cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vostok 1
Lento
Gagarin ja Titov heräsivät klo 5.20 paikallista aikaa historiallisen lennon aamuna 12. huhtikuuta 1961. Lopullinen johtokunnan kokous järjestettiin klo 6.00 ja sen aikana kaikki järjestelmät todettiin lentovalmiiksi. Myös kosmonautit ilmoittivat olevansa valmiita lentoon. Tämän jälkeen Gagarin siirtyi viimeiseen terveystarkastukseen.
Kello 8.00 teknikko astui Vostok-kapseliin tekemään viimeiset säädöt ja kokeili että käsiohjauksen lukko toimi asianmukaisesti. Koska kukaan ei ollut varma, kuinka ihminen reagoisi avaruuslentämiseen ja lento oli kokonaan tietokoneohjattu, kapselin käsiohjaimet oli lukittu. Tämän lukon pystyi avaamaan vain salaisella koodilla, joka oli kirjoitettu erilliseen kuoreen avaruusaluksessa. Hätätilanteessa Gagarin olisi voinut ottaa aluksen ohjaukseensa. Kun teknikko oli todennut lukon toimivan asianmukaisesti, hän poistui kapselista.
Gagarin matkusti bussilla laukaisualustalle. Kesken matkaa hän pyysi pysäyttämään auton ja kävi tien vierellä virtsalla. Tämä tapa on jäänyt elämään perinteenä Neuvostoliiton ja myöhemmin Venäjän avaruusohjelmassa. Noin klo 08.50 Gagarin saapui bussilla laukaisualustalle ja kiipesi kapseliin. Valmistelujen eteneminen keskeytyi hetkeksi, kun yksi aluksen luukun kiinnittävistä pulteista kieltäytyi kiinnittymästä. Viallinen osa jouduttiin irrottamaan ja korvaamaan toisella.
Lennon aikajana
thumb|250px|Vostok 1:n kulkema reitti thumb|250px|Vostok 1:n malli (paluukapseli ja huoltomoduuli). Musée de l'Air et de l'Espace, Paris Le Bourget. thumb|250px|Osa Vostok 1:n ohjauspaneelia
Lennon jälkeen
Pelastusjoukot tavoittivat Gagarinin ja kapselin muutamaa tuntia myöhemmin. Gagarin vietiin saman tien tapaamaan avaruusohjelman johtoryhmää ja oli heidän haastateltavanaan iltaan saakka. Vostok 1:n lento oli kultaakin kalliimpi teknologinen saavutus sekä propagandavoitto uuden vaihteen saaneessa kilpajuoksussa avaruuteen. Gagarinista tuli nopeasti maailmankuulu, ja hän sai suurimmat Neuvostoliiton kunniamerkit. Hän myös kiersi ympäri maailmaa kertomassa lennostaan.
Chizé
Chizé on Ranskan kunta Deux-Sèvresin departementissa Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Kunnan pinta-ala on 23,5 neliökilometriä ja siellä on arviolta 871 asukasta (vuonna 2016).
Vostok 1
Lennon jälkeen
Avaruusohjelman johtajat pitivät vuosikymmenen salassa, että Gagarin oli laskeutunut laskuvarjolla laskeutumiskapselistaan, sillä Fédération Aéronautique Internationalen vuoden 1961 sääntöjen mukaan olisi lentäjän pitänyt laskeutua avaruusaluksessa, jotta ensimmäinen avaruuslento olisi vahvistettu ennätykseksi.
Chizé
Kunta sijaitsee departementin etelärajalla ja rajoittuu etelässä kahteen Charente-Maritimen departementin kuntaan. Kunnan läpi virtaa Boutonnejoki. Chizén metsässä sijaitsee Zoorama-eläinpuisto ja noin 70 tutkijaa työllistävä biologinen tutkimusasema Centre d’Etudes Biologiques de Chizé  (CEBC), joka on osa La Rochellen yliopistoa.
Vostok 1
Lennon jälkeen
Vostok 1-laskeutumismoduuli on tällä hetkellä näytteillä RKK Energijan museossa.
Benzien piirikunta
Benzien piirikunta on Yhdysvaltojen Michiganin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 17 970 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Beulahin kylä ja suurin kunta on Almira Township. Piirikunta on perustettu vuonna 1863.
Ascott-under-Wychwoodin rautatieasema
Ascott-under-Wychwoodin rautatieasema on rautatieasema Ascott-under-Wychwoodin kylässä Oxfordshiressä. Se sijaitsee Cotswold Linen varrella.
Asema avattiin 4. kesäkuuta 1853. Se on aiemmin tunnettu nimillä Ascott (1. helmikuuta 1880 saakka) ja Ascott-under-Wychwood Halt (24. toukokuuta 1965 – 5. toukokuuta 1969). Asemaa käytti 3 312 matkustajaa kaudella 2017–2018.
HisKi-projekti
HisKi-projekti on Suomen Sukututkimusseura ry:n aloittama ja hallinnoima tietojentallennusprojekti, jonka tarkoituksena on tallentaa digitaaliseen muotoon ja samalla myös Internetiin kaikkien vapaasti käytettäväksi niin sanotut mustat kirjat, joihin on kopioitu tietoja seurakuntien historiankirjoista, eli syntyneitten/kastettujen, vihittyjen ja kuolleitten/haudattujen luetteloista. Mustat kirjat kirjoitettiin 1920- ja 1930-luvuilla, jolloin tarkoituksena oli tulkita historiakirjojen usein vaikealukuinen teksti selväkielisempään muotoon. Kirjoihin kopioitiin historiakirjojen tiedot tekstaamalla. Nyt vuorostaan nämä sekundaariset tietolähteet ovat HisKi-projektin kohteena. Projektin ansiosta tiedoista voidaan helposti tehdä eri tyyppisiä tietokantahakuja.
Mustien kirjojen laadinnassa tapahtuneiden virheiden ja väärinymmärrysten tähden on suositeltavaa, että tietokannasta saadut tiedot vielä tarkastetaan esimerkiksi alkuperäisistä historiakirjoista tehtyjen mikrofilmien avulla. Näitä on talletettuina Kansallisarkistoon, Maakunta-arkistoihin sekä keskeisiin kirjastoihin.
Belgian Grand Prix 1978
Belgian Grand Prix 1978 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 21. toukokuuta 1978 Zolderin radalla. Kilpailun voitti Mario Andretti.
Degerby (Föglö)
Degerby on Föglön kunnan keskuspaikka. Kylä oli aina Maarianhaminan perustamiseen saakka vuonna 1861 Ahvenanmaan saariston keskus ja 1920-luvulle asti asukasluvultaan suurin kylä. Degerby tunnetaan kapteenintaloistaan. Kylän laidalla sijaitsee 1600-luvulla perustettu kestikievari Enigheten, joka on toiminut myös käräjätalona. Degerbystä on tiheä lauttayhteys Ahvenanmaan pääsaarelle Svinöseen.
Vuonna 2014 kylässä oli 187 asukasta.
Until the End
Until the End on Breaking Benjaminin kolmas single Phobia -albumilta.
Lucius Calpurnius Piso
Lucius Calpurnius Piso oli monen roomalaisen nimi, joista kolme oli merkittävämpiä:
Demba Savage
Demba Savage (s. 17. kesäkuuta 1988 Banjul, Gambia) on gambialainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa FC Honkaa.
Ura
Savage aloitti uransa GPA:ssa Gambiassa, josta siirtyi KPV:n riveihin kesäksi 2006. KPV:ssä Savage pelasi suurimman osan otteluistaan kakkosjoukkueessa, jonka otteluissa Savage on ollut lähes pitelemätön. Savage on pelannut myös Ykköstä muutamia otteluita. Savage on erittäin taitava pelaaja ja pystyy ratkaisuihin molemmilla jaloilla.
