cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vesinokkaeläin
Sähköaisti
Nokkaeläimet ovat nokkasiilin lisäksi ainoita nisäkkäitä, joilla tiedetään olevan sähköaisti. Ne paikantavat saaliinsa tarkkailemalla lihassupistusten tuottamia sähkökenttiä. Vesinokkaeläimen sähköaisti on kaikista nokkaeläimistä kehittynein. Sähköreseptorit sijaitsevat nokan iholla kuonosta häntää kohti suuntautuvissa riveissä, kun taas kosketusta aistivat mekanoreseptorit levittäytyvät tasaisesti koko nokan alueelle. Nokassa sijaitsee yhteensä noin 60 000 mekanoreseptoria ja 40 000 sähköreseptoria. Aivokuoren sähköaistista vastaava alue sijaitsee sen tuntoa käsittelevällä alueella, ja jotkin aivokuoren solut vastaanottavat syötettä sekä sähköreseptoreilta että mekanoreseptoreilta, mikä viittaa sähkö- ja tuntoaistien läheiseen yhteyteen. Sekä nokan sähkö- että mekanoreseptorit hallitsevat vesinokkaeläimen aivokuoren kehonosanmukaista järjestystä, samalla tavalla kuin ihmisen kädet hallitsevat Wilder Penfieldin homunculusta.
Friedrich Schiller
Kirjallinen merkitys
Schiller eli yksinvallan ja porvarillisen aikakauden siirtymäaikana, jonka näkyvimpiä tapahtumia Euroopassa oli Ranskan vallankumous. Porvaristo ei voinut eikä saanut ilmaista poliittisia mielipiteitään itsevaltiuden aikana, jolloin Saksan pikkuvaltioiden vallanpitäjät hallitsivat itsevaltiaan ottein. 1700-luvun jälkipuoliskon kirjallisuudesta tuli siten keskeinen väline porvarillisen itsetietoisuuden kehittämisessä. Schillerin ennen vuotta 1785 tekemien teosten paatos ja tunteellisuus tähtäävät inhimillisyyden kohottamiseen. Tämä periaate asettui vastakkain itsevaltiuden politiikan kanssa. Porvarillisen tragedian valinta keskeiseksi muodoksi kuvastaa tätä lähtökohtaa.
Telkkä
Elinympäristö
Telkän vaatimukset elinympäristön suhteen ovat hyvin väljät, se viihtyy kaikenlaisissa vesistöissä. Telkkä kelpuuttaa pesimäpaikakseen yhtä hyvin syrjäisen erämaalammen, kuin tiheästi rakennetun rantakaistaleen. Tärkeintä on, että lähistöllä on tilava puunkolo tai pönttö pesäpaikaksi. Ulkosaaristossa ja puuttomilla tunturialueilla telkkä on kuitenkin pesivänä harvinainen. Suosituimpia pesimäpaikkoja kaislikkoiset ja ruohostoiset, matalat järvet sekä suvannot ja lahdelmat.
Harmonikka
Concertina ja sen sukulaiset
pienoiskuva|Englantilaisen concertinan kehittäjä sir [[Charles Wheatstone (1802–1875).]] pienoiskuva|vasen|Concertina vuodelta 1886. Sir Charles Wheatstone kehitti Englannissa 1820-luvun puolivälin jälkeen harmonikan kielten kehitykseen paljon vaikuttaneen ja melodiabassoharmonikan esimuotona pidetyn concertinan. Alun perin Wheatstone kutsui kehittämäänsä instrumenttia nimellä symphonium vuonna 1825. Siinä oli kummallekin kädelle 12 painiketta, ja soittaja puhalsi siihen itse suullaan ilmaa. Wheatstone lisäsi Symphoniumiin palkeen 1827 ja alkoi myöhemmin kutsua soitinta concertinaksi. Varhaiset kuvat concertinasta ovat symphoniumin patenttihakemuksessa vuodelta 1829, mutta varsinaisen concertinan Wheatstone patentoi vasta vuonna 1844. kehiteltyään sitä huomattavasti eteenpäin Saksalainen soitinrakentaja Carl Friedrich Uhlig puolestaan kehitti 1830-luvulla konzertinan Demianin accordionin pohjalta ja ilmeisesti täysin riippumattomasti Wheatstonesta.
Ditaji Kambundji
Kambundjin ennätys 100 metrin aitajuoksussa on 12,47 elokuulta 2023. Sisäradoilla hänen 60 metrin aitajuoksun ennätyksensä on 7,81 helmikuulta 2023. Molemmat ajat ovat Sveitsin ennätyksiä.
Salora-juttu
Juttu laajenee
Salora Oy:n uudeksi pääjohtajaksi Nordellin tilalle nimitettiin yllättäen 14. lokakuuta Henrik Öhquist marraskuun alusta lukien, kun Saloran rahoittajina toimineet pankit halusivat ottaa etäisyyttä syntyneeseen skandaaliin.
Porin taidemuseo
Kirjasto ja arkisto
Taidemuseon kirjasto käsittää noin 10 000 nimikettä, jotka käsittelevän yleisen museotoiminnan lisäksi kuvataidetta, arkkitehtuuria, taideteollisuutta, valokuvausta ja kulttuurihistoriaa. Painopisteinä ovat koti- ja ulkomainen nykytaide sekä moderni taide. Museoon tilatut taidealan lehdet ovat vapaasti luettavissa museokahvilassa. Museon arkisto sisältää tutkimusmateriaalin lisäksi muun muassa yli 80 000 valokuvaa sekä näyttelyihin ja muihin tapahtumiin liittyvää dokumentaatiota sekä taiteilijahaastatteluja.
Friedrich Schiller
Kirjallinen merkitys
Seuraavana jaksona Schillerin tuotannossa voidaan pitää vuosia 1785–1795, jolloin syntyi Don Carlos sekä kirjallisuusteoreettiset teokset Über die ästhetische Erziehung des Menschen (”Ihmisen esteettisestä kasvatuksesta”) ja Naiivista ja sentimentaalisesta runoudesta (Über naive und sentimentalische Dichtung). Jälkimmäinen on modernin mannermaisen estetiikan klassikko. Se huipentaa ja summaa Schillerin lyhyen mutta intensiivisen teoreettisen kauden. Kirjoitus on myös ensimmäisiä tekstejä, joissa runoudelle ja taiteelle annetaan selkeän poliittinen tehtävä.
Harmonikka
Concertina ja sen sukulaiset
1850-luvulle tultaessa concertina oli saavuttanut suuren suosion seurapiireissä ja sille sävellettiin taidemusiikkia. Concertinan ”taiteellisena huippuna” pidetään saksalaisen Bernhard Moliquen (1802–1869) teoksia, esimerkiksi Kuusi karakteristista kappaletta op. 61 concertinalle ja pianolle. Concertinan suosio kuitenkin hiipui hienostopiireissä vuosisadan loppua kohden pianon kehittyessä instrumenttina. Erityisesti saksalaisen concertina-version pohjalta kehittyi kuitenkin edelleen bandoneon, joka saavutti 1900-luvulla merkittävän aseman argentiinalaisessa tangomusiikissa ja sen pohjalta kehittyneessä taidemusiikissa.
Friedrich Schiller
Kirjallinen merkitys
Sciller oli esteetikko. Vuosina 1795–1805 Schiller kirjoitti ennen kaikkia Weimarin klassismiin lukeutuvia draamoja. Niissä Schiller alkoi toteuttaa ihmisen esteettisen kasvatuksen ohjelmaa, järjen ja tunteen tasapainoa. Vaihtamalla idyllisen tyylin draamaan hän pyrki tekemään ihmisistä esteettisempiä. Tämä oli Schillerin mielestä edellytys sille, että voitaisiin siirtyä väkivallattomasti järkevämpään valtiomuotoon, mutta se toimi myös vastaohjelmana Ranskan vallankumoukselle sekä päivän politiikalle, jossa Schillerin mielestä käytettiin liiaksi raakaa voimaa.
