cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saamelaisten historia
Maanomistuksen muutos
Jotkut maanomistajiksi merkityistä saamelaisista (kuten muistakin lappilaisista) myivät tilansa metsänhankintaan liittyneen tilakeinottelun yhteydessä esimerkiksi 1910-luvun Inarissa. Kylien perinteiset nautinnat säilyivät kirjoittamattomana perinteenä saamelaisten keskuudessa kuitenkin vielä pitkään. Suomalaiset uudisasukkaat eivät tienneet näistä vanhoista oikeuksista. Siksi saamelaisilla syntyi ristiriitoja muiden paikallisten asukkaiden ja myöhemmin myös matkailijoiden kanssa esimerkiksi marjojen poiminnasta, polttopuiden hankinnasta ja metsästyksestä, kun uudet tulokkaat tulivat esimerkiksi perheen perinteisille marjamaille.
Neliliikemäärä
Neliliikemäärä ja nelinopeus
Massallisen kappaleen neli­liike­määrä on sen invariantti massa m kerrottuna sen neli­nopeudella:
Saamelaisten historia
Kansanopetus Suomen saamelaisalueilla
Kirkko vastasi Lapissa 1800-luvun lopulla pääosin kansanopetuksesta. Opetusta hoitivat yleensä katekeetat, jotka olivat kiertokoulunopettajia. Opettaja siis kiersi kylästä toiseen opettamassa aina pari viikkoa kerrallaan siellä olevia lapsia. Utsjoella katekeetat olivat yleensä saamenkielisiä, mutta muilla alueilla heidän kielitaitonsa saattoi olla huonompaa, koska oletettiin paikallisten osaavan myös suomea. Myös Outakoskelle 1885 perustettu kansakoulu antoi 1900-luvun alkuun asti opetusta vain suomeksi, vaikka sen oppilaat olivat saamenkielisiä. 1900-luvun alussa saamenkielisiä katekeettoja saatiin kuitenkin lisää.
Kuopion piispa Gustaf Johansson lähetti ensimmäisen saamelaisen – Josef Guttormin - etelään opiskelemaan seminaariin, niin että Outakosken kansakoulu sai lopulta saamea puhuvan opettajan 1900-luvun alussa. Osa opetuksesta annettiin kuitenkin edelleen suomeksi, koska saamelaisperheet itse pitivät sitä lapsilleen hyödyllisenä. Saamen kielen asemaa parantamaan pyrkivät henkilöt pitivät tätä kuitenkin harmillisena. Esimerkiksi Lappiin kotiutunut suomalainen kirkkoherra Lauri Itkonen arvosteli kärkevästi saamelaisten ”kielisortoa” ja vaati, että pappien pätevyysvaatimuksissa Lapissa tulisi olla myös saamen kieli. Suomalaiset kyllä järkyttyivät, kun heille vaadittiin kouluissa venäjän kielen opetusta edes pari tuntia viikossa ja samalla kuitenkin vaativat saamelaisten luopuvan omasta kielestään kokonaan.
Oppivelvollisuuslain 1921 mukaan kansakouluun ei pitäisi olla kotoa enempää kuin 5 km matkaa. Koulujen perustaminen oli kuitenkin hidasta, kun kunnissa pelättiin niiden rakennus- ja ylläpitokustannuksia. Keskuskylien ulkopuolella saamelaislasten opetus oli usein edelleen katekeettojen eli kiertävien opettajien varassa, eivätkä näistäkään kaikki osanneet saamea. Kouluajan lyhyys aiheutti ongelmia oppimiselle. Vasta vuonna 1927 Lapin kansakoulujen oppilasmäärä ylitti katekeettakoulujen oppilasmäärän. Kansakoulujen opettajat olivat yleensä suomalaisia ja opetus suomeksi. Samoin puuttui saamenkielisiä oppikirjoja. Utsjoella annettiin saamenkielistä opetusta, mutta sielläkin oppimateriaalit olivat suomeksi. Ristiriitaista on, että suomalaisessa julkisuudessa moitiskeltiin norjalaistamista ja kehuskeltiin sillä, että Suomessa ei ollut laissa mitään suomalaistuttamispykäliä. Opetusta ei kuitenkaan käytännössä tarjottu juurikaan saameksi, ja saamelaisten annettiin vain ”luonnostaan” suomalaistua. Perusteluina käytettiin esimerkiksi eri saamen kieliä eli kielen hajanaisuutta. Hyviä aloitteita tehtiin uusista saamenkielisistä kouluista, aapisista ja opettajankoulutuksesta, mutta käytännössä vain aapinen eteni.
Suomen itsenäistyminen ja saamelaiset
Ensimmäinen maailmansota ei juurikaan vaikuttanut Lapissa paitsi elintarvikepulana. Norjan rajaa valvottiin välillä tarkemmin niin, että kaupankäynti vaikeutui ja esimerkiksi jauhojen hinnat nousivat pilviin. Vuoden 1918 sisällissotaan Suomessa saamelaiset eivät osallistuneet. Kaksi inarinsaamelaista oli valkoisen suojeluskunnan mukana koillisrintamalla, mutta yleensä saamelaiset eivät osallistuneet Suomen vuoden 1918 sisällissotaan.
Suomen itsenäistyttyä oli kuitenkin epäselvää, mihin tulisi Venäjän ja itsenäisen Suomen raja. Osa suomalaisista haaveili, että laajoja alueita nykyisen Venäjän puolelta olisi liitetty uuteen Suomeen. Perusteluna käytettiin sitä, että alueen karjalainen väestö oli suomensukuista. Niin esimerkiksi keväällä ja kesällä 1918 lähetettiin Inarista retkikunta valtaamaan alueita Venäjältä, mutta sille kävi nolosti ja se joutui palaamaan. Mukaan oli palkattu parikymmentä saamelaista lähinnä huoltomiehiksi ja koskenlaskijoiksi.
Kesällä 1919 Lapin rajavartioston päällikkö Martti Wallenius ja Mosku lähtivät siviilipuvuissa miehineen Venäjän rajan yli "kolttaretkenä" tunnetulle retkelle, jolla kolttasaamelaisia kuulusteltiin kovaotteisesti, pahoinpideltiin ja jopa kidutettiin. Tavoitteena oli kuulemma selvittää, ketkä heistä olivat syyllistyneet porovarkauksiin Suomen puolelta ja ilmeisesti kaikki oletettiin syyllisiksi. On kuitenkin hyvin kyseenalaista, olivatko läheskään kaikki koltilta retken yhteydessä takavarikoidut porot oikeasti varastettuja. Retkikuntalaisista iso osa oli itse poromiehiä, jotka näin lisäsivät eloaan eli omaa poromääräänsä.
Suomessa oli pitkään haaveiltu yhteydestä Pohjoiselle Jäämerelle ja Tarton rauhassa 1920 itsenäiseen Suomeen liitettiinkin ”toinen käsivarsi” eli Petsamo. Raja Suomen ja Venäjän välille piirrettiin huomioimatta maastonmuotoja saatikka paikallisia asukkaita. Näin osa kolttasaamelaisten kylistä jäi Venäjän, osa Suomen puolelle ja osa jaettiin kahtia. Suomalaiset perustelivat Petsamon alueen liittämistä Suomeen sillä, että saamelaiset olivat suomalaisia. Käytännössä kyse oli Veli-Pekka Lehtolan mukaan kuitenkin valtion eduista, eikä kolttasaamelaisten mielipidettä tai elinalueita huomioitu mitenkään. Aluetta alettiin nopeasti kartoittaa ja kaikki sen maa julistettiin valtion omistukseksi yhden luostarin aluetta lukuun ottamatta. Vuonna 1925 annetulla Petsamon asutuslailla maita alettiin jakaa yksityisille.
