cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kesätyö
(Kesäloma)sijaisuus ja työharjoittelujakso ovat päteviä syitä määräaikaiselle työsuhteelle.
Nuorten kesätöiden merkitystä korostaa siitä saatava työelämän tuntemus ja viitteet ammatin- ja työpaikan valintaa varten. Työkokemus kertaantuu ja helpottaa jatkossa entistä vaativampien ja paremmin palkattujen töiden saamista
Carl Spitteler
Carl Spitteler (24. huhtikuuta 1845 – 29. joulukuuta 1924) oli sveitsiläinen runoilija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1919. Hänen teoksensa ovat pessimistisiä sankaritarinoita. Arthur Schopenhauerin filosofia vaikutti Spittelerin maailmankuvaan ja tuotantoon.
Spitteler oli nuorena kiinnostunut musiikista ja piirtämisestä ja opiskeli lakia ja teologiaa. Hän työskenteli opettajana Venäjällä Pietarin suomalaisissa perheissä ja kävi Suomessa useita kertoja. Myös kotimaassaan hän toimi kotiopettajana.
Oreinó
Oreinó (virallisesti Δημοτική Ενότητα Ορεινού, Dimotikí Enótita Oreinoú) on yksi Néstoksen kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Kaválan alueyksikössä Itä-Makedonian ja Traakian alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 1 212 (vuonna 2011).
Oreinón kunnallisyksikkö, suomeksi ”Vuoristoinen”, käsittää Néstoksen kunnan pohjoisosan. Sen suurin asutus on Lekánin kylä. Oreinó oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Néstoksen kunnaksi yhdessä Chrysoúpolin ja Keramotín kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Oreinón kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
Teljän kirkko
Teljän kirkko on Porin Uudenkoiviston kaupunginosassa sijaitseva vuonna 1973 valmistunut kirkkorakennus. Kirkko on Olaf Küttnerin suunnittelema ja sijaitsee osoitteessa Koivistonpuistikko 50. Teljän kirkko on Teljän seurakunnan pääkirkko. Teljän seurakunta on alueeltaan Porin pienin ja sisältää Sampolan, Väinölän, Kalaholman, Uudenkoiviston, Vanhakoiviston, Koivistonluodon, Impolan, Koivulan, Tupalan, Metallinkylän, Herralahden, Aravien, Kuudesosan, Tiilinummen, Tiilimäen, Pinomäen, Kartanon, Harmaalinnan ja Honkaluodon alueet.
Hjalmarsonin ryhmä
Esikunta
thumb|left|175px|Harald Hjalmarson
Joukko-osastot
Komentaja: everstiluutnantti Torsten Carl Otto Aminoff (haavoittui) Komentaja: everstiluutnantti L. Sarlin Komentaja: majuri Gaston Ahrenberg v.t. komentajana A. F. Blomqvist Komentaja: ratsumestari A. Selin Komentaja: v.t. päälliköt: kapteeni Hjalmar Frisell, kapteeni L. V. Runeberg ja kapteeni Nils Wickström myöh. majuri Allan Winge
thumb|300px|1. raskas patteri, rintaman edessä patterinpäällikkö Almqvist.
Lovie Smith
thumb|right|Lovie Smith Lovie Smith (s. 8. toukokuuta 1958 Gladewater, Teksas) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon valmentaja. Hän on toiminut pitkällä urallaan NFL:n Chicago Bearsin päävalmentajana kausina 2004–2012, Tampa Bay Buccaneersin päävalmentajana kausina 2014–2015 ja Houston Texansin päävalmentajana kaudella 2022. Lisäksi Smith toimi Illinois’n yliopiston päävalmentajana vuosina 2016-2020.
Smith valittiin Chicagon valmentajaksi Dick Jauronin tilalle vuonna 2004. Ennen valintaa hän oli ollut puolustuskoordinaattorina St. Louis Ramsissa.
Ensimmäinen kausi Bearsissa oli huono: 5 voittoa 16 ottelusta ja NFC Northin viimeinen sija. Toinen kausi alkoi huonosti, kun pelinrakentaja Rex Grossman loukkaantui kauden alussa ja hänen paikalleen laitettiin tulokas Kyle Orton. Kausi ei jatkunutkaan hyvin eikä joukkue päässyt jatkoon NFC Northista. Kausi 2005 oli hyvä, 11 voittoa 16 ottelusta ja NFC North -divisioonan voitto. Bearsit putosivat kuitenkin pudotuspeleissä jo ensimmäisellä kierroksella. Smith valittiin NFL:n vuoden valmentajaksi. Seuraavalla kaudella Smith johdatti Bearsit loppuotteluun eli Super Bowliin, jossa hän kohtasi hyvän ystävänsä Tony Dungyn valmentaman Indianapolis Coltsin. Ensimmäistä kertaa NFL:n historiassa Super Bowlissa pelasi kaksi tummaihoista päävalmentajaa vastakkain.
Latina
Latina (lat. lingua latina, sermo latinus) on indoeurooppalainen kieli, jota puhuttiin alun perin vain Roomassa ja sitä ympäröivällä Latiumin alueella Italiassa. Rooman valtakunnan hallinnon kielenä se levisi laajalle synnyinseutunsa ulkopuolelle. Nykyään latina on sammunut kieli, koska sitä ei enää puhuta äidinkielenä. Latina pysyi silti pitkään länsimaisen tieteen ja taiteen oppineiden yhteisenä lingua francana, kunnes ranska syrjäytti sen, ja vieläkin sillä on paljon harrastajia. Latina on romaanisten kielten kantakieli.
Romaaniset kielet, kuten espanja ja ranska, kehittyivät klassisen latinan puhutusta muodosta, vulgaarilatinasta. Euroopan lisäksi romaanisia kieliä puhutaan myös kaikkialla Latinalaisessa Amerikassa. Osa romaanisista kielistä ei välttämättä eroa toisistaan kiinan ja arabian murteita enempää, vaikka ne määritellään eri kieliksi.
Joissakin yhteyksissä latina on pysynyt käytössä ja sitä opetetaan yhä kouluissa ja yliopistoissa eri maissa. Se on katolisen kirkon pääkieli, ja sitä käytetään edelleen lääketieteen tautiluokituksissa, eliöiden tieteellisissä nimissä ja oikeustieteen periaatteiden nimityksissä. Latinan sanasto on laajemminkin käytössä lainasanojen muodossa lukuisissa nykyään puhutuissa kielissä.
Historia
Rooman imperiumin mukana kieli levisi koko Välimeren alueelle puhe-, kirja- ja hallintokielenä. Kreikan kieli tosin säilytti vahvan asemansa valtakunnan itäosissa. Latinan kieli toimi Välimeren länsiosien yleiskielenä puunilaissodista, 200-luvun eaa. lopulta, aina karolingiselle ajalle (700–800-luvuilla), jolloin siitä kehittyneet kansankielet eriytyivät toistaan nopeammin. Kirjakielenä latinan asema säilyi renessanssiaikaan saakka.
Kulta- ja hopeakausi
Hopeakaudeksi kutsutaan kahta kultakautta seurannutta vuosisataa. Ajan kirjallisuutta on perinteisesti mutta varsin kevein perustein pidetty hieman heikompilaatuisena kuin kultakauden kirjallisuutta. Ajan tärkeitä kirjailijoita olivat Seneca, Tacitus, Juvenalis, Apuleius ja Petronius.
