cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tietosanakirja (1909)
Historia
Uusi hanke sai valtionapua 12 500 markkaa vuodessa kahdeksan vuoden ajan sillä ehdolla, että teoksen laajuus on vähintään 800 kahdeksansivuista painoarkkia eikä hinta ylitä 150 markkaa. Tietosanakirjan toimitussihteeriksi saatu monitaitoinen Lauri Hendell osoittautui hyväksi valinnaksi. Hän valvoi työn päivittäistä etenemistä, sillä päätoimittajat olivat yliopistomiehiä, joille tehtävä oli vain sivutoimi. Kirjoittajakuntaan kuuluivat muun muassa K. J. Ståhlberg, E. N. Setälä, Toivo Waltari, Jalmar Castrén, ylioppilas R. S. Jurva ja muita tunnettuja henkilöitä. Pelkästään ensimmäisessä osassa oli 146 kirjoittajaa.
Alkuaikoina uusi suomalainen tietosanakirja suunniteltiin tehtäväksi käyttämällä valmista ulkomaista esikuvaa. Niinpä kaksi sarjaa saksalaista niin sanottua pientä Meyeria leikattiin palasiksi ja artikkelit liimattiin omalle lapulleen. Hendell teki 1906 opintomatkan Ruotsiin tutustumaan Nordisk familjebokin toimittamiseen. Sen toinen painos ilmestyi 1904–1926 38-osaisena tietojättinä. Hendell päätyi siihen, että oli syytä pyrkiä lähelle ruotsalaisteoksen toimitusperiaatteita. Sitä ei myöhempi vierailu Saksan Leipzigiin toiseksi muuttanut. Koska tieto monella alalla oli niin erikoistunutta, ettei sitä kuka tahansa pystynyt omaksumaan, sai tietosanakirjakin sisältää artikkeleita, joiden omaksuminen vaati alaan perehtymistä.
Lisää hakusanoja keräsivät kotimaiset asiantuntijat. Keväällä 1907 sanaliput koottiin yhteen ja järjestettiin aakkosjärjestykseen. Tietosanakirjan rungoksi muodostui lähes 50 000 hakusanaa. Valitettavasti tämä suuri pääkirja ei ole säilynyt jälkipolville. Tietosanakirjan valmistuessa 1919 hakusanojen määrä oli 66 000 kappaletta. Kahdeksanosaiseksi suunniteltu kirjasarja paisui työn aikana kymmenosaiseksi. Teoksella oli enimmillään 19 000 tilaajaa. Osa heistä lopetti tilauksen kesken, joten täysiä teossarjoja myytiin runsaat 16 000 kappaletta.
Vuonna 1909 selvitettiin tilaajakunnan koostumusta. Yhteismääräksi saatiin 10 075. Heistä oli 2 080 liikeapulaisia ja liikemiehiä, 1 690 ammattilaisia ja työmiehiä, 1 320 virkamiehiä, 1 260 maanviljelijöitä, 1 155 opettajia, 845 rautatieläisiä, 530 herroja, 305 koululaisia, 260 rouvia ja neitejä, 230 ylioppilaita, 97 kirjastoja sekä 58 taiteilijoita ja kirjailijoita.
Tietosanakirja Osakeyhtiö julkaisi Tietosanakirjan jälkeen vielä neliosaisen Valtiotieteiden käsikirjan, jonka viimeisen osan ilmestyttyä yhtiö purettiin vuonna 1924.
Toimituskunnan jäsenet
Aktiivisen toimituskunnan muodostivat Wichmann, Forsman, Hendell ja Wecksell sekä myöhemmin Välikangas.
Kuviokotkarausku
Kuviokotkarausku (Aetomylaeus vespertilio) on kotkarauskuihin kuuluva rustokalalaji. Pieter Bleeker kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1852.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kuviokotkarauskun levinneisyysalue käsittää hajanaisia alueita pitkin Kaakkois-Aasian Tyynenmeren rannikkoa Kiinasta ja Taiwanista Indonesian, Malesian ja Filippiinien tietämiltä aina Australian pohjoispuolen vesiin saakka. Sitä on havaittu myös Intian rannikolla, Malediiveillä ja Persianlahdella. Lisäksi lajia elää Mosambikin rannikolla. Laajasta levinneisyysalueesta huolimatta kalaa tavataan vain harvoin.
Kuviokotkarausku elää mannerjalustojen rannikoiden vesissä. Tyypillisesti sen elinaluetta ovat matalat rannikot, mutta niitä on tavattu jopa 110 metrissä. Sen elinalueilla on usein hiekkapohja, mutta niitä on tavattu myös mutaisista jokisuistoista ja koralliriuttojen läheisyydestä.
Käyttäytyminen ja ekologia
Kuviokotkarausku on luonnostaan harvinainen laji, jonka käyttäytymisestä ei tiedetä paljonkaan.
Kuviokotkarausku on ovovivipaarinen eli se hautoo munat sisällänsä ja synnyttää poikaset elävinä. Poikanen saa ravintonsa alkuun ruskuaispussista, mutta myöhemmin se saa lisäravintoa suoraan emon kohtunesteistä. Naaraat synnyttävät yhdestä neljään poikasta. Lajin lisääntymisestä ei tiedetä paljonkaan, mutta sukupolven pituudeksi on arveltu 15 vuotta ja maksimaaliseksi eliniäksi 24 vuotta. Täysi-ikäinen kala voi olla 240 cm leveä.
Käyttö
Kuviokotkarauskua käytetään ruokakalana vähäisissä määrin, silloin kun sitä satunnaisesti saadaan saaliiksi. Myös kuviokotkarauskun, kuten muidenkin suurten kotkarauskujen, epäillään joskus päätyvän haineväkeittoon ”täytteeksi”.
Priest (vuoden 1994 elokuva)
Priest (televisioesityksessä käytetty nimeä Priest – Papin tarina) on Antonia Birdin 1994 ohjaama uskonnollinen draamaelokuva. Brittifilmi kertoo nuoresta roomalaiskatolisesta papista, joka ajautuu hengelliseen kriisiin homoseksuaalisuutensa takia.
Aleksandr Gribojedov
thumb|[[Ivan Kramskoi, Aleksandr Gribojedov, 1875]] Aleksandr Sergejevitš Gribojedov (15. tammikuuta (J: 4. tammikuuta) 1795 Moskova, Venäjän keisarikunta – 11. helmikuuta (J: 30. tammikuuta) 1829 Persia ) oli venäläinen diplomaatti, näytelmäkirjailija ja säveltäjä.
Hänen venäläisiä aristokraatteja pilkkaava näytelmänsä Vastus viisaudesta (ven. Горе от ума, Gore ot uma) on Venäjällä kaikkein suosituin näytelmä kautta aikojen, jota esitetään Venäjän teattereissa edelleen.
Suku ja koulutus
Sukulaisten mukaan Aleksandr oli lapsuudessa erittäin hyvä keskittymään asioihin ja epätavallisen varhaiskypsä. 6-vuotiaana hän puhui sujuvasti kolmea vierasta kieltä, nuoruudessaan jo kuutta kieltä: erityisesti täydellistä englantia, ranskaa, saksaa ja italiaa. Hän ymmärsi myös latinaa ja kreikkaa erittäin hyvin. Hän sai opetusta kotona saksalaistaustaisen tietosanakirjailija, ensyklopedisti Ivan Danilovitš (Johann Bernhard) Petrosiliuksen (1774/1776-1846) johdolla vuoteen 1810 asti.
