cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sisiliskokala
Sisiliskokala (Saurida elongata) on liskokalojen (Synodontidae) heimoon kuuluva kalalaji. Sitä tavataan luoteisella Tyynellämerellä, jossa se elää 20–100 metrin syvyydessä. Sisiliskokala voi kasvaa jopa 50 senttimetrin mittaiseksi ja elää jopa 7-vuotiaaksi. Sen kaupallinen käyttö on pienimuotoista.
Syytetty (elokuva)
Syytetty on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen draamaelokuva, jonka on ohjannut Jonathan Kaplan. Elokuvan pääosissa esiintyvät Jodie Foster ja Kelly McGillis. Foster voitti roolisuorituksestaan parhaan naispääosan Oscar-palkinnon ja Golden Globen parhaasta naispääosasta draamaelokuvasta. Lisäksi hän oli ehdolla Bafta-palkinnon saajaksi.
Taustaa
Elokuva perustuu tositapahtumiin, vuonna 1983 tapahtuneeseen joukkoraiskaukseen, jonka uhri oli 21-vuotias Cheryl Araujo (1961–1986). Syytetty on historiallinen elokuva, sillä raiskauksen uhri asetetaan ensimmäistä kertaa tapahtumien keskipisteeksi.
Juoni
Elokuva kertoo työluokan naisesta Sarah Tobiasista, jolla on kevytkenkäinen maine. Eräänä iltana baarissa ryhmä humalaisia baarin kanta-asiakkaita raiskaa hänet joukolla muiden katsellessa. Piirisyyttäjä Kathryn Murphy (McGillis) ottaa hoidattavakseen raiskausjutun, ja oikeudenkäynti osoittaa, että vaikka raiskausillan aikana olisi ollut vaikka kuinka paljon seksuaalista jännitettä ja härnäämistä, humalaiset kanta-asiakkaat ovat silti syyllisiä sekä raiskaukseen että siihen yllyttämiseen. Realistisesti kuvattu raiskaus nähdään vasta elokuvan lopussa, kun katsojien myötätunto on saatu Sarahin puolelle.
J. Johnston Pettigrew
thumb|James Johnston Pettigrew James Johnston Pettigrew (4. heinäkuuta 1828 – 17. heinäkuuta 1863) oli kirjailija, lakimies, kielitieteilijä, diplomaatti ja etelävaltioiden prikaatikenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Hän oli yksi katastrofaalisen Pickettin hyökkäyksen johtajista ja kaatui muutamia päiviä Gettysburgin taistelun jälkeen konfederaation armeijan perääntyessä Virginiaan.
Lapsuus ja nuoruus
Johnston Pettigrew syntyi Ranskan hugenottitaustaiseen rikkaaseen perheeseen Tyrrell Countyssä Pohjois-Carolinassa. Hän meni Pohjois-Carolinan yliopistoon Chapel Hilliin 15-vuotiaana. Hän valmistui matematiikasta ja klassillisista kielistä ja oli filantrooppisen seuran jäsen. Hän johti myös luokkansa nyrkkeilyä ja miekkailua. Hän ansaitsi kiitosta saavutuksistaan presidentti James K. Polkilta, joka nimitti hänet apulaisprofessoriksi Yhdysvaltojen laivastoakatemiaan. Sitten hän opiskeli lakia Baltimoressa ja liittyi setänsä yritykseen Charlestoniin Etelä-Carolinaan, ja matkusti Saksaan opiskelemaan lakia. Hän matkusteli ympäri Eurooppaa seitsemän vuotta, missä hän oppi puhumaan ja kirjoittamaan ranskaa, saksaa, italiaa ja espanjaa ja lukemaan kreikkaa, hepreaa ja arabiaa. Hän kirjoitti matkakirjan ”Notes on Spain and the Spaniards” ja vietti aikaa palveluksessa diplomaattina.
