cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pahanhautoja
Kehittely
Pahanhautoja sai alkunsa Elokuvasäätiön järjestämässä tilaisuudessa, jossa käsikirjoittajia ja ohjaajia esiteltiin toisilleen viiden minuutin pikatreffeillä. Hanna Bergholmilla ja Ilja Rautsilla oli samankaltaisia ajatuksia elokuvantekemisestä. Bergholm innostui Rautsin ideasta, jossa poika hautoo munasta itselleen pahan kaksoisolennon. Bergholm halusi kuitenkin tehdä pojasta tytön. Bergholm ja Rautsi kehittivät tarinan yhdessä, mutta varsinainen käsikirjoitus on Rautsin tekemä.
McLaren MP4/11
McLareneissa nähtiin viimeistä kertaa tuttu punavalkoinen väritys, kun tallin pääsponsorina pitkään toiminut tupakkayhtiö Marlboro lopetti yhteistyön ja siirtyi Ferrarin sponsoriksi. McLaren vastasi tähän solmimalla uuden sponsorisopimuksen, toisen tupakkayhtiön, Westin kanssa.
Pahanhautoja
Kehittely
Ohjaaja Hanna Bergholm aloitti castingin Tinjan rooliin vuonna 2018. Casting oli haastava, koska kyseessä oli vaikea kaksoisrooli. Roolia varten koekuvattiin 1200 tyttöä ympäri Suomen. Rooliin valittiin 12-vuotias Siiri Solalinna.
McLaren MP4/11
McLaren sijoittui neljänneksi valmistajien mestaruussarjassa 49 pisteellä.
Pahanhautoja
Kehittely
Elokuvan ulkomaiset rahoittajat pitivät tärkeänä, että elokuvan kieli olisi englanti, koska sillon elokuva myisi paremmin. Bergholm ei kuitenkaan halunnut lähteä kilpailemaan amerikkalaisten tuotantojen kanssa, vaan seurata eteläkorealaisen ohjaaja Bong Joon-hon esimerkkiä. Bergholmin mukaan: "Maailmalla kukaan ei ymmärrä suomesta sanaakaan. Se kuulostaa aivan satukieleltä. Tämä sopii todella hyvin kauhuleffaan".
McLaren MP4/11
Formula 1 -tulokset
(lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa)
Pahanhautoja
Kehittely
Elokuva kuvattiin Latviassa.
Hirviö
Ohjaajan mukaan elokuvan hirviö edustaa kaikkea sitä, mitä tytär pelkää äidin hänessä näkevän, ja samalla sitä, mitä äiti pelkää nähdä itsessään.
Hirviötä ”esittää” osin animatronic-nukke, jonka valmisti tiiminsä kera Gustav Hoegen, joka alansa parhaana on työskennellyt muun muassa elokuvissa Jurassic World, Clash of the Titans ja Tähtien sota -saagassa. Hirviön kehittyessä nuken sijasta sitä esittää kolme eri henkilöä. Heidän erikoismaskeerauksestaan vastasi kaksinkertainen Oscar-ehdokas Conor O’Sullivan, joka on tunnettu työstään muun muassa Game of Thrones -sarjassa, Yön ritari -elokuvan Jokeri-meikin luonnissa sekä X-Men: First Class, The Hours, Pelastakaa sotamies Ryan ja Alien-elokuvissa.
Kaupallinen levitys
Elokuvaa edustaa maailmalla alan merkittävimpiin kuuluva myyntiyhtiö Wild Bunch International. Pahanhautojan levitysoikeudet on myyty muun muassa Yhdysvaltoihin, Ranskaan ja Isoon-Britanniaan. IFC Midnight voitti tarjouskilpailun Cannesissa ja on ostanut elokuvan Pohjois-Amerikan esitysoikeudet.
Pahanhautoja sai maailman-ensi-iltansa Sundance-festivaaleilla tammikuussa 2022. Suomessa se esitettiin ensimmäisen kerran 4.3.2022. Suomessa Pahanhautojan oli 24.10.2022 mennessä nähnyt 13879 katsojaa.
Elokuvajuhlat
Pahanhautoja valittiin esitettäväksi Sundancen elokuvajuhlilla vuonna 2022 kahden muun suomalaiselokuvan ohella. Tätä ennen Sundanceen ei oltu koskaan aiemmin valittu suomalaista pitkää näytelmäelokuvaa.
Vastaanotto
Elokuva on saanut myös ulkomailla myönteistä palautetta. The New York Timesin Jeannette Catsoulis kutsuu elokuvaa kekseliääksi ja AV Clubin Richard Newby kirjoittaa Solalinnan ja Heikkilän yhteistyössä olevan kauneutta ja hienovaraisuutta. Kiitosta saavat myös lavastus ja puvustus. Eri kriitikot ovat eri mieltä elokuvan lopusta: Indiewiren Kate Erblandin mukaan se vesittää elokuvan voimaa, kun taas Associated Pressin Lindsey Bahrin mukaan lopetus on leuat loksauttava.
A History of Violence (elokuva)
A History of Violence on David Cronenbergin ohjaama kanadalais-yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 2005. Se perustuu John Wagnerin sarjakuvaromaaniin Väkivaltainen tausta.
A History of Violence kuului viimeisiin Hollywood-elokuviin, jotka julkaistiin VHS-videokasetteina.
Juoni
Elokuva alkaa kohtauksella, jossa kaksi miestä on lähdössä motellista. Toinen käy vielä sisällä, ja pian selviää, että miehet ovat tappaneet hotellin henkilökuntaa. Seuraavaksi siirrytään Indianaan rauhalliseen kylään, jossa Stallin perhe, isä Tom (Viggo Mortensen), äiti Edie (Maria Bello) sekä lapset Jack ja Sarah, asuvat. Tom pyörittää pientä kuppilaa idyllisessä paikassa.
Rauha rikkoutuu, kun alun rikolliskaksikko sattuu paikalle ja aikoo ryöstää kuppilan. Tom kuitenkin tappelee vastaan ja tappaa molemmat taidokkaasti. Tomista tulee sankari, ja juttu menee uutisiin. Ongelmat kuitenkin jatkuvat, kun paikalle saapuu gangstereita, joiden johtaja Carl Fogarty (Ed Harris) väittää, että Tom on tappaja Joey Cusack Philadephiasta. Tom väittää, ettei ole käynytkään Philyssä, mutta Fogarty konnineen ei usko.
Tomin poika Jack puolestaan joutuu vaikeuksiin hakattuaan koulussa kiusaajansa. Jackin ja Tomin keskustelu karkaa käsistä, ja Tom lyö poikaansa, joka lähtee. Fogarty ahdistelee Edietä ja Sarahia näiden ollessa kaupassa ja käskee Edien kysyä Tomilta, miksi tämä on niin hyvä tappamaan ihmisiä. Tilanne muuttuu räjähdysherkäksi, kun Tom kuulee Fogartyn tempusta. Fogarty konnineen saapuu Tomin talolle Jack mukanaan. Tilanne kärjistyy, kun Tom ei suostu lähtemään konnien mukaan. Lopulta hän hakkaa toisen Fogartyn konnista ja ampuu toisen. Fogarty uhkaa ampua Tomia ja kysyy viimeisiä sanoja, jolloin Tom sanoo: "Olisi pitänyt tappaa sinut Philyssä". Fogarty virnistää ja sanoo: "Niin Joey, sinun olisi pitänyt". Mutta ennen kuin Fogarty ampuu Tomia, Jack ampuu tätä selkään haulikolla ja tappaa tämän. Tom on nyt muuttunut, ja sen huomaa myös Edie. Tom oikeasti on Joey Cusack.