Petsamon alueen saamelaiset osana Suomea
Vuonna 1921 Petsamon alueella tehtiin väkilukuselvitys, jonka mukaan asukkaita oli 1423. Näistä suurin ryhmä olivat suomalaiset (577), sitten karjalaiset (387) ja kolmantena saamelaiset (221). Petsamon koltat vannoivat uskollisuutta Suomen valtiolle 1921-1923, mutta epätietoisuus jatkui vuosikymmenen ajan: paljonko heitä oli ja ketkä kuuluivat Suomeen, ketkä Neuvostoliittoon. Alueella oli ortodoksisten kolttien lisäksi luterilaisia poro- ja merisaamelaisia.
Petsamonkylän koltat alkoivat menettää kalastuspaikkojaan suomalaisen kalateollisuuden kehittyessä – asumukset jäivät tehdasrakennusten väliin, eikä kalastuspaikkojen menetyksestä maksettu mitään korvauksia. Suomi myi paatsjokelaisten lohikalastusoikeudet Norjalle ja pääoman korko jaettiin koltille vuosittain – oliko tämä saamelaisten oma tahto vai ei, ei varmuutta asiasta. Yhä useampi joutui kuitenkin satunnaistöiden varaan ja jopa kerjäläisiksi. Jotkut innostuivat harvinaisistakin suomalaisista harrastuksista, kuten Vasko Fedotoff, joka oli kansallisen tason mäkihyppääjä 1920-luvulla. Matkamuistoja myytiin turisteille, mutta turistit myös tunkeutuivat saamelaisten koteihin arvostelemaan. Osa valtaväestön edustajista piti kolttia ryssinä ja hassuina kääpiöinä. Negatiivista asennetta selittää osin yleinen venäläisvastaisuus Suomen itsenäistymisen jälkeen.
Erämaiden takainen kolttien Suonikylä köyhtyi Suomeen liittämisen jälkeen. Suonikyläläiset menettivät rajan taakse ¼ alueestaan ja varkaat veivät sodan aikana ¾ kylän poroista. Uusi isäntämaa valittiin perinteisten sukualueiden mukaan eli vain kolme kylän kolttaperheistä ryhtyi neuvostoliittolaisiksi. Kuolaan ja Kuolanniemelle pääsi matkustamaan enää vain erityisluvalla eli idän talvitiet katkesivat. 1920-luvulla päätettiin rakentaa Suonikylälle uusi talvikylä valtion varoin, että aluetta voitaisiin käyttää hyödyllisesti, kun se ei maanviljelyynkään sopinut.
Suonikylän lapinkyläjärjestelmä edusti 1920-luvulla vielä vanhaa ikimuistoista maankäyttöä, jossa kyläkokous jakoi nautinta-alueet sukujen kesken, jotka puolestaan antoivat ne perheiden nautintaan. Perinne oli särkymässä, kun suomalaiset alkoivat tunkeutua kolttien pyyntialueille. Ammattikalastajia kävi ryöstökalastamassa koltta-alueella ja kettuja pyydettiin laittomasti myrkkysyöteillä Suonikylän metsissä. Poronhoitopaliskunnassa valta oli suomalaisilla ja siksi oli ehdotettu suonikyläläisille omaa paliskuntaa. Niinpä Suonikylästä alettiin 1930-luvulla kaavailla erillistä suojelualuetta, kolttaterritoriota. Koltat tai ainakin osa heistä oli itse aloitteentekijöinä.
Kolttien suojelualuetta koskeneissa lausunnoissa puoltajia olivat mm. ne jotka korostivat kolttien ”alkuperäisyyttä” Suonikylässä. Vastustajat leimasivat eristäväksi ja holhoavaksi reservaattipolitiikaksi ja halusivat pidättää uudisasuttajille oikeuden esim. mahdollisiin luonnonrikkauksiin. Lapin sivistysseura alkoi tukea suojeluhanketta ja esim. Yhdysvaltain intiaanijärjestöiltä tiedusteltiin sikäläisiä reservaattijärjestelyjä. Lääninhallitus ehdotti kolttien vähittäistä siirtymistä kiinteään asutukseen asutustilojen avulla: tavallaan 25 vuoden siirtymäaika vuotuiskierron lopettamiseen. Hanke kuitenkin jäädytettiin – tyrmääjiä eivät kuitenkaan olleet ”Helsingin herrat” vaan Lapin omat virkamiehet.
Inarin, Utsjoen ja Enontekiön saamelaiset maailmansotien välisenä aikana
Inarin saamelaiset ”katosivat” maailmansotien välisenä aikana – espanjantauti tappoi kyllä jopa 10% kunnan asukkaista vajaan kuukauden aikana 1920, mutta merkittävämpää on saamelaisten jääminen pieneksi vähemmistöksi, kun suomalaisia tuli alueelle paljon lisää Petsamon tien rakentamisen, metsätöiden, uittojen ja kultakuumeen (1920-luvun puolivälissä) myötä. Nämä tarjosivat toki töitä myös paikallisille, mutta tekijöitä tarvittiin yhä enemmän ja heitä virtasi alueelle etelästä. Vuonna 1810 Inarissa oli laskettu olevan vain 20 suomalaista (ja 412 saamelaista ja vielä vuonna 1920 saamelaisia ja suomalaisia laskettiin olevan lähes saman verran (930 suomalaista ja 806 saamelaista). Vuonna 1940 suomalaisten määrä oli kuitenkin jo kaksinkertaistunut 1907:än, kun saamelaisten määrä pysyi ennallaan (820).
Utsjoella oli edelleen 1920- ja 1930-luvulla vahva saamelaisenemmistö. Suomalaiset tulivat kaukaiselle Utsjoelle vastahakoisesti ja viihtyivät huonosti. Tenolaisille Suomi taas oli hyvin kaukainen. Kunnanvaltuusto pääosin saamelainen, mutta kirjoitti pöytäkirjat suomeksi ja kunnassa luettiin niin suomen-, saamen- kuin norjankielisiäkin lehtiä. Kunnanvaltuustoa huoletti alueen mahdollinen suomalaistuminen ja se teki 1925 ehdotuksen kansanedustaja A. A. Neitiniemelle, että Utsjoki säilytettäisiin lappalaisalueena ja suomalaiset saisivat muuttaa sinne vain kunnanvaltuuston suostumuksella (esim. virkamiehet). Maanviljelyyn huonot edellytykset ja poronhoito kannatti kutakuinkin ja suomalainen uudisasutus nähtiin liikaväestönä. Samoin 1925 kunnanvaltuusto teki ehdotuksen, että Utsjoelle ei rakennettaisi tietä eikä puhelinlinjaa, ilmeisesti koska arveltiin niiden tuovan mukanaan vain ”huonoja lantalaisia huonoine tapoineen”. Samoin pelättiin omien elinkeinojen puolesta. Alueen saamelaisilla oli suhteet vanhastaan Norjaan, josta saatiin mahdollisesti tarvittavat palvelut. Toki valtuustossa oli myös kilpailevia kantoja.
