cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tasavalta
Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Yhdysvalloissa
Kirjassaan A Defence of the Constitutions of the United States (1787) John Adams käytti Samuel Johnsonin 1755 sanakirjassaan A Dictionary of the English Language julkaisemaa määritelmää tasavallasta. Se kuuluu: ”Hallitus on enemmän kuin yksi henkilö”. Toisaalla samassa julkaisussa ja muissa kirjoituksissaan Adams kertoi käsittävänsä Britannian tasavaltana, koska maan johtaja, vaikkakin ”kuningas”, oli velvollinen noudattamaan lainsäädäntöä: ”Jos Aristoteles, Livius ja Harrington tiesivät mitä tasavalta on, brittiläinen perustuslaki muistuttaa paljon enemmän tasavaltaa kuin keisarikuntaa. He kuvaavat tasavallan lakien hallitsemaksi, ei miesten. Jos tämä määritelmä on oikein, brittiläinen perustuslaki on enemmän tai vähemmän tasavalta, jossa kuningas toimii ensimmäisenä toimeenpanijana. Se, että tämä virka on perinnöllinen ja siihen liittyy niin runsaita ja loistavia etuisuuksia, ei estä sitä, että hallinto on tasavalta, kunhan sitä sitovat pysyvät lait, joiden laadinnassa kansa on saanut äänensä kuuluviin ja joita sillä on oikeus puolustaa.”
Proletaarien tasavalta
Seuraavan suuren muutoksen poliittisessa ajattelussa loi Karl Marx, joka väitti, että kansojen sijaan luokilla on etuja ajettavana. Hän väitti, että hallitukset edustavat hallitsevan luokan intressejä ja että vahvistuva proletariaatti kumoaisi hänen aikansa hallitukset. (Katso: Marxismi, Pariisin kommuuni).
Uusia poliittisia filosofioita seurasi taas uusien tasavaltojen synty: 1900-luvun alusta lähtien luotiin kommunistisia tasavaltoja (ainakaan nimellisesti kommunistisia monarkioita ei ollut). Niistä monet säilyivät vuosisadan verran, mutta kovenevassa jännitteessä niihin valtioihin nähden, jotka olivat suoremmin valistuksen ihanteiden perua.
Islamilainen tasavalta
Siirtomaiden vapautumisen myötä islamin poliittinen ulottuvuus sai 1900-luvun jälkipuoliskolla uuden kipinän, joka johti moniin islamilaisiin tasavaltoihin. Valistuksen ja kommunismin periaatteita saatettiin sisällyttää jossain määrin näihin tasavaltoihin, mutta aina Koraanin periaatteille alistettuina. Islamilaista tasavaltaa ei pidetä ”tasavaltalaisuuden” muotona, koska islamilaisen poliittisen ajattelun periaatteet kuten šaria eivät välttämättä johda tasavaltalaiseen hallitusmuotoon.
Taloudelliset tekijät
Kun res publica (yhteinen asia) –käsitettä on sovellettu politiikkaan, on oletuksena aina ollut, että kansalaiset osallistuvat valtion hallintoon tavalla tai toisella, ainakin niin, etteivät he ole välinpitämättömiä niiden päätösten suhteen, joita vastuussa olevat tekevät, ja että kansalaiset voivat ottaa osaa poliittiseen keskusteluun. Historioitsijat ovat usein ajatelleet, että kansalaiset ovat normaaliolosuhteiden vallitessa poliittisesti aktiivisia vain silloin, kun heillä on aikaa ja voimavaroja ylitse toimeentuloon vaaditun määrän. Toisin sanoen riittävän suuri ja vauras keskiluokka, joka ei aateliston tavoin saa poliittista vaikutteitaan monarkilta, on yksi tasavaltaisen hallitusmuodon perusedellytyksistä. Tämän valossa ei ole yllättävää, että Hansakaupungit, 1800-luvun Katalonia tai kultakauttaan elävä Alankomaat perustettiin tasavaltoina. Kaikki olivat vaurautensa huipulla, ja niissä kaikissa oli vaikutusvaltainen ja rikas keskiluokka.
Tässä näkyy selvästi myös marxismin pohjalta perustettujen tasavaltojen eriävä luonne: Karl Marx teorisoi, että proletariaatin tulisi johtaa hallitusta – niiden, joiden poliittisia mielipiteitä ei ollut kysytty, ja vielä vähemmän otettu huomioon valtioita suunniteltaessa. Marxististen tai kommunistisen tasavaltojen täytyi ratkaista seuraava ongelma: proletaareilta puuttui useimmiten mielenkiinto tai kokemus valtion suunnitteluun, vaikka he olisivat tunteneet Pääomaan tai Friedrich Engelsin kirjoitukset. Proletariaatin poliittinen osallistuminen valtion tasolla toteutui tuskin koskaan, ja nämä kommunistiset tasavallat oli useimmiten organisoitu hyvin hierarkkisesti.
Alueellinen monopoli
Maita, joihin kuuluu useita valtioita tai autonomisia valtiollisia yksiköitä, esiintyy seuraavissa muodoissa:
Paikallinen tasavalta
Tasavalta edellyttää yleisesti ottaen itsenäisyyttä, sillä vieras valta ei voi hallita kansan hallitsemaa valtiota. Tärkeä poikkeus olivat Neuvostoliiton tasavallat, joiden täytyi täyttää kolme ehtoa saavuttaakseen tasavallan statuksen: Joskus on väitetty, että Neuvostoliitto olisi ollut ylikansallinen tasavalta, sillä sen jäsenvaltiot edustivat eri kansallisuuksia.
Yhdysvaltojen osavaltioiden tulee olla liittovaltion tavoin tasavaltoja, joissa lopullinen valta on kansalla. Tämä oli välttämätöntä, sillä osavaltioiden oli tarkoitus säätää ja ylläpitää useimmat sisäiset lait, tosin sillä poikkeuksella, että liittovaltion hallituksella on yksinoikeus sille osoitettuihin maa-alueisiin. Liittovaltion perustajien tarkoitus oli antaa osavaltioiden hoitaa valtaosan sisäisestä lainsäädännöstä, mutta ajan mittaan liittovaltion valta on kasvanut sisäisen lainsäädännön suhteen. Osavaltiot haluttiin tasavalloiksi, sillä sen ajateltiin suojaavan kansalaisoikeuksia ja estävän diktatuurien tai monarkioiden syntyä. Se ilmentää myös alkuperäisten 13 itsenäisen valtion haluttomuutta yhdistyä muiden kuin tasavaltojen kanssa. Sen lisäksi tämä vaatimus varmisti, että vain tasavallat voisivat liittyä Yhdysvaltoihin.
Yhdysvaltojen tapauksessa alkuperäiset 13 brittiläistä siirtokuntaa itsenäistyivät tasavalloiksi Amerikan vallankumouksen jälkeen. Itsenäiset tasavallat muodostivat aluksi väljän konfederaation nimeltään Yhdistyneet valtiot ja muodostivat myöhemmin nykyisen Yhdysvallat vahvistamalla nykyisen Yhdys­valtojen perustus­lain. Sen myötä syntyi itsenäisten valtioiden poliittinen liitto, jossa myös liittovaltion hallitus on tasavalta. Myöhemmin liittoon tulleiden valtioiden edellytettiin myös olevan tasavaltoja. Voidaan väittää, että Yhdysvallat on ylikansallinen tasavalta, sillä muutamat sen osavaltiot kuten Texas ja Havaiji ovat olleet itsenäisiä valtioita ennen liittymistään Yhdysvaltoihin. Toisaalta kuitenkin monet osavaltiot on perustettu vasta kauan sen jälkeen, kun niihin kuuluva alue oli jo liitetty Yhdysvaltoihin ja sitä oli aluksi hallittu liittovaltion territoriona.
