cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suursaari
Maantiede
Suursaari on noin 11 kilometriä pitkä ja 1,5–3 kilometriä leveä, kapeimmillaan pohjoispäässä, ja koostuu enimmäkseen karusta peruskalliosta. Saaren pinta-ala on noin 21 neliökilometriä, josta noin 0,14 neliökilometriä (14 hehtaaria) on järviä. Saaressa on neljä vuorenhuippua, Pohjoiskorkia (113 metriä korkea), Mäkiinpäällys (126 m), Haukkavuori (142 m) ja Lounatkorkia (176 m), jotka näkyvät kauas merelle. Kallioperä idässä ja korkeammilla kukkuloilla on porfyyriä, lännessä gneissiä ja liusketta. Muualla kalliossa on leveitä, vaaleampia graniittivanoja. Kukkuloiden välisissä laaksoissa on moreenia ja useita pirunpeltoja eli suuria alueita pelkkää kiveä. Saaren itäosassa on muutamia hiekkarantoja.
Suursaaressa on neljä järveä ja yksi lampi. Liivalahdenjärvi on noin 400 metriä pitkä ja 75 metriä leveä, ja sen suurin syvyys on vain 1,5 metriä. Sen toinen lasku-uoma suuntautuu Liivalahteen. Veteljärvi on kooltaan 250 × 100 metriä, ja sen suurin syvyys on 2,3 metriä. Sillä on yhteinen laskujoki Liivalahdenjärven kanssa Selkäapajanlahteen länsirannikolle. Maahellinlahteen laskeva Lounatjärvi on kooltaan 500 × 200 metriä, ja sen suurin syvyys on 13 metriä. Ruokolahdenjärvi on kooltaan 350 × 200 metriä, ja sen suurin syvyys on 5 metriä. Se laskee mereen Porkanrannassa Kiiskinkylän kohdalla. Lounatjärven koillispuolella on vielä pieni pyöreä Pahalampi.
Mäkiinpäällyksellä ja Majakallion itäpuolella on kaksi Struven ketjuun kuuluvaa kolmiomittauspistettä, Mäkiinpäällys (Мякипяллюс), 60.07417°N, 26.96972°W ja Gogland "Z" (Гогланд Точка "Z") eli Suursaari Piste "Z", 60.08528°N, 26.96111°W. Ne ovat saaren pohjoisen ja eteläisen kolmioketjun solmukohtia ja kuuluvat Unescon maailmanperintökohteisiin.
Luonto
thumb|250px|[[Haukkavuori (Suursaari)|Haukkavuori Liivalahdenjärveltä päin nähtynä vuonna 1936.]] Suursaari on pääasiassa peruskalliota, jolla kasvaa harvakseltaan mäntyjä. Matalammissa osissa on taigatyyppistä havumetsää. Havumetsän lisäksi on alavammilla alueilla jonkin verran lehtipuita, etupäässä pihlajaa, tervaleppää ja raitaa, mutta saaren eteläpäässä myös koivuja ja yksittäisiä tuomia, haapoja ja saarnia. Jotkut kasveista, kuten myrkkykatko, kuuluvat toiseen kasvillisuusvyöhykkeeseen, mutta ovat säilyneet ilmaston muututtua.
Esihistoria
Suursaaren kalliohuiput ovat niin korkeita, että niiden on täytynyt näkyä Baltian jääjärven pinnan yläpuolella mannerjäätikön vetäytymisen alkaessa noin 10 000 vuotta sitten. Ylimpänä sijaitsevat muinaiset rantatöyräät ovat 86 metrin korkeudella nykyisestä merenpinnasta. Varsinaisia muinaisjäännöksiä tunnetaan hyvin vähän. Kahden tai kolmen kiviröykkiön arvellaan olevan pronssikautisia hautoja, ja Kumpelkalliossa on kalliopiirrokselta vaikuttava piirros. Ympäristön rikkaita kalastusvesiä ja hylkeenhoukuttelumaita ovat varmasti hyödyntäneet satunnaiset kävijät jo muinaisista ajoista, ja he ovat saattaneet yöpyä Haukkavuoren ympärillä olevissa pienehköissä luolissa. Asia jää vielä vahvistettavaksi arkeologisissa tutkimuksissa. Osa rannoilla olevista kivikasoista saattaa olla varhaisia pyyntisuojia.
Ruotsin vallan aika
Suursaari mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1435. Suursaaresta esitti ensimmäisenä vaatimuksia Ruotsin kruunu, ja siitä tuli osa kuningaskuntaa vuoteen 1721 asti. Saari oli aluksi Viipurin linnaläänin alainen ulkosaari, joka kuului Vehkalahden pitäjään. Varhaisimmat kirjalliset lähteet pysyvästä asutuksesta ovat 1400-luvulta, jolloin Suursaaren kalastajat selvittivät verojaan Viipurin seurakunnalle. 1600-luvulta on olemassa muutamia manttaaliluetteloita, joista selviää, että saarella on asunut vakituisesti muutamia satoja ihmisiä ja että he kaikki olivat suomenkielisiä. Kielitieteilijöiden mukaan saarella 1800-luvulla puhuttu murre viittaa siihen, että väestö oli lähtöisin Vehkalahden seudulta ja lähiympäristöstä.
thumb|left|[[Adam Olearius matkusti laivalla, joka haaksirikkoutui Suursaaren luona marraskuussa 1635.]] Saksalainen diplomaatti ja kirjailija Adam Olearius matkusti laivalla, joka haaksirikkoutui Suursaaren luona marraskuussa 1635. Hän kirjoitti sen jälkeen runon, joka tihkui hirvitystä tästä kylmästä, pimeästä ja myrskyisestä saaresta sekä sen asukkaista, jotka elivät äärimmäisessä köyhyydessä.
Vanhan Suomen aika
Venäläisjoukot valloittivat saaren suuren Pohjan sodan aikana, ja se siirtyi Venäjän haltuun virallisesti Uudenkaupungin rauhassa vuonna 1721. Pietari Suuri antoi Suursaaren, Tytärsaaren ja Lavansaaren läänitykseksi hovinarrilleen Johan (Jan) da Costalle jo vuonna 1718. Hän asui Lavansaaressa rakennuttamassaan kartanossa ja oli ankara verottaja. Hänen saamaansa läänitystä on pidetty jonkinlaisena Pietari Suuren pilana narrilleen. Da Costan kuoltua 1740 saaret jäivät vielä muutamaksi vuodeksi hänen vaimolleen.
Suursaari liitettiin Viipurin seurakunnan alaiseen Kakin kappeliin, joka itsenäistyi myöhemmin Johanneksen pitäjänä. Kirkko rakennettiin vuonna 1768 hirrestä, ja siinä oli erillinen kellotapuli. Se sijaitsi Suurkylän länsipuolella. Tarinan mukaan ja nimestä Kappelniemi sekä vanhasta kylän viereisellä niemellä olleesta kivijalasta päätellen saarella oli ollut kirkko jo kauan ennen sitä.
Paukkumaissi
Paukkumaissi on suomalainen lastenmusiikkiyhtye. Sen debyyttialbumi Paukkumaissi voitti Emma-palkinnon vuoden 2006 lastenlevynä, ja myös Popkornitorni oli Emma-ehdokkaana samassa kategoriassa kaksi vuotta myöhemmin.
Diskografia
Paukkumaissi esiintyy myös Ipanapan talvilaulut -albumilla.