Neliliikemäärä
Neliliikemäärän säilyminen
Erityisessä suhteellisuus­teoriassa on voimassa neli­liike­määrän säilymislaki. Se yhdistää kaksi klassisen fysiikan mukaista säilymis­lakia:
Saamelaisten historia
Inarin, Utsjoen ja Enontekiön saamelaiset maailmansotien välisenä aikana
Enontekiössä oli 1920-luvulla kaksi paliskuntaa, Näkkälä ja Lappi. Pääosin suomalaisesta Peltovuoman paliskunnasta olivat loppuneet porot ja se oli liitetty Näkkälään. Poroja paimennettiin vielä vanhaan tapaan kesäisin ja ne koottiin yhteen paliskunnan toimin vasta alkutalvesta. Syksyllä ilmojen kylmetessä siirryttiin tunturimailta koivumetsiin ja talvella havuoutaan. Monilla porosaamelaisperheillä oli vakituiset talollisystävät, joiden luona käytiin ja näin muodostui nk. väärtisuhde. Vanhuksia ja lapsia voitiin jättää talveksi asumaan taloihin. Viimeistään 1910-luvulla kokonaiset perheet alkoivat asua talollisten luona osan talvea. Saamelaiset antoivat vastineeksi tietyn määrän poroja ja poronlihaa taloon. Jotkut saamelaisista alkoivat itsekin hankkia lehmiä ja lampaita. 1920-luvulla alettiin rakentaa kesätaloja kesälaitumien tuntumaan. Osa talollisista vaati kuitenkin kohtuuttomia korvauksia porojen syömistä heinistä ja osa Enontekiön porosaamelaisista muutti Inariin 1930-luvun alussa.
Neliliikemäärä
Neliliikemäärän säilyminen
<!-- Note that the invariant mass of a system of particles may be more than the sum of the particles' rest masses, since kinetic energy in the system center-of-mass frame and potential energy from forces between the particles contribute to the invariant mass. As an example, two particles with four-momenta (−5 GeV/c, 4 GeV/c, 0, 0) and (−5 GeV/c, −4 GeV/c, 0, 0) each have (rest) mass 3 GeV/c2 separately, but their total mass (the system mass) is 10 GeV/c2. If these particles were to collide and stick, the mass of the composite object would be 10 GeV/c2.
One practical application from particle physics of the conservation of the invariant mass involves combining the four-momenta P(A) and P(B) of two daughter particles produced in the decay of a heavier particle with four-momentum P(C) to find the mass of the heavier particle. Conservation of four-momentum gives P(C)μ = P(A)μ + P(B)μ, while the mass M of the heavier particle is given by −||P(C)||2 = M2c2. By measuring the energies and three-momenta of the daughter particles, one can reconstruct the invariant mass of the two-particle system, which must be equal to M. This technique is used, e.g., in experimental searches for Z' bosons at high-energy particle colliders, where the Z' boson would show up as a bump in the invariant mass spectrum of electron-positron or muon-antimuon pairs.
Saamelaisten historia
Rotuopin aika
Kansallisuusaate eli nationalismi lienee vaikuttanut siihen, että 1800-luvulla pyrittiin kansakuntia määrittelemään yhä tarkemmin. Osa pyrki määrittelemään niitä kielitieteellisesti ja osa biologian ja rotuoppien kautta. Suomessa ajateltiin perinteisesti suomalaisten edustavan suomalais-ugrilaisten kansojen joukossa korkeimmalle kehittynyttä muotoa, kun suuri osa esimerkiksi Siperian kansoista olivat jääneet ”alemmalle kehitysasteelle”. Biologisesti taas oli kovasti tärkeää pyrkiä todistamaan, että suomalaiset eivät olleet mongoleja. Itsenäisessä Suomessa käynnistettiin Yrjö Kajavan tutkimusprojekti Suomalaisen tiedeakatemian tukemana väestön rodullisista ominaisuuksista ja sitä varten 1920-luvulla eri puolille maata lähetettiin kallonmittaajiksi esimerkiksi lääketieteen ylioppilaita ja kandidaatteja.
Neliliikemäärä
Neliliikemäärän säilyminen
If an object's mass does not change, the Minkowski inner product of its four-momentum and corresponding four-acceleration Aμ is zero. The four-acceleration is proportional to the proper time derivative of the four-momentum divided by the particle's mass, so
Canonical momentum in the presence of an electromagnetic potential
For a charged particle of charge q, moving in an electromagnetic field given by the electromagnetic four-potential:
where φ is the scalar potential and A = (Ax, Ay, Az) the vector potential, the "canonical" momentum four-vector is
This allows the potential energy from the charged particle in an electrostatic potential and the Lorentz force on the charged particle moving in a magnetic field to be incorporated in a compact way, in relativistic quantum mechanics.-->
Saamelaisten historia
Rotuopin aika
Kallonmittaajia saapui myös saamelaisalueelle, mutta osoittautui, että saamelaiset eivät olleet lainkaan halukkaita tulemaan mitattaviksi. Saamelaisia pyydettiin tutkimusta varten jopa riisuutumaan alasti ja heidät kuvattiin edestä ja takaa. Osallistuminen oli periaatteessa vapaaehtoista, mutta suuri osa saamelaisista ei ehkä ymmärtänyt sitä kieliongelmienkaan takia. Niin usein kerrottiin, että väki meni piiloon, kun "lantalaisia" lähestyi kylää ja sanansaattaja voitiin lähettiin eteenpäinkin varoittamaan muita. Suurta harmistusta saamelaisväestön keskuudessa herätti myös, että 1930-luvulla Inarin Vanhasta Hautuumaasaaresta kaivettiin noin 70 luurankoa, joiden kallot vietiin arkistoivaksi Helsingin yliopiston anatomia laitokselle. Usein saamelaisten reaktio syviksi koettuihin loukkauksiin oli hiljaisuus. Onkin mahdollista, että osa tutkijoista ei tajunnut lainkaan, kuinka suurta pahaa mieltä he toiminnallaan aiheuttivat. Tyytymättömyys ilmeni esimerkiksi huhuina, joiden mukaan tutkijoiden tavoite oli todistaa saamelaisten olevan lähellä apinoita. Osa tutkijoista pitikin selvänä, että roduista osa oli ”ylempiä” ja osa ”alempia”.
Pian kuitenkin todettiin että vaihtelu eri yksilöiden välillä oli niin suurta että kovin merkittäviä yleistyksiä erilaisista roduista ei todellisuudessa voitu tehdä. Myös natsi-Saksan äärimmäinen rotuideologia sai monet muuttamaan mieltään ja vastustamaan rotumääritelmiä jo 1930-luvulla. Rotuteoriat jäivätkin melko lyhyeksi, vaikka näkyväksi vaiheeksi suomalaisessa tutkimuksessa. Esimerkiksi Väinö Lassila irtisanoutui niistä näkyvästi. Kulttuurin tutkimuksen keskuudessa monet silti pitivät selvänä, että ”kehittyneemmät” kansat syrjäyttäisivät heikommat, kuten saamelaiset. Luonnonkansojen ”jääminen” pyyntikulttuurin asteelle kertoi niiden pysähtyneen kehityksessä. Maanviljelystä pidettiin sivistyskansan merkkinä.