Ylikansallinen tasavalta
Suvereenit maat voivat omalla päätöksellään luovuttaa osan itsemääräämisoikeudestaan ylikansalliselle organisaatiolle. 1900-luvun jälkipuoliskon kuuluisin esimerkki tästä on Euroopan unioni eli EU, jolla on tasavaltalainen organisaatio. EU:n tasavaltalaisuudesta voidaan keskustella, sillä se ei ole varsinaisesti "maa". Uusien jäsenten ei tarvitse olla tasavaltoja. . Vaikka useimmat europarlamentin jäsenet ovat kristittyjä, Euroopan unionilla on maallinen hallitusmuoto. .
Brittiläinen kansainyhteisö on myös ylikansallinen tasavalta. Kansainyhteisö on tasavallan synonyymi. Englanninkielinen arvonimi Head of the Commonwealth ei sinänsä kuulu Englannin kruunulle. Ison-Britannian kuningas Charles III on tämän unionin päämies jäsenvaltioiden suostumuksen perusteella.
Esimerkkejä tasavalloista
2000-luvun alussa useimmat niistä valtiosta, jotka eivät kutsu itseään monarkioiksi, olivat tasavaltoja joko virallisen nimensä tai perustuslakinsa perusteella. Tähän on joitakin poikkeuksia: Libyan arabi-Jamahiriya, Israel, Myanmar ja Venäjän federaatio. Israel ja Venäjä ja jopa Myanmar ja Libya täyttävät silti monia tasavallan kriteereitä.
Koska termi tasavalta on itsessään niin epämääräinen, monet valtiot kokevat tarpeelliseksi lisätä nimeensä selvennyksiä siitä, millaisia tasavaltoja ne haluavat olla. Seuraavassa luettelo tällaisista määreistä ja "tasavallan" variaatioista:
Tasavalta poliittisessa yhteiskuntatieteessä
Poliittisessa teoriassa "tasavallaksi" kutsutaan sellaista valtiota, jossa hallituksen poliittinen valta riippuu yksinomaan kansan hyväksynnästä, huolimatta siitä, kuinka marginaalista se on. Tämä käytäntö johtaa kahteen problemaattiseen määritelmään. Ensimmäiseksi on olemassa valtioita, jotka ovat luonteeltaan oligarkkisia, mutta jotka eivät ole perinnöllisiä, kuten monet diktatuurit. Toiseksi on olemassa valtioita, joissa kaikki tai melkein kaikki poliittinen valta on demokraattisilla instituutioilla, mutta valtionpäämies on monarkki, kuten perustuslailliset monarkiat. Ensimmäisessä tapauksessa monet valtion ulkopuoliset ovat sitä mieltä, ettei valtiota tulisi pitää tasavaltana. Toisessa tapauksessa esiintyy aktiivisia tasavaltalaisia liikkeitä, jotka ajavat pienimpienkin monarkkisten tunnusmerkkien hävittämistä, ja ratkaisevat tämän semanttisen ongelman kutsumalla valtiota demokratiaksi.
Politiikan tutkijat pyrkivät yleensä analysoimaan todellisuutta eivätkä siitä käytettyjä nimiä: Se että kutsuuko poliittinen johtaja itseään kuninkaaksi vai presidentiksi, ja johtamaansa valtiota monarkiaksi vai tasavallaksi, ei ole olennaista, kun taas se että käyttääkö hän valtaa autokraattisesti on olennaista. Tässä mielessä poliittiset analyytikot saattavat kutsua ensimmäistä maailmansotaa viimeiseksi naulaksi monarkian arkkuun, ja tasavaltalaisuutta, oli se de facto tai de jure tai ei, välttämättömyydeksi modernille valtiolle. Itävalta-Unkarin keisarikunta ja Saksan keisarikunta molemmat lakkautettiin rauhansopimuksessa sodan jälkeen ja Venäjän keisarikunta syrjäytettiin Venäjän vallankumouksessa 1917. Myös voittajavaltioissa monarkeilta vietiin valta ja erityisoikeudet, ellei niitä ollut viety jo aikaisemmin, ja valtiot olivat enenevissä määrin valittujen päättäjin käsissä, joiden enemmistö johti hallitusta. Joka tapauksessa ensimmäisen maailmansodan jälkeinen Saksa de jure -tasavalta, kehittyi de facto -autokratiaksi 1930-lukuun mennessä: Uusi rauhansopimus toisen maailmansodan jälkeen varmisti de facto, että Saksan läntinen osa myös pysyisi tasavaltana.
Furoiinihappo
Furoiinihappo eli 2-furoiinihappo (C5H4O3) on heterosyklisiin karboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muiden orgaanisten yhdisteiden esimerkiksi lääkkeiden valmistukseen.
Valmistus ja käyttö
Furoiinihapon valmistus teollisesti perustuu furfuraalin Cannizzaro-reaktiolla vahvasti emäksisissä olosuhteissa. Reaktiossa voidaan käyttää katalyyttinä kuparin ja hopean oksidien seosta. Reaktiossa muodostuu myös sivutuotteita, minkä vuoksi furfuraalin selektiivistä hapettamista furoiinihapoksi on tutkittu, mutta teollisessa mittakaavassa sitä ei vielä ole käytössä katalyytteihin liittyvien ongelmien vuoksi. Furoiinihaposta valmistetaan monia muita orgaanisia kemikaaleja kuten lääkkeitä, hajusteita, maatalouskemikaaleja ja polymeereja. Furoiinihappokiteitä tutkitaan myös käytettäväksi epälineaarisen optiikan sovellutuksiin.
Giovanni Rizzo
Giovanni Rizzo (11. marraskuuta 1890 Montedoro – 13. marraskuuta 1980) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 22. huhtikuuta 1916 ja nimitettiin Palermon arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Lysiaksen titulaaripiispaksi 28. toukokuuta 1946. Piispaksi vihkiminen seurasi 16. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Giovanni Iacono, jota avustivat Pietro Capizzi ja Antonino Catarella.
Rizzo sai 13. tammikuuta 1949 nimityksen Rossanon arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 18. marraskuuta 1971. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Pesäpallon miesten Mestaruussarjan kausi 1949
Pesäpallon Suomen mestaruus 1949 meni Lahden Mailaveikoille, vaikka joukkue hävisikin kärkikamppailun Jyväskylän Kirille jo sarjan toisella kierroksella. Kirin kohtaloksi muodostuivat pistemenetykset Tampereen Pyrinnölle ja Kuusankosken Puhdille, nekin jo toukokuulta. Molemmat kärkijoukkueet pelasivat loppukauden puhtaasti, ja Lahden hankkima pisteen etumatka säilyi loppuun saakka. Tyvipäässä jouduttiin tekemään tarkkoja laskutoimituksia putoajien selvittämiseksi.
Sarjataulukko
Mestarijoukkue: Vilho Kokkonen (lukkari), Pertti Jantunen (sieppari)), Leo Hannula (1-vahti), Juha Broman (2-vahti), Antti Elomaa (polttaja), Eero Nurminen (3-vahti), Pertti Ahonen (2-vara), Jouko Valkki (3-vara), Taisto Lehto (koppari), Jarmo Suokas (3-vara), Tapio Laurén.
Ottelut
thumb|right|240px|Esko Salminen, SM-sarjan paras etenijä 1949
Lyöjätilasto
Kunniajuoksusta sai 2 pistettä!
Paras Etenijä: Esko Salminen, PT.
