cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ala-Rääveli
Maantietoa
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 146,21 miljoonaa kuutiometriä eli 0,14621 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 11,3 metriä ja suurin syvyys on 46,9 metriä. Syvin kohta sijaitsee Tervasaaren itäpuolella. Muita syvänteitä sijaitsee Pirisaarten pohjoispuolella, missä on 40 metriä syvää, Kariniemeä vastapäätä, jossa on 32 metriä syvää, Haukkasaaren ympäristössä, jossa on syvyyttä 36 metriä, Kaunissaaresta Tiutanniemeen, jossa sijaitsee pitkä yli 30 metriä syvä syvänne, Kangassaaren pohjoispuolella, missä on 28 metriä syvää, ja vielä Honkalanniemen edustalla, missä sijaitsee pitkä yli 25 metriä syvä syvänne, jossa on 33 metriä syvä kohta.
Luontoarvoja
Järvellä on kolme Natura 2000- ohjelmaan otettua luontokohdetta. Ne ovat Rautvuoren kalliot, Pitkänapajanlahdella Hevosniemen ja Naulasaaren metsät Paason niityt. Näistä on Rautvuori jo rauhoitettu vuonna 2012.
Räävelin vesi on luokiteltu keskihumuksiseksi, niukkaravinteiseksi ja melko kirkasvetiseksi. Veden virkistyskäyttöluokka on erinomainen.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Ala-Rievelin alueeseen (14.171) järvi kuuluu. Järven valuma-alueen pinta-ala on 765 neliökilometriä. Järven vedenpinnan korkeus on 77,8 metriä mpy.
Järvi on Rievelin valuma-alueen pääjärvi, joka kokoaa eri suunnilta valuma-alueensa vedet ja päästää ne Sulkavankoskesta Konniveteen. Järven vastapäähän laskee Ylä-Rievelin–Enonveden alueen (14.172) lasku-uoma Kuorekoski, joka laskee Keskisestä. Edemmäksi lounaaseen laskee pohjoisesta Pajujärvien valuma-alueen (14.174) Ala-Pajujärven lasku-uoma Palopuro Koskenmyllyn kulmakunnassa. Aivan tämän viereen laskee Tuusjärven valuma-alue (14.173) Tuusjärven lasku-uomaa myöten. Näiden laskupaikkojen kanssa järven vastarannalle Pitkänapajanlahden suulle tulee Imjärven Imjoessa Imjärven valuma-alueen (14.179) vedet. Muut valuma-alueen osa sisältyvät Ala-Rievelin alueeseen. Se on vastapainoksi vähäjärvinen alue ja siihen kuuluvat Viljonlampi (2 ha), Hattulampi ja Merjeslampi (14 ha), joka laskee Pitkänapajanlahden Merjesselkään, Kuorelampi (1 ha), joka laskee järven sen pohjoispuolelta, ja Mäyrälampi (1 ha), Hirsikankaanlampi (1 ha) ja Huhdaslampi, jotka laskevat sen eteläpäähän.
Järve lasku-uoma on Sulkavankoski, joka on 150 metriä pitkä ja siinä on pudotusta 0,4 metriä. Sulkavankosken kulttuurihistoriallistakin arvoa omaava maisema myllyrakennuksineen on vastikään restauroitu veden virtausta paremmin kestäväksi. Koski laskee Konniveden Sulkavanlahteen, joka on osa Kymijoen järviketjua.
Historiaa
Ala-Räävelin luonnonhistoriasta on kirjallisuudessa lyhyitä mainintoja. Jääkauden jälkeen mannerjään sulaessa alue peittyi Itämeren Yoldia-vaiheen alle, jonka vedenpinta ylettyi 110 metrin korkeudelle. Korkeammalla sijaitsevat maastonkohdat ovat niin sanottua vedenkoskematonta aluetta. Maankohoaminen oli silloin nopeaa ja seutu nousi suhteellisen nopeasti merestä. Meren aallokko huuhtoi kuitenkin rannat joissakin paikoin paljaiksi ja savi tai hiesualueita syntyi muutamiin paikkoihin. Rantakalliot ovat pääasiassa kiillegneissiä tai granodioriittiä. Aluksi Ala-Räävelin järviallas oli Itämeren Ancylus-vaiheen aikana pitkä vuonomainen lahti sisämaassa. Vedenpinta on tuolloin ollut jopa 87,5 metriä mpy. ja seudulta on löytynyt tältä korkeudelta selviä muinaisia rantavalleja. Myöhemmin varhaisella mesoliittisella kivikaudella järvi oli pitkän muotoinen järvi, jonka vedenpinnan korkeus on ollut lähellä nykyistä tasoa. Järven muiniasten ihmisten asumisen jälkiä on löytynyt kaikilta rannankorkeuksilta. Kuuluisa Heinolan reenjalas on eräs näitä löytöjä. Luoteisrannalla Lusin lähellä sijaitsee Ala-Rievelin kalliomaalaus. Maalauksessa on venekuvioita ja ihmishahmo. Korkean veden aikoina on myös Imjärvi kuulunut Ala-Rääveliin yhtenä sen lahdista. Viimeisin tällainen vaihe oli, kun aluksi itään laskenut järvi puhkaisi myöhemmin uuden lasku-uoman Sulkavankoskessa vedenpinnan tulvittua Imjärveen asti. Uusi koski kului satojen vuosien aikana niskastaan ja järvien vesi laski sinä aikana noin kuusi metriä.
Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 järven karttanimi oli ”Heinä Reveli”. Kartan mukaan järven vedenpinta on korkeammalla kuin nykyään. Siinä on piirretty Merjaslammen ja Merjasselän väliin salmi ja samoin on Imjoki ja Ala-Pajujärven lasku-uoma piirretty salmena. Perimätieto kertookin, että järvellä olisi tehty järvenlasku perkaamalla Sulkavankoskea.
Vuoden 1965 ja 1969 peruskartassa oli peltomaita lähinnä järven pohjoisrannoilla, sekä Imjärven ja Tuusjärven kylissä.
Kardinaaliluokat
Kardinaalipiispat
Kardinaalipiispat eli piispallisen järjestyksen kardinaalit, ovat Rooman kirkon viranhaltijoista arvokkaimpia. Koska nykyään käytännössä kaikki kardinaalit ovat piispoja, merkitsee kardinaalipiispan titteli, että kyseisellä kardinaalilla on jonkun Rooman ympäristössä sijaitsevan eli suburbikaarisen hiippakunnan piispan arvonimi. Koska pidettiin sopimattomana, että kukaan muu kuin Rooman piispa eli paavi hoitaisi piispantointa Rooman kaupungin alueella, tehtiin Rooman lähistön hiippakunnista titulaarihiippakuntia, joiden piispan arvonimi annettiin ansioituneelle kardinaalille. Nykyään myös katolisen kirkon yhteydessä olevien Idän katolisten kirkkojen patriarkoilla on kardinaalipiispan arvo.
Kardinaalipiispat ovat ainoita kardinaaleja, joiden on "aina" ollut oltava piispoja. Vuodesta 1962 kardinaaleiksi on pääsääntöisesti voitu nimittää vain piispoiksi vihittyjä. Mikäli kardinaaliksi valitaan mies, joka ei ole piispa, tulisi hänet kanonisen lain mukaan vihkiä piispaksi. Paavi voi kuitenkin vapauttaa kardinaaliksi valitsemansa tästä velvoituksesta, mikäli hän tätä anoo. Jos kardinaalia ei ole vihitty piispaksi, ei hänestä luonnollisestikaan voi tulla kardinaalipiispaa.
