cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lamminjärvi (Kangasala)
Lamminjärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Vehkajärvellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 57 hehtaaria ja se on 1,9 kilometriä pitkä ja 850 metriä leveä. Sen järvenselältä haarautuu kolme kapeaa lahtea: eteläpäässä yli 600 metriä pitkä oleva Soukionlahti työntyy kohti etelää, lyhyempi Riuttalahti samasta paikasta kohti luodetta, ja pohjoispäässä Vitalahti kohti pohjoista. Korkein kohta on Plevnanvuori, joka sijaitsee lounaisrannassa ja kohoaa yli 40 metrin korkeuteen. Järvellä on kartan mukaan yksi luotomainen saari. Järven rantaviivan pituus on 7,5 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata, mutta sen lähialueella on useita peltopalstoja. Lisäksi järven ilmakuvissa näkyy rantoja seuraavia kosteikkovyöhykkeitä. Sen asutus on haja-asutusta. Järvellä on kiinteää asutusta vain kolmen tilan verran ja toistakymmentä vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 14229, joka kulkee Pajulanjärven välisellä kannaksella seututieltä 325 kohti Pajulaa, ja Plevnanvuoren alta kulkevalta haaratieltä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pajulanjärven valuma-alueeseen (35.762) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 106,1 metriä mpy. Siihen on johdettu oseita metsä- tai suo-ojia etelästä ja pohjoisesta päin. Yksi pohjoisista ojista on Pitkäjärven (10 ha) laskuoja. Pitkäjärven valuma-alueella ovat vielä Tankojärvi (6 ha), Koverojärvi (4 ha) ja Ahvenainen (5 ha). Järven 400 metriä pitkä laskuoja lähtee järvenselän itärannasta ja se laskee Pajulanjärven Viljunjärven länsirantaan. Laskuojalla on pudotusta vain 0,1 metriä.
West New York
West New York on kunta (town) Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Hudsonin piirikunnassa. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 49 708.
Maantiede
thumb|vasen|West New Yorkin kartta. West New York sijaitsee New Jerseyn osavaltion koillisosassa Hudsonin piirikunnassa. Idässä se rajoittuu Hudsonjokeen, jonka toisella puolella on New Yorkin Manhattan. West New Yorkin vieressä sijaitsee Weehawken ja kuusi kilometriä etelään Jersey City.
Historia
thumb|vasen|Kaupungintalo. Nykyisen kunnan alueen alkuperäisasukkaita eli intiaaneja olivat lenapet. Vuonna 1790 alueelle saapui hollantilaisia siirtolaisia. Paikkakunta kasvoi kuitenkin hitaasti tiheiden metsien ja kovan peruskallion takia.
Maatilojen sijaan paikalle alkoi muodostua lopulta teollisuutta. Ensimmäiset kirjontaa tehneet yritykset avattiin vuonna 1872 ja alasta tuli hyvin merkittävä koko Hudsonin piirikunnan alueella. Kasvavan alan myötä paikalle tuli siirtolaisia ensin Sveitsistä, Saksasta ja Ruotsista, sekä 1900-luvun puolella edelleen Italiasta, Itä-Euroopasta, Latinalaisesta Amerikasta ja Aasiasta. West New York oli osa ensin Guttenbergiä ja sittemmin North Bergeniä vuoteen 1898 saakka, jolloin se lohkottiin omaksi kaupungikseen.
Talous
Teollisuus muodostaa West New Yorkin talouden kulmakiven. Paikallisen teollisuuden tuotteisiin lukeutuvat kirjailut, sekä silkki ja nahka tuotteet. Totteita myydään esimerkiksi ulkomaille ja New Yorkin muotipiireihin.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot West New Yorkissa aikavälillä 2014–2018 olivat 54 512 USD ja henkilöä kohden 28 221 USD. 20,2 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Terveydeksi
thumb|Cheers-kyltti Cheers on yhdysvaltalainen tilannekomediasarja, jota esitettiin vuosina 1982–1993.
Sarjaa esitti NBC. Sen tuottivat sarjan luojien James Burrowsin, Glen Charlesin ja Les Charlesin yhtiö sekä Paramount Television. Sarja kuvattiin elävän yleisön edessä eikä siinä ole taustanaurua. .
Sarja kertoo bostonilaiseen baariin kokoontuvista ihmisistä, ja nimi tuleekin maljahuutoon viittaavasta baarin nimestä. Studiossa kuvatun sarjan ulkokohtauksissa käytetystä oikeasta baarista tuli pieni matkailunähtävyys, ja se otti suosion myötä oikeastikin nimen Cheers.
Yksi sarjan hahmoista oli Kelsey Grammerin esittämä Frasier Crane. Hahmo jatkoi myöhemmin spin-off-sarjassa Frasier, niin että Grammer esitti hahmoa yhteensä 20 vuoden ajan. Cheers-sarjan hahmot nähdään myös Frasierin vieraina.
Sarja palkittiin Primetime Emmy -palkinnolla parhaana komediasarjana vuosina 1983, 1984, 1989 ja 1991 sekä Golden Globe -palkinnolla parhaana musikaali- tai komediasarjana vuonna 1991.
Pitkävesi (Kuhmoinen)
Pitkävesi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa ja Orivedellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 645 hehtaaria eli 6,4 neliökilometriä ja se on 10,6 kilometriä pitkä ja 2,2 kilometriä leveä. Järvellä on kaksi järviallasta, joita yhdistävää toisiinsa Salmeniemen edessä kulkeva matala Vaajasalmi. Eteläistä osaa kutsutaan Otteleksi ja pohjoista osaa Pitkävedeksi, joka on antanut nimensä myös koko järvialtaalle. Myös läntisen Kuusjärven ja eteläinen Pajujärven vedenpinnat ovat samalla korkeudella. Pitkäveden järvenosassa erottuu selvästi 6,5 kilometriä pitkä lahtimainen osa, joka on leveimmillään vain 500 metriä. Lahti on muodostunut kallioperän murrokseen, minka vuoksi myösjotkin rannat putoavat jyrkästi veteen. Muuten järven ympäristö on alavaa maastoa, jossa Ottelen etelärannassa kohoava Peltovuori on ainoa poikkeus. Se kohoaa 70 metrin korkeuteen.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 37,6 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0376 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 5,8 metriä ja suurin syvyys on 25,4 metriä. Pitkässä lahdessa on syvännejakso, joka ulottuu Syvälahdesta lahden suuhun asti. Järven syvin kohta sijaitsee Ojastenkulman kohdalla. Pitkäveden järvenselällä Honkasaaren eteläpuolella on laaja syvänne, joka on yhtä syvä. Ottelessa on sen sijaan matalaa. Sen syvin kohta yltää 9 metrin syvyyteen.
Järvessä on laskettu olevan 41 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 28 hehtaaria, mikä on noin 4,1 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Suurimmat viisi saarta ovat Salinsaari, Aittosaari, Haapasaari, Mäntysaari ja Taavansaari, ja ne sijaitsevat kaikki Pitkäveden järvenselällä. Salinsaari on niistä suurin. Se on 460 metriä pitkä, 330 metriä leveä ja sen pinta-ala on kartasta mitattuna 8,8 hehtaaria. Näistä pienimmän saaren Taavansaaren pinta-ala on noin 1,4 hehtaaria. Muita järvenselän saaria ovat Lammassaari, Lystäyssaari, Honkasaari, Kurjenluodot ja Istunnaissaari. Pitkän lahden pohjukassa ovat Juurakkosaaret ja Ottelessa vielä nimettynä Tervasaari. Yhteenvetona voidaan luetella, että viisi saarta ovat yli hehtaarin suuruisia, 28 yli aarin ja loput kahdeksan ovat alle aarin kokoisia.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pääskylänjoen suualueeseen (35.761) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 106,0 metriä mpy.