Suursaari
Vanhan Suomen aika
Voimakas itämyrsky 15. lokakuuta 1758 ajoi kerralla kahdeksan laivaa haaksirikkoon Suursaaren koillisnurkalle. Haverissa oli mukana kaksi venäläistä, kaksi ruotsalaista, kaksi hollantilaista ja brittiläinen ja rostockilainen alus. Pohjoiskorkian loiston hoitaja aliperämies Feodor Proskurakov venekuntineen pyrki estämään paikallisasukkaiden "hylynryöstöä" vaikka nämä omien sanojensa mukaan olivat paikalla pelastustarkoituksessa. Seuraavina öinä aluksista katosi paljon irtotavaraa, mikä johti oikeudenkäyntiin rantarosvoudesta. Kaikkiaan 13 suursaarelaista talonpoikaa sai vankeustuomion. Tämä oli noin kolmasosa saaren aikuisesta miesväestöstä.
Saarelaiset ovat aina eläneet jokseenkin eristyksissä, paitsi ajoittain, kun saari on ollut mukana historian tapahtumissa. Kustaa III:n sodan aikana vuonna 1788 saaren ja mannermaan välisellä alueella käytiin suuri meritaistelu, jota kutsutaan Suursaaren taisteluksi. 15 ruotsalaisen aluksen laivasto oli 17. heinäkuuta 1788 matkalla hyökkäämään Pietariin mutta kohtasi 17 Venäjän laivaston aluksen kaaderin Suursaaren kohdalla. Kun kanuunatulta oli vaihdettu kokonainen päivä, lähteiden mukaan yksikään alus ei ollut uponnut, mutta kumpikin osapuoli oli onnistunut kaappaamaan toiselta osapuolelta yhden aluksen. Sekä Ruotsi että Venäjä julistautuivat taistelun voittajiksi. Ruotsin yritys hyökätä itään oli kuitenkin tällä kertaa tehty tyhjäksi. Vaikka yksikään alus ei uponnut, hylkytavaroita syntyi kuitenkin melkoisesti. Saarelaiset hyödynsivät niitä ja saivat hylkytavaroita keräämällä täydennystä niukalle toimeentulolleen. Hylkytavarat olivat arvokkaita, vaikka historialliselta ajalta ei ole todisteita siitä, että asukkaat olisivat houkutelleet tarkoituksella aluksia karille.
Suursaaren kunta Suomessa
thumb|150px|Suursaaren perinnevaakuna.
Suomen siirryttyä vuonna 1809 Suomen sodassa Ruotsin valtakunnasta Venäjälle Suursaari liitettiin muun Vanhan Suomen kanssa vuonna 1812 muodostettuun Viipurin lääniin Suomen suuriruhtinaskunnassa. Vuonna 1817 Suursaari liitettiin Kymin pitäjään. Kymin kirkon palon jälkeen vuonna 1837 Suursaaren ja Tytärsaaren asukkaat eivät halunneet osallistua uuden kirkon rakentamiseen. Molemmissa saarissa oli jo oma kirkko.
Britannian kuninkaallinen laivasto hyökkäsi Oolannin sodassa Suursaareen, kun 21. heinäkuuta 1855 HMS Arrogant, HMS Cossack, HMS Magicienne ja HMS Ruby ampuivat Korkeasaaressa ollutta venäläistä tykistöpatteria saadakseen sen toimintakyvyttömäksi. Tämän jälkeen alukset jatkoivat Suomenlinnaan.
Suursaari itsenäistyi vuonna 1838 yhdessä Tytärsaaren kanssa omaksi pitäjäkseen. Asukkaita oli silloin noin 700 henkeä. Tytärsaari itsenäistyi Suursaaresta 1899. Suursaaren väkiluku oli 1920-luvulla lähes 900 ja talvisodan edellä tehdyn evakuoinnin aikana vajaat 800.
Suursaaren kirkon huojuvaksi todettu kellotapuli purettiin 1892, ja tilalle rakennettiin uusi saarella syntyneen arkkitehti Vilho Penttilän piirustusten perusteella.
Marraskuussa 1899 panssarilaiva General-Admiral Graf Apraksin ajoi karille Suursaaren lähistöllä. Amiraliteetti palkkasi langattomalla lennättimellä kokeita tehneen venäläisen fyysikon Aleksandr Popovin, joka tammikuussa 1900 muodosti Suursaaren ja Kymin Kuutsalon välille yhden maailman varhaisimmista radioyhteyksistä pelastustöitä varten.
Suomi julistautui itsenäiseksi vuonna 1917, ja Tarton rauhassa vuonna 1920 vahvistettiin Suomen ja neuvosto-Venäjän välinen raja. Maat pääsivät yksimielisyyteen siitä, että Suursaari kuuluu Suomelle sillä ehdolla, että saari demilitarisoidaan.
Suursaaren kuntaan kuuluivat siitä länteen sijaitsevat majakkasaari Ruuskeri ja Viirit.
Kylät
Suursaaressa oli kaksi kylää, Suurkylä ja Kiiskinkylä, jotka sijaitsivat saaren itärannalla. Kylät olivat lähes yhtä isoja: vuonna 1939 merkittiin Suurkylässä muistiin 78 taloa ja Kiiskinkylässä 62. Suurkylällä oli kuitenkin hieman parempi satama, jolla oli myös aallonmurtaja vuodesta 1900. Sillä kylällä oli siksi enemmän yhteyksiä ulkomaailmaan. Suurkylän vuonna 1841 rakennetussa pappilassa asuivat nimismies ja pappi. Taloja oli hyvin tiheään, ja ne olivat vaatimattomia, mikä johtui osaksi vaatimattomista luonnonvaroista, osaksi raakapuun puutteesta. Suurin osa saaren metsästä oli tuhoutunut kovassa myrskyssä 1824, ja saarelaisten oli siksi pakko turvautua joko ajopuuhun tai mantereelta tuotuihin tukkeihin.
Elinkeinot
Suursaaressa ei ollut juuri ollenkaan peltomaata, joten käytännössä vilja ja muut pellon tuotteet piti tuoda mantereelta. Kylien ympärillä oli tarpeeksi niittyä, jotta useimmat talot pystyivät pitämään yhden tai kaksi lehmää. Kanojakin oli jonkin verran. Ammoisista ajoista asti suursaarelaiset olivat elättäneet itsensä kalastuksella ja hylkeenpyynnillä sekä ajoittain hylkytavaroilla.
Kalastus
Kalastusta harjoitettiin vielä 1900-luvun puolella pääasiassa nuotalla, koska veneet olivat pieniä ja meri suuri, mutta vähitellen saarelaiset hankkivat suurempia veneitä, ensin purjejahteja ja myöhemmin moottoriveneitä. Tilastot vuodelta 1934 kertovat, että molemmissa kylissä oli noin sata venettä, joista 47 oli moottorilla varustettuja. Myöhemmin asukkaat kalastivat uittoverkolla. Ilmenneeseen tarpeeseen saarelle perustettiin Suomen ensimmäinen vapaaehtoinen meripelastusasema vuonna 1857.
Merenkulku
Koska saarelaiset olivat hyviä merimiehiä, he pääsivät helposti töihin kauppa-aluksille ja luotseiksi, ja he harjoittivat myös vaatimatonta tavaramerenkulkua Suomen ja Viron välillä. Perinteisesti verot maksettiin pitkään hylkeenrasvalla ja suolasilakalla. Käteisvaroja ylläpidettiin muun muassa myymällä saaren tunnettuja hylkeennahkakintaita. Mukulakivi oli myös hyvä vientiartikkeli. Tämän lisäksi myytiin vähäisiä määriä porfyyriä kuvanveistäjille ja rakennuskiveksi. Yleisesti ottaen yhdyskunta eli enimmäkseen luontaistaloudessa.
