cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maltan megaliittiset temppelit
Maltan megaliittisista temppeleistä seitsemän kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Ġgantijan temppelit liitettiin luetteloon jo 1980 ja loput viisi kohdetta 1992. Ġgantija sijaitsee Gozon saarella Xagħran kunnassa. Loput kohteet ovat Maltan saarella, Qrendin, Mġarrin ja Tarxienin kunnissa.
Return of the Champions
Return of the Champions on vuonna 2005 julkaistu Queenin ja Paul Rodgersin livealbumi. Albumi on julkaistu LP-, CD- ja DVD-muodoissa. Albumin sisältö on äänitetty 9. toukokuuta 2005 Sheffieldissä Isossa-Britanniassa.
Vasili Petrenko
thumb|Vasili Petrenko vuonna 2013. Vasili Eduardovitš Petrenko (, s. 7. heinäkuuta 1976 Leningrad, Neuvostoliitto) on venäläinen kapellimestari. Hän opiskeli Pietarin konservatoriossa ja osallistui Ilja Musinin, Mariss Jansonsin, Juri Temirkanovin ja Esa-Pekka Salosen mestarikursseille. Petrenko on menestynyt lukuisissa kansainvälisissä kilpailuissa, kuten neljännessä Prokofjev-orkesterinjohtokilpailussa (2003), Šostakovitš-kuoronjohtokilpailussa (1997) ja kuudennessa kansainvälisessä Cadaques-orkesterinjohtokilpailussa.
Vuosina 2004–2007 Petrenko toimi Pietarin akateemisen valtionsinfoniaorkesterin pääkapellimestarina. Syyskuusta 2006 lähtien Petrenko on toiminut Liverpoolin kuninkaallisen filharmonisen orkesterin pääkapellimestarina. Vuonna 2009 hän sai lisäksi nimityksen Ison-Britannian kansallisen nuoriso-orkesterin pääkapellimestariksi. Helmikuussa 2011 ilmoitettiin, että Petrenko ottaa vastaan Oslon filharmonisen orkesterin pääkapellimestarin tehtävät kaudesta 2013/4 alkaen.
Alkusyksystä 2013 Petrenko herätti suuttumusta sanomalla, että mies sopii kapellimestariksi paremmin, koska ”söpö tyttö” kapellimestarin korokkeella veisi soittajien huomion pois musiikista.
Maja Lunde
Maja Lunde (s. 30. heinäkuuta 1975 Oslo) on norjalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut lastenkirjallisuutta, aikuisten romaaneja sekä elokuvien ja tv-sarjojen käsikirjoituksia.
Lunde syntyi Oslossa Bislettin kaupunginosassa vuonna 1975. Hän kävi siellä peruskoulun, keskikoulun ja lukion, jonka jälkeen hän piti välivuoden 1992–1993. Sen jälkeen Lunde opiskeli Oslon yliopistossa pääaineenaan kirjallisuutta ja sivuaineena psykologiaa. Hän on työskennellyt media- ja viestintäalalla erikoistuen elokuviin ja elokuvahistoriaan. Vuonna 2001 Lunde teki opinäytetyönsä aiheena norjalainen elokuvaohjaaja Nils R. Müller ja hänen elokuviensa käsikirjoitukset. Lundella on maisterin tutkinto Oslon yliopistosta. Valmistumisensa jälkeen hän oli muun muassa Amille-festivaalin johtajana Lillehammerissa ja museokouluttajana elokuvamuseossa. Vuonna 2006 hän aloitti Kulturmeglene AS:ssa, jossa hän markkinoi uusia elokuvia.
Lunde kirjoitti vapaa-ajallaan elokuvakäsikirjoituksia. Vuonna 2009 hän otti kirjoittamisen vuoksi virkavapaata kokopäivätyöstään. Pian sen jälkeen hän alkoi kirjoittaa lastenohjelmien käsikirjoituksia ja myöhemmin TV-sarjojen käsikirjoituksia NRK:lle. Samaan aikaan Lunde myös käsikirjoitti useita elokuvia. Vuonna 2012 hän kirjoitti ensimmäisen lastenkirjansa.
Lunden ensimmäinen aikuisille suunnattu romaani Bienes historie (suom. Mehiläisten historia) julkaistiin vuonna 2015. Sen julkaisuoikeudet on myyty 35 maahan. Norjassa kirja voitti Bokhandlerprisen-palkinnon 2015. Saksassa se oli myydyin kirja vuonna 2017. Hänen toinen aikuisten kirjansa Blå (suom. Sininen) julkaistiin vuonna 2017. Kolmas romaani Przewalskis hest (suom. Viimeiset) ilmestyi vuonna 2019. Teokset ovat osa niin kutsuttua ilmastokvartettia. Lundelta on suomennettu myös lapsille suunnattu Lumisisko (2019).
Kohdunsuu
right|250px|thumb|Kohdunsuu. Kohdunsuu on kohdun kaulakanavan aukko, joka avautuu emättimen pohjaan. Alateitse synnyttäneillä naisilla se on rakomainen, synnyttämättömillä pyöreä.
Yrjö Knuutinen
Yrjö Johannes Knuutinen (16. kesäkuuta 1925 Siilinjärvi – 27. kesäkuuta 2015 Rautalampi) oli suomalainen opettaja ja kirjailija. Hänen esikoisteoksensa Kurkki on kertomus kesystä laulujoutsenesta. Kuusitoista vuotta myöhemmin ilmestyi Kala-Oskari ja kolme enkeliä. Muita teoksia ovat Mitassa, Päiväkirjat 1958–1961, Post Festum ja Kertomus järven rannalta, joista kaksi jälkimmäistä on palkittu Möllärimestarikilpailussa.
M/S Finnforest
M/S Finnforest on irlantilaisen Celtic Link -varustamon omistama ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 1978, Ulsanissa, Etelä-Koreassa ja alun perin sen nimi oli Stena Project. Kuollutta painoa Finnforestilla on 8 811 tonnia ja sen jääluokitus on 1A eli se pystyy useimmissa jääolosuhteissa kulkemaan yksin. Alus on rekisteröity Ruotsin lipun alle ja sen kotisatama on Tukholma. Nykyisin aluksella operoi suomalainen rahtivarustamo Finnlines reitillä Turku–Travemünde.
1977–1998
29. marraskuuta 1977 alus laskettiin vesille eteläkorealaisella Hyundai Shipbuilders & Heavy Industriesin telakalla (nyk. Hyundai Heavy Industries). Aluksen rakennusnumero on 648. Alus valmistui maaliskuussa vuonna 1978 kuudentena 11 aluksen sarjasta, jonka muodostavat valmistumisjärjestyksessä M/S Global Freighter (nimi valmistuessa Merzario Ausonia), M/S Stena Transfer (Stena Runner), M/S Tor Baltica (Elk), M/S Kilmore (Norsky), uponnut M/S Finnbirch (Stena Prosper), M/S Atlantic Freighter (Tor Felicia), M/S Stena Partner (Alpha Enterprise), M/S Global Carrier (Imparca Express I), M/S Stena Transporter (Merzario Espania) ja M/S Diplomat (Stena Trader).
23. maaliskuuta 1978 laiva luovutettiin Stena Container Linen haltuun, joka rekisteröi aluksen Stena Project-nimisenä Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Lontoo. Samana päivänä se aikarahdattiin Atlantic Container Linen liikenteeseen, reitille Southampton–Antwerpen–Rotterdam–Le Havre–Liverpool–Göteborg–Bremerhaven–Halifax–Montréal. Alus myös nimettiin tuolloin uudelleen: Atlantic Projectiksi.