Tom saa soiton veljeltään Richieltä ja menee tapaamaan tätä. Richie vihaa veljeään, ja Richien roistot yrittävät tappaa Tomin. Tom kuitenkin tappaa hedät kaikki ja lopulta ampuu Richien. Elokuva päättyy, kun Tom palaa kotiin.
Vastaanotto
Lauri Lehtinen (Tv-maailma) antoi arvion ”tiukka elokuva”, jota päänäyttelijä kannattelee hienosti. Lehtisen mukaan elokuva on mieltä riivaava mutta samalla vapauttavana teos, joka osuu asian ytimeen.
Lasta (väline)
Lasta on leveälapainen ja usein varrellinen työkalu, jolla on monia käyttötapoja muun muassa ruoanlaitossa, siivouksessa ja pintakäsittelyssä. Lastalla levitetään tai kaavitaan pois erilaisia nestemäisiä tai puolikiinteitä aineita tai käsitellään ruokia niiden valmistus- tai tarjoiluastiassa (paistinlasta, kaavin eli nuolija, voilasta eli voiveitsi). Eri aloilla lastamaisista työkaluista käytetään erilaisia nimiä, kuten lastain, spaatteli, pyyhkäisyveitsi, raakeli, raappa, ”skrapa”, tasoitin, liimanlevitin, muurarin muurauslasta, taidemaalarin palettiveitsi jne.
Erilaisia suorareunaisia lastoja käytetään maalauksessa ja muussa tasomaisten pintojen käsittelyssä aineiden tasaiseen ja nopeaan levitykseen ja ylimääräisen aineen poistoon. Lastan reunalla eli terällä kaavitaan tai pyyhitään ainetta tasopinnalta esimerkiksi ikkunan- tai lattianpesussa (ikkunankuivain, lattialasta), seinän tasoituksessa (tasoituslasta) tai luistelukentän jäädytyksessä. Lastan terän materiaali voi olla kumia, muovia, metallia, puuta tai paksua nahkaa. Laastin tai tahnamaisen liiman levitykseen käytettävän lastan terä voi olla hammastettu niin, että levitettyyn kerrokseen muodostuu tasapaksuja harjanteita. Lastan varsi voi olla muovia, puuta tai metallia.
Auton tuulilasinpyyhkimen tärkein osa on kuminen, lasipinnan muodon mukaan jousen avulla taipuva lasta eli pyyhkimen sulka. Myös autonlaseihin kertyneen jään kaapimiseen käytettävä raappa on eräänlainen lasta. Lumikolan ja rikkalapion etureuna on usein lastamaisesti ohennettu. Silkkipainotyössä lastamaisella raakelilla pakotetaan painoväritahna seulakankaan läpi, flekso- ja syväpainossa painopinnan rasterikuppeihin. Kemiallisen valokuvauksen pimiötyössä vastakehitetty filmi ja valokuvavedos kuivataan lastalla, jotta huuhteluvesi poistuu pinnoilta tehokkaasti jättämättä niihin kiinni kuivuvia roskia tai kalkkitahroja. Lastan avulla kiinnitetään myös kalvomaisia materiaaleja, esimerkiksi kontaktimuovia tai tarroja ryppyjen ja ilmakuplien välttämiseksi.
Monia levymäisiä työkaluja ja muita esineitä voi käyttää varsinaisen tehtävänsä lisäksi myös lastana. Esimerkiksi lihakirveen tai leveäteräisen keittiöveitsen lappeella voi siirtää pilkotut palat leikkuulaudalta paistinpannuun. Soseutettua ainetta voi painaa ja kaapia pyöreäpohjaisen siivilän läpi käyttämällä lusikkaa tai kauhaa lastan tavoin. Lumikolan tai lumilapion lastamaisella etureunalla voi raaputtaa jäätä irti maanpinnasta.
Paitsi käsityökalu, lasta voi olla myös laitteiston osa, kuten jäänhoitokoneen jäädytyslasta tai paperikoneen sylinteripintoja puhdistava kaavinterä.
Kazakstanin maantiede
Kazakstanin maantiede kertoo Kazakstanin maantieteeseen liittyvistä asioista. Kazakstanin pohjoispuolella on Venäjä ja eteläpuolella ovat Turkmenistan, Uzbekistan, Kirgisia ja Kiina.
Pinnanmuodot ja vesistöt
Suuri osa maan pinta-alasta on aroa ja puoliaavikkoa. Maan eteläosassa on osa Tienšanin vuoristosta, missä on maan korkeimmat vuorenhuiput. Maan itäosassa osa Altain vuoristosta. Maan koillisosasta, Altaivuorilta saa alkunsa joki Irtyš ja maan eteläosassa virtaa joki Syrdarja. Kazakstanin ja Uzbekistanin rajalla sijainnut Araljärvi on kuivunut pahasti johtuen siihen laskeneiden jokien kuivumisesta kasteluveden runsaan käytön vuoksi.
Ilmasto
Pohjois- ja keskiosissa tammikuun keskilämpötila on −19...−16 astetta. Etelässä se on −5...−1,4 astetta. Heinäkuussa pohjoisen lämpötilat nousevat 20 asteeseen ja etelässä peräti 29 asteeseen. Kazakstanin vuotuinen sadanta on varsin vähäinen. Maan eteläosien vuoristolaaksoissa sadanta on 400–500 millimetriä, kun se pohjois- ja keskiosissa on 200–300 millimetriä.
Luonto
Kazakstan on suurelta osin tasankoa ja aavikkoa, ja metsät peittävät vain noin kolme prosenttia maan pinta-alasta. Tasangoilla ja aavikoilla kasvaa marunoita, tamariskeja ja kuivimmilla alueilla höyhenheinää. Tasankojen eläimiä ovat antiloopit ja vapiti, kun taas vuoristomailla elää muun muassa susia, karhuja, lumileopardeja, kärppiä ja soopeleita.
Maailmanperintö
Kazakstanissa on viisi kohdetta Unescon maailmanperintölistalla: Ahmed Jasawin mausoleumi, Läntinen Tienšan, Pohjois-Kazakstanin aro ja järvet, Silkkitie ja  Tamgalyn arkeologisten alueen kalliopiirrokset.
Ulkomaaninvestointi
Ulkomaaninvestointi on ulkomaille tehtävä investointi. Portfolio-investoinniksi kutsutaan investointeja, joissa investoija ei saa haltuunsa niin suurta määrää osakkeita, että hän investoinnin seurauksena saisi päätäntävaltaa investoinnin kohteena olleeseen ulkomaiseen yritykseen. Suoriksi ulkomaaninvestoinneiksi kutsutaan taas niitä investointeja, joissa investoija saa päätäntävaltaan oikeuttavan osuuden ulkomailla toimivan yrityksen tai yrityksen osan toiminnasta (joko ostaa osuutta vanhasta yrityksestä tai perustaa uutta toimintaa). Tarkkaa rajaa ei voida asettaa sille, milloin on kyseessä portfolio- tai suora ulkomaaninvestointi, joskin jotkut lähteet ehdottavat kymmentä prosenttia osakkeista.
Kansainvälisen pääoman liikkeitä on vapautettu 1970-luvulta lähtien kiihtyvällä tahdilla ja ulkomaaninvestoinnit ovat keskeinen osa talouden globalisaatiota. Globalisatiokeskustelussa etenkin suorat ulkomaaninvestoinnit ovat keskeisessä asemassa.
