cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arkkitehtuurista
Kuvitusta
Esimerkkejä teoksen kuvituksesta eri vuosisadoilta:
Tarton piispa
Tarton hiippakunta säilyi katolisena ruhtinaskuntana vuoteen 1558, jolloin Venäjä valtasi alueen.
Piispat vuodesta 1224 lähtien
Tarton hiippakunnan piispat 1224–1558:
Bishopric of Dorpat
Jack Donovan
Jack Donovan (s. 23. lokakuuta 1974) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti maskuliinisuutta käsittelevistä teoksistaan. Lisäksi hän on kritisoinut feminismiä ja homokulttuuria.
Descent II
Descent II (yleisesti Descent 2) on Parallax Softwaren kehittämä ja Interplay Entertainmentin vuonna 1996 julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli.
Peli suunniteltiin alun perin Descentin jatko-osan sijaan laajennusosaksi. Descentiin verrattuna peliin on lisätty kymmenen uutta asetta, uusia juonikkaita robotteja, joiden kapinoinnin aiheutti tietokonevirus. Descent 2:n juonta jatkaa jatko-osa Descent³. Descentissä pelaajan täytyi itse tutkia kaivos, mutta Descent II:ssa avuksi tulee pieni opasrobotti, jolle voi tarvittaessa ilmoittaa mitä haluaa etsiä. Opasrobotti neuvoo sen jälkeen (lyhimmän) tien kohteeseen. Vaikka peliä voi pelata näppäimistöllä ja hiirellä, sitä on kuitenkin helpompi pelata joystickillä, koska pelaaja lentää avaruushävittäjällä nimeltä Pyro-GX.
Tarina
left|thumb|Descent -pelisarja tunnetaan hyvin robottien tekoälystä.
Tuhottuaan alienrobottien avaruusaluksen Puolustaja ilmoittaa Dravisille, että hän saapuu takaisin Maahan. Poimuydin kuitenkin vioittuu ja Puolustaja ilmoittaa äkkiä Dravisille, että poimuydin on epäkunnossa. Dravis käskee Puolustajan sammuttamaan ytimen, mutta hän ei kykene tekemään sitä. Myöhemmin alus siirtyi tuntemattomaan paikkaan. Dravis yrittää ottaa yhteyttä Puolustajaan, mutta hän on tajuton ja radio on mennyt hajalle...
Jack Donovan
Jack Donovan on avoimesti homoseksuaali.
Descent II
Pelaaminen
Kuten Descentissä, joissakin kentissä reaktori on korvattu pomoroboteilla, jotka pelaajan täytyy tuhota päästäkseen kentästä. Descent II:ssa joka neljänteen kenttään on sijoitettu pomo jokaisessa planeettajärjestelmässä. Kuten Descentissä, pomoilla on kyky muuttua lyhyeksi aikaa näkymättömäksi ja lisätä robotteja pelaajan hyökätessä pomoa vastaan.
Alkuperäiseen Descentiin verrattuna aseistus on laajentunut kymmenellä aseella: viidellä ensisijaisella ja viidellä toissijaisella aseella.
Pelissä on viisi vaikeustasoa, jotka on lueteltu helpoimmasta vaikeimpaan. Mitä suurempi vaikeusaste, sitä nopeammin robotit tulittavat ja liikkuvat sekä fuusioreaktorin itsetuhomekanismi nopeutuu.
MSN Explorer
MSN Explorer on yhdysvaltalaisen Microsoftin kehittämä verkkoselain, joka sisältää MSN:n ja Windows Liven toiminnot, kuten Outlook.comin ja Windows Live Messengerin. Sen ensimmäinen versio julkaistiin vuonna 2001 Windows XP käyttöjärjestelmän mukana, ja se saa yhä päivityksiä joista uusin julkaistiin huhtikuussa 2014.
Descent II
Musiikki
Descent II Soundtrack - Alkuperäinen versio:
Viljo Venho
Viljo Villehad Venho (8. marraskuuta 1893 Hämeenlinna – 13. maaliskuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen agronomi ja osastopäällikkö, joka toimi Maalaisliiton kansanedustajana Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä vuosina 1933–1939.
Venho suoritti ylioppilastutkinnon vuonna 1914 ja valmistui agronomiksi vuonna 1919. Hän työskenteli muun muassa maanviljelijänä, Lapin kiertävän maamieskoulun johtajana sekä Kansaneläkelaitoksen osastopäällikkönä. Presidentin valitsijamiehenä Venho toimi vuosien 1937, 1940 ja 1943 vaaleissa.
Venhon vanhemmat olivat rakennusmestari Evert Wathin ja Anna Lovisa Jokinen. Venho oli naimisissa Lyyli Lindellin kanssa vuodesta 1925 lähtien.
Edvard Gylling
Edvard Otto Wilhelm Gylling (30. marraskuuta 1881 Kuopio – 14. kesäkuuta 1938 Kommunarka, Neuvostoliitto) oli suomalainen vasemmistolainen poliitikko ja tilastotieteilijä. Hän toimi Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) kansanedustajana ja puoluejohdon jäsenenä, Helsingin yliopiston tilastotieteen dosenttina sekä vuoden 1918 sisällissodan aikana kansanvaltuuskunnan raha-asiainvaltuutettuna. Myöhemmin Suomen Kommunistiseen Puolueeseen (SKP) liittynyt ja Neuvostoliittoon asettunut Gylling oli Neuvosto-Karjalan hallituksen johtajana vuosina 1920–1935. Hänet vangittiin ja teloitettiin Stalinin vainoissa.
Nuoruus ja virkaura
Gylling syntyi ruotsinkieliseen sivistyskotiin. Hänen vanhempansa olivat piiri-insinööri Uno Alexander Gylling ja Eugenia Viktorina Klotilda Henriette Helsingius. Gylling varttui sukunsa omistamalla Kalmaan tilalla Ikaalisissa. Hän avioitui vuonna 1906 Ikaalisten piirilääkärin tyttären Fanny Elisabeth Achrenin (1885–1944) kanssa. Heille syntyi kaksi tytärtä ja yksi poika.
Gylling pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta vuonna 1900. Hänen luokkatovereitaan olivat muun muassa Otto Wille Kuusinen, Martti Kovero ja muutaman vuoden myös Sulo Wuolijoki. Gyllingin ja Kuusisen pitkä ystävyys saattoi alkaa jo tällöin. Gylling valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1903 pääaineenaan maanviljelyksen kansantalous- ja tilastotiede ja harjoitti vuonna 1904 jatko-opintoja Berliinissä. Hän teki pro gradu -tutkielmansa maatyöläisten taloudellisista oloista Ikaalisten pitäjässä ja sai samalla ensikosketuksensa Suomen maaseudun sosiaalisiin ongelmiin. Gylling jatkoi saman aihepiirin tutkimista ja väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1909 aiheesta Suomen torpparilaitoksen kehityksen pääpiirteet Ruotsinvallan aikana. Väitöskirjasta on tullut myöhemmille Suomen torpparilaitoksen historian tutkijoille aiheen perusteos.
Edellä mainittujen tehtäviensä ohessa Gylling oli myös Suomen liikemiesten kauppaopiston kansantalouden opettajana vuosina 1906–1907 ja ensimmäisen eduskunnan maatalousvaliokunnan sihteeri vuoden 1907 valtiopäivillä. Tieteellisen uransa hän loi Helsingin yliopiston tilastotieteen dosenttina vuosina 1910–1918. Erkki Salomaan esittämän epäluotettavan tiedon mukaan Gyllingille tarjottiin myös professuuria sillä ehdolla, että hän luopuisi työväenliikkeestä.
