cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kleomenes III
Kleomenes III (, ; k. 219 eaa.) oli Spartan kuningas vuosina 235–222 eaa. Hän kuului agiadien hallitsijasukuun, ja hänen isänsä oli kuningas Leonidas II.
Kun Kleomenes pääsi valtaan, jatkoi hän Agis IV:n aloittamia uudistuksia. Spartan sisäinen oppositio tukahdutettiin vallankaappauksella vuonna 227 eaa. Kleomenes syrjäytti hallitsijakumppaninsa Arkhidamos V:n ja asetti hänen tilalleen veljensä Eukleidaksen. Kleomenes jakoi uudelleen viljelysmaat 4000 palstaan. Maat jaettiin kansalaisten ja perioikkien kesken. Kleomenes järjesti myös uudelleen armeijan makedonialaiseen tyyliin ja kukisti Akhaian liiton johtajan Aratoksen taistelussa. Sparta sai myös rahallista avustusta Egyptin Ptolemaios III:a.
Uuden armeijansa ansiosta Kleomenes valtasi ja sai valtaansa Arkadian, Argoksen ja Korintin. Akhaian liitto kutsui nyt avuksi Makedonian kuninkaan Antigonos III Dosonin. Ptolemaios veti myös samalla pois avustuksensa. Vuosina 223 ja 224 eaa., Kleomenes kärsi tappioita vihollisiaan vastaan, ja Sparta menetti valtaamansa alueet. Hädissään Kleomenes antoi helootin ostaa itsensä vapaaksi ja käytti rahat pestatakseen palkkasotilaita. Vuonna 222 eaa. Kleomenes kohtasi miestä käsittäneen makedonialaisen armeijan Sellasian taistelussa. Kleomeneksen armeija koostui :a spartalaisesta ja palkkasotilaasta. Vaikka Kleomenes valitsikin taistelupaikan huolellisesti, ei taistelun lopputuloksesta ollut epäilystä. Plutarkhoksen mukaan taisteluun osaa ottaneista spartalaisesta vain 200 selvisi hengissä. Taistelun jälkeen Kleomenes syrjäytettiin, ja hän kuoli maanpaossa Egyptissä vuonna 219 eaa.
Afrikan perinteiset uskonnot
pienois|Afrikan uskonnot nykyisin. Punaisella viivoituksella alueet, joissa perinteiset uskonnot ovat eniten voimissaan. {{legend|darkviolet|[[kristinusko}} {{legend|#22CC22|islam}} {{legend|darkorange|hindulaisuus}} {{legend|#FF0077|perinteiset uskonnot}}]] Afrikan perinteiset uskonnot ovat Saharan eteläpuolisen Afrikan eli niin sanotun ”mustan Afrikan” kansojen alkuperäisiä uskontoja. Niihin ei lueta ulkopuolelta tulleita uskontoja kuten kristinuskoa ja islamia.
Afrikan laajuudesta ja etnisestä monimuotoisuudesta johtuen uskontoja siellä on paljon. Maanosan poliittisesta hajaannuksesta ja kansojen liikehdinnästä johtuen siellä ei ole kehittynyt yhtenäistä uskomusjärjestelmää, vaan ihmiset ovat säilyttäneet perinnäistapansa. Afrikkalaisten uskontojen maailmankuvassa ja rituaaleissa on kuitenkin monia yhteisiä piirteitä, sillä Afrikan eri alueilla on ollut jo kauan kulttuurisia yhteyksiä. Tämän vuoksi alueen perinteisistä uskonnoista voidaan tehdä tiettyjä yleistyksiä.
Jumalat ja voimat
Afrikkalaisissa myyteissä kerrotaan, kuinka luojajumala vetäytyi syrjään maailman luomisen jälkeen, eikä hän enää juurikaan vaikuta ihmisten elämässä. Monissa afrikkalaisissa uskonnoissa tätä ylijumalaa ei myöskään palvota, vaan rukoukset, pyynnöt ja uhraukset osoitetaan alemmille jumaluuksille, jotka ovat ihmisten maailman ja pyhän maailman välisiä viestinviejiä. Nigeriassa nämä ylijumalan alaiset jumalat ovat nimeltään orishoja. Vasta kun alemmat jumalat eivät auta, voidaan joissain uskonnoissa turvautua itse ylijumalaan.
Mana eli elinvoima on persoonaton voima, joka vaikuttaa kaikessa mikä on olemassa.
Kuolema ja esi-isät
Kuolema on merkittävä teema afrikkalaisessa ajattelussa, mutta yksityisen ihmisen selviytymisellä ei ole opillisesti kovin suurta merkitystä. Esi-isiä kuitenkin kunnioitetaan yhteisön hyvinvoinnin ja olemassaolon turvan takaamiseksi.
Esi-isät toimivat afrikkalaisille välittäjinä, jotka tarjoavat yhteyden henkien apuun ja voimiin. Esi-isiä ei tule jokaisesta vainajasta, vaan vain erityisen moraalisen ja merkittävän elämän eläneistä. Esi-isät rankaisevat moraalitonta elämää eläviä aiheuttamalla näille sairauksia ja onnettomuuksia, kunnes nämä tekevät parannuksen. Tämän vuoksi afrikkalaiset uskovat, että sairauksissa on kyse yhtä paljon moraalisista syistä kuin biologisistakin.
Asiantuntijat
pienois|Eteläafrikkalainen poppamies lukemassa luista. Afrikkalaisia uskonnollisia asiantuntijoita ovat papit, profeetat, ennustajat ja parantajat. Sairauksille nähdään uskonnolliset syyt. Meedio on usein sairautensa voittanut ihminen, joka majailee pyhäkön läheisyydessä ja toimii jumalan puhetorvena. Kuninkaallisilla on usein papillisia tehtäviä.
Noidat ovat ihmisiä, joilla uskotaan olevan jopa enemmän välittäjän kykyjä kuin esi-isillä tai jumaluuksilla. Noitia pidetään vaarallisina, ja heitä on kontrolloitava esimerkiksi rituaalisten naamiaisten avulla, kuten jorubat tekevät. Epäonnen uskotaan kautta Afrikan johtuvan noituudesta. Noitien aiheuttamia haittoja torjuvat poppamiehet ja divinoijat esimerkiksi lääkkeiden, amulettien ja manaamisen avulla.
Rituaalit ja riitit
Väkevin rituaali on uhri, yleensä kotieläimen uhraaminen. Uhrieläimen veri edustaa usein eläimen elinvoimaa, joten sillä on valta suojella pahoilta voimilta. Uhraamalla edistetään haluttuja ja hyviä asioita, parannetaan sairauksia tai sovitetaan pahoja tekoja. Uhrit myös edustavat elämän jatkuvuutta ja maailmojen välistä voimaa.
Fetissit ovat pienoispatsaita, joiden katsotaan olevan hengellisten välittäjien ruumiillistumia.
pienois|Kongolaisia naamareita. Naamarit kuuluvat tärkeänä osana monien afrikkalaisten uskontojen rituaaleihin. Naamarit edustavat usein esi-isiä, kulttuurisia sankareita, jumalia tai kosmista järjestystä. Naamareilla ja vartalomaalauksilla esitetään väliaikaista ja rituaalista hengen läsnäoloa ihmisessä. Päähineiden ja naamioiden kautta voivat näyttäytyä myös kuolleiden henget ja erilaiset luovat voimat.
Transsin kautta papit voivat ottaa yhteyden jumaluuteen, joka ottaa heidät valtaansa transsin aikana. Transsi on yleistä esimerkiksi voodoossa.