São Tomé ja Príncipe
Väestöjakauma
Väestöstä 95,5 prosenttia asuu São Toméssa ja 4,5 prosenttia Príncipen saarella. Kolmannes väestöstä asuu São Toméssa tai sen ympäristössä.
Presidentintekijät
Presidentintekijät on Tuukka Temosen ohjaama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2014. Elokuvassa seurataan Sauli Niinistön presidentivaalikampanjaa vuosina 2011-2012.
Suvivirsi
Virren 1. säkeistö vuoden 1694 ruotsinkielisessä virsikirjassa
1. THen blomstertijd nu kommer
Salora-juttu
Juttu laajenee
Salora-juttuun liittyi myös ns. "ministeristereo-juttu": Saloran pääjohtaja Jouko Nordell oli lahjoittanut jouluksi 1974 Salora Ortoperspecta 3001 -stereolaitteet valtioyhtiöiden ministerivaliokunnan jäsenille Kristian Gestrin, Kalevi Sorsa, Pekka Tarjanne, Heikki Tuominen ja Johannes Virolainen. Valiokunnan jäsen Jermu Laine ei saanut näitä stereoita. Samanlaiset 2 000 markan arvoiset stereolaitteet sai lahjaksi myös kauppa- ja teollisuusministeriön kansliapäällikkö Bror Wahlroos.
Ditaji Kambundji
Ditaji Kambundjin isosisko Mujinga Kambundji on menestynyt pikajuoksija.
Porin taidemuseo
Muuta
Porin taidemuseon yhteydessä toimi vuosina 2003 - 2020 Porin lastenkulttuurikeskus - Satakunnan lastenkulttuuriverkosto. Syyskuussa 2020 Porin lastenkulttuurikeskus muutti väistötiloihin Rautatienpuistokatu 7:än ja samalla nimi vaihtui lastenkulttuurikeskus Kruunupääksi.
São Tomé ja Príncipe
Kulttuuri ja media
São Tomé ja Príncipen kulttuuria kutsutaan lusoafrikkalaiseksi, koska siinä on elementtejä portugalilaisten ja heidän saarille tuomiensa länsiafrikkalaisten kansojen kulttuureista. Sãotomélaiset kutsuvat puhumaansa portugalinkreolia nimillä forro, lunga santome tai dialecto, Príncipellä puhuttua murretta sanotaan ling’leksi. Lapset oppivat koulussa portugalia, ja portugalilaiset televisiolähetykset ovat vähentäneet paikallisten kielten käyttöä.
Kaupunkiasutus on rakennettu portugalilaiseen siirtomaatyyliin. Maaseudulla näkee afrikkalaistyylisiä puisia paalujen varaan rakennettuja taloja, joita ympäröi pieni vihannestarha. Ruokakulttuuri perustuu trooppisiin vihanneksiin ja banaaneihin. Kala on yleisin proteiinin lähde. Useimmilla pihoilla kasvaa sitrushedelmäpuita.
Sananvapaus on kirjattu perustuslakiin ja sitä noudatetaan myös käytännössä. Maassa ilmestyy kolme yksityistä ja yksi valtiollinen sanomalehti. Valtio pitää yllä ainoaa radio- ja televisioasemaa, mutta yksityisten asemien perustaminen on luvallista. Oppositio saa lähetysaikaa ilmaiseksi.
Suvivirsi
Virren 1. säkeistö vuoden 1694 ruotsinkielisessä virsikirjassa
Medh lust och fägring stoor/
Telkkä
Lisääntyminen
Telkkä pesii onttoihin puihin ja palokärjen koloihin, ja luonnonkolojen lisäksi se pesii mieluusti myös ihmisen tarjoamaan pönttöön. Pesäpaikka voi sijaita kaukanakin vesistöstä, jolloin poikaset joutuvat vaeltamaan pitkiäkin matkoja veteen päästäkseen. Pisin todettu ruokailusulan ja munapesän välinen etäisyys on ollut 22 kilometriä. Useimmiten pesintä tapahtuu kuitenkin rannan läheisyydessä, sillä telkälle sijoitetut pöntöt on sijoitettu rannoille. thumb|Pesästä poistunut emo peittää munat haudontatauon ajaksi untuvilla. thumb|Telkkäpoikue. Telkän pesimätavat ovat melko hyvin tunnettuja, sillä pönttöpesijänä sen pesinnän havainnointi on helpompaa. Vanhemmat telkkänaaraat pesivät varhaisemmin keväällä ja pesintä porrastuu myös saapumisaikojen perusteella. Etelä- ja Keski-Suomen korkeudella telkän poikueet uiskentelevat jo toukokuun puolivälissä, kun pohjoisempana pesintä on vielä munimisvaiheessa. Nuorempien naaraiden poikaset saattavat jättää pesän vasta heinäkuun alkupuolella. Vanhat naaraat munivat yleensä yhdeksän, nuoremmat linnut kolmesta seitsemään munaa. Tavanomainen munamäärä on 8-10, ja sen munimiseen kuluu kaksi viikkoa. Mikäli pesässä on yli tusinan verran munia, on kyseessä kahden tai useamman naaraan yhteispesä. Mikäli tällaiselle pesälle ei löydy hautojaa, munat tuhoutuvat. Jos hautoja pesäkolokiistan jälkeen löytyy, hautoo yksi telkkänaaras kaikkien naaraiden munat. Tämä ei näytä haittaavan kuoriutumistulosta. Toisinaan eri naaraiden poikueet saattavat yhdistyä myös kuoriutumisen jälkeen. Näin voi käydä jos kaksi naarastelkkää joutuvat reviirikiistaan ja toisen paetessa tämän pesue liittyy toisen telkkäemon pesueeseen.
São Tomé ja Príncipe
Urheilu
Jalkapallo on saarten suosituin urheilulaji. Olympialaisiin valtio on osallistunut Atlantasta 1996. Sillä on ollut olympialaisissa 2–3 hengen joukkue, eikä se ole saanut mitaleita.
Suvivirsi
Virren 1. säkeistö vuoden 1694 ruotsinkielisessä virsikirjassa
Nu nalkas liufwe Sommar/
Vesinokkaeläin
Sähköaisti
Vesinokkaeläin kykenee – mahdollisesti vertailemalla signaalin voimakkuuden eroja sähköreseptoreillaan – päättelemään sähkönlähteen suunnan. Tämä on syynä eläimen tyypilliseen pään sivulta sivulle tapahtuvaan liikkeeseen sen saalistaessa. Sähköaistin ja tuntosyötteen liittyminen toisiinsa viittaa siihen, että eläin osaa arvioida saaliin liikkuessa sen etäisyyden. Tämä tapahtuisi saaliista säteilevien sähkösignaalien ja mekaanisten värähtelyiden saapumisaikojen erotuksen avulla.
Harmonikka
Kromaattisten harmonikkojen alkuajat
Ensimmäisen kromaattisen näppäinharmonikan valmisti wieniläinen muusikko Franz Walther 1850. Soittimessa oli aluksi 46 diskanttikosketinta (myöhemmin 52), jotka oli järjestetty kolmeen riviin. Kunkin rivin sävelkorkeus oli pienen terssin etäisyydellä toisistaan, ja kukin rivi oli puolen sävelaskelen päässä toisesta rivistä. Bassopuolella oli aluksi kahdeksan (myöhemmin 12) diatonista painiketta, joista puolella tuotettiin perusbassoääniä ja lopuilla kaksiäänisiä sointuja.
Suvivirsi
Virren 1. säkeistö vuoden 1694 ruotsinkielisessä virsikirjassa
Tå gräs och örter groor.
