cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nanain piiri
Piiriin kuuluu 14 maalaiskuntaa: Arsenjevo, Dada, Džari, Džonka, Dubovyi Mys, Innokentjevka, Lidoga, Majak, Naihin, Nižnjaja Manoma, Sinda, Troitskoje, Verhnjaja Manoma ja Verhni Nergen. Hallinnollinen keskus on Troitskojen kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 20.
Seudun kanta-asukkaita ovat nanait ja udehet, joita on noin 23 % piirin väestöstä. Valtaosa asukkaista on venäläisiä.
Troitskojesta on maantieyhteys Komsomolsk-na-Amureen ja aluepiirin pääkaupunkiin Habarovskiin, jonne on matkaa 200 kilometriä. Amurilla on laivaliikennettä.
Talous perustuu etupäässä metsäteollisuuteen. Lisäksi harjoitetaan kalastusta ja kalanjalostusta. Sindan kylässä on tiilitehdas.
Kulttuurilaitoksia ovat mm. lasten taidekoulu, nanai-kulttuurin keskus ja kotiseutumuseo.
Gustav Långbacka
Gustav Långbacka (s. 8. toukokuuta 1984 Kokkola) on suomalainen entinen jalkapallomaalivahti, joka edusti uransa aikana muun muassa Veikkausliigassa pelaavaa Tampereen Ilvestä.
Långbacka siirtyi IFK Mariehamniin joulukuussa 2008 Kokkolan Pallo-Veikoista yhden kauden sopimuksella.
Långbackan isosisko on kansainvälinen jalkapalloerotuomari Lina Lehtovaara.
Lapland Hotels
thumb|250px|Hotelli Pallas thumb|250px|Hotelli Riekonlinna. Lapland Hotels on suomalainen hotelliketju, johon kuuluu 19 hotellia. Niistä 14 sijaitsevat Lapin maakunnan alueella ja viisi kaupunkihotellia Helsingissä, Oulussa, Tampereella ja Kuopiossa. Lapland Hotels oli vuonna 2019 Suomen kolmanneksi suurin majoitusalan yritys 53 miljoonan euron liikevaihdollaan, edellään vain Scandic Hotels Oy (422 milj. €) ja Sokotel Oy (231 milj. €). Lapland Hotels ja ohjelmapalveluyritys Lapland Safaris kuuluvat Pertti Yliniemen perheyritysryhmään North European Invest Oy.
Lapland Hotels omistaa 19 hotellin lisäksi viisi hiihtokeskusta ja Kittilän lentokentän ravintolatoiminnot. Yritys avasi uusimman hotellinsa Tampereen Kannen areenalle vuonna 2021.
Ketjuun kuuluvien hotellien historia sisältää monia käänteitä ja omistusjärjestelyjä. Monet niistä ovat toimineet jo vuosikymmeniä, ja niillä on ollut merkittävä vaikutus koko matkailuelinkeinon syntyyn ja kehitykseen Lapissa.
Historiaa
Lapland Hotelsin historian voidaan katsoa alkaneen vuonna 1938, jolloin Suomen matkailijayhdistys rakennutti ketjuun nykyisin kuuluvan alkuperäisen Pallaksen tunturihotellin. Saksalaiset räjäyttivät hotellin perääntyessään Lapin sodassa vuonna 1944. Uusi hotellirakennus saatiin käyttöön vuonna 1948, ja sen jälkeen se on läpikäynyt useita muutostöitä. Myös Kilpisjärvellä sijaitseva Hotelli Kilpis on matkailijayhdistyksen entisiä hotelleja. Nimensä vaihtanut Suomen Matkailuliitto hakeutui konkurssiin vuonna 2001; hotelleistaan se oli luopunut jo 1990-luvulla, jolloin useat sen hotellit saivat uudet omistajat. Lapland Hotels -ketju ei liity näihin tapahtumiin muuten kuin jatkamalla näiden perinteisten hotellien toimintaa entisillä nimillä.
Ketjun ensimmäiset kaupunkihotellit perustettiin vuonna 2015 Tampereelle ja Ouluun. Vuonna 2019 kaupunkihotelleja avattiin kaksi lisää, Helsinkiin ja Kuopioon.
Lapland Hotels -ketjun hotellit
Kaupunkihotellit:
Lappohja
Lappohja on Hankoon kuuluva taajama. Asukkaita on noin 475. Taajamassa on kaksikielinen peruskoulu. Lappohjassa sijaitsee myös hiekkaranta. Lappohjan muihin palveluihin kuuluvat kirjasto, nuorisotalo, kaksikielinen päiväkoti sekä neuvola.
Historia
Ensimmäinen kirjallinen maininta Lappohjasta on vuodelta 1549, mutta sen historia ulottuu paljon kauemmas menneisyyteen. Vuonna 1549 alueella asui viisi talonpoikaisperhettä, jotka saivat elantonsa kalastuksesta. 1647 maanmittari Hans Hansson piirsi Lappohjasta ensimmäisen kartan. Suomen suuriruhtinaskunnan aikaan keisari vieraili usein alueen lähistöllä. Lappohja tuhoutui suurelta osin suomalaisten ja neuvostoliittolaisten taistellessa Hangosta vuonna 1941. Lappohja kuului Tenholaan, kunnes se vuoden 1977 alussa liitettiin Hankoon. Vuosina 1940-1941 se kuului Neuvostoliiton hallussa olleeseen Hangon vuokra-alueeseen.
Lappohjan nimestä
Vanhat kirjoitusmuodot: Lapuik (1549), Lappevick (1552), Lapvik (1850) ja suomennos Lappohja (1950). Ruotsinkielinen kylännimi perustuu lahden nimeen. Lahti ei kuitenkaan ole sijainnut Hankoniemen itärannalla kuten nykyinen Lappohjan taajama, vaan niemimaan länsirannalla lähellä nykyistä Lappvikin kartanoa. Maankohoamisesta päätellen nimi on voitu antaa yli tuhat vuotta sitten, joten lahden alkuperäinen nimi ei voi olla alkuaan ruotsia. Nimen alkuosa Lapp- viittaa kosketuksiin lappalaisten kanssa. Lappalaisiksi on kutsuttu etnisten saamelaisten lisäksi niitä, joilla oli samanlaisia elinkeinoja ja asumismuotoja. Nykyinen suomenkielinen nimi Lappohja on käännös nimestä Lappvik (pohja = lahden pohjukka, perukka).
Liikenneyhteydet
Lappohjaan pääsee Helsingistä Hankoon kulkevilla vakio- ja pikavuoroilla. Karjaan rautatieasemalta lähtee taajamajuna Hankoon, joka pysähtyy Lappohjan seisakkeella. Taajamajunien lähtöajat on suunniteltu Karjaalle saapuvien kaukojunien aikataulujen mukaan, joten niistä voi vaihtaa näppärästi taajamajunaan ja toisinpäin.
Anusandhān evaṃ Vikās Sangaṭhan
right|thumb|250px|Organisaation pääkonttori, DRDO Bhawan, New Delhi
Rakṣā Anusandhān evaṃ Vikās Sangaṭhan on Intian puolustusministeriön alainen tutkimusorganisaatio (, eli DRDO), joka on alallaan Aasian suurimpia. Organisaatio perustettiin vuonna 1958 yhdistämällä kaksi Intian puolustusministeriön alaista tutkimuskeskusta. Nykyisin siinä työskentelee 5000 tutkijaa ja 25 000 heitä avustavaa henkilöä.
Ilmailu
Projekteja
Maavoimat
right|thumb|250px|Insas-rynnäkkökivääri.
Merivoimat
Organisaatio on kehittänyt Intian laivastolle mm. kaikuluotaimia ja torpedoja.
Ohjukset
Organisaatio on kehittänyt lukuisia ohjuksia eri aselajien tarpeisiin.