Musiikki on afrikkalaisessa rituaalielämässä tärkeää, sillä henkien maailman uskotaan yleisesti olevan erityisen vastaanottavainen ihmisten musiikille. Myös tanssi on tärkeä osa riittejä ja uskonnollisia juhlia.
Divinaatiorituaalit ovat keskeisiä afrikkalaisissa uskonnoissa. Diviaatiossa ennustajat lukevat jumaluuksien tahtoa erilaisista merkeistä.
Myytit
Afrikkalaiset välittävät mytologiaansa rituaalien kautta. Afrikkalaiset myytit kuvaavat maailmankaikkeuden usein antropomorfisesti, eli ihmiskeho on mikrokosmos, jossa ovat samat alkuelementit ja perusvoimat kuin maailmankaikkeudessakin. Elämää selittävät ja siihen vaikuttavat henget ja jumaluudet käsitetään ihmismäisin termein.
Monet afrikkalaiset myytit ilmaisevat alkuperäistä järjestystä, joka häiriintyi luomisprosessin aikakana. Tämä selittää kuoleman ja sekasorron läsnäolon maailmassa. Kuoleman ja sekasorron myytit yhdistävät kuoleman usein jumalan ja ihmisen väliseen eroon.
Länsi-Afrikassa yleinen myyttien teema on kaksosuus. Laajalle levinnyt myyttien hahmo on kujeilija, joka aiheuttaa epäjärjestystä mutta samalla myös tarpeellista muutosta.
Afrikkalaisen heimon aikakäsitys on syklinen, eli ajalla ei ole aikaa eikä loppua. Sadonkorjuujuhlien avulla yhteisö siirtyy toiseen ajanjaksoon.
Siirtomaa-aika ja nykyaika
Kristinusko ja islam ovat 1800-luvulta alkaen osin syrjäyttäneet perinteiset uskonnot Afrikassa. Vielä vuonna 1900 Afrikassa oli alle 10 miljoonaa kristittyä, mutta vuonna 2010 jo 470 miljoonaa. Kristinusko ja islam ovat samalla muuttaneet afrikkalaisia uskontoja, mutta myös paikalliseen kristinuskoon ja islamiin on tullut synkretistisesti perinteisiä afrikkalaisia elementtejä. Eurooppalaiset siirtomaaherrat rohkaisivat 1800-luvulta alkaen sellaisia paikallisia rituaaleja, jotka tukivat siirtomaahallinnon alaisten paikallisten välikäsien auktoriteettia, ja he samalla kitkivät näkyvistä sellaisia rituaaleja, jotka haastoivat siirtomaavaltaa. Tämän seurauksena esimerkiksi kansanparantajat rajoittivat toimintansa vain hedelmällisyyteen, ja jotkin uskonnot alkoivat toimia salassa. Jotkin 2000-luvun afrikkalaiset kristilliset kirkot pitävät perinteisiä afrikkalaisia uskontoja ”pahoina” ja pyrkivät ajamaan ne piiloon. Noitavainoja esiintyy ajoittain.
Afroamerikkalaiset uskonnot
Amerikkaan suuntautuneen orjakaupan seurauksena Amerikassa syntyi afroamerikkalaisia uskontoja, joissa afrikkalaiset piirteet yhdistyivät katolisiin (kuten Brasiliassa tai Haitilla) tai protestanttisiin.
Kenttä
Kenttä voi tarkoittaa seuraavia:
Norm Coleman
thumb|right|Norm Coleman Norman Bertram “Norm” Coleman, Jr. (s. 17. elokuuta 1949 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko. Hän toimi Saint Paulin pormestarina vuosina 1993–1998 ja oli ehdolla Minnesotan kuvernööriksi 1998.
Coleman otti paikan Yhdysvaltain senaatissa 7. tammikuuta 2003, mutta hävisi seuraavissa vuoden 2008 vaaleissa Al Frankenille. Äänestys oli äärimmäisen tiukka, sillä ääniä jätettiin noin 2,9 miljoonaa, mutta lopulta Franken voitti vain 312 äänen erolla. Äänestystulosta puitiin osavaltionoikeudessa aina kesäkuuhun 2009 saakka, jolloin Minnesotan korkein oikeus päätti äänin 5–0 äänestyksen sujuneen laillisesti ja Coleman myönsi tappionsa.
TAP Portugalin lento 425
TAP Portugalin lento 425 oli TAP Portugalin lento Belgian Brysselistä Portugalin Madeiralle. Lentoon kuului välilasku Lissaboniin. 19. marraskuuta 1977 lennolla käytetty Boeing 727-282Adv liukui laskeutuessaan huonossa säässä ulos kiitotieltä ja tuhoutui. Koneessa olleista 164 ihmisestä 131 kuoli onnettomuudessa.
Lentokapteeni João Lontrão ja lentoperämies Miguel Guimarães Leal ryhtyivät noin kello 21.48 kolmanteen laskeutumisyritykseen Madeiran lentokentälle. Heidän työaikansa oli kestänyt tähän mennessä 13 tuntia ja 15 minuuttia, ja väsynyt miehistö oli yrittänyt jo kahdesti laskeutua vaikeissa olosuhteissa ainoastaan 1 600 metrin pituiselle kiitotielle. Kolmannen yrityksen jälkeen olisi ainoa vaihtoehto ollut yrittää Kanariansaarten Gran Canarialle. Kolmas laskeutumisyritys meni pitkäksi ja kone liukui kiitotieltä ulos.
Onnettomuudessa sai surmansa yhteensä 131 henkeä tehden siitä Portugalin historian pahimman lento-onnettomuuden. Madeiran lentoaseman kiitotie oli vaarallisen lyhyt ja onnettomuuden seurauksena sitä jatkettiin 200 metrillä vuosien 1982–1986 aikana. Myöhemmin sitä on jatkettu 2 777 metrin mittaiseksi.
Martín Lasarte
Martín Bernardo Lasarte Arróspide (s. 20. maaliskuuta 1961 Montevideo, Uruguay) on uruguaylainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja.
Valmentajaura
Pelaajauransa jälkeen Lasarte siirtyi valmentajaksi. Hänen ensimmäinen seurana päävalmentajana oli Rampla Juniors, jonne hän meni vuonna 1996. Vuonna 2002 hän lähti ensimmäistä kertaa valmentamaan Etelä-Amerikan ulkopuolelle, siirryttyään arabiemiraattiseura Al Wasl Club Dubain päävalmentajaksi. Kohtalaisesti sujuneen kauden jälkeen hän palasi kotimaahansa Uruguayihin ja valmensi maan seuroja seuraavat kuusi vuotta (River Plate, Nacional, Millonarios ja Danubio).
Vuonna 2009 Lasarte sai ensimmäistä kertaa valmentajaurallaan mahdollisuuden valmentaa Euroopassa, kun hänelle tarjottiin päävalmentajan paikkaa espanjalaisseura Real Sociedadissa. Hän otti työn vastaan ja nosti joukkueen jo ensimmäisellä kaudellaan Espanjan pääsarjaan Primera Divisióniin. Elokuussa 2010 hän allekirjoitti seuran kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Lasarten valmennusuran debyyttikausi Primera Divisiónissa alkoi hyvin ja Sociedad oli syyskauden jälkeen tukevasti liigan keskikastissa. Keväällä vauhti kuitenkin hyytyi ja seura sijoittui lopulta sijalle 15, vain kahden pisteen päähän putoamisviivasta. Tulos ei tyydyttänyt seurajohtoa ja Lasarte sai kauden päätteeksi potkut.