Arvottavat käsitteet ”kultakausi”, ”hopeakausi” ja ”klassinen” ovat nykyajan käsitteitä ja syntyneet vasta renessanssihumanistien nostettua roomalaisen kirjallisuuden ja kielen esikuvalliseen asemaan.
Vulgaarilatina
thumb|150px|[[Cicero]] Vulgaarilatinaksi kutsutaan kansan käyttämää arkipäiväistä latinaa. Sillä tarkoitetaan yleisesti puhekieltä ja erityisesti ”rahvaan” puhumaa latinaa, mutta käsitteellä viitataan oikeastaan yksinomaan kirjalliseen latinaan. Puhuttua latinaahan ei ole säilynyt antiikin aikaisessa muodossaan, vaan sitä koskevat päätelmät on tehtävä pitkälti kirjallisten lähteiden perusteella.
Rooma levitti laajetessaan vulgaarilatinaa ympäri valtakuntaa, ennen muuta länsiosiin. Länsi-Rooman valtakunnan luhistumisen jälkeen vuonna 476 latinan murteiden eriytyminen toisistaan kiihtyi, ja vähitellen ne erilaistuivat siinä määrin, että niitä alettiin pitää eri kielinä. Näin syntyivät romaaniset kielet – muun muassa ranska, espanja, portugali, galego, romania, italia, retoromaani, provensaali, katalaani ja sardi. Latina vaikutti voimakkaasti myös muihin kieliin. On esimerkiksi arvioitu, että englanninkielisessä kirjoitetussa tekstissä noin 70–80 % sanoista saattaa olla latinalaisperäisiä.
Latinasta kehittyneille kielille on ominaista, että monet sanat ja ilmaukset periytyvät nimenomaan puhutusta vulgaarilatinasta eivätkä kirjakielestä. Siksi nykyisten romaanisten kielten vertailevalla tutkimuksella saadaan epäsuorasti tietoja myös vulgaarilatinasta. Esimerkiksi ranskan sana ”hevonen”, cheval, juontaa juurensa latinan ”kaakkia” tai ”konia” tarkoittavasta sanasta caballus eikä kirjakielen hevosta tarkoittavasta sanasta equus.
Keskiaikainen latina
Vaikka keskiajalla kansan puhumat latinan murteet erilaistuivat eri kieliksi, latina pysyi yhä käytössä ennen muuta kirkon ja hallinnon kielenä. Kirkkolatina ja keskiaikainen latina ovatkin monella tapaa lähes yhteneviä käsitteitä. Kieli oli lakannut olemasta äidinkieli, joten sen kehitys muuttui merkittävästi. Sanasto laajeni, kun uusia sanoja lainattiin vapaasti muista lähteistä. Kreikka ja germaaniset kielet olivat tärkeitä lähteitä. Latina levisi myös kirkon mukana alueille, joissa sitä ei aiemmin ollut puhuttu, esimerkiksi Irlantiin, Saksaan ja Pohjoismaihin.
Kaarle Suuren kaudella 700-luvun lopussa sai alkunsa karolinginen renessanssi. Kirjallinen latina ”syntyi uudestaan” varhaiskeskiajan vuosisatojen jälkeen. Toisaalta tämä pysäytti latinan luonnollisen kehityksen, kun kirjallinen ja puhuttu kieli lopullisesti erosivat toisistaan.
Klassisen latinan arvostus säilyi. Kirjalliset tekstit pyrkivät jäljittelemään klassisten kirjailijoiden tyyliä; kuitenkin vulgaarilatinan vaikutus näkyy tämän ajan teoksissa. Latinaan ilmestyi monia piirteitä kirjoittajien omista äidinkielistä. Sanojen ortografia muuttui radikaalisti. Muutokset ortografiassa kertovat ennen muuta muutoksista lausumisessa. Kun sanojen lausuminen muuttui, muuttui oikeinkirjoitus hankalaksi. Lausumisen muuttuminen oli niin suurta, että Erasmuksen mukaan eri maiden latinantaitoisten oli lopulta lähes mahdoton ymmärtää toisiaan. Keskiaikaisen latinan katsotaan yleensä päättyvän renessanssiin.
Humanistilatina
thumb|150px|[[Erasmus Rotterdamilainen]] Humanistilatinaksi kutsutaan renessanssin aikana humanistien kehittämää latinan tyyliä. Suuntauksen tunnuslause oli ad fontes, lähteille. Humanistit pyrkivät ”puhdistamaan” latinan keskiaikaisesta sanastosta ja rakenteista. Cicero ja Vergilius asetettiin muiden yläpuolelle tyyliä määriteltäessä. Suuri osa keskiaikaisesta latinasta leimattiin ”goottilaiseksi”, termi joka sisälsi oletuksen barbaarisesta pahoinpitelystä. Tämän arvotuksen oikeudenmukaisuus on kyseenalainen.
Humanistien uudistusohjelma onnistui monilta osin. Kouluissa siirryttiin opettamaan humanistien määrittämää latinaa ja rohkaistiin humanistien suosimien tekstien tutkimista. Humanistien latinaihanne kuitenkin jäykisti kieltä. Teknisen kirjallisuuden – esimerkiksi lakikirjojen, lääketieteen oppikirjojen ja tieteellisten kirjojen – kirjoittaminen tuli huomattavasti hankalammaksi. Tämän seurauksena latinan käyttö uudessa teknisessä kirjallisuudessa vähentyi ja latina alkoi muuttua käytännöllisestä apukielestä muinaisjäänteeksi. Humanistien ansioksi voidaan kuitenkin laskea kiinnostuksen lisääntyminen moniin vanhoihin teksteihin.
Uuslatina
Uuslatinalla tarkoitetaan renessanssin jälkeistä latinaa. Uuslatina on käytössä tieteen kielenä. Carl von Linnén eliöluokitus on tärkeä esimerkki tieteellisestä latinasta. Isaac Newton kirjoitti tärkeimmän teoksensa Philosophiae Naturalis Principia Mathematica uuslatinaksi. Latina oli tuolloin Euroopassa tieteilijöiden ymmärtämä yhteinen kieli. Myös diplomatian kielenä latinalla oli merkitystä. Diplomatian kielenä latinaa voitiin pitää vaihtoehtona, joka oli kaikkien osapuolien yhteinen kieli. Louis Pasteur, Marie Curie ja monet muut jatkoivat latinan kielen säilymistä tieteen alalla. Tänä aikana latina yhteisöllisenä viestinnän kielenä menetti merkitystään.
Renessanssiaikana latina oli monin paikoin pakollinen kouluaine. Kaikki yliopistot vaativat latinan taitoa. Opiskelijoille latina puhekielenä oli yhteinen kieli, jota eri maista tulleet opiskelijat osasivat. Pariisin kaupunginosa, jossa Sorbonnen yliopisto sijaitsee, sai nykyäänkin käytetyn nimen Quartier Latin. 1800-luvun loppua kohti latinan opetus väheni huomattavasti ympäri Eurooppaa.
Latina Suomessa
Vanhimmat tunnetut latinankieliset kirjoitukset Suomessa lienevät roomalaisissa kolikoissa, joita kulkeutui Suomeen jo ajanlaskumme ensi vuosisatoina. Näitä kuitenkaan tuskin ymmärrettiin. Latinaksi olivat myös jotkin rautakautisten miekkojen säiläkirjoitukset. Suomessa toisinaan kopioitiin kolikoita ja ehkä säiläkirjoituksiakin, vaikka kirjoitusmerkkien merkitystä ei ymmärretty.
