pohjoiseen aukeava Ristinselkä sijaitsee Ponsanselän ja Enonselän välissä, mutta se jatkuu pohjoisessa Lehtisensaarelle tai Neulaniemelle asti, mistä alkaa Pappilanselkä. Lehtisensaaren koillispuolella on paljon saaria, mutta siellä olevan Niittylahden kohdalla sijaitsee Kuoresalo, josta Koljolanselkä virtaa Rönninsalmen kautta lounaaseen. Pappilanselän pohjoisrannalle ulottuu Oriveden keskustaajaman asutus. Sen länsipuolelle jää saarten suojaan Koivulahti. Monia rantoja reunustaa pellot ja soita esiintyy harvoin. Rantamaasto on enimmäkseen moreenimaata.
Järvessä on laskettu olevan 731 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 868 hehtaaria, mikä on noin 6,1 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista Eräsalo (99 ha ) on suurin ja Lehtisensaari (58 ha ) toiseksi suurin. Muista saarista 94 on yli hehtaarin suuruisia, 617 yli aarin ja loput 18 saarta ovat alle aarin kokoisia. Maininnan arvoisia saaria ovat edellisten lisäksi Isosaaren ympärillä olevat Heikinsaari, Pullosaari, Koivusaari ja Mäntysaari, Isoniemenselällä suuret Eskolansaari ja Mäntysaari sekä väylän viereiset Korkeasaari, Ristisaari ja Nenäsaari, Pispalanselältä näkyvät Koivusaari, Palaneensaari ja Saksalonsaaret.
Järven tilavuus on 909 miljoonaa kuutiometriä eli 0,909 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 6,8 metriä ja suurin syvyys on 59,3 metriä. Järven rantaviivan pituus on 470 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 204 kilometriä. Monilla rannoilla ovat korkeussuhteet suuret, mutta vuosina 1604 ja 1830 tapahtuneiden järven vedenpinnan alenemisten vuoksi on myös laajoja alavan maan rantoja. Villikanselältä näkyy kaakossa Valkeisvuori, joka kohoaa 90 metriä vedenpinnan yläpuolelle ja sen edessä on pienempi Keikanvuori ja Majaalahdella oleva kallioinen Pihovuori, jotka kohoavat molemmat 60 metrin korkeuteen. Vaikuttavan näköinen on Ristinselällä oleva Eräpyhän niemi, jonka huippu nousee 80 metrin korkeuteen, sekä Papinselältä näkyvä ja Neulaniemessä sijaitseva Korrinvuori, joka on myös 80 metrin korkuinen.
Järvenrantojen läheisyydessä on enimmäkseen haja-asutusta ja runsas vapaa-ajan asutus. Keisarinharjun pohjoispuolella sijaitsee Kangasalan keskustaajama ja ympäristön taaja asutus. Suuri taajama on myös Oriveden keskustaajama, jonka eteläinen osa ulottuu rantaan saakka. Muita mainittavia asutuskeskittymiä ovat Kuhmalahden kirkonkylä eli Pento Enonselän pohjukassa ja Pohja edempänä kaakossa. Kangasalta lähtee Orivedelle kantatie 58, joka seuraa luoteisrantoja Ponsanselälle saakka ja kääntyy siellä pohjoiseen. Rantojen tuntumassa jatkaa Ponsan ja Naappilan välinen kylätie. Naappilassa kantatie 58 jatkaa taas rannan tuntumassa Orivedelle asti. Orivedeltä Eräjärven kautta Kuhmalahden kirkonkylälle johtava yhdystie 3260 ei seuraa rantoja yhtä tunnollisesti. Rannoille pääsee kuitenkin siitä haarautuvia teitä myöten. Tärkeimmät ovat Neulaniemen kautta ja Eräpyhän kautta kiertävät tiet. Kuhmalahdelta Sahalahden kautta Kangasalle johtaa seututie 325. Se ylittää järven Isosaarta pitkin. Ennen Isosaarta haarautuu etelään Heponiemen ja Raikun kautta Kangasalle johtava yhdystie 13989, joka seuraa rantoja paremmin. Oriveden ja Kangasalan välinen kuntaraja ylittää järven Ponsanselän pohjoispuolelle Härmänsaaren ja Iso Kalliosalon välistä ja Enonselän halkaisijaa seuraten.