Palkinnot
E.Meilahti ja P.Paavola päätyivät samaan pistemäärään, mutta Meilahden juoksut oli lyöty useammassa ottelussa.
Mestaruussarjan parhaaksi pelaajaksi valittiin Paul Vainio.
Bob Marley
Robert Nesta ”Bob” Marley (kasteestaan 1981 alkaen Berhane Selassie; 6. helmikuuta 1945 Saint Ann, Jamaika – 11. toukokuuta 1981 Miami, Florida, Yhdysvallat) oli jamaikalainen laulaja-lauluntekijä, muusikko, rastafari-liikkeen tunnettu edustaja ja The Wailers -yhtyeen johtohahmo. Marley oli yksi jamaikalaisperäisen reggae-musiikin kehittäjistä ja sen kuuluisin esittäjä. Monet hänen tunnetuimmista lauluistaan ovat yhteiskunnallisesti kantaa ottavia, ja hänet tunnettiin myös afrikkalaisen vapautusliikkeen tukijana. Marley aloitti uransa 1960-luvulla ska-musiikilla, mutta varsinainen suosio kohtasi häntä vasta 1973 julkaistujen albumien Catch a Fire ja Burnin’ myötä. Marleyn tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”One Love”, ”No Woman, No Cry”, ”Could You Be Loved”, ”Get Up, Stand Up”, ”Exodus”, ”I Shot the Sheriff”, ”Redemption Song” ja ”Buffalo Soldier”. Marley kuoli syöpään vuonna 1981.
Lapsuus
Bob Marley syntyi vuonna 1945 Nine Milen kylässä Saint Annin kihlakunnassa Jamaikan keskiosissa. Hänet ristittiin Nesta Robertiksi. Bobin äiti oli teini-ikäinen musta maanviljelijän tytär Cedella Booker ja isä huomattavasti tätä vanhempi valkoinen englantilaissukuinen ja oman sanomansa mukaan merijalkavoimien kapteeni Norval Marley. Cedella oli raskaaksi tultuaan 16–18-vuotias ja Norval 50–60-vuotias. Pari meni naimisiin Cedellan tultua raskaaksi, mutta Norval muutti saman tien uuden komennuksensa vuoksi pääkaupunki Kingstoniin. Seuraavana vuonna syntynyt Bob jäi äitinsä ja tämän suvun kasvatettavaksi. Norval Marley kävi tapaamassa Cedellaa ja maksoi elatusmaksuja, mutta hänen sukunsa ei koskaan hyväksynyt liittoa mustan maalaistytön kanssa. Bobilla on myös sisarpuolia isänsä muista suhteista. thumb|left|Bob Marleyn lapsuuskoti Nine Milessa. Kun Bob oli viisivuotias, Norval suostutteli Bobin äidin lähettämään pojan kouluun Kingstoniin. Isä antoi kuitenkin Bobin sijaiskotiin ja katkaisi yhteydenpidon tämän äitiin, joka joutui lopulta hakemaan poikansa Kingstonista takaisin kotikyläänsä kahden vuoden poissaolon jälkeen.
Norval Marley kuoli vuonna 1955. Cedella Marley ei kantanut hänelle kaunaa, mutta Bob jäi isäänsä kohtaan katkeraksi. Samana vuonna Bobin äiti muutti Kingstoniin paremman elämän perässä ja jätti pojan isoisänsä perheen hoiviin, jota hän autteli vuohipaimenena. Vuonna 1957 Bob muutti kotiapulaisena työskentelevän äitinsä seuraksi Kingstonin pahamaineiseen Trenchtownin slummiin, joka ei tosin ollut vielä yhtä väkivaltainen kuin myöhempinä vuosina.
Nuoruus
Vuonna 1962 Bob jätti hitsaajantyöt silmätapaturman seurauksena ja siirtyi täysipainoisesti musiikkiin. Hän sai levyttää oman sävellyksensä ”Judge Not”, joka ei tosin menestynyt. Bobin äiti Cedella sai lapsen Bunny Livingstonin isän kanssa ja alkoi suunnitella muuttoa Yhdysvaltoihin. Bobin oli tarkoitus muuttaa äitinsä kanssa, mutta rahapula pakotti hänet jäämään Kingstoniin. Passia hankittaessa Bobin etunimien järjestys vaihdettiin, sillä tullivirkailija uskoi Robertin käyvän miehen nimeksi Yhdysvalloissa paremmin kuin Nesta. Cedellan muutettua Washingtoniin Bob muutti asumaan sisarpuolensa isän luokse, mutta joutui pian kodittomaksi riitauduttuaan tämän naisystävän kanssa.
Wailersin alkutaival
Marleyn ja Wailersin läpimurto tapahtui vuonna 1963. Kingstonilainen tuottaja Clement ”Coxsone” Dodd vakuuttui koelaulussa Bunny Livingstonen kirjoittamasta, nuorisoa puhuttelevasta ”Simmer Down” -kappaleesta, joten yhtye pääsi levyttämään Brentford Roadin studiolle osaavien studiomuusikoiden kanssa. Dodd myös järjesti kodittomalle Marleylle vakituisen yösijan studion takana olevasta vajasta. Downbeat-merkillä julkaistu single nousi Jamaikan listakärkeen kahdeksi kuukaudeksi, ja Wailersista tuli sound system -tiskijukkien hallitsemalla Jamaikalla hyvin suosittu. Wailers oli 1960-luvun puolivälissä nousussa olevan rude boy -katugangsterikulttuurin tunteiden tulkki, vaikka useimmat muut yhtyeet kritisoivat tätä väkivaltaista liikettä.
Läpimurron odottelua
Marley asui Delawaressa äitinsä tilavassa talossa ja teki sekalaisia töitä tehtaissa ja ravintoloissa. Hänestä oli tulossa rastafari, ja hänellä oli kristityn äitinsä kanssa uskontoaiheisia kiistoja. Marley palasi Jamaikalle, jossa uusi musiikkityyli rocksteady oli vuoden 1966 kuuman ja väkivaltaisen kesän aikana syrjäyttänyt nopeatempoisemman skan. Hän perusti muiden Wailersin jäsenten kanssa Yhdysvalloissa tienaamillaan rahoilla oman, lyhytikäiseksi jääneen levy-yhtiönsä. Marley kasvatti vähäksi aikaa pitkän rastatukan, ja hänen uskonnollinen vakaumuksensa syveni. Rita synnytti Robertille tyttären, ja perhe muutti Marleyn kotikylään Nine Mileen, jossa Marley asui vuoteen 1970 asti. Wailersin levytykset olivat suosittuja tanssipaikoissa, mutta pojat eivät osanneet markkinoida niitä radioasemille.
Wailers joutui pitämään taukoa, kun Marley vangittiin kuukaudeksi marijuanan hallussapidosta ja Bunny Livingston joutui samasta syystä vuodeksi vankilaan. Tänä aikana Marley keskittyi jalkapallon pelaamiseen, Jimi Hendrixin ja funkin kuuntelemiseen sekä vastasyntyneen poikansa hoitamiseen. Sitten Johnny Nashin ja Danny Simsin Cayman Records kiinnostui Marleyn ja Wailersin musiikista, ja kolmikko palkattiin levy-yhtiöön lauluntekijöiksi viikkopalkalla.
Vuonna 1969 Wailers äänitti kymmenen reggae-tyylistä laulua tunnetulle tuottajalle Leslie Kongille. Marley oli kehittynyt laulajana, mutta levytykset eivät myyneet hyvin, ja Marley palasi lyhyeksi aikaa Yhdysvaltoihin sekalaisiin töihin. Palattuaan Jamaikalle uusien laulujensa kanssa Marley ryhtyi tekemään yhteistyötä reggae-uranuurtaja Lee Perryn ja The Upsetters -yhtyeen kanssa. Perryn vaikutuksesta Marley uudisti laulutapansa, ja Wailers sai uudenlaisen, hitaamman ja uhkaavamman soundin. Vuoden 1969 lopun ja 1970 alun aikana Wailers äänitti useita lauluja, joista tuli yhtyeen vakiokappaleita tuleviksi vuosiksi.