Salora-juttu
Juttu laajenee
Oikeuskansleri Risto Leskinen katsoi kuitenkin heinäkuussa vuonna 1978, etteivät poliitikot Kristian Gestrin (RKP), Kalevi Sorsa (SDP), Pekka Tarjanne (LKP), Heikki Tuominen (amm.), ja Johannes Virolainen (Kesk.) olleet syyllistyneet laittomuuksiin vastaanottaessaan vuonna 1974 Saloran joululahjoina antamat stereot; sen sijaan kansliapäällikkö Bror Wahlroos saa syytteen stereoiden vastaanotosta lahjuksena.
Vesinokkaeläin
Sähköaisti
Vesinokkaeläin hankkii ravintoa kaivamalla nokallaan joenpohjaa. Sähköreseptoreita se saattaa tässä tilanteessa käyttää myös elollisten ja elottomien kohteiden erottamiseksi toisistaan, kun mekanoreseptorit saavat jatkuvasti ärsykkeitä. Kun saalista häiritään, sen lihakset tuottavat supistuessaan pienen määrän sähkövirtauksia, jotka vesinokkaeläin aistii. Tutkimusten mukaan vesinokkaeläin reagoi jopa ”keinotekoiseen katkarapuun”, jos sen läpi johdetaan pieni määrä sähkövirtaa.
Suvivirsi
Virren 1. säkeistö vuoden 1694 ruotsinkielisessä virsikirjassa
Then blida Sool vpwärmer
Friedrich Schiller
Kirjallinen merkitys
Schiller ei luonut ainoastaan ilmaisuvoimaisia draamoja kuten Rosvot, Don Carlos, Orleansin neitsyt ja Wilhelm Tell, vaan hän oli myös saksankielisen kirjallisuuden tärkein poliittinen runoilija, joka ilmaisi teoksissaan 1700-luvun lopulla estottomasti järjen, ihmisyyden ja vapauden ihanteita. Schillerin omin sanoin ”todellisen poliittisen vapauden rakentaminen on täydellisin kaikista taideteoksista” (Über die ästhetische Erziehung des Menschen, 2. kirje). Goethen mielestä Schillerin kaikkien teosten teema on vapaus.
Harmonikka
Saksa ja Italia kehityksen ja tuotannon kärjessä 1800-luvulta 1900-luvun alkuun
Vuonna 1862 yksin Saksan Klingenthalissa oli jo 20 eri harmonikanvalmistajaa. Italiassa Paolo Soprani alkoi 1860-luvulla rakentaa aluksi diatonisia näppäinharmonikkoja Castelfidardon kaupungissa, josta kehittyi myöhemmin eräs teollisen harmonikantuotannon maailmanlaajuisista keskuspaikoista. Muita tärkeitä harmonikantuotannon ja -kehityksen keskuksia olivat Stradella Lombardiassa ja Vercelli Piemontessa. Mariano Dallapè aloitti harmonikanvalmistuksen Stradellassa 1876 kehittäen Boutonin pianoharmonikkaa eteenpäin. Vercellissä puolestaan muun muassa Mattia Berardi ja Rancon perheyritys kehittivät näppäinharmonikkoja. Vuonna 1880 Tessio Jovani rakensi Stradellassa jo pianoharmonikkoja, joissa oli 64 bassopuolen näppäintä (perus- ja sointubassot yhteensä). Dallapèn yritys rakensi vuonna 1890 de luxe -pianoharmonikkoja, joissa oli jo kolmen oktaavin verran diskanttiääniä ja 112 bassonäppäintä. 1900-luvun alussa standardibassojärjestelmä tarjosi säestysmahdollisuudet kaikissa sävellajeissa.
Salora-juttu
Juttu laajenee
Irwin Goodman teki asiasta laulun nimeltä Ken lahjan saa kasetille Keisari Irwin I.
Friedrich Schiller
Kirjallinen merkitys
Schiller ja Goethe täydensivät ja innostivat toisiaan. Omana aikanaan Schiller oli heistä huomattavasti suositumpi, mutta nykyisin Goethe on arvostetumpi. Varsinkin Schillerin runouden arvostus on alentunut. Hänen tuotannossaan näkyvä idealismi ei innosta nykyisin, kun kirjallisuudesta etsitään skeptisempiä totuuksia. Hän edusti runon vanhaa perinnettä, jossa kirjailija ottaa etäisyyttä kuvattavaansa. Schiller ei myöskään tavoita ihmiskuvauksessaan sellaista rikkautta ja runsautta kuin Goethe. Draaman alalla Schiller kyllä oli luontainen lahjakkuus ja hän teki huomattavia näytelmiä, mutta suurin saksalainen draama on siltikin Goethen Faust.
Harmonikka
Saksa ja Italia kehityksen ja tuotannon kärjessä 1800-luvulta 1900-luvun alkuun
pienoiskuva|Italialainen Mariano Dallapè & Figlio -pianoharmonikka. Standardibassojärjestelmä yhdessä monirivisen näppäinharmonikan ja pianoharmonikan kehittymisen kanssa monipuolisti harmonikkaa viihdesoittimena. Harmonikka oli kuitenkin enimmäkseen kansanmusiikin ja yksinkertaisen tanssimusiikin soitin, ja standardibassojärjestelmä rajoitti musiikillisia mahdollisuuksia.
Friedrich Schiller
Vastaanotto
pienoiskuva|150px|Goethen ja Schillerin muistomerkki Weimarissa
Harmonikka
Saksa ja Italia kehityksen ja tuotannon kärjessä 1800-luvulta 1900-luvun alkuun
Ensimmäisenä melodiabassoharmonikan ajatuksen esitti Rosario Spadaro Sisilian Cataniassa 1890. Toisten lähteiden mukaan ensimmäiset kromaattiset melodiabassoharmonikat kehitettiin 1900-luvun alkupuolella Ranskassa. Melodiabassoharmonikoista kehittyi erilaisia teknisiä versioita ja sormiojärjestelmiä, ja ne alkoivat yleistyä 1950-luvun loppua kohden. Eräissä versioissa oli standardibassojärjestelmän lisäksi erikseen kolme melodiabassoriviä diskanttipuolen kolmen perusrivin peilikuvana. Pian alkoivat yleistyä harmonikkamallit, joissa erillisellä vaihtokytkimellä pystyttiin vaihtamaan melodiabasso standardibassojärjestelmään käyttäen hyväksi samoja koskettimia.
Friedrich Schiller
1800-luku
Schiller oli 1800-luvulla suosittu monissa Euroopan maissa, varsinkin siellä, missä hänen kannattamansa vapausihanteet eivät olleet toteutuneet politiikassa, esimerkiksi Italiassa ja Venäjällä. Vuonna 1859 Schillerin 100. syntymäpäivää juhlittiin koko Euroopassa, ennen kaikkea toki saksankielisellä alueella. Kustantaja Cotta myi Schillerin teoksia vuoteen 1867 mennessä yhteensä 2,4 miljoonaa kappaletta. Schilleriä luettiin joko vuoden 1848 vallankumoushenkeen sopivana vapausrunoilijana tai porvarillisena runoilijana, joka piti hyveitä kunniassa.
Harmonikka
Venäjän harmonikkateollisuus garmonikasta bajaniin
Venäjällä harmonikan kehitys jatkui 1830-luvulta alkaen, jolloin Ivan Sizov hankki Nižni Novgorodin markkinoilta käsintehdyn varhaisen harmonikan ja päätti perustaa oman harmonikkapajan. Kehitys tapahtui suhteellisen erillään Länsi-Euroopasta. Timofei Vorontsov perusti 1840-luvulla Tulaan maan ensimmäisen harmonikkatehtaan, joka valmisti vuodessa jopa 10 000 soitinta. Harmonikasta kehittyi elimellinen osa venäläistä kansankulttuuria.
