cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petäjäsaaren taistelu
Muuta
Etenkin Rantasalmella taistelua muistetaan vuosittain. Rantasalmen kirkon pihalle, sankarihautojen läheisyyteen on vuonna 2001 pystytetty Petäjäsaaren muistomerkki. Muistomerkin kivi louhittiin Petäjäsaaren kalliosta ja se on pystytetty kolmen kivijalan päälle. Kivijalat kuvaavat asioita, joiden puolesta uhri annettiin: kodin, uskonnon ja isänmaan.
Richard Libertini
Richard Libertini (21. toukokuuta 1933 Cambridge, Massachusetts – 7. tammikuuta 2016 ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen elokuvarooliensa joukossa olivat osat komedioissa Älkää ampuko hammaslääkäriä (1979) ja Nimeni on Fletch (1985). Vuonna 1980 hänellä oli rooli Kippari-Kallessa. Libertini esiintyi myös ääninäyttelijänä esimerkiksi animaatioelokuvassa Ankronikka: Kadonneen lampun metsästäjät (1990).
Arsen Kanokov
Arsen Baširovitš Kanokov (kabardiksi Къанокъуэ Арсен, Qanoque Arsen,, s. 22. helmikuuta 1957) on venäläinen poliitikko, joka oli Venäjän federaatioon kuuluvan Kabardi-Balkarian tasavallan presidentti vuosina 2005–2013.
Vuoden 2005 syyskuussa Kanokov valittiin Kabardi-Balkarian presidentiksi, kun Kabardi-Balkarian parlamentti hyväksyi Venäjän federaation presidentin Vladimir Putinin tekemän ehdotuksen asiasta. Kanokov korvasi näin tasavallan pitkäaikaisen johtajan Valeri Kokovin, joka oli eronnut terveydellisistä syistä.
Austromarxismi
Austromarxismi eli uusmarxilaisuus on sosialistinen suuntaus, joka 1800-luvun lopulta lähtien kehittyi Karl Kautskyn toisessa internationaalissa edustamaa kantaa seuraten. Se suhtautui kriittisesti sekä bolševismiin että sosiaalidemokratiaan ja vaikutti erityisesti Itävallassa ensimmäisen maailmansodan jälkeen, kun Itävallan sosiaalidemokraattinen puolue hyväksyi sen toimintansa pohjaksi vuonna 1926.
Austromarxismin johtava teoreetikko oli Otto Bauer sekä hänen rinnallaan Friedrich Adler ja Julius Deutsch. He yhtyivät pääosiltaan Marxin käsitykseen taloudellisen kehityksen kulusta, mutta kehittivät siitä poiketen opin ns. demokratian itsepuolustuksesta, minkä mukaan vain aseellisen kaappausyrityksen tukahduttaminen tai järjestelmällinen sabotaasi oikeuttavat sosiaalidemokraatit turvautumaan voimakeinoihin.
Austromarxismiin perustuva Itävallan työväenliike sotilaallisine suojajoukkoineen kehittyi järjestöllisesti voimakkaaksi, mutta 1930-luvun taitteessa se joutui sisäpoliittisiin vaikeuksiin, jotka fasismin voimistuessa johtivat aseellisiin yhteenottoihin. Vuonna 1934 Engelbert Dollfussin johtama hallitus julisti sosiaalidemokraattisen puolueen laittomaksi.
Austromarxismista muodostuneilla vasemmistososialistisilla suuntauksilla on ollut poliittista vaikutusta myös muissa maissa, myös Suomen työväenliikkeen piirissä. SDP:ssä 1920-luvulla syntyneiden erimielisyyksien yhteydessä Väinö Huplin kannattajat eli huplilaiset kutsuivat omaa linjaansa austromarxilaiseksi.
Tasoitusjärjestelmä
Tasoitusjärjestelmällä tarkoitetaan mallia, jolla joissakin urheilulajeissa tai peleissä pyritään tasoittamaan eri pelaajien välisiä tasoeroja siten, että heidän on mahdollista mielekkäällä tavalla kamppailla toisiaan vastaan.
Tasoitusjärjestelmiä on käytössä muun muassa:
Useissä lajeissa ei ole mitään valmista tai tarkkaan määriteltyä mallia tasoitusta varten, mutta sen sijaan erilaisia käytäntöjä on useimpia. Joskus pallopeleissä vastapuoli antaa jonkun määrän pisteitä tms. vastustajalleen "alle", jotta peli tasoittuisi.
Brändö gymnasium
pienoiskuva|Brändö gymnasium. Takana näkyy [[Brändö lågstadieskolan punainen katto.]] Brändö gymnasium on ruotsinkielinen lukio Helsingin Kulosaaressa. Kuten muutkin suomalaiset lukiot, Brändö gymnasium on yleissivistävä koulu. Se on kuitenkin ainoa ruotsinkielinen koulu Etelä-Suomessa, jolla on urheilulukion nimike. Vuonna 2021 koulussa oli noin 420 opiskelijaa. Koulussa työskentelee kolmisenkymmentä opettajaa ja muuta henkilökuntaa. Brändö gymnasium toimii tiiviissä yhteistyössä muun muassa Mäkelänrinteen lukion ja Pääkaupunkiseudun urheiluakatemia Urhean kanssa.
Ylimääräisten liikuntakurssien lisäksi koulussa on tarjolla esimerkiksi saksan, ranskan ja espanjan kielen opetusta. Opiskeluun kuuluu usein kurssivierailuja ja koulu järjestää vuosittain opintomatkoja ulkomaille.
Historia
Brändö svenska samskola perustettiin vuonna 1912 yksityisenä kotikouluna. Vuonna 1920 se sai luvan muuttua kuusiluokkaiseksi yksityiseksi oppikouluksi. Samoihin aikoihin valmistui edelleen käytössä oleva koulurakennus, jota on laajennettu 1956. Vuonna 1973 koulu yhdistettiin Botby svenska samskolanin kanssa, jolloin syntyi Östra svenska läröverket. Lukioluokat jäivät Kulosaareen ja keskikoululuokat viimeksi mainitun tiloihin Vartiokylään. Koulu kunnallistettiin peruskoulu-uudistuksen yhteydessä syksyllä 1977 ja pilkottiin erilliseksi lukioksi (Brändö gymnasium) ja yläasteeksi (Botby högstadieskola).
Suomenlahden tykistösulku
Suomenlahden tykistösulku oli 1930-luvulla Suomen ja Viron salaisena yhteistyönä kehitetty strateginen meripuolustusjärjestelmä, jonka tarkoituksena oli Suomenlahden kapeimpaan kohtaan keskitetyillä järeiden rannikkotykkien ristitulella, panssarilaivoilla, sukellusveneillä ja merimiinoitteilla sulkea Neuvostoliiton Itämeren laivasto Suomenlahden itäosiin ja siten turvata Suomen ja Viron länsirannikot maihinnousulta ja Itämeren laivaliikenne kauppasaarrolta sodan aikana.
Sulkujärjestelmän kalusto vuonna 1939
Pääkalusto olivat Suomen ja Viron linnakesaarilla sijaitsevat järeät 12-tuumaiset kaksoistykkitornit, joista suurimpien kantama oli 43 kilometriä,. Yhteensä vuonna 1939 järjestelmässä oli 29 järeää ja 16 raskasta rannikkotykkiä. Ne olisivat teoriassa pystyneet ampumaan tuhat kranaattia 5–6 minuutissa Suomenlahden poikki pyrkivää laivaosastoa kohti.
Panssarilaivat Ilmarinen ja Väinämöinen, joilla kummallakin oli neljä 10 tuuman tykkiä, kuuluivat myös järjestelmään, sekä seitsemän sukellusvenettä. Suomalaiset sukellusveneet olivat Saukko, Vesikko, Vesihiisi, Vetehinen ja Iku-Turso, sekä virolaiset Kalev ja Lembit.