Ylhäisestä ympäristöstä, jossa sen vastainen runoilija kasvoi ja jota hän jo varhain alkoi inhota, hän sai esikuvat pääteoksensa mainioihin henkilökuviin. Hän aloitti 11-vuotiaana Moskovan yliopistossa sijaitsevassa aatelispoikien koulussa, jossa hän nautti kuuluisten historioitsijoiden August Ludwig von Schlözerin ja Johann Gottlieb Buhlen opetusta. Hän läpäisi kirjalllisuustieteen kandidaatin tutkintoon vaadittavat kokeet 13-vuotiaana ja valmistui juristiksi 17-vuotiaana. Napoleonin hyökätessä Venäjälle Gribojedov liittyi vuonna 1812 sotaväkeen, mutta ei joutunut taisteluun.
Kirjallinen ja diplomaattinen ura
Jätettyään vuonna 1816 sotilasuran hänestä tuli virkamies ulkoasiain kollegiin eli ministeriöön Pietarissa ja hän liittyi dekabristi runoilijoiden Aleksandr Odojevskin, Pjotr Tšaadajevin ja Kondrati Rylejevin piiriin. Äiti lähetti hänet Pietarista vastoin hänen omaa tahtoaan vuonna 1818 lähetystösihteeriksi Persiaan. Hän pääsi Kaukasian sotajoukkojen ylipäällikön, kenraali Aleksei Jermolovin sihteeriksi Georgiaan Tbilisiin ja sai vihdoin vuonna 1823 luvan lähteä Moskovaan, voidakseen kirjoittaa näytelmän Gore ot uma (ven. Горе от ума, Vastus viisaudesta / Viisauden haitta, suom. Markku Lahtela), jota hän oli työstänyt pitkään. Se valmistui tällä matkalla vuonna 1824. pienoiskuva|326x326px|Alexandr Gribojedov, Pjotr Karatigin Huolimatta Gribojedovin tekemistä laajoista muutoksista sensuuri ei sallinut näytelmää esitettävän eikä se myöskään saanut kokonaisuudessaan ilmestyä painettuna. Palattuaan Tbilisiin hän sai tiedon dekabristiystäviensä kohtalosta - Rylejevin teloituksesta - ja vähän sen jälkeen hänet itsensäkin vietiin Pietariin ja suljettiin vankilaan. Kesäkuussa 1826 hänet kuitenkin vapautettiin ja lähetettiin takaisin Kaukasiaan. Täällä hän oli hyvin tyytymätön Venäjän hallituksen toimintaan ja nimitti sitä "rumpukulttuuriksi". Hän oli mukana sotaretkillä, ja kun sota Persiaa vastaan vuonna 1828 oli päättynyt, hän hankki Turkmantšain rauhanteossa Venäjälle loistavat edut.
Gribojedov määrättiin tämän jälkeen Venäjän lähettilääksi Persiaan tehtävänään vapauttaa armenialaiset ja muut kristityt naiset šaahin haaremista. Neuvottelut olivat hankalia, sillä niihin liittyi kulttuurisia tabuja. Kansanvillitsijät käyttivät tilannetta hyväkseen: hurjistunut väkijoukko säntäsi Venäjän lähetystöön "vääräuskoisten kimppuun". Gribojedov ynnä hänen seurassaan olevat venäläiset murhattiin 11. helmikuuta 1829, sellaisella väkivallalla että Gribojedovin ruumis tunnistettiinvain aiemmin vammautuneesta kädestä. Anteeksipyynnöksi Persia lahjoitti Venäjälle 88 karaatin Šaahi-timantin, jota edelleen säilytetään Moskovan Kremlin aarrekammiossa. Gribojedovin Täbriziin jäänyt georgialainen 16-vuotias vaimo Nina Alexandrovna Tšavtšavadze (georgiaksi: ნინო ჭავჭავაძე) 1812-1857) pelastui.
Perintö
Gribojedov ei ehtinyt julkaista kovin paljon, mutta hänellä on silti huomattava sija Venäjän kirjallisuuden historiassa, sillä hän on näytelmällään Vastus viisaudesta tehnyt Venäjän draamakirjallisuudelle saman uudistustyön, minkä Aleksandr Puškin teki runoudelle. Näytelmä kuvaa ivallisesti Moskovan ylöspäin matelevan nöyrää ja alaspäin kopeaa ylhäisöä 1800-luvun alkupuolella. Se on täynnä sattuvia, nerokkaita iskuja sekä lennokasta runoutta ja kuuluu niihin venäläisen näyttämön esityksiin, joilla on ollut suuri menestys. Se ilmestyi painettuna muokatussa muodossa vuonna 1833 ja alkuperäisessä muodossaan vuonna 1875. Näytelmästä Gruusialainen yö, jonka hän kirjoitti vähän ennen kuolemaansa, on säilynyt vain osa.
Steve McQueen
Karismansa vuoksi McQueen sai lempinimen King of Cool eli viileyden kuningas.
Nuoruus
Steve McQueen syntyi 24. maaliskuuta 1930 Indianapolisissa, Indianassa. Hänen vanhempansa erosivat pian pojan syntymän jälkeen, ja Steve kasvoi isosetänsä maatilalla Missourissa. Yhdeksänvuotiaana hänet lähetettiin uudelleen naimisiin menneen äitinsä hoiviin Kaliforniaan. Siellä hän ajautui nuorisorikollisuuteen, minkä vuoksi hänen äitinsä lähetti hänet nuorisorikollisille tarkoitettuun poikakouluun. McQueen lopetti koulunkäynnin yhdeksännen luokan jälkeen ja liittyi merijalkaväkeen vuonna 1947. Hän oli sielläkin kapinallinen ja joutui 41 päiväksi putkaan luvattomasta poistumisesta.
Varhainen näyttelijänura
Merijalkaväestä kotiuduttuaan McQueen muutti vuonna 1950 New Yorkiin ja elätti itsensä sekalaisilla töillä. Hän aloitti teatteriopinnot vuonna 1952 Sanford Meisnerin Neighborhood Playhousessa ja esiintyi muutamassa Off Broadway -tuotannossa. Hänet hyväksyttiin opiskelijaksi Lee Strasbergin The Actors Studioon, ja hän teki vuonna 1956 ensiesiintymisensä Broadwaylla näytelmässä A Hatful of Rain. Samana vuonna hän teki myös ensimmäisen elokuvaroolinsa elokuvassa Kadun kuningas. Näiden lisäksi McQueen sai myös televisiorooleja.
Tähteyden vuodet ja kuolema
McQueenin ensimmäinen päärooli elokuvassa oli tieteiselokuvassa Valuva kuolema (1958). Sitä seurasi samana vuonna päärooli palkkionmetsästäjä Josh Randallina televisiosarjassa Wanted: Dead or Alive. Sarjan myötä McQueenista oli tullut jo tähti, ja hän sai yhden päärooleista suuren budjetin lännenelokuvasta 7 rohkeata miestä (1960). Sitä seurasi 1960-luvulla joukko elokuvarooleja niin toimintaelokuvissa kuin komedioissakin. Menestyselokuvassa Suuri pakoretki (1963) McQueen teki omat moottoripyörästunttinsa.
McQueenin suurimpia menestyselokuvia 1970-luvun alussa olivat Papillon ja Liekehtivä torni. Niiden jälkeen hän jätti elokuvat muutamaksi vuodeksi. Hän teki paluun vuosikymmenen lopulla, mutta kuoli nopeasti edenneeseen keuhkosyöpään 7. marraskuuta 1980. Kyseessä oli mesoteliooma, harvinainen keuhkosyövän muoto, jonka aiheuttajana pidetään yleensä asbestia. McQueen arveli sairastuttuaan, että hän oli altistunut asbestille ollessaan merijalkaväessä purkamassa eristyksiä laivasta. McQueen kuoli nukkuessaan sydänkohtaukseen leikkauksen jälkeen, jossa häneltä yritettiin poistaa syövän etäpesäkettä maksasta. McQueenin tuhkat siroteltiin Tyyneen valtamereen.
