cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wadie Haddad
pienoiskuva|Wadie Haddad suunnilleen vuonna 1970. Wadie Haddad (1927–1978), tunnettiin myös nimellä Abu Hani, oli palestiinalainen terroristi 1960- ja 1970-luvuilla.
Varhaiselämä
Haddad syntyi ortodoksiseen perheeseen Safedissa nykyisessä Pohjois-Israelissa vuonna 1927. Vuoden 1948 sodan jälkeen Haddadin perhe pakeni Libanoniin. Haddad opiskeli lääketiedettä Beirutin amerikkalaisessa yliopistossa. Siellä hän tapasi palestiinalaisen George Habashin. Yhdessä he perustivat Arabialaisen nationalistiliikkeen, joka oli sekoitus panarabismia ja arabisosialismia. Liikkeen tarkoitus oli saada Israel haltuun ja liittää se muuhun arabimaailmaan. Valmistuttuaan Wadie muutti Hadashin kanssa Ammaniin, Jordaniaan. He työskentelivät sairaalassa.
Vuonna 1956 Wadie Haddad meni töihin YK:n alaiseen palestiinalaispakolaisten UNRWA-järjestöön. Wadie oli mukana eräässä äärinationalistisessa palestiinalaisliikkeessä, ja Jordanian viranomaiset pidättivät hänet vuonna 1957. Vuonna 1961 hän pakeni Syyriaan.
PFLP
Kuuden päivän sodan jälkeen vuonna 1967 Arabialainen nationalistiliike muuttui marxilaiseksi PFLP-liikkeeksi. Habash johti liikettä, ja Haddadista tuli aseellisen siiven johtaja.
Vuonna 1970 PFLP kaappasi Leila Khaledin johtamana kolme matkustajakonetta Jordaniaan. Heitä tuki toinen ääriliike, Musta syyskuu. Tapauksessa herätti huomiota se, että PFLP luokitteli matkustajat kolmeen ryhmään. 1. ryhmässä olivat tärkeimmät panttivangit, lähinnä juutalaiset ja Israelin kansalaiset, 2. ryhmän muodostivat eurooppalaiset ja 3. ryhmän amerikkalaiset. Vain toinen ja kolmas ryhmä vapautettiin.
Tapauksen jälkeen PLO sanoutui irti PFLP:n kanssa tehdystä sopimuksesta.
Haddad värväsi vuonna 1970 kuuluisan venezuelalaissyntyisen terroristin Ilich Ramirez Sanchezin eli Carloksen. Vuonna 1975 hän antoi kuitenkin Carloksen lähteä, koska tämä oli halunnut tappaa kaksi panttivankia ja paeta lunnasrahojen kera. Tämä tapahtui vuonna 1975, kun Haddad ja Carlos olivat ottaneet panttivangiksi OPEC:n delegaation Wienissä.
Vuonna 1976 Haddad järjesti Entebben kaappauksen, jonka hän suoritti yhdessä länsisaksalaisen Punaisen armeijakunnan kanssa. Kun israelilaiset vapauttivat panttivangit, Haddad erotettiin järjestöstä.
Wadie Haddad kuoli 28. maaliskuuta vuonna 1978 Saksan demokraattisessa tasavallassa. Ruumiinavauksen yhteydessä todettiin, että hänet oli myrkytetty. Myöhemmin kävi ilmi, että Mossad oli lähettänyt Haddadille belgialaisia biologista infektiosuklaata, joka aiheutti hänen kuolemansa kahdessa kuukaudessa.
Israelilaisen toimittajan Ronen Bergmanin tutkimusten mukaan vuonna 2018 Mossad surmasi Haddadin myrkyttämällä tämän hammastahnatuubin.
Provokaattori?
Entisen KGB:n agentin Vasili Mitrotšinin, joka loikkasi Englantiin vuonna 1992, mukaan Haddad olisi palkattu 1970-luvun alussa KGB:n vakoilijaksi. Hänen mukaansa Neuvostoliitto rahoitti PFLP:tä. Juri Andropovin kirjeen mukaan Haddad oli itsenäisesti halunnut olla KGB:n agentti ja toimi itsenäisesti ilman Moskovan neuvoa.
Aleksanteri Nevskin katedraali (Baku)
thumb|Aleksanteri Nevskin katedraali taustalla.
Aleksanteri Nevskin katedraali oli kirkkorakennus Azerbaidžanin pääkaupungissa Bakussa. Se oli Bakun pääortodoksikirkko. Katedraali valmistui vuonna 1898 ja tuhottiin vuonna 1936 Stalinin aikakaudella. Katedraalin oli suunnitellut saksalaissyntyinen arkkitehti Robert Marfeld ja hänen avustajansa, puolalaissyntyinen arkkitehti Józef Gosławski. Sen ulkoasuun oli haettu vaikutteita Moskovan Pyhän Vasilin katedraalin ulkoasusta, kun taas Kristus Vapahtajan katedraali puolestaan oli toiminut esikuvana katedraalin interiöörille.
Alba Ribas
Alba Ribas (s. 5. tammikuuta 1988 Barcelona, Katalonia, Espanja) on espanjalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten Anna Fritzin roolista elokuvassa The Corpse of Anna Fritz.
Elokuvat
Elokuva, rooli ja vuosi: Lähde:
Endosulfaani
Endosulfaani (C9H6SCl6O3) on kloorattu orgaaninen yhdiste. Yhdistettä on käytetty yleisesti maataloudessa hyönteismyrkkynä. Endosulfaanin käyttö kiellettiin maailmanlaajuisesti Tukholman sopimuksella vuonna 2011.
Ominaisuudet
Endosulfaani esiintyy isomeereina, joita kutsutaan α- ja β-muodoiksi. Puhdas yhdiste on väritöntä kiteistä ainetta, mutta epäpuhtauksien vuoksi hyönteismyrkkynä käytettynä endosulfaani on usein ruskeaa. Endosulfaani on veteen liukenematonta, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten hiilivetyihin. Endosulfaani sitoutuu GABA-reseptoriin ja estää sen toiminnan. Tällöin myös kloridi-ionikanavien toiminta estyy. Endosulfaani on hyvin myrkyllistä useille hyönteisille. Se on erittäin myrkyllistä myös nisäkkäille ja vesieliöille kuten kaloille. Endosulfaani voi häiritä normaalia hormonitoimintaa ja kertyä eliöihin. Endosulfaanille altistumisen oireina voi ilmetä muun muassa huonovointisuutta, kouristuskohtauksia, hengityksen vaikeutumista ja ihon ja kynsien sinistymistä.
Tehtaankatu (Helsinki)
Nimi
Tehtaankadun itäpään nimi oli alkujaan Paavalinkatu. Nimi johtui Pyhän Henrikin katedraalin julkisivussa olevasta apostoli Paavalin patsaasta; saman kirkon julkisivussa olevasta Pietarin patsaasta sai nimensä myös viereinen Pietarinkatu. Kun katua vuonna 1887 asemakaavanmuutoksella jatkettiin länteen Telakkakadulle asti, nimi muutettiin Tehtaankaduksi, koska kadun länsiosan varteen (nyk. Eiraan) suunniteltiin tuolloin laajaa tehdasaluetta. Jo vuonna 1900 tämä suunnitelma kuitenkin hylättiin, mutta kadunnimi jäi ennalleen. Ainoastaan Fazerin teollisuusrakennus rakennettiin aivan Tehtaankadun länsipäähän, jossa itse rakennus, nykyiseltä nimeltään Mestaritalo, on yhä paikoillaan, ei kuitenkaan enää Fazerin käytössä.