Kardinaalikollegion dekaani, kardinaalien primus inter pares puheenjohtaja, on aina kardinaalipiispa, joka on suburbikaarisen hiippakunnan titulaaripiispa. Aikaisemmin dekaanin arvo kuului automaattisesti virkaiältään vanhimmalle kardinaalipiispalle, joita oli kuusi. Nykyään kardinaalipiispat valitsevat dekaanin joukostaan, mutta äänestys saa lainvoiman vasta, kun paavi on sen hyväksynyt. Suburbikaarisia hiippakuntia on seitsemän, mutta niillä on vain kuusi kardinaalipiispaa. Tämä siksi, että Ostian titulaaripiispa ei ole oma kardinaalipiispansa, vaan dekaani liittää sen omaan titteliinsä.
Mikäli paaviksi valitaan henkilö, jota ei ole vihitty piispaksi - johon kanoninen laki antaa mahdollisuuden -, hänet vihkii piispaksi kardinaalikollegion dekaani, Ostian kardinaalipiispa.
Tällä hetkellä suburbikaaristen hiippakuntien kardinaalipiispoina toimivat:
1920-luvun puoleenväliin saakka virkaiältään vanhoilla kardinaalipapeilla oli oikeus tulla valituiksi kardinaalipiispoiksi, kun kardinaalipiispan paikka tuli vapaaksi. (Samalla lailla vielä nykyäänkin kymmenen vuotta palvelleilla kardinaalidiakoneilla on oikeus tulla nimitetyiksi kardinaalipapeiksi.) Siitä lähtien paavi on nimittänyt kardinaalipiispat vapaasti oman harkintansa mukaan. Vain kardinaalikollegion keskeisillä jäsenillä, joilla on hyvä suhde paaviin, on käytännössä mahdollista tulla valituiksi. Vain Idän riituksen patriarkat liittyvät kardinaalikollegioon suoraan kardinaalipiispoina.
1965 paavi Paavali VI määräsi motu propriossaan Ad Purpuratorum Patrum että Idän katolisten riitusten patriarkoilla, jotka nimetään kardinaaleiksi, on oikeus liittyä piispallisen järjestyksen kardinaaleihin. Arvoasemaltaan he olisivat suburbikaaristen kardinaalipiispojen (jotka Johannes XXIII oli vuonna 1962 vapauttanut viimeisistä velvollisuuksistaan titulaarihiippakunnissaan) alapuolella. Koska heillä ei ole suburbikaarista titulaarihiippakuntaa, he eivät voi valita dekaania eikä heitä voida valita dekaaniksi.
Lissabonin ja Venetsian läntiset patriarkat, joista käytännössä tulee lähes aina kardinaaleja, nimitetään kardinaalipapeiksi, ei kardinaalipiispoiksi.
Kardinaalipapit
Kardinaalipapit, jotka sijoittuvat protokollaarisesti kardinaalipiispojen ja kardinaalidiakonien väliin, ovat suurin kardinaaliryhmistä. Nimityksestä huolimatta kardinaalipapit toimivat yleensä suurten hiippakuntien arkkipiispoina tai piispoina eri puolilla maailmaan, vaikka osa heistä onkin toimessa kuuriassa.
Alun alkaen kardinaalipapit olivat Roomassa sijaitsevien seurakuntien kirkkoherroja, jotka paavi kutsui neuvonantajikseen oman viran ohella ja joille hän antoi kardinaalin arvon. Vaikka nykyään suurin osa kardinaalipapeista toimii muualla kuin Roomassa, annetaan jokaiselle heistä silti Roomassa oma seurakunnan nimikkokirkko. Paavi Paavali VI lakkautti viimeisetkin hallinnolliset velvollisuudet, jotka kardinaaleilla oli omaa nimikkoseurakuntaansa kohtaan. Nykyään kyseessä on siis pelkkä kunnianimitys. Kuitenkin jokainen kardinaaliksi nimitetty pitää omassa nimikkokirkossaan erityisen juhlamessun, ja hänen nimensä ja kardinaalin vaakunansa sijoitetaan hänen nimikkokirkkonsa oven pieleen. Osa Rooman kirkoista on ollut kardinaalikirkkoja jo 2. vuosisadalta alkaen.
Vuonna 1587 paavi Sixtus V rajoitti kardinaalikollegion määrän seitsemäänkymmeneen, samalla kardinaalipappien määrä rajattiin viiteenkymmeneen. Tämä raja kumottiin vasta vuonna 1958, ja nimikkoseurakunnat pysyivät vuosisatojen ajan lähes samoina - käytännössä muutoksia tapahtui vain, mikäli jokin nimikkokirkoista rappeutui käyttökelvottomaksi. Kun paavi Johannes XXIII poisti rajoituksen kardinaalipappien määrästä, hän alkoi samalla lisätä uusia kirkkoja nimikkokirkkojen listaan. Nykyään Roomassa on lähes 150 nimikkokirkkoa.
Kardinaalidiakonit
Kardinaalidiakonit ovat kardinaalien alin luokka. Kardinaalidiakonien luokkaan kuuluvat ovat yleensä joko kuuriassa työskenteleviä kuuriakardinaaleja tai teologisista ansioistaan kardinaalinarvon saaneita pappeja. Kardinaalidiakonien luokka on syntynyt seitsemästä diakonista, jotka työskentelivät paavin taloudessa, sekä seitsemästä diakonista, jotka valvoivat kirkon diakonaalista työtä Rooman kaupungissa. Alun alkaen kyseessä olivat siis käytännön diakonista ja hyväntekeväisyydestä vastanneet viranhaltijat. Kun kardinaalidiakonista tuli arvonimi, rajattiin heidän arvonsa neljääntoista ja heille annettiin titulaariksi jokin näistä vanhoista Rooman diakonaateista. Nykyään kardinaalidiakonien määrä on kuitenkin suurempi.
Kardinaalidiakonien määrä oli rajattu neljääntoista vuodesta 1587, jolloin paavi Sixtus V rajasi koko kardinaalikollegion lukumäärän seitsemäänkymmeneen, aina vuoteen 1958. Vuonna 2005 oli kaiken kaikkiaan yli viisikymmentä tunnustettua titulaaridiakonaattia, vaikka kardinaalidiakoneja olikin vain kolmekymmentä. Kardinaalidiakoneilla on vanhastaan ollut oikeus anoa paavilta korotusta kardinaalipapin asemaan, kun he ovat olleet kardinaalidiakoneja kymmenen vuoden ajan. Tällöin heitä kohdellaan protokollaarisesti ikään kuin he olisivat olleet kardinaalipappeja kardinaaliksi vihkimisestään alkaen. Kun kardinaalidiakonista tulee kardinaalipappi, hän voi valita titulaarikirkokseen jonkin vapaana olevista Rooman titulaarikirkoista. Hänen titulaaridiakonaattinsa voidaan myös korottaa titulaarikirkon arvoon tätä tilannetta varten (pro hac vice).
Vuoteen 1918 oli mahdollista saada kardinaalin arvo ilman pappisvihkimyksen sakramenttia. Tällöin kuitenkin kardinaalidiakonin luokka oli ainoa mahdollinen kardinaaliluokka. Esimerkiksi 1500-luvulla Reginald Pole oli kardinaali 18 vuoden ajan, ennen kuin hänet vihittiin papiksi. Vuonna 1918 kuitenkin määrättiin, että kaikkien kardinaalien, myös kardinaalidiakonien, on oltava papiksi vihittyjä, ja vuodesta 1962 kaikki kardinaalit ovat olleet piispoja eräitä ansioituneita teologeja lukuun ottamatta, jotka paavi on kohottanut kardinaalin arvoon kiitokseksi heidän elämäntyöstään. Tällaisetkin kardinaalit tulisi kanonisen lain kaanonin 351 mukaan vihkiä piispoiksi, mutta paavi voi anomuksesta vapauttaa tästä velvollisuudesta.