Ranulf Flambard
Ranulf Flambard (n. 1060–1128) oli Durhamin piispa. Flambard rikastui verojen keruulla kuningas Vilhelm Punaisen aikana, mistä syystä hän oli epäsuosittu. Vilhelmin kuoltua kuningas Henrik I vangitsi hänet Lontoon Toweriin, mistä hän onnistui pakenemaan ensimmäisenä vankina. Hän lähti Normandiaan maanpakoon Vilhelmin ja Henrikin veljen, Robert II:n kanssa. Flambardista tuli Robertin neuvonantaja ja hän auttoi Robertia tämän epäonnistuneessa maihinnousussa Englantiin.
Henrikin valtakausi
Vahvistaakseen asemaansa Henrik I, joka oli noussut kuninkaaksi, vangitsi Ranulfin Toweriin kavalluksesta syytettynä. Hän pääsi pakoon vankeudesta helmikuussa ja toimi kesällä 1101 Robert II:n hyväksi hänen vallankaappausyrityksessään. Kuningas päätti takavarikoida piispan maaomaisuuden ja Canterburyn arkkipiispa Anselm syytti häntä simoniasta kirkollisessa oikeudessa, joka paavin määräyksellä asetti hänet Anselmin harkinnan alaisuuteen.
Perintö
Flambard jatkoi katedraalin rakennuttamista, jonka hänen edeltäjänsä oli aloittanut, rakennutti muurin Durhamin linnan ympärille ja rakensi Norhamin linnan Tweed-joen puolustamista varten. Hän käski siirtää Cuthbertin pyhäinjäännökset uuteen hautaan juhlallisessa seremoniassa. Hän kuoli 5. syyskuuta 1128.
Flambardilla tiedetään olleen kolme tai neljä poikaa. Elias oli Henrik I:sen viranhaltija, joka omisti prebendan Lontoossa. Ralf oli pappina Middlehamissa ja vuodesta 1138 arkkipiispa Theobaldin huonekunnan jäsen. Hänellä oli veljenpojat Osbert, Ranulf, Robert, Richard ja William.
HMS Vulture
HMS Vulture on ollut yhdentoista Britannian Kuninkaallisen laivaston aluksen ja yhden maatukikohdan  nimenä.
Megafoni
right|thumb|Megafoni. Megafoni on kannettava ja tavallisesti kädessä pidettävä äänentoistolaite. Laite moninkertaistaa äänen ja sitä käytetään muun muassa urheilukilpailuissa. Megafonin kehittäjiä olivat Samuel Morland ja Athanasius Kircher.
Tampere–Haapamäki-rata
Tampere–Haapamäki-rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Tampereelta Oriveden kautta Haapamäelle.
Henkilöliikenteen nykyiset asemat rataosuudella ovat Tampere, Orivesi, Orivesi keskusta, Juupajoki, Vilppula, Kolho ja Haapamäki. VR liikennöi osuudella taajamajunia.
Historia
Tampere–Haapamäki-rata valmistui vuonna 1882. Mänttäläinen tehtailija G. A. Serlachius sai muutettua jo sovitun ratalinjan Näsijärven länsipuolelta itäpuolelle. Rata kulki Vilppulan kautta läheltä Serlachiuksen tehtaita. Radasta muodostuikin tehtaille elämänlanka. Tehtaan liikennettä palveli ensin vuodesta 1897 kapearaiteinen Mäntän–Vilppulan rautatie ja vuodesta 1930 leveäraiteinen Mäntän rata.
Nykytilanne
Rata on kaksiraiteinen ja sähköistetty Tampereelta Orivedelle. Osuus Orivedeltä Haapamäelle on yksiraiteinen ja sähköistämätön. Tampere on radan tärkein asema ja sieltä ovat yhteydet etelään Toijalan kautta Helsinkiin ja Turkuun, länteen Kokemäen kautta Poriin ja Raumalle sekä pohjoiseen Parkanon kautta Seinäjoelle. Haapamäeltä jatkuu rata niin ikään Seinäjoelle sekä myös Jyväskylään. Yhteys Parkanon kautta Poriin on lakkautettu, joskin kiskot ovat suurimmaksi osaksi edelleen paikoillaan. Orivedeltä haarautuu oikorata Jyväskylään ja Vilppulasta sivurata Mänttään.
Tampereelta Haapamäelle kulkee arkisin neljä henkilöjunaa vuorokaudessa, samoin Haapamäeltä Tampereelle. Junat jatkavat Haapamäeltä Keuruun asemalle.
Robin Lord Taylor
Robin Lord Taylor (s. 4. kesäkuuta 1978) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan roolistaan Oswald Cobblepotina yhdysvaltalaisessa menestyssarja Gothamissa.
Yksityiselämä
Taylor kasvoi presbyteriaanisessa perheessä. Hän on asunut Manhattanilla vuodesta 2000. Taylor on kertonut olevansa homoseksuaali, ja on ollut naimisissa pitkäaikaisen kumppaninsa, Richard DiBellan, kanssa vuodesta 2011.
Hampton Fancher
Hampton Lansden Fancher (s. 18. heinäkuuta 1938 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan parhaiten Blade Runnerin (1982) ja sen jatko-osan Blade Runner 2049:n (2017) käsikirjoittamisesta.
Ungavan niemimaa
thumb|200px|Hudsoninlahti ja Ungavan niemimaa satelliittikuvassa Ungavan niemimaa on Hudsoninlahden ja Ungavanlahden välinen niemimaa Nunavikissa, Kanadan Québecissä. Se kuuluu Labradorin niemimaahan ja on pinta-alaltaan noin 252 000 km2. Niemimaan pohjoispuolella sijaitsee Hudsoninsalmi.
Ungavan niemimaa on osa Kanadan kilpeä ja koostuu ainoastaan puuttomasta tundrasta, jota useat joet ja jäiset järvet halkovat. Useimmat joet virtaavat lähes yhdensuuntaisesti idästä länteen. Niemimaa vapautui mannerjään alta vasta 6 500 vuotta sitten, 11 500 vuotta LGM:n eli viimeisen jääkauden huippukohdan jälkeen, ja sen uskotaankon olleen esihistoriallisella ajalla keskus, josta laaja jääpeite laajeni peittämään suurimman osan Pohjois-Amerikkaa viime jääkaudella.
Ungavan niemimaan ilmasto on erittäin kylmää Labradorinvirran vuoksi, joka pitää koko Pohjois-Québecin kylmempänä kuin muiden vastaavien leveyspiirien alueet.
Niemimaalla asuu noin 10 000 asukasta, joista noin 90 prosenttia on inuiteja. He asuvat 12 kylässä, jotka ovat levittäytyneet rannikolle. Suurin kylä, Kuujjuaq, on alueen hallintokeskus. Rannikon läheisyydessä sijaitsevat saaret kuuluvat Nunavutin territorioon.
Alueelle pääsee ilmateitse. Lentoja on Etelä-Québeciin, ja myös laivaliikenne toimii, kun meri on sula. Paksu ikijää estää perinteisten rakennustekniikoiden käytön joillakin alueilla.
Infosota
Infosota on sotatieteen tohtori Saara Jantusen kirjoittama kirja informaatiosodankäynnistä. Sen on julkaissut vuonna 2015 Otava.
Pikku Kakkonen
thumb|Pikku Kakkonen -teeman mukainen leikkipuisto Tampereen Koskipuistossa. Pikku Kakkonen on suomalainen makasiinityyppinen lastenohjelma, jota esitetään Yle TV2 -kanavalla.
Infosota
Kirjan aiheena on erityisesti Venäjä. Jantunen kertoo, että Ukrainan kriisin aikana hänelle tuli paljon haastattelu- ja luentopyyntöjä. Hän kirjoitti kirjan näiden luentojen pohjalta. Jantunen teki väitöskirjan Yhdysvaltojen käymästä informaatiosodasta. Kirjoittajan mukaan Infosota ei ole kuitenkaan akateeminen tutkimus, Jantunen sanoo haluavansa kertoa informaatiosodankäynnin ilmiöistä siten, että kirjaa antaa jotakin juuri suomalaisille lukijoille. Kirjassa ei ole lähteitä.