Menestys Jamaikalla
Vuonna 1970 Marley vietti aikaa Ruotsissa Johnny Nashin kanssa, teki lauluja ja keikkaili. Ennen paluutaan Jamaikalle Marley ja muut Wailersit äänittivät Englannissa lauluja sikäläisille markkinoille ja yrittivät saada levytyssopimuksen. Vihdoin vuonna 1971 julkaistu Marleyn kirjoittama ”Trench Town Rock” nousi Jamaikalla listaykköseksi ja teki Marleysta kansallisesti tunnetun ja Wailersista Trenchtownin köyhien sankareita. Marley perusti vaimonsa kanssa Tuff Gong Productions -levykaupan, ja Wailers ryhtyi äänittämään ahkerasti uutta materiaalia.
Marley alkoi myös rastafarille epätyypillisesti politisoitua ja esiintyi Michael Manleyn sosialistipuolue PNP:n kiertävässä vaalikampanjassa. Marley ja Wailers palasivat Lontooseen kiertämään Johnny Nashin kanssa, mutta heidän aikaisemmin siellä levyttämänsä single ”Reggae On Broadway” ei ollut menestynyt. Nashin levy, jolle Marley oli kirjoittanut neljä laulua, oli sen sijaan noussut listaykköseksi. Nashin palattua Yhdysvaltoihin Wailers jäi Lontooseen rahattomana ja ilman työlupaa tai paluulippuja. Marley käveli Island Recordsin toimistoon ja onnistui tekemään levytyssopimuksen omistaja Chris Blackwellin kanssa, vaikka Wailersin sopimus Simsin kanssa oli yhä voimassa. Wailers sai Islandilta rahat kotimatkaan ja ryhtyi levyttämään uusia lauluja albumia varten. thumb|Catch a Fire -albumin vuoden 1974 kansi. Catch a Fire julkaistiin vuoden 1972 joulukuussa Britanniassa ja seuraavassa kuussa Yhdysvalloissa. Albumi oli ensimmäinen stereona julkaistu reggae-albumi, ja sen kevyen kitarapitoinen soundi oli uutta reggaessa, joka siihen asti oli nojannut bassoon ja rumpuihin. Levy saavutti heti kriitikkojen suosion ja myi kohtalaisesti etenkin Britanniassa. Jimmy Cliffin Kingstonin kovanaama -elokuvan (1972) ilmestymisen jälkeen jamaikalainen musiikki löi läpi myös Yhdysvalloissa ja sitä myötä Wailersinkin musiikki tuli siellä tutuksi.
Vuonna 1973 Wailers teki menestyksekkään Britannian-kiertueen. Heidän kolme vuotta aikaisemmin tekemistään studionauhoituksista oli sillä välin tehty kaikkien yllätykseksi albumi African Herbsman, joka sisälsi yhtyeen tärkeimpiä kappaleita ennen Island Recordsin aikaa.
Kotiinpaluun jälkeen Livingston ilmoitti lopettavansa konsertoinnin Jamaikan ulkopuolella. Tätä seurasi uusi levy Burnin’ (1973), jolla oli yksi Marleyn tunnetuimmista lauluista ”I Shot the Sheriff” sekä Marleyn ja Toshin yhdessä tekemä ”Get Up, Stand Up”. Levyä seurasi Yhdysvaltain-kiertue, joka teki heidät vihdoin tunnetuksi Yhdysvalloissa. Uusi Britannian-kiertue keskeytyi yhtyeen hajottua Marleyn ja Toshin riitojen säestämänä. Tosh oli kateellinen Marleyn hallitsevasta roolista yhtyeen lauluntekijänä, ja Livingstonin pehmeät teemat eivät sopineet yhteen Marleyn katkerien protestilaulujen kanssa.
Marley palasi Jamaikalle ja vietti aikansa studiossa valmistellen uutta levyään. Toshin ja Livingstonin lähdettyä Wailersista levy-yhtiö oli alkanut markkinoida Marleyta sooloartistina ja Wailersia taustayhtyeenä nimellä Bob Marley and the Wailers, vaikka Marley ilmoitti olevansa itsekin Wailer.
Kansainvälinen supertähteys
Eric Clapton levytti 1974 versionsa kappaleesta ”I Shot the Sheriff”, minkä myötä myös Marleysta tuli kansainvälisesti tunnettu. Vuonna 1975 Wailers alkoi kiertää jälleen, ja Marleyn kolmas levy Islandille julkaistiin nimellä Natty Dread, vaikka Marley oli itse tarkoittanut sille nimeksi Knotty Dread. Albumin toinen kappale oli ”No Woman, No Cry”, joka kertoo Marleyn nuoruudenkokemuksista Trenchtownissa. Marley antoi laulun ystävänsä Vincent Fordin nimiin, vaikka laulua pidetään Marleyn itsensä tekemänä. Marleylla oli tapana antaa yhtyetovereilleen ja ystävilleen nimellisen kunnian laulujensa kirjoittamisesta välttääkseen rojaltien menemisen Cayman Musicille, jonka kanssa hänen lauluntekijänsopimuksensa oli yhä voimassa. Jamaikan poliittisesti epävakaita oloja kommentoiva albumi oli suurmenestys niin Englannissa kuin Yhdysvalloissakin, vaikka Marleyn sanoitusten Haile Selassie -ylistystä ei aina ymmärrettykään.
Vuonna 1975 Marley tuotti newyorkilaisen Martha Velezin albumin, jolla tämä esitti Wailersin kappaleita. Samana vuonna Marley ja Wailers tekivät menestyksellisen kiertueen Yhdysvaltoihin ja Britanniaan.
Marleylta ilmestyi 1976 albumi Rastaman Vibration. Marley oli suosionsa huipulla, ja Rolling Stone -lehti nimesi The Wailersit ”Vuoden yhtyeeksi”. Time-lehti kirjoitti: ”Marley on Jamaikan supertähti. Hänen poliittinen vaikutuksensa vetää vertoja maan hallitukselle. Hänen uuden albuminsa Natty Dread mystisenä sankarina hänestä on jo tullut kansallinen symboli.” Bob Marleysta oli tullut myös reggaen puhemies, ja New Musical Express kirjoitti, kuinka Marley oli ottanut laimentuneiden Mick Jaggerin, Bob Dylanin ja John Lennonin paikan miehenä, jolla oli jotain sanottavaa. Soundi-lehden Mikko Montonen kirjoitti Marleyn Tukholman-konsertista: ”Odotukseni Marleyn konsertista olivat tietysti valtaisat – enempää en voisi oikeastaan keneltäkään vaatia. Ja sain mitä olin tullut hakemaan! Marley ja Wailers konserttilavalla on kokemus, jonka veroista ei ole. Heidän lähettämänsä positiiviset värähtelyt sisältävät tuskan ja ilon, heidän musiikkinsa elää ja saa elämään... Tämä on reggae-musiikkia, laulaa Marley, eikä hänen kanssaan voi totisesti olla eri mieltä, vaan tunnustaa tämän olevan oikeassa laulaessaan olevansa Herra Musiikki.”