Savage on pelannut maansa nuorten maajoukkueessa ja kuuluu nykyisin Gambian jalkapallomaajoukkueen avauskokoonpanoon.
Saavutuksia
Gambian liigan paras maalintekijä 2003–2004
Seann William Scott
Seann William Scott (syntyjään Sean William Scott, s. 3. lokakuuta 1976 Cottage Grove, Minnesota) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet muistetaan parhaiten elokuvista American Pie, Road Trip ja Dude, Where's My Car?.
Elämäkerta
Scott oli nuorin William Frank Scottin ja Patricia Ann Simonsin seitsemästä lapsesta. Hän kiinnostui näyttelijänurasta ollessaan töissä paikallisessa elokuvateatterissa, missä hän näki elokuvia ilmaiseksi. Valmistuttuaan Park High Schoolista Scott muutti Los Angelesiin, ja hänet löydettiin kykyjenetsimiskilpailun kautta. Hän esiintyi ensimmäisen kerran televisiossa Aerosmithin musiikkivideossa Hole in my Soul.
Ura
Scottin läpimurto tapahtui vuonna 1999 elokuvassa American Pie, jossa hän esitti Steven Stifleriä. Tämän jälkeen hän on esittänyt useimmiten koomisia roolihahmoja. Scott juonsi MTV Movie Awardsia yhdessä Justin Timberlaken kanssa vuonna 2003. Kaksikko esitti parodioita useista elokuvista, kuten The Matrix Reloadedista. Heidän parodiansa löytyy The Matrix Reloadedin DVD-levyllä.
TVI
TVI eli Televisão Independente on portugalilainen televisiokanava, joka kuuluu maan suurimpiin. Kanava perustettiin vuonna 1993.
Kanavan ohjelmistoa
thumb|upright|TVI:n kameramies kuvaamassa pyöräilykilpailua vuonna 2007.
Nara
Nara on Naran prefektuurin pääkaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Japanissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin pohjoisosassa Osakan itä- ja Kioton eteläpuolella. Kaupunki on rakentunut Naran allaslaakson pohjoisreunalle, ja idässä sen alue nousee Yamaton ylängölle. Narassa on 354 878 asukasta (joulukuussa 2020) ja sen pinta-ala on 276,94 neliökilometriä.
Nara eli silloinen Heijō-kyō toimi Japanin pääkaupunkina vuosina 710–784, suurimman osan kaupungin mukaan nimetystä Nara-kaudesta. Lukuisine historiallisine nähtävyyksineen Nara on tärkeä kulttuurikeskus ja turistikohde. Se valittiin yhdeksi Japanin ydinkaupungeista vuonna 2002.
Historia
Naran alueella on säilynyt lukuisia muinaisjäännöksiä Yayoi- ja kofun-kausilta. Kaupungista on löydetty esimerkiksi monia erikokoisia kofun-hautakumpuja. Muinaisina aikoina kaupungin alueella vaikuttivat Kasuga- ja Haji-klaanit.
Vostok 3
Vostok 3 oli järjestyksessään Neuvostoliiton kolmas avaruuslento (11.–14. elokuuta 1962). Vostok 3 suoritti yhteislennon Vostok 4:n kanssa. Tämä oli ensimmäinen kerta kun Maan kiertoradalla oli yhtä aikaa kaksi miehitettyä avaruusalusta.
Nara
Historia
Naran kaupungin historia alkaa vuodesta 710, kun keisarinna Genmei siirsi sinne maan pääkaupungin läheisestä Fujiwara-kyōsta. Uudelle pääkaupungille annettiin nimi Heijō-kyō, ja se suunniteltiin Kiinan silloisen pääkaupungin Chang’anin mukaan. Ruutukaavaan rakennettu kaupunki käsitti noin 4,3 x 4,8 kilometrin laajuisen alueen, ja keisarillinen palatsi sijoitettiin sen pohjoisreunalle. Heijō-kyōhon kehittyi kukoistava buddhalainen kulttuuri, joka huipentui kaupungin suuren buddhapatsaan valmistumiseen vuonna 752. Heijō-kyō toimi pääkaupunkina 74 vuoden ajan vuoteen 784 saakka, kunnes pääkaupunki siirrettiin jälleen, tällä kertaa Nagaoka-kyōhon.
Vostok 3
Vostok 3:n ja Vostok 4:n yhteislento oli alun perin haluttu suorittaa jo alkuvuodesta 1962, jotta se olisi jättänyt varjoonsa amerikkalaisen John Glennin matkan Maan kiertoradalle. Lentoja oli kuitenkin pakko lykätä loppukesään, ja Vostok 3 pääsi lopulta matkaan 11. elokuuta 1962. Alusta lensi kosmonautti Andrijan Nikolajev. Vostok 4 kyydissään Pavel Popovitš nousi avaruuteen seuraavana päivänä. Nikolajev kiersi maapallon 64 kertaa, lentokorkeuden ollessa 166 kilometrin ja 218 kilometrin välillä. Lento kesti noin 94 tuntia. Neuvostoliittolaiset harjoittelivat kahden aluksen kohtaamista avaruudessa myöhemmin tulevia alusten telakointeja varten. Niitä puolestaan tarvittaisiin avaruusaseman käytössä.
Neuvostoliiton onnistuneesti suorittama avaruusalusten kaksoislento tuli amerikkalaisille yllätyksenä. Nasassa ei ollut osattu odottaa, että venäläiset kykenisivät lähettämään kaksi alusta lähes samanaikaisesti ja hoitamaan niiden lennonjohdon.
Nara
Historia
Pääkaupungin siirron jälkeen Heijō-kyō taantui, ja suurin osa sen alueesta otettiin viljelyskäyttöön, mutta kaupungin reunamille rakennetut pyhäköt ja temppelit, etenkin Tōdai-ji, Kōfuku-ji ja Kasuga-taisha, jatkoivat toimintaansa. Nara kehittyikin niiden portineduskaupungiksi. Kōfuku-ji ja Kasuga-taisha olivat vaikutusvaltaisen Fujiwara-klaanin suojeluksessa, ja Kōfuku-ji piti läänityksinä hallussaan suurta osaa Yamaton provinssista. 1400-luvulla Nara oli maan toiseksi suurin kaupunki Kioton jälkeen noin 25 000 asukkaallaan.
Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla Nara kehittyi paikallisena hallintokeskuksena suoraan Tokugawa-sotilashallinnon alaisuudessa. Osa nykyisen kaupungin alueesta kuului myös Yagyūn daimiokuntaan. Aiempien elinkeinojen, kuten musteen, saken ja viuhkojen tuotannon lisäksi kaupunkiin kehittyi aluksi elinvoimaista tekstiilien tuotantoa, mutta näitä käsityöteollisuuden aloja tärkeämmäksi nousi jo varhain turismi. Meiji-restauraation jälkeen buddhalaisvastainen liikehdintä (haibutsu kishaku) aiheutti tuhoa kaupungin temppeleille, mutta vuonna 1871 Narasta tehtiin uuden Naran prefektuurin pääkaupunki. Se yhdistettiin lyhyeksi aikaa Sakain prefektuuriin, mutta lopullisesti Nara sai pääkaupunkiasemansa takaisin vuonna 1887.