Kesäkuussa 2012 Lasarte palasi valmentamaan Etelä-Amerikkaan, kun hänestä tuli chileläisen Universidad Católican päävalmentaja. Lasarten johdolla Universidad Católica eteni loppuotteluun Chilen cupissa 2012 ja Torneo Transicionissa 2013 sekä jäi toiseksi Chilen liigassa kaudella 2013. Mestaruuksitta jäänyt Lasarte jätti seuran joulukuussa 2013.
Toukokuussa 2014 Lasartesta tuli CF Universidad de Chilen päävalmentaja. Universidadissa Lasarte onnistui voittamaan Chilen Apertura-mestaruuden 2014 sekä Católicassa häviämänsä Chilen cupin mestaruuden 2015. Hän jätti seuran menestyskauden jälkeen joulukuussa 2015.
Kesäkuussa 2016 Lasarte jatkoi uraansa kotimaassaan Nacionalin päävalmentajana. Hän valmensi seuraa kauden 2017 loppuun saakka ja jätti tehtävänsä joulukuussa 2017.
Joulukuussa 2018 Lasarte palasi valmennustehtäviin egyptiläisen Al-Ahlin päävalmentajana. Hän luotsasi joukkueen Egyptin mestariksi kaudella 2018/19. Menestys ei kuitenkaan kantanut pitkälle, sillä Lasarten pesti Al-Ahlissa päättyi potkuihin jo elokuussa 2019, kun joukkue oli pudonnut Egyptin cupista.
Helmikuussa 2021 Lasartesta tuli Chilen maajoukkueen päävalmentaja. Hän luotsasi Chilen puolivälieriin kesällä 2021 pelatussa Copa Américassa, mikä oli joukkueen huonoin suoritus sitten vuoden 2011 turnauksen. Lasarte jätti tehtävänsä huhtikuussa 2022, kun Chile jäi ulos MM-kisoista 2022.
Euandros Pallantionlainen
pienoiskuva|upright=0.8|Euandros teoksesta Promptuarii Iconum Insigniorum. Euandros oli kreikkalaisessa mytologiassa Hermeen ja arkadialaisen nymfin Themiksen poika. Hänen on mainittu olleen myös Ekhemoksen ja Timandran poika. Euandroksen kerrottiin saapuneen nykyisen Rooman alueelle jo 60 vuotta ennen Troijan sotaa ja perustaneen paikalle Pallantionin kaupungin, joka sai nimensä hänen kotikaupungistaan Arkadian Pallantionista. Siitä olisi saanut puolestaan nimensä Rooman Palatium-kukkula.
Euandros toi mukanaan Italiaan ja opetti naapureilleen kirjoitustaidon ja musiikin. Roomalaisessa mytologiassa erityisesti Fabius Pictor korosti hänen avullaan Roomalla olleen jo vanhastaan yhteys kreikkalaiseen kulttuuriin. Hän perusti myös Pan-kultin ja aloitti Lupercalian viettämisen. Hän myös auttoi Aineiasta, jonka isän Ankhiseen hän tunsi jo ajalta ennen Troijan sotaa, taisteluissa rutuleita vastaan.
Vanhimpien traditioiden mukaan Euandros oli myös Ara maxima Herculiksen eli Herakleen suuren alttarin pystyttäjä. Tämä tapahtui Herakleen kunniaksi sen jälkeen kun tämä oli surmannut Cacus-jättiläisen.
Inês Henriques
Inês Pereira Henriques (s. 1. toukokuuta 1980 Rio Maior) on portugalilainen kilpakävelijä. Hän edustaa CN Rio Maior -seuraa, ja on pituudeltaan 158 cm. Hän 50 kilometrin kävelyn maailmanmestari sekä euroopanmestari ja entinen maailmanennätyksen haltija.
Henriques käveli tammikuussa 2017 ensimmäisen virallisen naisten 50 kilometrin maailmanennätyksen 4.08.26 Portugalin-mestaruuskilpailuissa Porto de Mósissa. Entinen epävirallinen maailmanennätys oli Ruotsin Monica Svenssonin 4.10.59 vuodelta 2007. Henriques paransi ennätyksen aikaan 4.05.56 voittaessaan 50 kilometrin kävelyn maailmanmestaruuden Lontoossa 2017, kun laji oli ensimmäisten kerran naisten arvokilpailuohjelmassa. Hän kukisti toiseksi sijoittuneen kiinalaisen Hang Yinin yli kolmella minuutilla. Hän voitti 50 kilometrin kävelyn Euroopan-mestaruuden Berliinissä 2018 ajalla 4.09.21. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän keskeytti. 35 kilometrin kävelyssä hän on sijoittunut MM-kilpailuissa 13:nneksi Eugenessa 2022 ja EM-kilpailuissa yhdeksänneksi Münchenissä 2022.
Henriques on sijoittunut 20 kilometrin kävelyssä olympialaisissa 25:nneksi Ateenassa 2004, 14:nneksi Lontoossa 2012 ja 12:nneksi Rio de Janeirossa 2016. MM-kilpailuissa hän on ollut 27:s Helsingissä 2005, seitsemäs Osakassa 2007, kymmenes Berliinissä 2009, yhdeksäs Daegussa 2011, yhdestoista Moskovassa 2013, 23:s Pekingissä 2015 ja 32:s Eugenessa 2022. EM-kilpailuissa hän on sijoittunut 20 kilometrin kävelyssä 15:nneksi Münchenissä 2002, 12:nneksi Göteborgissa 2006, kahdeksanneksi Barcelonassa 2010 ja 13:nneksi Zürichissä 2014.
Henriques sijoittui kävelyn maailmancupissa 20 kilometrillä kolmanneksi 2010 ja yhdeksänneksi 2012. Euroopan cupissa hän oli samalla matkalla seitsemäs 2007 ja kahdeksas 2013 sekä 50 kilometrillä kolmas 2019. Hän saavutti Ibero-Amerikan-mestaruuskilpailuissa pronssia 10 000 metrin kävelyssä 2010.
Hyvää yötä ja huomenta
Hyvää yötä ja huomenta on Don Huonojen albumi vuodelta 1997. Levyn julkaisi BMG Finland Oy.
Levy sai Emma-palkinnon vuoden albumina 1997. Sen nauhoittaminen alkoi maaliskuussa 1997 Holman leirikeskuksessa, Vuosaaressa. Julkaisuviikosta alkaen levy oli seitsemän viikkoa Suomen virallisen listan ykkösenä. Levy on myynyt Suomessa platinaa 74 690 kpl myynnillä.
Levyn kansikuvan otti Jouko Lehtola Nigulisten kirkolla Tallinnassa.
Kappaleet
Sovitukset Don Huonot ja Kalle Chydenius.
Geodeettinen vertausjärjestelmä
Geodeettinen vertausjärjestelmä on ekvipotentiaaliellipsoidin teoriaan perustuva matemaattinen malli Maan muodolle, painovoimakentälle ja pyörähdysnopeudelle.
Mustapha Dahleb
Mustapha Dahleb (, s. 8. helmikuuta 1952 Bejaïa, Algeria) on algerialainen entinen jalkapalloilija. Keskikentällä pelannut Dahleb vietti lähes koko ammattilaisuransa Ranskassa. Hän on kautta aikain Paris Saint-Germainin kolmanneksi paras maalintekijä 98 maalilla, joista 85 syntyi Ranskan pääsarjassa.
Geodeettinen vertausjärjestelmä
Teorian avulla määritellään pyörähdysellipsoidi, joka kuvaa Maan kokoa ja muotoa ja jonka massa ja pyörähdysnopeus kuvaavat Maan vastaavia suureita. Teoria, pyörähdysellipsoidi, massa ja pyörähdysnopeus tuottavat normaalipainovoimakentän.
