cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Operaatio Barbarossa
3. vaihe (5. elokuuta – 2. lokakuuta 1941)
Ennen hyökkäyksen jatkamista piti saattaa päätökseen Kiovan alueen taistelut. Puolet armeijaryhmän joukoista siirrettiin etelään Kiovan selustaan ja saman aikaisesti Etelän armeijaryhmä aloitti hyökkäyksen Dniepr-joen sillanpäästä kohti pohjoista. Kiovan alueella olleet neuvostojoukot jäivät mottiin armeijaryhmien kohdatessa 19. syyskuuta. Kymmenen seuraavan päivän aikana motti tyhjennettiin saksalaisten saadessa lähes 600 000 sotavankia. Neuvostoliiton 5., 21., 26. ja 37. armeija menettivät taistelussa 452 000 miestä ja 3 867 tykistöasetta.
4. vaihe (2. lokakuuta – 5. joulukuuta 1941)
Kiovan taistelun päätyttyä neuvostojoukoilla ei ollut enää miesylivoimaa ja joukoilla ei ollut enää käytettävissään koulutettua reserviä. Moskovan puolustamiseksi Stalinilla oli käytettävissään 83 divisioonaa, joissa oli 800 000 sotilasta. Näistä kuitenkin oli valmiiksi varustettuja ja koulutettuja ainoastaan 25. Saksalaiset aloittivat operaatio Taifuunin eli hyökkäyksen Moskovaan 2. lokakuuta. Keskisen armeijaryhmän edessä oli joukko puolustuslinjoja, joista ensimmäinen oli Vyazmassa ja seuraava Mozhayskissa.
Ensi-isku yllätti neuvostojoukot, kun 2. panssariarmeija valtasi 121 kilometriä puolustuslinjojen eteläpuolella olevan Oryolin. Kolme päivää myöhemmin panssariarmeija jatkoi hyökkäystään Bryanskiin 2. armeijan hyökätessä samanaikaisesti lännestä. Neuvostoliiton 3. ja 13. armeija joutuivat täten etenevien armeijoiden väliin mottiin. Pohjoisessa 3. ja 4. panssariryhmä hyökkäsivät Vyazmaan sitoen 19., 20., 24. ja 32. armeijan taisteluun. Keskinen armeijaryhmä oli siten murtanut Moskovan ensimmäisen puolustuslinjan. Moteista saatiin 673 000 sotavankia, mikä kasvatti sotatoimien alettua saatujen sotavankien lukumäärän kolmeen miljoonaan. Moskovan puolustamiseen oli tämän jälkeen käytettävissä ainoastaan 90 000 sotilasta ja 150 panssarivaunua.
Saksan 3. panssariarmeija mursi 13. lokakuuta neuvostojoukkojen puolustuksen noin 140 kilometrin päässä Moskovasta, ja kaupunki siirrettiin sotilashallinnon valvontaan. Pitkään jatkuneet sateet olivat kuitenkin muuttaneet päällystämättömät tiet mudaksi, joten saksalaiset pääsivät etenemään vain runsaat kolme kilometriä päivässä. Samalla etenevien joukkojen huoltotilanne heikkeni merkittävästi. Ylijohto määräsi etenemisen pysäytettäväksi 31. lokakuuta joukkojen järjestämiseksi. Tämä antoi Neuvostoliitolle mahdollisuuden parantaa asemiaan sekä keskittää alueelle uusia joukkoja. Runsaassa kuukaudessa perustettiin yksitoista uutta armeijaa, joihin kuului 30 divisioonaa Kaukoidästä vapautuneita siperialaisia joukkoja. Siperiasta tuotiin myös runsaat tuhat panssarivaunua ja tuhat lentokonetta.
Maan jäädyttyä 15. marraskuuta saksalaiset jatkoivat hyökkäystään kohti Moskovaa. Viivästyminen oli tarjonnut joukkojen kaipaamaa lepoa, ja siten miehet olivat valmiit jatkamaan, mutta huollon järjestämiseksi tauko ei ollut riittävä. Eteneviä joukkoja vastassa olivat Neuvostoliiton 5., 16., 30., 43., 49. ja 50 armeijat. Saksalaisten suunnitelman mukaan 3. ja 4. panssariarmeijan piti ylittää Moskovan kanava ja saartaa kaupunki koillisesta. 2. panssariarmeija hyökkäsi Tulaan, jonka jälkeen se jatkaisi etenemistä etelästä kohti Moskovaa. Neuvostojoukkojen reagoidessa sivustoilla oleviin uhkiin iskisi 4. armeija keskustaan. Kaksi viikkoa kestäneiden kiivaiden taisteluiden jälkeen saksalaiset etenivät hitaasti kohti Moskovaa. Etelästä hyökänneen 2. panssariarmeijan eteneminen oli kuitenkin pysähtynyt. Neuvostoliiton 49. ja 50. armeijan siperialaisjoukot aloittivat 22. marraskuuta vastahyökkäyksen lyödäkseen 2. panssariarmeijan, joka joutui vetäytymään. Saksan 4. panssariarmeija työnsi Neuvostoliiton 16. armeijan tieltään ja se onnistui ylittämään Moskovan kanavan ja siten aloittamaan kaupungin saartamisen.
Saksan 258. jalkaväkidivisioona oli 2. joulukuuta ainoastaan 24 kilometrin päässä Moskovasta ja sen asemista näki Kremlin kupolit. Saman aikaisesti kuitenkin alkoi talven ensimmäinen lumimyrsky. Tiedustelupataljoona käväisi Khimkissä, joka oli ainoastaan kahdeksan kilometrin päässä kaupungista ja se valtasi Moskovan-Volgan kanaalin sillan sekä rautatieaseman. Paikka oli samalla saksalaisten etenemisen kaukaisin piste. Saksalaisjoukot eivät olleet varustettuja talveen.
Operaation loppu
Neuvostoliiton kykyyn torjua Moskovan alueella Moskovan kaupunkia poliittisena, teollisena ja liikenteellisenä rautatiekeskuksena vastaan vaikutti Neuvostoliiton varmistuminen siitä, että sillä on varaa vetää Siperiasta erittäin talvitoimintakykyisiä joukko-osastoja ilman Japanin hyökkäyksen uhkaa Kaukoidässä Neuvostoliittoa vastaan. Osaltaan tähän on uskottu vaikuttaneen Saksan Tokion suurlähetystössä toimineen Neuvostoliiton tiedustelijan Richard Sorgen lähettämien tietojen.
Itärintama operaation jälkeen
Epäonnistuneen Moskovan taistelun jälkeen Hitler keskitti katseensa Kaukasukseen Bakun öljykentille. Kesäkuussa 1942 Saksa aloitti jälleen etenemisen rintaman eteläosalla ja saavutti elokuun loppuun mennessä Volgan rannalla olevan Stalingradin kaupungin. Kaukasuksella saksalaisjoukot etenivät alle sadan kilometrin päähän Kaspianmerestä. Stalingradin taistelussa akselivallat menettivät noin 850 000 sotilasta, mikä merkitsi käännekohtaa toisessa maailmansodassa. Tämän jälkeen aloite siirtyi puna-armeijalle, jolloin Kaukasukselle edenneet joukot joutuivat vetäytymään välttyäkseen laajaan mottiin joutumiselta. Heinäkuussa 1943 käydyssä Kurskin taistelussa Saksan sodankäynti muuttui jatkuvaksi perääntymiseksi.