Pitkävesi kokoaa valuma-alueelta vesireittien vesiä itseensä. Siihen laskee etelästä Pajulanjärven valuma-alueen (35.762) vedet Pajulanjärven Kivisalmessa Otteleen. Huomattavan enemmän vettä saapuu Pukarajärven alueelta (35.764), kun Pukarajärvi laskee Harjujärven ja Luodoksenjärven kautta Mäntysaaren suojiin järvenselälle. Pitkäveden omalta lähialueella sijaitsee pieniä järviä, jotka laskevat suoraan siihen. Näitä ovat esimerkiksi Otteleeseen laskeva Kuusijärvi (28 ha), järvenselkään laskevat Ylä-Ottele (5 ha), Ala-Tarhu (2 ha) ja Ylä-Tarhu (1 ha), Leppästenjärvi (3 ha) sekä pitkän lahden lounaisrantaan laskevat Haukijärvi (2 ha), Kalatonjärvi (3 ha) ja Pikku-Kalaton (1 ha), Iso-Kaksinainen (3 ha) ja Kaksinainen (1 ha) ja vielä Pirttijärvi, ja sen koillisrantaan laskevat Ruupuujärvi (3 ha) ja Ruuhijärvi (2 ha). Ala-Tarhun kautta laskee Passunoja, joka tuo vettä kaukaa viiden kilometrin takaa, missä sijaitsee suurempi Kangasjärvi (72 ha),
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa on järvi kuvattu selkeästi. Siinä sen karttanimi on vielä ”Ottelenjärvi”. Järven rantaviiva on kuitenkin piirretty nykykarttoihin nähden poikkeavasti. Kuusijärvi on siinä osa nykyistä Ottelea ja Ylä-Ottele on järvenselän lahdenpohjukkaa. Vaikuttaa siltä, että Pitkävedellä on suoritettu järvenlasku kartan julkaisemisen jälkeen. Siitä ei kuitenkaan ole dokumentteja tätä kirjoitettaessa.
Surupuku (kappale)
Surupuku (ra064) on Timo Rautiainen & Trio Niskalaukauksen kappale ja ensimmäinen single vuonna 2002 ilmestyneeltä Rajaportti-albumilta. Kappale päätyi Radiomafian valtakunnalliseen voimasoittoon ja single nousi suoraan Suomen virallisen listan ykköseksi. Timo Rautiainen & Trio Niskalaukaus sai Surupuvulla vuoden 2002 Emma-gaalassa Emma-patsaan kategoriasta "Vuoden biisi". Surupukua voidaankin pitää yhtyeen "läpimurtosinglenä", jolla Timo Rautiainen & Trio Niskalaukaus nousi lopullisesti suuren yleisön tietoisuuteen.
Kappaleen on säveltänyt Timo Rautiainen, sanoittanut Jarkko Martikainen ja sovittanut Timo Rautiainen & Trio Niskalaukaus yhdessä Jarkko Martikaisen kanssa. Singlen bonusraitana on Niskalaukauksen versio alun perin Vesa-Matti Loirin esittämästä, Eino Leinon runoon perustuvasta kappaleesta ”Tulkaa kotiin”.
Kokoonpano
+
Ruosteselkäsirkku
Ruosteselkäsirkku (Idiopsar dorsalis) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö
Ruosteselkäsirkku voi kasvaa 17–18 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Ruosteselkäsirkun pää on harmaa ja kurkku on valkoinen. Rinta on harmaa ja vatsa valkoinen. Linnun selkä on väritykseltään ruosteenruskea ja siivet ja pysrtö ovat mustat.
Levinneisyys ja elinympäristö
Ruosteselkäsirkku elää Boliviasta Argentiinan luoteisosiin. Lajin elinympäristöä ovat vuoriston ruohikkomaat ja kivikkoiset alueet tyypillisesti 3 300–4 600 metrin korkeudella. Ruosteselkäsirkku liikkuu useimmiten pareittain tai varsinkin talvisin pieninä ryhminä.
Loihde Factor
Loihde Factor on Oulussa vuonna 2013 perustettu suomalainen digitaalisten palvelujen asiantuntijayritys, joka tunnettiin vuoteen 2021 saakka Bitfactor-nimellä. Yrityksen päätoimiala ohjelmistojen suunnittelu ja valmistus. Toimitusjohtajana toimii Juha Meronen.
Maaliskuussa 2018 Bitfactor ilmoitti ICT-alan palveluyhtiö Viria Oyj:n investoivan yritykseen vauhdittaen sen kasvua ja mahdollistaen Bitfactorille laajempien palvelujen tarjoamisen. Bitfactor liittyi osaksi konsernia jatkaen kuitenkin itsenäisenä yhtiönä, mutta vuonna 2021 Viria-konserni vaihtoi brändiään ja valitsi nimekseen Loihde ja samalla kaikki konserniin kuuluvat yhtiöt saivat uudet Loihde-alkuiset nimet ja konsernin kanssa yhtenevän brändin. Bitfactorista tuli Loihde Factor.
Loihde Factorin toimipisteitä löytyy Oulussa ja Helsingissä. Vuonna 2022 yritys työllistää noin 160 työntekijää ja vuonna 2020 sen liikevaihto oli noin 17 miljoonaa euroa.
Hankkeet
Yritys on muun muassa kehittänyt bussiyhtiö Savonlinjalle palvelukokonaisuuden, joka palkittiin Grand One 2018 -kilpailussa Paras mobiilipalvelu- ja Paras UX-design-sarjoissa. Lisäksi Loihde Factor on ollut mukana kehittämässä esimerkiksi Oura-hyvinvointisormuksen mobiilisovellusta, e-urheiluorganisaatio ENCEn brändiuudistuksen, Fortumin design systeemiä ja televisiovalmistaja LG:n smart tv:iden käyttöliittymän.
Georg August Wilhelm Leidenius
pienoiskuva|Leidenius noin vuonna 1900 Georg August Wilhelm Leidenius (10. lokakuuta 1837 Pomarkku – 5. lokakuuta 1914 Odessa Hersonin kuvernementti) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.
Leideniuksen isä oli komissionimaanmittari Gustaf Adolf Leidenius ja puolisot vuodesta 1865 Eugenia Vasiljevna Tortševa (k. 1908) ja vuodesta 1908 Varvara Antonovna Velikanova Duhanova. Leidenius tuli sotapalvelukseen Suomen krenatööritarkk’ampujapataljoonaan nuorempana aliupseerina Krimin sodan aikana vuonna 1855. Sodan jälkeen hän jatkoi palvelustaan pataljoonassa nuorempana aliupseerina vuodesta 1857, vuoden lopussa hänet korotettiin vanhemmaksi aliupseeriksi. Leidenius kävi Pietarin jalkaväen junkkarikoulun 1858–1859, minkä jälkeen hänet määrättiin vänrikkinä palvelukseen 9. tarkk’ampujapataljoonaan huhtikuussa 1859. Aliluutnantiksi hänet ylennettiin 1864, luutnantiksi 1865, alikapteeniksi 1870, kapteeniksi 1871 ja majuriksi 1877. Leidenius osallistui komppanian päällikkönä Turkin sotaan 1877–1878. Hänet ylennettiin everstiluutnantiksi 1880 ja komennettiin erityistehtäviin 1. Itä-Siperian tarkk’ampujapataljoonaan. Everstiksi hän yleni 1882. Vuonna 1886 Leidenius siirrettiin 96. reservijalkaväkipataljoonan komentajaksi ja vuonna 1890 62. Starobelskin reservijalkaväkipataljoonan komentajaksi. Vuonna 1893 hänestä tuli 193. Vavršin reservijalkaväkirykmentin komentaja ja vuonna 1895 143. Dorogobužin jalkaväkirykmentin komentaja. Kenraalimajuriksi hänet ylennettiin tammikuussa 1898, jolloin hänet myös määrättiin 44. jalkaväkidivisioonaan prikaatinkomentajaksi. Sotapalveluksesta Leidenius sai eron tammikuussa 1900, samalla hänelle myönnettiin perinnöllinen virka-aateluus Venäjällä.