Poliittinen toiminta sosiaalidemokraattina
Porvarillisesta perhetaustastaan huolimatta Gylling alkoi jo opiskeluaikanaan esiintyä työväenliikkeen kannattajana. Mahdollisesti pro gradu- ja väitöskirjatyöhön liittynyt tilattoman väestön tutkiminen käänsi hänen sympatiansa köyhälistön puolelle, mutta toisaalta hän saattoi valita tutkimusaiheensa jo aiemmin muotoutuneen poliittisen vakaumuksen vuoksi. Syksyllä 1904 hän keräsi rahaa Kymintehtaan lakkolaisten tukemiseksi. Gylling liittyi lopulta sosiaalidemokraatteihin niin sanottujen marraskuun sosialistien joukossa vuoden 1905 suurlakon jälkeen. Hän vaikutti vuonna 1905 perustetussa Ylioppilaiden Sosialidemokraattisessa Yhdistyksessä sekä perusti yhdessä Kuusisen, Wuolijoen ja Yrjö Sirolan kanssa vuosina 1905–1908 ilmestyneen, marxilaista teoreettista pohdintaa sisältäneen Sosialistisen aikakauslehden ja toimi sen päätoimittajana koko sen ilmestymisen ajan.
Gylling osallistui huhtikuussa 1906 yhtenä pääalustajana ensimmäiseen yleiseen torpparien edustajakokoukseen ja kuului sen jälkeen valtakunnalliseen torpparien keskustoimikuntaan SDP:n puoluehallinnon edustajana. Hänestä tuli jo varhain puolueensa johtava maatalousasiantuntija. Gylling omaksui puhdasoppista marxilaisuutta edustaneen Karl Kautskyn teorioihin perustuneen näkemyksen, jonka mukaan kapitalistinen pääoman keskittyminen hallitsi myös Suomen maatalouden kehitystä, mutta toisaalta hän kannatti useita SDP:n ohjelmallisia tavoitteita, jotka toteutuessaan olisivat lisänneet pientilojen määrää.
Värinää riittää
Värinää riittää on Anita Hirvosen albumi. Albumi julkaistiin Anita Hirvosen 70-vuotis syntymäpäivän kunniaksi Riihimäen teatterissa järjestetyn konsertin yhteydessä 7. helmikuuta 2016.
Edvard Gylling
Poliittinen toiminta sosiaalidemokraattina
Gylling valittiin eduskuntaan toisissa eduskuntavaaleissa vuonna 1908, ja hän oli SDP:n kansanedustajana kolmeen eri otteeseen vuosina 1908–1909, 1911–1914 ja 1917. Hänet valittiin joka kerralla Turun läänin pohjoisesta eli nykyisestä Satakunnan vaalipiiristä. Eduskunnassa Gylling erikoistui työväestön ja tilattoman väestön ongelmiin, jotka olivat hänelle myös tutkijana läheisiä. Hän toimi eduskunnan maatalousvaliokunnan, suuren valiokunnan, talousvaliokunnan ja ulkoasiainvaliokunnan jäsenenä, tarkastusvaliokunnan puheenjohtajana vuosina 1912–1913, toimitusvaliokunnan puheenjohtajana 1914, valtiovarainvaliokunnan puheenjohtajana 1917 sekä eduskunnan pankkivaltuusmiesten puheenjohtajana 1918.
Gylling oli SDP:n puoluetoimikunnan jäsen vuosina 1913–1917 ja puolueen toinen varapuheenjohtaja vuosina 1917–1918, minä aikana työväenliike radikalisoitui huomattavasti. Gylling luonnosteli Kuusisen ja Oskari Tokoin kanssa vuoden 1917 eduskuntavaalien jälkeen laaditun ”Me vaadimme” -julistuksen. Gylling kuului Kullervo Mannerin ja K. H. Wiikin kanssa Pietarissa joulukuun 1917 lopulla vierailleeseen SDP:n lähetystöön, jolle neuvostojohtaja V. I. Lenin antoi lupauksen Suomen itsenäisyyden tunnustamisesta kehottaen samalla suomalaisia vallankumoukseen. Lapsenlapsensa kertoman mukaan Gylling väitti myöhemmin tehneensä jo ennen lokakuun vallankumousta Helsingissä piileskelleen Leninin kanssa SDP:n johdon valtuutuksella salaisen suullisen sopimuksen, jonka nojalla Suomen sosiaalidemokraatit avustaisivat bolševikkeja tarjoamalla piilopaikkoja, apua rajanylityksiin sekä rahaa aseisiin, ja vastineeksi bolševikit tunnustaisivat Suomen itsenäisyyden, jos pääsisivät valtaan.
Suomen sisällissota ja maanpako
Sosiaalidemokraattien johtajista Gylling ja Wiik vastustivat johdonmukaisesti vallanottoa sisällissodan puhkeamiseen asti. Gylling kuului tammikuussa 1918 SDP:n puoluetoimikunnan asettamaan jaostoon, joka pohti vallankumouksen aloittamista. Vielä 25. tammikuuta 1918 Gylling ja Wiik vaativat puoluetoimikunnassa päätöksen siirtämistä. Gylling halusi mieluummin yrittää ensin kaataa Svinhufvudin senaatin parlamentaarisin keinoin, sillä hänen johdollaan sosiaalidemokraatit olivat 15. tammikuuta esittäneet eduskunnalle kirjelmän, jossa senaatin syytettiin rikkoneen lakia ottamalla itselleen toimivaltuuksia, jotka 15. marraskuuta 1917 tehdyn päätöksen mukaan olisivat kuuluneet eduskunnalle. Eduskunta kuitenkin lykkäsi asian lopullista käsittelyä, eivätkä SDP:n muut johtajat enää halunneet jäädä odottamaan, vaan päättivät aloittaa aseellisen vallankumouksen. Vaikka Gylling vastusti vallankumouksen aloittamista, hän suostui pian sisällissodan alettua liittymään punaisten hallitukseen, ja toimi helmikuun alkupäivistä 1918 lähtien Suomen kansanvaltuuskunnan raha-asiainvaltuutettuna. Hän jatkoi samalla Suomen Pankin pankkivaltuuston puheenjohtajana.
Gylling neuvotteli kansanvaltuuskunnan edustajana 1. maaliskuuta 1918 solmitusta punaisen Suomen ja Neuvosto-Venäjän välisestä valtiosopimuksesta, jonka sisällöstä suuri osa liittyi valtioiden omaisuuksiin ja taloudellisiin intresseihin. Hän allekirjoitti sopimuksen Suomen nimissä yhdessä Oskari Tokoin kanssa. Kansanvaltuuskunnan järjestäytyessä huhtikuussa 1918 uudestaan Viipurissa Gyllingistä tehtiin elintarvikeasiain valtuutettu, diktaattori Kullervo Mannerin esikunnan kansliapäällikkö sekä punakaartien esikuntapäällikkö. Gylling vastusti kansanvaltuuskunnan pakoa, ja muiden valtuutettujen paetessa 25. huhtikuuta Viipurista Pietariin hän päätti viime hetkellä jäädä ainoana joukkojen luokse. Hän neuvotteli Viipurin taistelun viimeisten päivien aikana kaupungin piiritykseen osallistuneen saksalaisen eversti Ulrich von Colerin kanssa antautumisehdoista. Neuvottelut päättyivät tuloksettomina, sillä Coler vaati ehdotonta antautumista ja eikä katsonut voivansa antaa valkoisten puolesta mitään antautuneiden kohtelua koskevia takeita.