Friedrich Schiller
Kolmas valtakunta
Kansallissosialistisessa Saksassa germanisti ja Schiller-ihailija Joseph Goebbels piti aluksi huolta siitä, että Schiller esitettiin suorastaan kansallissosialismin tienraivaajana. Natsit joutuivat kuitenkin pian huomaamaan, ettei Schillerin tuotanto sittenkään soveltunut heidän ideologiaansa. Don Carloksen esittäminen kiellettiin pian kokonaan, kun vuorosanat Sire, geben Sie Gedankenfreiheit (”antakaa meille ajatusten vapaus”) keräsivät esityksissä yhä uudelleen aplodeja kesken kohtausta. Samoin kävi Wilhelm Tellille, jossa teemana oli tyrannin murha. Määräsipä vielä Adolf Hitlerkin vuonna 1941, ettei Wilhelm Telliä saisi enää esittää, koska hän pelkäsi Wilhelm Tellin kaltaisia kavalia "selkäänpuukottajia".
Harmonikka
Venäjän harmonikkateollisuus garmonikasta bajaniin
pienoiskuva|A. Venetsianov, Tyttö ja harmonikka (1840) Ensimmäiset Tulan harmonikkatehtaan soittimet olivat yksirivisiä; yksi rivi kummallekin kädelle. Ne muistuttivat tavallaan erittäin pieniä concertinoja ja viehättivät yleisöä kovalla ja terävällä äänellään. Instrumenttien musiikillinen anti jäi vaatimattomaksi.
Suvivirsi
Virren 1. säkeistö vuoden 1694 ruotsinkielisessä virsikirjassa
Alt hwad haar warit dödt;
Jukka Raitala
Paluu HJK:hon
Joulukuussa 2021 HJK tiedotti solmineensa Raitalan kanssa kahden vuoden sopimuksen. Raitala nimettiin myös heti HJK:n kapteenistoon. Ensimmäisellä kaudellaan Raitala pelasi yhteensä 23 ottelua HJK:n edetessä Veikkausliigan mestaruuteen. Raitala oli myös avauskokoonpanossa viidessä HJK:n Eurooppa-liigan lohkovaiheen ottelussa; ainoastaan kotiottelu AS Romaa vastaan jäi väliin aiemmalla kierroksella Ludogoretsia vastaan saadun punaisen kortin vuoksi.
Friedrich Schiller
Saksan demokraattinen tasavalta
DDR:ssä Schilleriä arvostettiin, sillä hän oli suosittu kirjailija Saksan työväenliikkeen työläistenkoulutusyhdistyksissä. Jotkut esittivät jopa kysymyksen, olisiko Schiller ollut kommunisti, jos hän olisi elänyt tuona aikana. Ironista on kuitenkin, että myöhemmin myöskään DDR:ssä ei enää esitetty Don Carlosta, tälläkin kertaa yllä mainitun ajatusten vapautta koskeneen repliikin takia.
Harmonikka
Venäjän harmonikkateollisuus garmonikasta bajaniin
Tulan harmonikkojen pohjalta kehitetyn saratovilaisen garmonikan erityispiirteenä olivat soittimeen kiinnitetyt pienet kellot, jotka antoivat sille omintakeisen soinnin. Nekin saavuttivat huomattavaa suosiota. Soittimen kehitys jatkui edelleen Vjatkassa, jossa harmonikanvalmistajat lisäsivät äänialaa molemmille käsille. Pian soittimesta kehitettiin myös erikoisia muotoja, joissa saattoi olla jopa kaksi metriä pitkät palkeet, joihin soittaja pystyi jopa kääriytymään (!). Kehityksen seuraava askel olivat Euroopasta omaksutut kaksiriviset harmonikat, jotka esikuviensa mukaisesti olivat edelleen diatonisia.
Friedrich Schiller
Saksan liittotasavalta
Schiller jäi 1970-luvulla ensimmäistä kertaa syrjään saksankielisten lukijoiden perusvalikoimasta yhdessä lähes kaikkien Sturm und Drangista Wienin kongressiin ulottuvan aikakauden runoilijoiden kanssa. Nykyäänkin lukiokoulutuksen saaneiden keskuudessa kirjallinen kaanon ulottuu menneisyydessä useimmiten vain Thomas Manniin ja Gerhart Hauptmanniin tai korkeintaan Theodor Fontaneen ja Heinrich Heineen.
Harmonikka
Venäjän harmonikkateollisuus garmonikasta bajaniin
Varhaiset venäläiset harmonikkatyypit ovat nykyisin harvinaisuuksia, eivätkä ne enää ole järin laajalti käytössä. Soitinrakentaja Nikolai Beloborodov alkoi rakentaa Tulassa 1870-luvulla ensimmäisiä venäläisiä kolmirivisiä kromaattisia näppäinharmonikkoja.
Friedrich Schiller
Teokset
Näistä useimmat on julkaistu Otavan vuosina 1950–1955 julkaisemassa neliosaisessa sarjassa Friedrich von Schiller: Valitut teokset neljänä niteenä. Ensimmäisessä osassa on näytelmien lisäksi myös Schillerin runoja.
Salora-juttu
Juttu laajenee
Imatralla vihittiin käyttöön Valcon kuvaputkitehdas 24. elokuuta vuonna 1978. Sen rakentaminen tuli maksamaan 265 miljoonaa markkaa. Tehtaan piti valmistaa 100 000 kuvaputkea, mutta kahden vuoden kuluttua se lopetti toimintansa ja ajautui konkurssiin.
Suvivirsi
Virren 1. säkeistö vuoden 1694 ruotsinkielisessä virsikirjassa
Tå hon oss skrider närmar/
Harmonikka
Venäjän harmonikkateollisuus garmonikasta bajaniin
Ensimmäiset kromaattiset bajan-harmonikat kehitti soitinrakentaja Pjotr Sterligov. Soitin saavutti pitkälle kehittyneen muotonsa nopeasti, vain kymmenessä vuodessa 1905–1915. Kauden viimeisimpiä malleja käytetään yhä tehdastuotannon esikuvana. Soitinta teki tunnetuksi erityisesti harmonikkavirtuoosi Jakov Orlanski-Titarenko. Bajan-harmonikat poikkeavat länsimaisista näppäinharmonikoista jonkin verran sekä soinniltaan että rakenteeltaan. Soitinta kehitti toisen maailmansodan jälkeen eteenpäin erityisesti Moskovan kokeellinen soitinlaboratorio, jossa tuotettiin erittäin korkealaatuisia, joskin suurikokoisia ja painavia instrumentteja. Myöhemmin venäläiset bajan-kehittäjät ovat tehneet yhteistyötä myös länsimaisten harmonikanvalmistajien, kuten italialaisen Piginin, kanssa ja kehittäneet korkeatasoisia melodiabassokonserttiharmonikkoja eteenpäin.
Salora-juttu
Syytteet ja tuomiot
Syyskuussa 1978 Nordell sai syytteen lahjuksen antamisesta viidelle ministerille, kahdelle kansliapäällikölle ja yhdelle maaherralle sekä lahjonnan antamisesta 30 verohallinnon virkamiehelle.
Seitsemän kansanedustajaa vaati 1978 pääministeri Sorsan asettamista syytteeseen valtakunnanoikeudessa, mutta tammikuussa 1979 eduskunnan perustuslakivaliokunta katsoi, ettei Sorsan Salora Oy:lta saamilla lahjoilla ollut yhteyttä hänen virkatoimiinsa.
Harmonikka
Harmonikkamusiikin kehitys
Harmonikan teknisen kehityksen myötä soitinta alettiin ottaa yhä laajemmalti käyttöön eri puolilla maailmaa 1800-luvun puolivälistä lähtien etenkin kansanmusiikissa ja tanssimusiikissa. Yhdysvalloissa diatonisia harmonikkoja käytettiin afroamerikkalaisen väestön kirkoissa, koska se oli edullinen instrumentti. Soitinta käytettiin paljon myös minstrel show -esityksissä. Texmex-musiikki, jossa harmonikalla on merkittävä osa, alkoi kehittyä Texasissa ja Meksikon pohjoisosissa 1890-luvun jälkeen saksalaisten siirtolaisten tuotua harmonikkoja tullessaan. Diatoninen harmonikka nousi tärkeäksi myös Irlannin kansanmusiikissa.
