cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maanpuolustuskorkeakoulu
Ainelaitokset
Ainelaitokset vastaavat omien aineidensa tutkimuksesta ja opetuksesta. Niihin kuuluvat
Tutkimus
Maanpuolustuskorkeakoulussa tehdään sotatieteellistä tutkimusta. Sotatieteet on laaja käsite ja monialainen kokonaisuus, jota sitovat yhteen sodat, kriisit ja niihin liittyvät turvallisuusuhat sekä pyrkimykset näiden ehkäisemiseen. Tämän päivän maailmassa sotatieteiden on kyettävä ymmärtämään sotilaallista turvallisuutta ja puolustusta laaja-alaisesta turvallisuusviitekehyksestä.
Maanpuolustuskorkeakoulussa harjoitettavan tutkimuksen tehtävänä on kehittää sotatieteitä sekä palvella Puolustusvoimille laissa asetettuja kolmea päätehtävää:
Maanpuolustuskorkeakoulun tutkimusalat ovat
Tutkimusjohtajana toimii professori Hannu H. Kari.
Organisaatio
MPKK:n organisaatioon kuuluvat ainelaitosten lisäksi
Maanpuolustuskorkeakoulun kirjasto sijaitsee Santahamina-talossa, se on kaikille avoin. Vierailijoiden tulee osoittaa portilla henkilöllisyytensä, ja muiden kuin Suomen kansalaisten tulee tämän lisäksi ilmoittaa vierailustaan etukäteen. Kurssikirjasto palvelee kirjaston toisessa kerroksessa vain opiskelijoita ja henkilökuntaa. Kirjastojen Taisto-kirjaluettelo on vapaasti selattavissa.
Julkaisut
Maanpuolustuskorkeakoulu julkaisee kattavasti tieteellistä tutkimusta eri julkaisusarjoissa. Uusimmat julkaisut löytyvät Maanpuolustuskorkeakoulun verkkosivuilta. Ajantasaisin verkkojulkaisujen lista löytyy Maanpuolustuskorkeakoulun käyttämästä Doria-julkaisuarkistosta.
Vista
Vista voi tarkoittaa seuraavia:
Vista esiintyy lisäksi osana monessa paikannimessä.
Elling Eielsen
Elling Eielsen (19. syyskuuta 1804 Vossestrand, Voss, Tanska-Norja – 10. tammikuuta 1883 Chicago, Illinois, Yhdysvallat) oli amerikannorjalainen luterilainen pastori. Hän oli ensimmäinen norjalaissyntyinen luterilainen pastori Yhdysvalloissa ja perusti ja johti amerikannorjalaisten luterilaista kirkkoa, joka tunnettiin hänen mukaansa Eielsen-synodina.
Elämä
Eielsen syntyi 19. syyskuuta Sundven tilalla Vossestrandissa (nykyään osa Vestlandin lääniin kuuluvaa Vossin kuntaa) Hordalandin läänissä, nykyisessä Norjassa. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä, opettaja ja apulaisnimismies Eiel Ingebrigtsen Sundve sekä tämän vaimo Anna Ellingsdatter Sundsvaal. Kodille oli ominaista haugelainen hengellisyys. Haugelaiset elivät kuitenkin jännittyneessä suhteessa papistoon, mikä saattoi vaikuttaa Eielsenin myöhempää syvää epäluuloa papistoa kohtaan.
Eielsen sai kotikylässään vaatimattoman koulutuksen ja kärsi koko ikänsä puutteellisesta luku- ja kirjoitustaidostaan. Vuonna 1829 hän muutti Bergeniin, jossa opiskeli sekä sepäksi että puusepäksi ja värväytyi sitten sotilaaksi. Hän oli myös mukana kaupungin haugelaisten toiminnassa nousten maallikkosaarnaajaksi. Vuodesta 1832 hän kiersi saarnaamassa ympäri Norjaa käyden myös Ruotsissa ja Tanskassa.
Eielsenin pappiskritiikki sekä hänen saarnojensa jyrkkyys aiheuttivat kiistoja sekä kansan että viranomaisten kanssa. Vuonna 1837 hänet pidätettiin Tanskan Sjællandissa herätyskokouksen jälkeen. Ehkä tämän vuoksi hän lähti monien norjalaisten tapaan siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin kesällä 1839. Ensimmäiseksi hän asettui Illinoisiin ja piti Chicagossa norjalaisille ensimmäisen hengellisen kokouksen. Vuonna 1843 hän piti kokouksia Wisconsinissa, missä hän myös kosi 20-vuotiasta Sigrid Nilseniä (1824-1904). Tämä oli lähtöisin Norjan Hallingdalista ja oli Hermund Nilsen Tuften ja Kari Tollefsdatterin tytär. Vanhempiensa painostuksesta Sigrid suostui avioliittoon 20 vuotta vanhemman Eielsenin kanssa. Häät vietettiin 3. heinäkuuta 1843. Sigridin mainitaan olleen viisas ja vahva nainen, joka piti kodin pystyssä.
Norjalaiset siirtolaiset kaipasivat samanlaista jumalanpalvelusta ja kirkollisia toimituksia kuin kotimaassa. Niinpä saksalaissyntyinen luterilainen pastori Francis Hoffmann vihki lokakuussa 1843 Eielsenin papiksi. Näin maallikkosaarnaaja ja pappien arvostelija Eielsen tuli Yhdysvaltain norjalaisten ensimmäiseksi papiksi.
Tornion ortodoksinen kirkko
Tornion ortodoksinen kirkko eli Apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko Torniossa on yksi Oulun ortodoksisen seurakunnan kolmesta kirkosta.
Kirkko rakennettiin alun perin paikallisen venäläisen varuskunnan sotilaskirkoksi Tornion keskustaan Hallituskadun ja Keskikadun kulmaan vuonna 1884. Sitä varten oli laadittu tornillisen pitkäkirkon piirustuksia jo 1878 ja 1879, mutta siitä tehtiin ristikirkko, jossa oli sipulipäätteinen keskustorni ja eteisen päällä pieni kellotorni. Rakennustöitä valvoi arkkitehti K. L. Lindberg Yleisten rakennusten ylihallituksesta. Kirkko vahingoittui tulipalossa 1911 ja jäi tyhjilleen seuraavana vuonna, mutta otettiin uudelleen käyttöön 1915.
Kirkkona rakennus toimi vuoteen 1918 asti, jolloin Suomen valtio takavarikoi sen sotasaaliina. Vuonna 1925 Valtioneuvosto teki päätöksen rakennuksen käyttämisestä Peräpohjolan ja Lapin kotiseutuyhdistyksen maakuntamuseona. Rakennus siirrettiin nykyiselle paikalleen Lukiokadulle lähelle Ruotsin rajaa 1956. Vuosina 1970–1980 rakennuksessa toimi Helluntaiseurakunnan rukoushuone. Kirkko entisöitiin 1985 ja ortodoksisena kirkkona rakennus on palvellut jälleen vuodesta 1987 lähtien.
Elling Eielsen
Elämä
Omasta puutteellisesta koulutuksestaan huolimatta Eielsen piti tärkeänä lasten ja nuorten koulutusta sekä englannin oppimista. Vuonna 1841 hän matkusti New Yorkiin painattamaan englanniksi Martti Lutherin Vähä katekismuksen ja seuraavana vuonna hän painatti tanskaksi Erik Pontoppidanin selityksen tähän katekismukseen. Hän teki myös aloitteen perustaa oppilaitos pappien ja opettajien kouluttamiseksi.
Eielsen matkusti koko Amerikassa olonsa aikana laajalti ympäri Pohjois-Amerikkaa asuen vuodesta 1873 lähtien Chicagossa. Norjassa hän vieraili vain kerran, vuosina 1861-1863. Oltuaan Teksasissa vuosina 1859-1860 hän tunsi suurta huolta orjien kohtalosta, minkä seurauksena hänen kirkkonsa säädöksiin lisättiin orjakaupan tuomitseva kohta.