Pikku Kakkonen
Ensimmäinen ohjelma lähetettiin 11. tammikuuta 1977. Ensimmäisen ohjelman juonsi Pekka Salo, joka toimi pitkään juontajana ohjelman ensimmäisinä vuosina. Alkuaikoina ohjelmaa esitettiin tiistaisin, keskiviikkoisin ja torstaisin. Myöhemmin ohjelmaa aloitettiin esittämään joka arkipäivä. Ohjelma sai alkuaikoina vankan suosion, ja sitä katsoi parhaimmillaan 800 000 katsojaa. Pikku Kakkonen jakaantui 1. tammikuuta 2008 aamu- ja iltalähetyksiksi. Viikonloppuaamujen lähetykset alkoivat jo 2. syyskuuta 2006. Vuosina 2006–2007 esitettiin viikonloppu- ja jouluaamuisin Pikku Kakkosen Aamu ja Pikku Kakkosen Joulu. 1. tammikuuta 2008 alkaen Pikku Kakkosta on esitetty päivittäin joka aamu.
Infosota
Jantunen kertoo nostaneensa työnsä kannalta keskeisiksi Umberto Econ teoksen Matka arkipäivän epätodellisuuteen ja Jean Baudrillardin ajatukset. Infosota-kirjassaan Jantunen soveltaa nyky-Venäjään samaa lähestymistapaa kuin Eco ja Baudrillard Yhdysvaltoihin.
Jantunen joutui työnsä vuoksi verkkopalstoilla solvausten kohteeksi. Esimerkiksi MV-lehti-nimisellä verkkosivulla julkaistussa henkilöesittelyssä hänen väitöskirjaansa väitettiin plagiaatiksi ja hänen edustamaansa Maanpuolustuskorkeakoulua sanottiin idioottilaitokseksi.
Pikku Kakkonen
Pikku Kakkosen 40-vuotispäivänä 11. tammikuuta 2017 sai ensiesityksensä dokumentti Postilokero 347 – Pikku Kakkosen tarina, joka on Alli Haapasalon näkemys ohjelmasta ja sen katsojista. Pikku Kakkosen 30-vuotispäivänä 11. tammikuuta 2007 esitettiin juhlalähetys. Tällöin ohjelman katsojat saivat käydä sytyttämässä Pikku Kakkosen kotisivuilla oman kynttilänsä, jotka kaikki näytettiin televisiossa. Pikku Kakkosen 25-vuotisjuhlavuonna 2002 TV2 esitti joka perjantai uusintana Pikku Kakkosen vanhoja lähetyksiä ja ohjelmia. Vuonna 1997 Pikku Kakkonen täytti 20 vuotta, jonka kunniaksi Tampere-talossa järjestettiin juhlakonsertti.
Infosota
Kirja-arvostelut
Unto Hämäläinen vertaa Jantusen esittämää kuvaa Suomen ja Venäjän suhteiden tilasta siihen aurinkoiseen kuvaan, jota esiteltiin Sergei Lavrovin ja Timo Soinin tapaamisessa Rovaniemellä juuri kirjan ilmestymisaikaan. Venäjän käymän informaatiosodan erikoisuus Hämäläisen mukaan on, että trolleja on onnistuttu värväämään myös Suomesta. Heidän yhteistoimintamiehenään toimii dosentti Johan Bäckman avustajineen. Hämäläinen myös huvittuu siitä, että Bäckman ja Jon Hellevig saivat aivan äsken venäläisen Rauhantekijä-ansiomerkin, ja katsoo, että kunniamerkkitapaus on hyvä todiste Jantusen väitteiden paikkansapitävyydestä. Hämäläisen mukaan kirja tekee suomalaisille suuren palveluksen tarjoamalla kokonaiskuvan siitä, minkälaisia menetelmiä verkkosodassa käytetään.
Pikku Kakkonen
Vuodesta 2016 lähtien Pikku Kakkonen on esitetty tarvittaessa Yle Teema & Fem -kanavalla silloin, kun TV2:lla urheilulähetys vie ohjelma-ajan.
Infosota
Kirja-arvostelut
Jarmo Koponen arvioi tutkijan osoittavan selkeästi, mitä on hyvä tietää propagandasta, sananvapaudesta, informaatiovaikuttamisesta, vihapuheesta, rauhanpuolustamisesta, kanssakeskustelijoiden marginalisoinnista ja monesta muusta asiasta. Koposen mukaan henkilökohtainen ote, julkiseen keskusteluun antautuminen ja siitä raportointi on kirjan vahvuus, mutta se on myös kysymyksiä herättävä tapa lähestyä mutkikasta kokonaisuutta.
Pikku Kakkonen
Suunnittelu
Yle TV2:n lastentoimituksessa oli suunniteltu pitkään, että televisioon tarvittaisiin makasiinityyppinen lastenohjelma. Ohjelman suunnitteluun kysyttiin mielipidettä Kouluhallituksella, joka kertoi että ohjelma ei saisi olla pelkästään viihdettä, vaan sen pitäisi olla myös opettavainen. Suunnittelutyön valmistuttua lastentoimituksen päällikkö Pertti Nättilä esitti ohjelmaidean TV2:n johtajalle Pertti Paloheimolle, joka antoi rahoituksen ohjelman tekoon. Ohjelman nimeksi päätetään Pikku Kakkonen. Lastenohjelmien toimituksen neljän toimittajan Marja-Liisa Viinikaisen, Maija Koivulan, Lauri Niemelän ja Päivi Lattusen tehtäväksi tuli toimittaa omatuottoiset sekä ostetut pikkuohjelmat eheään makasiinimuotoon, jonka juontaja kokosi yhteen. Apuna juontojen rakentelussa oli lastentarhanopettaja Marja-Leena Mannilan luoma esikouluopetusta noudatteleva aihekaavio. Tämä lienee syynä edellä mainittuun erheelliseen tietoon yhteydenotosta Kouluhallitukseen, mitä ei siis tietenkään tarvittu.
Ensimmäiset lähetykset
Pikku Kakkosen ensimmäiseksi juontajaksi valittiin Pekka Salo. Ensimmäinen ohjelma esitettiin 11. tammikuuta 1977. Ohjelmaa esitettiin kolmena arkipäivänä viikossa: tiistaisin, keskiviikkoisin, ja torstaisin, ja kaikki viikon ohjelmat kuvattiin samalla kertaa tiukassa aikataulussa. Ohjelmassa juontaja Salo istui ison videokoneen vieressä ja pisti juontojen välillä videot pyörimään. Salo sai ensimmäisen ohjelman jälkeen kritiikkiä Tampereen murteen käytöstä puheessaan. Ensimmäissä nauhoituksissa Salo soitti myös kitaraa, vaikka hän ei sitä osannut alun perin soittaa ollenkaan. Salon vaimo Maija opetti häntä soittamaan muutaman soinnun. Ensimmäisen Pikku Kakkosen ohjasi Lauri Niemelä.
Tunnukset
Pikku Kakkosen historian aikana on käytetty kolmea erilaista tunnuskuvaa (tunnusmusiikki on aina ollut sama melodia). Vuosina 1977–1979 tunnuksessa hyppivät palaset muodostivat kakkosen. Toisessa tunnuksessa väreinä oli keltainen ja oranssi, siinä kakkonen muodostuu erilaisista paloista. Tämä tunnus nähtiin televisiossa ensimmäistä kertaa 4. syyskuuta 1979. Ohjelmassa on 25. lokakuuta 1983 alkaen esitetty Camilla Mickwitzin luomaa alkutunnusta, jossa erilaiset oliot ja kuviot muodostavat numeron kaksi. Tunnusta on käytetty tähän päivään asti, ja siitä on tullut ohjelman tavaramerkki. Tunnuksen hahmot esiintyvät myös Varokaa heikkoa jäätä -tietoiskussa, joka valmistui vuonna 1986 Marja-Liisa Hiedan toimittamana ja Jukka Siikavireen säveltämänä. Siikavire lausui myös karhun varoituksen.
