cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carl Anton Björnberg
Björnberg perusti yhdessä K. J. Lönegrenin ja Isaac Carström & Co:n kanssa Poriin Baijerilaisen olutpanimon sekä Porin konepajan. Hän osallistui Pohjanmaan Höyrylaivaosakeyhtiön siirtoon Turusta Poriin ja oli yhtiön johtokunnan jäsenenä. Björnberg oli 1850-luvulla jäsenenä komiteassa, jonka tehtävänä oli edistää Suomen kauppaa ja merenkulkua.
Björnbergin veli oli porilainen kauppias, pankinjohtaja ja Espanjan varakonsuli Claes Fredrik Björnberg (1830–1888).
Erebos
Erebos oli kreikkalaisessa mytologiassa pimeys ja manalan pimein osa. Hän oli Khaoksen poika ja sisarensa Nyksin puoliso. Erebosta hallitsee manalan jumala Haades.
Dizzy Gillespie
John Birks ”Dizzy” Gillespie (21. lokakuuta 1917 Cheraw, Etelä-Carolina, Yhdysvallat – 6. tammikuuta 1993 Englewood, New Jersey, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko ja trumpetisti. 1940-luvulla Gillespie oli aikakautensa vaikutusvaltaisimpia oman instrumenttinsa soittajia ja hänessä henkilöityi 1940-luvun bebop-vallankumous. Hän opetti auliisti nuorempia muusikoita, mikä osaltaan vaikutti bebopin vakiintumiseen jazzin päälinjaksi.
Gillespie oli virtuoosinen soittaja, joka toisaalta teki esiintymisistä yleisölle myös viihdyttäviä ja ymmärrettäviä.
Gillespie oli ensimmäisiä latinorytmejä jazziin tuoneista muusikoista. Hän teki yhteistyötä kuubalaisen lyömäsoittaja Chano Pozon kanssa. Hän toimi uransa aikana monien big bandien johtajana. Yksi näistä yhtyeistä kiersi Yhdysvaltain kulttuurilähettiläänä vuosina 1956–1957. Gillespie esiintyi Suomessa Pori Jazz -festivaaleilla vuosina 1979 ja 1990, Helsingissä UMO-yhtyeen vierailevana solistina sekä Kajaanissa Kainuun Jazzkevät -tapahtumassa vuonna 1989.
Lapsuus ja nuoruus
Gillespie syntyi köyhän yhdeksänlapsisen perheen kuopukseksi 21. lokakuuta 1917 Cheraw’n kaupungissa Etelä-Carolinassa Yhdysvalloissa. Kodissa oli piano, kitara, rumpusetti ja ”iso punainen yksikielinen bassoviulu”. Gillespie oli soittimista kiinnostunut, muttei varsinaisesti harjoitellut soittamista. Nelivuotiaana Gillespie osasi pianolla yhden sävelmän, mutta hänen henkinen kypsyytensä näkyi siinä, että opettajanaapuriltaan saamansa opin vuoksi hän osasi jo viisivuotiaana, Robert Smallsin kansakouluun astuessaan aakkoset, laskea yli sataan ja lukeakin hieman. Koulussa hän sai useasti ruumiillista kuritusta ja tappeli toisten lasten kanssa.
Gillespien kiinnostus musiikkiin heräsi kolmannella luokalla, ja hän alkoi osallistua koulun minstrel show’hun noin 13-vuotiaana. Koulun orkesterissa hän soitti aluksi vetopasuunaa, mutta ihastui eniten naapurissa asuvan opiskelutoverinsa trumpettiin. Ennen nousemistaan maineeseen ”kaupungin parhaana trumpetistina” hän oli valkoisten keskuudessa ”melkoisen tanssijan maineessa” ja ansaitsi sillä lama-aikaan nähden melko hyvin. Trumpetistina hän ei maineestaan huolimatta aluksi kuitenkaan osannut soittaa kuin yhdessä sävellajissa, Bb:ssä.
Gillespie muutti kotoaan loppukesällä 1933 opiskellakseen Laurinburg Institutessa Pohjois-Carolinassa. Gillespien pääasiallinen tehtävä oli täyttää koulun parhaan trumpetistin paikka, mutta hän sanoi myös oppineensa paljon maataloudesta, oppilaitoksen varsinaisesta oppiaineesta. Bändin lisäksi Gillespie myös pelasi ahkerasti koulun amerikkalaisen jalkapallon joukkueessa, mutta lopetti, kun oivalsi hampaittensa saattavan vahingoittua.
Ammattilaisura alkaa
Loppuvuodesta 1935 Gillespie muutti Philadelphiaan, sai ensimmäisen oman trumpettinsa ja pääsi eri orkestereihin soittamaan. Tuolloin hän ei kuitenkaan aluksi improvisoinut soolojaan, vaan otti ne valmiina suurimmalta idoliltaan, Roy Eldridgeltä. Kutsumanimen ”Dizzy” hän sai myös näihin aikoihin.
Philadelphiassa Gillespie pääsi ”ensi kertaa sisälle latinalaisiin rytmeihin” jammailtuaan Chick Webbin orkesterin kanssa ja tutustuttuaan sen ykköstrumpetistiin, kuubalaiseen Mario Bauzáan, jonka kanssa hän myöhemmin soitti myös Cab Callowayn yhtyeessä. Vähän tämän jälkeen, hieman alle kaksikymmenvuotiaana, Gillespie pääsi Teddy Hillin orkesterin mukana ensimmäiselle Euroopan-kiertueelleen.
Bebopin synty
Gillespien soiton edistyneisyyteen vaikutti hänen mukaansa erityisen paljon se, että hän oli jo varhaisessa vaiheessa niin hyvin perehtynyt pianoon ja sitä kautta jazzin harmoniaan. Bebopissa erittäin tärkeä alennettu kvintti oli ensimmäisiä harmonisia oivalluksia, joka vaikutti syvästi Gillespien musiikkiin. Tähän hän törmäsi vuonna 1938 Edgar Hayesin yhtyeessä.
Henkilötasolla ensi askeleet bebopin historiassa otettiin, kun Gillespie ja Charlie Parker tapasivat Kansas Cityssä vuonna 1940. Gillespie sanoi kohtaamisesta ”siinä samassa kun kuulin [Parkerin] soittavan, minä tuumin että tässä minulla on hengenheimolainen. ... [Parker] ja minä olimme menossa samaan suuntaan, mutta kumpikaan meistä ei tiennyt sitä.” Gillespie oli tosin soittanut jo Thelonious Monkin kanssa vuosien 1937 ja 1938 paikkeilla.
Ensimmäinen soittopaikka, jossa bebop alkoi toden teolla kehittyä, oli Minton’s Playhouse New Yorkissa. Gillespien mukaan hän ja Monk tekivät monia uraauurtavia keksintöjä Minton’silla vuonna 1942, mutta tuolloin voimassa olleen muusikoiden liiton määräämän levytyskiellon vuoksi niitä ei ole taltioituna. Vuonna 1944 tapahtui jotain, josta Gillespie sanoi muistelmissaan: ”Ensi-iltamme [52. kadun] Onyx-klubilla merkitsi bebop-kauden syntyä.” Parker ei vielä tuolloin ollut ehtinyt mukaan, mutta myöhemmin Three Deucesissa, jossa Gillespien mukaan bebop koki ”huippuhetkensä”, soitti muun muassa kvintetti, jossa olivat Gillespien lisäksi Parker, rumpali Max Roach, pianisti Bud Powell ja basisti Curley Russell.
Huomattavimpina bebopin alkuvaiheen muusikoina Gillespie piti Monkin ja Parkerin ohella rumpali Kenny Clarkea ja basisti Oscar Pettifordia, joista jälkimmäisen soitto pohjautui Gillespien mukaan kitaristi Charlie Christianin tyylille. Kitaristeista Gillespie arvosti John Collinsia C. Christiania korkeammalle.
