cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Che Guevara
Bolivia
Guevaran toive vallankumouksen nostamisesta Boliviassa vaikuttaa kaatuneen pahasti muutamiin väärinkäsityksiin ja virheellisiin laskelmiin. Yksikään maatyöläinen ei halunnut liittyä hänen sissijoukkoonsa: köyhät intiaanitalonpojat olivatkin hiukan aiemmin saaneet pienet ja elinkelpoisuudeltaan rajalliset maatilansa omikseen eli he olivat maanomistajia, jotka eivät taatusti halunneet mitään kollektivisointia, josta kommunistit olivat kuuluisia. Guevaran oli vaikea värvätä lisää joukkoja paikallisesta väestöstä pääasiassa siksi, että sissit olivat opetelleet ketšuan kieltä paikallisen kielen sijaan.
Lisäksi Che oletti, että joutuisi taistelemaan ainoastaan kansallista sortohallitusta vastaan. Sen lisäksi Boliviassa vaikuttivat kuitenkin myös amerikkalaiset. Kun Yhdysvaltojen hallitus sai tietää Guevaran olevan Boliviassa, CIA:n agentteja lähetettiin auttamaan paikallisia ystävällismielisiä kapinan vastaisissa toimissa. Kun Guevara oli olettanut taistelevansa huonosti koulutettua ja varustettua kansallista armeijaa vastaan, hän saikin vastaansa Yhdysvaltain erikoisjoukkojen kouluttamia armeijan sotilaita ja uunituoreita eliittijoukkoja. Che oletti myös, että Bolivian toisinajattelijat tukisivat häntä. Myös Castro oli kertonut, että Bolivian kommunistinen puolue auttaisi sissejä. Tukea ei heiltä kuitenkaan herunut.
Guevara ja hänen liittolaisensa huomasivat, että heidän sissiliikkeensä oli vaikeuksissa taistellessaan Bolivian yhdysvaltalaisten kouluttamia joukkoja vastaan vailla paikallisten kapinallisten tukea. Lisäksi CIA auttoi anti-castrolaisia kuubalaisia maanpakolaisia pystyttämään kuulustelutaloja niille bolivialaisille, joiden epäiltiin tukevan Che Guevaran sissiliikettä. Usein näissä taloissa harjoitettiin kidutusta.
Kuolema
Guevaran läsnäolo maassa varmistui, kun ranskalainen vasemmistolainen toimittaja Régis Debray kertoi kuulustelussa tavanneensa Chen. Myös saksalais-argentiinalaisen sissin ja vakoojan Tamara Bunken (”Tania”) kiireessä taaksensa jättämät valokuvat Nancahuazún hylätyllä leirillä kielivät kuubalaisen sissijohtajan toiminnasta maassa. Paikallinen väestö ilmiantoi herkästi sissien liikkeet: sotilashallitus oli heti valtaan astuessaan pilkkonut suurtilat muutaman hehtaarin pikkutiloiksi, jotka sitten jaettiin ilmaiseksi köyhistä köyhimmille intiaanitalonpojille – joista näin tuli maanomistajia, jotka kammoksuivat ajatustakin kommunistien kollektiiveista.
CIA-agentti Felix Rodriguez kuuli sissijohtajan vangitsemisesta ja välitti tiedon CIA:lle. Bolivian presidentti Barrientos määräsi Guevaran välittömästi teloitettavaksi, kun kuuli hänen vangitsemisestaan. Sissijohtaja teloitettiin La Higueran koulurakennuksessa vain vuorokauden vankeuden jälkeen ilman oikeudenkäyntiä hieman kello yhden jälkeen iltapäivällä 9. lokakuuta 1967. Willy oli ammuttu ensin viereisessä huoneessa. Chen väitetään sanoneen teloittajalleen kersantti Mario Teránille, joka epäröi ennen teloitusta: ”Ammu, pelkuri, tapat vain ihmisen.” Ilmeisesti tunnistamisen helpottamiseksi, ja jotta kuolema näyttäisi tulleen taistelukentällä, Rodriguez oli kieltänyt häntä ampumasta kasvojen alueelle. Joidenkin väitteiden mukaan häntä ammuttiin sydämeen, toisten mukaan useita kertoja keskivartalon alueelle. Teloituksen jälkeen Rodriguez otti Guevaran Rolex-rannekellon ja näytti sitä ylpeänä useissa haastatteluissa tulevina vuosina. Muiden lähteiden mukaan hän päinvastoin tunsi myötätuntoa vihollistaan kohtaan nähdessään tämän surkean tilan Higueran koulurakennuksessa. thumb|250px|left|Bolivian kartta ja Vallegranden sijainti. Guevaran ruumis lennätettiin helikopterilla läheiseen Vallegranden kaupunkiin ja asetettiin sairaalan pesuhuoneeseen joksikin aikaa esille yleisön nähtäväksi. Hänet haudattiin merkitsemättömään hautaan muiden tovereidensa joukkoon CIA:n amputoitua hänen kätensä tunnistamista varten. Paikallisten keskuudessa tämä synnytti legendan pyhimyksestä San Ernesto de La Higuera ja El Cristo de Vallegrande. Teloittajat ottivat Che Guevaran päiväkirjan haltuunsa.
Vain kolme selviytyi siitä 27 sissin ryhmästä, joka lähti vallankumouksen yritykseen 1. helmikuuta 1967. He ylittivät Andit ja päätyivät Chileen, jossa silloin senaattorina toiminut Salvador Allende painosti hallitusta myöntämään heille turvapaikan ja auttoi näin ollen sissejä palaamaan takaisin Kuubaan.
Kuubassa Fidel Castro sai varmuuden toverinsa kuolemasta 15. lokakuuta. Lokakuun 18. päivänä hän piti kiihkeän muistopuheen miljoonapäiselle kuulijakunnalle Havannan Plaza de la Revoluciónilla. Tilaisuudessa näytettiin Santiago Alvarezin Fidelin toimeksiannosta 48 tunnissa valmistama dokumentti Hasta la victoria siempre. Maassa julistettiin kolmen päivän suruaika Chen muistoksi.
Vasta 1995 Chen kuolemasta ja viimeisestä leposijasta tuli julkisuuteen varmoja tietoja, kun Bolivian armeijan kenraali Mario Vargas Salinas myönsi elämäkertakirjailija Jon Lee Andersonille haastattelussa, että Che tovereineen haudattiin lähelle päällystämätöntä lentokenttää Vallegranden kaupungin ulkopuolelle. Tästä tietovuodosta alkoi etsintä, joka johti Chen ja hänen tovereidensa luiden löytymiseen 1997.
Sankarikultti
pienoiskuva|vasen|Chen kasvot Kuuban sisäministeriön rakennuksen seinällä Havannassa. Hasta la victoria siempre on vallankumouksen motto (aina voittoon asti). upright|pienoiskuva|Yksityiskohta Augusto Staritan Che Guevaran patsaasta. Patsas sijaitsee Guevaran kuolinpaikalla Boliviassa. pienoiskuva|Ernesto Che Guevaran mausoleumi Santa Clarassa Kuubassa, jonne hänen maalliset jäännöksensä haudattiin 1997 niiden löydyttyä joukkohaudasta Boliviasta. Tuhannet idealistiset nuoret Latinalaisessa Amerikassa päättivät seurata Che Guevaran esimerkkiä. Guevarasta tuli vuoden 1968 opiskelijalevottomuuksissa vallankumouksen ikoni. Dramaattinen Alberto Kordan ottama valokuva nousi yhdeksi vuosisadan tunnistetuimmista kuvista, ja muotokuvaa yksinkertaistettiin ja tuotteistettiin voimakkaasti kuvan levitessä T-paitoihin, julisteisiin ja muihin vastaaviin esineisiin.