Japanin nykyisen kunnallishallinnon perustamisen yhteydessä vuonna 1889 Narasta tehtiin maaseutukaupunki. Kaupunkioikeudet sille myönnettiin kuitenkin jo 1898. Silloin Narassa oli noin 30 000 asukasta ja kaupungin pinta-ala oli 23,4 neliökilometriä. 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kaupunkiin valmistuneet rautatieyhteydet vauhdittivat sen kehitystä, ja parantuneiden yhteyksien myötä myös kaupungissa vierailevien turistien määrä kasvoi. Kaupunki säästyi toisen maailmansodan pommituksilta. Sodan jälkeen sen pinta-ala moninkertaistui 1950-luvun puolivälin suurissa kuntaliitoksissa. Sen alueelle rakennettiin myös suurimittakaavaisia lähiöitä, joiden myötä sen asukasluku kasvoi voimakkaasti. Vuonna 2005 Naraan liitettiin Tsugen ja Tsukigasen kyläkunnat.
Talous
Naran merkittävimpiä elinkeinoja ovat erilaiset palvelut sekä vähittäis- ja tukkukauppa. Palveluelinkeinojen merkitys on kasvanut voimakkaasti 1960-luvulta lähtien, samalla kun valmistavan teollisuuden osuus on taantunut. Kaupungissa on edelleen muun muassa elintarvikkeiden, metalliesineiden, muovin, väriaineiden ja elektroniikan tuotantoa sekä painoteollisuutta. Vuonna 2012 noin 50 prosenttia kaupungissa toimivista yrityksistä oli alle 10 hengen pienyrityksiä.
Narassa vierailevien turistien määrä on toisen maailmansodan jälkeen kasvanut huomattavasti. Nara nimitettiin kansainväliseksi kulttuuri- ja turistikaupungiksi vuonna 1950. Vuonna 2010 kaupungissa vieraili yli 18 miljoonaa turistia. Heistä lähes 90 prosenttia ei yöpynyt kaupungissa, ja merkittävin osa oli kotimaanmatkailijoita.
Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla viljellään riisin lisäksi vihanneksia, mansikoita, teetä ja siitakesieniä. Merkittävä osa viljelijöistä on sivutoimisia yrittäjiä.
Liikenne
pienoiskuva|Naran rautatieasema Naraa palvelevat JR Nishi-Nihonin Kansai-päälinja (eli Yamatoji-linja) ja Sakurai-linja sekä Kintetsu-rautateiden Nara-linja, Kioto-linja ja Kashihara-linja. Erityisesti Kintetsun rautatielinjojen käyttäjämäärät ovat suuria.
Naraan johtavat esimerkiksi pohjois–eteläsuuntainen valtatie 24 ja itä–länsisuuntainen valtatie 369. Osakaan kaupungin yhdistää Hanna-moottoritie. Nara-kōtsū-yhtiö harjoittaa kaupungin sisäistä linja-autoliikennettä.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet
Naralla on huomattavan rikas rakennettu kulttuuriperintö: vuonna 2017 kaupungissa oli yhteensä 742 tärkeän kulttuuriomaisuuden luetteloon nimitettyä rakennusta tai taideteosta, joista 132 oli lisäksi hyväksytty Japanin kansallisaarteiksi. Kaupungin suosituimmat nähtävyydet sijaitsevat sen itäosassa Naran puiston alueella. Kahdeksan kohdetta, tarkemmin Tōdai-ji, Saidai-ji, Kōfuku-ji, Kasugan pyhäkkö, Gangō-ji, Yakushi-ji, Tōshōdai-ji ja Heijō-palatsin rauniot, on lisätty myös Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1998 osana kohdetta ”muinaisen Naran historialliset monumentit”. Historiallisesti tärkeimmät alueet on suojeltu lailla lisärakentamiselta 1960-luvulla.
Naran historiallinen kantakaupunki (Naramachi) sijaitsee entisen Heijō-kyōn itäosassa alueella, joka Nara-kaudella tunnettiin nimellä Gekyō (外京). Se muodostui alun perin 1000- ja 1100-lukujen aikana Heian-kaudella ja kaupungistui uudelleen Edo-kaudella. Nara-kaudella sen ydinalue oli Gangō-jin buddhalaisen temppelin aluetta. Gangō-ji on valittu Japanin kansallisaarteeksi, kuten myös sen sivutemppeli Jūrin-ji. Molempien temppelien nykyiset päähallit ovat Kamakura-kaudelta. Alue on säilyttänyt luonteensa mataline, historiallisine rakennuksineen. Kintetsu-Naran rautatieasemalta etelään johtaa Naran tärkein kauppakäytävä (shōtengai), joka ympäristöineen muodostaa kaupungin kaupallisen keskustan.
Kantakaupungin itäpuolella levittäytyy Naran puisto, jonka alue nousee Wakakusa- ja Kasugavuorille. Puistoa asuttaa noin 1 200-päinen japaninkaurislauma, yksi kaupungin nähtävyyksistä. Vuorten juurella sijaitsevat Tōdai-jin temppeli suurine buddhapatsaineen, Kōfuku-jin temppeli ja Kasuga-jinjan šintolainen pyhäkkö. Alueen muita nähtävyyksiä ovat Shōsō-in-aarrekammio, Tamukeyama Hachiman-gūn pyhäkkö ja Meiji-kauden arkkitehtuuria edustava Naran kansallismuseo. Naran kaurislauma ja Kasugan pyhäkköä ympäröivä aarnimetsä on nimitetty valtion luonnonmuistomerkeiksi. Puiston eteläpuolella on Shin-Yakushi-jin temppeli, sekin kansallisaarre. Hiukan kauempana keskustasta kulkee historiallinen Yamanobe no michi -tie, jota ympäröivät luonnonalueet kuuluvat Yamaton–Aogakin puolikansallispuistoon.
Edward Vesala
Ura
Vesala soitti nuoresta iästä lähtien monenlaista ja korosti musiikkinsa moninaisia lähteitä; tangoyhtyeistä saatua kokemustaan hän käytti sellaisissa sävellyksissään kuin "Fingo" ja "Glimmer of Sepal". Vesala vaikutti 1960-luvulla myös rock-yhtyeissä, muun muassa Soulsetissa ja Apollossa.
1970-luvulla Vesala levytti puolalaisen jazz-trumpetisti Tomasz Stańkon kanssa muun muassa albumit Satu, Rodina ja Heavy Life. Sound & Furysta muodostui 1980-luvulla hänen keskeinen yhtyeensä. Yhtyeen kokoonpano vaihtui usein. Kitaristeina vaikuttivat Raoul Björkenheim ja Jimi Sumén, kun taas puhaltimia soittivat muun muassa Jorma Tapio ja Pepa Päivinen. Vesalan vaimo Iro Haarla soitti harppua ja koskettimia. Vesala sovitti myös puhallinosuudet Sielun veljet -yhtyeen levylle Kuka teki huorin.
Vesalaa on usein verrattu Charles Mingusiin: molempien musiikista erottuvat vahva tunteellinen lataus ja huolelliset sovitukset.
Vesalan tyttäriä ovat musiikkiteknologi, toimittaja, laulaja ja säveltäjä Mari Vesala, stylisti Minttu Vesala, rumpali Aniida Vesala sekä Lumi Vesala.
Vesala on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Soololevyt
Tähdellä merkityillä levyillä soittaa Vesalan Sound and Fury -yhtye.
Takida
thumb|Takida Takida on vuonna 1999 Ruotsin Ångessa perustettu rock-yhtye. Nimi "Takida" on peräisin Hopeanuoli-manga-sarjakuvan hahmosta Gohei Takeda.
Historia
Yhtye julkaisi ensimmäisen demo-CD:nsä, Old vuonna 2000. Levytyksen jälkeen Fredrik Holm jätti yhtyeen ajanpuutteen vuoksi, ja hänen tilalleen tuli Niklas Källström. Samana vuonna liittyi yhtyeeseen Roger Olsson, ja sen jälkeen yhtye julkaisi seuraavan levynsä T2. Vuonna 2001 yhtye levytti uudistuneella kokoonpanollaan ensimmäisen EP:nsä Takidan.