Belphegor
Belphegor on Itävallassa vuonna 1993 perustettu blackened death metal -yhtye. Se toimi ennen nimellä Betrayer, mutta vaihtoi kuitenkin nimensä Belphegoriksi. Yhtye kuvaa itseään sanoilla "Supreme Death/Black Metal Art" ja käsittelee lyriikoissaan enemmälti uskontoja, satanismia ja gorea. Belphegor on Behemothin ohella yksi tunnetuimmista black/death yhtyeistä.
M/S Finnforest
1977–1998
Vuonna 1981 Stena RoRo Line osti aluksen ja rekisteröi sen Maltan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Valletta. Samana vuonna italialainen Andrea Merzario S.P.A. vuokrasi aluksen Italian ja Saudi-Arabian väliseen liikenteeseen, nimellä Merzario Hispania. Marraskuussa 1983 alus palautettiin tilausliikenteeseen Stena RoRo Line Ltd:lle, joka rekisteröi laivan Kyproksen lipun alle. Samalla myös aluksen nimi vaihdettiin Stena Hispaniaksi. Vuonna 1984 alus siirtyi Stena Caribbean Ltd:n haltuun ja Caymansaarten lipun alle. Myöhemmin samana vuonna suomalainen Kotka Line Oy vuokrasi aluksen liikenteeseensä, linjalle Suomi–Iso-Britannia–Länsi-Afrikka. Myös aluksen nimi vaihtui: Kotka Violet. thumb|left|230px|Finnforest Helsingissä kesällä 2007
Belphegor
Belphegoria voisi pitää alkuajoilta death metalina. Muutenkin ensimmäisillä albumeilla, etenkin The Last Supperilla meno vaikutti deathmetalmaiselta, kunnes enemmänkin antikristillisyys ja blackmetalmainen äänimaailma liittyivät mukaan myöhemmillä nauhoituksilla.
Autobahn A6 (Sveitsi)
Autobahn A6 on moottoritie Keski-Sveitsissä, Bernin kantonissa.
M/S Finnforest
1977–1998
Jälleen vuonna 1985 alus palasi tilausliikenteestä, jonka jälkeen sai uuden nimen: Stena Hispania. Tammikuussa 1986 alus sai jälleen uuden nimen: Stena Britannica ja se rekisteröitiin Britannian alusrekisteriin, kotisatamanaan Lontoo. Myöhemmin samana vuonna Stena Britannica meni Hapag Lloyd Werftin telakalle Bremerhaveniin, Saksaan, jossa alukseen rakennettiin uusi sääkansi. Telakalta päästyään Stena Portlink aloitti liikennöinnin aluksella Ruotsin ja Ison-Britannian välillä.
Autobahn A6 (Sveitsi)
Reitti
A6 alkaa Biel/Biennestä liittyen Autobahn A1:een Schönbühlissä, Bernin pohjoispuolella. Ittigenissä A6 jälleen erkaantuu A1:stä ja kulkee Thunin kautta Spieziin päättyen Wimmisiin. A6:n pohjoinen osa on Bernin kantonin sisäinen moottoritieosuus. Keskiosa, Bernistä Thunin Gwattiin, on kansallista valtatietä N6. Eteläisin osa on jälleen alueellista moottoritietä.
Schönbühlin ja Wankdorfin liittymien välillä A6 kulkee samaa reittiä moottoritien A1 kanssa. Moottoritie A8 erkaantuu A6:sta Spiezissä.
M/S Finnforest
1998–
Vuoden 1988 tammikuussa laiva aikarahdattiin suomalaisen Oy Rettig Ab:n liikenteeseen, nimellä Bore Britannica. Rettig rekisteröi aluksen Suomen alusrekisteriin. Myöhemmin saman kuukauden aikana Bore Ro-Ro vuokrasi vastakastetun Bore Britannican Suomen ja Ison-Britannian väliseen liikenteeseensä. 1. joulukuuta 1988 Rettig osti aluksen. Luovutus tapahtui 7. joulukuuta, jonka jälkeen alus aloitti liikennöinnin Helsingin ja saksalaisen Kielin satamakaupungin välillä. 14. tammikuuta 1991 Bore Britannica törmäsi yhteen M/S Dronning Margrethe II -nimisen aluksen kanssa Fehmarn Beltin salmessa eteläisellä Itämerellä. Vuonna 1992 Finncarriers vuokrasi aluksen, linjalle Turku–Rauma–Travemünde–Rostock–Lyypekki.
Vuoden 1996 marraskuussa Bore Lines osti laivan ja rekisteröi sen Ruotsin lipun alle. Oston yhteydessä myös laivan nimi muuttui nykyiseen muotoon eli Finnforestiksi. Vuonna 1997 P&O North Sea Ferries vuokrasi aluksen. Vuonna 1999 alus päätyi nykyisen omistajansa, ruotsalaisen Strömma Turism & Sjöfart AB:n omistukseen. Lokakuussa 2001 Finnforest aloitti liikenteen Helsingin ja Århusin välillä. Tammikuussa 2007 Finnforest siirtyi Helsingin ja Gdynian väliseen liikenteeseen. 4. joulukuuta 2007 Finnforest vaihtoi omistajaa, kun Celtic Link otti aluksen haltuunsa. Uusi omistaja aikarahtasi aluksen edelleen Finnlinesin liikenteeseen.
Autobahn A6 (Sveitsi)
Reitti
A6 on pääosin 4-kaistainen.
Rakennushankkeet
Bielissä on menossa Autobahn A5:n ohitustiehanke. Tien valmistuttua suunnitelmien mukaan vuonna 2028, A6 liittyy A5:een Bielin lounaispuolella.
Autobahn A6 suunniteltiin 1960-luvulla jatkettavan Wimmisistä Simmentalin kautta Alppien ali rakennettavan Rawiltunnelin kautta Rhônen laaksoon Sierreen. Suunnitelmasta luovuttiin 1980-luvulla. Päätökseen vaikutti Simmentalin asukkaiden vastustus, geologiset riskit ja päätös rakentaa Lötschbergin pohjatunneli.
Pohjoisterritorio
Pohjoisterritorio on Australian pohjoisosassa sijaitseva territorio. Sen pinta-ala on 1 420 968 km² ja väkiluku vuoden 2018 arvion mukaan 247 300 asukasta. Pohjoisterritorion pääkaupunki on Darwin, jonka etäisyys Australian pääkaupungista Canberrasta on 3 144 kilometriä. Muita merkittäviä kaupunkeja Darwinin lisäksi ovat Alice Springs (noin 1 500 kilometriä etelään Darwinista) ja Katherine.
Pohjoisterritorion lipussa on okrankeltaista ja mustaa kuvaamassa autiomaata ja aboriginaalien perintöä.
Pinnanmuodot
Pohjoisterritorio rajautuu pohjoisessa Timorin- ja Arafuranmereen sekä idässä Carpentarianlahteen. Rannikkoseutu on tasaista, ja rannikolla on monia saaria. Niistä suurimmat ovat Melvillensaari, Bathurstinsaari ja Groote Eylandt.
Rannikkotasangon ja Arnheminmaan eteläpuolella maasto alkaa hiljalleen kohota laajaksi ylätasangoksi, joka jatkuu myös naapuriosavaltioiden puolelle. Territorion eteläosissa kohoaa MacDonnellvuoristo, jossa on muun muassa alueen korkein vuori, 1 511 metrin korkuinen Mount Zeil. Alice Springsin kaupungin lounaispuolella on monia suuria kivimuodostelmia, kuten Kata Tjuta ja Uluru. Territorion kaakkoisosa kuuluu Simpsonin aavikkoon, ja sen pohjoispuolella on ruohoinen ylänköalue Barkly Tableland.