Suomessa latinaa on puhuttu jo lähes tuhannen vuoden ajan välillä vähemmän, välillä enemmän. Latina saavutti Suomen yli puoli vuosituhatta Rooman luhistumisen jälkeen, mutta siitä tuli silti hallinnon ja uskonnon kieli. 1600-luvuilta lähtien latina oli keskeinen osa suomalaista yliopisto-opetusta, ja se oli pitkään pakollinen osa ylioppilaskirjoituksia. Yliopistollinen opetus oli niin ikään pitkään latinankielistä, samoin yliopistolliset väitöskirjat laadittiin 1700-luvulle saakka lähes yksinomaan latinaksi.
Latina vaikutti suomen kielen muotoutumiseen välillisesti, kun kirjakielen luojat ja kielioppien kirjoittajat muovasivat kieltä osittain latinan mallin mukaisesti.
Kuten muuallakin Euroopassa, latinan lukijoiden määrä on tasaisesti laskenut. Edelleen sitä voi yhä opiskella monissa kouluissa ja sen voi kirjoittaa ylioppilaskirjoituksissa sekä lyhyenä että laajempana kielenä.
Yleisradio lähetti kesäkuuhun 2019 latinankielistä uutislähetystä Nuntii Latini, jossa kerrottiin viikoittaisia tapahtumia latinaksi. Jukka Ammondt on tehnyt 1990-luvulla kolme latinankielistä CD-levyä, jotka sisältävät suomalaisia tangoja ja Elvis Presleyn tunnetuksi tekemiä lauluja.
Merkitys
Latina vaikuttaa edelleen monin tavoin, ja sitä voidaan nähdä eri paikoissa. Usein sitä ei osaa edes tunnistaa. Esimerkiksi monien yritysten ja tuotteiden nimet ovat latinaa, kuten volvo (pyörin), tai näennäislatinaa, joka muistuttaa latinaa, kuten Destia. Tunnetuimmat ovat latinankieliset lentävät lauseet, kuten Alea iacta est (arpa on heitetty). Useimmat näistä lentävistä lauseista ovat syntyneet vasta antiikin jälkeen.
Latinasta, samoin kuin kreikasta, on myös peräisin suuri joukko kansainvälisiksi tulleita sanoja, varsinkin tieteellisiä termejä ja muita niin sanottuja sivistyssanoja, joita nykyisin käytetään vain hieman muuntuneina lähes kaikissa kielissä.
Kasvien ja eläinten tieteelliset nimet perustuvat latinaan sekä latinalaisittain kirjoitettuun kreikkaan: Canis lupus – susi, Corvus corax – korppi. Kaikkialta maailmasta löytyy julkisissa rakennuksissa latinankielisiä piirtokirjoituksia (inscriptiones). Monet musiikin, tieteen, tekniikan ja muiden alojen termit tulevat latinasta.
Katolisessa kirkossa latinan kieltä käytetään erimaalaisten pappien kesken useissa jumalanpalvelukseen liittyvissä yhteyksissä. Vatikaanin viralliset asiakirjat ovat latinaksi. Vatikaanissa latinan sanastoa kehitetään jatkuvasti ja uusille termeille kehitetään latinankielisiä nimiä (esimerkiksi CD on discus compactus).
Latina ja nykykielet
thumb|250px|right|[[Romaaniset kielet, jotka ovat kehittyneet latinasta, ovat tutkimusmatkailijoiden ja siirtomaa-ajan myötä levinneet ympäri maailmaa. Tummankeltainen väri merkitsee virallisen kielen asemaa ja vaalea suurta vähemmistöä.]] Nykyisistä kielistä kaikkein lähintä sukua latinalle ovat romaaniset kielet, jotka kaikki ovat noin 2000 vuoden aikana kehittyneet puhutusta latinasta eli niin sanotusta vulgaarilatinasta. Myös muut indoeurooppalaiset kielet, kuten kelttiläiset ja germaaniset kielet, ovat sukua latinalle, mutteivät niin läheistä. Koska latinalla oli niin merkittävä asema Euroopassa, se on antanut useita lainasanoja lähestulkoon kaikkiin Euroopassa puhuttuihin kieliin.
Lääketieteellinen latina
Lääkärit joutuvat päivittäisessä työssään paljon tekemisiin latinan kielen kanssa. Diagnoosit ja toimenpidekuvaukset laaditaan näet edelleen latinaksi, koska ne ovat yleismaailmallisia ja mahdollistavat sen, että eri maiden ammatinharjoittajat ymmärtävät toisiaan. Lääketieteellisen latinan ymmärtämiseksi ei tarvitse osata koko latinan kielioppia. Verbejä ja pronomineja käytetään vähän, mutta substantiiveja, adjektiiveja ja lyhenteitä paljon. Lisäksi lääketieteelliseen latinaan on otettu viljalti kreikankielistä sanastoa. Yksinkertaisessa diagnoosissa sairauden tai vamman paikka osoitetaan genetiivillä, joka asettuu sairautta merkitsevän pääsanan jälkeen. Myös prepositioilmaukset ovat diagnoosilatinassa yleisiä.
Lääketieteelliset diagnoosit muodostuvat tavallisesti yhdestä potilaan vaivaa tarvittavan tarkasti kuvaavasta sanasta, esimerkiksi "dementia" (henkinen tylsistyminen) tai "ulcus" (haava). Jos diagnoosiin tarvitaan useampia sanoja, se muodostuu yleensä substantiivista ja sen jälkeen tulevasta, sitä tarkentavasta adjektiivista, esimerkiksi "abscessus profundus" (syvä paise) tai paikkaa kuvaavasta anatomisesta termistä "fractura humeri" (olkavarrenluun murtuma).
Klassinen ääntämys
Klassisen latinan ääntäminen oli tosiasiassa tätä monimutkaisempaa,, mutta käytännössä nykyisin opetetaan ainakin Suomessa yllä kuvatun kaltaista ääntämistä.
Rekonstruoitu klassinen ääntämys
Klassisen latinan äännejärjestelmä on yleisesti rekonstruoitu seuraavanlaiseksi:
Klassisessa latinassa oli viisi pitkää ja viisi lyhyttä vokaalia. Vokaalipituus oli foneemista. Kreikkalaisissa lainasanoissa saattoivat esiintyä /y yː/, jotka kuitenkin äännettiin muussa kuin yläluokkaisessa puheessa yleensä /u/ tai /i/.
Keskiaikainen ja muu ääntämys
Lausuttaessa latinaa keskiaikaisten ääntämissääntöjen mukaan:
Eri kieliä puhuvat ääntävät latinaa eri tavoin. Siinä, missä suomalaiset lausuvat c:n lähes aina [k], joissakin kielissä se lausutaan eri tavalla ennen etuvokaalia, esimerkiksi englantilaiset lausuvat tuolloin [s] ja italialaiset [tš]. Ääntämistä on kuitenkin pyritty yhtenäistämään klassiseen käytäntöön.