Mustapha Dahleb
Ura
Dahleb aloitti jalkapalloilun Rankassa 9-vuotiaana, jonne hän muutti perheensä mukana Algeriasta. Dahleb vietti koko juniorivuotensa Sedanissa, josta hänet myöhemmin nostettiin edustukseen 17-vuotiaana. Dahleb sai niukasti peliaikaa Sedanin edustuksessa ja hän siirtyi kotimaahansa Algeriaan Belouizdadiin vuonna 1971. Hän pelasi joukkueessa yhteensä kaksi ja puoli kautta, jonka aikana Dahleb saavutti Maghreb mestarien cupin voiton.
Geodeettinen vertausjärjestelmä
Esimerkiksi GRS80 on geodeettinen vertausjärjestelmä.
Nimessä esiintyvä sana vertausjärjestelmä ei viittaa käsitteeseen vertausjärjestelmä.
Mustapha Dahleb
Ura
Dahleb siirtyi kymmenennen kauden jälkeen kaudeksi 1984–1985 Niceen, jossa hän myös päätti uransa.
Cho Min-ho
Seuraura
Cho kävi lukion Kyung Gin lukiossa. Vuodet 2004–2008 hän kävi Korean yliopistoa. Kaudeksi 2008–2009 Cho siirtyi Aasian liigan Anyang Hallaan, jossa hän ei saanut kuitenkaan ensimmäisellä kaudellaan vielä tililleen otteluita. Tulokaskaudellaan 2009–2010 Cho teki 36 runkosarjaottelussa tehot 14+30=44 ja yhdeksässä playoff-ottelussa tehot 3+4=7. Hän jakoi runkosarjassa ALIH:n pistepörssin yhdeksännen sijan joukkuetoverinsa Kim Ki-sungin kanssa. Cho voitti kauden päätteeksi ALIH:n mestaruuden ja hänet valittiin liigan vuoden nuoreksi pelaajaksi.
Kaudella 2010–2011 Cho oli Anyang Hallan paras pistemies tehoilla 18+26=44, joilla hän jakoi koko ALIH:n maalipörssin kahdeksannen sijan Tohoku Free Bladesin Cole Jarrettin kanssa sekä pistepörssin yhdeksännen sijan Oji Eaglesin Shūhei Kujin ja Nippon Paper Cranesin Ashley Goldien kanssa. Cho voitti kauden päätteeksi liigan mestaruuden. Kaudeksi 2013–2014 hän siirtyi Daemyung Sangmun riveihin. Cho nousi joukkueen varakapteeniksi. Hän oli Sangmun paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Park Woo-sangin jälkeen tehoilla 14+42=56, joilla Cho sijoittui koko ALIH:n syöttöpörssissä toiseksi edellään vain Nippon Paper Cranesin Adam Miller sekä pistepörssissä seitsemänneksi. Hän jakoi myös Sangmun sisäisen tehotilaston voiton Park Woo-sangin kanssa lukemalla +27. Kaudella 2014–2015 Cho nousi joukkueen kapteeniksi. Hän oli Sangmun paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 13+44=57.
Anyang Halla uusi mestaruutensa kausilla 2016–2017 ja 2017–2018. Seuraavana vuonna Chosta tuli joukkueen kapteeni. Hän pelasi ammattilaisena kauteen 2019–2020 asti, minkä jälkeen hän lopetti ammattilaisuransa.
Maajoukkueura
Cho edusti Etelä-Koreaa Pyeongchangin olympiakisoissa 2018. Hän teki 15. helmikuuta 2018 turnauksen avausottelussa Tšekkiä vastaan joukkueen kaikkien aikojen ensimmäisen arvokisamaalin. Cho pelasi myös MM-kilpailuissa vuonna 2018, jotka olivat Etelä-Korean kaikkien aikojen ensimmäiset pääsarjatasolla. Joukkueen turnaus päättyi kuitenkin putoamiseen IA-divisioonaan.
Cho pelasi myös I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2008, 2010 ja 2011, joista viimeisin turnaus päättyi A-lohkon pronssiin. Vuoden 2008 turnauksessa hän oli Etelä-Korean paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 3+1=4. Cho pelasi myös IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2013, 2014, 2016 ja 2017, joista viimeisin turnaus päättyi hopeaan ja Etelä-Korean kaikkien aikojen ensimmäiseen sarjanousuun MM-kilpailujen pääsarjatasolle. Vuoden 2016 turnauksessa hän oli joukkueen paras syöttäjä Kim Sang-wookin kanssa kolmella syöttöpisteellään. Cho pelasi myös IB-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2012 ja 2015 voittaen kultaa. Hän toimi jälkimmäisessä turnauksessa Etelä-Korean varakapteenina.
Cho pelasi myös Sotšin olympiakisojen 2014 karsinnoissa ja Pekingin olympiakisojen 2022 karsinnoissa. Hän pelasi myös Aasian talvikisoissa vuosina 2011 ja 2017, joista jälkimmäinen turnaus päättyi hopeaan ja ensimmäinen pronssiin. Vuoden 2011 turnauksessa Cho oli Etelä-Korean paras pistemies tehoilla 5+4=9.
Cho pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2004 sekä II-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2005, jolloin hän voitti A-lohkon kultaa. Cho voitti koko turnauksen piste- ja maalipörssin tehoilla 12+8=20.
Muuta
Chon serkku Kim Han-sung on entinen Etelä-Korean maajoukkuekiekkoilija.
Hanna Zdanowska
thumb|right|Hanna Zdanowska Hanna Elżbieta Zdanowska (s. 23. maaliskuuta 1959 Łódź) on puolalainen poliitikko. Hän edustaa kristillisdemokraattista Kansalaisfoorumi-puoluetta.
Zdanowska istui Sejmin jäsenenä vuodesta 2007–2010. Synnyinkaupunkinsa Łódźin pormestariksi Zdanowska valittiin 2010. Varsinaiselta ammatiltaan Zdanowska on ympäristöinsinööri. Hän on naimaton.
Yang Shuqing
Yang Shuqing (, s. 30. elokuuta 1996) on kiinalainen kilpakävelijä.
Amy Klobuchar
Amy Jean Klobuchar (s. 25. toukokuuta 1960) on yhdysvaltalainen juristi ja Minnesota Democratic-Farmer-Labor Partyn poliitikko. Hän syntyi Plymouthissa, Minnesotassa, ja otti paikan Yhdysvaltain senaatissa 3. tammikuuta 2007.
Klobuchar ilmoitti helmikuussa 2019 pyrkivänsä Demokraattisen puolueen ehdokkaaksi vuoden 2020 presidentinvaaleissa. Hän lopetti kampanjansa 2. maaliskuuta 2020.
Klobucharin isä Jim Klobuchar on toimittaja ja kirjailija.
Daniela Samulski
Daniela Samulski (31. toukokuuta 1984 Berliini – 22. toukokuuta 2018 ) oli saksalainen uimari, joka voitti kolme mitalia pitkän radan MM-kilpailuissa 2009. Hän osallistui vuosien 2000 ja 2008 kesäolympialaisiin ja voitti useita mitaleja sekä pitkän että lyhyen radan EM-kilpailuista. Samulski kuoli syöpään 33-vuotiaana 22. toukokuuta 2018.