Suorat ulkomaaninvestoinnit
Ulkomaisilla suorilla sijoituksilla tarkoitetaan valtioiden rajat ylittäviä investointeja, joissa ulkomaalainen omistus ylittää 10 prosenttia ostettavasta yrityksestä. Sijoitus voi olla myös 100 prosenttia eli täysin ulkomaalaisessa omistuksessa oleva yritys. Suorat ulkomaaninvestoinnit jaetaan uutta toimintaa luoviin investointeihin sekä vanhan toiminnan ostoon (M&A – mergers & aquisitions). Jälkimmäisissä on kyse lähinnä fuusioista ja yritysten ostamisesta. Ulkomaiset suorat sijoitukset vauhdittavat maan kehitystä, sillä ne mahdollistavat uusien pääomien käyttöönottoa. Ulkomaiset sijoitukset ovat myös merkki taloudellisesta kehityksestä ja potentiaalista, sillä sijoittavat hakevat investoinneilleen mahdollisimman suurta tuottoa, joka on mahdollista vain nopeasti kehittyvissä talouksissa.
Ulkomaisen yhtiön ostaessa suomalaisen yrityksen Suomi yleensä hyötyy. Asiaan perehtynyt Vatt:n erikoistutkija Katariina Hakkala kertoo, että ulkomaisessa omistuksessa olevat yhtiöt ovat tuottavampia ja yrityksen myyminen tuo maahan johtamisosaamista ja tutkimuksen ja kehityksen osaamista ym. Tällaiset yhtiöt eivät myöskään lakkauta toimintoja sen useammin kuin kotimaiset.
Yrityksen myyminen ulkomaille on ulkomainen investointi Suomeen. Se tuo maahan pääomaa, ja myyjät saattavat käyttää näitä pääomia kasvuyritysten käynnistämiseen tai uuden yritystoiminnan rahoittamiseen. Luova tuhokin etenee nopeammin tällaisissa yrityksissä, joten maahan syntyy aiempaa tuottavampia työpaikkoja. Tämä on tutkimusjohtaja Mika Malirannan mukaan hyvästä, vaikka usein työpaikkojen katoaminen huomataan paremmin kuin tilalle syntyvät paremmat työpaikat.
Suoriin ulkomaaninvestointeihin liittyen on käytetty ilmaisua Kiina-ilmiö, joka kuvaa länsimaisten yritysten tuotannon ja työpaikkojen siirtymistä työvoimakustannusten ja korkean verotuksen vuoksi Kiinaan ja muihin halpojen tuotantokustannusten maihin. Samanlainen käsite on Intia-ilmiö, joka tarkoittaa länsimaisten palvelujen ja toimistojen siirtymistä halvemman työvoiman maihin, esimerkiksi Intiaan. 1990-luvulla länsimaista alkoi siirtyä palveluja ja toimistoja Intiaan. Intialaisten hyvä koulutustaso ja englannin kielen taito mahdollistivat esimerkiksi tietotekniikka-alan palvelujen ja suunnittelun siirtymistä maahan. Intiassa työvoima on halvempaa ja sitä on runsaasti tarjolla. Intia-ilmiön takia länsimaista on kadonnut ja katoaa työpaikkoja. Vastapainona Intiaan on syntynyt runsaasti uusia työpaikkoja ei ainoastaan palvelualalle vaan myös teollisuuteen. Intian talouskasvu on ollut viime vuosina voimakasta. Bruttokansantuotteen vuotuinen kasvu maassa on 6–8 prosenttia, kun se euroalueella pysyttelee kahden prosentin tasolla.
Yksi asiaan liittyvä väittämä on, että ulkomaaninvestoinnit kasvattavat köyhien valtioiden talouksia. Toisaalta esimerkiksi Kiinan talouskasvun keskeisenä syynä pidetään tutkijoiden keskuudessa laajemmin suunnitelmataloudesta poissiirtymistä kohti vapaampaa markkinataloutta (nämä reformit aloitettiin vuonna 1978). Samoin Kiinan naapurimaat, kuten esimerkiksi Japani ja Etelä-Korea, kasvattivat talouttaan aiemmin hyvin nopealla vauhdilla ilman merkittäviä määriä ulkomaaninvestointeja aikana, jolloin pääoman liike oli vielä rajoitetumpaa. Ulkomaaninvestoinnit väitetysti auttavat kasvattamaan taloutta, mutta niitä ei pidetä nopean kasvun edellytyksenä.
Satura Lanx
Satura Lanx oli suomalainen hardcore punk ja metalcore-yhtye, joka perustettiin vuonna 2001 Huittisissa. Yhtye yhdisteli musiikissaan punkia, hardcore punkia, metallia ja rockia. Satura Lanx lopetti toimintansa syksyllä 2007.
Jacqueline Martel
Jacqueline Martel (s. 6. elokuuta 1940 Québec City) on kanadalainen sopraano. Hän opiskeli aluksi lapsena pianonsoittoa ja aloitti laulutunnit vuonna 1955. Hän voitti Archambault-palkinnon vuonna 1957. Hänen opettajiinsa lukeutuivat Dina Maria Narici ja vuosina 1961–1964 Maria-Teresa Pediconi Roomassa, johon hän pääsi Prix d'Europen turvin.
Martel teki debyyttinsä Roomassa vuonna 1963. Hänen ohjelmistoonsa kuuluivat muiden muassa Sevillan parturin, Helmenkalastajien, Mireillen, Manonin ja La bohèmen pääroolit. Hän on myös tehnyt yhteistyötä harpisti Dorothy Weldonin kanssa ja toiminut opetustehtävissä.
Freie Sachsen
Freie Sachsen on saksalainen äärioikeistolainen pienpuolue. Se perustettiin vuonna 2021, ja sen puheenjohtaja on Martin Kohlmann. Monet puolueen jäsenistä ovat aiemmin toimineet Saksan kansallisdemokraattisessa puolueessa tai muissa äärioikeistolaisissa järjestöissä. Freie Sachsen on järjestänyt mielenosoituksia koronavirusepidemian torjumiseksi tehtyjä rajoituksia ja pakollisia rokotuksia vastaan. Puolue haluaa myös itsenäisempää asemaa Saksin osavaltiolle ja eroa liittotasavallasta, mikäli tyydyttäviä parannuksia ei saada aikaan. Lisäksi puolue vaatii humanitäärisen maahanmuuton lakkauttamista. Tärkein kanava, jota kautta puolue tavoittaa ihmisiä, on Telegram-pikaviestipalvelu.
Juan Francisco Sarasti Jaramillo
Juan Francisco Sarasti Jaramillo (30. heinäkuuta 1938 Cali – 25. helmikuuta 2021 Cali) oli kolumbialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin Jeesuksen ja Marian kongregaation eli eudistien papiksi 30. maaliskuuta 1963 ja nimitettiin Calin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Egaran titulaaripiispaksi 8. maaliskuuta 1978. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alberto Uribe Urdaneta, jota avustivat José de Jesús Pimiento Rodriguez ja Eladio Acosta Arteaga.
23. joulukuuta 1983 Sarasti Jaramillo sai nimityksen Barrancabermejan hiippakunnan piispaksi ja 25. maaliskuuta 1993 Ibaguén arkkihiippakunnan arkkipiispaksi. 17. elokuuta 2002 hänet nimitettiin Calin arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 18. toukokuuta 2011.
Hatsinan piiri
thumb|Hatsinan piiri Leningradin alueen kartalla
Hatsinan piiri on paikallinen itsehallintoalue Leningradin alueella Venäjällä. Piiri on perustettu vuonna 1927 ja sen pinta-ala on 2 940 neliökilometriä. Asukkaita on 220 700 henkeä (vuonna 2007). Piirin hallinnollinen keskus on Hatsinan kaupunki.
Sijainti ja luonto
Pinta-alasta noin 50 % on metsää (lähinnä etelässä ja idässä), noin 10 % suota, 21 % peltomaata ja 8 % niittyä. Tärkeimmät joet ovat Ortesjoki, Inkereenjoki ja Suijanjoki. Suurimmat järvet ovat piiriin osittain kuuluva Vjalje ja Orinanjärvi. Luonnonsuojelualueita ovat valtakunnallisen statuksen omaava Mšinskin suon rauhoitusalue, aluetason rauhoitusalueet Glebovon suo, Rakitino ja Mšinskin suon pohjoisosan vesistönsuojelualue.