Kardinaalina virkaiältään vanhin kardinaalidiakoni on arvonimeltään kardinaaliprotodiakoni. Hänen tärkein protokollaarinen etuoikeutensa on saada julistaa uuden paavin nimi päättyneen konklaavin jälkeen Pietarinkirkon Siunausten parvekkeelta. Tämänhetkinen kardinaaliprotodiakoni on ranskalainen Jean-Louis Tauran.
Votkaturistit
20 suosikkia – Votkaturistit on Juha Vainion kokoelma-albumi vuodelta 1999. Levy on Vainiolta viides ja viimeinen osa 20 suosikkia -kokoelmalevysarjassa.
Keskibikol
Keskibikol on austronesialaisten kielten keskifilippiiniläiseen alaryhmään kuuluva kieli, jota puhutaan Filippiineillä Bicolin alueella. Keskibikolia puhuu äidinkielenä 2,5 miljoonaa ihmistä, mikä tekee siitä puhujamäärältään suurimman bikol-kielen.
Ilmestysteatteri
Ilmestysteatteri on vuonna 1993 Heinolassa perustettu ja siellä vaikuttanut vapaa, ammatillinen teatteri. Teatterin taiteellisena johtajana toimi teatteriohjaaja Salla Aas. Ilmestysteatterin erikoisalaa oli commedia dell'arte. Teatteri tuotti myös post-draamallisia, visuaalisia näyttämöteoksia. Ilmestysteatterin esityksiä nähtiin Heinolan lisäksi vierailuesityksinä myös muualla Suomessa. Ilmestysteatteri lopetti toimintansa vuonna 2007.
Teatterissa toimineita
Ilmestysteatterin produktioissa ovat näytelleet muun muassa Heidi Aho, Ida Backer, Mari Brun, Seija Hinkkanen, Eero Järvinen, Tommi Kainulainen, Antti Knuutila, Eeva Kuusela, Ville-Matti Kuusela, Jori Lahtinen, Pauliina Lampinen, Mikko Leppilampi, Vallu Lukka, Tarja Markus, Tommi Mujunen, Harri Peltonen, Heikki Peltonen, Kikka Pohjaväre, Petri Pullinen, Vesa Repo, Jari Salokangas, Sami Siltala ja Ari Suzuki.
Visuaalisesta ilmeestä vastasivat valosuunnittelija Harri Peltonen, pukusuunnittelijat Anna Vilppunen, Petra Kortelainen ja Ilona Jussila, sekä erikoismaalari Pauliina Lampinen.
Musiikkia produktioihin ovat säveltäneet Vallu Lukka, Ville-Matti Kuusela, Antti Knuutila ja Harri Peltonen. Koreografina toimi Tuulikki Pohjola.
The Suicide Twins
The Suicide Twins oli Hanoi Rocksin entisten kitaristien Andy McCoyn ja Nasty Suiciden duo, joka teki yhden albumin ja musiikkivideon. Duo toimi vuosina 1985–1986.
Duo
Andy McCoy ja Nasty Suicide julkaisivat kesällä 1986 The Suicide Twins -nimisenä duona akustisen albumin Silver Missiles And Nightingales jo ennen Cherry Bombzin "House of Ecstasy"-singlejä. Albumin materiaali koostui kappaleista, joita liian kevyinä tai popahtavina ei ollut alun perin hyväksytty Hanoi Rocksin levyille. Idea duosta oli syntynyt jo Cherry Bombzin ensimmäisen singlen julkaisemisen aikoihin syksyllä 1985, jolloin McCoy ja Suicide kiertelivät Suomessa soittamassa akustisia keikkoja. Syksyllä 1986 Cherry Bombzin hajottua The Suicide Twins teki muutamia kiertueita Suomessa, kunnes duo hajosi vuoden 1986 lopussa. Tammikuussa 1987 Nasty Suicide ilmoitti antaneensa potkut Andy McCoylle ja miesten musiikillisen yhteistyö loppui. Duon aikana ja albumilla Suicide käytti taiteilijanimenään Nasty Superstar.
Salmi (Kuortane)
Salmi on kylä Etelä-Pohjanmaan maakunnassa, Länsi-Suomen läänissä, Kuortaneen kunnan Kuortaneenjärven pohjoisrannalla. Kylältä kuntakeskukseen on matkaa noin 10 kilometriä. Asuttuja talouksia oli vuonna 2005 vähän alle 100 kappaletta.
Salmen piiskoomänty on historiallinen nähtävyys ja entisaikojen rankaisupaikka.
Kylällä on Suomen sodan aikainen taistelupaikka, Patterinmäki.
Ceyzérieu
Ceyzérieu on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 814 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Ceyzérieun pinta-ala on 20 neliökilometriä.
Klemens XII
thumb|200px|Klemens XII kuvattuna mitaliin 1730. Klemens XII (7. huhtikuuta 1652 Firenze – 6. helmikuuta 1740 Rooma), alkuperäiseltä nimeltään Lorenzo Corsini, toimi paavina 12. kesäkuuta 1730 – 6. helmikuuta 1740.
Lorenzo Corsini syntyi kuuluisaan firenzeläiseen sukuun, jonka jäseniä olivat olleet muiden muassa pyhä Andrea Corsini sekä useat kardinaalit. Hän suoritti opintonsa jesuiittojen koulutuksessa. Hän sai kardinaalin arvon paavi Klemens XI:ltä. Hänet valittiin paaviksi kesäkuussa 1730, Benedictus XIII:n seuraajaksi. Melko pian valintansa jälkeen Klemens XII kuuroutui ja halvaantui lähes täydellisesti, mikä ei kuitenkaan estänyt hänen loistavien älyllisten lahjojensa käyttöä. Hän osasi valita lähimmät yhteistyökumppaninsa hyvin, ja hänen ajastaan muodostui loistelias valtakausi.
Klemens XII aloitti tehtävänsä paavina kitkemällä joihinkin benediktiiniläisluostareihin pesiintyneen korruption. Hän myös tehosti paavillisen hallinnon toimintaa sekä maallisella että hengellisellä alueella. Häntä on moitittu eräänlaisten arpajaisten eli loton järjestämisestä varojen keräämiseksi kirkkovaltiolle.
Suhteissaan aikakautensa suurvaltoihin Klemens XII sai osakseen samat nöyryytykset kuin muutkin 1600-luvun paavit. Hänen valtaoikeuksiaan Parmaan pidettiin olemattomina, kun Ranskan Bourbonit liittyivät Habsburgeihin vanhaa paavia vastaan.
Toisaalta hän jatkoi painostustaan Ranskan jansenisteja vastaan, ja hänen bullansa Unigenitus merkitsi heidän vastaisensa taistelun varsinaista alkamista. Ennen kaikkea Klemens XII toimitti vuonna 1738 bullan In emimenti, jossa hän hyökkäsi voimakkaasti vapaamuurarijärjestöä vastaan. Toisaalta hän hyväksyi katolisen kirkon jäsenyyteen useita koptilaisen kirkon jäseniä.
Kiirunan kirkko
Kiirunan kirkko on kirkkorakennus Kiirunan kunnassa, Norlannissa, Ruotsissa. Se on Ruotsin suurimpia puukirkkoja. Se kuuluu Jukkasjärven seurakuntaan, ja Luulajan hiippakuntaan. Se rakennettiin vuosina 1909–1912, ja sen suunnittelusta vastasi ruotsalainen arkkitehti Gustaf Wickman. Kirkon kellotorni on peräisin vuodelta 1907.
Kirkon suunnittelija sai toimeksiannon suunnitella ”lapinkodan näköinen kirkko”. Kirkon rakennutti kaivosyhtiö Luossavaara-Kiirunavaara Aktiebolag, joka lahjoitti sen seurakunnalle vuonna 1913. Kirkon suunnittelussa ja rakentamisessa oli vahvasti mukana LKAB:n Kiirunan kaivoksen isännöitsijä Hjalmar Lundbohm.