Heimskringla
pienoiskuva|Kuvassa Heimskringlan Kringla-nimellä tunnetun käsikirjoituksen lehti noin vuodelta 1260. Sitä kutsutaan Kringla-lehdeksi . Se on ainut säilynyt sivu kyseisestä käsikirjoituksesta, joka on vanhin tunnetuista Heimskringla-käsikirjoituksista. Se tuhoutui [[Kööpenhaminan vuoden 1728 palossa. Sivu sisältää katkelman Pyhästä Olavista kertovasta saagasta.]] Heimskringla (suom. 'maailmankehrä') on keskiaikainen islantilainen kuningassaagoja sisältävä teos. Sen kansi ei ole säilynyt, jotan sen alkuperäistä nimeä ei tiedetä. Teoksen nimi Heimskringla tuleekin sanoista ”Kringla heimsins” teoksen keskiaikaisesta, Kringla-nimellä tunnetusta käsikirjoituksesta. Käsikirjoituksesta on säilynyt vain yksi lehti, mutta sen sisältö on säilynyt islantilaisen Ásgeir Jónssonin 1600-luvulla laatimassa kopiossa. Heimskringlan aloittava Ynglingien saaga alkaa: ”Kringlan heimsins, sú er mannfólkit byggvir, er mjök vágskorin” (suom. 'Maan kehrä, jonka päällä ihmiset asuvat, on reunaltaan hyvin rikkonainen'). Ensimmäinen Heimskringla-nimitystä käyttänyt henkilö oli teoksen käännöksen vuonna 1697 toimittanut ruotsalainen Johan Peringskiöld.
Teoksen sisällys
Heimskringla sisältää seuraavat saagat:
Kirjoittaja
thumb|Norjalaisen taiteilijan [[Christian Krohgin näkemys Snorri Sturlusonista vuodelta 1899.]] Useat maininnat keskiaikaisissa saagalähteissä puhuvat sen puolesta, että Heimskringlan kirjoittaja oli islantilainen Snorri Sturluson. Niissä mainitaan hänen kirjoittaneen paitsi Proosa-Eddan myös ”monia muita oppineita teoksia, islantilaisia saagoja” (margar aðrar fræðbækur, íslenzkar sögur). Snorri mainitaan Norjan kuninkaista kertovan tiedon lähteenä myös useissa muissa teoksissa, kuten Flateyjarbók-käsikirjoituksessa olevassa Olavi Tryggvenpojan saagassa. Jo aikoinaan Heimskringlan 1500-luvuilla tanskaksi kääntäneet Peder Claussøn Friis ja Laurents Hanssøn ilmoittivat Snorrin sen kirjoittajaksi. Oletetaan, että he ovat tunteneet jonkin nyt jo kadonneen keskiaikaisen maininnan aiheesta.
Snorri oli vaikutusvaltainen islantilainen päällikkö, jolla oli suhteita myös Norjan hallitsijoihin. Hänen tiedetään käyneen kahdesti Norjassa ja vierailleen myös Länsi-Göötanmaalla. Norjassa ollessaan Snorri osallistui myös paikallisiin valtakiistoihin. Toisen, vuonna 1237–1239 tapahtuneen matkansa jälkeen tämä osallistuminen johti välirikkoon kuningas Haakon IV Haakoninpojan kanssa, minkä seurauksena Snorri surmattiin kuninkaan käskystä 1241 kotonaan Reykholtissa, Islannissa. Heimskringla on kirjoitettu Snorrin ensimmäisen Norjan-retken (1218–1220) jälkeen mutta ennen hänen toista matkaansa. Matkojen aikana Snorrilla oli mahdollisuus kerätä Norjasta suullisia aineistoja, minkä lisäksi Snorri hyödynsi myös islantilaista muistitietoa.
Lähdeaineisto
Suullisen muistitiedon lisäksi Snorri Sturluson käytti Heimskringlaa kirjoittaessaan lähteenään varhaisempia Norjan kuninkaista kertovia teoksia. Heimskringlan laajin saaga on pyhästä Olavista kertova osio. Snorri oli kirjoittanut pyhästä Olavista kertovan erillisen saagan jo ennen Heimskringlaa, vuoden 1230 tietämillä, ja liitti sen lyhennetyn version osaksi laajempaa teostaan. Tätä pyhästä Olavista kertovaa saagaa kirjoittaessaan Snorrilla on ollut käytössään ystävänsä, islantilaisen kirkonmiehen Styrmir Kárasonin vuosien 1220–1230 välisenä aikana kirjoittama saaga Olavista (Lífssaga Ólafs hins helga). Hän käytti Heimskringlassa lähteenään myös skaldirunoutta (esim. Ynglingatal ja Háleygjatal), Orkneylaisten saagan aiempaa versiota, johon viitataan nimellä Jarla sögur, Färsaarelaisten saagaa sekä Ari Viisaan 1100-luvun alkupuolella kirjoittamaa, kuninkaiden elämämäntarinoita (isl. Konunga ævi) sisältänyttä Islantilaisten kirjan versiota, joka nyt on jo kadonnut. Heimskringla ja Snorrin toinen teos, Proosa-Edda, osoittavat Snorrin arvostaneen skaldeja ja heidän runojaan, joita keskiajalla pidettiin silminnäkijäkuvauksina. Heimskringla sisältää runoutta yli 70:ltä skaldilta ja yhteensä hieman yli 600 runosäkeistöä.
Heimskringlan suhde lähteisiinsä
Verrattaessa Heimskringlaa Snorrin käyttämiin lähteisiin on usein huomioitu Snorrin lahjakkuus ja luovuus kirjoittajana. Hän ei välttämättä kopioinut lähteitään kirjaimellisesti, vaan muokkasi sekä sisältöä että esitystapaa ja teki teksteihin parannuksia. Esimerkiksi Snorrin pyhästä Olavista kertova saaga painottuu vähemmän Olavin rooliin pyhimyksenä kuin Snorrin lähteenä käyttämät tekstit. Snorrin kirjoittama saaga painottaa sen sijaan Olavia viikinkisoturina ja kuninkaana, joka kehittyy ihmisenä kokemustensa ja vastoinkäymistensä kautta ja josta lopulta tulee Stiklestadin taistelun jälkeen pyhimys. Verrattuna Olavista aiemmin kirjoitettuihin teksteihin, jotka olivat selvästi pyhimyselämäkertoja, Snorrin teos oli oman aikansa historiankirjoitusta. Snorri on esimerkiksi karsinut lähteenä olleiden tekstien kerronnasta pois yliluonnollisia piirteitä tai muokannut niitä ja on ajoittain lisännyt omia järkeistäviä selityksiään. Heimskringlakin sisältää siitä huolimatta nykynäkökulmasta yliluonnollisiksi määriteltäviä piirteitä, joiden olemassaoloa teoksen kuvaamassa menneisyydessä Snorrin aikalaiset pitivät täysin luonnollisena. Tämä oli tyypillistä myös islantilaissaagoille, joita kuningassaagojen tavoin on yleisesti ottaen pidetty muita saagalajeja todenmukaisempina.