Yksityiselämä
McQueen oli naimisissa kolmesti, ensin vuosina 1956–1971 näyttelijä Neile Adamsin kanssa, vuosina 1973–1977 näyttelijä Ali MacGraw’n kanssa ja vuodesta 1980 aina kuolemaansa asti malli Barbara Mintyn kanssa. Hänellä oli kaksi lasta, näyttelijä Chad McQueen sekä tytär Terry McQueen. Myös McQueenin pojanpoika Steven R. McQueen on näyttelijä.
McQueen harrasti moottoripyöriä ja kilpa-autoja. Hän omisti 210 moottoripyörää, 55 autoa ja viisi lentokonetta. Aina luvan saatuaan hän ajoi itse omat stunttinsa autolla ja moottoripyörällä. Hänen laajaan autokokoelmaansa kuuluivat muun muassa Porsche 917, Porsche 908, Porsche 356, Ferrari 512, Ferrari 250 ja Jaguar D-Type. Vanhoja klassikkomoottoripyöriäkin hänellä oli yli 100 kappaletta.
Palakkad
Palakkad, aikaisemmin Palghat, on Palakkadin piirikunnan pääkaupunki Keralan osavaltiossa Intiassa. Vuonna 2011 Palakkadissa asui 130 955 ihmistä.
Morin huur
thumb|right|300px|Mongolialainen muusikko soittamassa morin huuria Morin huur eli morin khuur (mongoliksi морин хуур) on mongolialainen jousisoitin. Siinä on kaksi hevosen häntäjouhista tehtyä kieltä. Soittimen nimi on suoraan suomennettuna "hevosenpääviulu", ja se tulee soittimen kaulan jatkeesta, joka muotoillaan hevosen pään muotoiseksi. Morin huuria käytetään pääasiassa mongolialaisessa kansanmusiikissa ja jotkut pitävät sitä Mongolian kansallissoittimena.
Eläinten hoidossa
Soittimen käyttö eläinten hoidossa on ikuistettu dokumenttielokuvassa Ingen Egshig, jonka ohjasi Badraa J. vuonna 1986. Dokumentti voitti vuonna 1988 Moskovan kansainvälisten elokuvajuhlien pääpalkinnon. Dokumenttielokuvasta on myös tehty uusi versio vuonna 2003, jolloin Byambasuren Davaa ohjasi dokumenttielokuvan nimeltään Tarina itkevästä kamelista. Davaan dokumentti oli ehdolla vuoden 2005 parhaan dokumentin Oscar-palkinnon saajaksi.
Robert Dinesen
thumb|Robert Dinesen. Robert Theodor Louis Camillo Dinesen (23. lokakuuta 1874 Kööpenhamina – 8. maaliskuuta 1972 Berliini) oli tanskalainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä.
Robert Dinesen syntyi farmaseutin perheeseen. Hän opiskeli laulamista Vilhelm Heroldin ja näyttelemistä Nicolai Neiiendamin johdolla ja debytoi Kööpenhaminan Dagmar-teatterissa vuonna 1894. Dinesenin ensimmäinen elokuva Kuilu (Afgrunden, 1910) muistetaan myös Asta Nielsenin ja Poul Reumertin esikoiselokuvana. Dinesenillä oli pääosa elokuvassa Neljä paholaista (De fire Djævle, 1911), jonka jälkeen hän työskenteli Nordisk Filmin näyttelijänä ja ohjaajana vuoteen 1917 saakka. Tänä aikana hän ohjasi noin 70 elokuvaa.
Leonid Spirin
Leonid Vasiljevitš Spirin (21. kesäkuuta 1932 – 23. helmikuuta 1982 ) oli venäläinen yleisurheilija. Hänestä tuli urheiluhistorian ensimmäinen 20 kilometrin kävelyn olympiakultamitalisti Melbournessa vuonna 1956.
Spirinille myönnettiin vuonna 1957 Neuvostoliiton Kunniamerkin ritarikunnan kunniamerkki (Знак Почёта). Hän voitti hopeaa yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Tukholmassa vuonna 1958.
Spirin piti heinäkuussa 1959 lyhyesti hallussaan miesten 20 kilometrin kävelyn maailmanennätystä.
Vytautas Lukočius
Vytautas Lukočius on liettualainen kapellimestari. Hän opiskeli kotimaassaan konservatoriossa pianonsoittoa ja orkesterinjohtoa. Vuosina 1999–2002 hän opiskeli Suomessa Sibelius-Akatemiassa. Vuosina 2000–2004 hän oli Liettuan kansallisen sinfoniaorkesterin avustava kapellimestari. Hän vierailee usein Suomessa, muun muassa Turussa ja Kotkassa, yleensä johtamassa operetteja tai muuta kevyempää klassista musiikkia.
Marraskuussa 2006 Lukočius voitti ensimmäisen palkinnon kolmannessa Jorma Panula -kapellimestarikilpailussa Vaasassa.
Vuodesta 2016 alkaen Lukočius on Lappeenrannan kaupunginorkesterin taiteellinen johtaja.
Mikko Paatelainen
Mikko Paatelainen (s. 24. marraskuuta 1980 Valkeakoski) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Paatelainen aloitti uransa Valkeakosken Hakassa ja Veikkausliiga-tasolla hän on edustanut myös Atlantis FC:tä, AC Allianssia, FC KooTeePeetä ja FF Jaroa.
Kauden 2004 Paatelainen pelasi FC KooTeePeessä lainasopimuksella AC Allianssista. Hän siirtyi kauden jälkeen skotlantilaisseuraan Aberdeen FC, josta palasi vuonna 2005 Veikkausliigaan Pietarsaaren Jaroon. FF Jarossa Paatelainen teki syyskaudella 2005 pelaamassaan kymmenessä ottelussa kahdeksan maalia. Hän pääsi liigahistoriaan tekemällä ennätykselliset viisi maalia yhdessä ottelussa entistä seuraansa FC KooTeePeetä vastaan. Tammikuussa 2006 Paatelainen siirtyi lainalle skotlantilaiseen Cowdenbeathiin, josta palasi Jaroon maaliskuussa 2006. Turun Palloseuraa hän edusti vuodet 2007–2009. IFK Mariehamniin hän siirtyi joulukuussa 2009. Talvikaudella 2011 hän sai vakavan polvivamman ja joutui tämän vuoksi lopettamaan pelaajauransa.
Hänen isänsä Matti Paatelainen sekä veljensä Mika-Matti ”Mixu” Paatelainen ja Markus Paatelainen ovat myös tunnettuja jalkapalloilijoita.
Kanadan Grand Prix 1984
Kanadan Prix 1984 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 17. kesäkuuta 1984 Circuit Gilles-Villeneuvella Kanadassa. Kilpailun voitti Brabhamilla ajanut hallitseva maailmanmestari Nelson Piquet, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Kilpailu
Toisesta ruudusta lähtenyt Alain Prost nousi startissa kärkeen, mutta hän ei saanut kauan pitää johtopaikkaansa, sillä paalupaikalta lähtenyt Nelson Piquet otti kärkipaikan takaisin jo ensimmäisellä kierroksella. Piquet ja Prost jatkoivat kärkikaksikkona siihen asti kunnes Niki Lauda kiilasi kakkoseksi. Piquet'n alettua varmistella voittoaan Lauda pystyi hivenen saavuttamaan häntä. Piquet ajoi kerrankin maaliin saakka ja oli heti voittaja.
Sokkotreffit (vuoden 1987 elokuva)
Sokkotreffit (eng. Blind Date) on vuonna 1987 ensi-iltansa saanut romanttinen komediaelokuva. Sen pääosia esittävät Kim Basinger, Bruce Willis, John Larroquette, William Daniels, George Coe, Mark Blum, Phil Hartman, Stephanie Faracy ja Alice Hirson. Elokuvan on ohjannut Blake Edwards.