Vesistösuhteet
left|thumb|240px|Vehoniemenharju erottaa Roineen ja Längelmäveden järvet.
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Längelmäveden lähialueeseen (35.721) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 84,2 metriä mpy. Pääosa järven tulovirtaamasta saapuu Koljonselältä (Koljonselän alue (35.722)), jonka valuma-alueen suuruus on 1 124 km². Suuret tulovirtaamat saadaan myös Venehjoelta (35.74, 231 km²), joka laskee Orivedellä Pappilanselkään, ja Vääksynjoelta (35.73, 221 km²), joka on Vesijärven laskujoki.
Längelmäveteen laskee joitakin pienempiä valuma-alueita. Enonselän pohjoisrantaan laskee Uiherlanjoen valuma-alueen (35.726) laskujoki Uiherlanjoki, jonka pääjärvi on Eräjärvi (835 ha). Enonselän kaakkoispohjukkaan laskee Kuhmajärvenojan valuma-alue (35.727), jonka suurin järvi on Kuhmajärvi (505 ha). Saksalonselän kaakkoispään Masonlahden viereen laskee Keljonjärven valuma-alue (35.728), jonka suurin järvi on kapean salmen takana sijaitseva Keljonjärvi (173 ha). Siihen laskevan Myllyojan pääjärvi on Iso Saksijärvi (46 ha). Isoniemenselän Myllynsuuhun laskee alueen toinen Myllyoja, joka on Myllyojan valuma-alueen (35.729) laskuoja. Myllyojan pääjärvi on Kirkkojärvi (242 ha), johon laskee Pakkalanjärvi (100 ha).
Längelmäveden lähialueella sijaitsee 29 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea. Niistä merkittävimmät ovat Raikunjärvi (38 ha), joka laskee etelässä järvimäiseen Heposelkään. Villikanselällä Vääksynjoen viereen laskee lyhyttä ojaa myöten Nuorronjärvi (18 ha). Pispalanselkään Kautialan kohdalla järveen laskee Vähäjärven läpi pieni Salaksenjärvi (8 ha). Ponsanselän etelärannassa Noksioislahteen laskee Pohjanlahden kautta Pietijärvi (6 ha). Nuuruslahteen laskee pieni Pikkujärvi, jonka kautta laskevat Tervaojaa myöten myös Tervajärvi (7 ha), Pentojärvi (35 ha), Kalliojärvi (7 ha) ja Vähäjärvi (5 ha) sekä Karmunojaa myöten Lakeenjärvi (9 ha), joka on bifurkaatiojärvi. Ponsanselän vastarannalle Ponsanlahteen laskee Pikkujärvi (20 ha). Enonselän pohjukassa olevaan Puntarinlahteen laskee salmea myöten Tervaniemenlahti (entinen Tervajärvi, 68 ha), joka on oma järvensä. Pappilanselän Koivulahteen laskee Rajalahti (61 ha, järvi sekin) lyhyttä ojaa myöten. Pappilanselän pohjoisrantaan Orivedenaseman kohdalle laskevat Iso Teerijärvi (39 ha), Vähä Teerijärvi (12 ha) ja Koskuenjärvi (12 ha).
Längelmävesi laskee Kaivannon kanavan kautta Roineeseen ja tästä Mallasveteen ja edelleen Vanajaveteen. Vanajavesi laskee Kuokkalankosken kautta Pyhäjärveen. Vesi virtaa Pyhäjärvestä Nokianvirran kautta Kuloveteen ja sieltä Kokemäenjoen kautta Selkämereen.