Tehtaankatu poliittisena terminä
”Tehtaankatu” oli kylmän sodan aikana aina 1990-luvulle asti Suomessa käytössä ollut poliittinen termi, jolla viitattiin Neuvostoliiton vaikutusvaltaan Suomen politiikassa. Käyminen ”Tehtaankadulla” tarkoitti käymistä Neuvostoliiton suurlähetystössä, joka sijaitsi Tehtaankatu 1:ssä, lähellä kadun Kaivopuiston puoleista päätä. Nykyisin samoissa tiloissa toimii Venäjän suurlähetystö. Mahtipontinen, graniittinen lähetystörakennus edustaa Stalinin ajan arkkitehtuuria, ja se rakennettiin sotakorvaustyönä 1952. Myöhemmin lähetystön tonttia on laajennettu liittämällä siihen myös suurin osa vieressä vuoteen 1960 saakka sijainneen Kätilöopiston tontista, jonne on rakennettu konsulaatti ja lähetystön asuinrakennuksia, joten lähetystö nykyisin vie melkein koko Tehtaankadun, Ullankadun, Vuorimiehenkadun ja Neitsytpolun rajaaman korttelin.
Poikkikadut
<mapframe width="300" height="200" latitude="60.158306" longitude="24.947" zoom="13" text="Tehtaankatu"> [ { "type": "Feature", "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [24.947, 60.158306] }, "properties": { "title": "Tehtaankatu", "marker-color": "#ff0000", "marker-symbol": "cross", "marker-size":"large"} }, ] Poikkikadut idästä länteen:
Tehtaankadun rakennuksia
thumb|260px|[[Lars Sonckin suunnittelema Eiran sairaala Tehtaankadun ja Laivurinkadun risteyksessä osoitteessa Tehtaankatu 30.]] Aiemmin mainittujen suurlähetystön tilojen lisäksi Tehtaankadun varrella on myös muita huomattavia rakennuksia. Kadun itäpäässä, Venäjän lähetystöä vastapäätä on katolinen Pyhän Henrikin katedraali (1860), Helsingin hiippakunnan katedraaliseurakunnan pääkirkko. Länsipäässään katu sivuaa Eiran huvilakaupunginosaa, ja sen varrelle jäävät jugendtyylinen Eiran sairaala (Lars Sonck, 1905) sekä Tehtaanpuistossa kohoava Mikael Agricolan kirkko (Lars Sonck, 1935), jonka torni korkeine piikkeineen on yksi Helsingin maamerkeistä. Merkittäviä asuinrakennuksia kadulla edustavat mm. Tehtaankatu 13 (Lars Sonck, 1925), sekä Tehtaankatu 6 (Runar Finnilä, 1932).
Finlaysonin palatsi
Finlaysonin palatsi on Tampereella Wilhelm von Nottbeckin puistossa Finlaysonin tehdasalueella sijaitseva rakennus. Uusrenessanssityylinen palatsi valmistui vuonna 1899. Sen suunnittelija oli Lambert Pettersson ja rakennuttajana toimi Alexander von Nottbeck.
Palatsi rakennettiin entisen kruunun viinanpolttimon paikalle, joka oli toiminut muun muassa Finlaysonin tehtaan aiemman omistajan James Finlaysonin kotina. Sittemmin palatsi toimi Finlaysonin toimitusjohtajan virka-asuntona 1910-luvulta aina 1970-luvun lopulle. Sen jälkeen sitä käytettiin tehtaan edustustilana. Nykyisin talo on ravintola- ja juhlakäytössä.
Palatsi on suojeltu asemakaavalla. Suojelumääräyksen mukaan kyseessä on ”rakennustaiteellisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokas sekä kaupunkikuvan säilymisen kannalta tärkeä rakennus”.
Aiheesta muualla
61.50278°N, 23.75667°W
Kokonaisluvun radikaali
Positiivisen kokonaisluvun n radikaali määritellään matematiikassa luvun n jakavien alkulukujen eli n:n alkutekijöiden tulona:
Radikaalifunktio on multiplikatiivinen funktio.
Radikaalifunktiota sovelletaan abc-konjektuurissa.
Zahlentheoretische Funktion
Teemu Engberg
Teemu Engberg (s. 9. kesäkuuta 1999 Loviisa) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa SM-liigajoukkue KooKoota. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Seuraura
Engberg on Loviisan Jääkiekkoklubin kasvatti. Hän siirtyi 13-vuotiaana Helsingin IFK:hon kaudeksi 2012–2013. Engberg muutti omilleen Helsinkiin ollessaan 15-vuotias. Kaudella 2014–2015 hän oli joukkueensa paras maalintekijä C-nuorten SM-karsinnoissa 11 osumallaan. Kaudella 2015–2016 Engberg jakoi tehoilla 22+22=44 HIFK:n B-nuorten sisäisen pistepörssin voiton Niklas Nordgrenin kanssa ja sisäisen syöttöpörssin voiton Joel Kerkkäsen kanssa.
Harjoituskaudella 2017–2018 Engberg nousi HIFK:n SM-liigajoukkueeseen. Hän teki miesten pääsarjadebyyttinsä Mestarien liigassa 25. elokuuta 2017 vieraissa ruotsalaista Brynäs IF:ää vastaan. Engberg merkittiin HIFK:n 13. hyökkääjäksi ja hän sai ottelussa jääaikaa lopulta vain 29 sekuntia. SM-liigadebyyttinsä Engberg teki 20. syyskuuta 2017 vieraissa Tampereen Ilvestä vastaan, kun loukkaantumiset avasivat hänelle paikan HIFK:n kokoonpanosta. Engberg merkittiin joukkueen nelosketjun vasempaan laitaan Saku Salmelan ja Henri Tammisen viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 5.54 minuuttia. Liigauransa avausmaalin Engberg teki yhdeksännessä ottelussaan 11. tammikuuta 2018 vieraissa Mikkelin Jukureita vastaan. Kaikkiaan hän pelasi SM-liigassa kauden aikana 22 runkosarjaottelua tehopistein 2+2=4 ja viisi playoff-ottelua tehden kaksi syöttöpistettä. CHL:ssä Engberg jäi neljässä ottelussa ilman tehopisteitä. Hän voitti kauden päätteeksi SM-pronssia. Engberg pelasi suurimman osan kaudestaan kuitenkin vielä HIFK:n A-nuorissa, jossa hän voitti myös SM-pronssia.
Toukokuussa 2018 Engberg teki HIFK:n kanssa kaksivuotisen SM-liigasopimuksen. Kaudella 2018–2019 hän pelasi SM-liigassa 38 runkosarja- ja kolme playoff-ottelua tehopistein 3+1=4. Mestarien liigassa Engberg pelasi kuusi ottelua ilman tehopisteitä. Hän pelasi osan kaudestaan vielä myös HIFK:n A-nuorissa tehden runkosarjassa 14 ottelussa maali per peli -tahdilla 14 maalia, jotka riittivät joukkueen sisäisen maalipörssin toiseen sijaan. Myös kaudesta 2019–2020 Engberg pelasi ison osan HIFK:n A-nuorissa. Hän pelasi SM-liigassa 27 runkosarjaottelua.
Kaudeksi 2020–2021 Engberg siirtyi kaksivuotisella sopimuksella KooKoohon. Joukkuetta valmensi hänelle alle 20-vuotiaiden maajoukkueesta tuttu Jussi Ahokas. Engberg pelasi ensimmäisen kokonaisen kautensa SM-liigassa tehden 54 runkosarjaottelussa tehot 10+7=17. Kahdessa playoff-ottelussa hän jäi ilman tehopisteitä. Huhtikuussa 2022 Engberg teki KooKoon kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Vuotta myöhemmin hän teki seuran kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Maajoukkueura
Engberg pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2019, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden. Engberg pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2017, jolloin hän voitti hopeaa. Engberg pelasi myös Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2016 sekä World U-17 Hockey Challengessa marraskuussa 2015. Yhteensä hän on pelannut 24 nuorten ja 26 poikien maaottelua.