Vokaalipituus
Latinassa ei merkitä lyhyitä ja pitkiä vokaaleja erikseen. Vokaalien kesto (kvantiteetti) on kuitenkin voitu päätellä latinalaisen metriikan perusteella, joka perustui yksinomaan avoimien ja suljettujen tavujen kestoon. Tämän perusteella on esimerkiksi todettu sanan plus (enemmän) antiikinaikaiseksi ääntämiseksi, kun taas sana minus (vähemmän) on äännetty , eli lyhyellä vokaalilla.
Pitkän ja lyhyen vokaalin erosta ei voida kuitenkaan olla täysin varmoja, ja on epäilty, että pitkät vokaalit ovat tosiasiassa olleet puolipitkiä kuten italian kielessä. Muussa tapauksessa sellaisten pelkästään pitkiä vokaaleja sisältävien sanojen, kuten infinitivo, oikea ääntäminen on voinut olla melkoisen työlästä. Ainoa keino varmasti tietää kaikkien vokaalien pituus latinassa on tarkastaa sanakirjasta, joissa pitkät vokaalit on useimmiten merkitty kirjaimen päälle vaakaviivalla.
Nykyisin opetettava latina oli antiikin aikana kirjakieltä eikä välttämättä puhuttua kieltä. Jotkut tutkijat epäilevät, että puhutussa latinassa kaikki vokaalit olivat lyhyitä ja että pitkien vokaalien ääntäminen pitkinä oli niin sanottua oppineiden ja yläluokan hienostunutta puhetta. Romaanisissa kielissä, jotka pohjautuvat puhuttuun latinaan, pitkien ja lyhyiden vokaalien erottelulla ei ole merkitystä, ja vokaali ääntyy muita pidempänä lähinnä vain silloin, jos sen kohdalla on sanan paino.
Latinan oikeinkirjoitus
Klassista latinaa kirjoitetaan latinalaisilla aakkosilla, johon kuuluivat alun perin kirjaimet A B C D E F G H I K L M N O P Q R S T V X Y ja Z. Kirjain K esiintyy vain harvoissa sanoissa arkaaisena jäänteenä; Y ja Z edustavat latinalle vieraita äänteitä ja otettiin käyttöön kreikkalaisten lainasanojen kirjoittamista varten. Kirjaimet J ja U sekä ligatuurit Æ ja Œ on keksitty myöhemmin. Erillisiä pieniä kirjaimia ei ollut. Välimerkkejä ei käytetty lukuun ottamatta joissain piirtokirjoituksissa esiintyvää sanojen väleissä käytettyä pistettä. Kirjainten ulkomuoto vaihteli, sillä nykyisen näköisiä isoja kirjaimia käytettiin lähes ainoastaan monumentaali­piirtokirjoituksissa (scriptura monumentalis). Käytetty kirjoitusalusta määritti pitkälti kirjainmuotoja: kivi kirjoitusmateriaalina johti suorakulmaisiin kirjaimiin, mutta papyrukselle ja pergamentille kirjoitettaessa käytössä olivat myös erilaiset kursiivikäsialat (unsiaalit).
Näistä syistä mikä tahansa nykyinen oikeinkirjoitussääntö on uudenaikainen sopimus, joka eroaa jotenkin antiikin käytännöstä. Suomessa yleisin käytäntö on suomen kieliopin tavoin kirjoittaa isolla virkkeen tai erisnimen (esimerkiksi Roma) ensimmäinen kirjain. Lisäksi latinassa isolla alkukirjaimella kirjoitetaan erisnimistä johdetut adjektiivit (esimerkiksi Romanus, Romana). Numerot kirjoitetaan kokonaan isoin kirjaimin. Muuten käytetään pieniä kirjaimia. Usein käytetään myös kirjaimia J ja U näitä äänteitä alun perin kuvanneiden kirjainten I ja V tilalla, joskin J-kirjainta hieman harvemmin. Esimerkiksi nimi GAIVS IVLIVS CAESAR kirjoitetaan useimmiten Gaius Julius Caesar tai Gaius Iulius Caesar. Latinalaisen kirjaimiston kirjainta W ei käytetä edes nykyisissä lainasanoissa. Tämän vuoksi Wikipedia on latinaksi Vicipaedia.
Latinankielisen tekstin välimerkit kirjoitetaan yleensä kirjoittajan äidinkielen mukaisesti. Täten suomea äidinkielenään puhuva käyttää latinankielisessä tekstissä suomen välimerkkisääntöjä.
Muita vaihtoehtoisia oikeinkirjoitussääntöjä:
Nykyaikaiset nimet latinankielisessä tekstissä
Kun nykyaikaisia nimiä tai lainasanoja käytetään latinankielisessä tekstissä, niitä pitää joskus taivuttaa sijamuodoissa. Käytäntöjä taivutukseen on monia, seuraavassa on esitelty muutamia:
Kielioppia
Seuraavassa käydään lyhyesti läpi latinan kieliopin muutamia piirteitä. Pitkät vokaalit on monin paikoin merkitty pituusmerkillä (macron), taivutuspäätteet on erotettu sanasta yhdysviivalla. Vokaalipituutta ei yleensä merkitä tekstien tieteellisissä julkaisuissa, ainoastaan oppi- ja sanakirjoissa.
Substantiivit ja adjektiivit
Latinan kielessä on useita taivutusmuotoja, kuten suomen kielessä. Siinä on substantiiveilla seitsemän sijaa: nominatiivi, akkusatiivi, genetiivi, datiivi, ablatiivi, vokatiivi ja lokatiivi. Näistä kaksi viimeistä ovat harvinaisia. Sukuja on kolme: maskuliini, neutri ja feminiini. Suku voi määräytyä sanan muodosta (kieliopillinen suku) tai merkityksestä (luonnollinen suku). Lukuja eli numeruksia ovat yksikkö ja monikko. Lisäksi sanoissa duo (kaksi) ja ambo (molemmat) on säilynyt kaksikko eli duaali.
Adjektiivit taipuvat pääsanan mukana samassa suvussa, luvussa ja sijassa. Koska päätteet kertovat sanan tehtävän lauseessa, sanajärjestys on useimmiten vapaa ja subjektia ei ilmaista, jos asiayhteys sen paljastaa. Klassisen käytännön mukaan verbi pannaan yleensä viimeiseksi.
Mater cibum parat > "Äiti ruokaa tekee" (tavallinen järjestys). Mater parat cibum > "Äiti tekee ruokaa" (suora järjestys).
Substantiivit jaetaan viiteen deklinaatioon. Deklinaatiot on helpointa erottaa genetiivin päätteestä. Niiden taivutus ei ole täysin suoraviivaista eikä sitä voida kokonaisuudessaan esittää tässä. Kolme ensimmäistä deklinaatiota ovat kahta viimeistä yleisempiä. Kreikkalaiset lainasanat säilyttävät usein taivutuksensa, heprealaiset eivät taivu ollenkaan. Seuraavassa käydään läpi joitain esimerkkejä. Taivutuskaavojen suomennokset on annettu sijamuotojen yleisimpien merkitysten mukaan. Ablatiivilla on useita eri käyttömuotoja ja se esiintyy usein esimerkiksi erilaisten prepositioiden kanssa. Taivutuskaavoissa on annettu yleisin suomennos, joka vastaa kysymykseen ”millä (välineellä)?” (ablativus instrumenti). Lisää latinan ablatiiveistä on artikkelissa ablatiivi.
I deklinaatio
Genetiivin pääte on -ae.
