cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Islanti
Uskonto
pienoiskuva|Reykjavikin tuomiokirkko vuonna 2003, jossa sijaitsee maan piispanistuin. Kristinuskosta tuli Islannin ainoa hyväksytty uskonto vuonna 1000 Alþingin päätöksellä. Vuoden 2022 alussa väestöstä noin 60,9 prosenttia kuului Islannin luterilaiseen kirkkoon. Islannin kirkon piispa on vuodesta 2012 alkaen ollut Agnes M. Sigurðardóttir. Islannin perustuslain mukaan maassa on uskonnonvapaus, mutta Islannin luterilainen kirkko on maan kansankirkko, jota valtio tukee ja suojelee. Kirkon ja valtion erottamisesta on puhuttu jo jonkin aikaa ja Islannin oikeusministeri Áslaug Arna Sigurbjörnsdóttir totesi loppuvuodesta 2019, että kirkon ja valtion ero on väistämätön ja että kirkolla on täydet edellytykset hoitaa tehtäviään ilman valtiota.
Muinaisskandinaavista uuspakanuutta, aasainuskoa, on Islannissa harjoitettu vuodesta 1972 alkaen Ásatrúarfélagið-yhdistyksen perustamisen jälkeen. Uskonnolliseksi yhteisöksi se merkittiin vuonna 1973. . Yhteisön nykyisenä johtajana on vuodesta 2003 alkaen toiminut Hilmar Örn Hilmarsson. Alkuvuodesta 2019 yhteisö aloitti joukkorahoituksen keräämisen rakentaakseen itselleen temppelin Öskjuhlíðin alueelle.
Islannissa toimii myös merkittävä yhteisö, joka harjoittaa zuismia. Se on uuspakanuuden muoto, joka keskittyy muinaisiin sumerilaisiin jumaluuksiin. Uskontoa harjoittaa hieman yli 1 600 henkilöä. Se rekisteröityi uskonnolliseksi yhdyskunnaksi vuonna 2013. Zuistien uskonnollinen yhteisö joutui vaikeuksiin viranomaisten kanssa, kun sille ei myönnetty uskonnollisille yhteisölle varattua valtionavustusta vuonna 2016. Syynä olivat epäillyt, että kyseessä ei olisikaan aktiivinen uskonnollinen yhteisö, vaan huijaus. Zuistien johtaja Ágúst Arnar Ágústsson ilmoitti loppuvuodesta 2019, että yhteisö lopettaa toimintansa. .
Kieli ja kirjallisuus
Islannissa puhutaan islantia, joka on nykyään puhutuista pohjoismaisista kielistä lähimpänä alkumuotoaan ja pysynyt suhteellisen muuttumattomana 1100-luvulta asti.
Islantilaiset edda- ja skaldirunot edustavat komeinta keskiajan kirjallisuutta Euroopassa. Skaldirunous kertoi ruhtinaitten teoista. Runoilijat eli skaldit esittivät niitä hoveissa, pidoissa ja hautajaisissa. Mitallisesti taidokkaiden kertomarunojen lisäksi heidän toimenaan oli sepittää nopeasti myös lyhyitä runoja. Edda-kokoelmilla viitataan Runo-Eddaan ja Proosa-Eddaan, jotka kertovat vanhasta mytologiasta. Runo-Edda on kokoelma vanhoja, tuntemattomien tekijöiden kansanrunoja. Völsungain saaga esittää proosamuodossa Runo-Eddan sankarilaulujen sisällön. Proosa-Edda eli Snorrin Edda on Snorri Sturlusonin 1200-luvulla kokoama oppikirja skaldirunoilijoille.
Keskiaikaisen kertomakirjallisuuden keskeisen osan muodostavat saagat. Joskus myös sukusaagoiksi kutsutut islantilaissaagat kertovat Islannin asuttaneista suvuista, niiden jälkeläisistä ja heidän vaiheistaan. Arvostetuimpia sukusaagoista ovat Poltetun Njállin saaga ja Lohilaaksolaisten saaga. Muita ovat esimerkiksi Grönlantilaisten saaga ja Viinimaan saaga, jotka kertovat Grönlannin ja Vinlandin (Newfoundland) asuttamisesta. Parhailla saagoilla on suuri kirjallinen maine. Niiden kerronta on toteavaa, vuoropuhelut lyhyitä ja ytimekkyydessään vaikuttavia. Saagojen karuus ja dramaattisuus ovat antaneet aineksia Islannin uudemmalle kirjallisuudelle.
Etenkin 1300- ja 1400-luvuilla Islannissa kirjoitettiin runsaasti eurooppalaisista ritariromaaneista vaikutteita saaneita kotoperäisiä ritarisaagoja ja muinaissaagoja. 1600-luvulla maassa laadittiin runsaasti virsirunoutta. 1800-luvulta lähti uusi romanttisten runoilijoiden nousukausi, ja 1900-luvulla tulivat modernit romaanit. Kukoistuskausi huipentui, kun Halldór Laxnessille myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto 1955. Uusimman polven kirjailijoita ovat esimerkiksi Arnaldur Indriðason, Einar Kárason, Einar Már Guðmundsson, Hallgrímur Helgason ja Þórarinn Eldjárn sekä Hugleikur Dagsson.
Elokuva ja musiikki
thumb|[[Björk.]] Elokuvanteko alkoi Islannissa jo vuonna 1906. Varhaisvaiheessa maassa kävi lähinnä skandinaavisia filmiryhmiä kuvaamassa näytelmäelokuvia Islannin jylhissä maisemissa. Ainoa islantilaisin voimin tehty mykkä näytelmäelokuva valmistui vuonna 1923, mutta dokumentteja tehtiin paljon. Vuonna 1979 perustettiin Islannin elokuvasäätiö, ja kotimaisten elokuvien säännöllinen tuotanto alkoi. 1980-luvulta alkaen lähtien maassa on tuotettu noin kolme elokuvaa vuodessa. Tunnettuja islantilaisia elokuvaohjaajia ovat Friðrik Þór Friðriksson, jonka elokuva Luonnon lapset vuodelta 1991 oli Oscar-ehdokkaana, ja Rúnar Rúnarsson, jonka lyhytelokuva Síðasti bærinn oli ehdokkaana 2006.
Islannin konservatorio on perustettu vuonna 1930 ja sinfoniaorkesteri 1950. Islannin kuuluisin pop-tähti on laulaja Björk. Muita tunnettuja islantilaisia artisteja ovat Sigur Rós, Sólstafir, Jan Mayen, Mínus, Múm ja Olafur Arnalds. Television kautta tunnetuksi on tullut kaikkialla maailmassa Eurovision laulukilpailussakin mainetta keränneet Silvía Night ja Hatari. Taidemusiikin säveltäjistä yksi kansainvälisesti tunnetuimmista lienee Jón Leifs.
Reykjavíkissa järjestetään vuosittain RIFF-elokuvafestivaali ja jazzfestivaalit. Borgarfjörðurissä sijaitsevassa Reykholtissa on joka kesä klassisen musiikin festivaalit.
Ruoka- ja tapakulttuuri
Kirjailija Halldór Laxnessin mukaan Islannissa ”elämä on suolakalaa”. Juhlissa syödään savustettua lammasta. Perinteinen maitotuote skyr muistuttaa kermaista rahkaa. Keskitalven Þorrablót-juhlan aikaan syödään ”súrmatur” eli heran avulla säilöttyä ruokaa, verimakkaraa, kärvennettyjä lampaanpäitä ja säilöttyjä pässin kiveksiä, sekä erityisenä erikoisuutena hapatettua haita (hákarl). Tislatun viinan eli brenniviinin kutsumanimi on ”musta kuolema”.