Pelityyli
Engberg pitää vahvuuksinaan luistelua ja laukausta, ja katsoo kiekollisessa ja kamppailupelaamisessa olevan vielä kehitettävää.
Muuta
Engbergin pikkuveli Tuomas pelaa hyökkääjänä KooKoon U20-joukkueessa.
Salmi-Jättilä
Salmi-Jättilä on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa  sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,4 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä.
Euroliiga
Euroliiga on ULEB-liiton vuosittain järjestämä koripallon ammattilaisliiga, johon kuuluu 31 seurajoukkuetta Euroopan korkeimmista koripallosarjoista. Se on korkein kansainvälinen koripallosarja Euroopassa.
Sarjaa pelattiin vuosina 1958–2001 FIBAn alaisuudessa, mutta vuonna 2000 sen rinnalle syntyi ULEB-liiton järjestämä sarja. Nykyisin sarjaa pelataankin ULEB-liiton alaisuudessa. Sarjan kaikkien aikojen menestynein joukkue on Real Madrid. Sarjan ollessa ULEBin alaisuudessa, sen menestynein seura on ollut Panathinaikos BC.
Sarjaan pääsevät Euroopan suurimpien koripalloliigojen voittajat, sekä parhaiten sijoittuneet seurat. Lisäksi ULEB jakaa villejä kortteja ja karsintapaikkoja. Sarjaan pääsee myös voittamalla ULEB Eurocupin.
Alkuvuodet
Koripallon Euroopan cupin ensimmäinen kausi aloitettiin helmikuussa 1958 ja ensimmäinen ottelu pelattiin Brysselissä. Ensimmäisen kauden loppuottelussa olivat vastakkain neuvostoliittolainen ASK Rīga sekä bulgarialainen Academic Sofia. ASK Rīgalla oli ollut onnea välierissä, sillä Real Madrid ei voinut pelata toista välieräottelua. Syynä oli Espanjan silloisen diktaattorin Francisco Francon määräys, jonka mukaan joukkue ei saanut matkustaa Neuvostoliittoon. Ensimmäinen mestaruus ratkaistiin kaksiosaisella loppuottelulla, joiden molempien voitot vei ASK Rīga.
1960–luku: Länsi-Euroopan nousu
thumb|200px|Myös suomalaisjoukkueet olivat mukana sarjan alkuvuosina. Kuvassa [[Helsingin Kisa-Toverit|Helsingin Kisa-Toverien peli Real Madridia vastaan.]] Sarjan alkuvuodet olivat Itä-Euroopan maiden hallintaa, sillä koripallo ei vielä ollut suuri laji Italiassa ja Espanjassa. Ensimmäinen Itä-Euroopan ulkopuolelta tullut joukkue, joka esiintyi loppuottelussa, oli Real Madrid. Se pääsi kaudella 1961–1962 loppuotteluun, jolloin loppuottelu pelattiin ensimmäistä kertaa neutraalilla peliareenalla. Syyt olivat taas poliittiset, sillä Franco ei päästänyt Real Madridia kommunistiseen maahan. Vaikka joukkue hävisi loppuottelun, oli vuosikymmen Real Madridille silti menestyksekäs. Ensimmäisen kerran Real Madrid voitti mestaruuden kaudella 1963–1964, kun joukkue onnistui voittamaan Spartak Brnoon. Voitto oli myös ensimmäinen kerta, kun Länsi-Euroopan rikas seura onnistui voittamaan mestaruuden. Myös italialaisseura Simenthal Milan onnistui voittamaan vuosikymmenen aikana Euroliigan mestaruuden.
1970–luku: Ignis Varesen vuosikymmen
1970–luvulla Itä-Euroopan maiden saavuttamat mestaruudet vähenivät edelleen, kun taas Länsi-Euroopan seurat alkoivat voimistua. Vuosikymmenen menestyksekkäin seura oli Ignis Varese, joka voitti viisi Euroopan mestaruutta. Seura oli myös joka kerta mukana loppuotteluissa vuosina 1970–1979. Vielä tuolloin seuran vaihtaminen oli vaikeaa, joten pelaajat samaistuivat pelaamaansa seuraan. Varesessa pitkään pelannut Dino Meneghin sanoikin, että seuran värien edustaminen toi lisää intensiivisyyttä.
Lajin suosio kasvoi muuallakin Euroopassa ja erityisesti Jugoslavian koripallokoulut alkoivat tuottaa tulosta. Tästä osoituksena oli KK Bosnan vuonna 1979 voittama Euroliigan mestaruus, joka oli maan ensimmäinen seurajoukkueiden Euroopan mestaruus.
1980–luku: Uudet mestarit
Euroopassa oli useita tähtipelaajia, sekä suurseuroja, jonka takia yhden seuran hallinta oli vaikeaa. Vuosikymmenen aikana erityisesti jugoslavialaiset seurat voittivat lukuisia Euroliigan mestaruuksia. Muun muassa Cibona Zagreb voitti kaksi perättäistä mestaruutta vuosina 1985 ja 1986. Vuosikymmenen lopulla Jugoplástika Split voitti kolme mestaruutta perättäin nuorella joukkueellaan. Aiemmin samaan suoritukseen oli pystynyt vain ASK Rīga.
1990–luku: Kilpailu tasapäistyy
1990-luvulla yksikään joukkue ei noussut muita suuremmaksi, vaan useat joukkueet onnistuivat voittamaan Euroliigan mestaruuden. Serbivalmentajat Željko Obradović ja Božidar Maljković olivat vuosikymmenen suurimmat nimet, ja valmensivat joukkueensa usein mestaruuteen. Seurojen erot tasapäistyivät, eikä Jugoplástika mestaruuksien jälkeen enää yksikään joukkue ole onnistunut voittamaan kolmea mestaruutta perättäin. 1990-luvulla eurooppalaisten pelaajien siirtyminen NBA:han kiihtyi. Sen sijaan NBA:n palkkakiistojen aikaan eurooppalaisseurat eivät hankkineet pelaajia NBA:sta. Ainoastaan kolme aloitusviisikon pelaajaa siirtyi tällöin Euroliiga-joukkueisiin.
2000–luku: ULEB:in alaisuuteen
Kesällä 2000 24 eurooppalaista suurseuraa siirtyivät ULEB-liiton järjestämään Euroliigaan. Sen sijaan FIBA:n järjestämään uuteen Suproleagueen tuli mukaan kaksikymmentä joukkuetta. Yksi syy uuden sarjan muodostamiseen oli taloudellinen, sillä espanjalainen tietoliikenneyhtiö Telefónica ryhtyi uuden sarjan sponsoroijaksi. Myös FIBA:n tekemän televisiointi-sopimuksen takia monet seurat siirtyivät uuteen sarjaan. FIBA ei katsonut uutta sarjaa hyvällä, sillä sen järjestämä Final Four oli tarkoitus pitää Espanjassa, mutta kun maan joukkueet siirtyivät ULEB-liiton sarjaan, siirrettiin Final Fourin järjestäminen pois maasta. Kaudella 2000–2001 Euroopassa järjestettiinkin rinnakkain kaksi kansainvälistä seurajoukkueliigaa: FIBA:n Suproleague ja ULEB-liiton Euroliiga. Ensimmäinen uuden Euroliigan peli järjestettiin lokakuussa 2000, jolloin Real Madrid Baloncesto ja Olympiakos BC kohtasivat.