Alexander Maximilian Lindebäck
Alexander Maximilian Lindebäck (12. syyskuuta 1841 Pori – 1908) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraaliluutnantti.
Lindebäckin vanhemmat olivat kapteeni Jacob Lindebäck ja Eva Magdalena Johansson ja puoliso vuodesta 1880 Tekla Gerasimova. Lindebäck tuli oppilaaksi Pietarin merikadettikoulun alaisuudessa toimineeseen Meri-insinööri- ja tykistöopistoon vuonna 1852. Valmistuttuaan sieltä 1860 hänet ylennettiin konduktööriksi ja hän palveli vuoteen 1862 Pietarin redillä, purjehtien muun muassa fregatti Svetlanalla Itämerellä. Vuonna 1862 Lindebäck komennettiin Siperian laivastoon Amurille, missä hän yleni insinöörimekaanikkokunnan vänrikiksi 1863 ja aliluutnantiksi 1867. Hänet nimitettiin vanhemmaksi mekaanikoksi Siperian laivastoon kuuluneella höyrykorvetti Amerikalla vuonna 1868.
Ruostekäävät
Ruostekäävät (Phellinidium) on kääpäsuku, joka ollaan erottamassa arinakäävistä (Phellinus) omaksi suvukseen, koska se vaikuttaa selkeästi eri kladilta pitkine seetamuodostelmineen. Sukua ehdotti tieteelliseen käyttöön ensimmäisenä tšekkiläinen mykologi František Kotlaba vuonna 1968. Sukuun kuuluvat nykykäsityksen mukaan (2013) lajit P. fragrans, P. pouzarii vastikään tieteellisen yhteisön uutena hyväksymä P. asiaticum. Ainoa Suomesta tunnettu suvun laji on ruostekääpä (P. ferrugineofuscum).
Samaan sukuun on liitetty toisinaan myös P. orientale, P. rufitinctum sekä myös P. aciferum, P. cryptocystidiatum, P. lamaënse, P. noxium, P. sulphurascens ja P. weirii, mutta ne lienevät sittenkin jossain määrin eri kehityslinjaa – kenties kuitenkin samaan sukuun toistaiseksi laskettavia. Pyrrhoderma-sienisuku on ruostekääville läheinen.
Lahnajärvi (Orivesi, Lahnajärvenkulma)
Lahnajärvi on Pirkanmaalla Oriveden Längelmäellä Lahnajärvenkulmalla sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 44 hehtaaria ja se on 1,5 kilometriä pitkä ja 700 metriä leveä. Se sijaitsee Puirolanvuoren pohjoispuolella, missä on järvelle muutamia mäkiä ja niiden laaksoja muodostumiseen. Järven alavilla alueilla on ollut viidellä maatilalla viljelytoimintaa, mutta niiden peltoalat ovat olleet pienet. Järvellä on kaksi kiilamaista lahtea kummassakin päässä järveä: Enolahti ja toinen on kartassa nimetön lahti. Eteläosassa Vasmanninniemen eteläpuolelle leviää kolmas lahti, jonka rannat ovat kosteikkoa. Järvellä on kartan mukaan kolme saarta. Yksi saari sijaitsee järvenselällä, yksi pohjoisrannat tuntumassa ja kolmas eteläisen lahden suulla. Järven rantaviivan pituus on 6,4 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata lukuun ottamatta muutamaa peltopalstaa. Nykyiset ja entiset maatilat ovat pysyvästi asuttuja ja niiden lisäksi rannoille on rakennettu noin 10 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet Myllynpohjan ja Länkipohjan väliseltä yhdystieltä 3280. Pohjoisrannalla sijaitseva Leporanta on toiminut taidekeskuksena.
Luontoarvoja
Järven koillispään rannoista ja Tampinniemen ympäristöstä on muodostettu luonnonsuojelualue.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Lahnajärven valuma-alueeseen (35.763) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 102,4 metriä mpy. Siihen on johdettu Valkeissuon ja Puirolanvuoren kuivatusoja, missä sijaitsee Sammakkolammi, ja näiden lisäksi Vähäsuon, Koukkusuon ja Aukeasuon kuivatusojat. Lahnajärven valuma-alueen järvet sijaitsevat kaukana, mutta suoraan järveen laskee kolme järveä. Viljastenjärvi (16 ha) sijaitsee Lahnajärven pohjoispuolella ja sen laskuoja laskee Lahnajärven pohjoisrantaan. Kalliojärvi (10 ha) laskee pohjoiseen lahteen ja sen kautta tulevat valuma-alueen vesistä suuri osa. Järven laskuoja on Sahinoja, joka laskee Luukkanjoen Rimmiin. Sahinojan pudotus tällä matkalla on 3,0 metriä.
Ala-Majavesi
Ala-Majavesi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Vekaran kylässä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Sipsiönjärven valuma-alueeseen. Ala-Majavesi on osa Liesijoen aluetta.
Ida Tuomainen
Ida Tuomainen (28. marraskuuta 1916 Vesisaari, Norja – 3. marraskuuta 1987 Vesisaari, Norja) oli kveeniaktiivi, joka edisti vesisaarelaisen suomalaiskulttuurin säilymistä. Hänen kotitalonsa Tuomaisentalo on Vesisaaren museona, ja Tuomainen oli vaikuttamassa hankkimassa Vesisaareen kveenimuistomerkkiä.
Ala-Majavesi
Maantietoa
Lammen pituus on 500 metriä, leveys 200 metriä ja sen pinta-ala on 6,3 hehtaaria. Se sijaitsee Isonmäenvuoren kallioalueen pohjoispuolella kangasmaastossa. Siihen laskee neljä ojaa, joista yksi on Ylä-Majaveden 50 metriä pitkä laskuoja. Etelärantaan laskevat kaksi ojaa tuovat kuivatusvesiä Mätäsniemen maatilan pelloilta, jotka rajautuvat rantaan. Järven oma laskuoja lähtee sen luoteispäästä ja se laskee kilometrin jälkeen Pyydyslampeen. Veden laskennallinen viipymä järvessä on 6 vuorokautta. Rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä. Itärantaa seuraa Vekaran ja Vahon välinen tie. Rantaan on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa.