Perinteinen islantilainen villapaita, jossa on raglanhihat ja sahalaitakuvio yläosassa ja hihoissa, on nimeltään lopapeysa.
Uiminen on suosittua, ja uimaopetus on kuulunut koulujen ohjelmaan 60 vuoden ajan. Monet uima-altaat lämpiävät geotermisellä lämmöllä, ja niissä uidaan ulkoilmassa pakkasellakin.
Tiedotusvälineet
Päivittäin ilmestyviä sanomalehtiä ovat Morgunblaðið, Fréttablaðið ja iltapäivälehti DV. Iceland Monitor on Morgunblaðiðin omistama englanninkielinen uutissivusto. Lehtien ja kirjojen painosmäärät asukaslukuun suhteutettuina ovat maailman korkeimpia.
Internetin käyttö on Islannissa yleistä ja keskeisessä roolissa muun muassa jokapäiväisten asioiden hoitamisessa. 98 % maan asukkaista on mahdollisuus käyttää internetiä. .
Urheilu
pienoiskuva|Islanti vuoden 2010 käsipallon EM-kilpailuissa. Islannin kansallislaji on glima-niminen, keskiajalta periytyvä painimuoto. Islanti on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1908. Sillä on tyypillisesti alle kymmenen urheilijan joukkue talviolympialaisissa, mutta kesäolympialaisissa se on osallistunut myös joukkuelajeihin jolloin olympiajoukkuekin on suurempi. Maa on saanut kaksi pronssia (Bjarni Friðriksson 1984 judosta, Vala Flosadóttir 2000 seiväshypystä) ja kaksi hopeamitalia (Vilhjálmur Einarsson 1956 kolmiloikasta ja käsipallojoukkue 2008).
Islannin käsipallomaajoukkue on voittanut olympiahopeaa vuonna 2008 sekä EM-pronssia vuonna 2010. Jalkapallo on myös hyvin suosittu urheilulaji Islannissa; maassa on yhteensä 21 508 rekisteröityä pelaajaa ja 145 seuraa. Miesten maajoukkue oli kesäkuussa 2017 FIFA-rankingissa sijalla 22. Eiður Guðjohnsen on maajoukkueen paras maalintekijä. Maan paras saavutus jalkapallossa on vuoden 2016 EM-kisoista, joissa se ylsi puolivälieriin saakka. Kyseessä oli myös Islannin ensimmäinen esiintyminen jalkapallon EM- tai MM-kisoissa.
Islanti on saavuttanut menestystä myös voimamieskilpailuista. Magnús Ver Magnússon ja Jón Páll Sigmarsson voittivat kumpikin neljästi maailman vahvin mies -kilpailun. Koripallossa maan ainoa NBA-pelaaja on Pétur Guðmundsson. Islannissa on väkilukuunsa nähden vahva shakkikulttuuri.
Kalle Kauttu
Kaarlo Mikael (Kalle) Kauttu (2. helmikuuta 1920 Ruovesi – 20. tammikuuta 2000 Helsinki ) oli suomalainen metsäneuvos.
Henkilöhistoria
Kalle Kautun vanhemmat olivat kauppias Onni Engelbrekt Kauttu ja Selma Julia Viitanen ja puoliso vuodesta 1948 Raija Helena Leuku. Kauttu tuli ylioppilaaksi 1941 ja valmistui metsänhoitajaksi 1948 ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1951. Hän oli Helsingin yliopiston vs. metsänhoitaja 1951, Kurun metsäkoulun opettaja 1951–1952 ja Tapion metsänhoitaja 1954–1956, metsänhoitotoimiston päällikkö 1957–1958 ja metsänhoito- ja käyttöosaston päällikkö 1959–1967. Metsähallituksen yksityismetsäinosason päällikkö Kauttu oli 1968–1973 ja ylijohtaja 1973–1987. Metsäneuvoksen arvon Kauttu sai 1958.
Virginio Rognoni
pienois|200px|Virginio Rognoni. Virginio Rognoni (5. elokuuta 1924 – 20. syyskuuta 2022 ) oli italialainen kristillisdemokraattipuolueen poliitikko. Hän syntyi Corsicossa, Milanon maakunnassa.
Rognoni toimi maansa sisä- (1978–1983), oikeus- (1986–1987) ja puolustusministerinä (1990–1992). Hän oli korkeimman tuomarineuvoston (Consiglio Superiore della Magistratura) varapresidenttinä vielä vuosina 2002–2006.
Eskadroona
right|300px Eskadroona on ratsuväen perusyksikkö, jonka päällikkönä on ollut yleensä kapteenia vastaava ratsumestari.
Ratsumieskilta ylläpitää ratsuväen perinnettä. Siihen on liittynyt seitsemän ratsuväen perinnettä vaalivaa perinne-eskadroonaa: Joensuun Eskadroona, Keski-Suomen Eskadroona, Lahden Eskadroona, Lappeenrannan Eskadroona, Lempäälän Seudun Eskadroona, Tampereen Seudun Ratsuväenkilta ry, Uudenmaan Eskadroona.
Maurice Jarre
Maurice-Alexis Jarre (13. syyskuuta 1924 Lyon, Ranska – 29. maaliskuuta 2009 Los Angeles, Yhdysvallat ) oli ranskalainen säveltäjä ja kapellimestari.
Jarre sai kolme Oscaria, kaksi Bafta-palkintoa, neljä Golden Globea ja yhden Grammyn Tohtori Zivagosta 1966. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella. Viimeinen elokuva, johon hän sävelsi musiikin, on Uprising – kapina natseja vastaan vuodelta 2001.
Jarre oli neljästi naimisissa. Tunnettu säveltäjä ja elektronisen musiikin uranuurtaja Jean-Michel Jarre on hänen poikansa. Toinen poika Kevin on käsikirjoittaja ja tytär Stephanie lavastaja.
Johann David Heinichen
Johann David Heinichen (17. huhtikuuta 1683 Krössuln – 16. heinäkuuta 1729 Dresden) oli saksalainen säveltäjä ja musiikin teoreetikko. Hän oli melko huonosti tunnettu, kunnes tutkija, kapellimestari Reinhard Goebel ryhtyi 1990-luvulla parantamaan hänen näkyvyyttään.
Filip II (Ranska)
Filip II Augustus (ransk. Philippe II Auguste) (21. elokuuta 1165 – 14. heinäkuuta 1223) oli seitsemäs suoraan Kapeting-dynastiaan kuulunut kuningas, joka hallitsi vuosina 1180–1223.
Hän oli Ranskan ensimmäinen monarkki, joka kutsui itseään arvonimellä Ranskan kuningas (rex Francie). Aiemmat monarkit käyttivät arvonimeä Frankkien kuningas (rex Francorum).
Elämä
Filip II Augustus oli Ranskan kuninkaan Ludvig VII Nuoren ja tämän kolmannen vaimon Champagnen Adèlen vanhin lapsi ja samalla isänsä ainoa avioliitosta syntynyt ja aikuisikään asti elänyt poika. Kun vallanperijä, Filip, lopulta syntyi hän sai heti syntymänsä jälkeen lisänimen Dieudonné (Jumalan antama). Hän sai jo elinaikanaan myös lisänimen Augustus, joka oli viittaus antiikin Roomassa käytettyyn keisarin titteliin. Nimelle tarjottiin myös muita selityksiä jo hänen elinaikanaan: että se muistutti hänen syntymästään tai että se oli johdettu verbista augere, joka tarkoittaa korostaa tai saada uskomaan. Toisaalta tämä lisänimi saatettiin antaa hänelle, kun hän vuoden 1185 heinäkuussa liitti kuninkaalliseen alueeseen Bovesin rauhassa Artoisin, Valoisin, Amiensin sekä suurimman osan Vermandoisin ruhtinaskunnista.