Suur-Längelmäveden jakautuminen
Längelmävesi, Koljonselkä, Vesijärvi ja Pälkänevesi ovat aikoinaan muodostaneet yhtenäisen järvialtaan, jota voidaan kutsua Suur-Längelmävedeksi. Se on laskenut Roineeseen pääasiassa Längelmäveden ja Vesijärven yhdistäneestä Sarsansalmesta lähtevää Sarsanvirtaa pitkin. Kesäkuussa 1604 korkeanveden aikana vesistön eteläosissa Pälkäneellä Syrjäharjun Hykiänpurossa tapahtui tulviminen, jonka aiheuttama eroosio kulutti Hykiänkosken niskaa kohtalokkaasti. Vedentulo kasvoi rajusti ja rajut virtaukset alkoivat kuluttamaan harjun rinnettä niin, että harju huuhtoutui lopulta puron kohdalta Mallasveteen. Harjun selkä katosi ja sen tilalle muodostui joki, jota kutsutaan Kostianvirraksi. Pälkäneveden pinta laski lähes neljä metriä, mikä aiheutti järvien välisessä Iharinsalmessa saman ilmiön. Salmen vesi laski siellä pohjaan asti ja Iharin kylän kohdalle syntyi Iharinkoski. Kosken niska määritti nyt Längelmäveden pinnankorkeuden. Kun uuden kosken pohjan kuluminen päättyi, oli Längelmäveden pinta laskenut 2–3 metriä. Järvenlaskun seurauksena sekä Sarsansalmi että Sarsanvirta kuivuivat ja Längelmäveden uudeksi lasku-uomaksi muodostui Iharinkoski. Vesijärven yhteys Längelmäveteen katkesi ja salmen paikalle syntyi Vääksynjoki. Järvenlasku paljasti järven alavilta rannoilta runsaasti uutta maata, joka otettiin viljelyyn tai käytettiin niittyinä. Seudun vesimyllyt oli siirrettävä Sarsankoskelta Iharinkoskelle.
Järvenlasku ja Kaivannon kanava
Tämän jälkeen Iharinkoskea on perattu esimerkiksi 1751, jolloin Längelmäveden vedenpinta aleni noin metrin. Myöhemmin tavoiteltiin vesiliikenteen uusintajärjestelyitä, kun aloitettiin Kaivannon kanavan rakentamista 1820-luvulla. Kanava valmistui 1829 ja helmikuussa 1830 alettiin Längelmävettä juoksuttaa kanavan portin raosta. Juoksutus sujui hyvin, kunnes portteja raotettiin lisää. Silloin rakenteet pettivät ja lisääntynyt veden voima pyyhkäisi kanavarakenteet mennessään sekä suuren määrän harjuainesta. Nykyinen kanava on huomattavasti leveämpi kuin siitä alun perin oli suunniteltu. Onnettomuudessa Längelmäveden pinta laski Roineen tasalle eli puolitoista metriä. Nyt Iharinkoski kuivui ja yhteys Pälkäneveteen katkesi. Vanhan Iharinkosken tilalla oli pelkkä oja, mutta vuonna 2014 ojan katkaissut kannas kaivettiin auki ja veneily oli salmessa taas mahdollista.
Vanhoista historiallisista kartoista voi seurata järven vedenpinnan laskun aiheuttamia vaikutuksia järven eri osissa. Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 on kaksi karttalehteä, jotka osuvat Längelmävedelle. Karttojen tietojen ajankohtaisuutta on vaikea varmistaa, sillä kartaston pohjatiedot on otettu aikaisemmista pitäjänkartoista. On erikseen selvitettävä, onko kartaston tilanne ennen vain jälkeen vuoden 1830 tapahtumia ja mikä osuus myöhemmillä koskien perkaamisilla on ollut vedenpinnan tasoon. Kalmbergin kartoista näkyy, kuinka monet Längelmäveden lahdista ovat nykyään maatuneet tai kuroutuneet omiksi järvikseen. Esimerkiksi Kuhmalahden kirkonkylän pitkä lahti on kaventunut suuresti ja sen lahdenpohjukka on kuroutunut Tervaniemenlahden järveksi. Sekä Noksioislahti että Nuuruslahti ovat muuttuneet suuresti. Sahalahdella nykyinen Kirkkojärvi oli 1800-luvulla pitkä ja kapea lahti, joka ulottui Isolahdelle asti. Myös Heposelän salmi on kartan julkaisun jälkeen kaventunut selvästi.