Talvi- ja jatkosodat ja Suomen saamelaiset
Petsamoa ei ollut evakuoitu ennen talvisotaa ja Puskan kolttakyläläisistä kuusi taloa vietiin sotavangeiksi. Ne koltat, jotka ehdittiin sodan alettua evakuoida, vietiin 500 km päähän Tervolaan talveksi. Porot koottiin kiireessä ja niitä paimennettiin Sevettijärven seudulla. Samoin Nellimin alueen poroja paimennettiin evakossa ja Sompion saamelaiset evakuoitiin Kittilään. Paatsjoki ja Petsamojoki kärsi suuria tuhoja, osin suomalaiset itse tuhosivat kaikki maantievarren rakennukset. Suonikylä säästyi vähäisillä vaurioilla. Kolttakönkään kyläläiset olivat pakolaisina Norjassa, utsjokelaiset siirtyivät samoin päivisin aina Norjan puolelle nimismiehen käskystä.
Sotien aika mullisti Lapin tieolot. Kevättalvella 1940-1941 Norjan vallanneet saksalaiset halusivat käyttää Suomen tiestöä kuljetuksiinsa ja valtio alkoi rakentaa maantietä Kilpisjärvelle sekä Inarista Karigasniemeen. Rakentaminen eteni kuitenkin vain varatöinä ja keskeytyi noin 10 km päähän Karigasniemestä. Viimeiset 10 km saksalaiset rakensivat loppuun, samoin kuin tien Kaaresuvannosta Kilpisjärvelle. Tiet rakennettiin lähes kokonaan pakkotyövoimalla eli sotavankien avulla. Lisäksi saksalaiset rakensivat pääteiden varsille useita lentokenttiä samoin pääosin vankityövoimalla. Saksalaisten mukana alueelle tuli rahatalous, joka etenkin Tenojokivarressa oli ollut aiemmin mitätöntä. Paikalliset hyötyivät, kun saksalaiset ostivat käsitöitä, maitoa, poronlihaa ja työtä riitti ruokaloissa, keittiöllä, sotilaskodeissa, metsätöissä ja rakentamassa.
Jatkosodassa saamelaiset jäivät pääosin pohjoisen rintamille, missä osin hyödynnettiin myös heidän erämaataitojaan esimerkiksi oppaina, kaukopartiomiehinä ja huoltojoukkojen vene- ja poromiehinä. Saamelaisten kaatuneiden osuus väestöstä oli sama kuin muuallakin Suomessa eli noin kaksi prosenttia. Vain kolme saamelaista kävi upseerikoulun ja yleni luutnanteiksi. Kersantteja oli enemmän. Lisäksi evakkoaika ja Lapin sodan aikainen miinoitus aiheuttivat siviilikuolemia. Poronhoito kärsi sota-ajasta muita elinkeinoja enemmän. Evakuoinnin yhteydessä menetettiin melkein kaikki kolttien isot porot. Työvoimaa ei ollut tarpeeksi, kun nuoret miehet olivat rintamalla ja varkaat verottivat tokkia. Vielä pahemmin verottivat pakkoteurastukset, joita valtio pani toimeen kaikkina sotavuosina ja poroja teurastettiin enemmän kuin koskaan. Luovutusmääriä pidettiin kohtuuttomina ja korvauksia mitättöminä.
Jatkosodan lopulla partisaanihyökkäykset lisääntyivät ja suonikyläläiset evakuoitiin. Muitakin kolttaperheitä ja sompiolaisia siirrettiin. Yliluiroon ja Uulalan saamelaistaloihin partisaanit kuitenkin ehtivät iskeä ensin, jolloin tapettiin viisi naista ja lasta ja yksi mies vietiin sotavangiksi. Partisaanivaaran takia monet saamelaiset asuivat metsässä talojen sijasta.
Lapin sodan aika ja Suomen saamelaiset
Virallinen määräys Lapin evakuoinnin aloittamisesta annettiin 7. syyskuuta 1944. Käskyn mukaan ketään ei saanut jättää Oulujoki–Oulujärvi–Sotkamo-linjan pohjoispuolelle eli alueelle, jolla saksalaiset olivat kantaneet rintamavastuun. Pohjois-Suomen 168 000 evakosta hieman alle kolmasosa meni Ruotsiin ja lopuista suurin osa lähetettiin Pohjanmaalle. Ohjeena oli ottaa syliin se mitä mahtuu ja lähteä liikkeelle. Tarkemmin sanoen sallittu määrä oli 50 kilogrammaa per henki. Loput koetettiin piilottaa tai kaivaa maahan. Lehmät myytiin usein saksalaisille, lampaat teurastettiin ja porot jäivät metsään. Hevoset saatiin mukaan, mutta koirat piti ampua. Saamelaisista Inarin asukkaat sijoitettiin Ylivieskaan, utsjokelaiset Alavieskaan, kolttasaamelaiset Kalajoelle ja Sompion väestö Himangan kuntaan. Kutturan kylä miltei unohtui ja sai sanan myöhään, jolloin päätettiin evakuoida heidät Ruotsiin, koska etelään ei enää ehtinyt.
Pohjoisimman Lapin evakuointi tapahtui 90-prosenttisti saksalaisella kalustolla: Ivalon komendantti majuri von und zu Fraunberg määräsi pohjoiseen tulevat kuorma-autot ottamaan paluulastiksi evakkoja. Saksalaisten käytös oli pääosin moitteetonta. He auttoivat evakuoinnissa ja lupasivat pitää hyvää huolta taloista - nämä olivat Inarin ”kantasaksalaisia”, jotka tunnettiin henkilökohtaisesti. Erilliset saksalaisten hävitysjoukot tulivat sodan alettua muualta huolehtimaan poltetun maan taktiikasta. Sota saikin pian kostosodan luonteen ja Lappi oli Berliinin ja Dresdenin ohella toisen maailmansodan tuhotuin alue. Suuri osa suomalaisten tappioista johtui miinoista, joita käytettiin enemmän kuin normaali poltetun maan taktiikka olisi vaatinut. Hävitystyötä tehtiin erityisesti pääteiden varsilla eli siellä, mitä kautta vetäydyttiin. Enontekiön ja Inarin kunnat hävitettiin 80-90-prosenttisesti, kun tuho Lapissa oli yleensä keskimäärin 40–47 %. Talot poltettiin, veneet kerättiin yhteen ja poltettiin tai särjettiin, nuotat ja kalastusvälineet rikottiin, kaivot, puhelintolpat, tiet räjäytettiin tai muuten hävitettiin, porot tapettiin missä niitä vain nähtiin. Utsjoki säilyi paremmin, koska siellä ei ollut juurikaan vielä teitä.
Evakkoon lähtijöille oli epäselvää, pystyisivätkö he koskaan palaamaan kotiseudulleen takaisin. Huhun mukaan NL aikoi ottaa Pohjois-Suomen, kun saksalaiset vetäytyisivät. Toistakymmentä poromiestä Länsi-Inarista (pääosin saamelaisia) päätti jäädä kotiseuduilleen pitämään huolta poroista. Monille saamelaisille evakkomatka oli kuin ulkomaanreissu, kaikenlaista ihmeteltiin, mutta monelle myös ahdistavaa. Kulttuurishokkeja aiheuttivat erityisesti vesi ja ruoka. Jokivesi oli ihan toista kuin kirkas tunturivesi ja kaivovettä saatettiin luulla likavedeksi. Elintarvikepulaa oli jossain määrin ja apuun tarvittiin mustaa pörssiä. Ennakkoluuloja oli molemmin puolin. Eniten pohjalaiset vierastivat ortodoksisia kolttasaamelaisia. Nopean evakon takia ei myöskään voitu aina olla edukseen. Asunnoista oli pulaa ja pienessä tuvassa asui jopa 6–10 henkilöä. Heikoissa asuinoloissa taudit levisivät ja erityisen tuhoisia ne olivat saamelaisille, joilla oli heikompi immuniteetti. Asiaan saattoivat vaikuttaa myös ilmastonvaihdos tuntureilta alaville maille ja outo ruokavalio, ehkä jopa koti-ikävä, joka mainittiin kuolinsyyksi jopa lääkäreiden suulla joissain tapauksissa. Ennakkoluulot kuitenkin vähenivät ajan mittaan puolin ja toisin ja uskonto loi myös yhteisyyttä suomalaisten kanssa.