Väli Mäkiluodosta Naissaareen oli mahdollisen sodan syttyessä tarkoitus miinoittaa tuhansilla miinoilla. Lisäksi Suomenlahti oli tarkoitus sulkea Suomesta Viroon kulkevan sukellusveneverkon avulla, kuten jatkosodan aikana meneteltiinkin.
Sulkujärjestelmän tavoitteet ja toteutus
Suomen ja Viron puolustusyhteistyö haki muotoa Viron vapaussodasta lähtien. Viron pääministeri Konstantin Päts ehdotti Suomelle ensimmäisen kerran tammikuussa 1919 Suomenlahden sulkua Viron ja Suomen rannikkotykistöjen yhteistyönä. Viro oli itsenäistyttyään kunnostanut vetäytyneiden venäläisten jättämät Pietari Suuren merilinnoituksen tuliasemat muutamassa vuodessa. Suomessa vastaavaan ei kuitenkaan ryhdytty kuin vasta 1930-luvulla.
Sulkujärjestelmän suunnittelu pantiin alulle Ruotsin yleisesikunnan välityksellä vuonna 1929. Suomelle ja Virolle punaisen Itämeren-laivaston sulkemisesta, eli estämisestä sen länteen pääsy taistelukykyisenä, olisi ollut sodan tapauksessa kaksi strategista hyötyä. Se olisi estänyt Neuvostoliiton maihinnousun Suomen Ahvenanmaalle ja Viron Saarenmaalle ja Hiidenmaalle, ja sitä seuraavan kahden rintaman sodan. Se olisi myös estänyt Neuvostoliiton laivastoa luomasta Itämeren-kauppasaartoa eli maiden meriyhteyksien katkaisemista. Ruotsi toimi välittäjänä neuvotteluissa, koska Suomen ja Viron yhteistyö oli sille tehokas tapa vahvistaa sen omaa meripuolustusta. Ruotsi kuitenkin vältteli lupaamasta sotilaallista apua.
Tärkeä osa sulkujärjestelmää oli merimiinakenttä, joka oli tarkoitus laskea Mäkiluodon ja Naissaaren välille. Sen tarkempia suunnitelmia, kuin että miinoja on oltava tuhansia, ei kuitenkaan tiettävästi tehty. Miinojen hankintakin oli ilmeisesti tehtävä vasta sodan uhatessa, sillä Suomen ja Viron rauhanajan merimiinavarasto oli muuten selvästi riittämätön. Miinakentän arvioitiin kuitenkin harvanakin aiheuttavan varmoja tappioita laivaosastolle, eikä niiden raivaamiseen olisi ollut helppoa tilaisuutta tykistön häirinnän vuoksi.
Meripuolustuksen rakentaminen
Suomen järeät tykkitornit oli varustettava maan itsenäistyessä venäläisten jättämillä 12-tuumaisilla putkilla. Niistä neljä määrättiin tykistösulun luomiseksi, joiden yksi kaksoistorni sijoitettiin Porkkalan Mäkiluotoon ja toinen Helsingin edustan Kuivasaareen. Jos ne kaikki olisi keskitetty Porkkalaan kahteen kaksoistorniin, olisi ristituli Aegnan kanssa ollut tehokkainta. Suomessa kuitenkin laskettiin, että jos Neuvostoliitto saisi Tallinnan haltuunsa ja perustaisi sinne laivastotukikohdan, tarvitsisi Helsinki vahvan meripuolustuksen.
Elokuussa 1931 puolustusministeriö myönsi varat saarien varustamiseksi. Rakennustyöt alkoivat samana vuonna. Mäkiluodon kaksoistorni valmistui ampumakuntoon 1935 ja Kuivasaaren 1936. Viro päätti 1937 vahvistaa tykistösulkua ja Tallinnan puolustusta varustamalla Naissaaren yhdellä 12-tuumaisella kaksoistykkitornilla. Sen oli määrä valmistua vuoteen 1945 mennessä.
Rakennustöiden alkua seurasi välittömästi Suomen ja Viron yhteistyön tiivistyminen. Virolaiset luovuttivat Suomelle venäläisten jättämät kaksoistykkitornin piirustukset, opettivat tornin käyttöä Aegnassa ja kauppasivat arvokkaita tornin osia. Suomalaiset antoivat virolaisille järeiden tykkien ballistisia ammuksia ja rannikkotykin taktillista tietoutta.
Viron oli tarkoitus varustaa laivastonsa kolmella uudella sukellusveneellä sulkujärjestelmän tarpeisiin, mutta suuri lama vaikutti maahan niin, että sukellusvenehankintoja oli lykättävä. Varat se sitten hankki myymällä laivastostaan hävittäjä Lennukin ja Vambolan 1933. Sukellusveneet tilattiin Isosta-Britanniasta osittain sotilaallisten suhteiden lähentämiseksi. Yhdistyneelle kuningaskunnalle myös luovutettiin salaista tietoa sulkuyhteistyöstä. Sukellusveneet Viro sai 1937. Niiden asejärjestelmät yhdenmukaistettiin suomalaisten kanssa yhteistoiminnan helpottamiseksi.
Mauretania Sitifensis
Mauretania Sitifensis oli myöhäisen Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Mauretaniassa nykyisen Algerian alueella.
Suomenlahden tykistösulku
Meripuolustuksen rakentaminen
Mäkiluodon puolustamiseksi maihinnousulta Rönnskär ja Träskö varustettiin kumpikin kahdella 6-tuumaisella tykillä. Myös Aegna ja Naissaari varustettiin yhteensä yhdellätoista 6-tuumaisella. Koska näiden tykkien kantama oli 20 kilometriä, pystyivät ne ampumaan molemmilta puolilta kapeikon keskelle ja siten myös vahvistamaan tykistösulkua. Helsingin edustalla puolestaan Isosaari, Katajaluoto, Rysäkari ja Villinki varustettiin kukin neljällä 10-tuumaisella tykillä. Niiden tuli puolustaa Helsinkiä ja Kuivasaarta, mutta ne pystyivät myös leikkaamaan Aegnan 12-tuumaisten kantaman, ja siten vahvistamaan tykistösulkua. Lisäksi Suurupin linnakkeella Tallinnan länsipuolella oli kolme 9,2-tuumaista tykkiä.
Mauretania Sitifensis
Maantiede
Mauretania Sitifensiksen provinssi sijaitsi Pohjois-Afrikan rannikolla Välimeren rannalla ja käsitti aiemmin Mauretania Caesariensiksen provinssiin kuuluneen kyseisen provinssin itäosan, ja suunnilleen nykyisen Algerian luoteisosan. Provinssin länsipuolella sijaitsi jäljelle jäänyt Mauretania Caesariensiksen provinssin pääosa ja itäpuolella Numidia Cirtensiksen ja Numidia militianan provinssit. Provinssin hallinnollinen keskus oli Sitifis, josta se sai lisänimensä.
Suomenlahden tykistösulku
Meripuolustuksen rakentaminen
Suunnitelmaan kuului olennaisena osana tulenjohtojen yhteistyö. Suomalaiset pystyivät johtamaan virolaisten tykkien tulta ja päinvastoin. Täten järeiden tykkien tulta pystyttiin johtamaan toiselle rannalle tuliasemien horisontin taa. Viron rannikolle rakennettiin useita tulenjohto- ja mittausasemia, ja ne kytkettiin Suomenlahden ali kulkevaan merikaapeliin. Ensimmäiset tulenjohtojen yhteistoimintaharjoitukset järjestettiin syksyllä 1936. Tämä harjoitus vei yhteistyön itsenäisen Suomen historiassa ainutlaatuiselle tasolle, kun suomalaisista tykeistä ammuttiin Viron aluevesille. Tykistön yhteisharjoituksia järjestettiin joka vuosi siitä eteenpäin.