Sotilasuran alku
Palattuaan Yhdysvaltoihin Pettigrew valittiin Etelä-Carolinan hallintoon 1856. Huolimatta saavutuksistaan kielitieteessä ja siviiliosaamisestaan, Pettigrew suuntasi sotilasuralle palvellakseen maataan ja kotiosavaltiotaan. Joulukuussa 1860 hän palveli Etelä-Carolinan kuvernöörin adjutanttina ja seuraavassa huhtikuussa osallistui neuvotteluihin kuvernöörin toimiston, Etelä-Carolinan sotilasviranomaisten ja Unionin Fort Sumterin komentajan välillä Charlestonin satamassa.
Sisällissota
Kun sota oli julistettu Pettigrew liittyi Hamptonin legioonaan, joukkoon, jonka Wade Hampton III oli kerännyt Etelä-Carolinasta, sotamiehenä, vaikka hän nopeasti hyväksyi everstin tehtävät 1. Etelä-Carolinan kivääreissä. Hän palasi Pohjois-Carolinaan komentamaan 12. (myöhemmin 22.) Pohjois-Carolinan jalkaväkeä. Sekä Jefferson Davis että kenraali Joseph E. Johnston kehottivat häntä hyväksymään korkeamman komennuksen, mutta hän kieltäytyi sotilaskokemuksensa vähäisyyden vuoksi. Kuitenkin, kun taitavien upseerien tarve tuli konfederaation armeijassa suureksi, uusi eversti käskettiin pian Virginiaan hyväksymään ylennys prikaatikenraaliksi 26. helmikuuta 1862.
Kun nuori sukulainen pyysi ”turvapaikkaa” Pettigrewin esikunnassa, hän vastasi ”Vakuutan sinulle että prikaatin turvattomin paikka olen minä. Kaikin tavoin pyri saamaan hänet irti typerästä turvapaikkakuvitelmastaan, mitä hän tulisi katumaan myöhemmin. Vaaran paikka on kunnian paikka.” Hän tarkoitti totta sanoillaan.
Virginian niemimaalla käytyjen taistelujen aikana kesällä 1862, Pettigrew haavoittui vakavasti Seven Pinesin taistelussa. Häneen osui luoti, joka vahingoitti hänen kurkkuaan, olkapäätään ja henkitorveaan. Pettigrew miltei vuosi kuiviin, ja kun hän makasi haavoittuneena, hän sai toisen luodin käteensä ja häntä iskettiin pistimellä oikeaan jalkaan. Uskoen haavansa kuolettaviksi, Pettigrew ei antanut ainoankaan miehistään jättää taisteluasemiaan kantaakseen hänet taakse. Kuolleena kentälle jätettynä hän tuli tajuihinsa unionin sotavankina. Hänet vaihdettiin kaksi kuukautta myöhemmin, hän toipui haavoistaan ja vietti syksyn komentaessaan kenraalimajuri Daniel Harvey Hillin divisioonan prikaatia Richmondin ympärillä. Talvella hän komensi prikaatia Etelä-Virginiassa. Hän palasi Pohjois-Carolinan prikaatiinsa juuri ajoissa aloittaakseen Gettysburgin kampanjan kesäkuussa 1863.
Konfederaation sotaministeriö oli sijoittanut Pettigrewin prikaatin kenraali Robert E. Leen Pohjois-Virginian armeijaan ja Pettigrew matkusti Fredericksburgiin Virginiaan, liittyäkseen uudestaan siihen armeijaan toukokuussa. Pettigrewin prikaati oli yksi vahvimmista kenraalimajuri Henry Hethin divisioonassa kenraalimajuri A.P. Hillin kolmannessa armeijakunnassa. Tuoreissa univormuissa ja aseistettuina osavaltion miliisin asevarastoista otetuilla kivääreillä, hänen rykmenttinsä esittivät hienon sotilaallisen ilmestyksen marssilla läpi Marylandin ja Pennsylvanian. Jotkut hänen rykmenttiupseereistaan kuuluivat myös Pohjois-Carolinan plantaasien ”aristokraatteihin”, mukaan lukien eversti Collett Leventhorpe, 11. Pohjois-Carolinan jalkaväen komentaja ja 21-vuotias Harry Burgwyn, 26. Pohjois-Carolinan komentaja. Hänen prikaatinsa ei ollut ollut taistelussa lähes vuoteen ja käsitti yli 2 500 upseeria ja miestä.