Poromiehiä alkoi palata evakosta Lappiin jo vuodenvaihteessa 1945. Seuraava talvi 1945–1946 asuttiin yleensä tilapäisasunnoissa, kuten ensin rakennetussa saunassa tai navetassa. Talot rakennettiin itse, vaikka valtio avustikin rakentamista korvauksin, lainoin, järjestelyin ja tavarahankinnoin. Myös ulkomaalainen apu huomattavaa esim. Ruotsista saatiin parakkeja väliaikaisavuksi, sairaanhoitoapua ja rahaa. Tärkeimpiä avun antajia oli Yhdistyneiden kansakuntien avustus- ja jälleenrakennustoimikunta.
Koltat oli evakuoitu Kalajoelle ja sodan päätyttyä piti miettiä, palaavatko koltat vanhalle kotiseudulleen Petsamoon eli muuttavat Neuvostoliittoon vai etsitäänkö asuinpaikka muualta. Etenkin nuoremmat, rintamallakin taistelleet kolttamiehet asettuivat vastustamaan ajatusta Neuvostoliittoon muuttamisesta ja Petsamon siirtoväen kokous ehdotti sijoitusalueeksi Inaria. Suonikyläläiset palautettiin ensimmäisinä Inarin Luttojoen alueelle vuonna 1945, muut koltat vasta 1946. Koltille osoitettu alue selvisi kuitenkin liian pieneksi. Siihen lisättiin kuitenkin Sevettijärven alue Inarinjärven pohjoispuolelta vuonna 1947 ja muutto lopullisille asuinsijoille alkoi osalla vasta 1949. Suvun merkitys asuinpaikan valinnassa edelleen suuri: kolttaperheet päättivät yleensä muun suvun mukaan, minne asettuivat asumaan. Tällä kertaa ei kuitenkaan rakennettu enää talvikylää. Koltat olivat itse aktiivisesti mukana muuton valmistelussa ja sijoituspaikan valinnassa ja tekivät itsekin ensin virhearvion alueen riittävyydestä.
Jälleenrakennusaika ja Suomen saamelaiset
Saksalaisten aiheuttama tuho merkitsi käännettä saamelaiskulttuurissa, mutta nopeus vaihteli eri alueilla. Evakkoaika Ruotsin puolella ei yleensä muuttanut suuresti Enontekiön saamelaisten elämää, vaan muutoksia tapahtui vasta 1950-luvulta alkaen. Tuhotuilla alueilla taas elämä muuttui nopeasti. Teitä rakentamaan tuli paljon suomalaisia ja teiden myötä lisää uudisasukkaita. Postilaitos, poliisi, rajavartiosto ja terveydenhuolto toimivat paremmin teiden myötä ja kielenä oli näissä suomi. Ivalo kasvoi räjähdysmäisesti. Liikenteen suunta kääntyi Inarissa lähes täysin etelään ja pohjoisemmassakin osin.
Rakennukset rakennettiin uudelleen saamelaisalueellakin suomalaisiksi tyyppitaloiksi (suomalais-pohjalaisia omakotitaloja) eli perinteiset lapintalot katosivat. Taloihin alkoi tulla suomalaisia tarvekaluja ja koristeluja ja evakossa oli omaksuttu pohjalainen siisteysihanne. Vain rakennusten sijoittelu noudatti vanhaa tapaa eli pyrittiin säilyttämään avaruuden tuntu. Saamelaisasusteet alkoivat korvautua suomalaisvaatteilla eli ”lannanvaatteilla”. Etenkin nuoret ja vanhat motkottivat, kun vaatteet eivät aina edes sopineet talveen. Alettiin antaa suomalaisia etunimiä ja joidenkin nuorten mielestä saamen puhuminen oli vanhanaikaista.
Pienten lapinlampaiden tilalle otettiin suomalaisia maatiaislampaita ja lehmärotukin vaihtui lähes sukupuuttoon kuolleesta lapinlehmästä länsisuomenkarjaksi, jota varten piti hankkia parempaa rehua, eikä se osannut häätää sääskiä kävelemällä pensaiden läpi tai häntäänsä heilutellen. Nurmiviljelystä siirryttiin kylvöheinään, omavaraistalouden sijaan yleistyi rahatalous. Kesäpaikkajärjestelmä murtui nopeasti eli jäätiin asumaan paikoilleen. Uutta suuntausta myös arvosteltiin, koska maanviljely ei ollut kovin tuottavaa pohjoisessa ja suomenkielinen uudisasutus lisääntyi.
Suomalainen koululaitos tehostui Lapin alueella, kun oppivelvollisuus ulotettiin myös harva-asutuksiselle alueille eli kauemmas kuin 5 km koulusta ja kiertokoulut lopetettiin. Näin piti rakentaa asuntoloita kauempaa tuleville lapsille. Koululaitos toimi pelkästään suomalaisten koulutus- ja sivistysihanteiden varassa. Saamen kieli ja saamelaisten oma kulttuuriperintö jäivät yleensä huomiotta ja asuntolat vieroittivat lapsia kodeistaan. Suuret asuntolat olivat monille jopa traumaattisia. Yhteys kotikieleen katkesi samoin kuin perinteisten taitojen välittäminen. Suomalaiset tavat koettiin ylivertaisiksi. Toisaalta saatiin paremmat edellytykset vaikuttaa koulutuksen kautta, mikä näkyi järjestäytymisessä ja liikehdinnässä myöhemmin.
Saamelaisten kansallinen herääminen
thumb|200px|Ruotsalainen saamelaisäiti lapsineen noin vuonna 1917. Valokuvaaja Borg Mesch.
Saamelaisten kansallispäivä on 6. helmikuuta. Sinä päivänä Trondheimissa pidettiin 1917 ensimmäinen yleissaamelainen kokous, josta saamelaisten yhdentymisen katsotaan alkaneen. Suomessa ei kuitenkaan syntynyt samanlaista saamelaispoliittista "herätystä" kuin Ruotsissa ja Norjassa 1900-luvun alussa. Saamelaisten ja suomalaisten välit eivät olleet kiristyneet samalla tavoin kuin eteläsaamelaisten ja esimerkiksi norjalaisten. Tai kenties Suomen saamelaisten joukosta puuttui vain sopiva henkilö sen käynnistäjäksi vielä tuohon aikaan, kun Pedar Jalvikin kuoli vuonna 1916.
Saamelaisten sulauttamispolitiikka voimistui toisen maailmansodan aikana ja jälkeen. Saamelaisia pidettiin katoavana kansana, jotka saattoivat elää ihmisarvoista elämää ainoastaan luopuessaan vanhoista tavoistaan ja omaksuessaan kehittyneemmän, paikalleen asettuneen elämänmuodon. Tuohon aikaan sijoittuu myös saamelaisten kansallinen herääminen. Ensimmäinen saamelaiskonferenssi järjestettiin 1953.