Mauretania Sitifensis
Maantiede
pienoiskuva|upright=1.06|[[Africa (diokeesi)|African diokeesi vuonna 400, mukaan lukien Mauretania Sitifensiksen provinssi.]]
Suomenlahden tykistösulku
Meripuolustuksen rakentaminen
Panssarilaivojen Väinämöinen ja Ilmarinen tarkoitus oli asettua ankkuriin Mäkiluodon lähistölle ja kytkeytyä merikaapeliin, jotta virolaiset olisivat voineet johtaa ja mitata laivojen 10-tuumaisten tykkien tulta. Niiden oli myös kyettävä liikkumaan molempien maiden saariston suojassa ja ampua liikkeessä. Panssarilaivat tutustuivat Viron saaristoon purjehduksilla. Viron laivasto teki vastaavia purjehduksia Suomen rannikolla. Maiden sotalaivat harjoittelivat strategista yhteistoimintaa alkaen vuodesta 1933. Sukellusveneiden yhteistoimintaharjoitus oli 1939.
Mauretania Sitifensis
Kaupunkeja
Mauretania Sitifensiksen roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Suomenlahden tykistösulku
Sulkuyhteistyön päättyminen ja vaikutus
Yhteistyö oli sotilassalaisuus. Neuvostoliitto oli siitä kuitenkin tietoinen alusta alkaen. Kopioita suomalaisista suunnitelmista toimitti Neuvostoliitolle vakooja luutnantti Vilho Pentikäinen. Sulkujärjestelmän olemassaolo synnytti huolta puna-armeijassa ja maan poliitikoissa.
Puna-armeija järjesti 1930-luvun lopulla kolme strategista sotapeliä, jossa se tutki sulun tehokkuutta. Sotapeleissä oletettiin, että Saksa hyökkäisi Neuvostoliittoon Puola, Suomi, Viro ja Latvia liittolaisinaan. Kaikki sotapelit päätyivät siihen, että sulun läpäiseminen olisi mahdotonta ilman vakavia tappioita, mihin myös Suomi ja Viro olivat sotapeleissään päätyneet.
Suomenlahden sulkujärjestelmän mahdollisuus päättyi, kun Viro allekirjoitti Neuvostoliiton painostamana sen kanssa avunantosopimuksen syyskuussa 1939 ja luovutti tukikohdat Neuvostoliitolle. Talvisotaa edeltäneissä Suomen ja Neuvostoliiton neuvotteluissa lokakuussa 1939 Josif Stalin ilmoitti haluavansa Hankoniemen puna-armeijan käyttöön, että se voisi rautatietykein sulkea Suomenlahden välillä Hangosta Viron Paldiskiin.
Vuosikymmenen kestäneen panostuksen jälkeen Suomen rannikkotykistö oli talvisodan alkaessa kenties ainoa aselaji, joka oli kalustonsa puolesta valmis sotaan, vaikkakin operatiiviset suunnitelmat olivat vanhentuneet Viron ja Neuvostoliiton avunantosopimuksen myötä. Meripuolustus osoittautuikin merkitykselliseksi; Neuvostoliiton maihinnousuyritys rannikolle kenttäarmeijan selustaan torjuttiin. Tykistösulun yhteiseksi tulenjohtamiseksi rakennettuja merenalaisia kaapeleita käytettiin edelleen Suomen ja Viron tiedusteluyhteistyöhön, ja Suomi sai talvisodan aikana arvokasta ja tarkkaa tiedustelutietoa Virosta. Lopullisesti Viron ja Suomen sotilaallinen yhteistyö päättyi Neuvostoliiton miehitettyä Viron 1940 ja sitä myöten Viron itsenäisen armeijan olemassaolon loputtua.
Puna-armeija tuhosi Viron rannikkotykit vetäytyessään. Suomalaiset rakensivat kuitenkin Naissaareen tulenjohtotornin, voidakseen tähystää Suomenlahden koko leveydeltään Mäkiluodon järeiden tykkien tulen paremmaksi johtamiseksi. Merkittäviä taisteluammuntoja ei käyty, mutta sulku pystyi olemassaolollaan turvaamaan Suomen ja Saksan välisen kauppalaivaliikenteen jatkosodan ajan Neuvostoliiton laivaston toiminnalta. Toisen maailmanson aikaisia merimiinoja on ollut Baltian rannikolla runsaasti, ja niitä ovat vielä 2000-luvullakin useat laivastot käyneet harjoituksina purkamassa.
Native Tongue
Musiikillinen tyyli
Poison kiinnitetään automaattisesti musiikkityylinsä puolesta 1980-luvun glam metal -yhtyeiden kärkikastiin. Yhtyeen uusi kitaristi, Richie Kotzen toi yhtyeeseen kuitenkin vaikutteita omista tyylilajeistaan, kuten funkista ja bluesista. Tämä oli yksi syy siihen, miksi yhtyeen kuuntelijat jakautuivat 1990-luvun puolessavälissä kahteen osaan. Esimerkiksi ”The Scream” -kappaleessa ei ole Poisonille tyypillisiä voimasointuja, sillä ne vaihdettiin helpompaan funk-näppäilyyn.
Suomenlahden tykistösulku
Sulkuyhteistyön päättyminen ja vaikutus
Jatkosodan päätyttyä Suomen ja Viron sotilasyhteistyön salaamiseksi Suomen puolustusvoimien johto hävitytti asiakirjat, koska sopimusten mukaisesti liittoutuneiden valvontakomissiolla oli oikeus saada suomalaisia sotilasasiakirjoja. Yhteistyöstä tietävät virolaiset poliittiset ja sotilaalliset johtajat koottiin vankileireille muiden tavoin Neuvostoliiton miehittäessä Viron 1940. Näistä syistä ja Suomen puolueettomuuspolitiikkaan liittyneen varovaisuuden vuoksi Suomenlahden tykistösulku pysyi suurelta yleisöltä tuntemattomana 1990-luvulle asti, jolloin siitä alettiin kirjoittaa.
Native Tongue
Tuotanto ja mainostaminen
Native Tongue on Poisonin ainoa studiojulkaisu, jolla alkuperäisen kitaristin, C.C. DeVillen, paikannut Richie Kotzen on mukana. Kotzenin tyyli oli huomattavan erilainen kuin edeltäjänsä. Kotzenin panos albumilla oli hyvin suuri, ja se on kuultavissa hyvin myös levyn kappaleissa, jotka hallitsivat albumia huolimatta siitä, että yhtye on kirjoittanut jokaisen kappaleen yhteistyössä.
Kotzen erotettiin albumin kiertueen jälkeen. Kotzenilla oli ollut suhde yhtyeen rumpalin, Rikki Rockettin vaimon kanssa. Tulevilla Poisonin albumeilla tyyli palasi takaisin rajumpaan musiikkimateriaaliin. Kotzen on kommentoinut myöhemmin seuraavasti: ”Poisonissa ollessani unohdin olevani muusikko, sillä tunsin olevani enemmän alainen.” Negatiivinen ajattelutapa johtuu todennäköisesti Rockettin ja Kotzenin riitelystä. Kotzenin mielestä Rockett pilasi yhtyeen hengen ja maineen.