Oman panoksensa bebopin kehitykseen Gillespie koki antaneensa erityisesti afroamerikkalaisen ja latinalaisamerikkalaisen rytmin sekä uudenlaisen harmonian alalla.
Latinalaisvaikutteet
1940-luvun vaihteessa ensi kertaa tapaamansa trumpetisti Mario Bauzán ansiosta Gillespie ryhtyi ”toden teolla ymppäämään [latinalaisamerikkalaisia] ja erityisesti afrokuubalaisia vaikutteita” musiikkiinsa. Hän ei kuitenkaan ennen vuotta 1947 ollut valmis toden teolla siihen. Tällöin hän juuri Bauzán suosituksesta sai yhtyeeseensä kuubalaisen congarumpalin. Chano Pozo oli Gillespien mukaan ”ensimmäinen jazzbändissä soittanut congarumpali”.
Gillespien mielestä ”bossa nova on samban vesitetty muoto. Samba on aito asia.”
Euroopassa 1948
Gillespien oman orkesterin ensimmäinen Euroopan-kiertue kesti tammikuusta maaliskuuhun 1948. Ensin orkesteri soitti kiertueen Ruotsissa – ”[yleisön] ikä vaihteli kuudesta kuuteenkymmeneen! Me näimme jopa kainalosauvojen varassa hoippuvien ukkojen taputtavan ja hihkuvan”. Seuraavaksi orkesteri soitti Ranskassa, jossa juuri Gillespien Parkerin kanssa levyttämät levyt olivat ensimmäisiä, jota ranskalaiset saivat vapautuksen jälkeen kuunneltavakseen. Molemmissa maissa valkoinen yleisö suhtautui mustiin muusikoihin nimenomaan autenttisina ”modernin jazzin” esittäjinä, minkä reaktion vastakohta, valkoisten jäljittelijöiden tuomitseminen, nimettiin lehdistössä ”crow-jimiksi” (vastakohtana rotuerottelulle, ”Jim Crow’lle”).
”Diplomaattina”
Vuonna 1956 Gillespie oli Yhdysvaltain ulkoministeriön rahoittamalla kiertueella Afrikassa, Lähi-idässä ja Aasiassa. Gillespien omien sanojen mukaan tavallinen kansa piti hänestä, mitä ilmeisimmin siksi, että hän jakoi ilmaisia lippuja ja käski päästää köyhemmänkin väestönosan kuulemaan musiikkiaan.
Rodullinen identiteetti
Jo lapsuudestaan lähtien Gillespie tunsi itsensä samanarvoiseksi valkoisten kanssa. Sen lisäksi hänellä oli mielestään monia muita mustia selvempi käsitys ”mustasta tietoisuudestaan”. Gillespie sai apua taistelussaan rotuerottelua vastaan promoottori Norman Grantzilta, jonka Jazz at the Philharmonic -kiertuesarja perustettiin syrjinnän nujertamiseksi. Gillespie esiintyi kiertueella vuodesta 1946 lähtien.
Suhde päihteisiin
Nuorena Gillespie ei juonut eikä käyttänyt muitakaan päihteitä. Kannabiksen polton hän aloitti vanhemman muusikon kehotuksesta 1937, mutta niin sanottuihin koviin huumeisiin Gillespie ei kokaiinia lukuun ottamatta lainkaan koskenut. Heroinistina tunnettu Parker ei tohtinut koskaan tunnustaa ankaralle Gillespielle käyttöään, vaikka jäikin kerran ystävänsä edessä siitä kiinni.
Rakkauselämä
Vuonna 1937 Gillespie tapasi vaimonsa Lorrainen. He menivät virallisesti naimisiin 9. toukokuuta 1940.
Uskonto
Gillespie anoi Vapaamuurareiden jäsenyyttä, mutta vihkitodistuksessaan olleen silloisen epäselvyyden vuoksi ei tullut hyväksytyksi.
Gillespie liittyi Bahá´í-uskoon noin vuonna 1968. Hän ei koskaan ollut muslimi, vaikka kerran hänet yllytettiinkin Life-lehden kuvaussessioissa esittämään Mekkaan päin kumartavaa rukoilevaa muslimia, mitä hän sanoi myöhemmin hävenneensä. Se, että niin monet yhdysvaltalaiset muusikot kääntyivät rotuerottelun voimassaoloaikana muslimeiksi, tapahtui Gillespien mukaan ”enemmän yhteiskunnallisista kuin uskonnollisista syistä”.
Vaikutteet
Gillespie sanoi saaneensa ”useimpien mustien muusikkojen tapaan” suuren osan varhaisista vaikutteistaan kirkosta. Trumpetissa Gillespien suurin esikuva oli Roy Eldridge. Gillespien mukaan vaikutteitten ottaminen oli esimerkiksi 1930-luvun lopulla hyvin helppoa, sillä muusikot ”jakelivat tuolloin ideoitaan auliisti muiden tietoon”. Gillespie sanoi oppineensa paljon muun muassa Thelonious Monkilta, ja Parkerista hän sanoo, että ”rytmisesti [Parker] oli tosi pitkällä, siinä miten hän jakoi fraasit ja siirtyi sävelestä toiseen. ... minä aloin soittaa rytmisesti enemmän hänen tavallaan.”
Gillespien mukaan ”ehkä ainoa todellinen ero meidän musiikissamme [bebopissa] oli, että me fraseerasimme eri tavalla.” Myöhemmistä (= 1980-luvun vaihteeseen saakka) muusikoista Gillespie sanoo muistelmissaan, että ”esitystavassa, sävelten esitystavassa ja fraseerauksessa ei ole tapahtunut paljoakaan muutoksia ... eli se kuulostaa samalta kuin se mitä me soitimme.” ”Vaikutteistaan ei koskaan pääse irti, ei koskaan. ... Juuristaan ei koskaan pääse irti.”
Näkyvät erityispiirteet
pienoiskuva|Gillespien posket pullistumassa (1979) Gillespien yksi tunnettu tavaramerkki olivat soittaessa pullistuvat posket – ”yhtäkkiä minä näytin soittaessani sammakolta”. Gillespie sanoo muistelmissaan, ettei hän suosittele posket pullollaan soittamista yhdellekään trumpetistille, mutta mainitsee myös, että ilmiössä oli etujakin. Lisäksi Gillespie väittää musiikkitieteilijöiden havainneen, että Pohjois-Nigeriassa ja Tšadissa trumpetistit soittaisivat samalla tavalla.
Toinen Gillespien ulkoinen tunnusmerkki, ylöspäin taipuva trumpetin torviosa, syntyi vahingossa vääntyneen torven ideasta. Juhliessaan vaimonsa syntymäpäiviä 6. tammikuuta 1953 New Yorkissa eräällä klubilla, oli eräs vieraista vahingossa kaatanut trumpettitelineen ja kaatunut torven päälle, vääntäen sen. Tämän seurauksena trumpetin ääni muuttui ja Gillespie tykkäsi efektistä, vaikka väänsikin trumpetin takaisin suoraksi. Gillespie ei voinut kuitenkaan unohtaa väännetyn trumpetin ääntä ja päätti teettää Martin Companylla vastaavanlaisen torven. Hieman samankaltaisen Ranskassa 1860-luvulla tehdyn keksinnön vuoksi Gillespie ei kuitenkaan saanut torvelleen patenttia.
Vuonna 1957 Gillespie tuki New Yorkin kaupunginvaltuuston huumeongelmaa tutkivaa toimikuntaa merkittävällä rahasummalla, tarkoituksenaan muistaa Charlie Parkeria ja Billie Holidayta.