Suproleague kesti vain yhden kauden ajan. Sen mestaruuden voitti Maccabi Tel Aviv BC, kun taas Euroliigan voitti Kinder Bologna. Kauden päätyttyä FIBA ja ULEB pääsivät aluksi sopuun sarjojen yhdistämisestä, mutta sopimus kaatui FIBA:n jäsenmaiden vastustukseen. FIBA ryhtyi 2003 järjestämään kilpailevaa FIBA Europa League -sarjaa. Lopullinen sopu syntyi vasta marraskuussa 2004, jolloin osapuolet sopivat että FIBA:sta tulee Euroliigan virallinen järjestäjätaho ja ULEB saa hallinnoitavakseen kaksi ylintä sarjatasoa. Samalla FIBA Europa League korvattiin FIBA EuroCupilla.
Vuosikymmen jatkui Maccabin johdolla, sillä se voitti mestaruuden myös vuosina 2004 ja 2005 Šarūnas Jasikevičiuksen ja Anthony Parkerin johdolla. Eniten mestaruuksia vuosikymmenen aikana saavutti kuitenkin Panathinaikos BC, joka saavutti neljä mestaruutta.
Sarjasysteemi
Lohkovaiheessa 24 joukkuetta jaetaan neljään kuuden joukkueen lohkoihin, joista lohkojen neljä parasta pääsevät jatkoon. Seuraavassa vaiheessa kuusitoista jäljellä olevaa joukkuetta jaetaan neljään neljän joukkueen lohkoon, joista lohkojen kaksi parasta pääsevät jatkoon. Kahdeksan jäljellä olevaa joukkuetta pelaavat pareittain puolivälierät, joista ensin kolme voittoa saavuttanut joukkue pääsee Final Fouriin. Final Fourissa neljä jäljellä olevaa joukkuetta jaetaan pareihin ja joukkueet pelaavat yhden ottelun. Parien voittajat pääsevät yksiosaiseen loppuotteluun ja häviäjät joutuvat pronssiotteluun.
Suosio
thumb|200px|Partizan–Panathinaikos maaliskuussa 2009. Sarjan katsoja-arvot ovat nousseet jatkuvasti. Ensimmäisellä Euroliiga-kaudella sarjan pelejä seurasi keskimäärin 3 262 katsojaa. Kaudella 2009–2010 määrä oli jo 6 193,8. ULEB:in Euroliigan yleisöennätys on 22 567, joka syntyi maaliskuussa 2009 ottelussa KK Partizan–Panathinaikos BC. Vanhan FIBA:n järjestämän Euroopan liigan epävirallinen yleisöennätys oli 120 000.
Euroliigan vuoden 2010 lopputurnaus televisioitiin 197 maahan. Vuoden 2010 finaalia seurasi parhaimmillaan kaksi miljoonaa katsojaa Espanjassa. Kreikassa finaalia seurasi parhaimmillaan 1 885 000 katsojaa. Säännöllisesti sarjaa televisioidaan 166 maassa.
Sponsorointi
Vuonna 2010 Euroliiga ja Turkish Airlines tekivät viisivuotisen sponsorointisopimuksen. Sopimuksen myötä sarjan nimi tunnetaan nimellä Turkish Airlines Euroleague Basketball. Turkish Airlinesista tuli myös ULEB Eurocupin pääsponsori.
Palkinnot
Joka kauden päätteeksi sarjan parhaat pelaajat palkitaan. Nykyisin eri palkintokategorioita on viisi, joiden lisäksi sarjan pelaajista valitaan tähdistökentälliset. Myös jokaisen pelikierroksen ja kuukauden paras pelaaja palkitaan. Euroliiga-kauden parhaalle valmentajalle annetaan Aleksandr Gomelskin mukaan nimetty palkinto. Joukkueiden managereille jaetaan myös oma palkinto.
50 tärkeintä vaikuttajaa
Vuonna 2008 Euroliiga valitsi historiansa viisikymmentä tärkeintä vaikuttajaa juhlavuotensa kunniaksi. Kyseinen tilaisuus järjestettiin Madridissa ja siinä palkittiin 35 pelaajaa, kymmenen valmentajaa ja viisi tuomaria.
Euroliiga ja NBA
Euroliigan ja NBA:n joukkueet ovat pelanneet keskenäisiä otteluja jo vuodesta 1978 lähtien, jolloin Maccabi Tel Aviv BC ja Washington Bullets pelasivat ensimmäistä kertaa. Tämä ottelu päättyi Euroliiga-seuran voittoon, mutta usein sarjojen joukkueiden kohtaamiset ovat päättyneet NBA-seurojen hyväksi. Muun muassa McDonald's Openissa, jota pelattiin vuosina 1987–1999, päättyi aina NBA-seurojen mestaruuteen. Vuonna 2005 NBA ja Euroliiga päättivät NBA Europe Live Tourin perustamisesta ja sarja aloitettiin vuotta myöhemmin.
Historian parhaat
Vanhan FIBA:n alaisen Euroliigan piste-ennätys on 63, jonka Joe Arlauckas teki vuonna 1996. FIBA:n Euroliigan levypalloennätys oli 24, jonka onnistui tekemään Arvydas Sabonis. ULEB:in alaisessa Euroliigassa ainoastaan kolme pelaajaa on pystynyt tekemään samassa ottelussa vähintään 20 pistettä ja levypalloa.
* Tilastot kauden 2000–2001 alusta lähtien (päivitetty 25.8.2016):
Bernhard Lichtenberg
pienoiskuva|upright|Bernhard Lichtenberg. Bernhard Lichtenberg (3. joulukuuta 1875 Ohlau – 5. marraskuuta 1943 Hof) oli berliiniläinen katolinen pappi, joka vuoden 1938 kristalliyön jälkeen alkoi julkisesti rukoilla vainottujen juutalaisten puolesta. Hän osallistui myös protestointiin natsi-Saksan eutanasiaohjelmaa vastaan. Vedottuaan 1941 itään kuljetettujen juutalaisten puolesta hänet vangittiin kahdeksi vuodeksi. Vuonna 1943 Gestapo määräsi vasta vapautetun Lichtenbergin Dachaun keskitysleirille, mutta hän kuoli matkan aikana.
Vuonna 2005 Israelin Yad Vashem -muistomerkin edustajat myönsivät Lichtenbergille postuumisti Kansojen vanhurskas -arvonimen siitä tuesta, minkä hän oli antanut vainotuille juutalaisille.
Choi Yu-jung
250px|pienoiskuva|Choi vuonna 2017 Choi Yu-jung (s. 27. maaliskuuta 2000) on eteläkorealainen jääkiekkoilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän edusti Korean naisten jääkiekkomaajoukkuetta Pyeongchangin olympialaisissa 2018.
Nastolan kirkko
Nastolan kirkko on neljäs Mats Åkergrenin (1802–1804) toteuttama kirkko. Kirkko on rakennettu vuosina 1802–1803 ja se vihittiin käyttöön vuonna 1804. Kirkon eteläpuolella oleva kellotapuli on vuodelta 1760. Se siirrettiin nykyiselle paikalleen vuonna 1804. Kirkon 33-äänikertaiset urut ovat vuodelta 1972, ja niissä on kolme sormiota ja jalkio.