Heimskringlan myöhempi vaikutus
Islantilaisesta saagakirjallisuudesta innostuttiin suurvalta-ajan Ruotsissa gööttiläisen historiankirjoituksen myötä. Muinaisesta ja tarunhohtoisesta menneisyydestä kertovia saagoja alettiin käyttää, usein ilman tarvittavaa lähdekritiikkiä, lähteinä suurvallan loistavasta menneisyydestä. Myös Heimskringla kiinnosti tuolloin. Esimerkiksi teoksen aloittava tarunhohtoisesta Ynglingien kuningassuvusta kertova Ynglingien saaga koettiin kiinnostavaksi, koska sen katsottiin kuvaavan valtakunnan muinaista menneisyyttä, josta ei muuten ollut säilynyt kirjallisia lähteitä. Kyseinen saaga kuvailee Skandinavian esihistoriaa ja kertoo vanhimpana pohjolan kuningassukuna pidetyistä Ynglingeistä, joiden esi-isänä pidettiin pakanajumala Óðinnia. Saaga sijoitti Ynglingit Sigtunaan ja Uppsalaan. Ruotsin näkökulmasta tärkeäksi koettiin myös Pyhästä Olavista kertova saaga, sillä se sisälsi kuvauksen Uppsalan käräjistä. Heimskringlan kääntämisen toimeenpani kuningas Kaarle XI, joka pyysi Johan Peringskiöldiä kääntämään teoksen. Ynglingien saaga ilmestyi ruotsiksi ja latinaksi käännettynä Johan Peringskiöldin toimittamassa Heimskringlan käännöksessä Heimskringla eller Snorre Sturlusons nordländske konunga sagor, sive historiae regum septentrionalium a Snorrone Sturlonide (”Maailmankehrä tai Snorri Sturlusonin pohjoisten maiden kuningassaagat”) vuonna 1697 (Tukholma). Tätä ennen teos oli ilmestynyt Peder Claussøn Friisin tanskaksi kääntämänä vuonna 1633 (Kööpenhamina).
Myöhemmin 1800–1900-luvuilla Heimskringla oli merkittävässä roolissa itsenäisyystaistelussa sekä Norjassa että Islannissa. Se myös innoitti tuon ajan taiteilijoita Norjassa ja muualla Euroopassa.
Beren ja Lúthien
thumb|Edith ja John Ronald Reuel Tolkienin hautakivi [[Wolvercote Cemetery|Wolvercoten hautausmaalla Oxfordissa. Oikeiden nimien alle on merkitty nimet ”LUTHIEN” ja ”BEREN”.]] Berenin ja Lúthienin tarina on yksi keskeisimmistä kertomuksista J. R. R. Tolkienin kehittämän Keski-Maan fantasiamaailman mytologiassa. Christopher Tolkienin toimittamassa Silmarillionissa Berenin ja Lúthienin tarina kerrotaan melko lyhyessä muodossa 19. luvussa ”Beren ja Lúthien” (”Of Beren and Lúthien”). Tarinaan viitataan myös Tolkienin tunnetuimmassa teoksessa Taru sormusten herrasta. Tolkien kirjoitti ensimmäisen version tarinasta jo 1910-luvun lopulla. Tarinasta julkaistaan toukokuussa 2017 Christopher Tolkienin toimittama kirja.
Silmarillionin kertomuksen mukaan Beren on Beleriandissa ensimmäisellä ajalla elävä ihmismies, joka rakastuu haltianeito Lúthieniin, Ilúvatarin lapsista kauneimpaan. Saadakseen Lúthienin puolisokseen on Berenin lunastettava Lúthienin isän, Doriathin kuninkaan Thingolin, hänelle esittämä vaatimus: hänen on tuotava Thingolille yksi silmarileista, Fëanorin valmistamista mittaamattoman arvokkaista jalokivistä, jotka musta ruhtinas Morgoth on varastanut ja kiinnittänyt rautakruunuunsa.
Lúthienin hahmon ja sitä myöten koko tarinan innoituksena oli Tolkienin oma vaimo Edith. Edithin kuoltua vuonna 1971 Tolkien halusi hautakiveen Edithin oikean nimen alle nimen ”Lúthien”, sillä kuten Tolkien totesi kirjeessään pojalleen Christopherille, ”hän oli (ja tiesi olevansa) minulle Lúthien”. Kun Tolkien itse kuoli kaksi vuotta myöhemmin, hänen nimensä alle merkittiin kiveen ”Beren”.
Berenistä
Beren ja hänen isänsä Barahir ovat Bëorin huoneen päälliköitä, eli he kuuluvat ensimmäiseen edainin kolmesta sukukunnasta, jotka saapuivat Beleriandiin kauan ennen muita idässä heränneitä ihmisiä. Beleriandiin saavuttuaan he astuivat noldorin palvelukseen asettuen Dorthonionin pohjoislaidalle ja Ladrosin maahan, aivan Angbandin piirityksen etuvartioon. Niinpä heidän maansa tuhoutui täysin Glaurungin johtamassa Dagor Bragollachin yllätyshyökkäyksessä, joka mursi piirityksen. Sen jälkeen Barahir joutuu poikansa ja hengissä selvinneen talonväkensä kanssa lainsuojattomiksi Morgothin hallitsemaan maahan.
Lúthienista
Lúthien Tinúviel on kuolematon haltianeito, jonka vanhempia ovat Doriathin haltiakuningas Thingol ja maia Melian. Hän on Tolkienin taruissa ainoa, joka on syntynyt Ilúvatarin lapsen liitosta yhteen ainurista, enkelinkaltaisista olennoista, jotka Ilúvatar loi jo ennen maailmaa ja joista osa sitten laskeutui valarina ja maiarina maailmaan sen tultua olevaksi.
Tarina
Beren ei vähästä lannistu ja lähtee toteuttamaan annettua tehtävää. Hän käy Nargothrondissa ja saa avukseen noldoruhtinas Finrod Felagundin. Pian he kuitenkin jäävät vangeiksi Morgothin tärkeimmän palvelijan, Sauronin, linnakkeeseen. Sieltä heidät pelastaa Lúthien, joka on onnistunut pakenemaan puumajasta jonne Thingol hänet sulki. Lúthien on löytänyt avukseen myös Huanin, "Amanin ajokoiran". Yhdessä he jatkavat matkaa ja lopulta heidän todellakin onnistuu varastaa yksi rautakruunun silmarileista, kun Lúthien on vaivuttanut koko Morgothin hovin uneen.
Paetessaan Morgothin Angband-linnoituksesta he kohtaavat hirvittävän Carcharoth-suden. Beren koettaa karkottaa sutta pitelemällä sen edessä Amanin valoa loistavaa silmarilia, mutta hän erehtyy. Carcharoth puraiseekin Berenin käden poikki ja nielaisee sen silmarileineen. Täten Beren saa nimet Erchamion, "Yksikäsi", ja Camlost, "Tyhjäkäsi". Vatsassa polttava silmaril ajaa Carcharothin hulluuteen ja se pakenee kohti etelää Lúthienin ja Berenin seuratessa sen jäljillä. Viimein peto lyödään ja silmaril saadaan takaisin, mutta Beren on haavoittunut taistelussa kuolettavasti.
Lúthienin rakkaus Bereniä kohtaan on niin suuri, että hän kuolee suruunsa. Haltioiden tapaan hänen sielunsa kulkee Mandosin Saleihin, missä hänen pohjatonta surua huokuva laulunsa saa itsensä Mandosin taipumaan ja täyttämään hänen toiveensa. Sekä Lúthien että Beren herätetään väliaikaisesti henkiin, mutta kumpaakin odottaa lyhyen uuden elämän jälkeen ihmisten kuolema. Uuden elämänsä ajaksi Beren ja Lúthien asettuvat Ossiriandiin, Tol Galenin saarelle keskelle Adurant-jokea, ja elävät siellä erossa muista kuolevaisista. Vain kerran Beren enää ottaa osaa muun maailman kohtaloihin, kun hän osallistuu hyökkäykseen Doriathin ryöstänyttä ja Thingolin surmannutta kääpiöjoukkoa vastaan – muun ryöstösaaliin ohella kääpiöt ovat saaneet haltuunsa myös Thingolille päätyneen silmarilin. Tol Galenilla Lúthien synnyttää Berenille pojan, Diorin, "Thingolin perijän".