CONELRAD
CONELRAD (CONtrol of ELectromagnetic RADiation) oli Yhdysvaltojen ensimmäinen yleisradion kautta toiminut hätätiedotusjärjestelmä. Järjestelmällä oli kaksi tehtävää: ensinnäkin sen avulla varoitettiin väestöä uhkaavasta vihollisen ilmahyökkäyksestä ja annettiin yleistä väestönsuojelutietoa. Toiseksi, järjestelmän avulla pystyttiin sulkemaan koko maan suuritehoiset yleisradio- ja TV-asemat, minkä tarkoituksena oli estää vihollisen pommikoneita käyttämästä näitä asemia radionavigointiapuna. Järjestelmä perustettiin vuonna 1951 presidentti Harry S. Trumanin määräyksellä, ja sitä hallinnoi Yhdysvaltain telehallintoviranomainen FCC. Järjestelmä otettiin käyttöön 10. joulukuuta 1951.
Järjestelmän toiminta
Kun vihollisen hyökkäys uhkasi, viranomaiset ilmoittivat asiasta suurimmille yleisradioasemille. Sen jälkeen nämä asemat ensin katkaisivat lähetyksensä viideksi sekunniksi, jatkoivat sitten lähetystä viisi sekuntia ja jälleen vaikenivat viideksi sekunniksi. Sen jälkeen lähetettiin 15 sekunnin mittainen äänimerkki. Tarkoituksena oli hälyttää koko maan muut radioasemat. Hälytyksen saatuaan kaikki FM-radioasemat ja TV-asemat lopettivat lähetyksensä.
Ainoastaan osa keskipitkillä aalloilla lähettäneistä AM-asemista jäi ääneen, ja ne alkoivat lähettää hätätiedotetta sekä muuta väestönsuojelutietoa. Asemat lähettivät kukin alueellaan yksi kerrallaan joko taajuudella 640 kHz tai 1240 kHz, riippuen alueesta. Asemat lähettivät aina muutaman minuutin kerrallaan pienellä teholla, jonka jälkeen lähetin suljettiin ja toinen asema aloitti lähetyksen, ennalta määrätyssä järjestyksessä. Asemat eivät lähetyksen yhteydessä ilmoittaneet enää lainkaan nimeään tai paikkakuntaansa. Järjestelyn tarkoituksena oli entisestään vaikeuttaa vihollislentäjien radionavigointia. Järjestelmään kuului kolme vaaratasoa, valkoinen (vaara ohi/ei välitöntä vaaraa), keltainen (todennäköinen ilmahyökkäys) ja punainen (todennettu ilmahyökkäys), johon kuhunkin liittyi erityismenetelmiä mm. siviili-ilmaliikenteen noudatettavaksi.
Vuosina 1957–1963 oli myös voimassa määräys, jonka mukaan yhdysvaltalaisten radioamatöörien oli työskennelleessään varmistettava vähintään 10 minuutin välein, että paikallinen yleisradioasema lähetti ohjelmaa. Jos asemalta ei tullut lähetystä, myös radioamatöörien oli lopetettava lähettäminen välittömästi.
Vuosina 1953–1963 kaikissa Yhdysvalloissa myydyissä uusissa yleisradiovastaanottimissa tuli olla taajuusvalitsimeen merkittynä Conelrad-taajuudet 640 kHz ja 1240 kHz sekä väestönsuojelun tunnus tai vähintään kirjaimet CD (Civil Defence, suom. 'väestönsuojelu').
Philippus II
thumb|200px|Rintakuva, joka esittää Philippus nuorempaa. Marcus Julius Severus Philippus, usein Philippus II tai Philippus nuorempi (238 – 249) oli Rooman keisari Philippus Arabsin poika. Hänen äitinsä oli Philippuksen vaimo Marcia Otacilia Severa. Philippus Arabs nousi valtaan vuoden 244 alussa ja saman vuoden heinä- tai elokuussa Philippus nuorempi nimitettiin isänsä perijäksi (Marcus Julius Severus Philippus nobilissimus Caesar). Jossain vaiheessa heinäkuun 11. päivän ja elokuun 30. päivän välillä vuonna 247 hänet korotettiin kanssahallitsijaksi (Imperator Caesar Marcus Julius Severus Philippus pius felix invictus Augustus), vaikka olikin tuskin edes 10-vuotias. Vuosina 247 ja 248 nuori Philippus toimi konsulina yhdessä isänsä kanssa. Syys- tai lokakuussa 249 vallankaappaaja Decius kuitenkin voitti Philippus Arabsin armeijan Veronan lähellä käydyssä taistelussa, jossa Philippus sai surmansa. Pian tämän jälkeen pretoriaanikaarti murhasi Philippus nuoremman Roomassa.
Acrotholus
Acrotholus oli paksupäädinosauruksiin kuulunut dinosaurussuku. Acrotholukset olivat kasvinsyöjiä, ja niiden fossiileita on löydetty Albertasta, Kanadasta.
Acrotholus eli noin 85 miljoonaa vuotta sitten liitukaudella. Acrotholus oli noin 1,8 metriä pitkä ja 40 kilogrammaa painava.
Acrotholus on Pohjois-Amerikan vanhin ja mahdollisesti tähän mennessä maailman vanhin tunnettu paksupäädinosaurus. Se käveli kahdella jalalla ja sillä oli paksupääliskoille tyypillinen luukupoli päässä. Acrotholuksella luukupolin paksuus oli noin 10 senttimetriä. Acrotholuksesta on löydetty kallon palasia ja kaksi luukupolia.
Munanjohdin
Anatomia
Munanjohtimen seinämän limakalvo muodostuu yksinkertaisesta lieriöepiteelistä, jonka solut voivat olla joko värekarvallisia tai värekarvattomia. Limakalvon alla on lihaskerros, jossa sisimpänä on rengasmainen sileälihaskerros ja ulompana pitkittäinen sileälihaskerros. Lihaskerrokset kuljettavat munasolua yhdessä värekarvojen liikkeiden kanssa munasarjoista kohti kohtua. Uloimpana munanjohtimen seinämässä on ulkokalvo, joka muodostuu löyhästä sidekudoksesta ja mesoteelistä. Munanjohdinta kannattelee kohdun kannattimen osa, jota kutsutaan munanjohtimen alueella munanjohtimen liepeeksi.
Vic
Vic (espanjaksi Vich) on Osonan piirikunnan pääkaupunki Barcelonan maakunnassa Kataloniassa. Kaupunki sijaitsee puolivälissä matkaa Barcelonasta Ranskan rajalle, ja sen asukasluku on n. 42 000 (2015).
Annika Eklund
Uran alku
Eklund aloitti pianonsoiton ollessaan viisivuotias ja julkiset esiintymiset ollessaan 13-vuotias. Hän oli voittanut Vaasan Gerbyssä järjestetyn laulukilpailun. Tämän jälkeen Eklund pääsi laulukilpailun kautta Maaherra-nimiseen yhtyeeseen. Sen jäsenten keski-ikä oli noin 15 vuotta, ja he esittivät lähinnä perinteistä iskelmää. Yhtye hajosi vuonna 1996, neljän vuoden keikkailun jälkeen. Eklund oli tuolloin voittanut Lavatähti-laulukilpailun. Tuolloin hänen keikkayhtyeekseen vaihtui Amor ja hän sai Lavatähti-tittelin ansiosta levytyssopimuksen Warner Musicin kanssa. Ensimmäinen single Auta mua / Tyttö sopassa julkaistiin 1997. Vuotta myöhemmin julkaistiin ensimmäinen levy, Kaunis uni, joka sisälsi perinteistä iskelmää. Keikkailun ohessa Eklund suoritti musiikkipedagogin opinnot Jyväskylän ammattikorkeakoulun kulttuurilinjalla.