Vuonna 1997 Guevaran maalliset jäännökset löydettiin merkitsemättömästä haudasta, tunnistettiin DNA-kokeella ja palautettiin Kuubaan. Tehtaiden pillit ja autojen torvet soivat minuutin koko Kuubassa kunnianosoituksena. Presidentti Fidel Castro ylisti Guevaraa sanoen, ”ettei hän koskaan kuole ja Guevara elää edelleen esimerkkinä ja innoituksena kaikille niille, jotka taistelevat oikeudenmukaisemman maailman puolesta.” Castro kutsui lisäksi Guevaraa ”profeetaksi, josta tuli symboli maailman kaikille köyhille.” Hautajaisiin osallistui satojatuhansia kuubalaisia.
Che Guevaran mausoleumi sijaitsee Santa Clarassa. Chen kasvot on ikuistettu ystävänsä Camilo Cienfuegosin lailla Kuuban kolmen peson seteliin.
Kenraali Gary Prado, joka johti Chen vanginnutta sotilasyksikköä, nimitettiin vuonna 2001 Bolivian suurlähettilääksi Meksikoon, mistä syntyi kohu, koska hänen katsottiin luovuttaneen Chen teloittajille. Prado on kuvaillut teloitusta ”historialliseksi virheeksi”.
Perintö
thumb|250px|Che keskustelee [[Jean-Paul Sartren ja Simone de Beauvoirin kanssa]] Guevaran kirja La Guerra de Guerrillas nähtiin aikanaan perustavanlaatuisena ohjeena epätasaisten sotien käynnissä. Chen kuoleman jälkeen monien mielestä hänen taktiikkansa osoittautui kuitenkin viime kädessä tehottomaksi, koska Kuubassa toteutettu vallankumous ei ollut suoraan sovellettavissa muihin maihin. Guevara uskoi, että pieni joukko sissejä (foco) hyökätessään rajusti hallitusta vastaan saisi väestön vallankumouksellisuuden lisääntymään niin, ettei olisi tarpeellista rakentaa suuria organisaatioita edistämään asteittaista siirtymistä aseelliseen vallankumouksellisuuteen. Chen opit eivät kuitenkaan ole jääneet aivan hedelmättömiksi: vuonna 1979 Nicaraguan sandinistisissit syöksivät vallasta vihatun diktaattori Anastasio Somozan parikymmenvuotisen sissisodan tuloksena. Viime aikoina vasemmistolaiset hallitukset ovat saaneet jälleen jalansijaa Etelä-Amerikassa, ja monien niistä voidaan sanoa tuntevan hengenheimolaisuutta Guevaran oppien kanssa. Venezuelan presidentti Hugo Chávez solmi vallassa ollessaan, vuosina 1999-2013, hyvät suhteet Kuuban hallitukseen ja Fidel Castroon. Boliviassa siirryttiin Evo Moralesin vaalivoiton myötä vasemmistovaltaan 2006, jolloin maan energiatuotanto kansallistettiin. Irakin sodassa paikalliset vastarintataistelijat ovat tehneet oman sovelluksensa Chen foco-taktiikasta kaupunkioloissa.
Ranskalainen filosofi Jean-Paul Sartre on kutsunut Guevaraa ”aikamme täydellisimmäksi ihmiseksi”. Time-aikakauslehti valitsi Ernesto Guevaran 1900-luvun sadan merkittävimmän ihmisen listaan, jossa oli hänen lisäkseen vain yksi latinalaisamerikkalainen. Guevarasta saattaa vielä tulla Simón Bolívarin rinnalla Latinalaisen Amerikan historian merkittävin poliittinen symboli.
Guevaran viimeinen päiväkirja julkaistiin internetissä vuonna 2012 alkuperäisenä versiona. Se on aiemmin julkaistu Kuubassa kirjana kieleltään siistittynä.
Ideologia
Che Guevara oli marxilainen sosialisti, joka ei kuitenkaan pitäytynyt vain yhdessä sosialismin suuntauksessa elämänsä aikana. Kuuban suuntautuessa enemmän ja enemmän Neuvostoliittoon päin Guevara tunnusti marxilais-leninististä ideologiaa, mutta päätti lopulta tehdä siihen pesäeron todettuaan sen liian stalinistiseksi ja taantumukselliseksi. Guevara sympatisoi suuresti kehitysmaita, erityisesti Latinalaisessa Amerikassa, ja osaltaan siksi etsi näiden asemaan ratkaisua muun muassa maolaisuudesta, jota ei kuitenkaan koskaan sisäistänyt. Halutessaan levittää vallankumousta ympäri maailmaa on perusteltua kutsua Che Guevaraa myös trotskilaiseksi, johon internationalismi ja maailmanvallankumouksen levittäminen kuuluvat olennaisena osana. Trotskilaisena Che Guevara sai neuvostososialismin kannattajilta revisionistisen leiman, mutta toisaalta arvostelu oli ehdottomasti molemminpuolista.
Kritiikkiä
upright|pienoiskuva|Tunnettu Alberto Kordan ottamasta kuvasta muokattu Chen kasvokuva. Guevaran katsotaan henkilökohtaisesti olleen vastuussa satojen talonpoikien ja kansalaisten surmista Kuuban vankiloissa ja hänen sissiarmeijansa valtaamilla alueilla. Myös valeteloituksia järjestettiin väestön pelottamiseksi. Free Society Project on yhdysvaltalainen kansalaisjärjestö, jonka Cuba Archive -projekti pyrkii listaamaan Kuuban vallankumouksessa kuolleet. Se pitää myös kirjaa ihmisistä, jotka Che Guevara määräsi teloitettavaksi Kuubassa 1957–1959. Listalla on 13 Sierra Maestrassa, 17 Santa Clarassa ja 102 La Cabañassa teloitettua ihmistä. Listalla ei ole ihmisiä, joiden kuoleman hän aiheutti epäsuoremmin tai sotatoimissa.
Populaarikulttuurissa
Richard Fleischer ohjasi Guevarasta jo vuonna 1969 kiistellyn elämäkerrallisen elokuvan Che Guevara, jossa pääosia esittivät Omar Sharif (Che) ja Jack Palance (Castro). Elokuvassa Castro ja Che joutuvat välirikkoon, ja jälkimmäinen tuhoutuu Bolivian vuorilla tyhjässä kapinassa. Hollywood-näyttelijöiden valintaa on myöhemmin kritisoitu – aran aiheen vuoksi ilmeisesti ei uskallettu käyttää latinonäyttelijöitä.
Andrew Lloyd Webberin ja Tim Ricen Broadway-musikaali Evita (1978) yhdistää Chen ja Juan Perónin vaimon Eva Perónin tiet kuvitteellisessa käsikirjoituksessa, jossa Che toimii kertojana asettaen Evitalle vaikeita ideologisia kysymyksiä. Näytelmän pohjalta tehtiin Alan Parkerin ohjaama elokuva Evita (1996), jossa Eva Perónia esitti Madonna ja Chetä espanjalainen Antonio Banderas. Todellisessa elämässä Guevara ja Eva Perón eivät koskaan tavanneet (vaikka Che nuoruudessaan oli kirjoittanut Evitalle kirjeen pyytäen Jeepiä).