Elokuvassa Walter Davisin (Willis) veli järjestää hänelle sokkotreffit vaimonsa serkun Nadian (Basinger) kanssa. Tilanne kuitenkin riistäytyy käsistä Nadian juotua vähän liikaa. Elokuva oli taloudellinen menestys ja Willisin ensimmäinen pääroolielokuva.
Vastaanotto
Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvasi Sokkotreffejä ”sujuvaksi kännitörttöilyksi” monine pikkuvitseineen, mutta valitti etteivät Willis ja Basinger ole oikein kotonaan farssigenressä. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Lähteet
Cita a ciegas
Maria Andrejczyk
Maria Magdalena Andrejczyk (s. 9. maaliskuuta 1996 Sejny) on puolalainen yleisurheilija, joka kilpailee keihäänheitossa. Hänen ennätyksensä on 71,40 metriä, jonka hän heitti Splitissä Kroatiassa toukokuussa 2021.
Andrejczyk sijoittui viidenneksi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa Eugenessa 2014 heitettyään 53,66 metriä. Alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 hän voitti kultaa tuloksella 59,73.
Brenda Penninx
Brenda Penninx (s. 1970) on alankomaalainen psykiatrian tutkija ja Amsterdamin vapaan yliopiston psykiatrian epidemiologian professori. Hän on maailman johtavia masennuksen tutkijoita.
Penninx on tutkinut erityisesti masennuksen ja ahdistuneisuuden psykososiaalisia, biologisia ja geneettisiä riskitekijöitä. Hän on paneutunut myös psykiatristen sairauksien yhteiskunnallisiin vaikutuksiin ja näiden sairausten vuorovaikutukseen somaattisen terveyden kanssa. Pennix on osallistunut tutkijana useisiin alankomaalaisiin ja kansainvälisiin mielenterveyttä kartoittaneisiin longitudinaalisiin kohorttitutkimuksiin suurilla aineistoilla. Vuodesta 2004 lähtien hän on ollut alankomaalaisen NESDA-tutkimushankkeen päätutkija.
Penninx on tuottelias tieteentekijä, joka on yhdessä työtovereittensa kanssa julkaissut yli 800 kansainvälistä tiedeartikkelia, joihin on viitattu yli 50 000 kertaa (h-indeksi >110). Sittemmin viittausmäärät ovat lisääntyneet tuntuvasti. Penninx lukeutuu tieteenalansa viitatuimpien tutkijoiden joukkoon maailmassa (Clarivate: Highly Cited Researcher, Psychiatry and Psychology; vuosittain vuodesta 2015 lähtien). Hän oli ohjannut kymmeniä väitöskirjatöitä jo vuoteen 2021 mennessä. Penninx valittiin Alankomaiden kuninkaallisen tiedeakatemian (KNAW) jäseneksi vuonna 2016.
Moottoripyörätrialin maailmanmestaruuskausi 1992
Trialin maailmanmestaruudesta ajettiin 18. kerran 1992. Kauteen sisältyi 12 osakilpailua.
Taitoluistelu talviolympialaisissa 1928
Talviolympialaisissa 1928 Sankt Moritzissa järjestettiin taitoluistelussa kolme kilpailua. Kilpailut käytiin Badrutts-Parkilla.
Miesten yksinluistelu
<br style="clear:both" />
Pariluistelu
<br style="clear:both" />
Opel Rekord
Opel Rekord on Opelin vuosina 1953–1986 valmistama automalli.
Opel Olympia Rekord
Olympia Rekord oli Opel Olympian seuraaja, se oli ensimmäinen Opelin uusi malli sodan jälkeen. Itsekantavalla korilla varustettua Olympia Rekordia valmistettiin neljänä eri versiona yhteensä 580 000 kappaletta.
Opel Rekord P I
Rekord P I oli hieman alkuperäistä Olympia Rekordia isompi ja modernimpi. Siinä oli sivuille taivutettu tuulilasi ja lisävarusteena sai puoliautomaattisen Olymat-vaihdelaatikon (vuosimallista 1959 alkaen).
Rekord P I:n moottori oli Olympia Recordista tuttu 1,5-litrainen 45 hevosvoimaa tuottava moottori.
Rekord P I:tä kasattiin Saksan lisäksi myös mm. Kuubassa jossa se on edelleen melko yleinen näky liikenteessä.
Opel Rekord P II
Rekord P II oli taas hieman P I:tä suurempi ja siinä oli täysin uusi runko. Se oli saatavilla 2- ja 4-ovisena sedanina, 3-ovisena farmarina, pakettiautona, pick-upina ja avomallina.
Opel Rekord A
Opel Rekord A oli tuotannossa vuosina 1963–1965.
Opel Rekord B
Opel Rekord B oli tuotannossa vain vuosimallina 1966, malli oli ikään kuin A-malli C-mallin tekniikalla. Sen ulkonäkö poikkeaa siis hyvin vähän A-mallista, kahdet pyöreät takavalot ja kulmikkaat etuvalot ovat ehkä paras tuntomerkki.
Opel Rekord C
Opel Rekord C on ehkä linjakkain Opelin malli, varsinkin coupé-korilla. Tuotannossa vuosimalleina 1967-1971. Korimallit 2- ja 4-ovinen sedan, Hard top coupé, 3- ja 5-oviset farmarit, ja delivery van. Lisäksi koripajat ovat tehneet avomallia, ambulanssia ja ruumisautoa.
Opel Rekord D
Opel Rekord D oli tuotannossa vuosina 1972-1976. Moottorivaihtoehtoina olivat perus CIH-moottorit (Cam In Head), 1,7–2,0, sekä 2,1-litrainen diesel.
Opel Rekord E
Opel Rekord E oli Rekordin viimeinen korimalli, ja se esiteltiin vuonna 1977. Englannissa kyseinen malli tunnettiin Vauxhall Carltonina. E-mallin etuakselistossa on MacPherson-tyyppiset joustintuet joten akselisto muuttui täysin aikaisempiin Rekordeihin verrattuna. Vuonna 1982 esiteltiin facelift-malli E2 ja 1984 pitkäiskuisempi 2.2i-moottori, jossa hevosvoimia oli viisi enemmän kuin 2.0E:ssä, eli 2.2i-moottorin teho oli 115 hevosvoimaa. Vuodesta 1983 lähtien perusmoottoreina olivat uudet OHC tyyppiset 1.8N (75 hv) ja 1.8S (90 hv). Dieselmoottori oli 2,3-litrainen, jonka teho oli 71 hevosvoimaa, ja keväästä 1984 oli tarjolla myös 2,3-litrainen turbodiesel (86 hv).
Alessandra Mirka Gatti
Alessandra Mirka Gatti (alun perin Alessandra Gatti) (s. Mantova, Italia) on italialainen eurobeat-laulaja.
Hän on laulanut muun muassa nimillä Mirka, Juliet, ja King & Queen.
Ura
Alessandra Mirka Gatti tuli tunnetuksi, kun hän tapasi Giancarlo Pasquinin 1980-luvun loppupuolella. Aluksi hän käytti nimiä Wiki Wiki ja Eskimo. Ensimmäisen laulunsa hän nauhoitti vuonna 1989 nimellä Domino. Sen jälkeen hän liittyi A Beat C -yhtiöön, mutta erosi siitä virallisesti vuonna 2005 aloittaakseen projektin ABeatC:n entisen tuottajan Sandro Olivan kanssa. Hänen tunnetuinpia kappaleitaan ovat Tora Tora Tora ja Mickey Mouse March.
Muuta
Hän oli naimisissa artisti Giancarlo Pasquinin eli Dave Rodgersin kanssa.