1870-luvulla Eielsenin asema perustamassaan kirkossa oli heikentynyt ja uudet johtajat tehneet muutoksia sääntöihin. Vuonna 1876 kirkon nimi muutettiin "Haugen norjalaisluterilaiseksi synodiksi Amerikassa", tunnettu myös "Hauge-synodina". Eielsen ja hänelle uskolliset papit ja seurakunnat erosivat tämän vuoksi ja perustivat erillisen synodin, joka käytti vanhaa nimeä ja vanhoja sääntöjä.
Ripsikatkerot
Ripsikatkerot eli ketokatkerot (Gentianella) on katkerokasvisuku, johon kuuluu 305 lajia. Niitä esiintyy Euraasiassa, Amerikassa ja Australiassa. Suomessa kasvaa neljä lajia ripsikatkeroita, joista yleisin on ketokatkero (Gentianella campestris), mutta sekin on harvinainen. Ne ovat pieniä yksi- tai kaksivuotisia ruohokasveja. Kehtokatkeroa lukuun ottamatta ne ovat uhanalaisia, horkka-, keto- ja rantakatkero ovat erityisesti suojeltavia lajeja.
Baradla-Domican luolat
pienoiskuvaBaradla-Domican luolat ovat luolasto, joka sijaitsee suurimmalta osaltaan Unkarissa ja osittain Slovakiassa. Unkarin puoleinen osa on Aggtelekin kansallispuiston alueella. Luolasto on kaikkiaan 25 km pitkä ja se on karstista muodostunut kalkkikiviluola, jossa on tippukiviä. Sen muodostuminen nykyiseen muotoonsa alkoi kaksi miljoonaa vuotta sitten. Se on Keski-Euroopan suurin maan alapuolella oleva luolasto. Luolasto kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Baradla-Domican luolastossa on kolme kerrosta ja luolia on kaikkiaan 700. Luolastossa on kaksi aukkoa, joita on kutsuttu Baradlaksi ja Domicaksi. Näiden välissä virtaa Styxvirta ja ne johtavat lopulta yhteen luolaan, joka on nimeltään Baradla Baradlan sisäänkäynti on Unkarin puolella ja Domican sisäänkäynti Slovakian puolella. Slovakian puolella luolaston ympäristössä on myös kansallispuisto. Domican luola alkoi muodostua triaskaudella.
Anna Helle
Anna Helle on suomalainen kirjallisuudentutkija ja filosofian tohtori. Hän on ollut vuodesta 2019 kotimaisen kirjallisuuden yliopistonlehtori Turun yliopistossa. Sitä ennen hän on toiminut Jyväskylän yliopistossa vuosina 2006–2018 erilaisissa tutkimus- ja opetustehtävissä. Hän työskenteli lukuvuoden 2018–2019 myös Tampereen yliopiston kirjallisuustieteiden koulutusohjelmassa ja on kotimaisen kirjallisuuden dosentti Helsingin yliopistossa ja kirjallisuuden dosentti (kotimainen nykykirjallisuus) Jyväskylän yliopistossa. Hän on kääntänyt ranskasta suomeksi ranskalaista nykyfilosofiaa, esimerkiksi Gilles Deleuzea, ja teoriahistoriaa (François Dosse, Strukturalismin historia I–II).
Sidney Powell
pienoiskuva|Sidney Powell vuonna 2020. Sidney K. Powell (s. 1955) on yhdysvaltalainen juristi, joka tunnetaan yrityksistään levittää salaliittoteorioita Yhdysvaltain vuoden 2020 presidentinvaaleista.
Powell on kotoisin Pohjois-Carolinasta. Hän työskenteli liittovaltion syyttäjänä Texasissa sekä Virginiassa 1970–1980-luvuilla ja perusti tämän jälkeen oman lakifirmansa Dallasiin. Vuonna 2019 Michael Flynn palkkasi Powellin juristikseen. Powellin liittovaltion syyttäjiä kohtaan esittämien syytösten jälkeen William Barr luopui syytteistä Flynniä vastaan, vaikka Flynn oli tunnustanut valehdelleensa FBI:lle kontakteistaan Venäjän hallituksessa. Yhdysvaltain presidentinvaalien 2020 jälkeen Powell väitti Donald Trumpin todellisuudessa saaneen maanvyörymävoiton, mutta Dominion Voting Systemsin algoritmin väärentäneen vaalituloksen Joe Bidenin hyväksi. Väärennösoperaation taustalla olivat Powellin mukaan George Soros, Clinton Foundation, Antifa, Venezuelan kommunistit, Kuuba, Kiina ja tuhannet vaaliviranomaiset sekä demokraateista että republikaaneista. Lisäksi Powell väitti, että Georgian osavaltiossa Trumpin häviö johtui kuvernööri Brian Kempin joutumisesta lahjotuksi.
Trumpin muu lakitiimi otti etäisyyttä Powelliin. Esimerkiksi Rudy Giulianin mukaan Powell ei ollut hallinnon asialla. Trumpin tukija, Fox Newsin juontaja Tucker Carlson kertoi yleisölleen, että Powell oli kieltäytynyt esittämästä hänelle todisteita teorioidensa tueksi. Senaattori Joni Ernst piti Powellin väitteitä loukkaavina.
Tammikuussa 2021 Dominion Voting Systems nosti oikeusjutun Powellia vastaan ja vaati tämän väitteiden aiheuttamasta vahingosta yli 1,3 miljardin dollarin korvauksia.
Betty Compson
thumb|Betty Compson Betty Compson (alun perin Eleanor Luicime Compson, 19. maaliskuuta 1897 – 18. huhtikuuta 1974) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Beaverissa, Utahin osavaltiossa, missä hän loi laaja-alaisen elokuvatähden uran. Hänen isänsä kuoli nuorena ja hän joutui keskeyttämään koulunkäynnin ansaitakseen elantonsa itselleen ja äidilleen. Hän löysi työpaikan viulistina Salt Lake Cityssä, Utahissa.
Mykän elokuvan tähti
Compson teki 26 elokuvaa yksin vuonna 1916. Suurin osa niistä oli lyhyelokuvia. Hän viimeisteli elokuvan The Miracle Man (1919) George Loane Tuckerille. Comptonin nousu elokuvatähdeksi alkoi hänen roolistaan Rosena tässä tuotteessa.
Analoginen tv-verkko
Analoginen tv-verkko on analogiseen ohjelmasiirtoon perustuva televisiojärjestelmä.
Betty Compson
Mykän elokuvan tähti
Vuonna 1920 hän alkoi johtaa omaa yhtiötään. Hän työskenteli Hollywoodin Bruntonin studiolla ja hankki käsikirjoitukset kolmeen elokuvaan. Compson palasi New York Citystä, missä hän sai taloudellista tukea elokuviensa tuotantoa varten.
Analoginen tv-verkko
Analoginen tv-verkko Suomessa
Analoginen tv-verkko oli käytössä Suomessa vuosina 1955–2007. Analogisten ohjelmien lähetys antennitalouksissa päättyi 1. syyskuuta 2007 klo 4.00. Kyseisellä kellonlyömällä suljettiin MTV3:n, Nelosen ja SVT Europan analogiset lähettimet. Säännöllisesti joka yö pimeänä olleen Yle TV2:n analoginen lähetys loppui jo noin kello 2.00, mutta joillakin alueilla, kuten Turun seudulla, saattoi näkyä vielä pelkkää mustaa ruutua kello 4.00 asti. Yle TV1:n analoginen lähetin oli päällä vielä viikon ajan, näyttäen tiedotetta digisiirtymästä. Kaapeliverkoissa siirryttiin analogisista lähetyksistä digitaalisiin lähetyksiin 1. maaliskuuta 2008.