Barbara Celjeläinen
Barbara Celjeläinen (n. 1394 – 1445) oli Sigismund Luxemburgilaisen puolisona Unkarin ja Böömin kuningatar sekä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarinna.
Harmonikka
Harmonikkamusiikin kehitys
pienoiskuva|vasen|Harmonikansoittaja [[New Orleansissa 1800-luvun puolivälissä.]] Japanin ensimmäinen diatonisen harmonikan nuottikirja Tekukin dokukeiko julkaistiin 1894. Se sisälsi kansallislaulun ja 20 Meiji-kauden suosittua sävelmää.
Barbara Celjeläinen
Barbara oli Celjen kreivin nuorin tytär. Sigismund oli jäänyt kreiville kiitollisuudenvelkaan Nicopolisin taistelussa 1396. Barbaran ja leskeksi jääneen kuninkaan avioliitto vuonna 1405 johti moniin lahjoihin ja Celjen vaikutusvaltaan korkealla tasolla. Celjen kreivit ylennettiin keisarikunnan vaaliruhtinaiden joukkoon.
Harmonikka
Harmonikkamusiikin kehitys
Ensimmäisinä harmonikkalevytyksinä pidetään skotlantilaisen Peter Wyperin vuonna 1903 hankkimallaan laitteistolla levyttämiä vahasylinterilevytyksiä. Wyperin instrumentti oli 21-näppäiminen kaksirivinen diatoninen harmonikka, jota kutsuttiin melodeoniksi. Erikoista oli, että hän levytti usealle äänityslaitteelle yhtä aikaa, koska ei osannut massatuottaa äänityksiä muulla tavoin. Yhdysvaltalainen John Kimmel levytti ensimmäiset kaupalliset, yksinkertaista tanssimusiikkia sisältäneet, harmonikkalevytykset New Yorkissa noin 1904–1906, muun muassa Edison-levy-yhtiölle 1906 tallennetun American Cake Walkin.
Varsinkin pianoharmonikan ja harmonikkamusiikin suosio alkoi nousta Yhdysvalloissa toden teolla 1910-luvulla italialais-amerikkalaisten Deiron veljesten (Guido ja Pietro Deiro) valtaisan vaudeville-menestyksen myötä. Heidän kauttaan myös Italiassa valmistetut pianoharmonikkamallit saivat jalansijaa Yhdysvalloissa. Sitä ennen Yhdysvalloissa oli käytetty lähinnä yksi-, kaksi- tai kolmirivisiä diatonisia näppäinharmonikkoja, joita tilattiin Sears Roebuckin postimyyntiluettelosta. Lähteistä riippuen joko Guido tai Pietro Deiroa pidetään Yhdysvaltojen ensimmäisenä ammattimaisena pianoharmonikansoittajana. Veljeksistä ensimmäisenä saavutti Guido huomattavaa julkisuutta 1910, ja hän oli myös kaikkien aikojen ensimmäinen radiossa esiintynyt pianoharmonikansoittaja, mikä tapahtui Yhdysvaltojen ensimmäisen kaupallisen radioaseman 8MK:n kautta vuoden 1921 ja kesäkuun 1922 välillä. Deiron veljekset ja (näppäinharmonikkaa soittanut) Pietro Frosini kehittivät harmonikkamusiikkia merkittävästi monipuolisemmaksi, jopa virtuoosimaiseksi, viihdemusiikiksi. Bassopuolta käytettiin kuitenkin yhä selvästi pelkästään säestävänä, rytmittävänä. Heidän teoksensa levisivät harmonikansoittajien käyttöön ympäri maailmaa.
pienoiskuva|Ruotsin ”harmonikkakuningas” [[Carl Jularbo (1893–1966) 1920-luvulla.]] Deiron veljesten ja Frosinin aikaansaamien kansainvälisten vaikutteiden lisäksi harmonikkamusiikki nousi paikallisten muusikoiden ansiosta suosioon eri maissa. Esimerkiksi Ruotsin ”harmonikkakuninkaaksi” mainittu Carl Jularbo kiersi konsertoiden Ruotsia ja Norjaa jo vuodesta 1900 ja levytti 1 577 gramofonilevyä. Hän oli maassaan aikansa suosituin muusikko, vaikka hänen nuotinlukutaitonsa oli puutteellinen. Ranskalaisen musette-harmonikkamusiikin katsotaan saaneen alkunsa 1905, kun ranskalaisen kabareen keulahahmo Antoine Bouscatel palkkasi harmonikansoittaja Charles Pégurin orkesterinsa pysyväksi jäseneksi. Yhdysvalloissa Louisianassa puolestaan C- ja D-viritteiset diatoniset harmonikat nousivat suureen suosioon ja merkittävään asemaan cajunmusiikin kehittymisessä 1920-luvulla.
Kansan keskuudessa suosittu harmonikkamusiikki kohtasi kautta vuosikymmenten vastustusta ”korkeakulttuurin” taholta. Jo vuonna 1843 Frederic Chopin kirjoitti concertinasta: ”''Kun olin soittanut... esiteltiin eräänlainen harmonikka (niin sanottu consertina). Yksi skottilainen rouva esitti sillä mitä kamalimpia kappaleita... Vaikuttaa siltä, että jokainen niistä naisista oli täysin hullu. Mitä kummallista väkeä? Jumala auttakoon heitä!''” Hector Berlioz suhtautui puolestaan myönteisemmin, sillä hänen mielestään instrumentin ääni sulautui hyvin muun muassa harppuun ja pianoon. Ruotsissa 1900-luvun alkupuolella säveltäjä Hugo Alfvén kehotti ”polkemaan harmonikat palasiksi”.
Barbara Celjeläinen
Avioliitto oli Sigismundin toinen. Siitä syntyi vuonna 1409 tytär, Elisabet Luxemburgilainen, josta tuli Albrekt II:n puolisona Unkarin kuningatar.
Harmonikka
Harmonikkamusiikin kehitys
Saksassa konserttiharmonikkamusiikin historia alkoi 1922, jolloin Paul Hindemith sisällytti soitintehtailija Ernst Hohnerin aloitteesta harmonikan kamarimusiikkikokoonpanoon teoksessaan Kammermusik no.1. Säveltäjä Hugo Herrmann sävelsi 1927 seitsemän pientä karaktäärikappaletta, Sieben neue Spielmusiken, joka oli ensimmäinen konserttimusiikkisooloteos harmonikalle. Hohner perusti Trossingeniin Harmonika-Fachschule-oppilaitoksen, jonka johtajaksi nimitettiin Herrmann. Korkeatasoisen henkilökunnan ansiosta opinahjo sai mainetta ja houkutteli soittimen opiskelijoita, joista tuli korkeatasoisia konserttiharmonikkataiteilijoita. Opinahjo edisti myös etenkin Hohnerin harmonikkojen teknistä tasoa, ja tehdas nousi teknisen kehityksen kärkikaartiin. Hohner alkoi 1931 julkaista musiikkia ja oppimateriaaleja kaikentyyppisille harmonikoille. Vuonna 1945 saksalaiset konserttiharmonikkasävellykset olivat jo enimmäkseen polyfonisia, ja ensimmäisiä melodiabassoteoksia alkoi ilmestyä 1950-luvulla. Standardibassolle sävellettiin yhä vähemmän konserttimusiikkia.
Neuvostoliitossa bajan-harmonikka saavutti jo 1900-luvun alussa merkittävän aseman kansanmusiikin ohella myös konsertti- ja taidemusiikissa. Ensimmäisenä konservatoriona harmonikkamusiikkia alkoi opettaa Kiovan konservatorio 1927, ja vuonna 1937 säveltäjät Rubtsov ja Sotnikov sävelsivät lähes samanaikaisesti bajanille kaksi konserttoa.