AGU
AGU eli aspartyyliglukosaminuria on peittyvästi periytyvä aineenvaihduntasairaus, jonka seurauksena on vaikea-asteinen kehitysvammaisuus. Aspartylglukosaminuriaa sairastaa Suomessa noin 270 ihmistä. Noin 1–4 lapselle todetaan AGU vuosittain. Kansainvälisesti taudin esiintyvyys väestössä on harvinaisempi. Sairaus kuvattiin vuonna 1967, ja se kuuluu suomalaiseen tautiperintöön.
Nikon D300S
Nikon D300S on Nikonin 30. heinäkuuta 2009 julkistama digitaalinen järjestelmäkamera, jossa on 12 megapikselin APS-C-kokoinen CMOS-kenno. Se tuli myyntiin 28. elokuuta noin 1 900 euron hinnalla. Kameralla pystyy ottamaan seitsemän kuvaa sekunnissa ja videoimaan 720p-laadulla 24 kuvaa sekunnissa. Kamerassa on lisäksi kolmen tuuman näyttö ja erilliset korttipaikat CF- ja SD-korteille.
AGU
AGU aiheutuu aspartyliglukosaminidaasi-entsyymin puutteesta, jolloin soluihin tulee glykoasparagiineja, jotka vaikeuttavat solujen toimintaa. AGU:n aiheuttaa kromosomissa 4 olevan AGA-geenin mutaatio. Sen johdosta kysteiini korvautuu seriinillä ja soluihin kertyy aspartyyliglukosamiinia. Sairauden etenevät oireet aiheutuvat juuri tästä. Suomessa yleisimmin tavattavat mutaatiot ovat saaneet nimet AGUFin-major ja AGUFin-minor. Tauti periytyy peittyvästi, eli sairastumiseen vaaditaan virheellinen geeni molemmilta vanhemmilta. Sairaus varmistetaan geenitestillä.
Oireet
Sairaalla vastasyntyneellä on monesti napa- tai nivustyrä mutta ei muita merkille pantavia poikkeavuuksia. Myös jalkapöydän rakennepoikkeavuudet ovat mahdollisia. Leikki-ikäisillä on hengityshäiriöitä, puheongelmia, keskittymisvaikeuksia, lihasvelttoutta ja kömpelyyttä. Teini-ikäisillä AGU:ta sairastavilla henkilöillä sairauden etenevyys ilmenee selvemmin. Henkistä kehitysvammaisuutta alkaa ilmetä, ja suorituskyky taantuu. Vammautunut jää lyhytkasvuiseksi ja liikunnallisilta kyvyiltään kömpelöksi. Murrosiässä potilas on tyypillisesti noin 6-vuotiaan henkisellä tasolla. Sen jälkeen kehitys alkaa taantua entistä nopeammin. Taantuminen on hyvin nopeaa noin 25–30-vuotiaana, ja aikuisiällä potilas jää henkisiltä kyvyiltään noin kaksivuotiaan tasolle. Lisätauteja voivat olla epilepsia ja osteoporoosi. Yleensä sairaus lyhentää iän alle 50 vuoteen.
Deplasmolyysi
Deplasmolyysi on tapahtuma, jossa solu palautuu entiselleen plasmolyysin jälkeen. Ilmiö syntyy kasvisoluissa, kun solu on ensin liuoksessa, joka on väkevämpää kuin solulima. Tällöin tapahtuu osmoosi, jossa solusta kulkeutuu vettä solukalvon läpi solusta ulos. Tämä tapahtuma on plasmolyysi. Sen jälkeen solu on liuoksessa, joka on laimeampaa kuin solun solulima. Tällöin solun ulkopuolelta kulkeutuu vettä solukalvon läpi soluun ja solu turpoaa, kunnes se on saavuttanut alkuperäisen nestepitoisuutensa. Tämä tapahtuma on deplasmolyysi. Jos plasmolyysin jälkeen ei pian tapahdu deplasmolyysiä, solu todennäköisesti kuolee ja koko kasvi voi kuolla veden puutteeseen, jos tilanne kestää kauan.
Manipur
Manipur on Intian osavaltio maan koillisosassa Myanmarin vastaisella rajalla. Hindulaiset meiteit muodostavat osavaltion väestön valtaosan ja pääosin kristityt heimot, kuten nagat ja kukit huomattavan vähemmistön. Manipurin viralliset kielet ovat manipuri ja englanti. Manipur liitettiin Intiaan vuonna 1949, ja oma osavaltionsa siitä tuli vuonna 1972. Itsenäisessä Intiassa alueella on toiminut useita aseellisia kapinallisliikkeitä. Osavaltion pääkaupunki ja ainut suurehko kaupunki on Imphal. Valtaosa seudun asukkaista asuu maaseudulla. Manipurin asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan noin 2,86 miljoonaa.
Deplasmolyysi
Plasmolyysiä ja deplasmolyysiä tapahtuu juuria ympäröivän maan kuivuessa ja kosteuden palattua. Ilmiö syntyy myös talvella. Pohjoisten alueiden kasvit selviävät siten, että ne valmistautuvat talveen pitkin syksyä. Jos ilma kuitenkin kylmenee nopeasti, kasvit eivät välttämättä ehdi valmistautua tarpeeksi ja niille saattaa tulla paleltumia.
Manipur
Maantiede
thumb|vasen|Maisemaa Manipurissa. thumb|vasen|[[Lilium mackliniae on osavaltion tunnuskukka.]] Manipurin pinta-ala on 22 327 km². Sen alue rajautuu idässä ja etelässä Intian Myanmarin vastaiseen rajaan. Manipurin naapuriosavaltioita ovat Assam lännessä, Mizoram lounaassa ja Nagaland pohjoisessa. Osavaltio voidaan jakaa maantieteensä perusteella kahteen alueeseen, Manipurjoen laaksoon ja sitä ympäröivään vuoristoseutuun. Manipurjoki virtaa etelään noin sadan neliökilometrin kokoiselta Loktakin järvestä Myanmariin. Alueen vuorijonot kulkevat pääosin pohjois-eteläsuunnassa. Niiden huippujen keskimääräinen korkeus 1 500–1 800 metriä. Vuoret osavaltion pohjoisosassa voivat tosin kohota jopa noin 2 900 metriin.
Japanin sotarikokset
pienoiskuva|220px|Joukkohauta Nanjingissa. pienoiskuva|220px|Australialainen iskujoukkojen kersantti [[Leonard Siffleet teloitetaan Uuden-Guinean Aitapessa 24. lokakuuta 1943. Teloituksen toimeenpanija Yasuno Chikao, vara-amiraali Kamadan käskystä.]] Japanin sotarikoksilla tarkoitetaan keisarillisen Japanin armeijan tekemiä rikoksia ajanjaksolla, joka ulottuu 1800-luvun loppupuolelta toisen maailmansodan päättymiseen. Japanilaisia sotilashenkilöitä on tuomittu siviilien ja sotavankien ihmisoikeuksien loukkaamisista etenkin vuosien 1937–1945 Kiinan–Japanin sodan aikana sekä toisen maailmansodan taisteluissa Aasiassa ja Tyynellämerellä vuosina 1941–1945.
Manipur
Maantiede
Alueen ilmasto vaihtelee korkeuden mukaan. Sää laaksoissa on leuto, kun taas vuorilla se on kylmä. Korkeimmat lämpötilat kesäisin ovat keskimäärin 32–34°C ja alimmat talvisin 1–2°C. Vuotuinen sadanta on noin 1 650 mm.
Japanin sotarikokset
Kiinan–Japanin sodan verisin yksittäinen tapahtuma oli Nanjingin verilöyly, jossa surmattiin arviolta 300 000 ihmistä. 1940-luvun alussa sotilaallinen tutkimusryhmä nimeltä yksikkö 731 aloitti kiinalaisväestöllä tehdyt kokeet, joissa selvitettiin muun muassa erilaisten aseiden, bakteerien ja äärilämpötilojen vaikutuksia ihmisiin. Nanjingiin levitettiin sekä vuonna 1941 että 1942 tappavia bakteereja, ja julmuuksista tuli osa japanilaisten joukkojen arkipäiväistä toimintaa.