Saaren kaupat
Maakauppa saarelle avattiin vuonna 1859. Liike lopetti toimintansa 1891, oletettavasti sen omistajan Eerik Tommolan korkean iän vuoksi. Osuuskauppa Suurkylään perustettiin 1906, ja sen myymälöitä oli molemmissa kylissä siihen asti kunnes Kiiskinkylä sai oman osuuskaupan 1917. Kylien väliset kuljetukset hoidettiin enimmäkseen meritse, ja koko saaressa oli vain 1–2 hevosta ja aina ei niitäkään. Pitkäaikaisten keskustelujen jälkeen rakennettiin lopulta yksinkertainen soratie kylien väliselle 5,8 kilometrin matkalle 1934. Luultavasti saareen ei ollut koskaan rekisteröityneenä autoja, mutta lähteet mainitsevat, että suomalaisajan lopussa siellä olisi ollut joku yksittäinen auto.
Matkailu
thumb|350px|Suursaari nähtynä Kotkan [[Haukkavuoren näkötornista.]] Matkailu alkoi kehittyä, kun hyvin toimeentulevat mannersuomalaiset alkoivat hakeutua Suursaareen vapaa-ajan viettoon. 1800-luvun alussa saareen tuli yksittäisiä perheitä asumaan vuokralle asukkaiden luokse. Toimeliaat saarelaiset avasivat kahviloita, ja vuonna 1925 perustettiin osuuskunta organisoimaan yöpymispaikkoja. Osuuskunnan konttori sijaitsi satamassa. Myös Suomen matkailijayhdistys näki Suursaaren mahdollisuudet ja perusti Suurkylään ravintolan vuonna 1921. Säännölliset laivayhteydet mantereelta käynnistettiin 1914, ja niitä oli kahdesti viikossa. Ensimmäisen maailmansodan ajaksi toiminta keskeytettiin, mutta vuonna 1920 Kotkasta, Viipurista ja Helsingistä kulki saareen säännöllisesti jo useita höyrylaivavuoroja. Vuonna 1927 Merenkulkulaitos asetti monitoimialuksen S/S Suursaari paitsi matkustajaliikenteeseen, myös huolehtimaan postin kuljetuksesta ja tavaraliikenteestä. Alus oli jäävahvistettu, ja sillä oli mahdollisuus hinata pulaan joutuneita kalastusveneitä. S/S Suursaari jatkoi tehtäväänsä saaren evakuointiin asti.
Kappelniemessä oli hieno hiekkaranta, johon oli rakennettu uimakoppeja vieraille. Sinne rakennettiin kasinon sisältävä ravintola 1926, mutta se paloi 1930. Vuonna 1937 rakennettiin uusi kaksikerroksinen kasino-tanssiravintola, jossa oli tilaa 350 vieraalle. Siitä tuli hyvin suosittu, ja siellä viihtyivät sekä saareen tulleet huvipurjehtijat että kesävieraat. Matkailukaudella kävi Suursaaressa vilkkaimpina kesinä yli 10 000 lomailijaa.
Matkailuelinkeino sai kuitenkin äkillisen lopun, kun sota syttyi vuonna 1939. Kirkko tuhoutui jo sodan aikana, ja sen jälkeen vanhat rakennukset purettiin ja korvattiin uusilla betonitaloilla, joihin saaren uudet asukkaat muuttivat.
Suursaaren haltuunotto
T. J. Ketonen jatkoi ryhmänsä kanssa Suursaareen. Venäläisille he tekeytyivät saksalaisupseereiksi, jotka olivat tulleet vaatimaan saaren ja lennätinaseman luovuttamista Saksalle Brest-Litovskin rauhansopimuksen perusteella. Juoni onnistui ja venäläinen varuskunta poistui Suursaaresta. Ketosen yllätykseksi saarelaisia ei kuitenkaan kiinnostanut järjestäytyä suojeluskunnaksi hänen alaisuuteensa saaren puolustamiseksi. Kun saari oli jo Ketosen hallussa, saksalaiset kuitenkin suostuivat lähettämään saareen pari ryhmää joukkoja ja varoja saaren puolustuksen vahvistukseen.
Rankki jää punaisille
Lisää saksalaisia saapui Suursaareen pääsiäisenä jäänmurtaja Tarmolla. Tarkoitus oli turvata saksalaisten maihinnousu Kotkaan valtaamalla venäläisten Rankin saarella olevat rannikkopatterit. Ketonen valittiin tehtävän johtoon. Saarelaiset pitivät yritystä mahdottomana jäiden heikentymisen vuoksi, mutta heidän kokemustaan ei otettu huomioon. 20 kilometrin matka Suursaaresta Rankkiin kesti Ketosen ryhmältä pitkään vaikeiden jääolojen ja sumun vuoksi. Yhdeksässä tunnissa ryhmä pääsi vasta Lupin kallioluodolle, jolla uupunut ryhmä yöpyi. Kuultuaan Rankin olevan 200 punakaartilaisen miehittämä ryhmä luopui hyökkäysaikeistaan. Punaiset olivat miehittäneet Rankin 22. maaliskuuta 1918 venäläisten tykkimiesten poistuttua saarelta. Koska Rankki oli yhä uhkana saksalaisten maihinnousulle Kotkaan, piti maihinnousu siirtää Loviisaan.
Suomen radiotiedustelu sai alkunsa Suursaaressa
Sodan jälkeen Suomenlahden saarten venäläiset "kipinälennättimet" haluttiin ottaa suomalaisten haltuun. Toukokuussa 1919 Suursaareen lähetettiin vääpeli Reino Hallamaan johtama ryhmä, joka kunnosti radiolaitteet. Kuunnellessaan venäläisten sanomia he onnekkaasti mursivat venäläisten koodin, kun eräs venäläisradisti pyysi salatun viestin lähettämistä uudelleen selväkielisenä. Salakielistä ja salaamatonta viestiä vertaamalla venäläisten salakielikoodi avattiin.
Aluevaatimukset ja evakuointi
thumb|250px|Suursaaren strateginen sijainti. Vuosina 1938–1939 Neuvostoliitto lähetti Suomelle useita nootteja, joissa vaadittiin Suomelta tukikohtia ja alueluovutuksia. Aluevaatimuksiin kuului Suursaarikin, joka hallitsee meriväylää Pietariin. Kun sodan uhka oli lokakuussa 1939 jo tuntuva, koko väestö evakuoitiin nopeasti. Kaikki saaren 772 henkikirjoilla ollutta ihmistä joutuivat evakkoon. Siviilien omaisuudesta saatiin evakuoitua vain osa. Muun muassa hylkeenpyyntiin jalostettuja koiria saatiin mantereelle vain muutamia.
Talvisota
Talvisodan alettua Neuvostoliiton ilmavoimat hyökkäsivät saarelle 1. joulukuuta 1939. Saaren pieni, muutaman kymmenen hengen vartiosto katsoi parhaaksi seurata asukkaiden esimerkkiä ja lähteä saarelta. Samana iltana neuvostojoukot nousivat saaressa maihin ja valtasivat tyhjän saaren 3.–4. joulukuuta 1939 laivaston ankaran pommituksen ja tykkitulen tukemana. Sodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 Suursaaresta tuli Neuvostoliiton aluetta. Talvisodassa kolme suursaarelaista kaatui.