Albumi nauhoitettiin ja miksattiin Hollywoodissa sijaitsevalla A&M Studiosilla. Osa levystä nauhoitettiin myös Kalifornian Cagona Parkissa sijaitsevassa Rumbo Recorders-studiossa. Albumin tuotti lukuisia yhtyeitä ja artisteja tuottanut Richie Zito. Levy omistettiin Van Halen -yhtyeen kiertuemanagerille Scotty Rossille ja Poisonin entiselle kitaristille C.C. DeVillelle. Hyvistä listasijoituksista ja kultalevyrajasta huolimatta levy on myöhemmin saanut hyvin huonoja arvosteluita, ja se on joillekin kuuntelijoille edelleen Poisonin huonoin albumi. Allmusic-sivusto antoi albumille arvion 2/5.
Native Tongue World Tour-maailmankiertue mainosti levyä.
Kappaleiden taustaa
Native Tongue jatkaa kappaleiden sanoituspohjalta siitä, mihin yhtyeen edellisellä studiolevyllä, Flesh & Bloodilla jäätiin. Kappaleiden teemoina ovat esimerkiksi taistelu epäoikeuksia vastaan. Tämä on huomattavissa kappaleissa "Stand" ja "The Scream". Osa kappaleista kertoo surullisesti päättyvistä rakkaustarinoista ("Until You Suffer Some (Fire and Ice", "7 Days Over You" ja "Theatre of Soul"). Kappale "Stay Alive" käsittelee ihmisten sisäisiä ongelmia, ja kappaleen sanotaankin kuvaavan hyvin Poisonin kivikkoista aikaa.
Kappale "When Whip Comes Down" julkaistiin "Stand"-singlen B-puolella.
Superscope
Superscopen kehittivät veljekset Irving ja Joseph Tushinsky, ja ainoastaan Howard Hughesin omistama elokuvastudio RKO ja muutamat itsenäiset elokuvatuottajat ottivat sen lopulta käyttöönsä. RKO halusi kaikkien muiden studioiden tavoin kuvata suurimmat elokuvansa laajakuvaformaatissa, mutta koska 20th Century Fox ei antanut CinemaScope-tekniikkansa muiden käyttöön, oli RKO:n tyydyttävä vaihtoehtoiseen tekniikkaan. Ensimmäinen Superscope-elokuva oli Gary Cooperin ja Burt Lancasterin tähdittämä lännenelokuva Vera Cruz (1954).
Superscopessa kamera ja sen optiikka eivät juurikaan poikkea tavallisesta, ja filmi on normaalia 35-millistä filmiä, joka käyttää neljää perforaatiota yhtä kuvaruutua kohden. Superscopessa kamera kuitenkin valotti myös optiselle ääniraidalle varatun alueen, jolloin kuva-ala kasvoi. Kameranegatiivin kuvasuhde oli tällöin 1,33:1, mutta jälkituotannossa kuva rajattiin laajakuvaksi suhteeseen 2:1. Ennen rajausta filmistä tuotettiin Technicolor-väriseparaatio. Esityskopioissa 2:1-kuvasuhteen kuva oli anamorfisesti litistetty 1:1-neliöksi. Huonon suunnittelun johdosta kuva sijaitsi esityskopion toisessa laidassa, ja toisella puolella oli tyhjä musta palkki. Tämän takia projektorien käyttäjät joutuivat keskittämään kuvan uudestaan, mikäli Superscope-esitykseen kuului muissa formaateissa esitettäviä trailereita, uutispätkiä tai muita elokuvia. Superscope käytti kuitenkin samaa esitysoptiikkaa kuin CinemaScope. Yleisön haittana oli tavallista rakeisempi kuva.
Superscopesta julkaistiin myöhemmin variaatio Superscope 235 (joka kulki myös nimellä RKO-Scope), jolla yritettiin ratkaista sekä huonoon kuvanlaatuun että projisoinnin hankaluuteen liittyviä ongelmia. Uudessa järjestelmässä alkuperäisnegatiivin kuva rajattiin suhteeseen 2,35:1, joka oli sama kuin CinemaScope-formaatissa. Tällöin esityskopioiden koko kuva-ala saatiin täytettyä, ja ne voitiin projisoida täysin samalla tavalla kuin CinemaScope-filmit. Tiukempi rajaus kuitenkin lisäsi entisestään kuvan rakeisuutta, jota saatiin kuitenkin myöhemmin hillittyä Techniscope-värjäysmenetelmän ja Eastman-värifilmien edistyttyä. Superscopen käyttö loppui kuitenkin vuonna 1958, kun RKO siirtyi Warner Brothersin omistukseen. Superscopen tekniikan perimmäinen idea – koko negatiivikuva-alan valottaminen – on sittemmin otettu uudestaan käyttöön, kun Super 35 -formaattia alettiin käyttää 1980-luvun alusta lähtien.
Ahokissankäpälä
Ahokissankäpälä eli kissankäpälä (Antennaria dioica) on monivuotinen asterikasvi.
Ulkonäkö ja koko
Ahokissankäpälä on kaksikotinen kasvi eli sen hede- ja emikukat ovat eri yksilöissä. Emikukkien kehtosuomut ovat vaaleanpunaisia ja antavat mykeröille punertavan yleisvärin. Emiö on yhdislehtinen, yksivartaloinen ja kaksiluottinen. Hedekukat ovat yleensä vastaavasti valkeita ja heteitä on viisi. Kukinto on suppea, 2–8 mykerön muodostama tiiviin sykerömäinen tai huiskilomainen ryhmä. Mykeröitten perät ovat tiheäkarvaisia ja tavallisesti lyhyitä, laitakukat puuttuvat ja kehräkukat torvimaisia. Hedelmä on soikea harmaanruskea pähkylä, jonka päässä on haituvia. Kasvi kukkii kesä-heinäkuussa.
Levinneisyys
Ahokissankäpälää tavataan koko Euroopassa Espanjaa ja Portugalia lukuun ottamatta. Ahokissankäpälä on yleinen koko Suomessa, tiheimmin se kasvaa maan kaakkois-, itä- ja pohjoisosassa. Kasvi on arvioitu Suomessa silmälläpidettäväksi lajiksi.
Elinympäristö
Ahokissankäpälä kasvaa kuivilla, aurinkoisilla kankailla, niityillä, kedoilla, kallioilla ja tunturikankailla. Yleensä yhteistä on avoimuus ja maaperän kuivuus. Tällaisten paikkojen määrä on pienentynyt selvästi Suomessa verrattuna 50 vuoden takaisen aikaan, jolloin perinteinen maatalous loi monille muillekin kasvilajeille sopivia kasvupaikkoja.
Brigitte Kraus
Brigitte Kraus (s. 12. elokuuta 1956 Bergisch-Gladbach, Länsi-Saksa) on entinen saksalainen keskimatkojen juoksija, joka edusti kilpaurallaan Saksan liittotasavaltaa.
Kraus osallistui ensimmäisiin arvokisoihinsa 1973 sisäratojen EM-kisoissa, mutta karsiutui 800 metrin juoksun loppukilpailusta. Hän karsiutui myös seuraavan vuoden sisäratojen EM-kisoissa, mutta 1976 hän voitti Münchenissä järjestetyissä sisäratojen EM-kilpailuissa 1 500 metrin juoksun ajalla 4.15,2. Samana vuonna hän karsiutui Montrealin olympialaisissa. Kraus juoksi 19. helmikuuta 1978 sisäradalla 1 000 metriä aikaan 2.34,8, joka oli uusi maailmanennätys. Samana vuonna hän voitti sisäradoilla EM-pronssia 1 500 metrin juoksussa, mutta Prahan EM-kisoissa hän karsiutui. 1979 hän oli sisäratojen EM-kisoissa 1 500 metrillä neljäs ja 1982 toinen. Ateenan EM-kisoissa 1982 hän oli 3 000 metrin juoksussa seitsemäs ajalla 8.51,60.