Manipur
Maantiede
Yli puolet Manipurin pinta-alasta on metsien peitossa. Metsien tyyppi voi vaihdella paikan korkeuden mukaan trooppisesta subalpiiniseen metsään. Metsät koostuvat tyypillisesti bambuista, tiikeistä, tammista, magnolioista ja Castanopsis-puista. Muuhun kasvillisuuteen kuuluvat esimerkiksi esikkokasvit ja alppiruusut. Paikalliseen eläimistöön lukeutuvat puolestaan aasiannorsu, intiantiikeri, leopardi ja gauri. Intiansarvikuono on hävinnyt suurimmasta osasta aluetta. Sangai, paikallinen lyyrysarven alalaji, on myös harvinaistunut. Sangai on osavaltion tunnuseläin, tunnuskukka Lilium mackliniae ja tunnuslintu burmanfasaani.
Historia
thumb|Manipurilaisia [[poolon pelaajia vuonna 1875.]] Manipur mainitaan useissa historiallisissa teksteissä, kuten Mahabharata-eepoksessa, Purana-teksteissä ja muinaisissa kiinalaisissa lähteissä. Varsinaisen historiankirjoituksen ensimmäiset lähteet Manipurista ovat kuitenkin vasta 900-luvulta. Manipurin paikallisten hallitsijoiden valtakausille olivat tyypillisiä jatkuvat etniset jännitteet ja perimmyyskiistat, sekä Burman hallitsijoiden aiheuttama ulkoinen uhka.
Japanin sotarikokset
Manilan verilöylyssä helmikuussa 1945 japanilaiset surmasivat yli satatuhatta filippiiniläistä.
Manipur
Historia
Manipur joutui ensimmäisen kerran tekemisiin brittien kanssa, kun sen hallitsija Jai Singh teki vuonna 1762 sopimuksen burmalaisia vastaan. Yhteydet brittien kanssa jäivät kuitenkin toistaiseksi pieniksi. Myöhemmin burmalaiset uhkasivat aluetta uudestaan ja vuonna 1819 valtasivat sen kokonaan. Britit ajoivat burmalaiset tiehensä ensimmäisen anglo–burmalaisen sodan aikana, ja sodan päätyttyä vuonna 1826 burmalaiset luopuivat vaatimuksistaan alueeseen. Manipur oli säästynyt burmalaismiehitykseltä, mutta toisaalta sota johti brittien vaikutusvallan jatkuvaan kasvuun näiden hyödyntäessä Manipurin jatkuvia perimmyyskiistoja. Tilanteen viimeisteli lyhyt anglo–manipurilainen sota vuonna 1891.
Clara Markstedt
Clara Anna Linnea Markstedt (s. 20. elokuuta 1989 Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelaa nykyisin Damallsvenskan-joukkue Vittsjössä. Markstedtin uran kohokohtiin kuuluu 21. lokakuuta 2018 Eskilstuna Unitedia vastaan tehty hattutemppu. Hän teki debyyttinsä Damallsvenskanissa AIKin riveissä 2010. Markstedt pelasi seurassa vuoteen 2012 asti, kunnes vaihtoi seuraa Piteå IF:iin, jossa pelasi kaksi seuraavaa kautta. Vuonna 2014 hän siirtyi Hammarbyyn, ja sieltä vapaana agenttina 2016 nykyiseen seuraansa Vittsjöön.
Manipur
Historia
Sodan päätteeksi viisivuotias Chura Chand nousi Manipurin hallitsijaksi. Lapsihallitsijan sijaan valtaa käyttivät brittivirkamiehet, jotka toteuttivat uudistuksia. He lakkauttivat orjuuden ja muun pakkotyövoiman sekä rakennuttivat uusia teitä. Muutokset johtivat myös sisäisiin jännitteisiin. Valtaväestö meiteit olivat pääasiassa hinduja, kun taas alueen muut heimot alkoivat kääntyä enenevissä määrin kristinuskoon. Toisen maailmansodan aikana japanilaisten hyökkäys Intiaan pysäytettiin Manipurin suunnalla Imphalin taistelussa vuonna 1944.
Japanin sotarikokset
Japani ei ollut allekirjoittanut Geneven sopimuksia vuodelta 1864, mutta monet toisen maailmansodan tapahtumat olivat rikoksia muidenkin säännösten mukaan. Sodan päätyttyä Tokiossa toimi Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin vuosina 1946–1948. Syytettyinä oli 20 000 entistä sotilas- ja siviilijohtajaa. B- ja C-luokan rikoksista eli tavallisista sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan syytettiin yli 5 000 japanilaista. Heistä 900 teloitettiin, ja monet tuomittiin eri pituisiin vankeusrangaistuksiin. Teloitettujen joukossa olivat Filippiinien invaasiosta vastannut kenraali Masaharu Honma sekä Singaporen ja Malakan niemimaan hyökkäyksistä vastannut Tomoyuki Yamashita. Tokion pääoikeudenkäynnissä syytettiin 28 henkilöä A-luokan rikoksista eli rikoksista rauhaa vastaan. Heistä kaikki todettiin syyllisiksi lukuun ottamatta kahta jotka olivat kuolleet oikeudenkäynnin aikana ja yhtä, joka vapautettiin mielenvikaiseksi todettuna. Seitsemän, mukaan luettuna pääministeri Hideki Tōjō, tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin.
Manipur
Historia
Intia itsenäistyi vuonna 1947. Manipur liitettiin Intiaan vuonna 1949 ehdoin, joita Manipurissa pidettiin tuolloin epäedullisina. Liitoksen yhteydessä Kubawin laakso luovutettiin Burmalle. Manipurista tuli yksi Intian territorioista vuonna 1956 ja oma osavaltionsa 21. tammikuuta 1972. Etniset jännitteet kasvoivat Intiaan liittymisen jälkeen. Meiteiden kansalliset liikkeet nousivat 1960-luvulla, ja ne pitivät Intian valtaa miehityksenä. Samoihin aikoihin nagojen liikkeet ajoivat Manipurin nagojen asuttamien alueiden liittämistä Nagalandiin. Intian ja alueelle saapuvien siirtolaisten vastaiset liikkeet yhdistyivät 1980-luvulla Manipurin kansanvapautusarmeijaksi, ja samalla vuosikymmenellä alkoivat Intian asevoimien toimet kapinallisia vastaan. Asevoimien ylilyönnit ovat omalta osaltaan vaikuttaneet paikallisen väestön katkeroitumiseen. Jännitteet ovat jatkuneet, ja vuonna 2018 alueella toimi noin 30 eri kapinallisryhmää.
Japanin sotarikokset
Japanilaisen tulkinnan mukaan rauhansopimuksessa vaadittiin sotaan syyllisten tuomioita ja teloituksia, vaikka he eivät olisi rikollisia Japanin lain mukaan.
Manipur
Hallinto
Manipurin osavaltion päämies on kuvernööri, jonka nimittää Intian presidentti. Kuvernööri Najma Heptulla astui virkaansa elokuussa 2014. Kuvernöörin toimintaa neuvovat vaaleilla valittavat pääministeri ja parlamentti. Manipurilla on yksikamarinen ja 60 paikkainen parlamentti (Vidhan Sabha). Intian parlamentin alahuoneeseen eli Lok Sabhaan Manipuria edustamaan valitaan kaksi jäsentä, toinen Sisä-Manipurista ja toinen Ulko-Manipurista. Manipurin korkein oikeus perustettiin vuonna 2013. Sitä ennen se kuului muutaman muun osavaltion kanssa Gauhatin korkeimpaan oikeuteen.