Tangoprinsessaksi ja toinen albumi
Vuonna 2001 Eklund osallistui Seinäjoen Tangomarkkinoille ja sijoittui kolmen parhaan joukkoon saaden siten tangoprinsessan kruunun. Kesällä 2003 hän julkaisi toisen albuminsa, Valoja ja varjoja, jonka tuotti euroviisusäveltäjänä tunnettu Mika Toivanen. Uuden albumin myötä Eklund siirtyi nuorekkaamman pop-iskelmän pariin ja levyn nimikkokappaleesta muodostui radiohitti. Levy koostui lähes täysin Toivasen sävellyksistä, mutta mukana oli myös cover Yön kappaleesta ”Särkyvää”.
Vic
Nykyisin Vic on yliopistokaupunki, joka on kuuluisa mm. keskiaikaisista rakennuksistaan sekä gastronomian puolella makkaroistaan, erityisesti perinteisestä fuet-makkarastaan. Vicin pääelinkeinoja ovat eri teollisuudenalat ja lisäksi se on tärkeä kaupan keskus.
Annika Eklund
Suomen Euroviisukarsinta 2006
Eklund osallistui vuoden 2006 Eurovision laulukilpailun Suomen esikarsintaan kahdella kappaleella, ”Sinussa on jotain” ja ”Shanghain valot”. Alkukarsinnasta kansa äänesti jatkoon ”Shanghain valot”. Kappale jäi karsintojen finaalissa sijalle kolme, mutta voitti Viisukuppilan erikoispalkinnon viisufanien suosikkina. Kappaleen oli säveltänyt Ultra Brasta tuttu Kerkko Koskinen. ”Shanghain valot” oli Radio Suomen vuoden 2006 toiseksi soitetuin kappale. Nimeä Shanghain valot kantava albumi julkaistiin 5. huhtikuuta 2006, ja se valittiin tuolloin kuukauden levyksi.
Eklundin neljäs albumi, Rakkausseikkailu 2007, julkaistiin kesäkuussa 2007. Levyltä on julkaistu singlenä Kerkko Koskisen ja Kyösti Salokorven tekemät kappaleet ”Ole hiljaa ja suutele mua”, ”Rakkausseikkailu 2007”, sekä vuoden 2007 lopulla ”Unien maailmassa”. Levy sai hyvän vastaanoton, ja se valittiin heinäkuussa 2007 kuukauden levyksi.
Kesän 2008 jälkeen Eklund jäi äitiyslomalle ja synnytti ensimmäisen lapsensa. Eklund asuu nykyään Sipoossa. Hän on koulutukseltaan musiikkipedagogi ja suuntautunut musiikkileikkikoulunopettajaksi.
Vuonna 2009 Eklund oli ehdolla Iskelmä Finlandia -palkinnon saajaksi.
Muita töitä
Eklund on esiintynyt radiossa ja televisio-ohjelmissa Speden spelit, Hecumania, Tuttu juttu, Huvin vuoksi, Kymppitonni, Tartu mikkiin ja Neljän tähden illallinen. Lisäksi Eklund on vieraillut Yön albumilla Kuolematon esittäen kappaleen ”Pettävällä jäällä” yhdessä Olli Lindholmin kanssa. Eklund myös osallistui vuonna 2005 Yön Kuolematon-kiertueeseen. Hän on esiintynyt myös teattereissa.
Yksityiselämä
Eklund on avoliitossa muusikko Jussi Turusen kanssa, ja heillä on kaksi lasta, poika ja tytär.
Paroalho
Paroalho on Rauman ydinkeskustasta parisen kilometriä kaakkoon sijaitseva kaupunginosa. Alue koostuu suurimmaksi osaksi omakotitaloista – eräs tyypillinen talotyyppi Paroalholle onkin 1950–1960-luvulla rakennettu, lautaverhottu "rintamamiestalo". Yhteensä omakotitaloja Paroalhossa on nelisensataa. Alueella on myös Paravaheen ja Monnankadun kerrostalot sekä Hiuknummentien rivitalot.
Paroalhossa on muun muassa kaksi pienehköä lähikauppaa, apteekin, pankin ja seurakunnan toimipiste (Haappusten kirkko). Myös peruskoulun 1.–6. luokat (Nanun koulu) sekä Rauman lukio sijaitsevat alueen lähistöllä.
Makaronesianavokado
Makaronesianavokado eli madeiranavokado (Persea indica) on puu, joka kasvaa Makaronesiassa 400–1 300 metrin korkeudessa olevissa laaksoissa laurisilva-metsissä. Se on Kanariansaarilla ja Madeiralla kotoperäinen. Se voi kasvaa 25 metriä korkeaksi. Latva on pyöreä.
Se on aiemmin ollut tärkeä vientiartikkeli nimellä madeiranmahonki.
Pasta
pienoiskuva|240px|Erilaisia nauhapastalajikkeita. Pasta on tyypillisesti vedestä ja durumvehnäjauhoista valmistettu elintarvike. Sen valmistukseen voidaan lisäksi käyttää kananmunaa ja suolaa, sekä muita aineita, kuten pinaattia tai tomaattia tuomaan väriä. Pasta voidaan myös kuivattaa suomalaisille tunnetumpaan kovaan muotoon, josta se keitettynä muuttuu pehmeäksi. Valmis pasta kypsennetään kiehuvassa vedessä ennen nauttimista. Pastan kypsennysaika tarkistetaan pakkauksesta, mutta yleensä pasta on kypsää noin 8 minuutissa. Kun pasta on kypsää, se valutetaan lävikössä tai siivilässä. Mikäli pastan haluaa säilyvän keittämisen jälkeen irtonaisena, sen sekaan voi valuttamisen jälkeen sekoittaa tilkan ruokaöljyä. Pasta tarjoillaan usein jonkin kastikkeen kanssa. Makaroni ja spagetti ovat Suomessa tunnetuimpia pasta­tyyppejä.
Pastat voidaan jakaa tuorepastoihin ja kuivapastoihin. Tuorepasta sisältää lähes aina kananmunaa, jota siinä on tyypillisesti noin kolmannes raaka-aineista. Täten tuorepasta on proteiinipitoista ja täyttävää. Kuivapasta ei sen sijaan yleensä sisällä kananmunaa, vaan koostuu ainoastaan vedestä ja jauhoista. Se säilyy paljon pitempään kuin tuorepasta, mutta toisaalta kuivapasta vaatii pitemmän keittoajan kuin tuorepasta. Pohjois-Italiassa suositaan erityisesti tuorepastaa, kun taas Etelä-Italiassa suositaan kuivapastaa.
Pastan kotimaana pidetään Italiaa, ja pasta onkin tärkeä osa italialaista keittiötä. Nimi pasta tulee alkujaan Italiasta. Italialaiset eivät kuitenkaan tiettävästi pastan valmistamista ole keksineet. Italialainen kuivattu pasta tehdään durumvehnästä, ja se on väriltään kellertävää. Pastaa voidaan tehdä myös muista viljalajeista, kuten kaurasta tai rukiista. Gluteenitonta ruokavaliota noudattaville valmistetaan myös pastaa.
Historiaa
Bartolomeo Sacchi (Platina) kirjoitti keittokirjassaan 1350-luvulla seuraavan tavan valmistaa pastaa: "Vatkaa sihdatut jauhot valkuaisten, ruusuveden ja lähdeveden kanssa. Kun taikina on valmista, vedä ohuita taikinoita hyvin ohuen rautasauvan päälle. Sauva voi olla noin 15 cm pituudeltaan. Kun otat sauvan keskeltä pois, taikinat jäävät ontoiksi. Kun pasta kuivatetaan auringossa, se kestää hyvänä kaksi tai kolmekin vuotta, varsinkin, jos pasta on elokuussa valmistettu. Kun pasta keitetään maukkaassa liemessä ja kaadetaan tarjoiluastiaan, sille tulisi pirskotella uutta voita ja makeita mausteita."