Vuonna 1983 Kraus voitti ensin sisäratojen Euroopan mestaruuden 1 500 metrillä. Myöhemmin samana vuonna hän voitti MM-hopeaa Helsingin MM-kisoissa 3 000 metrillä ajalla 8.35,11. Seuraavana vuonna hän voitti kolmannen sisäratojen EM-kultansa voitettuaan 3 000 metrin juoksun ajalla 9.12,07, mutta keskeytti Los Angelesin olympialaisissa. 1985 hän voitti sisäradoilla EM-pronssia 1 500 metrillä, mutta keskeytti Stuttgartin EM-kisoissa 1986 ja Indianapolisin sisäratojen MM-kisoissa 1987 3 000 metrin juoksuissa ja Rooman MM-kisoissa 1987 1 500 metrillä. Krausin viimeiset arvokisamitalit olivat 1987 sisäratojen EM-kilpailuissa voitettu pronssi 3 000 metriltä sekä 1988 sisäratojen EM-pronssi 1 500 metrin juoksusta.
Eduskuntavaalit 1954
Eduskuntavaalit 1954 järjestettiin 7.–8. maaliskuuta. Presidentti J. K. Paasikivi oli antanut 8. joulukuuta 1953 määräyksen eduskunnan hajottamisesta ja uusien vaalien pitämisestä, koska puolueiden väliset risti­riidat olivat johtaneet parlamen­taari­seen umpi­kujaan. Muussa tapauksessa vaalit olisi pidetty saman vuoden heinäkuun alussa. Paasikivi ei olisi halunnut hajottaa eduskuntaa, mutta SDP ja kokoomus painostivat häntä. Talvivaaleja pidettiin maalaisliitolle epäedullisina, koska sen kannatusalueella Pohjois-Suomessa sääolot olivat ongelmalliset. Maalaisliitto sai kuitenkin vaaleissa kaksi lisäpaikkaa. Urho Kekkosta äänesti yli pohjoissuomalaista äänestäjää.
Brigitte Kraus
Kraus teki uransa aikana yksitoista Saksan liittotasavallan ennätystä, joista kolme olisi ollut myös yhdistyneen Saksan ennätyksiä. Hän voitti 800 metrillä Saksan mestaruuden 1976, 1 500 metrillä vuosina 1976, 1978, 1979, 1981, 1983, 1985, 1986 ja 1987 sekä 3 000 metrillä vuosina 1976, 1977, 1979, 1983, 1984, 1985, 1986 ja 1987. Lisäksi hän voitti maansa mestaruuden maastojuoksussa lyhyellä matkalla 1981, 1982, 1983 ja 1984. Hän edusti uransa aikana ensin LG Rhein-Berg -seuraa ja myöhemmin ASV Köln -seuraa. Aktiiviuransa aikana hän painoi 58 kilogrammaa ja oli 180 senttimetriä pitkä.
Eduskuntavaalit 1954
Keskustelijat avustajineen Yleisradion radiostudiossa käymässä vaalikeskustelua. Vasemmalta etualalta Väinö Leskinen ja Hannes Tiainen, Arvo Salminen ja Alpo Varjola, Nils Meinander ja Torsten G Aminoff, pöydän päässä keskustelun puheenjohtaja, ohjelmajohtaja Jussi Koskiluoma, oikealta taka-alalta Harras Kyttä ja Esa Kaitila, K Haapanen ja Hertta Kuusinen sekä Ahti Karjalainen ja Urho Kekkonen.|thumb|left|300px
Vaaleja edelsi lyhyt mutta kiivas vaalikamppailu, joka käytiin avoimesti valtapoliittisin tunnuksin. SDP:n iskulauseina olivat puoluesihteeri Väinö Leskisen ideoimat "Maalaisliitto on murskattava" ja "Kekkonen Kampinkadulle"; jälkimmäinen viittasi nelinkertaisen pääministerin Urho Kekkosen silloiseen asuinpaikkaan, nykyiseen Urho Kekkosen katuun. Maalaisliitto puolestaan syytti SDP:ta maan talouden romuttamisesta, puhui kristillisten arvojen ja raittiuden puolesta ja julisti, että vaaleissa ratkeaa maaseutuväestön tulevaisuus, joka olisi kurja SDP:n voittaessa.
Vaalit olivat ennätyksellisen vilkkaat ja uurnilla kävi ensimmäisen kerran Suomen historiassa yli kaksi miljoonaa äänioikeutettua. Maalaisliitto oli rakentanut puoluesihteerinsä Arvo Korsimon johdolla Suomen joka kolkkaan ulottuneen piiriorganisaation, ns. tukimiesverkoston, joka tähtäsi pohjimmiltaan vuoden 1956 presidentinvaaliin. Puolue hyötyikin äänestysaktiivisuuden noususta eniten: se voitti yli 60 000 ääntä ja sai kaksi paikkaa lisää. Molemmat vasemmistopuolueet lisäsivät kannatustaan yli 40 000 äänellä, mutta vasemmisto kokonaisuudessaan sai vain yhden lisäpaikan, joka meni SDP:lle. Kokoomus menetti vajaat 10 000 ääntä, mutta vaalimatematiikka kohteli sitä äänestäjiäkin tylymmin, koska sen paikkaluku pieneni jopa neljällä. Vaalitulosta pidettiin elintärkeänä torjuntavoittona presidentinvaaliin valmistautuneelle Urho Kekkoselle.
Vaalien jälkeen muodostettiin Törngrenin hallitus, jota seurasivat vaalikauden aikana Kekkosen viides hallitus, Fagerholmin toinen hallitus, Sukselaisen ensimmäinen hallitus, von Fieandtin hallitus ja Kuuskosken hallitus. Kaksi viimeksi mainittua olivat niin kutsuttuja virkamieshallituksia.
Kansanedustajat
Eduskuntaan valittiin näissä vaaleissa uusina kansanedustajina mm. Anni Flinck, Olavi Lindblom ja Tyyne Paasivuori (SDP), Einari Jaakkola, Artturi Jämsén, Marja Lahti, Eemil Partanen, Toivo Saloranta ja Yrjö Sinkkonen (ML), Pentti Liedes, Pauli Puhakka, Irma Rosnell ja Leo Suonpää (SKDL), Saara Forsius ja Erkki Tuuli (Kok.), Sven Högström (RKP), sekä Armi Hosia (KP).
Eduskunnassa lähes yhtäjaksoisesti vuodesta 1917 istunut Maalaisliiton Juho Niukkanen kuoli vain pari kuukautta vaalien jälkeen. Niin ikään Maalaisliittoon kuulunut Antti Kukkonen teki näissä vaaleissa paluun eduskuntaan lähes kymmenen vuoden tauon jälkeen, samoin mm. SDP:n Olavi Kajala yhden kauden poissaolon jälkeen. Eduskunnan jättivät mm. SDP:n Väinö Tanner, Maalaisliiton Mikko Tarkkanen, Kokoomuksen Arvi Ahmavaara, Jussi Lappi-Seppälä ja Oskari Lehtonen, sekä RKP:n Ernst von Born ja Levi Jern. Eduskunnasta putosivat mm. SDP:n Valfrid Eskola ja Otto Toivonen, Maalaisliiton Taavi Vilhula, SKDL:n Arvo Riihimäki ja Atos Wirtanen, Kokoomuksen Reino Ala-Kulju, sekä RKP:n Ebba Östenson.
Vaalien jälkeen eduskunta päätti pidentää vaalikauden kolmivuotisesta nelivuotiseksi. Valitun eduskunnan vaalikausi päättyi eduskuntavaalien 1958 jälkeen ja on lähes neljällä vuodella ja neljällä kuukaudella eduskunnan pisin normaaliaikana.