Ida Tuomainen
Nuoruus
Ida Tuomainen syntyi Vesisaaressa vuonna 1916. Hänen isänsä oli Karl Tuomainen ja hänen äitinsä Karoline Korvanen. Karl Tuomainen oli tullut Ruijaan Savosta. Hän oli kotoisin köyhästä perheestä ja tavannut työnhakumatkalla Rovaniemellä miehen, jonka mukana hän lähti Ruijaan. Tuomainen asettui vuonna 1914 Vesisaareen ja meni naimisiin Korvasen kanssa. He saivat kolme lasta; Ida oli lapsista keskimmäinen.
Ala-Majavesi
Vedenlaatu
Järven vedenlaatua on tutkittu kerran talvella vuonna 2011. Vesi oli järven valuma-alueen muiden järvien tavoin ruskean väristä ja sen humuspitoisuus oli suuri. Se johtui valuma-alueella olevien suo- ja metsäalueiden valumien humuspitoisuudesta. Suoalueiden valumat olivat aiheuttaneet veden happamoitumisen, mutta koska puskurikyky happamoitumista vastaan oli tyydyttävä, ei happamuustason pH-arvo 6,0 alittunut. Järven ravinteet olivat karuille järville ominaiset. Typpipitoisuudet olivat luontaista tasoa ja fosforipitoisuudet olivat talvella matalat. Kesällä fosforia oli lievästi rehevöityneiden järvien tasoa. Kun happipitoisuutta tutkittiin talvella 2011, oli se pienentynyt voimakkaasti. Happea oli vedessä välttävästi ja esimerkiksi metrin syvyydessä sitä oli 2,2 milligrammaa litrassa vettä (mg/l), jolloin hapen kyllästysaste oli enää 27 %. Happea kulutti runsas humuksen määrä vedessä, mutta koska uutta vettä tuli järvialtaaseen nopeasti, pysyi happipitoisuus mainitunlaisena. Talvi saattoi olla tässä suhteessa tavallista huonompi. Kesällä happitilanne on yleensä huomattavasti parempi. Ala-Majavesi soveltui virkistyskäyttöön tyydyttävästi. Arviota heikensivät happitalouden ongelmat, happamuus ja humuspitoisuus. Vedenlaatu oli lähellä hyvää luokkaa.
Ida Tuomainen
Nuoruus
Tuomaiset ostivat vuonna 1918 Viinikantalon, joka tunnettiin jatkossa Tuomaisentalona. Talon oli rakentanut Ruijaan 1800-luvun puolivälissä muuttanut Karl Petter Viinikka. Rakennus on niin sanottu varangintalo, jossa on useita yhteenrakennettuja osia, asuintalo, navetta, talli, sauna ja leipomo.
Kveenikulttuurin puolustajana
Tuomainen oli kveenikulttuurin puolustaja, ja hän toivoi, että Tuomaisentalosta tulisi elävä museo jo hänen elinaikanaan ja se saisi pysyä museona myös hänen kuolemansa jälkeen. Ida ja Alf Tuomainen solmivat vuonna 1971 Vesisaaren kunnan kanssa sopimuksen kveenimuseon perustamisesta. Kunta otti rakennuksen hoitoonsa Idan kuoltua vuonna 1987. Tuomainen oli ajanut myös kveenimonumentin perustamista Vesisaareen. Muistomerkki paljastettiin vuonna 1977 tilaisuudessa, jossa olivat paikalla muun muassa Norjan kuningas Olavi V, Suomen presidentti Urho Kekkonen ja Ruotsin kuningas Kaarle XVI Kustaa.
Tuomaisen ystäväpiiriin kuului monia suomalaisia tutkijoita ja taiteilijoita. Valokuvaaja Matti Saanio ja tekstiilitaiteilija Elsa Montell olivat läheisimpiä ystäviä. Saamelaisradion perustajana pidettävä Kathrine Johnsen oli myös Tuomaisen ystävä. Tuomainen itse aloitti ensimmäiset suomenkieliset lähetykset Norjan yleisradion Finnmarkin aluelähtyksissä. Vesisaaren kaupunki myönsi Tuomaiselle vuonna 1975 ensimmäisen kulttuuripalkintonsa.
Culex sangenluoensis
Culex sangenluoensis on kaksisiipisten (Diptera) lahkoon ja hyttysten (Culicidae) heimoon kuuluva hyönteislaji. Lajin kuvasi tieteelle ensimmäisen kerran Wang vuonna 1984. Lajia tavataan Kiinasta. Sillä ei ole alalajeja.
Mikko Kärkkäinen
Mikko Kärkkäinen (s. 1980) on suomalainen mailapelaaja. Hän on voittanut viisi kertaa racketlonin maailmanmestaruuden.
Kärkkäinen ryhtyi pelaamaan tennistä 8-vuotiaana ja pöytätennistä 10-vuotiaana. Sulkapallo tuli hänen ohjelmaansa 1999 ja squash pari vuotta myöhemmin. Racketloniin hän siirtyi tennisvalmentajansa Ari Suikkasen neuvosta; tämä oli mailapelien neliottelun pioneereja Suomessa ja voitti kahdesti SM-kultaa.
Suomalaiselle Mikko Kärkkäinen on hävinnyt racketlonissa viimeksi 2001. Tuoreimman maailmanmestaruutensa hän saavutti joulukuussa 2008 Rotterdamissa, jossa hän voitti ruotsalaisen Magnus Eliassonin.
Koulutukseltaan Kärkkäinen on diplomi-insinööri.
Carlisle (täsmennyssivu)
Carlisle tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Pajulanjärvi
Pajulanjärvi on Pirkanmaalla Kangasalan Vehkajärven kaupunginoassa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 692 hehtaaria eli 6,9 neliökilometriä ja se on 5,6 kilometriä pitkä ja 3,4 kilometriä leveä. Järvi on kaksiosainen. Järven pohjoisosa, joka muodostuu kahden suursaaren ympärillä olevasta Huutoselästä, Syrjänpäänselästä ja Pertunselästä, yhdistyy eteläpäässään Majansalmen kautta järven eteläosaan, jota kutsutaan Viljunjärveksi. Järvenosien välissä sijaitsee Tommanniemi. Pohjoisosassa on lisäksi 1,9 kilometriä pitkä lahdelmainen ja nieminen lahti, joka päässä sijaitsee erttäin kapea Kivisalmi. Kyseisen lahden eteläpuolella sijaitsee Isoniemi..
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 23,7 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0237 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 3,4 metriä ja suurin syvyys on 17,0 metriä. Huutoselällä sijaitsee 16,7 metriä syvä ja Pertunselän pohjoisosassa Isosaaren länsipuolella 16,9 metriä syvä syvänne. Viimeksi mainittu on merkitty syvimmäksi kohdaksi.
Järvellä on laskettu olevan 62 saarta, joiden yhteispinta-ala on 59 hehtaaria, mikä tekee noin 7,9 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Kolme vierekkäistä saarta, Isosaari, Lakansaari ja Mantereensaari, ovat yli hehtaarin suuruisia. Isosaari on 1,3 kilometriä pitkä, 500 metriä leveä ja sen pinta-ala on kartasta mitattuna noin 32 hehtaaria. Lakansaari on 1,1 kilometriä pitkä, 350 metriä leveä ja sen pinta-ala on 22 hehtaaria. Muista saarista 35 on yli aarin ja loput 24 ovat alle aarin kokoisia. Muita saaria ovat Raatosaari, joka sijaitsee suurimpien saarten välissä, Kivisaari Setälän lahden suulla sekä Lammassaari, Hummakonsaaret ja Sepänsaari Viljunjärvellä.