Ludvig VII:n sairastelu antoi pojalle mahdollisuuden osallistua hallintoon jo ennen kuninkaaksi tuloa. Hänet voideltiin vanhan Kapetingien tavan mukaan kuninkaaksi vuonna 1179 isän vielä eläessä ja hallitessa. Voitelua johti Reimsin katedraalissa perinteen mukaisesti Reimsin arkkipiispa, herttua Guillaume, joka oli voideltavan nuoren miehen eno. Aiemmin valtaistuimen perijät olivat tuon perinteisen ennenaikaisen voitelun jälkeen ottaneet itselleen tittelin rex designatus, mutta Filip teki poikkeuksen ja otti tittelin junior rex.
Heti voitelunsa jälkeen Filip tarttui melkein kaikkien monarkin tehtävien toteuttamiseen, sillä sairaus piti hänen isänsä poissa hallitsemisesta ja sen rasituksista. Täysivaltainen monarkki ja valtaistuimen haltija hänestä tuli Ludvig VII:n kuoltua 18. syyskuuta 1180.
Hallituskausi
Perinnöksi Filip sai isältään melko yhtenäisen valtakunnan, jossa kaikki tärkeät vasallit oli saatu vakuuttumaan rauhan merkityksestä. Toki joukossa oli yksi hankala poikkeus, Englannin Henrik II, jonka läänityksinä oli suuri osa Ranskaa ja puolisona Filipin isän ensimmäinen puoliso Aliénor Akvitanialainen.
Vahvan vasallin Henrikin varjo lankesi koko kuningaskunnan ylle. Muitakin ongelmia 15-vuotias monarkki kohtasi heti hallituskauden alkuvaiheessa.
Filipin äiti Champagnen Adèle ryhtyi champagnelaisten puolueen tukemana kapinoimaan Filipiä vastaan, koska olisi halunnut Filipin nuoren iän tähden toimia sijaishallitsijana. Adèlen veljet Champagnen ja Blois'n Samourin kreivit ja Reimsin arkkipiispa-herttua liittoutuivat keskenään kuningasta vastaan. Tässä tilanteessa nuori Filip kuitenkin toimi nopeasti ja selkeästi. Hän liittoutui huhtikuussa salaisesti Flanderin kreivin Filip Elsassilaisen kanssa. Liittoutumisen sinetiksi Filip avioitui myös Flanderin kreivin veljentyttären Hainaut'n Isabellan kanssa, joka oli Kaarle Suuren jälkeläisiä.
Tuleva kuningatar toi myötäjäisinä Filipille Ranskan luoteisosassa sijaitsevan Artoisin kreivikunnan. Lisäksi hän tulisi perimään setänsä, Flanderin kreivin, jolla ei ollut lainkaan jälkeläisiä. Näin nopeasti toimien Filip ehätti champagnelaisten edelle, jotka valmistelivat neuvotteluja Englannin Henrik II:n kanssa. Avioiduttuaan 13-vuotiaan kihlattunsa kanssa Filip kruunautti tämän Ranskan kuningattareksi Saint-Denisin luostarin basilikassa. Kaikki tapahtui paljon nopeammin kuin kukaan Filipin vastustajista osasi edes kuvitella. Filipin nopea ja tehokas toiminta herätti Englannin Henrik II:n kunnioituksen, ja niin hallitsijat solmivat Gisorsissa rauhan 28. kesäkuuta 1180.
Yksi Filip II Augustuksen keskeisistä aikaansaannoksista oli valtakunnan hallinnon uudistaminen. Saadakseen aikaan taloudellisen tasapainon hän kehitti verojen keruuseen ja kuninkaalliseen paikallishallintoon uuden järjestelmän, jossa kuninkaalliset virkamiehet ohittivat valtuuksillaan lääninherrojen oikeudet. Tavallinen kansa oli tyytyväinen kuninkaan uudistuksiin, sillä lääninherrojen paikallinen mielivalta väheni huomattavasti ja valtakuntaa hallittiin samojen sääntöjen mukaan kaikkialla.
Englanti
Englannin kuningas oli myös Ranskan kuninkaan vasalli Ranskassa olevien alueittensa kautta. Tämä voimakas vasalli oli vaarallinen ja oli aiheuttanut jo Filip Augustuksen edeltäjille paljon murheita. Henrik II ei hyödyntänyt Filip II Augustuksen hallinnon alkuvaihetta ja siihen liittyviä kapinoita, vaikka leskikuningatar Champagnen Adèle oli kutsunut hänet yhteiseen rintamaan nuorta hallitsijaa, poikaansa, vastaan. Henrikillä oli kuitenkin Englannissa riittävästi murheita oman perheensä kanssa, eikä hän joutanut sekaantumaan naapurinsa ja lääninherransa vastaiseen rintamaan. Lopulta Filip käytti mahdollisuuden haastaa vasallinsa ja tukea Henrikin poikaa Rikhard Leijonamieltä tämän taistelussa isäänsä vastaan. Kuninkaiden yhteenotosta tuli lyhyt, ja Henrik II koki tappion Azay-le-Rideaussa vuonna 1187.
Henrik II:n kuoleman jälkeen Rikhardista tuli Englannin kuningas, ja Filip II Augustus palautti tälle kaikki ne maa-alueet, jotka oli tämän isältä vallanut. Yhteinen ristiretki Rikhardin kanssa sai miehet kuitenkin kääntymään toisiaan vastaan. Itävallan herttua Leopold V oli tullut Filipin liittolaiseksi mutta vihasi Rikhard Leijonamieltä. Rikhard joutui olemaan Leopoldin vankina vuoteen 1194, kunnes lunnaat saatiin maksetuksi hänen äitinsä Eleonoora Akvitanialaisen keräämillä rahoilla. Rikhardin vapauduttua oli sota vanhojen liittolaisten välillä väistämätön, sillä Filip oli takavarikoinut itselleen Normandian herttuakunnan ja Vexinin kreivikunnan, jotka kuuluivat Englannin kuninkaalle. Seuranneissa sodissa Rikhard kuitenkin menetti henkensä, vaikka oli aikalaistensa mukaan loistava sotilas. Filipin vastustajaksi nousi Rikhardin veli Juhana Maaton.
Juhana Maaton syyllistyi vielä muihinkin feodaalilain rikkomisiin. Hän pidätti laittomasti Misabeaussa 13-vuotiaan serkkunsa Arthus de Bretagnen ja murhautti hänet. Tämä sai Filipin valtaamaan Château-Gaillardin valloittamattomana pidetyn linnoituksen, jonka jälkeen Normandia lopullisesti antautui Filipille, kuten myös Maine, Touraine, Anjou ja Poiteau. Juhana Maattomalle jäi mantereelta enää vain Akvitanian herttuakunta. Tämä tilanne puolestaan johti liittoutumisiin ja Bouvinesin taisteluun.
Pariisi
Pariisi ei ollut Kapeting-kuninkaiden pääkaupunki, vaikka olikin heidän läänitystensä suurin ja tärkein kaupunki. Kuninkaat olivat hovinsa kanssa jatkuvasti liikkeessä linnasta toiseen, sillä kunkin kuninkaalle kuuluvan alueen linnan vuotuinen sato kulutettiin menemälle sopivan pitkäksi ajaksi paikan päälle. Kuninkuus eli siis tavallaan eräänlaista paimentolaisvaihetta. Filip II Augustuksen aikana Pariisin merkitys kuitenkin lisääntyi myös hallinnon kannalta. Sinne sijoitettiin valtakunnan tärkeiden asiakirjojen arkisto ja perustettiin yliopisto.
thumb|200px|left|Rikhard Leijonamieli ja Filip II Augustus. right|thumb|250px|Filip II Augustuksen voitelu Ranskan kuninkaaksi 15-vuotiaana vuonna 1170, [[Jean Fouquet'n kuva noin vuosilta 1455–1460.]]