Gylling oleskeli Ruotsissa vuosina 1918–1920. Hän oli siellä ilmestyneen vasemmistolaisen Viesti-lehden avustaja sekä toimituskunnan jäsen vuonna 1919 ja kirjoitti artikkeleita Tukholmassa ilmestyneeseen vasemmistososiaalidemokraattiseen Zimmervald-lehteen. Vuonna 1919 Gylling edusti Ruotsiin paenneita Suomen punaisia Kööpenhaminassa pidetyssä neljän Pohjoismaan sosialististen puolueiden ja ammatillisten järjestöjen kokouksessa. Hän alkoi toimia myös Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) Ruotsin-toimiston johtajana. Gylling suunnitteli Suomeen kohdistuvia toteutumattomia sotilaallisia operaatioita, joilla punaiset olisi palautettu takaisin valtaan. Hän vaikutti suomalaisten kommunistien Ruotsissa perustamassa Skandinavian vallankumouskomiteassa, jonka yhteydessä toimi myös Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoona.
Ura Neuvostoliitossa
Gylling laati Tukholmassa vuoden 1920 alussa suunnitelman itsehallinnollisen kommuunin perustamisesta Venäjän Karjalaan. Yrjö Sirola toimitti suunnitelman Leninille, joka kutsui Gyllingin toukokuussa 1920 Moskovaan selittämään ideaansa. Leninin ja neuvostojohdon annettua hyväksyntänsä perustettiin kesäkuussa 1920 pääosin Gyllingin suunnitelman pohjalta Karjalan työkansan kommuuni. Samalla Suomen vaatimuksesta Tarton rauhansopimukseen lisätty maininta Itä-Karjalan itsehallinnosta näennäisesti täyttyi. Venäjän kommunistiseen puolueeseen (myöh. NKP) liittynyt Gylling nimitettiin kommuunin hallituksen eli vallankumouskomitean puheenjohtajaksi, vaikka hänellä ei ollut aiempaa kosketusta alueen asukkaisiin. Helmikuusta 1921 alkaen nimikkeenä oli kommuunin toimeenpanevan komitean puheenjohtaja.
Kommuuni muutettiin heinäkuussa 1923 osittain Gyllingin aloitteesta Karjalan autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi, jonka kansankomissaarien neuvoston puheenjohtaja hänestä tuli. Hän kokosi Neuvosto-Karjalan johtoon muitakin suomalaisia emigranttikommunisteja. NKP:n Karjalan aluekomitean sihteerinä oli vuosina 1922–1929 suomalainen Johan Emil Järvisalo ja sen jälkeen pietarinsuomalainen Kustaa Rovio.
Gylling toteutti Neuvosto-Karjalassa politiikkaa, jonka tarkoituksena oli lisätä alueen taloudellista riippumattomuutta ja vaurautta sekä suomenkielistää karjalainen väestö. Hän uskoi autonomisen suomenkielisen Neuvosto-Karjalan voivan toimia tukialueena, josta vallankumous saataisiin leviämään Suomeen ja Skandinaviaan. Hänen visionaan oli luoda näin Venäjästä erillinen ”Skandinavian sosialistinen liittotasavalta” tai ”punainen Suur-Suomi”, johon myös Itä-Karjala kuuluisi. Gyllingin harmiksi Neuvosto-Karjalan rajat kuitenkin vedettiin vuonna 1924 siten, että venäläiset muodostivat yli puolet sen väestöstä karjalaisten ja suomalaisten jäädessä vähemmistöksi. Sosialismin menestyksekäs rakentaminen Karjalassa edellytti Gyllingin mukaan ”nationalistisen politiikan toteuttamista kommunistisessa hengessä”, millä voitettaisiin venäläisvastaisen talonpoikaisväestön tuki. Nationalismilla hän tarkoitti karjalaisten suomalaistamista, sillä lopullisena tavoitteena oli alueen yhdistyminen Suomen kanssa. Suomen kielestä tehtiin yksi tasavallan virallisista kielistä ja siitä pyrittiin tekemään jopa pääkieli. Koulut muutettiin suomenkielisiksi, paikoin vastoin paikallisen väestön tahtoa.
Talvella 1921–1922 puhkesi kommunisminvastainen Itä-Karjalan kansannousu. Sen kukistamisen aikana suuri osa Neuvosto-Karjalaa julistettiin sotatilaan ja valta annettiin tilapäiselle Karjalan ja Muurmannin alueen sotilaalliselle vallankumouskomitealle, jonka puheenjohtajana Gylling toimi. Suuri määrä karjalaisia pakeni Suomeen. Gylling sai vuosina 1923–1925 houkuteltua eri arvioiden mukaan noin 5 000 – 8 000 Suomeen paennutta palaamaan suostuttelemalla neuvostojohdon antamaan heille yleisen armahduksen. Gyllingin aikana Neuvosto-Karjalaan myös houkuteltiin järjestelmällisesti suomalaista työväkeä Kanadasta ja Yhdysvalloista, mistä saatiin rekrytoitua useita tuhansia suuren laman aikana. Gylling yritti lisätä karjalaisten ja suomalaisten osuutta Neuvosto-Karjalan väestöstä palanneiden pakolaisten, Suomesta tulleiden loikkarien ja amerikansuomalaisten avulla. Myöhemmin häntä alettiin arvostella näiden ryhmien suosimisesta, kun ulkomailta tulleita alettiin Neuvostoliitossa väittää vakoojiksi ja sabotööreiksi.
Gyllingin aikana Neuvosto-Karjalan teollisuutta kehitettiin perustamalla uusia tuotantolaitoksia ja voimalaitoksia, kuten Kontupohjan vesivoimala. Myös tie- ja sähköverkkoa laajennettiin. Vuosina 1931–1933 rakennettiin Vienanmeren–Itämeren kanava (Stalinin kanava). Gylling kuului kanavahankkeen suunnittelukomiteaan, mutta vankityövoimalla toteutetusta rakennushankkeesta vastasi turvallisuuspoliisi OGPU eikä hänellä ollut siinä todellista sananvaltaa.
Gyllingin pettymykseksi Neuvosto-Karjalan taloudellinen kehitys tuli vähitellen täysin riippuvaiseksi gulag-vankileirien pakkotyövoimasta, ensin Karjalan kupeeseen Solovetskin saarille vuonna 1923 perustetun vankileirin, sitten Vienanmeren kanavatyömaan ja lopuksi sen seuraajaksi vuonna 1933 perustetun Vienanmeren–Itämeren kombinaatin vangeista. OGPU:n alaisuudessa ne olivat Neuvosto-Karjalan hallinnosta riippumattomia valtakeskuksia. Gyllingin hallinto vastusti jyrkästi Solovetskin leirin perustamista ja aluksi myös sen vankityövoiman käyttöä muualla Karjalassa. Lopulta tuotantovaatimuksia ei enää ollut mahdollista täyttää ilman vankityövoimaa, varsinkin kun ensimmäinen viisivuotissuunnitelma ja maatalouden kollektivisointi romahduttivat vapaan työvoiman saatavuuden. Gyllingin päähuolena oli Karjalan taloudellinen itsenäisyys ja karkailevien vankien paikallisväestölle muodostama uhka eikä itse vankien kohtalo; Karjalan työkansan kommuunin ja Aunuksen kuvernementin kiistellessä vuonna 1921 toimivallasta ja rajoista Gylling vaati Petroskoin lähellä olleen vankileirin siirtämistä kuvernementin alaisuudesta Karjalan talousneuvoston alaisuuteen väittäen, että Karjalan taloudellista kehittämistä ei saataisi käyntiin ellei työvoimapulaa paikattaisi vankityövoimalla.