Ensimmäisen deklinaation sanat ovat feminiinejä, paitsi tietyt luonnollista sukua noudattavat sanat kuten nauta (merimies), agricola (maanviljelijä), iurista (lainoppinut, asianajaja) ja incola (asukas), jotka ovat maskuliineja.
II deklinaatio
Genetiivin pääte on -i.
Toiseen deklinaatioon kuuluu us- loppuisia sanoja, kuten annus (vuosi), er-loppuisia sanoja, kuten puer (poika) ja ager (pelto), sekä um-loppuisia sanoja, kuten verbum (sana). Seuraavassa ensimmäisen tyypin taivutus:
Toisen deklinaation us- ja er- loppuiset sanat ovat maskuliineja, um- loppuiset neutreja. Poikkeuksia tähän muun muassa Aegyptus (Egypti) ja humus (maa, multa) jotka ovat feminiinejä, sekä virus (myrkky) ja pelagus (meri), jotka ovat neutreja.
Niillä us-loppuisista sanoista, joita voidaan puhutella, on yksikössä e- päätteinen vokatiivi. Tätä käytetään puhutellessa, esimerkiksi serve! (orja!). Monikossa vokatiivi on nominatiivin näköinen. Poikkeuksena ovat -ius-loppuiset sanat kuten Iulius. Niiden kohdalla vokatiivi on -ī. Esimerkiksi Iulī! (Iulius!).
III deklinaatio
Genetiivin pääte on -is. Deklinaatioon kuuluu varsin erinäköisiä sanoja, muun muassa rex (kuningas), labor (työ, kärsimys), carmen (laulu). Feminiinit ja maskuliinit taipuvat samoin.
IV deklinaatio
Genetiivin pääte on -us. Muiden muassa sanat domus (koti), fructus (hedelmä) ja cornu (sarvi).
V deklinaatio
Genetiivin pääte on -ei. Harvat, mutta yleiset sanat, kuten dies (päivä) ja res (mm. asia).
ACI
ACI eli accusativus cum infinitivo (suomeksi "akkusatiivi infinitiivin kanssa") on latinassa tavallinen lauseenvastike, joka yleensä suomennetaan että-lauseella tai partisiippirakenteella. Se esiintyy yleensä alistettuna tietyille verbeille, joita ovat muun muassa aistihavaintoihin liittyvät verbit.
Esimerkki:
Puellam pilam iactare video 'näen tytön heittelevän palloa' (puellam: akkusatiivissa oleva subjektiosa; iactare: infinitiivissä oleva predikaattiosa)
Verbit
Latinan verbien pääluokat ovat aktiivi ja passiivi. Moduksia ovat indikatiivi, konjunktiivi ja imperatiivi. Aikamuotoja ovat preesens, imperfekti, perfekti, pluskvamperfekti, I futuuri ja II futuuri. Konjugaatioita on neljä, jotka tunnistaa aktiivin preesensin infinitiivin päätteestä: -āre I, -ēre II, -ere III ja -īre IV. Verbien taivutusta varten on tunnettava taivutuskaavojen lisäksi jokaisen verbin teema, esimerkiksi amo, amavi, amatum, amare (rakastaa).
Latinan verbien muoto-oppi on hyvin säännöllinen. Epäsäännöllisiä ovat kuitenkin olla-verbi sum, fui, esse ja sen johdannaiset, tahtoa-verbi volo, volui, velle ja sen johdannaiset sekä muutama muu.
Sanakirjassa verbit ilmoitetaan yleensä indikatiivin preesensin ensimmäisessä persoonassa: amo (rakastan), mutta esimerkiksi WSOY:n Suomi-latina-suomi-sanakirjan verbit on annettu infinitiivin preesensissä: amare (rakastaa).
Esimerkkejä
Yleisimmin latinasta tunnetaan lentävät lauseet, joista useimmat ovat peräisin antiikin ajalta. Esimerkiksi:
Maardu järv
Maardu järv (myös Liivakandi järv) on Virossa Harjumaalla Maardun kaupungissa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 162 hehtaaria ja se on 1,4 kilometriä pitkä ja 900 metriä leveä. Siihen laskee kahdeksan ojaa, joista huomattavin on Hiiemetsa kraav, ja järven laskuoja on Kroodi oja. Se virtaa pohjoiseen Maardun keskustan läpi ja laskee Suomenlahdessa Muugan lahteen. Järven valuma-alueen laajuus on 13,4 neliökilometriä. Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 1,5 metriä ja suurin syvyys 3,7 metriä. Järven tilavuus on 0,0032 kuutiokilometriä eli 3,2 miljoonaa kuutiometriä. Rantaviivan pituus on 5,8 kilometriä. Länsirannalla sijaitsee Liivamäkeen kuuluva asuntoalue ja toinen Maardun kylään liittyvä, mutta pienempi asuntoalue, sijaitsee järven kaakkoisrannalla. Järven pohjoisrantaa seuraa monikaistainen Peterburi tee, josta haarautuu etelään järven itärantaa seuraava Mõisa tee.
Historiaa
Järveen on aina kertynyt vettä keväisin ja sinne ohjatut ojat sekä järvenpohjan lähteet ovat aina nostaneet järven vedenpinnan hyvin korkealle. Järvellä ei ole alun perin ollut omaa luontaista laskuojaa, jollaisen Maardun kartanon haltija Otto von Brevern kaivautti vuonna 1893. Järven vedenpintaa aiottiin säännöstellä padolla, mutta jo seuraavana vuonna 1894 murtui pato korkeanveden aikana. Järvestä purkautui valtava vesimassa kohti Suomenlahtea ja se uursi hiekkamaahan 20 metriä syvän ja 70 metriä leveän uoman. Tässä uomassa virtaa nykyään järven laskuoja Koordi oja. Paljastunut järvenpohja otettiin niityiksi, jollaisesta oli tuohon aikaan puute.
Järven luokittelu ja ekologia
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu.
Lõõdla järv
Maantietoa
Järven pinta-ala on 99 hehtaaria ja se on 3,8 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Järven pituudesta johtuu, että sen ympärillä sijaitsee useita kyliä: Haava, Hargi, Liiva, Majala, Lümatu ja Vaabina. Saaria on kaksi, joiden yhteinen pinta-ala on 0,59 ha. Järven kaakkoispäätä kutsutaan nimellä Haava järv ja suurempaa luoteisosaa Luhaotsa järveksi. Järveen laskee neljä suurempaa ojaa. Niistä huomattavin on järven luoteispäähän laskeva Verioja, joka on Luhassuu järven ja Kallasõ järven yhteinen laskuoja, sekä. Sen laskuojia on kaksi ja ne ovat Antsla jõgi, joka lähtee järven luoteispäästä ja laskee Tiidu järveen, ja Kängsepa oja, joka lähtee järven kaakkoispäästä. Lõõdla järvi on siten bifurkaatiojärvi. Järven valuma-alueen laajuus on 5,6 neliökilometriä. Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 3,9 metriä ja suurin syvyys 8 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,0038 kuutiokilometriä eli 3,8 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 9,2 kilometriä ja siitä on puolet metsää ja loput peltomaata. Rannoilla asutaan harvasti, sillä taloja on vain 13. Võrusta länteen kulkeva maantie ohittaa järven luoteispään.
Järven luokittelu ja ekologia
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 3) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa lämpötilakerrostuu.