Kirkon erillinen kellotorni rakennettiin ensin. Sen kellohuonetta kannattelevat liki 20 metriä pitkät puupilarit. Järeät mastopuut ovat peräisin Venäjältä Vienanmeren metsistä ja ne kuljetettiin Kiirunaan laivalla Narvikin kautta. Myös itse kirkkorakennus on puusta ja sen runkona on taidokas pilari-, palkki- ja kattotuolikonstruktio.
Kirkon vaaleasävyisen alttaritaulun nimi on ”Den Heliga Lunden” ja sen on maalannut prinssi Eugen.
Alfaetyylitryptamiini
Alfaetyylitryptamiini, tunnettu myös nimillä α-etyylitryptamiini, α-ET ja AET, on psykoaktiivinen, tryptamiineihin kuuluva kemikaali.
Sitä myytiin alun perin masennuslääkkeenä Upjohnin valmistamana Monase-valmisteena 1960-luvulla. Se vedettiin kuitenkin markkinoilta haitallisten sivuvaikutusten vuoksi. Rakenteellisesti se muistuttaa alfametyylitryptamiinia, mutta lääketieteellisiltä vaikutuksiltaan se on hyvin erilainen. α-ET ei ole hallusinogeeninen huume. Sen vaikutukset muistuttavat enemmän MDMA:n vaikutuksia.
Yhdysvalloissa se joutui kiellettyjen aineiden listalle vuonna 1993, ja sitä esiintyi jonkin verran pienemmässä mittakaavassa muuntohuumeena 1980-luvulla.
Annostus ja vaikutusten kesto
Erowid-sivun mukaan tyypillinen annos on 100–160 mg suun kautta ja vaikutusaika 4–6 tuntia. TiHKAL-kirjan mukaan annostus on 100–150 mg suun kautta ja kesto 6–8 tuntia.
Legio VII Gemina
Legio VII Gemina Felix oli roomalainen legioona. Galba perusti legioonan vuonna 69 Hispania Tarraconensisissa ennen kuin hän marssi Roomaan. Legioona sai lisänimen Gemina sen jälkeen kun Vespasianus yhdisti sen toisen legioonan kanssa (ehkä Legio I Germanica). Vespasianus siirsi legioonan myös takaisi Hispaniaan Legio VI Victrixin ja Legio X Geminan tilalle jotka oli lähetetty Germaniaan.
Vuosina 86–89 legioonaa komensi Marcus Ulpius Traianus, myöhempi keisari Trajanus.
Mianne Bagger
Mianne Bagger (s. 25. joulukuuta 1966 Kööpenhamina, Tanska) on Australiaa edustava golfammattilainen. Hän pelaa naisten sarjassa, mutta on alun perin sukupuoleltaan mies. Hänelle tehtiin sukupuolenkorjausleikkaus vuonna 1995.
Tan Dun
Tan Dun (, s. 18. elokuuta 1957) on kiinalainen säveltäjä, joka on teoksissaan yhdistellyt kiinalaista ja länsimaista taidemusiikkia. Hän voitti vuonna 1998 Grawemeyer-palkinnon teoksellaan Marco Polo ja vuonna 1996 Glenn Gould -säätiön City of Toronto - Glenn Gould International Protégé Prize in Music -palkinnon. Hän on voittanut myös Oscar-palkinnon tekemästään musiikista elokuviin Hero ja Hiipivä tiikeri, piilotettu lohikäärme.
Mianne Bagger
Bagger aloitti golfin peluun vuonna 1974. Hän muutti vuonna 1979 Australiaan, missä voitti miesten sarjassa Etelä-Australian amatöörimestaruuden kolmesti. Ammattilaisena hän on pelannut vuodesta 2003 ja sai luvan osallistua naisten kilpailuihin vuonna 2004, mistä lähtien hän on kiertänyt Ladies European Touria ja Ruotsin Telia Touria.
Talud-tablero
thumb|right|200px|Tyypillisen Talud-tablero-tyyppisen porraspyramidin reuna poikkileikkaus. thumb|right|200px|Muinaisen Mesoamerikan eri seutujen Talud tablero-tyyppisten porraspyramidien sivujen poikkileikkauksia.
Sid Watkins
Sidney "Sid" Watkins (s. 6. syyskuuta 1928 Liverpool – 12. syyskuuta 2012) oli brittiläinen professori ja neurokirurgi, joka tuli tunnetuksi toimiessaan kansainvälisen autoliiton FIA:n lääketieteellisenä delegaattina ja ylilääkärinä Formula 1 -sarjassa.
Watkins päätyi formulapiireihin vuonna 1978. Hän oli tuntenut formulapomo Bernie Ecclestonen isän, ja ruotsalaiskuljettaja Ronnie Petersonin kuoltua Monzan F1-kilpailuissa mahdollisesti lääkäreiden virheiden takia Ecclestone pyysi Watkinsin Formula 1 -sarjan hoitotoiminnan johtajaksi. Myöhemmin Watkinsin rooli ”ykkösissä” kasvoi ja hän sai vastuualueelleen myös turvatekijöiden suunnittelun ja kehitysohjelman johtamisen.
Watkins on myös ollut mukana toimittamassa ja kirjoittamassa lukuisia moottoriurheilun turvallisuutta käsitteleviä teoksia. Hänellä oli vaimo ja neljä poikaa sekä kaksi tytärtä.
Talud-tablero
Talud-tablero oli muinaisten Mesoamerikan intiaanikansojen suosima tapa rakentaa porraspyramidi. Talud-tablero-tyylissä ulkonevat pöytämäiset tasanteet ja viistot pyramidin seinät vuorottelivat. Talud on viisto osa, tablero pöytämäinen tasanne. Tyyli kehittyi Tlaxcalan-Pueblan alueella, ja Teotihuacán omaksui sen ja levitti sitä laajalle alueelle.
Taffel
Taffel on Orkla Suomen valmistama perunalastumerkki. Taffel-sipsejä valmistetaan enimmäkseen Suomessa Ahvenanmaalla, ja se oli tehtaansa ensimmäinen tuote. Taffel-tuotemerkillä myydään myös dippikastikkeita, ranskalaisia perunoita, popcorneja sekä pähkinäsekoituksia. Markkinointi & Mainonta -lehden ja Taloustutkimuksen teettämässä tutkimuksessa Taffel oli vuoden 2015 arvostetuin sipsibrändi.
Historia
Ab Chips Oy Ltd:n perustamisasiakirjat allekirjoitettiin vuonna 1969. Vuonna 1973 Taffelin tehtaalla työskenteli 31 henkilöä. Alun perin sipsipussi painoi 75 grammaa. Tehtaalla otettiin käyttöön alumiinipussit. Juustosnacks lanseerattiin 1970-luvulla.
Vuonna 1991 Norjalainen Orkla osti kymmenesosan yhtiöstä. Vuonna 1995 Taffel toi markkinoille kartanon perunalastut.
Wimbledon FC
Wimbledon FC oli jalkapalloseura Wimbledonin kaupunginosasta Lontoosta, Englannista. Se perustettiin vuonna 1889 nimellä Wimbledon Old Centrals. Vuodesta 1905 seuran nimenä oli Wimbledon FC, lukuun ottamatta vuotta 1910, jolloin se pelasi nimellä Wimbledon Borough. Seura muutti vuonna 2003 Milton Keynesin kaupunkiin ja vaihtoi nimekseen Milton Keynes Dons FC.
Taffel
Historia
Vuonna 2000 Ab Chips Oy Ltd ja Orkla perustivat yhdessä Scandinavian Snack Companyn. Yritys on suurin perunalastujen tuottaja Pohjoismaissa: se valmistaa vuodessa 90 000 tonnia snacks-tuotteita. Orkla ilmoitti vuonna 2005 ostavansa koko yrityksen osakekannan.