Gyllingillä oli tapana kierrellä Karjalan kylissä tapaamassa tavallisia ihmisiä, mikä teki hänestä suositun kansan parissa. Hänestä käytettiin lempinimiä ”Karjalan isäntämies” ja ”keisari”. Gyllingin vaimo ja perhe muuttivat Suomesta hänen luokseen Neuvostoliittoon. Gyllingin vasen jalka amputoitiin polven yläpuolelta Leningradissa vuonna 1923. Hän oli tiettävästi loukannut vasemman polvensa kaatuessaan salaiseen rajanylitykseen liittyneellä hiihtoretkellä Norjan ja Ruotsin rajalla vuonna 1919 tai 1920.
Stalinin vainot
Gyllingin Neuvosto-Karjalassa harjoittamalla politiikalla oli pitkään Leninin ja Stalinin hyväksyntä. Neuvostoliiton kansallisuuspolitiikan muututtua Neuvosto-Karjalan suomalaisjohto oli kuitenkin vuodesta 1933 alkaen jatkuvasti kiihtyvän arvostelun kohteena, ja suomalainen nationalismi julistettiin uhaksi Karjalalle. Leningradin uusi puoluejohtaja Andrei Ždanov tuomitsi vuonna 1935 Neuvosto-Karjalan talous- ja asutuspolitiikan sekä erityisesti Gyllingin ja Rovion haluttomuuden hyödyntää ”ei-kansallisia” uudisasukkaita ja vankityövoimaa. Syyskuussa 1935 NKP:n Karjalan aluekomitean täysistunto tuomitsi Gyllingin ja kuukautta aiemmin erotetun Rovion toiminnan. NKP:n keskuskomitea erotti Gyllingin Karjalan ASNT:n kansankomissaarien neuvoston johdosta 29. lokakuuta 1935, kun turvallisuuspoliisi NKVD väitti hänen suojeluksessaan olleen Hiilisuon kolhoosin paljastuneen ”suomalaisen nationalismin keskukseksi” ja tilan suomalaisen karjakon myrkyttäneen 82 lehmää. Gyllingin seuraajaksi nimitettiin tverinkarjalainen Pavel Bušujev.
Gylling valittiin syyskuussa 1935 uudelleen SKP:n Neuvostoliitossa toimineen keskuskomitean eli ”ulkomaan byroon” jäseneksi, minkä oli tarkoitus suojella häntä. Menetettyään virkansa Karjalassa hänet siirrettiin Moskovaan, jossa hän oli kaksi vuotta Maailmantalouden instituutin tieteellisenä työntekijänä. Hänen viimeinen merkittävä työnsä oli SKP:n tilauksesta keväällä 1937 tehty selvitys ”fasistikaappauksen” mahdollisuuksista Suomessa.
Suuren terrorin käynnistyttyä Gylling vangittiin Moskovassa 25. heinäkuuta 1937 niin sanottujen ”pärttylinyön vangitsemisten” yhteydessä. Samana päivänä vangittiin paljon Neuvostoliitossa asuneita suomalaisia. Rovio oli vangittu jo muutamaa viikkoa aiemmin. Arvo ”Poika” Tuominen arvosteli jälkeenpäin Otto Wille Kuusista siitä, ettei tämä tuolloin edes yrittänyt pelastaa vanhaa ystäväänsä Gyllingiä puhumalla Stalinille. Muun puoluejohdon pelastamiseksi syytöksiltä Gylling julistettiin 22. syyskuuta 1937 erotetuksi SKP:n keskuskomiteasta. Gyllingin ja Rovion väitettiin johtaneen ”suomalaisten porvarillisten nationalistien vastavallankumouksellista järjestöä”, jonka tavoitteena oli Karjalan irrottaminen Neuvostoliitosta ja liittäminen Suomeen. ”Gyllingin–Rovion jutun” osallisina määrättiin vangittaviksi 50 muutakin henkilöä, heistä 47 suomalaisia. Lopulta jutun yhteydessä tuomittiin yli sata henkeä.
NKVD:n Karjalan-päällikön Karl Tenisonin keksimien väitteiden mukaan Gyllingin salainen suomalais-nationalistinen järjestö oli toiminut Karjalassa vuodesta 1920, Suomesta palanneet karjalaiset pakolaiset olivat siihen liittyneitä Suomen valtion lähettämiä agentteja ja myös amerikansuomalaiset siirtolaiset ja suomalaisloikkarit olivat osa samaa salaliittoa, joka toimi yhteistyössä Nikolai Gappojevin johtaman karjalaisten ”porvarillisten nationalistien” muodostaman toisen salaisen järjestön kanssa. Myös Gyllingin seuraaja Bušujev kytkettiin samaan salaliittojen verkostoon.
Kuolema
Tiedot Gyllingin kuolinajasta ovat olleet ristiriitaisia. Neuvostoliiton virallisen ilmoituksen mukaan Gylling kuoli 19. elokuuta 1944 vankileirillä Sahalinin saarella Kaukoidässä. Tieto sisältyy muun muassa Erkki Salomaan Tiennäyttäjät-kirjaan (1967) kirjoittamaan artikkeliin Gyllingistä. Arvo Ylärakkola mainitsee vuoden 1976 Gylling-elämäkerrassaan kuolinajaksi 13. helmikuuta 1940, mutta myös hänen mukaansa kuolema tapahtui Sahalinilla. Historioitsija John H. Hodgson esitti vuonna 1974 Gyllingin kuolinajaksi vuotta 1942. Petroskoilainen tutkija Irja Takala ilmoitti vuonna 1991 löytäneensä asiakirjoja, joiden mukaan Gylling olisi teloitettu jo 14. kesäkuuta 1938. Eila Lahti-Argutina on vahvistanut tiedon laatimassaan matrikkelissa suomalaisista vainojen uhreista. Heidän mukaansa Gylling tuomittiin Neuvostoliiton korkeimman oikeuden sotilaskollegion päätöksellä rikoslain 58 pykälän kohtien §58/1a, §58/2, §58/7, §58/8 ja §58/11 nojalla ammuttavaksi ja teloitettiin tuomion lukupäivänä Kommunarkan teloituspaikalla Moskovassa. Tuomion perusteluna käytettiin mahdollisesti eräässä metsäkollektiivissa vuonna 1930 tapahtunutta tuotanto- ja elintarvikevarojen väärinkäyttöä.
Perheen kohtalo
Gyllingin vaimo Fanny vangittiin maaliskuussa 1938 ja hän sai heinäkuussa kahdeksan vuoden vankileirituomion. Hän kuoli Karagandan työleirillä nykyisessä Kazakstanissa vuonna 1944. Myös Gyllingin vävy Toivo Rantala kuoli puhdistuksissa, mutta Gyllingin lapsia ei vangittu. Useita Gyllingin lapsenlapsia muutti takaisin Suomeen 1990-luvulla Neuvostoliiton hajottua.
Jälkimaine
Gylling rehabilitoitiin eli hänen maineensa palautettiin Neuvostoliitossa 15. heinäkuuta 1955. Fanny Gylling rehabilitoitiin seuraavana vuonna.
Seppo Rustanius on ohjannut Gyllingin Karjalan-vuosista kertovan dokumenttielokuvan Syytteitä utopistille (2001). Gyllingistä on ilmestynyt suomeksi kaksi elämäkertateosta, Arvo Ylärakkolan Edvard Gylling – Itä-Karjalan suomalainen rakentaja (1976) ja Anna-Lisa Sahlströmin Viimeinen ruhtinas – Kertomus Edvard Gyllingistä (2009). Venäjäksi on ilmestynyt Juri Kilinin toimittama 700-sivuinen teos Edvard Aleksandrovitš Gjulling – pervyi rukovoditel sovetskoi Karelii (2020).