Gettysburgin taistelu
Pettigrewin prikaati yhdistyi rautaprikaatiin 1. heinäkuuta 1863, McPhersonin ja Herbstin farmeilla länteen Gettysburgista, missä kaikki neljä hänen rykmenttiään kärsivät tuhoisia menetyksiä — yli 40 % tappiot — mutta onnistuivat ajamaan unionin joukot pois McPhersonin harjanteelta. Kenraali Pettigrew otti divisioonan komennon kenraali Hethin haavoituttua sinä iltapäivänä ja yritti uudelleenjärjestää moukaroidun divisioonan seuraavan päivän taistelussa.
3. heinäkuuta Lee valitsi Pettigrewin divisioonan marssimaan vasemmalla kenraalimajuri George Pickettin divisioonasta kuuluisassa jalkaväkihyökkäyksessä nimeltään Pickettin hyökkäys (vaikka jotkut nykyiset historioitsijat ovat käyttäneet nimeä ”Pickett-Pettigrew-Trimblen hyökkäys” kuvaamaan sitä koska Pickett johti vain kolmasosaa miehistä hyökkäyksen aikana). Tämä oli virhe Leeltä. Hän ei konsultoinut Pettigrewin kanssa selvittääkseen tämän divisioonan hirvittävän tilan.
Kun divisioona eteni, se sai vastaansa murhaavaa tulta. Pettigrewin hevonen ammuttiin hänen altaan ja hän jatkoi jalkaisin. Hän pääsi 100 jaardin päähän kiviaidasta Cemetery Ridgellä, ja haavoittui pahoin vasempaan käteensä tykinammuksen räjähdyksessä. Kovista tuskistaan huolimatta Pettigrew jäi sotilaidensa luokse kunnes oli ilmeistä että hyökkäys oli epäonnistunut. Pidellen veristä kättään hän käveli kohti Seminary Ridgeä ja kohtasi Kenraali Leen. Pettigrew yritti puhua mutta Lee, nähdessään hirveän haavan puhui ensin: ”Kenraali, olen pahoillani nähdessäni sinun haavoittuneen. Mene selustaan.” Pettigrew tervehti kivuliaasti, ei puhunut mitään vaan palasi selustaan.
Kuolema
Kenraali Pettigrew jatkoi divisioonansa komennossa peräännyttäessä Potomac-joelle kunnes Heth toipui. Tulvivan Potomacin pysäyttämänä Falling Waters -joella Länsi-Virginiassa, Pettigrewin prikaati teki nopeasti puolustuslinjan Marylandin puolelle suojatakseen joenylityspaikan tietä. Unionin ratsuväki tiedusteli jatkuvasti asemia kun Leen armeija ylitti ponttoonisiltoja Länsi-Virginiaan. Aamulla 14. heinäkuuta Pettigrewin prikaati oli yksi viimeisistä konfederaation yksiköistä Potomac-joen pohjoispuolella, kun unionin joukot etenivät paikalle. Pettigrew johti sotilaitaan etulinjassa jalkaisin, kun unionin ratsuväkimies Michigan-prikaatista ampui häntä lähietäisyydeltä, ja luoti osui häntä vatsaan. Hänet kannettiin välittömästi selustaan ja Potomacin yli, sillä hän ei halunnut jäädä liittovaltion joukkojen käsiin. Hän kuoli kolme päivää myöhemmin lähellä Bunker Hilliä Länsi-Virginiassa. Hänen prikaatinsa oli kärsinyt 56 % menetykset, ja tuhottu taistelorganisaationa kokonaan.
Kenraali James Johnston Pettigrewin leiri #1401 ja Yhdysvaltain armeijan laivaston alus toisessa maailmansodassa nimettiin hänen mukaansa.
Pettigrewiä näytteli George Lazenby vuoden 1993 elokuvassa Gettysburg.