Vuonna 2004 Guevaran ja Alberto Granadon matkapäiväkirjojen perusteella valmistui brasilialaisen Walter Sallesin ohjaama elokuva Moottoripyöräpäiväkirja. Elokuvassa Chetä esittää meksikolainen Gael García Bernal ja hänen ystäväänsä Granadoa Chen sukulainen Rodrigo de la Serna. David Attwoodin vuonna 2002 ohjaamassa minisarjassa Fidel & Che käydään läpi Che Guevaran elämä Fidel Castron tapaamisesta hänen kuolemaansa saakka. Siinäkin Chetä näyttelee Gael García Bernal. Vuonna 2008 julkaistiin Steven Soderberghin ohjaama kaksiosainen elokuva Che, jossa Guevaraa esittää puertoricolainen näyttelijä Benicio del Toro. Suomalainen pop/rock-yhtye Happoradio teki vuonna 2008 kappaleen ”Che Guevara”, joka ilmestyi myös singlenä. Chestä on laulanut myös Pelle Miljoona vuonna 1990 ilmestyneellä levyllään Rauhan aika.
Populaarikulttuurin Guevara-kuvan kritisointia
Kun Carlos Santana esiintyi vuonna 2005 Oscar-gaalassa pukeutuneena Che-paitaan, kuubalaissyntyinen muusikko Paquito D'Rivera kirjoitti avoimen kirjeen syyttäen Santanaa ”pyövelin” ihannoinnista.
Esseessään The Cult of Che kirjailija Paul Berman kritisoi elokuvaa Moottoripyöräpäiväkirja. Bermanin väitteiden mukaan Yhdysvalloissa, jossa Moottoripyöräpäiväkirja sai raikuvat suosionosoitukset Sundancen elokuvajuhlilla, Chen ylenpalttinen ihannointi on jättänyt Kuuban ihmisoikeusrikkomukset varjoonsa.
Lapset
Hilda Gadean kanssa (avioituivat 8. elokuuta 1955, erosivat 22. toukokuuta 1959): Aleida Marchin kanssa (avioituivat 2. kesäkuuta 1959): Lidia Rosa Lópezin kanssa (avioliiton ulkopuolella):
Big Bang Echo
Valtion taideteostoimikunta päätti vuonna 1997 järjestää kuuden taiteilijan kutsukilpailun fysiikan laitosrakennuksen edustalle sijoitettavasta veistoksesta. Kilpailun voittanessa Big Bang Echossa veistokseen liitetty lautasantenni vastaanottaa sähkömagneettista säteilyä, joka on teorioiden mukaan peräisin alkuräjähdyksestä, ja muuttaa sen ääneksi. Alkuräjähdyksestä peräisin olevaa säteilyä tutkivat ensi kertaa yhdysvaltalaiset John C. Mather ja George Smoot, jotka saivat tutkimuksestaan Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 2006.
Teos on valmistettu spektroliitista ja sen kaiuttimet ruostumattomasta teräksestä. Se kuuluu Valtion taidekokoelmaan.
Heaven Is a Place on Earth
Heaven Is a Place on Earth on Belinda Carlislen esittämä kappale. Sen sanoittivat Rick Nowels ja Ellen Shipley. Kappale pääsi Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listan kärkeen 5. joulukuuta 1987, jääden Carlislen laulu-uran ainoaksi vastaavan sijan saavuttaneeksi kappaleeksi. Kuukautta myöhemmin se saavutti Britannian singlelistan kärkisijan ja pysyi siellä kaksi viikkoa. Kappale saavutti listan kärjen myös monissa muissa valtioissa, kuten Sveitsissä, Irlannissa, Ruotsissa, Etelä-Afrikassa ja Norjassa. Kappale myös saavutti kolmannen sijan Saksassa, toisen sijan Australiassa, sekä kuudennen sijan Italiassa. Kappaletta on yleisesti pidetty Carlislen signeerauskappaleena sen suuren menestyksen takia ja siksi, koska sillä on ollut vielä nykypäivänäkin jatkuva merkitys. Kappale palkittiin Grammyllä kategoriassa "Best Female Pop Vocal Performance".
Nicky Weaver
Nicholas James "Nicky" Weaver (s. 2. maaliskuuta 1979 Sheffield) on englantilainen jalkapallomaalivahti, joka pelasi viimeksi Skotlannin Valioliigan Aberdeenissä.
Weaver muistetaan kenties parhaiten Manchester Cityn maalivahtina vuosilta 1997–2007.
Manchester City (1997–2007)
Weaver ostettiin Mansfield Townista Manchester Cityyn maalivahtivalmentaja Alex Stepneyn suosituksesta. Hän teki debyyttinsä Cityn joukkueessa kaudella 1998/99 Blackpoolia vastaan, pelaten nollapelin. Weaver pelasi koko kaudella yhteensä 23 nollapeliä, joka oli seuran ennätys yhdellä kaudella. Mestaruussarjan Play-off -finaalissa Gillinghamia vastaan hänen torjumansa rangaistuspotku varmisti Cityn nousun. Hän oli samoihin aikoihin myös Englannin alle 21-vuotiaiden maajoukkueen maalivahti.
Seuraavina vuosina loukkaantumiset vaivasivat Weaveria jatkuvasti, ja hän ei ollut kertaakaan aloituskokoonpanossa kausilla 2002/03, 2003/04 ja 2004/05. Hän pelasi kauden 2004/05 viimeiset 15 minuuttia, jotta ykkösmaalivahti David James voisi pelata hyökkäyksessä Middlesbroughia vastaan.
Cityn jälkeen (2007–)
4. heinäkuuta 2007 Charlton Athletic hankki Weaverin ilmaiseksi Manchester Citystä. Hän pelasi Charltonissa kahden kauden aikana 67 sarjaottelua.
Seurasta lähtönsä Weaver on pelannut neljässä eri seurassa Englannin alemmilla tasoilla sekä Skotlannin valioliigassa. Hän on myös toiminut Aberdeenistä lähdettyään entisen seuransa Sheffield Wednesdayn akatemian maalivahtivalmentajana, muttei ole virallisesti ilmoittanut uransa päättymisestä.
Hiroshi Aoyama
thumb|200px|Hiroshi Aoyama (2009) Hiroshi "Hiro" Aoyama (s. 25. lokakuuta 1981 Ichihara, Chiban prefektuuri) on japanilainen ratamoottoripyöräilijä. Hän voitti 250cc-luokan maailmanmestaruuden vuonna 2009.
Hiroshi Aoyama kilpaili vuoteen 2003 saakka Japanin mestaruussarjassa ja siirtyi MM-sarjaan vuonna 2004. Tosin vuosina 2000-2003 hän ajoi joissain MM-osakilpailuissa villillä kortilla. Aoyama on ajanut MM-sarjaa Hondalla ja KTM:llä. Kaudella 2007 hänen tallikaverinaan KTM:llä oli Mika Kallio. Ensimmäisen osakilpailun Aoyama voitti kaudella 2005. Koko uransa MM-tasolla 250-kuutioisissa ajanut Aoyama siirtyy kaudella 2010 MotoGP-luokkaan. Siirto oli odotettu sillä MotoGP-luokka oli ilman japanilaiskuljettajaa heinäkuusta 2009 saakka, kun Yuki Takahashin sopimus irtisanottiin. Edellisen kerran MotoGP-luokassa ei ajanut yhtään japanilaiskuljettajaa 17 vuotta aikaisemmin.
Hiroshi Aoyaman veli Shuhei on myös ratamoottoripyöräilijä.
Tehtaanpuisto
pienoiskuva|Näkymä Tehtaanpuiston kentän yli, taustalla Mikael Agricolan kirkko. Tehtaanpuisto, jota usein kutsutaan myös Sepän­puistoksi, on puisto Helsingin Puna­vuoren etelä­laidalla, Mikael Agricolan kirkon ympärillä. Sitä rajoittavat etelässä Tehtaan­katu, idässä Laivurinkatu ja luoteessa Sepänkatu. Kirkon tontti lähes jakaa puiston kahtia, mutta sen kohdalla Sepänkadun varressa oleva kapea puisto­vyöhyke yhdistää sen osat toisiinsa.