Vuonna 2002 Roger Olsson jätti yhtyeen, ja hänen tilalleen tuli Mattias Larsson. Samalla Fredrik Pålsson siirtyi pääbasistiksi, jotta Robert Pettersson voisi keskittyä pelkästään laulamiseen. Lukuisten muutosten jälkeen yhtye julkaisi vuonna 2003 toisen EP:n Gohein ja vuonna 2004 kolmannen julkaisunsa Thornsin. Thornsin julkaisun jälkeen Niklas Källström jätti yhtyeen, ja tilalle tuli Kristoffer Söderström.
Yhtye solmi levytyssopimuksen Ninetone Recordsin kanssa vuonna 2005, ja seuraavana vuonna julkaistiin yhtyeen ensimmäinen albumi ...Make You Breathe. Sen julkaisi Suomessa Elements Music 28. maaliskuuta 2007.
Transferenssi
Transferenssi (lat. transferre 'viedä yli') eli tunteensiirto (saks. Übertragung) tarkoittaa tunteen tiedostumatonta uudelleenkohdistumista toiseen yksilöön. Rinnakkaistermiksi YSA määrittelee sille siirtovaikutuksen. Transferenssin käsitteen toi psykoanalyysiin Sigmund Freud. Hän käsittelee käsitettä esimerkiksi kirjassaan Unien tulkinta (Die Traumdeutung, 1900).
Psykoanalyysin mukaan potilas kohdistaa tiedostamattaan psykoterapeuttiin tunteita, jotka ovat alun perin kohdistuneet tämän läheiseen tai muuhun merkittävään ihmiseen. Esimerkiksi rakkaus isää kohtaan voi muuntua rakkaudeksi terapeuttia kohtaan; psykoanalyytikko havainnoi, kuinka potilas suhtautuu häneen, ja päättelee siitä, kuinka potilas on suhtautunut isäänsä. Analyytikko ei kuitenkaan ala suhtautua potilaaseen ikään kuin olisi tämän isä.
Psykoanalyytikkojen mukaan transferenssi ilmentää ihmisen ajattelun metaforisuutta: potilas suhtautuu terapeuttiin ikään kuin tämä olisi isä.
Vastatransferenssi (saks. Gegenübertragung) tarkoittaa terapeutin omien tunteiden kohdistumista potilaaseen. Siinä missä transferenssi saa kehittyä hoitosuhteessa, jotta sitä voidaan hyödyntää, on analyytikon tunnistettava ja hallittava oma transferenssinsa, jottei kohtelisi potilasta jonakuna muuna.
Don Rickles
Elämä ja ura
Rickles syntyi Queensissä New Yorkissa juutalaisten maahanmuuttajien perheeseen. Hänen lapsuuskodissaan puhuttiin jiddišiä.
Opiskellessaan American Academy of Dramatic Arts -draamakoulussa Rickles aloitti tekemään stand up -komiikkaa. Hänestä tuli ”solvauskoomikko” hänen huomattuaan olevansa hyvä antamaan välihuutelijoille takaisin. Ricklesillä oli paljon etnisiä vitsejä, mutta hän solvasi kaikkia ryhmiä tasapuolisesti.
Ricklesin myöhemmän uran elokuvia olivat esimerkiksi Casino (1995) ja Toy Story – leluelämää (1995). Hän oli suosittu keskusteluohjelmien vieras elämänsä loppuun saakka. Rickles kuoli munuaisen vajaatoimintaan 90-vuotiaana 6. huhtikuuta 2017.
Ricklesillä on tähti Hollywoodin Walk of Famella.
Donaldo Açka
Donaldo Açka (s. 17. syyskuuta 1997) on albanialainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa FC Hakaa. Açka aloitti uransa kotiseudullaan Kreikassa, missä hän pelasi AO Simantronin, Ethnikos Filippiádan ja AE Karaiskakisin joukkueissa. Kreikan sarjoista hän siirtyi ensin pelaamaan Albanian ja Romanian sarjoihin, kunnes FC Haka kiinnitti hänet joukkueeseensa kesällä 2021.
Hiski
Hiski on Suomessa käytetty miehen etunimi. Se on lyhentymä heprealaisperäisestä nimestä Hiskia, jonka merkitys on ’Jahve on voimani’. Vanhassa testamentissa mainitaan yli 130 kertaa Hiskia-niminen Juudan kuningas.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoteen 2023 mennessä tilastoitu noin 260–270 Hiski-nimistä miestä.
Hiski ei ole mukana almanakassa, mutta se esiintyy Helsingin yliopiston almanakkatoimiston virallisessa koirien nimipäiväkalenterissa. Siinä Hiskin nimipäivä on 26. tammikuuta.
Our Last Summer
Our Last Summer on ruotsalaisen Abba-yhtyeen musiikkikappale vuodelta 1980. Teoksen sävelsivät ja sanoittivat Benny Andersson ja Björn Ulvaeus. Se julkaistiin Super Trouper -studioalbumilla 3. marraskuuta 1980. Myöhemmin teos julkaistiin singlen ”Thank You for the Music” B-puolena.
"Our Last Summer" -teoksen levytys aloitettiin 4. kesäkuuta 1980. Andersson ja Ulvaeus olivat luoneet sen Viggsön saarella Tukholman saaristossa; saman session aikana syntyi myös ”The Winner Takes It All”. ”Our Last Summer” ammentaa Ulvaeuksen nuoruusmuistoista Pariisissa, jossa hänellä oli kesäromanssi. Sanoitus ei kuitenkaan ole dokumentti tapahtuneesta, vaan tapahtumat ovat vain pohjana sanoitukselle. Lauluun luotiin jyrkkä kontrasti tylsäksi koetun nykyhetken ja nostalgisoidun menneisyyden välille. Kertojaminä on romanssin naisosapuoli, jonka kesäihastus, Harry, työskentelee laulun nykyhetkessä pankkitoimihenkilönä.
”Our Last Summer” -kappaleen päälaulaja on Anni-Frid Lyngstad. Toisen kertosäkeen jälkeisen kitarasoolon soitti Lasse Wellander. Yli puoliminuuttisessa soolossa, alkaen kohdasta 2.47, on melodia, jota Andersson ja Ulvaeus käyttivät musikaalin Chess kappaleessa ”The Anthem”.
”Our Last Summer” julkaistiin digitaalisena kokoelma-albumilla More ABBA Gold (1993). Laulun tunnettuus kasvoi huomattavasti, kun se valittiin musikaaliin Mamma Mia! (1999).
Hakan Yakın
Hakan Yakın (s. 22. helmikuuta 1977 Basel, Sveitsi) on sveitsiläinen jalkapalloilija. Hän pelasi ammattilaisena vuosina 1994–2013. Hän edusti kotimaassaan Concordia Baselia, FC Baselia, Grasshoppersia, Young Boysia, Luzernia ja Bellinzonaa sekä lainasopimuksella St. Gallenia. Ulkomaalaisista seuroista hän edusti Paris Saint-Germainia, Stuttgartia ja Al-Gharafaa sekä lainasopimuksella Galatasarayta. 181 senttimetriä pitkän Yakınin pelipaikka oli hyökkäävä keskikenttäpelaaja tai hyökkääjä.
Yakin voitti Sveitsin-mestaruuden 1998, 2001, 2002 ja 2004, Qatarin-mestaruuden 2009 sekä Sveitsin cupin 2002 ja 2003.