Suomen osalta merkittävää oli Lapin sodan evakkoaika, jolloin Suomen erilaiset saamelaisryhmät kuten inarilaiset, utsjokelaiset ja länsipuolen porosaamelaiset ilmeisesti ymmärsivät aiempaa selvemmin olevansa "samaa kansaa" verrattuna ympäröivän Pohjanmaan muuhun asujaimistoon. Keväällä 1945 järjestäydyttiin Alavieskassa ja perustettiin Samii Litto. Yhdistys pyrki turvaamaan saamelaisten etuja jälleenrakennuksessa ja kantoi huolta sotaorvoista, tuontiluvista, erämaapuhelimista, hirven kaatoajoista, urheilun kehittämisestä, venemoottorien hankinnasta ym. Suurta huomiota kiinnitettiin liikenneoloihin ja vaadittiin tiheämpää tieverkostoa. 1940-luvun lopulla perustettiin saamelaisten hallinnoima osakeyhtiö Saamen Tuote omaksi kaupalliseksi yhtymäksi. Samii litto kiinnitti paljon huomiota kotiteollisuuden kehittämiseen ”saamien omalta pohjalta”. Merkittävä uutuus olivat myös radiouutiset saameksi Oulun radioasemalta kerran viikossa.
Vuonna 1947 Lapin sivistysseuran ja Samii Liton yhteistuumin järjestettiin saamelaislähetystö Helsinkiin: vaadittiin esim. valtiolta vakinaista elintä saamelaisasioiden hoitoa, suunnittelua ja valvomista varten. Lähetystö herätti suurta huomiota pääkaupungissa ja komitea aloitti työnsä helmikuussa 1949. Puolet komitean jäsenistä oli saamelaisia - ensimmäistä kertaa historiassa saamelaisia oli mukana valtion komiteassa. Kysymyksinä oli pohtia mm. miten määritellään saamelainen. Valmis komiteamietintö julkaistiin 1952. Ainoat konkreettiset seuraukset mietinnöstä oli kuitenkin saamelaisopettajien neuvottelupäivien järjestäminen Helsingissä samana vuonna sekä saamenkielisen laulukirjan ja kieliopin valmistelu. Muuten mietintö lakaistiin Samuli Aikion sanoin vihreän veran alle.
Asuntoloista saamelaisten itsehallintoon
Saamelaiset olivat 1960-luvulla sisäistäneet pitkälti valtaväestön ihanteet ja saamelaisuutta jopa hyljeksittiin. Iso syy tähän oli koululaitoksella, joka kokosi kauempana asuvat lapset Suomessa koulukeskuksiin. Koulun asuntoloista päästiin kotiin viikonloppuisin tai vain pitkillä lomilla ja kesäisin, jos matka oli parisataa kilometriä vaikka Ivalosta Tenojokilaaksoon. Asuntolassa katkesi lasten yhteys omaan kotikieleen, kulttuuriin, perinteisiin taitoihin ja tapoihin. Vieraskielinen ja -mielinen ympäristö aiheutti epävarmuutta ja erilaisuus saattoi johtaa kiusaamiseen, sillä saamen kieltä ei kouluissa eikä asuntoloissa luettu tai puhuttu. Monet halusivat siis olla ehkä suomalaisempia kuin suomalaiset itse.
Suomessa alettiin antaa saamenkielistä opetusta joissakin kouluissa 1970-luvun alussa. Vuoden 1984 peruskoululaki vahvisti, että huoltaja sai valita lapselleen saamen kielen opetusaineeksi ja -kieleksi. Saamenkielistä opetusta antavien koulujen määrä kasvoi niin, että kun saamenkielistä opetusta annettiin vuonna 1970 Suomessa viidessä koulussa, vuonna 1980 näitä kouluja oli jo 23 ja 1990-luvulla yli 30. Parhaiten opetus toteutui ala-asteella, mutta yläasteella ja lukiossa saamenkielistä opetusta saatiin usein vain joissakin oppiaineissa. Ongelmana oli niin oppimateriaalien kuin saamenkielisten opettajienkin puute ja toisinaan myös saamen opiskeluun kohdistuva ennakkoluuloisuus.
Yliopistotasolla saamea saattoi 1990-luvulla opiskella Oulun yliopistossa, Helsingin yliopistossa sekä Lapin yliopistossa, mutta vain Oulussa saamen saattoi ottaa pääaineeksi. Vuonna 1989 Norjan Koutokeinoon perustettiin Saamelainen korkeakoulu. Suomessa aikuiskoulutusta tarjoaa Saamelaisalueen koulutuskeskus. Vuonna 2001 Oulun yliopistoon perustettiin Giellagas-instituutti, joka vastaa valtakunnallisesti saamen kielen ja kulttuurin ylimmästä opetuksesta ja tutkimuksesta Suomessa. Sen yhteydessä toimii myös Saamelainen kulttuuriarkisto.
Ensimmäinen vaaleilla valittu edustuksellinen saamelaiselin Suomessa oli Sámi Parlamenta eli Saamelaisvaltuuskunta, joka aloitti toimintansa vuonna 1973. Norjan saamelaiskäräjät aloitti toimintansa 1989 ja Ruotsin saamelaiskäräjät 1993. Saamen kielilait tulivat voimaan Suomessa ja Norjassa vuonna 1992. Suomen perustuslakia muutettiin vuonna 1995, jolloin säädettiin saamelaisten oikeudesta omaan kieleen, kulttuuriin ja itsehallintoon. Tämän seurauksena aloitti toimintansa Suomen Saamelaiskäräjät vuoden 1996 alussa. Norjan saamelaiskäräjien vaikutusvalta on suurempi kuin Ruotsin ja Suomen. Saamelaisten 13. konferenssissa Åressa vuonna 1986 otettiin käyttöön Saamen lippu. Lipussa on saamelaisten värit: punainen, vihreä, keltainen ja sininen. Lipun punainen puoliympyrä kuvaa aurinkoa ja sininen kuuta. Lipun hyväksymispäivä, 15. elokuuta, on myös yksi saamelaisten liputuspäivistä, joita on nykyisin yksitoista.
Kielen tutkimuksen historiaa
Saamelaisia kieliä käsittelevä kielitieteellinen kirjallisuus on ollut ainakin Ruotsissa ja Norjassa suhteellisen laajaa jo ennen Suomen itsenäistymistä. Tunnettuja saamelaisten kielten ja kieliopin tutkijoita on ollut Ruotsissa Per Fjällström, Ericus Lindahl ja Johannes Öhrling jo 1700-luvulla. Fjällström ja Henrik Ganander ovat laatineet kielioppeja. Norjan puolella ovat saamelaisia sanakirjoja laatineet Knud Leemin ja Nils Vibe Stockfleth sekä tanskalainen Rasmus Christian Rask. Venäjällä on kildininsaameksi käännetty muutamia hengellisiä teoksia ja oppikirjasia.
Bertil Alfred Sjöström
Työura
Sjöström suoritti auskultoinnin Lappeen tuomiokunnassa Savitaipaleen ja Lemin käräjillä. Työuransa Sjöström aloitti senaatin virkamiehenä ja Helsingin raastuvanoikeuden oikeusneuvosmiehenä. Vuonna 1917 hän oli lainvalmistelutoimikunnan jäsen, vuonna 1919 hänet nimitettiin Viipurin hovioikeuden oikeusneuvokseksi ja vuosina 1923-1924 hän toimi korkeimman oikeuden apujäsenenä. Hän teki useita ulkomaan opintomatkoja, muun muassa Leipzigiin, Berliiniin, Kööpenhaminaan, Tukholmaan ja Pariisiin. Siviilioikeuden dosenttina vuodesta 1917 toiminut Sjöström siirtyi kokonaan akateemiselle uralle 1920-luvulla, mutta paneutui tutkijanakin varsin käytännöllisiin kysymyksiin. Prosessioikeuden ohella hänet tunnettiin tekijänoikeuden asiantuntijana. Sjöström toimi tiedekuntansa varadekaanina ja dekaanina ja osallistui alansa ruotsin- ja suomenkielisten järjestöjen toimintaan.
