cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Georgia
Uusi itsenäisyys
Vallankumouksen jälkeen Adžarian autonomisen alueen johtaja Aslan Abašidze ei suostunut tunnustamaan Saakašvilin hallintoa. Mielenosoitukset ja rapautuva kannatus saivat kuitenkin Abašidzen eroamaan.
Georgian suhteet naapurimaahan Venäjään huononivat jatkuvasti 2000-luvulla. Venäjä vastustaa Georgian Nato-jäsenyyttä, ja Georgia on syyttänyt Venäjää Abhasian ja Etelä-Ossetian separatistien tukemisesta. Vuoden 2008 elokuussa Etelä-Ossetian konflikti kärjistyi lopulta Georgian ja Venäjän väliseksi sodaksi. EU:n seuraavana vuonna laatiman raportin mukaan Georgialla oli suuri vastuu väkivaltaisuuksien laukeamisessa. Sotatoimet päättyivät runsaan viikon jälkeen solmittuun tulitaukosopimukseen. Sen jälkeen Venäjä tunnusti Abhasian ja Etelä-Ossetian itsenäisiksi.
Syyskuun 2012 parlamenttivaalien lähestyessä miljardööri Bidzina Ivanišvili rahoitti voimallisesti kuuden oppositiopuolueen muodostamaan Georgialainen unelma -koalitiota. Georgialainen unelma voitti enemmistön parlamentissa, Ivanišvilista tuli pääministeri. Seuraavan vuoden presidentinvaalit voitti Ivanišvilin suojatti Giorgi Margvelašvili, jonka seuraajaksi valittiin marraskuun 2018 presidentinvaaleissa hallitsevan puolueen ehdokas Salome Zurabisvili. Uusi presidentti on Georgian ensimmäinen naispresidentti. Maassa astui voimaan uusi perustuslaki, joka muutti presidentin viran luonteeltaan seremonialliseksi vähentäen olennaisesti presidentin poliittista valtaa.
Kesäkuussa 2019 Georgiassa puhkesi rajuja mielenosoituksia sen jälkeen, kun venäläinen parlamentaarikko oli puhunut Tbilisissä maan parlamentissa ortodoksimaiden yhteisessä kokouksessa. Venäjän vaikutus Georgian politiikkaan on maassa edelleen arka aihe. Venäjällä ja Georgialla ei ole ollut keskinäisiä diplomaattisuhteita sen jälkeen, kun Venäjä tunnusti Georgiasta irtautuneiden Abhasian ja Etelä-Ossetian itsenäisyyden. Elokuussa 2019 läntinen sotilasliitto Nato piti Georgiassa laajat yhteiset sotaharjoitukset Georgian kanssa. Vaikka Georgiassa valtaa pitävä Georgialainen unelma -puolueliitto on pyrkinyt välttämään samanlaista avointa riitelyä ja vihamielisyyttä Venäjän suuntaan kuin Venäjän vihaama entinen Saakasvilin hallinto, kehittyivät maiden väliset suhteet huonommiksi kuin koskaan aiemmin Saakasvilin hallinnon päättymisen jälkeen.
Politiikka ja yhteiskunta
thumb|Presidentti [[Giorgi Margvelašvili (vasemmalla) ja Georgialainen unelma -puolueen perustaja Bidzina Ivanišvili.]]
Poliittinen järjestelmä
Georgia on semipresidentiaalinen tasavalta. Lainsäädäntövaltaa harjoittaa Georgian parlamentti, joka on yksikamarinen. Sillä on 150 jäsentä, joista 77 valitaan suhteellisella vaalitavalla puoluelistoilta. Äänikynnyksen takia vain puolueet tai koalitiot, jotka saavat yli 5 prosenttia äänistä, saavat kansanedustajia tähän 77 jäsenen joukkoon. 73 kansanedustajaa valitaan enemmistövaalilla yhden jäsenen vaalipiireistä. Jos kukaan vaalipiirissä ei saa yli 30 prosenttia äänistä, järjestetään uusintakierros kahden eniten ääniä saaneen välille. Georgia siirtyy vuonna 2024 kokonaisuudessa käyttämään suhteellista vaalitapaa. Kansanedustajat valitaan neljäksi vuodeksi kerrallaan.
Katapultti (televisio-ohjelma)
Katapultti oli Mainos-TV:n 1970-luvun alussa esittämä maanantai-iltojen viihdeohjelmasarja. Sen vakioesiintyjiä olivat Kalle Holmberg, Matti ”Mölli” Keinonen, Marjatta Leppänen, Erkki Liikanen, Rauni Luoma ja Anna-Liisa Ruotsi. Sarjaa käsikirjoittivat Seppo Ahti, Olli Alho, Matti Kuusla, Jaakko Salo ja Jukka Virtanen.
Georgia
Poliittinen järjestelmä
Toimeenpanovaltaa harjoittaa presidentti, jolla on aiemmin ollut laajemmat valtaoikeudet. Vuoden 1995 perustuslain mukaan presidentti on valtionpäämies ja hänet valitaan korkeintaan kahdeksi viisivuotiskaudeksi. Vuoden 2004 muutos perustuslakiin muutti Georgian presidintillisestä semipresidentiaaliseksi maaksi, ja maahan perustettiin pääministerin virka. Pääministeri johtaa hallitusta ja sen ministeriöitä, paitsi puolustusministeriötä ja valtion turvallisuusministeriötä, joiden johdossa on presidentti. Hallitus nauttii presidentin luottamusta. Äänestysikäraja on 18 vuotta. Vuoden 2010 muutos perustuslakiin pienensi presidentin valtaa ja kasvatti pääministerin ja parlamentin valtaa edelleen.
Katapultti (televisio-ohjelma)
Katapultti ylsi vuonna 1971 yli 1,7 miljoonan katsojalukuihin, mutta oli Katso-lehden lukijaäänestyksessä silti vasta 38:nneksi suosituin televisio-ohjelma.
Georgia
Poliittinen järjestelmä
Georgian nykyinen presidentti on Salome Zurabisvili, joka valittiin hallitsevan puolueen ehdokkaana marraskuun 2018 presidentinvaaleissa. Hän on viimeinen vaalein valittu presidentti, sillä jatkossa Georgiassa presidentin valitsee parlamentaarikoista ja paikallisedustajista koostuva valitsijalautakunta. Parlamenttivaalit pidettiin lokakuussa 2016. Vaalivoittaja oli kuuden puolueen koalitio Georgialainen unelma, jonka johdossa on Bidzina Ivanišvili. Se sai 115 paikkaa ja 49 prosenttia äänistä. Toiseksi tuli Yhdistynyt kansallinen liike joka sai 27 prosentin ääniosuudella 27 paikkaa. Varsinaiset puolueet ovat Georgiassa varsin hajanaisia, ja ne ovat usein sitoutuneita puoluejohtajiensa persoonaan.
Katapultti (televisio-ohjelma)
Jukka Virtanen kirjoitti vuoden 2003 muistelmissaan Helsingin Sanomien tv-kriitikon Jukka Kajavan maininneen, että Katapultti oli tuon ajan televisiossa ainoa vakava yritys tehdä viihdettä. Virtanen kertoi miettivänsä yhä, oliko sanamuoto ”vakava yritys tehdä viihdettä” tarkoitettu kehuksi vai haukuksi.
Georgia
Poliittinen järjestelmä
Georgian poliittisiin ongelmiin kuuluvat instituutioiden heikkous, hauras demokratia, etninen nationalismi ja alikehittynyt puoluejärjestelmä. Vakaata poliittista eliittiä ei ole, ja Georgialla on ollut Georgialaisen unelman valtakaudella vuoden 2012 jälkeen neljä pääministeriä. Oppositio on myös välillä kritisoinut hallitusta ihmisoikeusrikkomuksista ja hallitus käyttänyt valtaansa autoritaarisin keinoin. Vuonna 2014 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin antoi Georgialle langettavan tuomion yli 12 vuoden ajalle sijoittuneesta 99 uhrin väkivaltaisesta kohtelusta ja sanallisesta häirinnästä.