August Blom
August Martin Blom (26. joulukuuta 1869 Kööpenhamina – 10. tammikuuta 1947 Kööpenhamina) oli tanskalainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä.
August Blom syntyi sepän perheeseen. Hän kävi kauppakoulun ja aloitti näyttelijänuransa vuonna 1893. Blom työskenteli Kööpenhaminan Folketeatretissa vuosina 1901–1912. Vuoden 1908 tienoilla hänestä tuli Nordisk Filmin näyttelijä ja vuonna 1910 ohjaaja. Vuosina 1911–1921 Blom työskenteli myös Nordisk Filmin taiteellisena johtajana. Hän ohjasi vuoteen 1924 mennessä yli sata elokuvaa, joista merkittävimpiä ovat Valkoinen orjakauppa (Den hvide Slavehandel, 1910), Suurkaupungin yöelämän seuraukset (Ved Faengslets Port, 1911), aikansa suurtuotanto Atlantis (1913) ja Maailmanloppu (Verdens Undergang, 1916). Vuodesta 1926 lähtien Blom toimi elokuvateatterin johtajana. Hän oli naimisissa kahdesti näyttelijöiden Agnete von Prangenin ja Johanne Fritz-Petersenin kanssa.
Ivan Skoropadskyi
thumb|Ivan Skoropadskyi Ivan Skoropadskyi (1646 Uman – 14. heinäkuuta 1722 Hluh’iv) oli Ukrainan Kasakkahetmanaatin hetmani vuosina 1708–1722.
Pietari Suuri asetti toukokuussa 1722 hetmanaattiin Vähä-Venäjän kollegion, joka rajoitti huomattavasti hetmanin valtaa. Skoropadskyin kuoltua kaksi kuukautta myöhemmin kollegio hallitsi hetmanaattia seuraavat viisi vuotta, ennen kuin Venäjä salli uuden hetmanin valinnan.
Neulekone
Historia
Ensimmäinen neulekone, Leen sukkakone, patentoitiin vuonna 1589. Sen keksijä oli englantilainen pappi William Lee. Leen sukkakone levisi nopeasti ympäri Eurooppaa. 1800-luvulla neulekoneet yleistyivät sekä koti- että teollisuuskäytössä. Neulekoneet jaotellaan tasoneulekoneisiin ja pyöröneulekoneisiin. On myös olemassa erillisiä koneita käsineiden, sukkien ja lapasten valmistamiseen sekä neulekoneita, jotka kykenevät neulomaan valmiin, saumattoman vaatteen.
Kerubiveisu
Kerubiveisu (muinaiskirkkoslaaviksi Херувімскаѧ пҍснь 'kerubien (enkelten) laulu') on ortodoksiseen pyhän Johannes Krysostomoksen liturgiaan kuuluva tropari, joka veisataan liturgian kahteen osaan jakavan niin sanotun suuren saaton edellä. Kerubiveisu lisättiin liturgiaan keisari Justinus II:n määräyksestä noin vuonna 573. Veisun katsotaan kuvaavan näkymättömien kerubien läsnäoloa jumalanpalveluksessa.
Kerubiveisun teksti
Nyt me salaisesti kuvaamme, salaisesti kuvaamme kerubeja. Nyt me kuvaamme, salaisesti kuvaamme kerubeja, kerubeja.
Ja eläväksitekevälle Kolminaisuudelle pyhintä virttä virttä veisaamme, eläväksitekevälle Kolminaisuudelle pyhintä virttä virttä veisaamme, veisaamme.
Heittäkäämme pois siis kaikki huolet, maalliset huolet heittäkäämme pois, heittäkäämme pois siis kaikki maalliset huolet, heittäkäämme pois maalliset huolet. Amen.
Ottaaksemme vastaan kaikkeuden Kuninkaan, ottaaksemme vastaan kaikkeuden Kuninkaan, jota näkymättömästi seuraavat, seuraavat enkelein joukot, enkelein joukot. Halleluja, halleluja, halleluja, halleluja, halleluja.
Jizya
thumb|Kuitti maksetusta jizya-verosta vuodelta 1615 ([[Osmanien valtakunta, bulgarialainen Tšokmanovon kylä).]]
Jizya on vero, jonka islam šaria -lain mukaisesti määrää muslimien alaisuuteen jääneille kristityille ja juutalaisille eli dhimmeille. Heidän lukumääränsä oli Lähi-idän kalifaatissa huomattavan suuri satojen vuosien ajan. Vero mainitaan jo Koraanissa: ”Taistelkaa heitä vastaan, kunnes he maksavat nöyrinä veronsa” (9:29).
Jizya-vero oli joidenkin tietojen mukaan kaksinkertainen muslimien maksamaan veroon verrattuna. 1300-luvulla kirjoitettu šariakäsikirja Reliance of the Traveller ilmoittaa veron määräksi yhden dinaarin vuotta ja henkeä kohti (noin 4,235 g kultaa). Veroa ei kerätty naisilta, lapsilta, eikä mielisairailta. Jos vero jätettiin maksamatta, kalifi päätti rangaistuksesta. Se oli joko kuolemantuomio, orjuus, panttivangin asema tai vapautus.
Erilaisia tulkintoja
Amerikkalainen orientalisti John L. Esposito kertoo, että jizya –vero oli vastine sille, että ei-muslimit saivat jatkaa rauhassa oman uskontonsa harjoittamista muslimien alaisuudessa. Heitä suojattiin ulkopuolista hyökkäystä vastaan ilman, että heidän kuitenkaan täytyi itse osallistua asepalvelukseen. Tämä erikoisasema suojeltuna (dhimmi) merkitsi entiseen verrattuna alempia veroja ja entistä suurempaa paikallista itsenäisyyttä. Saman ajatuksen esitti brittiorientalisti Sir Thomas Walker Arnold. Toisaalta dhimmit eivät olleet oikeutettuja sotasaaliiseen, jota jaettiin vain aseissa olleille miehille.
Mark R. Cohenin mukaan jo keskiajan uskonoppineet väittelivät siitä, oliko jizya luonteeltaan alistava rangaistus vai pitikö se ymmärtää korvauksena muslimien antamasta suojelusta. Keskiajan muslimit päätyivät yleensä siihen, että tarkoituksena oli nöyryyttää dhimmejä. Tähän viittasi paitsi Koraanin teksti, myös monet šarian säädökset. Kun dihmmeiltä perittiin heille määrättyä korotettua henkiveroa (jizya), se piti malikiittien ohjeen mukaan tehdä nöyryyttävällä tavalla: ”zakat kuuluu muslimeille heidän puhdistamisekseen ja annettavaksi takaisin köyhille, kun taas jizya on määrätty Kirjan kansoille heidän nöyryyttämisekseen”. Erään suosituksen mukaan dhimmiä piti kuristaa kurkusta ja sanoa: ”Oi dhimmi, Allahin vihollinen, maksa jizya, jonka olet velkaa sinulle antamastamme suojelusta ja osoittamastamme kärsivällisyydestä.” Muita keinoja olivat veron maksaminen polvillaan, niskaan lyöminen tai puisen maksukuitin ripustaminen dhimmin kaulaan. Toisin kuin malikiitit, imaami Shafi'ia seurannut koulukunta kuitenkin korosti veron keräämistä ystävällisesti.
Sosiaaliantropologi Ernest Gellner löytää jizyan luonteen siitä, että islam oli heimoyhteiskuntien uskontoa ja heijasti niiden arvomaailmaa. Paimentolaiskulttuurit onnistuivat liikkuvuutensa ansiosta välttämään keskushallinnon lähettämät veronkerääjät toisin kuin ne väestöt, jotka olivat asettuneet aloilleen. Verojen maksua ylipäätään pidettiin nöyryytyksenä ja osoituksena vapauden menetyksestä. Koraanin lause ”Taistelkaa heitä vastaan, kunnes he maksavat nöyrinä veronsa” on ymmärrettävä tätä taustaa vasten: verottaminen oli paimentolaisten näkökulmasta aina alistamista.