Japanin sotarikokset
Sotarikokset ja niiden käsittely hiertävät edelleen Japanin ja sen naapurimaiden välejä. Viime vuosina on protestoitu muun muassa japanilaiskoulujen uusia historian oppikirjoja, koska ne eivät mainitse monia japanilaisten tekemiä sotarikoksia, sekä entisen pääministerin Jun'ichirō Koizumin tapaa vierailla sodassa menehtyneiden muistomerkillä, Yasukunissa, jossa sankarivainajien joukossa on tuhatkunta sotarikollista.
Manipur
Hallinto
Hallinnollisesti Manipur jaetaan 16 piirikuntaan, joita ovat Bishnupur, Chandel, Churachandpur, Imphal-East, Imphal-West, Senapati, Tamenglong, Thoubal, Ukhrul, Kangpokpi, Tengnoupal, Pherzawl, Noney, Kamjong, Jiribam ja Kakching. Nykyinen piirikuntajako syntyi vuonna 2016, kun yhdeksästä vanhasta piirikunnasta lohkottiin seitsemän uutta aluetta.
Talous
thumb|vasen|[[Riisipeltoja Manipurissa.]] Manipurin talouden kaksi kulmakiveä ovat maatalous ja metsänhoito. Viljelykasveista tärkein on riisi, mutta alueella kasvatetaan myös esimerkiksi maissia, sokeriruokoa, sinappia, tupakkaa ja hedelmiä. Alueen kukkuloilla harjoitetaan pengerviljelyä. Metsien tärkeitä tuotteita ovat bambut ja tiikkipuu. Kotiteollisuus muodostaa huomattavimman osan paikallisesta teollisesta tuotannosta. Manipurilaisilla kangaspuilla valmistetut kankaat myydään usein muualla Intiassa. Manipurissa valmistetaan myös silkkiä, puutöitä, nahkoja ja sokeria. Imphalissa on myös elektroniikkateollisuutta.
Väestö
Manipurin virallisia kieliä ovat manipuri ja englanti. Vuonna 2011 osavaltion asukkaista manipuria puhui äidinkielenään 1 522 132 henkilöä. Vähemmistökieliä olivat esimerkiksi mao (224 361), thado (223 779), tangkhul (183 091) ja kabui (109 616). Pienempiä kieliä oli monia. Suurin osa alueen kielistä kuuluu tiibetiläis-burmalaisiin kieliin.
Kulttuuri
thumb|[[Manipuri-tanssia.]] Suuri osa manipurilaisesta musiikki- ja tanssiperinteestä liittyy tavalla tai toisella uskontoon. Musiikki ja tanssi kuuluvat erityisesti juhlapäivien viettoon. Lai Haroaba on hindulaisuutta edeltäneiden jumaluuksien juhlapäivä. Manipuri on yksi intialaisen tanssin kuudesta päätyylistä. Tyyli on kehittynyt Manipurissa, ja tyyliin mieltynyt runoilija Rabindranath Tagore teki tanssia tunnetuksi myös muualla Intiassa 1900-luvun alkupuoliskolla. Manipurilaisen tanssin aiheet esittävät usein otteita Krishnan elämästä.
Manipurilaisen keittiön perusraaka-aineita ovat riisi, kasvikset ja kala. Eri ruokia syödään usein kausiluontoisesti. Ruuan maustamiseen käytetään usein paikallisia yrttejä ja chiliä. Höyryttäminen ja keittäminen ovat tavallisimpia tapoja valmistaa manipurilaista ruokaa.
Elisabet (Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar)
Kuningatar Elisabet, (Elizabeth Angela Marguerite; (4. elokuuta 1900 – 30. maaliskuuta 2002) oli kuningas Yrjö VI:n puoliso ja kuningatar Elisabet II:n ja prinsessa Margaretin äiti. Hän oli Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar vuodesta 1936 miehensä kuolemaan asti 1952. Yrjö VI:n kuoleman jälkeen hänet tunnettiin nimellä kuningatar Elisabet, kuningataräiti, jotta olisi vältetty sekaannus hänen tyttärensä kuningatar Elisabet II:n kanssa. Hän oli viimeinen Intian keisarinna.
Skotlannin aatelistoon syntyneenä hänet tunnettiin elämänsä varhaisissa vaiheissa ensin nimellä kunnianarvoisa Elizabeth Bowes-Lyon ja Lady Elizabeth Bowes-Lyon hänen isänsä perittyä Strathmoren ja Kinghornen jaarlikunnan 1904. Elizabeth tuli julkisuuteen 1923 avioituessaan Yorkin herttuan prinssi Albertin kanssa, joka oli kuningas Yrjö V:n ja kuningatar Maryn toinen poika. Yorkin herttuattarena hän yhdessä miehensä ja tytärtensä Elisabetin ja Margaretin kanssa ilmensi perinteisiä arvoja perhe-elämässä ja julkisissa tehtävissään. Herttuatar Elisabet alettiin tuntea "hymyilevänä herttuattarena".
Vuonna 1936 prinssi Albert yllättäen nousi kuninkaaksi veljensä Edvard VIII:n luovuttua kruunusta naidakseen eronneen amerikkalaisen Wallis Simpsonin. Kuningatar Elisabet oli miehensä rinnalla diplomaattisilla kiertueilla Ranskaan ja Pohjois-Amerikkaan ennen toisen maailmansodan alkua. Sodan aikana hän näytti lannistumatonta henkeä ja hankki näin moraalista tukea julkisuudessa. Tunnustaessaan Elisabetin roolin Britannian moraalin voimavarana Adolf Hitler kuvasi häntä ”Euroopan vaarallisimmaksi naiseksi”. Sodan jälkeen kuninkaan terveys heikkeni, ja Elisabet jäi leskeksi vain 51 vuoden iässä.
Elisabetin anoppi kuningatar Mary kuoli 1953, ja Elisabetista tuli kuninkaallisen perheen vanhin jäsen 52-vuotiaana lankonsa (kruunusta luopuneen Edvard VIII:n) muutettua ulkomaille, jolloin hän omaksui perheen matriarkan arvon. Myöhempinä vuosinaan hän oli kuninkaallisen perheen suosituin jäsen, kun moni muu kuninkaallisista haki vielä julkista hyväksyntää. Hän jatkoi aktiivista elämää julkisuudessa viimeisiin kuukausiinsa asti ennen kuolemaansa 101-vuotiaana, jolloin hänen nuoremman tyttärensä Margaretin kuolemasta oli kulunut vain seitsemän viikkoa.
Varhaisvaiheet
Hänen synnyinpaikkansa on epävarma, mutta kertoman mukaan hän syntyi joko vanhempiensa Westminsterin-kodissa tai hevosvetoisessa ambulanssissa matkalla sairaalaan. Eräs mahdollinen synnyinpaikka on myös Forbes House Hamin kaupunginosassa Lontoossa, jossa hänen äidinpuoleinen isoäitinsä Louisa Cavendish-Bentinck asui. Hänen syntymänsä rekisteröitiin Hitchinissä, Hertfordshiressä, lähellä Strathmorejen maaseutuasunto St Paul’s Walden Burya, mikä myös merkittiin hänen syntymäpaikakseen seuraavan vuoden väestönlaskennassa. Hänet kastettiin tuolla 23. syyskuuta 1900 paikallisen seurakunnan kirkossa, ja hänen kummejaan olivat äidinpuoleinen täti Lady Maud Bowes-Lyon ja serkku rouva Arthur James. Vuoden 1911 väestönlaskennan aikaan hän asui Hitchinissä, mutta hänen ei rekisteröity syntyneen siellä.