Ulkopoliittisesti Georgia on suuntautunut länteen ja ilmaissut halunsa liittyä Natoon ja Euroopan unioniin. Sekä nykyinen Georgialainen unelma että sen edeltäjä Mikheil Saakašvilin ENM-puolue ovat selvästi länsimielisiä.
Oikeuslaitos
Georgian oikeusjärjestelmä perustuu säädösoikeuteen. Korkein oikeusaste on Georgian korkein oikeus. Uusimman perustuslakiuudistuksen jälkeen presidentillä ei ole enää valtaa ehdottaa korkeimman oikeuden tuomareita, vaan sen tekee ylin tuomarineuvosto. Parlamentti nimittää tuomarit, joiden kausi kestää eläköitymiseen asti. Georgiassa on myös perustuslakituomioistuin, joka määrittelee, onko uusi lainsäädäntö perustuslain mukaista. Sillä on yhdeksän jäsentä, joiden virkakausi on kymmenen vuotta ja joista presidentti, parlamentti ja korkein oikeus nimittävät kukin kolme.
Asevoimat
thumb|240px|Asevoimien lippu.
Georgia otti vuonna 2017 uudestaan käyttöön asevelvollisuuden, jonka puolustusministeri Tina Khidašeli oli lakkauttanut edellisenä vuonna. Aiemmassa järjestelmässä kaikki 18–27-vuotiaat miehet ovat velvollisia asepalvelukseen, mutta käytännössä siltä voi välttyä maksamalla 2 000 larin summan. Noin 20 prosenttia ikäluokasta suoritti armeijan ja asepalveluksen kesto oli 18 kuukautta. Uusi asevelvollisuus kestää 12 kuukautta.
Aluejako
300px|thumb|Georgian hallintoalueet numeroituina.
Ylimpänä Georgian hallinnollisessa jaossa ovat kaksi autonomista tasavaltaa, Abhasia (kartalla 1) ja Adžaria (4). Abhasia on 1990-luvun alun sodan jälkeen ollut käytännössä itsenäinen, Venäjän tukeman separatistihallinnon hallitsema alue. Toinen vastaavanlainen alue on Etelä-Ossetia, jolla ei kuitenkaan ole maan aluejaossa virallista asemaa. Vuonna 2007 Georgia kuitenkin perusti Etelä-Ossetian väliaikaisen hallinnollisen entiteetin, jota johtaa Dimitri Sanakojev. Abhasialla on vastaavanlainen pakolaishallinto, Abhasian autonomisen tasavallan hallitus. Vuoden 2008 elokuusta lähtien Venäjä on käytännössä miehittänyt sekä Abhasiaa että Etelä-Ossetiaa. Georgia on julistanut molemmat alueet virallisesti miehitetyiksi.
Autonomisten tasavaltojen alapuolella ovat hallintoalueet, joita on yhdeksän, ja erikoisasemassa oleva kaupunki, Tbilisi (kartalla numero 12). Aakkosjärjestyksessä hallintoalueet ovat: Guria (3), Imereti (6), Kakheti (11), Kvemo Kartli (10), Mtskheta-Mtianeti (9), Ratša-Letškhumi ja Kvemo Svaneti (5), Samegrelo ja Zemo Svaneti (2), Samtskhe-Džavakheti (7) ja Šida Kartli (8). Etelä-Ossetian alue vastaa suurimmaksi osaksi Šida Kartlin hallintoalueen pohjoisosia. Hallintoalueet ja autonomiset tasavallat jakautuvat lisäksi piirikuntiin, joita on yli 60. Lisäksi muutama merkittävä kaupunki, Batumi, Gagra, Kutaisi, Poti, Rustavi, Suhumi, Tqvartšeli ja Tskhinvali, toimii piirikuntajaon ulkopuolella.
Talous ja infrastruktuuri
thumb|Sadan [[Georgian lari|larin seteliin on kuvattu kansallisrunoilija Šota Rustaveli.]] thumb|Matkustajajuna Tbilisissä.
Georgia on Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelman inhimillisen kehityksen indeksin mukaan korkean elintason maa. Sen sijoitus 64:ntenä on hieman korkeampi kuin naapurimaiden Armenian ja Azerbaidžanin. Bruttokansantuote on kasvanut 2000-luvulla, mutta se ei vielä vuonna 2018 ollut saavuttanut samaa tasoa kuin Neuvostoliiton aikana vuonna 1989. Vuonna 2018 bruttokansantuote kasvoi 5,1 prosenttia. Georgian taloustilanne on parantunut huomattavasti vuoden 2003 samettivallankumouksen jälkeen. Mikheil Saakašvilin hallinto aloitti suuret talousuudistukset, taistelun korruptiota vastaan ja ulkomaisten investointien houkuttelemisen maahan. Vuosina 2006–2007 talous kasvoi noin kymmenen prosenttia vuodessa ja Maailmanpankki nimesi Georgian ”vuoden uudistajaksi”.
Neuvostokaudella Georgia oli merkittävä elintarvikkeiden ja mineraalien tuottaja sekä matkailukohde. Maassa oli myös aktiivinen harmaata taloutta harjoittava yksityissektori. Toisaalta Georgia oli myös riippuvainen tuonnista pitääkseen yllä teollisuuttaan. Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen tuonti häiriintyi ja epävakaat poliittiset olot haittasivat talouden uudelleenjärjestelyä. Romahdukseen vaikuttivat myös lakot, rautatieyhteyksien katkeaminen ja Venäjän osittainen kauppasaarto 1990-luvun alussa. Georgian bruttokansantuote laski vuosina 1990–1994 enemmän kuin missään muussa neuvostotasavallassa, jopa 70 prosenttia. Vuoteen 1993 mennessä teollisuustuotanto oli laskenut 60,5 prosenttia ja inflaatio kohonnut 2 000 prosenttiin. Georgia tulikin 1990-luvulla riippuvaiseksi ulkomaiden avusta. Maan tilanteen vakautuessa vuosikymmenen loppupuolella myös taloustilanne alkoi vähitellen parantua. Kansainvälisen valuuttarahaston avulla inflaatio väheni 62 prosentista yhteen prosenttiin kuukaudessa vuosina 1994–1997, ja vuonna 1995 Georgia otti käyttöön oman rahayksikkönsä, larin.
Georgialla on pitkät perinteet maataloudessa, ja yli 40 prosenttia maan pinta-alasta on maatalousmaata. Maanviljelyä vaikeuttavat kuitenkin pinnanmuodot, ja monet viljelyt sijaitsevat jyrkillä rinteillä. Maatalouden tuottoa kuitenkin nostavat sen keskittyminen työintensiivisiin ja tuottoisiin kasveihin, kuten teehen ja sitrushedelmiin. Teeplantaasien kokonaispinta-ala on yli 60 000 hehtaaria. Viininviljely on myös merkittävä osa maataloutta, ja Georgia on yksi maailman vanhimpia viinialueita. Viininviljely syntyi jo 300-luvulla eaa. Muita maataloustuotteita ovat sokerijuurikas, vehnä, tupakka, vihannekset ja vesimelonit. Vuonna 2018 maatalous tuotti 6,7 prosentti bruttokansantuotteesta ja työllisti 42,6 prosenttia työvoimasta. Suurin osa maanviljelijöistä on itsensätyöllistäjiä ja kasvattaa vain omiin tarpeisiinsa.