Vuonna 1976 Jamaika oli vajonnut poliittisen väkivallan kierteeseen, ja Marley päätti järjestää joulukuussa rauhankonsertin Smile Jamaica. Sosialistinen pääministeri Michael Manley, jota Marley ja rastafarit olivat tukeneet vielä neljä vuotta aiemmin, käytti tilaisuutta hyväkseen ja järjesti vaalit vain kaksi viikkoa konsertin jälkeen. Marley ei pitänyt konsertin käyttämisestä poliittisiin tarkoituksiin ja sai myös kilpailevan puolueen JLP:n vihat niskaansa. Kaksi päivää ennen konserttia kuusi tuntemattomiksi jäänyttä asemiestä hyökkäsi Marleyn taloon ja haavoitti useita siellä oleskelleita ihmisiä. Marley sai luodin hauikseensa ja hänen vaimonsa Rita sai pienen haavan päähänsä, mutta kukaan ei kuollut. Marley esiintyi kuitenkin konsertissa 90 000 ihmisen edessä yhdessä muiden haavoittuneiden Wailersien kanssa. Konsertin jälkeen hän siirtyi turvallisuussyistä pitkäksi aikaa Bahamalle.
Vuonna 1977 Marley äänitti Lontoossa kappaleet seuraaville albumeilleen Exodus (1977) ja Kaya (1978). Hän palasi Jamaikalle suureen rauhankonserttiin ja lähti vuonna 1978 ensimmäiselle laajalle, Kaya 78 -nimiselle maailmankiertueelle, joka vei hänet Yhdysvalloista Euroopan kautta Aasiaan ja Oseaniaan. thumb|Bob Marley esiintymässä sairaudestaan huolimatta energisesti Dalymount Parkissa [[Irlanti|Irlannissa heinäkuussa 1980. ]] Marley kävi Etiopiassa vuonna 1978. Matka voimisti hänen afrikkalaista identiteettiään ja tietoisuuttaan Zimbabwen vapaustaistelusta, mikä näkyi hänen seuraavalla levyllään Survival. Levyä tehdessä Marleyn käyttäytyminen alkoi muuttua hajamieliseksi ja ajoittain väkivaltaiseksi, ja hän oli usein masentunut. Marley ja Wailers osallistuivat Bostonissa Afrikka-konserttiin, ja yhtye lähti levyn markkinointikiertueelle Yhdysvaltoihin, mutta Marleyn terveys alkoi huonontua ja hän oli jatkuvasti liian väsynyt jopa antamaan haastatteluja. Vuonna 1979 Marley erotti managerinsa Don Taylorin tämän epäonnistuttua Gabonin-kiertueen järjestelyissä kavaltaen samalla Marleylta rahaa. Sairaudestaan huolimatta Marley jatkoi yhtyeineen ahkeraa kiertelyä eri puolilla maailmaa. Zimbabwen itsenäistyttyä vuonna 1980 Marley ja Wailers esiintyivät kaaoksessa yhä olleen maan itsenäisyysjuhlissa huhtikuussa 40 000 ihmisen edessä.
Keväällä 1980 Marley julkaisi viimeiseksi jääneen albuminsa Uprising. Se oli poliittista edeltäjäänsä henkilökohtaisempi levy, ja sillä olivat muun muassa kappaleet ”Redemption Song” ja ”Could You Be Loved”. Uprisingia seurasi Marleyn uran laajin kiertue, Tuff Gong Uprising, joka ulottui kahteentoista Euroopan maahan. Marleyn terveyden jatkuvasta heikentymisestä huolimatta konsertit saattoivat kestää kolmekin tuntia.
Sairaus ja kuolema
Marley oli vioittanut isovarpaansa toistuvasti 1970-luvulla pelatessaan jalkapalloa. Kynnen alle oli tullut haava, joka ei parantunut vaan aukesi aina uudestaan. Lopulta haavaan, jossa luultavasti oli ollut luomi, kehittyi rasituksen mahdollisesti edesauttamana pahanlaatuinen melanooma, joka diagnosoitiin vuonna 1977 pitkälle edenneeksi acral-melanoomaksi. Syöpäkasvaimen vahingoittama kudos poistettiin, mutta uskonnollisista syistä Marley ei suostunut koko varpaan amputointiin, vaikka se olisi ollut tarpeen syövän pysäyttämiseksi. Syöpä levisi seuraavien vuosien aikana hitaasti Marleyn aivoihin ja sisäelimiin, ja vuonna 1980 hän sairastui niin, että joutui keskeyttämään Yhdysvaltain-konserttikiertueensa. Hän kokeili raskaita kemoterapiahoitoja Yhdysvalloissa, mutta hänen tilansa jatkoi heikkenemistään. Kuolemaisillaan oleva Marley lensi Saksaan tohtori Isselsin holistisiin, kokeileviin ja kiisteltyihin hoitoihin ja alkoikin voida paremmin. Muutaman kuukauden kuluttua hänen vointinsa kuitenkin taas heikkeni, ja hoidot lopetettiin.
Marley kuoli paluumatkallaan Jamaikalle 11. toukokuuta 1981 miamilaisessa Cedars of Lebanon Hospital -sairaalassa 36-vuotiaana. Hän sai valtiolliset hautajaiset, ja hänet haudattiin kitaran, jalkapallon, marijuanan nupun, sormuksensa ja Raamatun kanssa. Hautajaiset noudattivat Etiopian ortodoksisen kirkon liturgiaa, mutta myös Twelve Tribes of Israel -rastafarit osallistuivat hautajaisiin. Jamaikan hallitus oli saman vuoden alussa antanut Marleylle Order of Merit -kunniamerkin.
Kuoleman jälkeen
Marley ei tehnyt testamenttia. Hänen 30 miljoonan dollarin omaisuutensa annettiin Rita Marleylle, mistä seurasi pitkä oikeustaistelu, kun sekä Marleyn kustantaja että hänen lapsensa pyrkivät saamaan osansa perinnöstä. Wailersit menettivät Marleyn kuoleman myötä kokonaan tulonsa, sillä heillä ei ollut minkäänlaista sopimusta Marleyn kanssa. He saivat kuitenkin kertakorvauksen osuutena Marleyn perinnöstä.
Marley on yhä muistettu ja arvostettu ympäri maailmaa ja etenkin Jamaikalla ja Afrikassa paitsi muusikkona, myös profeettana ja henkisenä opettajana. Afrikassa hänet muistetaan lisäksi sorrettujen sankarina ja vapaustaistelijana, mistä hänelle myönnettiin vuonna 1978 afrikkalaisten aloitteesta Yhdistyneiden kansakuntien Kolmannen maailman rauhanmitali.
Lauluntekijänä
Marley tunnetaan ennen kaikkea poliittisista protestilauluistaan, mutta hän kirjoitti myös rakkauslauluja ja tanssittavaa musiikkia. Hänen protestilaulujensa sävy vaihteli henkisestä aggressiiviseen. Niiden pääteema oli Babylonin eli valkoisen sortokulttuurin kumoaminen sekä orjuuden, äärimmäisen köyhyyden ja kärsivien hyväksikäytön lopettaminen. Marleyn tunnetuimpia protestilauluja ovat esimerkiksi ”Get Up, Stand Up”, ”Revolution”, ”Zimbabwe”, ”Them Belly Full (But We Hungry)”, ”Redemption Song”, ”Chant Down Babylon” ja ”Burnin’ and Lootin’”. Hänen tunnetuimpia rakkauslaulujaan ovat muun muassa ”No Woman, No Cry”, ”Is This Love?”, ”Stir it Up” ja ”Could You Be Loved?”.
Marley kirjoitti sanoituksensa useimmiten selkeällä jamaikanenglannilla, jota ymmärsivät muutkin kuin rastafarit. Haastatteluissaan hän kuitenkin käytti usein rastakieltä, sanaleikkejä ja rastamystiikkaa. Sanoituksiaan hän harvoin selitti jälkikäteen, vaan antoi niiden puhua puolestaan.