Orientalisti Claude Cohen on todennut, että Koraanin kohdassa 9:29 oleva puhe nöyryydestä (an yadin) on vaikeatulkintainen, koska sanaa ei esiinny missään muualla Koraanissa eikä muissa varhaisissa teksteissä. Hän pitää mahdollisena, että siinä tarkoitetaan veronmaksun nöyryyttävyyttä yleensä eikä kehotusta erikseen nöyryyttää verotettavaa henkilöä. Islamin shafi'i -koulukunta onkin tulkinnut kohdan juuri näin, ja toteaa, että vero on kerättävä "lempeydellä ja kohteliaasti".
Nykytilanne
Dhimmi-lainsäädäntö oli voimassa Osmanien valtakunnassa vuoteen 1856 asti. Vaikka šarialaki on periaatteessa ikuinen, nykyisissä muslimimaissa jizya-vero ei ole käytössä. Jizya -veroa on kuitenkin satunnaisesti kerätty vielä nykyisinkin sellaisissa maissa kuin Pakistan, Afganistan tai Irak.
Janne Kurikka
Janne Kurikka (s. 13. elokuuta 1984 Oulu) on suomalainen entinen jääkiekkomaalivahti.
Ura
Kurikka on Laser HT:n kasvatti. Hän siirtyi kaudeksi 2003–2004 Kärppien A-nuoriin. Kurikka oli samalla kaudella Kärppien maalivahtina SM-liigassa kolmessa pudotuspelikamppailussa ja hän voitti Suomen mestaruuden. Suomen jääkiekkoliiton kilpailusääntöjen mukaan yksikin kokoonpanopöytäkirjaan merkitty pudotuspeliottelu riittää antamaan pelaajalle SM-mitalin, joten Kurikka on käytännön mukaisesti voittanut mestaruuden.
Kaudeksi 2005–2006 Kurikka siirtyi Forssan Palloseuran maalivahdiksi ja hänet valittiin Mestiksen vuoden tulokkaaksi. Kurikka siirtyi kaudeksi 2006–2007 Heinolan Kiekkoon. Hän pelasi siellä kaksi kautta ja kävi kaudella 2006–2007 myös lainalla Pelicansissa. Kurikka puki päälleen neljään otteluun ja pääsi yhdessä ottelussa kentällekin. Hän pelasi 1–3-tappioon päättyneessä Pelicans–TPS-ottelussa 30. marraskuuta 2006, jossa hän torjui 20 kertaa.
Kurikka lopetti uransa keväällä 2008.
Paul von Etter (1861)
Paul von Etter syntyi kenraaliluutnantti Sebastian Albrekt von Etterin ja Emilia von Jacobsonin ensimmäisenä lapsena 4. joulukuuta 1861. Von Etter toimi paašina keisarin hovissa vuodesta 1865 ja kävi keisarin paašikoulua vuodesta 1873. Sieltä valmistuttuaan hän palveli ensin aliluutnanttina ja sitten vänrikkinä kenttätykistöprikaatissa vuodesta 1880. Nikolain yleisesikunta-akatemiassa von Etter opiskeli 1883–1884, mutta ei suorittanut loppututkintoa. Luutnantiksi hänet ylennettiin 1887, alikapteeniksi 1895, kapteeniksi 1896 ja everstiksi 1898. Vuodesta 1902 von Etter oli keisarin kenttäkanslian rahastonhoitaja. Hän erosi tehtävästä 1906 kenraalimajurina ja keisarin hovin kunniatallimestarina. Von Etter toimi seuraavasta vuodesta keisarin kanslian virkamiehenä ja vuosina 1909–1913 Suomen ministerivaltiosihteerin apulaisena. Työskenneltyään vuosina 1914–1917 Venäjän Punaisen Ristin edustajana Suomessa hänestä tuli Suomen sisällissodan aikana Suomen Punaisen Ristin edustaja valkoisten päämajassa huhtikuussa 1918. Toukokuun 3. päivänä hänet merkittiin kenraalimajurina Suomen armeijan upseeriluetteloihin, mutta hän siirtyi reserviin jo toukokuun 29. päivä.
Paul von Etter edusti aatelissäädyssä sukuaan valtiopäivillä 1905–1906.
Paul von Etterin nuorempia veljiä olivat kenraalimajurit Johan Emil von Etter ja Nikolai. Nuorempi veli Alexander von Etter palasi vallankumousten jälkeen, kuten vanhemmat veljensäkin Paul, Johan Emil ja Nikolai, takaisin Suomeen.
Aspley Guisen rautatieasema
Aspley Guisen rautatieasema on rautatieasema Aspley Guisen kylässä Bedfordshiressä. Se sijaitsee Marston Vale Linen varrella.
Austro-Tatra
pienoiskuva|Austro-Tatran logo auton keulalla. Austro-Tatra Werke GmbH oli itävaltalainen autonvalmistaja ja autojen maahantuoja, joka toimi Wienin Simmeringissä.
Tatran, silloisen Nesselsdorfer Wagenbaun, toiminta alkoi Wienissä vuonna 1897. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Austro-Tatra ensin toi maahan, mutta myöhemmin alkoi myös valmistaa autoja Tatran lisenssillä Itävallan markkinoille. Tehdas tuhoutui pahoin toisessa maailmansodassa. Tämän jälkeen tuotantolaitokset kunnostettiin ja niissä valmistettiin autoja yksittäisiin projekteihin. Myöhemmin valmistus loppui ja yritys keskittyi yksinomaan maahantuontiin. Yhtiön toiminta päättyi vuonna 1980.
Tausta
Yrityksen juuret ulottuvat vuoteen 1897, jolloin osakeyhtiöksi itsensä muuttanut Nesselsdorfer Wagenbau (NW) siirsi pääkonttorinsa Wieniin. Tuotanto tapahtui edelleen Nesselsdorfissa (tšekiksi Kopřivnice). Itävalta-Unkarin kaaduttua tuotantolaitokset jäivät vuonna 1919 itsenäistyneen Tšekkoslovakian puolelle. NW siirsi pääkonttorinsa Prahaan. Yrityksen nimeksi muuttui Kopřivnická Vozovka ja sen valmistamien autojen nimeksi tuli Tatra.
Wienin toimipiste keskittyi nyt myyntiin ja huoltoon. Huoltotoimintaa varten hankittiin toimitilat Wienin Simmeringistä. Tuohon aikaan Itävaltaan ulkomailta tuotujen ajoneuvojen tullimaksu määräytyi niiden massan mukaan, joten kotimaisuusastetta päätettiin nostaa rakentamalla suurempi osa autoista itse. Vuodesta 1924 lähtien Tatralta toimitettiin autojen alustoja joiden päälle rakennettiin kori Simmeringissä. Itävallassa kootut Tatra T11 -pikkuauto ja sen seuraaja T12 myivät hyvin. Menestys jatkui kun T12:n seuraajan, T57:n kokoaminen alkoi Simmeringissä vuonna 1932.
Perustaminen
Itävallassa päätettiin nostaa ulkomaisten autojen tuontitulleja kotimaisen tuotannon, eli käytännössä Steyrin, tukemiseksi. Vuonna 1935 tullimaksun osuus T57:n hinnasta oli 4 500 šillinkiä nostaen auton kokonaishinnan 11 000 šillinkiin. Hinta oli erittäin kallis tämän kokoluokan autosta, mutta siitä huolimatta Tatra oli Itävallan toiseksi eniten myyty automerkki Steyrin jälkeen. Tatran johto päätti perustaa tytäryrityksen Itävaltaan vahvistaakseen markkina-asemaansa. Vuonna 1936 muodostettiin Austro-Tatra, jonka vähemmistöosakas oli Tatra. Yritys oli suurimmalta osaltaan itävaltalaisomistuksessa. Sopivat toimitilat oli hankittu jo aiemmin entisen huonekalutehtaan konkurssipesältä. Teollisuustilat siirrettiin heinäkuussa 1936 Austro-Tatran nimiin.