Pohjoisterritorion jokia:
Kansallispuistot
thumb|oikea|[[Katatjuta|Olgavuoret]]
Kauko Mikkonen
Kauko Kalervo Mikkonen (31. joulukuuta 1941 Nivala – 29. syyskuuta 2019 Tampere) oli suomalainen maantieteilijä ja Vaasan yliopiston aluetieteen professori. Mikkosen asiantuntemus ja tutkimusintressit kohdistuivat erityisesti aluetalouden rakenteisiin ja toimintaan.
Pohjoisterritorio
Historia
Kolme neljästä ensimmäisestä yrityksestä asuttaa Pohjois-Australian rannikko epäonnistui alueen karuuden tähden. Alue oli vuodesta 1825 vuoteen 1863 osa Uutta Etelä-Walesia ja vuodesta 1863 vuoteen 1911 osa Etelä-Australiaa. 1. tammikuuta 1911 Pohjoisterritorio erotettiin Etelä-Australiasta ja siirrettiin liittovaltion hallintaan. Pohjoisterritorio jaettiin vuonna 1927 kahtia Pohjois-Australiaksi ja Keski-Australiaksi.
Pohjoisterritorio perustettiin uudelleen vuonna 1931. Vuonna 1947 territorio sai oman hallinnon, josta kehittyi oma vaaleilla valittu parlamentti vuonna 1974.
Kauko Mikkonen
Mikkosesta tuli vuonna 1975 Vaasan yliopiston (tuolloin Vaasan kauppakorkeakoulu) ensimmäinen tohtori. Hänen väitöskirjansa käsitteli talousmaantiedettä.
Pohjoisterritorio
Hallinto
thumb|Territorion parlamenttitalo Darwinissa. Pohjoisterritorio on hallinnollisesti Australian territorio, mikä tarkoittaa että sillä on pienempi hallinto ja itsemääräämisoikeus kuin osavaltioilla. Pohjoisterritoriota kuitenkin käsitellään kokonsa vuoksi usein kuten osavaltiota, ja sillä on poikkeuksellisesti oma parlamentti ja lainsäädäntö. Kuningattaren seremoniallista valtaa pitää Australian kenraalikuvernöörin nimittämä hallintovirkamies (engl. Administrator). Pohjoisterritorion päämies on hallituksen pääministeri (engl. Chief minister). Territorioilla on kaksi edustajaa Australian parlamentin ylä- ja alahuoneissa.
Pohjoisterritoriolla on oma yksikamarinen parlamentti. Sen 25 jäsentä valitaan vaaleilla suunnilleen neljän vuoden välein. Vaalit voittaneen puolueen puheenjohtajasta tulee Pohjoisterritorion pääministeri ja hän valitsee hallinnon ministerit. Kruunun edustajalla eli hallintovirkamiehellä on toimeenpanovalta. Hän vahvistaa territorion lait ja allekirjoittaa viralliset asiakirjat. Lisäksi hän edustaa territoriota.
Paikallishallinnosta vastaavat paikallishallintoalueet, joita on 16. Alueet vastaavat kuntia, ja niiden vastuulla on kunnallistekniikka sekä julkiset palvelut kuten puistot, kirjastot ja hautausmaat. Pohjoisterritoriossa on myös viisi kunnallishallinnotonta aluetta.
Liikenne
thumb|Kaupungit, merkittävät asutukset ja tieverkko Pohjoisterritoriossa. Pohjoisterritorion ainoan rautatien, Adelaiden–Darwinin rautatien pohjoinen päätepiste on Darwinin kaupungissa, josta se johtaa Alice Springsin kautta etelään Port Augustaan. Rataosuus Darwin–Alice Springs valmistui 2003. Tärkein tie on mantereen poikki kulkeva Stuart Highway, joka yhdistää Pohjoisterritorion Etelä-Australiaan.
Väestö
Pohjoisterritorion asukasluku oli vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan 228 833 asukasta. Väestönkasvu oli viiden vuoden aikana ollut 8,0 prosenttia. Australian tilastokeskuksen arvion mukaan territoriossa oli kesäkuussa 2018 noin 247 300 asukasta.
Territoriossa asui vuonna 2016 noin 56 200 Australian alkuperäisasukasta. Ulkomailla syntyneitä territorion asukkaista oli 19,8 prosenttia. Suurimmat ulkomaalaisryhmät tulevat Filippiineiltä, Isosta-Britanniasta ja Uudesta-Seelannista. Englantia puhui asukkaista 58,0 prosenttia. Seuraavaksi suurimmat kielet olivat Australian kreoli ja dhuwal. Uskonnottomia oli 29,4 prosenttia, katolisia 20,0 prosenttia ja anglikaaneja 8,4 prosenttia väestöstä.
Suurin osa Pohjoisterritorion asukkaista elää kahdessa suuressa asutuskeskuksessa Darwinissa ja Alice Springsissä. Territorion luoteisella monsuunirannikolla sijaitsevassa Darwinissa asuu yli puolet territorion ihmisistä. Alice Springs puolestaan on territorion eteläosassa, ja se on muun muassa Australian sisämaahan suuntautuvien matkailijoiden keskuspaikka. Näiden kahden kaupungin ulkopuolella asutus on hajaantunut ja keskittynyt muutamiin kaivoskaupunkeihin, alkuperäisasukkaiden asutuskeskuksiin ja maaseudun palvelukeskuksiin.
Sanskulotit
thumb|Laulaja Chenard sanskulotin asussa Savoijissa järjestetyillä Vapauden festivaaleilla lokakuussa 1792. [[Louis Léopold Boillyn maalaus vuodelta 1792. ]]
Sanskulotit ( tai sansculottes, ’polvihousuttomat’) on nimitys, jolla Ranskan aristokratia ryhtyi vuonna 1790 kutsumaan kolmannen säädyn köyhimpiä edustajia. Nimi tulee siitä, että nämä eivät käyttäneet tuolloin muodikkaita polvihousuja (culotte) vaan pitkiä housuja. Ranskan suuren vallankumouksen aikana termi yleistyi tarkoittamaan vallankumousarmeijan heikosti vaatetettuja ja varustettuja vapaaehtoisia sekä yleensä äärimmäisen linjan vallankumouksellisia.
Sanskulottien tyypilliseen vaatetukseen kuuluivat:
Sanskulotit tukivat radikaaleimpia vallankumouksellisia, kuten Maximilien Robespierreä. Robespierren häviön jälkeen sanskulottien vaikutusvalta hiipui, ja ilman vahvaa johtajaa he hajosivat pieniksi vähämerkityksisiksi ryhmittymiksi.
François Truffaut
François Roland Truffaut [fʁɑ̃swa tʁyfo] (6. helmikuuta 1932 Pariisi – 21. lokakuuta 1984 Neuilly-sur-Seine) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja elokuvakriitikko. Hän oli Ranskan uuden aallon elokuvan keskeisiä tekijöitä.
François Truffaut kiinnostui elokuvista nuorena ja aloitti oman elokuvakerhonsa jo 16-vuotiaana. Kriitikko André Bazinin kautta hän pääsi Cahiers du cinéma -elokuvalehteen, johon hän kirjoitti muun muassa kriittisen arvion Ranskan elokuvan tilasta ja auteur-teoriasta. Truffaut’n ensimmäinen kokopitkä elokuva 400 kepposta on yksi uuden aallon keskeisempiä elokuvia. Muita hänen tunnettuja elokuviaan ovat Jules ja Jim, Varastettuja suudelmia, Amerikkalainen yö ja Viimeinen metro. Truffaut näytteli sekä monissa omissa elokuvissaan että Steven Spielbergin elokuvassa Kolmannen asteen yhteys.