Sveitsin maajoukkueessa Yakın pelasi vuosina 2000–2011 yhteensä 87 ottelua ja teki niissä 20 maalia. Hän pelasi kolme ottelua sekä EM-kilpailuissa 2004, MM-kilpailuissa 2006 että EM-kilpailuissa 2008 ja kaksi ottelua MM-kilpailuissa 2010.
Myös Yakınin veli Murat on tunnettu jalkapalloilija.
Petra Wenzel
Petra Wenzel (s. 20. marraskuuta 1961 Grabs, Sankt Gallen, Sveitsi) on liechtensteinilainen alppihiihtäjä. Hän on Andreas ja Hanni Wenzelin sisar. Pituudeltaan hän on 164 cm.
Wenzel sijoittui maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan neljänneksi pujottelukilpaluissa Berchtesgadenissa tammikuussa 1982 ja Mariborissa helmikuussa 1983. Pujottelun maailmancupissa hän oli yhdeksäs kaudella 1982–1983 ja kymmenes kaudella 1981–1982.
HMS Vanguard (1787)
HMS Vanguard oli Britannian kuninkaallisen laivaston Arrogant-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus
Alus tilattiin 9. joulukuuta 1779 Deptfordin telakalta, jossa köli laskettiin 16. lokakuuta 1782. Alus laskettiin vesille 6. maaliskuuta 1787, koska maa ei ollut sodassa annettiin rakennusajan venyä. Aluksen rakentamis- ja varustelukustannukset olivat yhteensä 39 116 puntaa 12 shillinkiä ja 10 pennyä, josta 33 066 puntaa kului runkoon, mastoihin ja telakointiin. Loput 6 050 puntaa käytettiin takilointiin ja varustamiseen.
Aluksen valmistamiseen käytettiin noin 4 318 kuutiometriä puuta, mistä noin 92 prosenttia oli tammea. Aluksen aseistuksena oli alakannella 28 kappaletta lyhyitä 32 naulan karronadeja, yläkannella 28 kappaletta pitkiä 18 naulan tykkejä, puoli- ja etukansilla kahdeksantoista pitkää yhdeksän naulan tykkiä. Aluksen täyslaidallinen oli 781 naulaa rautaa.
Valmistuttua reserviin
Vesillelaskun jälkeen alus siirrettiin 16. maaliskuuta alavirtaan Woolwichiin, jossa se neljä päivää myöhemmin telakoitiin kuparoitavaksi ja valmisteltavaksi Portsmouthiin siirtoa varten. Kuparoinnin kustannukset olivat 1331 puntaa. Alus laskettiin uudelleen vesille 4. huhtikuuta, johon mennessä oli käytetty lisävaroja 854 puntaa erilaisiin hankintoihin.
Alus lähti merelle 11. toukokuuta ja se saapui 31. toukokuuta Portsmouthiin, jossa se asetettiin reserviin aina vuoteen 1790 saakka.
Ensimmäisen kerran palveluksessa
Telakalle Vanguard siirrettiin 14. kesäkuuta 1790, jolloin aluksen pohjan kuparointi tarkastettiin ja tehtiin tarpeelliset korjaukset. Alus varustettiin palvelukseen siirtoa varten, johon käytettiin varoja 4339 puntaa. Se astui 22. kesäkuuta ensimmäisen kerran palvelukseen päällikkönään Sir Andrew Hammond. Alus oli palveluksessa, kunnes sen päällikkö poisti sen palveluksesta siirtyessään HMS Bedfordille. Se oli Portsmouthissa reservissä seuraavat kahdeksantoista kuukautta.
Ranskan vallankumoussodat
Ainoastaan kaksikymmentä päivää sodanjulistuksen jälkeen 21. helmikuuta 1793 Vanguard palautettiin palvelukseen päällikkönään John Stanhope. Miehistön kerääminen aloitettiin ja aluksen pääsyä telakalle nopeutettiin. Se siirrettiin 26. huhtikuuta telakalle, jossa sen pohja todettiin lähes uudenveroiseksi. Alus palasi telakalta jo seuraavana päivänä varustettavaksi. Täydennyksiin ja korjauksiin kului kaikkiaan 2 284 puntaa runkoon ja mastoihin ja 3 875 puntaa takilaan ja varastoihin.
Satama-alueelta Vanguard siirtyi 18. kesäkuuta ankkuriin Spitheadiin odottamaan käskyjä. Alus palveli aluksi Kanaalin alueella, josta se palasi syksyllä Spitheadiin. Aluksen päällikön sijaisena palveli loman ajan 17. joulukuuta -15. tammikuuta 1794 Isaac Schomberg. Yhdessä 14-tykkisen HMS Swanin kanssa alus lähti 20. maaliskuuta 94 aluksen saattueen suojana Länsi-Intiaan. Saattue saapui 2. toukokuuta Carlislenlahdelle Barbadoksella. Vesivarannot täytettyään alus jatkoi matkaansa Martiniquelle, jonne se saapui kolme päivää myöhemmin liittyne Jervisin johtamaan laivasto-osastoon.
Alus partioi Karibialla kunnes se palasi 29. heinäkuuta 1797 Chathamiin. Alus siirrettiin telakalle 24. elokuuta ja kaksi päivää myöhemmin se poistettiin palveluksesta. Alus vapautui telakalta 18. joulukuuta ja se otettiin palvelukseen kaksi päivää myöhemmin päällikkönään Edward Berry. Seuraavien viikkojen aikana miehistöä täydennettiin ja muun muassa 1. tammikuuta 1798 saapui 155 miestä. Alus lähti Chathamista 3. helmikuuta merelle.
Alus määrättiin Cadizin sataman sulkua valvovaan St. Vincentin johtamaan laivueeseen. Horatio Nelson nosti aluksella lippunsa 14. maaliskuuta Spitheadissä, mistä lähdettiin merelle 9. huhtikuuta Lissaboniin matkannutta saattuetta suojaten. Saattue saapui Taguksen edustalle 23. huhtikuuta. St. Vincent käski Nelsonin tunkeutua Välimerelle pienen laivueen johtajana tehtävänään valvoa Ranskan laivaston toimia.
Nelson saapui 4. toukokuuta Gibraltarille, mistä matka jatkui 9. toukokuuta. Nelson vahvisti tiedon, jonka mukaan Napoleon Bonaparten johdolla kerättäisiin suurta määrää aluksia Touloniin. Laivaston kokoamisen tarkoitus ja mihin se suunnattaisiin oli epäselvää. Lyoninlahdella Nelsonin laivue joutui myrskyyn, jonka seurauksena Vanguard jouduttiin hinaamaan St. Pietroon Sardinian rannikolla. Alusta korjattiin merikelpoiseksi kaksi päivää ja se lähti merelle 27. toukokuuta.
Vanguardin ollessa käyttökelvoton Ranskan laivasto lähti merelle. Amiraali de Bryes'n johtamaan laivastoon kuului 13 linjalaivaa, 7 fregattia ja lukuisa joukko kuljetusaluksia, joille oli kuormattu 16 500 sotilasta ja noin 1 000 siviiliä. Toinen laivasto-osasto Genovasta, missä oli 7 100 jalkaväen ja ratsuväen sotilasta hevosineen liittyi de Bryen laivastoon 21. toukokuuta. Kolmas laivasto Ajacciosta toi mukanaan 4 500 sotilasta 23. toukokuuta. Neljäs Civita Vecchiossa koottu laivasto ei kohdannut päälaivastoa ja purjehti siksi Maltalle mukanaan 8 200 sotilasta. De Bryesin laivasto oli kasvanut 13 linjalaivaan, seitsemään 40-tykin fregattiin, 24 pienempään fregattiin ja sluuppiin sekä lähes 200 kuljetusaluksen laivastoksi.