Kehämuuri
Kuninkaan tahdosta toteutettu suurin rakennustyömaa hänen alueittensa suurimmassa ja tärkeimmässä kaupungissa oli Pariisin uuden kehämuurin rakentaminen. Pariisi sai ensimmäisen kaupungin suojaksi rakennetun kehämuurin jo roomalaisajalla. Tällöin sen suojassa oli vain Cité-saari, jossa tuolloisen kaupungin tärkeimmät toiminnot olivat. Seuraavan rakensi Filip II Augustus vuosina 1190–1220. Muurin sisäpuolelle jäivät Seinen kummallekin rannalle levittäytyneen kaupungin keskeiset osat. Muuri oli vain puolustuksellinen, ja sen tehtävänä oli suojata kaupunkia, joka oli Kapeting-dynastian alueiden tärkein ja suurin kaupunki.
Kehämuuri siis kiersi koko tuolloisen kaupungin. Siihen kuului muuri, ampumapaikkoja, lujasti vahvistettuja portteja sekä pyöreitä torneja. Muurin ympäröimä kaupunki oli samantapainen kuin nykyinen Carcassonnen kaupunki Etelä-Ranskassa. Muurin pituus oli oikealla rannalla 2 800 metriä ja vasemmalla rannalla 2 600 metriä. Perusta oli kolme metriä paksu, yhdeksän metriä korkea ja aina 70 metrin välein siinä oli 14 metriä korkea torni. Muuri muodosti massiivisen rakennelman. Erityisesti läntistä puolustusta varten Filip Augustus rakennutti omilla varoillaan Louvren feodaalilinnoituksen, joka on ollut alkuna nykyiselle Louvren palatsille.
Muurin kerrosmainen rakennustapa, jossa kahden erillään olevan, louhituista isoista kivistä tehdyn seinämän väliin sijoitettiin massoittain pieniä kiviä, sai rakennelman kestämään vuosisatoja. Vielä nykyisinkin muuri on nähtävissä useissa kohdin Pariisin kaupunkia. Toisen maailmansodan jälkeen löydettiin St. Paulin kaupunginosasta viisikymmentä metriä hyvin säilynyttä muuria ja kaksi lähes vahingoittumatonta tornia.
Mariner 8
upright|pienoiskuva|Mariner 8:n laukaisu. Mariner 8, oikeammin Mariner-H, oli yhdessä Mariner 9:n kanssa osa Mariner Mars 71 -projektia. Sen tarkoitus oli lähettää kuvia ja tietoa Marsia kiertävältä radalta.
Filip II (Ranska)
Bouvinesin taistelu
Monesti historiantutkijat ovat todenneet, että Bouvinesin taistelu sunnuntaina 27. heinäkuuta 1214 oli niitä ratkaisevia tapahtumia, jotka tekivät Ranskan. Taistelu päätti yli kymmenen vuotta (1202–1214) kestäneiden Englannin ja Ranskan välisten sotien aikakauden, kunnes tuli tilaisuus vieläkin pitempiaikaisille konflikteille.
Tässä Luoteis-Ranskassa, nykyisen Lillen kaupungin läheisyydessä, sijaitsevassa pienessä paikassa kohtasivat Ranskan kuninkaan Filip II Augustuksen joukot, joita vahvistivat kunnallisen miliisin miehet ja Fredrik II Hohenstaufin tuki. Kuninkaalliset joukot olivat suuruudeltaan noin 20 000 miestä. Vastassa oli liittoutuma, johon kuuluivat keisari Otto IV:n johdolla Flanderin kreivi Ferrand, Boulognen kreivi Renaud de Dammartin sekä Friisin kreivi Guillaume le Velu. Näiden joukkojen määrä oli noin 24 000 miestä. Taisteluun osallistuneiden joukkojen määrä on ollut koko taistelun jälkeisten vuosisatojen ajan riidanalainen. Nykyisin tutkimus on päätynyt siihen, että miesmäärältään joukot olivat lähes samankokoiset.
Mariner 8
Mariner 8:n kantoraketti Atlas-Centaur laukaistiin 8. toukokuuta 1971, mutta laukaisu epäonnistui ja raketti syöksyi lopulta Atlantin valtamereen noin 560 km pohjoiseen Puerto Ricosta.
Filip II (Ranska)
Bouvinesin taistelu
Koalitio sai erityisesti taloudellista tukea Englannin kuninkaalta Juhana Maattomalta, joka ei kuitenkaan itse ollut saapunut paikalle kärsittyään juuri 2. heinäkuuta 1214 kirvelevän tappion La Roche-aux-Moinessa kruununperijä Ludvigin johtamille ranskalaisille joukoille.
Mariner 8
Sen sisaralus Mariner 9 kuitenkin onnistui tavoitteessa ja kartoitti 70% Marsin pinnasta.
Aiheesta muualla
Mariner Programme Mariner
Filip II (Ranska)
Bouvinesin taistelu
Taistelussa sekä kuningas että keisari itse taistelivat muiden mukana ja asettivat itsensä kuolemanvaaraan. Lopulta ranskalaisten joukot selviytyivät voittajina. Sotatantereelle jäi noin 1 000 miestä ranskalaisten joukoista sekä noin 1 500 – 300 miestä koalition joukoista, jonka lisäksi ranskalaiset saivat 9 000 sotavankia, jotka vapautettiin lunnaita vastaan.
Taistelun poliittiset seuraukset olivat laajat. Otto IV joutui pakenemaan ja samalla hän menetti keisariuden kilpailijalleen Fredrik II Hohenstaufille. Portugalin Ferrand vietti 15 vuotta vankina Louvressa. Juhana Maaton menetti alueensa: Normandian, Mainen, Anjoun, Tourainen ja Bretagnen sekä joutui palaamaan Englantiin. Pelastaakseen kruununsa Englannissa hän joutui suostumaan omien paroniensa vaatimuksiin ja allekirjoittamaan vuonna 1215 Magna Cartan.
Ranskassa kuninkuus vahvistui kruunulle siirtyneiden laajojen läänitysten ansiosta. Samalla Filip II Augustuksen poliittinen arvovalta lisääntyi merkittävästi. Myös Filipin paluu Pariisiin oli juhlallinen. Historioitsijoiden mukaan juhlallisuudet tekivät eittämättä tilaisuudesta kuningasvallan, hallitsevan dynastian ja kansallisen yhtenäisyyden ensimmäisen suuren ilmaisun.
Taistelun jälkeen Filip II Augustus perusti Victoire-luostarin kiitokseksi voitosta. Rauhaa kestikin tämän taistelun jälkeen aina vuoteen 1337 saakka.
Suhde paaviin
Ensimmäisen puolisonsa Hainaut'n Isabellan kuoltua vuonna 1190 Filip II nai Tanskan Ingeburgen. Lähes välittömästi hän kuitenkin hylkäsi uuden puolisonsa ja aloitti liiton aijerilaisen Agnès Méranien kanssa. Liitto johti avioitumiseen vuonna 1196. Paavilla ja kirkolla ei ollut suoranaista valtaa varsinaisessa avioliiton solmimistilanteessa, se oli enemmän yksityisoikeudellinen tapahtuma. Paavi Innocentius III otti kuitenkin kantaa avioliittoon ja julisti Ranskan kuninkaan hallitseman alueen kirkolliseen toimenpidekieltoon. Kasteet, hautaamiset ym. sakramentit jäivät suorittamatta ja kuningas itse tuli pannaanjulistuksen kohteeksi. Filipin oli luovuttava uudesta puolisostaan, joka pian syrjäytymisen jälkeen kuolikin. Vuonna 1213 Filip kutsui toisen vaimonsa takaisin hoviin, mutta aviovaimolle kuuluvaa paikkaa kuninkaan läheisyydessä hän ei enää saanut.