Jatkosota
Jatkosodassa neuvostojoukot lähtivät saarelta joulukuussa 1941, minkä jälkeen suomalaisjoukot ottivat sen haltuunsa. Suomalaiset pysyivät saarella muutaman kuukauden ja vetäytyivät tammikuussa 1942, kun parin sadan sotilaan vahvuinen neuvostoliittolaisosasto hyökkäsi saarelle. Valtauksen yhteydessä kuoli kuusi kalastajaa, jotka olivat palanneet koteihinsa Suurkylään. Valtauksen jälkeen operatiivinen tilanne Itä-Suomenlahdella muuttui Neuvostoliiton eduksi. Kun jäät lähtisivät, sen laivastoyksiköt voisivat käyttää Suursaarta tukikohtanaan, mikä aiheuttaisi vaikeuksia Suomen rannikkopuolustukselle sekä uhkaisi Saksan ja Suomen toteuttamaa Suomenlahden sulkua. Helmikuussa 1942 Suomen sodanjohto päätti vallata saaren takaisin ennen kuin neuvostoliittolaiset ehtisivät linnoittaa sen. Suursaaren valtaus valmisteltiin erittäin huolellisesti etukäteen. 26. maaliskuuta noin prikaatin vahvuiset, ilmavoimien ja tykistön tukemat suomalaisjoukot ryhmittyivät Suomenlahden jäälle ja valtasivat saaren noin pataljoonan vahvuisilta neuvostojoukoilta kahden päivän kiivaiden taistelujen jälkeen. Venäläisten tappiot Suursaaren taistelussa olivat noin 250 sotilasta kaatuneina ja vankeina. Suomalaisten tappiot olivat 170 sotilasta kaatuneina ja haavoittuneina.
Sodan loppuvuosina Suursaarta linnoitettiin voimakkaasti. Rantakallioille valettiin tykkilavetteja ja luolia räjäytettiin varastoiksi sekä väestönsuojiksi – demilitarisoinnista ei ollut enää puhettakaan. Saari toimi suomalaisten laskeman miinasulun yhtenä tukipisteenä. Nimellä ”Rukajärvi” tunnettu merimiinojen ketju ulottui Haapasaaresta Suursaaren ja Tytärsaaren kautta Kurkolanniemeen (Viron puolella).
Štšukinskajan metroasema
Štšukinskaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 30. joulukuuta 1975.
Suursaari
Saksalaisten valtausyritys
Kun Suomi ja Neuvostoliitto solmivat aselevon syyskuun alussa 1944, Saksan joukot olivat vetäytyneet Virossa Narvan tasalle. Suomen vetäytyminen sodasta avasi Neuvostoliiton laivastolle vapaan kulkutien Itämerelle. Jotta neuvostolaivaston liikkeitä voitaisiin rajoittaa, saksalaiset päättivät miehittää Suursaaren. Tätä varten oli jo aiemmin laadittu suunnitelma, koodinimeltään se oli Tanne Ost. Aamuyöllä 15. syyskuuta 1944 Suurkylän lähelle ilmestyi kymmenkunta saksalaisalusta. Suomalais- ja saksalaiskomentajien välillä lienee käyty keskustelu, jossa Saksa ilmoitti halunsa ottaa saaren haltuun rauhallisin keinoin. Kun suomalaiset eivät suostuneet, syttyi taistelu, joka loppui myöhään samana iltana saksalaisten menetettyä kymmenkunta alusta ja noin 1 400 sotilasta kaatuneina, haavoittuneina ja vankeina. Suomalaisten tappiot olivat noin sata sotilasta. Taistelun aikana suomalaiset saivat voimakasta ilmatukea Neuvostoliiton ilmavoimilta. Taistelussa saadut saksalaiset sotavangit jätettiin rauhansopimuksen mukaisesti Neuvostoliitolle. Moskovan välirauhassa Suomi joutui luovuttamaan Suursaaren, mikä vahvistettiin lopullisesti Pariisin rauhassa vuonna 1947.
Internointileiri
Jatkosodan aikana saaressa toimi internointileiri, johon oli koottu Suomessa asuvat juutalaispakolaiset.
Nykyaika
Toisen maailmansodan jälkeen Suursaari on kuulunut rajavyöhykkeeseen, minkä vuoksi se on ulkomaalaisilta kiellettyä aluetta. Saarella käyneet ovat kertoneet, että suurin osa asutuksesta on ränsistynyt ja että saaressa asuu vain kymmenkunta henkeä: majakanvartijoita, säänhavainnontekijöitä ja rajavartijoita. He asuvat saaren pohjois- ja eteläkärjissä.
Toisen maailmansodan jälkeen saareen miehitysjoukon jälkeen asettuivat Neuvostoliiton rajavartiojoukot, joiden vahvuus oli noin 200 sotilasta. Suurin osa vahvuudesta väheni seuraavien vuosien kuluessa. Saaren majakoista kaksi on edelleen toiminnassa. Neuvostoliiton aikana alueelle on rakennettu merivalvontatutkia, joista uusimmat 2000-luvulla Venäjän tehostaessa Suomenlahden merivalvontaa osaltaan.
Vanha kasino 1930-luvulta on edelleen pystyssä, mutta ränsistyneenä. Sitä on aiemmin käytetty päiväkotina, mistä päätellen väkiluku on ollut aiemmin suurempi. Vanhoista kalastajakylistä on jäljellä lähinnä raunioita. Valokuvista näkyy, että jokunen yksittäinen alkuperäinen talo on edelleen jäljellä Kiiskinkylässä, mutta Suurkylään on rakennettu riveittäin keskenään samantapaisia rakennuksia, mahdollisesti sotilasrakennuksia tai jonkinlainen kalastuskolhoosi.
Osa Suursaaresta avattiin kesällä 2004 Viipurista tuleville risteilyturisteille. Samana vuonna saareen avattiin hotelli, joka toimii entisessä neuvostoupseerien asuinrakennuksessa. Varustamot ovat osoittaneet kiinnostusta sille, että Suursaaresta tehtäisiin välisatama Suomen ja Viron välisille risteilyaluksille. Siten laivalla voitaisiin myydä verovapaita tuotteita. Retkiä saarelle järjestettiin jälleen vuonna 2008.
Rajavyöhykkeen osa, helikopteritukikohdan perustaminen
Syksyllä 2006 voimaan astuneiden Venäjän turvallisuuspalvelun rajavyöhykemääräysten mukaan Suursaari on edelleen osa Venäjän rajavyöhykettä, ja ulkomaalaisten liikkuminen alueella on ilman erityislupaa kielletty. Saarella katsotaan yhä olevan sotilaallista merkitystä sitä ympäröivien aluevesien ja sijaintinsa vuoksi. Vuonna 2008 sinne rakennettiin tutka-asema ja lennonjohtoasema. Vuonna 2019 perustettiin viiden laskeutumispaikan helikopterikenttä, joka voi vastaanottaa kaikentyyppisiä Venäjän asevoimien rahti- ja taisteluhelikoptereita. Saarella toimiva säähavaintoasema sekä polttoainekeskus ja huoltopiste voivat tukea tarvittaessa ympärivuotiseen toimintaan rakennettua helikopteritukikohtaa. Se voidaan aktivoida esimerkiksi mikäli Venäjä ryhtyisi sotaan tai haluaisi lisätä jännitystä Suomea tai Viroa vastaan.
Muuta
Laiva s/s Suursaari oli Turun kaupungin satamahinaaja, ja se luovutettiin Suomen sotakorvausten osasuorituksena Neuvostoliittoon, missä sen nimeksi tuli Admiral Nahimov (Адмирал Нахимов).
Poliisineuvos
Poliisineuvos on Suomessa eräiden korkeiden poliisin virkamiesten virkanimike. Se on myös arvonimi.
Poliisineuvoksen virkanimi
Poliisineuvos on eräiden korkeiden poliisivirkamiesten virka-arvo. Esimerkiksi keskusrikospoliisin päällikkö on poliisineuvos.
Poliisineuvoksen arvonimi
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1970. Vuosien 1918–2013 aikana poliisineuvoksen arvonimi on myönnetty kahdeksalle henkilölle.
The Eternal Idol
The Eternal Idol on Black Sabbath -yhtyeen kolmastoista studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1987. Albumin teko kesti melkein vuoden lukuisien muusikkovaihdosten vuoksi, ja lisäksi tuottajaa vaihdettiin kahdesti. Yhtyeen managerointikin oli siihen aikaan epämääräistä.