Pajulanjärven rantaviivan pituus on 44,1 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Mattilankylässä on peltomaata rantojen lähettyvillä ja Viljunjärvellä soistunutta metsämaata rantojen ympäristössä. Alueen asutus on haja-asutusta, joka tiheämpää Mattilankylässä Syrjänpäänselän itärannalla ja Pajulassa tämän vastarannalla. Vehkajärven asutus jää Kirkkoharjun eteläpäähän eikä ylety Pajulanjärvelle. Oriveden ja Kuhmoisten kuntarajat yhtyvät Kivisalmella toisiinsa.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pajulanjärven valuma-alueeseen (35.762) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 106,0 metriä mpy. Siihen on johdettu runsaasti suo- ja metsäojia.
Pajulanjärvi on Pääskylänjoen valuma-alueen eteläistä latva-aluetta, jonka pääjärvi se on. Sen takia kaikki ympäristön järvet jäävät valuma-alueella Pajulanjärven ja sitä kiertävän vedenjakajan ahtaaseen väliin. Valuma-alueen suurin järvi on Lamminjärvi (57 ha), joka laskee Pajulanjärven Viljunjärven länsirantaan lyhyttä ojaa pitkin. Järvien väliin jää 1,2 kilometriä pitkä kannas, joka on 130–400 metriä leveä. Lamminjärven valuma-alueeseen kuuluvat vielä Koverojärvi (4 ha), Ahvenainen (5 ha), Pitkäjärvi (10 ha) ja Tankojärvi (6 ha). Viljunjärven itäpäähän laskee Lemojärvi (14 ha). Huutoselän pohjoispäähän laskee Syväjärvi (16 ha), joka saa vetensä Pakojärvenkallioilta. Sieltä tulee myös Pakojärven (2 ha) laskuoja. Kallioalueen länsipuolelta laskee pienen Vuorijärven (3 ha) laskuoja, joka kiertää kallioalueen eteläpuolelta ja laskee Pertunselän pohjoispäähän. Viimeinen lampi on Pahajärvi (2 ha), joka laskee luusuan eli Kivisalmen eteläpuolelle.
Järven veden kulkevat Kivisalmen kautta Pitkäveteen, josta ne jatkavat vesireittiä myöten Koljonselälle.
Amblyraja
Amblyraja on rauskujen (Rajidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen luokitellaan seuraavat kymmenen lajia :
Valsgärden kalmisto
pienoiskuva|Loistoesineitä haudasta 8 entisöitynä Uppsalassa Gustavianum museossa.pienoiskuva|Miekan kahvan koristeluita. pienoiskuva|Haudan 8 kypärä läheltä näytettynä. pienoiskuva|Haudan 6 kypärän valokuva vuodelta 1942 Valsgärden kalmisto sijaitsee Ruotsissa Uplannissa Uppsalan kunnassa, noin kolme kilometriä Vanhasta Uppsalasta pohjoiseen Valsgärden maatalon mailla. Se sijaitsee harjulla, jonka editse virtaa Fyrisån-joki leveän laakson keskellä. Kalmisto on merkittävä arkeologinen kohde, jonka avulla ymmärretään paremmin ruotsalaista rauta- ja viikinkiaikaa.
Historia
Kalmisto on osa jääkauden loppuvaiheissa syntynyttä Uppsalaåsenin harjujaksoa. Kivikaudella laakso oli vielä merenpohjaa, mutta maankohoamisen seurauksena se kohosi merenpinnan yläpuolelle kivikauden lopussa ja pronssikauden alussa. Nykyään kalmiston korkein kohta on 25 metriä merenpinnan yläpuolella. Harjun laki huuhtoutui ranta-aallokossa paljaaksi, mutta laakson syvänteet jäivät saven peittoon. Ensimmäinen selvä merkki ihmisistä on hauta numero 57. Sen jälkeen kumpualuetta lienee käytetty jatkuvasti.
Valsgärdenissä alkoi maanviljely harjujen hieta-alueilla ja karjanhoito alavilla niityillä. Aurojen kehittyessä viljelymaiksi valittiin laakson savimaita. Vanhoissa asiakirjoissa mainitaan lähiseudun maatiloista Ensta (vuonna 1302), Fullerö (1299), Hämringe (1365) ja Vallskog (1321). Valsgärde mainitaan pienenä maatilana vasta 1540. Silloin sillä ei ollut enää rautakauden suurtilan mainetta ja asemaa.
Valsgärden harjun käyttö voidaan jakaa kahteen vaiheeseen: Ensimmäinen alkaa alueen kohoamisesta merestä ja päättyy kansainvaellusajan loputtua. Toinen, intensiivisempi, jatkuu sekä vendel- (vastaa Suomen merovingikautta) että viikinkikauden ajan ja päättyy 1100-luvulla viimeisiin hautauksiin.
Tutkimus
Uppsalan yliopiston tutkijaseminaari tutki kalmistoa arkeologisesti vuosina 1928−1952. Aluksi löytyi venehauta ja muutama polttokuoppahauta. 1930-luvulla tutkittiin maaston syvennyksiä, kuten hautaa nro 57 vuonna 1932. Hienot hauta-antimet toivat tutkimukselle julkisuutta. Polttohautoja tutkittiin enemmän vuosina 1950−1952. Tässä vaiheessa alettiin suunnitella koko harjun kaivamista. Suunnitelmaa valmisteltiin koekaivanteiden ja -kuoppien sarjalla. Kalmistoa ei ole vieläkään tutkittu kokonaan – etenkin alueen varhaisvaiheista on vähän tietoa – joten lisätutkimuksia on odotettavissa.
Monet Valsgärden kaivauksien tuloksista on julkaistu erillisinä monografioina. Erityisesti rikkaimmat venehautaukset ovat saaneet kukin oman esityksensä. Niitä ovat julkaisseet Arwidsson (vuosina 1942, 1954 ja 1977), Dyfverman (1929), Fridell (1930) ja Odencrants (1933).
Kalmisto
Haudat, joita tutkittiin 24 vuotta, ovat pääasiassa vendel- ja viikinkiaikaisia. Kalmistossa on 15 polttamatonta venehautaa ja 15 muuta ruumis- ja kammiohautausta, joista noin puolet on ajoitettu aikaan ennen 700 jaa. Lisäksi kalmistossa on vähintään 62 polttohautausta ja joukko muita arkeologisia kohteita. Viikinkiajan päättyessä venehautaukset loppuivat. Niiden tilalle tulivat 1000-luvulla kammiohautaukset. Niitä on löydetty viisi.
Ensimmäiset merkit ihmistoiminnasta
Viikinkiajan aktiivisuuden takia monet merkit aiemmasta toiminnasta ovat saattaneet tuhoutua. Harjulta tunnetaan 17 rakennetta, jotka eivät liity hautauksiin. Niihin sisältyy kulttuurikerroksia ja jäänteitä nuotioista. Mäeltä ei kuitenkaan tunneta yhtään asuinpaikkaa, ja se onkin saattanut olla liian jyrkkäpiirteinen asumiseen. Erään haudan täytemaasta löytyi piistä valmistettu nuolenkärki, joka on peräisin myöhäiseltä kivikaudelta tai pronssikauden alusta
Esiroomalaiselta rautakaudelta (vuodesta 500 eaa. ajanlaskun alkuun) tunnetaan ainakin neljä ruumishautaa, jotka sijaitsevat mäen korkeimmalla kohdalla. Yksi niistä on ajoitettu noin 350 eaa. Joitakin yhtä vanhoja hautoja on voinut jäädä myöhempien hautausten alle, mistä tunnetaan useita esimerkkejä. Sen jälkeen hautalöydöissä on yllättäen 400 vuoden aukko, sillä seuraava ruumishautaus on ajoitettu myöhäisen roomalaisen rautakauden (päättyi 400 jaa.) loppupuolelle. Polttohautauksia on ajoitettu seuraavaksi vasta kansainvaelluskaudelle (400–550 jaa.) kahdessa haudassa. Vaikuttaa siltä, että kalmistoa käytti pieni yhteisö, joka hautasi vainajat mäen huipulle vievän tien kummallekin puolelle.