Durumvehnä teki pastasta suositun juuri Italian alueella, sillä Italian ilmasto sopi erityisen hyvin juuri durumvehnän viljelyyn. Pastaa voidaan valmistaa mistä tahansa vehnästä, mutta kuivattu pasta on syytä valmistaa durumvehnästä.
Täysjyväpasta tuli Suomen markkinoille ennen Italiaa. Tumma pasta valmistetaan jauhoista, jotka sisältävät vehnän kuoriosia.
Makaronin historia Suomessa
Suomessa makaronia on syöty jo 1890-luvulla, mutta Ruotsin kuninkaallisessa keittiössä jo 1600-luvun lopulla, kun sinne palkattiin makaronimestari.
Aluksi makaronia tuotiin ulkomailta ja makaronilaatikko ja makaronivelli olivat juhlaruokia. Makaroni yleistyi 1900-luvulla, kun vehnän viljely Suomessa kasvoi ja kotimaiset tuottajat alkoivat valmistaa makaronia.
Killinkoskelle perustettiin vuonna 1895 Suomen ensimmäinen makaronia valmistava tehdas. Tehdas lopetti toimintansa, kun Karl Fazer avasi oman makaronitehtaansa 1904 Helsinkiin.
Rintamalla syötiin makaronia, koska sitä oli helppo kuljettaa ja säilyvyys oli perunaa parempi.
1960-luvulta lähtien on makaronilaatikko ollut kotitalouksien suosituin ruoka. Makaronin suosion pelättiin jopa syrjäyttävät kotoisan perunan, joten vuonna 1966 yksi Kotikokki-lehden ruokaan liittyvistä uudenvuoden lupauksista oli palauttaa peruna arvoonsa.
1970-luvun alussa Suomessa oli saatavilla ainoastaan kahdenlaista makaronia: putkimaista sekä sarvimakaronia. Vuosikymmenen lopulla Suomessa lanseerattiin spagetti. 1980-luvulla Suomen kielessä alettiin käyttämään sanaa pasta. Uuden muotoisia pastoja alettiin myydä Suomessa. Sarvimakaronin osuus kaikesta Suomessa myydystä pastasta oli vuonna 2021 yli puolet.
Pastan muotoja
pienoiskuva|Pastan valmistusta pastakoneella. pienoiskuva|Kolmiväristä fusillipastaa. pienoiskuva|Raviolia myynnissä.
Terveellisyys
Pastan uskotaan lihottavan, mutta pasta itsessään ei aiheuta painonnousua, vaan liian suuret annoskoot. Viljatuotteet ovat hyvä ravintokuitujen lähde. Täysjyväpastan ravintoarvot ovat paljon paremmat kuin valkoisesta viljasta tehdyn pastan. Täysjyväpastassa on enemmän proteiinia. Täysjyväpastasta löytyy monia vitamiineja, kuten A-, E- ja K-vitamiineja, sekä myös rautaa, jodia, sinkkiä ja fosforia. Tumma pasta valmistetaan hiivaleipävehnäjauhosta, joka on valmistettu jyvän uloimmista osista. Tumma pasta vastaa usein kuitupitoisuudeltaan täysjyväpastaa.
Porvarisvaakuna
pienoiskuva|176x176px|[[Suomen Heraldinen Seura|Suomen Heraldinen Seura ry - Heraldiska Sällskapet i Finland ry .]] Porvarisvaakuna tai siviilivaakuna tai siviiliaseet, on aatelittomille henkilölle tarkoitettu heraldisella selityksellä perusteltu henkilö, suku, yritys tai yhteisö vaakuna, sukuvaakunat rakentuvat ensisijaisesti kilvestä , henkilövaakunat sekä toisinaan myös sukuvaakunat rakentuvat kilvestä , kypärästä , lakipunoksesta , kypäränpeitteestä , kypäränkoristeesta, myös toisinaan vaakunan aseina sukua yhdistävästä allegorisesta attribuutista, lisäksi vaakunassa voi olla ulkoisia tunnuksia kuten tunnuslause ja sotahuuto.
Suomessa porvarisvaakunoihin luetaan yhdistysten, seurojen, säätiöiden ja kirkollisten sekä tasavallan presidentin vaakunat tai eroteltuna kilvet.
Yhdistys vaakuna
Suomessa pidetään yllä numeraalista rekisteriä siviili, yleishyödyllisten yhdistysten, yritysten sekä kirkollisista vaakunoista Suomen heraldisen seuran vaakunarekisterissä, tällä hetkellä rekisteröityjä vaakunoita on kaikkiaan vajaa kolmetuhatta. Suomen Heraldinen seura on julkaissut vuonna 2006 aihetta käsittelevän kirjan vaakunakäärö, kirjassa esitellään kuvitettuna noin 1500 henkilö, suku- ja yhteisövaakunaa. .
Vaakunan historia
vasen|pienoiskuva|227x227px|[[Turun ja Suomen arkkipiispa|Turun ja Suomen arkkipiispan vaakuna.]] Pääartikkeli: Alsnön sääntö
Ensimmäiset vaakunat ovat toimineet Ruotsalaisten ja saksalaisten klaanisukujen sotakilpinä ja heraldisena tunnuksina noin 1100-luvulta lähtien, eri klaaniyhteisöt erottautuivat näin toisistaan käydyissä taisteluissa.
Pohjoismaissa ensimmäinen rälssiä koskeva julistus annettiin Ruotsissa, vapaasyntyisen oikeudesta Alsnön säännössä vuonna 1260 annetussa asetuksessa. Asetuksella erotettiin talonpoikia muusta kansanosista, tuolloin talonpoikaistoa korotettiin rälssimiehiksi sekä luovuttamalla näille suuria maa- ja metsätiloja kuninkaan määräyksestä. vuonna 1420 uudelle rälssitilalliselle annettiin rälssioikeuden tunnuksena vaakuna (kilpi) jota hänen tuli kantaa mukanaan asemansa merkiksi, tätä ennen vaakuna oli rälssimiehen itse maalattu vapaamuotoinen kilpitunnus. vaakuna on ollut läpi historian linnojen ja palatsien seinäkoristeena, sekä toiminut taistelutilanteessa sotilaiden ja ritareiden suojapanssarina.
Kirkolliset tunnukset
Papiston kirkollinen tunnus ja vaakuna järjestelmä on kehitetty Ruotsissa jo alkaen 1134 ja on yhä käytössä, Suomessa kirkon ja pappisviran vaakunat ovat rekisteröity Suomen heraldisenseuran vaakunarekisteriin.
Vaakunan ja virkatunnusten oikeussääntö ja oikeusperiaate 1300-luvulla
Italialainen juristi Bartolus de Sassoferrato (1313-1357) oli Manner-Euroopassa keskeinen oikeustieteen kehittäjä ja uranuurtaja joka tutki muun muassa vaakunan ja virkatunnusten heraldiikkaa ja tämän oikeudellista käyttöä, lainsäännöksiä ja ristiriitaisuuksia, ja joka teki tutkielman ”De insigniis et armis” eli hän käsitteli työssään keskiajan vaakunaoikeutta.