Pikku Kakkosen tunnusmusiikin sävelsi Timo Ruottinen, jonka käsialaa on myös Pikku Kakkosen postin tunnuslaulu. Postilaulun toteutti Risto Hiltunen tyttärineen ja laulamassa olivat Pirin ja Merin lisäksi myös Heli ja Satu Rusanen. 7. marraskuuta 1994 tunnus vaihdettiin pala-animaatiotunnuksesta tietokoneella tehdyksi ja 23. joulukuuta 1997 tunnusmusiikin sovitus vaihtui nykyiseen, akustisesta versiosta elektroniseksi.
Juontajat
Pikku Kakkosessa on vuosien aikana ollut useita juontajia. Ensimmäinen juontaja oli Pekka Salo. Pikku Kakkosta ovat ohjelman historian aikana juontaneet seuraavat juontajat (järjestys satunnainen): Eila Roine (vuodesta 1996 alkaen 11. syys­kuuta 2013 saakka), Pekka Laru, Anna-Liisa Kirsi (Ansku), Pertti Nättilä (Ransu), Jukka Nurminen, Olli Mononen, Jyrki Laaksonen, Silja Sillanpää, Veera Degerholm, Siina Hirvonen, Jukka Rautiainen (Junne), Tapio Holappa, Päivi Portaankorva, Pirkko-Liisa Tikka (Nalle), Maija Salo (Molla), Marita Porrassalmi, Sohvi Sirkesalo, Janne Mäkinen, Ilkka Herkman, Karoliina Vanne (Nalle), Minna Rinne-Laturi, Mari Pöytälaakso, Ari Myllyselkä, Rami Saarijärvi, Anna Riihimäki, Anu Tuomi-Nikula, Neponen, Lotta Riihimäki, Satu Sopanen, Lassi Jämsä, Kaisla Saarinen, Riku Karvakuono, Jaakko Väisänen, Tuomo Rannankari, Iina Suominen, Senja Meriläinen, Susanna Volanto, Yasmin Ahsanullah, Saara Pohjoismäki, Aapeli Mononen, Loviisa Tuomi-Nikula, Laura Ylä-Mäihäniemi ja Roosa Halme.
Palkinnot
Pikku Kakkonen on voittanut Kultainen Venla -palkinnon vuosina 2011 ja 2012 lasten- ja nuortenohjelma -kategoriassa. Maakuntahallitus myönsi vuoden 2011 Pirkanmaan palkinnon Pikku Kakkoselle. Vuonna 2016 ohjelma sai Parisuhdekeskus Katajan myöntämän Vuoden Parisuhdeteko -tunnustuksen sekä Lastenkirjainstituutin Onnimanni-palkinnon. Vuonna 2017 Suomen Punainen Risti palkitsi ohjelman Inhimillinen kädenojennus -tunnustuksella. Lokakuussa 2017 Pikku Kakkonen valittiin Suomi-palkinnon saajaksi. Vuonna 2018 Pikku Kakkonen sai Aivoliitto ry:n Aivojen asialla -tunnustuspalkinnon.
Grant Mulvey
Grant Mulvey (s. 17. syyskuuta 1956 Greater Sudbury) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija, joka pelasi yhteensä 586 NHL-peliä. Hän pelasi eniten Chicago Black Hawksissa. Hänet muistetaan myös viiden maalin tekijänä yhdessä ottelussa.
Votka (joki)
Votka on Volgan vesistöön kuuluvan Sivan sivujoki Udmurtiassa Venäjällä. Sen pituus on 66 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 1 240 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Jakšur-Bodjan piirin Kiongopin kylän läheltä ja virtaa Šarkanin ja Votkinskin piirien kautta. Tärkeimmät sivujoet ovat Tšernuška, Šegjanka, Kazeska ja Šarkan. Votkan varrella sijaitsee Votkinskin kaupunki, jossa on suuri patoallas. Joki on öljyntuotannon saastuttama.
Aiheesta muualla
57.01694°N, 54.03028°W
Essi Kylli
Essi Kylli (s. 31. lokakuuta 1990) on suomalainen pesäpalloilija. Kylli edustaa Superpesiksessä pelaava Lapuan Virkiää. Hän on edustanut Superpesiksessä myös Kempeleen Kiriä, Vuokatin Vetoa, Siilinjärven Pesistä ja kasvattajaseuraansa Tyrnävän Tempausta. Lapuan Virkiässä pelatessaan Kylli saavutti SM-pronssin kaudella 2019. Kylli on pelannut urallaan 29. elokuuta 2020 mennessä 293 Superpesiksen runkosarjaottelua. Näissä hän on lyönyt 11 kunnaria ja 32 tavallista juoksua, tuonut 323 juoksua ja kerännyt 1100 kärkilyöntiä. Kylli on pelannut urallaan 56 Superpesiksen ylempää pudotuspeliottelua. Näissä hän on lyönyt kaksi kunnaria ja kuusi tavallista juoksua, tuonut 34 juoksua ja kerännyt 181 kärkilyöntiä. Kylli on pelannut urallaan kahdeksan Superpesiksen alempaa pudotuspeliottelua. Näissä hän on tuonut kaksi juoksua ja kerännyt 15 kärkilyöntiä. Kylli on pelannut urallaan yhden Superpesiksen karsintasarjan ottelun.
Chakri-dynastia
Maallisesta dynastiasta hengelliseksi
Chakri-kuninkaat joutuivat taistelemaan länsimaiden painostusta vastaan sekä myös voimakasta persialaissyntyistä bunnagien sukua vastaan. Rama V alisti munkkikunnan valtion alaisuuteen ja 1902 luostarilaitoksen hierarkia muutettiin vastaamaan valtiollista mallia; kummankin hierarkian johdossa oli kuningas. Samalla valta keskittyi itsevaltaiselle kuninkaalle. 1900-luvun toisella puoliskolla useita kuninkaallisia riittejä otettiin uudelleen käyttöön ja kuningashuone erottui maallisesta vallasta. Mielenosoituksissa 1973 kannettiin kuninkaan kuvia osoituksena siitä, ettei kuningasta vastustettu. Vaikka Thaimaasta tuli perustuslaillinen monarkia vuonna 1932, kuninkaan jumalkultti elää edelleen.
Norjan väestö
Norjan väestö tarkoittaa Norjan alueella asuvia Ihmisiä. Vuoden 2015 alussa Norjassa oli 5 165 802 asukasta. Vuonna 2012 asukkaista 546 732 oli ulkomaalaisia.
Vuonna 2014 maassa oli lähes 760 000 maahanmuuttajaa. Suurin osa maahanmuuttajista on tullut Puolasta, Ruotsista, Pakistanista, Irakista ja Somaliasta. 33 prosenttia maahanmuuttajista on saanut Norjan kansalaisuuden.
Norjalaisten kielet
Norjassa on yksi virallinen kieli (norja) ja kolme vähemmistökieltä (saame, kveeni ja romani). Huippuvuorilla puhutaan myös venäjää ja puolaa, mutta niillä ei ole virallista asemaa.
Norjan kieli
Norjan kielestä käytetään kahta kirjoitusmuotoa, kirjanorjaa (bokmål) ja uusnorjaa (nynorsk). Vuonna 1996 julkaistussa kyselytutkimuksessa 7,5 prosenttia sanoi käyttävänsä nynorskia pääasiallisena kielenään yksityiselämässään, ja näiden lisäksi 5 prosenttia käytti vaihtelevasti nynorskia ja bokmålia. Kielen käyttö on vahvasti aluesidonnaista: vuonna 1991 peruskoululaisista oli nynorskinkielisiä Sognin ja Fjordanen läänissä 96 prosenttia ja Telemarkissa 20 prosenttia, mutta Hedmarkissa vain 0,2 prosenttia. Aikoinaan molemmat kielet yritettiin yhdistää luomalla samnorsk, mutta siitä ei koskaan tullut laajasti käytettyä. Høgnorsk on nynorskin muoto, jossa on säilynyt enemmän vanhoja vaikutteita, mutta silläkin on vain vähän käyttäjiä.