Teollisuus työllistää 13,2 prosenttia työvoimasta ja tuottaa 19,9 prosenttia bruttokansantuotteesta. Se romahti Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen pahoin, mutta on sen jälkeen kehittynyt tasaiseen tahtiin. Teollisuustuotteisiin kuuluu ruokatuotteet, liikennevälineet, sähkömoottorit, rauta, teräs, ilma-alukset, kemikaalit ja tekstiilit. Kaivosteollisuudessa louhitaan puolestaan mangaania, kuparia, volframia, marmoria ja öljyä. Palvelualat on Georgian selvästi suurin taloudenala, sillä ne tuottivat 60,2 prosenttia bruttokansantuotteesta ja työllistävät 44 prosenttia työvoimasta. Matkailuala kukoistaa, ja Georgian hallinto on panostanut Adžarian rantakohteisiin Svanetian hiihtokeskuksiin.
Georgia vie muun muassa metalleja, lannoitteita ja pähkinöitä. Keskeisimpiä tuontituotteita ovat polttoaineet, koneet, ruoka ja lääkkeet. Georgian merkittävimmät kauppakumppanit ovat Turkki, Venäjän ja Kiina, mutta se tekee kauppaa myös muiden Kaukasuksen ja Itä-Euroopan maiden kanssa. Vuonna 2017 viennistä suuntautui Venäjälle 14,5 %, Azerbaidžaniin 9,9 %, Turkkiin 7,9 %, Armeniaan 7,7 % ja Kiinaan 7,4 %. Tuonnista puolestaan maahan tuli Turkista 17,3 %, Venäjältä 10,0 %, Kiinasta 9,2 %, Azerbaidžanista 7,0 % ja Ukrainasta 5,6 %.
Energia
Georgialla on myös huomattava vesivoimakapasiteetti, ja vesivoima tuottikin 63 prosenttia maan energiantarpeesta vuonna 2010. Maa kärsi 1990-luvulla pahoista sähkö- ja lämmityskatkoista, mutta parantuva taloustilanne on mahdollistanut vesivoiman kehittämisen ja maakaasun oston Azerbaidžanista ja Venäjältä. Vuonna 1999 avattiin Georgian läpi kulkeva öljyputki Azerbaidžanista Mustanmeren rannikolle ja vuonna 2005 Baku–Tbilisi–Ceyhan-öljyputki Kaspianmereltä Georgian kautta Turkkiin. Se avasi Kaspianmeren öljylle vaihtoehtoisen reitin, joka ei kulje Venäjän kautta. Georgia saa osan öljystä kauttakulkumaksuna.
Liikenne
thumb|240px|Batumin satama sijaitsee Adžariassa. thumb|240px|Tbilisin kansainvälinen lentoasema.
Georgian sijainti tekee maasta tärkeän kauttakulkureitin. Teitä Georgiassa on yli 20 000 kilometriä, ja niistä tärkeimmät lähtevät säteittäisesti Tbilisistä eri ilmansuuntiin. Pääreitti M27 kulkee maan läpi itä-länsisuunnassa Tbilisistä Gorin kautta Mustallemerelle. Tie A301 eli Georgian sotilastie lähtee Tbilisistä pohjoiseen Kaukasukselle, ja se oli ainoa tie Venäjälle 1800-luvun lopulle saakka. A310 kulkee etelään Jerevaniin ja A302 itään Bakuun. Kaikilla pääteillä on bussiliikennettä. Georgian rautatieliikennettä hoitaa vuorostaan Georgian rautatiet: rautateitä maassa on yhteensä 1 575 kilometriä (ja lisäksi 37 kilometriä kapearaiteisia ratoja). Raideleveys on 1 520 millimetriä. Merkittävin rautatielinja kulkee myös Tbilisistä Mustallemerelle, ja maasta on lisäksi rautatieyhteys Armeniaan ja Azerbaidžaniin. Pääradalta lähtee useita sivuratoja pienemmille paikkakunnille. Vuonna 2007 Georgia myi rautatieyhtiönsä hallintaoikeudet brittiläiselle sijoitussäätiölle useaksi vuosikymmeneksi. Tbilisin metro oli yksi Neuvostoliiton ensimmäisistä ja siinä on kaksi linjaa.
Georgiassa on 23 lentokenttää. Merkittävin niistä on Tbilisin kansainvälinen lentoasema, joka on uusittu vuonna 2007. Se on kansallisen lentoyhtiön Georgian Airwaysin keskuspaikka. Tärkeimmät satamat ovat Potissa ja Batumissa, ja myös Suhumissa on pieni satama, mutta se sijaitsee Abhasiassa eikä ole Georgian hallinnassa. Georgian läpi kulkee lisäksi 1 591 kilometriä kaasuputkea ja 1 253 kilometriä öljyputkea. Tärkeimmät putket ovat Baku–Tbilisi–Ceyhan-öljyputki, Baku–Supsa-öljyputki ja Baku–Tbilisi–Erzurum-kaasuputki. Monet liikennereitit ovat suhteellisen huonossa kunnossa ylläpidon puutteen vuoksi.
Väestö
thumb|240px|Georgian väestökehitys 1992-2003 thumb|240px|Lapsia [[alilo-joulukulkueessa Tbilisissä.]] thumb|240px|Moskeija [[Vanha Tbilisi|Tbilisin vanhassakaupungissa.]] Georgian asukasluku oli vuonna 2020 paikallisen tilastokeskuksen arvion mukaan 3 716 858 Georgian asukasluku oli vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan 3 713 804. YK:n väestö-osasto eli UNPD arvio Georgian asukasluvuksi vuonna 2015 oli 3,952 miljoonaa. Luvut poikkeavat hieman toisistaan, sillä YK:n väestöosasto on sisällyttänyt lukuun arvion Abhasian ja Etelä-Ossetian asukasluvusta, kun taas viralliseen väestölaskentaan ei ole tehty vastaavia korjauksia.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan asukkaita oli noin 5,3 miljoonaa, ja Georgia onkin kärsinyt maastamuutosta 1990-luvun talouskriisin ja konfliktien jälkeen. Vielä vuonna 2014 maahanmuuttoaste oli −3,25 muuttajaa tuhatta asukasta kohti. Vuonna 2002 arviolta viidesosa väestöstä oli muuttanut ulkomaille, erityisen runsaasti Venäjälle. Rahalähetykset muodostivat vuonna 2007 maan bruttokansantuotteesta noin viisi prosenttia. 2000-luvulla syntyvyys on hieman lisääntynyt ja kuolleisuus vähentynyt, lapsikuolleisuus vähentynyt selvästi ja avioliitot lisääntyneet. Vuonna 1991 naisten elinajanodote oli 75 vuotta ja miesten 67 vuotta; vuonna 2020 naisten 78,4 vuotta ja miesten 69,8 vuotta.
Hieman yli puolet georgialaisista asuu kaupungeissa, ja määrä on viime vuosina pysynyt vakaana. Suurimmat kaupungit ovat pääkaupunki Tbilisi, jonka asukasmäärä on hieman yli miljoona, Kutaisi maan länsiosassa lähes 200 000, Batumi Mustanmeren rannikolla Adžariassa sekä Rustavin teollisuuskaupunki Tbilisin eteläpuolella yli 100 000 asukasta. Väestö on keskittynyt Ison- ja Pienen-Kaukasuksen väliseen laaksoon ja Mustanmeren rannalle. Asukastiheys on suhteellisen korkea, mutta pienempi kuin naapurimaissa Armeniassa ja Azerbaidžanissa.
Georgiassa on edelleen noin 220 000–240 000 Etelä-Ossetian ja Abhasian 1990-luvun alun konflikteja paennutta sisäistä pakolaista. Vuoden 2008 Georgian–Venäjän sota ajoi noin 158 000 henkeä kodeistaan pääasiassa Etelä-Ossetian ja Gorin alueilla.