Betty Compson
Mykän elokuvan tähti
Hänen ensimmäinen elokuvansa tuottajana oli Prisoners of Love (1921). Hän esitti Blanche Davisin, varakkaaseen perheeseen syntyneen ja perinnöllisen ulkoisen kauneutensa kiroamaa tyttöä. Compson valitsi Art Rossonin ohjaamaan kokoillan elokuvaa. Tarina oli valittu Catherine Henryn tuotannosta.
Compson työskenteli Christie Companylle uutena näyttelijänä elokuvissa, seuraten Famous Players-Laskyn elokuvastudiota. Saatuaan valmiiksi elokuvan The Woman with Four Faces (1923) hän teki sopimuksen Lontoossa, Englannissa sijaitsevan elokuvayhtiön kanssa. Siellä hän esiintyi päätähtenä neljässä Graham Cuttsin, tunnetun englantilaisen elokuvantekijän ohjaamassa elokuvassa. Ensimmäiset näistä olivat elokuvaversioita englantilaisesta näytelmästä nimeltä Woman to Woman (1929).
Myöhempi ura
Yksi hänen kunnioitetuimmista elokuvistaan on The Docks of New York, jonka yhteydessä mainitaan usein sen tummansävyinen atmosfääri sekä loistavat roolisuoritukset, ja vuoden 1930 versiossa elokuvasta The Spoilers jossa hän esitti roolia, jota näytteli myöhemmin Marlene Dietrich vuoden 1942 uudelleenfilmatisoinnissa ja jossa Gary Cooper esitti roolia, jonka John Wayne myöhemmin tulkitsi uudelleen samaisessa uudelleenfilmatisoinnissa, oli ehkä ainoa kerta jossa sekä Cooper että hänelle vertoja vetävä Wayne näyttelivät täsmälleen samaa roolia.
Compsonin viimeinen elokuva oli Here Comes The Trouble (1948). Tämän elokuvan jälkeen hän vetäytyi eläkkeelle ja auttoi miestään hoitamaan liiketointa nimeltä "Ashtrays Unlimited".
Yksityiselämä
Compson oli naimisissa kolmesti. Vuodesta 1924 vuoteen 1930 hän oli naimisissa elokuvaohjaajan James Cruzen kanssa. Myöhemmin hän avioitui ja erosi tuottaja Irving Weinbergistä. Hänen kolmas aviomiehensä oli Silvious Jack Gall. Gall kuoli vuonna 1962.
Betty Compson kuoli vuonna 1974 kotonaan Glendalessa, Kaliforniassa 77-vuotiaana. Hänet haudattiin toiveensa mukaisesti San Fernando Mission Cemeteryyn, Kalifornian San Fernandoon. Hän ei jättänyt jälkeensä yhtään elossa olevaa sukulaista.
Merijalkaväki
thumb|250px|Britannian merijalkaväkeä (Royal Marines).
Merijalkaväki on erityisesti maihinnousuihin koulutettu ja tarkoitettu asevoimien joukko. Merijalkaväkeen voi kuulua myös raskasta kalustoa, tykistöä ja ilma-aluksia. Merijalkaväki kuuluu yleensä joko merivoimiin tai maavoimiin, mutta esimerkiksi Yhdysvalloissa se on erillinen puolustushaara.
Merijalkaväki luetaan monissa asevoimissa eliittijoukoiksi, joiden sotilaat käyvät läpi pidemmän ja vaativamman koulutuksen.
Suomessa merijalkaväkeen verrattavia joukkoja ovat rannikkojääkärit ja rannikkojalkaväki.
Helianthemum hirtum
Helianthemum hirtum on päivännoutokasvien (Cistaceae) heimoon, päivännoutojen (Helianthemum) sukuun kuuluva kasvilaji. Se kasvaa 12–40 cm korkeaksi, ja sillä on pienet, suikeat lehdet sekä keltaiset kukat. Laji kukkii huhti–kesäkuussa, joskus jo maaliskuunkin puolella.
Helianthemum hirtum kasvaa Euroopan eteläosissa ja Afrikan pohjoisosissa Välimeren ympäristössä. Laji kasvaa 300–1500 metrin korkeudella merenpinnasta kuivilla kalkkikivi- tai dolomiittipitoisilla kasvupaikoilla.
Alena Vrzáňová
Alena Vrzáňová (16. toukokuuta 1931 Praha – 30. heinäkuuta 2015) oli kilpaurallaan Tšekkoslovakiaa edustanut tšekkiläinen taitoluistelija.
Vrzáňová aloitti urheiluharrastuksensa kolmevuotiaana saatuaan vanhemmiltaan sukset. Hänestä tuli yksi Arnold Gerschwilerin tunnetuimmista valmennettavista. Hän sijoittui Sankt Moritzin talviolympialaisissa 1948 viidenneksi ja voitti maailmanmestaruuden Pariisissa 1949 ja Lontoossa 1950. Vuonna 1950 hän voitti Euroopan-mestaruuden.
Koksi
Tärkein koksin käyttömuoto nykypäivänä ovat metallurgiset pelkistysreaktiot, varsinkin raudan valmistus. Koksin sisältämä hiili toimii pelkistimenä. Masuunissa tapahtuvassa pelkistymisreaktiossa koksin sisältämä hiili riistää metallioksideista hapen hapettuen itse ensin hiilimonoksidiksi ja edelleen hiilidioksidiksi sekä siten pelkistää metallioksidit vapaiksi metalleiksi.
Menetelmän valmistaa takkirautaa koksin avulla kehitti englantilainen Abraham Darby I.
Aiheesta muualla
Carbone
Valentino Rossi
Valentino Rossi (s. 16. helmikuuta 1979 Urbino, Italia) on kilpauransa päättänyt italialainen ratamoottoripyöräilijä ja yhdeksänkertainen maailmanmestari. Rossi kilpaili kaudella 2021 MotoGP-luokassa Petronas Yamaha -tallissa numerolla 46. Hänen lempinimensä "The Doctor" tulee hänen kylmänviileistä ohituksistaan tärkeissä paikoissa, joissa hän suoranaisesti "leikkaa" tiensä auki. Hän on vasenkätinen. Rossi on voittanut ratamoottoripyöräilyn maailmanmestaruuden yhdeksän kertaa, joista seitsemän viimeisintä (2001–2005, 2008, 2009) 500-kuutioisissa ja MotoGP:ssä. Hän on myös voittanut urallaan yhden maailmanmestaruuden 125-luokassa ja 250-luokassa. Kaudella 2006 Rossi sijoittui hopealle viiden pisteen erolla maailmanmestaruuden voittaneeseen Nicky Haydeniin ja kausilla 2007 ja 2010 pronssille yhden ja 12 pisteen erolla toiseksi sijoittuneeseen Hondalla ajavaan Daniel Pedrosaan. Rossi on menestynyt myös ralliautoilla voitettuaan Monza Rally Show:n viidesti ja Monza Masters' Show:n neljä kertaa. Elokuussa 2021 Rossi ilmoitti lopettavansa kilpauransa MotoGP:ssä kauden 2021 jälkeen.
Ura
Kaudella 1997 Rossi jatkoi 125-kuutioisissa Aprilialla uudella sponsorilla Nastro Azzurrolla. Hän voitti uran ensimmäisen maailmanmestaruuden 83 pisteen erolla toiseksi tulleeseen Noboru Uedaan. Rossi ajoi viidestätoista kilpailusta kolmetoista kertaa palkintokorokkeelle keskeyttäen vain kerran. Hän voitti kauden aikana yksitoista kilpailua ja ajoi kerran toiseksi Itävallassa ja kerran kolmanneksi Tšekissä. Rossi ajoi viidesti paalupaikalle. Avauskilpailussa Malesiassa, jonka hän myös voitti, sekä Alankomaissa, Imolassa ja Saksassa, joissa Rossi ajoi myös paalulta voittoon.