Kohtalonsa vuoksi Gylling on toisinaan kuvattu traagisena sankarihahmona. Pentti Saarikoski on kirjoittanut Gyllingistä runon ”Viimeiseen asti”, joka sisältyy hänen runokokoelmaansa Tanssiinkutsu (1980). Hieman ennen kuolemaansa Saarikoski suunnitteli myös Gyllingistä kertovaa näytelmää, joka ei valmistunut. Gylling esiintyy sivuhahmona Antti Tuurin historiallisessa romaanissa Ikitie (2011) ja siihen perustuvassa vuoden 2017 samannimisessä elokuvassa, jossa häntä esittää virolainen näyttelijä Gert Raudsep.
Gyllingin mukaan on nimetty vuonna 1970 Petroskoin keskustassa kulkeva Gyllingin rantakatu (Naberežnaja Gjullinga). Myös Petroskoin nykyinen Herzeninkatu oli vuosina 1931–1937 nimetty Gyllingin mukaan. Hänen asuintalonsa on säilynyt jälkimmäisen kadun varrella.
Lembit (nimi)
Lembit on virolainen miehen etunimi. Se pohjautuu muinaisvirolaisiin nimiin Lembitu ja Lemmitu, joiden merkitys on ’rakastettu’.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoteen 2023 mennessä tilastoitu noin 240–250 Lembit-nimistä miestä.
M/S Coral Princess
Coral Princess on Princess Cruisesin käytössä oleva risteilyalus.
Rakentaminen
Alus tilattiin 2000 Chantiers de l'Atlantiquelta Saint-Nazairesta Ranskasta. Sen köli laskettiin vielä samana vuonna ja alus laskettiin vesille 2002. Alus valmistui joulukuussa 2002 ja sen kastoi Coral Princessiksi 18. tammikuuta 2003 Panaman presidentti Mireya Moscosco. Aluksen hinta oli noin 330 miljoonaa dollaria.
Liikennöinti
Alus aloitti neitsytmatkansa 3. tammikuuta 2003, jolloin se myös luovutettiin tilaajalle. Kesäisin alus tekee seitsemän vuorokauden risteilyitä Kanadan Vancouverista Whittieriin Alaskaan ja muina aikoina se tekee 10–15 päivän risteilyitä Panaman kanaalialueella pysähdellen Meksikon Cabo San Lucasissa, San Juan del Sur Puntarenasissa Costa Ricassa, Cartagenassa Kolumbiassa ja Oranjestadissa Aruballa.
Aluksella syttyi 2. toukokuuta 2013 konehuoneen varastotilassa tulipalo, joka kuitenkin saatiin nopeasti sammumaan eikä kukaan loukkaantunut. Yhdeksännen kannen sviitti kuitenkin kärsi vesivahinkoja sprinklereiden lauettua.
Sophie von La Roche
Elämä
La Roche syntyi kolmestatoista lapsesta ensimmäisenä Kaufbeurenissa Baijerissa. Äiti kuoli tyttären ollessa 17-vuotias.
La Roche oli nuoruudessaan runoilija Wielandin rakastettu.
Ura
La Rochen Samuel Richardsonilta vaikutteita saaneista kirjeromaaneista ja sukukertomuksista puuttuu todellista runollista voimaa, mutta ne osoittavat ihmissydämen tuntemista. Tunnetuin niistä on Wielandin julkaisema Geschichte des Fräuleins von Sternheim (1771).
La Roche muistetaan useista romaaneista, joista ensimmäinen on Geschichte des Fräuleins von Sternheim (1771). Hän kierteli uransa aikana Euroopassa melko laajalti ja julkaisi matkakertomuksia. Vanhuuteensa saakka kirjoittanut La Roche kuoli 76-vuotiaana Offenbach am Mainissa.
Kaksoistutkinto
Kaksoistutkinto tarkoittaa Suomessa yleensä ammatillisen perustutkinnon sekä ylioppilastutkinnon suorittamista rinnakkain. Käytännössä lukion kurssit luetaan hyväksi ammatillisen perustutkinnon vastaavia ammattitaitoa täydentäviä tutkinnon osia eli nk. yhteisiä opintoja korvaavina. Kaksoistutkintoon tähtäävistä opinnoista käytetään myös nimeä ammattilukio. Kaksoistutkinto on suosittua etenkin kaupan alan ammatillisissa perustutkinnoissa, kuten merkonomi tai datanomi, mutta järjestely on mahdollista kaikissa ammatillisissa perustutkinnoissa.
Opiskelun rakenne
Kaksoistutkintoa suorittavan oppilaan pääasiallinen oppilaitos on ammatillinen oppilaitos, jossa hän opiskelee suurimman osan ajastaan ammatilliseen perustutkintoon vaadittuja ammattiaineita. Lukion kurssien opetus voidaan järjestää joko lukion tai ammatillisen oppilaitoksen tiloissa. Opiskelu kestää kurssien määrästä ja suoritustahdista riippuen 3–4 vuotta.
Lukion osalta opiskelija suorittaa ylioppilastutkintoon vaaditun oppimäärän, eli kirjoitettavien aineiden pakolliset kurssit sekä kaksoistutkinnon suorittajille tarjottavan määrän syventäviä kursseja. Lukujärjestysteknisistä seikoista johtuen syventävien kurssien määrä jää yleensä selvästi pienemmäksi kuin normaalissa lukio-opiskelussa. Myös muut ammatillisen perustutkinnon yhteiset opinnot voidaan mahdollisuuksien mukaan suorittaa lukion kursseina.
Ammatillisesta oppilaitoksesta riippuen yhteiset opinnot voidaan sijoittaa omille jaksoilleen, mikäli opinnot suoritetaan lukiolla. Näin vältytään vaihtamasta opiskelupaikkaa kesken koulupäivän, jolloin opiskelu tapahtuu koko jakson samoissa tiloissa.
Kaksoistutkinnon suorittaminen vaatii opiskelijalta hyvää motivaatiota, itsekuria ja oma-aloitteisuutta. Omatoimista opiskelua on runsaasti ja joitain kursseja voi joutua suorittamaan aikuislukiossa tai itsenäisesti opiskellen. Esimerkiksi pitkän matematiikan ja fysiikan opinnot ovat niin laajat, että opinnot saattavat venyä neljän vuoden mittaisiksi.
Viimeisenä vuonna oppilas osallistuu lukion oppimäärää suorittavien opiskelijoiden tavoin ylioppilaskirjoituksiin ja saa hyväksytystä suorituksesta ylioppilastutkintotodistuksen, mutta ei lukion päättötodistusta.
Myös kahden ammatillisen tutkinnon suorittaminen on mahdollista. Esimerkiksi sähköalan perustutkintoa opiskeleva voi suorittaa sekä automaatioasentajan että elektroniikka-asentajan tutkinnot.
Marjaana Toiviainen
Marjaana Toiviainen (s. 21. helmikuuta 1985 Savonlinna) on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappi. Toiviainen on pyrkinyt estämään turvapaikanhakijoiden pakkopalautuksia.
Ura
Toiviainen työskentelee seurakuntapastorina ja vastaa kotoutumisen tuesta Oulunkylän seurakunnassa Helsingissä. Aiemmin hän on ollut Kallion seurakunnan pastori. Hän sai pappisvihkimyksensä marraskuussa 2012.
Toiviainen on tullut tunnetuksi työstään ihmisoikeuksien puolesta ja maahanmuuttajien auttamiseksi. Vuoden 2015 Euroopan pakolaiskriisin aikaan Toiviainen perusti Refugees Welcome -Facebook-ryhmän organisoimaan turvapaikanhakijoiden majoitusta ja majoitti heitä myös omassa kodissaan. Toiviainen on myös aiemmin majoittanut kotonaan erilaisia majapaikkaa tarvitsevia ihmisiä: kodittomia, paperittomia siirtolaisia, Itä-Euroopan romaneja, opiskelijoita ja turisteja.