Alkuvuonna 2016 Orkla ilmoitti koko Ahvenanmaan-tehtaan henkilöstöä koskevista yt-neuvotteluista ja kertoi harkitsevansa Taffelin tehtaan sulkemista. Myöhemmin päätettiin jatkaa tuotantoa Ahvenanmaalla. Vuonna 2019 tehdas voitti Orklan sisäisen kehityspalkinnon.
Wimbledon FC
Alasarjoissa
Wimbledon FC pelasi lähes 90 vuotta amatöörisarjoissa. Se voitti kahdeksan kertaa Isthmian League -sarjan mestaruuden sekä vuonna 1963 Amatöörien FA Cupin kukistettuaan loppuottelussa Sutton Unitedin 4–2. Vuonna 1975 Wimbledonista tuli ensimmäinen liigan ulkopuolinen seura 1900-luvulla, joka kukisti FA Cupissa 1. divisioonan seuran tämän kotikentällä voitettuaan 3. kierroksella Burnleyn. Seuraavalla kierroksella Wimbledon pelasi 0–0-vierastasapelin hallitsevaa liigamestaria Leeds Unitedia vastaan ennen kuin putosi niukasti jatkosta uusintaottelussa.
Pääsarjassa
Wimbledon FC aloitti historiansa ensimmäisen pääsarjakauden syksyllä 1986 – yhdeksän vuotta sen jälkeen, kun se oli hyväksytty jalkapalloliigaan. Seura voitti kauden kolme ensimmäistä otteluaan nousten 1. syyskuuta sarjakärkeen. Monien asiantuntijoiden varmaksi putoajaksi ennustama Wimbledon sijoittui sarjassa lopulta kuudenneksi. Seuran manageri Dave Bassett siirtyi kauden jälkeen Watfordiin ja hänet korvasi Bobby Gould.
Wimbledon FC saavutti suurimman menestyksensä 14. toukokuuta 1988, jolloin se voitti Wembleyllä pelatussa FA Cupin loppuottelussa Liverpoolin Lawrie Sanchezin maalilla 1–0. Wimbledonin kapteeni Dave Beasantista tuli ensimmäinen maalivahti, joka torjui rangaistuspotkun FA Cupin finaalissa hänen torjuttuaan John Aldridgen laukauksen. Wimbledonista tuli ensimmäinen seura, joka on voittanut sekä amatöörien että ammattilaisten FA Cupin. Englantilaisseurojen pelikiellon vuoksi se ei kuitenkaan päässyt mukaan Cup-voittajien cupiin.
Tan Dun
Tan Dun syntyi Simaon kylässä Hunanin provinssissa. Hän liittyi nuorena valtion tukemaan perinteistä kiinalaista oopperaa esittävään ryhmään. Myöhemmin hän opiskeli muun muassa Toru Takemitsun johdolla Kiinan konservatoriossa ja myöhemmin vuodesta 1985 New Yorkissa Columbian yliopiston tohtoriohjelmassa Chou Wen-chungin johdolla. New Yorkissa Tan tutustui modernistisiin säveltäjiin kuten Philip Glassiin, John Cageen, Meredith Monkiin ja Steve Reichiin.
Wimbledon FC
Pääsarjassa
Wimbledonin "hullu jengi" menestyi vuodesta toiseen liigassa varsin hyvin, vaikka sen budjetti oli sarjan pienimpiä. Keväällä 1989 se oli liigassa kahdestoista ja seuraavalla kaudella kahdeksas. Seuran FA Cupin mestaruuteen luotsannut Bobby Gould jätti managerin tehtävät kesällä 1990 ja hänet korvasi Ray Harford. Seuraavalla kaudella Dons sijoittui seitsemänneksi. Samana kesänä se jätti kotikenttänään vuodesta 1912 toimineen Plough Lanen siirtyen vuokralaiseksi Crystal Palacen stadionille Selhurst Parkille.
Tan Dun
Tanin teoksissa käytetään usein uusia ja orgaanisia soittimia: esimerkiksi hänen teoksessaan Matteuksen vesipassio ääniä synnytetään vesiastioissa perinteisten lyömäsoittimien rinnalla. Paperikonsertossa ääniä synnytetään vain paperia käsittelemällä.
Wimbledon FC
Pääsarjassa
Harford erosi managerin paikalta lokakuussa 1991 ja hänet korvasi väliaikaisesti Peter Withe, kunnes Joe Kinnear tuli manageriksi vuodenvaihteen jälkeen. Wimbledon sijoittui liigassa 12:nneksi sekä kaudella 1991–1992 että ensimmäisellä valioliigakaudella 1992–1993. Keväällä 1994 se saavutti toistamiseen kuudennen sijan, historiansa parhaan liigasijoituksen, ja eteni lisäksi liigacupissa puolivälieriin. Seuraavalla kaudella se sijoittui yhdeksänneksi ja keväällä 1996 14:nneksi edeten lisäksi FA Cupin puolivälieriin.
Kausi 1996–1997 oli yksi Wimbledonin menestyksekkäimpiä. Se pudotti Manchester Unitedin FA Cupista ja selviytyi välierään, jossa hävisi lopulliselle mestarille Chelsealle. Liigacupissa se selviytyi niin ikään välieräotteluun, jonka hävisi mestaruuden voittaneelle Leicesterille. Liigassa se oli pitkään viiden parhaan joukossa sijoittuen lopulta kahdeksanneksi. Seuraavat kaksi kautta se aloitti hyvin, mutta putosi lopulta 15:nneksi ja 16:nneksi. Keväällä 1999 se eteni lisäksi liigacupissa välieriin pudoten lopulliselle mestarille Tottenhamille.
Putoaminen ja seuran myynti
Joe Kinnear jätti managerin tehtävät kesällä 1999 ja hänet korvasi Egil Olsen. Wimbledon lähti kauteen suurin odotuksin, mutta tuloksena oli putoaminen 1. divisioonaan 14 vuotta kestäneen pääsarjakauden jälkeen. Managerin tehtävät kauden loppuvaiheessa ottanut Terry Burton jatkoi tehtävässä seuraavat kaksi kautta, joilla kummallakin Wimbledon oli lähellä selviytyä nousukarsintaotteluihin.
Wimbledonin rahatilanne oli heikentynyt niin voimakkaasti, etteivät seuran omistajat löytäneet muuta ratkaisua kuin myydä seura Lontoon ulkopuolelle, Milton Keynesin kaupunkiin. Pettyneet kannattajat perustivat uuden seuran, AFC Wimbledonin. Kausi 2002–2003 oli viimeinen täysi kausi, jonka Wimbledon FC pelasi Selhurst Parkilla. Kannattajat protestoivat muuttoa vastaan boikotoimalla otteluita – kauden yleisökeskiarvo oli vain 1 500 katsojaa, joista valtaosa vierasjoukkueiden kannattajia. Joukkue sijoittui sarjassa kymmenenneksi. Seuran velat olivat tuolloin 20 miljoonaa puntaa.
Wimbledon aloitti kauden 2003–2004 Selhurst Parkilla, mutta muutti pian Milton Keynesiin. Se pelasi kuitenkin koko kauden Wimbledonin nimellä. Kaudesta tuli katastrofaalinen, sillä seura jäi sarjassa viimeiseksi hävittyään peräti 33 ottelua. Englannin liigan historiassa vain Doncaster Rovers on hävinnyt enemmän liigaotteluita kauden aikana, 34, kaudella 1997–1998. Syksyllä 2004 seura aloitti Englannin Ykkösliigassa Milton Keynes Donsin nimellä.