Alkuaikoina Marleyn laulut syntyivät ryhmätyönä, mutta vuoden 1972 jälkeen hän teki laulunsa yleensä itsenäisesti. Soolouraansa mennessä hän oli kerännyt itselleen suuren varaston ajatuksia, sanontoja ja Raamatun sitaatteja sekä löytänyt omat teemansa ja tekniikkansa. Hänen sanoituksensa heijastavat sitä jamaikalaista mystiikkaa ja käsitystä yliluonnollisen tavallisuudesta, jonka parissa hän kasvoi koko ikänsä.
Tehdessään laulua Marley teki usein sanoitusta ja säveltä samanaikaisesti, minkä ansiosta hänen laulujensa sanat ja sävel nivoutuvat niin kiinteästi yhteen. Vaikka Marleyn sanoitukset ovat hyvin henkilökohtaisia, hänen elämäntapansa oli yhteisöllinen. Hän teki laulujaan usein studiossa, jossa oli samanaikaisesti muitakin ihmisiä, ja hän otti joskus lauluihinsa heiltä kuulemiaan ajatuksia.
Elämäntavat
Vaikka Marley poltti lakkaamatta marijuanaa, hän eli terveystietoista ja kurinalaista elämää. Hän oli intohimoinen jalkapallon harrastaja ja teki pitkiä juoksulenkkejä jopa kiertueidensa aikana. Hän nousi yleensä auringonnousun aikaan ja tarkkaili ruokavaliotaan, kuten rastafarit yleensäkin. Marleyn ruokavalioon kuuluivat etenkin hedelmät, kasvikset, pavut, riisi, maito ja kala, mutta lihaa hän ei normaalisti syönyt. Ulkomaankiertueet olivatkin Wailersille usein kärsimystä, kun he joutuivat tyytymään vieraaseen ja heikkolaatuiseen ruokaan. Vuoden 1975 Amerikan-kiertueella yhtyeellä oli jo oma kokki mukanaan, ja paikalliset jamaikalaissiirtolaiset kantoivat tuoretta ruokaa ja marijuanaa pukuhuoneeseen.
Perhe
Bob ja Rita Marley olivat naimisissa nuoruudestaan Bobin kuolemaan saakka. Heidän suhteensa oli kuitenkin huonontunut jo 1970-luvun alkuun mennessä: he pettivät toisiaan, Bob vietti aikansa rastaystäviensä kanssa, ja pariskunta tappeli keskenään väkivaltaisesti. Avioitumistaan katunut Bob rakensi myös mielellään myyttiä siitä, kuinka hänen avioliittonsa Ritan kanssa oli ollut mustan magian seurausta.
Marleyllä oli avoimesti lukuisia tyttöystäviä koko elämänsä ja avioliittonsa ajan, ja hänellä on vähintään 12 lasta yhdeksän eri naisen kanssa. Marleyn kuollessa hänellä oli oikeusistuimissa meneillään yhteensä 23 isyysjuttua. Yksi hänen lastensa äideistä oli jamaikalainen Miss Maailma Cindy Breakspeare. Lapsista Ziggy, Stephen, Julian, Ky-Mani ja Damian ovat luoneet omaa uraa muusikkoina, sekä Cedella näyttelijänä.
Uskonto
Nuoruudessaan Marley kuului mustien jamaikalaisten kirkkoon, jossa hän oppi hymnejä ja gospellauluja, ja jonka opetukset kuuluivatkin hänen ensimmäisissä lauluissaan. Marleyn maailmankuvaan sekoittui nuorena myös afrikkalaisten uskomusjärjestelmien yliluonnollisuutta sekä lopulta rastafarismin opetukset nuorelle miehelle.
Marley oli 1960-luvulta lähtien harras rastafari-uskonnon harjoittaja. Hän sai ensikosketuksensa rastafarismiin muutettuaan Trenchtowniin äitinsä kanssa 1950-luvun lopulla, minkä jälkeen hänen rastatietoisuutensa vähitellen kasvoi. Marley kertoi aluksi vierastaneensa Trenchtownin rastafarien rummutusta ja afrikkalaista energiaa. Vuonna 1966 Marleyn vaimo Rita tuli rastauskoon Etiopian keisarin, rastojen jumalakseen kohottaman Haile Selassien Jamaikan-vierailun seurauksena samaan aikaan, kun Bob itse asui Yhdysvalloissa. Marleyn ensimmäinen rastahenkinen levytys oli vuonna 1968 äänitetty ”Selassie is the Chapel”. Tärkeimmät rastafarioppinsa nuori Marley sai Joe Higgsiltä.
Marley kuului vuonna 1968 perustettuun Twelve Tribes of Israel -rastaseurakuntaan ja tuki sitä rahallisesti. Liittyessään seurakuntaan Marleylle annettiin heimonimekseen Joosef, ”hän, joka johtaa kansansa vapauteen”. Marley puhui uskostaan, Raamatusta ja Haile Selassien jumaluudesta toistuvasti haastatteluissaan. Haile Selassien kuolema vuonna 1975 hämmensi rastafareja, mutta ei lopettanut Marleyn uskoa Selassieen. Vuonna 1977 Marley sai Haile Selassien pojanpojalta keisarille kuuluneen Juudan leijona -sormuksen, josta tuli Marleyn tärkein esine, jota hän piti sen jälkeen sormessaan päivittäin elämänsä loppuun asti. Jamaikan rastafarien parissa Marleyhin suhtauduttiin hänen kuolemansakin aikaan kuitenkin ristiriitaisesti: jotkut rastavanhimmat arvostelivat häntä ryhtymisestä valkoisten viihdyttäjäksi, rahan tekemisestä Rastafarin nimellä ja saksalaiseen hoitoon turvautumisesta jamaikalaisen sijaan.
Yhteiskunnallinen toiminta
Marley oli poliittisesti tiedostava, ja hän tuki 1970-luvun alussa sosialisti Michael Manleyn PNP-puoluetta sekä arvosti mustaa nationalistia Marcus Garveyta ja yhdysvaltalaista vasemmistoaktivistia Angela Davisia. Marley lahjoitti paljon rahaa hyväntekeväisyyteen Jamaikalla: 1970-luvun lopulla hän avusti säännöllisesti noin 4 000 ihmistä.
Scooby-Doo ja saaren zombiet
Juoni
Elokuva alkaa takaa-ajolla, kun Mysteeri Oy:tä jahtaa vihreä peikkomainen hirviö. Shaggyn onnekkaan onnettomuuden myötä ryhmä saa napattua hirviön. Alku olikin kuitenkin Daphnen kertoma tarinan omassa televisio-ohjelmassaan. Vuosien ajan he olivat paljastaneet valeaaveita ja hirviöitä poistamalla heidän naamionsa. Nyt he olivat menneet omille teilleen. Daphne ja Fred perustivat oman televisiosarjan. Velma avasi pääasiassa mysteerikirjoja sisältävän kirjakaupan, kun taas Scooby-Doo ja Shaggy ovat kiertäneet työpaikoista toiseen saamatta itselleen pysyvää työtä. Fred päättää kuitenkin, että Daphnen televisiosarjan seuraavassa jaksossa pitäisi olla oikean aaveen jäljittäminen ja kokoaa vanhan jengin takaisin yhteen matkatakseen Louisianaan, jossa he tapaavat entisajan tapaan naamioituneita aaveita ja hirviöitä.