Toiviainen osallistui vuoden 2017 huhtikuussa mielenosoituksiin, joissa vastustettiin turvapaikanhakijoiden pakkopalautuslentoja. Kotimaa24-verkkolehden mukaan Toiviaisen ja muiden kirkon työntekijöiden mielenosoitustoiminnan seurauksena noin tuhat suomalaista erosi kirkosta Eroakirkosta.fi-sivuston kautta.
Toiviaisen toiminnasta tehtiin 40 valitusta Helsingin hiippakunnan tuomiokapituliin. Tuomiokapituli löysi moitittavaa osassa Toiviaisen toimintatavoista mutta ei päätynyt jatkotoimenpiteisiin asiassa. Heinäkuussa 2017 Toiviainen kieltäytyi noudattamasta poliisin poistumiskäskyä mielenosoituksessa Helsinki-Vantaan lentokentällä. Vantaan käräjäoikeus tuomitsi hänet niskoittelusta kymmeneen päiväsakkoon.
Henkilökohtainen elämä
Toiviainen vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Savonlinnassa. Hänen sukunsa on luterilaisia Karjalan evakkoja Uukuniemeltä Venäjän rajan molemmalta puolelta. Toiviainen on käynyt Savonlinnan taidelukion musiikkilinjan. Hän valmistui Helsingin yliopistosta ensin valtiotieteen (pääaineena viestintä ) ja sitten teologian maisteriksi. Toiviainen valmistelee väitöskirjaa Lundin yliopistoon toiseuden kohtaamisesta luterilaisessa teologiassa. Ennen papin uraansa hän on ollut kesätoimittajana Itä-Savo-lehdessä ja Kanadan Thunder Bayn suomalaisyhteisön omassa sanomalehdessä. Toiviainen on asunut myös muun muassa Tansaniassa ja puhuu sujuvasti swahilia. Huhtikuussa 2017 Toiviainen harkitsi muuttavansa takaisin Tansaniaan mutta päätyi jäämään Suomeen. Nykyään Toiviainen asuu Helsingin Kalliossa.
Suomen Mielenterveysseura palkitsi Toiviaisen valtakunnallisella mielenterveyspalkinnolla vuonna 2015. Samana vuonna hän sai myös Naistoimittajat ry:n Vuoden kellokas -palkinnon.
Kesäkuussa 2019 Helsingin käräjäoikeus tuomitsi 28 ihmistä Marjaana Toiviaiseen kohdistuneesta epäasiallisesta ja halventavasta kirjoittelusta. Tuomioita tuli kunnianloukkauksista ja yhdestä laittomasta uhkauksesta. Oikeus langetti tuomitut maksamaan korvauksia noin 30 000 euroa.
Hans Abrahamsen
Abrahamsen on säveltänyt mm. kamarimusiikkia ja kuoroteoksia. Hänen merkittäviin orkesteriteoksiinsa lukeutuu Nacht und Trompeten, jonka Berliinin filharmonikot ensiesittivät vuonna 1982.
Abrahamsen on naimisissa pianisti Anne Marie Abildskovin kanssa.
Francisco Calvo
pienoiskuva|Francisco Calvo Minnesota Unitedin pelaajana vuonna 2019. Francisco Javier Calvo Quesada (s. 8. heinäkuuta 1992) on costaricalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa pohjoisamerikkalaisessa MLS:ssä pelaavaa Chicago Firea, jonne hän siirtyi saman liigan Minnesota Unitedista toukokuussa 2019.
Calvo aloitti liigauransa kotimaassaan vuonna 2011 Heredianossa, josta hän vuoden jälkeen siirtyi puoleksi vuodeksi Pérez Zeledóniin. Alkuvuoden 2013 hän edusti tanskalaisseura Nordsjællandia mutta pelasi vain kolmessa liigaottelussa muutamia kymmeniä minuutteja. Kesällä 2013 hän palasi kotimaahansa Heredianon joukkueeseen. Hän pelasi Costa Ricassa myös Santosissa lainasopimuksella ja Saprissassa, kunnes hän vuoden 2017 alussa siirtyi Yhdysvaltoihin. Calvo pelasi MLS:ssä Minnesota Unitedin joukkueessa 2,5 vuoden aikana 60 liigaottelua ja teki niissä viisi maalia. Chicago Firessa hän on runsaan kahden vuoden aikana pelannut 59 liigaottelua ja tehnyt niissä viisi maalia.
Calvo pelasi Costa Rican maajoukkueessa ensimmäisen kerran heinäkuussa 2011 Copa Américassa Kolumbiaa vastaan. Hän pelasi myös vuoden 2016 Copa América Centenariossa sekä vuosien 2015, 2017, 2019 ja 2021 CONCACAF Gold Cupissa, joista vuoden 2017 turnauksessa Costa Rica ylsi välieriin. Vuoden 2018 maailmanmestaruuskilpailuissa Calvo pelasi ensimmäisessä alkulohko-ottelussa Serbiaa vastaan täydet minuutit ja tuli toisessa alkulohko-ottelussa Brasiliaa vastaan vaihdosta 15 minuutiksi kentälle. Hän on 64 maaottelussaan tehnyt yhteensä seitsemän maalia.
Arimo Haltsonen
Arimo Juhani Haltsonen (s. 31. joulukuuta 1956 Valkeakoski) on suomalainen näyttelijä ja ohjaaja.
Haltsonen aloitti uransa teatterisihteerinä Valkeakosken kaupunginteatterissa, josta siirtyi näyttelijä-harjoittelijaksi Hämeenlinnan kaupunginteatteriin (1979) ja edelleen Porin Teatteriin (1983–1989). Hän on näytellyt myös Rovaniemen Teatterissa (1989–1993), Kotkan kaupunginteatterissa (2002–2003) sekä Kouvolan Teatterissa (2003–1017) näyttelijänä ja ohjaajana. Haltsonen jäi eläkkeelle 1.6.2017.
Vuosina 1993–2001 Haltsonen toimi Kymen läänin läänintaiteilijana ohjaten näytelmiä muun muassa Karhulan työväen näyttämölle, Korvenkylän kesäteatteriin, Iitin kesäteatteriin sekä Elimäen kesäteatteriin.
Televisiosta Arimo Haltsosen kasvot ovat tulleet tutuiksi muun muassa Saarioisten leikkelemainoksesta (Lintukuvaaja), Sampo-pankin mainoksesta, jossa Patrick Duffy kyseli tältä ”What’s your number?” -kampanjan iskulausetta sekä Kariniemen ”Kuumaa kuumaa” -kampanjamainoksien kulkurina.
Arimo Haltsosen vaimo on näyttelijä-ohjaaja Martti Kainulaisen tytär, näyttelijä Hannele Kainulainen. Pariskunta asuu Kotkassa ja heillä on kaksi poikaa. Arimo Haltsosen nuorempi veli on Porin Teatterin näyttelijä Vesa Haltsonen.
Agora
thumb|right|Roomalaiskaudella Ateenaan rakennetun [[Roomalainen agora|Roomalaisen agoran rauniot.]] Agora oli tori antiikin kreikkalaisessa kaupungissa. Sana tarkoittaa kreikaksi toria, avointa kokoontumis- ja markkinapaikkaa. Agorat olivat usein kaupunkien taloudellisia, hallinnollisia, sosiaalisia ja intellektuaalisia keskuksia. Tunnetuin agora, Ateenan Agora, sijaitsi Ateenassa Akropoliin ja Kerameikoksen välissä, ja toimi useiden antiikin kreikkalaisten filosofien ja sofistien kokoontumispaikkana. Roomalaisessa arkkitehtuurissa agoraa vastasi forum.