Puiston itäosassa on jalkapallokenttä, jota talvisin käytetään myös luisteluratana. Sen länsi­puolella kirkon vieressä lasten leikkipuisto. Näiden välitse johtaa puu­rivien reunustama jalankulkutie Laivurin- ja Tehtaan­katujen risteyksestä Sepän­kadulle lähelle Albertin­kadun etelä­päätä.
Historia
Nykyisen Tehtaan­puiston alueella oli 1800-luvun alkupuolella senaattori ja vapaaherra Otto Wilhelm Klinkowströmin puutarha kasvihuoneineen. Se oli myös yleisölle avoinna ja kesä­iltoina suosittu kävelypaikka. .
Vuonna 1834 puu­tarhan alue luovutettiin Suomen kaartin käyttöön pää­asiassa ampumarata-alueeksi vuoteen 1883 saakka. Ampuma­radan ohella alueella oli kuitenkin edelleen myös vihannes­istutuksia, ja sitä nimitettiinkin pitkään Kaartin puutarhaksi. Koska laajalla alueella ampumaradan lähistölläkin oli vaarallista liikkua ja luodit lensivät toisinaan merelle saakka, sen lakkauttamisesta syntyi kaupungin ja kaartin välille pitkäaikainen kiista. . Joulukuussa 1866 alueella sijainnut ruutivarasto räjähti, minkä seurauksena monet lähistöllä sijainneet talot vaurioituivat asuin­kelvottomiksi ja muuallakin kaupungissa monet ikkunat särkyivät. Tapaus vauhditti ampuma­radan siirtoa, ja vuonna 1869 se poistettiinkin alueelta.
Kaartin poistuttua alue siirtyi kaupungin hallintaan. Osaa siitä käytettiin myöhemmin kansakoululaisten viljelys­palstoina, mutta muutoin se oli vahvistetusta asema­kaavasta huolimatta pitkään hoitamatonta varasto­aluetta. Kasvi­huoneet purettiin 1910-luvulla, mutta niiden kivijalat säilyivät 1930-luvulle saakka.
Vuonna 1875 vahvistetun asemakaavan mukaan alueelle olisi tullut huomattavasti nykyistä laajempi puisto, joka olisi ulottunut pohjoisessa Pursi­miehen­kadulle saakka. Puistosta olisi johtanut leveä puistokatu, Röddälds­esplanaden (Punanotkon esplanadi) pohjoiseen nykyisen Koulu­puistikon kautta Erottajalle sekä myös etelään meren rantaan. . Vuonna 1887 asema­kaavaa kuitenkin muutettiin, ja puistoalue pieneni nykyiselleen. Samana vuonna puisto sai ruotsin­kielisen nimen Fabriksparken, jonka suomenkielinen käännös vahvistettiin viralliseksi vuonna 1928. Puiston samoin kuin sen ohi kulkevan Tehtaankadun nimi johtuvat sen eteläpuolelle 1800-luvun lopulla suunnitellusta tehdasalueesta
Vuonna 1920 Suomen ensimmäisten messujen aikana alueella toimi tivoli.
M/S Princess I
M/S Princess I (IMO 6400824) on Ruotsissa nimellä M/S Carola vuonna 1964 valmistunut autolautta. Sen rakensi Öresundsvarvet Ab Landskronassa. Sen sisaralus on samana vuonna valmistunut M/S Dana Scarlett (nyk. M/S Sinu-I-Wasa Tolu)
Tehtaanpuisto
Historia
Mikael Agricolan kirkko valmistui alueelle vuonna 1935.
M/S Princess I
M/S Carola luovutettiin 28. huhtikuuta 1964 Linjebuss Internationalille (Stockholms Rederi Ab Svea). Se asetettiin liikenteeseen Juutinraumaan välille Helsingborg–Helsingør. Myöhemmin alus siirtyi Scandinavian Ferry Linesille. Vuosina 1965–1985 se toimi myös varalaivana reitillä Landskrona–Tuborg havn (Kööpenhamina). Peruskorjauksessa se kävi Falkenbergin telakalla 1985. M/S Carola siirrettiin SweFerry AB:lle syksyllä 1991, jonka jälkeen se myytiin Argentinaan Empresa De Nav El Faro S.A:lle. Marraskuussa se sai uuden nimen M/S Princess I. Tammikuussa 1992 se aloitti liikenteen välillä Buenos Aires–Juan Lacaze. Samana vuonna se jäi pois käytöstä kunnes myytiin edelleen 2004. Vuonna 2006 se toimi kasinolaivana, ja sen ulkonäköön on tehty huomattavia muutoksia.
Tehtaanpuisto
Historia
Puistoalue kuului Eiran kaupungin­osaan vuoteen 1977 saakka, jolloin asema­kaavan muutoksella Eiran ja Punavuoren raja siirrettiin Sepän­kadulta Tehtaan­kadulle.
Norrköping (täsmennyssivu)
Norrköping tarkoittaa seuraavia asioita:
Niantanso
Niantanso on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Kitan piirissä Malissa. Se sijaitsee piirin länsiosassa 110 kilometriä Kitasta länteen. Kunnassa on 5 100 asukasta ja kylässä 2 200 (vuonna 2009).
Niantanson kunta rajoittuu koillisessa Kitan piirin Toukoton kuntaan, kaakossa Kobrin, lounaassa Bafoulabén piirin Bamafélén ja luoteessa Oualian kuntiin. Seutu kuuluu sudanilais-sahelilaiseen vyöhykkeeseen. Maisemaa leimaavat kukkulat ja tasangot. Luonnonvarainen kasvillisuus on metsäsavannia. Bafingjokeen virtaavien vesistöjen varsilla kasvaa bambumetsiköitä.
Kuntaan kuuluu kuusi kylää ja kymmenen pikkukylää. Asukkaista 95 prosenttia on mandinkoja. Lisäksi on fulbeja ja bozoja. Vallitseva uskonto on islam.
Niantanson kautta kulkee Kitan ja Manantalin välinen maantie. Väestön pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, maissi, hirssi, lehmänpapu ja puuvilla. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja vähäisessä määrin hevoset. Lisäksi hyödynnetään metsiä ja harjoitetaan kalastusta. Teollisuutta kunnassa ei ole lainkaan.
Palveluihin kuuluu neljä alakoulua, yläkoulu, lukutaitokeskus, kunnallinen terveyskeskus, terveysasema ja viljavarasto. Vesihuolto kattaa 65 prosenttia tarpeesta. Neljässä kylässä on sähkö ja yhdessä Malitelin ja Orangen matkapuhelinverkot. Kunta ylläpitää pientä vierasmajaa.
1984 (vuoden 1984 elokuva)
1984 (Nineteen Eighty-Four) on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut brittiläinen draamaelokuva, joka perustuu George Orwellin romaaniin Vuonna 1984 (1949). Elokuvan on käsikirjoittanut ja ohjannut Michael Radford ja sen pääosia näyttelevät John Hurt, Richard Burton, Suzanna Hamilton ja Cyril Cusack. 1984 jäi Burtonin viimeiseksi elokuvaksi ja se on omistettu hänelle.