Väestöryhmät
Maan suurin etninen ryhmä on georgialaiset. Vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan georgialaisia oli 3 224 564. Maassa asuu myös useita etnisiä vähemmistöjä. Suurimpia niistä olivat 233 024 azeria, 168 102 armenialaista, 26 453 venäläistä, 14 385 osseettia, 12 174 jesidiä, 6 034 ukrainalaista, 5 697 kistiä, 5 544 kreikkalaista ja 2 377 assyrialaista. Muihin ryhmiin kuului yhteensä 14 346 henkilöä. Vähemmistöistä azereista suuri osa asui Kvemo Kartlin alueella, armenialaiset muodostivat suurimman ryhmän Samtskhe-Džavakhetissa ja monia asui myös Tbilisissä. Monet muut vähemmistöryhmät asuivat enimmäkseen Tbilisissä, mutta kistit asuttivat enimmäkseen Kakhetia ja suuri osa kreikkalaisia Kvemo Kartlia. Venäläisten määrä on laskenut huomattavasti 1980-luvun jälkeen: vuonna 1989 heitä oli jopa yli kuusi prosenttia Georgian väkiluvusta.
Etnisten ryhmien väliset kiistat ovat aiheuttaneet Georgiassa ongelmia. Ne kärjistyivät 1990-luvun alussa sodiksi Abhasiassa ja Etelä-Ossetiassa, eivätkä nämä alueet ole valtaosin sen jälkeen olleet Georgian hallituksen valvonnassa. Vuonna 1989 abhaasit muodostivat noin 17,8 prosenttia Abhasian väestöstä, venäläisiä alueella oli 16 prosenttia ja georgialaisia 44 prosenttia. Abhasian sodassa yli 200 000 etnistä georgialaista kuitenkin ajettiin alueelta, ja heidän osuutensa pieneni huomattavasti. Etelä-Ossetian väkiluvusta osseetteja oli 1980-luvulla ennen Georgian itsenäistymisen jälkeistä konfliktia noin 66 prosenttia, georgialaisia 29 prosenttia. Osseetit asettuivat Georgian alueelle Kaukasuksen toiselta puolelta 1200-luvulta alkaen. Georgian vuoden 2002 väestönlaskentaa ei päästy tekemään Abhasian ja Ossetian alueilla. Lisäksi Stalin karkotti toisen maailmansodan aikana 200 000 meskhetinturkkilaista Georgian eteläosista Keski-Aasiaan. Vain pieni määrä on palannut.
Georgialaiset jakautuvat muutamiin etnisiin alaryhmiin, jotka puhuvat omia standardigeorgiasta poikkeavia kieliään. Tällaisia ryhmiä ovat maan länsiosassa Samegrelon alueella asuvat mingrelit, Svanetiassa asuvat svanit ja pääosin Turkissa asuvat lazit. Turkissa on arvioitu asuvan noin 750 000–1,5 miljoonaa etnistä lazia.
Uskonnot
Georgialainen identiteetti on pitkään ollut sidoksissa kristinuskoon, johon Pyhä Nino perinteen mukaan käännytti georgialaiset 300-luvun alussa. Kristinusko korvasi esikristillisen uskonnon ja zarathustralaisuuden. Georgian ortodoksisen kirkon juuret ulottuvat Iberian kuningaskunnan kristinuskoon kääntymisen aikoihin. Georgian patriarkaatti sai autokefalian hyvin varhain ja säilytti itsenäisyytensä vuoteen 1811 saakka, kunnes Venäjä lakkautti sen. Itsenäisyys palautettiin vuonna 1918. Neuvostokaudella kirkon hierarkiaan kohdistettiin puhdistuksia ja uskonnon harjoittamista rajoitettiin. Sorto rohkaisi uskonnon liittämistä 1900-luvun loppupuolen nationalistiseen liikkeeseen. Ortodoksinen kirkko alkoi elpyä 1970-luvulla, kun sen johtoon nousi nykyinen patriarkka Ilia II. Vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan 83,4 prosenttia kansasta on ortodokseja. Armenian apostoliseen kirkkoon kuului 2,9 % ja katoliseen kirkkon 0,5 % väestöstä.
Koulutus
Georgian koulutusjärjestelmää on nykyaikaistettu vuoden 2004 jälkeen huomattavasti, mutta radikaalit uudistukset ovat aiheuttaneet myös kiistoja. Aikuisten lukutaitoaste Georgiassa on noin sata prosenttia. Koulutus on pakollista kaikille 6–14-vuotiaille lapsille.
Koulutusjärjestelmä jaetaan ala-asteeseen (6 vuotta, oppilaat 6–12-vuotiaita), yläasteeseen (3 vuotta, oppilaat 12–15-vuotiaita) ja lukioon (2 vuotta, oppilaat 15–17-vuotiaita) tai vaihtoehtoisesti ammattikouluun (2 vuotta). Oppilaat, jotka ovat läpäisseet lukion, voivat hakea korkeamman asteen koulutukseen. Heidän täytyy suorittaa lukion lopussa yhdistetty kansallinen loppukoe, minkä jälkeen he voivat pyrkiä valtion akkreditoimaan korkean asteen oppilaitokseen koearvosanojensa perusteella. Suurin osa näistä kouluista tarjoaa kolmen eri tason opintoja: alemman, kolme tai neljä vuotta kestävän kandidaatin tutkinnon, kaksi vuotta lisää kestävän maisterin tutkinnon ja kolmen lisävuoden opinnot vaativan tohtorintutkinnon. Vuonna 2012 Georgian koulutus- ja tiedeministeriön virallisessa rekisterissä oli yhteensä 57 korkeakoulua, joista neljä rinnastuu ammattikorkeakouluihin, 27:ssä voi suorittaa vain kandidaatin- tai maisterintutkinnon. Varsinaisia yliopistoja, joissa voi opiskella tohtorin tasolle asti, on 26. Niihin kuuluivat esimerkiksi Tbilisin valtionyliopisto, Georgian tekninen yliopisto ja Šota Rustavelin valtionyliopisto. 2000-luvulla käytännössä koko ikäluokka osallistuu peruskoulutukseen.
Arkkitehtuuri ja kuvataide
thumb|[[Nikortsmindan katedraalin kivikoristeluja.]]
Georgiaan kehittyi varhain omaperäinen arkkitehtuuri, joka ilmenee etenkin uskonnollisissa rakennuksissa 500-luvulta alkaen. Kirkkoarkkitehtuuria hallitseva kupolirakenne on peräisin pyöreiden asuinrakennusten tyypistä, jota on käytetty jo 2000- tai 3000-luvuilla eaa. Kirkkoarkkitehtuuri voidaan jakaa kahteen haaraan: keskikupolikirkkoihin ja basilikoihin. Arkkitehtuurin huippukautta oli Georgian keskiaikainen kulta-aika 900–1200-luvuilla. Kauden rakennuksissa varma ja monipuolinen koristelu yhdistyy muihin arkkitehtonisiin elementteihin yhtenäiseksi, harmoniseksi kokonaisuudeksi. Myöhemmin 1400–1600-luvuilla maan arkkitehtuuriin vaikutti etenkin Persia, ja tiili korvasi kiven yleimpänä rakennusmateriaalina. Islamilaisvaikutteista arkkitehtuuria on etenkin Kakhetin alueella. Kun Georgia liitettiin Venäjään, venäläinen uusklassinen arkkitehtuuri omaksuttiin hallitsevaksi tyylisuunnaksi, mutta se muuntui ja sulautui paikalliseen perinteeseen. 1900-luvulla Georgia ei säästynyt stalinistiselta tyyliltä eikä neuvostoajan betonibrutalismilta.