Klassinen liberalismi
Klassinen liberalismi on liberalistinen poliittinen aate, jonka ytimessä ovat yksilönvapaudet, yksityisyrittäjyys, vapaa markkinatalous sekä valtion roolin minimointi.
Yleistä
Liberalismi terminä itsessään juontaa juurensa latinan kielen sanasta liber, jolla tarkoitettiin "vapauden filosofiaa" eli ihmisen vapautta ja sen edistämistä. On myös olemassa tutkijoita, joiden mielestä klassinen liberalismi ja konservatismi ovat hyvin samankaltaisia aatesuuntia. Richard Hudelson esittää kirjassaan Modern Political Philosophy, että klassinen liberalismi muistuttaa enemmänkin sitä, mitä Yhdysvalloissa nykyään kutsutaan konservatismiksi. Klassisen liberalismin tavoin konservatismi hyväksyy markkinatalouden, vapaan yrittäjyyden, perustuslaillisen hallitusvallan, sekä vastustaa kollektivismia ja valtiojohtoisuutta. Klassinen liberalismi eroaa kuitenkin olennaisesti konservatismista. Itävaltalaisen koulukunnan taloustieteilijä Friedrich von Hayek, jota voidaan pitää yhtenä ihmiskunnan historian merkittävimmistä klassisen liberalismin edustajista, toteaa kirjassaan Why I Am Not a Conservative, että konservatiivien yhteiskunnallista ajattelua kahlitsevat muutosvastarinta ja -pelko, perinteiden liiallinen kunnioitus sekä kyvyttömyys ymmärtää taloutta. Hayek myös rinnasti oikeistokonservatiivit korporatisteihin, jotka ovat ennemminkin vain toinen valtiojohtoisuuden muoto sosialistisia periaatteita peräänkuuluttavien rinnalla, eikä sillä ole niinkään tekemistä markkinatalouden vapaaehtoisen vaihdannan kanssa.
Liberalismi saattaa Harisalon ja Miettisen (1997) mukaan olla aatesuunta jota on kritisoitu enemmän kuin yritetty ymmärtää, ja se saattaa heidän mukaansa olla yksi väärinymmärretyimmistä ajattelutavoista yhteiskuntatieteissä ja politiikassa. Vastoin yleistä käsitystä liberalismi on kirjoittajien mukaan vakavasti otettava älyllinen suuntaus, joka on kestänyt ajan paineet 1700-luvulta alkaen ja kyennyt uudistumaan olosuhteiden muuttuessa. Liberalismin ihmiskuva on positiivinen ja se uskoo ihmisten voivan elää haluamallaan tavalla ja pystyvän ratkaisemaan yhteiskunnalliset ongelmat. Liberalismi ei kuulu niiden aatesuuntien joukkoon, jotka pyrkivät peräänkuuluttamaan luopumisen ja kurjuuden välttämättömyyttä, tai pakottavat yksilöitä alistumaan kulloinkin vallankahvassa olevan kollektiivin tahtoon, eikä liberalismi pyri pelottelemaan ihmisiä esimerkiksi luonnon kostolla. Tuomiopäivän profetioiden ja tulevien vaikeuksien avulla pelottelun sijaan liberalismi tarjoaa vaihtoehdon, josta ihmiset voivat vakuuttua loogisen ajattelunsa avulla. Liberalismin ymmärtäminen ja omaksuminen edellyttää järkevää ajattelua, harkittua mielikuvitusta, kriittistä pohdintaa ja vankkaa epäilyä. Se asettaa tieteellisen diskurssin arkiajattelun, ryhmäajattelun ja tavanomaisen poliittisen mielipiteenvaihdon edelle. Nämä ominaisuudet edesauttavat ihmisiä suhtautumaan kriittisesti erilaisten yhteiskunnallisten utopioiden houkutuksiin, jotka lupaavat ihmisille enemmän mitä pystyvät lopulta tarjoamaan.
Liberalismin tavoite on laajentaa ihmisten vapauksia, vapaaehtoisuuden maksimointi ja julkisen pakon minimointi. Liberalismi suhtautuu kielteisesti uusien lakien säätämiseen ja poliittisten ohjelmien käynnistämiseen, sillä liberalistien mukaan poliittiset ohjelmat muuttuvat miltei aina vapauden keinotekoisiksi rajoitteiksi. Lähtökohtaisesti liberalismi hyväksyy lait, jotka kohtelevat kaikkia ihmisiä tasa-arvoisesti, mutta fyysisille esteille liberalismi ei voi mitään. Huonosta laulajasta ei tule oopperatähteä, eikä lyhyestä ja huonosta koripalloilijasta tule NBA-tason tähteä, eikä liberalismi halua että valtio alkaa lainsäädännöllä keinotekoisesti puuttumaan ihmisten erilaisiin olosuhteisiin ja tasapäistämään heitä. Liberalismia kiinnostavat nimenomaan sellaiset vapauden rajoitukset, jotka ovat ihmisten itse aiheuttamia ja joihin siksi on mielekästä puuttua. Tätä kriteeristöä vasten liberalismi tarjoaa viitekehyksen jolla arvioida vallitsevia yhteiskunnallisia olosuhteita, varsinkin sitä miten hyvin tai huonosti yrittämisen vapaus toimii yhteiskunnassa, minkälaiset perustuslailliset järjestelyt rajoittavat vallan korruptoitumista ja kuinka vapaata on markkinoiden toiminta hintamekanismin ja muiden rajoitusten (tullit, tariffit, ulkomaankaupan sääntely EU:n ulkopuolelle) osalta.
Klassisen liberalismin synty liittyy teolliseen vallankumoukseen ja kapitalismin nousuun. Hayekin ohella myös toista itävaltalaista taloustieteilijää, Ludwig von Misesia, voidaan pitää klassisen liberalismin merkittävänä puolestapuhujana. Misesin mukaan esikapitalistisella aikakaudella ei ollut markkinoita, vaan kartanot ja tilat tuottivat hyödykkeitä myynnin sijaan pääosin omaan käyttöönsä, ja valtio takasi yrityksille monopoliaseman. Tälle aikakaudelle olikin tunnusomaista kilpailun kieltäminen. Klassisen liberalismin vaikutus on ollut niin laaja-alaista, että suurin osa länsimaista katsotaan nykyään liberaalidemokratioiksi, vaikka vastoin klassisen liberalismin ihannetta "liberaaleina" itseään pitävissä valtioissa julkisen talouden osuus kansantaloudessa on kasvanut lähes poikkeuksetta jatkuvasti. Alun perin liberalismin klassinen aatesuunta tarjosikin tilaisuuden tarkastella valtion järkevää roolia, sen kohtuullista kokoa ja tarkasti rajattuja tehtäviä yhteiskunnassa uudelleen. Ludwig von Mises luonnehti klassista liberalismia seuraavalla tavalla:"'Liberalismi ei ole poliittinen oppi, johon puolueet voisivat saada yksinoikeuden. Se ei ole uskonto, koska siihen ei liity mitään mystistä. Se ei ole maailmankuva, koska sen tavoitteena ei ole ylittää ihmisen järkeä eikä tietoisuutta. Se ei ole erityisintressi, koska se ei tavoittele mitään, mitä ei voitaisi antaa samalla kaikille muille. Liberalismi on oppi ihmisten keskinäisistä suhteista todellisessa yhteiskunnassa. Se ei lupaa mitään, mitä ei saataisi aikaan yhteiskunnassa. Se yrittää antaa ihmisille vain yhden asian, aineellisen hyvinvoinnin rauhanomaisena ja häiriöttömänä prosessina ja poistaa kipua ja kärsimystä aiheuttavat ulkoiset tekijät siinä määrin kun se on mahdollista yhteiskunnallisille instituutioille.'""- Ludwig von Mises (1927)"
Aatehistoriaa ja ajattelijoita
Historiallisesti tarkasteltuna voidaan sanoa, että tietyt liberalismin keskeisistä pääpiirteistä ja periaatteista juontavat juurensa antiikin Kreikan poliittisiin innovaatioihin. Roomalaisen sanonnan "liberta – santissima liberta" mukaan ihmisen toivotuin lahja on tasavaltainen hallinto. Lisäksi roomalaiset suhtautuivat myönteisesti yksityisomistukseen ja olivat luonteeltaan hyvin individualistisia. Isonomian periaatetta voidaan pitää yhtenä antiikin Kreikan merkittävimmistä innovaatioista, sillä se loi pohjan länsimaiselle demokratialle. Se on oppi kansalaisten tasa-arvosta lain edessä. Stoalaisten filosofien myötä nämä opit juurtuivat myös aikakauden yhteiskunnalliseen ja poliittiseen keskusteluun. Isonomian periaate tarkoittaa sitä, että lainsäätäjien tulisi saattaa voimaan ainoastaan sellaisia lakeja, jotka kohtelevat kaikkia kansalaisia tasa-arvoisesti lain edessä eli samalla tavalla ilman erityisoikeuksia. Liberalistisen aatesuunnan edistäjiksi Rooman valtakunnassa katsotaan Marcus Cicero, Titus Livius ja Marcus Aurelius. Tästä kaikesta huolimatta antiikin aikaiset liberalistiset periaatteet olivat vielä varsin hauraita ja mielivaltaista hallitusvaltaa tavoittelevien itsevaltiaiden taivuttamia.