Kirkon historia
Nastolan vanhin tunnettu kirkko sijaitsi nykyisen sankarihautausmaan alueella. Ensimmäinen kirjallinen tieto kirkosta löytyy vuodelta 1640. 1700-luvun loppupuolelle tultaessa kirkko oli käynyt liian pieneksi ja huonokuntoiseksi. Uuden kirkon rakentamisesta päätettiin vuonna 1778. Puisen ristikirkon rakensi Matias Åkergren, ruoveteläinen kirkonrakentaja. Kirkko perustuu Tukholman intendenttikonttorissa Askolan kirkkoa varten laadittuihin piirustuksiin.
Hieman yli kahdensadan vuoden aikana kirkkoa on ehditty kunnostaa jo moneen kertaan. Vuonna 1891 kirkkoon asennettiin ensimmäiset lämmityslaitteet. Vuoden 1935 muutostyöt suunnitteli viipurilainen arkkitehti Juhani Viiste. Silloin kirkon tornia kohotettiin ja sai lähes nykyisen ulkoasunsa ja kirkkoon saatiin myös sähkö.
Talvella 2000–2001 kirkossa tehtiin mittavia muutos- ja korjaustöitä. Suunnittelijana toimi arkkitehti Reino Toivonen ja pääurakoitsijana oli Uudenkaarlepyyn Paanukatto. Kirkko otettiin uudelleen käyttöön palmusunnuntaina 8.huhtikuuta 2001. thumb|Nastolan kirkon alttari
Sankarihautausmaa
thumb|left|Sankarihautausmaa
Nastolan kirkonmäellä, aivan kirkon juurella, sijaitsee myös Nastolan sankarihautausmaa. Sankarihautausmaan paikalla toimi kirkko vuosina 1660–1804. Sankarihautausmaalle on haudattu paikkakuntalaisia vuosina 1660–1850 ja isänmaan puolesta kaatuneet vuosina 1940–1944. Lisäksi sankarihautausmaa on yhden, YK-rauhanturvaajatehtävissä menehtyneen paikkakuntalaisen viimeinen leposija. YK-päivänä sotilaan haudalle lasketaan kukkia ja muistokynttilä. Itsenäisyyspäivänä partiolaiset marssivat kynttiläkulkueena sankarihautausmaalle kunnioittamaan sodissa kaatuneita. Lisäksi reserviläiset järjestävät paikalle kunniavartion. Sankarihautausmaan Pro Patria -sankarimuistomerkin on suunnitellut arkkitehti Sirkka Tarumaa.
Hugh Downs
Downs syntyi Akronissa, Ohiossa, ja opiskeli Shawnee High Schoolissa, Bluffton Collegessa, Wayne State Universityssa, Columbian yliopistossa ja Hunter Collegessa. Hän aloitti uransa radiossa ja debytoi televisiossa syyskuussa 1945. Hän julkaisi useita kirjoja ja myös sävelsi. Hänen pitkäaikainen kiinnostuksen kohteensa oli tähtitiede, ja hän oli opiskellut gerontologiaa.
Downs voitti kaksi Emmy-palkintoa vuosina 1981 ja 1991. Hänellä oli kaksi aiempaa ehdokkuutta vuosilta 1969 ja 1970. Hän juonsi vuosina 1990–1996 klassisen musiikin ohjelma Live from Lincoln Centeriä.
Downs oli vuodesta 1944 kuolemaansa saakka naimisissa puolisonsa Ruthin kanssa. Downs oli värisokea. Hänestä ilmestyi omaelämäkertakirja Yours Truly, Hugh Downs vuonna 1960.
Andreas Kofler
Andreas Kofler (s. 17. toukokuuta 1984 Innsbruck) on itävaltalainen uransa lopettanut mäkihyppääjä.
Kofler kilpaili ensimmäisen kerran mäkihypyn maailmancupissa kaudella 2002–2003. Hän sijoittui kolmanneksi Titisee-Neustadtin osakilpailussa joulukuussa ja toiseksi Bischofshofenin osakilpailussa tammikuussa. Keski-Euroopan mäkiviikon yhteispisteissä hän sijoittui neljänneksi. Maailmancupin loppupisteissä hän oli kuudestoista. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2003 hän pääsi kilpailemaan vain joukkuemäessä, jossa Itävallan joukkue sijoittui viidenneksi.
Kahtena seuraavana talvena Kofler ei päässyt samanlaiseen kuntoon kuin tulokaskaudellaan. Kaudella 2003–2004 hän oli maailmancupin lopputuloksissa 21:s ja seuraavalla kaudella 40:s. Mäkiviikolla hänen sijoituksensa mainittuina kausina olivat 30:s ja 50:s.
Kaudella 2005–2006 Kofler palasi huipulle. Engelbergin osakilpailussa joulukuussa 2005 hän sijoittui kolmanneksi, ja Keski-Euroopan mäkiviikon yhteispisteissä hän oli kahdeksas. Ensimmäisen maailmancupin osakilpailuvoittonsa hän saavutti 4. helmikuuta 2006 Willingenissä. Hänen hyvä vireensä säilyi pian tämän jälkeen järjestetyissä Torinon olympialaisissa, joissa hän saavutti suurmäessä hopeaa vain 0,1 pisteen erolla voittaja Thomas Morgensterniin ja hyppäsi kaksi päivää myöhemmin Itävallan joukkuemäen kultaa voittaneessa joukkueessa. Normaalimäen kilpailussa hän sijoittui 11:nneksi.
Kaudella 2006–2007 Kofler sijoittui Keski-Euroopan mäkiviikon yhteistuloksissa 12:nneksi. Sapporon MM-kilpailuissa hän voitti kultaa joukkuemäessä sekä sijoittui normaalimäessä kuudenneksi ja suurmäessä kahdeksanneksi ollen molemmissa toiseksi paras itävaltalainen.
Kaudella 2007–2008 Kofler oli hyvässä kunnossa mutta koki kovia. Joulukuussa hän sijoittui Trondheimin ja Engelbergin kilpailuissa toiseksi maanmiehensä Thomas Morgensternin jälkeen. Engelbergin toisessa kilpailussa 23.12.2007 hän johti ensimmäisen kierroksen jälkeen mutta kaatui toisen, 139 metriä pitkän hyppynsä ja putosi viidenneksi. Viikkoa myöhemmin Oberstdorfissa hän menetti tasapainonsa 126-metrisen hyppynsä jälkeen ja kaatui ajautuen päin mäkimonttua reunustanutta mainosaitaa. Hänet vietiin ambulanssilla sairaalaan, mutta jo seuraavassa kilpailussa kaksi päivää myöhemmin hän oli mukana, tosin kauden aiempia kilpailuja huonommalla menestyksellä. Lentomäen MM-kilpailuissa Oberstdorfissa Kofler sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa 16:nneksi ja voitti joukkuekilpailussa kultaa.
Kofler sijoittui maailmancupkauden 2008–2009 henkilökohtaisissa kilpailuissa vain kerran kymmenen parhaan joukkoon oltuaan seitsemäs Lahden normaalimäen kilpailussa. Seuraavalla kaudella hän palasi palkintosijoille lähes päivälleen kahden vuoden tauon jälkeen oltuaan kolmas Engelbergin kilpailussa 19. joulukuuta 2009. Mäkiviikolla Kofler voitti Oberstdorfin osakilpailun 29. joulukuuta 2009. Seuraavissa osakilpailuissa Garmisch-Partenkirchenissä ja Innsbruckissa hän sijoittui neljänneksi ja Bischofshofenissa viidenneksi, mutta voitti silti mäkiviikon kokonaiskilpailun 13,3 pisteellä ennen toiseksi tullutta Janne Ahosta. Vancouverin olympialaisissa Kofler sijoittui suurmäessä neljänneksi ja normaalimäessä 19:nneksi. Joukkuemäessä hän oli mukana Itävallan kultaa voittaneessa joukkueessa. Hän sijoittui vielä kolmanneksi kauden viimeisessä maailmancup-kilpailussa Oslossa ja oli cupin loppupisteissä neljäs.