Georgialainen freskomaalaus kehittyi huippuunsa keskiajalla muiden taiteenlajien tavoin, ja maahan kehittyi omaperäisiä tyylisuuntia kokeilun ja ulkopuolisten vaikutteiden kautta. 1300-luvulta lähtien bysanttilainen paleologinen tyylisuunta oli vallitseva. Seinämaalauksissa on käsitelty sekä uskonnollisia että maallisia teemoja. Venäläiset tuhosivat lukuisia seinämaalauksia 1800-luvulla, mutta niitä on säilynyt joissakin kirkoissa. Tunnetuimpiin georgialaisiin taidemaalareihin kuuluvat naivisti Niko Pirosmani, Gigo Gabašvili, Lado Gudiašvili, Elene Akhvlediani ja Davit Kakabadze. Monumentaalista kuvanveistotaidetta taas ei Georgiaan keskiajalla kehittynyt, mutta kivikaiverruksia ja -koristeita sekä metalliesineitä on luotu antiikin ajalta lähtien. Varhaisen 400-luvun kuvanveiston mielenkiintoisimpiin piirteisiin kuuluu esikristillisten ja kristilliset elementtien yhdistäminen. Kulta-ajalla seinämaalausten merkitys kirkkojen sisätiloissa korostui ja kuvanveistäjien luovuus kukoisti julkisivujen koristeluissa. 1900-luvun monumentaalinen kuvanveisto on käsitellyt pääosin kansallisia, georgialaisia teemoja. Sen merkittävin edustaja lienee Elgudža Amasukheli.
Kirjallisuus
Georgialainen suullinen kansanperinne on runsas ja vanha. Esikristillinen kirjallisuus vaikuttaa hävinneen kristinuskon edetessä, ja varhaisimmat säilyneet georgialaiset tekstit ovat peräisin 400-luvulta. Seuraavien vuosisatojen aikana erityisesti uskonnollinen kirjallisuus kehittyi nopeasti luostarikeskuksissa. Niissä luotiin hagiografisia, hymnografisia ja liturgisia teoksia kun taas kronikoihin kerättiin historiallisia lähteitä. Georgian keskiaikainen kulta-aika oli myös kirjallisuuden klassinen kausi, jonka huippusaavutus on kansalliseepos Pantterintaljainen, Šota Rustavelin kirjoittama ritarihyveitä ja hovirakkautta ylistävä, kristinuskoa, uusplatonismia ja idän uskontoja yhdistelevä humanistinen eepos. 1200-luvulla kirjallisuus kuitenkin taantui useaksi vuosisadaksi mongolihyökkäysten myötä.
Kulttuurielämä elpyi vähitellen 1400–1700-luvuilla. Uudelle kirjallisuudelle luonteenomaisia olivat Rustavelin eepoksen lisäosat ja persialaisvaikutteisuus. 1600-luvulla runoilijakuningas Teimuraz I elvytti maan kirjallisuutta sovittamalla persiasta georgiaksi useita romansseja ja laatimalla runoja. 1700-luvun alussa kirjallisen elämän keskiöön nousi kuningas Vakhtang VI, joka perusti Tbilisiin ensimmäisen kirjapainon ja jonka kumppani Sulkhan-Saba Orbeliani laati ensimmäisen georgiankielisen sanakirjan. Vuosisadan lopulla Besikin kirjoittama romanttinen runous kuuluu maan kirjallisuuden parhaimmistoon ja asetti standardin, jonka seuraavat sukupolvet yrittivät tavoittaa. Georgialainen romantiikka puhkesi kukoistukseensa 1800-luvun alussa Aleksandre Tšavtšavadzen, Nikoloz Baratašvilin ja Grigol Orbelianin teoksissa. Kriittinen realismi korvasi romantiikan vuosisadan puolivälissä ja kehittyi Daniel Tšonkadzen tuotannossa.
1800-luvun jälkipuolen kirjailijoilla oli keskeinen rooli Georgian kielen elvyttämisessä ja kansallistunteen herättämisessä. Tergdaleulni-sukupolvi levitti liberaaleja aatteita ja käytti teoksissaan aiempaa nykyaikaista kieltä. Heistä huomattavimpiin kuuluivat Ilia Tšavtšavadze ja Akaki Tsereteli. Seuraava sukupolvi 1800-luvun lopulla keskittyi erityisesti kehittämään yksittäisiä kirjallisia lajityyppejä, kuten sosiaalista romaania. Sen johtohahmoja olivat Aleksandre Qazbegi ja eurooppalaisen perinteen georgialaiseen kansanrunouteen yhdistänyt Važa-Pšavela. Realistinen liike voimistui jälleen 1890-luvulla ja kuvasi sosiaalista epätasa-arvoa, yksilön ja yhteiskunnan välistä konfliktia ja muita sosiaalisia kysymyksiä. Vasil Barnovi popularisoi historiallisen romaanin rikkaalla kielellään ja rytmisellä proosallaan. 1900-luvun alussa Grigol Robakidzen luoma Siniset sarvet -symbolistiryhmä yhdisti perinteisen georgialaisen kulttuurin modernistisiin virtauksiin, mutta joutui sorretuksi, kun bolševikit miehittivät Georgian. Sen merkittävimpiin jäseniin kuuluivat Paolo Iašvili, Titsian Tabidze ja Galaktion Tabidze, joita lukuisten muiden tavoin vainottiin Stalinin terrorin aikana; puhdistusten uhriksi joutui esimerkiksi maan parhaimpiin kirjailijoihin kuulunut Mikheil Džavakhišvili.
Sensuurista ja ideologisista paineista huolimatta neuvostokausi tuotti useita taidokkaita kirjailijoita. Heistä huomattavin oli Konstantine Gamsakhurdia, joka kirjoitti useita eeppisiä historiallisia romaaneita. Georgian ylistetyimpiin runoilijoihin kuulunut Ana Kalandadze aloitti tuotantonsa 1940-luvulla ja Grigol Abašidze elvytti klassisen runon. 1950-luvulla aloittanut Nodar Dumbadze on edelleen hyvin suosittu kirjailija. 1960–1970-luvuilla kirjankustannus oli kuitenkin suoraan kommunistisen puolueen hallinnassa, ja Tšabua Amiredžibi joutui kirjoittamaan Venäjän viranomaisia vastaan taistelevasta lainsuojattomasta kertovan eeppisen pääteoksensa siperialaisessa vankilassa. Otar Tšiladze vuorostaan hylkäsi neuvostoteemat ja yhdisti romaaneissaan myyttejä ja historiaa. 1990-luvulla uusi kirjailijasukupolvi on rikkonut usein aiempia normeja ja perinteitä vastaan sekä käyttänyt puhekielistä ilmaisua. Suosituimpiin nykykirjailijoihin kuuluvat esimerkiksi Guram Dotšanašvili, Aka Mortšiladze ja Davit Turašvili.
Esittävät taiteet
thumb|Rustaveli-teatteri Tbilisissä. Georgian vanhin säilynyt teatteritila on Uplistsikhestä löydetty näyttämö 200-luvulta eaa. Moderni teatteri sai kuitenkin alkunsa 1800-luvulla. Vuonna 1879 perustettu Rustaveli-teatteri nousi merkittäväksi kulttuurikeskukseksi, joka yhdisti modernia teatteria perinteiseen kansanteatteriin. Erityisesti 1900-luvun alku oli merkittävää aikaa teatteritaiteen kehityksen kannalta. Ajan huomattavimpiin ohjaajiin kuuluivat Kote Mardžanišvili, joka nosti georgialaisen teatterin uudelle tasolle, ja hänen jalanjäljissään kulkenut Sandro Akhmeteli. 1900-luvun jälkipuoliskolla kansainvälistä tunnustusta sai eeppisen teatterin mestari Robert Sturua. Nykyään Georgiassa on noin 40 teatteria, joista merkittävimpiin kuuluvat Rustaveli-teatterin lisäksi Mardžanišvili-teatteri ja vuonna 1851 perustettu Tbilisin ooppera- ja balettiteatteri. Georgia tunnetaan myös tanssiteatteristaan: Vakhtang Tšabukiani toi klassiseen balettiin georgialaisia piirteitä, ja 1900-luvun lopulla Georgian tunnetuimmaksi ballerinaksi nousi Nino Ananiašvili.