Iin kirkko
Iin kirkko on Iin evankelisluterilaisen seurakunnan kirkko. Iin seurakunta on kolmanneksi vanhin seurakunta Pohjois-Pohjanmaalla. Se on perustettu noin vuonna 1340. Ensimmäistä kirkkoa alettiin rakentaa heti seurakunnan perustamisen aikoihin ja se valmistui vuonna 1374. Kirkkorakennuksia on vuosisatojen saatossa ollut monia, mutta ne ovat tuhoutuneet ryöstelyjen, sotien ja tulipalojen johdosta. Nykyistä kirkkoa edeltänyt vuonna 1694 rakennettu Pyhän Laurentiuksen kirkko paloi salaman sytyttämänä 23. elokuuta 1942. Nykyistä kirkkoa alettiin suunnitella heti tulipalon jälkeen, mutta rakentamaan päästiin sotien vuoksi vasta vuonna 1949. Kirkon viereen on haudattu sodissa kaatuneet iiläiset sankarivainajat. Vuoden 1955 kesällä paljastettiin sankarihautojen vieressä kaatuneiden muistomerkki. Iin Haminassa, kirkon vieressä sijaitsee vuonna 1970 valmistunut seurakuntatalo. Iin seurakunnalla on hautausmaat Kruununsaaressa sekä Väli-Olhavassa, jossa sijaitsee myös seurakuntatalo. Nykyinen kirkko sijaitsee Iin Haminassa. Muodoltaan kirkko on edellisen kirkon muotoinen kivinen matalaseinäinen pitkäkirkko, jossa on erillinen kellotapuli. Kirkossa on istumapaikkoja noin 500. Kirkon ovat suunnitelleet arkkitehdit Gustav Strandberg ja Aarne Hytönen. Rakennus vihittiin kirkoksi kesäkuussa 1950. Kirkon alttaritaulun on maalannut taiteilija Eero Nelimarkka.
Kärry
thumb|250px|[[Kapearaiteinen|Kapearaiteinen työntökärry 1550-luvulta.]] Kärry tai joskus kärryt on kuljetukseen tarkoitettu pyörillä varustettu väline. Sen erikoistapauksia ovat:
Meckelin oireyhtymä
Meckelin oireyhtymä on autosomissa peittyvästi periytyvä geneettinen sairaus, joka johtaa yleensä kuolleena syntymiseen tai hyvin varhaiseen menehtymiseen pian syntymän jälkeen.
Meckelin oireyhtymä aiheuttaa poikkeavuuksia munuaisissa, maksassa ja aivoissa. Yleensä sikiöllä on ylimääräinen sormi tai varvas.
Meckelin oireyhtymä luetaan osaksi suomalaista tautiperintöä. Se todetaan Suomessa vuosittain noin 5–7 sikiöllä, ja esiintyvyys on luokkaa 1/15 000. Useimmissa muissa populaatioissa syndrooma on selvästi harvinaisempi.
Harald Lundqvist
Harald Lundqvist on ruotsalainen puuseppä, joka keksi kuuluisan puuhyllyjärjestelmän, joka tunnetaan Suomessa nimellä Lundia. Lundqvist perusti ensimmäisen huonekaluveistämönsä vuonna 1939. Lundqvist nikkaroi verstaassaan hyllyjärjestelmän, joka osoittautui tukevaksi ja kestäväksi, jonka lisäksi se oli muunneltava ja helposti kasattava. Yhdeksän vuotta myöhemmin hän patentoi puuhyllyjärjestelmänsä, jota valmistettiin 1940-luvulta alkaen lisenssillä yli 30 maassa, aluksi yritysten varastohyllyiksi ja 1960-luvulta alkaen yhä enemmän kotikäyttöön.
Jurupa Valley
Jurupa Valley on kaupunki Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Alueen väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 95 005. Kaupunki on osa Riversiden piirikuntaa.
Kaupunki perustettiin 1. heinäkuuta 2011 kansanäänestyksen jälkeen.
Sisko (nimi)
Sisko on suomalainen naisen etunimi. Nimi johtuu lähisukulaisuutta merkitsevästä sanasta sisko eli sisar, joka on tullut käyttöön myös etunimenä samaan tapaan kuin Veli esiintyy miehen etunimenä. Siskon nimipäivä on 26. marraskuuta.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Sisko on Suomessa annettu 30 018 henkilölle.
Dulwich College
thumb|Pääsisäänkäynti. Dulwich College on itsenäinen poikakoulu Dulwichissa Kaakkois-Lontoon lähiössä, Isossa-Britanniassa. Näyttelijä Edward Alleyn perusti sen vuonna 1619. Ernest Shackleton kävi siellä koulun.
Nykyisin koulussa on noin 1500 oppilasta, joista 120 asuu sen asuntolassa. Kouluun otetaan oppilaita pääsykokeiden perusteella, joita järjestetään 7-, 11-, 13-, ja 16-vuotiaille.
Mohamed Hossain Milzer
Mohamed Hossain Milzer (s. 11. helmikuuta 1967) on bangladeshilainen juoksija, joka edusti maataan vuoden 1988 kesäolympialaisissa Etelä-Korean Soulissa. Hän kilpaili 400 metrin ja 800 metrin juoksuissa sekä 4×100 metrin viestissä
The Economist
The Economist on viikoittain ilmestyvä arvostettu talouteen ja kansainvälisiin asioihin keskittyvä englanninkielinen aikakauslehti, jota julkaistaan Lontoosta. Lehden perusti James Wilson vuonna 1843. Kesällä 2007 lehden levikki oli yli 1,2 miljoonaa kappaletta viikossa, josta suurin piirtein puolet myytiin Pohjois-Amerikassa. Lehden etuna on koettu olevan sen sisällön, joka kattaa Britannian lisäksi myös muut maat. Sen aihepiiriin kuuluvat niin ajankohtaiset uutiset, talouselämä, politiikka kuin tiede ja taidekin. Lehti on suunnattu erityisesti korkeakoulutetuille henkilöille sekä yritysmaailman ja hallitusten päätöksentekijöille.
Poliittisesti lehti edustaa liberaalia poliittista keskustaa. Lehti määrittelee linjansa radikaaliksi keskustalaisuudeksi. Se on ottanut vaihtelevasti kantaa oikeiston ja vasemmiston ehdokkaiden puolesta Britannian ja Yhdysvaltojen vaaleissa. Julkaisu sai ensimmäisen naispäätoimittajansa alkuvuodesta 2015, kun Zanny Minton Beddoes aloitti uutena päätoimittajana. Hän korvasi päätoimittajana John Micklethwaitin, joka toimi tehtävässä yhdeksän vuoden ajan.
Historia
Vuonna 1843 lehden perustanut James Wilson valitsi nimen The Economist (”taloustieteilijä”), koska hänen mielestään kaikki lehden väitteet pitää testata tosiasioita vastaan. Lehden syntyyn vaikutti kuuluisa kiista viljalaeista (”Corn Laws”), joiden vastustamiseen lehti alkuvaiheessa keskittyi. The Economist alkoi kertomaan laajemmin politiikasta vasta Wilsonin vävypojan Walter Bagehotin toimiessa lehden päätoimittajana 1860- ja 1870-luvuilla.
The Economistista kehittyi arvovaltainen lehti sir Walter Laytonin toimiessa lehden päätoimittajana vuosina 1922-38. Vuoteen 1938 jo puolet lehden lukijoista tuli Britannian ulkopuolelta. Laytonin seuraaja Geoffrey Crowther painotti lisää talouteen ja ulkomaihin (erityisesti Yhdysvaltoihin) liittyvää uutisointia. Tämä lisäsi lehden suosiota Yhdysvalloissa. Nykyään yli puolet lehden lukijoista on yhdysvaltalaisia.