Elisabet vietti suuren osan lapsuudestaan St Paul’s Waldenin kylässä ja Glamisin linnassa, joka oli jaarlin sukukartano Glamisissa, Angusin alueella Skotlannissa. Hän opiskeli kotiopettajan alaisuudessa kunnes täytti kahdeksan. Hän piti kenttäurheilusta, poneista ja koirista. Kun hän aloitti koulunkäynnin Lontoossa, hämmästytti hän opettajansa varhaiskypsällä esseen aloituksella, jossa oli kaksi kreikankielistä sanaa Ksenofonin Anabasiksesta. Hänen parhaita oppiaineitaan olivat kirjallisuus ja uskonto. Palattuaan yksityiseen opetukseen saksanjuutalaisen kotiopettajatar Käthe Küblerin alaisuudessa, hän läpäisi Oxfordin paikallistutkinnon kunniamaininnan kera 13-vuotiaana.
Elisabetin neljäntenätoista syntymäpäivänä Britannia julisti sodan Saksaa vastaan liittyen ensimmäiseen maailmansotaan. Neljä hänen veljistään palveli armeijassa. Hänen vanhempi veljensä Fergus Bowes-Lyon, joka oli Black Watch -rykmentin upseeri, kuoli Loosin taistelussa vuonna 1915. Toisen veljen Michaelin ilmoitettiin kadonneen 28. huhtikuuta 1917. Kolme viikkoa myöhemmin perhe sai selville, että Michael oli kaapattu haavoittumisen jälkeen. Hän oli lopun sodasta sotavankileirillä. Glamisin linna oli muutettuna haavoittuneiden sotilaiden toipilaskodiksi, jonka pyörittämistä Elisabet auttoi nuoresta iästä huolimattaan. Erityisen avuliaasti hän auttoi linnan sisätilojen pelastamisen järjestämisessä vakavan tulipalon aikana 16. syyskuuta 1916.
Avioliitto
Prinssi Albert, Yorkin herttua – lähipiirin kesken ”Bertie” – oli kuningas Yrjö V:n toinen poika. Albert kosi Elisabetia alun perin jo 1921, mutta tämä kieltäytyi sanoen ”En voi koskaan pelätä, en ole koskaan vapaa ajattelemaan, puhumaan ja toimimaan kuten tunnen että minun todella pitäisi” viitaten elämään kuninkaallisena. Kun Albert vannoi, ettei voisi naida ketään toista, hänen äitinsä kuningatar Mary vieraili Glamisissa nähdäkseen itse, kuka oli varastanut hänen poikansa sydämen. Hän tuli vakuuttuneeksi, että Elisabet oli ”se tyttö, joka voisi tehdä Bertien onnelliseksi”, mutta hän silti kieltäytyi puuttumasta asiaan. Samaan aikaan Albertin tallimestari James Stuart liehitteli Elisabetia, kunnes hän lähti prinssin palveluksesta parempipalkkaiseen työhön Amerikan öljyalalle.
Helmikuussa 1922 Elisabet oli morsiusneitona Albertin sisaren, prinsessa Maryn, ja Henry Lascellesin, Harewoodin 6. jaarlin, häissä. Seuraavassa kuussa Albert kosi uudestaan, mutta Elisabet kieltäytyi jälleen. Lopulta tammikuussa 1923 Elisabet suostui Albertin pyyntöön, huolimatta epäilyistään kuninkaallista elämää kohtaan. Albertin vapaus valita Elisabet, brittiaatelisen tytär, katsottiin poliittisen modernisaation eleeksi; aiemmin prinssien odotettiin naivan prinsessa toisesta kuninkaallisesta perheestä. He menivät naimisiin 26. huhtikuuta 1923 Westminster Abbeyssa. Epäodotetusti Elisabet laski kukkakimppunsa tuntemattoman sotilaan haudalle matkallaan Abbeyyn; Jokainen kuninkaallinen morsian on tehnyt saman tämän jälkeen, vaikkakin vasta häätoimituksen jälkeen. Elisabetista tuli Hänen kuninkaallinen korkeutensa Yorkin herttuatar
Yorkin herttuatar
Onnistuneen Pohjois-Irlannin-vierailun jälkeen heinäkuussa 1924 Työväenpuolueen hallitus oli yksimielinen siitä, että Albert ja Elisabet voisivat kiertää Itä-Afrikkaa joulukuusta 1924 huhtikuuhun 1925. Työväenpuolueen hallitus hävisi konservatiivipuolueelle marraskuun vaaleissa (minkä Elisabet sanoi olevan "loistavaa" äidilleen ) ja Angloegyptiläisen Sudanin kenraalikuvernööri, Sir Lee Stack, salamurhattiin kolme viikkoa myöhemmin. Kaikesta huolimatta kiertue jatkoi matkaansa, ja he vierailivat Adenissa, Keniassa, Ugandassa ja Sudanissa, mutta Egypti vältettiin poliittisten jännitteiden takia.
Albert puhui änkyttäen, mikä vaikutti hänen kykyynsä pitää puheita, ja lokakuun 1925 jälkeen Elisabet auttoi häntä Lionel Loguen suunnittelemassa terapiassa, jota kuvataan vuoden 2010 elokuvassa Kuninkaan puhe. Vuonna 1926 pari sai ensimmäisen lapsensa, prinsessa Elisabetin – perheen kesken ”Lilibet” – josta aikanaan tuli kuningatar Elisabet II. Toinen tytär prinsessa Margaret syntyi neljä vuotta myöhemmin. Albert ja Elisabet matkustivat vuonna 1927 ilman lapsia Australiaan, jossa he avasivat Australian parlamentin talon Canberrassa. Elisabet oli omien sanojensa mukaan "hyvin onneton jättäessään vauvan". Heidän merimatkansa kulki Jamaikan ja Panaman kanavan kautta Tyynellemerelle. Elisabet tuskaili alinomaa vauvansa perään Britanniassa, mutta matka oli PR-menestys. Elisabet ihastutti kansaa Fidžissä, kun hänen kätellessään pitkää riviä virallisia vieraita seremonian keskelle käveli kulkukoira, jonka tassua Elisabet myös ravisti. Uudessa-Seelannissa hän sairastui kuumeeseen ja joutui jättämään joitakin julkisia esiintymisiä väliin, mutta nautti paikallisesta kalastamisesta. Matkalla takaisin Mauritiuksen, Suezin kanavan, Maltan ja Gibraltarin kautta heidän aluksellaan, HMS Renownilla, syttyi tulipalo, ja he olivat valmiita jättämään aluksen ennen kuin tuli saatiin hallintaan.
Edvard VIII:n kruunusta luopuminen
Tammikuun 20. päivänä 1936 kuningas Yrjö V kuoli, ja vallan peri Albertin veli Walesin prinssi Edward, josta tuli nyt kuningas Edvard VIII. Yrjö oli ilmaissut epäilyksiä vanhinta poikaansa kohtaan, sanoen ”Rukoilen Jumalaa, ettei vanhin poikani koskaan mene naimisiin ja että mikään ei tule Albertin ja Lilibetin väliin valtaistuimelle.”