Rusk (festivaali)
Rusk-festivaali on marraskuun lopulla vuosittain Pietarsaaressa järjestettävä musiikkifestivaali, jossa yhdistyvät korkeatasoinen kamarimusiikki ja eri taiteenalat. Yhteentörmäyksen ytimessä on kaupungin keskustassa sijaitseva Schauman-sali, mutta tapahtumat levittäytyvät myös laajemmin ympäröivään kaupunkimiljööseen. Festivaalin perustivat vuonna 2013 klarinetisti Christoffer Sundqvist ja säveltäjä Sebastian Fagerlund, jotka ovat festivaalin taiteelliset johtajat. Viikon aikana kuullaan konsertteja, joissa suomalaiset ja kansainväliset muusikot esittävät kamarimusiikin klassikkoja ja harvinaisuuksia sekä uutta musiikkia. Festivaali kutsuu vuosittain fokus-säveltäjäkseen kansainvälisen säveltäjävieraan. Säveltäjävieraiksi on kutsuttu Sebastian Fagerlund (2013) ja Daníel Bjarnason (2014). Taiteellisten johtajien mukaan "Rusk-festivaalin tavoitteena on heijastaa omaa aikaamme kaikkine muunnelmineen ja haasteineen. Se on sulatusuuni, jossa luovuus saa virrata eksoottisissa yhteyksissä vuoden pimeimpään ja koleimpaan aikaan."
Aiheesta lisää
September 2013)
Harrison Reed
Harrison James Reed (s. 27. tammikuuta 1995 Worthing) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Fulhamia. Reedin pelipaikka on keskikenttäpelaaja.
Reed on Southamptonin kasvatti ja edusti seuraa vuoteen 2020 saakka pelaten tosin kolme viimeistä kautta lainasopimuksilla mestaruussarjassa Norwich Cityssä kaudella 2017–2018, Blackburn Roversissa kaudella 2018–2019 ja Fulhamissa kaudella 2019–2020. Debyytti Valioliigassa tapahtui joulukuussa 2013 Manchester Cityä vastaan kotiottelussa, kun hän tuli viimeisellä minuutilla kentälle Steven Davisin tilalle. Hän pelasi vielä kauden lopulla muutamia minuutteja kolmessa ottelussa. Kaudella 2014–2015 Reed pelasi yhdeksän valioliigaottelua. Kaudella 2015–2016 hän pääsi kentälle vain yhdessä ja seuraavalla kaudella kolmessa ottelussa. Hän sai enemmän vastuuta mestaruussarjassa. Hän pelasi Norwichissa 39 sarjaottelua, joissa hän teki yhden maalin, Blackburnissa 33 sarjaottelua, joissa hän teki kolme maalia, ja Fulhamissa 25 sarjaottelua ja kolme nousukarsintaottelua.
Reed on pelannut Englannin alle 19- ja alle 20-vuotiaiden maajoukkueissa yhteensä toistakymmentä ottelua.
Nikolai Atanasov
Nikolai Atanasov (, s. 11. joulukuuta 1974 Sofia) on bulgarialainen pituushyppääjä.
Atanasov karsiutui Sevillan MM-kilpailuissa 1999 ja Sydneyn olympialaisissa 2000. Vuonna 2002 hän karsiutui Wienin sisäratojen EM-kilpailuissa ja seuraavana vuonna Pariisin MM-kilpailuissa. Atanasov karsiutui myös Ateenan olympialaisissa 2004, Göteborgin EM-kilpailuissa 2006 ja Osakan MM-kilpailuissa 2007.
Atanasov oli viides Valencian sisäratojen MM-kilpailuissa 2008 tuloksella 790 cm, karsiutui saman vuoden Pekingin olympialaisissa ja oli jälleen viides Torinon sisäratojen EM-kilpailuissa 2009 tuloksella 811 cm. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 sekä vuoden 2010 Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa ja Barcelonan EM-kilpailuissa hän karsiutui, kuten kävi myös Pariisin sisäratojen EM-kilpailuissa 2011.