Täysin itävaltalainen Tatra
pienoiskuva|Austro-Tatra [[Tatra T57|T57A.]] Toimitiloja laajennettiin, henkilöstön määrää lisättiin ja tuotantolaitteisiin investoitiin siten että yritys kykeni valmistamaan myös tarvitsemansa moottorit ja vaihteistot itse. Huhtikuusta 1937 lähtien valmistetut autot olivat jo lähes täysin itävaltalaista tekoa, ja tämän ansiosta autojen myyntihintaa saatiin laskettua 40 %. Suosituimmat T57-muunnelmat olivat sedan ja avoauto. Valikoimassa oli myös kevyt kuorma-automuunnelma, joita valmistettiin vain Simmeringissä. T57:llä oli vahva asema Itävallassa, ja keskusteluja käytiin myös Itävallan liittoarmeijan kanssa sotilassovelluksesta. Hanke kuitenkin keskeytyi Saksan miehitettyä Itävallan maaliskuussa 1938.
Saksan määräysvallassa
Autojen valmistus määrättiin lopetettavaksi jo huhtikuussa 1938. Tähän mennessä oli ehditty valmistaa 300 täysin itävaltalaista Tatraa. Tehdasalue pilkottiin ja osa alueesta laitteineen vuokrattiin Österreichische Saurerwerke AG:lle sotatarviketuotantoa varten. Muut toimitilat valjastettiin kaluston korjaustoimintaan ja sotatarviketuotantoon. Toisen maailmansodan aikana Saurerin käytössä ollut alue tuhoutui lähes täysin.
Tuotannon käynnistäminen uudelleen
pienoiskuva|[[Porsche 356:n alumiinikori. Taustalla näkyy puukehikko, jota käytettiin koripeltien muotoilemiseen.]] Sodan päätyttyä Simmering jäi Neuvostoliiton miehittämälle vyöhykkeelle. Yrityksellä oli huono maine natsismin pesäkkeenä. Tšekkoslovakialaisen emoyrityksen omistajat oli pidätetty ja itävaltalainen omistajakunta oli karannut länteen. Ehjiksi jääneet koneet ja laitteet joutuivat liittoutuneiden sotasaaliiksi. Tuotanto päätettiin käynnistää uudelleen siitä huolimatta että liikkeelle jouduttiin lähtemään lähes tyhjästä. Tuotanto aloitettiin Tatran varaosien valmistuksella ja kunnostamalla korinrakennus- ja huoltoverstaat. Yritys sai toimeksiannon Porschelta ensimmäisten Gmündissä valmistettujen 356-mallien alumiinikorien valmistamiseksi.
Omistuskiista
Tatran pääomistaja, paroni Hans von Ringhoffer oli häädetty Tšekkoslovakiasta sudeettisaksalaisten karkotuksen yhteydessä, ja hän kuoli NKVD:n leirillä vuonna 1946. Itävallan hallitus otti Austro-Tatran ohjaukseensa turvatakseen yrityksen laillisten omistajien oikeudet. Emo-Tatran tehtaat kansallistettiin ja niistä muodostettiin Tatra n.p. (národní podnik - kansan omistama). Tällöin Austro-Tatra joutui Tšekkoslovakian kommunistihallinnon ja Tatran alkuperaisen omistajan, Ringhoffer Tatra a.s.:n kiistan välikappaleeksi. Vuonna 1948 yhteys Tatran ja Austro-Tatran välillä lopulta katkesi, ja Tatran edustajaksi Itävallassa nimitettiin paikallinen Škodan maahantuoja.
Waltzer
thumb|Waltzer toiminnassa, apumies pyörittää vaunuja
Austro-Tatra
Tatran jälkeinen aika
Vuonna 1950 Itävallan poliisivoimilta tuli tilaus muutostyöstä, jossa 250 Volkswagen Kuplaa muutettiin neliovisiksi ja yhdeksän kaksiovisiksi avoautoiksi. Yhteistyöneuvotteluja kokoonpanotoiminnasta käytiin Renaultin ja Gutbrodin kanssa, mutta tuloksetta.
Waltzer
Waltzer on perinteinen huvipuistolaite, joka on yleinen varsinkin kiertävissä tivoleissa. Laitteessa on lukuisia vaunuja jotka voivat pyöriä vapaasti yksitellen kiertäen samalla keskuspistettä, kuin karusellissa. Laitteen lattia ei ole tasainen ja näin vaunut nousevat ja laskevat kevyesti samalla kun laite pyörii, ja matkustajien paino saa vaunun pyörimään. Joskus apulainen voi kävellä alustalla ja pyörittää vaunuja käsin, jotta vaunut pyörisivät vieläkin enemmän ja ajo olisi hurjempi. Suomessa Waltzereita on Tivoli Sariolassa ja Tivoli Seiterässä.
Horatio Wright
Horatio Gouverneur Wright (6. maaliskuuta 1820 Clinton, Connecticut – 2. heinäkuuta 1899 Washington D.C.) oli yhdysvaltalainen insinööri ja kenraali. Yhdysvaltain sisällissodassa Wright palveli Unionin armeijassa, jossa hän toimi toukokuusta 1864 lähtien 6. armeijakunnan komentajana. Komentajana Wright seurasi John Sedgwickia, joka kuoli Spotsylvanian taistelussa. 6. armeijakunnan komentajana hän johti myös yhden taistelun ajan koko Shenandoahin armeijaa, kun armeijan komentaja Philip Sheridan oli matkoilla ja Wrightin vastuulle jäänyt armeija joutui Konfederaation yllätyshyökkäyksen alle.
Sisällissodan päätyttyä Wright osallistui useiden julkisten rakennushankkeiden kuten Brooklyn Bridgen ja Washington-monumentin rakentamiseen.
Power (Kanye Westin kappale)
”Power” ylsi Billboard Hot 100 -listalla parhaimmillaan sijalle 22.
Yrjö Ramstedt
Yrjö Alexis Ramstedt (28. joulukuuta 1880 Savonlinna – 16. helmikuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja ja taidemaalari.
Ramstedt opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1902–1903. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1908–1915, 1919, 1920, 1921, 1926, 1928, 1930 ja 1931.
Alfred Leonhard Wilhelms
Alfred Leonhard Wilhelms (19. joulukuuta 1854 Turku – 8. heinäkuuta 1916 Mustameri) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan laivastossa palvellut kontra-amiraali.
Wilhelmsin vanhemmat olivat kapteeni Karl Odin Oskar Wilhelms (1825–1899) ja Edla Wilhelmina Hummelin. Hän kävi Pietarin 1. sotakoulun 1864–1870 ja Pietarin merikadettikoulun 1870–1873. Hän palveli sitten 2. meriekipaasissa ja hänestä tuli luutnantti 1875. Wilhelms oli vuosina 1882–1888 komennettuna Pietarhoviin keisariperheen palvelukseen. Hän suoritti miinaupseerikurssin Pietarin merikadettikoulussa ja hän sai miinaupseerin arvon 1887.
Wilhelms oli päällikkönä kuunari Sorkajalla 1888–1890, torpedovene Kotlinilla 1890–1891 ja tykkivene Grosalla 1891–1893. Tämän jälkeen hän oli 4. meriekipaasin sotaoikeuden jäsenenä ja puheenjohtajana 1893–1895 ja klipperi Opritšnikin päällikkönä 1895–1896. Wilhelms suoritti 1896–1897 Nikolain merisota-akatemian kurssin ja hän oli kurssin suoritettuaan päällikkönä tykkivene Giljakilla 1897–1898 ja monitori Veštšuninilla 1898–1899.