Salmuksen alue
Salmuksen alue on Kangasalla ja Lempäälässä sijaitseva Natura 2000 -alue. Sen laajuus on 364 hehtaaria. Salmuksen alueeseen kuuluu monipuolisesti erilaisia alueita: Kahden järviketjun muodostamalla valuma-alueellä on vanhoja metsiä, luonnontilaisia rantasoita, puroja ja lehtoja. Järvet ovat karuja ja kirkasvetisiä, osassa on humusvaikutteisia. Salmuksen alue on suosittua vaellusmaastoa.
Siellä on tavoitteena suojella pienvesiluontoa, mutta suunnitelmaan perustuvaa metsätaloutta voidaan harjoittaa, samoin siellä voi metsästää, kalastaa ja marjastaa. Luontodirektiivin liitteestä II siellä esiityy lapinsirppisammalta (Hamatocaulis lapponicus) ja hiuskoukkusammalta (Dichelyma capillaceum). Lintudirektiivin liittestä I siellä on yksi uhanalainen laji sekä 13 muuta lajia.
Eteläiset järvet ovat Salmus, Iso-Riutta, Vähä-Riutta, Särkijärvi ja Nelijärvi. Nelijärveen laskevat pohjoisesta Lammasjärvi, Iso-Salmus, Pikku-Salmus ja Lampinen. Pohjoisessa sijaitsevalla Koukkurahkalla sijaitsee erillään Koukkujärvi.
61.4°N, 23.9°W
The Mathematical Experience
The Mathematical Experience on vuonna 1980 julkaistu Davisin & Hershin teos matematiikan historiasta.
Murder, Inc.
Murder, Inc. (vapaasti käännettynä ”Murha Oy”) oli median antama nimi amerikkalaiselle palkkamurhiin erikoistuneelle rikollisjärjestölle, joka tappoi kymmenen vuoden aikana ainakin 700 ilmiantajaa, todistajaa ja ammattiyhdistysmiestä. Sitä (tai sen johtajistoa) kutsuttiin myös Syndikaatiksi. Monet järjestön menettelytavoista ovat jääneet rikollisjärjestöjen pysyviksi toimintatavoiksi.
Murder, Inc. syntyi New Yorkissa 1930-luvun alussa, kun Lucky Lucianon liittolaiset Meyer Lansky ja Bugsy Siegel perustivat Murder Inc:in ”hoitamaan ongelmia”. Kyse oli alamaailman lakien valvomisesta eli esimerkiksi ilmiantajien rankaisemisesta. Myöhemmin Lansky ja Siegel siirtyivät muihin liiketoimiin, mutta Murder Inc. jatkoi toimintaansa muiden alaisuudessa. Toiminnan sisältönä oli yksinkertaisesti palkkamurhaaminen: puhelinsoitto Murder Inc:ille riitti saamaan ei-toivotun henkilön pois päiviltä. Ruumiit piilotettiin esimerkiksi rakennustyömaille tai veden alle, niin että kaikkia murhia ei milloinkaan saatu selville. Kun poliisi aloitti järjestöä vastaan puhelinkuuntelun, siirryttiin tappopuheluissa kiertoilmaisuihin, joista ovat peräisin monet nykyajan palkkamurhaa tarkoittavat englannin kielen ilmaisut, kuten hit tai contract.
Järjestö oli vahvasti organisoitunut ja ylläpiti palkkamurhaajilleen jopa eräänlaista sosiaaliturvajärjestelmää. Poliisin hämääminen toimi aina samalla kaavalla: murhaajat tulivat kaukaisista kaupungeista ja olivat aikoja sitten poistuneet, kun poliisi pyrki etsimään johtolankoja paikallisesta alamaailmasta. Toiminta oli tarkasti organisoitua: ryhmillä oli tarkat alueensa, niiden tuli hyväksyttää murhat Syndikaatin johtajilla ja verityö toteutettiin vasta pitkän varjostuksen ja valmistelun jälkeen. Ryhmien keskinäiset murhaamiset oli ankarasti kielletty. Murder Inc. maksoi tappajille pohjapalkkaa, jonka lisäksi he saivat 1 000 – 5 000 dollaria jokaisesta murhasta. Heidän perheensä saivat myös rahakorvauksia, joka oli ikään kuin sosiaaliturvaa. Jos järjestön murhaaja jäi kiinni, järjestö lähetti parhaat asianajajansa heidän tuekseen oikeuteen.
Murder Inc. tuhoutui 1940-luvun puoliväliin mennessä sen jäsenen Abe ”Kid Twist” Relesin ryhdyttyä ilmiantajaksi. Järjestö kosti tämän, sillä Reles ”putosi ikkunasta” 12. marraskuuta 1941 newyorkilaisessa hotellissa, vaikka hänellä oli poliisivartio. ”Lintu lauloi, mutta se ei osannut lentää,” järjestö totesi.
Hortobágyn kansallispuisto
thumb|Kansallispuiston sijainti [[Unkarissa.]] Hortobágyn kansallispuisto on Unkarissa, Hortobágyn seudulla sijaitseva kansallispuisto. Lähellä sijaitsee myös Tokaj-Hegyaljan viininviljelyalue. Se on Unkarin vanhin kansallispuisto, joka on perustettu 1973. Puiston pinta-ala on 820 km2. Kansallispuiston alue on laajin ruohostoalue Euroopassa. Alueella on soita, joilla on suolavettä. Alueella on myös muita kosteikkoja, joiden läpi virtaa Tiszajoki, sekä ruohikoita. Alue on tasankoa, missä maaperä on karua, kasvillisuus on tuulen pieksämää ja lämpötilojen vaihtelu on huomattava. Kansallispuistossa on istutettuja Przewalskinhevosia ja paljon lintuja, kuten isotrappi ja kurjet. Hortobagyn kansallispuisto on Unescon maailmanperintöluettelossa.
Maariankatu
pienoiskuva|[[Wäinö Aaltonen|Wäinö Aaltosen veistos Kun ystävyyssuhteet solmitaan.]]
Maariankatu on Turun ruutukaava-alueella sijaitseva 450 metriä pitkä katu, joka alkaa Aninkaistenkadulta ja päättyy Aurakatuun. Maariankadun poikkikatuja ovat Aninkaistenkatu, Brahenkatu, Kauppiaskatu ja Aurakatu.
Neljäs Harkovan taistelu
Neljäs Harkovan taistelu oli neljäs Saksan ja Neuvostoliiton välinen taistelu Harkovan kaupungista toisessa maailmansodassa 12.–23. elokuuta 1943. Saksalaiset olivat aiemmin onnistuneet torjumaan puna-armeijan yritykset valloittaa kaupunki takaisin. Saksalaisten hävittyä Kurskin taistelun, Josif Stalin määräsi operaatio Polkovodets Rumyantsevin, jonka yksi päämääristä oli vallata Harkova ja Belgorod takaisin. Puna-armeija menetti taistelussa 450 panssarivaunua 800:sta, mutta onnistui siitä huolimatta pakottamaan Erich von Mansteinin johtamat Saksan 4. panssaridivisioonan, 8. armeijan, XI armeijakunnan ja taisteluosasto Kempfin vetäytymään kaupungista. Neuvostoliitto sai valloitettua kaupungin lopullisesti 23. elokuuta.
Dollywood
pienoiskuva|250px|Dollywood Express Dollywood on vuonna 1986 avattu huvipuisto. Se sijaitsee Pigeon Forgen pikkukaupungissa Tennesseen itäosassa Yhdysvalloissa. Dollywoodin omistavat muusikko Dolly Parton ja Herschend Family Entertainment.