Georgialla on ainutlaatuinen, polyfoninen kansanmusiikkiperinne, joka nauttii nykyäänkin suurta arvostusta. Georgian eri alueilla on erilaiset musiikki- ja esitysperinteet, mutta niitä yhdistävät samantyyppinen intonaatio ja harmonia. Monimutkainen, kolmiääninen polyfonia on ollut myös musikologien kiinnostuksen kohteena. Muinainen ja rikas musiikkiperinne sai jo varhain 300-luvulla aikaan ammattimaisen kirkkomusiikin, joka kehittyi paikallisissa akatemioissa (Gelatissa ja Iqaltossa) ja maan ulkopuolisissa georgialaisissa kulttuurikeskuksissa. Polyfonia tuotiin kirkkomusiikkiin jo 600-luvulla. Myöhemmin Georgia kuitenkin eristyi eurooppalaisesta musiikkiperinteestä ja uusi kansallinen, akateeminen musiikkikulttuuri alkoi kehittyä vasta 1800-luvulla. Eurooppalainen ooppera oli tässä suhteessa merkittävässä asemassa ja sai usean säveltäjän, kuten Zakaria Paliašvilin, Meliton Balantšivadzen ja Dimitri Arakišvilin, laatimaan kansallisia oopperoita. Kamari- ja sinfoniamusiikki kehittyivät erityisesti 1920- ja 1930-luvuilla. Tunnettuja georgialaisia taidemusiikin säveltäjiä ovat esimerkiksi Gia Qantšeli, Sulkhan Tsintsadze, Aleksi Matšavariani, Otar Taktakišvili ja Sulkhan Nasidze.
Länsimaissa tunnetuksi on tullut georgialaissyntyinen jazz- ja blueslaulaja Katie Melua. Vuonna 2007 Georgia osallistui ensimmäistä kertaa Eurovision laulukilpailuun, jossa Sopo Khalvaši esitti kappaleen Visionary Dream. Tästä lähtien Georgia on lähettänyt kappaleen eurovision laulukilpailuun joka vuosi, tosin vuonna 2009 Georgian kappale "We don't wanna put in" hylättiin, koska sen katsottiin viittaavan Venäjän pääministeri Vladimir Putiniin.
Elokuva
Georgian ensimmäinen elokuvateatteri avattiin Tbilisiin vuonna 1896. Ensimmäinen pitkä elokuva valmistui vuonna 1916, ja pian Venäjän valtakunnan kaupungeista vain Pietarissa toimi Tbilisiä vilkkaampi elokuva-ala. Elokuvateollisuus kukoisti 1920-luvulla, mutta neuvostovallan vakiintuessa elokuvantekijät joutuivat sopeutumaan valtion doktriineihin ja sosialistinen realismi nousi merkittävimmäksi genreksi. 1940-luvulla Mikheil Tšiaurelista tuli yksi Neuvostoliiton huomattavimmista ohjaajista ja Stalinin henkilökohtainen suosikki. Toisen maailmansodan jälkeen esiin nousi uusi lahjakkaiden ohjaajien ja käsikirjoittajien sukupolvi. Vuonna 1956 Tengiz Abuladzen ja Rezo Tškheidzen ohjaus Magdanas lurdža voitti Cannesin elokuvafestivaalien Kultaisen palmun.
1960–1980-luvut olivat Georgian elokuva-alan kulta-aikaa. Elokuvia valmistui jopa 60 vuodessa. Vuonna 1972 Rustavelin teatteri-instituuttiin perustettu elokuvataiteen tiedekunta tuotti useita tunnettuja ohjaajia, joihin kuuluvat Otar Ioseliani, Nana Džordžadze ja Goderdzi Tšokheli. Kauden kiitetyimpiä teoksia on Rezo Tškheidzen vuoden 1964 ohjaus Otets soldata, jonka pääosaa näyttelee Sergo Zakariadze. Joitakin elokuvia sensuroitiin: Abuladzen Stalinin terrorista kertova vuoden 1984 teos Monanieba esitettiin vasta kolme vuotta valmistumisensa jälkeen, ja sillä oli pitkäkestoinen vaikutus poliittiseen tietoisuuteen Neuvostoliitossa. 1990-luvulla maan elokuva-ala kärsi epävakaasta poliittisesta tilanteesta mutta tuotti silti suosittuja elokuvia: Temur Babluanin ohjaus Udzinarta mze vuodelta 1992 voitti Berliinin elokuvajuhlien Hopeisen karhun ja Džordžadzen teos Les Mille et une recettes du cuisinier amoureux vuodelta 1997 oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi. Monet ohjaajat kuitenkin muuttivat työskentelemään ulkomaille. Tbilisissä on järjestetty vuosittain kansainvälinen elokuvafestivaali vuodesta 1999 lähtien.
Tiedotusvälineet
Tärkein uutislähde on televisio. Georgiassa on yksi valtio-omisteinen televisioyhtiö, Georgian yleisradio (GPB), jolla on kaksi kanavaa. Maassa toimii lisäksi muutama kaupallinen kanava: Rustavi 2:lla oli keskeinen rooli vuoden 2003 ruusujen vallankumouksessa, ja sitä on pidetty hallituksen äänitorvena, Imedi taas on suhtautunut hallitukseen kriittisemmin. Rustavi 2 omistaa pääosin lisäksi pienemmän Mze-kanavan.
Sanomalehdillä ei ole kovin merkittävää asemaa. Niistä suurimpia ovat esimerkiksi Rezonansi, 24 Saati, Sakartvelos Respublika, Versia ja Kvilis Palitra, ja myös englanninkielisiä sanomalehtiä on useita. Tärkeitä radioasemia ovat vuorostaan Georgian yleisradio, Radio Imedi ja Fortuna FM. Georgian perustuslaki takaa sananvapauden ja toimittajat kritisoivat usein vallanpitäjiä. Mediaympäristö on politisoitunut, ja taustaorganisaatioista riippumattoman median luominen on haasteellista.
Vuonna 2014 Georgia oli Toimittajat ilman rajoja -järjestön sananvapausluettelon sijalla 84.
Keittiö
thumb|240px|Niko Pirosmanin teos "Kolmen aatelismiehen juhla-ateria" 1900-luvun alusta.
Georgialla on rikas, vaihteleva ja ainutlaatuinen ruokakulttuuri. Sen keskeinen elementti on runsas supra-juhla-ateria, jota johtaa maljankohottaja eli tamada. Georgian keittiöön ovat vaikuttaneet useiden lähialueen kansojen ruokaperinteet: Länsi-Georgiassa turkkilainen vaikutus on näkyvämpi, maan itäosassa taas iranilainen. Itäosassa valmistetaan gomi-maissipuuroa ja sitä käytetään leivän sijasta liha- ja kasvisruokien lisukkeena. Idässä valmistetaan naudan- ja lampaanlihaa, lännessä taas lihaa syödään vähemmän ja siipikarja on suositumpi vaihtoehto. Liharuokalajeja on kymmeniä. Niistä kuuluisimpia on khinkali, täytetyt taikinanyytit. Erityyppisiä kastikkeita ja juustoja on myös runsaasti. Tunnetuin perusraaka-aineenaan juustoa käyttävä ruokalaji on juustolla täytetty leipä khatšapuri. Samoja kastikkeita voidaan käyttää eri ruokalajien kanssa ja tarjota myös yksinään leivän kera. Erityyppiset pähkinät ja mausteet ovat tärkeitä raaka-aineita. Vaikka liha on keskeisin raaka-aine, sen kanssa tarjotaan aina runsaasti kasviksia, joista yleisimpiin kuuluvat munakoisot, pavut, kaali, punajuuret ja tomaatit. Tunnettuja kasvisruokalajeja ovat pavuista valmistettu lobio ja mkhali-salaatti.
Urheilu
Georgialla on pitkät perinteet kamppailulajeissa. Perinteinen urheilu on yhdistelmä nyrkkeilyä, painia ja miekkailua. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen perinnelajeja on elvytetty, ja näytöksissä esitellään taisteluita tikareilla, miekoilla ja kirveillä.