Tulokset
Tuloksia verrataan vuoden 1951 eduskuntavaaleihin.
Scary Kids Scaring Kids
pienoiskuva|Scary Kids Scaring Kids esiintymässä marraskuussa 2005.Scary Kids Scaring Kids tai lyhenteenä SKSK oli post-hardcoreyhtye, joka perustettiin Arizonassa 2002. Sen musiikkityyleiksi luokiteltiin myös screamo, metalli ja punk.
Kiovan sotaretki
Boleslaus I Rohkean vuonna 1018 tekemä Kiovan sotaretki oli väliintulo Svjatopolk I:n ja hänen veljensä Jaroslav Viisaan valtataisteluun Kiovan Venäjällä, jonka seurauksena Jaroslav ajettiin maanpakoon Novgorodiin, ja Svjatopolkista tuli Kiovan ruhtinas. Boleslaus Rohkean vetäydyttyä Kiovasta, Jaroslav Viisas palasi valtaistuimelleen, mikä johti Kiovan kulta-aikaan.
Salatut elämät – 21. esityskausi (2018–2019)
Salatut elämät -saippuasarjan '''21. kausi''' esitettiin MTV3-kanavalla alkaen elokuussa 2018 ja päättyen kesäkuussa 2019.
Tiivistelmä juonesta
Camilla saa kuulla, että hänet on adoptoitu ja hänellä on kaksoissisko Satu. Alissa syyttää itseään Sergein kuolemasta, samalla kun Taigalle käy ilmi hänen isänsä olevankin elossa. Camillan toimeksiannosta palkkamurhaaja Seireeni myrkyttää Alissan. Alissa kuitenkin selviää. Camilla pakenee ulkomaille selvittämään ajatuksiaan.
Kaikkien kuolleeksi luulema Sergei punoo kostoa Alissalle, mutta paljastuu ja joutuu vankilaan Pietarin ja Akin juonittelujen ansiosta. Peppi eroaa Pietarista, auttaa Sergein ulos vankilasta ja pakenee yhdessä tämän ja Taigan kanssa Helsingistä. Pietari ja Lola palaavat yhteen ja lähtevät pois Suomesta. Alissa törmää eräällä työkeikallaan Tommiin ja alkaa myöhemmin seurustella tämän kanssa. Alissa ja Tommi muuttavat Ranskaan.
Talelle ja Tiinalle on muodostunut suhde Sannin selän takana. Mika tulee Tiinan luokse ja ampuu itsensä. Samaan aikaan Sanni saa tietää totuuden. Tiina muuttaa Rasmuksen kanssa Ahvenanmaalle. Sanni ja Tale eroavat. Tale muuttaa Karin kanssa Sepon luokse Kittilään, molempien kuitenkin palatessa pian takaisin. Sannille ja Akille muodostuu suhde. Tale puolustaa oikeuttaan olla tekemisissä Iljan kanssa.
Camilla palaa Lontoosta Helsinkiin. Kaikkien yllätykseksi hänellä on mukanaan uusi aviomiehensä Noel, johon hän tutustui Lontoossa. Monica päätyy sänkyyn alaikäisen Severin kanssa. Asian tultua julki Monica muuttaa Espooseen. Camillan ja Satun biologiseksi äidiksi paljastuu rikollinen Tuula, joka suorittaa pitkää vankeustuomiota. Satu menee vankilaan tapaamaan äitiään Camillan empiessä asiaa. Lopulta Camillakin päättää mennä tapaamaan äitiään, mutta Tuula löytyy kuolleena sellistään ennen kuin Camilla ehti tavata hänet.
Mira alkaa kiusata Violaa. Kiusaamisen jatkuttua pitkään ja Severin petoksen paljastuttua Viola päätyy yrittämään itsemurhaa. Viola joutuu psykiatriselle osastolle. Linda vapautuu vankilasta ja muuttaa isänsä Aaron ja tämän naisystävän Evan luokse.
Eva harrastaa seksiä sekä Aaron että Jirin kanssa. Myöhemmin hän joutuu auto-onnettomuuteen, jonka seurauksena hän saa kuulla olevansa raskaana. Vauvan isästä ei ole varmuutta. Mieleltään järkkynyt Aaro kuvittelee Jirin paholaiseksi ja suojellakseen viimeisillään raskaana olevaa Evaa, telkeää hän tämän äitinsä Annin mökkiin, jossa Eva synnyttää tyttövauvan.
Benjamin on ihastunut Annaan, joka kuitenkin seurustelee Danin kanssa. Gunnarin ja Dahlian välit lämpenevät Gunnarin erottua Ullasta. Kari sekaantuu jälleen hämäräbisnekseen.
Ismo palkkaa kaupalleen salamyhkäisen myymäläapulaisen. Nuorukainen esittelee itsensä Esaksi. Ismo ja Jutta ovat alkaneet suunnitella häitään, mikä ei suju ongelmitta. Kirkossa parin vihkimisen keskeyttää Salla, joka paljastaa rakastavansa Ismoa yhä. Sallan perässä kirkkoon saapuu myös Esa, joka paljastuu Sallan ja Ismon yhteiseksi pojaksi, Ressuksi.
Jaksot
1 Keskikatsojamäärä televisiossa jakson ensiesityspäivänä.
Humalanvieras
Humalanvieras eli nokkosvieras (Cuscuta europaea subsp. europaea) on luonnonvaraisena Euroopassa ja Aasiassa elävä lehtivihreätön loiskasvi. Sitä tavataan myös Suomesta. Humalanvieras on euroopanvieraan (Cuscuta europaea) nimialalaji.
Aikaisemmin alalaji luokiteltiin humalanvieraskasveihin, jotka nykyään luetaan kiertokasvien heimoon.
Ulkonäkö ja koko
Yksivuotisen humalanvieraan varsi on paksuhko, haarova ja sen väri vaihtelee punaisesta lähes valkoiseen. Saavutettuaan sopivan isäntäkasvin humalanvieras kasvattaa laajoja, jopa 150 cm pitkiä ja takkuisen sotkuisia kasvustoja. Kasvin lehdet ovat hyvin pieniä ja suomumaisia. Kukinto on tiheä, 1–1,5 cm leveä sykerö. Vaatimattomien kukkien väri vaihtelee vaaleanpunaisesta valkoiseen. Humalanvieras kukkii heinä-elokuussa. Kukkien runsaus riippuu isäntäkasvin kunnosta.
thumb|vasen|Humalanvieraskasvustoa [[ruohoseljassa.]]
Levinneisyys
Humalanvieras kasvaa lähes koko Euroopassa pohjoisimpia ja läntisimpiä osia lukuun ottamatta. Levinneisyysalue jatkuu yhtenäisenä Venäjän kautta Kaukasukselle ja Keski-Aasiaan. Lajia on tavattu laajalta alueelta Aasiaa sekä Afrikasta, Australiasta ja Pohjois-Amerikasta. Suomessa humalanvieras on muinaistulokas. Levinneisyysalue keskittyy seuduille, jotka olivat pysyvästi asuttuina jo keskiajalla. Lajia tavataan Etelä-Suomessa noin Pori–Tampere–Lappeenranta-linjan eteläpuolella sekä Vaasan seudulla.
Suomen etelärannikolla kasvaa humalanvierasta hennompi ja pienikukkaisempi alalaji merenrantavieras (Cuscuta europaea subsp. halophyta).
Elinympäristö
Humalanvierasta tavataan kulttuuriympäristöissä pihoilla ja pihapiireissä, kyläpientareilla, puronvarsipensaikoissa ja joenvarsiruohostoissa. Humalan (Humulus lupulus) ollessa tärkeä viljelykasvi humalanvieras oli harmillinen rikka. Nykyään humalanvieras loisii tavallisesti isonokkosella (Urtica dioica), mutta myös monilla muilla, enimmäkseen monivuotisilla ruohoilla kuten sinimailasella (Medicago sativa). Nokkosen yleisyydestä huolimatta humalanvieras on Suomessa harvinaistunut.