Lapsuus
François Truffaut syntyi helmikuussa 1932. Hänen äitinsä oli naimaton Janine de Monferrand. Janine meni marraskuussa 1933 naimisiin Roland Truffaut’n kanssa, jolta François sai myös sukunimensä. François’ta hoiti aluksi imettäjä, kunnes poika muutti isoäitinsä luokse. Isoäidin kuoltua 1942 Roland ja Janine Truffaut ottivat François’n asumaan kotiinsa Pariisin Pigallen kaupunginosaan.
Truffaut ei tiennyt kuka hänen biologinen isänsä oli. Vuonna 1968 hän palkkasi yksityisetsivätoimiston selvittämään asiaa. Selvityksen mukaan isä oli juutalainen hammaslääkäri Roland Lévy. Äidin suku kiisti väitteen, mutta Truffaut uskoi siihen.
Omasta elokuvakerhosta kriitikoksi
Truffaut keskeytti useita kouluja, ja 14-vuotiaana hän päätti opiskella itsenäisesti elokuvantekoa. Hän pyrki katsomaan kolme elokuvaa päivittäin ja lukemaan kolme kirjaa viikossa. Hän osallistui säännöllisesti Techniciens du filmin tapaamisiin ja kävi Henri Langlois’n vuonna 1944 uudelleen avaaman elokuva-arkiston Cinémathèque françaisen esityksissä. Truffaut perusti lokakuussa 1948 oman elokuvakerhonsa nimeltä Cercle cinémanie.
Cercle cinémanien esitykset osuivat päällekkäin kriitikko André Bazinin vetämän Travail et culture -yhdistyksen elokuvakerhon esitysten kanssa. Tästä syystä 16-vuotias Truffaut tapasi marraskuussa 1948 jo kuuluisan, 30-vuotiaan Bazinin ja pyysi tätä muuttamaan esitystensä aikataulua. Bazinista tuli myöhemmin Truffaut’n mentori, kun tämä oli jäänyt kiinni kirjoituskoneen varastamisesta isänsä toimistolta. Roland pakotti poikansa kirjoittamaan tunnustuksen ja vei hänet poliisiasemalle. François Truffaut joutui viettämään kolme kuukautta nuorisokodissa Villejuifissa. Truffaut’n psykologi kirjoitti tämän puolesta Bazinille, joka suostui Truffaut’n takaajaksi ja etsimään tälle työn vapauttamisen jälkeen. Bazin antoi lopulta Truffaut’lle paikan henkilökohtaisena sihteerinään.
Bazin esitteli Truffaut’n elokuvakerho Objectif ’49:n jäsenille. He vierailivat usein Éric Rohmerin elokuvakerhossa, jonka lehteen Truffaut kirjoitti ensimmäisen artikkelinsa, kritiikin Jean Renoirin elokuvasta Pelin säännöt. Truffaut aloitti huhtikuussa 1950 Ellen toimittajana ja kirjoitti myös muihin lehtiin. Saman vuoden lokakuussa hän värväytyi armeijaan, mutta katui päätöstään hyvin pian. Hän pyrki seuraavien kahden vuoden ajan pääsemaan pois armeijasta ja istui myös vankilassa karkaamisyrityksen takia. Bazinin ja joidenkin poliittisten yhteyksien ansiosta Truffaut vapautettiin asepalveluksesta helmikuussa 1952.
Bazinin avustuksella Truffaut’sta tuli pian tunnettu kriitikko, joka kirjoitti Cahiers du cinémaan ja Arts-Lettres-Spectaclesiin. Hänen tunnetuin artikkelinsa on Cahiers du cinémassa tammikuussa 1954 julkaistu ”Une Certaine tendance du cinéma française”, jossa hän hyökkäsi vanhan linjan ranskalaisia elokuvaohjaajia ja käsikirjoittajia vastaan. Samoihin aikoihin Truffaut esitteli auteur-teoriansa, jossa hän painotti ohjaajan asemaa elokuvan taiteellisen ilmeen takana.
Lyhytelokuvista läpimurtoelokuviin
pienoiskuva|Truffaut Suomen-vierailullaan vuonna 1964. Truffaut’n ensimmäinen ohjaustyö oli lyhytelokuva Une visite (1955), mutta hänen taiteellinen läpimurtonsa oli Vintiöt (1957), joka oli myös hänen oman tuotantoyhtiönsä Les Films du Carossen ensimmäinen elokuva.
Tienšaninmurmeli
Tienšaninmurmeli tai tiensaninmurmeli (Marmota menzbieri) on Tienšanin vuoristoalueella osissa Kazakstania, Kirgisiaa ja Uzbekistania tavattava murmeli. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen vaarantuneeksi lajiksi.
Taksonomia
Tienšaninmurmeli voidaan jakaa kahteen alalajiin, M. m. menzbieri Tienšanin länsiosissa ja M. m. zachidovi Tienšanin pohjoisosissa. Alalajien esiitymisalueilla on noin 100 kilometrin välimatka.
François Truffaut
Lyhytelokuvista läpimurtoelokuviin
Truffaut’n toinen pitkä elokuva oli David Goodisin rikosromaanista sovitettu Ampukaa pianistia (1960). Se oli hänen kokeellisin elokuvansa, ja siinä hän pyrki häivyttämään gangsterielokuvasta sen genrekonventioita. Elokuvassa sen tahti ja tunnelma muuttuvat moneen kertaan. Katsojille vaikeasti avautuva elokuva ei pärjännyt teattereissa. Truffaut oli pitkään suunnitellut elokuvaa Henri-Pierre Rochén romaanista Jules ja Jim. Samanniminen elokuva valmistui 1962. Samana vuonna Truffaut ohjasi Antoine Doinel -osion antologiaelokuvaan Rakkautta 20-vuotiaana.
Tienšaninmurmeli
Levinneisyys ja elinympäristö
Tienšaninmurmelia tavataan Tienšanin vuoriston länsiosissa alueella, joka käsittää osia Kazakstanista, Kirgisiasta ja Uzbekistanista.
Lajin elinympäristö käsittää vuoristoaroa ja niittyjä 2 000 – 3 400 metrin korkeuksilla merenpinnasta. Esintymisalueensa kuivemmilla osilla sitä tavataan pohjavesilähteiden tai lumikonosten lähettyvillä. Lajia saattaa esiintyä myös harvaan kasvavilla katajikoilla.
François Truffaut
Lyhytelokuvista läpimurtoelokuviin
Uskottomuudesta kertonutta Pehmeää ihoa (1964) pidettiin aikanaan epäonnistuneena, mutta sen arvostus on noussut 2000-luvulla tehdyn restauroinnin jälkeen. Ray Bradburyn romaaniin perustunut englanninkielinen Fahrenheit 451 (1966) ajautui vaikeaan ja pitkittyneeseen tuotantoprosessiin. Samana vuonna 1966 ilmestyi Truffaut’n tekemä kirja Hitchcock, joka perustui hänen vuonna 1962 tekemäänsä pitkään Alfred Hitchcock -haastatteluun. Kirja ja Truffaut’n aiemmat artikkelit Hitchcockista olivat vaikuttamassa brittiohjaajan maailmanlaajuiseen maineeseen auteurina. Samoihin aikoihin Truffaut viimeisteli seuraavaa Antoine Doinel -elokuvaa Varastettuja suudelmia (1968). Siinä 19-vuotias näyttelijä Claude Jade teki debyyttinsä näyttelemällä naispääosan Christine Darbonia.