Musiikillisesti yhtye palasi albumilla raskaampaan ilmaisuun edellisen Seventh Star -albumin kokeilevammasta linjasta. Albumin tunnetuin kappale on singlenä ja videona julkaistu "The Shining".
Albumi menestyi heikosti listoilla, ja lehdistö keskittyi siihen aikaan enemmän yhtyeen kokoonpanon muutoksiin ja taloudellisiin vaikeuksiin kuin itse musiikkiin. The Eternal Idol jäi myös yhtyeen viimeiseksi albumiksi sen pitkäaikaisilla levymerkeillä (Vertigo ja Warner Bros).
Albumin nauhoitushistoria
Seuraavaksi aloitettiin albumin varsinaiset nauhoitukset aloitettiin, ja yhtye lähti Air-studioille Monterserratiin Karibianmerelle. Tuottajaksi albumille tuli jo edellisen Seventh Star -albumin tuottanut Jeff Glixman. Piakkoin kuitenkin basisti Dave Spitz joutui lähtemään pois saarelta ja yhtyeestä henkilökohtaisten vaikeuksien takia, ja lisäksi hän riitautui tuottaja Glixmanin kanssa. Spitzin tilalle basistiksi tuli Bob Daisley, joka oli soittanut muun muassa Ozzy Osbournen ja Gary Mooren yhtyeissä. Daisley oli myös osaava sanoittaja, ja yhtyeen suureksi helpotukseksi hän otti kappaleiden sanoitusvastuun. Daisley kertoo: "Tullessani mukaan yhtyeellä oli jonkin verran ideoita valmiina. Kirjoitin suuren osan sanoituksista ja soitin kaikki bassot albumille. Sanoitukset olivat tosin lähtemiseni jälkeen muuttuneet osittain, ja kappaleista oli näin ollen tullut sanoituksellisesti sekavia. Koko homma oli muutenkin sekava: tuottajat vaihtuivat, muusikot vaihtuivat, laulaja vaihtui jne. Albumin viimeisteli eri bändi kuin aloittaessa".
Yhtyeen palattua Britanniaan Daisley palasi Gary Mooren yhtyeeseen, ja näihin aikoihin myös tuottaja Glixman lopetti työskentelyn yhtyeen kanssa, mihin ilmeisesti olivat syynä erimielisyydet manageri Meehanin kanssa. Yhtye jäi myös ilman rumpalia, kun Eric Singer erosi yhtyeestä, koska hänen mielestään yhtyeen tulevaisuus näytti epävarmalta. Daisleyn kutsusta hänkin liittyi Gary Mooren kiertueyhtyeeseen. "Kulissien takana kaikki oli sekaisin", muisteli Singer myöhemmin. "Palkkoja ei kuulunut, eikä Meehania saanut mistään kiinni. Kun Bob kysyi minua Garyn yhtyeeseen en epäröinyt hetkeäkään." Singerin korvasi myöhemmin yhtyeessä jo aiemminkin vaikuttanut Bev Bevan. Albumin teko oli jonkin aikaa jäissä, koska studiolaskuja oli maksamatta ja muun muassa yhtyeen jäsenten soittimia oli takavarikoituna laskujen pantiksi.
Kun albumin tekoa jatkettiin, tuottajaksi tuli Vic Coppersmith-Heaven, joka nauhoitti lauluraitoja Gillenin kanssa. Gillenin työmoraali oli kuitenkin heikko, sillä hän vietti aikaansa mieluiten juhlimassa kuin studiossa. "Raylla ei ollut minkäänlaista kokemusta studiotyöstä", kertoi Geoff Nicholls myöhemmin. "Hänellä oli vaikeuksia laulaa Daisleyn kirjoittamia sanoja, ja siksi niitä muutettiin. On eri asia laulaa konsertissa kuin studiossa. Ray oli loistava livenä, mutta studiossa hänellä ei ollut hajuakaan, mitä piti tehdä. Lisäksi hän piti liikaa juhlimisesta, vaikka meidän olisi pitänyt työskennellä täydellä teholla". Yllättäen maaliskuussa 1987 Gillen erosi yhtyeestä, koska hänen mukaansa "yhtyeellä ei ollut enää tulevaisuutta". Ensin hän liittyi kitaristi John Sykesin Blue Murder-projektiin, ja hieman myöhemmin Gillen ja Eric Singer perustivat Badlands-yhtyeen yhdessä kitaristi Jake E. Leen ja basisti Greg Chaissonin kanssa.
Uudeksi laulajaksi valittiin pikavauhtia birminghamilainen Tony Martin, joka oli laulanut aiemmin Alliance-yhtyeessä ja Misha Calvinin yhtyeessä. Martin tuli yhtyeeseen managerinsa Albert Chapmanin ehdotuksesta. Chapman oli Iommin ystävä, ja hän oli toiminut 1970-luvulla myös Sabbathin kiertuemanagerina. Martinin tehtävä oli laulaa runsaan viikon aikana kaikki lauluosuudet täsmälleen Gillenin tyylillä valmiiden pohjien päälle. "Gillenillä oli hieno ääni", muisteli Martin myöhemmin. "Mielestäni albumi olisi pitänyt julkaista hänen lauluosuuksillaan, mutta kaveri oli häipynyt kesken kaiken, joten minkäs teit."
Albumin viimeistelivät syyskesällä 1987 Iomm, Nicholls ja tuottaja Chris Tsangarides. Lopputulos ei miellyttänyt kaikkia albumin muusikoita: "Mielestäni Jeff Glixman oli tehnyt hyvää työtä albumin tuottajana", kertoi Bob Daisley myöhemmin. "Alkuperäisissä miksauksissa oli paljon tuoreutta ja raakuutta. Ihmettelinkin mihin 'munat' hävisivät, kun kuulin lopullisen albumin".
Albumin sisältö
Musiikillisesti albumi palasi raskaampaan heavy metaliin edellisen Seventh Star -albumin hieman kokeellisemmasta, blues-henkisestä linjasta. 1980-luvun valtavirran hevin tyyliin kosketinsoittimet ovat albumilla näkyvässä roolissa, paikoin enemmän kuin monissa aiemmissa Sabbath-albumeissa.
Albumin tunnetuin kappale on sen avausraita, singlenäkin julkaistu "The Shining". Kappaleessa on tarttuva kitarariffi, ja se muistuttaa tyyliltään hieman yhtyeen klassikkokappaletta "Heaven And Helliä". Siitä oli tehty demoversio jo vuonna 1984, kun David Donato oli yhtyeen laulajana. Kappaleen nimi on peräisin The Shining -nimisestä elokuvasta ja kirjasta (suom. Hohto).
Black Sabbathille tyypillisiä raskaan riffin kappaleita albumilla ovat sanoituksiltaan sodanvastainen ja mahtipontisen riffin ja kompin myötä kulkeva "Ancient Warrior", toisen maailmansodan hävittäjä-lentokoneista ja lentäjistä kertova "Glory Ride" sekä kevyemmällä tempolla alkava ja myöhemmin raskaammaksi muuttuva ja nopeutuva "Nightmare". Näissä kappaleissa myös Geoff Nichollsin kosketinsoitintyöskentely tulee hyvin esille. "Nightmare"-kappaleen piti alun perin mennä A Nightmare on Elm Street-elokuvan soundtrackille, mutta lopullista sopimusta ei kuitenkaan syntynyt elokuvayhtiön kanssa.
Nopeampaa tempoa edustaa "Lost Forever", joka rullaa eteenpäin rumpali Eric Singerin tuplabassorumpu-kompin myötä. Kappaleen aiheena on kuolemantuomio. Nimikappale "Eternal Idol" on raskas, hidastempoinen ja hieman doom metal -henkinen. Se kertoo "maailmaa hallitsevista voimista ja päättäjistä".