Georges Prêtre
Georges Prêtre (14. elokuuta 1924 – 4. tammikuuta 2017 Navès ) oli ranskalainen kapellimestari. Hän opiskeli muiden muassa Maurice Duruflén ja André Cluytensin johdolla Pariisin konservatoriossa.
Tehtyään debyyttinsä Pariisissa Prêtre pääsi esiintymään myös kansainvälisiin merkittäviin oopperataloihin, kuten New Yorkin Metropolitan-oopperaan ja Milanon La Scalaan. Hän toimi uransa aikana mm. Pariisin oopperan musiikillisena johtajana sekä vuosina 1986–1991 Wienin sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina.
Prêtre sai jo varhain arvostusta oopperatulkinnoillaan. Hän johti runsain mitoin myös ranskalaisten säveltäjien, kuten Francis Poulencin teoksia. Hän johti Poulencin La Voix humaine -oopperan kantaesityksen 1959 ja piti vuonna 1999 konserttisarjan edesmenneen säveltäjän 100-vuotispäivän kunniaksi.
Marcel Landowski omisti neljännen sinfoniansa vuonna 1988 juuri Georges Prêtrelle.
Georges Prêtre johti myös perinteisen uudenvuoden konsertin Wienistä vuosina 2008 ja 2010.
Lämpöputki
Lämpöputken historia
Lämpöputken idean esitteli ensimmäisenä Angier March Perkins, joka työskenteli yksifaasisen väliaineen parissa. Hän patentoi 1831 ilmatiiviin putkikattilan ns. lämpösifonin. Hänen jälkeläisensä Jacob Perkins patentoi 1836 ns. Perkinsin-putken, jonka käyttö levisi kuljetusvälinetekniikkaan ja leivontauuneihin. Perkinsin-putki toimii kuten lämpösifoni.
Modernin lämpöputken isänä pidetään General Motorsissa työskennellyttä R.S. Gaugleria. Vuonna 1941 työskennellessään jääkaappien jäähdytysongelmien parissa hän visioi laitteen, jossa neste höyrystetään ylempänä kuin missä tiivistyminen tapahtuu ilman ulkopuolista voimanlähdettä. Lauhtunut vesi palautuu ylös haihduttimelle kapillaarivoimien työntämänä. Prosessin toteuttaakseen hän suunnitteli putken seinämään varsin erikoisen kapillaarisen rakenteen lämpökäsitellyistä rautalangoista. Patentti on kirjattu vuonna 1942, mutta General Motors ei kuitenkaan hyödyntänyt Gauglerin kehittämää tapaa.
Kaksikymmentä vuotta myöhemmin Trefethen herätti idean henkiin avaruusohjelman yhteydessä ja todellinen kehitystyö alkoi 1963, jolloin Los Alamosin kansallisen laboratorion insinööri G.M. Grover patentoi uuden tyyppisen lämpöputken. Grover rakensi useita prototyyppejä, joista myöhemmissä versioissa faasiaineena olevan veden korvasi natrium, jolloin lämpötilat nousivat 1100 kelviniin asti.
1964 ensimmäinen kaupallinen yritys (RCA) valmisti lämpöputkia lähinnä Yhdysvaltojen hallituksen tilauksesta. Putkimateriaalina käytettiin, lasia, kuparia, nikkeliä, ruostumatonta terästä ja molybdeeniä. Työaineena olivat vesi, cesium, litium, natrium ja vismutti. Korkeimmat käyttölämpötilat olivat 1400 kelviniä, mutta samaan aikaan myös matalampia käyttölämpötiloja hyödyntäviä lämpöputkia kehiteltiin erityisesti satelliittien ja avaruusteknologian käyttöön.
Lämpöputki sai tunnustuksensa luotettavana lämpökojeena 1965, jolloin T.P. Cotter julkaisi lämpöputken alustavat teoreettiset tulokset sekä suunnittelutyökalut. Maailmanlaajuinen kehittämistyö sai alkunsa Los Alamosin laboratorioiden, jossa myös Cotter työskenteli, ollessa yksi suurimmista edelläkävijöistä.
Ensimmäiset lämpöputket suunniteltiin lähes poikkeuksetta avaruusteknologian käyttöön ensilentojen tapahtuessa 1967. Cape Kennedystä lähetetty toisesta päästä sähköisesti lämmitetty lämpöputki kesti 14 maailmanympärimatkaa toimien moitteettomasti.
Vuonna 1968 Euroopassa tutkittiin nestemäisiä metalleja työaineena sekä suurinta mahdollista niin aksiaalista kuin radiaalista lämpövuota. Myös teoreettista lämmönsiirtokapasiteettia tutkittiin ja lämpöputkien välille alkoi muodostua selkeitä piirteitä muun muassa kapillaarirakenteessa, haihtumisesta syntyvän lämpövuon tekijöihin sekä ei-kondensoituvien kaasujen vaikutuksessa lämpöputken suorituskykyyn.
Samana vuonna Japanissa Kisha Seizo Kaisha –yrityksessä kehiteltiin useista rivoitetuista lämpöputkista muodostettu kimppu, joka osoittautui tehokkaaksi pakokaasujen lämmöntalteenottajaksi. 1969 Isossa-Britanniassa Dunnin ja Readingin yliopistojen yhteistyössä syntyivät levylämpöputki (flat plate heat pipe) sekä kanavalämpöputki (tubular heat pipe). NASA rakensi myös pyörivän lämpöputken, jossa pyörimisliikkeestä aiheutuva voima siirtää nesteen lauhduttimesta haihduttimeen. Tekniikkaa voidaan käyttää roottorin lapojen jäähdyttämiseen.
70-luvun alussa alkoi voimakas kehitystyö maanpäällisten lämpöputkien parantamiseksi. Eräs suuri hanke oli Alaskan öljyputkessa olevan pysyvän jään sulamisen estäminen lämpöputkilla, jotta sulamisvesi ei aiheuttaisi maaperän vajoamista ja ongelmia putkea kannatteleville paaluille. McDonnell Douglas Astronautics –yritys valmisti 12 000 9–23-metristä lämpöputkea kuukaudessa.
Toiminta ja rakenne
Lämpöputket jaetaan kahteen luokkaan sen mukaan onko niissä kapillaarista rakennetta vai ei. Ilman kapillaarirakennetta toimivia lämpöputkia kutsutaan lämpösifoneiksi, mutta lämpöputkea käytetään myös yleisnimityksenä kaikista suljettuun faasimuutokseen perustuvista laitteista.
Lämpöputki on suljettu säiliö, jossa on kapillaarisen rakenteen lisäksi sopiva määrä työainetta. Rakenteessa on erotettavissa pituussuunnassa kolme eri aluetta: haihdutinosa, adiabaattinen höyrynsiirtymisosa sekä lauhdutin. Lämpöputkella voi olla useita lämmönlähteitä ja –kohteita eikä adiabaattista lämmönsiirtymisosaa välttämättä ole riippuen suunnittelusta ja käyttötarkoituksesta.
Ulkoisesta lämmönlähteestä tuleva lämpö siirtyy lämpöputkeen seinämien ja kapillaarirakenteen kautta, jossa se haihduttaa nesteen. Syntyvä höyrynpaine kuljettaa höyryn adiabaattiosan läpi lauhduttimelle, jossa se jäähtyy luovuttaen lämpönsä ulkoiseen lämpönieluun. Kapillaaripaine kuljettaa tiivistyneen veden takaisin haihduttimelle sulkeakseen kierron. Prosessi jatkuu niin kauan kuin putkessa vallitsee riittävä kapillaaripaine.