250cc
Rossi siirtyi kahden kauden jälkeen 250-kuutioisten sarjaan ja jatkoi samassa tallissa Nastro Azzurron sponsoroimana. Hän ajoi heti tulokaskaudellaan toiseksi häviten maailmanmestaruuden Loris Capirossille 23 pisteellä. Rossi keskeytti kauden kaksi ensimmäistä kilpailua, mutta ajoi sen jälkeen kolmesti peräkkäin toiseksi Espanjassa, Italiassa ja Ranskassa. Hän ajoi yhdeksän kertaa palkintokorokkeelle kauden aikana ja voitti viisi kilpailua. Kauden puolessa välissä Rossi voitti Alankomaiden kilpailun, jonka jälkeen hän voitti kauden neljä viimeistä kilpailua, kun Capirossi sijoittui kyseisissä kilpailuissa kolmesti toiseksi ja kerran kolmanneksi.
Toisella kaudellaan 1999 Rossi ajoi 250-kuutioisten maailmanmestariksi ennen Hondalla ajaneita Tohru Ukawaa ja Loris Capirossia. Rossi ajoi kaksitoista kertaa palkintokorokkeelle voittaen yhdeksän osakilpailua. Hän aloitti kauden keskinkertaisesti ajamalla ensin avauskilpailussa Malesiassa viidenneksi ja sen jälkeen Japanissa seitsemänneksi, kunnes voitti kauden kolmannen kilpailun Espanjassa. Rossi ajoi myös neljä paalupaikkaa Malesiassa, Ranskassa, Alankomaissa ja Saksassa.
500cc
Kaudeksi 2000 Rossi siirtyi ratamoottoripyöräilyn pääluokkaan, jossa hän jatkoi Nastro Azzurron sponsoroimana. Rossi sai käyttöönsä Repsol Hondan käyttämän tehdaspyörän Honda NSR500 ja ajoi heti tulokaskaudellaan toiseksi häviten maailmanmestaruuden Suzukilla ajaneelle Kenny Roberts Jr.'lle. Rossi aloitti edellisten kausien tapaan avauskauden heikosti keskeyttäen kaksi ensimmäistä kilpailua ja kolmannessa hän ajoi sijalle 11. Hän ajoi kauden aikana kymmenen kertaa palkintokorokkeelle, joista kaksi päätyi osakilpailu voittoon Iso-Britanniassa ja Brasiliassa.
Rossi jatkoi myös kauden 2001 Nastro Azzurron Hondalla ja onnistui voittamaan toisella kaudellaan 500-kuutioisten maailmanestaruuden ennen Yamahalla ajanutta Max Biaggia. Rossi voitti kuudestatoista kilpailusta yksitoista ja ajoi palkintokorokkeelle kolmetoista kertaa. Hän ajoi myös neljä paalupaikkaa kauden aikana. Rossi ajoi kauden kolmessa ensimmäisessä kilpailussa voittoon ja Ranskassa kolmanneksi, kunnes joutui keskeyttämään Italiassa. Rossi ajoi tämän jälkeen kolmesti palkintokorokkeelle peräkkäin, kunnes jäi seitsemänneksi Saksassa. Hän varmisti mestaruuden voittamalla kauden neljä viimeistä kilpailua, kun Biaggi keskeytti puolet ja ajoi kerran toiseksi ja kolmanneksi.
Repsol Honda (2002–2003)
thumb|250px|Rossi kaudella 2002. Kaudeksi 2002 ratamoottoripyöräilyn pääsarjaa muutettiin 500-kuutioisista kaksitahtipyöristä 990-kuutioisiin nelitahtipyöriin. Rossi siirtyi Repsol Hondan talliin ja sai tallikaverikseen Tohru Ukawan, joka ajoi toista kauttaan Hondan tehdastallissa sijoittuen edelliskaudella kymmenenneksi. Rossi voitti MotoGP historian ensimmäisen maailmanmestaruuden ylivoimaisesti 140 pisteen erolla toiseksi tulleeseen Max Biaggiin, jonka kanssa hän oli taistellut mestaruudesta myös edellisellä kaudella. 16 kilpailusta Rossi ajoi voittoon yksitoista kertaa ja palkintokorokkeelle viisitoista kertaa keskeyttäen vain kerran Tšekissä. Hän voitti kauden aikana seitsemän kilpailua peräkkäin ja yhdeksän kertaa peräkkäin palkintokorokkeelle. Rossi ajoi seitsemän kertaa paalupaikalle, joista hän ajoi kuudesti paalulta voittoon.
2003 Rossi jatkoi Hondalla ja saavutti uransa viidennen maailmanmestaruuden ja samalla toisen MotoGP:ssä. Hän ajoi kaikissa kuudessatoista kilpailussa palkintokorokkeelle ja rikkoi edelliskauden piste-ennätyksensä kahdella pisteellä. Rossi voitti mestaruuden 80 pisteen erolla Sete Gibernauhun, joka ajoi Gresini Racingin Hondalla, kun taas Rossin tallikaverina ollut Nicky Hayden sijoittui tulokaskaudellaan viidenneksi. Rossi voitti kauden aikana yhdeksän kilpailua ja ajoi kauden aikana kahdesti kolme voittoa peräkkäin. Paalupaikkoja Rossi ajoi yhdeksän, joista hän ajoi voittoon seitsemän kertaa.
Yamaha (2004–2010)
thumb|250px|Rossi voitti kaudella 2005 viidennen peräkkäisen mestaruutensa MotoGP:ssä. Rossin sopimuksen päätyttyä kauden 2003 jälkeen Hondalla hän halusi etsiä uutta haastetta saaden osittain kritiikkiä menestyksensä olleen enemmän parhaan pyörän ansiosta kuin ajotaitojen. Rossi allekirjoitti kahden kauden sopimuksen Yamahan tehdastallin kanssa ja aloitti tammikuussa 2004 testit Yamaha YZR-M1 pyörällä. Hän sai tallikaverikseen Carlos Checan, joka oli ajanut tallissa sen perustamisesta lähtien kaudesta 1999. Parhaimmillaan Checa oli sijoittunut viidenneksi kaudella 2003. Rossi ajoi uudessa tallissa heti avauskaudellaan maailmanmestariksi 47 pisteen erolla jälleen toiseksi tulleeseen Sete Gibernauhun, joka jatkoi Hondalla. Rossi ajoi kuudestatoista kilpailusta palkintokorokkeelle yksitoista kertaa, joista yhdeksän hän voitti. Rossi ajoi kahdesti kolme kilpailua peräkkäin voittoon. Hän ajoi myös viidesti paalupaikalle, joista neljästä Rossi ajoi suoraan voittoon. Kauden aikana Rossin heikon sijoitus oli neljäs, jonka hän ajoi kolmesti, Espanjassa, Ranskassa ja Saksassa.
Kaudeksi 2005 Rossi sai uuden tallikaverin Colin Edwardsista, joka siirtyi Gresinin Hondalta Yamahalle. Edwards oli ajanut ennen silloista kautta kaksi kautta MotoGP:ssä ja sijoittui toisella kaudellaan viidenneksi. Rossi sitä vastoin ajoi viidennen perättäisen mestaruutensa MotoGP-luokassa ja toisen Yamahalla. Hän ajoi edelliseen kauteen nähden paremmin kerätessään 367 pistettä ja jättäen mestaruustaistelussa toiseksi Marco Melandrin 47 pisteen erolla. Rossi ajoi voittoon yksitoista kertaa, joista viisi hän ajoi peräkkäin. Hän ajoi myös yksitoista kertaa peräkkäin palkintokorokkeelle, kunnes putki katkesi keskeytykseen Japanissa. Rossi ajoi palkintokorokkeelle kuusitoista kertaa 17 kilpailusta. Paalupaikkoja hän saavutti viisi, joista hän ajoi jokaisesta voittoon.