Hieman kevyempää ja kaupallisempaa suuntausta albumilla edustavat "The Shining" -kappaleen lisäksi päihteiden ja alkoholin vaaroista kertova "Hard Life to Love" ja "Born to Lose". "Scarlet Pimpernel" on Iommin lyhyt, akustinen kitara-instrumentaali, joka sävellettiin aivan levyn teon loppuvaiheessa.
Albumin sessioissa nauhoitettiin myös kaksi muuta kappaletta, Van Halen -tyylinen nopea "Some Kind of Woman" ja rennommalla kompilla kulkeva "Black Moon", jotka julkaistiin "The Shining" -singlen b-puolella. "Black Moon"-kappale julkaistiin uudelleen nauhoitettuna versiona Headless Cross-albumilla pari vuotta myöhemmin.
Kansitaide
Albumin kansikuva perustuu ranskalaisen maalarin ja kuvanveistäjän Auguste Rodinin vuonna 1889 tekemään Éternelle Idole -nimiseen veistokseen. Yhtye ei saanut käyttää varsinaista veistosta albumin kannessa, joten kuvaa varten palkattiin kaksi mallia, jotka maalattiin ja laitettiin samaan asentoon. Mallit joutuivat kuvauksen jälkeen sairaalaan maalimyrkytyksen takia.
Albumin krediitit
Albumin soittajatiedot ja krediitit ovat herättäneet faneissa kysymyksiä ja kummasteluja vuosien aikana. Albumin kansi erottaa Tony Iommin nimikkeellä "The Player" ja muut muusikot nimikkeellä "Players". Laulaja Tony Martinin mukaan tuolloin manageri Patrick Meehan pyrki nostamaan Iommin muiden muusikoiden yläpuolelle, ja se tuli esille muun muassa siten, että "muu yhtye joutui matkustamaan lentokoneen turistiluokassa, kun taas Iommi ja Meehan matkustivat ykkösluokassa". Myös albumin nimi oli Patrick Meehanin idea, mutta kannessa hän on nimikkeellä "executive producer".
Albumin kannessa on myös kaksi rumpalia ja kaksi basistia. Todellisuudessa Eric Singer soittaa albumin kaikki rumpuraidat, lukuun ottamatta albumin teon loppuvaiheessa levytettyä "Scarlet Pimpernel" -kappaletta, jonka symbaalien iskut hoitaa Bev Bevan, sillä Singer ei ollut tuolloin enää mukana yhtyeessä ja Bevanista oli tullut hänen seuraajansa ennen albumin lopullista valmistumista. Basisti Dave Spitz oli ollut mukana levytyksen alkuvaiheessa, ja hänen lähdettyään Bob Daisley tuli tilalle ja nauhoitti kaikki albumin bassoraidat uusiksi. Daisleyn mukaan Spitz on saanut nimensä kanteen lähinnä yhtyeen jatkuvuuden vuoksi, sillä Spitz oli palannut Sabbathiin albumin valmistuttua.
Kaikki kappaleet on merkitty Tony Iommin nimiin, mutta sanoitukset ovat lähes kokonaan Bob Daisleyn kirjoittamia Geoff Nichollsin ja Ray Gillenin avustamina. Gillen ei saa krediittiä albumin kannessa, vaikka kappaleen "Nightmare" paholaismaiseksi sanottu nauru on hänen. Tony Martin on kertonut, ettei pystynyt yhtä hyvään suoritukseen, ja pyysi, että Gillenin nauru jäisi kappaleeseen.
Albumin vastaanotto mediassa ja nykyinen arvostus
Eternal Idol julkaistiin lopulta marraskuussa 1987 Euroopassa ja joulukuussa 1987 Pohjois-Amerikassa. Singlenä julkaistusta "The Shining" -kappaleesta kuvattiin promovideo. Videon kuvausten aikaan yhtyeessä ei ollut vakituista basistia, joten kuvauksiin jouduttiin ottamaan tuntemattomaksi jäänyt mies suoraan kadulta soittamaan bassoa. Rumpuja videolla soittaa Terry Chimes.
Albumi jäi mediassa vähälle huomiolle, ja arvostelut olivat pääasiassa huonoja. Lisäksi lehdistö keskittyi vain yhtyeen jatkuviin miehistönvaihdoksiin ja muihin ulkomusiikillisiin puoliin (esimerkiksi edellisen laulajan Glenn Hughesin huumeseikoiluihin), vaikka yhtye ja Iommi olivat saaneet kaikista vaikeuksista huolimatta kasaan albumillisen musiikkia. Albumin listasijoitukset olivat myös yhtyeen kaikkien aikojen huonoimmat (Britanniassa sija 66, Yhdysvalloissa sija 168), ja yhtyeen levy-yhtiöt Vertigo Records (Britannia ja Euroopan unioni) ja Warner Brothers (Yhdysvallat) tekivät omat johtopäätöksensä, ja albumi jäi niillä levymerkeillä yhtyeen viimeiseksi.
Vuosien mittaan albumi on saanut enemmän arvostusta, ja monet yhtyeen fanit pitävät sitä "kadonneena klassikkona". Myöhemmätkin kriitikot antavat albumille myönteisempää palautetta. Allmusic.com-sivuston kriitikko kehuu albumia "parhaaksi ilman Osbournea ja Dioa tehdyksi Sabbath-albumiksi" ja Sputnik Music -sivuston arvostelija kirjoittaa Iommin riffien olevan "vanhan hyvän ajan heviriffejä vaikka yhtye kärsiikin hieman 'kasari-taudista'". Ultimate Guitar -sivuston kriitikko puolestaan sanoo albumin olevan "jonkin verran keskitasoa yläpuolella".
Yhtyeen johtohahmo Tony Iommi oli luonnollisesti pettynyt albumin huonoon menestykseen: "Se ei myynyt mitenkään, mikä oli musertavaa. Oli lopulta hienoa saada albumi valmiiksi kaikkien sekoilujen jälkeen, mutta menestys oli tietenkin muissa käsissä. Fanit olivat varmasti ihmeissään kaikista miehistönvaihdoksista. Täysin eri bändi aloitti albumin teon mutta eri bändi viimeisteli. Nauhoittaminen oli melkoista sekamelskaa. Itsehän en voinut häipyä vaan minun piti pitää homma kasassa".
Albumin kiertue ja yhtyeen hajoaminen 1987–1988
Kesällä 1987 yhtyeelle oli sovittu esiintymisiä Kreikassa ja Etelä-Afrikassa Sun Cityssä. Varsinkin Etelä-Afrikan konsertteja paheksuttiin myöhemmin, sillä maassa harjoitettiin vielä tuolloin apartheid- eli rotuerottelupolitiikkaa. Kreikan konsertissa kokoonpanona oli Iommi, Nicholls, Martin sekä paluun yhtyeeseen tehnyt basisti Dave Spitz ja rumpali Bev Bevan, joka oli ollut Sabbathissa jo vuosina 1983–1984. Alkuperäisbasisti Geezer Butleria oli pyydetty yhtyeeseen, mutta hän ei halunnut olla missään tekemisissä manageri Meehanin kanssa. Bev Bevan jättäytyi pois Kreikan jälkeen, koska ei halunnut lähteä Etelä-Afrikan keikoille poliittisista syistä, ja hänen tilalleen tuli uudeksi rumpaliksi muun muassa The Clash-, Hanoi Rocks- ja Cherry Bombz -yhtyeissä soittanut Terry Chimes. Etelä-Afrikan jälkeen Dave Spitz lähti lopullisesti, ja uudeksi basistiksi tuli muun muassa Jason Bonhamin kanssa aiemmin soittanut Jo Burt.