Samalla kun teollinen vallankumous oli alkamassa 1700-luvun Isossa-Britanniassa, nousivat ensimmäiset liberalismin näkemykset. Ensimmäinen liberaalinen filosofi oli John Locke, joka puolusti uskonnonvapautta tärkeässä teoksessaan A Letter Concerning Toleration (1689). Kuitenkaan hän ei ulottanut uskonnonvapaudesta esittämäänsä näkemystä katolisiin ja ateisteihin saakka. Locke toi esille käsitteen ”luonnolliset oikeudet”, jotka hän yksilöi: ”henki, vapaus ja omaisuus”. Luonnonoikeusteoria oli nykyaikaisen ihmisoikeuskäsityksen edeltäjä. Lockelle omaisuus oli tärkeämpi luonnollinen oikeus kuin oikeus osallistua yhteiseen päätöksentekoon: hän ei antanut varauksetonta hyväksyntäänsä demokratian käytölle hallitsemisessa, sillä hän pelkäsi, että ”enemmistön tyrannia” epäisi ihmisiltä heidän oikeuksiaan omaisuuteen. Tästäkin huolimatta luonnollisten oikeuksien ajatus oli aatteellisesti avainasemassa Amerikan vallankumoukselle ja Ranskan vallankumoukselle, vaikka ne ainakin jossakin määrin kasvattivat kansanvaltaa ja nostivat uuteen asemaan kansan enemmistön vallankäytön. Liberalismin kukoistuksen kynnyksellä on syytä myös esitellä muutama irlantilainen taloustieteilijä: William Petty (1623–1687) ja Richard Cantillon (1680?–1734), joiden ajattelussa yhdistyi elementtejä sekä vanhasta merkantilismista että uudesta liberalismista. Molempien ajatukset herättivät kiinnostusta fysiokraattien keskuudessa Ranskassa. Fysiokraatit omaksuivat Pettyn ja Cantillonin ajatuksia, mutta suhtautuivat vieläkin jyrkemmin merkantilismin hylkäämiseen ja vieläkin avosylisemmin vapaaseen markkinatalouteen. Tietyssä mielessä Pettyn, Cantillonin ja fysiokraattien transformationaalisten ajatusten voidaan katsoa edustavan merkantilismin ja liberalismin käännekohtaa.
Historiallisesti tarkasteltuna liberalismi syntyi 1700-luvulla vastareaktiona vuosisatoja kestäneille esikapitalistisille yhteiskuntarakenteille, joissa monopoliyritykset olivat riippumattomia kuluttajien valinnoista ja ainoa tapa rikastua oli syntyä varakkaaseen sukuun. Liberalistit kritisoivat vallitsevaa yhteiskuntajärjestystä, ja heidän tavoitteenaan oli poistaa inhimillistä aloitteellisuutta rajoittavat esteet, vapauttaa ihmiset sorrosta, mielivaltaisesta hallintovallasta ja maaorjuudesta. Klassiset liberalistit uskalsivat haastaa aikakautensa voimakkaat eturyhmät, eivätkä he mielistelleet vallanpitäjiä. He olivat koko yhteiskunnan, eivät minkään tietyn kollektiivin tai ryhmän asialla. Merkantilismi oli yksi tämän esikapitalistisen aikakauden merkittävimmistä taloudellisista aatesuunnista, ja sen yksinkertaisena tavoitteena oli tehdä valtiosta rikas keinoja kaihtamatta. Se salli valtioiden päämiesten ja virkamiesten järjestellä taloudellisia asioita mielin määrin. Lisäksi merkantilismi suosi tulleja, tariffeja ja tuonnin rajoituksia oman valtion viennin edistämiseksi. Merkantilismin sanotaan talousaatteena hävinneen liberalismille, sillä se menetti älyllisen kunnioitettavuuden. Merkantilismin kovaäänisimpiä kriitikkoja oli satiirista runollisuutta kirjoittava Bernard de Mandeville, joka vuonna 1705 julkaisi "The Grumbling Hive or Knaves Turned Honest" -nimisen allegorian. Runossa Mandeville perusteli, että yksilöiden oman edun tavoittelu maksimoi hyvinvoinnin yhteiskunnassa, aihe josta myöhemmin tuli yksi Adam Smithin läpimurtoteoksen Kansojen varallisuus (1776) kantavista teemoista.
Liberalistisen aatesuunnan yleistyessä valtiolta kiellettiin oikeus puuttua vientiin ja tuontiin, ihmiset alkoivat vapautua säätylaitoksen papistolle ja aatelistolle myönnetyistä privilegioista ja muista rajoitteista. Liberalismi kannusti hallitusta antamaan ihmisille vapauden joko tehdä työtä itse tai tarjota taitojaan yrityksille tuotannollisiin tarkoituksiin ilman pakkotyötä. Vapaamman markkinatalouden ja liberalismin ansiosta poliittisen ja taloudellisen elämän vallan keskittyneisyys alkoi hiljalleen murtua. Vanhat menestyksen osatekijät kuten synnyinsääty, sukunimi tai sukulaissuhteet ja perityt ominaisuudet menettivät tehonsa, ja ihmiset olivat vapaita nousemaan köyhyydestä vauraampaan elintasoon ja kilpailemaan markkinoilla paremmuudestaan omien oivalluksiensa ja kädentaitojensa avulla. Hiljalleen yhteiskunta alkoi järjestyä uudelleen markkinoilla. Privilegiot ja valtion suomat monopoliasemat eivät enää taanneetkaan poliittiselle, taloudelliselle ja uskonnolliselle eliitille vaurautta, vaan sen säilyttämiseksi heidän oli mentävä markkinoille kilpailemaan kuluttajien suosiosta muiden tavoin. Markkinoiden vapaus ja liberalismi edesauttoivat ihmisiä, jotka aiemmin kuuluivat osattomien suureen enemmistöön, nousemaan köyhyydestä vaurauteen.