Esi-isiensä ja edeltäjiensä tavoin myös Filip II Augustus päätti lähteä ristiretkelle. Matkaanlähtö varmistui kun hänen nuoruudenystävänsä, Englannin kuninkaaksi kohonnut Rikhard I Leijonamieli, teki saman päätöksen. Kolmas merkittävä matkalle lähtijä oli keisari Fredrik I Barbarossa.
Ristiretkelle lähtevät kokoontuivat Vézelayssa 1. heinäkuuta 1190. Aluksi englantilaiset ja ranskalaiset päättivät suorittaa matkan yhdessä, mutta armeijat erkanivat Lyonissa kun Rikhard Leijonamieli päätti matkustaa meritse ja Filip Augustus jatkoi matkaansa Alppien ylitse Genovaan. Messinassa, Italiassa, armeijat jälleen kohtasivat ja viettivät talven yhdessä. Seuraavana keväänä 30. maaliskuuta 1191 ranskalaiset lähtivät laivoilla Pyhälle maalle, jossa he ehtivät suorittaa useita hyökkäyksiä Akrassa ennen Rikhardin ja hänen sotilaittensa saapumista.
Ristiretkeläiset saivat Akran antautumaan 12. heinäkuuta. Filip Augustus oli kuitenkin ehtinyt sairastua punatautiin ja häntä eivät enää ristiretken tapahtumat kiinnostaneet, ja siksi hän päättikin palata takaisin Ranskaan. Tämä päätös ei miellyttänyt Rikhardia. Kuitenkin 31. heinäkuuta lähtien ranskalaista armeijaa Pyhällä maalla johti Burgundin herttua Hugues III. Filip lähti paluumatkalle Genovan kautta Ranskaan serkkunsa Neversin kreivin Pierre de Courtenayn kanssa.
Filip II:n avioliitot
thumb|left|Filip II Augustus ylittää joukkoineen Loirejokea, [[Pariisi, noin 1300–1400-luvuilta.]]
Hallitsijana
Filip II Augustuksen hallituskautena kuninkaan hallinnassa oleva alue laajeni kaikin tavoin. Hänet omat suorat läänityksensä kasvoivat, ja samalla lääninherrat joutuivat vastustuksestaan huolimatta tunnustamaan kuninkaan entistä selvemmin ylimmäksi lääninherrakseen. Näin hajanainen feodaaliyhteiskunnan hallinto alkoi muuttua entistä keskusjohtoisemmaksi.
Kuolema
Filip II Augustus kuoli 14. heinäkuuta 1223 Mantesissa ollessaan kuumeisena matkalla Pariisiin. Pitkän hallintokauden aikana hänestä oli tullut monien trubaduuri- ja ritarilaulujen sankari. Hän jätti kuollessaan pojalleen Ludvig VIII Leijonalle vahvan ja hyvin hoidetun kuningaskunnan, jossa kuninkaasta oli tullut valtakunnan pää. Myöhemmistä seuraajista eritoten Ludvig IX Pyhä ja Filip VI Kaunis pitivät häntä esikuvanaan. Filip II Augustus haudattiin Ranskan kuninkaiden viimeiseen leposijaan, Pariisin pohjoispuolella olevan Saint-Denis’n luostarin basilikaan.
Knidoksen taistelu
Knidoksen taistelu käytiin vuonna 394 eaa. ateenalaisen Kononin johtaman persialaisen laivaston ja spartalaisen laivaston välillä. Persialaiset kukistivat spartalaiset täydellisesti.
Antiikin lähteet eivät kerro tarkasti mitä taistelun aikana tapahtui. Ilmeisesti spartalainen laivasto kohtasi persialaisten etujoukon ja hyökkäsi heidän kimppuunsa. Persialaisten laivaston pääosa saapui kuitenkin pian paikalle ja löi spartalaiset pakosalle. Spartalaiset menettivät melkein koko laivastonsa ja 50 laivaa jäi persialaisten saaliiksi. Spartalainen komentaja Peisandros kuoli taistelussa.
Knidoksen taistelu teki lopun Spartan haaveista Aigeianmeren herruudesta. Konon vei laivaston taistelun jälkeen Ateenaan, jossa hän valvoi kaupungin pitkien muurien jälleenrakentamista.
pienoiskuva|none|upright=2.3|Knidoksen maisemia.
Jitzhak Rabin
Jitzhak Rabin ( 1. maaliskuuta 1922 – 4. marraskuuta 1995 ) oli Israelin pääministeri 1974–1977 ja 1992–1995. Toinen kausi päättyi attentaattiin, jossa Rabin murhattiin 4. marraskuuta 1995.
Rabin syntyi Jerusalemissa, Palestiinan brittiläisessä mandaatissa. Venäläisten emigranttien poikana hän oli sabra eli Palestiinassa syntynyt juutalainen ennen Israelin itsenäisyyttä. Hän opiskeli maataloutta ja valmistui 1940. Hän liittyi 1941 kibbutzilla sionististen Haganah-joukkojen Palmah-prikaatiin. Joukoissa yhdistettiin sotilaskoulutusta maataloustyöhön.
Israelin itsenäistymisen jälkeisen sodan aikana Rabin johti Jerusalemin puolustusta ja taisteli Egyptin joukkoja vastaan Negevin aavikolla. Hänestä tuli Israelin puolustusvoimien komentaja 1964. Hänen aikanaan Israel sai voiton kuuden päivän sodassa.
Jasser Arafat, Shimon Peres ja Jitzhak Rabin saivat Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1994 pyrkimyksistään Lähi-idän rauhan hyväksi.
Poliittinen ura
Eläkkeelle jäämisensä jälkeen Rabin aloitti diplomaatin uran ja oli lähettiläänä Yhdysvalloissa 1968–1973. Vuonna 1974 hänet valittiin knessetiin työväenpuolueen edustajana ja nimitettiin työvoimaministeriksi. Vuonna 1974 hänet valittiin puolueen johtoon ja pääministeri Golda Meirin seuraajaksi.
Neljän yhdysvaltalaisvalmisteisen F-15-hävittäjän toimituksen vastaanottaminen sapattina ja kyseisestä uskonnollisesta rikkeestä noussut kohu kaatoi hänen koalitiohallituksensa. Vaimonsa Leah Rabinin Yhdysvaltain pankissa olevan laittoman dollaritilin paljastumisen jälkeen Rabin erosi.
1980-luvun lopulla Rabin oli puolustusministerinä monissa yhtenäisyyshallituksissa ja toimi jyrkästikin murskatessaan palestiinalaisten kansannousua.
Toinen kausi pääministerinä
Vuonna 1992 Rabin valittiin jälleen Israelin pääministeriksi. Hänellä oli tärkeä asema Oslon rauhanneuvotteluissa, jotka loivat palestiinalaishallinnon ja antoivat sille vallan osassa Gazan kaistaa ja Länsirantaa. Rabin saavutti myös rauhansopimuksen Jordanian kanssa.
280px|thumb|Rabin, [[Bill Clinton ja Jasser Arafat Oslon neuvotteluissa 1993]] Roolistaan rauhanneuvotteluissa Rabin sai 1994 Nobelin rauhanpalkinnon, yhdessä Jasser Arafatin ja Shimon Peresin kanssa. Tulos jakoi israelilaisten mielipiteet, jotkut näkivät hänet sankarina, toiset taas petturina luovuttaessaan maata, jonka näkivät kuuluvan Israelille. Rabinin hallitus pysyi myös vallassa Israelin arabipuolueiden peitellyn tuen ansiosta.