Kaudella 2010–2011 Kofler voitti Kuusamon osakilpailun, Engelbergin kolmannen osakilpailun sekä Sapporon toisen osakilpailun. Cupin kokonaispisteissä hän oli neljäs. Oslon MM-kilpailuissa hän sai hopeaa normaalimäen kilpailussa ja oli mukana Itävallan sekä normaalimäen että suurmäen joukkuekilpailun kultaa voittaneessa joukkueessa. Suurmäessä hän sijoittui neljänneksi. Kaudella 2011–2012 Kofler voitti kolme ensimmäistä osakilpailua Kuusamossa ja Lillehammerissa. Myöhemmin samalla kaudella hän voitti Engelbergin jälkimmäisen osakilpailun sekä Innsbruckin kilpailun. Mäkiviikolla hän sijoittui kolmanneksi. Vikersundin lentomäen MM-kilpailuissa hän saavutti joukkuekilpailun kultaa ja oli henkilökohtaisessa kilpailussa kuudes. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui kolmanneksi. Kaudella 2012–2013 Kofler voitti Sotšin toisen osakilpailun ja Engelbergin ensimmäisen osakilpailun. Kaudella 2013–2014 hän sijoittui toiseksi Trondheimin osakilpailussa. Kaudella 2016–2017 hän oli Engelbergin ensimmäisessä kilpailussa kolmas.
Kofler lopetti uransa mäkihyppääjänä keväällä 2019.
Pohjois-Amerikan subarktisen alueen intiaanit
thumb|[[Ojibwa-intiaaneja Paul Kanen tekemässä öljymaalauksessa.]] thumb|[[Chippewapäällikkö Rocky Boy.]] thumb|[[Ojibwaintiaanien tuohinen kota.]] thumb|Varsinaisiin [[amerintiaanit|amerintiaaneihin puhumiin kieliin kuuluvien algilaisten kielten puhuma-alue.]] thumb|[[Na dene-intiaanien kielialue. Na-dene-intiaaneista suurin osa kuuluu athabasca-ryhmään.]] Pohjois-Amerikan subarktisen alueen intiaanit asuvat pääosin Kanadan havumetsävyöhykkeellä ja jakautuvat pääosin itäiseen algonkin- ja läntiseen athabasca-ryhmiin. Tunnettuja subarktisia heimoja ovat athabascoihin kuuluvat tananat, slaveyt eli orjaintiaanit, Karhujärven intiaanit (bearlaket), dogribit eli koiran kylkiluut ja dene sulinet eli chippewat. Algonkineista tunnetaan muun muassa innut, creet ja ojibwat. Newfoundlandin saarella elivät beothukit, jotka eivät kuulu kumpaankaan kieliryhmään.
Monesti Kanadan ja Alaskan subarktisen havumetsäalueen intiaanit elivät metsästyksellä, kalastuksella ja marjojen keräilyllä. Pääasiallinen suurriista oli hirvi ja karibu. Monilla alueilla subarktiset heimot liikkuivat omalla heimoalueellaan pieninä ryhminä sinne, mistä riistan parhaiten sai. Kesällä saatettiin metsästää karibua tundralla, joinain toisina vuodenaikoina kalastaa jne.
Eurooppalaiset alkoivat levittäytyä subarktiselle alueelle 1600-luvulla. Monia intiaaneja kuoli tällöin eurooppalaisten mukanaan tuomiin sairauksiin. Monien intiaanien elämä muuttui, kun he rupesivat valkoisille turkiksia myyviksi metsästäjiksi. He saivat vastapainoksi eurooppalaisilta muun muassa ruutiaseita, rautaisia työkaluja ja kankaita vaatteitten tekoa varten. Turkisten pyydystys oli niin tehokasta, että 1700-luvun alussa oli eteläiseltä subarktiselta alueelta metsästetty suurin osa turkisriistasta pois. Alussa siirtomaavallat Ranska ja Englanti kilpailivat Itä-Kanadassa turkiskaupasta, ja vetivät intiaanit mukaansa keskinäiseen kamppailuunsa. Creet alkoivat eräässä vaiheessa vallalta toisilta intiaaniheimoilta vallaten heimojen välisiä tyhjiä alueita ja myös sotien. Perinteiset heimojen elämäntavat ja uskomukset hävisivät tai kärsivät suuresti. 1800-luvun puoliväliin mennessä suurriista, karibu ja hirvi olivat hävinneet suurelta osalta alueelta, ja ihmiset elivät pääosin aiemmin väheksytyillä jäniksillä ja kaloilla, joissa oli vähän rasvaa ja vitamiineja. Tämä lisäsi intiaanien altistumista sairauksille. He eivät voineet enää valmistaa perinteisesti turkisvaatteita. Turkisyhtiöitten lisäksi alueella liikkuivat lähetyssaarnaajat. Läntiselle subarktiselle alueelle eurooppalainen kulttuuri levisi vasta 1860-luvulla. Intiaaneja eurooppalaistettiin 1900-luvulla rakentamalla eurooppalaismallisia kyliä ja kouluttamalla lapsia kaukana kotoaan sijaitsevissa sisäoppilaitoksissa. 1960-luvulta alkaen Kanadan intiaanit ovat alkaneet yhä äänekkäämmin vaatia omistusoikeuksia maahan, jossa ovat perinteisesti eläneet.
Subarktisen alueen elinkeinot
Pohjois-Amerikan subarktisen vyöhykkeen ala on 5,5 miljoonaa neliökilometriä, ja siellä asui eurooppalaisten saapuessa vain noin 60 000 intiaania. Asutustiheys oli vain noin 1 asukas yli 100 neliökilometriä kohti. Alueen ilmasto on ankara. Subarktisen alueen eteläosassakin pitkät, pimeät talvet olivat hyvin kylmiä, mutta kesät lämpimiä, ja pohjoisosissa lyhyet valoisat kesätkin viileitä. Sademäärä on melko alhainen. Idässä maasto muistuttaa Suomen maastoa soineen, lännessä on vuoristoa. Ihmiselle ravinnoksi kelpaavia kasveja on vähän, paitsi marjoja.
Alueen pohjoisosa on aukeaa tundraa tai metsätundraa.
Subarktisella alueella elatus hankittiin tavallisimmin peuran sukuista karibua ja muuta suurriistaa metsästämällä. Pyydystettiin pienempää riistaa, linnustettiin, kalastettiin ja luonnosta kerättiin muun muassa marjoja. Asutus oli monesti harvaa ja heimojen kiinteys useimmiten vähäinen. Elinkeinoissa saattoi olla melko suuriakin alueellisia eroja.
Yleensä ihmiset liikkuivat vuodenaikojen mukaan riistan, kalan ja muiden luonnon antimien perässä. Kanadan pohjoisella subarktisella puistotundra-alueella asuvien na-dene-heimojen piirissä pääasiallinen riista oli karibu, joka vaelteli talvisesta metsästä keväällä puuttomalle tundralle. Kalaa halveksuttiin ainakin eurooppalaisten aikoina. Mutta lännempänä kala saattoi olla pääasiallinen toimeentulon lähde. Pohjoisessa subarktisella alueella ihmiset asuivat pienissä 10–75 ihmisen kokoisissa 2–12 suurperheen ryhmissä pienissä leireissä, ja siirtyilivät omalla alueellaan vuosikierron mukaan. Näistä muodostui noin 100–500 asukkaan heimoja. Molempien heimojen jäsenyys oli muuttuvaa, ja suvun arvoasteikko oli ainoa poliittinen rakenne. Kokenut, viisas mies saattoi tehdä päätöksiä joskus toisten puolesta. Eri puolilla hajallaan asuvat ihmiset kokoontuivat esimerkiksi peuran vaellusaikaan suureen jahtiin, jossa peuroja ajettiin muun muassa ansalangoin aidatulle suurelle alueelle. Karibua metsästettiin syystalvella, keskitalvi oli levon aikaa, jolloin elettiin kuivatulla ja savustetulla ravinnolla. Alkukesästä saatettiin nähdä nälkääkin. Keskikesällä perheet kokoontuivat yhteen linnustelemaan ja vaihtamaan kuulumisia.