Ikään kuin suostuen isänsä toiveeseen, Edvard pakotti perustuslailliseen kriisiin vaatimalla saada naida amerikkalaisen eronneen Wallis Simpsonin. Vaikka juridisesti hän olisikin voinut naida Simpsonin, Englannin kirkon päänä hänen ei hyväksytty naida eronnutta, koska Englannin kirkko ei tuolloin vielä sallinut avioeronneiden uudelleennaimista. Edvardin ministerit uskoivat, ettei kansa hyväksyisi Simpsonia kuningattarekseen, ja vastustivat liittoa. Perustuslaillisena monarkkina hän oli velvollinen kuulemaan ministeriensä neuvoja. Edvard päätti luopua kruunusta naidakseen Simpsonin, joten hänen kruununperimyksessään ensimmäisenä ollut veljensä Albert nousi valtaistuimelle 11. joulukuuta 1936. Albert otti hallitsijanimekseen Yrjö VI. Hän ja Elisabet kruunattiin Ison-Britannian, Irlannin ja brittiläisten dominioiden kuninkaaksi ja kuningattareksi sekä Intian keisariksi ja keisarinnaksi 12. toukokuuta 1937 – päivämääränä, joka alun perin oli varattu Edvardin kruunajaisille. Kuningatar Elisabetin kruunu (joka tehtiin muistuttamaan hallitsijan Imperial State Crownia) tehtiin platinasta ja se sisälsi Koh-i-Noor-timantin. Edvard ja Wallis Simpson menivät naimisiin ja tulivat Windsorin herttuaksi ja herttuattareksi, mutta vaikka Edvard piti Hänen kuninkaallinen korkeutensa -arvonimeä, Yrjö epäsi vastaavan arvon herttuattarelta, mitä Elisabet tuki. Elisabet myöhemmin kutsui herttuatarta "tuoksi naiseksi".
Valtiovierailut ja kuninkaallinen kiertue
thumb|upright|Yrjö VI antaa hallitsijan vahvistuksen laeille [[Kanadan senaatti|Kanadan senaatissa 19. toukokuuta 1939. Kuningatar Elisabet on oikealla.]] Kesällä 1938 kuninkaan ja kuningattaren valtiovierailua Ranskaan lykättiin kolmella viikolla kuningattaren äidin, Lady Strathmoren, kuoleman takia. Norman Hartnell loi kahdessa viikossa kaikki vaatteet kuningattarelle, joka ei suruaikana olisi voinut pukeutua väreihin. Vierailun oli suunniteltu vahvistavan englantilais-ranskalaista solidaarisuutta natsi-Saksan aggressiivisuuden kasvaessa. Ranskan lehdistö ylisti parin käytöstä ja charmia hieman myöhästyneellä mutta silti onnistuneella vierailulla.
Natsien aggressio kuitenkin jatkui, ja hallitus valmistautui sotaan. Vuoden 1938 Münchenin sopimuksen, jonka tarkoitus oli estää aseellinen konflikti, jälkeen Britannian pääministeri Neville Chamberlain kutsuttiin Buckinghamin palatsin parvekkeelle vastaanottamaan suosionosoituksia kansalta. Vaikka pääministeri oli laajasti suosittu suuren yleisön keskuudessa, Chamberlainin lähentymispolitiikka Hitlerin suuntaan herätti jonkin verran vastustusta parlamentin alahuoneessa, minkä jälkeen historioitsija John Grigg kuvasi kuninkaan käytöstä tämän liitettyä itsensä näkyvästi politiikkaan ”epäperustuslaillisimmaksi toiminnaksi brittihallitsijalta kuluvalla vuosisadalla”. Kuitenkin historioitsijat väittävät myös, että kuningas vain seurasi ministerien neuvoja ja teki mihin perustuslaillisesti oli sidottu.
Kesäkuussa 1939 Elisabet ja kuningas vierailivat Pohjois-Amerikassa. Kiertue oli suunniteltu parantamaan Atlantin ylittävää tukea sodan kynnyksellä ja vahvistamaan Kanadan asemaa itsenäisenä monarkiana, joka jakaa saman hallitsijan Britannian kanssa. Kiertue vei heidät halki Kanadan, rannikolta rannikolle ja takaisin, ja Yhdysvaltoihin, jossa he tapasivat Rooseveltit Valkoisessa talossa ja Hudson Valleyn maatilalla. Elisabet sanoi pääministeri Mackenzie Kingille, että "kiertue teki meidät", ja hän palasikin Kanadaan usein sekä virallisilla vierailuilla että yksityisesti.
Toinen maailmansota
thumb|left|upright|Sir Gerald Kellyn muotokuva kuningattaresta. Toisen maailmansodan aikana kuningas ja kuningatar tulivat kansakunnan päättäväisyyden symboleiksi taistelussa fasismia vastaan. Pian sodanjulistuksen jälkeen Kuningattaren kirja Punaiselle Ristille laadittiin. Viisikymmentä kirjailijaa ja taiteilijaa antoivat avustuksensa kirjaan, jonka kannessa oli Cecil Beatonin muotokuva kuningattaresta ja jonka myyntitulot menivät Punaisen Ristin hyväksi. Elisabet julkisesti kieltäytyi pakenemasta Lontoosta tai lähettämästä lapsiaan Kanadaan, jopa Lontoon pommitusten aikaan, jolloin hallitus oli neuvonut tekemään niin. Hän sanoi: ”Lapset eivät lähde ilman minua. Minä en lähde ilman kuningasta. Ja kuningas ei koskaan lähde.”
Kuningatar Elisabet vieraili komppanioissa, sairaaloissa, tehtaissa ja Luftwaffen pommittamilla alueilla, varsinkin Lontoon East Endissä. Hänen vierailunsa herättivät aluksi vihamielisyyttä. Hänen ja hänen seurueensa päälle heitettiin roskaa, osittain koska hän pukeutui kalliisiin vaatteisiin puutosaikana. Kun Buckinghamin palatsi vahingoittui suurimpien pommitusten aikaan, Elisabet saattoi todeta: ”Olen iloinen että meitä on pommitettu. Nyt voin katsoa East Endiä kasvoihin”. thumb|Kuningas Yrjö VI ja kuningatar Elisabet Lontoossa 23. lokakuuta 1942 [[Eleanor Rooseveltin (keskellä) seurassa.]]
Vaikka kuningas ja kuningatar viettivät työpäivän Buckinghamin palatsissa, pääasiassa turvallisuus- ja perhesyistä he yöpyivät Windsorin linnassa noin 32 kilometrin päässä Lontoon keskustasta, missä prinsessat Elisabet ja Margaret olivat koko sodan ajan. Suuri osa palatsin henkilökunnasta oli sodassa ja useat huoneet suljettu. Ikkunat olivat särkyneet pommituksista ja laudoitettu kiinni. Valesodan aikana kuningatar sai revolverinkäyttöharjoitusta välittömän valtauksen pelon vuoksi.
Johtuen kuningattaren vaikutuksesta Britannian kansan moraaliin Adolf Hitler sanoi hänen olevan ”Euroopan vaarallisin nainen”. Joka tapauksessa sotaa edeltävänä aikana sekä Elisabet että miehensä, kuten myös lähes koko parlamentti, olivat olleet myönnytyspolitiikan ja pääministeri Neville Chamberlainen tukijoita uskoen, että pääministerin ensimmäisen maailmansodan kokemusten avulla olisi sota voitu kaikin keinoin välttää. Chamberlainen eron jälkeen kuningas kutsui Winston Churchillin muodostamaan hallituksen. Vaikka kuningas oli aluksi haluton tukemaan Churchilliä, aikanaan sekä kuningas että kuningatar kunnioittivat ja ihailivat häntä hänen rohkeutensa ja solidaarisuutensan vuoksi. Sodan loputtua 1945 Churchill kutsuttiin palatsin parvekkeelle väkijoukon hurrattavaksi samoin kuin Chamberlain vuosia aiemmin.