Kaudella 2007 Yamaha vaihtoi Camel-sponsorinsa Fiatiin, ja Rossi ajoi MM-pisteissä kolmanneksi hävittyään mestaruuden voittaneelle Casey Stonerille 126 pistettä ja vain yhdellä pisteellä toiseksi tulleeseen Daniel Pedrosaan. Kauden merkittävin ero syntyi uuden rengassäännön myötä, joka suosi enemmän Bridgestonea käyttäneitä talleja, kuten Ducatia, kun taas toiset kärkitallit Honda ja Yamaha käyttivät Michelin-renkaita, jotka olivat hyviä vain tietyillä radoilla. Edwards jatkoi Rossin tallikaverina, kuten kahtena edellisenä kautena, mutta ajoi MM-pisteissä yhdeksänneksi ja ajoi kauden aikana vain kahdesti palkintokorokkeelle. Rossi sen sijaan voitti kauden aikana neljä kilpailua ja ajoi kahdeksan kertaa palkintokorokkeelle. Hän ajoi neljä paalupaikkaa, mutta ei ajanut niistä kertaakaan voittoon, vaan ajoi muun muassa kolmesti toiseksi.
Kaudella 2008 Rossi ajoi uransa kuudennen maailmanmestaruuden MotoGP:ssä ja kaiken kaikkiaan kahdeksannen mestaruutensa. Rossi voitti mestaruuden 93 pisteen erolla Casey Stoneriin, joka oli voittanut edellisvuonna mestaruuden. Rossi ajoi kauden 18:sta kilpailusta 16 kertaa palkintokorokkeelle, joista voittoja oli yhdeksän. Hän ajoi parhaimmillaan viisi kilpailua peräkkäin voittoon. Rossi ajoi myös yhdeksän kertaa peräkkäin palkintokorokkeelle kauden kymmenennestä kilpailusta aina kauden päätökseen. Sitä ennen Rossi oli ajanut Assenissa sijalle 11, joka oli hänelle kauden heikoin sijoitus. Rossin tallikaverina oli MotoGP:ssä tulokaskauttaan ajanut Jorge Lorenzo, joka oli sitä ennen voittanut kaksi kertaa peräkkäin 250-kuutioisten maailmanmestaruuden. Lorenzo sijoittui MM-pisteissä neljänneksi.
Rossi jatkoi mestaruusputkeaan voittamalla myös kaudella 2009. Tällä kertaa hänen pahin kilpailijansa oli tallikaveri Lorenzo, joka ajoi MotoGP:ssä ja Yamahalla toista kauttaan ja hävisi mestaruuden 45 pisteen erolla. Rossi ajoi kauden 17:stä kilpailusta kolmetoista kertaa palkintokorokkeelle. Hän voitti vain kuusi kilpailua ja ajoi seitsemän kertaa paalupaikalle. Hän onnistui ajamaan palkintokorokkeelle viidesti peräkkäin ja keskeytti kauden aikana vain kerran, kun tallikaveri Lorenzo keskeytti neljä kertaa.
Kaudella 2010 Rossi aloitti kauden hyvin ajamalla kolmessa ensimmäisessä kilpailussa palkintokorokkeelle. Hän muun muassa voitti kauden avauskilpailun ja oli MM-pisteissä toinen tallikaveri Lorenzon jälkeen. Rossi kuitenkin loukkaantui, kun hän mursi sääriluunsa 5. kesäkuuta Italian Mugellossa lauantai-harjoituksissa. , minkä takia hän joutui luopumaan maailmanmestaruustaistosta oltuaan neljästä kilpailusta sivussa. Rossi palasi radalle Sachsenringillä ollen siellä neljäs. Rossin vauhti alkoi pikkuhiljaa parantua, mistä seurauksena oli Malesiassa kauden toinen voitto. Tšekin GP:n aikoihin Rossi oli ilmoittanut siirtyvänsä Ducatille kaksivuotisella sopimuksella. Hän ajoi lopulta yhteensä kymmenen kertaa palkintokorokkeelle ja kauden loppupisteissä Rossi oli kolmas Jorge Lorenzon ja Dani Pedrosan jälkeen.
Ducati (2011–2012)
Kaudella 2012 Rossi ei edelleenkään saanut pyörästä mieleistään ja sijoittui MM-pisteissä kuudenneksi. Rossi onnistui kuitenkin parantamaan tuloksia ja ajoi kahdesti palkintokorokkeelle ollen toinen Ranskassa ja San Marinossa. Hän ajoi myös yhden nopeimman kierrosajan Ranskassa. Rossi ilmoitti palaavansa kauden päätyttyä takaisin Yamahan tehdastalliin kaudeksi 2013.
Paluu Yamahalle (2013–)
thumb|250px|Rossi kaudella 2013 Le Mansissa. Rossi palasi takaisin Yamahan tehdastalliin kahden vuoden sopimuksella ja jatkoi Lorenzon tallikaverina, joka oli ajanut Yamahalla vuodesta 2008 lähtien. Rossi sijoittui kaudella 2013 MM-pisteissä neljänneksi, kun tallikaveri Lorenzo sijoittui toiseksi. Rossi voitti kauden aikana yhden kilpailun Assenissa, jossa hän ajoi myös kilpailun nopeimman kierrosajan ja ajoi kauden aikana kuudesti palkintokorokkeelle. Rossi ajoi parhaimmillaan kolme kilpailua peräkkäin palkintokorokkeelle Assenin voiton jälkeen hän oli kahdesti kolmas Saksan ja Yhdysvaltain kilpailuissa. Rossi ajoi tämän jälkeen neljä kertaa peräkkäin neljänneksi.
Ensimmäisen paluukauden jälkeen Rossi pääsi takaisin omalle tasolleen ja sijoittui kauden 2014 MM-sarjassa toiseksi häviten maailmanmestaruuden voittaneelle Marc Marquezille 67 pisteen erolla. Rossin tallikaveri Lorenzo sijoittui sitä vastoin kolmanneksi. Rossi voitti kauden aikana vain kaksi kilpailua kauden lopulla San Marinossa ja Australiassa. Hän ajoi kuitenkin kauden 18:sta kilpailusta 13 kertaa palkintokorokkeelle, joista pisin putki oli neljä kilpailua peräkkäin kolmen parhaan joukossa. Sitä vastoin mestaruuden voittanut Marquez onnistui voittamaan kauden kymmenen ensimmäistä kilpailua peräkkäin, mikä antoi tuntuvan etumatkan pisteissä muihin kuljettajiin nähden.
Rossi ajoi kaudella 2016 kolmannen kerran peräkkäin MM-pisteissä toiseksi häviten nyt maailmanmestaruuden Marc Márquezille 49 pisteen erolla. Rossi nousi kauden aikana takaisin kakkospaikalle ohi Lorenzon ja keräsi kauden 18:sta kilpailusta kymmenen palkintokorokesijoistusta, joista kaksi oli voittoja. Hän voitti Espanjan ja Katalonian kilpailut. Rossi joutui keskeyttämään kauden aikana neljästi, joista yksi johtui moottoririkosta ja kolme ulosajosta. Hän ajoi myös parhaimmillaan neljä kertaa peräkkäin palkintokorokkeelle. Paalupaikkoja Rossi keräsi kolme, jotka tulivat Espanjassa, Italiassa ja Japanissa. Ainoastaan Espanjassa hän onnistui ajamaan paalulta voittoon, kun Italiassa ja Japanissa Rossi joutui keskeyttämään.