Dollywoodin edeltäjiä olivat Rebel Railroad (1961–1970), Goldrush Junction (1970–1976), Goldrush (1976–1977) ja Silver Dollar City (1977–1985). Dolly Parton osti Silver Dollar Cityn 1986, sillä hän halusi kehittää synnyinseutunsa elinkeinoelämää. Dollywood Co./Dollywood Splash Country on noin 4 000 työntekijällään itäisen Tennesseen suurimpia työllistäjiä.
Tavanomaisten huvipuistolaitteiden ohella Dollywood tarjoaa läpileikkauksen Smoky Mountainin alueen kulttuurista ja eritoten musiikista. Puistossa järjestetään vuosittain useita musikaaleja ja konsertteja. Southern Gospel Museum and Hall of Fame toimii niin ikään Dollywoodin alueella.
Dollywoodin vuotuisia tapahtumia ovat muun muassa kesäisin järjestettävä Night of Many Colors, joka on ilotulitusta musiikin säestyksellä. Keväisin järjestetään kansainvälinen Festival of Nations. Joulun alla järjestetään Smoky Mountain Christmas. Muita tapahtumia ovat Kidsfest, Barbeque and Bluegrass Festival, National Gospel ja Harvest Celebration.
Dollywood käsittää myös toukokuussa 2001 avatun vesipuiston Dollywood's Splash Country. Kokonaisuuteen kuuluu myös Dollywood's DreamMore Resort and Spa ja Dolly Parton's Stampede Dinner Attraction.
Dollywood on jaettu yhteentoista temaattiseen alueeseen:
Dollywood on voittanut useita palkintoja. Vuonna 2018 USA Today -lehden lukijat äänestivät sen sijalle kuusi Yhdysvaltojen satojen huvipuistojen joukosta (Readers' Choice).
Méndez Núñez (1923)
Méndez Núñez oli Espanjan laivaston vuonna 1923 vesille laskettu Blas de Lezo -luokan kevyt risteilijä.
Valmistus
Alus tilattiin Sociedad Española de Construcción Navalilta (SECN) Ferrolista, missä köli laskettiin 28. syyskuuta 1917. Alus laskettiin vesille 3. maaliskuuta 1923 ja otettiin palvelukseen toukokuussa 1925.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus operoi Marokon rannikolla Rifin sodan lopun. Vuonna 1927 se siirrettiin Kiinaan suojaamaan Espanjan etuja Shanghain levottomuuksien aikana. Espanjan sisällissodan alkaessa alus oli Päiväntasaajan Guineassa, mistä se palasi kotimaahan tasavaltalaisten kutsumana. Alus miehistöineen osallistui aktiivisesti sotatoimiin, ja se osallistui muun muassa sodan ensimmäiseen meritaisteluun Cabo de Palosissa 25. huhtikuuta 1937. Tämän jälkeen se osallistui 7. elokuuta Cabo de Chechelin taisteluun ja toiseen Cabo de Palosin taisteluun, jossa Baleares upposi. Sodan päättymisen lähestyessä tasavaltalaisten laivaston alukset siirtyivät 5. maaliskuuta 1939 Cartagenasta Bizerteen, missä ne internoitiin. Huhtikuussa sotatoimien päätyttyä Ranska palautti alukset Espanjan hallitukselle.
Alus siirrettiin 1944 Ferroliin, missä se muutettiin ilmatorjuntaristeilijäksi. Aluksen aseistus ja kansirakenteet poistettiin, savuhormit yhdistettiin kahteen hormiin. Mahdollisuudesta huolimatta hiilikattiloista ei luovuttu. Aluksen aseistukseksi asennettiin kahdeksan Vickers-Armstrongin 4,7 tuuman 45 pituuskaliiperin tykkiä yksiputkisina kilvinsuojattuina asennuksina. Tykkien maksimielevaatio oli 80 astetta. Tykeistä kuusi asennettiin keskilinjaan kolme keulaan ja kolme perään yliampuviin asemiin, kuten Britannian kuninkaallisen laivaston Dido- tai Yhdysvaltain laivaston Atlanta-luokkien aluksilla. Loput kaksi tykkiä asennettiin kyljille taaemman tulenjohtotornin viereen. Ilmatorjunta-aseistukseksi asennettiin neljä kaksiputkista 37 millimetrin ja kaksi neliputkista 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Aseistuksen täydensivät kaksi kolmen sarjaa torpedoputkia, jotka palautettiin alukselle. Komentosilta rakennettiin kokonaan uudelleen ja ilmatorjunnan tulenjohtojärjestelmä asennettiin sekä etu- että takakannelle.
Ilmatorjuntaristeilijänä alus palveli aina vuoteen 1963, jolloin se poistettiin alusluettelosta.
Kinapriili
Kinapriili (C25H30N2O5) on peptidomimeetti eli peptidejä matkiva orgaaninen yhdiste. Yhdiste kuuluu niin kutsuttuihin ACE-estäjiin ja sitä käytetään lääkkenä korkean verenpaineen ja sydämen vajaatoiminnan hoidossa.
Fysikaaliset ja kemialliset ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa kinapriili on valkoista tai kellertävää kiteistä ainetta. Se ei liukene veteen, mutta liukenee metanoliin. Kinapriili on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen ominaiskiertokyky metanoliliuoksessa on +14,5°.
Vaikutusmekanismi ja käyttökohteet
Kinapriilin kehittivät vuonna 1986 Warner-Lambert Companyn tutkijat ja sitä markkinoi Pfizer. Yhdiste itsessään on fysiologisesti lähes tehoton aihiolääke. Ihmisen elimistössä se metaboloituu nopeasti maksan esteraasientsyymien vaikutuksesta aktiiviseksi dihappometaboliitiksi kinaprilaatiksi. Kinapriilia käytetään, koska aktiivinen metaboliitti kinaprilaatti on huonosti elimistöön imeytyvä aine, kun taas kinapriilin biosaatavuus ja imeytyvyys on hyvä. Kinaprilaatti sitoutuu angiotensiinikonvertaasiin ja estää sen toiminnan. Angiotensiinikonvertaasin inhibitoituessa angiotensiinin pilkkoutuminen pienemmiksi peptideiksi, jotka kohottavat verenpainetta supistamalla verisuonia, vähenee ja myös verisuonia laajentavan peptidin bradykiniinin hajoaminen vähenee ja tämä myös alentaa verenpainetta.
Kinapriilia voidaan käyttää korkean verenpaineen ja sydämen vajaatoiminnan hoitamiseen. Tyypillisesti kinapriilia käytetään hydrokloridisuolana. Yhdistettä voidaan käyttää yhdessä esimerkiksi diureettien kuten hydroklooritiatsidin kanssa.
Haittavaikutukset
Tyypillisimpiä kinapriilin aiheuttamia haittavaikutuksia ovat pääkipu, kuiva yskä ja väsyneisyyden tunne.
Synteesi
Kinapriilin synteesin lähtöaine on alaniinin tert-butyyliesteri, joka reagoi etyyli-2-bromi-4-fenyylibutanoaatin kanssa muodostaen alkyloidun alaniinijohdannaisen. Seuraavassa vaiheessa alaniinin karboksyyliryhmän suojaryhmänä toiminut tert-butyyliesteri hydrolysoidaan happamissa olosuhteissa ja vapautuneen karboksyyliryhmän ja (S)-1,2,3,4-tetrahydroisokinoliini-3-karboksyylihapon tert-butyyliesterin aminoryhmän välille muodostetaan peptidisidos disykloheksyylikarbodi-imidin ja hydroksibentsotriatsolin katalysoimana. Viimeinen vaihe on isokinoliinikarboksyylihapporyhmään liittyneen esterin hydrolyysi suolahapon avulla ja tuotteeksi saadaan kinapriilin hydrokloridisuola.