Perhe
Sjöströmin vanhemmat olivat ylitarkastaja Alfred Wilhel Sjöström ja Sigrid Lagus. Sjöströmin puoliso vuodesta 1920 oli Toini Julia Haapanen. Hänen poikansa on Teknillisen korkeakoulun professori ja puukemian uranuurtaja Eero Sjöström.
Jasmine Fioren murha
pienoiskuva|Jasmine Fioren kuva, jonka poliisi julkaisi katoamisen jälkeen 17. elokuuta 2009.Jasmine Fioren murha tapahtui 15. elokuuta 2009. Fiore (syntyjään Jasmine Lepore ) oli kalifornialainen uimapukumalli. Hänen alaston ruumiinsa löydettiin 15. syyskuuta 2009 kuristettuna ja tungettuna matkalaukkuun. Fioren jäänteet oli silvottu tunnistamisen estämiseksi; tutkijat onnistuivat lopulta selvittämään hänen henkilöllisyytensä hänen silikonirintojensa sarjanumeron perusteella. Kuollessaan Fiore oli 28-vuotias.
Hänen miehensä, entinen tosi-tv-kilpailija Ryan Alexander Jenkins oli ainoa epäilty. 23. elokuuta 2009 Jenkins löydettiin itsemurhan tehneenä kanadalaisesta hotellihuoneesta. Hän oli 32-vuotias.
Avioliitto
Fiore tapasi kanadalaissyntyisen Ryan Jenkinsin Las Vegasin kasinolla pian sen jälkeen, kun Jenskins oli osallistunut VH1-kanavalla esitettyyn tosi-tv-ohjelmaan Megan Wants a Millionaire, jossa nainen etsii itsellen varakasta miestä. Kaksi päivää myöhemmin – 18. maaliskuuta 2009 – pari avioitui Las Vegas Stripissa.
Jenskinsin rikosrekisteristä käy ilmi, että häntä syytettiin kesäkuussa 2009 Clarkin piirikunnassa tapahtuneesta Fioreen kohdistuneesta väkivallasta. Travis Heinrich, joka oli paikalla, kertoi Jenkinsille ja Fiorelle tulleen kiistaa Fioren ystävyydestä Heinrichiin, jonka johdosta Jenkins löi Fiorea, joka putosi läheiseen uima-altaaseen. Jenkinsin oikeudenkäynnin oli määrä alkaa joulukuussa.
Fioren äiti Lisa Lepore väittää, että nämä kaksi taistelivat usein ja että Jenkins oli kateellinen Fioren ystävyyssuhteista entisiin poikaystäviinsä. Ryan Jenkinsin isä Dan Jenkins sen sijaan kertoo Fioren olleen poikansa ainoa ystävä Kaliforniassa ja hänen voineen kadota päiväkausiksi ja valehdella siitä pojalleen.
M/S Ship I
M/S Ship I oli vuonna 1975 rakennettu 177,2-metrinen junalautta. Laivan rakensi Rickmers Rhederei GmbH Rickmers Werftin telakka Bremerhavenissa Saksassa. Alun perin alus oli nimeltään Railship I. Alus romutettiin syyskuussa 2001 Alangissa Intiassa.
Käyttöhistoria
Alus laskettiin vesille 6. syyskuuta 1974 ja 10. helmikuuta 1975 alus sai nimen Railship I. Seuraavana päivänä alus luovutettiin Partenreederei m.s. "Railship I":n omistukseen, joka rekisteröi aluksen Saksan lipun alle. Kotipaikaksi tuli Lyypekki. Railship I aloitti 15. helmikuuta liikennöinin junalauttana Saksan Travemünden ja Suomen Hangon välillä. Elokuussa 1979 alus oli pidennettävänä 27,18 metrillä A.G. Weserin telakalla Bremenissä Saksassa. Railship Oy AB osti aluksen 5. huhtikuuta 1994 ja rekisteröi sen Suomen lipun alle. Kotipaikaksi tuli Hanko. Vuonna 1995 alus siirtyi Travemünden ja Turun välille. Heinäkuussa 2001 Blue Admiral Group Ltd. osti aluksen ja rekisteröi sen Ship I -nimisenä Komorien lipun alle. Ship I saapui Alangiin Intiaan romutettavaksi 1. syyskuuta 2001.
James Woods
James Howard Woods (s. 18. huhtikuuta 1947 Vernal, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Woods on ollut kahdesti Oscar-ehdokkaana: elokuvista Salvador (1986) ja Ghosts of Mississippi (1996). Hän on voittanut Emmy-palkinnon elokuvista Promise ja My Name Is Bill W.
Elämä ja ura
Woods syntyi 18. huhtikuuta 1947 Vernalissa Utahissa. Hänellä on irlantilais-englantilais-saksalaiset sukujuuret. Hän opiskeli valtiotiedettä MIT:ssä, mutta jätti opinnot kesken ryhtyäkseen näyttelijäksi. Hänen ensimmäiset roolinsa olivat New Yorkin näyttämöllä. Woodsin ensimmäinen merkittävä elokuvarooli oli elokuvassa The Visitors (1972). Hän näytteli 1970-luvulla myös useissa televisiosarjoissa, televisioelokuvissa ja minisarjoissa. 1980- ja 1990-luvuilla Woods esiintyi useissa elokuvissa ja sai niistä Oscar-ehdokkuuksia. Hän on menestynyt 2000-luvulla jälleen televisionäyttelijänä.
Woods on ollut kahdesti naimisissa. Hänet tunnetaan taitavana pokerinpelaajana, joka on osallistunut suuriin turnauksiin.
Jiří Paroubek
thumb|right|Jiří Paroubek, 2013. Jiří Paroubek (s. 21. elokuuta 1952, Olomouc) on tšekkiläinen poliitikko, pääministeri (ČSSD) huhtikuusta 2005 elokuuhun 2006.
Paroubek lähti politiikkaan 18-vuotiaana, vuonna 1970, aloitettuaan opiskelun taloustieteen yliopistossa Prahassa. Hän liittyi sosialistiseen puolueeseen, joka oli maata hallitsevan kansanrintaman osa. Hän nousi alempaan johtoon ennen eroamistaan 1986. Hän kiinnitti myös valtion turvallisuuspoliisin, ŠtB:n huomion, mutta jätettiin rauhaan, koska hänelle ei ollut tarpeeksi potentiaalia tai kontakteja.
Paroubek valmistui 1976 ja toimi valtion yritysten pääekonomistina, mm. huonosta palvelustaan ja korruptiostaan tunnetussa ravintolayhtiössä, Restaurace a jídelny.
Pian samettivallankumouksen marraskuussa 1989 jälkeen Paroubek liittyi uuteen Tšekin sosiaalidemokraattisen puolueeseen. Paroubek toimi yli 14 vuotta Prahan kaupunginhallinnossa ja erikoistui kaupungin talouteen.