Nelson purjehti saatuaan täydennyksiä Toulonin edustalla, missä havaittiin Ranskan laivaston lähteneen merelle. Hän etsi ranskalaisia pitkin Välimeren pohjoisrannikkoa, kunnes sai 17. kesäkuuta tiedon ranskalaisten matkasta Maltalle. Malta antautui 12. kesäkuuta ja Ranskan laivasto purjehti viisi päivää itään jätetettyään Maltalle riittävästi varusteita saaren puolustamiseksi hyökkäykseltä.
Nelson oletti Ranskan laivaston pyrkivän Egyptiin, joten hän lähti 17. kesäkuuta Aleksandriaan. Laivastot ohittivat toisensa yöllisellä merellä 22.-23. kesäkuuta havaitsematta toisiaan. Nelsonin saavuttua 29. kesäkuuta Aleksandriaan ei ranskalaisia etsinnöistä huolimatta löydetty. Nelson lähti kohti Anatoliaa, mistä länteen saavuttaen Syrakusan 19. heinäkuuta. Ranskalaiset saapuivat viikkoa Nelsonin lähdön jälkeen Aleksandriaan, joka antautui 2. heinäkuuta.
Nelson sai täydensi laivastonsa varastoja Syrakusassa, missä hän sai tiedon ranskalaisten Egyptin sotaretkestä. Laivasto lähti 24. heinäkuuta merelle kohti Kreikkaa ja siitä edelleen Aleksandriaan, jonne saavuttiin 1. elokuuta. Ranskan laivasto löytyi Abukirin lahdelta ja seuranneessa taistelussa Nelson saavutti merkittävän voiton.
Vanguardin miehistöstä kuoli taistelussa tai siinä saamiinsa vammoihin 31 miehistönjäsentä. Lisäksi haavoittui viisi Nelson mukaan lukien. Taistelun jälkeen alus oli rannikolla ankkurissa miehistön korjatessa vaurioita. Sunnuntaina 19. elokuuta alus nosti ankkurin ja aloitti matkan Kyproksen ja Rhodoksen kautta Napoliin.
Matkalla alus törmäsi 15. syyskuuta myrskyrintamaan menettäen mastojen huiput. Lisäksi neljä miehistönjäsentä huuhtoutui mereen ja joitakin loukkaantui. Fregatti HMS Thalia otti vaurioituneen aluksen hinaukseen. Alukset saapuivat Napoliin 22. syyskuuta. Napolissa aluksen takila kunnostettiin, mikä saatiin päätökseen 15. lokakuuta.
Vanguard saapui 24. lokakuuta Maltalle ankkuroiden sataman edustalle. Portugalin laivaston paikalle saavuttua Gozon varuskunta antautui 28. lokakuuta. Tasavaltalaisten armeijoiden lähestyessä Napolia pohjoisesta ja jakobiinien kapinoidessa etelässä Nelson määräsi laivastonsa Napoliin 5. marraskuuta. Napoli oli kuitenkin jo käytännössä menetetty sitä puolustaneen armeijan kärsittyä tappion ja joukkojen hajaannuttua.
Nelson päätti pelastaa Napolin kuningasperheen sekä alueella olevat Britannian kansalaiset, jotka nousivat Vanguardiin 21. joulukuuta ja seuraavana päivänä alus poistui satamasta. Matkustajat kuljetettiin Palermoon, jonne saavuttiin 26. joulukuuta aluksen jouduttua myrskyyn. Alus poistui Palermosta 1. helmikuuta 1799 St. Pauliin Maltalle, mistä se palasi Palermoon 13. helmikuuta. Se lähti Tripoliin 22. maaliskuuta.
HMS Foudroyant saapui 7. kesäkuuta Palermoon ja seuraavana päivänä Nelson siirsi lippunsa alukselle vieden mukanaan Vanguardin päällikön Hardyn, jolloin Foudroyantin päällikkö R. William Brown siirtyi Vanguardin päälliköksi. Vanguard lähti 16. kesäkuuta merelle Nelsonin johtaman laivueen mukana. Laivue purjehti pitkin Sisilian rannikkoa etsien vihollisen aluksia. Alus saapui 26. kesäkuuta Napoliin, missä sen muonavarastoja täydennettiin.
Napolissa alkoi kesäkuun lopulla kapina, joka päättyi St. Elmon antautumiseen 10. heinäkuuta. Seuraavana päivänä Brown lähetti veneen Napolin laivaston fregatille, kun St. Elmo avasi tulen. Vanguard vastasi tuleen ja taistelu jatkui, kunnes 12. heinäkuuta St. Elmon lipputankoon nousi Napolin lippu.
Alus palasi 3. syyskuuta partioon. Se sai määräyksen palata Britteinsaarille. Alus suuntasi Gibraltarille, mistä se jatkoi Lissabonin kautta edelleen. Alus saapui 8. joulukuuta Motherbankiin Portsmouthin edustalle. Varastojen tyhjentämisen ja tykkien maihin siirtämisen jälkeen alus siirtyi 25. tammikuuta 1800 Portsmouthiin, missä se siirrettiin telakalle 3. helmikuuta.
Alus poistettiin tarkastuksen jälkeen palveluksesta 14. helmikuuta. Alus poistui 14. helmikuuta 1801 telakalta ja se palautettiin palvelukseen 27. helmikuuta päällikkönään Sir Thomas Williams. Alus lähti 5. huhtikuuta telakan alueelta. Williams invalidisoitui ollessaan maissa 20. marraskuuta ja aluksen päälliköksi tuli seuraavana päivänä Charles Inglis.
Sodan Ranskaa vastaan päätyttyä maaliskuussa 1802 alus pysyi Portsmouthissa ja Inglis luovutti aluksen päällikkyyden James Walkerille 17. huhtikuuta.
Napoleonin sodat
Vanguard, HMS Bellerophon, HMS Theseus, HMS Aeolus ja HMS Tartar ajoivat 25. heinäkuuta takaa Ranskan laivaston fregattia Dusquesneä. Takaa-ajajat valtasivat aluksen pienen taistelun jälkeen, jolloin yksi mies sai surmansa ja toinen haavoittui Vanguardilla. Alus valtasi 4. syyskuuta Papillonin St. Marcin edustalla.
Joulukuussa alus määrättiin liittymään John Blighin osastoon saartamaan San Domingoa. Sen puuttuminen ei kuitenkaan estänyt Blighin toimia ja aluksen siirto tuli tarpeettomaksi saaren valtauksen jälkeen.
Alus palasi Länsi-Intian saaristosta Britteinsaarille ja se poistettiin 1. marraskuuta 1805 palveluksesta Plymouthissa. Alus oli huollettavana ja sen päätyttyä alus palautettiin palvelukseen 16. helmikuuta 1807 päällikkönään Alexander Frazer. Alus määrättiin amiraali James Gambierin Kööpenhaminaan lähtevään laivastoon, jota koottiin Yarmouthin redillä heinäkuussa. Alus saapui 1. elokuuta laivaston mukana Gothenburgiin, mistä se lähti Ison Beltin valvontaan määrätyn osaston mukana merelle. Koko laivasto siirtyi 1. syyskuuta Kööpenhaminan edustalle vaatien Tanskan ja sen laivaston antautumista. Taistelu päättyi 7. syyskuuta ja Tanskan laivasto vallattiin. Alus poistui laivaston mukana 21. lokakuuta Kööpenhaminasta purjehtien Kattegatin kautta Yarmouthiin, jonne alus jäi muiden jatkaessa Downsiin.