Vaakunan periytyminen
Sukuvaakunat ovat peräisin henkilövaakunoista, jotka ovat periytyneet suvussa. Skotlannissa sukuvaakunat ovat edelleen henkilövaakunoita ja ainoastaan suvun päämies käyttää suvun vaakunaa alkuperäisenä ilman erottelua. Sukuvaakuna periytyy agnaattisesti eli patrilineaarisesti, isältä kaikille lapsille ja näistä lapsista edelleen poikien kaikille lapsille. Niin sanottu Sukuseuravaakuna on eri asia kuin periytyvä sukuvaakuna ja se on rinnastettavissa minkä tahansa muun yhdistyksen tai seuran vaakunaan.
Suku- ja virkavaakunoiden sisältämiä heraldisia kuvia on käytetty aatelisten ja aatelittomien puumerkeissä ja sineteissä, joilla suljettiin kirjekuori vahaa käyttämällä ja painamalla vahan pintaan kohokuvioitu tunnus sinettisormuksella tai vastaavalla sinettileimasimella.
Edelleen monet suvut vaalivat muistona aikansa edistyksellisistä ja tunnustetuista vaikuttajista moderneja vaakunoita. Jotkin porvarisvaakunat muistuttavat sukunsa aatelisvaakunaa, vaikkakin vaakunan kilpi edustaa kaikkia sen jälkeläisiä.
Porvarisvaakunoiden historia
Lähteet:
Aatelittomien vaakunoita kutsutaan Saksassa ja Pohjoismaissa yleisesti porvarisvaakunoiksi ja näillä tarkoitetaan sääty-yhteiskunnassa nauttivan varsinaisten porvarien eli kauppiaiden ja käsityöläisten lisäksi myös pappien ja talonpoikien käyttämiä vaakunoita. Porvarisvaakunoita on käytetty keskiajalta asti, eivätkä ne aluksi eronneet mitenkään aatelisvaakunoista. Porvarisvaakunoita on käytetty kaikkein eniten Sveitsissä, Alankomaissa ja Saksassa Itä-Friisinmaalla, jossa niiden lukumäärä on runsaasti ylittänyt aatelisvaakunoiden määrän. Joissain maissa porvarisvaakunat ovat olleet kiellettyjä. Porvarisvaakunaan kuuluu niin sanottu pistokypärä ilman kaulakorua tai kruunua. Porvarisvaakunoita rekisteröi Suomessa epävirallisesti Suomen Heraldinen Seura.pienoiskuva|229x229px|[[Puumerkki|Puumerkkejä.
]]
Neljännen säädyn heraldiset tunnukset
Pohjoismaissa talonpojat kuuluivat neljänteen säätyyn. Porvarisvaakunat olivat pohjoismaisten talonpoikien keskuudessa Etelä- ja Keski-Euroopan maita vähemmän tunnettuja, usein vaakunat olivat ulkomailta tuotuja tai perinnöksi saatuja. Lähtökohtaisesti puumerkki oli perua talonpoikaisuudesta ja seurasi henkilöä tämän säätyarvosta riippumatta korottui henkilö sitten (porvariksi, papiksi, ritariksi tai aatelismieheksi), henkilön käyttämä puumerkki oli jo vakiintunut henkilön käyttötunnukseksi, puumerkki seurasi suvussa ja sitä käytettiin koristeena esimerkiksi asuinrakennusten seinässä.
Puumerkit ja vaakunat olivat Suomessa yleisesti käytössä papistolla, käsityöläisillä ja talollisella. Näiden käyttämistä puumerkeistä oli tehty oman aikansa vaakunoita, joista moni on myöhemmin kadonnut. Nykyään puumerkkejä löytyy sukututkimusten yhteydessä ja joistakin niistä on johdettu myös moderneja vaakunoita.
Suku, henkilö ja sukuseurojen vaakunat muistuttavat säätyvallan ajasta, jolloin papistolla, porvareilla kuin talonpojillakin oli käytössään vaakunoita, vaakunoihin on kuvattu toisinaan aatelisesta suvusta perheen käyttämää tunnusta perheen alemman säädyn kantajan porvarisvaakunaan tai talollisen käyttämiä omanaikansa puumerkkejä tai riimuja asiakirjojen ja sopimusten allekirjoituksen sekä leiman vahvistuksella.
Puumerkit ja puumerkkivaakunat
Puumerkki oli henkilön yksilöllisellä logolla tai tunnuksella allekirjoitettu asiakirjanvahvistaja, tunnuksenomaisia puumerkkejä käytettiin asiakirjojen lähettäjän tunnistamiseksi vastaanottajalle, valtakirjojen valtuuttamisella oli haltialla (asiakirjankantajalla) oltava kuvaan perustuva, yksilöidysti sinetöidyllä puumerkillä painettu asiakirja, joka vastasi käytössä ollutta suvun tai henkilön käyttämää puumerkkiä.
Yksityissinetit olivat käytössä vain kyläyhteisön johtavalla kerrostumalla. Näiden käyttämät sinetit olivat vaatimattomampia sinettejä kuin aatelin käyttämät.
Esimerkkejä Eurooppalaista puumerkkivaakunoista ja näiden käyttötarkoituksista
Pääotsikko: Puumerkki ja leima
Lähteet:
Sukuseuran vaakuna
pienoiskuva|279x279px|Topias Flintan sukuvakuuna. Rekisteri Nro. 1936. Lähteet
Sukuseuran vaakuna on suvun yhteisöllinen tunnus ja on rekisteröity vaakunarekisteriin yhdistyksen nimellä suunniteltuna vaakunatunnuksena. Vaakunassa kuvataan usein suvun yhteisten sukuhaarojen kautta, henkilön ja tai suvun menneisyyttä. Vaakuna on heraldisesti kerrottu vaakunaselityksellä ja toimii yhdistyksen symbolisena tunnuksena. Vaakuna nimetään vaakunarekisterissä yleensä yhdistyksen omalla nimellä. Tällöin yhdistys omistaa vaakunan käyttöoikeuden. Yleensä yhdistyskokouksissa ja hallituksessa määritellään vaakunan oikeudellista käyttöä suvun jäsenten keskuudessa.
Vaakunat ovat käytössä tunnuksena lukuisilla Suomessa toimivilla sukuseuroilla. Suomessa on rekisteröity yhdistysrekisteriin noin 250 sukuseuraa. Sukuseurojen suunnittelemat vaakunat ovat nähtävillä järjestysnumerolla Suomen Heraldinen seuran rekisteristä.
Sukuseurojen vaakunat eivät heraldisesti eroa suvun tai henkilön vaakunoista. Vaakunat ovat aina yksilöllisiä ja usein historiaan perustuvia. Tällaisen vaakunan suunnittelu ja toteutus on sukuyhdistyksen päätettävissä. Toisinaan vaakunan suunnittelussa käytetään suvun tai yhdistyksen sisällä valittua henkilöä sekä ammattiheraldikkoa. Vaakunassa ei ole patrilineaarisuutta sen yhdistyssidonnaisuuden vuoksi, vaan vaakuna edustaa sukua tai sukuun rinnastettavia jäseniä. Yhdistystoiminnan lakattuakin rekisteröity vaakuna jää rekisteriin ja jatkaa suvun tunnuksena.
Yhdistysvaakunat ovat pääsääntöisesti kilvellä. Useat sukuseurat haluavat kuitenkin tehdä heraldisesti suunnitellun vaakunakokonaisuuden lisäämällä kilpeen sellaisen yläpuolisen osan, joka heraldisesti ei ole määritelmän mukainen, mutta tästä huolimatta vaakunat hyväksytään heraldisen lautakunnan mukaisesti rekisteriin.
Suomalaiset yhteisövaakunat
Suomessa yhteisövaakunoihin kuuluvat valtionvaakuna (esimerkiksi Suomen vaakuna), lääninvaakunat, maakuntavaakunat, hiippakuntavaakunat, kunnanvaakunat, kiltavaakunat, aatteellisten yhdistysten, kuten sukuseuran, seurojen ja säätiöiden vaakunat.