Rossi aloitti kauden 2017 vahvasti ajettuaan kolmessa ensimmäisessä kilpailussa palkintokorokkeelle ensin Qatarissa kolmanneksi ja sen jälkeen toiseksi Argentiinassa ja Yhdysvalloissa. Hän ajoi uransa 300:nen kilpailun MotoGP-luokassa Britannian kilpailussa elokuussa 2017. Hän johti kilpailua 18 kierroksen verran, kunnes menetti johtonsa kaksi kierrosta ennen maalia ja sijoittui kolmanneksi.
Formula 1
Rossista kaavailtiin Ferrari-tallin Formula 1 -kuljettajaa, ja hän ajoi tallin autolla lupaavia testiaikoja. Rossi jopa neuvotteli sopimuksesta Ferrarin kanssa, mutta päätti kuitenkin jatkaa MotoGP-sarjassa ajamista. Formulan testaamisen lisäksi Rossi on testannut DTM-autoa.
Ralliura
Rossi on ajanut kilpaa rallissa vuodesta 1997 lähtien, jolloin hän ajoi ensimmäisen kerran Monza Rally Show:ssa Renault Mégane Maxilla. Kilpailussa ajetaan yhdeksän erilaista rataa, jotka on rakennettu Monzan F1-radalle.
1998 Rossi oli toista kertaa mukana Monza Rally Show:ssa tällä kertaa Ford Escortilla, mutta joutui keskeyttämään.
1999 Rossi saavutti parhaimman tuloksen ajettuaan Monza Rally Show:ssa kahdeksanneksi hävittyään voittajan kokonaisajalle 1:06 sekuntia. Hän ajoi sarjassa Subaru Impreza S4 WRC 1998 mallilla.
2000 Rossin menestys Monza Rally Show:ssa jäi lyhyeksi hänen keskeytettyään Subaru Imprezalla jo ensimmäisellä erikoiskokeella. Samassa rallissa oli mukana myös Jean Alesi samalla autolla, mutta hänkin joutui keskeyttämään.
Rossi piti välivuoden rallista 2001 ja kilpaili MM-rallissa 2002 ja Monza Rally Show:ssa 2003, jossa hän sijoittui seitsemänneksi Toyota Corollalla.
2004 Rossi saavutti kolmannen sijan Toyota Corollalla Monza Rally Show:ssa hävittyään voittajalle Rinaldi Capellolle 47,2 sekuntia.
2005 Rossi voitti Italiassa ajettavan Monza Masters' Show:n Subaru Imprezalla. Sitä vastoin Monza Rally Show:ssa Rossi sijoittui nyt toiseksi hävittyään voittajalle Rinaldi Capellolle 5,6 sekuntia.
2006 hän voitti Monza Masters' Show:n toista kertaa urallaan ja ensimmäisen kerran Monza Rally Show:n. Kummallakin kerroilla Rossi ajoi Ford Focusilla.
MM-ralli
2008 Rossi ajoi yhden kilpailun Fordilla Walesin rallissa, jossa hän sijoittui 12:nneksi. Rossi oli parhaimmillaan erikoiskokeilla 17 ja 19 sijalla yksitoista, joiden myötä hän nousi kokonaisrallin tuloksissa sijalle 12.
Rallin MM-sarjan tulokset
(Tulosselitteet)
Urheiluautot
Rossi osallistui Gulfin 12 tunnin ajoon vuonna 2019, jossa hän sijoittui kolmanneksi kokonaiskilpailussa ja voitti GT3 Pro-Am -luokassa.
Rossi ajaa kilpaa GT-luokan autoilla GT World Challenge Europe -sarjassa ja vuosi 2022 oli hänen ensimmäinen täysi kautensa GT-autoilla.
National Policy Institute
Rahoitus
Associated Pressin mukaan järjestö keräsi 442 482 dollaria verovähennetyistä lahjoituksista vuosien 2007 ja 2012 välillä. Yhdysvaltain verohallinto Internal Revenue Service poisti NPI:n verovapaan statuksen vuonna 2017, kun järjestö oli laiminlyönyt veroilmoitusten täyttämisen.
Harjulan koulu (Järvenpää)
Harjulan koulu on Järvenpään Loutin kaupunginosassa toimiva noin 230 oppilaan suomenkielinen alakoulu (luokka-asteet 1–6).
Nokia C2-06
Nokia C2-06 Touch and Type on matkapuhelinvalmistaja Nokian kesäkuussa 2011 julkaistu liukunäppäimistöllä ja kahdella SIM-korttipaikalla varustettu kosketusnäytöllinen matkapuhelin.
Hard N’ Horny
Hard N’ Horny on suomalaisen Wigwam-yhtyeen debyyttialbumi vuodelta 1969. Progressiivinen rocklevy sisältää sekä suomen- että englanninkielisiä sanoituksia.
A-puolen aloittava Huldénin nimiin merkitty raita "633 Jesu Fåglar" sisältää n. 5 sekuntia lintujen äänten matkimista, koska varsinainen kappale ei mahtunut levylle, mutta levyn etiketit oli jo ehditty painaa. Kappaleen ruotsinkieliset sanat on painettu levyn ensimmäisen painoksen sekä vuoden 2003 remasteroidun CD-version kansivihkoon. Muut A-puolen kappaleet ovat Jukka Gustavsonin tekemiä. Albumin B-puolella on Jim Pembroken säveltämä Henry-nimisestä miehestä kertovien laulujen sarja, joka muodostaa eräänlaisen pienoisrockoopperan.
Levyn ensimmäisen painoksen kannet ovat yhtyeen jäsenten käsin piirtämiä.
Albumin aikaan julkaistusta singlestä "Luulosairas" tuli suuri hitti ja se on nykyäänkin Wigwamin tunnetuimpia kappaleita.
B-puoli
Henry's...
CD-bonus
"Luulosairas" oli Wigwamin toinen single ja se julkaistiin 1969 B-puolenaan "Henry's Highway Code".
Vjatšeslav von Plehwe
thumb|Vjatšeslav von Plehwe. Vjatšeslav Konstantinovitš von Plehwe (, Pleve; 20. huhtikuuta (J: 8. huhtikuuta) 1846 Meštšovsk, Kalugan kuvernementti – 28. heinäkuuta (J: 15. heinäkuuta) 1904 Pietari) oli venäläinen virkamies ja konservatiivinen poliitikko, joka toimi Suomen ministerivaltiosihteerinä ensimmäisen sortokauden aikana vuosina 1899–1904 ja samalla Venäjän keisarikunnan sisäministerinä vuosina 1902–1904. Von Plehwe pyrki tukahduttamaan Venäjän vallankumoukselliset liikkeet ja liberaalin opposition ankaralla poliisihallinnolla. Hän tuki Suomessa harjoitettua venäläistämispolitiikkaa, mutta pyrki ajoittain myös hillitsemään Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin toimintaa. Lisäksi von Plehwe vainosi muita kansallisia vähemmistöjä kuten juutalaisia ja armenialaisia. Hänet murhattiin kuukausi Bobrikovin jälkeen.
Varhaisempi ura
Von Plehwe syntyi ortodokseiksi kääntyneeseen saksalaisperäiseen aatelissukuun. Hänen isänsä Konstantin von Plehwe oli historian ja maantiedon opettaja meštšovskilaisessa koulussa. Äiti Jelizaveta Šamajeva kuului Kalugan kuvernementin maa-aateliin. Von Plehwen perhe asui vuodesta 1851 Varsovassa. Hän kävi kimnaasin siellä sekä Kalugassa. Suoritettuaan vuonna 1867 oikeustieteellisen tutkinnon Moskovan yliopistossa von Plehwe siirtyi virkauralle oikeusministeriöön. Hän toimi prokuraattorina (syyttäjänä) tuomioistuimissa Vladimirissa, Tulassa, Vologdassa, Varsovassa ja vuodesta 1879 Pietarissa. Pääkaupungin tuomioistuimen syyttäjänä hän sai raportoida vallankumouksellisten toimintaa koskevista tutkimuksista suoraan keisari Aleksanteri II:lle. Von Plehwe osallistui esimerkiksi Stepan Halturinin vuonna 1880 Talvipalatsissa tekemän keisarin murhayrityksen tutkintaan, missä yhteydessä hän tapasi tulevan keisarin Aleksanteri III:n.