Alus palasi Kööpenhaminaan, missä se täydensi varastojaan 22. toukokuuta 1808. Ruotsi ja Tanska olivat liitossa Britannian kanssa, mutta Ranskan kanssa liittoutuneen Venäjän laivasto aiheutti uhan Itämeren kaupalle. Alus liitettiin osaksi vara-amiraali Sir James Saumarezin laivastoa tehtävänään kauppamerenkulun turvaaminen Itämerellä. Laivastoon kuului 12 linja-laivaa, viisi fregattia ja lukuisia pienempiä aluksia.
Laivasto lähti merelle mukanaan 200 kuljetusalusta, joihin oli kuormattu kenraali Sir John Mooren 4 000 miestä. Mooren joukot kuitenkin palasivat pian takaisin. Vanguardiin törmäsi 29. toukokuuta amerikkalainen kauppa-alus aiheuttaen lieviä vaurioita. Alus siirtyi 23. kesäkuuta laivaston mukana Kööpenhaminasta Helsingborgiin, jossa se ankkuroitui 7. heinäkuuta.
Palveluksen loppuaika
Itämereltä palattuaan aluksen päällikkö poisti aluksensa palveluksesta 14. joulukuuta 1808. Alus palasi palvelukseen 27. tammikuuta 1809 päällikkönään H. R. Gilyn, joka poisti aluksen palveluksesta 15. marraskuuta 1811 Plymouthissa.
Vanguard oli sijoitettuna reserviin ja se oli ankkuroituna Hamoazessa aina vuoteen 1814, jolloin se määrättiin vastaanottoalukseksi. Sodan Ranskaa vastaan loputtua 1815 alus muutettiin ruutiproomuksi. Alus romutettiin 1821.
Navašino
Kaupunki on syntynyt vuonna 1957, jolloin lähekkäin sijainneet Mordovštšikovon ja Lipnjan taajamat yhdistettiin. Tärkein yritys on vuonna 1907 perustettu Okan telakka. Kaupungissa toimii myös rakennustarviketehdas.
Shōtōkan
Alkuperä
Shōtōkan oli Funakoshin ensimmäisen virallisen dojon nimi, joka valmistui vuonna 1939 Mejiroon, Tokion lähettyville. Se kuitenkin tuhoutui vuonna 1945 ilmapommituksessa. Funakoshin käytti kirjoittaessaan nimimerkkinä Shōtō (松濤), jota hän käytti runollisissa ja filosofisissa kirjoituksissaan oppilailleen. Lopulta Funakoshin oppilaat loivat opettajaansa kunnioittaen kyltin, jossa luki ”Shōtōkan” ja asettivat sen Funakoshin opettaman salin sisäänkäynnin yläpuolelle. Funakoshi itse ei koskaan antanut tyylisuunnalleen nimeä, vaan kutsui sitä pelkästään karateksi.
Piirteet
Maailmansodan jälkeen Shōtōkanin tekniikat ovat olleet suhteellisen syviä ja tukevia seisontoja, jotka mahdollistavat voimakkaita liikkeitä ja vahvistavat jalkoja. Käsitekniikat painottuvat hivenen enemmän alkeisopetuksessa samoin suuret liikeradat perustekniikassa.
Kata
thumb|250px|[[Gichin Funakoshin oppilas Mitsusuke Harada (s. 16. marraskuuta 1928) on aloittanut karaten harjoittelun vuonna 1943 ja jatkaa yhä aktiivista harjoittelua.]] Shōtōkanissa harjoiteltavat katat pohjautuvat vanhoihin okinawalaisiin liikesarjoihin. Tyylissä harjoitellaan yleisesti 26 kataa. Heian shodan, Heian nidan, Heian sandan, Heian yondan, Heian godan, Bassai dai, Jion, Empi, Kanku dai, Hangetsu, Jitte, Gankaku, Tekki shodan, Tekki nidan, Tekki sandan, Nijūshiho, Chinte, Sōchin, Meikyō, Unsu, Bassai shō, Kanku shō, Wankan, Gojūshiho shō, Gojūshiho dai ja Jiin.
Kuuluisia Shōtōkanin harjoittajia
Toimintaelokuvien näyttelijöillä Jean-Claude Van Dammella, Wesley Snipesilla ja Michael Jai Whitellä on musta vyö Shōtōkanissa. Urheilumaailmassa vapaaottelussa ottelevilla Lyoto Machidalla, Antonio Silvalla, Vitor Belfortilla, Antonio Carvalholla, Mark Holstilla ja Assuerio Silvalla on myös Shōtōkan-tausta.
Taikinamarja
Taikinamarja (Ribes alpinum) on punaisia marjoja tuottava 50–150 senttimetrin korkuinen kaksikotinen pensas. Se muistuttaa punaherukkaa, mutta sen marjat ovat melko mauttomat. Taikinamarjan aromi on melko karvas, ja marja on pehmeä. Taikinamarjaa kasvaa villinä Etelä- ja Keski-Suomen lehtimetsissä, mutta sitä on käytetty myös koristekasvina. Pensaaseen tulee keväällä lehdet hyvin aikaisin, Suomen etelärannikolla jo huhtikuun lopulla, joten se sopii esimerkiksi kevätsipulikukkaryhmien taustalle. Taikinamarja sopii myös aita- ja aidannepensaaksi, koska se on nopeakasvuinen, hyvin leikkausta kestävä ja viihtyy sekä auringossa että varjossa.
Leviäminen
Vain noin joka kolmanteen taikinamarjapensaaseen tulee marjoja. Hedepensaissa on kussakin kukinnossa 20-30 pientä, kellanvihreää kukkaa. Emipensaissa kukkia on keskimäärin kolme. Kukat avautuvat toukokuun lopulla ja kesäkuun alussa. Linnut syövät taikinamarjan marjoja halukkaasti ja levittävät marjojen sisältämiä kivikovia siemeniä ulosteillaan alkukasvua edistäen. thumb|180px|vasen|Taikinamarjapensaan marjoja
Levinneisyys
Taikinamarjoja tavataan kaikkialla Euroopassa, Kaukasuksella, länsi-Turkissa ja Marokossa.
Taikinamarjoja kasvaa kivikkoisissa ja kallionseinämien alaisissa lehdoissa, jokien läheisyydessä, metsien reunoilla, ahoilla, sekametsissä, harjurinteillä ja valoisilla paikoilla.
Kuvaus
Taikinamarja kasvaa noin 1,5 metriä korkeaksi. Sen lehdet ovat kolmiliuskaisia. Kukat ovat vihertäviä ja sijaitsevat pystyissä tertuissa. Marjat ovat punaisia ja syötäviä, mutta maultaan jauhoisia.
Mesoamerikan intiaanikulttuurien muotoutumisvaihe
thumb|250px|Meksikon alueen muotoutumisvaiheen asutuskeskuksia ja esinelöytöpaikkoja n. 600 eaa. Mesoamerikan intiaanikulttuurien muotoutumisvaihe on Mesoamerikan intiaanikulttuurien historiassa se kausi, jolloin saviastiat yleistyivät. Se alkaa ensimmäisistä saviastioista ja päättyy korkeakulttuurien kuten mayojen nousuun. Niinpä tätä vaihetta kutsutaan myös esiklassiseksi kaudeksi. Kausi jaetaan kolmeen osaan: Varhainen muotoutumisvaihe noin 2500–1200 eaa., keskinen 1200–600 eaa., ja myöhäinen 600 eaa. – 200 jaa.