Ivanna Sah’no
Ivanna Anatolijivna Sah’no (s. 14. marraskuuta 1997, Kiova, Ukraina), joka tunnetaan kansainvälisissä yhteyksissä myös nimellä Ivanna Sakhno, on ukrainalainen näyttelijä. Hänellä on rooli yhdysvaltalaisessa Tähtien sota -aiheisessa televisiosarjassa Ahsoka.
Lõõdla järv
Kalakanta
Järvessä on runsaasti eri kalalajeja. Entien siellä elää lahnaa, mutta yleisiä ovat myös särki, ahven, hauki, suutari ja rantanuoliainen. Istutettuja lajeja ovat ankerias, karppi, kuha, Coregonus maraenoides, peledsiika ja taimen. Harvinaisia lajeja ovat rantanuoliainen ja piikkinuoliaisiin kuuluva mutakala (Misgurnus fossilis).
Roger Mpungu
Roger Mpungu (1924 – 6. joulukuuta 2007) oli burundilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 12. huhtikuuta 1955 ja nimitettiin Muyingan hiippakunnan piispaksi 6. maaliskuuta 1980. Piispaksi vihkiminen seurasi 4. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat kardinaalit Agnelo Rossi ja Joseph-Albert Malula.
Mpungu erosi tehtävistään 1. heinäkuuta 1994.
Lahepera järv
Lahepera järv (myös Lahe järv ) on Virossa Tartumaalla Peipsiäären kunnassa sijaitseva järvi. Lahepera on kylä lahdenperällä.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 101 hehtaaria ja se on 2,6 kilometriä pitkä ja 550 metriä leveä. Se sijaitsee itä-länsi-suuntaisena aivan Peipsijärven rannan tunumassa 100 metriä leveän kannaksen takana. Järvi on muodostunut pitkänomaiseen ja loivaan painaumaan, joka jatkuu maastossa luoteeseen päin. Järvi on luodattu. Se on 4,2 metriä syvä ja sen keskisyvyydeksi on saatu 2,4 metriä. Syvin kohta sijaitsee järven keskellä ja lähellä lounaisrantaa. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää noin 0,0024 kuutiokilometriä eli 2,4 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 7,1 kilometriä ja sen rannat ovat matalia. Rannassa on sekä mutaisia että hiekkaisia osuuksia. Hiekkarannat voivat kuitenkin syventyä äkisti. Matalassa järvessä kasvaa runsasti vesikasvia, jonka kasvusto kattaa loppukesästä lähes koko järven vesialueen. Järven pohjoispuoli on peltomaata ja eteläpuoli metsämaata. Eniten asutusta on pohjoisrannalla Kesklahen kylässä, missä kulkee myös Kolkjan ja Alatskivin välinen maantie.
Historiaa
Lahepera järv on ollut aikoinaan Peipsijärven lahti, jonka lahdensuu on kaventunut ja lopulta katkennut Peipsijärven allokon aiheuttaman kulutus- ja kasaantumistominnan muodostaman kannaksen takia.
Järven luokittelu ja luontoarvoja
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu. Matalarantainen järvi luokitellaan limnologisesti kasvillisuudeltaan rehevöityneeksi (, MF), jolloin sekä pohja- ja rantakasvillisuus että kelluvalehtinen kasvillisuus kukoistaa. Veden ravinnepitoisuudet ovat niin suuret, että järvi luokitellaan eutrofiseksi järveksi.
Järvi sisältyy vuonna 2006 perustettuun Lahdeperan suojelujelualueeseen, jonka pinta-ala on 140,564 neliökilometriä. Se on tunnettu lintujärvi, jossa elää muun muassa mustatiira, pikkujoutsen, pikkulokki, uivelo ja silkkiuikku. Suojeluperusteissa mainitaan tavallisten kalojen lisäksi rantanuoliainen, kivisimppu ja toutain.
Järven vedenväri on kellertävänvihreä ja sen näkösyvyys on 1,2–4,2 metriä. Kesällä on järven vesi kirkasta ja väriltään vaaleaa. Järveen tulevan Naelavere kraavin vesi on ruotseista ja väriltään punaista. Järven pohjassa on lähteitä, jotka osallistuvat sen vesitäydennykseen. Pohjan sedimenttien paksuudeksi on mitattu jopa 13 metriä, mutta mutaa on tleensä noin 8–9 metriä. Järvessä on heikko läpivirtaus. Järven vesi vaihtuu noin kahdesti vuodessa eli veden laskennallinen viipymä on noin kuusi kuukautta. Talvella jäätyy sekä laskujoki että Naelavere kraavi, jolloin järvi kärsii jääkannen alla happikadosta. Happikadosta seuraa kalakuolemia, vaikka ilmeisesti ruutanat selviävät talvesta hengissä. Kalat palaavat keväällä Peipsijärvestä takaisin ja kutevat järvessä suurin joukoin. Tällöin kalastajat sulkevat joen poikittaisella verkolla ja he saavat suuret kalasaaliit. Yhteys Peipsijärveen näkyy myös vedenpinnan korkeusvaihteluina. Peipsijärvi toimii Narvanjoen vesivoimalaitoksen varastoaltaana, jolloin kevättulvaa hyödynnetään vesivoiman tuotannossa. Järvillä on kesällä muutaman desimetrin korkeusero, mutta kevät tulvan aikana vesi tulvii järveen. Järven vesikasvillisuus on runsasta ja se muodostuu 28 kasvilajista. Järven kalastossa esiintyy pääasiassa särki, ahven, hauki, ruutana, lahna, sorva, suutari, ankerias, kuha, säyne, pasuri ja salakka. Toisinaan tavataan myös mutakalaa, töröä, madetta, kymmenpiikkiä ja siikaa. Suojelualueen perusteissa mainitaan lisäksi rantanuoliainen, kivisimppu ja toutain.
Vesistösuhteita
Lahepera järv kuuluu Peipsijärven alueessa Peipsijärven lähialueeseen. Järven tulouomana toimii Naelavere kraavi, joka laskee järven länsipäähän. Järven valuma-alueen laajuus on 28,9 neliökilometriä. Järven itäpäästä alkava Lahe jõgi on kahdeksan metriä leveä ja noin 150 metriä pitkä. Se laskee Peipsijärven länsirantaan Savimetsan kylässä. Lahe jõgea pitkin voi liikkua veneillä järvien välissä korkeanveden aikana. Peipsijärvi muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Vähä Leipäjärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 0,9 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Arvajan alueeseen (14.261) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 113,1 metriä mpy.
Kaakkois-Euroopan vakaussopimus
Kaakkois-Euroopan vakaussopimus ( oli Brysselissä vuosina 1999–2008 toiminut kansainvälinen järjestö, jonka tavoitteena oli vahvistaa rauhaa, demokratiaa, ihmisoikeuksia ja taloutta Balkanin valtioissa. Vuonna 2008 sen tilalle tuli Alueellinen yhteistyöneuvosto, joka oli alueen valtioiden oma aloite verrattuna vakaussopimukseen, jossa ulkopuoliset tahot, kuten Euroopan unioni (EU), olivat vahvoja toimijoita.