Elokuva on vuoteen 1984 sijoittuva dystooppinen vaihtoehtohistoria, jossa toista maailmansotaa seuranneen ydinsodan jälkeen Britanniaa hallitsee totalitaristinen Oseanian suurvalta, jota johtaa kansalaisiaan tarkkaan valvova Isoveli. Maailmassa on – ainakin Oseanian propagandan mukaan – kaksi muuta suurvaltaa, Euraasia ja Itä-Aasia, joiden kanssa Oseania on vaihtelevasti liitossa tai sodassa.
Juoni
Elokuvan päähenkilö Winston Smith on Lontoossa asuva Puolueen rivijäsen, joka työskentelee Totuusministeriössä muokkaamassa historiankirjoitusta Isoveljen kulloisenkin linjan mukaiseksi. Winston on kuitenkin menettänyt uskonsa vallitsevaan järjestelmään; hän vierailee proletariaattialueella toimivassa panttilainaamossa ja merkitsee mietteitään salaiseen päiväkirjaan.
Eräänä päivänä Winston saa paperilapun, jossa toinen Puolueen rivijäsen, nuori nainen nimeltä Julia, kertoo rakastavansa häntä. He tapaavat syrjäisellä maaseudulla ja vaihtavat kriittisiä näkemyksiä maailmanjärjestyksestä ennen kuin harrastavat seksiä. Winston vuokraa edellä mainitun liikkeen yläkerrasta näennäisen turvallisen huoneen, jossa he voivat jatkossa tavata. Winston saa kollegaltaan O’Brienilta uuskielen sanakirjan, jonka sivujen välistä paljastuu vastarintaliikkeen johtajan Emmanuel Goldsteinin vallankumouksellinen kirjoitus.
Winstonin ja Julian suhde jatkuu jonkin aikaa onnellisena, mutta eräänä päivänä ajatuspoliisi tekee yllätysratsian vuokrahuoneeseen kesken heidän kohtaamisensa. Panttilainaamon omistaja herra Charrington paljastuu Puolueen kätyriksi. Winston ja Julia viedään Rakkausministeriöön. Siellä Winstonia aletaan kiduttamalla uudelleenkouluttaa Puolueelle uskolliseksi. Kidutusta johtaa O’Brien, jota hän luuli kanssaan samanmieliseksi. O’Brien väittää Goldsteinin kirjaa tarkoitukselliseksi valheeksi, jota on itse ollut kirjoittamassa muutamien muiden Puolueen sisäpiiriläisten kanssa. Lopulta Winston viedään Huoneeseen 101 ja altistetaan lapsuudestaan kumpuavalle pahimmalle pelolleen, raivokkaille rotille, jotka kiinnitetään häkissä hänen kasvoilleen. Viime hetkellä Winston murtuu täysin ja kieltää Julian.
Loppukohtauksessa Winston istuu kahvilassa, jossa hän aiemmin elokuvassa näki istumassa muita epähenkilöiksi julistettuja, ja kohtaa jälleen Julian. He juovat giniä ja keskustelevat vailla tunteita siitä, kuinka he ovat pettäneet toisensa. Julian lähdettyä Winston katselee telelähetystä itsestään tunnustamassa rikoksiaan ja anomassa kansalaisten anteeksiantoa. Kun Oseanian voitoista Pohjois-Afrikassa kertovassa uutislähetyksessä näytetään kuvaa Isoveljestä, Winston kääntyy pois ja kuiskaa: ”Rakastan sinua.” Elokuvan voidaan katsoa jättävän tulkinnanvaraiseksi, viittaako hän Isoveljeen vai Juliaan.
Tuotanto
Ajatus Orwellin romaanin filmatisoinnista syntyi ohjaaja-käsikirjoittaja Michael Radfordin mielessä talvella 1983. Radford vasta aloitteli tuolloin uraansa, hänellä oli takanaan kaksi BBC:lle tehtyä elokuvaa. Romaanin elokuvaoikeuksia piti hallussaan chicagolainen juristi Marvin Rosenblum, joka oli yrittänyt, onnistumatta, saada elokuvaprojektia liikkeelle ilman kokemusta alalta. He pääsivät sopimukseen yhteistyöstä ja Radford ryhtyi laatimaan käsikirjoitusta. Radfordin mukaan se valmistui kolmessa viikossa.
Winston Smithin rooliin Radford halusi ehdottomasti John Hurtin, ja ilman tämän suostumusta hän olisi ehkä jättänyt koko elokuvan tekemättä. Toisaalta O’Brienin näyttelijän roolittaminen kesti ja kuvaukset ehdittiin jo aloittaa ilman tätä. Rooliin kysyttiin muun muassa Sean Connerya, mutta aikansa jahkailtuaan hän kieltäytyi. Lopulta rooliin valittiin Richard Burton, joka oli ollut harkinnassa alusta lähtien, mutta hän asui tuolloin Haitilla ja hänellä oli kyseenalainen maine alkoholistina. Siitä ei kuitenkaan ollut ongelmia kuvauksissa. Isoveli esiintyy elokuvassa vain valokuvassa. Roolin esittäjä valittiin The Guardianissa julistetun kilpailun kautta, johon osallistui Radfordin mukaan tuhansia ihmisiä.
Mika Marttila
Mika Marttila (s. 28. tammikuuta 1966) on suomalainen jääkiekkovalmentaja, joka toimii Suomen alle 18-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkueen päävalmentajana.
Ura
Marttila aloitti Kiekko-Espoon valmennuspäällikkönä vuonna 1992. Hän kuului yhteensä seitsemänä seuran A-junioreiden valmennusryhmään. Marttila nousi seuran SM-liigajoukkueen apuvalmentajaksi kaudella 1999–2000, jolloin hän toimi peräti kolmen päävalmentajan alaisuudessa; Jukka Holtarin, Jari Härkälän ja Sakari Pietilän. Kaudella 2000–2001 Marttila toimi Timo Tuomen apuvalmentajana. Ensimmäinen kausi päättyi SM-liigan seitsemänteen ja toinen yhdeksänteen sijaan.
Kaudeksi 2003–2004 Marttila siirtyi Suomen alle 18-vuotiaiden maajoukkueen valmentajaksi. Vuoden 2003 U-18 Junior World Cupissa joukkue oli seitsemäs, kuten myös kevään 2004 maailmanmestaruuskilpailuissa. Kolme seuraavaa kautta Marttila valmensi alle 16-vuotiaiden maajoukkuetta ja seurajoukkuetasolla Jäähongan junioreita, mutta kaudeksi 2008–2009 hän palasi taas alle 18-vuotiaiden maajoukkueen valmentajaksi. Syksyn 2008 Ivan Hlinkan muistoturnaus päättyi neljänteen sijaan Suomen hävittyä pronssiottelun Ruotsille niukasti lukemin 2–3. Kevään 2009 alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut päättyivät puolestaan pronssiin.
Syyskuussa 2014 Blues erotti Marttilan valmennuspäällikön tehtävistä taloudellisiin syihin vedoten. Kaudeksi 2015–2016 hänet palkattiinJokereiden A-nuorten päävalmentajaksi. Joukkue voitti A-nuorten SM-liigan runkosarjan, mutta Jokereiden kausi päättyi kuitenkin puolivälieriin. Kaudella 2017–2018 hän toimi alle 17-vuotiaiden maajoukkueen päävalmentajana.
Shelley Hennig
Shelley Catherine Hennig (s. 2. tammikuuta 1987 Destrehan, Louisiana, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen malli ja näyttelijä, joka tunnetaan esimerkiksi televisiosarjasta Teen Wolf (2014–2017) sekä elokuvista Unfriended (2014) ja Ouija (2014).
Muurahaispolku
Muurahaispolku on Aito Mäkisen ja Virke Lehtisen ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1970. Kahden nuoren Lappiin asti yltävässä odysseiassa päärooleja näyttelevät Tiina Harpf ja Simeon Rabinowitsch.