Vuonna 2006 Englannin jalkapallon kannattajayhdistys Football Supporters Federation ja MK Donsin faniyhdistys pääsivät sopimukseen, jonka mukaan MK Donsin fanit myöntävät Wimbledon FC:n vanhojen saavutusten ja seurahistorian kuuluvan uudelle AFC Wimbledon -seuralle. .
Erik Schüller
Erik Runar Schüller (5. joulukuuta 1944 Helsinki – 28. huhtikuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteen ylioppilas ja 1960-luvun lopun niin sanottujen yllytysoikeudenkäyntien avainhenkilö.
Schüller tuomittiin toukokuussa 1969 yllyttämisestä 14 kuukauden vankeusrangaistukseen. Asian vesittämiseksi yli 1 200 henkeä kirjoitti nimensä suojelupoliisille toimitettuun niin sanottuun Schüllerin listaan, jossa he vakuuttivat yllyttäneensä muita kieltäytymään aseista. Vuonna 1970 Schüller tuomittiin Korkeimmassa oikeudessa sataan päiväsakkoon. Saman vuoden helmikuussa hänet vietiin Dragsvikin varuskuntaan, jossa hän edelleen kieltäytyi pukemasta asepukua päälleen. Kahden viikon kuluttua hänen tapauksensa käsiteltiin uudelleen ja hänelle myönnettiin vapautus asepalveluksesta eettisen vakaumuksen perusteella.
Yllytysoikeudenkäynnit vaikuttivat siihen, että lakien ja käytännön muutoksilla helpotettiin siviilipalvelukseen hakeutumista poliittisen vakaumuksen perusteella, kun aiemmin ainoastaan uskonnollinen ja eettinen vakaumus oli kelpuutettu perusteiksi. Schüllerista itsestään tuli myöhemmin taistolaisuuden kannattaja, ja vuoden 1970 lopussa hän kehotti Tiedonantajassa vasemmistolaisesti ajattelevia käymään armeijan hankkiakseen hyödylliset aseenkäsittelytaidot tulevaa vallankumousta varten.
Schüller kuului Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan edustajistoon vuosina 1971–1972 ja toimi myöhemmin oikeusavustajana, vaikkei valmistunutkaan lakimieheksi. Hän kuoli dramaattisesti huhtikuussa 1984 ravintolaillan aikana tukehtumalla pihvinpalaseen.
Ceyzériat
thumb|220px|Ceyzériatin kirkko Ceyzériat  on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 2 390 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Ceyzériatin pinta-ala on 9 neliökilometriä.
Jokivalkotammi
Jokivalkotammi (Quercus bicolor) on yksi monista pohjoisamerikkalaisista luonnonvaraisista tammilajeista. Sitä kasvaa mantereen itäosassa aina eteläisestä Quebecista Pohjois-Carolinaan saakka.
Tuntomerkit
thumb|left|150px|Jokivalkotammen lehtiä.
Jokivalkotammi kasvaa 20–25 metriä korkeaksi, mutta korkein tiedetty yksilö on ollut 29 m korkea. Vanhemmiten puulaji kasvaa enimmäkseen paksuutta. Sen lehdet ovat kovat, ja muodoltaan lievästi aaltoilevat. Se kukkii toukokuussa. Terhot kypsyvät 5–6 kuukautta.
Jokivalkotammi menestyy piha- ja puistopuuna vain Etelä-Suomen eteläosissa, kasvuvyöhykkeellä 1.
Card Player
Julkaisun emoyhtiö Card Player Media julkaisee myös Card Player Europe -lehteä. Lehteä julkaistaan myös suomen kielellä.
Vuodesta 1997 lehti on myöntänyt arvostettua Player of the Year ("vuoden pelaaja") -palkintoa. Palkinnon voittaa vuoden aikana eniten ranking-pisteitä tärkeimpien pokeriturnausten finaalipöytäsijoituksista kerännyt pelaaja. Pisteiden määriytymiseen eri turnauksissa vaikuttavaa turnauksen sisäänoston suuruus ja osallistujien määrä.
Suomalainen Pokerilehti perustuu osittain Card Player -lehden tuottamaan aineistoon.
Nostalgia (Juha Vainio)
Nostalgia – Juha Vainio on Juha Vainion kokoelmalevy vuodelta 2005. Levy on osa Nostalgia-kokoelmalevysarjaa.
Larin Paraske
Larin Paraske (alk. Paraskeva Nikitina; 8. tammikuuta 1834 (J: 27. joulukuuta 1833) Lempaala, Pohjois-Inkeri, Venäjän keisarikunta – 3. tammikuuta 1904 Metsäpirtti, Suomen suuriruhtinaskunta) oli Inkeristä lähtöisin ollut runonlaulaja. Hän itse kuului suomalaisten lähisukukansaan, inkerikkoihin. Kansanrunoutta kerännyt historioitsija Adolf Neovius tapasi Parasken vuonna 1887, ja he tekivät yhteistyötä vuosina 1887–1894. Yhteistyön ansiosta Paraskelta koottiin laajin yhdeltä ihmiseltä kerätty kalevalamittainen runoaineisto.
Elämäkerta
Larin Paraske syntyi Lempaalan pitäjän Mäkienkylän Miskylässä Pohjois-Inkerin järvialueella Venäjällä. Hänen isänsä Mikiitta Mikiitanpoika (Nikita Nikitin) oli Kuussovan eli Ivan Kusovin hovin orja ja seppä. Äiti Tatjana Vasilovna oli kotoisin Suomen puolelta rajaa, Sakkolan (myöhemmin Metsäpirtin) Vaskelan kylästä. Isä kuoli Larin Parasken ollessa noin 18-vuotias, äiti jo muutamaa vuotta aiemmin. Molemmat hänen vanhempansa olivat inkerikkoja.
Noin 20-vuotiaana Larin Paraske meni naimisiin äitinsä kotikylästä kotoisin olevan, 18 vuotta vanhemman Kaurila Teppananpojan (Gavril Stepanov) kanssa. Parasken muutettua Vaskelaan häntä alettiin kutsua Larilan eli Larin Paraskeksi miehen kotitalon mukaan. He saivat yhdeksän lasta, joista vain kolme eli aikuisikään asti. Kannaksella ei ollut maaorjuutta, mutta tila oli pieni ja Kaurila sairaalloinen. Paraske hankki perheelle lisäansioita ottamalla hoitoonsa orpolapsia, vetämällä jaaloja Taipaleenjoella ja kantamalla halkoja. Aviomies kuoli vuonna 1888.
Sakkolassa apupappina toiminut Adolf Neovius ryhtyi vuonna 1885 keräämään seudun kansanrunoutta. Tavattuaan Larin Parasken vuonna 1887 Neovius ryhtyi järjestelmällisesti tallentamaan hänen runovarantoaan. Parasken ja Neoviuksen yhteistyö jatkui vuodesta 1887 vuoteen 1894 ja tuotti laajimman yhdeltä ihmiseltä kerätyn kalevalamittaisen runoaineiston.
Neovius muutti Porvooseen 1889 ja kutsui Parasken luokseen jatkamaan keruutyötä. Paraske asui vuosina 1891–1894 enimmäkseen Porvoossa. Innoitusta etsiville karelianistisille taiteilijoille tarjoutui näin mahdollisuus tavata aito runonlaulaja. Paraskesta muodostui kaikkien karjalaisten runonlaulajien ja itkijänaisten symboli. Vuonna 1891 Paraske esiintyi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran vuosikokouksessa Helsingissä. Samana vuonna Kullervo-sinfoniaansa valmisteleva Jean Sibelius vieraili Porvoossa Paraskea kuulemassa. Vuonna 1893 Albert Edelfelt ja Eero Järnefelt maalasivat hänestä muotokuvia.