Kosovon rauhan jälkeisellä viikolla 10. kesäkuuta 1999 hyväksyttiin Kölnissä kaakkoisen Euroopan jälleenrakentamista ja turvallisuutta koskeva vakaussopimus. Suunnitelma laadittiin kansainvälisen yhteisön aloitteesta Kaakkois-Euroopan alueen demokratisoinnista, turvallisuuden lujittamisesta ja talouden jälleenrakentamisesta, joka perustui alueen maiden väliseen yhteistyöhön ja integraatioon kansainvälisiin poliittisiin ja taloudellisiin rakenteisiin. Se yhdisti yli 40 maata ja kansainvälistä järjestöä, mukaan lukien Euroopan unioni, Venäjä, Kanada, Japani, YK, ETYJ ja Nato. Suomea kokouksessa edusti ulkoministeri Tarja Halonen. Sen täytäntöönpanon suora valvonta siirtyi Euroopan unionille.
Sarajevon huippukokous
pienoiskuva|upright|Presidentti [[Martti Ahtisaari - vuoden 1999 Sarajevon huippukouksen puheenjohtaja.]] Lehdistötilaisuudessa 21. kesäkuuta Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton ja EU:n silloisen puheenjohtajamaan liittokansleri Gerhard Schröder ilmoittivat:
Samalla esitettiin presidentti Martti Ahtisaarelle pyyntö toimia tulevan kokouksen puheenjohtajana. Ahtisaarella oli taustaa tulevaan tehtävään, sillä hän oli toiminut ennen presidenttiyttään Bosnia-neuvotteluissa ja touko-kesäkuussa 1999 Kosovon rauhanprosessin keskeisenä toimijana.
Kokous järjestettiin Sarajevossa 29.–30. heinäkuuta 1999 olympialaisista tunnetusta Zetra-hallissa, joka oli sodan tuhojen jälkeen kunnostettu.
Toteutus
EU:n puitteissa luotiin 30-henkinen organisaatio pääkoordinaattorina saksalainen Bodo Hombach, Schröderin hallituksen kansliaministeri ja varakordinaattorina Alpo Rusi, Ahtisaaren presidenttiyden aikainen poliittinen neuvonantaja. Hombach toimi tehtävässään vuoden 2001 loppuun, jonka jälkeen itävaltalainen Erhard Busek toimi tehtävässä järjestön lopettamiseen eli vuoteen 2008 asti. Suomalaisilla oli keskeinen vetovastuu vuoden 1999 loppuun maan toimiessa EU:n puheenjohtajana.
Toiminta tapahtui erillisten työpöytien puitteissa, joita olivat:
Alpo Rusi toimi varakoodinaattorina vuonna 1999–2000 ja oli vuosina 2005–2006 sopimuksen kansainvälisen arviointiryhmän puheenjohtaja.
Kaakkois-Euroopan vakaussopimus muodosti keskeisen välineen EU:ssa alueen vakautus- ja assosiaatioprosessille, jolla tuettiin Länsi-Balkanin maiden asteittaista yhdentymistä unioniin.
Henrik Lilius (professori)
Johan Henrik Lilius (s. 3. helmikuuta 1939 Viipuri) on suomalainen rakennushistorioitsija, professori ja valtionarkeologi.
Henkilöhistoria
Lilius toimi Suomen Rooman-instituutin (Villa Lante) johtajana vuosina 1972–1976, Teknillisen korkeakoulun arkkitehtuurin historian professorina vuosina 1975–1983, Helsingin yliopiston taidehistorian professorina 1983–1993, Suomen Ateenan-instituutin johtajana 1992 sekä Museoviraston pääjohtajana ja valtionarkeologina vuosina 1993–2003.
Lilius on ollut Helsingin yliopiston taidehistorian dosentti vuodesta 1967 ja Suomen Muinaismuistoyhdistyksen puheenjohtaja vuosina 1977–1984.
Henrik Liliuksen ja hänen puolisonsa, ruotsin kielen kääntämisen ja tulkkauksen entisen professorin Pirkko Laine Liliuksen (s. 1939) poika on tietotekniikan professori Johan Lilius (s. 1964).
Antirrhodos
Antirrhodos tai Antirhodos oli pieni antiikin aikainen saari Aleksandriassa Egyptissä. Se on nykyisin peittynyt veden alle.
Antirrhodos sijaitsi antiikin Aleksandrian Suuren sataman lahdessa Ptolemaiosten kuninkaallisten palatsien edustalla. Aallonmurtajien ja siltojen kautta saarelta oli ilmeisesti yhteys mantereelle. Saaren itäpuolella sijaitsi Lokhiaksen niemi, joka oli osa palatsialuetta. Lokhiaksen ja Antirrhodoksen välissä eli myös saaren itäpuolella oli toinen niemi tai aallonmurtaja, jonka juuressa oli Poseidonille omistettu temppeli ja kärjessä Marcus Antoniuksen rakentama Timoneion (lat. Timonium). Vanhoissa kartoissa kyseinen niemi sijoitettiin usein Antirrhodoksen länsipuolelle.
Antirrhodoksen nimi tarkoittaa ”Vasta-Rhodosta”, ikään kuin se olisi ollut Rhodoksen haastaja. Strabonin mukaan myös Antirrhodoksella sijaitsi palatsi. Saari upposi mereen maanjäristysten ja muiden muutosten seurauksena myöhäisantiikin tai keskiajan aikana. Erityisesti kaupungin rantaa tuhosi vuoden 365 Kreetan maanjäristys.
Alueella on suoritettu meriarkeologisia tutkimuksia 1990-luvulta lähtien. Niissä on löydetty paljon pylväitä ja muita rakennusten osia, 30-metrisen kauppalaivan hylky sekä muun muassa veistoksia, keramiikkaa, koruja ja rahoja. Löytöjä on markkinoitu ”Kleopatran kadonneena palatsina".
Siuntion asemanseutu
Siuntion asemanseutu on Siuntion kunnan kuntakeskus ja selvästi suurin taajama. Taajamassa asui vuoden 2017 lopulla 2 293 asukasta. Taajamasta yli viisi kilometriä pohjoiseen sijaitsee Siuntion kirkonkylä.
Nimensä mukaisesti taajama on rakentunut Rantaradan varrella sijaitsevan Siuntion rautatieaseman ympärille. Siuntion asema on Y-junan X junan ja yhden L juna vuoron pääteasema. Seututie 115 kulkee taajaman läpi. Taajama on pientalovaltainen, mutta alueella on myös muutama kerrostalo.
Siuntion asemanseudulla on saatavilla peruspalvelut: muiden muassa kaksi peruskoulua (suomenkielinen luokille 1–9 ja ruotsinkielinen luokille 1–6), Siuntion kunnankirjasto, Siuntion terveyskeskus, päiväkoti, vanhainkoti, ruokakauppa S-market, ravintola, apteekki ja parturi-kampaamo.
Roland Wohlfarth
Roland Wohlfarth (s. 11. tammikuuta 1963 Bocholt, Länsi-Saksa) on saksalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Wohlfarth pelasi pääsarjatasolla Saksan Bundesliigaa MSV Duisburgissa, Bayern Münchenissä ja VfL Bochumissa sekä Ranskan Ligue 1:tä AS Saint-Étiennessä. Hän voitti Bayern Münchenissä Saksan-mestaruuden viidesti (1984–1985, 1985–1986, 1986–1987, 1988–1989 ja 1989–1990) ja Saksan cupin kerran (1985–1986). Wohlfarth voitti Bayernissa pelatessaan myös Bundesliigan maalikuninkuuden kahdesti. Hän jakoi tittelin kaudella 1988–1989 Thomas Allofsin kanssa 17 maalilla ja voitti sen yksinään kaudella 1990–1991 tehtyään 21 maalia.