Tienšaninmurmeli
Elintavat
Tienšaninmurmeli on päiväeläin. Laji tekee pesäkoloja, joilla voi olla pituutta 2,5–3 metriä. Pesään kuuluu yleensä myös 3–4 eri sisäänkäyntiä. Varsinaisen pesäkolon lisäksi se kaivaa ravinnonhaussa välaikaisempia koloja, joihin kuuluu vain yksi sisäänkäynti. Laji horrostaa perheryhminä. Perheryhmä käsittää lisääntyvän parin ja sen jälkikasvua. Ryhmän ulkopuolisiin yksilöihin suhtaudutaan aggressiivisesti ja oma kotialue merkitään hajumerkein. Horroksen alkaminen ajoittuu paikasta hieman riippuen elokuun keskiväliltä syyskuuhun. Horrostaminen päättyy lumen alkaessa sulaa.
Parittelu tapahtuu horrostamisen jälkeen joko jo pesäkoloissa, tai niistä ulos tultua. Esiintymisalueensa eteläosassa ne saavat yleensä 1–4 poikasta ja pohjoisessa 2–7. Ainakin osa yksilöistä saavuttaa sukukypsyyden 2-vuotiaina. Joidenkin murmelien tiedetään eläneen luonnossa 10-vuotiaiksi saakka.
François Truffaut
Lyhytelokuvista läpimurtoelokuviin
Vuoden 1968 huhtikuussa hän juhli kihlausta Claude Jaden kanssa. Truffaut erosi 16 vuotta nuoremmasta Claude Jadesta juuri ennen hääpäivää kesäkuussa. Yksi Varastettuja suudelmia -elokuvan kohtauksista kuvattiin Cinémathèque françaisen suljettujen ovien edessä, ja se oli omistettu Henri Langlois’lle. Elokuvan kuvauksien aikana Truffaut oli kampanjoinut Langlois’n ja elokuva-arkiston puolesta, kun hallituksen ministerit olivat korvaamassa Langlois’ta valitsemallaan ehdokkaalla.
Tienšaninmurmeli
Elintavat
Tärkein ravinnonlähde on maan alla kasvavat kasvit. Se syö esimerkiksi juuria, maavarsia, heiniä, kukkia ja sipuleja. Lajin pääasiallisia petoeläimiä ovat susi (Canis lupus), paimentolaisten koirat ja petolinnut. Vaaran uhatessa tienšaninmurmeli antaa hälytysäänen.
François Truffaut
Kiireinen 1960- ja 1970-lukujen vaihde
pienoiskuva|Elokuvaohjaaja François Truffaut vuonna 1963. Varastettuja suudelmia -elokuvan menestyksen ansiosta Truffaut pystyi seuraavaksi ohjaamaan tuotannollisesti vaativamman elokuvan. Mississipin velho (1969) perustui Cornell Woolrichin romaaniin, jonka tapahtumat Truffaut siirsi New Orleansista Réunionin saarelle. Kun elokuvan heikot katsojaluvut tulivat selviksi, Truffaut oli jo kuvaamassa tositapahtumiin perustuvaa elokuvaa Kesytön (1970) Aveyronin susilapsesta. Sen rahoittaminen osoittautui vaikeaksi, mutta lopulta United Artists lähti tukemaan projektia. Truffaut päätti itse näytellä Jean Itardia. Elokuva oli Truffaut’n ja elokuvaaja Néstor Almendrosin ensimmäinen yhteinen tuotanto.
Tienšaninmurmeli
Uhat ja suojelu
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt tienšaninmurmelin vaarantuneeksi lajiksi. Sen levinneisyysalue on suhteellisen pieni ja todennäköisesti pienenemään päin.
François Truffaut
Kiireinen 1960- ja 1970-lukujen vaihde
Truffaut jatkoi Kesyttömän jälkeen kiireisenä, sillä hän oli kuvaamassa jo Pariisissa seuraavaa elokuvaansa, vaikka Kesytöntä ei oltu edes vielä julkaistu. Nuori pari (1970) oli kolmas Antoine Doinel -elokuva. Tässä elokuvassa Jean-Pierre Léaud ja Claude Jade näyttelevät paria Antoine ja Christine Doinel. Truffaut oli kuvannut neljä elokuvaa hieman yli kahdessa vuodessa, ja hän alkoi olla henkisesti ja fyysisesti uupunut. Lisäksi hänen suhteensa Catherine Deneuveen päättyi syksyllä 1970, mikä johti vakavaan masennukseen ja uniongelmiin. Truffaut löysi lohdutusta Henri-Pierre Rochén romaanista Les Deux Anglaises et le Continent. Hän päätti kuvata siitä elokuvan ja jättää väliin suunnitelmat sapattivuodesta. Kuvaukset alkoivat keväällä 1971, ja Englantilaiset naiset oli valmis marraskuussa. Truffaut jatkoi lähes välittömästi seuraavaan elokuvaansa, komediaan Isin tyttö (1972).
Tienšaninmurmeli
Uhat ja suojelu
Lajia uhkaava tekijä on sen elinympäristön häviäminen maanviljelyksen takia.
François Truffaut
Amerikkalaisen yön menestyksestä 1970-luvun lopulle
pienoiskuva|François Truffaut ja näyttelijä [[Claude Jade "Rakkaus karkuteillä" -elokuvan (1979) ensi-illassa.]] Ollessaan leikkaamassa elokuvaansa Englantilaiset naiset Truffaut huomasi isot lavasteet, jotka oli pystytetty pari vuotta aiemmin. Hän oli jo pitkään halunnut tehdä elokuvan elokuvantekemisestä ja uskoi nyt löytäneensä sopivan paikan. Hän oli aloittanut kesällä 1971 käsikirjoituksen työstämisen Jean-Louis Richardin kanssa ja palasi sen pariin Isin tytön jälkeen. Amerikkalainen yö (1973), joka on saanut nimensä elokuvatekniikasta, jolla voidaan yökohtauksia kuvata päivänvalossa, oli suurmenestys, ja se voitti 1974 muun muassa parhaan elokuvan Baftan ja parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarin.
Amerikkalaisen yön menestyksen jälkeen Truffaut pystyi pitämään jonkun aikaa vapaata elokuva-alalta. Kahden vuoden poissaolonsa aikana hän muun muassa vietti enemmän aikaa kahden tyttärensä kanssa. Truffaut päätti vuoden 1974 lopulla, että hänen seuraava elokuvansa olisi sovitus Victor Hugon tyttären Adèlen elämäkerrasta. Adelen tarinan (1975) jälkeen hän alkoi välittömästi kuvata elokuvaa Taskurahat (1976). Lääkäri määräsi elokuvan valmistumisen jälkeen Truffaut’n lepäämään, mutta Steven Spielberg halusi hänet näyttelemään seuraavaan elokuvaansa Kolmannen asteen yhteys.
Yhdysvalloissa Truffaut käsikirjoitti kuvausten välissä seuraavaa omaa elokuvaansa Mies joka rakasti naisia (1977), joka perustui osittain hänen ja vanhan ystävänsä Michel Fermaud’n kokemuksiin. Truffaut siirtyi elokuvan jälkeen käsittelemään kuolemaa Vihreässä huoneessa (1978). Se perustui Henry Jamesin novelleihin ja kertoi miehestä, joka ei pystynyt unohtamaan kuolleita. Syksyllä 1977 tuotetun elokuvan useat sisäotokset kuvattiin kynttilänvalossa.
Vihreä huone ei menestynyt, ja samoihin aikoihin Truffaut’n terveys reistaili ja hänen tuotantoyhtiönsä varat olivat loppumassa. Hän tarvitsi hittielokuvan ja palasi Antoine Doinel -teemaan. Nopealla aikataululla ja pienellä budjetilla kuvattu Rakkaus karkuteillä (1979) toi toivottua menestystä lippuluukuilla: tarinassa Antoine Doinel (Jean-Pierre Léaud) on jättämässä vaimonsa Christinen (Claude Jade) ja heidän yhteisen poikansa. Truffaut itse ei kuitenkaan ollut tyytyväinen elokuvaan.