Elokuva on esitetty tasan kerran televisiossa vuonna 1974 ja sitä ei ole julkaistu missäkään formaatissa fyysisenä kopiona.
Juoni
Nuori autovaras Jari pysäköi autonsa sivutielle ja nukahtaa. Hän herää ja tapaa lähistöllä asuvan tytön, Marjan. He viettävät päivän yhdessä, ja seuraavanakin aamuna Jari hakee Marjan ajelulle. Tyttö ihmettelee, kun Jari näyttää pelästyvän poliisiautoa. Leirintäalueella juoppo taiteilijapariskunta kutsuu nuoret seuraansa, ja mies alkaa lähennellä Marjaa. Nuoret jatkavat yhdessä matkaa ja ajavat Ruotsin puolelle Haaparannalle asti. Paluumatkalla poliisi pysäyttää heidän autonsa, joka osoittautuu varastetuksi. He pakenevat, jättävät auton ja jatkavat matkaa peukalokyydillä. Norjan Tromssassa Jari ei löydä ystäväänsä, joka on luvannut hänelle työpaikan kalastusalukselta. Suomen puolella Jari ja Marja murtautuvat tyhjään huvilaan piileskelemään. He tapaavat erakoituneen kullankaivajan (Matti Keinänen), joka loukkaantuu pian kaivoksen sortumassa. Jari ja Marja lähtevät viemään miestä hoitoon, mutta tämä kuolee heidän käsiinsä. Rajavartioston lentokoneesta huomataan nuorten tekemä nuotio, ja pian he joutuvat antautumaan viranomaisille.
Tuotanto
Muurahaispolku oli Filmiryhmän toiseksi ja viimeiseksi jäänyt tuotanto; ensimmäinen oli Vain neljä kertaa (1968). Elokuva kuvattiin Eastmancolor-värifilmille lähes kokonaan ilman keinovaloa, sisäkohtaukset mukaan lukien.
Vastaanotto
Aikalaisarvioissa Muurahaispolkua pidettiin parempana kuin Filmiryhmän aiempaa tuotosta Vain neljä kertaa (1968). Nuorten amatöörien roolisuorituksia pidettiin tuoreina, elokuvan kuvausta kehuttiin ja kiitettiin ettei nuorisoelokuvassa ollut sorruttu ajan muoti-ilmiöön, alastonkohtauksiin. Useimmat kriitikot pitivät kerrontaa kuitenkin ohuena, pinnallisena, hitaana ja tylsänäkin.
Elokuvan yleisömenestys jäi vuoden keskitason alapuolelle, mutta Mainos-TV:n televisioesityksessä 1974 Muurahaispolku sai 1,4 miljoonaa katsojaa.
Svenska Aero Jaktfalken
Historia
pienoiskuva|vasen|Svenska Aero Jaktfalk. Ruotsalaisen Svenska Aero -lentokonevalmistajan palveluksessa ollut saksalainen lentokonesuunnittelija Carl C. Bücker suunnitteli vuonna 1929 Jaktfalken-hävittäjän. Prototyyppi teki ensilentonsa vuoden lopulla, ja ilmavoimat otti sen käyttöön tyyppimerkinnällä J 5. Kone osoittautui onnistuneeksi, ja eteni sarjatuotantoon. Jaktfalken I -tuotantomalli sai Ruotsin ilmavoimien tunnuksen J 6, ja sitä valmistettiin seitsemän kappaletta vuosina 1930–1931. J 6:n pohjalta kehitettiin seuraava J 6A -tuotantoversio, joita Ruotsin ilmavoimat tilasivat Svenska Aerolta kolme kappaletta marraskuussa 1931. Lentokonetehdas ajautui kuitenkin taloudellisiin vaikeuksiin, ja siirtyi ASJA:n omistukseen vuonna 1933. ASJA valmisti konetyyppiä J 6B -tyyppimerkinnällä vielä seitsemän yksilöä lisää. Konetyyppi oli Ruotsin ilmavoimien käytössä vuoteen 1941.
Käyttö Suomessa
Talvisodan aikana joulukuussa 1939 Suomi sai lahjoituksena Ruotsilta kahdeksan vanhempaa harjoituskäyttöön tarkoitettua lentokonetta. Koneista kaksi oli Jaktfalkenin J 6B -mallia, ja kolmas alun perin J 6A, joka oli myöhemmin muutettu vastaamaan J 6B:tä. Koneet toimitettiin Suomeen tammikuussa 1940, ja ne saivat alkuperäisten ruotsalaistunnusten mukaiset rekisteritunnukset JF-219, JF-224 ja JF-228. Koneita käyttivät alkuun lentolaivue 34 ja Täydennyslentolaivueet 17 ja -35. JF-219 poistettiin käytöstä ensimmäisenä sen vaurioiduttua elokuussa 1941. Jäljellä olleet JF-224 ja JF-228 siirrettiin jatkosodan aikana Kauhavan Lentosotakoululle, missä JF-224 vaurioitui korjauskelvottomaan kuntoon helmikuussa 1944. Tyypin viimeinen lento Suomessa tehtiin JF-228:lla Ilmavoimien Varikolle 20. helmikuuta 1945. Koneista eniten käytetty oli JF-224, jolle kertyi Suomessa yhteensä 484 lentotuntia.
Fl
Fl tarkoittaa seuraavia:
Katso myös
Aihepiiriin liittyy myös seuraava:
Ron Dennis
Ronald ”Ron” Dennis (s. 1. kesäkuuta 1947 Woking ) on brittiläinen autourheiluvaikuttaja. Hän toimi Formula 1 -talli McLarenin tallipäällikkönä vuosina 1981–2009. Vuonna 2014 Dennis palasi McLaren-tallin johtajaksi syrjäyttäen Martin Whitmarshin, mutta joutui marraskuussa 2016 jättämään paikkansa McLaren Groupin puheenjohtajana ja toimitusjohtajana.
Uran alku
Dennis jätti koulunkäynnin 16-vuotiaana ja meni töihin harjoittelijaksi paikalliselle autokorjaamolle. Työn ohessa hän opiskeli autotekniikkaa Guildfordin teknisessä koulussa.
18-vuotiaana Dennis pääsi Cooperin Formula 1 -talliin Jochen Rindtin auton mekaanikoksi. Vuonna 1968 Rindt siirtyi Brabham-talliin ja Dennis seurasi hänen mukanaan. Hän nousi Jack Brabhamin mekaanikoksi, kun Rindt jatkoi Lotus-talliin 1969.
Oman tallin perustaminen
Jack Brabhamin vetäydyttyä radoilta vuoden 1971 lopulla Dennis ja toinen Brabham-teknikko Neil Trundel perustivat oman kilpatallin. Rondel Racing aloitti toimintansa Wokingissa helmikuussa 1972. Talli kilpaili F2-sarjassa vanhoilla Brabhamin autoilla ja voittikin yksittäisiä EM-sarjan kilpailuja.
Vuonna 1973 Dennis käynnisti oman F1-auton suunnittelun. Rondelin nimissä auto ei kuitenkaan koskaan päässyt radalle, sillä öljy-yhtiö Motul veti tukensa projektilta vuoden 1973 öljykriisin jälkeen ja Rondel joutui sulkemaan ovensa. Auto tuli myöhemmin tunnetuksi Tokenin nimellä, kun Tony Vlassopulos ja Ken Grob ostivat sen.
1970-luvun puolivälin jälkeen Dennis perusti uuden tallin, jonka nimeksi tuli Project Four. Se kilpaili F2- ja F3-luokissa hyvällä menestyksellä. Chico Serra ja Stefan Johansson voittivat tallin autolla Britannian F3-mestaruuden 1979 ja 1980.