Vielä Mihail Loris-Melikovin sisäministerikaudella von Plehwen on sanottu osoittaneen myötätuntoa liberaaleja ja perustuslaillisia oppeja kohtaan, mutta vuonna 1881 tapahtuneen Aleksanteri II:n murhan jälkeen hän alkoi tukea Venäjän hallituksen vastareaktiona omaksumaa hyvin konservatiivista politiikkaa. Von Plehweä syytettiinkin periaatteettomaksi opportunistiksi, joka myötäili kulloisiakin vallanpitäjiä ja näiden aatteita omaa uraansa edistääkseen. Esimerkiksi Konstantin Pobedonostsev ja Sergei Witte halveksivat sitä, että vierasmaalaista sukua ollut von Plehwe esiintyi innokkaana venäläisen nationalismin kannattajana ja Venäjän maanomistaja-aatelin etujen puolustajana. Toisaalta von Plehwe nautti myös maan johdossa laajaa arvostusta ahkeruutensa ja kyvykkyytensä vuoksi.
Maalis–huhtikuussa 1881 von Plehwe toimi Aleksanteri II:n murhatapausta selvittäneenä erikoissyyttäjänä hallitsevan senaatin alaisuudessa. Huhtikuussa 1881 hänet nimitettiin Venäjän sisäministeriön vastaperustetun poliisiosaston päälliköksi. Hän oli yksi elokuussa 1881 säädetyn ”suojeluasetuksen” alullepanijoista, ja toteutti uskollisesti ja tehokkaasti sisäministeri Nikolai Ignatjevin sekä tämän seuraajan Dmitri Tolstoin konservatiivista politiikkaa. Yhdessä eversti Georgi Sudeikinin kanssa von Plehwe alkoi soluttaa poliisin agentteja vallankumouksellisiin järjestöihin. Menetelmä oli menestyksekäs, ja von Plehwe sai murskattua Aleksanteri II:n murhasta vastuussa olleen Narodnaja volja (”Kansan tahto”) -järjestön. Von Plehwe jatkoi vallankumousliikkeiden tukahduttamista toimiessaan Venäjän apulaissisäministerinä vuosina 1885–1894. Hän oli myös senaatin jäsen vuodesta 1884.
Vuosina 1894–1899 von Plehwe oli valtakunnansihteerinä eli Venäjän valtakunnanneuvoston pääsihteerinä. Von Plehwe käytännössä johti valtakunnanneuvoston työtä, sillä virallinen puheenjohtaja, suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš, oli yleisen käsityksen mukaan lahjaton, välinpitämätön ja von Plehwen ohjailtavissa.
Suomen ministerivaltiosihteerinä
Von Plehwe oli vuoden 1899 alussa jäsenenä suuriruhtinas Mihail Nikolajevitšin johtamassa salaisessa neuvottelukunnassa, joka valmisteli Suomea koskeneen helmikuun manifestin. Itse manifesti syntyi sotaministeri Aleksei Kuropatkinin ja Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin aloitteesta, mutta sen valmistelu pienessä neuvottelukunnassa itse valtakunnanneuvoston sijasta oli von Plehwen ehdotus, joka lisäsi hänen vaikutusvaltaansa hankkeessa. Von Plehwen aloitteesta valtakunnanneuvoston alaisuuteen perustettiin keväällä 1899 erityinen Suomen lakien systematisoimiskomitea sekä lisäksi hänen itsensä johtama toinen komitea tarkastamaan ensimmäisen työtä.
Von Plehwe lienee kiinnostunut Suomen ministerivaltiosihteerin virasta pääasiassa siksi, että Suomen asioiden esittelyt mahdollistivat keisarin säännöllisen tapaamisen. Henkilökohtainen yhteys keisariin auttoi häntä pääsemään lähemmäs varsinaista päämääräänsä, sisäministerin virkaa. Päätös von Plehwen nimittämisestä ministerivaltiosihteeriksi tehtiin keväällä 1899 ja hän aloitti tehtävän hoidon saman vuoden elokuussa, mutta sai virallisen nimityksen vasta 27. tammikuuta 1900. Bobrikov ja Kuropatkin tukivat von Plehwen nimitystä. Syventääkseen tietojaan Suomesta von Plehwe yritti opetella ruotsia ja määräsi kääntämään venäjäksi Thiodolf Reinin kirjoittaman J. V. Snellmanin elämäkerran. Avustajakseen Suomea koskevissa asioissa von Plehwe löysi venäläisen juristin Eduard Berendtsin, joka palkattiin vuonna 1900 valtakunnankansliaan ja seuraavana vuonna valtiosihteerinvirastoon. Ministerivaltiosihteerin apulaisen virkaa hoiti vuoteen 1901 Carl Alexander Armfelt ja sen jälkeen venäläinen Edvard Oerstroem.
Ministerivaltiosihteerit olivat perinteisesti olleet suomalaisia, ja von Plehwe oli virassa ensimmäinen venäläinen sitten Mihail Speranskin. Suomalaisten silmissä von Plehwen nimitys olikin isku maan itsehallintoa vastaan. Virkakautensa aikana von Plehwe myös korvasi valtiosihteerinviraston suomalaisen henkilökunnan pääosin venäläisillä. Toisaalta vaihtoehtona venäläisen ministerivaltiosihteerin nimitykselle oli pohdittu koko viran lakkauttamista. Vaikutusvaltaisella von Plehwellä oli myös paremmat edellytykset vastustaa kenraalikuvernööri Bobrikovin pyrkimyksiä kuin suomalaisilla edeltäjillään Victor Napoleon Procopélla ja C. A. Armfeltilla, joita ei kunnioitettu Venäjän hovissa. Von Plehwe ja Bobrikov olivat periaatteessa samaa mieltä Suomen venäläistämisen päälinjoista, mutta joustavampi ja käytännöllisempi von Plehwe jarrutti monia jyrkemmän Bobrikovin suunnitelmia. Historiantutkija Tuomo Polvisen sanoin von Plehwe oli ”suodattava eristin” Bobrikovin ja keisari Nikolai II:n välissä. Osmo Jussilan mukaan von Plehwe itse asiassa määritteli Venäjän Suomen-politiikan yleislinjan, joka jatkui pienin katkoksin vuoteen 1917 asti. Jussilan mukaan von Plehwe halusi kaventaa Suomen autonomiaa niiltä osin kuin se oli ristiriidassa Venäjän yhtenäisyyden ja itsevaltiuden kanssa, mutta ei pitänyt Suomen hallinnon ”perusteiden mullistusta” tarpeellisena.