Viimeiset elokuvat 1980-luvulla
thumb|Truffaut’n hauta. Viimeinen metro -elokuvan (1980) tuotanto alkoi tammikuussa 1980. Sitä varten Truffaut ja Suzanne Schiffman olivat käyneet läpi arkistoja ja historiakirjoja sekä muita historiallisia lähteitä. Elokuva sijoittuu toiseen maailmansotaan ja Pariisiin, jossa ulkonaliikkumiskiellon takia viimeisestä metrosta ei kannattanut myöhästyä. Viimeinen metro oli Truffaut’n omalle tuotantoyhtiölle kallis elokuva. Sen budjetti oli lähes kaksinkertainen muihin hänen tuotantoihinsa verrattuna. Elokuva ajautui vaikeuksiin kun saksalaiset osatuottajat vetivät siltä tukensa. Truffaut sai lopulta tukea elokuvan levittäjältä Gaumontilta, tuotantojärjestö SFP:ltä ja televisiokanava TF1:ltä. Yli miljoona ihmistä näki sen pelkästään Pariisissa, ja se sai kymmenen ranskalaista César-palkintoa (muun muassa paras elokuva ja ohjaus).
Viimeisestä metrosta poiketen Kohtalokas nainen (1981) kuvattiin nopeasti ja pienellä budjetilla. Se oli saanut inspiraationsa Truffaut’n suhteesta Catherine Deneuveen. Truffaut’n helpotukseksi elokuva menestyi hyvin, minkä ansiosta hän pystyi pitämään taukoa ennen seuraavaa elokuvaansa, joka oli elokuussa 1983 ensi-iltansa saanut Pitkä viikonloppu.
Carlos Seixas
thumb|Carlos Seixas. Jose Antonio Carlos de Seixas (11. kesäkuuta 1704 – 25. elokuuta 1742) oli portugalilainen säveltäjä ja urkuri. Hän syntyi Coimbrassa, mutta muutti vuonna 1720 Lissaboniin. Monet Seixasin sävellykset tuhoutuivat Lissabonin maanjäristyksessä vuonna 1755. Häneltä on säilynyt kolme orkesterikappaletta, noin sata kosketinsoitinsonaattia ja kuoromusiikkia.
François Truffaut
Viimeiset elokuvat 1980-luvulla
Truffaut oli 12. elokuuta 1983 työskentelemässä käsikirjoittaja Claude de Givrayn kanssa, kun sai sairauskohtauksen. Lääkärit löysivät aivokasvaimen, joka leikattiin onnistuneesti seuraavassa kuussa. Truffaut jatkoi vuoden 1984 aikana muutamien elokuvaprojektien suunnittelua. Hänen tilansa kuitenkin heikkeni, ja hänet otettiin uudestaan sairaalaan, jossa hän kuoli 21. lokakuuta 1984.
Yksityiselämä
Truffaut oli naimisissa vuosina 1957–1965 Madeleine Morgensternin kanssa. He saivat kaksi lasta Lauran ja Evan. Tytöt olivat saaneet nimensä Otto Premingerin elokuvan Laura ja Joseph Loseyn elokuvan Eeva mukaan. .
Truffaut sai kolmannen lapsensa näyttelijä Fanny Ardantin kanssa. Josephine syntyi vain vuosi ennen Truffaut’n kuolemaa.
Tyyli ja merkitys
François Truffaut oli yksi tärkeimpiä taustavaikuttajia niin sanotun ranskalaisen uuden aallon syntymisessä: Hän otti elokuvateoreettiset ideansa käytäntöön esikoiselokuvassa 400 kepposta, kirjoitti Jean-Luc Godardin elokuvan Viimeiseen hengenvetoon tarinan ja tuotti Jacques Rivetten elokuvan Pariisi kuuluu meille. Useat ohjaajat ovat kertoneet saaneensa inspiraationsa Truffaut’lta. Woody Allen ja Wes Anderson ovat kertoneet hänen olleen uransa tärkein vaikuttaja. Jonathan Demme on sanonut elokuvan Ampukaa pianistia näyttäneen hänelle aivan uudenlaisen elokuvallisen ulottuvuuden. Demmen mukaan hän päätti ryhtyä elokuvaohjaaksi tavattuaan vuonna 1967 Truffaut’n.
Truffaut oli ohjaajana perinteinen, toisin kuin esimerkiksi jatkuvassa muutoksessa oleva Godard. Truffaut kertoi tarinaa, kun taas Godard käytti tarinaa vain tekosyynä. Ohjaajien väliset näkemyserot aiheuttivat lopulta myös ristiriitoja heidän välille. He olivat pitkään olleet ystäviä, mutta heidän ystävyytensä katkesi, kun Godard hyökkäsi Amerikkalainen yö -elokuvaa vastaan. He vaihtoivat useita kirjeitä, joissa maolaisuutta kannattanut Godard väitti Truffaut’n hukanneen taiteellisen rehellisyytensä. Godardin mielestä elokuvan piti palvella vallankumousta, mutta Truffaut’n humanistinen sanoma oli täysin ristiriidassa poliittisen militarismin kanssa. Truffaut puolestaan syytti pitkässä vastineessa Godardia tekopyhyydestä ja itsekkyydestä.
Truffaut’n tuotanto oli monipuolista. Tuotannon runkona ovat omaelämäkerrallisia aineksia sisältävät Antoine Doinel -elokuvat. Elokuvissa ilmenee vaikutteita erityisesti Jean Renoirin impressionismista ja Alfred Hitchcockilta. Renoirin lämminhenkinen humanismi näkyy esimerkiksi elokuvissa Jules ja Jim, Kesytön ja Viimeinen metro. Hitchockin elokuville ominaisimmat vaikutteet näkyvät muun muassa elokuvissa Ampukaa pianistia, Morsian pukeutui mustaan ja Pitkä viikonloppu. Pehmeässä ihossa on esillä vaikutteita kummaltakin esikuvalta. Leikkauksessa ja musiikissa on yhtäläispiirteitä Hitchcockin elokuviin, mutta teemassa on monia Renoirin humanistisia piirteitä.
Truffaut’n mieshahmot ovat usein jääneet keskenkasvuisiksi. He suuntaavat nuoruuden energiansa ja päättäväisyytensä seksin etsimiseen. Naishahmot ovat puolestaan usein voimakastahtoisia ja eräänlaiselle jalustalle nostettuja. Naiset saavat Truffaut’n elokuvissa miehet toimimaan. Truffaut’n ainoat lapsia käsitelleet elokuvat olivat 400 kepposta, Kesytön ja Taskurahat. Hän kuitenkin kertoi nauttivansa lasten kuvaamisesta. Truffaut’n mukaan ”lapsuuden kannalta ei ole olemassa pieniä asioita”.
Navágio
thumb|right|260px|Navágion ranta. Navágio (, ”Hylky”) eli Salakuljettajien poukama tai Salakuljettajien lahti (Όρμος Λαθρεμπόρων, Órmos Lathrempóron) on lahti ja ranta Zákynthoksen saarella Kreikassa. Se sijaitsee saaren länsiosassa lähellä Anafonítrian kylää.
thumb|left|220px|Navágion ranta ja Panagiótis-laivan hylky. Rannan nimi oli alun perin Ágios Geórgios (”Pyhä Yrjö”) läheisen luostarin mukaan. Nykyinen nimi on peräisin rannalle ajautuneesta Panagiótis-nimisen laivan hylystä. Laiva salakuljetti savukkeita ja haaksirikkoutui rannalle myrskyssä 2. lokakuuta 1980. Ruostunut hylky on rannalla edelleen. Nykyisin ranta on suosittu turistikohde ja hylkyineen saaren kuvatuimpia kohteita. Sinne tehdään päiväretkiä muualta saaresta. Rantaa ympäröivät korkeat ja jyrkät kalliot.