Norsk pop- og rockleksikonin mukaan norjalainen Toralf Tollefsen oli ensimmäinen harmonikkataiteilija, joka konsertoi sinfoniaorkesterin solistina maaliskuussa 1947 Lontoon Albert Hallissa. Suuren musiikkitietosanakirjan mukaan puolestaan suomalainen Viljo Vesterinen oli esiintynyt Helsingin kaupunginorkesterin solistina jo vuonna 1944, jota ennen yhdysvaltalainen Anthony Galla-Rini oli tosin jo kantaesittänyt säveltämänsä Accordion Concerto in G Minor -teoksen yhdessä Oklahoma City University Symphony Orchestran kanssa 15. marraskuuta 1941. Vuonna 1935 perustettu ja toisen maailmansodan jälkeen 1948 uudelleen elvytetty Kansainvälinen Harmonikkaliitto alkoi järjestää vuosittain arvostettuja kansainvälisiä Coupe Mondiale -kilpailuja, jotka osaltaan vaikuttivat korkeatasoisen harmonikkamusiikin leviämiseen. Harmonikkamusiikin taiteellinen taso ja monipuolisuus länsimaissa yleensäkin alkoivat kehittyä, kun melodiabassoharmonikkoja alettiin kehitellä teknisesti 1950-luvun alusta lähtien ja soitinta alettiin opettaa musiikkiopistoissa ja korkeakouluissa 1960-luvulla.
pienoiskuva|vasen|[[Sofija Gubaidulina (s.1931), bajan-harmonikalle merkittävää taidemusiikkia tehnyt säveltäjä.]] Pohjoismaissa konserttiharmonikan korkeakoulutuksen uranuurtaja oli tanskalainen Mogens Ellegaard. Nähtyään vuonna 1952 Davide Anzaghin soittavan melodiabassoharmonikalla Bachia Coupe Mondiale -kilpailussa Hollannissa hän oivalsi, että soittimella olisi taidemusiikissa tulevaisuutta ainoastaan polyfonisena instrumenttina. Saatuaan käyttöönsä melodiabassoharmonikan hän alkoi kutsua instrumenttiaan accordeoniksi (erotukseksi tanskankielisestä kansanomaisesta trekkspill eli vetopeli-nimikkeestä). Hänen yhteistyönsä tanskalaisten, ruotsalaisten ja norjalaisten eturivin nykysäveltäjien kanssa tuotti yli sata konserttiharmonikkasävellystä, joita hän kantaesitti ahkerasti. Harmonikka hyväksyttiin instrumentiksi Ellegaardin johtamaan Tanskan kuninkaalliseen musiikkikonservatorioon vuonna 1970, ensin pedagogiselle linjalle ja vuodesta 1977 myös solistilinjalle. Hän alkoi heti ja järjestelmällisesti kouluttaa uusia soittimen pedagogeja. Ellegaardin oppilaita olivat monet omissa maissaan sittemmin merkittävät etulinjan harmonikkapedagogit, kuten Matti Rantanen, Owen Murray, Jon Faukstad, Geir Draugsvoll ja James Crabb. Ellegaardin nimi liitetään myös harmonikkaluokkien syntyyn muun muassa Sibelius-Akatemiassa, Norjan valtiollisessa musiikkikorkeakoulussa sekä Grazin musiikki- ja teatteriyliopistossa.
Venäjällä suurimmat bajan-mallit alettiin 1960-luvulla länsimaisten melodiabassoharmonikkojen tavoin varustaa perus-sointubassojärjestelmän lisäksi melodiabassovaihtimella. Monet maan merkittävistä nykyaikaisen taidemusiikin säveltäjistä, kuten Sofia Gubaidulina ja Vladislav Zolotarjov, alkoivat säveltää sille omistettua taidemusiikkia. Neuvostoliittolaiset konserttiharmonikkataiturit osallistuivat kansainvälisiin kilpailuihin vuodesta 1966 lähtien ja kahmivat lähes poikkeuksetta kärkisijat.
Melodiabassoharmonikan mahdollisuuksien ansiosta konserttimusiikki alkoi harmonikankin osalta 1970-luvulla etääntyä eri puolilla maailmaa duuri-mollitonaliteetista. Vasemman käden soittokuviot saivat sävelteoksissa uudenlaisen merkityksen, ja konserttiharmonikansoittajien vasemman käden tekniikka parani huomattavasti. Samoihin aikoihin sai harmonikan korkeakouluopetus taidesoittimena jalansijaa. 1980-luvulla ja etenkin 1990-luvulle tultaessa instrumentti oli vakiinnuttanut asemansa ja monissa maissa alkoi olla jo useita päteviä instrumentin pedagogeja.
Nykyisin harmonikalla soitetaan perinteisen kansan- ja viihdemusiikin lisäksi kaikenlaista musiikkia, kuten taidemusiikkia, nykymusiikkia, jazzia ja jopa metallimusiikkia. Harmonikkaopinnoissa voi monissa maissa edetä aina ylempään akateemiseen loppututkintoon asti.
Kiina harmonikansoiton suurvallaksi
Ensimmäiset diatoniset harmonikat saapuivat Kiinaan Japanista, jossa kaksi kiinalaista intellektuellia, Ye Zhongleng ja Zheng Zhang Ziying olivat tahoillaan tutustuneet soittimeen 1900-luvun alussa. He julkaisivat lähes samoihin aikoihin kaksi kiinankielistä harmonikansoiton oppikirjaa: Ye vuonna 1906 (Shoufengqing jiaokeshu) ja Zheng 1908 (Shoufengqing duxi). Huolimatta heidän yrityksistään saada harmonikka osaksi maan musiikin koulutusjärjestelmää yleinen mielipideilmasto maassa 1920-luvulla ei juurikaan arvostanut instrumenttia. Esimerkiksi kuuluisa musiikkikirjailija Feng Zikai luonnehti harmonikkaa vuoden 1925 musiikkitietosanakirjassaan ”sivistymättömäksi musiikilliseksi leluksi”.
Salora-juttu
Syytteet ja tuomiot
Joulukuussa vuonna 1979 Helsingin hovioikeus tuomitsi pääjohtaja Nordellin 3,5 vuoden vankeusrangaistukseen veropetoksista. Verohallituksen pääjohtaja Mikko Laaksonen tuomittiin 18 000 markan sakkoihin ja verohallituksen ylijohtaja Aake Mesimäki 35 000 markan sakkoihin plus Saloralta saadut stereot sekä maksettujen matkojen hinnan noin parikymmentätuhatta markkaa sekä oikeudenkäyntikulut. Molemmat erotettiin, koska he olivat ottaneet vastaan ilmaisia ulkomaanmatkoja Nordellilta, vaikka olivat tienneet Saloran veroepäselvyyksistä.
Harmonikka
Kiina harmonikansoiton suurvallaksi
Kiinan muusikkojen liiton sponsoroimana pidettiin 1960-luvun alussa maan harmonikansoittajien kokous, jonka yhteydessä perustettiin muun muassa Pekingin harmonikkaliitto sekä muusikkojen liiton oma harmonikkaorkesteri. Kulttuurivallankumouksen yhteydessä harmonikan kehittyminen korkeatasoisena konserttisoittimena pysähtyi, mutta harmonikansoittajia lähetettiin paljon kyliin ja maaseudulle – jälleen kerran poliittisen propagandan levittämiseksi. Tämä vaikutti etenkin pianoharmonikan laajaan leviämiseen maassa. 1980-luvulle tultaessa sähköiset soittimet alkoivat korvata harmonikkaa laulu- ja tanssiryhmien soittimena, ja sen suosio alkoi laskea.
Suvivirsi
Virren 1. säkeistö vuoden 1694 ruotsinkielisessä virsikirjassa
Blijr thet på nyo födt.
Harmonikka
Kiina harmonikansoiton suurvallaksi
Kiinalaiset tutustuivat näppäinharmonikkoihin 1940-luvulla maassa konsertoineiden venäläisten bajan-soittajien välityksellä. Venäläiset antoivat harmonikansoiton oppitunteja ja esiintyivät muun muassa ravintoloissa. Vaikka näppäinharmonikkojen suosio ei yltänyt lähellekään pianoharmonikan tasoa, kansanarmeijan orkesterissa oli jo 1950-luvulla ainakin yksi näppäinhanuristi, joka oli oppinut taitonsa venäläisiltä. Shanghain harmonikkatehdas alkoi valmistaa näppäinharmonikkoja 1970-luvulla.