Palattuaan kotitilalleen Vaskelaan Paraske kärsi jatkuvasta taloudellisesta ahdingosta ja sairasteli. Neovius avusti häntä omista varoistaan ja vetosi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraan lisäavun saamiseksi. Vasta tammikuussa 1899 seura myönsi sadan markan suuruisen avustuksen, joka myöhemmin muutettiin vuotuiseksi eläkkeeksi. Paraske ei kuitenkaan onnistunut pelastamaan tilaansa ja mökkiään, jotka myytiin kesällä 1899 verorästien vuoksi. Hän kuoli 3. tammikuuta vuonna 1904 Metsäpirtissä.
Runot
thumb|[[Albert Edelfelt: Larin Paraske (1893).]] Larin Paraskelta muistiinmerkittiin noin 32 000 säettä kalevalamittaista runoutta, lähes 3 000 sananlaskua ja arvoitusta, 25 itkuvirttä, parikymmentä uusimittaista kansanlaulua ja kuvaus vanhoista häätavoista. Valtaosa Parasken runoista julkaistiin Suomen Kansan Vanhojen Runojen osassa V3 (1931), jossa runotoisintojen määrä on 1 343. Ennätyksellisen suuren runoaineiston vuoksi Larin Paraskea on kutsuttu ”suomalaiseksi Mnemosyneksi”. Nämä lukumäärät sisältävät runsaasti toistoa, sillä samaa runoa on usein kirjattu useamman kerran. Väinö Salminen oletti, että ilman toistoa säkeiden kokonaismäärä voisi olla noin 25 000. Erillisiä runoja hän arvioi Parasken hallinneen noin 450–500. Tarkkoja lukuja ei ole mahdollista esittää ”eri” säkeen tai runon tulkinnanvaraisuudesta johtuen.
Larin Paraske kulttuurissa
Edelfeltin ja Järnefeltin lisäksi Larin Paraskesta ovat tehneet muotokuvia ainakin Berndt Lagerstam, Elin Nordlund ja Hanna Frosterus-Segerstråle. Ajan valokuvissa ja maalauksissa Paraske esiintyy yllään Neoviuksen ostama kannakselaisen kansannaisen puku. Puvun päähineenä on sorokka, joka on nimenomaan naimisissa olevan ortodoksisen naisen päähine; naimisissa olevat luterilaiset naiset käyttävät saman puvun kanssa kokovalkoista huntua sekä nuoret tytöt päänauhaa eli pinteliä tai säppäliä.
Larin Parasken elämäntarina on puhutellut jälkipolvia. Parasken elämää kuvaa Anu Kaipaisen romaani Poimisin heliät hiekat (1979). Sakari Puurusen ohjaamassa tv-elokuvassa ''Sijan tiijän missä synnyin. Kuvia ja kuvitelmia Larin Parasken elämästä'' (1981) nuorta Paraskea esitti Sinikka Sokka ja aikuista Eeva-Kaarina Volanen. Näyttelijä Eeva Litmanen, joka on Larin Parasken jälkeläinen, on esittänyt 2000-luvulla tyttärensä kanssa näytelmää Larin Paraske – rautamuurahaisten sukua.
Larin Paraske esiintyy varsin tärkeässä roolissa myös Maijaliisa Dieckmannin historiallisessa lastenkirjassa Pikkupiika Elina (1985).
Säveltäjä Armas Launis käsittelee Larin Paraskea karjalaisaiheisessa, kaksinäytöksisessä oopperassaan Karjalainen taikahuivi (1937).
Kunnianosoitukset ja muistomerkit
thumb|[[Alpo Sailo: Larin Paraske (1949). Helsinki.]] Kuvanveistäjä Alpo Sailo teki Larin Parasken patsaan alkujaan vuonna 1936 suunniteltua Kalevala-taloa varten, jota ei kuitenkaan koskaan rakennettu. Veistos pystytettiin vuonna 1949 keskusosuusliike Hankkijan lahjoituksena Helsingin Hesperian puistoon Mannerheimintien varrelle. Se oli pitkään ainoa Helsingissä sijaitseva historiallista naista esittävä näköispatsas. Patsaan kipsioriginaali on sijoitettu Joensuun yliopistokirjastoon.
Larin Parasken haudalla Raudun (nyk. ven. Sosnovo) Palkealassa on Etelä-Karjalan Nuorisoseuran vuonna 1911 pystyttämä hautakivi.
Helsingin Kaarelassa on ollut vuodesta 1953 Larin Parasken polku.
Porvoossa on Larin Parasken ja Adolf Neoviuksen yhteinen muistomerkki lähellä tuomiokirkkoa Vuorikadun alussa.
Suomen ortodoksinen kirkko on päättänyt esittää Konstantinopolin patriarkalle Parasken pyhäksi julistamista eli kanonisointia piispainkokouksessaan 9.6.2021 nimellä Pyhä vanhurskas Paraske.
Grand Hôtel (Tukholma)
pienoiskuva|300px|Grand Hôtel julkisivuremontin jälkeen kesällä 2018. thumb|200px|Grand Hôtel vuonna 2005. Grand Hôtel on hotelli Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa. Sen katsotaan olevan yksi Ruotsin ylellisimmistä hotelleista. Hotellin perusti ranskalainen Jean-François Régis Cadier, ja se avattiin virallisesti 14. kesäkuuta 1874.
Hotelli rakennettiin alun perin 1872–1874, mutta sitä on myöhemmin muutettu useita kertoja. Loistokkaat sisätilat suunnitteli L. I. Wahlman vuosisadan vaihteessa ja Ivar Tengbom 1920-luvulla. Nykyinen ulkoasu on peräisin vuonna 2018 valmistuneesta julkisivuremontista.
Rauha-Maria Mertjärvi
Rauha-Maria Mertjärvi (23. joulukuuta 1939 Kemi – 8. maaliskuuta 2015 Järvenpää ) oli suomalainen poliitikko ja Vihreän liiton kansanedustaja 1998–2003. Mertjärvi oli eduskunnan ympäristö- ja tulevaisuusvaliokunnan jäsen ja paneutui etenkin koulutuspoliittisiin ja perustoimeentuloa koskeviin kysymyksiin. Koulutukseltaan hän oli filosofian maisteri. Hän toimi historian ja psykologian opettajana lukiossa.
Kanazawa
Kanazawa on Ishikawan prefektuurin pääkaupunki Japanissa. Kaupungissa on 464 303 asukasta (2014). Se on valittu yhdeksi Japanin ydinkaupungeista.
Maantiede
Kanazawa sijaitsee Japaninmeren rannalla ja sitä reunustavat Japanin alpit, Hakusanin kansallispuisto sekä Noton niemimaan kansallispuisto. Kaupunki itsessään on Sai- ja Asano-jokien välissä ja sen pinta-ala on 468,22 km².
Ilmasto
Kanazawan ilmasto on lauhkea, mutta sateinen. Kaupungin keskilämpötilat ovat lähes vastaavanlaiset Tokion kanssa, joskin hiemat kylmemmät. Keskilämpötila tammikuussa ont noin 4 °C, huhtikuussa 15 °C, heinä-elokuussa 25 °C, 15 °C lokakuussa ja 5 °C joulukuussa. Alin mitattu lämpötila kaupungissa oli -2,3 °C (2002) ja korkein lämpötila 37,5 °C (2002). Kaupunki on suhteellisen kostea, sillä ilman kosteusprosentti on keskimäärin 73 ja kaupungissa on vuodessa keskimäärin 178 sateista päivää. Sademäärät ovat suurimpia syksyllä ja talvella; yli 250 mm vettä kuussa marraskuusta tammikuuhun.