Rawit
thumb|Rawit-chilejä eli thai-chilejä. Rawit on chileihin kuuluva paprikalajike, jota käytetään yleisesti Kaakkois-Aasiassa. Rawit-nimitys on peräisin indonesian ja jaavan kielistä. Thaimaassa nimitys on phrik khinu (พริกขี้หนู), ja Suomessa lajiketta sanotaan joskus thai-chiliksi. Rawit sopii hyvin sambal- ja nam prik -kastikkeiden valmistukseen.
Scovillen asteikolla rawitin tulisuus on 100 000–225 000 yksikköä eli miedompaa kuin vahvimmat habanerot mutta huomattavasti tulisempaa kuin jalapeño.
Pendro
Pendro on kurdikylä Irakin Kurdistanissa, sijaitsee Erbilin maakunnassa, lähellä Turkin rajaa, se sijaitsee noin 15–18 km Barzanista pohjoiseen, yli 2540 henkilöä.
Hyvä poliisi, paha poliisi
Hyvä poliisi, paha poliisi on kuulustelu- ja neuvottelutaktiikka, jossa toinen kuulustelija käyttäytyy ystävällisesti ja palkitsevasti, ja toinen käyttäytyy töykeästi ja rankaisevasti. Taktiikan tavoitteena on saada kuulusteltava liittoutumaan ”hyvän” kuulustelijan kanssa ja tekemään tälle paljastuksia tai myönnytyksiä, joita ei muuten olisi tehnyt, tai suostumaan tämän antamaan tarjoukseen.
Taktiikasta on useita muunnelmia. Yhdessä muunnelmassa ”hyvä” ja ”paha” puhuvat vuorotellen kohteen kanssa. Toisessa muunnelmassa kuulustelijat väittelevät keskenään kohteelle annettavasta tarjouksesta. Kolmannessa muunnelmassa kumpaakin roolia esittää vuoron perään yksi ja sama kuulustelija. Neljännessä muunnelmassa ”hyvä” kuulustelija varoittelee myöhemmin remmiin astuvasta ”pahasta” kuulustelijasta ja kehottaa hyväksymään tarjouksen hyvän sään aikana.
Taktiikan teho perustuu siihen, että ihmisellä on taipumus pitää ihmisistä, jotka ovat hänen puolellaan. ”Pahan” poliisin käyttäytyminen korostaa entisestään ”hyvän” poliisin tarjouksen houkuttelevuutta.
E. T. A. Hoffmann
Ernst Theodor Amadeus Hoffmann (24. tammikuuta 1776 Königsberg, Itä-Preussi – 25. kesäkuuta 1822 Berliini) oli saksalainen kirjailija, juristi, säveltäjä, musiikkikriitikko, piirtäjä ja karikatyristi.
Hoffmann oli Saksan romantiikan huomattavin kertoja ja uudenaikaisen kauhukertomuksen aloittaja. Hoffmann on jäänyt kirjallisuushistoriaan lyhennetyssä muodossaan E. T. A. Hoffmann. Parhaiten Hoffmann tunnetaan teoksestaan Pähkinänsärkijä ja hiirikuningas (Nussknacker und Mausekönig, 1816). Pjotr Tšaikovski sävelsi teoksesta vuonna 1892 Pähkinänsärkijä baletin, joka perustui Alexander Dumas'n versioon Hoffmannin tarinasta.
Hoffmannista itsestäänkin on tehty ooppera, Jacques Offenbachin Hoffmanin kertomukset (1879). Jules Barbierin libretto perustuu hänen ja Michel Carrén näytelmään (1851), joka taas perustuu Hoffmanin kertomuksiin, joiden päähenkilönä hän itse seikkailee.
Hoffmannin alkuperäiset etunimet olivat Ernst Theodor Wilhelm, mutta hän muutti myöhemmin Mozartia kunnioittaakseen kolmannen etunimensä Amadeukseksi.
Teokset
thumb|300px|E. T. A. Hoffmannin omaa kuvitusta "Nukkumatti"-novelliin.thumb|300px|E. T. A. Hoffmannin itse kuvittama [[Kissa Murr -romaanin kansi.]] thumb|300px|E. T. A. Hoffmannin omaa kuvitusta Kissa Murr -romaaniin. thumb|300px|E. T. A. Hoffmannin omaa kuvitusta Kissa Murr -romaaniin.
Alkuperäiset
sisältää teokset: Kreisleriana Don Juan Nachricht von den neuesten Schicksalen des Hundes Berganza Der Magnetiseur Der Goldne Topf (suom. Kultainen malja: satu uudelta ajalta) 1809 Die Abenteuer der Sylvesternacht (suom. Uudenvuodenyön seikkailut) sisältää teokset: Das Gelübde (suom. Pyhä lupaus) Ignaz Denner (suom. Ignaz Denner) Die Jesuiterkirche in G. (suom. Jesuiittakirkko) Das Majorat  (suom. Majoraatti) Das öde Haus (suom. Autiotalo) Das Sanctus (suom. Sanctus) Das steinerne Herz (suom. Kivinen sydän)
Antonio Ignacio Camargo
Antonio Ignacio Camargo (31. heinäkuuta 1895 – 13. joulukuuta 1961) oli venezuelalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 1. marraskuuta 1917 ja nimitettiin Calabozon vihkipiispaksi sekä Ombin titulaaripiispaksi 26. marraskuuta 1947. Piispaksi vihkiminen seurasi 27. kesäkuuta 1948. Pääkonsekraattorina toimi Lucas Guillermo Castillo Hernández, jota avustivat Arturo Celestino Alvarez ja Gregorio Adam Dalmau.
Camargo sai 21. lokakuuta 1949 nimityksen Calabozon koadjuuttoripiispaksi, ja 8. tammikuuta 1952 hänestä tuli sen piispa. 2. syyskuuta 1957 hänet nimitettiin Trujillon piispaksi, jona hän toimi kuolemaansa saakka.
Houstonin sinfoniaorkesteri
thumb|right|Houstonin sinfoniaorkesteri thumb|right|Houstonin Jones Hall
Houstonin sinfoniaorkesteri on Houstonissa, Yhdysvalloissa toimiva sinfoniaorkesteri. Sitä ovat johtaneet muiden muassa Ernst Hoffmann, Efrem Kurtz, Ferenc Fricsay, Leopold Stokowski, John Barbirolli, André Previn, Lawrence Foster, Sergiu Comissiona ja Christoph Eschenbach. Syyskuussa 2001 orkesterin viidenneksitoista musiikilliseksi johtajaksi tuli Hans Graf. Orkesterin kotipaikkana on vuodesta 1966 ollut Jones Hall. Orkesteri pitää vuosittain noin 170 konserttia yli 350 000 houstonilaiselle.
Houstonin sinfoniaorkesterin yhteydessä toimii kuoro, jonka perusti vuonna 1946 sellisti Alfred Urbach ja joka debytoi Houstonin sinfoniaorkesterin kanssa vuonna 1949 laulamalla Ludwig van Beethovenin 9. sinfonian esityksessä.
Luettelo Iin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Iin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Iin kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Iihin on liitetty Kuivaniemen kunta.
Matti Paalosmaa
Matti Paalosmaa on entinen radiotoimittaja, joka tuli tunnetuksi Yleisradion Lista-ohjelman juontajana 1960- ja 1970-luvun vaihteessa.