Tätä kulttuurien kehitysvaihetta alkoivat kutsua muotoutumisvaiheeksi tai muodostavaksi kaudeksi 1950-luvun lopulla Gordon Willey ja  Philip Phillips kirjassaan Method and Theory in American Archaeology. Se oli heidän luokittelussaan keskimmäinen viidestä kulttuurien kehityksen vaiheesta. Heidän määritelmänsä mukaan tässä vaiheessa asutaan kylissä ja viljellään maissia tai maniokkia. Määritelmä vastaa vanhassa maailmassa käytettyä neoliittisen kauden määritelmää, mutta 1950-luvulla Amerikan tutkimuksessa ei haluttu käyttää eurooppalaisia käsitteitä. Myöhemmät tutkijat ovat uusien arkeologisten löytöjen valossa jossain määrin kyseenalaistaneet Willeyn ja Phillipsin jaottelua ja määritelmiä. Kausi on jaettu aluksi kahteen, myöhemmin usein kolmeen alajaksoon. .
Saviastioiden laajaa käyttöä pidetään yleensä asutuksen kiinteytymisen merkkinä. Saviastioistahan on hyötyä muun muassa viljan varastoimisessa tuholaisia vastaan, ja maanviljely vaatii yleensä melko kiinteää asutusta. Paikallaan pysyvästä maanviljelyasutuksesta on useimmilta muinaisilta saviastian valmistusalueilta löydettykin todisteita, kerrostuma kerrostumalta kasvaneiden kylien jäännöksiä. Muodostavaa kautta luonnehti kaikilla alueilla väestön kasvu lähinnä maanviljelyn pohjalta. Tämä synnytti monilla alueilla keskenään sotia käyviä päällikkökuntia ja valtaansa laajentavia kaupunkivaltioitakin. Muodostavaan kauteen näyttää liittyvän jossain vaiheessa tapahtuva väestön jakautuminen hallitsevaan päällikön johtamaan ylimystöön ja tavalliseen rahvaaseen. Muodostava kausi kiinnostaa sivistyksen synnyn tutkijoita, sillä sen aikana kiteytyivät useimmat myöhemmät kulttuuripiirteet.
Meksikonlahden rannikon olmeekkeja on pidetty sivistyksen alullepanijoina. Heidän monumentteja sisältävät asutuskeskuksensa alkoivat kukoistaa viimeistään 1200 eaa., mikä liittyi tuhansien asukkaiden päällikkökuntien syntyyn. Olmeekkien vaikutus levisi laajalle. Samoihin aikoihin idempänä olevalla Etelä-Jukatanin alueella syntyi varhainen Nakben mayakeskus. Noin 500 eaa. sapoteekit lienevät kehittäneen kirjoituksen ja valtion Oaxacan laaksoon.
Tyynenmeren rannikolle ilmestyi kiinteitä kyliä ehkä noin 1500 eaa. liittyen Barran kulttuuriin ja Monte Altoon. Niinpä Mesoamerikassa syntyi jo noin 2000 eaa. pysyviä kyliä, jotka alkoivat kehittyä kohti valtioita viimeistään 1000 eaa. olmeekkien noustessa.
Saattaa olla, että Mesoamerikan kulttuurin piirteitä, joihin kuuluvat kohollaan olleet temppelit, on lainattu Etelä-Amerikasta, missä kulttuuri kehittyi aiemmin. Olmeekit kehittivät Mesoamerikan kulttuurin ituja Meksikonlahden etelärannalla olevissa päällikkökunnissaan noin 1200–300 eaa. Heidän alkuperänsä voi olla Tyynenmeren rannikolla Guatemalan seuduilla, alueella joka lienee saanut vaikutteita Perusta. Ensimmäiset valtiot lienevät syntyneen Meksikon keskiylängöllä, missä vuoden 1000 eaa. jälkeen syntyi Oaxacan laaksoon sapoteekkien keskus San José Mogote. Sapoteekit kehittivät kirjoituksen noin 500 eaa.
Varhainen muotoutumisvaihe
Muotoutumisvaihe alkoi Mesoamerikassa noin 2500–2450 eaa., kun siellä alettiin valmistaa saviastioita, Vanhimpia astioita on löydetty mm. Länsi-Meksikossa Puerto Marquésissa Guerreron osavaltiossa, ja myös Matanchénissa Nayaritissa. Tyynenmeren rannikolla Guatemalan alangolla oli keramiikkaa valmistavia kyliä Tilapa, La Blanca, Ocós, El Mesak ja Ujuxte.
Saviastioiden valmistusta on pidetty usein paikallaan pysyvän asutuksen merkkinä arkeologiassa, koska saviastia on kohtuullisen raskas ja helposti särkyvä, ja koria on hankalampi kuljettaa liikkuvan metsästäjäryhmän mukana. Ihmiset asettuivat asumaan kiinteisiin maanviljelykyliin noin 2000–1500 eaa. Näihin aikoihin lienee viimeistään alkanut kosketus Etelä-Amerikan kanssa meritse.
Muotoutumisvaiheen alkuvaiheessa 2000/1500–900 eaa. syntyivät ensimmäiset kylät, joissa oli jonkinlaista sosiaalista kerrostuneisuutta, ja maissinviljely vakiintui lopullisesti. Tämä saattaa olla Etelä-Amerikan Perun ja Ecuadorin alueen kulttuurien vaikutusta. . Länsi-Meksikon rannikon mm. Coliman osavaltion 1500–1000 eaa. Capachan kulttuurin keramiikka muistuttaa Ecuadorin Machalillan kulttuurin ja Chorreran kulttuurin keramiikkaa. Mutta enemmän Capachan kulttuuri muistuttaa Tlatilcoa ja olmeekkeja. Noin 1500 eaa. levisi Locona-kulttuuri laajalle Izapasta pohjoiseen, ja jatkui Ocosin perinteenä. Tällä alueella lienee puhuttu tuolloin zoquekieliä.
Varhaisella muotoutumisvaiheella alkoi monumenttien rakentaminen. Tämä voidaan tulkita merkiksi jonkinlaisesta ylimystöstä. Etelä-Meksikon ylängön tunnetuimpia esiklassisia keskuksia on varhaisen muotoutumisvaiheen Tlatilco ja Las Bocas. Valtavat maasta ja kivestä tehdyt monumenttirakennelmat ilmestyivät ensimmäisenä olmeekkien alueelle Tabascoon ja varhaiselle maya-alueelle. Olmeekkien varhaisimpia keskuksia olivat muun muassa varhaisen muotoutumisvaiheen San Lorenzo, El Manatí Meksikonlahden rannikon seuduilla ja Teopantecuanitlan Guerrerossa. Maya-alueen varhaisimmat keskukset olivat Nakben ja Cerron tyyppisiä pieniä keskuksia.
Varhaisessa muotoutumisvaiheessa Capachan kulttuuri levittäytyi alueelle viimeistään 1450 eaa. Saviastiat alkoivat levitä Mesoamerikan alueella noin 2500–2300 eaa. Varhaisimmat saviastiat liittyvät Meksikon keskiylängön niin sanottuun Purrón-vaiheeseen. Myös kangaspuut yleistyivät arkaaisen kauden lopuilla. Varhaista muotoutumisvaihetta luonnehtivat maissin viljely, kutominen, keramiikka, pienikokoiset hedelmällisyyden jumalankuvat ja uskonnon harjoitus kotona, ei temppeleissä.
Vasta myöhäisesiklassisella ajalla suureksi kasvaneesta Izapasta on löydetty veistoksia ajalta 1800–1500 eaa. Noin 1800 eaa. ilmestyi Monte Altoon kulttuuria, mutta Monte Alton kokoa varhaisella esiklassisella kaudella ei tunneta, ja siksi ei osata sanoa miten merkittävä keskus se silloin oli.
Muotoutumisvaiheen keskivaihe
pienoiskuva|200x200px|Olmeekkien veistämä kivipää.