Asako Takakura
Asako Takakura (s. 19. huhtikuuta 1968 Fukushima) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Takakura debytoi Japanin maajoukkueessa lokakuussa 1984. Hän kuului Japanin joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 1991, 1995 ja kesäolympialaisissa 1996. Hän on pelannut 79 maaottelua ja tehnyt niissä 29 maalia.
Kashmirinuunilintu
Kashmirinuunilintu (Abrornis humei) on hyvin samannäköinen pieni varpuslintu kuin taigauunilintu, jonka rotuna sitä ennen pidettiin.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 9–10 cm ja paino 6–8 g. Muistuttaa taigauunilintua, josta sen voi varmuudella erottaa vain kädessä pitämällä. Ääni on erilainen, muistuttaen idänuunilintua.
Esiintyminen
Keski-Aasia, Altailta Himalajalle. Muuttolintu, joka talvehtii Etelä-Aasiassa ja Lähi-idässä. Muuttomatkoillaan voi harhautua länteen. On tavattu Suomessa.
Lisääntyminen
Katso taigauunilintu.
Ravinto
Hyönteissyöjä.
Shiroi
Shiroi on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Chiban prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin luoteisosassa Shimōsan ylängöllä. Shiroissa on 63 203 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 35,48 neliökilometriä.
Shiroin alue oli Edo-kaudella suoraan Tokugawa-bakufun hallinnassa Koganen laidunmaana. Alue oli pitkään maatalousvaltainen, ja se tunnetaan esimerkiksi omenapäärynöiden viljelystä. Siellä tuotetaan myös riisiä ja vihanneksia. Maaseutukaupunki Shiroista tehtiin vuonna 1964, minkä jälkeen se on kasvanut ja teollistunut voimakkaasti yhtenä Suur-Tokion esikaupungeista. Kaupungin alueella sijaitsee osa suuresta Chiba New Town -lähiöstä. Kaupunkioikeudet Shiroi sai vuonna 2001.
Shiroin rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluu Edo-kauden keskivaiheilla valmistunut Takita-suvun asuintalo, joka on valittu yhdeksi Japanin tärkeän kulttuuriomaisuuden kohteista. Kaupunkia palvelee Hokusō-rautateiden Hokusō-linja.
Lauri Kuusanmäki
Lauri Johannes Kuusanmäki (1894 – 8. huhtikuuta 1967 Oulu ) oli suomalainen historian lehtori, paikallishistorioiden kirjoittaja ja kansatieteilijä.
Lapinkoira
Lapinkoira voi tarkoittaa seuraavia koirarotuja:
Lauri Kuusanmäki
Kuusanmäki toimi opettajantyön ohella Yleisradion ohjelmapäällikkönä Tampereella vuosina 1929–1961. Hänestä tuli Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan kunniatohtori vuonna 1957.
Frailea
Frailea on kaktuskasvien heimoon (Cactaceae) kuuluva eteläamerikkalainen suku, jonka lajit ovat pienikokoisia ja pallomaisia, keltakukkaisia ja siemeniltään omalaatuisia. Tieteellinen nimi on johdettu henkilön nimestä Manuel Fraile, joka 1900-luvun alussa oli pitänyt yllä kaktuskokoelmaa Washingtonissa (D. C.).
Tuntomerkit
Frailea-kaktukset ovat tavallisesti monivartisia, matalakasvuisia, litistyneen pallomaisia tai lyhyen lieriömäisiä. Varren uurteet ja nystyrät ovat heikosti kehittyneitä ja piikit pieniä. Kukat sijaitsevat varren kärjessä ja ovat avoinna vain lyhyen aikaa päivällä tai eivät avaudu ollenkaan (kleistogamia eli umpisiittoisuus). Ne ovat pieniä, lyhyen suppilomaisia, väriltään keltaisia. Kukan tyviosa on tiheän huopakarvoituksen ja sukasten peittämä. Hedelmä on ohutseinäinen, kuiva ja avautuu epäsäännöllisesti tai on avautumaton. Siemenet ovat pakkaantuneet tiiviisti ja ovat usein omalaatuisesti hatun muotoisia, ja niissä on toisinaan karvamaisia ulokkeita.