Tilavuusvoimien, kuten painovoiman, vaikuttaessa on paineenlasku nesteessä suurempaa jolloin myös kapillaaripaineen on oltava suurempi. Kapillaarirakenne mahdollistaa sen, että haihdutin voi sijaita lauhdutinta ylempänä. Lämpöputkessa olevat paineet riippuvat myös syötetyn lämpömäärän ja siis höyryn nopeudesta putkessa. Höyryn nopeuden kasvaessa sen paine alenee nopeammin mentäessä haihduttimelta lauhduttimelle. Tämä aiheuttaa höyryn tiivistymisen jo ennen varsinaista lauhdutinta.
Termodynamiikan toisen pääsäännön mukaisesti on lauhduttimelta poistuva lämpötila alempi kuin haihduttimelle tuleva ja näin hyötysuhde jää luonnollisesti alle 100 %. Lämpöputkissa kylmän ja kuuman puolen lämpötilaero on kuitenkin suhteellisesti pienempi kuin muissa konvektiivisissa lämmönsiirtimissä. Täysin häviötön ei lämpöputki tule koskaan olemaan.
Lämpöputkia rajoittavia tekijöitä
Vaikka lämpöputki on tehokas lämmönsiirtoväline, on siinä kuitenkin useita lämmönsiirtoa koskevia rajoituksia. Rajoitukset määräävät siirtyvän lämpötehon vallitsevissa työolosuhteissa. Lämpöputken toiminnan kannalta tärkein rajoitus on edellisessä kappaleessa mainittu kapillaarirajoitus. Mikrokokoluokan sekä hyvin matalien lämpötilojen lämpöputkissa voi esiintyä höyryvirran ohentumista molekyyliseen tilaan, jolloin lämmönsiirto jää heikoksi. Lämpöputkissa, joissa kiinteässä olomuodossa oleva työaine joudutaan ennen höyrystämistä sulattamaan, on mahdollisuus, että höyry jähmettyy uudelleen adiabaattiosalla tai lauhduttimessa kuivattaen haihduttimen.
Nestemäistä metallia työaineenaan käyttävissä lämpöputkissa kitkavoimat ovat suurimmillaan höyryvirrassa, jolloin höyrynpaine lauhduttimessa voi laskea nollaan. Seurauksena on heikentynyt lämmönsiirtotehokkuus. Sama ongelma esiintyy myös lämpöputkissa, jotka toimivat alle suunnittelulämpötilansa. Rajoitusta kutsutaan höyrynpainerajoitukseksi. Tehokkuus heikkenee myös, jos virtaavan höyryn nopeus ylittää äänennopeuden. Lauhduttimen jäähtymisominaisuudet rajoittavat siirtyvän lämmön määrää. Lämpöputken radiaalisen lämpövuon tai seinämänlämpötilan kasvaessa liian suureksi voi kapillaarirakenteessa tapahtua työaineen kiehumista, joka vaikuttaa heikentävästi työaineen kiertoon. Rajoitusta kutsutaan kiehumisrajoitukseksi.
Koko lämpöputken käyttöikää ajateltaessa on huomioitava muun muassa rakenteen värähtelykestävyyttä, lämpötilavaihteluiden aiheuttamia kuormituksia lämpöputkessa sekä korroosiokestävyyttä. Lämpöputkea on oltava turvallista käyttää vaativissakin olosuhteissa.
Erilaisia lämpöputkia
Lämpöputkien koot vaihtelevat aina 10 μm:n pituisista 100 metrin pituisiin asti. Poikkileikkauspinnoiltaan erilaisia lämpöputkia yhdistää työaineen kiehumis- ja lauhtumisprosessi, joka voi tapahtua yhdessä, mutta myös monessa eri kohdassa lämpöputkea. Tavallisimmassa mallissa työaine palautuu lauhduttimelle kapillaarirakenteen avulla, mutta myös painovoiman, keskipakoisvoiman, sähköisten tai osmoottisten voimien avulla.
Avaruusteknologia
Eräässä mallissa käytetään lasersädettä lämpöputkien lämmönlähteenä. Peililaserlämpöputkissa lasersäde osuu peilipintaan haihduttaen nesteen ja kapillaarirakenne palauttaa faasiaineen uudelleen kiehutettavaksi. Jäähdyttämättömät peiliratkaisut eivät kestä kuin muutaman sekunnin ennen ylikuumentumista, minkä takia peili täytyy jäähdyttää. Vesijäähdytteiset peilit kokevat kuitenkin suuren sisäisen painejakauman, joka aiheuttaa materiaaliin vääristymiä. 1978 R.Barthelemy tutki peililaserlämpöputken toimintaa 10 kW:n laserilla ja huomasi, että lämpöputki toimii, jos vain se on riittävästi esilämmitetty.
Lämmönvaihtimet
Energianhinnan nousu on edistänyt uusien energiansäästömenetelmien kehitystä teollisuudessa. Suuren lämmönsiirtokapasiteettinsa sekä olemattoman energiatarpeensa takia hyödynnetään lämpöputkia useissa eri kohteissa. Energiateollisuudessa lämpöputkia käytetään lähinnä kattilasyöttöilman esilämmittiminä uusissa sekä jo asennettuina olevissa kattiloissa. Suurin hyöty lämpöputkilämmönsiirtimissä verrattuna tavallisiin lämmönsiirtimiin on niiden isotermisyys ja häviöttömyys. Ilmalämittimenä toimivat lämpöputket ovat lisäksi halvempia ja pienempiä. Lämpöputkilämmönvaihtimet toimivat tehokkaina jätelämmön talteenottajina, jotka eivät vaadi ulkopuolista energianlähdettä. Lisäksi painehäviöt ovat alhaiset ja yksikkö on helppo asentaa jälkikäteen.
Lämpöputkilämmönvaihtimet voidaan jakaa kaasu–kaasu, kaasu–neste ja neste–neste tyyppisiin yksiköihin. Teollisuudessa kaasu–kaasu –lämmönvaihtimia käytetään eniten. Näissä lämmönvaihtimissa on useita ulkoisesti rivoitettuja lämpöputkia ja konstruktio on täysin käänteinen. Lämpöä voidaan siis siirtää molempiin suuntiin. Kaasu–kaasu – lämmönvaihtimet voidaan jakaa kolmeen luokkaan: matalissa lämpötiloissa tapahtuvaan lämmöntalteenottoon ilmastoinnista, kohtuullisissa lämpötiloissa ylijäämälämmön talteenottoon sekä jätelämmön talteenottoon korkeissa lämpötiloissa. Lämmönvaihtimien rakenne ja koko riippuvat käyttökohteesta, mutta monia kaupallisia sovelluksia on tarjolla.
Itiö
Itiö eli spori on monilla eliöillä esiintyvä lisääntymiseen tai leviämiseen erikoistunut solu tai pieni solujoukko. Tavallisimpia itiöitä tuottavia eliöitä ovat kasvit, sienet ja eräät levät. Muun muassa kotelo- ja kantasienet kasvattavat maanpäällisiä itiöemiä, joiden heltoissa tai itiölavoissa itiöt sijaitsevat. Kasveilla itiöt muodostuvat itiöpesäkkeissä. Kasveilla itiöistä puhutaan lähinnä itiöiden avulla leviävien kasvien eli itiökasvien yhteydessä, mutta myös siementen avulla leviävät kasvit eli siemenkasvit tuottavat itiöitä osana elinkiertoaan. Syntytavan ja rakenteen perusteella erotetaan monia erilaisia itiötyyppejä.