4. marraskuuta 1995 Jigal Amir -niminen äärioikeistolainen israelilainen (s. 1970) ampui Jitzhak Rabinia Tel Avivin kuninkaiden torilla (nyt Rabinin tori) rauhanmielenosoituksen jälkeen. Rabin kuoli hetkeä myöhemmin sairaalassa. Hänen murhapäivänsä on kansallinen muistopäivä Israelissa.
Johan von Koskull
Johan von Koskull sijoittui olympialaisten 470-luokassa veljensä Peter von Koskullin kanssa kuudenneksi Los Angelesissa 1984 ja 16:nneksi Soulissa 1988. Maailmanmestaruuskilpailuissa veljekset sijoittuivat parhaimmillaan 12:nneksi vuonna 1988 ja 13:nneksi vuonna 1983. He voittivat 470-luokan Euroopan-mestaruuden vuosina 1984 ja 1987, saavuttivat EM-pronssia vuonna 1988 sekä sijoittuivat neljänneksi vuonna 1981 ja viidenneksi vuonna 1982. He voittivat Pohjoismaiden mestaruuden vuonna 1984.
Seuratasolla von Koskull edusti Nyländska Jaktklubbenia ja Brändö Seglarea. Hän voitti Suomen-mestaruuden 470-luokassa veljensä kanssa vuosina 1982 ja 1987–1989. Hän voitti Soling-luokan Suomen-mestaruuden vuosina 1992 ja 1993.
Uhka
thumb|250px|[[Indonesian Jakartan slummi.]] Uhalla tarkoitetaan vaaraa tai riskiä, joka uhkaa ihmistä tai hänen omaisuuttaan. Hasardimaantiede tutkii ihmisen ja hänen toimiensa taloudellisia uhkia alueellisesti.
Voidaan olettaa, että hasardi on ihmisen tietoinen riskinotto: ihminen toiminnallaan ottaa riskejä, joissa on luonnostaan epävakaat olosuhteet, mutta myös (taloudellisia) etuja. Kullakin alueella on riskin vastapainona vaihteleva määrä ihmisen elinmahdollisuuksia parantavia luonnonedellytyksiä ja luonnonvaroja.
Uhkien luokittelu
thumb|190px|Heikko [[jää on yleinen luonnon uhka.]] Uhat voidaan karkeasti ryhmitellä kolmeen luokkaan:
Toisaalta uhat voidaan ryhmitellä yksityiskohtaisemmin:
Uhkissa on suuria eroja. Eri riskitekijöitä voidaan yrittää suhteuttaa luomalla uhkaprofiileja, joissa arvioidaan esimerkiksi ilmiön yleisyyttä, ennustettavuutta, voimakkuutta, varoitusaikaa, kestoaikaa, vaikutusalueen laajuutta, esiintymistä jne. ko. alueella. Tyypillisesti rajaehdot ongelmien ennaltaehkäisylle määräytyvät käytettävissä olevista varoista: mahdollisen onnettomuuden kustannukset suhteessa onnettomuuksien ennaltaehkäisyyn käytettäviin varoihin (vertaa hyötyfunktio). Siten onnettomuuksien seuraukset ovat hyvin erilaisia teollisuusmaissa ja kehitysmaissa, samoin kuin mahdollisten uhkien määrä ei ole suoraan verrannollinen maan kehittyneisyyteen.
Endogeeniset uhat
thumb|250px|Augustine-tulivuori Alaskassa
Ilmastouhkia
thumb|250px|Skawa-joen tulva Puolassa vuonna 2001.
Tuotantouhkia
thumb|250px|Öljyonnettomuus.
Sosiaalisia uhkia
thumb|250px|Yhdysvaltojen sotilaita Hadithassa [[Irakissa.]]
Vaikka luonnonkatastrofien määrässä onkin tapahtunut lievää nousua 1960-luvulta 1990-luvulle tultaessa, ovat samaan aikaan suurten katastrofien aiheuttamat taloudelliset vahingot lisääntyneet yli kuusinkertaisiksi. Suurimmat kuolonuhrien määrät luonnonkatastrofeissa ovat olleet Aasiassa (77 %), joista erityisesti tulvat ja hirmumyrskyt ovat olleet taloudellisesti tuhoisimpia.
Tom Boerwinkle
Thomas F. ”Tom” Boerwinkle (23. elokuuta 1945 Cleveland, Ohio – 26. maaliskuuta 2013) oli yhdysvaltalainen koripalloilija. Boerwinkle edusti koko NBA-uransa ajan Chicago Bullsia.
Elämä ja ura
Boerwinkle pelasi yliopistokoripalloa vuosina 1965–1968 Tennesseen yliopiston joukkueessa. Chicago Bulls varasi hänet NBA:han neljännellä vuorolla vuoden 1968 varaustilaisuudessa. Boerwinkle edusti Bullsia koko vuodet 1968–1978 kestäneen NBA-uransa ajan ja nousi seurahistorian tilastojen kärkinimien joukkoon. 8. tammikuuta 1970 Boerwinkle otti ottelussa Phoenix Sunsia vastaan 37 levypalloa, mihin määrään NBA:ssa ei ole tämän jälkeen ylletty Moses Malonen vuoden 1979 37 levypallon ottelua lukuun ottamatta. Boerwinklen ottelu pelattiin kylmässä lämpötilassa, sillä areenan lämmitysjärjestelmä oli rikkoutunut. Boerwinkle kuoli kotonaan Chicagon lähistöllä leukemiaan 67-vuotiaana 26. maaliskuuta 2013.
Priscilla Pointer
Priscilla Pointer (s. 18. toukokuuta 1924) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Elämä
Pointer oli vuosina 1947–1979 naimisissa Jules Irvingin kanssa. Vuonna 1980 hän solmi Jules Irvingin kuoltua uuden avioliiton näyttelijä Robert Symondsin kanssa. Hän jäi leskeksi miehen kuoltua eturauhassyöpään 23. elokuuta 2007.
Ura
Pointer on televisiouransa ohella esiintynyt monissa elokuvissa, joista tunnetuimpien joukkoon lukeutuu Carrie (1976).
Klarissalaiset
Klarissalaiset on Klaara Assisilaisen eli Pyhän Klaaran (1194–1253) vuonna 1212 perustama fransiskaaninen nunnakunta. Sääntökunnasta käytetään myös nimiä Pyhän Klaaran sisaret ja köyhät Klaara-sisaret.
Vuonna 1538 klarissalaiset jakaantuivat kahteen sääntökuntaan, kun Maria Lorenza Longo perusti kapusiiniklarissalaisten sääntökunnan, kapusiinien naisille tarkoitetun haaran.
Spaceguard
Spaceguard viittaa useisiin erillisiin avaruusohjelmiin, joiden tavoitteena on tutkia maapallon läheisiä asteroideja ja vähentää niiden törmäysriskejä. Ohjelmien päämääränä on löytää vaarallisimmat, yli kilometrin halkaisijaltaan olevat asteroidit ja komeetat, joiden rata leikkaa Maan radan kanssa. Tutkimiseen tarvitaan eteläisen ja pohjoisen pallonpuoliskon kattava teleskooppiverkosto. Nykyisellä verkostolla kyetään tarkkailemaan vain yhtä prosenttia koko taivaankannesta.
Domenico Paolella
Domenico Paolella (18. lokakuuta 1915 Foggia – 7. lokakuuta 2002 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Paolella toimi Carmine Gallonen assistenttina Scipio Africanuksessa vuonna 1937 ja ohjasi ensimmäisen näytelmäelokuvansa Gli ultimi della strada vuonna 1940. Vuosina 1946–1951 hän työskenteli uutiselokuvien taiteellisena johtajana ja päätoimittajana. Paolellan dokumentti La tragedia dell’Etna sai palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla.