Saksan maajoukkueessa Wohlfarth pelasi kaksi ottelua, joista toisen vuonna 1986 ja toisen vuonna 1989.
Katkera paluu
Katkera paluu (Coming Home) on yhdysvaltalainen sotadraama vuodelta 1978. Sen on ohjannut Hal Ashby ja käsikirjoittanut Robert C. Jones, Waldo Salt ja Nancy Dowd. Keskeisimmissä rooleissa ovat Jane Fonda, Jon Voight, Bruce Dern, Penelope Milford, Robert Carradine ja Robert Ginty.
Júlio Baptista
Júlio César Baptista (s. 1. lokakuuta 1981 São Paulo, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Parhaiten hyökkäävän keskikenttäpelaajan paikalla viihtyvä Baptista edustaa Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa pelaavaa Málagaa.
Ura
Baptista aloitti ammattilaisuransa synnyinkaupunkinsa seurassa São Paulossa ennen siirtymistään Espanjaan Sevillan riveihin. Kesällä 2005 hän solmi Real Madridin kanssa viisivuotisen sopimuksen. Kauden 2006–2007 hän vietti lainassa lontoolaisessa Arsenalissa, kun seurat vaihtoivat vuoden ajaksi Baptistan ja José Antonio Reyesin. Palattuaan Madridiin kaudeksi 2007–2008 Baptista oli mukana voittamassa Espanjan pääsarjan Primera Divisiónin mestaruutta. Elokuussa 2008 Baptista siirtyi noin 12 miljoonalla eurolla Italian Romaan, jonka kanssa hän teki neljävuotisen sopimuksen.
Joulukuussa 2010 ennen varsinaisen talven 2011 siirtoikkunan aukeamista Baptista teki sopimuksen espanjalaisseura Málagan kanssa. Hänestä maksettiin 2 miljoonan euron siirtokorvaus.
Maajoukkue
Brasilian maajoukkueessa Baptista debytoi vuonna 2001. Vuosina 2004 ja 2007 hän voitti Copa Américan maajoukkueen riveissä.
CONCACAF Gold Cup 2017
CONCACAF Gold Cup 2017 oli järjestyksessään 14. CONCACAF Gold Cup -jalkapalloturnaus. Turnauksen voitti isäntämaa Yhdysvallat, joka voitti loppuottelussa Jamaikan.
Turnaus alkoi 7. heinäkuuta ja loppuottelu pelattiin 26. heinäkuuta 2017. Turnauksen voittaja pelaa Gold Cup 2019 voittajan kanssa karsinnat, joiden voittaja edustaa CONCACAFia vuoden 2021 Maanosaliittojen cupissa.
Lohko A
Hondurasin ja Ranskan Guayanan välinen ottelu tuomittiin Hondurasin 3–0 voitoksi Ranskan Guayanan peluutettua kelpaamatonta pelaajaa.
Kapalojärvi–Lehmijärvi
Kapalojärvi–Lehmijärvi, tai joskus myös Kapalojärvi–Lehmäjärvi , on Keski-Suomessa Jämsässä ja Pirkanmaalla Kuhmoisissa Arvajan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Kapalojärvi–Lehmijärven pinta-ala on 35 hehtaaria, se on 1,2 kilometriä pitkä ja 950 metriä leveä. Noin 70 metriä leveä Könnönsalmi jakaa järven kahteen osaan siten, että pohjoisosan nimi on Lehmijärvi ja eteläosan Kapalojärvi. Kummallakaan järvenosalla ei ole kartan mukaan saaria. Jämsän ja Kuhmoisten kunnanraja kulkee Kapalojärven ja Könnönsalmen kautta siten, että Kapalojärven koillisosa kuuluu Jämsään ja kaakkoisosa Kuhmoisiin. Lehmijärvi kuuluu kokonaan Jämsään.
Kapalojärvi–Lehmijärven rantaviivan pituus on 5,1 kilometriä. Lehmijärven rannat ovat puoliksi peltoa ja puoliksi metsää. Kapalojärven rannat ovat sen sijaan suurimmaksi osaksi metsää, mutta sen pohjoisrannalla on myös peltoa. Kapalojärvi–Lehmijärven rannoilla on yhteensä noin 20 taloa tai vapaa-ajan asuntoa. Järven itäpuolelta kulkee valtatie 24.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Arvajan alueeseen (14.261) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 79,9 metriä mpy. Pirttijärvi–Riihijärvi laskee Kapalojärven eteläosaan Kapalokoskea pitkin. Kapalojärvi–Lehmijärvi laskee Lehmijärven kaakkoispäästä lähtevää Arvajankoskea pitkin Päijänteen Arvajanlahteen. Arvajankosken pituus on 400 metriä ja sen pudotus on 1,3 metriä. Valtatie 24 ylittää Arvajankosken sillalla.
Historiaa
Vuoden 1966 peruskartassa jäven pohjoisosan nimi oli Lehmäjärvi. Tuolloin koko järvellä oli vain muutamia taloja ja Kapalojärven rannoilla oli nykyistä enemmän peltoa. Vuoteen 1986 mennessä järvelle oli rakennettu lisää taloja.
Mika Ala-Panula
Mika Ala-Panula on suomalainen imitaattori, spiikkeri, ääninäyttelijä ja media-alan yrittäjä.
Hän aloitti imitoinnin harrastuksena ollessaan yläasteella vuonna 1984. Ensimmäinen imitoitava henkilö hänen repertuaarissaan oli yläasteen teknisen työn opettaja. Sittemmin vuosien saatossa ohjelmistoon karttui noin 50 tunnetun julkkiksen äänet. Vuonna 2014 Ala-Panula juhlisti 30-vuotista esiintymisuraansa ja lopetti samalla uransa esiintyjänä. Hän esiintyi 30 vuoden aikana tuhansilla keikoilla eri puolilla Suomea sekä myös Ruotsissa. Vuonna 2007 Esiintyvät Taiteilijat ry palkitsi hänet ansioistaan Vuoden viihdetaiteilija -tunnustuksella. Ala-Panula on toiminut televisiossa juontajana muun muassa MTV3:n Pöllölaakson aarre -ohjelmassa vuosina 1995–1996. Imitaatioistaan hänet muistetaan muun muassa TV1:n Itse valtiaat -satiirisarjasta, jota hän teki koko sarjan olemassaolon ajan vuodesta 2001 vuoteen 2008. Parhaimmillaan hän teki sarjaan 14 vakiohahmon äänet. Hän on ollut myös dubbaamassa lukuisissa lastenelokuvissa ja -sarjoissa.
Justin Jefferson
Justin Jefferson (16. kesäkuuta 1999, St. Rose, Louisiana) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on laitahyökkääjä. Jefferson edustaa Minnesota Vikingsia, joka varasi Jeffersonin ensimmäisellä kierroksella varaustilaisuuden 22. pelaajana vuoden 2020 varaustilaisuudessa.
Yliopistoura
Jefferson edusti yliopistourallaan Louisianan osavaltionyliopistoa. Hän pelasi LSU:ssa vuodet 2017–2019. Hän pelasi tulokaskaudellaan vain kaksi ottelua eikä vastaanottanut yhtään syöttöä. Kahtena seuraava kautena hän pelasi 28 ottelua, joissa vastaanotti 2415 jaardia ja teki 24 touchdownia.