Sodan jälkeiset vuodet
Vuoden 1945 parlamenttivaaleissa Churchillin konservatiivipuolue hävisi Clement Attleen työväenpuolueelle. Elisabetin poliittisia näkemyksiä harvoin paljastettiin, mutta kirjeessä vuonna 1947 hän kuvaa Attleen ”korkeita toiveita sosialistitaivaasta maapallolla” häilyviksi ja mahdollisesti kuvaa häntä äänestäneitä ”köyhiksi ihmisiksi, niin monesti kouluttamattomiksi ja hämmentyneiksi. Rakastan heitä.”
Leskeys
thumb|left|upright|Kuningataräiti Doverin linnassa. 6. helmikuuta 1952 Yrjö VI kuoli. Pian tämän jälkeen Elisabetin arvonimeksi muotoiltiin Hänen majesteettinsa kuningataräiti Elisabet. Tämä arvonimi valittiin, koska tavanomaisen mukainen leskikuningattaren arvonimi, Kuningatar Elisabet, olisi ollut liian samankaltainen kuin hänen vanhemman tyttärensä prinsessa Elisabetin – siis nyt kuningatar Elisabet II:n. Julkisuudessa hänet tunnettiin yksinkertaisesti ”Kuningataräitinä”, englanninkielisesti nimillä ”Queen Mother” ja ”Queen Mom”.
Kuningataräiti Elisabet oli järkyttynyt kuninkaan kuolemasta ja vetäytyi eläkkeelle Skotlantiin. Kuitenkin tavattuaan pian pääministeri Winston Churchillin hän päätti eläkkeensä ja palasi julkisten tehtäviensä pariin. Lopulta hänestä tuli yhtä kiireinen kuningataräitinä kuin hän oli ollut kuningattarena. Heinäkuussa 1953 hän teki ensimmäisenä ulkomaanmatkansa hautajaisten jälkeen, jolloin hän laski Zimbabwen yliopiston peruskiven Mount Pleasantissa. Hän palasi sinne 1957, jolloin hänet vihittiin opiston puheenjohtajan virkaan ja osallistui muihin tapahtumiin alueella paikoissa, joiden oli tarkoituksella suunniteltu olevan monirotuisia. Tyttärensä laajan Kansainyhteisön-kiertueen aikana 1953–54 Elisabet toimi valtioneuvonantaja ja katsoi lastenlasten, prinssi Charlesin ja prinsessa Annen, perään.
Leskeksi jäänyt kuningatar valvoi Meyn linnan entisöintiä Caithnessin rannikolla Skotlannissa, jonne hän tulevaisuudessa saapui "päästäkseen pois kaikelta" kolmeksi viikoksi elokuussa ja kymmeneksi päiväksi lokakuussa joka vuosi. Amatöörijockey lordi Mildmayn innoittamana hän kiinnostui hevosratsastuksesta, etenkin esteratsastuksesta, johon innostus kesti hänen elämänsä loppuun asti. Hän omisti voittajahevosen noin 500 kilpailussa. Hänen leimalliset sinisen värinsä rikkonaisine raitoineen olivat monen hevosen mukana, kuten Special Cargon, vuoden 1984 Witbread Gold Cupin voittajan, ja Devon Loch, joka pysähtyi näyttävästi juuri ennen maalipylvästä vuonna 1956 Grand Nationalissa ja jonka kuljettaja Dick Francis teki myöhemmin menestyksekkään uran salapoliisikirjailijana. Siitä huolimatta (vastoin huhuja) hän ei koskaan lyönyt vetoa. Lisäksi hän sai kilpailuselostukset merkkiääninä suoraan Lontoon-residenssiinsä, Clarence Houseen, jotta hän pystyi jatkuvasti seuraamaan kilpailuja. Taiteenkeräilijänä hän hankki muiden muassa Claude Monet’n, Augustus Johnin ja Peter Carl Fabergén töitä.
Vuonna 1964 hänelle tehtiin hätätilassa umpilisäkkeen poisto, joka johti hänen suunniteltujen Australian, Uuden-Seelannin ja Fidžin kiertueidensa lykkäämiseen vuoteen 1966. Hän toipui Karibian-risteilyllä kuninkaallisella Britannia-jahdilla. Joulukuussa 1966 häneltä poistettiin kasvain sen jälkeen, kun hänellä oli diagnosoitu paksusuolen syöpä. Huhuista huolimatta hänellä ei ollut avannetta. Vuonna 1982 hänet vietiin sairaalaan, kun hänen kurkkuunsa oli juuttunut kalanruoto, joka poistettiin leikkauksessa. Innokkaana onkijana hän vitsaili rauhallisesti myöhemmin: "Lohi sai kostonsa." Vuonna 1984 hänelle tehtiin toinen syöpäleikkaus, jolloin hänen rinnastaan poistettiin kyhmy. Toinen mahalaukun tukkeuman poisto tehtiin 1986 ilman leikkausta, mutta hän pysyi sairaalassa yön yli.
Vuonna 1975 hän vieraili Iranissa šaahi Mohammed Reza Pahlavin kutsusta. Brittisuurlähettiläs Anthony Parsons ja tämän vaimo Sheila huomioivat, että iranilaiset olivat hämmentyneitä kuningataräidin tavasta puhua kaikille huolimatta asemasta, ja kuningataräiti toivoi että šaahin seurue voisi oppia vierailusta antamaan enemmän huomiota tavallisille ihmisille. Neljä vuotta myöhemmin šaahi syöstiin vallasta. Vuosien 1976 ja 1984 välillä kuningataräiti teki vuotuisia vierailuja Ranskaan, jotka luettiin hänen vuosien 1964 ja 1992 välillä tekemiinsä 22 yksityiseen matkaan Manner-Eurooppaan.
Ennen prinssi Charlesin avioliittoa prinsessa Dianan kanssa ja Dianan kuoleman jälkeen kuningatar Elisabet – joka tunnettiin henkilökohtaisesta ja julkisesta viehätysvoimastaan – oli ylivoimaisesti suosituin jäsen kuninkaallisessa perheessä. Hänen asunsa, joissa oli usein leviteltyjä kangaskaitaleita, ja isot ylöspäin käännetyt hatut verkkoineen tulivat hänen persoonallisen tyylinsä tunnusmerkeiksi.
Viimeiset ajat
thumb|Elisabetin lippu kuningattarena. Myöhempinä vuosinaan kuningataräiti Elisabet tuli tunnetuksi pitkäikäisyydestään. Vuonna 1995 hän osallistui toisen maailmansodan 50-vuotismuistotilaisuuksiin ja kuningataräidille tehtiin kaksi leikkausta: ensimmäisessä hänen vasemmasta silmästään poistettiin kaihi ja toisessa hänelle tehtiin lonkan tekonivelleikkaus oikealle puolelle. Vuonna 1998 hänelle tehtiin lonkan tekonivelleikkaus vasemmalle puolelle hänen liukastuttuaan Sandringhamin talleilla.
Kuningataräidin satavuotisjuhlia juhlittiin vuonna 2000 monin tavoin pitkin kesää, muun muassa hänen elämänsä huippukohtia juhlistanein paraatein. Hän halusi välttämättä seisoa koko yli tunnin kestäneen paraatin ajan, ajaen tuolia tuoneet adjutanttinsa pois. Vuonna 2001 kuningataräiti juhli viimeistä syntymäpäiväänsä vähemmän juhlallisesti Lontoossa, jonka jälkeen hän matkusti lapsuudenkotiinsa Skotlantiin, Glamisin linnaan. Hän oli vastikään ennen tätä päässyt sairaalasta, ja hänen uutisoitiin sairastaneen anemiaa.