Suomen presidenttien virkavaakunat
thumb|312x312px|[[Urho Kekkonen|Urho Kekkosen ritarivaakuna.]]
Suomen presidentit on toimikautensa aikana korotettu joissakin eurooppalaisissa ritarikunnissa ritariksi, näiden ritarivaakunoita pidetään esillä näiden ritarikuntien saleissa.
Suomen presidenttien ritarivaakunat ovat Ruotsissa Tukholman kuninkaanlinnassa vanhimman ja arvostetuimman ansiomerkkiritarikunnan Serafiimiritarikunnan salissa. Suomen jokaisesta presidentistä on suunniteltu viran myötä ritarikunnan vihkimyksen myötäjäisinä heraldinen ritarivaakuna, jonka kilpi on erotettu vaakunasta omaksi kilveksi ja sijoitettu seinäkoristeiselle panssarikilvelle.
Suomen presidenttien vaakunat Suomen Heraldisen seuran vaakunarekisteristä seuraavasti, Koivisto (No: 1), Ahtisaari (No: 711) Halonen (No: 1111) ja Niinistö (No: 1900).
Historiallisten tunnusten ja vaakunoiden säilytys ja arkistot
Ruotsi-Suomen sekä Suomen suuriruhtinaskunnan aikaisia valtiotamme ja sukuja koskevia asiakirjoja, vaakunoita ja sinettejä on arkistoitu Suomen kansallisarkistoon, kansallismuseoon, Ruotsin kansallisarkistoon, kansallismuseoon ja Venäjällä Pietarin alueellisiin kansallisarkistoihin ja kansallismuseoihin.
Šabwa (maakunta)
right|thumb|200px|Šabwan maakunnan sijainti Šabwan maakunta on Jemenin maakunta maan keskiosassa Adeninlahden rannalla. Maakunnan pinta-ala on noin 39 000 neliökilometriä ja sen asukasluku vuonna 2012 oli noin 584 600. Šabwan hallinnollinen keskus on Ataq sisämaassa.
Šabwa jakautuu 17 piirikuntaan. Maakunta on nimetty muinaisen Hadramautin valtakunnan pääkaupunki Šabwan mukaan. Šabwa on syrjäinen ja harvaanasuttu alue, minkä vuoksi Al-Qaida on saanut jalansijaa alueella.
Mielenrauhaa (Antti Railion albumi)
Mielenrauhaa on suomalaisartisti Antti Railion 22. joulukuuta 2019 julkaistu joulualbumi.
Juha Junttila
Juha-Pekka Junttila (s. 1965 ) on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee taloustieteen professorina Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulussa.
Junttila on toiminut muun muassa tutkijana, professorina ja kansantaloustieteen laitoksen johtajana Oulun yliopistossa sekä vierailevana tutkijana Warwickin yliopistossa sekä Suomen Pankissa. Hän on Oulun yliopiston rahoitusmarkkinatutkimuksen ja makrotalouden dosentti.
Valgansikloviiri
Ominaisuudet ja käyttö
Rakenteeltaan valgansikloviiri on valiinin ja gansikloviirin esteri. Yhdiste on aihiolääke, joka hydrolysoituu ihmiselimistössä gansikloviiriksi. Gansikloviiri estää sytomegalovirusten DNA-polymeraasientsyymiä, jolloin viruksen jakautuminen estyy. Toisin kuin gansikloviiriä, valgansikloviiriä voidaan annostella tablettina sen paremman biosaatavuuden vuoksi. Valgansikloviiriä käytetään sytomegalovirusten aiheuttamien verkkokalvontulehdusten hoitamiseen erityisesti potilailla, joiden immuunipuolustus on heikentynyt esimerkiksi HIV-infektion takia.
Da
Da, DA, da tai Da voi tarkoittaa seuraavia:
Crommesteven
Crommesteven tai cromsteven, myös crompster, cromster or crumster (crom = taivutettu, kovera; steven = varsi) oli pieni sotalaivatyyppi, jota käytettiin Alankomaiden tasavallan laivastossa sekä myöhemmin Britannian kuninkaallisessa laivastossa. Matalapohjaisena se oli suunniteltu pärjäämään Hollannin edustan matalikoilla. Crommesteven oli ketsi; sen spriipurje oli takiloitu isomastoon ja latinalaispurje pieneen mesaanimastoon. Britanniassa sen alustyyppi oli hoy, sluupin tapaan takiloitu pieni laiva. Kuningatar Elisabet I:n kuollessa hänen laivastonsa ilmoitettiin käsittävän 31 great ships-tyypin alusta, mukaan lukien kaljuunat ja crompsterit, vaikkakin crommestevenit olivat selvästi pienempiä kuin kaljuunat.
Leluhevonen
Leluhevonen on lasten leikkikalu. Leluhevosia on tehty eri tarkoituksiin, ja niitä on erilaisia. Niiden valmistajia ovat esimerkiksi Grand Champions ja Schleich.
Kerli Kyllönen
Kerli Kyllönen on suomalainen näyttelijä. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli Aleksi Mäkelän elokuvassa Kotirauha vuonna 2011, jossa hän esitti päähenkilön tytärtä Annikaa. Kyllönen esiintyi myös Mäkelän seuraavassa elokuvassa Kaappari.
Leluhevonen
Leluhevosia valmistetaan yleensä muovista, mutta vielä 1900-luvun alussa leluhevoset tehtiin yleensä muotoilemalla puusta.
Käyttötarkoitukset
Leluhevosten tavallisin käyttötarkoitus on olla lasten leikkimisvälineenä. Hevosfiguureja voidaan käyttää myös lasten roolileikeissä, joissa leikitään joko hevoshahmojen omistajien tai itse hevosten näkökulmassa.
Leluhevosfiguurit ovat myös suosittu keräilykohde, ja varsinkin käsinmaalatut hahmot ovat suosiossa. Eri asia on hevoslelu, jolla on ihan eri käyttötarkoitus.
Nome
Nome on kaupunki Alaskassa. Se sijaitsee Sewardin niemimaan lounaisosassa Beringinmeren rannalla.
Nomen asukasluku oli 3 505 (vuoden väestönlaskennassa), joista 51,04 % on etnisesti Amerikan alkuperäisasukkaita. Perustamisensa vuoden 1898 jälkeen sitä kutsuttiin lyhyen aikaa nimellä Anvil City.
Historiaa
Inupiatit metsästelivät Alaskan länsiosassa jo esihistoriallisilla ajoilla, mutta Nomessa ei ollut pysyvää asutusta ennen vuotta 1898 jolloin kolme ruotsalaista Jafet Lindberg, Erik Lindblöm ja John Brynteson löysivät kultaa Anvil Creekista. Uutiset saapuivat Klondiken kultakaivauksille samana talvena ja seuraavana vuonna Nomessa oli jo 10 000 asukasta. Vuonna 1899 löytyi kultaa alueen hiekkarannikoilta ja keväällä 1900 tuhansia kullanetsijöitä saapui Seattlen ja San Franciscon satamista höyrylaivoilla. Vuoden loppuun mennessä telttakaupunki hiekkarannalla levittäytyi 48 kilometrin matkalle Cape Rodneysta Cape Nomeen.
Vuosien 1900–1909 aikana Nomen väkiluvun arvioidaan olleen parhaimmillaan 20 000. Vuoden 1900 väestönlaskennassa se oli 12 488, joka teki Nomesta Alaskan territorion suurimman kaupungin.
Tulipalot vuosina 1905 ja 1934 ja kovat myrskyt 1900, 1913, 1945 ja 1974 tuhosivat suurimman osan Nomen kultaryntäyksen aikaisesta arkkitehtuurista.