Kansainvaellusaika ja vendelkausi
Kansainvaellusajan hautauksia on löydetty vain mäen eri puolilta kaukaa toisistaan, mikä saattaa johtua siitä, että viikinkiajan runsaat hautaukset ovat tuhonneet varhaisempia hautoja. Kansainvaellusajalla on tehty ainakin kammiohaudat (24 ja 20) ja polttohauta 49. Hauta 82 kuuluu myös tälle ajanjaksolle, ja sen alle on jäänyt edellä mainittu laivalatomus.
Vendelkauden (550–800 jaa.) haudat ovat samantapaisia. Kukkulan länsipuolen hautauksista osa on voinut tuhoutua hiekanotossa. Haudasta 82 löytyi esimerkiksi keihäänkärki, miekka, karhunkynsiä ja hevosen jäänteet. Hauta on merkitty esineistön perusteella miehen haudaksi ilman DNA-testiä. Samoin on päätelty, että kammiohautaan 29 laskettu korkea-arvoinen henkilön on ollut mies. Polttohaudassa 63 on korkea-arvoisen naisen hautaus. Vendelkauden keskivaiheella joidenkin hautausten status kasvaa. Tältä jaksolta ovat venehaudat 5, 6 ja 7 sekä polttohautaus 57, joka on korkea-arvoisen naisen hautaus. Haudat on tehty esiroomalaisen rautakauden hautausten päälle. Vendelkauden loppupuolelle ajoittuu yksi polttohautaus, numero 99.
Viikinkiaika
Viikinkiajan ensimmäiset polttohaudat (59 ja 67) ovat kalmiston länsipäässä. Kauden alussa on tehty neljä venehautausta kalmiston länsipuolelle. Polttamattomat hautaukset liittyvät selvästi korkea-arvoisiin ja polttohautaukset matala-arvoisiin henkilöihin. Kuitenkin polttohautaus 66, joka on mahdollisesti myös miehen ja naisen yhteishautaus, on varsin rikas hauta-antimiltaan. Se on lisäksi aseeton, mikä on poikkeuksellista Valsgärdessä ja muissa saman aikakauden hautauksissa Uppsalan lähiympäristössä. Hautaan oli laskettu runsaasti eläinuhreja ja -seuralaisia. Lisäksi miekkahaudat 13 ja 14 ovat peräisin 800-luvulta. 900-luvulla polttohautausten osuus vähenee. Niihin on haudattu korkea-arvoisia naisia (hautanumerot 85 ja 94) tai matalampiarvoinen henkilö (86), ja ne sijaitsevat samanaikaisten venehautojen (numerot 2, 3 ja 4) muodostamassa ryppäässä. Tämän kauden haudoista korkean statuksen hautoja on noin kaksi kolmasosaa.
Viikinkiajan loppupuolella tehtiin edelleen runsaasti venehautoja. Ne sijoitettiin kalmiston länsipäähän edellisten hautojen pohjoispuolelle. Haudat 12 ja 15 on tehty lähes samanaikaisesti, ja niitä seuraavat vene- ja kammiohaudat järjestyksessä 10, 1, 9, 11, 23, 22, 28, 26 ja 25. Kolme viimeistä hautaa ovat peräisin 1000- tai 1100-luvulta. Kristinusko ei aluksi vaikuttanut hautaamiseen paljoakaan, mutta lopulta hautaukset ovat todennäköisesti siirtyneet kalmistosta kirkkojen hautausmaille. Viikinkiajan loppupuolen polttohautaukset ovat harvassa (haudat 73a ja b sekä ehkä 77), eikä niissä ole merkkejä naisten hautaamisesta. Tämän jälkeen kalmisto jäi pois käytöstä.
Yleisiä huomioita
Valsgärden kalmisto on poikkeuksellinen, koska sen hautoja ei ole juuri ryöstelty. Hauta-antimia on löytynyt enimmäkseen miesten haudoista, mutta niiden perusteella haudoista on saatu selville melko kattava kronologia, josta ei voi puuttua montakaan hautausta. Kronologiseen järjestykseen on voitu määrittää 15 venehautaa vendelkauden alusta viikinkikauden loppuun ja 5 kammiohautausta 1000-luvulta. Hautausten välinen aika on keskimäärin noin 30 vuotta, ja jos ajatellaan että tämä olisi yhden sukupolven aika, eliitin hautaukset tunnetaan koko ajanjaksolta. Naisille tehtiin ilmeisesti polttohautaus kolme kertaa useammin kuin miehille.
Valsgärden laivalatomus
Laivalatomus on 9 metriä pitkä ja 4,2 metriä leveä, joten pituuden suhde leveyteen on 1 : 2,1 ja voidaan puhua leveästä latomuksesta. Se on asetettu lähes pohjois-eteläsuuntaan, mutta hieman myötäpäivään käännettynä. Latomuksen ajoittaminen on hankalaa. Sen päälle on myöhemmin tehty hauta 82, joten sen pitää olla viimeistään vendelajalta. Varhaisimmalle rakennusajalle voida asettaa takarajaa, mutta yleisesti latomusten arvellaan olevan venehautauksia vanhempia. Latomuksella oli vielä symbolinen tehtävä, mutta se menetti merkityksensä, kun hautaan alettiin laskea oikeita veneitä.
Venehauta 1
Valsgärden kalmistossa on useita rinnakkain aseteltuja venehautoja. Keväällä 1928 ensimmäinen venehauta avattiin lapiotyönä, mikä kesti kahdeksalta mieheltä 11 päivää. Hautaus ajoitettiin tuolloin esinelöytöjen perusteella vuosiin 950−1000 jaa. Myöhemmin ajoitus on tarkentunut 1000-luvun alkuun kalmiston hautojen esinelöytöjen vertailuissa. Venehautaus on ajankohtaansa nähden muuten tyypillinen, mutta sitä ei ole poltettu. Viereiset haudat nro 15 ja nro 10 ovat mahdollisesti tämän haudan välittömiä edeltäjiä.
Kaivausten perusteella voidaan päätellä, miten hauta on rakennettu. Joelta kaivettiin ensin 1−2 metriä syvä oja, jota pitkin vene vedettiin hautauspaikalle. Sitten vene tuettiin paikalleen, vainaja laskettiin siihen ja hänen miekkansa ja kilpensä asetettiin hänen vierelleen. Muut hauta-antimet laskettiin veneeseen. Sitten lahdattiin hevonen ja koira, jotka sijoitettiin veneen keulaan. Mukaan pantiin vielä joitakin ruokatarvikkeita ja astioita. Lopuksi vene peitettiin puutavaralla, josta muodostui suojaava kansi, ja sen päälle kasattiin maata. Kun kuoppaa kaivettaessa kerääntynyt irtomaa lapioitiin takaisin haudan päälle, siitä syntyi 10 metriä pitkä, 5 metriä leveä ja 0,5 metriä korkea kumpu. Myöhemmin veneen ja suojakannen puurakenteet lahosivat ja romahtivat, jolloin kumpu vajosi. Ennen kaivauksia hautapaikalla oli veneen muotoinen ja lähes veneen mittainen painauma, venehautapainauma, joka oli 0,5 metriä syvä.