Subarktinen elinkeinokulttuuri oli melko yhtenäinen riippumatta siitä oltiinko athabascoja, algonkineja tai joitain muita. Mutta eri heimot olivat erikoistuneet käyttämään oman seutunsa luonnonvaroja parhaalla tavalla. Pienen riistan, esimerkiksi jäniksen metsästys oli toissijaista siellä missä suurta riistaa, esimerkiksi peuroja, oli. Jänis ja peura olivat pääriista nimenomaan alueen pohjoisosassa. Joillain alueilla kalaa halveksittiin ravinnonlähteenä. Veden lähellä kalastus oli monesti tärkeämpi kuin metsästys, ja asutus oli siellä melko pysyvää. Elatus oli siellä useimmiten varma. Täällä saattoi olla klaanin päällikkönä esimerkiksi kalastuksella rikastunut mies. Täällä päinvastoin kuin muualla suurta omaisuutta arvostettiin.
Laajoilla alueilla idässä ei ollut suuria asuinyksiköitä. Siellä asumus oli yleensä helposti siirrettävä kota, joka saatettiin päällystää nahalla tai tuohella. Se saattoi olla myös kupumainen wigwam, tai maalla katettu osin maahan kaivettu maja. Monet heimot tekivät saunoja rituaalista peseytymistä varten.
Lännessä yhteisöt olivat yleensä matrilineaarisia, keskialueilla ja idässä patrilineaarisia tai bilateraalisia. Ihmiset elivät yleensä perheinä, joita vetivät mies ja nainen. Moniavioisuus oli harvinaista. Naisen asemassa oli eroja, joillain alueilla se oli erittäin huono, ja he joutuivat tekemään koko ajan raskaita töitä. Toisaalta myös miesten harjoittama metsästys oli raskasta. Monilla alueilla liikuntakyvyttömät vanhukset jätettiin heitteille, koska niukan ravinnon takia heitä ei kyetty elättämään ja he hidastivat joukon liikkumista. Joillain alueilla vanhuksia surmattiin vain nälänhädän vallitessa. Kolmansilla alueilla ketään heimon jäsentä ei surmattu. Vaatteet tehtiin parkitusta nahasta. Tämä aikaavievä prosessi oli naisten työtä, samoin vaatteiden ompelu. Talvella liikuttiin lumikengillä. Jotkut heimot osasivat tehdä hyvin tuohikanootteja.
Uskonnossa oli toteemieläimen palvontaa. Eläinten uskottiin olevan ihmistä vahvempia ja maan alkuperäisiä asukkaita. Heimon uskottiin saaneen alkunsa toteemieläimestä joka saattoi olla koira. Eläinten uskottiin halutessaan voivan ottaa ihmisen hahmon.
Subarktisen alueen pohjoispuolisella tundralla elivät eskimot, joiden tavoista jotkut subarktiset heimot ottivat joitain vaikutteita, esimerkiksi turpeella peitetyn, osin maahan kaivetun majan. Uskottiin myös abstraktiin, persoonattomaan voimaan. Eläimillä, kasveilla, ihmisen tekemillä esineillä jne uskottiin olevan hengen. Ennustettiin unista, uskottiin jälleensyntymään. Yleensä ryhmäseremoniat eivät olleet merkittävässä osassa. Shamaanilla oli merkittävä asema sairaan parantajana, kertojana.
Subarktisen alueen esihistoria ja arkeologia
11 000 radiohiilivuotta sitten oli jäätöntä leveä alue Kalliovuorten seuduilla, ja 10000–9000 radiohiilivuotta sitten lounainen Kanada suureksi osaksi jäätön, mutta yhä oli suuri jääkenttä Hudsoninlahden yllä ja Labradorin niemimaalla.
Mannerjää lienee vetäytynyt alueelta viimeistään 8000 vuotta sitten. Koillis-Siperiasta saapui sinne mikroteriä valmistavia heimoja, luultavasti athabasca-ryhmään kuuluvia. Tätä perinnettä kutsuvat arkeologit englanniksi nimellä Northwest Microblade Tradition. Se levisi hitaasti itäänpäin, ja ulottui 6000 eaa. Etelä-Yukoniin ja 4500 eaa. MacKenzien altaaseen. Tämän jälkeen noin 6500–4500 eaa. alueella levisi kaksi kulttuuriperinnettä: karibua metsästävä pohjoinen arkaainen pohjoiseen päin jopa Keski-Alaskaan asti, ja pohjoisten tasankojen arkaainen biisoninmetsästyskulttuuri Luoteisterritorioihin asti. . Noin 4500 vuotta sitten ilmasto kylmeni, ja alueen ihmiset siirtyivät pieniä työkaluja valmistavaan kulttuuriin nimeltä Arctic Small Tool Tradition, joka muistutti eskimojen kulttuuria. 2800 vuotta sitten ei-eskimojen työkaluvalikoima ilmestyi taas alueelle, ja säilyi eurooppalaisten tuloon asti.
Subarktinen kulttuurialue
Subarktinen kulttuurialue ulottui kokonaan tai osin seuraavien valtioiden tai territorioiden alueelle
Reinhard Bonnke
Reinhard Willi Gottfried Bonnke (19. huhtikuuta 1940 Königsberg, Itä-Preussi, Saksa – 7. joulukuuta 2019 ) oli taustaltaan helluntailainen saksalainen evankelista ja saarnaaja. Hän on tullut tunnetuksi levittäessään evankeliumia ympäri Afrikan suurtapahtumissa, jossa suuret joukot ihmisiä kääntyvät kristinuskoon. Hänen työnsä järjestön nimi on Christ for All Nations, jossa hän toimii työtoverinsa Daniel Kolendan kanssa. Vuodesta 2014 lähtien Bonnken työtoverina on toiminut myös Chris Mikkelson mm. Intiassa. Bonnke toimi evankelistana ja lähetystyössä Afrikassa vuodesta 1967 lähtien.
Tausta
Bonnken vanhemmat olivat Hermann ja Meta Bonnke. Hänellä oli neljä isoveljeä, Martin, Gerhard, Jürgen ja Peter, sekä pikkusisko Felicitas. Reinhard syntyi Itä-Preussissa toisen maailmansodan alkupuolella ja joutui pakenemaan kotoaan Tanskaan viisivuotiaana sodan loppuessa ja Neuvostoliiton vallatessa Itä-Preussin. Tanskassa Bonnke joutui kokemaan pakolaisleirien kovan todellisuuden joutuessaan olemaan siellä vuosia. Hänen isänsä oli sodan jälkeen ruvennut pastoriksi, ja Bonnke teki henkilökohtaisen uskonratkaisun 9-vuotiaana ja koki kutsumusta Afrikkaan lähetystyöhön jo teini-ikäisenä. Hän kävi raamattukoulua Walesissa ja toimi pastorina Saksassa seitsemän vuoden ajan, minkä jälkeen hän matkusti Etelä-Afrikkaan ja sitten Lesothoon lähetystyöhön. Siellä hän sai näyn Afrikan mantereesta, "joka pestiin Jeesuksen kallisarvoisella verellä" ja jossa hänen tulisi julistaa evankeliumia "ihmeiden ja merkkien seuratessa".