Joulukuussa 2001, 101 vuoden iässä, kuningataräiti kaatui ja mursi lantionsa. Tästä huolimatta hän vaati saada seistä kansallishymnin aikana miehensä Yrjö VI:n kuoleman 50-vuotisjuhlallisuuksissa 6. helmikuuta seuraavana vuonna. Hänen nuorempi tyttärensä prinsessa Margaret kuoli 9. helmikuuta 2002. Kuningataräiti päätti jyrkästi osallistua tyttärensä hautajaisiin Pyhän Yrjön kappelissa Windsorissa siitäkin huolimatta, että oli loukannut kätensä Sandringham Housessa vain kaksi päivää aiemmin ja että kärsi jo kuukausia kestäneestä yskästä. Kuningatar ja koko muu kuninkaallinen perhe oli suuresti huolissaan kuningataräidin matkanteosta Norfolkista Windsoriin. Joka tapauksessa hän saapui paikalle, mutta suojautui lehdistöltä autoon, joka oli varustettu tummennetuilla laseilla, jotta kuvia hänestä pyörätuolissa ei voitu ottaa. Prinsessa Margaretin hautajaiset olivat viimeinen tilaisuus, jossa kuningataräiti esiintyi. Hän vietti hautajaisten jälkeisen aikansa Windsorissa.
Kuolema
thumb|Kuningataräidin hautajaisarkku. Arkku oli peitelty hänen henkilökohtaisella lipullaan. Kuningataräiti Elisabet kuoli 101-vuotiaana 30. maaliskuuta 2002 kello 15.15. Palatsin portin eteen tuotiin jälleen kukkia, kun kansa sai tietää keuhkokuumeeseen kuolleen kuningataräidin kuolemasta. Hänen tyttärensä, Elisabet II oli äitinsä vierellä tämän kuollessa.
Elisabet oli 101 vuoden ja 238 päivän ikäisenä Yhdistyneen kuningaskunnan kuningashuoneen kaikkien aikojen pitkäikäisin jäsen vuoteen 2003 asti, kunnes prinsessa Alice meni hänen ohitseen.
Elisabet kasvatti kamelioita jokaisessa puutarhassaan, ja kun hänen lipun verhoama arkkunsa tuotiin Westminster Halliin julkisesti esille, tuotiin arkun ympärille kamelioita jokaisesta näistä puutarhoista. Hautajaiset pidettiin kymmenen päivää myöhemmin Westminster Abbeyssä juhlavin menoin. Suomea hautajaisissa edusti presidentti Mauno Koivisto. Kuningataräiti haudattiin pian sen jälkeen Windsorin linnan yksityiseen kappeliin puolisonsa Yrjö VI:n vierelle.
Julkisuudessa
thumb|upright=0.6|Kuningatar Elisabetin vaakuna (ei Skotlannissa). Vaikka kuningataräiti oli yksi kuninkaallisen perheen suosituimmista jäsenistä, joka eri aikoina auttoi kuninkaallista perhettä pitämään yllä suosiotaan, Elisabet oli erinäisen kritiikin kohteina eri aikoina.
Syytökset, että kuningatar Elisabet ei toisen maailmansodan aikana noudattanut säännöstelyä, jonka kohteena suurin osa väestöstä oli, ovat ristiriidassa virallisten kertomusten kanssa; Eleanor Roosevelt kertoi olostaan Buckinghamin palatsissa sodan aikana, että siellä tarjottiin nimenomaan säännösteltyä ruokaa ja rajoitetusti kylpyvettä.
Toiset syytökset, joiden mukaan kuningataräiti käytti rasistisia herjauksia mustista, ovat majuri Colin Burgessin voimakkaasti kiistämiä. Burgess oli Elizabeth Burgessin, kaksirotuisen sihteerin, aviomies, joka oli syyttänyt Walesin prinssin henkilökuntaa rasistisesta syrjinnästä. Hän oli läpi elämänsä varsin pidättyväinen julkisista kannanotoista eikä antanut elämässään kuin yhden haastattelun.
Trifenyylimetyylikloridi
Trifenyylimetyylikloridi eli trityylikloridi eli trifenyylikloorimetaani (C19H15Cl) on aromaattinen organohalogeeniyhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisissa synteeseissä muun muassa polysakkaridi- ja peptidikemiassa.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa trifenyylimetyylikloridi on valkoinen kiinteä aine. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee useimpiin orgaanisiin liuottimiin kuten dikloorimetaaniin, dimetyyliformamidiin ja pyridiiniin.
Trifenyylimetyylikloridia voidaan käyttää sekä karbokationien, karbanionien että radikaalien lähteenä. Trifenyylimetyylikloridi reagoi esimerkiksi SN1-reaktiolla muodostaen välituotteena trifenyylimetyyli- eli trityylikationin. Trifenyylimetyylikationi on erityisen stabiili konjugaation vuoksi ja muodostuu muun muassa, kun trifenyylikloorimetaania liuotetaan polaariseen ei-nukleofiiliseen liuottimeen kuten rikkidioksidiin. Erittäin emäksisissä olosuhteissa esimerkiksi natriumin dietyylieetteriliuoksessa muodostuu trifenyylimetyylikarbanionin sisältävä organometalliyhdiste trifenyylimetyylinatrium. Eräiden metallien, kuten hopean vaikutuksesta trifenyylimetyylikloridi muodostaa trifenyylimetyyliradikaalin.
Valmistus ja käyttö
Trifenyylimetyylikloridia voidaan valmistaa bentseenistä ja tetrakloorimetaanista alumiinitrikloridin toimiessa katalyyttinä.
Trifenyylimetyylikloridia käytetään orgaanisissa synteeseissä liittämään alkoholeihin, karboksyylihappoihin, tioleihin tai amiineihin suojaryhmäksi trifenyylimetyyli- eli trityyliryhmä. Tätä käytetään syntetisoitaessa muun muassa polypeptidejä ja polysakkarideja. Liuottimena suojausreaktioissa käytetään pyridiiniä, joka myös toimii heikkona emäksenä reaktiossa. Trifenyylimetyyliryhmäsuojauksen voi poistaa heikkojen happojen avulla.
Japan
Japan oli brittiläinen vuonna 1974 Lewishamissa perustettu uuden aallon pop/rockyhtye. Yhtye aloitti glam rock -yhtyeenä, mutta nousi suosioon uusromanttisella synth popilla 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa.
Japan voitti levy-yhtiön järjestämän kykyjenetsintäkilpailun ja sai sopimuksen Saksan Ariola-Hansa Recordsille vuonna 1977. Seuraavana vuonna ilmestyivät albumit Adolescent Sex ja Obscure Alternatives, jotka jäivät vaille huomiota yhtyeen kotimaassa ja Yhdysvalloissa, mutta myivät hyvin muun muassa Japanissa ja Alankomaissa.
Vuoden 1979 kolmosalbumi Quiet Life muutti Japanin tyyliä aiemmasta kitaravetoisesta musiikista elektronisempaan soundiin. Se nousi Britannian albumilistan sijalle 53 ja nimikkosingle "Quiet Life" nousi seuraavana vuonna uudelleenjulkaistuna Top20:een. Samoihin aikoihin äänitetty, muttei albumilla oleva Smokey Robinson -cover "I Second That Emotion" nousi Britanniassa singlelistan kärkikymmenikköön.
Yhtye palasi yhteen vuosikymmenen lopulla ja äänitti syyskuun 1989 ja huhtikuun 1990 välillä Miravelin studiolla Ranskassa albumin Rain Tree Crow. Projekti jäi kertaluonteiseksi.