Koska vene oli maatunut, puuosista ei ollut jäljellä kuin 45 cm:n pituinen havupuinen osa köliä tai keulaa. Naulat ja niitit löytyivät niiltä sijoiltaan, mihin ne olivat veneen lahotessa jääneet. Kun niitä löydettiin noin 500, veneen muoto ja mitat sekä lautojen kiinnityspaikat voitiin päätellä melko yksityiskohtaisesti. Vene oli noin 8 metriä pitkä, 1,4 leveä ja 0,55 syvä, ja siinä oli 5 lautariviä kummassakin kyljessä. Lautojen paksuus oli noin 3 cm ja leveys 15–20 cm. Lautoja tuki yhdeksän kaarta, jotka olivat perässä ja keulassa V-kirjaimen ja keskellä U:n muotoiset.
Vainaja oli laskettu veneen keskivaiheille tyyrpuurin puolelle, jalat perää kohti. Hänen viereensä oli laskettu kilpi ja veitsi, sillä kilven kupu ja veitsen terä löytyivät veneen pohjalta. Kilven niittien perusteella sen arvioidaan olleen itäistä tyyppiä ja noin 4 senttiä paksu. Vainajan oikealla puolella oli miekka, joka löytyi 35 cm pohjan yläpuolelta. Miekka on 85 cm pitkä viikinkityylinen ase (Petersenin S-tyyppi ), ja se on säilynyt verraten hyvin. Vainajalla oli jousisolki ja pari muuta solkea. Hevosella, joka oli aseteltu veneeseen, oli suussaan vielä kuolaimet. Hevosen viereltä löytyi koira. Veneen toiseen päähän oli sijoitettu rautainen keittopata, josta tihkusi vielä rasvamaista ainetta, joten siinä on voinut olla ruokaa. Padan viereen oli aseteltu halkaisijaltaan 26-senttinen pronssinen kulho, joka oli paikattu ja huonokuntoinen. Sen alla oli säilynyt kaksi koivu- tai haapapuista kulhoa.
Vainajan henkilökohtaisiin tarvikkeisiin kuului vielä 4 pelinappulaa, joita on löytynyt viikinkiaikaisista venehaudoista enemmänkin. Muita tavaroita varten, jotka tosin eivät ole säilyneet, veneessä oli puinen, kanneton ja rautavantein vahvistettu kirstu. Sen ulkomitat olivat 40x40 cm ja syvyys 20 cm. Samantapainen kirstu on ajoitettu noin vuoteen 950 jaa.
Museonäyttely
Valsgärden esineistöä pidetään näytteillä Uppsalan Gustavianum-museossa.
Eemeli Parras
Eemeli Parras, oikea nimi Johan Emil Partainen, myöhemmin Partanen (18. helmikuuta 1884 Helsinki – 23. tammikuuta 1939 Kotlas) oli suomalaissyntyinen Yhdysvalloissa ja myöhemmin Neuvostoliitossa asunut toimittaja ja kirjailija.
Elämä
Parraksen ajurina toiminut isä kuoli hänen ollessaan 2-vuotias. Parras kävi kansakoulun Mäntsälässä ja teki sitten erilaisia sekatöitä kunnes tuli 1901 Helsinkiin viilarin oppiin. Työnsaanti oli kuitenkin vaikeaa ja vuonna 1902 Parras lähti siirtolaiseksi Pohjois-Amerikkaan. Hän oli mukana kirjailija Matti Kurikan Sointula-hankkeessa Kanadassa mutta sen romahdettua Parras joutui hankkimaan elantonsa kuparikaivoksen työmiehenä.
Parras palasi 1907 Suomeen ja toimi jonkin aikaa muun muassa Lahdessa ilmestyneen Raivaaja-lehden toimittajana. Hän palasi kuitenkin Yhdysvaltoihin 1910. Parras toimi nyt työväenjärjestöjen luennoitsijana, oli toimittajana useissa amerikansuomalaisissa työväenlehdissä (Työmies, Raivaaja) ja osallistui ammattiyhdistys- ja puoluetoimintaan. Hän julkaisi näihin aikoihin myös ensimmäisen runokokoelmansa Pohjalta. Ensimmäisen maailmansodan vuosina Parras joutui viranomaisten pidättämäksi sodanvastaisen toimintansa vuoksi. Hän johti myös 1914–1915 käytyä kaivosmiesten lakkoa.
Vuonna 1919 Parras liittyi vastaperustettuun Amerikan kommunistiseen puolueeseen. Hän jatkoi toimittajantyötä Astoriassa Oregonissa ilmestyneessä Toveri-lehdessä ja toimi puolueen agitaattorina. Vuonna 1932 Parras karkotettiin Yhdysvalloista poliittisen toimintansa takia ja hän muutti Neuvostoliittoon asettuen asumaan Petroskoihin. Parras työskenteli kustannusliike Kirjassa kaunokirjallisuuden toimittajana ja hän pääsi 1934 Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi. Parras joutui Stalinin puhdistusten uhriksi ja kuoli pakkotyöleirillä Arkangelin alueella vuonna 1939.
Yksityiselämä
Parraksen puoliso oli näyttelijä Anna Talma, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1910.
QWERTZ
QWERTZ tai QWERTZU on yksi yleisimmistä kirjoituskonetyyppisten näppäimistöjen asetteluista. Sitä käytetään pääosin Keski-Euroopan maissa lukuun ottamatta Puolaa, jossa QWERTY-asettelu on suuremmassa suosiossa. Asettelun nimi tulee QWERTZ-tyyppisten näppäimistöjen ensimmäisistä kirjaimista vasemmalta oikealle; Q, W, E, R, T ja Z. Huomattavin ero QWERTZ- ja QWERTY-asetteluissa on se, että QWERTZ-asettelussa ”Y” on samalla paikalla kuin ”Z” QWERTY-asettelussa.
Hololive Production
Hololive Production on japanilainen virtuaalisten tubettajien ryhmä. Hololive Productionin omistaa vuonna 2016 perustettu Cover Corporation -yritys. Ryhmän virtuaaliset tubettajat yleensä lähettävät suoratoistona videokuvaa, jossa virtuaalista avatarhahmoa näyttelevä striimaaja pelaa videopeliä, laulaa tai keskustelee katsojiensa kanssa. Hololive Productionin tubettajia on verrattu japanilaisiin idoleihin. Monet hahmoista ovatkin julkaisseet myös musiikkia, samoin kuin Hololive itse kokonaisuutena nimellä "hololive IDOL PROJECT". Ryhmällä on toimintaa Japanin lisäksi Kiinassa ja Indonesiassa.
Hahmot
Kaikki hahmot ovat naispuolisia, paitsi miespuoliset Holostars-hahmot.
Hololive
Hololive-hahmot puhuvat pääasiassa japania.
Entiset
1. sukupolven hahmo, Hitomi Chris, erotettiin 25. kesäkuuta 2018 sopimusrikkomuksista johtuen.
5. sukupolven hahmo, Mano Aloe, kohtasi häirintää oikeassa elämässä pian debyytin jälkeen. Hänen näyttelijänsä erosi aluksi kahdeksi viikoksi, mutta lopullisesti ennen paluutaan. Tapauksen johdosta Cover Corp ilmoitti ottavansa käyttöön häirintää ehkäisevän järjestelmän.