Levinneisyys
Suvun levinneisyys on melko laaja Etelä-Amerikassa ja käsittää Argentiinan koillisosan, Bolivian itäosan, Kolumbian, Etelä-Brasilian, Paraguayn ja Uruguayn.
Like Kustannus
Like Kustannus Oy on vuonna 1987 perustettu kirjakustantamo. Like on yleiskustantamo, jonka vahvuuksia ovat musiikki- ja populaarikulttuurikirjat, sarjakuvat, elokuva- ja teatterikirjat, scifi ja yhteiskunnallisesti kantaa ottavat kirjat.
Historia
Like Kustannus perustettiin vuonna 1987 Vanhan kuppilassa. Kustantamo syntyi Helsingin yliopiston matemaattisten aineiden opiskelijoiden ainejärjestön Limeksen Elokuvakerhon (lyhenne Lieke) elokuvakirjahankkeesta. Alkuperäisestä nimestä Lieke jouduttiin luopumaan, koska kyseessä oli suojattu sukunimi. Perustajajäseniä olivat muun muassa Hannu Paloviita, Timo Ernamo ja Mika Siltala. Kustantamon ensimmäiset julkaisut olivat pääasiassa elokuvakäsikirjoituksia. Ensimmäinen myyntimenestys oli Ralf Königin Tappajakondomi-sarjakuva, minkä innoittamana alettiin julkaista enemmänkin koti- ja ulkomaisia sarjakuvia. Myös kaunokirjallinen julkaisutoiminta alkoi vähitellen, ja Mikael Niemen Populäärimusiikkia Vittulajänkältä nousi suurmenestykseksi. Vuonna 1994 Like perusti oman lehtensä Like-uutiset, mikä kasvatti pienkustantamon näkyvyyttä.
Frailea
Lähteet
Anderson E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9
Like Kustannus
Historia
Yhdessä Suomen rauhanpuolustajien kanssa Like alkoi julkaista yhteiskunnalliseen kirjallisuuteen keskittyvää Pystykorva-sarjaa. Kääntöpiiri-kustantamon oston jälkeen perustettiin myös yhteiskunnallista naisnäkökulmaa esiin tuova Kääntöpiiri-sarja. Vuonna 1999 Like luopui omasta kirjapainostaan.
Nykyhetket
Liken kotimaisia kirjailijoita ovat muun muassa Kyllikki Villa ja Arno Kotro sekä Kauko Röyhkä, Kikka Laitinen ja Jouni Hynynen musiikin puolelta. Sofi Oksanen siirtyi Liken leipiin loppuvuodesta 2011. Lisäksi kustantamo on julkaissut kantaa ottavia teoksia varteenotettavilta ulkomaisilta kirjailijoilta, kuten Ryszard Kapuścińskilta ja Noam Chomskylta. Käännetyistä ulkomaisten muusikkojen teoksista suurin menestys on ollut Mötley Crüe -yhtyeen raisu historiikki Törkytehdas.
Vuoden 2006 alusta lähtien Like Kustannus on toiminut itsenäisenä yhtiönä Otavan alaisuudessa. Vuonna 2013 Liken johto koostui seuraavista henkilöistä:
Eritrean historia
250px|thumb|right|Aksumin vaikutusalue Punaisen meren pohjukassa ylettyi Arabian niemimaalle ja Afrikan Sarven alueelle. Eritrea on antiikin ajoilta peräisin oleva nimi, joka tulee kreikan kielen sanasta Erythraía (Ερυθραία) ja siitä kehittyneestä latinalaisesta muodosta Erythræa.