Saamelaiskielet
Saame on virallinen kieli Koutokeinon, Kaarasjoen, Kåfjordin, Lavangenin, Uuniemen, Porsangin, Tenon, Tysfjordin ja Snåsan kunnissa. Norjassa puhutaan kolmea saamenkieltä: pohjoissaamea, eteläsaamea ja luulajansaamea. Kveeni ja kaksi eri romanikieltä mainitaan Norjan kielipolitiikan määrittelyssä suojeltavina ja elvytettävinä kielinä.
Kveeni
Kveeniä eli ruijan murteita puhuvat kveenit Tromsan- ja Finnmarkin lääneissä. Kielellä on Norjassa noin 6 500 puhujaa. Kuten saamelaiskielienkin puhujiin, myös kveeneihin kohdistettiin norjalaistamistoimia. Samoin kuin saame, kieli alkoi elpyä 1970-luvulla ja vuodesta 2006 lähtien kieltä on voinut opiskella Tromssan yliopistossa. Kveeni on virallinen kieli Porsangissa.
Romanin kieli
Romanin kieltä puhuvat Norjassa asuvat romanit. Romanin kielellä on noin 6 500 puhujaa Norjassa ja se jakautuu neljään murteeseen, tavringerin, vlaxin, skandiromaanin ja rodin murteisiin. Rodi on muodostunut norjan kielestä jossa on suuri määrä lainasanoja romanin kielestä. Romanit eivät ole keskittyneet mihinkään osaan maata vaan ovat hajautuneet ympäri sitä, lähinnä suuriin asutuskeskuksiin.
Uskonnot
Noin 69,9 prosenttia väestöstä kuului vuonna 2018 evankelis-luterilaiseen Norjan kirkkoon. Muiden kristillisten uskontokuntien edustajia on 6,9 prosenttia, muslimeja 3,3 prosenttia ja muita uskontoja 0,8 prosenttia väestöstä. Uskontokuntiin kuulumattomia on 19,2 prosenttia väestöstä. Vain 20 prosenttia pitää Jumalaa tärkeässä asemassa elämässään, mikä on Euroopan alimpia lukuja. 32 prosenttia norjalaisista ilmoitti kyselytutkimuksessa uskovansa Jumalaan, 47 prosenttia uskoi johonkin korkeampaan voimaan ja 17 prosenttia ilmoitti ettei usko kumpaakaan edellisistä.
Kouluttautuminen
Oppivelvollisuus kestää Norjassa kymmenen vuotta. Maan väestörakenteen takia 40 prosenttia kouluista on niin pieniä, että niissä on yhdysluokkia. Kuntien velvollisuus on tarjota iltapäivähoitoa neljän alimman luokan oppilaille. 16–19-vuotiailla on oikeus opiskelupaikkaan ammatillisessa tai yliopistoon valmentavassa oppilaitoksessa.
Norjalaisten muuttoliikkeet
1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alkupuolella oli laaja muuttoliike Norjasta muihin maihin, erityisesti Yhdysvaltoihin. Maastamuutto saavutti huippunsa 1860-luvun puolivälissä, jolloin yli kaksi kolmasosaa maan luonnollisesta väestönkasvusta, tai noin 10-15% väestöstä, jätti Norjan. Maastamuutto pysyi korkeana ensimmäiseen maailmansotaan saakka ja pysähtyi vasta 1930-luvun talouskriisiin. 1960-luvun lopulta lähtien Norjassa on ollut olennaisesti nettomaahanmuuttoa, joka oli noin 1% maan väestöstä 1970-luvulla ja 1980-luvun alkupuolella. Koska syntyvyys syntyperältään norjalaisten keskuudessa on laskenut, maahanmuuton aiheuttaman väestönkasvun kokonaisosuus on noussut merkittävästi niin, että se on tällä hetkellä 35-40%. 1960-luvulla alkoi saapua yhä enemmän siirtolaisia Etelä-Euroopasta, Aasiasta, Afrikasta ja Etelä-Amerikasta, ja suurin osa heistä asettui Osloon tai sen ympäristöön. Vuonna 1975 Norja otti käyttöön virallisen maahanmuuttokiellon, joka on edelleen voimassa. Kielto ei kuitenkaan koske erikseen määriteltyjä pakolaisryhmiä eikä turvapaikanhakijoita. Näille ryhmille on olemassa vuosittaiset kiintiöt, ja suurin osa heistä tulee entisen Jugoslavian alueelta, Pakistanista, Vietnamista, Iranista ja Turkista. Lisäksi sallitaan jonkin verran pelivaraa perheiden yhdistämistä varten.
Sukupuolijakauma
Arvioitu sukupuolijakauma vuonna 2011:
Elinikä
Vastasyntyneen lapsen eliniänodote (2011)
Mediaani-ikä
Mediaani-ikä vuonna 2013 (arvio) :
Syntyneisyys
1,88 syntymää/nainen (2011)
Honden
thumb|260px|[[Izumo-taishan yleisöltä suljettu honden.]] Honden (, ”päähalli”), myös shinden, on šintolaisen pyhäkön kaikkein pyhin rakennus. Se on tarkoitettu ainoastaan pyhäkössä palvottavan kamin käyttöön. Kamia symboloi yleensä peili tai harvemmin patsas. Rakennus sijaitsee yleensä pyhäkön takaosassa, ja se on suljettu yleisöltä. Hondenin edessä seisoo tavallisesti haiden eli rukoushalli. Haidenin ja hondenin välissä on usein heiden eli uhrihalli.
Honden on pyhäkön sydämessä. Se on yhteydessä muuhun pyhäkköön, mutta kohotettu yleensä muiden rakennusten yläpuolelle, ja sen erottaa yleisöstä tamagaki-niminen aita. Rakennus on tavallisesti suhteellisen pieni ja sillä on harjakatto. Sen ovet pidetään yleensä suljettuina uskonnollisia festivaaleja lukuun ottamatta. Šintolaiset papitkin menevät sisään rakennukseen vain suorittaakseen rituaaleja. Ovien avaaminen on jo itsessään tärkeä rituaali ja merkittävä osa pyhäkön elämää. Hondenin sisällä on go-shintai eli kirjaimellisesti ”kamin vartalo”. Go-shintai ei ole itsessään jumalallinen, vaan ainoastaan väliaikainen asuinpaikka pyhäkön kamia varten.
Vaikka honden on tärkeä rakennus, sitä ei joskus ole pyhäkössä lainkaan, jos pyhäkkö sijaitsee esimerkiksi pyhällä vuorella tai sen lähellä on himorogeja tai muita yorishiroja, jotka luovat suoremman yhteyden kamin ja ihmisten välille. Muun muassa Naran Ōmiwa-jinjassa ei ole lainkaan pyhiä esineitä tai kuvia, koska sen uskotaan palvelevan vuorta, jolle se on rakennettu. Samasta syystä pyhäkössä on haiden muttei lainkaan hondenia.
Aiheesta muualla
神社建築
Eroottinen kirjallisuus
pienoiskuva|Yhdysvaltalainen laitos [[John Clelandin Fanny Hillistä (1749) noin vuodelta 1910.]] Eroottinen kirjallisuus on kirjallisuuden laji, joka pyrkii kiihottamaan lukijaa tai opettamaan tälle seksitaitoja. Eroottisen kirjallisuuden lajeja ovat kaunokirjallisuus, muistelmat sekä ohjeet ja käsikirjat. Eroottista kaunokirjallisuutta esiintyy niin romaanien, novellien kuin runojenkin muodossa. Eroottiseen kirjallisuuteen on kohdistunut sensuuria ja sen julkaisemista on rajoitettu.