Melodiabassoharmonikat tulivat Kiinaan 1980-luvulla, jolloin Tianjinin konservatorion rehtori Wang Yuping oli ollut läsnä japanilaisen melodiabassoharmonikansoittajan kaupungissa pitämässä konsertissa ja kuullut soitinta ensimmäisen kerran. Tianjinin harmonikkatehdas valmisti vuonna 1985 ensimmäisen melodiabassoharmonikkansa, ja jonkin ajan päästä 13–15 instrumenttia lisää. Tianjinin konservatorio otti instrumentin ensimmäisenä koulutusohjelmiinsa, ja sitä pidetään maan korkeatasoisimpana harmonikansoiton opinahjona. Shanghain konservatorio alkoi kouluttaa melodiabassoharmonikkaa syksyllä 2003 ja Pekingin keskuskonservatorio keväällä 2004. Harmonikka on lopulta saavuttanut vankan jalansijan vapaalehdykkäkielet maailmalle lahjoittaneessa maassa.
Harmonikan historia Suomessa
Seuraavan vuosisadan alussa harmonikka olikin lähes kokonaan tanssi- ja pelimannimusiikin soitin. Soittimella oli hyvin ”maallinen” ja rahvaanomainen maine, eikä sitä hyväksytty vaikkapa kirkkoihin. Moniriviset ja isokokoisemmat harmonikat alkoivat vallata alaa 1900-luvun alkuvuosikymmeninä. Kiinnostus yksi- ja kaksirivisiin on kuitenkin elpynyt 1970-luvulta lähtien. Vuosisadan merkittävimpiä suomalaisia yksi- ja kaksirivisen harmonikan soittajia olivat Iisakki Myllymäki, Aapeli Hautanen, Tauno Aho, Veikko Turja, Tauno Krossi, Teppo Välimäki, Veli-Matti Järvenpää ja Jaana Rinta-Ruona.
Suvivirsi
Suvivirren sanat stadin slangilla
Suvivirren sanat ovat stadin slangilla laatineet Mikko Seppälä ja E. J. Kauhanen. (Jo pukkas glaiduu aikaa/ on kesis viimeinkin./Ja minne vaan kun tsiigaa, /nii hittaa blumsterin.)
Harmonikka
Harmonikan historia Suomessa
pienoiskuva|Viljo ”Vili” Vesterinen (1907–1961) 1930-luvulla. Jussi Homan ja Leander Norrback olivat ensimmäisiä laajempaan tietoisuuteen nousseita suomalaisia kromaattisen harmonikan soittajia, jotka lisäsivät ohjelmistoonsa salonkimusiikkia, alkusoittoja ja virtuoosikappaleita 1920-luvun alussa, ja he omaksuivat vaikutteita muun muassa Frosinilta ja Deirolta. Suomessa ensimmäisiä harmonikkaan myönteisemmin suhtautuneita musiikkioppineita oli Heikki Klemetti, joka erityisesti Leander Norrbackin soittoa kuultuaan alkoi pitää harmonikkaa vaikkapa viuluun ja pianoon verrattavana soittimena. Harmonikan ”kulta-aikaa” oli 1930-1950-luku, jolloin instrumentilla oli keskeinen rooli melkein kaikessa suomalaisessa tanssi- ja viihdemusiikissa. Jatkosodan aikaisilla viihdytyskiertueilla rintamalla harmonikka oli tärkein säestyssoitin, koska sitä oli helppo kuljettaa mukana, ja kiertämässä oli suuri joukko monentasoisia soittajia maankuuluista mestareista kyläpelimanneihin. Kultakauden tärkeimpiä nimiä olivat Viljo Vesterinen, Toivo Manninen, Onni Laihanen, Matti Viljanen, Paul Norrback ja Lasse Pihlajamaa. Suomen harmonikkaliitto perustettiin 1952. 1950-luvulla Lasse Pihlajamaa, Paul Norrback ja Veikko Ahvenainen alkoivat kehittää harmonikansoittoa konserttimusiikin – Ahvenainen myöhemmin myös kirkkomusiikin – suuntaan, kun taas etenkin Matti Viljanen laajensi sen asteikkoa jazziin päin. Sotien jälkeen suomalaista tangoa uudistanut Toivo Kärki, joka soitti harmonikkaa itsekin, nosti harmonikan tangon keskeiseksi säestyssoittimeksi kirjoittamalla sille soolot kappaleiden johdantoihin ja välisoittoihin sekä säestäviä osuuksia lauluosuuksien taustalle. Veikko Ahvenaisen mukaan harmonikan kulta-aikana äänilevylle soittamaan päässeet muusikot tunsivat toistensa soittotyylit tarkoin.
Suvivirsi
Arvostelua
Vapaa-ajattelijain liiton mielestä Suvivirren laulaminen ja sen kuunteleminen koulujen kevätjuhlassa on uskonnon harjoittamista. Helsingin yliopiston vapaa-ajattelijayhdistys Prometheus kanteli asiasta oikeusasiamiehelle, joka kuitenkin lausui kantelun perusteella vuonna 2013, että ”suvivirsi on vahvasti suomalaiseen traditioon vakiintunut ja perinteinen osa koulujen kevätjuhlia” ja että ”vallitsevassa kulttuuriympäristössämme suvivirren mainittu sisältö ei aiheuta sitä, että koulun päättäjäistilaisuudesta muodostuisi uskonnonvapauden negatiivisen ulottuvuuden kannalta kielletyllä tavalla luonteeltaan uskonnollinen tilaisuus”. Eduskunnan perustuslakivaliokunta tekikin sitten Suvivirrestä linjauksen, jonka mukaan koulujen perinteisiin juhliin voi sisältyä uskonnollista alkuperää olevia traditioita. Yksi virsi ei tee tilaisuudesta vielä uskonnollista.
Vesinokkaeläin
Levinneisyys ja elintavat
pienoiskuva|350px|Uidessaan vesinokkaeläin käyttää eturaajojaan liikkumiseen ja takaraajoja ja häntää ohjaamiseen.
Telkkä
Lisääntyminen
Haudonta kestää 27-35 vuorokautta. Sääolosuhteet vaikuttavat välillisesti haudonnan kestoon siten, että telkkänaaras pyrkii joko nopeuttamaan tai hidastamaan kuoriutumista, oletettavasti pyrkiäkseen ajoittamaan kuoriutumisen poikasten ravinnonsaannin kannalta edullisempaan ajankohtaan. Haudonnan aikana telkkä poistuu pöntöstä pari kertaa vuorokaudessa ruokailemaan 1-3 tunnin ajaksi. Haudonta-ajan lopulla tauot lyhenevät. Pesästä poistuessaan naaras peittää munat huolellisesti untuvilla.
Suvivirsi
Suvilaulu
Jo joutui armas aika -laulusta on tehty myös sanoiltaan ei-uskonnollinen versio. Ehdotuksen Suvilaulun sanoiksi on tehnyt sanoittaja Miiroskari vuonna 2003.
Vesinokkaeläin
Levinneisyys ja elintavat
Vesinokkaeläin on semiakvaattinen laji, eli se elää pääasiallisesti maalla, mutta viettää suuren osan elinkaarestaan vedessä. Vesinokkaeläin asuttaa pieniä jokia ja puroja laajalla alueella Tasmanian kylmiltä ylängöiltä ja Australian Alpeilta aina Queenslandin rannikon trooppisiin sademetsiin ja pohjoiseen Cape Yorkin niemimaan juurelle asti. Sen sisämaan levinneisyydestä ei ole tarkkaa tietoa: se on kadonnut kokonaan Etelä-Australiasta lukuun ottamatta Kengurusaarta, jonne se on palautusistutettu, eikä sitä löydy enää pääosasta Murray-Darling-jokialuettakaan – mahdollisesti kattavan maanraivauksen ja kastelujärjestelmien aiheuttaman veden laadun heikkenemisen vuoksi.