Historiaa
Hatsinan piiristä on löydetty paljon keskiaikaisia kurgaani-, kivikehys- ja tasamaan hautoja. Arkeologisten löytöjen ja paikannimistön perusteella asukkaat olivat inkerikkoja ja venäläisiä. 1400–1500-luvulla seutu kuului Novgorodin Vatjan viidenneksen Inkereen, Tääkelin, Tillitsan, Suijan, Grjaznon ja Orinan pogostoihin.
Ruotsin vallattua Inkerin 1600-luvun alussa alueelle muutti paljon suomalaisia uudisasukkaita. Inkeriläiset kuuluivat Hatsinan, Kolppanan, Koprinan, Skuoritsan, Spankkovan ja Venjoen seurakuntiin.
1700-luvun alussa alue siirtyi jälleen Venäjälle ja sinne rakennettiin lukuisia aateliskartanoita. Hatsina sai kaupunginoikeudet vuonna 1796, ja Paavali I:n ja Aleksanteri III:n aikana sen palatsi toimi keisarin residenssinä. 1800–1900-lukujen vaihteessa seudulle syntyi pietarilaisten huvila-asutusta.
Vuoteen 1922 saakka alue kuului Pietarin läänin Detskoje Selon (entinen Saari), Pietarhovin ja Laukaan kihlakuntiin. Vuonna 1922 perustettiin Trotskin (entinen Hatsina) kihlakunta, joka käsitti lakkautetut Detskoje Selon ja Pietarhovin kihlakunnat. Vuonna 1927 Trotskin kihlakunta jaettiin viiteen piiriin, joista yksi oli Trotskin piiri. Vuosina 1929–44 se oli nimeltään Krasnogvardeiskin piiri Hatsinan silloisen nimen mukaan.
Toisen maailmansodan aikana Hatsinan piiri oli Saksan miehittämänä. Saksalaisten miehitysalueelle jääneet inkerinsuomalaiset siirrettiin vuonna 1943 Suomeen, josta heidät sittemmin palautettiin Neuvostoliittoon. Inkeriläisiä ei kuitenkaan päästetty kotiseudulleen, vaan heidät karkotettiin aluksi muualle Venäjälle. Myöhemminkin vain harva onnistui palaamaan. Monet asettuivat Karjalan tasavaltaan ja Viroon tai ovat sittemmin muuttaneet Suomeen. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Hatsinan piirin asukkaista oli 2,1 % suomalaisia.
Hallinto
Hatsinan piiriin kuuluu kaksi kaupunkia: Hatsina ja Kommunar, neljä kaupunkimaista taajamaa: Orinansavotta, Siiverska, Taaitsa ja Viiritsa sekä 11 maalaiskuntaa: Jelisavettina, Koprina, Novyi Svet, Patamäki, Possata, Puutosti, Susanina, Suuri-Kolppana, Sääskelä, Verevä ja Voiskovitsa.
Talous
Piirin tärkeimmät teollisuuskeskukset ovat Hatsina ja Kommunar. Hatsinassa on koneenrakennus- ja elintarviketeollisuutta, Kommunar on sellu- ja paperiteollisuuden keskus. Muualla piirissä on mm. metalli-, elintarvike ja puunjalostusteollisuutta.
Maatalous on keskittynyt maidontuotantoon sekä perunan ja vihannesten viljelyyn.
Piirin pohjoisosan asukkaista huomattava osa käy työssä Pietarissa. Taloudellisesti merkittävää on myös matkailu sekä pietarilaisten kesäasutus, jota varten on syntynyt laajoja huvila- ja puutarha-alueita.
Liikenne
Tärkein liikennekeskus on Hatsinan kaupunki. Piirin kautta kulkevat Pietarin–Lugan, Pietarin–Oredežin, Pietarin–Hatsina-Baltijskajan ja Namkun–Iivananlinnan rautatiet. Suurimmalla osalla radoista liikennöi paikallisjunia. Hatsinan läpi kulkee Pietarin–Pihkovan–Valko-Venäjän rajan välinen maantie.
Kulttuuria ja nähtävyyksiä
Hatsinassa toimivat Konstantin Ušinskille nimetty opettajaopisto, Leningradin talous- ja finanssi-instituutti, Boris Konstantinoville nimetty Pietarin ydinfysiikan instituutti sekä eräiden pietarilaisten korkeakoulujen osastoja. Pielilässä sijaitsee Luoteis-Venäjän kasvinviljelyn tutkimuslaitos.
Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluvat Hatsinan palatsi- ja puistoalue, kaupungin historiallinen keskusta sekä Taaitsan palatsi- ja puistoalue. Piirissä on kolme runoilija Aleksandr Puškinin elämään ja tuotantoon liittyvää museoa: ”Postimestarin talo” Vuirissa, ”Puškinin lapsenhoitajan mökki” Koprinassa sekä Puškinin isoisoisän Abram Gannibalin kartanomuseo Suijan taajamassa. Possatassa on kartanomuseo, jossa kirjailija Vladimir Nabokov vietti lapsuutensa. Piirissä on myös lukuisia enemmän tai vähemmän säilyneitä aateliskartanoita sekä ortodoksisia kirkkoja ja tšasounoita.
Hatsinan piirissä toimivat nykyään Inkerin kirkon Hatsinan, Kolppanan ja Skuoritsan seurakunnat, joiden alkuperäiset kirkkorakennukset on korjattu ja otettu uudelleen käyttöön. Spankkovan kirkko on raunioina ja Koprinan kirkkorakennus paloi 1960-luvulla. Hatsinassa on Inkerin liiton osasto ja Taaitsassa inkeriläisvanhusten palvelukeskus.
Indeksitili
Indeksitili eli indeksitalletus oli Suomessa 1955–1969 käytetty pankkitili, jolle maksettiin inflaatiokorjaus. Tilien reaalikorko oli alhainen. Suuri osa nimelliskorosta muodostui inflaation vuoksi tehdystä indeksikorjauksesta. Indeksitili soveltui hyvin sijoittajille, koska se tarjosi hyvän suojan inflaatiota vastaan.
Indeksitalletukset otettiin käyttöön vuonna 1955. Tilejä oli kahdenlaisia. A-indeksitilillä oli 100 %:n, B-indeksitilillä 50 %:n indeksiehto. A-indeksitilin korko oli verollinen vuodesta 1958 alkaen, kun taas B-tilin korko oli veroton. Veron johdosta A-tilin suosio laski ja B-tilin suosio nousi. Indeksitilien korko oli prosenttiyksikön alempi kuin 6 kk määräaikaistalletuksen korko. Korkean inflaation oloissa indeksisuoja kompensoi alemman nimelliskoron vaikutuksen.
Uusien B-indeksitilien avaaminen lopetettiin 1966 ja A-indeksitilien 1968. Viimeiset indeksitaletukset erääntyivät vuoden kuluttua niiden avaamisesta 1.2.1969.
Indeksitilit vaikuttivat asiakkaisiin siten, että asiakkaat oppivat vaatimaan pankeilta korkeakorkoisia pitkäaikaisia talletusmahdollisuuksia. Tuottoisien indeksitilien ja indeksiin sidottujen valtion obligaatioiden on nähty vaikuttaneen 1960-luvulla myös niin, ettei pörssisijoittaminen ollut kiinnostavaa ja pörssikurssit pysyivät alhaisina.
Indeksiehtoa sovellettiin tilikorkojen lisäksi myös lainakorkoihin, valtionlainoihin, hintoihin, palkkoihin ja maataloustuloon. Indeksiehdon käyttö vaikutti osaltaan markan devalvaatioon vuonna 1967. Devalvaation jälkeen solmittiin Liinamaa I -nimellä tunnettu tulopoliittinen kokonaissopimus, jonka keskeinen osa oli indeksiehdon poistaminen käytöstä. Talletusten indeksiehdot kiellettiin lailla vuonna 1968. Määräaikaista indeksikieltolakia jatkettiin useaan otteeseen vuoteen 2012 saakka.
Sotarovasti
Ruotsissa sotarovasti (ruotsiksi fältprost) oli viran nimikkeenä jo vuonna 1627. Ansioituneiden sotilaspappien arvonimi siitä tuli 1800-luvulla.
Preussissa oli kaksi sotarovastia (saksaksi Feldpropst), toinen luterilainen ja toinen katolinen. He toimivat armeijan papiston esimiehinä. Saksan Wehrmacht muutti vuonna 1935 tämän virkanimikkeen kenttäpiispaksi (Feldbischof).
Virka- ja arvonimen historiaa Suomessa
Suomessa Venäjän vallan aikana ensimmäisen sotarovastin arvonimen myönsi keisari vuonna 1820 ansioituneelle sotilaspapille. Suomen itsenäisyyden aikana tämä arvonimi myönnettiin vuonna 1919 kahdelle kirkkoherralle. Sotarovastista tuli sittemmin sotalaitoksen (myöhemmin puolustuslaitoksen) kirkollisen työn johtajan virkanimike. Sotarovasti johti sotilaspappien toimintaa sotaväen päällikön alaisena.
Sotarovastin virka muutettiin vuonna 1943 kenttäpiispan viraksi.
Sotarovastin arvonimi Suomessa
Sotarovastin nimi ja arvo oli Suomessa valtionhoitajan myöntämä arvonimi, joka on myönnetty vain kaksi kertaa vuonna 1919 ja jota ei ole nykyisessä arvonimien luettelossa.
Schritt für Schritt
Schritt für Schritt on saksalaisen laulaja Nadja Benaissan ensimmäinen sooloalbumi. Se julkaistiin Universal Urbanin kautta 24. helmikuuta 2006. Pääasialliset tuottajat olivat Tino Oac ja Giuseppe Porrello.
Schritt für Schritt nousi Saksan albumilistan 71. sijalle. Listoille nousivat niin ikään singlejulkaisut "Es ist Liebe" ja "Ich hab' dich". Albumin kappaleet olivat soul-vaikutteista popmusiikkia.
Saksan ilmavoimien komentaja
Saksan ilmavoimien komentaja johtaa Saksan ilmavoimia apunaan esikunta, jota johtaa esikuntapäällikkö.
Komentajat
Ilmavoimien komentajina ovat olleet :
Valve Corporation
Valve Corporation, myös tunnettu nimellä Valve Software, on Bellevuessa, Washingtonissa sijaitseva videopelien kehittämiseen ja digitaaliseen jakeluun erikoistunut yritys.
Historia
Valve Corporationin (silloinen Valve Software) perustivat Gabe Newell ja Mike Harrington Kirklandissa, Washingtonissa kesällä 1996. Valven teki kuuluisaksi sen ensimmäinen julkaisu, Half-Life, vuonna 1998.
Half-Lifen menestyksen jälkeen Valve ryhtyi kehittämään Team Fortress Classic -modia Half-Lifeen. Valve auttoi myös itsenäisiä modien kehittäjiä ja on hankkinut joidenkin modien oikeudet itselleen. Valven nykyään omistamia, aiemmin itsenäisiä modeja ovat muun muassa Counter-Strike ja Day of Defeat.
International Watch Company
right|thumb|IWC Grande Complication International Watch Co. (tunnetaan myös nimellä IWC tai IWC Schaffhausen) on sveitsiläinen luksuskelloja valmistava yritys. Schaffhausen kaupungissa sijaitseva IWC on ainut suurista kellovalmistajista, joilla on tehdas Itä-Sveitsissä saksankielisellä alueella.
Valve Corporation
Historia
Vuoden 2003 E3-messuilla Valve herätti huomiota esittelemällä materiaalia Half-Life 2:sta, joka näytti olevan jo valmis. Half-Life 2:n piti ilmestyä vuoden 2003 syksyllä. Pelin julkaisu kuitenkin viivästyi lähdekoodivarkauden myötä. Peli julkaistiin lopulta 16. marraskuuta 2004, ja se osoittautui menestykseksi aiemman osan tavoin.
International Watch Company
IWC:n perusti amerikkalainen insinööri ja kelloseppä Florentine Ariosto Jones vuonna 1868. Myöhemmin Jonesin tavattua schaffhausenilaisen kellosepän Johann Heinrich Moser, siirsi Jones yrityksensä toiminnan Schaffhauseniin. Johannes Rauschenbach-Vogel osti yrityksen vuonna 1880. Rauschenbachin perhe omisti yrityksen neljän sukupolven ajan, jolloin yritys käytti useita eri nimiä. 1930-luvulla IWC oli ensimmäisiä yrityksiä, jotka valmistivat suuria pilottirannekelloja. Kvartsikellojen valmistuksen yritys aloitti 1969. Kvartsikriisin myötä IWC kuitenkin vältti toiminnan siirtämistä kvartsikellojen rakentamiseen ja keskittyi edelleen mekaanisiin kelloihin, joista se on tunnettu nykypäivänä. Nykyisin IWC työllistää yli 390 työntekijää ja on vuodesta 2000 lähtien kuulunut Richemontiin.
Valve Corporation
Historia
Maaliskuussa 2011 julkisuuteen vuoti huhuja Valven aikeista oman pelikonsolin kehittämiseksi. Steam Box -nimellä huhutun laitteen ideana olisi toimia pelikonsolina, jolla voisi pelata Steam-palvelusta saatavia pelejä. Steam Box on myöhemmin tullut tunnetuksi Steam Machine -nimellä.
27. syyskuuta 2013 Valve julkisti viimeisen julkistuksen kolmiosaisesta julkaisustaan: Steam Controller peliohjain. Vuonna 2019 Valve on kertonut myynnissä olevan erän olevan viimeinen valmistettu erä ohjaimesta ja että ohjainta ei enää valmisteta.
Heinäkuussa 2021 Valve kertoi Steam Deck -käsikonsolin tulevan myyntiin saman vuoden joulukuussa. Konsolilla voi pelata samoja pelejä kuin Steam-palvelussa on muutoinkin saatavilla.
Ohjelmistot
Valve on julkaissut pelien kehitykseen useita ohjelmistoja ja ohjelmistokehityspaketteja (SDK):
Vuonopingviini
Vuonopingviini (Eudyptes pachyrhynchus) on pingviinilaji, jota voi tavata ainoastaan Uudessa-Seelannissa.
Koko ja ulkonäkö
Vuonopingviinit ovat noin 60 senttimetriä pitkiä ja painavat noin 4 kilogrammaa. Vuonopingviinin tunnistaa nokan juuresta alkavasta keltaisesta raidasta, joka on kummallakin puolella päätä. Selän ja kylkien väritys on tumman sinisenharmaa, vatsa valkoinen. Pingviineillä on oranssi nokka, joka on aikuisilla urospingviineillä hieman muita pidempi.
Levinneisyys
Vuonopingviini elää Uudessa-Seelannissa Eteläsaaren lounaisessa osassa lauhkealla sademetsäalueella lähellä rannikkoa. Niitä voi tavata myös Stewartinsaarella sekä Foveaux’nsalmen pienillä saarilla. Vuonopingviinejä elää Uudessa-Seelannissa arviolta 2 500-3 000 paria. Populaation koko on pienentynyt kolmasosan 1980-luvun määrästä. Lajin uhkana ovat muun muassa saarelle tuodut koirat. Poikasien uhkana ovat myös kissat, rotat ja kärpät.
Lisääntyminen
Vuonopingviini tekee pesän risuista ja ruohosta, yleensä onkaloihin, puiden juurille tai tiheään pensaikkoon. Se tekee pesänsä hieman etäälle toisista pesistä, muutamien metrien päähän. Pesintäkausi alkaa kesäkuussa (keskitalvella), usein edellisvuoden pesäpaikalle. Uros palaa pesäpaikalle hieman aiemmin naarasta, joka munii heinäkuussa kaksi munaa. Toisena munitusta munasta kuoriutuu poikanen yleensä muutaman päivän ennen ensimmäisenä munitusta munasta kuoriutuvaa poikasta. Yleensä pienempi poikanen ensimmäisestä munasta kuolee nälkään muutaman päivän sisällä, koska ei pysty kilpailemaan ravinnosta aiemmin kuoriutuneen poikasen kanssa, joskin suosiollisina vuosina molemmat poikaset selviävät hengissä. Uros huolehtii poikasesta pari ensimmäistä viikkoa ja naaras vastaa ruokinnasta. Sen jälkeen molemmat huolehtivat ruokinnasta noin 75 päivän ajan. Poikaset jättävät pesän marraskuussa kymmenen viikon ikäisinä ja palaavat pesimään kotiyhteisöönsä viiden vuoden ikäisinä.
Luokkakokous (täsmennyssivu)
Luokkakokous on samalla luokalla koulussa olleiden jälleennäkeminen, mutta voi tarkoittaa myös seuraavia asioita:
Music of the Italian Renaissance
Music of the Italian Renaissance on Naxoksen vuonna 1994 julkaisema italialaista renessanssimusiikkia sisältävä kokoelmalevy. Levyn kaikki kappaleet on laulanut Shirley Rumsey. Joillakin kappaleilla hän on säestänyt itseään luutulla, viola da manolla tai kitaralla. Levyllä on myös muutamia kokonaan instrumentaalisia kappaleita. Levy äänitettiin Gloucestershiressä toukokuussa 1993 ja julkaistiin vuonna 1994. Levyn kaikki laulut ovat italiankielisiä.
Derek Jacobi
Jacobi rekisteröi maaliskuussa 2006 parisuhteensa pitkäaikaisen miesystävänsä Richard Cliffordin kanssa.
Elsa Kaarela
Elsa Kaarela, vuoteen 1914 Karén (13. lokakuuta 1901 Hämeenlinna – 23. helmikuuta 1974 ) oli suomalainen opettaja ja kirjailija.
Rodismi
Rodismi, tai rodnoverilaisuus (, rodnoverie), on uuspakanallinen uskonto, jonka harjoittajat näkevät itsensä slaavilaisen uskonnon perillisinä.
Elsa Kaarela
Henkilöhistoria
Kaarelan vanhemmat olivat kauppias Arndt Karén ja Hilda Tiiri. Kaarela valmistui kansakoulunopettajaksi 1924 ja toimi Viitasaarella kansakoulunopettajana 1925–1929, Karkussa parantolan apulaisjohtajana 1929–1933 ja emäntäkoulun opettajana 1930–1933, Joutsassa kansakoulunopettajana 1933–1936 ja Heinolassa seminaarin harjoituskoulun opettajana 1936–1966.
Kaarela sanoitti Leo Härkösen säveltämän Heinolan kotiseutulaulun Heinola, kotiseutumme.
Väli-ilmasto
Väli-ilmastossa on piirteitä sekä mantereisesta että mereisestä ilmastosta. Välillä saattaa olla pitkiä jaksoja, jolloin mantereinen ilmamassa pysyy samassa paikassa, mikä huomataan kesällä helleviikkoina ja talvella paukkuvina pakkasina. Suomi kuuluu väli-ilmaston maihin. Väli-ilmastossa on kaikki selvät neljä vuodenaikaa. Sadetta saadaan kohtuullisesti läpi vuoden, ja lämpöerot talven ja kesän välillä ovat melko suuret.
Merikotka
Merikotka (Haliaeetus albicilla) on haukkojen (Accipitridae) heimoon ja merikotkien (Haliaeetus) sukuun kuuluva suurikokoinen päiväpetolintu. Merikotka on siipivälillä mitattuna Suomen suurin lintu. Merikotka on Ahvenanmaan maakuntalintu.
Taksonomia
Carl von Linné kuvasi merikotkan alun perin tieteellisellä nimellä Falco albicilla vuonna 1758 Ruotsista peräisin olevien näytteiden perusteella. Geneettisten tutkimusten perusteella merikotka liittyy hyvin läheisesti valkopäämerikotkaan (Haliaeetus leucocephalus). Merikotkalla on kaksi alalajia, Haliaeetus albicilla albicilla ja Haliaeetus albicilla groenlandicus.
Tuntomerkit ja ikä
Merikotka on suuri päiväpetolintu, jonka siivet ovat pitkät ja leveät. Siipien kärjissä olevat sulat muodostavat pitkät harittajat, jotka voivat olla 60 senttimetriä pitkät. Sen pyrstö on melko lyhyt ja muodoltaan tylpän kolmiomainen. Melko varma keino erottaa toisistaan merikotka ja Suomen toinen suuri petolintu, maakotka onkin juuri pyrstö. Maakotkan pyrstö on nimittäin huomattavasti pitempi kuin merikotkan. Lajityypillisen lentosiluetin merikotkalle antavat pitkä kaula ja voimakas nokka.
Merikotkan pituus on 69–91 senttimetriä ja siipien kärkiväli 190–240 senttimetriä. Merikotka painaa 3–6 kilogrammaa. Naaras on yleensä suurempi kuin koiras. Iso lintu on usein resuisen näköinen, lentäväksi räsymatoksi joskus pilkattu, sillä nuorilta linnuilta voi puuttua usein paljon sulkia. Linnun pää ja pyrstö ovat vaaleammat kuin muu höyhenpeite, pyrstö vaalenee linnun vanhetessa ja on lopulta täysin valkea. Yli kahdeksanvuotiailla linnuilla pää on lähes kermanvalkoinen. Nokka on nuorella linnulla tumma, vanhalla täysin keltainen.
Ikä
Maailman vanhin löydetty luonnonvarainen merikotka on löydetty kuolleena Ahvenanmaan Föglöstä alkuvuodesta 2011. Se oli rengastettu Ruotsin itärannikolla 33 vuotta aiemmin, vuonna 1978. Aiempi vanhin merikotka oli löytöhetkellään iältään 30 vuotta ja seitsemän kuukautta. Se rengastettiin heinäkuussa 1980 Sodankylässä ja löydettiin viimeksi 2011 tammikuussa haaskalta talvehtimisalueeltaan Ruotsin itärannikon Uumajasta. Suomen vanhin oli 27 vuotta ja kuusi kuukautta.
Puvut
Vanha merikotka on väriltään ruskea ja sen pää ja kaula vaaleamman kellanruskeat. Sen siipien yläpeitinhöyhenien sekä etuselän ja hartioiden höyhenien kärjet ovat epäsäännöllisen vaaleankellertävät, mikä saa linnun näyttämään hieman siltä kuin sillä olisi epätasaista suomukuviointia. Vanhan merikotkan nokka on keltainen. Sen pyrstö on kokonaan valkoinen tai mahdollisesti tyvestä ja kärjestä ruskeatäpläinen. pienoiskuva|oikea|Nuori merikotka [[Raftsundetissa, Lofooteilla Norjassa.]] Nuoren merikotkan puku on kokonaan yhtenäisen tuore tai kulunut. Sillä on pitemmät uloimmat kyynärsulat kuin vanhalla merikotkalla, minkä johdosta siiven takareuna on muodoltaan ulospäinkaartuva. Nuoren merikotkan pyrstö on vanhan pyrstöä pitempi eikä se ole yhtä terävän kiilamainen. Pää, kaula ja ruumis ovat nuorella merikotkalla tummanruskeat. Rinta, vatsa, selkä ja siipien yläpinta ovat puolestaan punaruskeat, ja höyhenissä on leveät mustat kärjet. Pienet peitinhöyhenet ovat tummimpia. Nuorten merikotkien värityksen tummuus vaihtelee kuitenkin yksilöllisesti: osa niistä on mustanruskeita ja jotkut taas melko vaaleita. Siipien alapinta on tumma. Kainaloiden alueella on epäselvä vaalea alue ja keskimmäisissä peitinhöyhenissä kapea vaalea juova. Tummien pyrstösulkien keskusta on vaalea, mutta suppuun aseteltuna pyrstö näyttää monesti kokonaan tummalta. Levitettynä ja hyvässä valossa pyrstön alue näyttää kuitenkin selvästi vaalealta. Nuoren merikotkan nokka on tumma. Silmän etupuolen vaalea ohjas muodostaa pään etupuolelle melko selvän vaalean laikun.
Merikotkan toinen nuoruuspuku ajoittuu ensimmäiselle ja toiselle kesälle. Puku ei tällöin ole enää yhtenäisen tuore tai kulunut kuten alun perin, ja höyhenys on alkanut vaihtua hitaasti. Nuoren merikotkan punaruskea sävy on haalistunut, ja osa rinnan ja etuselän höyhenistä on muuttunut vaaleatyviseksi. Jalkojen juurten housut ovat yksivärisen tummat. Nokka on vaaleamman harmaa kuin alun perin.
Kolmas nuoruuspuku ajoittuu toisen ja kolmannen kesän välille. Sen olemus vaihtelee eri yksilöiden välillä, mutta on tavallisesti yhtenäisemmän tumma. Rinnan, etuselän ja siipien höyhenet ovat tasaisemman ruskeita. Joillakin selkä ja rinta saattavat olla edelleen valkoisenkirjavat. Kolmannen nuoruuspuvun aikana merikotkan nokka on väriltään harmaankeltainen.
Neljännen nuoruuspuvun merikotka saa kolmannesta viidenteen kesään ajoittuvalle jaksolle. Puku eroaa selvästi edellisistä muistuttaen enemmän vanhan merikotkan pukua, vaikka vaaleita alueita onkin vielä jonkin verran jäljellä. Myös pään ja kaulan väritys eroaa vanhasta merikotkasta, sillä ne ovat vielä melko harmaanruskeat. Merikotkan nokka on tällöin vaaleankeltainen ja silmät vaaleanruskeat.
Ääntely
Merikotka on pesimäajan ulkopuolella yleensä hiljainen. Erityisesti pesän lähellä tavallisin ääni on kimeä ja kaklattava kovien äänten sarja, ”kli kli kli kli...”, joka muistuttaa hieman palokärjen reviirihuutoa. Koiraat ovat kirkasäänisempiä kuin naaraat. Merikotkien varoitusääni on jonkin verran syvempi, melko kova ja naksahtava ”klek”. Ääni on kimakka sarja haukkuvia, kaklattavia ääniä, joka läheltä kuultuna on vaikuttavan villin kuuloista. Pesän lähellä se varoittelee korkealla vihellyksellä tai matalalla ronkotuksella.
Levinneisyysalueet
thumb|300px|Merikotkan levinneisyysalue suurin piirtein. Talvehtimisalueessa on ainakin Suomen kohdalla virheellistä tietoa, sillä se talvehtii Suomessa. – vaaleanvihreä: pesimisalue – sininen: talvehtimisalue – tummanvihreä: ympärivuotinen elinalue. Merikotkan levinneisyysaluetta ovat Pohjois-Eurooppa ja Aasia. Skotlantiin se on istutettu uudestaan. Itäisimmät populaatiot elävät Kamtšatkan niemimaalla, läntisimmät Grönlannissa ja Islannissa. Vuonna 2015 niitä arvioitiin pesineen Euroopassa noin 9 000–12 300 lisääntyvää paria ja 17 900–24 500 sukukypsää yksilöä. Yli 55 prosenttia Euroopan merikotkista elää Norjassa ja Venäjällä.
Elinympäristö
Suomessa merikotka pesii yleensä vesistöjen äärellä, tavallisimmin meren tuntumassa mantereella tai saaressa. Se on levittäytymässä myös sisämaahan, ja pesä on järven tai suon rantametsässä. Pesä on yleensä hyvin ihmiseltä piilossa, esimerkiksi järeän petäjän latvuksessa. Se pesii joskus harvoin merenkulun linjatauluihin. Ulkosaaristossa se harvoin on pesinyt myös maahan, tavallisesti kallioluodon korkeimpaan osaan kun sopivaa pesäpuuta ei ollut tarjolla.
Uhat Suomessa
Suomessa arvioitiin 1970-luvun alkupuolella olevan vain 40−50 merikotkaparia. Vuonna 1973 WWF aloitti merikotkien suojeluhankkeen, johon kuului tiedotuskampanja, puhtaan ravinnon (sianruhojen) tarjoaminen talvella sekä tekopesien rakentaminen saaristoon, josta metsäteollisuus oli kaatanut pesäpuut. Vuonna 1975 kuoriutui koko maassa vain neljä poikasta. DDT:n käyttö kiellettiin Suomessa vuonna 1976 ja naapurimaissakin samoihin aikoihin, minkä jälkeen kanta alkoi toipua hitaasti. PCB:n käyttö kiellettiin Suomessa vuonna 1990, mutta sitä tulee edelleen luontoon kaukokulkeutumana. 1990-luvulla merikotkakanta alkoi kasvaa nopeammin. Vuonna 1996 lyijyhaulien käyttö vesilintujen metsästyksessä kiellettiin muualla kuin Ahvenanmaalla. Merikotkat syövät myös vesilintuja.
Vuosi 2019 on tähänastinen ennätysvuosi, silloin kuoriutui WWF:n laskemana 558 poikasta. Vuonna 2017 kuoriutui 502 poikasta ja 2016 kuoriutui 421 poikasta. Vuonna 2016 merikotkat pesivät ensimmäistä kertaa Turussa, Helsingissä ja Päijät-Hämeessä, Artjärvellä. Kanta on vahvin Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa ja Merenkurkussa. Vuonna 2015 selvisi, että kolmasosa Suomen merikotkista kuolee lyijymyrkytykseen, joka aiheuttaa hitaan kuoleman. Ympäristömyrkky lyijy halvaannuttaa lihastoiminnan ja ruuansulatuskanavan, aiheuttaa anemiaa ja lopulta lentokyvyttömyyden. Myrkytykseen tarvittavan ison kerta-annoksen merikotkat saavat ilmeisesti riistalihaan jääneistä hauleista tai hajonneista ammuksista. Etenkin nuoret merikotkat ympäri Suomen talvehtivat Ahvenanmaalla, jossa vesilintujen haulikieltoa ei ole. Lyijyjäämiä voi kertyä myös haaskoista, pienriistasta tai metsään jätetyistä sisälmyksistä. Eviran tutkijan mukaan paras ratkaisu olisi kieltää muillekin eliöille vaaralliset lyijyammukset kokonaan. Muita merikotkien uhkia ovat häirintä pesintäalueilla ja pesäpuiden puute. Vainoa on yhä jonkin verran.
Uhanalaisuusluokitus
Vuoden 2010 uhanalaisuustarkastelussa laji luokiteltiin vaarantuneeksi. Vuonna 2011 Suomessa oli WWF:n tiedon mukaan 1 500 merikotkayksilöä nuoret pesimättömät linnut mukaan lukien. Maailman Luonnonsäätiö (WWF) määrittelee merikotkan uhanalaiseksi. Lintudirektiivissä sen uhanalaisuusluokitus on VU. IUCN:n Punaisella listalla sen uhanalaisuusluokitus on poistettu, ja se on määritelty vuonna 2006 elinvoimaiseksi. Saaristomeren kansallispuistossa on erityisesti panostettu merikotkan suojeluun. Suomen ympäristöministeriön päätöksellä merikotkalle on määritetty ohjeellinen arvo, joka on 7400 euroa, mikä on suurin summa kaikista Suomen lintulajeista.