Portugalin maantiede
Portugali on rannikkovaltio Iberian niemimaalla Lounais-Euroopassa. Sen ainoa naapurimaa on Espanja, jonka kanssa sillä on yhteistä rajaa pohjoisessa ja idässä. Länsi- ja eteläpuolella on Atlantin valtameri.
Portugalin pinta-ala on 92 391 km², josta vesialueita on 440 km². Maahan kuuluvat manner-Portugalin lisäksi Atlantilla sijaitsevat Madeiran ja Azorien saaret, jotka ovat autonomisia alueita. Lisäksi asumattomat Selvagenssaaret ovat osa Portugalia. Portugalin alue on kuudesosa Iberian niemimaasta.
Geologia ja pinnanmuodot
Pinnanmuodoiltaan Portugali voidaan jakaa kahteen osaan. Tajojoen pohjoispuolella on vuoristoiset alueet ja sen eteläpuolella kumpuilevaa tasankoa. Maan pohjoisosissa on Minhossa on metamorfisiä kiviä sekä syväkivilajeja ja graniitia. Graniittialueilla on kumpuilevia tasankoja ja syviä jokilaaksoja, muun muassa Lima- ja Cávadojoet virtaavat syvien solien läpi. Ohutta rannikkokaistaletta reunustaa 300–600 metriin kohoavat kukkulat.
Pohjoisen sisämaassa on Trás-os-Montes, jossa on noin 600–800 metrin korkeudessa olevaa ylätasankoa. Kallioperässä on muodostunut yli 540 miljoonaa vuotta vanhoista kivistä, kuten graniitista, liuskeesta ja saviliuskeesta. Etelämpänä Beira Baixan ylätasanko laskee pienellä matkalla 500 metristä Tajojoen 200 metrin korkeuteen.
Suurin osa, noin 60 prosenttia, Portugalin alle 400 metrin korkeudessa olevasta maasta ovat maan eteläpuoliskolla. Douro- ja Tajojoen alajuoksuilla on triaskautista hiekkakiveä. Siitä sisämaahan triaskautisten hiekkakivialueiden välissä on nuorempaa liitukautista hiekkakiveä ja konglomeraatteja. Alto Alentejon alueella Tajo- ja Guadianajokien välisellä alueella on Espanjan sisämaasta jatkuvaa ylätasankoa. Eteläisessä Algarvessa on muun maan vuoristoista erottuvia kalkkikivisiä ja hiekkakivisiä kukkuloita.
Madeiran saariin kuuluu kahdeksan tuliperäistä saarta Atlantilla, noin tuhat kilometriä lounaaseen Portugalin manneralueesta. Azorit puolestaan sijaitsevat noin 650 kilometriä länteen. Nekin ovat tuliperäisiä, ja niiden maisemat vaihtelevat kraatterijärvistä, ylätasankoihin, vuoristoihin ja tasapohjaisiin laaksoihin. Azoreilla on myös Portugalin korkein kohta, 2 351 metrin korkuinen Ponta do Pico. Manner-Portugalin korkein kohta (1 991 m) sijaitsee Serra da Estrelan vuoristossa.
Vesistöt
Eteläosan tärkein joki on Guadiana, joka virtaa pohjoisesta etelään ja muodostaa osan Espanjan vastaisesta rajasta. Muita tärkeitä jokia ovat Lima ja Tâmega pohjoisessa, Mondego keskiosassa ja Sado ja Chança etelässä. 220 kilometrin pituinne Mondego on pisin joki, joka on kokonaan Portugalissa.
Portugalin suurin järvi on Alquevan 250 km² laajuinen tekoallas. Pieniä järviä ja lampia ovat esimerkiksi Lagoa Comprida, Lagoa Escura, Lagoa de Óbidos, Lagoa Corvos ja Pateira de Fermentelos. Portugalin suurin saari on São Miguel (759 km²) Azoreilla.
Kulttuurimaantiede
Portugalin pinta-ala on 92 090 neliökilometriä, josta vesialueita on 620 neliökilometriä. Portugalilla on yhteistä maarajaa Espanjan kanssa 1 224 kilometriä. Rantaviivaa Atlanttiin on 1 793.kilometriä.
Ilmasto
Portugalin ilmastoon vaikuttaa sekä Atlanttinen meri-ilmasto, Pyreneiden niemimaan sisäosien mannerilmasto että välimerenilmasto. Köppenin ilmastoluokituksessa Dourojoen sisämaan laaksot sekä lähes koko eteläinen Portugali Montejunto- ja Estrelavuoristojen eteläpuolella kuuluvat kuumakesäiseen välimerenilmastoon, kun taas maan pohjoisosa sekä Alentejon ja Algarven länsirannikko viileäkesäiseen. Pieni alue Bejan piirissä kuuluu viileään ja puolikuivaan ilmastoon. Madeira puolestaan on kokonaisuudessa kuumakesäistä välimerenilmasto. Azorien itäisimmät saaret ovat viilekesäisen välimerenilmaston aluetta ja keskiset sekä läntiset saaret lauhkean meri-ilmaston aluetta.
Portugalissa pääsääntöisesti ilmasto muuttuu kuivemmaksi ja lämpimämmäksi etelään ja länteen kuljettaessa. Maan luoteisosassa Minhossa saattaa parhaimpina vuosina sataa jopa yli 3000 millimetriä. Alentejon sisämaassa sademäärä ei keskimäärin ylitä 500 millimetriä. Sisämaassa mannerilmaston vaikutuksesta myös kesän kuivakausi on pidempi kuin muualla maassa. Sadannasta pohjoisosien vuoristoissa ja Estrelavuoristossa osa tulee talvisin lumena.
Madeiralla ilmastoon vaikuttaa välimerellisten ja merellisten olosuhteiden lisäksi Saharasta puhaltavat kuivat ja kuumat tuulet. Azoreilla hallitsee korkeapaineinen säätyyppi. Sateet ovat epäsäännöllisiä, ja vuotuinen sadanta voi vaihdella huomattavasti.
Laajat metsäpalot ovat ongelmana vuosittain. Niitä sattuu eniten keskellä kesää, mutta kuivina vuosina kausi voi alkaa tammikuusta ja jatkua jopa marraskuuhun. Ilmastonmuutoksen myötä voimistuneet Atlantin talvimyrskyt aiheuttavat eroosiota Portugalin rannoilla.
Kasvillisuus
Portugalin kasvillisuus on sekoitus atlanttisia, eurooppalaisia ja Välimeren alueen lajistoa. Lisäksi afrikkalaisia lajeja on joitakin. Mondegojoen pohjoispuolella eurooppalaiset lajit ovat vallitsevia, kun sen eteläpuolella välimerelliset lajit ovat enemmistönä.
Vuonna 2010 metsien osuus Portugalin pinta-alasta oli 35,4 prosenttia. Pensaikkojen ja ruohikkojen osuus oli 32 prosenttia ja maanviljelysmaan 24 prosenttia. Vuosien 1995–2010 metsien määrä on pienentynyt 4,6 prosenttia 3,31 miljoonasta hehtaarista 3,15 miljoonaan hehtaariin. Samaan aikaan myös maanviljelysmaan määrä on pienentynyt, mutta pensaikkojen ja ruohikkojen sekä kaupunkiympäristön määrä kasvanut.
Eukalyptusplantaaseihin on istutettu erityisesti kuume-eukalyptusta paperimassan tuottamista varten. Sen osuudesta Portugalissa yleistyneisiin metsäpaloihin on kiistaa. Kuivissa ja kuumissa oloissa se on hyvin palonarka ja lennättää kipinäpesäkkeitä kauas. Coimbran teknisen ja maatalouskorkeakoulun apulaisprofessori Sande Silva sanoo, että eukalyptuksella ei ole mitään tekemistä paikallisen ekosysteemin kanssa. Ympäristöjärjestöt syyttävät sitä maaperän köyhdyttäjäksi.