Tämä kokoonpano (Iommi, Nicholls, Martin, Chimes ja Burt) teki albumin julkaisun aikoihin marras-joulukuussa 1987 viidentoista konsertin kiertueen Keski-Euroopassa. Päätöskonsertti Hammersmith Odeonissa Lontoossa jouduttiin peruuttamaan. Tammikuussa 1988 Iommi kertoi Kerrang-lehden haastattelussa kärsineensä "tenniskyynärpäästä ja flunssasta", mutta peruutuksen syyksi epäiltiin myös huonoa lipunmyyntiä, ja kaiken lisäksi yhtyeen kalusto oli jouduttu takavarikoimaan maksamattomien laskujen takia. Samassa haastattelussa Iommi valotti myös yhtyeen manageritilanteesta: "Tilanne Patrickin (Meehan) kanssa oli toimimaton. Kun tuli laskujen maksun aika, miestä ei saanut mistään kiinni. Ainoa vaihtoehto oli katkaista yhteistyö ja aloittaa kaikki alusta".
Vuosi 1988 meni yhtyeeltä matalalla profiililla lukuun ottamatta pientä hyväntekeväisyyskonserttia toukokuussa 1988. Samana vuonna Iommi aloitti yhtyeen uuden rakentamisen uuden soittokumppaninsa, rumpali Cozy Powellin kanssa.
Vuoden 2010 Deluxe Edition
Universal Music Group julkaisi albumista vuonna 2010 kahden CD:n remasteroidun "Deluxe Editionin". Se sisältää varsinaisen albumin lisäksi singlen "The Shining" b-puolet, ja toisella CD:llä ovat varsinaisen albumin kappaleet (paitsi "Scarlet Pimpernel") Ray Gillenin laulamana. Gillenin laulamat versiot ovat olleet saatavana bootlegeilla jo vuosien ajan, mutta tämä virallisesti julkaistu versio on peräisin kitaristi Tony Iommin arkistoista, eikä se siis ole sama kuin bootlegeilla olleet versiot.
Kappaleet
CD 1
CD 2
The Mama King
The Mama King on suomalainen rock-yhtye. Yhtyeessä soittavat Kie von Hertzen (kitara), Mikko Laiho (laulu ja kitara), Kalle Chydenius (basso) ja Mauro Gargano (rummut).
Hello Hi
Hello Hi on ruotsalaisen tyttöbändi Dolly Stylen kappale. Se oli yksi Melodifestivalen 2015-kilpailun ehdokkaista, jossa se onnistui pääsemään läpi ensimmäisestä semifinaalista 7. helmikuuta 2015, mutta epäonnistui pääsemään finaaliin asti. Kappale oli kotimaassaan kaupallisesti kohtalainen menestys, päästyään Ruotsin singlelistan sijalle kolmekymmentäkaksi.
Mäkikäynnistys
Mäkikäynnistys (myös mäkistartti) tarkoittaa polttomoottorilla varustetun ajoneuvon käynnistämistä vetämällä, työntämällä tai laskemalla mäkeä alas, josta käytetty nimikin on peräisin. Mäkikäynnistystä käytetään tilanteessa jossa ajoneuvo ei käynnisty käynnistysmoottorin avulla, usein viallisen tai tyhjentyneen akun takia. Mäkikäynnistyksessä ajoneuvo saatetaan ensin liikkeelle. Kytkinpoljin nostetaan ylös riittävässä nopeudessa vaihteen ollessa kytkettynä, jolloin liike-energia alkaa pyörittää auton moottoria pyörien ja voimansiirron kautta ja usein saa sen käynnistymään.
Tušinskajan metroasema
Tušinskaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 30. joulukuuta 1975.
Kääpiöherkkusieni
Kääpiöherkkusieni (Agaricus comtulus) on valkoinen tai kellertävä pieni herkkusienilaji. Sienen heltat ovat aluksi punaiset, ja muuttuvat myöhemmin ruskeiksi. Sienen jalka on n. 4 cm:n pituinen, valkoinen ja siinä on rengas. Sieni kasvaa melko yleisenä laitumilla ja nurmikoilla koko Suomessa. Se on syötävä ruokasieni.
Irem
Irem (, myös Irem Software Engineering) on japanilainen ohjelmistoyhtiö ja pelitalo. Yritys on perustettu nimellä IPM vuonna 1974 ja nimi muutettiin vuonna 1979. Yritys lopetti videopelien kehityksen vuonna 1994 ja sulautui Irem Software Engineeringiksi vuonna 1997.
Kyynelten tie
thumb|Kartta viiden sivistyneen heimon pakkosiirroista perinteisiltä mailtaan Intiaaniterritorioon. Kyynelten tie on nimitys 1830-luvun niin sanottuja viittä sivistynyttä heimoa (cherokeet, creekit, chickasaw’t, choctaw’t ja seminolet) koskeneelle pakkosiirolle Mississippijoen länsipuolen Intiaaniterritorioon (nykyisessä Oklahomassa) vuonna 1830 säädetyn  Indian Removal Act -lain nojalla. Siirtoon liittyi erilaisia lupauksia maaomistuksesta ja korvauksista, joita ei lopulta toteutettu tai jotka toteutettiin vain osittain.
Irem
Pelit
Yrityksen kehittämiä pelejä:
Kyynelten tie
Arvellaan, että muuttoon pakotetuista noin 100 000:sta intiaanista 15 000 kuoli.
Tausta
Presidentti Andrew Jacksonin kaudella syntyi ajatus intiaanien pakkosiirtämisestä länteen siirtolaisten tieltä. Vuonna 1830 Jackson vei läpi kongressissa lain (Indian Removal Act ), jonka mukaan Mississippijoen länsipuolelle perustettaisiin niin sanottu Intiaaniterritorio, jonne joen itäpuolella vielä olevat intiaanit siirrettäisiin. Laki sisälsi oikeuden maaomaisuuteen alueella, vuotuiskorvaukset, sekä tukea esimerkiksi kirkkojen tai koulujen rakentamiseen. Alun perin tarkoitus oli, että territorio käsittäisi koko joen länsipuolisen alueen, mutta siirtolaisasutuksen levitessä jo tällekin alueelle Intiaaniterritorioksi tarkoitettu alue supistui käsittämään suurin piirtein nykyisen Oklahoman osavaltion.
Kyynelten tie
thumb|vasen|Elizabeth "Betsy" Brown, kyynelten tiehen osallistunut cherokee valokuvassa.
Choctaw’t
Choctaw’t olivat ensimmäinen lain nojalla pakkosiirretyistä intiaanikansoista. Choctaw’t olivat jo entuudestaan menettäneet suuren osan maistaan Georgiassa ja Mississippin osavaltioissa useissa sopimuksissa Yhdysvaltojen kanssa. Siirrot alkoivat vuonna 1820 solmitun Doaks Standin sopimuksen nojalla. Sopimuksen oli allekirjoittanut vain osa choctaw’ien päälliköistä, jolloin Oklahomaan quapaweilta saaduille maille heistä siirtyi aluksi vain sopimuksen allekirjoittaneet. Choctaw’ien maat Intiaaniterritoriossa määriteltiin tarkemmin Washington Cityn sopimuksella vuonna 1825. Perinteisille mailleen jääneet choctaw’t yrittivät estää maidensa menetyksen teettämällä oman perustuslakinsa amerikkalaiseen tapaan. Mississippin osavaltio lakkautti kuitenkin heidän hallituksensa vuonna 1829 ja liitti heidän maansa osavaltioon.
Hankalien neuvottelujen jälkeen vuonna 1830 solmittiin vielä Dancing Rabbit Creekin sopimus vuonna 1830, jolla choctaw’t luopuivat virallisesti maistaan. Vuonna 1831 armeija marssitti heistä suurimman osan 885 kilometrin marssin verran Intiaaniterritorioon. 14 000 marssiin osallistuneesta choctaw’sta neljännes kuoli huonosti järjestetyn marssin aikana. Vuosina 1854–1857 territorioon marssitettiin vielä 4 500 choctaw’ia. Mississippiin heitä jäi lopulta noin 6 000.