Toiminta
Bonnke asui Frankfurtissa. Hän sai vaimonsa Annin kanssa kolme lasta: Kai-Uwen, Susannen ja Gabrielen.
Eräs huomiota herättänyt tapaus Bonnken uralla sattui loppuvuodesta 2001. Nigerialainen pappi Daniel Ekechukwu joutui auto-onnettomuuteen 30. marraskuuta 2001, ja lääkärin sanotaan vahvistaneen hänen kuolemansa tuona iltana. Väitetään, että 2. joulukuuta Ekechukwu olisi herännyt kuolleista rukoustilassa, jossa Bonnke paraikaa työskenteli. Papin vaimo oli vienyt ruumiin ruumishuoneelta rukoustilaan, koska oli uskonut miehensä vielä heräävän. Ekechukwu väittää käyneensä onnettomuuden jälkeen sekä helvetissä että taivaassa. Hän on puhunut kokemuksistaan useissa maissa, kuten Suomessa ja Itävallassa.
CfaN kertoi vuonna 2014, että yhteensä 73 miljoonan henkilön on dokumentoitu tehneen uskonratkaisun. Nigeriassa Bonnken kokoussarjoilta, tilastoja kristinuskoon kääntyneistä henkilöistä, jotka ovat allekirjoittaneet ratkaisukortin, jossa he ilmaisevat uskovansa nyt Jeesukseen Kristukseen ja useat heistä saivat myös kirjasen Now that you are saved.:
Julkaisuja
Bonnke on julkaissut lukuisia hengellisiä kirjoja, äänitteitä ja pamfletteja eri kielillä.
Kirjoista on suomennettu muun muassa:
Heli Roukanoja
Heli Vilhelmiina Roukanoja (s. 13. syyskuuta 1973 Helsinki) on suomalainen lääkäri ja aktiiviuransa lopettanut koripalloilija. Sentterinä pelannut Roukanoja pelasi Suomen lisäksi Venäjän pääsarjassa.
Pelaajaura
Pakilan Visan kasvatti, jääkiekosta lapsena pitänyt Roukanoja, oli lajiin liian pieni, ja Roukanojan äiti ohjasi tämän koripalloharjoituksiin. Lapsena Roukanoja ei pitänyt juoksemisesta. Lapsuus- ja nuoruusajan valmentajista Roukanojan mieleen jäi etenkin isähahmona toiminut Heikki Suomi, joka auttoi muun muassa kengännauhojen solmimisessa. Roukanojaa kyseltiin Forssan Alun SM-sarjajoukkueeseen, mutta tämä valitsi mieluummin suuremman peliajan I-divisioonaa pelanneessa Tampereen Pyrinnössä, joka nousi kauden jälkeen naisten SM-sarjaan. Roukanoja on ollut myöhemmin tyytyväinen seuravalintaansa, sillä vuosi I-divisioonassa kehitti hänen omien sanojensa mukaan itseluottamusta ja toi pelikokemusta.
Roukanoja edusti naisten SM-sarjassa Pyrinnön jälkeen Pussihukkia ja Panttereita. Pussihukkiin Roukanoja palasi Venäjältä toukokuussa 2000 ja Panttereista kesäkuussa 2005 kahden vuoden sopimuksella. Roukanoja ylitti Suomen naisten pääsarjassa 4 000 runkosarjapisteen rajan marraskuussa 2006, 5 000 runkosarjapisteen rajan marraskuussa 2008 ja 3 000 levypallon rajan lokakuussa 2008.
Roukanoja valittiin naisten SM-sarjassa vuoden pelaajaksi vuosina 2001, 2002 ja 2007, finaalien parhaaksi pelaajaksi vuonna 2004, vuoden tulokkaaksi vuonna 1994 ja I-divisioonan parhaaksi pelaajaksi vuonna 1993. SM-sarjan korikuningattaruuden Roukanoja voitti vuonna 2006 ja levypallokuningattaruuden vuonna 2004.
Koripalloilijanuransa ohella Roukanoja opiskeli lääkäriksi muun muassa Pietarin yliopistossa, minä aikana hän myös edusti venäläisiä seuroja. Venäjällä Roukanoja edusti myös BK Volnaa kaudella 1999–2000. Venäjällä Roukanoja pelasi lisäksi BK Spartak Pietarissa, Baltiskaja Zwezdassa ja Ronchetti Cupia Force-Majeuressa. Hän harjoitteli ensimmäiset vuodet venäläisjoukkueiden mukana ja pelasi viikonloppuisin Pyrinnössä. Joukkuetovereinaan Venäjällä Roukanojalla olivat muun muassa Svetlana Abrosimova ja Ilona Korstin. Roukanoja esiintyi huonosti joukkueharjoituksissa mutta onnistui otteluissa.
Juhana Koponen
Juhana (Juho, Johan) Koponen (26. huhtikuuta 1837 Leppävirta – 2. elokuuta 1919 Mikkeli) oli suomalainen maakauppias, sahanhoitaja ja valtiopäivämies.
Juhana Koposen vanhemmat olivat Matti Koponen and Eva Britha Matilain ja puoliso Ida Karoliina Liukkonen. Kirjailija Elsa Heporauta oli heidän tyttärensä. Koponen työskenteli yli neljäkymmentä vuotta sahojen hoitajana, muun muassa sahan isännöitsijänä Puumalassa, josa hän oli toimi myös kunnan luottamustehtävissä. Koponen oli talonpoikaissäädyssä Juvan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1899.
Dalen piirikunta
Dalen piirikunta on yksi Alabaman piirikunnista Yhdysvalloissa. Se sijaitsee osavaltion lounaisosassa. Siellä asui vuonna 2019 49 172 asukasta, ja väestö on pienessä laskussa. Piirikunta perustettiin vuonna 1824. Piirikunnan hallintokeskus ja myös suurin kaupunki on Ozark.
Historia
Dalen piirikunta perustettiin 22. joulukuuta 1824, ja se nimettiin georgialaisen Samuel Dalen mukaan. Vuonna 1841 Coffeen piirikunta irtautui Dalen piirikunnasta ja vuonna 1868 Genevan piirikunta muodostettiin Dalen piirikunnan eteläisistä osista. Houstonin piirikunta irtautui piirikunnan kaakkoisosista. Dalen piirikunnan hallintokeskusta on siirretty kaksi kertaa: ensin se oli Daleville, sitten se siirrettiin Newtoniin, ja lopulta nykyiseen Ozarkiin 1870.
Väestö
Piirikunnassa asui vuonna 2019 49 172 asukasta, ja väestö on pienessä 2,1 prosentin laskussa (2010-2019). Asukkaista ulkomailla syntyneitä on 3,5 prosenttia. Piirikunnassa asuu noin viisituhatta veteraania.
Musta-Jättilä
Musta-Jättilä Iso-Jättilä on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,5 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Ekojärven valuma-alueeseen (35.787) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 142,5 metriä mpy.
Tuuloksen seurakunta
Tuuloksen seurakunta oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta Kanta-Hämeessä, Hämeenlinnan kaupungissa. Seurakunta kuului Tampereen hiippakunnassa Hämeenlinnan rovastikuntaan. Vuonna 2017 seurakunnassa oli 1 235 jäsentä.
Seurakunta liitettiin vuoden 2019 alusta alkaen Lammin seurakuntaan.