Aksumin kuningaskunta
Muinainen Aksumin kuningaskunta sijaitsi pääosin nykyisen Eritrean alueella. Se syntyi noin sata vuotta ennen ajanlaskun alkua ja hajosi lopulta 1100-luvulla. Sen vaikutuspiiriin kuuluivat lisäksi Etiopian, Somalian, Djiboutiin ja Jemenin alueet. Se kävi vilkkaasti kauppaa Intian ja Välimeren itäosan kanssa. Sen kautta kulki Afrikasta mm. norsunluuta, kilpikonnankuoria, taljoja, mausteita, suitsukkeita, kultaa, jalokiviä ja orjia. Näistä vastikkeeksi saatiin metalleja, lasia, tekstiilejä, viiniä ja oliiviöljyä. Kuningaskunnan valta oli huipussaan kuningas Ezanan aikaan 300-luvulla, jolloin valtio kääntyi kristinuskoon. Se laajeni Punaisellemerelle ja ylettyi myös valtaosan nykyisestä Jemenistä. Aksumin kuningaskunta oli tiiviisti yhteydessä eteläisiin Arabimaihin, joissa puhuttiin samantapaisia kieliä. Aksumin kuninkaat rakennuttivat hautamuistomerkeikseen massiivisia kivipylväitä. Muinaisen Aksumin kaupungin rauniot kohoavat nykyään Pohjois-Etiopiassa lähellä Eritrean rajaa. Se oli mahtavan kuningaskunnan keskus Itä-Rooman keisarikunnan ja Persian välissä.
Islamin tulo
Aksumilla on ollut kontakti Islamiin jo profeetta Muhammedin elinaikana. ibn Hisham kertoo kuinka osa Muhammedin seuraajista, mukaan lukien hänen tyttärensä Ruqayya ja tämän aviomies Uthman ibn Affan, pakenivat Quraiš-heimon vainoa Aksumin kristityn kuninkaan Ashama ibn Abjar turviin. Pakolaiset eivät palanneet takaisin vasta kuin Mekka oli vallattu takaisin ja monet heistä jäivät Abyssiiniaan jossa asettautuivat Negashin kaupunkiin Itä - Tigrayssä. Näistä maan ensimmäisistä muslimeista kerrotaan erilaisia tarinoita kertojasta riippuen. Muslimitradition mukaan Aksumin kuningas ihastui uudesta uskosta niin, että salaa kääntyi muslimiksi Ortodoksit taas kertovat näiden pakolaisten olleen ensimmäisiä käännynnäisiä islamista kristinuskoon. Eräs tarina taas kertoo kuinka kuningas Ashama ibn Abjarin kuoltua, Muhammed oli rukoillut hänen sielunsa puolesta ja pyytänyt seuraajiaan jättämään abyssinialaiset rauhaan niin kauan kuin he eivät hyökkää muslimeja vastaan.
Punaisenmeren hallinta
Aina 700-luvulle Eritrean rannikkoa hallitsi Aksumin kuningaskunta. Tämän jälkeen Eritrea ei kuulunut Abessiiniaan vaan oli jakautuneena pieniin sheikki- ja kuningaskuntiin. Eritreaa ja koko Punaisenmeren aluetta hallitsivat monet paikalliset ja kansainväliset voimat. Osmannien sulttaani Suleymanin sotilaat saapuivat Massawaan vuonna 1557 ja korvasi paikalliset hallitsijat ja aluetta hallittiin Kairon kalifaatin maakuntana. Kun Osmanien sulttaani oli ottanut hallintaansa Kairon kalifaatin vuonna 1517 kukaan ei esittänyt vastalausetta, sillä Punaisenmeren rantojen asukkaat olivat muslimeja. Eritrea kuului Osmanien keisarikuntaan, kunnes alue siirtyi Egyptin varakuninkaan hallintaan vuonna 1865. Italian siirtomaa alueesta tuli vuonna 1885. Vuonna 1896 Italia käytti Eritreaa eräänlaisena väliportaana epäonnistuneessa yrityksessään hallita Etiopiaa. Pieni eritrealainen Hamasien kuningaskunta oli sodassa etiopialaisen Gondarin kuningaskunnan kanssa. Eritrea oli Britannian sotilashallinnon alaisuudessa Italian antauduttua toisessa maailmansodassa. Etiopian valta Eritreassa kesti vain neljä vuosikymmentä 1950 – 1991.