Tallifuusio ja ura McLarenilla
Syyskuussa 1980 Marlboro ajoi McLarenin ja Project Fourin yhtymään ja muodostamaan McLaren Internationalin. Vuonna 1981 Dennis otti koko operaation johtoonsa ja houkutteli saudiarabialaisen Mansour Ojjehin siihen mukaan. Ojjeh rahoitti TAG:n turbomoottorien valmistuksen, ja McLarenin ja TAG:n yhdistelmästä tuli yksi F1-historian menestyneimpiä. Niki Lauda ja Alain Prost voittivat tallille kolme maailmanmestaruutta 1984–1986.
Vuonna 1988 Dennis neuvotteli moottorisopimuksen Hondan kanssa, ja Prost ja Senna hallitsivat MM-sarjaa seuraavat neljä kautta, 1988–1991. Hondan vetäydyttyä Formula 1:stä McLaren menetti ykköstallin asemansa. Mercedes-Benzin tulo sen moottorien toimittajaksi kuitenkin käänsi kehityksen jälleen. Vuosina 1998 ja 1999 Mika Häkkinen ja David Coulthard hallitsivatkin vuorostaan MM-sarjaa, ja Häkkinen voitti kuljettajien mestaruuden molempina vuosina.
Vuonna 1999 Dennis myi kymmenen prosenttia 40 %:n osuudestaan tallista DaimlerChrysler AG:lle. Tammikuussa 2009 hän ilmoitti jättävänsä tallipäällikkyyden Martin Whitmarshille 1. maaliskuuta 2009 alkaen. Dennis vahvisti 16. huhtikuuta 2009 jättävänsä kaikki Formula ykkösiin liittyvät tehtävänsä McLarenilla ja siirtyvänsä johtamaan katuautoprojektia itsenäisessä McLaren Automotive -yrityksessä. Yritys aikoi rakentaa uuden urheiluautomallin vuoteen 2011 mennessä yhteistyössä sveitsiläispankki Credit Suissen kanssa.
Jesse Virtanen (koripalloilija)
Jesse Virtanen (s. 4. helmikuuta 1995) on suomalainen koripalloilija.
Pelaajaura
Salon Vilppaan kasvatti Virtanen teki ensiesiintymisensä miesten pääsarjatasolla kasvattajaseurassan kaudella 2012–2013, kun hän 6. lokakuuta 2012 pääsi kentälle 28 sekunniksi Korikobria vastaan. Ensimmäiset pääsarjapisteensä Virtanen teki samana vuonna 3. marraskuuta onnistuttuaan kolmen pisteen heitossa Kouvoja vastaan. Hän pelasi saman kauden aikana vielä yhdessä ottelussa, jossa otti yhden levypallon. Kaudella 2013–2014 Virtanen esiintyi Vilppaan edustusjoukkueessa 12 ottelussa noin kolme ja puoli minuuttia ottelua kohden. Hän teki otteluissaan keskimäärin 1,2 pistettä, otti 0,3 levypalloa ja antoi 0,3 syöttöä per ottelu. Vilppaan lisäksi Virtanen pelasi kauden aikana I divisioona B:ssä PeU Basketin joukkueessa 8,5 pisteen, 1,5 levypallon ja 0,6 syötön ottelukohtaisilla keskiarvoilla. Virtanen jatkaa Vilppaassa myös kaudella 2014–2015.
Völkerball
Völkerball on saksalaisen industrial metal -yhtyeen Rammsteinin konserttitallenne. Se julkaistiin CD- ja DVD-formaatissa 17. marraskuuta 2006.
Kannen kuvio Rammstein-logon alapuolella on samanlainen, kuin Moskovassa 1980 järjestettyjen kesäolympialaisten tunnus (kesäolympialaiset 1980). Logon käytön syy saattaa olla, että yhtyeen laulajan Till Lindemannin piti osallistua kyseisiin olympialaisiin uimarina, muttei lopulta osallistunut.
Martin Munkácsi
Martin Munkácsi (alk. Márton Mermelstein; 18. toukokuuta 1896 Kolozsvar, Itävalta-Unkari – 13. heinäkuuta 1963 New York, Yhdysvallat) oli unkarilainen valokuvaaja, joka työskenteli Saksassa (1928–1934) ja sittemmin Yhdysvalloissa.
Elämä ja ura
Munkácsin läpimurto tapahtui kohtalokkaan tappelun kuvaamisen ansiosta. Nuo kuvat vaikuttivat taposta syytetyn oikeudenkäynnin lopputulokseen, ja Munkácsista tuli niiden ansiosta tunnettu. Kuvien tuoma julkisuus auttoi häntä saamaan työtä Berliinissä vuonna 1928 Berliner Illustrirte Zeitungissa, jossa hänen ensimmäinen julkaistu kuvansa esitti lätäkön halki syöksyvää kilpa-autoa. Hän työskenteli myös muotilehti Die Damelle.
Hän ei kuvannut pelkästään urheilua ja muotia vaan vielä enemmän berliiniläisiä, rikkaita ja köyhiä, kaikissa heidän puuhissaan. Hän kävi kuvaamassa Ullmanin kustantamon julkaisemassa Berliner Illustrirte Zeitungissa julkaistuihin kuva-aukeamiin Turkissa, Sisiliassa, Egyptissä, Lontoossa, New Yorkissa ja kuten tiedetään Liberiassa.
Häntä kiehtoivat nykyajan vauhti ja uudet jännittävät kuvauspaikat, etenkin lentäminen. On ilmakuvia, on ilmassa otettuja kuvia naisten lentokouluista, on Zeppelinistä käsin otettuja kuvia, kuten kuvat jotka hän otti matkalla Brasiliaan lentäessään yli laivan, jonka matkustajat vilkuttavat yläpuolellaan olevalle ilma-alukselle.
21. maaliskuuta 1933 hän valokuvasi pahaenteisen "Potsdamin päivän", jolloin iäkäs presidentti Paul von Hindenburg ojensi Saksan Adolf Hitlerin käsiin. Berliner Illustrirte Zeitungin toimeksiannosta hän kuvasi Hitlerin sisäpiiriä, missä oli oma irvokkuutensa, sillä hän oli juutalainen ja ulkomaalainen.
Berliner Illustrirte Zeitung kansallistettiin vuonna 1934, sen juutalainen päätoimittaja Kurt Korff erotettiin ja sen uutta luova valokuvaus korvattiin kuvilla saksalaisista sotajoukoista.
Munkácsi lähti New Yorkiin, missä hän solmi 100 000 dollarin sopimuksen muotialan huippulehden Harper's Bazaarin kanssa. Kekseliäästi hän lähti usein kuvaamaan ulos studiosta, rannalle, maatiloille, lentokentälle. Hän teki yhden ensimmäisistä artikkeleista, joka oli kuvitettu alastonkuvilla viihdelehdessä.
Hänen ottamissaan muotokuvissa ovat olleet muun muassa Katharine Hepburn, Leslie Howard, Jean Harlow, Joan Crawford, Jane Russell, Louis Armstrong, ja kuviin kuuluu myös Fred Astairesta otettu loistava tanssikuva.
Monien onnettomien yhteensattumien jälkeen loistava ja juhlittu Munkácsi kuoli köyhänä ja kiisteltynä. Eräät yliopistot ja museot kieltäytyivät ottamasta vastaan hänen arkistoaan, ja se hajosi pitkin maailmaa.
Berliiniläisen Ullsteinin kustantamon arkisto ja hampurilainen F. C. Gundlachin kokoelma sisältävät kaksi laajinta Munkácsin teosten kokoelmaa.