Wilhelms oli Venäjän merivoimien ylimerisotaoikeuden jäsen vuodesta 1899 ja hän toimi 13. ja 17. meriekipaasin päällikönä 1899–1901, Kaspianmerellä höyrylaiva Geok-Tepen päällikönä 1901 ja Itämerellä panssaripatterilaiva Kremlin päällikkönä 1902–1903. Viimeksi Wilhelms oli Tallinnan meriekipaasin päällikkönä 1903–1905 ja muutamia kuukausia 18. meriekipaasin päällikkönä keväällä 1906. Hän erosi laivaston palveluksesta 1906 kontra-amiraalin arvoisena. Wilhelms korotettiin 1903 Venäjän aateliin.
Wilhelms palasi laivaston palvelukseen ensimmäisen maailmansodan puhjettua 1914. Hän toimi Mustallamerellä sairaalalaivojen Portugalin ja Fpejardin päällikkönä. Hän kuoli heinäkuun alussa 1916 kun sairaalalaiva Fpejard torpedoitiin.
Wilhelms oli naimisissa vuodesta 1880 Tatjana Paulovna Rudaffskyn (s. 1853) kanssa. Kaksi heidän pojistaan Paul ja Boris kaatuivat luutnantteina Venäjän-Japanin sodan aikana 1904–1905.
Otto Wilhelm Klinckowström
thumb|Otto Wilhelm Klinckowström, W. Carstensin maalaama muotokuva vuosilta 1839–1844. Otto Wilhelm Klinckowström (10. joulukuuta 1778 Tukholma Ruotsi – 27. tammikuuta 1850 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen mutta Suomeen myöhemmin muuttanut kenraaliluutnantti, todellinen salaneuvos, hovimestari, vapaaherra ja taiteenkerääjä.
Elämä
Klinckowströmin vanhemmat olivat ruotsalainen ylimarsalkka, valtakunnanherra, vapaaherra Ture Leonard Klinckowström (1735–1821) ja hänen toinen puolisonsa Hedvig Eleonora von Fersen (1753–1792). Hänestä tuli vänrikki 11-vuotiaana 1790, luutnantti 1795 ja ratsumestari 1803. Klinckowström osallistui Ruotsin Pommerissa käytyyn sotaan 1805–1806 ja Suomen sotaan Ahvenanmaalla 1808–1809. Hänestä tuli vuonna 1809 ensin kuningatar Fredrika Dorotean todellinen kamariherra ja sitten everstiluutnantiksi ylennettynä kuningas Kustaa IV Aadolfin yliadjutantti. Klinckowström erotettiin kuitenkin jo 1810 Ruotsin armeijan palveluksesta ja hän asui sitten vuoteen 1816 saakka Italiassa. Klinckowström muutti Suomeen 1816 englantilaisen vaimonsa Sara Cuthbert-Brooken (vuoteen 1803 eversti Thomas Brooken puoliso), tytärpuolensa Louisen (1801–1865) ja poikansa Artur Vilhelmin kanssa perittyään äidiltään Vuojoen kartanon. Hän oli Suomen kenraalikuvernöörinä 1831–1855 toimineen ruhtinas Aleksandr Menšikovin ystävä, mikä helpotti Suomeen asettumista. Hän nousi senaattiin ja pääsi muihinkin merkittäviin tehtäviin ohi virkahierarkian. Hänelle myönnettiin H. M. Keisarin hovin hovimestarin arvonimi 7. kesäkuuta 1847. Hän oli Senaatin jäsen vuosina 1825–1847. Senaatissa Klinckowström esiintyi virkavaltaisesti ja suomalaisuuspyrkimysten vastustajana.
Klinckowström omisti Vuojoen kartanon Eurajoella vuosina 1816−1829 ja Anjalan kartanomaatilan 1843−1847. Hän rakennutti Helsinkiin Elisabetintorin varrelle uusgoottilaistyylisen palatsin johon liittyi suuri puutarha. Klinckowströmin kuoltua palatsi lunastettiin valtiolle ja siihen siirtyi 1850 Helsingin junkkarikoulu jossa opetettiin venäläisessä jalkaväkidivisioonassa palvelelleille suomalaisille aliupseereille ja upseerikokelaille sotilasaineita sekä venäjän kieltä. Entinen palatsirakennus purettiin 1880-luvun alussa kun paikalle rakennettiin Uudenmaan tarkk'ampujapataljoonan kasarmit.
Klinckowströmiä pidettiin virkavaltaisena suomen kielen aseman parantamisen vastustajana. Häntä on luonnehdittu seuraavin sanoin:
Klinckowströmin poika ensimmäisestä avioliitosta 1810 Sara Cuthbert-Brooken (1772–1838) kanssa oli kenraalimajuri, vapaaherra Artur Vilhelm Klinckowström (1807–1860) ja tytär toisesta avioliitosta 1840 Elisabeth Vilhelmina Barbara Krausen (1815–1890) kanssa kirjailija, vapaaherratar Helena Hedvig Klinckowström (1850–1925) joka käytti kirjailijanimeä Edvige Fersi.
Taidekokoelma
Klinckowströmin taidekokoelma karttui hitaasti perityistä sukumuotokuvista. Klinckowströmin kuoleman jälkeen osa kokoelmasta siirtyi Suomen Taideyhdistykselle, joka sai vuonna 1868 virallisen aseman. Kokoelman omistaa nykyisin Valtion taidemuseo, ja teoksia on ollut näytteillä Sinebrychoffin taidemuseossa Helsingissä.
Kokoelma koostui maisemista, muotokuvista, asetelmista, interiööreistä ja mytologisista ja uskonnollisista maalauksista. Kokoelman merkittävimpiä töitä on Lucas Cranachin Nuoren naisen muotokuva (1525). Muita merkittäviä töitä ovat Dirck van Delenin Kirkon sisäkuva (1642), Hieronymus Francken II:n Taiteenystäviä galleriassa ja Godfriedt van Bochouttin asetelmat (1661). Kokoelma on pääosin keskieurooppalaista alkuperää. Pohjoismaisia taiteilijoita edustavat Carl Johan Fahlcrantz, Pehr Nordquist ja Alexander Lauréus.
Huub Rothengatter
Hubertus Rothengatter (s. 8. lokakuuta 1954 Bussum, Alankomaat) on entinen alankomaalainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui urallaan 30 osakilpailuun vuosina 1984–1986 saavuttamatta ainuttakaan MM-pistettä. Rothengatterin parhaaksi sijoitukseksi jäi Australian GP:sta 1985 saavutettu seitsemäs sija. Aika-ajoissa Rothengatter oli parhaimmillaan kahdeskymmens Etelä-Afrikan GP:ssä 1985. Rothengatterin ura on yksi pisimpiä niistä kuljettajista, jotka eivät ole saavuttaneet lainkaan pisteitä.
Oman Formula 1 -uran jälkeen Rothengatter on toiminut maanmiehensä, Jos Verstappenin, managerina F1:sissä.
Lima
Lima on Perun pääkaupunki ja suurin kaupunki. Liman suurkaupunkialueella elää noin 10,8 miljoonaa ihmistä (2020), mikä on lähes kolmasosa Perun asukkaista.
Maantiede ja ilmasto
Lima sijaitsee Rimacjoen laaksossa 13 kilometrin päässä merenrannasta Perun aavikkoisella rannikolla, jossa ei sada juuri lainkaan. Sen länsipuolella on Callaon satamakaupunki. Liman esikaupunkialue ulottuu Andien vuoristoon yli 500 metrin korkeuteen.