Varhaishistoria
Vanhin säilynyt eroottinen kohtaus kirjallisuudessa saattaa olla Gilgameš-eepoksesta yli 4 000 vuoden takaa, mutta suullisten eroottisten tarinoiden historia ulottuu sitäkin vanhemmalle ajalle. Kiinan eroottisen kirjallisuuden historia ulottuu ainakin 500-luvulle eaa. Vanhan testamentin eroottinen Laulujen laulu tallennettiin 400-luvulla eaa.
Antiikin Kreikassa erotiikka oli yksi aihe muiden rinnalla kaikessa taiteessa, ja nuorten rakastavaisten elämästä kertovat aiheet olivat yleisiä. Naisrunoilija Sapfon runous käsitteli naisten välistä rakkautta. Myös antiikin Roomassa kirjoitettiin eroottista kirjallisuutta, kuten Ovidiuksen opettavainen Rakastamisen taito (n. 1 eaa./jaa) ja Apuleiuksen Kultainen aasi (170 jaa.).
Kamasutra, intialainen rakastamisen ja viettelyn taidon opas, kirjoitettiin kokoon vanhemmista lähteistä noin vuonna 300. Intiasta noin 2 000 vuotta sitten lähtenyt ja Persian ja Arabian kautta 1700-luvulla länteen saapunut tarinakokoelma Tuhat ja yksi yötä sisältää myös useita eroottisia tarinoita, joita tosin ei useinkaan ole otettu mukaan nykyajan laitoksiin.
Keskiaika
Keskiaika oli eroottisessa kirjallisuudessa vapaamielisyyden aikaa. Englantilainen Geoffrey Chaucer kirjoitti Canterburyn tarinoita (n. 1370) ja italialainen Giovanni Boccaccio eroottisia tarinoita sisältävän novellikokoelmansa Decamerone (n. 1350), jonka rakenteelle monet myöhemmät eroottiset romaanit pohjautuivat.
Arabišeikki Nefzawi kirjoitti noin vuonna 1410 rakastelun oppaansa Tuoksuva puutarha, jossa hän ylisti Jumalaa naisen luomisesta ja antoi ohjeita muun muassa esileikkiin. Kiinan eroottisen kirjallisuuden tunnetuin teos Jinpingmei kirjoitettiin 1500-luvulla Ming-dynastian aikana. Romaani kertoo varakkaasta elostelijasta Hsi Menistä ja hänen vaimoistaan. Kirja oli ilmestymisaikoinaan suosittu ja hyväksytty, mutta se kiellettiin Kiinassa 1700-luvulla kahdeksi vuosisadaksi.
1500-luvulta 1700-luvulle
Daniel Defoe kirjoitti vuonna 1722 prostituoidun elämäntarinan Moll Flanders ja John Cleland kirjoitti vuonna 1749 samasta aiheesta romaanin Fanny Hill, josta tuli suurmenestys, vaikka orgioita kuvaava kirja olikin pitkään kielletty. Kuten Fanny Hill, myös Choderlos de Laclos'n teemoiltaan ajaton eroottinen romaani Vaarallisia suhteita (1782) on poikinut useita nykyajan elokuva- ja televisioversioita.
pienoiskuva|[[Justine|Justine, eli, Hyveellisen neidon kovat kokemukset, markiisi de Saden pääteos vuodelta 1791.]] Ranskalainen markiisi de Sade antoi nimensä sadismille pääteoksensa Justine (1791) myötä. Vankilassa kirjoitettu ja nimettömänä ilmestynyt teos on täynnä väkivaltaisen seksuaalisuuden kuvauksia, ja siitä tuli valtavan suosittu. Kirjaa voi pitää myös yhteiskuntakritiikkinä, samoin kuin markiisin muitakin teoksia, kuten Sodoman 120 päivää.
1800-luku
Italialainen Giacomo Casanova julkaisi lennokkaat muistelmansa 1820-luvulla, ja hänen nimensä on sittemmin merkinnyt vastustamatonta naissankaria. Ranskalainen Honoré de Balzac kirjoitti 1830-luvulla hillitysti eroottisen veijaritarinakokoelman Leikkisiä tarinoita. Gustave Droz kirjoitti sensuellisti naisten välisestä rakkaudesta kertovan Ystävättäret (1868). Leopold von Sacher-Masoch antoi nimen masokismille kirjallaan Venus turkiksissa (1869), joka käsittelee etenkin ruoskintaa ja turkisfetissiä.
Viktoriaanisen ajan Britanniassa seksistä tuli tabu, ja eroottinen kirjallisuus kärsi sensuurin tiukentumisesta. Tämän seurauksena brittiläinen eroottinen kirjallisuus toisaalta muuttui mannermaista kirjallisuutta suorasukaisemmaksi, sillä kiellettyjen kirjojen sisältö oli kaiken kontrollin ulkopuolella. Englannissa kirjoitettiin 1800-luvulla erityisesti miesten eroottisia elämäkertoja, kuten Amsterdamissa julkaistu anonyymin kirjoittama Salainen elämäni (1888–1894). Oscar Wilde joutui vaikeuksiin viimeistään suorasukaisesti homoseksuaalisuutta kuvaavan Telenyn (1893) takia, vaikka ei olekaan varmaa, kirjoittiko Wilde kirjan itse vai toimittiko sen.
Irlantilaissyntyinen Frank Harris kuvaili omassa elämäkerrassaan Elämäni ja rakkauteni (1920-luku) seksiseikkailujaan viktoriaanisen ajan Englannissa. Insesti ja pedofilia saapuivat eroottiseen kirjallisuuteen itävaltalaisessa romaanissa Wieniläisen ilotytön tarina (1906) — anonyymissa, oletettavasti Felix Saltenin kirjoittamassa teoksessa —, jossa kuvataan hyvin nuoren ja äidittömäksi jääneen tytön ajautumista prostituoiduksi 1860-luvulla.
1900-luku
Moderni kirjallisuus syntyi 1900-luvun alussa, ja sen myötä tabut murtuivat myös eroottisessa kirjallisuudessa niin, että arvostetutkin kirjailijat saivat avoimesti kirjoittaa pornografista kirjallisuutta. Ranskalainen kansalliskirjailija Guillaume Apollinaire kirjoitti karnevalistisen ja groteskin, parodiaksikin katsotun Hirveän Hospodarin (1907) ja hillitymmän Don Juanin urotyöt (1907). Pierre Louÿsin Afrodite (1896) oli aikansa myydyin kirja Ranskassa. Englantilaisen D. H. Lawrencen Lady Chatterleyn rakastaja (1928) joutui kotimaassaan vielä sensuurin hampaisiin, ja se julkaistiin Englannissa ja käännettiin suomeksi vasta 1960-luvulla.
Jean Genet'n Querelle de Brest (1947) oli nihilistinen miesprostituoidun ja pikkurikollisen homoseksuaalinen kuvaus. Yhdysvaltalainen Henry Miller kuvasi rehellisesti miehen ajatuksenjuoksua 1930-luvulta 1950-luvulle ja toi seksin arkipäiväiseksi osaksi kirjallisuutta. Vladimir Nabokovin Lolita (1955) herättää yhä huomiota kuvauksellaan aikuisen miehen ihastuksesta lapseen, vaikka kirjassa ei seksikohtauksia olekaan.