Munkácsin vaikutus
Vuonna 1932 nuori Henri Cartier-Bresson, joka oli tuolloin itsenäinen valokuvaaja, joka kirjasi matkojaan ja ystäviään, näki Munkácsin valokuvan Kolme poikaa Tanganjika-järvellä, jonka tämä oli ottanut liberialaisella rannalla. Cartier-Bresson sanoi myöhemmin: "Minulle tämä valokuva oli se kipinä, joka sytytti innostukseni. Tajusin yhtäkkiä, että vangitsemalla hetken valokuva tavoittaa ikuisuuden. Se on ainoa minuun vaikuttanut valokuva. Kuvassa on sellaista intensiteettiä, sellaista elämäniloa, ihmeen kokemusta, että se kiehtoo minua yhä vieläkin." Hän on toistanut saman useita kertoja elämänsä aikana, kuten siteeratussa lauseessaan: "Yhtäkkiä tajusin, että valokuva kiinnittää ikuisuuden hetkeen. Se on ainoa minuun vaikuttanut valokuva. Kuvassa on sellaista intensiteettiä, sellaista spontaaniutta, sellaista elämäniloa, sellaista ihmettä, että yhä vielä tänäänkin se hämmästyttää minua."
Richard Avedon sanoi Munkácsista: "Hän toi ennen niin ilottomaan, rakkaudettomaan, valehtelevaan taiteeseen hipaisun onnea ja rehellisyyttä ja naisen rakkauden. Nyt se, mitä kutsutaan muotimaailmaksi, on kansoitettu Munkácsin lapsilla, hänen perillisillään.... Munkácsin taide perustui siihen, millaista hän halusi elämän olevan, ja hän halusi sen olevan loistokasta. Ja se oli." Harper's Bazaarin juhlittuna muotikuvaajana hänellä oli taito liittää kuviinsa myös huumoria.
Järjestäessään vuonna 2007 näyttelyn Henri Cartier-Bresson’s Scrapbook: Photographs, 1932–46 International Center of Photography järjesti samassa yhteydessä Munkácsin valokuvien näyttelyn, jonka nimi oli Martin Munkácsi: Think While You Shoot! ("Martin Munkácsi: Ajattele samalla kun laukaiset") Vuonna 2009 neworkilainen Howard Greenberg Gallery järjesti Edward Steichenin ja Munkácsin valokuvien yhteisnäyttelyn.
George Crumb
pienoiskuva|George Crumb vuonna 2019. George Crumb (24. lokakuuta 1929 – 6. helmikuuta 2022 ) oli yhdysvaltalainen nykytaidemusiikin ja avantgarden säveltäjä. Hänen tuotantonsa on paikoin hyvin kokeellista – sävellyksissä on käytetty poikkeuksellisia tekniikoita, kuten puhallinsoitinten käsittelyä yhtäaikaisesti puhumisen kanssa sekä marmorikuulien kaatoa avoimen pianon päälle.
Sacramento Monarchs
Sacramento Monarchs oli yhdysvaltalainen koripalloseura, joka pelasi Women's National Basketball Association -liigassa. Seura kuului liigan läntiseen konferenssiin ja pelasi kotiottelunsa ARCO Arenalla Sacramentossa, Kaliforniassa. Monarchs pelasi ensimmäisen kautensa WNBA:ssa vuonna 1997 ollen näin yksi liigan kahdeksasta perustajaseurasta. Seura lopetti toimintansa kauden 2009 jälkeen.
George Crumb
Crumb syntyi Charlestonissa, Länsi-Virginiassa. Hän opiskeli Mason College of Musicissa, University of Illinois at Urbana-Champaign'ssa ja Michiganin yliopistossa vietettyään välillä myös ajanjakson Berliinissä.
Sacramento Monarchs
Historia
Kahdella ensimmäisellä kaudellaan Monarchs jäi WNBA:n pudotuspelien ulkopuolelle selvällä erolla jatkoon päässeisiin, vuonna 1997 voittoprosentilla 35,7 (kymmenen voittoa ja 18 tappiota) ja vuonna 1998 voittoprosentilla 26,7 (kahdeksan voittoa ja 22 tappiota). Kolmannella kaudellaan seura paransi huomattavasti: se saavutti voittoprosentin 59,4 (19 voittoa ja 13 tappiota), joka oli läntisen konferenssin ja koko liigan kolmanneksi paras. Monarchs oli näin konferenssinsa viimeinen jatkopeleihin päässyt joukkue kaudella 1999. Pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella seura kohtasi Los Angeles Sparksin, joka oli vahvempi pistein 71–58 (jatkopaikka toiselle kierrokselle ratkesi tuolloin yhden ottelun tuloksen perusteella). Sacramento uusi pääsyn pudotuspeleihin myös kahdella seuraavalla kaudella, vuonna 2000 voittoprosentilla 65,6 (21 voittoa ja 11 tappiota), joka oli läntisen konferenssin ja koko liigan kolmanneksi paras, ja vuonna 2001 voittoprosentilla 62,5 (20 voittoa ja 12 tappiota), joka oli läntisen konferenssin toiseksi korkein. Vuonna 2000 tie nousi jatkopeleissä pystyyn ensimmäisellä kierroksella seuran hävittyä ottelusarjan Houston Cometsia vastaan suoraan 0–2, ja vuonna 2001 konferenssifinaaleissa, joissa seura hävisi Los Angeles Sparksille voitoin 1–2. Pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella seura oli voittanut Utah Starzzin suoraan 2-0. Vuonna 2002 seura jäi pudotuspelien ulkopuolelle voittoprosentilla 43,8 (14 voittoa ja 18 tappiota).
George Crumb
Crumb oli arvostettu musiikinopettaja. Hänestä tuli jo vuonna 1958 Coloradon yliopiston pianonsoiton- ja sävellyksenprofessori. Hänen tunnetuimpien teostensa joukkoon lukeutuvat laaja kuoro- ja orkesteriteos Star-Child (1977); Black Angels (1970), sekä neljä Makrokosmos-kirjaa (1972, 1973, 1974 ja 1979). Viimeksi mainituista kaksi ensimmäistä on kirjoitettu soolopianolle, kolmas kahdelle pianolle sekä lyömäsoittimille ja neljäs pianolle nelikätisesti.
Sacramento Monarchs
Historia
Kaudesta 2003 alkaen Monarchs eteni WNBA:n pudotuspeleihin kuudesti peräkkäin. Parhaan menestyksensä seura saavutti vuonna 2005, jolloin se voitti ensin konferenssinsa runkosarjan historiansa parhaalla voittoprosentilla 73,5 (25 voittoa ja yhdeksän tappiota), ja myöhemmin WNBA:n mestaruuden. Monarchs voitti pudotuspelien 2005 ensimmäisellä kierroksella Los Angeles Sparksin suoraan 2–0, konferenssifinaaleissa Houston Cometsin niin ikään 2–0 ja loppuotteluissa itäisen konferenssin kärkijoukkueen Connecticut Sunin voitoin 3–1 (pistein 69–65, 70–77, 66–55 ja 62–59). Seura uusi loppuottelupaikkansa kaudella 2006 kukistettuaan pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Houston Cometsin voitoin 2–0 ja konferenssifinaaleissa Los Angeles Sparksin niin ikään 2–0, mutta liigan mestaruus meni Detroit Shockille, joka vei tasaisen loppuottelusarjan voitoin 3–2.
George Crumb
Crumb voitti musiikin Pulitzer-palkinnon ja Grammyn. Hänellä oli vuodesta 1975 paikka Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemiassa.