cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Audrey Hepburn
Filmitähteys
pienois|vasen|Audrey Hepburn ja [[Mel Ferrer elo­kuvan Sota ja rauha kuvauksissa 1955.]] Hepburn tutustui kesällä 1953 ensimmäiseen aviomieheensä Mel Ferreriin, joka ehdotti yhteistä näytelmäprojektia. Vuoden 1954 alkupuolella Hepburn ja Ferrer näyttelivät päärooleja Jean Giraudoux’n kirjoittaman fantasianäytelmän Ondinen Broadway-sovituksessa. Produktiota varjosti alusta lähtien Ferrerin ja ohjaaja Alfred Luntin välinen riitely. Ondine sai ensi-iltansa Bostonissa 29. tammikuuta ja Broadwaylla 18. helmikuuta 1954. Hepburnin roolisuoritus lumosi arvostelijat, mutta jotkut pitivät itse näytelmää latteana. Menestyksestä huolimatta Hepburnin ammatillinen epävarmuus vain kasvoi, ja samalla häneen kohdistettiin yhä suurempia odotuksia. Uuvuttavan Ondine-projektin jälkeen hän päätti, ettei enää esiintyisi näyttämöllä, ja pysyi päätöksessään.
Hepburn ja Ferrer jatkoivat yhteistyötä vuonna 1956 ensi-iltaan tulleessa spektaakkelielokuvassa Sota ja rauha, joka perustuu Leo Tolstoin romaaniin. Suuritöinen tuotanto takkusi moneen kertaan käsikirjoitusongelmien ja Italian helteiden vuoksi. Kriitikot pitivät elokuvaa konemaisena ja henkilökuvaukseltaan pinnallisena, mutta Hepburn oli kuitenkin Natashan roolista kolmannen kerran Oscar-ehdokkaana. Sen jälkeen hän otti vastaan naispääosan musiikkikomediasta Rakastunut Pariisissa (1957), jossa hänen vastanäyttelijänään oli Fred Astaire. Rooli oli Hepburnille mieluinen, sillä se antoi hänelle mahdollisuuden tanssia ja laulaa. Hepburn lauloi elokuvassa useita soolokappaleita, muun muassa kappaleen ”How Long Has This Been Going On?” ja esiintyi jälleen Givenchyn suunnittelemissa rooliasuissa. Rakastunut Pariisissa -elokuvan ensi-ilta oli menestys. Se ei saavuttanut kuitenkaan katsojakuntaa suurempien kaupunkien ulkopuolella, joten elokuvan lipputuotot eivät kattaneet tuotantokustannuksia.
Seuraavaksi Hepburn näytteli jälleen Billy Wilderin ohjauksessa elokuvassa Arianen lemmentarina (1957). Miespääosassa oli Gary Cooper. Romanttiseksi komediaksi tarkoitettu elokuva arvioitiin melankoliseksi ja huumorittomaksi. Yleisö oli myös alkanut väsyä siihen, että Hepburn sai usein vastanäyttelijöikseen huomattavasti häntä vanhempia miehiä. Kahden vaativan roolin jälkeen Hepburn piti vuoden tauon. Ennen sitä hän näytteli vielä aviomiehensä Mel Ferrerin kanssa televisiotuotannossa Mayerling, joka tehtiin NBC-kanavalle.
Hepburn löysi kaipaamansa erityyppisen roolin, kun hänen agenttinsa lähetti hänelle luettavaksi Kathryn Hulmen Nunnan tarinan. Romaania oli myyty miljoonia kappaleita sen ilmestyttyä 1956. Hepburn ihastui sen vilpittömyyteen ja uskaliaisuuteen ja samastui vahvasti romaanin naishahmoon. Romaani perustui nunnaluostarissa toimineen Marie Louise Habetsin tositarinaan. Hulmesta ja Habetsista tuli Hepburnin pitkäaikaisia ja läheisiä ystäviä, ja he pitivät paljon yhteyttä kirjeitse. Elokuvan kuvauksia tehtiin tammikuusta kesäkuuhun 1958 Rooman ja Pariisin lisäksi Belgian Kongossa. Hepburniin vaikuttivat syvästi etenkin vierailut Pariisin ja Kongon nunnayhteisöissä. Fred Zinnemannin ohjaamassa elokuvassa Nunnan tarina (1959) Hepburn teki uransa haastavimman ja fyysisesti rankimman roolin sisar Lukena, joka omistautuu täysin sielunelämälleen ja omantuntonsa noudattamiselle. Ohjaajan lisäksi myös kriitikot vaikuttuivat Hepburnin roolityöstä. Hänet oli lainattu Warner Brosille elokuvaa varten, ja Nunnan tarinasta tuli yhtiön siihen asti tuottoisin elokuva.
Huippuvuodet
Miehensä kehotuksesta Hepburn suostui näyttelemään romanttisessa komediassa Aamiainen Tiffanylla (1961), joka perustui Truman Capoten pienoisromaaniin. Elokuvan naispäähenkilöstä Holly Golightlysta tuli Hepburnin tunnetuin rooli. Hän oli kuitenkin jälleen epävarma kyvystään näytellä ulospäin suuntautunutta hahmoa. Aamiainen Tiffanylla valloitti yleisön heti tultuaan ensi-iltaan. Uskalias mutta romantiikalla pehmennetty tarina ja Givenchyn suunnittelemat rooliasut tekivät siitä jättimenestyksen. Tässä elokuvassa Hepburn teki yhden kuuluisimmista kohtauksistaan laulamalla kitaran säestyksellä klassikoksi muodostuneen kappaleen ”Moon River”. Aamiainen Tiffanylla -elokuvan tyylikkäissä asuissa Hepburnista tuli eleganssin ja muodin esikuva, vaikka hän näytteli elokuvassa prostituoitua. Hän oli roolistaan myös neljännen kerran Oscar-ehdokkaana.
Niin ikään 1961 Hepburn näytteli William Wylerin draamaelokuvassa Huhu, joka perustui Lillian Hellmanin esikoisnäytelmään The Children’s Hour. Se oli hänen ensimmäinen mustavalkofilminsä viiteen vuoteen. Hepburnin vastanäyttelijänä oli Shirley MacLaine. Elokuva kertoo kahdesta naisesta, joiden välisestä suhteesta laitetaan liikkeelle ilkeä huhu. MacLainen hahmo tekee itsemurhan tajuttuaan huhussa olevan perää. Elokuva ei saanut kriitikoiden suosiota, mutta Hepburn sai kiitosta tasapainoisesta roolitulkinnastaan.
Hepburn oli jälleen William Holdenin vastanäyttelijä satiirissa Poreilua Pariisissa, joka kuvattiin 1962. Se oli hänen viimeinen elokuvansa Paramount-sopimuksensa alla. Kuvaukset tehtiin Pariisissa 1962, ja niitä vaikeutti Holdenin paheneva alkoholismi. Hepburn esitti pomoonsa rakastuvaa konekirjoittajaa ja sai paljon kiitosta komediennen kyvyistään. Sen jälkeen ohjaaja Stanley Donen tarjosi Hepburnille naispääosaa niin ikään Pariisiin sijoittuvassa trillerissään Charade – vaarallinen peli, jonka juoni rakentui väärille henkilöllisyyksille. Hänen aiemmista elokuvistaan poiketen se sisälsi myös paljon väkivaltaa. Hepburn oli Kauniin Sabrinan jälkeen saanut päättää muun muassa elokuviensa kuvaajien ja vastanäyttelijöiden valinnoista. Hepburnin toiveesta miespääosaan palkattiin häntä 25 vuotta vanhempi Cary Grant. Heidän yhteistyönsä valkokankaalla toimi hyvin, ja he pysyivät ystävinä Grantin kuolemaan asti.
Vuoden 1962 lopulla Warner Brosin johtaja Jack L. Warner kiinnitti Hepburnin Eliza Doolittlen rooliin musikaalielokuvaan My Fair Lady, joka oli hänelle todellinen toiveosa: köyhä kukkaistyttö, josta ankarassa ohjauksessa kasvaa tyylikäs seurapiirinainen. Rooliin kuului vaativaa luonnetulkintaa, mutta myös runsaasti laulukohtauksia. My Fair Ladyn näytelmäversiossa Elizaa oli näytellyt Hepburnia nuorempi Julie Andrews, joka oli lahjakas laulaja. Hepburn ei ollut yhtä taitava (hänen oma lauluäänensä oli ohut mezzosopraano), mutta Warner halusi Elizan rooliin kansainvälisesti tunnetun tähden. Niinpä Hepburnille palkattiin laulunopettaja, jonka kanssa hän harjoitutti ääntään päivittäin. Warner oli kuitenkin salassa palkannut laulaja Marni Nixonin äänittämään Elizan laulukohtaukset. Kun asia selvisi Hepburnille, hän loukkaantui syvästi. My Fair Ladyn lauluista ovat hänen laulaminaan tallella ”Show Me” ja Wouldn’t It Be Loverly”, mutta elokuvassa kuullaan vain Nixonin laulua. Kesän 1963 kuvauksia hankaloitti Kaliforniaa piinannut helleaalto. My Fair Ladysta tuli kuitenkin vuoden 1964 suurimpia yleisömenestyksiä, ja se sai kaikkiaan 12 Oscar-palkintoa, muun muassa parhaan elokuvan kategoriassa. Kriitikoiden ilahtuneista arvioista huolimatta Hepburn ei ollut ehdokkaiden joukossa, mistä hän oli pettynyt.
Elokuvauran päättyminen
Yksin pimeässä -elokuvan jälkeen Hepburn lopetti elokuvauransa suurelta osin, koska halusi viettää enemmän aikaa poikiensa kanssa. Hän oli myös pannut merkille Hollywoodin ”uuden aallon” mukana tulleen tyylinmuutoksen: elokuvissa alettiin suosia seksuaalista avoimuutta ja väkivaltaa, jotka eivät sopineet hänen imagoonsa. Samalla valkokankaalle alkoi tehdä tuloaan uusi sukupolvi. Hepburn oli tuolloin 38-vuotias, ja keski-ikäisille naisnäyttelijöille oli siihen aikaan huonosti tarjolla rooleja. Vuonna 1975 Hepburn matkusti Espanjaan kuvaamaan elokuvaa Robin ja Marian, jossa hän näytteli Sean Conneryn kanssa. Hän oli suostunut Marianin rooliin pääasiassa hänelle luvatun miljoonan dollarin palkkion vuoksi. Elokuva sai enimmäkseen myönteisiä arvioita. Hepburnin roolisuoritusta kiitettiin, samoin hänen ja Conneryn välistä kemiaa.
Miljoonapalkkio sai Hepburnin suostumaan myös elokuviin Verenperintö (1979) ja Etsivät vauhdissa (1981), jotka eivät olleet menestyksiä. Hepburnin viimeiseksi roolityöksi jäi sivurooli Steven Spielbergin ohjaamassa elokuvassa Always – ikuisesti (1989).
Tähtikuva
pienois|pysty|Hepburn elo­kuvassa Loma Roomassa (1953). Audrey Hepburn nousi kansainväliseen kuuluisuuteen Loma Roomassa -elokuvan (1953) roolisuorituksen myötä, ja lehdistö nimitti häntä muun muassa “keijukaismaiseksi poikatytöksi”. Media ja paparazzit alkoivat seurata Hepburnin tekemisiä tiiviisti, mutta hän kammosi julkisia tapahtumia, varjeli yksityiselämäänsä tarkoin ja myöntyi vain harvoihin haastatteluihin. Julkisuuden paineet ja epävarmuus omista kyvyistä vaikeuttivat Hepburnin työntekoa, vaikka hän pyrki olemaan mahdollisimman hyvä näyttelijä ja panosti roolisuorituksiinsa.
Hepburnin ominaispiirteitä olivat epätavallisen hoikka ruumiinrakenne, suuret tummat silmät sekä “tuhkimon” imago: hän näytteli tyylikkäitä ja kujeilevia sankarittaria kapinallisissa kasvutarinoissa, jotka olivat sadunomaisia mutta perusvireeltään moderneja. Hänen roolihenkilönsä on sekä kuninkaallisen hienostunut että poikatyttömäisen vallaton, idealistinen nuori ja moraalisen opetuksen saava aikuinen. Hepburnin elokuvahahmot edustivat itsenäisyydenhalua, muodonmuutosta ja oman paikan löytämistä. Hänen tähtikuvansa tarjosi uudenlaisen naiseuden mallin, ja hänestä tuli etenkin naisyleisön suosikki ja muodin suunnannäyttäjä. Hepburnin edustama valkoihoisen naisen ihanne paitsi vetosi keskiluokkaisiin katsojiin, myös ylitti luokkarajoja.
Hepburnia ei mielletty mihinkään tietynlaiseen tähtityyppiin. Vaikka hän näytteli kuudessa Hollywood-elokuvassa, hän ei kuulunut amerikkalaiseen elokuvayhteisöön, eikä eurooppalaisesta taustastaan huolimatta ollut leimallisesti eurooppalainen tähti, kuten Greta Garbo ja Marlene Dietrich. Hänellä ei myöskään ollut varsinaista näyttelijäntekniikkaa, vaan hän tulkitsi roolihahmojensa tuntoja ennalta harkitsematta, hillitysti ja vähäeleisesti.
Hepburnin varhaiset elokuvat olivat nokkelia ja urbaaneja romanttisia komedioita, joissa hänen miesvastanäyttelijänsä olivat usein varsin iäkkäitä – Humphrey Bogart, Gary Cooper ja Fred Astaire olivat huomattavasti häntä vanhempia, mikä teki hahmojen välisistä romansseista epäuskottavia. Hepburn esitti hienostunutta ja samalla vallatonta lapsinaista muun muassa elokuvissa Loma Roomassa, Kaunis Sabrina, Rakastunut Pariisissa ja Arianen lemmentarina. Vakaviin roolitehtäviin kuuluivat muun muassa pääosat Nunnan tarinassa sekä tv-näytelmässä Rainy Day in Paradise Junction (1952). 1960-luvulla mukaan tulivat myös ristiriitaiset naishahmot, kuten Aamiainen Tiffanylla -elokuvan Holly Golightly ja Huhu-elokuvan Karen. Hepburn oli kasvanut ulos nuoren tytön imagostaan, mikä näkyi aiempaa moniulotteisempina ja maanläheisempinä henkilöhahmoina. Uran alun rooleista muistutti hahmojen haavoittuvaisuus.
Kauniissa Sabrinassa Hepburn käytti ensimmäistä kertaa valitsemiaan Hubert de Givenchyn haute couture -vaatteita. Hän pukeutui Givenchyyn myös valkokankaan ulkopuolella. “Hän [Givenchy] on paljon enemmän kuin couturier, hän on persoonallisuuden luoja”, Hepburn kertoi vuonna 1956. Juuri Givenchyn selkeälinjaiset muotiasut, kuten pikkumustat, tekivät Hepburnista merkittävän tyyli-ikonin, joka rohkaisi muitakin oman tyylin tekemiseen.
Parfyymi
Hubert de Givenchy lanseerasi vuonna 1957 kukkaistuoksuisen, edelleen markkinoilla olevan parfyyminsa L’Interdit nimikkotuoksuksi Audrey Hepburnille. Ennen markkinoille tuloaan tuoksu oli kokonaisen vuoden ajan vain Hepburnin käytössä.
Tunnustukset
Audrey Hepburn sai urallaan useita palkintoja ja oli myös useita kertoja palkintoehdokkaana. Hänet palkittiin parhaan naispääosan Oscarilla, Golden Globella ja Baftalla elokuvasta Loma Roomassa (1953). Hän oli Golden Globe -ehdokkaana kahdeksan kertaa ja sai vuonna 1955 Henrietta-palkinnon ”maailman elokuvasuosikkina”. Hepburn sai Bafta-palkinnot myös elokuvista Nunnan tarina (1959) ja Charade (1963). Tony-palkinnon hän sai vuonna 1954 roolisuorituksestaan Ondinessa. Hepburn on ollut myös vuodesta 1961 lähtien mukana parhaiten pukeutuvien kansainvälisellä listalla (International Best Dressed Hall of Fame).
Hepburn sai erikois-Tonyn vuonna 1968, Cecil B. DeMille -palkinnon vuonna 1990 ja SAG-palkinnon vuonna 1992 elämäntyöstään viihdeteollisuudessa. American Academy of Achievement palkitsi Hepburnin Golden Plate -palkinnolla vuonna 1991. Hepburnille myönnettiin postuumisti Grammy-palkinto hänen äänittämästään lastensatualbumista Audrey Hepburn’s Enchanted Tales vuonna 1994. Niin ikään postuumisti hänet palkittiin Primetime Emmyllä esiintymisestään dokumenttisarjassa Gardens of the World.
Romanssit
Audrey Hepburnilla oli elämänsä aikana useita pitkähköjä romansseja. Hän seurusteli vuosina 1949–1950 ranskalaislaulaja Marcel Le Bonin kanssa, kun he työskentelivät yhdessä Sauce Tartare -tuotannossa. Hepburnin ensimmäinen kihlattu oli miljoonaperijä James Hanson, jonka hän oli tavannut cocktailkutsuilla vuonna 1951. Hansonin harrastamat sivusuhteet sekä puuttuminen morsiamensa työaikatauluihin saivat Hepburnin purkamaan kihlauksen.
Hepburnilla oli Kauniin Sabrinan kuvausten aikana rakkaussuhde naimisissa olleen William Holdenin kanssa ja vuosina 1957–1958 Robert Andersonin kanssa, joka oli jäänyt leskeksi. Äitiydestä haaveillut Hepburn lopetti molemmat suhteet saatuaan selville, ettei kumpikaan miehistä voinut saada lapsia. Andersonin vuonna 1973 julkaisema romaani After kertoo hänen ja Hepburnin suhteesta.
1960-luvulla Hepburn seurusteli lyhyen aikaa Peukalokyydillä vihille -vastanäyttelijänsä Albert Finneyn kanssa. Hepburn päätti suhteen, koska Ferrer oli tiettävästi uhannut hakea avioeroa ja kertoa syyksi Hepburnin uskottomuuden. Tämä taas olisi voinut vaarantaa Hepburnin ja hänen poikansa välit, jos hän menettäisi tämän huoltajuuden. Vuonna 1978 Hepburnilla ja Ben Gazzaralla oli lyhyt romanssi Verenperinnön kuvausten aikana.
Avioliitot ja perhe
Hepburn tutustui Loma Roomassa -elokuvan ensi-illan aikaan kesällä 1953 amerikankuubalaiseen näyttelijään Mel Ferreriin, joka oli häntä 12 vuotta vanhempi. He avioituivat 24. syyskuuta 1954 Sveitsin Bürgenstockissa. Alkuvuodesta 1955 pariskunta vuokrasi Villa Bethania -vuoristotalon läheltä Vierwaldstätterjärveä. He matkustelivat paljon Ferrerin töiden perässä, muun muassa Italiassa ja Meksikossa. Avioliitto kohtasi vaikeuksia alusta saakka erilaisten asenteiden ja tavoitteiden vuoksi: Ferrer oli kunnianhimoinen vaimonsa elokuvauran suhteen ja pyrki ohjailemaan sitä kaikin tavoin, kun taas Hepburn halusi ensisijaisesti perustaa perheen. Heidän poikansa Sean Hepburn-Ferrer syntyi 17. heinäkuuta 1960. Hepburn sai liiton aikana myös useita keskenmenoja. Vuonna 1965 perhe muutti Tolochenaz’n kylään Genevenjärven pohjoispuolelle. Hepburnin ja Ferrerin avioliitosta tuli ajan myötä lähinnä muodollisuus, ja Hepburn haki eroa kesällä 1967. Eropäätös tuli voimaan seuraavana vuonna.
Hepburn avioitui toisen kerran 5. tammikuuta 1969 italialaisen psykiatrin Andrea Dottin kanssa, joka oli häntä yhdeksän vuotta nuorempi. He olivat tavanneet yhteisen ystävän kautta. Hepburn synnytti heidän poikansa Lucan 8. helmikuuta 1970 Lausannessa. Hän vietti viimeiset kymmenen raskausviikkoaan pääosin levossa välttääkseen uuden keskenmenon. Hepburn-Dottin perhe muutti Roomaan vuonna 1971, mutta Italian poliittisten levottomuuksien lisääntyessä Hepburn päätti kolme vuotta myöhemmin palata poikiensa kanssa Sveitsiin. Myös Hepburnin toinen avioliitto oli onneton Dottin syrjähyppyjen vuoksi, joista sensaatiolehdet uutisoivat näkyvästi. Kun Hepburn sai tietää miehensä pettäneen häntä heidän yhteisessä kodissaan, hän masentui niin, että harkitsi vakavissaan itsemurhaa. Vuoteen 1978 mennessä Hepburnin ja Dottin yhteiselämä oli käytännössä ohi, vaikka Hepburn antoikin lehdistölle toisenlaisen kuvan. Heidän avioeronsa tuli voimaan vasta 1982.
Muu yksityiselämä
pienois|Andrea Dotti ja Audrey Hepburn häissään tammi­kuussa 1969. Hepburnilla oli avioliittojensa aikana useita keskenmenoon päättyneitä raskauksia. Hän kärsi ajoittain myös julkisuuspaineiden ja keskenmenojen aiheuttamasta masennuksesta. Vetäydyttyään julkisuudesta vuonna 1967 Hepburn omistautui kokonaan äitiydelle. Hän asettui Sveitsiin Tolochenaz’n taloon, joka oli avioerossa jäänyt hänelle, ja eli toivomaansa tavallista elämää Sean-poikansa ja palvelusväen kanssa. Muutos oli aiempaan julkiseen elämään nähden radikaali, ja Hepburn alkoi kärsiä yksinäisyydestä. Hän oli elinikäinen tupakoitsija ja masennuskausinaan poltti tavallistakin enemmän. Depressioiden aikana hän myös laihtui hieman yli 36-kiloiseksi. Aloitettuaan sosiaalisemman elämän Italiassa Hepburn joutui perheineen usein paparazzien piirittämäksi.
Hepburnin äiti Ella van Heemstra asui hänen luonaan Sveitsissä 1970-luvulta lähtien. Hän oli aiemmin toiminut vuosien ajan Vietnamin sotaveteraanien hyväksi San Franciscossa. Van Heemstran terveys heikkeni vähitellen, ja hän kuoli 84-vuotiaana. Isänsä Hepburn tapasi pari kertaa löydettyään hänet 1960-luvulla Irlannista. Joseph Ruston pysyi tunnekylmänä loppuun asti, eikä hänen ja Hepburnin välille muodostunut suhdetta. Ruston kuoli 92-vuotiaana 1981.
Hepburnin laajaan ystäväpiiriin kuuluivat muun muassa ohjaaja Fred Zinnemann ja maskeeraaja Alberto De Rossi puolisoineen, Gregory Peck sekä Charles Lang. Hepburnilla oli elinikäinen ystävyyssuhde Cathleen Nesbittiin, jota piti esikuvanaan näyttelijänä. Myös Germaine Lefebvre eli Capucine oli hänelle läheinen. Hepburn nautti puutarhanhoidosta, hänen lempiruokansa oli pasta, ja hän salli itselleen palan suklaata sekä viskigrogin päivittäin. Arkivaatteinaan hän käytti yksinkertaisia suoria leninkejä tai housuja neulepuseron kanssa. Hän suosi myös hillittyjä värejä ja matalia jalkineita.
Viimeiset vuodet
pienois|vasen|Audrey Hepburn vastaanottamassa Unicefin [[Danny Kaye -palkinto|Danny Kaye -palkinnon vuonna 1989.]] 1980-luvun alkupuolelta lähtien Hepburn seurusteli hollantilaisen näyttelijän Robert Woldersin kanssa. Suhde oli kaikista Hepburnin miessuhteista onnellisin ja kesti hänen kuolemaansa saakka. Vuonna 1986 Hepburn esiintyi ainoassa televisioelokuvassaan Varkaiden kesken, jonka ohjasi Roger Young. Vierailtuaan eräässä musiikkitapahtumassa Macaossa syksyllä 1987 hän sai ajatuksen alkaa työskennellä tärkeänä pitämänsä Unicef-järjestön hyväksi.
Viimeiset vuotensa Hepburn omistautui humanitaariselle työlleen lasten auttamiseksi muistaen omat sotavuosien kokemuksensa miehitetyssä Hollannissa. Hän sanoi: ”Voin kertoa, mitä Unicef tarkoittaa lapsille, koska olin yksi niistä, jotka saivat ruokaa ja lääketieteellistä apua heti toisen maailmansodan jälkeen”. Vuodesta 1988 kuolemaansa saakka Hepburn toimi Unicefin hyvän tahdon lähettiläänä. Hän vieraili muun muassa Väli-Amerikassa, Etiopiassa, Vietnamissa ja Bangladeshissa. Hän haki taustatietoa maiden ongelmista ja kiersi ympäri maailmaa tiedotus- ja varainhankintatilaisuuksissa lasten oikeuksien puolesta. Hepburn keräsi tiedotusvälineissä enemmän huomiota kuin yksikään aikaisempi Unicefin lähettiläs.
Hepburnin matkantekoa helpotti hänen erinomainen kielitaitonsa, sillä hän puhui sujuvasti kuutta kieltä. Hän kuitenkin hermoili edelleen julkisia esiintymisiä ja haastatteluja, joita joutui Unicefin asiaa edistääkseen antamaan päivässä jopa kymmeniä. George H. W. Bush myönsi vuonna 1992 Hepburnille tämän tekemästä humanitaarisesta työstä Presidential Medal of Freedomin. Yhdysvaltain elokuva-akatemia palkitsi hänet postuumisti Jean Hersholtin humanitaarisella palkinnolla.
Hepburn vieraili Unicef-työnsä merkeissä myös Suomessa toukokuussa 1988. Hän osallistui Huuda pois -tv-ohjelmaan, jonka tuotto meni Suomen Unicefin avustuskohteeseen Tšadiin.
Kuolema
Hepburn matkusti syyskuussa 1992 sisällissodan ja nälänhädän riivaamaan Somaliaan kumppaninsa Robert Woldersin ja Unicefin edustajien kanssa. Hän vieraili aliravittujen pakolaislasten luona ja antoi kaunistelemattoman lausunnon maan poliittisesta tilanteesta. Palattuaan Somaliasta Sveitsiin lokakuun puolivälissä Hepburnille tuli outoja vatsaoireita, joille ei lääkärintutkimuksessa löytynyt selvää syytä. Hän päätti käydä uudestaan lääkärissä Los Angelesissa ennen kuin jatkaisi siellä työtehtäviään. Hepburn lähetettiin Cedars-Sinai Medical Centeriin vatsaontelotähystykseen, jossa paljastui umpilisäkkeestä alkanut laajalle levinnyt syöpä. Leikkausten ja solunsalpaajahoitojen jälkeen mitään ei ollut kuitenkaan tehtävissä. Hepburn oli liian heikossa kunnossa voidakseen matkustaa tavallisella reittilennolla, joten Hubert de Givenchy järjesti yksityiskoneen kuljettamaan hänet Sveitsiin jouluksi.
Hepburnin vointi heikkeni viimeisen kuukauden ajan entisestään, ja hän oli suurimman osan ajasta vuodelevossa. Hän kuoli 63-vuotiaana keskiviikkona 20. tammikuuta 1993 kotonaan Tolochenaz’ssa Sveitsissä läheistensä läsnä ollessa. Audrey Hepburn on haudattu Tolochenaz’n hautausmaalle.
Merkitys
American Film Institute nimesi Audrey Hepburnin vuonna 1999 vuosisadan kolmanneksi merkittävimmäksi naisnäyttelijäksi Katharine Hepburnin (jolle hän ei ollut sukua) ja Bette Davisin jälkeen. Häntä pidetään myös yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä tyyli-ikoneista. Hepburn sai urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle 8. helmikuuta 1960.
Hepburn on ollut useiden kirjojen ja dokumenttielokuvien aiheena. Hänestä on tehty myös minitelevisiosarja The Audrey Hepburn Story (2000), jonka pääosassa näytteli Jennifer Love Hewitt. Vuonna 2020 ilmestyi elämäkerrallinen dokumentti Audrey. Tekeillä on myös fiktiivinen elämäkertaelokuva, jossa Rooney Maran on määrä esittää Hepburnia.
Audrey Hepburn oli myös monien suomalaisten teinityttöjen idoli 1950-luvulla. Hänen Suomessa osakseen saamaa ihailua kuvasti se, että elokuvalehti Uutisaitta järjesti alkuvuodesta 1955 kilpailun sellaisen tytön löytämiseksi, joka eniten muistutti Hepburnia. Kilpailun raatiin kuuluivat muiden muassa pääkonsuli Arvo Himberg ja Suomi-Filmin johtaja Risto Orko. Kilpailuun ilmoittautui 321 tyttöä, joista viisi valittiin loppukilpailuun. ”Suomen Audrey Hepburniksi” valittiin 17-vuotias helsinkiläinen opiskelija Riitta Ylätalo, joka sai palkinnoksi urheiluturkin, edestakaisen lentomatkan Tukholmaan ja rahaa. Samoina vuosina etsittiin innokkaasti muiden muassa myös Bob Hopen, Doris Dayn ja Rita Hayworthin suomalaisia vastineita.
Filmografia
pienois|Audrey Hepburn ja [[Gregory Peck elo­kuvassa Loma Roomassa.]] pienois|Audrey Hepburn elo­kuvassa Sota ja rauha (1956). pienois|Hepburn vuonna 1963 elo­kuvassa [[Charade – vaarallinen peli.]]
Archaía Eléftherna
Archaía Eléftherna on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Réthymnon kuntaan, Réthymnon alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Aiemmin kylä kuului Arkádin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Réthymnon kunnan Arkádin kunnallisyksikköön. Kylä muodostaa oman kyläyhdyskuntansa (Τοπική Κοινότητα Αρχαίας Ελεύθερνας, Topikí Koinótita Archaías Eléfthernas). Kylän väkiluku on 115 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|upright=0.95|Antiikin aikaisen [[Eleuthernan raunioita kylän lähellä.]] Archaía Eléftherna sijaitsee kukkulalla Kreetan pohjoisosissa linnuntietä noin 29 kilometriä itäkaakkoon Réthymnon kaupungista. Kylän nimi, suomeksi ”Antiikin Eleutherna”, viittaa kylän alueella sijainneeseen antiikin aikaiseen Eleuthernan kaupunkiin. Vuoteen 1998 saakka kylä tunnettiin nimellä Prinés, mutta antiikin aikaisen kaupungin löydyttyä se nimettiin uudelleen.
Antiikin Eleuthernan arkeologinen alue sijaitsee nykyisen kylän sekä noin kilometrin luoteeseen sijaitsevan Eléfthernan kylän välisellä alueella. Se on seudun merkittävin nähtävyys. Arkeologisen alueen lähellä toimii Antiikin Eleuthernan museo. Kylän muihin nähtävyyksiin kuuluu Kristus Vapahtajan (Sotíros Chrístos) bysanttilainen kirkko 900-luvulta. Kylä elää perinteisestä maanviljelystä. Arkeologisten kaivausten vuoksi rakentamista kylässä on rajoitettu, minkä ansiosta sen rakennuskanta on säilynyt perinteisenä.
Carmencita
Carmencita on vuonna 1894 kuvattu yhdysvaltalainen mustavalkoinen lyhytelokuva, joka esittää samannimistä tanssijatarta. Filmin ohjasi ja tuotti skotlantilainen keksijä William Kennedy Dickson Thomas Alva Edisonin yritykselle. Kuvaajana toimi William Heise. Filmin pituus on 30 ruudun sekuntivauhdilla 21 sekuntia.
Carmencita on Internet Movie Databasen tietokannassa id-numerolla tt0000001. Se ei kuitenkaan ole vanhin IMDb:n elokuva.
Chambles
Chambles on kunta Keski-Ranskassa Loirein departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 20 kilometriä Saint-Étiennestä länteen Loirejoen varrella. Loire on padottu hieman alempana, joten jokea tällä kohtaa kutsutaan Grangentin järveksi (Lac de Grangent).
pienoiskuva|vasen|Chateau d’Essalois Kunnan nähtävyyksiä on 1100-luvulta peräisin oleva keskiaikainen linna Chateau d’Essalois. Kunnan keskustassa olevan Saint-Pierren kirkon vieressä oleva torni Tour de Chambles on peräisin 1000-luvulta.
Anna Kinberg Batra
Anna Maria Kinberg Batra (s. 14. huhtikuuta 1970 Skärholmen) on ruotsalainen poliitikko ja Maltillisen kokoomuksen puheenjohtaja vuosina 2015–2017. Aiemmin hän toimi myös puolueensa valtiopäiväryhmän puheenjohtajana 2010–2015.
Kinberg Batra syntyi Skärholmenissa ja kasvoi Djursholmissa. Hän on opiskellut Tukholman kauppakorkeakoulussa vuosina 1991–2000 suorittaen civilekonom -tutkinnon. Lapsuudessaan Kinberg Batra asui myös Alankomaissa ja puhuu hollantia. Hän on opiskellut hollannin ja ranskan kieltä myös Tukholman yliopistossa vuosina 1989–1991.
Valmistuttuaan kauppakorkeakoulusta Kinberg Batra työskenteli viestintäkonsulttina PR-toimisto Primella vuosina 2000–2005. Samaan aikaan hänellä oli oma PR- ja viestintäalan yritys. Kinberg Batra työskenteli viestintäjohtajana Tukholman kauppakamarissa 2005–2006. Valtiopäiville hänet valittiin vuoden 2006 vaaleissa.
Virallisesti Kinberg Batra valittiin puolueen uudeksi puheenjohtajaksi tammikuussa 2015 Solnassa järjestetyssä ylimääräisessä puoluekokouksessa. Nimitysvaliokunta oli aiemmin antanut esityksen, ja hänellä oli myös melkein kaikkien puolueen piirijärjestöjen kannatus. 25. elokuuta 2017 Kinberg Batra ilmoitti eroavansa puolueen johdosta ja myöhemmin syyskuussa hän ilmoitti luopuvansa politiikasta kokonaan. Kinberg Batra oli Maltillisen kokoomuksen ensimmäinen naispuheenjohtaja.
Kinberg Batra on naimisissa koomikko David Batran kanssa. Heillä on yksi tytär.
Niilo Sala
Niilo Edvard Sala ( sukunimi aik. Sarelius; 17. marraskuuta 1856 Kemijärvi – 15. elokuuta 1892 Berchtesgaden, Saksa) oli suomalainen näyttelijä ja näytelmäkirjallisuuden suomentaja.
Ura
Hän toimi kansakoulunopettajana Porissa, kun Suomalainen Teatteri vieraili kaupungissa vuonna 1881. Sala innostui välittömästi teatterista, erosi työstään ja liittyi mukaan teatteriseurueeseen. Lahjakkaaksi näyttelijäksi osoittautuneesta Salasta tuli pian teatterin kantavia voimia ja hän oli mukana myös päättämässä teatterin ohjelmistosta. Salasta kaavailtiin myös Suomalaista Teatteria johtaneen Kaarlo Bergbomin seuraajaa.
Kallithéa (Pieria)
Kallithéa on Kreikan kaupunki, joka kuuluu hallinnollisesti Katerínin kuntaan, Pierian alueyksikköön ja Keski-Makedonian alueeseen. Se muodostaa oman kaupunkiyhdyskuntansa (Δημοτική Κοινότητα Καλλιθέας, Dimotikí Koinótita Kallithéas). Kaupungin väkiluku on 3 134 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|upright=0.96|Sotamuistomerkki Kallithéassa. Kallithéan pieni kaupunki sijaitsee noin viisi kilometriä itään Katerínin kaupungista ja noin 1,5 kilometriä sisämaahan Egeanmereen kuuluvan Thermaïkóslahden rannasta ja Paralían kylästä.
Aiemmin kaupunki kuului Paralían kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Katerínin kunnan Paralían kunnallisyksikköön.
Hahnenkammin alppihiihtokilpailut
150px|right|Hahnenkammin alppihiihtokilpailujen logo. thumb|250px|right|Streifin maalialue Hahnenkammin syöksylaskussa 2011. Hahnenkammin alppihiihtokilpailut on vuotuinen miesten alppihiihdon maailmancupin kilpailutapahtuma Kitzbühelissä Itävallassa.
Ensimmäiset Hahnenkammin alppihiihtokilpailut käytiin vuonna 1931 ja maailmancupiin kilpailut ovat kuuluneet sen alusta, vuodesta 1967 alkaen. Hahnenkammin alppihiihtokilpailuja pidetään maailman tärkeimpinä alppihiihtokilpailuina ja syöksylaskua Streif-rinteessä maailman vaikeimpana. Nykyisin Hahnenkammin alppihiihtokilpailuissa lasketaan perjantaina super-G, lauantaina syöksylasku ja sunnuntaina pujottelu.
Kilpailujen perinteinen ajankohta on tammikuussa, viikko Wengenin Lauberhornin alppihiihtokilpailujen jälkeen. Hahnenkammin alppihiihtokilpailujen perinteiset lajit ovat syöksylasku Streif-rinteessä, pujottelu Ganslern-rinteessä ja alppiyhdistetty. Muista maailmancupin alppiyhdistetyn kilpailuista poiketen Hahnenkammin alppiyhdistettyssä laskettiin sen viimeisimpinä vuosina super-G ja yksi pujottelulasku. Aikaisemmin laskettiin syöksyn ja pujottelun ajat yhteen. Virallisesti ainoastaan alppiyhdistetyn voittaja saa Hahnenkammin voittajan (Hahnenkammsieger) tittelin. Kolminkertainen Hahnenkammin voittaja saa palkinnoksi kultaisen, briljantein koristellun Hahnenkamm-neulan. Maailmancupin aikakaudella Hahnenkammin voittajaksi kuitenkin kutsutaan usein arvostetun syöksylaskun voittajaa.
Hahnenkammin alppihiihtokilpailujen yhteydessä on lisäksi laskettu ylimääräisinä kilpailuina suurpujottelua, syöksyä ja pujottelua. Vuodesta 1932 vuoteen 1961 Hahnenkammin alppihiihtokilpailuissa oli myös naisten kilpailuja. Perinteiset lajit naisilla olivat syöksylasku, pujottelu ja alppiyhdistetty, mutta joinakin vuosina he kilpailivat myös ylimääräisessä syöksylaskussa tai suurpujottelussa.
Perinteiset Hahnenkammin alppihiihtokilpailut
Sisältää Hahnenkammin perinteiset kilpailut.
Supersuurpujottelut
Nykyisin super-G lasketaan vuosittain ja se on myös toiminut vauhtilajina alppiyhdistettyyn vuosina 2014–2016.
Ylimääräiset kilpailut
Useampana vuotena Kitzbühelissä on laskettu ylimääräisä kilpailuja, jotka eivät alun perin kuuluneet Hahnenkammin kilpailuihin. Etenkin ylimääräiset syöksylaskut ovat enimmäkseen muualta peruutusten vuoksi siirrettyjä kilpailuja. Toisaalta, vuoden 1988 Kitzbühelin kilpailut jouduttiin siirtämään toiseen paikkaan Itävallassa, Bad Kleinkirchheimiin.
Ennätysvoittajat vuodesta 1931 alkaen
Itävalta on menestynein maa 154 voitolla (60 syöksylaskussa, 10 super-g:ssä, 3 suurpujottelussa, 42 pujottelussa ja 39 alppiyhdistetyssä). Toiseksi menestynein maa on Sveitsi 39 voitolla (23 syöksylaskussa, 2 super-G:ssä, 3 suurpujottelussa, 5 pujottelussa ja 6 alppiyhdistetyssä). Kolmanneksi menestynein maa on Ranska 37 voitolla (6 syöksylaskussa, 3 suurpujottelussa, 15 pujottelussa ja 13 alppiyhdistetyssä).
Kolminkertaiset Hahnenkammin voittajat
Kolminkertainen Hahnenkammin voittaja (alppiyhdistetyssä) saa palkinnoksi kultaisen, briljantein koristellun Hahnenkamm-neulan. Seuraava taulukko näyttää kolmannen voittonsa järjestyksessä kaikki yhdeksän laskijaa, jotka ovat tähän pystyneet; kolme heistä pystyi jopa neljänteen voittoon.
Ivica Kostelić on toistaiseksi ainoa, joka pystyi neljään perättäiseen Hahnenkammin voittoon.
Voittajat maailmancup-kilpailuissa (1967 alkaen)
Huomio: Aktiivilaskijat lihavoitu. Alphandin (1997), Cuchen (1998), Kjusin (1999) ja Skårdalin (1990) syöksylaskuvoitot tulivat sprinttisyöksylaskusta (kaksi laskua lyhennetyllä syöksylaskuradalla).
Scandal (televisiosarja)
Scandal on yhdysvaltalainen poliittinen draamasarja, jonka on luonut Shonda Rhimes. Scandal alkoi ABC-kanavalla 5. huhtikuuta 2012. Suomessa sarja alkoi Liv-kanavalla 10. marraskuuta 2013. Sarjan pääosassa on Kerry Washington. Washingtonin esittämä hahmo Olivia Pope perustuu osittain George H. W. Bushin lehdistöavustajaan Judy Smithiin.
Washington on saanut Olivia Popen roolistaan kaksi Emmy-ehdokkuutta parhaasta naispääosasta draamasarjassa vuosina 2013 ja 2014 sekä SAG- ja Golden Globe-ehdokkuudet vuonna 2014. Joe Morton palkittiin Emmyllä parhaasta miesvierailijasta draamasarjassa vuonna 2014.
Sarja päättyi kaudelle 7.
Juoni
Washington D.C.:ssä Valkoisen talon viestintäpäällikkönä uran luonut kriisiviestinnän ammattilainen Olivia Pope on perustanut menestyksekkään kriisinhallintayrityksen nimeltä Olivia Pope & Associates. Pope yhdessä kollegojensa kanssa hoitaa varakkaiden ja tunnettujen asiakkaidensa skandaaleja pois päiväjärjestyksestä ilman lehtien otsikoita. Yrityksen menestyksestä huolimatta Pope ei voi jättää osaa menneisyydestään taaksensa.
Ilotulitus (albumi)
Ilotulitus (Ilona) on Ilonan vuonna 1989 julkaisema pop-rock-levy, jossa oli yhtyeen omia ja cover-kappaleita. Muista yhtyeistä joitain lauluja olivat tekemässä Sami Ruusukallio ja Jaana Rinne. Levyn tunnettuja kappaleita ovat mm. Kitaraasi rakastan, Tuhma poika, Pojat ja Kello käy.
Kappaleet
A: B:
Euroopan unionin lainvalvontakoulutusvirasto
thumb|275px|CEPOLin rakennus Budapestissä. Euroopan unionin lainvalvontakoulutusvirasto (CEPOL, tunnettiin aiemmin nimellä Euroopan poliisiakatemia) on vuonna 2005 perustettu, Unkarin Budapestissä toimiva EU:n erillisvirasto. Se pyrkii koulutuksella edistämään eurooppalaista ja kansainvälistä lainvalvontayhteistyötä. Viraston palveluksessa on noin 60 ihmistä.
Maailmankuva
thumb|320px|Maailmaa katsomassa. Maailmankuva eli todellisuuskäsitys koskee kokonaisuutena sitä, millainen [[todellisuus on.]]Maailmankuva on käsitys maailman kokonaisuudesta. Sitä lähellä ovat sanat maailmankatsomus ja elämänkatsomus.
Maailmankuvan määritelmiä ja jaotteluja
Maailmankuva on määritelty muun muassa maailmaa koskevien, tavalla tai toisella perusteltujen väitteiden järjestelmälliseksi kokonaisuudeksi, maailmaa koskevien käsitysten kokonaisuudeksi, joka suuntaa ajattelua, käsityksiä ja toimintaa , kokonaiskäsitykseksi, jonka avulla hahmotetaan maailmaa sekä aikakauteen sidoksissa olevaksi kokonaiskuvaksi maailmasta ja sen rakenteista.
Ilkka Niiniluoto
Ilkka Niiniluodon mukaan henkilön maailmankuvalla tarkoitetaan henkilön hyväksymien, todellisuutta koskevien käsitysten joukkoa. Nämä käsitykset tyypillisesti koskevat sitä, millaisista olioista tai aineksista todellisuus muodostuu, miten todellisuus on syntynyt ja kehittynyt ja millaisia säännönmukaisuuksia ja lakeja siinä vallitsee.
Maailmankuva voi Niiniluodon mukaan olla:
Tieteellisten väitteiden tulee läpäistä vaatimus julkisesta perusteltavuudesta ja koeteltavuudesta, eli niiden on kestettävä vertailussa todellisuuteen sekä tiedeyhteisössä käytävässä arvostelevassa keskustelussa.
Tieteellinen maailmankuva ei koskaan ole täydellinen: aina tulee olemaan kysymyksiä, joihin ei ole vielä löydetty tieteen menetelmien avulla vastauksia. Tieteen arvostelevalla menetelmällä voidaan kuitenkin muodostaa muuttuva ja kehittyvä käsitysjärjestelmä, jossa aikaisempia virheitä poistetaan ja löydetään entistä tarkempia ja paremmin todellisuutta selittäviä käsityksiä. Tieteen tekeminen edellyttää muun muassa rajanvetoa tieteen ja näennäistieteen välillä.
Maailmankuva on epätieteellinen silloin, jos se sisältää tieteellisen maailmankuvan kanssa ristiriidassa olevia väitteitä. Vaikka tieteessä ei olekaan ehdottomia takeita totuudesta, on ristiriitatilanteessa järkiperäisempää hyväksyä tieteen tulokset. Näin ei tule menetellä siksi, että ne välttämättä olisivat tosia, vaan siksi, että ne on saavutettu kriittisen ja julkisen menetelmän avulla.
Käsitteen arvostelua
Erkki Hartikaisen mielestä todellisuuskäsitys on parempi sana kuin maailmankuva tai maailmankatsomus. Sana 'maailma' viittaa Hartikaisen mukaan maakeskisyyteen ja 'kuva' näköaistikeskeisyyteen. Inhimillisten käsitysten kokonaisuus muodostaa todellisuuskäsityksen. Käsitykset todellisuudesta ovat karkeistuksia ja usein virheellisiä. Koska elämä on todellisuuden osa, elämänkatsomus eli elämänkäsitys on osa todellisuuskäsitystä.
Vihersammakko
Vihersammakko eli syötävä sammakko (Pelophylax kl. esculentus, aiemmin Rana esculenta) on eurooppalainen sammakkolaji, jota käytetään ihmisravintona. Sille on ehdotettu uutta suomenkielistä nimeä ruokasammakko.
Vihersammakko ei ole varsinaisesti oma lajinsa, vaan mölysammakon ja lessonansammakon risteytymisen tuloksena syntynyt lisääntymiskykyinen hybridi.
Vihersammakkoa tavataan Länsi-, Keski- ja Itä-Euroopassa. Sitä on lisäksi istutettu Britanniaan ja Espanjaan. 2000-luvulla vihersammakoita on löydetty myös Suomesta Turun seudulta.
Malmqvist
Malmqvist, Malmkvist tai Malmquist on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Yksikkömurtoluku
Yksikkömurtoluku on murtoluku, jonka osoittajana on luku yksi. Yleisin syy muodostaa yksikkömurtoluku on ottaa kokonaisluvusta käänteisluku: Tämän vuoksi yksikkömurtoluvun käänteisluku on kokonaisluku. Luvulla viisi Yksikkömurtoluvuilla laskeminen ja murtolukujen esittäminen niiden avulla on hankalaa. Tämä lienee perussyy muinaisten egyptiläisten matematiikan heikolle tasolle.
Ominaisuuksia
Jokainen murtoluku voidaan ilmaista yksikkömurtolukujen summana tai erotuksena. Tämä koskee myös yksikkömurtolukuja. Esimerkiksi josta viimeinen on yleisesti
Merkitys matematiikassa
Yksikkömurtoluvut eli käänteisluvut ovat tärkeitä lukuteoriassa, jossa lukujonojen teorian tulokset todistettiin aluksi näiden ominaisuuksien avulla. Kuuluisa on niin sanottu harmoninen sarja, jonka summa kasvaa äärettömän suureksi eli sarja hajaantuu : Sen sijaan neliölukujen käänteislukujen sarja suppenee :
Matemaattisessa analyysissä on esitelty yksinkertainen käänteislukufunktio : kun.
Historiaa
Yksikkömurtoluvut olivat Lähi-idän muinaisissa korkeakulttuurien kirjanpitäjien, tiedemiesten ja papiston osamaa laskentoa. Murtolukulaskennassa käytettiin murtolukuina vain yksikkömurtolukuja, ja tapa periytyi kreikkalaisille ja arabeille sekä intialaisille, jotka kehittivät merkintöjä eteenpäin varsin myöhään. Yleiset murtoluvut yleistyivät vasta keskiajan jälkeen.
Dance Passion
Pearls of Passion on ruotsalaisen pop-yhtye Roxetten remixalbumi. Se julkaistiin 27. maaliskuuta 1987.
Everard des Barres
thumb|Everard des Barresin vaakuna Everard des Barres tai Evrard des Barres (k. 1174) oli temppeliherrain ritarikunnan suurmestari vuosina 1147–1151.
Toisen ristiretken epäonnistuttua Everard des Barres palasi Ludvigin mukana Ranskaan, missä hän vastasi kuninkaan rahavaroista. Lopulta des Barres erosi temppeliherrain ritarikunnasta ja ryhtyi munkiksi vuonna 1151. Häntä seurasi suurmestarina Bernard de Tramelay, joka oli käytännössä johtanut ritarikuntaa jo siitä lähtien, kun des Barres palasi Ranskaan.
On What There Is
”On What There Is” on W. V. O. Quinen tunnettu ontologiaa käsittelevä artikkeli, joka julkaistiin alun perin julkaisussa Review of Metaphysics syyskuussa 1948. Artikkelin nimi, ”mitä on olemassa”, on Quinen mukaan ontologian peruskysymys. Quine pyrkii osoittamaan, että eräät yleiset argumentit joidenkin ontologioiden puolesta ovat virheellisiä, sekä asettamaan standardit sille, mitkä jonkun teorian ontologiset sitoumukset ovat.
Sisältö
Aluksi Quine käsittelee ongelmaa, jota hän kutsuu ”Platonin parraksi” (joka on niin paksu, että se on usein tylsyttänyt Occamin partaveitsen): kuinka voidaan sanoa, että jokin ei ole olemassa? Ei-olevan täytyy jollakin tavalla olla, koska muuten ei voitaisi sanoa, että se ei ole.
Quine lähestyy asiaa torjuen kahden kuvitteellisen vastaväittäjän, ”McX”:n ja ”Wymanin”, argumentteja. Ensin mainittu katsoisi, että sellaiset oliot kuten Pegasos ovat olemassa, ainakin ihmismielessä. Quine kuitenkin vastaa, että tässä sekoitetaan idean kohde ja itse idea — emme sekoittaisi Parthenonia ja Parthenonin ideaa keskenään, mutta sekaannus tapahtuu helposti ei-fysikaalisten olioiden tapauksessa. Viimeksi mainittu puolestaan katsoisi, että Pegasos on olemassa ei-aktuaalisena mahdollisuutena, eli tekisi eron eksistoimisen ja subsistoimisen välille. Tämä johtaisi kuitenkin Quinen mielestä turhan paisutettuun ontologiaan. Lisäksi seuraisi useita uusia ongelmia, kuten: Kuinka paljon erilaisia mahdollisia olioita on? Kuuluisiko ontologiaan myös ei-aktuaalisia mahdottomia olioita?
Quinen oma lähestymistapa hyödyntää Bertrand Russellin määrättyjen kuvausten teoriaa. Kun olemista tai ei-olemista koskeva lause analysoidaan sen mukaisesti, lause lakkaa sisältämästä sellaisten entiteettien nimiä, joiden olemassaolosta tai ei-olemassaolosta oli kysymys. Tästä seuraa, ettei lauseen mielekkyys enää riipu kyseisen entiteetin olemassaolosta. Myös sellaiset yksilötermit kuten ”Pegasos” voidaan muuntaa kuvauksiksi, kuten ”on-Pegasos” tai ”pegasoi”. Samalla Quine tekee eron nimeämisen ja merkitsemisen välillä; eli sen välillä, mikä on yksilötermin merkitys, ja minkä entiteetin (jos minkään) yksilötermi nimeää.
Tästä seuraa kuitenkin universaalien ongelma: ”on-Pegasos” tai ”pegasoi” näyttää viittaavan universaalien eli yleiskäsitteiden olemassaoloon. Yleisemmin, joillakin olioilla, kuten punainen talo, punainen ruusu ja punainen auringonlasku, voi vaikuttaa olevan yhteinen ”punaisuuden” ominaisuus. Quine kuitenkin katsoo, ettei tällaisia ominaisuuksia tarvitse pitää tiettyjen universaalien entiteettien niminä, koska kuten edellä todettiin, se että jokin on jonkin nimi on jotain erityisempää kuin se, että jollakin on mielekäs merkitys.
Voitaisiin kuitenkin esittää, että merkitykset itsessään olisivat universaaleja. Quinen mukaan tämä tarkoittaisi kuitenkin sitä, että jonkin asian merkityksellisyys vaatisi, että sillä olisi sellainen abstrakti entiteetti kuin ”merkitys”. Quine itse erottaa jonkin kielellisen ilmaisun merkityksellisyyden tällaisista ontologisista sitoumuksista.
Näin Quine on todennut, ettei lauseiden mielekkyys vaadi sitoutumista sen enempää partikulaarien kuin universaalienkaan olemassaoloon. Sen sijaan ontologinen sitoutuminen tapahtuu käyttämällä lauseissa kvanttorilla sidottuja muuttujia, eli sanomalla, että on jokin (sidottu muuttuja) joka on jotakin. Jonkin oletetaan olevan entiteetti vain, jos se on tällaisen sidotun muuttujan arvona. Tähän viittaa Quinen tunnettu motto:
Vastaavasti tieteellinen teoria sitoutuu ontologisesti ainoastaan niiden entiteettien olemassaoloon, joita tarvitaan teorian kvantifioidun muodon esittämiseen.
Tämän jälkeen Quine käsittelee universaalien ongelmaa matematiikan filosofian yhteydessä, eli ongelmana sellaisten abstraktien entiteettien kuten matemaattisten entiteettien olemassaolosta. Hänen mukaansa nykyaikaisten matematiikanfilosofisten kantojen jako logisismiin, intuitionismiin ja formalismiin vastaa keskiajan universaalikiistan aikaista jakoa realismiin, konseptualismiin ja nominalismiin. Kustakin kolmesta ensin mainittu pitää matemaattisten entiteettien (vastaavasti: universaalien) olemassaoloa mielestä riippumattomana, toinen pitää matemaattisia entiteettejä ihmismielen luomuksena ja kolmas kieltää niiden olemassaolon kokonaan.
Artikkelin lopussa Quine käsittelee kahden kilpailevan käsitteellisen skeeman, fenomenalistisen ja fysikalistisen, välistä suhdetta. Quinen mukaan kussakin tapauksessa tulisi tyytyä yksinkertaisimpaan mahdolliseen ontologiaa. Aina ei ole kuitenkaan mahdollista sanoa, minkä skeeman mukainen ontogia on yksinkertaisempi. Esimerkiksi fenomenalismin mukainen ontologia on tietoteoreettisesti perustavampi ja vaatii vähemmän erilaisia entiteettejä kuin fysikalismin mukainen ontologia, kun taas fysikalismin mukainen ontologia on fysiikan kannalta perustavampi ja mahdollistaa yksinkertaisemmat lait.
Karítsa
Karítsa on Kreikan kaupunki, joka kuuluu hallinnollisesti Dío-Ólympoksen kuntaan, Pierian alueyksikköön ja Keski-Makedonian alueeseen. Se muodostaa oman kaupunkiyhdyskuntansa (Δημοτική Κοινότητα Καρίτσης, Dimotikí Koinótita Karítsis). Kaupungin väkiluku on 2 025 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|upright=0.96|Kaivo kaupungin keskusaukiolla. Karítsan pieni kaupunki sijaitsee noin kymmenen kilometriä etelään Katerínista. Sen tärkein kirkko on omistettu Pyhälle Demetriokselle (Ágios Dimítrios).
Aiemmin kaupunki kuului Díon kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Dío-Ólympoksen kunnan Díon kunnallisyksikköön.
Porispere
Porispere on vuosittain elokuun alussa järjestettävä porilainen rockfestivaali. Se pidettiin ensimmäistä kertaa vuonna 2011. Festivaalin järjestyspaikkana toimii Porin Kirjurinluodossa sijaitseva Lokki-lava, joka on myös Pori Jazzin entinen pääareena.
Historiaa
Paikalliset musiikinharrastajat perustivat Porisperen vuonna 2011 jatkamaan vuosina 2009 ja 2010 Kirjurinluoto Arenalla järjestettyä musiikkifestivaalia Sonisphere. Tapahtuman nimi on väännös Sonispheresta.
2011
Ensimmäisen Porispere-festivaalin esiintyjiä olivat muun muassa Anvil, Disco Ensemble, Michael Monroe, Pelle Miljoona Oy, Lapko ja Raised Fist. Tapahtuma keräsi noin 9 000 katsojaa kahdessa päivässä.
2012
Vuonna 2012 Porispere järjestettiin 3.–5. elokuuta. Festivaalilla esiintyivät Turbonegro, Sacred Reich, PMMP, Herra Ylppö & Ihmiset, Marky Ramone’s Blitzkrieg ja Kauko Röyhkä. Päätöspäivän sunnuntai esiintyvät artistit olivat Robin ja Chisu.
2013
Vuoden 2013 Porispere järjestettiin 2.-4. elokuuta. Festivaalilla esiintyivät: Viikate, Municipal Waste, The 69-Eyes, Suicidal Tendencies, Michael Monroe, Mors Principium Est, Pertti Kurikan Nimipäivät, Impaled Nazarene, Rytmihäiriö, Turmion Kätilöt, Dj Proteus, Aratic, JackRabbit, Rust'n'Rage, Retialitory Measures, CMX, Disco Ensemble, Von Hertzen Brothers, Jukka Poika & SEB, Eppu Normaali, Steen1 Orkestra, Räjäyttäjät, Francine, Creepshow (CAN), Pää Kii, Kabul, Aika, Saijaa Saijaa, Appendix. Festivaalin sunnuntaipäivänä esiintyivät: Tuuli, Justimus, Cheek, Haloo Helsinki!
2014
Vuoden 2014 Porispere järjestettiin 8.–10. elokuuta. Esiintyjinä olivat muun muassa Apulanta, Amaranthe, Erin, Asa, Jenni Vartiainen, JVG, Flogging Molly ja Sonata Arctica. Tapahtuma keräsi noin 12 500 kolmen päivän aikana.
2015
Vuoden 2015 Porispere järjestettiin 31. heinäkuuta – 2. elokuuta. Festivaalilla esiintyivät muun muassa Eppu Normaali, Popeda, Elastinen, Danko Jones, Teflon Brothers, Juju, Turmion Kätilöt sekä Samuli Edelmann.
2016
Vuonna 2016 Porispere pidettiin 5.–7. elokuuta. Tapahtuman esiintyjälistaan kuuluivat muun muassa Twisted Sister, Metal Church, Cheek, Children of Bodom, Mokoma, Stam1na, Santa Cruz, Diablo, Sanni ja Antti Tuisku.
2017
Vuonna 2017 Porispere pidettiin 4.–6. elokuuta. Festivaalilla esiintyivät muun muassa Testament, Haloo Helsinki!, Sham 69, Disco Ensemble, Kasmir, Nikke Ankara, JVG ja Paula Vesala.
2018
Vuoden 2018 Porispere järjestettiin 3.–5. elokuuta. Tapahtuman esiintyjäkaartia olivat muun muassa Vince Neil, Michael Monroe, Battle Beast, The Exploited, Von Hertzen Brothers, D-A-D, Mokoma, Disco Ensemble, Cheek ja Stam1na.
2019
Vuoden 2019 Porispere järjestettiin 2.–4. elokuuta. Tapahtumassa esiintyivät muun muassa Amorphis, Beast In Black, Mustasch, Children of Bodom, Viikate, Ismo Alanko, Ellips, Kaija Koo, Atomirotta, Therapy?, Elastinen, Chisu, Reino Nordin ja Teflon Brothers.
Fredrik Midtsjø
Fredrik Midtsjø (s. 11. elokuuta 1993 Stjørdal) on norjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa kaudella 2015 Norjan pääsarjassa pelaavaa Rosenborgia.