1900-luvun lopun seksuaalinen vapautuminen
Seksuaalinen vallankumous 1960–1970-luvulla vapautti eroottisen kirjallisuuden lopullisesti, ja ennen kielletyt kirjat saatettiin vihdoin julkaista niin länsimaissa kuin Suomessakin. Suomessa myydyt vahvasti seksuaalissävytteiset tai itse yhdyntää kuvaavat kirjat painettiin aluksi Ruotsissa ja myytiin Suomessa tiskin alta asiakkaille. Naiskirjailijat kuten Erica Jong, Pauline Réage, Anaïs Nin, Violette Leduc ja Suomessa Eeva Kilpi toivat naisnäkökulman miesten ennen kokonaan hallitsemaan eroottiseen kaunokirjallisuuteen. Miehen ja naisen seksuaalisuutta käsittelevät raportit ja lukijoiden omat seksuaalikokemuskokoelmat, kuten Kinsey- ja Hite-raportit sekä Nancy Fridayn Salainen puutarha, arkipäiväistivät ihmisten seksifantasioita ja hälvensivät outouden pelkoa.
Yksi ajan tunnetuimmista eroottisista romaaneista oli Emmanuelle Arsanin (tai yleisen käsityksen mukaan hänen diplomaattiaviomiehensä Louis-Jacques Rollet-Andrianen ) kirjoittama, naisen seksuaalista vapautumista kuvaava Emmanuelle (1959). Kirjan nosti tunnetuksi erityisesti siitä tehty elokuva Emmanuelle, joka herätti myös paljon kritiikkiä seksikohtaustensa takia, jotka vaikuttivat paikoitellen väkisinmakaamisilta.
Eräänä eroottisen kirjallisuuden alalajina ovat olleet pehmytkantiset taskukirjat, joissa saattoi olla myös kuvitusta. Näitä kirjoja kutsutaan seksipokkareiksi. Monet nykyään arvostetut kirjailijat ovat tehneet seksikirjoja salanimellä, muun muassa Lawrence Block, Marion Zimmer Bradley, Robert Silverberg ja Donald Westlake. Seksipokkarien kultakausi oli 1950-luvulta 1980-luvun alkuun, kunnes neliväriset miestenlehdet ja videot syrjäyttivät ne.
2000-luku
2000-luvulla erotiikka on tullut osaksi fiktiota niin, että eroottisten kohtausten puuttuminen voi herättää jopa huomiota. Tabuja ei kirjallisuudessa enää juuri ole, ja lukijan hätkähdyttäminen on vaikeaa. 2000-luvun tunnetuimpia eroottisia romaaneja ovat esimerkiksi Catherine M:n seksuaalielämä (Catherine Millet, 2002) ja Fifty Shades of Grey (E. L. James, 2011).
Suomenkielinen eroottinen kirjallisuus
Elias Lönnrot keräsi 1800-luvulla muiden runojen ohella paljon myös siekailemattomia seksirunoja, joita ei kuitenkaan julkaistu ennen kuin vuonna 1997 Suomen kansan vanhat runot -sarjan 15. osassa. 1900-luvulla rehevä sanankäyttö jatkui etenkin kupleteissa ja revyyssä, ja vuosisadan loppupuolen merkittävin tradition jatkaja on ollut etenkin Juha "Watt" Vainio pornolauluillaan.
Johannes Linnankosken donjuanistinen, verhotun eroottinen Laulu tulipunaisesta kukasta (1905) oli Suomen myydyin romaani 40 vuoden ajan. 1910-luvulta lähtien Minerva Kustannus alkoi julkaista Suomessa eroottista kirjallisuutta eroottisissa kansissa. Norjalainen Laulu punaisesta rubiinista (Agnar Mykle, 1956) aiheutti Suomessa oikeudenkäynnin, jonka seurauksena "epäsiveellisen" kirjan 5000 kappaleen suomenkielinen painos poltettiin vuonna 1959.
Ivan Aguéli
thumb|John Gustaf Agelii. thumb|Ivan Aguéli, Maisema, 1916. thumb|Vuoristokylä, 1916-17. thumb|Ivan Aguéli Kairossa. thumb|Espanjalainen maisema. thumb|Ivan Aguélin hauta Salassa. Ivan Aguéli (alk. John Gustaf Agelii, 24. toukokuuta 1869 Sala, Ruotsi – 1. lokakuuta 1917 Barcelona, Espanja), tunnettu myös nimellä šeikki 'Abd al-Hadi Aqhili (شيخ عبد الهادی عقیلی‎), oli ruotsalaissyntyinen vaeltava sufi, taidemaalari, kirjailija ja orientalisti. Hänen erikoislaatuinen maalaustyylinsä teki hänestä erään ruotsalaisen modernin taiteen edelläkävijöistä.
Eroottinen kirjallisuus
Suomenkielinen eroottinen kirjallisuus
Suomen menestynein eroottinen ruonoilija 1900-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa oli Tommy Tabermann.
Ivan Aguéli
Nuoruus
Ivan Aguélin isä oli eläinlääkäri Johan Gabriel Agelii (1821–1896) ja hänen äitinsä Anna Stina (1838–?), o.s. Nyberg. John Gustav menestyi huonosti koulussa ja joutui siksi vaihtamaan kouluja Salassa, Västeråsissa, Falunissa ja Visbyssä. Hän halusi maalata jo nuorena, mutta isä vastusti sitä. Vuonna 1888 hän opiskeli ammattikoulussa Tukholmassa.
Eroottinen kirjallisuus
Suomenkielinen eroottinen kirjallisuus
Eroottisia haikumittaisia runoja on julkaissut Stella Kaarna runokokoelmassaan Vain yksi ilta. Fantasiakirjailijoista Juha Jyrkäs kirjoittaa eroottisia kalevalamittaisia runoja.
Ivan Aguéli
Nuoruus
Seuraavana kesänä hän palasi Gotlantiin ja maalasi sen maisemia ja Visbyn kaupunkimaisemia. Hän tapasi taiteilijat Richard Berghin ja Karl Nordströmin, joiden kanssa muodostui elämän kestänyt ystävyyssuhde. Näihin aikoihin John Gustav luki venäläisiä kirjailijoita ja Emanuel Swedenborgia. Hän palasi jälleen Gotlantiin kesällä 1890, jossa maalasi nuoren naisen muotokuvan palaten aiheeseen useita kertoja myöhemminkin.
Hän sai perheeltään luvan matkustaa helmikuussa 1890 ja alkoi käyttämään taiteilijanimeä Ivan Aguéli. Hän näki Pariisissa Vincent van Goghin ja Paul Cézannen teoksia, sekä tapasi Émile Bernardin, joka kehitti syntetististä maalaustaidetta. Seuraavana vuonna Bernard tutustutti Aguélin teosofisiin piireihin. Aguéli kuitenkin pettyi patriarkaaliseen autoritaarisuuteen ja kaipasi radikaalia yhteiskunnallista muutosta. Hän tutustui anarkisteihin. Palattuaan Ruotsiin hän vieti kesän Gotlannissa.
Vuonna 1892 Aguéli kirjoittautui Taideyhdistyksen kouluun Tukholmassa, jossa hänen opettajanaan oli muun muassa ystävä Richard Bergh. Aguéli opiskeli Egyptin taidetta ja itämaista filosofiaa Tukholman Kansalliskirjastossa, josta hän lainasi myös Koraanin. Hän vieraili Georg ja Hanna Paulin luona nähdäkseen Ernst Josephsonin sairauden aikana tekemiä piirustuksia. Vietettyään vielä aikaa Gotlannissa hän palasi Ranskaan. Hän liittyi 1893 anarkistiseen liikkeeseen ja päätti omistautua kirjoittamiselle maalaamisen sijaan. Aguéli toivoi ansaitsevansa rahaa kirjoittamalla artikkeleita ja raportteja Ranskan taide-elämästä.
Egyptiin
Aguéli toivoi voivansa paeta Euroopasta lämpimämpiin ilmoihin ja selkeyteen. Hän kirjoittautui École special des langues orientales vivantesiin opiskellakseen itämaisia kieliä. Loppuvuodesta hän tapasi Marie Huotin (1846–1930), runoilijan, anarkistin, eläinoikeuksien suojelijan ja teosofin, joka oli naimisissa julkaisun L’Encyclopédie Contemporaine Illustréen perustajan kanssa. Heidän tiivis suhteensa kesti lähes kaksikymmentä vuotta.