Lehti
The Economist on tullut tunnetuksi Big Mac -indeksistään, jolla mitataan kansalaisten ostovoimaa vertaamalla McDonald'sin myymien Big Macien hintoja eri maissa. Tammikuusta 2004 alkaen lehti alkoi julkaista samaan ideaan perustuvaa Starbucks-kahvilaketjun latte-indeksiä.
Konserni
The Economist on osa The Economist Groupia, jonka muita julkaisuja ovat Euroopan unionin hallintoasioihin keskittyvä European Voice sekä Washingtonin tapahtumiin keskittyvä Roll Call. Myös tutkimus- ja analyysiyritys The Economist Intelligence Unit (EIU) kuuluu samaan ryhmään.
Laatu
The Economistia on pitkään pidetty yhtenä laadukkaimmista yhteiskunnallisista aikakauslehdistä.
Virheettömyys
The Economistissa on erittäin vähän oikaisuja, koska siinä työskentelee ”suomalaisen paikallislehden toimituksen” kokoinen faktantarkastajaosasto. Toimituksessa kerrotaan vallitsevan toverillisen kilpailuhengen, jossa toimittajat yrittävät kirjoittaa niin virheetöntä tekstiä, että tarkastajille ei jäisi mitään löydettävää, ja tarkastajat yrittävät kilpaa löytää toimittajien virheettömistä teksteistä virheitä.
Lehden poliittinen linja
Aiempi päätoimittaja Bill Emmot kirjoitti, että lehden filosofia on aina ollut liberaali, ei konservatiivinen, ja että siksi lehti vastustaa Britanniankin monarkiaa ja kannattaa demokratiaa ja vastustaa etuoikeuksia.
The Economist katsoo kuuluvansa äärimmäiseen keskustaan ja olevansa etuoikeuksien, pöyhkeilyn ja ennustettavuuden vihollinen. Alusta asti lehti on vastustanut orjuutta ja kuolemantuomioita ja kannattanut vapaakauppaa, kolonialismin lopettamista ja vankilauudistusta, nyttemmin myös homoavioliittoja ja aseenkanto-oikeuden rajoituksia.
Lehteä syytetään toisinaan sosialismista, koska se mm. vastustaa tuloeroja. Lehti on pitkään vaatinut julkisten koulutus- ja terveysmenojen lisäämistä sekä tukenut elvyttämistä taantumissa, jopa pelastuspaketteja. Toisinaan se on ottanut keynesiläisiä kantoja, useammin melko talousliberaaleja. Lehti kannattaa taloudellista liberalismia.
Homoavioliittoja lehti kannatti jo vuonna 1996, ja se kannattaa myös huumeiden vapauttamista vähiten huonona ratkaisuna sekä progressiivista verotusta ja arvostelee Yhdysvaltain verotusta. Lehti vastustaa lasten fyysista kuritusta.
The Economist kannattaa vapaata maahanmuuttoa ja liikkuvuutta sekä maahanmuuttajien armahdusta ja on julkaissut Jumalan "kuolinilmoituksen". Lehti on pitkään kannattanut aseenkanto-oikeuden rajoituksia ja se myös kannattaa prostituution laillistamista.
Vaaleista ja johtajista
Brittivaaleissa vuonna 2005 The Economist kannatti työväenpuoluetta, vuonna 2010 konservatiiveja.
Yhdysvaltojen presidentinvaaleissa vuonna 2004 lehti kannatti demokraattien John Kerryä pienempänä pahana George W. Bushia vastaan. Vuoden 2008 vaaleissa lehti ylisti Barack Obamaa ja vaati vaaliaaton lehden kannessa ja pääkirjoituksessa Obamaa presidentiksi. 2020 presidentinvaaleissa lehti tuki ehdokas Joe Bideniä ja syytti presidentti Donald Trumpia Yhdysvaltain kansakunnan jakamisesta entistä enemmän erilleen toisistaan.
The Economist syyttää usein ihmisiä ja maita korruptiosta tai epärehellisyydestä. Viime vuosina se on kritisoinut Maailmanpankin entistä pääjohtajaa Paul Wolfowitzia, Italian pääministeri Silvio Berlusconia (joka vastasi kutsumalla lehteä ”E-kommunistiksi”, ”The Ecommunist”) ; Kongon Laurent-Désiré Kabilaa, Zimbabwen Robert Mugabea ja Argentinan Cristina Fernández de Kirchneriä sekä vaatinut Yhdysvaltain puolustusministeri Donald Rumsfeldin eroa Abu Ghraibin vankilan kidutusskandaalin vuoksi. Lehti kannatti aluksi hyökkäystä Irakiin vuonna 2003, mutta kääntyi pian sen toteutuksen jyrkäksi arvostelijaksi ja syytti operaatiota "tunaroiduksi alusta asti" ja George W. Bushin hallintoa "lähes rikollisesta välinpitämättömyydestä" asiassa.
Sensuuri
Autoritaariset maat ovat usein sensuroineet The Economist -lehdestä näitä maita kritisoivia artikkeleita. Esimerkiksi Singaporen hallituspuolue on haastanut lehden monesti singaporelaiseen oikeusistuimeen herjaamisesta.
Iran kielsi lehden myynnin vuonna 2006.
Lehden Intian-numeroita on viivytetty, kun niissä kuvattu Kashmirin kartta. Intian viranomaiset ovat leimanneet karttoihin tekstin ”ei tunnustettu”.
Zimbabwen presidentti Robert Mugaben hallitus vangitutti The Economist -lehden kirjeenvaihtaja Andrew Meldrumin vuonna 2002 ”valheiden julkaisusta”. Meldrum oli raportoinut väitteistä, jonka mukaan Mugaben kannattajat olisivat tappaneet opposition kannattajana pidetyn naisen. Meldrumia uhkasi kahden vuoden vankeus. Tieto osoittautui vääräksi, mutta Meldrum vapautettiin ja karkotettiin.
Arvostelua
Newsweekin entinen päätoimittaja Jon Meacham on moittinut The Economist -lehteä liiasta keskittymisestä analyysiin alkuperäisuutisten tuottamisen sijaan. Meacham myöntää silti olevansa lehden ”fani”.
Tesla (yksikkö)
Tesla (tunnus T) on SI-järjestelmän magneettivuon tiheyden yksikkö. Yksi tesla on magneettivuon tiheys, joka muodostuu weberin magneettivuon kulkiessa neliömetrin pinta-alan läpi. Tesla voidaan muuntaa muiksi yksiköiksi:
.
Yksikkö on nimetty Nikola Teslan mukaan.
Joskus käytetään magneettivuon tiheyden yksikkönä myös cgs-järjestelmään perustuvaa gaussia (tunnus G tai Gs), joka ei ole SI-yksikkö. Teslan ja gaussin välinen suhde voidaan ilmaista muodossa
Esimerkkejä
Seuraavat esimerkit on listattu kasvavan magneettikentän voimakkuuden mukaan.
Essi Sainio
Essi Katriina Sainio (s. 9. syyskuuta 1986 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija, joka edusti urallaan pisimpään Helsingin Jalkapalloklubia. Sainio pelasi myös muun muassa saksalaisessa Turbine Potsdamissa, jossa hän voitti ensimmäisenä suomalaisena naisten Bundesliigan mestaruuden vuonna 2009. Naisten maajoukkueessa Sainio pelasi (2006–2022) yhteensä 58 maaottelua, joista viimeiseksi jäi EM-kisojen 2022 alkulohkon päätösottelu Suomi–Saksa (0–3). Sainio pelasi urallaan enimmäkseen keskikentällä mutta pystyi pelaamaan usealla eri paikalla.