Von Plehwe tuki Bobrikovia ja Kuropatkinia vuonna 1901 toimeenpannussa Suomen erillisen sotaväen lakkauttamisessa. Hän edisti myös vuoden 1900 kielimanifestia, joka lisäsi venäjän kielen käyttöä virkakielenä Suomen hallinnossa, ja kannatti vuoden 1900 määräystä, joka lakkautti Suomen omat postimerkit. Kun Bobrikov näytti yhä enemmän takertuvan vähäpätöisiin yksityiskohtiin ja samalla tarpeettomasti ärsyttävän suomalaisia, von Plehwe alkoi ottaa etäisyyttä tämän linjaan. Hän tapasi vuoden 1901 lopusta alkaen useassa yhteydessä myöntyväisyyssuuntausta kannattaneita vanhasuomalaisia poliitikkoja ja tunnusteli mahdollisuutta yhteisymmärrykseen, jolla tilanne Suomessa rauhoittuisi. Von Plehwe kannatti vuoden 1902 kieliasetusta, joka määräsi suomen ja ruotsin kielen keskenään tasa-arvoiseen asemaan Suomen hallinnossa, sekä Suomen senaatin keväällä 1902 tekemää ehdotusta uudesta lakiesityksestä, joka täsmentäisi helmikuun manifestia määrittelemällä yleisvaltakunnallisen lainsäädännön ja Suomen sisäisen lainsäädännön välisen rajan. Bobrikov vastusti jälkimmäistä hanketta, eikä se ehtinyt edetä kummankaan miehen eläessä. Samoin raukesi von Plehwen ajama mutta Bobrikovin vastustama ajatus Suomen asiain komitean uudelleenperustamisesta.
thumb|upright=1.1|Von Plehwe, [[Ilja Repinin maalaama muotokuva vuodelta 1902.]] Ministerivaltiosihteerin tehtävään liittyi myös Helsingin Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston vt. kanslerin tehtävä. Tässä ominaisuudessa von Plehwe suojeli yliopistoa Bobrikovin pyrkimyksiltä ja muilta ankarilta rajoitustoimilta, jotka kohdistuivat 1900-luvun alussa moniin Venäjän yliopistoihin. Von Plehwen mielestä Helsingin yliopiston akateemiseen vapauteen ei ollut tarvetta puuttua, koska siellä ei esiintynyt vallankumouksellista toimintaa. Kun perustuslaillisia tukenut Thiodolf Rein joutui vuonna 1903 eroamaan yliopiston sijaiskanslerin virasta, von Plehwe järjesti hänen seuraajakseen vanhasuomalaisen professori J. R. Danielsonin Bobrikovin kannattaman venäläisen Viktor Semjonovin sijaan. Vasta Bobrikovin murhan jälkeen kesällä 1904 von Plehwe päätti rangaista yliopistoa määräämällä muutamia perustuslaillisina tunnettuja professoreita ja opettajia karkotettaviksi Suomesta.
Venäjän sisäministerinä
Kun Venäjän sisäministeri Dmitri Sipjagin murhattiin huhtikuussa 1902, sekä von Plehwe että Bobrikov olivat ehdolla hänen seuraajakseen. Von Plehwe veti pitemmän korren, sillä häntä suositteli Nikolai II:n silloinen suosikki, ruhtinas Vladimir Meštšerski. Von Plehwe nimitettiin sisäministeriksi kaksi päivää Sipjaginin murhan jälkeen, 17. huhtikuuta 1902. Hän säilytti samalla myös Suomen ministerivaltiosihteerin viran, mutta suuntasi päähuomionsa tärkeämpään sisäministerin toimeen. Tämä merkitsi Bobrikovin otteen vahvistumista Suomea koskevissa asioissa, koska von Plehweltä ei enää riittänyt aikaa niille.
Von Plehwen tullessa sisäministeriksi talonpoikien levottomuudet ja vallankumouksellisten väkivaltaiset iskut olivat jälleen lisääntymässä. Von Plehwe pyrki aiempaan tapaansa tukahduttamaan vallankumousliikkeet poliisihallinnon keinoin. Aluksi hän teki yhteistyötä entisen Moskovan poliisijohtajan Sergei Zubatovin kanssa, jonka johdolla luotiin poliisin ohjailemia ja soluttamia työväenjärjestöjä kilpailemaan vallankumousliikkeiden kanssa. Vuonna 1903 puhjenneiden laajojen lakkojen jälkeen von Plehwe erotti Zubatovin. Von Plehwe pyrki tukahduttamaan liberaalin lehdistön ja zemstvojärjestelmän suojissa tapahtuneen oppositiotoiminnan, mikä ajoi hänet vastakkain monien tunnettujen henkilöiden kanssa ja käänsi yleisen mielipiteen häntä vastaan. Hänestä tuli yksi keisarinhallinnon vihatuimmista edustajista. Myös valtiovarainministeri Sergei Witte vastusti von Plehweä, mutta Nikolai II asettui von Plehwen puolelle ja erotti Witten hallituksesta elokuussa 1903. Von Plehwe oli nyt yksi Venäjän vaikutusvaltaisimmista miehistä.
Von Plehwe tunnetaan myös juutalaisvastaisuuden ja -vainojen rohkaisemisesta, mikä osaltaan johti huhtikuun 1903 Chișinăun pogromiin. Englantilainen Times-lehti julkaisi von Plehwen väitetysti Bessarabian kuvernöörille lähettämän määräyksen kieltää sotilaita käyttämästä voimakeinoja juutalaisten kimppuun hyökänneitä mellakoitsijoita vastaan, mutta määräyksen aitoutta ei ole voitu osoittaa. Von Plehwe myös tulkitsi lakeja juutalaisille epäedullisilla tavoilla ja määräsi viranomaistoimia vaarallisena pitämäänsä sionistista liikettä vastaan. Tavattuaan elokuussa 1903 liikkeen johtajan Theodor Herzlin hän lupasi, että liike saisi toimia, jos se keskittyisi järjestämään juutalaisten joukkomuuttoja pois Venäjältä.
thumb|upright=1.15|Brasilialaisessa O Malho -lehdessä julkaistu [[Angelo Agostinin piirros von Plehwen surmanneesta pommi-iskusta.]] Von Plehwe ajoi venäläistämispolitiikkaa myös Armeniassa. Hän tuki Venäjän–Japanin sodan puhkeamiseen vuonna 1904 johtaneita toimia Kaukoidässä. Hänen väitetään sanoneen, että Venäjän yhtenäisyyden säilyttämiseksi tarvittaisiin ”lyhyt, voittoisa sota”. Kuuluisa lausahdus saattaa kuitenkin olla hänen poliittisten vastustajiensa keksimä.
Von Plehwe selvisi vuonna 1903 yhdestä attentaatista ja vuonna 1904 kahdesta. Hän sai lopulta surmansa 28. heinäkuuta 1904, kun sosialistivallankumouksellinen Jegor Sozonov heitti Pietarissa pommin hänen vaunuihinsa. Von Plehwe kuoli välittömästi räjähdyksessä. Isku tapahtui Obvodnyi-kanavan rantakadulla talon nro 163 kohdalla. Salaisen poliisin kaksoisagentti Jevno Azef auttoi von Plehwen murhan järjestämisessä, koska tämä oli tukenut juutalaisvainoja. Uudeksi sisäministeriksi tuli Pjotr Svjatopolk-Mirski, joka omaksui liberaalimman politiikan. Suomen ministerivaltiosihteerin tehtävä siirtyi von Plehwen apulaiselle Edvard Oerstroemille.
Perhe
Von Plehwe oli vuodesta 1869 naimisissa Zinaida Nikolajevna Užumetskoi-Griševitšin kanssa. Heillä oli yksi tytär ja yksi poika.
Pedro Castillo
José Pedro Castillo Terrones (s. 19. lokakuuta 1969) on perulainen opettaja ja Perun entinen presidentti. Hän tuli kuuluisaksi vuoden 2017 opettajien lakon johtohahmona Perussa. Castillo oli ehdolla vasemmistolaisen Vapaa Peru -puolueen ehdokas presidentiksi vuoden 2021 vaaleissa. Hän sijoittui ensimmäisellä kierroksella pienellä ääniosuudella ensimmäiseksi ja eteni toiselle kierrokselle oikeistolaista Keiko Fujimoria vastaan.
Castillo ja Fujimori saivat yhteensäkin alle kolmanneksen äänistä vuoden 2021 vaalien 1. kierroksella, mutta kansa piti muitakin ehdokkaita huonoina. Castillo lupasi kansallistaa luonnonvarat ja lakkauttaa perustuslakituomioistuimen.
Kesäkuun 6. päivä järjestetyn toisen kierroksen tulokset vahvistettiin vasta 20. päivä. Castillo voitti Fujimorin vain 44 000 äänen erolla. Castillon varapresidenttinä oli Dina Boluarte.