Lisääntyminen
thumb|oikea|200px|Merikotkan poikanen pesällä. Merikotka on sukukypsä 5–6 vuoden iässä. Linnut rakentavat suuren oksakasan pesäksi tukevaan puuhun ja käyttävät monesti edellisten vuosien pesää. Merikotkaparilla on reviirillään käytössä muutama vaihtopesä ja vuosittain ne valitsevat niistä yhden, johon munivat. Muita pesiä käytetään levähdys- ja ruokailupaikkoina. Merikotkat ovat reviirilintuja ja tavallisesti kahden asutun pesän väli on yleensä muutama kilometri. Kannan kasvaessa reviiritkin pienentyvät, ja lyhin kahden asutun pesän väli on Suomessa ollut muutama sata metriä. Kun kaksi merikotkaa ovat muodostaneet parin, osa pysyy uskollisina toisilleen loppuelämänsä, osa eroaa. Jos toinen kotka kuolee, eloonjäänyt voi myös ottaa uuden puolison.
Merikotka munii yleensä alkukeväällä 1–3 munaa. Sekä naaras että koiras hautovat, tosin naaras pidempiä aikoja. Poikaset ovat lentokykyisiä noin heinäkuun aikoihin. Poikasten kuoriuduttua koiras tuo ruokaa pesälle lähinnä poikasille. Poikasten kasvaessa molemmat vanhemmat ruokkivat niitä. Poikaset oppivat lentämään vasta noin 11 viikon ikäisinä.
Ravinto
Merikotka syö kalaa, lintuja ja pieniä nisäkkäitä. Linnuista erityisesti vesilinnut kuten haahka kuuluvat merikotkan ravintoon. Talvisin, kun ruokaa on vähemmän saatavilla, merikotkat syövät myös haaskoja.
Nina Sky
Nina Sky on yhdysvaltalainen popyhtye. Sen jäsenistön muodostavat puertoricolaistaustaiset identtiset kaksoset Natalie ja Nicole Albino, jotka syntyivät New Yorkissa 13. maaliskuuta 1986.
Nina Skyn single "Move Ya Body" ilmestyi 27. huhtikuuta 2004 ja nousi hittilistan 17. sijalle. Yhtyeen tuotanto sai myös kansainvälistä tunnustusta, ja 29. kesäkuuta 2004 julkaistiin ensimmäinen studioalbumi Nina Sky.
Nemo
Nemo (lat. ”ei kukaan”) voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Joan Ambrosio Dalza
Joan Ambrosio Dalza (vaikutti 1500-luvun alussa) oli italialainen säveltäjä ja luutisti. Hän työskenteli Venetsiassa. Dalzalta on säilynyt 42 kappaletta, joista suurin osa löytyy hänen säveltämästään kirjasta frottoloita vuodelta 1508.
Devil’s Path
Devil's Path on Dimmu Borgirin kesäkuussa 1996 julkaisema EP. EP:n nimikappale on myös Dimmu Borgirin ensimmäinen nauhoitettu kappale, joka on laulettu englanniksi. Yhtye on nauhoittanut kappaleen uudestaan, ja se löytyy levyiltä Puritanical Euphoric Misanthropia sekä World Misanthropy. Uusintaversiossa kitarasoolon soittaa Andy La Roque.
Sven Aggesen
Sven Aggesen oli keskiaikainen tanskalainen historioitsija. Hänen vuoden 1185 jälkeen kirjoittamansa suullisiin lähteisiin perustuva teoksensa Tanskan historiasta oli ensimmäinen lajissaan. Teos Brevis historia regum Dacie on hyvin saksalaisvastainen ja tanskalaisisänmaallinen.
Luokkakokous (romaani)
Luokkakokous on Jarkko Tontin romaani. Kirjan on julkaissut Otava vuonna 2007. Pokkariversiona kirja ilmestyi vuonna 2011.
Turkmenistanin maantiede
Turkmenistanin maantiede kertoo Turkmenistanin maantieteeseen liittyvistä asioista. Turkmenistan sijaitsee Keski-Aasiassa Kaspianmeren itäpuolella ja Uzbekistanista ja Afganistanista länteen. Pohjoispuolella sijaitsee Kazakstan ja eteläpuolella Iran.
Luokkakokous (romaani)
Teoksessa esiintyy cameoroolissa Jarkko Tontti -niminen henkilö. Hän on allekirjoittanut asiakirjan joka perustaa toisen romaanin päähenkilön identiteetin.
Turkmenistanin maantiede
Turkmenistanissa vallitsee mannerilmasto. Kesäisin on tavallisesti kuumaa ja kuivaa. Suurin osa maan pinta-alasta kuuluu Karakumin aavikkoalueeseen. Maan luoteisosassa Kazakstanin rajan seudulla alkaa Usjurtin laakio, joka jatkuu Kazakstanin puolella. Uzbekistanin rajalla virtaa joki Amudarja. Iranin rajaseudulla sijaitsee Kopetdagin vuorijono, joka on Turkmenistanin puolella korkeimmillaan 2942 metriä korkea. Maan itäosassa sijaitsevat Badkhyzin ja Karabilin ylängöt. Osa Turanin alanko sijaitsee Turkmenistanin alueella.
Suuria jokia ovat 2 540 km pitkä Amudarja sekä Tejen (1 124 km); Murgab (852 km) ja Atrek (660 km). Amudarjan patoaminen ja käyttö kasteluvesiksi ovat vaikuttaneet Araljärven kuivumiseen.
Luonto
Turkmenistanissa kasvaa yli 2 900 putkilokasvilajia, joihin kuuluu 47 puulajia. Metsiä on hyvin vähän. Luonnon monimuotoisuus on erityisen suurta Kopetdagin alueella, josta on löydetty yli kolmesataa kotoperäistä kasvilajia. Vuorilta kerätään monia lääkeyrttejä ja rohdoskasveja. Värimatarasta saadaan punaista väriainetta mattojen värjäämiseen. Kaikkiaan noin neljäsataa lajia, raparperista lakritsijuureen, lasketaan hyötykasveihin.
Luokkakokous (romaani)
Juoni
Romaanin tapahtumat lähtevät liikkeelle siitä kun entinen luokkatoveri Emmi pyytää ystävyksiltä apua luokkakokouksen järjestämisessä. Emmi on Matiaksen entinen rakastettu - ja niin myös Tonin. Molemmat rakastavat Emmiä edelleen ja tapailevat – toisistaan tietämättä. Matias ja Toni toimivat vuorotellen minäkertojina, Emmin henkilökuva muotoutuu ainoastaan heidän kertomansa kautta. Emmi onkin romaanin arvoituksellinen hahmo, hän pyörittelee molempia miehiä pikkusormensa ympärillä miten tahtoo ja pettää kumpaakin vailla tunnontuskia.
Miehiä ei kuitenkaan koetella ainoastaan ystävyyden ja rakkauden saralla: Matias löytää vihdoin juurensa ja Toni sairastuu vakavasti. Teoksen tapahtumat huipentuvat luokkakokouspäivään, se on kummallekin miehelle monella tapaa kasvamisen paikka.
Vastaanotto
Saara Kesävuori luonnehti teosta kirja-arvostelussaan (Aamulehti 25.8.2007) seuraavasti: ”Runoilijana aloittaneen Tontin proosaesikoinen on rakenteeltaan tiivis ja varsinkin dialogiosuuksissa hurmaavan häijyä kieltä.”