Vankeudessa elävät vesinokkaeläimet ovat saavuttaneet 17 vuoden iän, ja vapaudessa on tavattu 11-vuotiaita yksilöitä. Vapaudessa elävien aikuisten yksilöiden kuolleisuus lienee pieni. Sen luonnollisiin saalistajiin kuuluvat käärmeet, vesirotat, varaanit ja kotkat. Pohjois-Australian vesinokkaeläinkannan pienuus voi johtua krokotiilien niihin kohdistamasta saalistuksesta. Kettujen tuominen maahan jäniskannan hillitsemiseksi on saattanut vaikuttaa jonkin verran mantereen vesinokkaeläinkantaan. Vesinokkaeläintä pidetään pääasiallisesti yö- ja hämäräeläimenä, mutta jotkin yksilöt voivat olla aktiivisia myös päiväsaikaan, varsinkin kun taivas on pilvessä. Sen elinalue muodostuu joista ja ranta-alueista, joilla on sekä sen saaliseläimiä ravinnonlähteeksi että rantapengertä, johon se voi kaivaa lepo- ja pesimäkoloja. Sen liikkumasäde voi olla seitsemän kilometriä. ja uroksen reviiri ulottuu 3–4 naaraan reviirille.
Suvivirsi
Suvilaulu
1. Jo joutui armas aika ja suvi suloinen, kauniisti joka paikkaa koristaa kukkanen. Nyt lämpöänsä suopi taas säteet auringon, ne luonnon uudeks luopi, sen kutsuu elohon.
Salora-juttu
Syytteet ja tuomiot
Myös TV-Nurmen toimitusjohtaja Reino Nurmi tuomittiin veropetoksesta vankeuteen. Sekä Nordell että Nurmi joutuivat maksamaan myös vahingonkorvauksia valtiolle kymmenisen miljoonaa markkaa. Myös Saloran tekninen johtaja, teollisuusneuvos H. Olavi Laakso tuomittiin veropetoksesta vankeuteen.
Wahlroos sai tammikuussa 1980 Helsingin hovioikeudessa 3 000 markan sakot virkavirheestä.
Salora-juttu vaikutti kuitenkin merkittävällä tavalla SDP:n kärsimään tappioon vuoden 1979 eduskuntavaaleissa.
Vesinokkaeläin
Levinneisyys ja elintavat
Vesinokkaeläin on erinomainen uimari, ja se viettää pitkiä aikoja vedessä etsimässä syötävää. Uivan vesinokkaeläimen erottaa muista Australian nisäkkäistä siitä, ettei vesinokkaeläimellä ole näkyviä korvia. Nisäkkäille epätyypillisesti vesinokkaeläin työntää uidessa itseään etujalkojen vuorottelevalla soutuliikkeellä. Vaikka vesinokkaeläimen kaikissa jaloissa on räpylät, se ei käytä työntöliikkeessä takajalkoja, vaan pitää ne ruumista vasten ja käyttää niitä ja häntää ohjaamiseen. Vesinokkaeläin on tasalämpöinen ja ylläpitää ruumiinlämpönsä, joka on useimpia nisäkkäitä matalampi 32 °C, jopa saalistaessaan tuntikaupalla vedessä, jonka lämpötila on alle 5 °C.
Sukellukset kestävät tavallisesti puolisen minuuttia, joskus pitempäänkin. Harvoin ne kuitenkaan ylittävät arvioitua happea käyttävän ja ilman happea tapahtuvan sukelluksen välistä 40 sekunnin rajaa. Sukellusten välillä pinnalla käytetty palautumisaika on yleensä 10–20 sekuntia. Vesinokkaeläin on lihansyöjä: sen ravintoon kuuluvat nivelmadot ja toukat, makean veden katkaravut sekä ravut, joita se kaivaa nokallaan esiin joenuomasta ja ottaa uidessaan kiinni. Se kuljettaa saaliinsa poskipusseissa pinnalle syömistä varten. Vesinokkaeläimen täytyy syödä päivittäin 20 prosenttia omasta painostaan. Siksi sillä kuluu 12 tuntia vuorokaudessa ruoan etsimiseen. Kun vesinokkaeläin ei ole vedessä, se vetäytyy lepokoloon, joka sijaitsee lähellä joentörmää hieman veden pinnan yläpuolella. Lepokolo on lyhyt ja suora, poikkileikkaukseltaan soikea ja usein juurivyyhdin alla piilossa.
Lisääntyminen
pienoiskuva|vasen|200px|Vesinokkaeläimen kuvaus Saksassa 1798 julkaistusta lapsille tarkoitetusta kirjasta.
Kun vesinokkaeläin ensimmäistä kertaa löydettiin, tieteilijöillä oli kahdenlaisia näkemyksiä siitä, munivatko lajin naaraat vai eivät. Asia saatiin varmistetuksi vasta 1884, jolloin William H. Caldwell lähetettiin Australiaan tekemään kattavaa selvitystä. 150 aboriginaalin muodostaman ryhmän avustamana Caldwellin onnistui löytää joitakin munia.
Lajilla on vuodessa yksi kiima-aika, joka paikallisesta vaihtelusta riippuen sijoittuu kesäkuun ja lokakuun välille. Tarkkailuhistoria, tunnistusmerkintä ja kiinniottaminen sekä kannan genetiikan alustavat tutkimukset osoittavat, että populaatio saattaa koostua sekä vakituisista että tilapäisistä jäsenistä, ja viittaavat polygyniseen pariutumisjärjestelmään. Naaraat saavuttavat pariutumisiän toisena elinvuonnaan, ja niiden tiedetään lisääntyneen vielä yli yhdeksänvuotiaana.
Kiima-ajan ulkopuolella vesinokkaeläin elää yksinkertaisessa maakolossa, jonka suuaukko sijaitsee noin 30 cm vedenpinnan yläpuolella. Parittelun jälkeen naaras rakentaa syvemmän, yksityiskohtaisemman pesän, joka saattaa olla 20 metriä pitkä ja tukittu matkan varrelle sijoitetuilla tulpilla. Tulppien tarkoitus voi olla pesän suojeleminen nousevalta vedeltä tai saalistajilta, tai ne saattavat toimia pesän kosteuden ja lämpötilan säätelijöinä. Uros ei ota osaa jälkikasvun kasvatukseen, vaan vetäytyy takaisin ympärivuotiseen pesäänsä. Naaras pehmittää pesän pohjaa kuolleilla, taitelluilla, kosteilla lehdillä ja kerää tunnelin loppupäähän pudonneita lehtiä ja kaisloja pahnoiksi. Naaras kuljettaa nämä tarvikkeet pesäänsä työntämällä ne kiertyneen häntänsä alle.
Vesinokkaeläinnaaraalla on munasarjapari, joista kuitenkin vain toinen toimii. Se laskee 1–3 (yleensä kaksi) pientä, nahkeaa, matelijoiden munia muistuttavaa ja pituudeltaan noin 15–18 millimetristä munaa, jotka ovat muodoltaan hieman linnunmunia pyöreämpiä. Munat kehittyvät kohdussa noin 28 päivää. Munittuaan naaras käpertyy munien ympärille ja hautoo niitä 10 päivää, kun esimerkiksi kanalla muna on elimistössä vain päivän ja haudottavana 21 päivää. Hautomisaika jakautuu kolmeen osaan. Aluksi alkio on ravinnonsaannin osalta riippuvainen ruskuaispussista, koska sillä ei vielä ole toimivia elimiä. Kehittyessään alkio kuluttaa pussin pois. Toisen jakson aikana kehittyvät varpaat, ja viimeisellä jaksolla ilmestyy munahammas.