Koulutus
Yliopistot:
Gustaf Wickman
thumb|300px|Kiirunan kirkko. Gustaf Wickman (8. marraskuuta 1858 Göteborg – 22. elokuuta 1916 Tukholma) oli ruotsalainen arkkitehti. Hänen erikoisalaansa olivat varsinkin pankkirakennukset, mutta hänet tunnetaan myös kirkkorakennusten suunnittelijana. Hänen töihinsä lukeutuu muun muassa Kiirunan kirkko.
Supralapsarianismi
Supralapsarianismi (latinan sanoista supra ’yläpuolella’ ja lapsus ’lankeemus’) on reformoidussa kristillisyydessä esiintyvä predestinaatiokäsitys, jonka mukaan Jumala ratkaisi jokaisen ihmissielun kohtalon ja hänen loppusijoituspaikkansa (eli päätyykö tämä Taivaaseen vai Helvettiin) jo ennen maailman luomista ja syntiinlankeemusta, eli predestinaatio edeltää syntiinlankeemusta. Tämän käsityksen mukaan Jumala järjesti Paratiisin sellaiseksi, että syntiinlankeemuksen oli pakko tapahtua, jotta ihmiset tekisivät syntiä ja Jumala saisi syyn tuomita Helvettiin predestinoidut ihmiset Helvettiin.
Supralapsarianismille käänteinen näkemyskanta on infralapsarianismi.
Infralapsarianismi
Infralapsarianismi (latinan sanoista infra ’alapuolella’ ja lapsus ’lankeemus’) tarkoittaa reformoidussa kristillisyydessä käsitystä, jonka mukaan armonvalinta eli predestinaatio on tapahtunut syntiinlankeemuksen jälkeen: Jumala ratkaisee jokaisen ihmissielun loppusijoituspaikan (eli onko syntyvä lapsi predestinoitu Taivaaseen vai Helvettiin) ajallisessa maailmassa ennen tämän syntymää – yleisesti hyväksytyn käsityksen mukaan munasolun hedelmöittymisen hetkellä.
Jouko Puhakka (ralliautoilija)
Jouko Puhakka (s. 10. joulukuuta 1962) on suomalainen ralliautoilija ja kartanlukija. Hän on nelinkertainen ralliautoilun Suomen mestari isossa N-ryhmässä ja hallitsi kilpailuja pitkälti koko 1990-luvun. Vuosina 1992 - 2002 Puhakka voitti 44 N-ryhmän osakilpailua, kun samanaikaisesti kaikki muut kuljettajat voittivat yhteensä vain 43 osakilpailua. Puhakan ajotyyli on tunnetusti näyttävä ja hänen rohkeat ajolinjansa tekivät hänet tunnetuksi ralliyleisön piirissä.
Rallin SM-sarjan lisäksi Puhakka on osallistunut 15 Rallin maailmanmestaruussarjan osakilpailuun kuljettajana ja kerran kartanlukijana, 11 kertaa (vuosina 1991 - 2001) Suomen ralliin ja vuonna 1999 myös Ruotsin, Portugalin, Katalonian ja Korsikan ralleihin. Ryhmävoittoon Puhakka ylsi kolme kertaa Suomen rallissa ja kerran Ruotsin rallissa, parhaan kokonaiskilpailusijoituksensa ollessa 9:s vuonna 1997 Jyväskylässä.
Lähteet
RallyBase Tjeerd van der Zee (2001-2007). 3. heinäkuuta, 2008.
Chalamont
Chalamont on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 2 323 asukasta vuoden 2009 väestönlaskennassa. Chalamontin pinta-ala on 33 neliökilometriä.
Max Ackermann
Max Ackermann (5. lokakuuta 1887 Berliini) – 1975 ) oli saksalainen ajan uusia suuntauksia edustanut taidemaalari. Vuodesta 1930 Hän oli Stuttgartissa professorina, kunnes kansallissosialistinen hallitus otti häneltä viran pois ja määräsi hänelle näyttelykiellon. Toisen maailmansodan päätyttyä hän asetti Saksassa esille maalaamiaan abstrakteja tauluja, joissa hän toteutti musikiillisia teemoja huoliteltua tekniikkaa käyttäen.
Ulf Söhmisch
Ulf-Jürgen Söhmisch (10. kesäkuuta 1938 München, Saksa – 20. marraskuuta 2016 München) oli saksalainen näyttelijä. Hän näytteli oikeuslääkäriä poliisisarjassa Kettu (Der Alte) vuosina 1983–2013. Söhmisch esiintyi oikeuslääkärinä myös poliisisarjassa Derrick vuosina 1983–1985. Hän teki dubbauksia ja näytteli myös elokuvissa.
Chaleins
Chaleins on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 1 025 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Chaleinsin pinta-ala on 17 neliökilometriä.
Chaley
Chaley  on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 106 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Chaleyn pinta-ala on 5 neliökilometriä.
Monacon Grand Prix 1972
Monacon Grand Prix 1972 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 14. toukokuuta 1972 Monacon katuradalla. Kilpailun voitti Jean-Pierre Beltoise, jolle voitto oli kauden ensimmäinen ja F1-uran ainoa. Beltoise johti kilpailua ensimmäisestä kierroksesta lähtien.
Bikol-kielet
Bikol-kielet on kieliryhmä, joka kuuluu austronesialaisten kielten keskifilippiiniläiseen alaryhmään. Ryhmään kuuluvia kieliä puhutaan pääasiassa Luzonin kaakkoisosassa Filippiineillä. Bikol-kieliä puhuu äidinkielenä yhteensä 4,6 miljoonaa ihmistä. Suurin kielistä on keskibikol, jolla on 2,5 miljoonaa puhujaa.
ISO 639 -standardissa bikolin makrokielen alle kuuluvat buhi’noninbikol, keskibikol, liboninbikol, mirayanbikol, pohjois- ja eteläcatanduanesinbikol, rinconadanbikol sekä länsialbaynbikol. Bikol-kieliryhmään luetaan näiden lisäksi agtojen puhumat kielet isaroginagta, irayanagta ja iriganagta.
Charles M. Huber
thumb|upright=1.5|Charles M. Huber, 2019 Charles Muhamad Huber (alk. Karl-Heinz Huber) (s. 3. joulukuuta 1956 München, Länsi-Saksa) on saksalainen näyttelijä, joka näytteli sarjassa Kettu (Der Alte) rikoskomisario Henry Johnsonia vuosina 1985–1997. 1997 Johnson siirtyi toiselle osastolle ja hänen tilalleen murharyhmä kakkoseen tuli rikoskomisario Axel Richter (Pierre Sanoussi-Bliss). Hän on näytellyt myös elokuvissa.
Senegalilaistaustainen Huber valittiin vuonna 2013 kristillisdemokraattina kansanedustajaksi liittopäiville.
Kalmanto
Kalmanto on suomalaisen dark metal -yhtyeen Ajattaran viides studioalbumi, joka julkaistiin 5. syyskuuta 2007. Kaikki kappaleet ovat Ruojan käsialaa, mutta levyn nimikappale on Malakias IV:n ja Ruojan yhteistyötä.
Ti-Ti Nalle
Ti-Ti Nalle on Riitta Korpelan luoma satuhahmo. Hahmo tuli tunnetuksi aikoinaan Pikku Kakkosen kautta omassa tv-sarjassaan ja on sittemmin esiintynyt CD- ja DVD-levyillä sekä Yle TV2, MTV3:lla ja C More Juniorilla omassa tv-sarjassaan. Korpela ja Ti-Ti Nalle kiertävät vuosittain ympäri Suomen kattavilla konserttikiertueilla Suomen suurimmissa konserttisaleissa. Nalleperheeseen kuuluvat Ti-Ti Nallen lisäksi Isoisänalle, Isoäitinalle, Isänalle, Äitinalle, Tau Nalle, Ti-Ri Vauva sekä Trioli sekä noin 40 muuta satuhahmoa Hirsimetsästä.