Elokuussa 2004 hänet nimitettiin alueiden kehittämisen ministeriksi Stanislav Grossin hallitukseen, ja alkuvuoden 2005 hallituskriisin jälkeen hän seurasi eronnutta Grossia pääministerinä 25. huhtikuuta 2005. Hänen hallitukseensa ei tullut suuria muutoksia edelliseen verrattuna. Paroubekin hallitus voitti luottamuslauseäänestyksen 13. toukokuuta 2005 101–98.
Tšekin taloustilanne pysyi hyvänä Paroubekin kaudella, budjetti oli tasapainoinen, työttömyys 8,3 %, valuutta vakaa ja inflaatio kurissa. Paroubek ajoi Euroopan unionin perussopimuksen hyväksymistä kansanvaalissa, mutta luopui siitä Ranska ja Alankomaiden hylättyä sen.
Paroubekin suhde liberaalina pidettyyn presidentti Václav Klausiin, joka oli 11 vuotta konservatiivisen ODS:n puheenjohtajana ja nykyisin sen kunniapuheenjohtaja on ongelmallinen. Paroubekin hallituksen yritys ajaa läpi samaa sukupuolta olevien parisuhteiden rekisteröintilakia muodostui kansanedustuslaitoksen taisteluksi presidenttiä vastaan. Ala- ja ylähuone hyväksyivät lain, mutta presidentti Klaus kuitenkin käytti veto-oikeuttaan estämään sen voimaantulon, jonka kumoamiseen puolestaan lain kannattajat tarvitsevat 101 ääntä parlamentissa. Paroubekin mukaan presidentin veto-oikeus on yksi suurimmista virheistä ja hän halusi rajoittaa presidentin tehtävät "kukkaseppeleiden laskemiseen."
Kesäkuun 2006 vaaleja edeltänyt vaalikamppailu oli erityisen likainen. Viime hetkellä ennen kesäkuun vaaleja presidentti Klaus syytti Paroubekia vallan keskittämisestä omiin käsiinsä niin puolueessa ja hallituksessa, jota hän vertasi entiseen yksipuoluejärjestelmään. Paroubek puolestaan vastasi Klausin esiintyvän ODS:n entisenä puheenjohtajana, ei puolueettomana presidenttinä. Presidentin neuvonantaja Miroslav Macek puolestaan kävi käsiksi terveysministeri David Rathiin eräässä kongressissa. ODS:n puheenjohtaja Mirek Topolánek syytti ČSSD:tä palkkamurhista, vaikka salaisen poliisin mukaan väitteessä ei ollut perää, ja järjestäytynyttä rikollisuutta tutkivan poliisiyksikön johtaja Jan Kubice vuoti päivää ennen vaaleja raportin, jossa syytettiin ČSSD:n puolueosaston varapuheenjohtajaa erään liikemiehen murhasta ja sen peittelystä ja Paroubekia alaikäisen tytön seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Paroubek ja hänen vaimonsa nostivat syytteen Kubicea vastaan, ja hän kieltäytyi tunnustamasta tappiota vaalin jälkeen ja arveli syytösten olevan riittävä peruste sen mitätöimiseen. Vielä ennen syytöksiä ČSSD oli niukasti edellä. Paroubek vertasi oikeiston painostusta vuoden 1948 demokratian menetykseen.
2–3. kesäkuuta 2006 konservatiivinen oikeistopuolue ODS voitti vaalit saaden 35 % äänistä, vastaan sosiaalidemokraattien ČSSD:n 32 %. Kuitenkin konservatiivien, kristillisdemokraattien ja vihreiden liittoumalla on tasan 100 paikkaa parlamentin 200:sta. Mirek Topolánekin johtama hallitus kuitenkin kaatui toukokuussa 2009, jolloin maahan asetettiin virkamieshallitus.
Vaalikampanjansa aikana Paroubek ja sosiaalidemokraatit ovat joutuneet säännöllisesti kananmunalla heittelyn kohteeksi. Paroubek erosi puolueen johdosta toukokuun 2010 vaalien jälkeen. ČSSD nousi 22,1 prosentilla äänistä suurimmaksi puolueeksi, mutta kolme keskusta-oikeistolaista puoluetta sai 118 paikan enemmistön 200-paikkaiseen parlamenttiin.
Primož Kozmus
Kozmus voitti vuonna 2006 Euroopan cupin ykkösliigan heitettyään 80,38. Myöhemmin samana vuonna hän oli Göteborgin EM-kilpailuissa seitsemäs ja IAAF:n yleisurheilufinaalissa kahdeksas. Seuraavana vuonna hän voitti Euroopan talviheittocupin ja MM-hopeaa Osakan MM-kilpailuissa tuloksella 82,29 sekä sijoittui kuudenneksi IAAF:n yleisurheilufinaalissa.
Kozmus voitti kultaa Pekingin olympialaisissa 2008 tuloksella 82,02. Myöhemmin samana syksynä hän voitti IAAF:n yleisurheilufinaalin heitettyään 79,99. Berliinin MM-kisoissa 2009 hän voitti maailmanmestaruuden tuloksella 80,84. Hän voitti myös IAAF:n yleisurheilufinaalin heitettyään 79,80.
Kozmus lopetti uransa kauden 2009 jälkeen, mutta ilmoitti vuotta myöhemmin tekevänsä paluun. Hän sai pronssia Daegun MM-kilpailuissa 2011 tuloksella 79,39. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sai hopeaa tuloksella 79,36 m. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän oli neljäs.
Kozmuksen sisko Simona on myös moukarinheittäjä. Hän heitti 2001 tuolloisen Slovenian naisten ennätyksen 58,60.
Herttuanjärvi
Herttuanjärvi on Kanta-Hämeessä Tammelassa Liesjärven Koivusenkulmalla oleva järvi, joka kuuluu Liesjärven alueeseen. Liesjärvi kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 33 hehtaaria ja sen pituus on 950 metriä ja leveys 450 metriä. Siihen laskee pelto-, metsä- tai suo-ojaa, yksi on Lintumaanjärven ja Levoniemenjärven yhteinen laskuoja Syrjälänpuro, ja toinen on pienen Kakarilammin laskuoja. Myös Likolammin vedet päätyvät järveen. Sen luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkunsa 1,3 kilometriä pitkä Rasinjoki, joka laskee Liesjärveen.
Järven rantaviiva on 2,7 kilometriä pitkä ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsämaastoa. Järven pohjoisrannat ovat peltomaata. Rannoille on rakennettu maatiloja ja loma-asuntoja, joille johtaa tiet Liesjärveltä. Itärannalla sijaitsee Honkapirtti, jonka yhteydessä on uimaranta.
Luonnontila
Järvellä on pienialainen syvänne, jossa on 12 metriä vettä, ja näissä syvyyksissä vesi kerrostuu lämpötilan mukaan. Koska järvi on lievästi rehevä ja sen vesi sisältää kohtalaisesti ravinteita, kuluttavat pieneliöt hapen toisinaan loppuun järven alusvesissä. Järven yleisluokitus on kuitenkin hyvä.
Historia
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Hertua järvi". Vuoden 1884 Senaatin kartastossa järven nimenä luki "Herttojärvi". Eri puolilla järveä oli silloin tilat "Wähä-Hertto" ja "Iso-Hertto". Näiden nimet ovat nykyään "Herttua"-loppuisia.
Imperiex
Imperiex on kuvitteellinen hahmo, jonka loivat Jeph Loeb ja Ian Churchill. Hahmo esiintyi ensi kerran DC Comicsin kustantamassa sarjakuvassa Superman #153 helmikuussa 2000. Hahmo pohjautuu suurelta osin Marvel-sarjakuvien Galactus-hahmoon.