Portugalin eteläosissa Alentejossa on edelleen laajaa matorral-pensaskasvillisuutta, jossa valtalajena ovat kistukset tai maatiloilla korkkitammet. Algarven maastoa hallitsetvat viinitarhat ja toisaalta Välimeren alueen tyypilliset viljelypuut, kuten oliivi, aitoviikuna, manteli ja johanneksenleipäpuu.
Ihminen on muuttanut Madeiran ja Azorien kasvillisuuden eurooppalaisemmaksi. Madeiralla on kuitenkin edelleen myös alkuperäistä laurisilvametsää.
Eläimistö
Portugalin eläimistössä on sekoittunut eurooppalaista ja pohjoisafrikkalaista lajistoa. Susia on varsinkin Serra da Estrelassa syrjäisimmillä seuduilla. Maa sijaitsee useiden Keski- ja Länsi-Euroopan lintulajien muuttoreitin varrella.
Georgia
Urheilu
Georgia on osallistunut talviolympialaisiin vuodesta 1994 ja kesäolympialaisiin vuodesta 1996. Ennen sitä georgialaiset kilpailivat Neuvostoliiton lipun alla, ja vuonna 1992 Itsenäisten valtioiden yhteisön urheilijoiden kanssa ″Yhdistetyssä joukkueessa” (engl. Unified team). Menestyneitä urheilijoita ovat painija Masiej Rosievich, triatlonisti Viktor Sanejev, painonnostaja Kakhi Kakhiashvili ja ampuja Nino Salukvadze.
Georgian jalkapallomaajoukkue ei ole vielä pelannut kansainvälisissä arvoturnauksissa - kansallinen liitto on perustettu vuonna 1990. FIFAn rankingissa joukkue oli kesäkuussa 2014 sijalla 96. Seuratasolla Tbilisin Dynamo ja FC Zestaponi ovat menestyviä joukkueita. Alle 19-vuotiaiden maajoukkue on päässyt UEFAn Euroopanmestaruuskilpailuissa lopputurnaukseen 2012/2013 ja eliittikierrokselle kolme kertaa aikaisemmin.
Aiheesta muualla
thumb|240px|[[Gelatin luostari on Unescon maailmanperintökohde.]]
Kuokkavierasjuhlat
Kuokkavierasjuhlat oli Helsingissä itsenäisyyspäivänä vuosina 1996–2003 sekä 2006 järjestetty protestitapahtuma. Sen taustalla oli radikaaleja kansalaisaktivisteja useilta eri tahoilta, muun muassa anarkisteja, anarkosyndikalisteja sekä autonomeja. Vuonna 1999 Kuokkavierasjuhlat järjestettiin itsenäisyyspäivän sijasta seuraavana viikonloppuna Helsingissä pidetyn EU-huippukokouksen yhteydessä.
Portugalin maantiede
Luonnonsuojelualueet
Portugalin ainoa kansallispuisto on vuonna 1971 perustettu Peneda-Gerêsin kansallispuisto maan luoteisosassa. Siellä on runsaasti tammi- ja sekametsää, lehtoja, suota ja pensaikkoja. Maassa on myös kaksitoista luonnonpuistoa (Parque Natural), yhdeksän luonnonsuojelualuetta (Reserva Natural), viisi luonnonmuistomerkkiä (Monumento Natural) ja seitsemän suojattua maisemaa (Paisagem Protegida). Noin 30 prosenttia maailman korkkitammista on Portugalissa.
Kuokkavierasjuhlat
Vaikka Kuokkavierasjuhlat muodostui suurimmaksi osaksi rauhanomaisesta toiminnasta ja mielenosoituksista, on tapahtuman nykyisin julkisuudessa oleva maine peräisin sen viimeisiltä vuosilta, jolloin mukaan mahtui myös levottomuuksia ja lieviä välikohtauksia poliisin kanssa.
Tausta
Tutkija Jukka Peltokosken mukaan tapahtuman taustalla ovat ihmisryhmät, joiden yhteiskunnallinen asema oli heikentynyt 1990-luvun lamavuosien aiheuttaman rakenteellisen työttömyyden sekä vuosikymmenen erilaisten uusliberalististen uudistusten johdosta. Heidän tarkoituksenaan oli tuoda mediajulkisuuteen vastakohtaa itsenäisyyspäivän juhlien loistolle. Tapahtumalla ei ollut varsinaisia vastuullisia järjestäjiä eikä kiinteää taustaorganisaatiota, vaan suunnittelusta tiedotettiin etukäteen esimerkiksi joidenkin kansalaisjärjestöjen sähköpostilistoilla. Se ei myöskään ollut osa laajempaa poliittista kampanjaa, vaan yksittainen kerran vuodessa järjestetty protesti. Tapahtuman näkyvin osa oli Presidentinlinnan edustalla itsenäisyyspäivän vastaanoton aikana järjestetyt mielenosoitukset, joihin sen viimeisinä vuosina liittyi myös levottomuuksia. Kuokkavierasjuhlat koostui mielenosoituksen lisäksi myös useista muista tapahtumista. Esimerkiksi vuonna 2000 Helsingin kauppatorilla järjestettiin ohjelmallinen tapahtumatori, jossa oli musiikkiesitysten ja eri järjestöjen kojujen ohella jaossa ilmaista ruokaa.
Historia
Kuokkavierasjuhlat tunnettiin vuosien kuluessa eri nimillä. Alkuperäinen nimi oli "Kansan kuokkavierasjuhlat". Se oli käytössä vuoteen 2000 saakka, lukuun ottamatta vuoden 1999 EU-huippukokouksen aikana järjestettyä tapahtumaa, joka oli nimetty "Eurokansan kuokkavierasjuhlaksi". Vuonna 2001 tapahtuma tunnettiin elokuvaan 2001: Avaruusseikkailu viitanneella nimellä "Kuokkavierasseikkailu 2001". Termi "kuokkavieraat" itsessään tarkoittaa kutsumattomia tai ei-toivottuja vieraita.
Ensimmäisinä vuosina tapahtuma muodostui Rautatientorilta Kauppatorilla järjestettyyn tilaisuuteen marssineesta rauhanomaisesta mielenosoituskulkueesta. Vuonna 1999 Kuokkavierasjuhlat otti vaikutteita Seattlessa samana vuonna käynnistynyneestä liikkeestä, joka oli järjestänyt Maailman kauppajärjestön WTO:n vastaisia mielenosoituksia. Samaan aikaan Kuokkavierasjuhlien kanssa Helsingissä nähtiin myös useita muita mielenosoituksia, muun muassa Euroopan unionia vastustavien maanviljelijöiden väkivaltaiseksi muuttunut protesti.
Vuotta myöhemmin tapahtuma muuttui aikaisemmasta rauhanomaisuudesta militantimpaan suuntaan ja mukaan tuli perinteisten mielenosoituksien ja kansalaistorien lisäksi kansalaistottelemattomuutta sekä poliisivoimien uhmaamista. Mukana oli esimerkiksi Ya Basta -kansalaistottelemattomuusryhmän Suomen osasto. Mielenosoittajat muun muassa pyrkivät kohti mellakka-aidoin eristetyä presidentinlinnaa, mutta poliisi esti tämän. Kuokkavierasjuhlien yhteydessä esiintyi sen viimeisinä vuosia jonkin verran lieviä haitantekoja, kuten esimerkiksi itsenäisyyspäivän vastaanotolle saapuvien kutsuvieraiden taksien potkimista tai heiluttelua. Tapahtuma hajosi myös useiksi erillisiksi mielenosoituksiksi, joista osa oli poliisille ilmoittamattomia. Kauppatorin sijasta ne suuntasivat "piirittämään" Presidentinlinnaa sitä ympäröiville kaduille.