4. sukupolven hahmo Kiryu Coco lopetti 1. heinäkuuta 2021. Lopettamispäätöksestä oli ilmoitettu jo aiemmin.
3. sukupolven hahmo Uruha Rushia erotettiin 24. helmikuuta 2022.
Hololive English
Ensimmäiset englanninkieliset hahmot julkistettiin 2020.
Holostars
Holostars-hahmot ovat miespuolisia, toisin kuin muut.
Holostars English
Ensimmäiset englanninkieliset Holostars-mieshahmot julkistettiin heinäkuussa 2022.
Hololive China
Hololive Chinan sulkemisesta ilmoitettiin 12. marraskuuta 2020.
Olemus
Oozora Subaru (jap. 大空スバル) on virallisen kuvauksen mukaan 154cm pitkä, iloinen, innokas ja aktiivinen tyttö, joka johtaa niin vapaaottelukerhoa ja e-urheilu-kerhoa. Hänen hahmonsa kuvittaja on Shigure Ui.
Ayanda Risu on indonesialainen. Virallisen kuvauksen mukaan Ayunda on 153cm pitkä ihmisten maailmaan eksynyt oravatyttö, joka on kotoisin taikametsästä. Hänen hahmonsa kuvittaja on Yatomi.
Ura
Hänen YouTube-tilinsä luotiin 3. maaliskuuta 2020 ja hänen ensiesiintymisensä tapahtui 10. huhtikuuta. Hän saavutti kymmenentuhannen tilaajan rajan 10. huhtikuuta. 8. elokuuta 2020 hän saavutti satatuhatta tilaajaa.
Areopagitica
thumb|180px|Areopagitican kansilehti vuoden 1644 painoksesta. Areopagitica, koko nimeltään Areopagitica: A speech of Mr. John Milton for the liberty of unlicensed printing to the Parliament of England on vuonna 1644 julkaistu poleeminen traktaatti. Sensuurinvastaisen teoksen kirjoitti John Milton. Areopagitica on yksi vaikutusvaltaisimmista ja intohimoisimmista sananvapauden puolustamiseksi kirjoitetuista teoksista. Sitä pidetään myös yhtenä kaunopuheisimmista lehdistönvapauden puolustuksista.
Julkaisu
Teos julkaistiin 23. marraskuuta 1644 Englannin sisällissodan aikana. Teos on nimetty antiikin kreikkalaisen Isokrateen kirjoittaman Areopagitika-nimisen puheen mukaan (Areiopagi on Ateenassa sijaitseva kukkula, jolla toimi samanniminen tuomioistuin). Kuten Isokrateella, myöskään Miltonilla ei ollut tarkoituksena välittää sanomaansa suullisesti. Sen sijaan se jaettiin pamfletteina.
Milton oli parlamentin kannattaja, mutta puhui voimakkaasti vuoden 1643 lisensointilakia vastaan. hän huomautti, että sensuuri ei ollut ollut osa antiikin Kreikan tai Rooman yhteiskuntia. Teoksessa on runsaasti viittauksia Raamattuun joiden avulla Milton pyrkii vahvistamaan argumenttiaan. Hän joutui itse kärsimään sensuurista, joten asia oli hänelle henkilökohtaisesti läheinen.
Nigerin kansallisarkistohallinto
Nigerin kansallisarkistohallinto on vuonna 1953 perustettu Nigerin pääkaupungissa Niameyssä toimiva valtiollinen laitos. Se vastaa kansallisarkiston tehtävien ohella myös monista tyypillisistä kansalliskirjaston toiminnoista, kuten painotuotteiden ISSN-/ISBN-numeroinnista ja kerää maassa julkaistujen painotuotteiden vapaakappaleet. Laitoksen johtaja on M. Habou Boukari (lokakuussa 2017).
Nigerin kansallisarkistolla on useita alueellisia toimipisteitä. Vuonna 2006 Tahouan, Dosson ja Agadezin toimipisteissä oli ammatillista henkilökuntaa ja ne palvelivat myös vierailijoita. Sen sijaan Diffan, Maradin, Tillabérin ja Zinderin toimipisteet toimivat henkilökuntavajeen vuoksi vaatimattomina yleisöltä suljettuina aineistovarastoina.
YK:n erityisjärjestö Unescon mukaan vain 15,5 prosenttia Nigerin aikuisväestöstä (yli 15-vuotiaat) oli lukutaitoisia (vuonna 2012). YK:n kehitysohjelma UNEPin tilastoi Nigerin vuonna 2015 maailman alhaisimman lukutaitoprosentin maana, jossa ainoastaan 19,1 % aikuisista oli lukutaitoisia.
Raul
Raul on miehen etunimi. Raulin nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 27. elokuuta. Nimen suomenkielinen vastine on Rauli. Espanjankielisissä maissa nimi esiintyy muodossa Raúl. Nimi on peräisin muinaisskandinaavisesta nimestä Radulf, "neuvokas susi".
Suomessa nimi Raul on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1009 henkilölle.
Jäärausku
Koko ja ulkonäkö
200px|vasen|thumb|Jäärausku alapuolelta kuvattuna. Jäärausku voi kasvaa maksimissaan 112 senttimetrin mittaiseksi. Se voidaan sekoittaa muihin sukunsa lajeihin, kuten georgianrauskuun (Amblyraja georgiana) tai Amblyraja jenseni -lajiin.
Levinneisyys ja elinympäristö
Jäärauskua tavataan Atlantin valtamerellä. Meren koillisosissa sitä tavataan Karanmerestä, Barentsinmeren kaakkoisosasta ja Huippuvuorilta Grönlantiin, Färsaariin, Shetlandinsaarille ja Norjan pohjoisosaan. Atlantin luoteisosassa se elää Davisinsalmessa Grönlannin lounaisosan ja Kanadan välillä. Kaakkoisella Atlantin valtamerella sitä tavataan Etelä-Afrikan eteläkärjessä. Jäärausku esiintyy myös Intian valtameren itäosassa, jossa sitä tavataan Australian eteläosien alueelta. Lisäksi lajia tavataan lounaisella Tyynellämerellä Uuden-Seelannin ympäristössä ja itäisellä Tyynellämerellä Costa Ricassa, Panamassa, Kolumbiassa ja Ecuadorissa. Jäärausku elää yksinomaan vesissä, joiden lämpötila on alle neljä celsiusastetta. Se on levinnyt laajalle syvissä mannerjalustavesissä ja mannerrinteillä. Norjassa jäärauskua on havaittu esiintyvän korkeintaan 1 050–1 250 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Pääosin se elää korkeintaan 300–1 500 metrin syvyydessä, mutta voi kuitenkin paikoin elää jopa 2 500 metrin syvyydessä.
Ravinto ja elintavat
Jäärauskun ravintoa ovat kaikenlaiset pohjaeläimet. Laji lisääntyy munimalla, ja nuoret yksilöt ovat kuoriutuessaan 16–18 senttimetrin mittaisia.
Wooden Bone
Wooden Bone on Hämeenlinnassa 1995 perustettu rockyhtye. Sama kokoonpano teki aiemmin erilaista musiikkia nimellä Sancnity. 1998 yhtye teki 50 keikkaa Remu Aaltosen kanssa.
Chikako Nakayama
Chikako Nakayama (s. 30. elokuuta 1975) on japanilainen entinen sulkapalloilija.