1950-luvulla Paolella teki musiikkikomedioita kuten Canzoni di mezzo secolo (1952) sekä Totò-komediat Destinazione Piovarolo ja Il coraggio (molemmat 1955). Seuraavan vuosikymmenen alussa hän ohjasi merirosvoseikkailuja sekä peplumelokuvia, joista parhaita ovat Ercole contro i tiranni di Babilonia (1964) ja Il gladiatore che sfidò l’impero (1965). Myöhemmin hän teki muun muassa spagettiwesternejä sekä erotiikalla ja väkivallalla kuorrutettuja toimintaelokuvia.
Paul Hindemith
thumb|right|Paul Hindemith (1923). Paul Hindemith (16. marraskuuta 1895 Hanau – 28. joulukuuta 1963 Frankfurt am Main) oli saksalainen säveltäjä, alttoviulisti, opettaja, teoreetikko ja kapellimestari.
Elämänvaiheet
Hindemith syntyi Hanaussa ja opetteli lapsena soittamaan viulua. Myöhemmin hän opiskeli konservatoriossa orkesterin johtamista, sävellystä ja viulun soittoa Arnold Mendelssohnin ja Bernhard Seklesin johdolla. Vuosina 1915–1923 Hindemith johti oopperaorkesteria Frankfurtissa. Vuodesta 1927 lähtien hän opetti sävellystä Berliinissä. Vuonna 1929 hän perusti Amar Quartetin, jossa hän itse soitti alttoviulua. 1930-luvun lopulla Hindemith teki lukuisia matkoja Yhdysvaltoihin, jossa hän esiintyi alttoviulistina ja viola d’amoren soittajana.
Paul Hindemith vieraili Suomessa vuonna 1955 johtamassa eräitä sävellyksiään ja vastaanotti Wihurin kansainvälisten palkintojen rahaston hänelle myöntämän Sibelius-palkinnon.
Tuotanto
Hindemith sävelsi nuoruudessaan surrealistisia ja eroottissävyisiä teoksia, jotka olivat vahvasti uusasiallisen suuntauksen mukaisia. Säveltäjänä hän etääntyi jälkiromantiikan paatoksellisuudesta. Vuodesta 1927 alkoi hänen kypsyyskautensa. Tällöin hän sävelsi muun muassa oopperoita ja Kammermusik-sävellyssarjan. Kaikkiaan hän sävelsi yli 200 teosta klassisen musiikin kaikissa lajeissa, joka on 1900-luvun laajimpia tuotantoja. Hän oli myös teoreetikko. Teoriansa hän esitti monumentaalisessa kirjassa Unterweisung im Tonsatz (1937–1939). Hän loi käsitteen käyttömusiikki.
Teoksia
thumb|right|250px|[[Antti Wihuri luovuttamassa Sibelius-palkintoa Paul Hindemithille vuonna 1955. Takana tasavallan presidentti Juho Kusti Paasikivi.]]
HD 209458
HD 209458 on keltainen pääsarjan tähti 150 valovuoden päässä. Tähden spektrityyppi on F8-G0V. Tähdeltä löydettiin ensimmäinen tähden kiekon ylikulkeva eksoplaneetta. Planeetan ylikulku himmentää tähden valoa 2 % 3,5 päivän välein.
Eksoplaneetta
Eksoplaneetta HD 209458 b eli "Osiris" on 0,047 AU:n eli 7 miljoonan kilometrin päässä keskustähdestään, eli hyvin lähellä sitä. Kiertoaika on vain 3,5 vuotta. Planeetan massa on 0,69 Jupiterin massaa eli 220 Maan massaa. Planeetta on kaasujättiläinen, läpimitaltaan 1,32 Jupiterin läpimittaa. Lämpötila planeetalla nousee 1000 Kelviniin. Siitä näkyy ulospäin vain planeetan kaasukehän, joka näyttää karkaavan avaruuteen haihduttaen koko planeettaa.
Planeetan kaasukehä haihtuu komeettamaisena pyrstönä avaruuteen purkaen vetyä, happea ja hiiltä, sekä ehkä myös vesihöyryä. Vuonna 2007 helmikuussa HD 209458 b on toinen eksoplaneetta, jonka spektri on suoraan havaittu HD 189733b:n lisäksi. thumb|none|200px|Eksoplaneetan ylikulku himmentää tähden valoa
Kuroda Kiyotaka
Kuroda Kiyotaka (, 16. lokakuuta 1840 – 25. elokuuta 1900) oli upseeri ja Japanin toinen pääministeri.
Kuroda syntyi Satsuman provinssissa, nykyisen Kagoshiman prefektuurin alueella. Kurodan perhe kuului samurailuokkaan. Satsuman ja Chōshūn samuraiden kapinoidessa Tokugawa-shōgunaatin valta-asemaa vastaan taisteli Kuroda kapinoitsijoiden riveissä. Boshin-sodassa 1868–1869, joka päätti Tokugawa-sukuisten shōgunien vallan, Kuroda johti keisarillismielisiä joukkoja. Kuroda sai vastuulleen sodan jälkeen Hokkaidōn saaren uudisasuttamiseen liittyvien ongelmien ratkaisemisen. Kurodaa epäiltiin myöhemmin omavaltaisuuksista Hokkaidōlla, muun muassa valtion omaisuuden myymisestä omaan laskuun.
Kurodan pääministerikauden merkittävimpänä seikkana voidaan pitää Meiji-perustuslain astumista voimaan. Pääministerikautensa jälkeen Kuroda toimi genrōna sekä hallintoneuvostossa.
Ligier JS43
Ligier JS43 oli Frank Dernien suunnittelema Formula 1 -auto, jolla ranskalainen Ligier-talli kilpaili kaudella 1996. Voimanlähteenä autossa oli Mugen-Hondan V10-moottori. Autoa ajoivat ranskalainen Olivier Panis ja Fortilta siirtynyt brasilialainen Pedro Diniz.
Frank Dernie kehitti JS43:n menestystä saavuttaneen JS41:n pohjalta. Kuitenkin Dernie, tallin manageri Tony Dowe ja enemmistön tallin osakkeista omistanut Tom Walkinshaw jättivät tallin omistuskiistan takia. Tämä johti siihen, että Alain Prost osti tallin 1997.
Olivier Panis onnistui voittamaan kaoottisen Monacon GP:n, joka oli hänen ensimmäinen voitto ja tallin ensimmäinen voitto sitten Kanadan GP:n 1981.
Panis saavutti myös viidennen sijan Unkarin GP:sta ja Diniz ajoi kahdesti kuudenneksi.
Ligier sijoittui valmistajien mestaruussarjassa kuudenneksi 15 pisteellä.
Formula 1 -tulokset
(lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa)
Säppäli
thumb|Kuvan nuorilla naisilla on säppälit. Postikortti Mustamäeltä vuodelta 1907. thumb|Jääsken kansallispuku säppäleineen. Säppäli on keskiajalta peräisin oleva naisen päähine, joka nykyisin kuuluu moneen karjalaiseen kansallispukuun naimattoman naisen päähineenä. Kansallispukusanasto määrittelee säppälin näin: ”Karjalainen nauhamainen tytön päähine, jossa punaiselle verkapohjalle on kiinnitetty ompelemalla tinaisia, usein piikillisiä nastoja, joskus myös nauhoja.” Tällaista päähinettä käytetään muun muassa seuraavissa kansallispuvuissa: Heinjoki, Hiitola, Kaukola, Kivennapa (äyrämöispuku), Koivisto, Muolaa, Parikkala, Pyhäjärvi (Viipurin lääni), Sakkola-Rautu, Seiskari, Uusikirkko.