Vuonna 1894 Aguéli pidätettiin anarkisteja vastaan tehdyissä hyökkäyksissä. Neljä kuukautta kestävän vankilatuomionsa kuluessa Aguéli opiskeli uskonnon ja filosofian historiaa, sekä kieliä ja taidehistoriaa. Hän oli lumoutunut islamilaisesta runoudesta ja luki Tuhannen ja yhden yön tarinoita. Vapauduttuaan vankilasta hän matkusti laivalla Alexandriaan ja asettui asumaan Kairoon, jossa tapasi uudelleen Émile Bernardin.
Seuraavana vuonna Aguéli maalasi maisemia ja muotokuvia sinisin, okran ja lyijyvalkoisin sävyin muun muassa Asyutissa, noin 300 kilometriä Kairosta etelään. Täällä syntyivät muun muassa maalaukset Kaupunki kukkuloilla (Egyptiläinen maisema) ja Kalifin haudat. Marie Huotin pyynnöstä Aguéli palasi Pariisiin, jossa keskittyi kieliopintoihin. Vuosina 1896–97 hän kirjoitti taidekritiikkiä L’Encyclopédie Contemporaine Illustrée -julkaisuun ja opiskeli kieliä. Hänen isänsä kuoltua vuonna 1896 Aguéli matkusti Ruotsiin tapaamaan äitiään.
Eläinsuojelua ja esoteerisuutta
Vuonna 1900 protestina eläimiä kohtaan osoitetulle julmuudelle Aguéli, Marie Huot vierellään, ampui aseella kahta matadoria Deuilissa, Ranskassa pidetyssä härkätaistelussa. Toinen härkätaistelijoista haavoittui ja Aguéli vangittiin, mutta vapautettiin lyhyen ajan päästä. Hyökkäystä seurannut keskustelu vaikutti osaltaan siihen, että härkätaistelut kiellettiin Ranskassa. Tämän jälkeen Aguéli vetäytyi yksinäisyyteen ja keskittyi opintoihinsa ja taidekritiikkiin.
Vuosina 1902–1909 hän oleskeli toisen kerran Egyptissä. Sen aluksi Aguéli vihittiin sufilaisuuteen. Hän syventyi yhä enemmän esoteerisuuteen sekä omistautui rukouksille ja henkisiin harjoituksiin. Palattuaan Eurooppaan hän erosi Marie Huotista ja matkusti Geneveen. Vuonna 1911 julkaistiin hänen esseensä L’Art pur. Aguéli vieraili Ruotsissa ensimmäisen kerran yhdeksään vuoteen ja vuonna 1912 neljä hänen maalaustaan oli esillä Taiteilijayhdistyksen näyttelyssä.
Vuosina 1913-1914 hän matkusti jälleen sekasortoiseen Egyptiin tulkkina ja liikemiesten oppaana. Hän maalasi rahattomana useita maalauksia. Vuonna 1916 englantilaisten siirtomaaviranomaisten pakottamana poistumaan Egyptistä hän muutti Espanjaan. Ivan Aguéli kuoli vuonna 1917 junaonnettomuudessa Barcelonan lähettyvillä.
Mikaela & Thomas
Mikaela & Thomas on suomalainen, Yleisradion tuottama viittomakielinen keskusteluohjelma, jota lähetetään Yle TV1 -kanavalla sunnuntaisin. Ensimmäinen jakso nähtiin 19. tammikuuta 2020.
Ohjelma syventyy viikoittain johonkin ajankohtaiseen aiheeseen studiovieraiden kanssa. Juontajina toimivat Mikaela Tillander ja Thomas Sandholm, jotka tunnetaan Ylen viittomakielisistä uutisista.
Điện Biên Phủ
Điện Biên Phủ on kaupunki Luoteis-Vietnamissa Laosin ja Kiinan rajan lähellä Điện Biênin maakunnassa. Se on maakunnan pääkaupunki. Vuonna 1999 kaupungissa oli 25 tuhatta asukasta. Asukkaista suuri osa on etnisesti thaita, vietnamilaisia on noin kolmannes ja muihin ryhmiin kuuluvat hmongit.
Atef Maoua
Ura
Maoua on edusti vuosina 2001–2009 JS Kairouania, joka saavutti menestystä voittamalla Tunisian mestaruuden kolmesti vuosina 2001, 2002 ja 2003. Sittemmin hän siirtyi kaudella 2009–2010 Espanjan neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavaan Huelvan riveihin. Kauden päätyttyä Maoua siirtyi takaisin Tunisiaan, elokuussa 2010 neljän vuoden sopimuksella ES Saheliin.
Maajoukkueura
Maoua on edustanut Tunisian maajoukkuetta vuodesta 1999 lähtien. Hän oli voittamassa Tunisialle Afrikan mestaruus pronssia vuoden 2009 Afrikan kisoissa. Hänet valittiin myös Tunisian joukkueeseen Turkissa pidettyihin vuoden 2010 MM-kisoihin.
Maitiaisneste
Maitiaisneste on kasveissa tai sienissä solujen välillä ravinteita kuljettava neste. Maitiaisnesteen nimi viittaa maitomaiseen olemukseen, mutta tämä voi olla myös muunväristä tai kirkasta. Maitiaisnesteitä on hyödynnetty pitkään eri tarkoituksiin ja eri kasvien maitiaisnesteellä on eri nimityksiä.
No Control
No Control on punk-yhtye Bad Religionin vuonna 1989 julkaistu neljäs studioalbumi. Albumi on myynyt hyvin edeltäjänsä tavoin. Se sisältää monia yhtyeen tunnetuimmista kappaleista kuten "Change of Ideas", "No Control", "I Want to Conquer the World" ja "You".
Järjestysluku
Järjestysluvulla voidaan tarkoittaa
Rakenneteräs
Rakenneteräs tarkoittaa rautapohjaista metalliseosta, missä materiaalin pääasiallinen tarkoitus on kantaa rakenteeseen kohdistuva kuormitus. Tyypillisiä käyttökohteita ovat esimerkiksi sillat, rakennusten kantavat osat ja työkoneiden rungot. Rakenneteräkset ovat pääsääntöisesti aina hitsattavia pois lukien koneteräkset. Koneterästen korkeampi hiili- ja rikkipitoisuus aiheuttaa hitsauksessa haurastumisen riskin. Tyypillisiä esimerkkejä rakenneteräksistä ovat
Merkinnän ensimmäinen kirjain kertoo teräksen tyypin (S = rakenneteräs, E = koneteräs ja P =paineastiateräs). Kirjainta seuraava lukuarvo on myötöraja. Lopussa oleva lisätunnus kertoo tarkempia tietoja esimerkiksi alimmasta käyttölämpötilasta.
Eri tarkoituksiin käytettyjen rakenneterästen hiilipitoisuudet ovat tyypillisesti suunnilleen seuraavat:
Aiheesta muualla
fa:سازه فولادی
M/S Norbay
M/S Norbay on P&O North Sea Ferriesin omistama ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 1994 Van der Giessen-De Noordin telakalla Alankomaissa. Kuollutta painoa laivalla on 6 722 tonnia. Norbay on rekisteröity Bermudan lipun alle ja sen kotisatama on Hamilton.
Norbayn sisaralus on M/S Norbank.
Käyttöhistoria
13. marraskuuta 1993 alus laskettiin vesille ja helmikuussa 1994 se luovutettiin North Sea Ferriesin omistukseen, joka rekisteröi sen Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Hull. Tämän jälkeen alus aloitti liikennöinnin Hullin ja Alankomaiden Rotterdamin välisessä liikenteessä. Vuonna 1996 alus siirtyi P&O North Sea Ferries omistukseen. Joulukuussa 2001 alus rekisteröitiin Bermudan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Hamilton. 7. tammikuuta 2002 Norbay siirtyi P&O Irish Sean Liverpoolin ja Dublinin väliseen liikenteeseen.