Hän juonsi viihdeohjelmia myös televisiossa, alkaen vuoden 1967 ohjelmasta Nuorten show (nimellä Veli-Matti Paalosmaa). 1970-luvulla hän juonsi ja selosti muun muassa Eurovision laulukilpailun vuonna 1974 ja toimi myös Euroviisujen Suomen-karsinnan tuomaristossa ainakin vuonna 1969. Hän oli myös suosittu ääni television dokumenttiohjelmien, yritysvideoiden ja muiden av-tuotantojen selostajana. Paikallisradiotoiminnan alkuvaiheessa 1985–1986 Paalosmaa juonsi helsinkiläisessä Radio Ykkösessä ohjelmia Pääkaupungin lista ja Listan tuntumassa. Vuonna 2001 häntä kuultiin Sävelradion aamujuontajana.
Vuonna 1969 Paalosmaa levytti Katri Helenan kanssa kappaleen ”Kurkkija oot”.
Litany
Litany on puolalaisen death metal -yhtyeen Vaderin viides studioalbumi, joka julkaistiin 20. maaliskuuta 2000.
Papanikolíksen luola
thumb|right|260px|Papanikolíksen luola. Papanikolíksen luola (myös Papanikolin luola) on meriluola Meganísin saaren länsirannikolla Kreikassa. Luolan sanotaan olevan Kreikan toiseksi suurin. Sen pituus on noin 120 metriä, leveys noin 60 metriä ja korkeus noin 30 metriä.
Luolaa on käytetty usein alusten suojapaikkana huonon sään aikaan. Luola on saanut nimensä siitä, että kreikkalaisten kerrotaan käyttäneen sitä Kreikan laivaston sukellusvene Papanikolíksen (Y-2) piilopaikkana toisen maailmansodan aikana sen taistellessa italialaisia ja saksalaisia vastaan.
Luolalle tehdään turistiretkiä muun muassa Nydrístä läheiseltä Lefkaksen saarelta.
Aiheesta muualla
38.61361°N, 20.76361°W
Jaana
Jaana on suomalainen naisen etunimi. Suomalaisessa nimipäiväkalenterissa se on ollut vuodesta 1950 lähtien. Nimi voi olla lyhenne useista eri nimistä, joiden lopussa esiintyy vastaava äänneyhtymä. Näitä nimiä ovat esimerkiksi Otteliaana, Juliaana, Marjaana ja Tatjana. Toisaalta Marjaanan voidaan katsoa olevan nimien Marja ja Jaana yhdistelmä.
Jaana voi olla myös peräisin venäläisestä etunimestä Jana, joka on Johannan muunnos samaan tapaan kuin Janna.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Jaana oli Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu Suomessa 24 839 naiselle, joista suurin osa on syntynyt 1960- ja 1970-luvuilla.
Australian pääkaupunkiterritorio
Australian pääkaupunkiterritorio on territorio Australiassa. Siellä sijaitsee Australian pääkaupunki Canberra. Canberra on myös territorion pääkaupunki. Territorion pinta-ala on 2 358 km² ja asukasluku oli 397 397 vuoden 2016 väestönlaskennassa.
Australian pääkaupunkiterritorion lipussa on Etelän risti sinisessä ja Canberran vaakuna kullanvärisessä kentässä.
Stephanie Grisham
thumb|right|Stephanie Grisham
Stephanie Grisham (s. 23. heinäkuuta 1976 Colorado) on yhdysvaltalainen viestinnän ammattilainen.
Grisham valmistui Eastmont High Schoolista East Wenatcheessa, Washingtonissa. Hänet hyväksyttiin Colorado Mesa Universityyn, mutta hän ei ottanut opiskelupaikkaa vastaan. Grisham työskenteli vuonna 2012 Mitt Romneyn lehdistöpäällikkönä tämän presidentinvaalikampanjassa. Vuonna 2015 hän liittyi Donald Trumpin vaalikampanjaan lehdistöavustajana. Trumpin voitettua Yhdysvaltain presidentinvaalit 2016 hänestä tuli tämän varalehdistösihteeri. Toukokuussa 2019 Grisham valittiin Valkoisen talon lehdistösihteeriksi, jona hän toimi, kunnes häntä seurasi huhtikuussa 2020 Kayleigh McEnany. Tämän jälkeen Grisham työskenteli Melania Trumpin henkilöstöpäällikkönä. Hän erosi tästä tehtävästä 6. tammikuuta 2021 Yhdysvaltain kongressitaloon tunkeutumisen jälkimainingeissa.
Grisham oli vuosina 1997–2004 naimisissa uutisankkuri Dan Marriesin kanssa. Hänellä on kaksi poikaa, jotka syntyivät vuosina 1998 ja 2008.
Andy Bell (basisti)
Andrew ”Andy” Piran Bell (s. 11. elokuuta 1970, Cardiff, Wales) on brittiläinen muusikko. Hän oli rockyhtye Oasiksen basisti vuodesta 1999 aina yhtyeen hajoamiseen vuonna 2009 asti. Sen jälkeen hän jatkoi Liam Gallagherin, Gem Archerin ja Chris Sharrockin kanssa Beady Eye -yhtyeessä, ennen kuin se lopetti toimintansa 2014.
Bell toimi ensin Ride-yhtyeessä sekä myöhemmin Hurricane #1 -yhtyeen kitaristina, laulunkirjoittajana ja keulahahmona. Vuonna 1999 hän korvasi Paul ”Guigsy” McGuiganin Oasiksen basistina. Bell kirjoitti ensimmäisen Oasis-kappaleensa, ”A Quick Peep”, vuonna 2002 julkaistulle Heathen Chemistry -albumille. Hän kirjoitti yhtyeelle myös kappaleet ”Thank You for the Good Times”, ”Turn Up the Sun”, ”Keep the Dream Alive” ja ”The Nature of Reality”.
Subi (BDSM)
Subi (eng. submissive) tarkoittaa henkilöä, joka nauttii seksuaalisesti alistumisesta BDSM-seksissä. Seksissä alistuminen tapahtuu ennalta sovituissa rajoissa.
Alistumista voi tapahtua sekä seksileikeissä, että arkielämässä. Alistuja alistuu alistajalleen eli masterille, joka päättää monesta asiasta alistujan elämässä sen mukaan, millainen suhde on. Alistuja voi kokea alistumisensa olevan lahja masterilleen.
Subi voi kantaa alistumisensa merkkinä kaulapantaa.
The Legend of Zelda: Link’s Awakening
The Legend of Zelda: Link’s Awakening on Nintendon kehittämä ja julkaisema toimintaseikkailupeli, joka on julkaistu vuonna  Game Boylle. Pelistä julkaistiin paranneltu DX-versio vuonna 1998 Game Boy Colorille.
Helmikuussa 2019 Nintendo julkisti Nintendo Directissä pelistä tulevan uuden version Nintendo Switchille. E3 2019 -tapahtumassa esiteltiin uuteen peliin tulevaa uutta luolastoeditoria.
Tarina
Link’s Awakening on ensimmäinen Zelda-sarjan peli, joka ei sisällä Triforcen etsintää, ja jossa Zelda ja Ganon eivät esiinny.
Pelattavuus ja ominaisuudet
Vuoden 1993 julkaisu Game Boylle oli alustasta johtuen mustavalkoinen. DX-versiossa peli on väritetty, ja siihen on tehty joitakin muutoksia. Uuden Game Boy Colorin ominaisuuksia esitellen DX-versio sisältää ylimääräisen luolaston, Color Dungeonin eli Väriluolaston, jossa pelaajan on selvitettävä useita, väreihin liittyviä ongelmia. DX-versiossa on valokuvaamo, jonka omistaja käy aika ajoin ottamassa Linkistä kuvia seikkailun edetessä. Valokuvat voi tulostaa Game Boy Printerillä.
The Legend of Zelda: Oracle of Agesin ja The Legend of Zelda: Oracle of Seasonsin kontrollit ja osa grafiikoista ja äänistä ovat peräisin Link's Awakeningistä.