Tavanomainen säppälin pohja on punainen verkanauha. Siihen ommellaan usein tinasta tehtyjä koristenastoja. Nastan pohjana on tinasta valettu kohokuviollinen laatta, jossa on usein keskellä piikki. Nastan kulmissa on reiät, joiden kautta ompelemalla se kiinnitetään.
Säppäli tunnetaan neitojen päänkoristeen merkityksessä vain Karjalassa, Inkerissä ja Virossa. Sen alkuperä lienee kuitenkin etelämmässä: 1300-luvulla keskialasaksalaiset neidot käyttivät neitouden tunnuksena sappel (schapel) -nimistä juhlavaa, seppelmäistä päänauhaa. Friisinmaalla sappel tehtiin noin kahden sormen levyisestä punaisesta villa- tai verkanauhasta, joka koristeltiin metalliheloin tai -rahoin. U. T. Sirelius selittää sanan alkuperäksi muinaissaksan, jossa säppälin kielellinen vastine schapel tarkoittaa koristeltua metallirengasta.
Juuri metallikoristeet erottavat säppälin pintelistä, joka myös on nauhamainen neitojen päänkoriste. Nimityksiä on käytetty myös samaa merkitsevinä, mutta merkitykset eriytyivät ainakin osittain kaupankäynnin seurauksena: ”Lyypekkiläisten rihkamakauppiaiden ja kölniläisten tavarain kauppiaitten pohjoiseen toimittamat pintelit (bendeken) olivat ilmeisesti yksinkertaisia nauhoja toisin kuin metallikoristeiset säppälit (scapelen, sappel), joita 1500-luvulla tuotettiin Riikaan ja Tallinnaan.”
Karjalainen säppäli oli 1800-luvulla juhlakoriste, joka puettiin ensi kertaa ripille mennessä ja sen jälkeen juhlavissa tilaisuuksissa, kuten kirkkomatkoilla ja häissä. Koristeen muoto ja leveys sekä pukemistapa on vaihdellut: äyräpääläinen kolme sormea leveä säppäli ylettyi kiertämään päälaelle kootun tiukan nutturan, mutta Pyhäjärvellä nauhamainen säppäli taitettiin kahtia ja aseteltiin keskipään jakauksen päälle. Jääskessä, Räisälässä, Koivistolla, ja Kuolemajärvellä se taas ylettyi kiertämään koko pään. Sakkolassa ja Raudussa tiedetään säppälin olleen kaikkein pienin. Se oli muodoltaan soikea ja kannettiin hiusrajan yläpuolella.
Lähteet
Artikkeli perustuu pääosin Pirkko Sihvon artikkeliin Neitojen pääkoristeet teoksessa Ildiko Lahtinen - Pirkko Sihvo: Rahwaan puku, Näkökulmia Suomen kansallismuseon kansanpukukokoelmiin, Museovirasto, Helsinki 1984.
Tavastilan seisake
Seisakkeella pysähtyvät Kotkan sataman ja Kouvolan väliset lähijunat. Nykyisin melko hiljaisella seisakkeella oli ennen puinen asemarakennus, mutta nykyisin matkustajia palvelee vain betonikatos hiekkalaiturilla.
Paikallisbussin linjat 9, 9B ja 25Y liikennöivät Tavastilan aseman, Karhulan ja Kotkan keskustan välillä. Vuorot pysähtyvät tarvittaessa Tavastilan tienhaarassa eli seututie 170:n ja Tavastilantien risteyksessä. Tältä on vaihtoyhteys Haminaan seutulinjoilla ja vakiovuoroilla. Tavastilan tienhaarasta on etäisyyttä noin 500 metriä Rantahaan liittymään, josta on vaihtoyhteys pikavuoroille Haminaan.
Tulevaisuus
Tavastilan rautatieasemalle toteutetaan vuoden 2024 loppuun mennessä merkittävä parannustyö, jossa matala ja lyhyt matkustajalaituri parannetaan 55 cm korkuiseksi ja 120 m pitkäksi asfaltoiduksi laituriksi. Asemalle toteutetaan myös erilliset auto- ja pyöräpysäköintialueet.
Juho Ekola
Juho Ekola (31. heinäkuuta 1861 Alahärmä − 30. syyskuuta 1936 Alahärmä) oli suomalainen maanviljelijä, sortovuosien aktivisti ja jääkärivärväri.
Juho Ekolan isä oli Juho Heikki Jouhonpoika Pesonen, sittemmin Ekola (1836−1918). Hän kävi Alahärmän kirkonkylän kansakoulun ja omisti naimisiin mentyään Kujalan talon Köykkärin kylässä. Ekola toimi Voltin meijerin isännöitsijänä ja hän oli mukana kotipitäjänsä kunnalliselämässä ja eri osuustoimintayrityksissä. Hän oli mukana 1900-luvun alussa aktivistien toiminnassa vastustaen laittomia asevelvollisuuskutsuntoja. Hän kiersi pitämässä puheita ja järjesti kutsuntalakkoja Etelä-Pohjanmaalla. Ekola oli myös Voimaliiton jäsenenä. Syksyllä 1905 Ekola lähetti miehiä ja hevosia hakemaan aselaiva John Graftonin Suomeen tuomia aseita, joskin tämä hanke epäonnistui.
Ensimmäisen maailmansodan alettua Ekola oli mukana jääkäriliikkeessä Pohjanmaan päävärvärinä. Hän joutui toimintansa vuoksi olemaan paossa santarmeja pitkiä aikoja ja joutui elokuussa 1916 pakenemaan Ruotsin puolelle jossa hän oleskeli ensin Uumajassa ja hoiti sitten jääkäriliikkeen etappitoimintaa Ruotsin puolella Tornionjokilaakson Korpikylässä. Vuonna 1917 hän kävi Libaussa tervehtimässä suomalaista jääkäripaljoonaa ja palasi elokuussa 1917 takaisin Härmään.
Ekola oli mukana perustamassa ensimmäisiä suojeluskuntia Pohjanmaalla ja hän oli mukana Suomen sisällissodassa osallistuen Lapuan ja Seinäjoen valtauksiin sekä Ruoveden taisteluihin. Sodan loppuajan hän oli Alahärmän suojeluskunnan puheenjohtajana. Myöhemmin Ekola osallistui vielä Viron ja Aunuksen retkien järjestelyihin. Viimeisinä vuosinaan hän kärsi heikentyneestä terveydestä ja koki myös taloudellisia vaikeuksia tämän vuoksi.
Claus von Stauffenberg
Claus Philipp Maria Justinian Schenk Graf von Stauffenberg (15. marraskuuta 1907 – 21. heinäkuuta 1944) oli saksalainen Wehrmachtin upseeri ja aristokraatti. Yleisesikuntaeversti von Stauffenberg toteutti 20. heinäkuuta 1944 epäonnistuneen pommiattentaatin Adolf Hitleriä vastaan.
Tausta
Von Stauffenberg kadotti jo varsin varhain uskonsa Hitleriin, ja lopullinen isku oli vakava haavoittuminen Pohjois-Afrikassa, kun brittiläiset hävittäjäkoneet tulittivat hänen komentoautoaan. Stauffenberg menetti vasemman silmänsä, oikean kätensä sekä kaksi sormea vasemmasta kädestä. Haavoittumisen vuoksi hänet siirrettiin esikuntatehtäviin Berliiniin. Tällöin hän sanoi vaimolleen: ”Saksan pelastamiseksi on tehtävä jotain.” Kesäkuussa hänet ylennettiin everstiksi, ja hän pääsi kenraali Friedrich Olbrichtin esikuntapäällikkönä osallistumaan johtajan päämajassa pidettyihin tilannekatsauksiin.