Cherokeet
Cherokeet menettivät maansa Georgiassa samaan tapaan kuin choctaw’t. Heidän mailtaan oli löytynyt kultaa, mikä sai Georgian osavaltion vaatimaan heidän maitaan itselleen. Cherokeet yrittivät estää maidensa viemisen oikeudessa. He hävisivät juttunsa liittovaltion korkeimmassa oikeudessa Fletcher v. Peck vuonna 1810 ja Georgian osavaltion korkeimmassa oikeudessa vuonna 1830. Molemmissa tapauksissa oikeudenkäynnin lopputulos oli, että liittovaltio tai osavaltio ei tunnustanut cherokeiden oikeutta maihinsa. Oikeustaistelut jatkuivat cherokeiden valittaessa osavaltion päätöksestä. Vuonna 1832 korkein oikeus antoi uuden päätöksen, jonka mukaan Georgia omisti maat, mutta cherokeet ovat "Yhdysvalloista riippuvaisia kotimaisia kansakuntia" ja silti kuten ulkomainen valtio, joka ei ole Yhdysvaltojen tai osavaltion alainen. Päätös ei estänyt lopulta pakkosiirtoa Jacksonin politiikan mukaan. Korkeimmalla oikeudella ei ollut valtuuksia vaatia päätöksiensä täytäntöönpanoa.
Cherokeet eivät olleet oman kansansa sisällä yksimielisiä siirron mielekkyydestä. Vuonna 1835 siirtoa kannattaneet cherokeet solmivat New Echotan sopimuksen, jolla he luopuivat maistaan uusia, Intiaaniterritoriosta saatavia maita vastaan. Armeija aloitti noin 16 000:n cherokeen siirron keväällä 1838. Jälleen noin neljännes osallistuneista kuoli pitkällä marssilla, jonka cherokeet tunsivat nimellä ”tie, jolla he itkivät” (kyynelten tie).
Creekit, chickasaw’t ja seminolet
thumb|Kyynelten tiellä kuolleiden cherokeiden muistomerkki [[New Echotassa Georgiassa.]] Alabaman ja Mississippin creekit eivät tehneet heitä muuttamaan pakottavaa sopimusta. Vuonna 1832 heidät oli kuitenkin saatu palstoittamaan omat maansa yksityisille omistajille. Osa jäi palstoilleen valkoisten siirtolaisten joukkoon. Monet päätyivät kuitenkin myymään tilansa lähes pilkkahintaan valkoisille. Usein ostoja edesauttoivat viranomaiset. Maattomat ja köyhät creekit joutuivat siirtymään Intiaaniterritorioon, jonne he perustivat perustuslaillisen hallintomuodon vuonna 1867.
Chickasaw’t olivat menettäneet maitaan useissa sopimuksissa vuosina 1805, 1816 ja 1818. Vuonna 1835 he solmivat vielä sopimuksen, jolle he menttivät viimeiset maansa Mississippin itäosassa. Vuonna 1837 noin 3 000 Chickasawia siirrettiin Intiaaniterritorioon. Osa kuoli, mutta siirto onnistui paremmin kuin esimerkiksi cherokeiden kyynelten tie. Chickasaw’t asettuivat pääasiassa choctawien maiden länsiosaan.
Seminolet asuttivat osia Floridasta. Yhdysvallat oli pakkokeinoin ostanut alueen Espanjalta vuonna 1819. Seminoleja ei kuitenkaan ollut vielä kukistettu sotilaallisesti. Vuonna 1832 joukko seminolepäällikköjä solmi Yhdysvaltojen kanssa niin sanotun Paynen maihinnousun sopimuksen, jolla seminolet saivat kolme vuotta aikaa muuttaa creekien mukaan Intiaaniterritorioon. Osa seminoleista vastusti kuitenkin sopimusta, mikä johti seminolesotiin Yhdysvaltojen kanssa. Vain 400 seminolea lähti vuonna 1835, mutta noin 5 000 jäi sotimaan Yhdysvaltoja vastaan. Katkeran toisen seminolesodan päätteeksi vuonna 1842 heistä saatiin siirrettyä edelleen noin 5 000, mutta Floridaan jäi edelleen vielä sotaa jatkaneita. Vuosina 1855–1858 käytiin kolmas seminolesota, jonka jälkeen saatiin siirrettyä vain sata seminolea. Floridaan jäi pieni joukko seminoleja, joita ei saatu koskaan kukistettua sodissa. Vuonna 1955 solmitulla sopimuksella he saivat viimein oman reservaattinsa Floridassa.
Seminolejen ohella omille mailleen oli jäänyt vielä muitakin pieniä joukkoja pakkosiirretyistä kansoista. Joukko Pohjois-Carolinan cherokeita sai lopulta samaan tapaan oman reservaattinsa ja joukko choctaweja Mississippissä. Pakkosiirroista, sopimuksista ja lupailuista huolimatta siirtolaisasutus levisi ennen pitkää myös Intiaaniterritorioon. Myöskään luvattuja korvauksia ei joko saatu tai ne maksettiin vain osittain.
Musta (albumi)
Musta on Mikko Kuustosen vuonna 2003 julkaistu studioalbumi. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 14.
Robert Lowell
Robert Traill Spence Lowell (1. maaliskuuta 1917 – 12. syyskuuta 1977) oli yhdysvaltalainen runoilija. Hänen ensimmäisiin kokoelmiinsa vaikutti hänen kääntymyksensä episkopaalisesta katoliseksi.
Carlos Mayor
Carlos Mayor (s. 5. lokakuuta 1965 Buenos Aires) on argentiinalainen entinen jalkapalloilija.
Robert Lowell
Myöhemmässä runoudessaan Lowell siirtyi yhteiskunnallisten ja eettisten ongelmien pohdintaan. Hänen runonsa ovat usein tilityksiksi luonnehdittavia. Häntä pidetään yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä yhdysvaltalaisista runoilijoista.
Carlos Mayor
Jalkapallomaajoukkue
Mayor kuului Argentiinan joukkueeseen kesäolympialaisissa 1988.
Kärsimysten maja
Kärsimysten maja on Kolarissa Venejärven kylässä sijaitseva jatkosodanaikainen muistomerkki, joka koostuu kahdesta kunnostetusta metsäkaartilaisten korsusta, niiden välisestä yhdyshaudasta ja yhden metsäkaartilaisen entisestä hautapaikasta. Korsut sijaitsevat ympäröivästä maastosta kohoavan metsäsaarekkeen itäpäässä Venejärveen laskevan Kutuojan koillispuolella ja Ala-Mäntyvaarasta lounaaseen. Kolarin ja Kittilän metsäkaartilaisilla oli korsuja sekä suoranaisessa erämaassa että suhteellisen lähellä asuttuja, syrjäisiä taloja. joista kaartilaiset saivat tarvikkeita ja uutisia.
Korsut rakennettiin jatkosodan alkuvaiheessa ja ne olivat käytössä kesäkuulta marraskuulle 1941. Korsuissa piileskeli enimmillään useita kymmeniä kolarilaisia ja kittiläläisiä metsäkaartilaisia. Piilopaikka paljastui marraskuussa 1941 ja tässä yhteydessä myös yksi metsäkaartilainen ammuttiin. Ammuttu mies oli neljä vuotta haudattuna tilapäisessä suohaudassa noin 700 metriä länteen korsuista ennen kuin hänen jäännöksensä siirrettiin 1945 hautausmaalle. Entisellä hautapaikalla on yhä muistolaatta.
Korsujen rakenteet korjattiin ja uusittiin 1970-luvulla.
Lähteet
67.26056°N, 24.26472°W