Ana-Maria Avram
Ana-Maria Avram (12. syyskuuta 1961 Bukarest – 1. elokuuta 2017 ) oli romanialainen säveltäjä, pianisti ja kapellimestari. Hän sävelsi spektrimusiikkia. Hän sai lukuisia tilauksia Radio Francelta ja useilta kokoonpanoilta eri maista. Hän sai festivaalipalkinnon Linzin Ars Electronica -tapahtumassa vuonna 2000 teoksestaan Traces, Sillons, Sillages yhtyeelle ja tietokoneelle. Avram aloitti vuonna 2006 toiminnan perustamansa CREMAC:n (Romanian elektroakustisen ja tietokoneavusteisen musiikin yhteisö) puheenjohtajana. Avramin tuotantoon kuuluu yli 200 teosta, jotka on sävelletty solisteille, kamarikokoonpanoille, sinfoniaorkesterille ja elektroniikalle.
Avram syntyi Bukarestissa. Valmistuttuaan Bukarestin kansallisesta musiikkikonservatoriosta hän jatkoi opintojaan Pariisissa ja sai Sorbonnesta filosofian tohtorin arvon vuonna 1995. Hän sai vuonna 1994 Romanian akatemialta suurpalkinnon sävellyksessä. Vuonna 2010 hän sai Iancu Dumitrescun kanssa Blodgett-taiteilijaresidenssin Harvardin yliopistossa.
Oulun läänin eteläinen vaalipiiri
Oulun läänin eteläinen vaalipiiri oli Suomen eduskuntavaalien vaalipiiri, joka käsitti silloisen Oulun läänin eteläisen osan, mukaan luettuna Oulun kaupunki ja Kainuu. Kun Lapin lääni muodostettiin vuonna 1938, muodostui Oulun läänin eteläisestä vaalipiiristä ja Oulun läänin pohjoisen vaalipiirin niiden kuntien alueesta, jotka eivät liittyneet Lapinmaan vaalipiirin tapaan Lapin läänin vaalipiiriin, yksi Oulun lääni alueella oleva vaalipiiri, Oulun läänin vaalipiiri.
Vaalipiirin kunnat olivat Alavieska, Haapajärvi, Haapavesi, Hailuoto, Hyrynsalmi, Kajaani, Kajaanin mlk, Kalajoki, Kempele, Kestilä, Kuhmo, Kärsämäki, Liminka, Lumijoki, Merijärvi, Muhos, Nivala, Oulainen, Oulu, Oulujoki, Oulunsalo, Paavola, Paltamo, Pattijoki, Piippola, Pulkkila, Puolanka, Pyhäjoki, Pyhäjärvi, Pyhäntä, Raahe, Rautio, Rantsila, Reisjärvi, Revonlahti, Ristijärvi, Saloinen, Sievi, Siikajoki, Sotkamo, Suomussalmi, Temmes, Tyrnävä, Utajärvi, Vaala, Vihanti, Vuolijoki ja Ylivieska.
Paikat puolueittain
1930-luvulla toiminut Kansanpuolue sai historiansa ainoat kansanedustajat Oulun eteläisestä vaalipiiristä. Myös Suomen pienviljelijäin puolue sai alueelta edustajan kahdesti.
Maalaisliiton Kyösti Kallio valittiin vaalipiiristä eduskuntaan kaikissa siellä käydyissä vaaleissa.
Nicolae Herlea
Nicolae Herlea (28. elokuuta 1927 Bukarest – 24. helmikuuta 2014 Frankfurt, Saksa ) oli romanialainen oopperalaulaja, äänialaltaan baritoni. Hän opiskeli Bukarestissa Aurelius Costescu-Ducan johdolla ja sitten myös Roomassa. Hän debytoi Bukarestissa Silvion roolissa Pajatson esityksessä vuonna 1951. Samana vuonna hän voitti ensipalkinnot laulukilpailuissa Genevessä, Prahassa ja Brysselissä. Hän teki laajoja kiertueita ja esiintyi Metropolitan-oopperassa vuosina 1964–1967. Herlea sai Romanian kansantaiteilijan arvonimen vuonna 1962. Hänen ohjelmistoonsa kuuluil italialaisia ja venäläisiä rooleja. Häntä kuullaan Gaetano Donizettin, Ruggero Leoncavallon, Modest Mussorgskin, Giacomo Puccinin, Gioacchino Rossinin ja Giuseppe Verdin teosten levytyksillä.
Hafnium
thumb|Hafniumia
Hafnium on siirtymäalkuaine, jonka lyhenne on Hf, järjestysluku on 72 ja CAS-numero 7440-58-6. Olemukseltaan se on kiiltävä ja hopeanharmaa. Hafnium muistuttaa kemiallisilta ominaisuuksiltaan zirkoniumia ja sitä löytyy luonnossa yhdistyneenä zirkoniumyhdisteiden kanssa, mutta ei vapaana alkuaineena. Hafnium ei ole myrkyllistä. Se on hienojakoisena helposti syttyvää ja pyroforista. Hafniumin löysivät Dirk Coster ja George de Hevesy vuonna 1923 Kööpenhaminassa, Tanskassa. Nimi tulee Kööpenhaminan latinalaisesta nimestä Hafnia.
Ominaisuudet
Hafnium muistuttaa kemiallisesti zirkoniumia ja jota löytyy zirkoniummineraaleista. Zirkonium on puolta tiheämpää kuin hafnium. Tiheys on 13,31 g/cm3. Sulamispiste on 2 500 K (2 227 °C) ja kiehumispiste on 4 875 K (4 602 °C).
Hafnium on metalli, joka on korroosionkestävä. Tämä metalli ei syövy helposti happojen vaikutuksesta, mutta voi hapettua halogeenien kanssa tai palaa ilmassa. Kuten sisarusmetallinsa zirkonium, hienoksi jauhettu hafnium voi syttyä itsestään ilmassa. Metalli kykenee vastustamaan vahvoja emäksiä.
Hafniumkarbidi (HfC) ja hafniumnitridi (HfN) ovat valoa taittavimmat yhdisteet. Hafnium on resistentti emäksille, mutta halogeenit reagoivat hafniumin kanssa muodostaen tetrahalideja. Hafnium reagoi kiivaasti vahvojen happojen, voimakkaiden hapettimien ja halogeenien sekä korkeassa lämpötilassa myös typen, fosforin ja rikin kanssa.
Historia
Henry Moseleyn vuonna 1914 tekemät röntgenspektroskopiat osoittivat suoran yhteyden spektriviivojen ja ydinvarauksen välillä. Tämä johti ydinvarauksen, tai alkuaineen järjestysluvun, käyttöön määräten sen paikan jaksollisessa järjestelmässä. Tällä menetelmällä Moseley selvitti lantanoidien lukumäärän ja osoitti aukot atomien numeroiden järjestyksessä paikoissa 43, 61, 72 ja 75.
Rohkaistuneina näistä ehdotuksista sekä vuonna 1922 uudelleen ilmaantuneista Urbanin väitteistä, että alkuaine 72 oli harvinainen maametalli, joka löydettiin 1911 Dirk Coster ja George de Hevesy päättivät etsiä uutta alkuainetta zirkoniumin malmeista. Nämä kaksi löysivät hafniumin vuonna 1923 Kööpenhaminassa, Tanskassa, osoittaen oikeaksi Mendeleevin alkuperäisen ennustuksen vuodelta 1869. Paikka, jossa löydös tehtiin, johti alkuaineen nimeämiseen Kööpenhaminan latinankielisen nimen "Hafnia" mukaan, joka oli Niels Bohrin kotikaupunki. Nykyään Kööpenhaminan yliopiston yksi tiedekunta käyttää sinetissään hafnium-atomin tyyliteltyä kuvaa.