Storch
Storch voi viitata muun muassa seuraaviin asioihin:
Lentokone:
Ihmiset:
Veli Lampi
Veli Lampi (s. 18. heinäkuuta 1984 Seinäjoki) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Vaasan Palloseuraa. Hän pelaa useimmiten oikeana laitapuolustajana, mutta kykenee pelaamaan muillakin pelipaikoilla puolustuksessa ja keskikentällä.
Lammen kasvattajaseura on Sepsi-78. Hän on pelannut TP-Seinäjoen riveissä. Veikkausliigassa Lampi debytoi Vaasan Palloseuran paidassa vuonna 2002. VPS:n pudottua hän pelasi seurassa Ykkösessä vuosina 2003–2004. Vuonna 2005 Lampi siirtyi Helsingin Jalkapalloklubiin, jonka kanssa hän saavutti kaksi SM-hopeaa ja Suomen cupin voiton.
Tammikuussa 2007 Lampi siirtyi sveitsiläisen Zürichin riveihin. Hän saavutti heti samana keväänä seurassa Sveitsin-mestaruuden ja toisen kaksi vuotta myöhemmin. Kevään 2010 hän vietti lainalla Aaraussa. Willem II:een Lampi siirtyi heinäkuussa 2010.
Ilmiö
Ilmiö tai fenomeeni on jotain mitä voidaan havaita aistein, kuten havaittavissa oleva tapahtuma, tai se voi olla matemaattinen. Se voi olla kulttuurinen tapahtuma, evoluutioon liittyvä tai illuusio. Ilmiö voi olla jaksollinen, fyysinen tai kertakaikkinen.
Veli Lampi
Lampi kuului Suomen alle 21-vuotiaiden maajoukkueen luottopelaajiin. A-maajoukkueessa hän debytoi vuonna 2006. Hän pelasi viidessä ottelussa vuoden 2010 MM-kilpailuiden karsinnoissa.
Ilmiö
Immanuel Kantilla ilmiö (Erscheinung) eli phaenomenon (, fainómenon; monikossa phaenomena,, fainomena) edusti tuntematonta ja tavoittamatonta noumenonia, 'olevaa itsessään' (an sich). Hänen mukaansa oleva itsessään ei ilmene havaitsijan tietoisuudelle suoraan, vaan ainoastaan epäsuorasti ilmiönä, fenomeenina.
Veli Lampi
Marraskuussa 2015 Lampi teki vuoden sopimuksen Vaasan Palloseuran kanssa. Sopimuksessa on optio jatkokaudesta. Lampi ilmoitti marraskuun alussa 2017 lopettavansa jalkapallouransa kyseiseen kauteen.
Myös Lammen isä Mikko Lampi (s. 1952) edusti Suomen jalkapallomaajoukkuetta.
Lampi palasi kentille vuonna 2018 ottelussa Sepsi-78 - Apollo.
Princesa (1750)
Princesa eli Santa Barbara oli Espanjan laivaston vuonna 1750 vesille laskettu 70-tykkinen linjalaiva.
Palvelus
Espanjan ja Britannian välinen sota alkoi kesäkuussa 1779. Alus osallistui 16. tammikuuta 1780 Cabo de São Vicenten taisteluun, jossa se vallattiin. Alus rekisteröitiin ja nimettiin HMS Princessaksi 3. huhtikuuta. Alus varustettiin Portsmouthissa 5. toukokuuta - 22. elokuuta, mikä maksoi 16 236 puntaa yhden shillingin ja kolme dimeä.
Alus otettiin palvelukseen huhtikuussa ensimmäisenä päällikkönään Sir Thomas Rich liitettynä Darbyn laivasto-osastoon. Alus lähti 29. marraskuuta Hoodin mukana Länsi-Intiaan. Alus saapui St. Eustatiukselle 3. helmikuuta 1781 ja Martiniquelle 29.-30. huhtikuuta. Toukokuussa alus oli Draken laivueessa Tobagossa, jolloin se oli Sir Francis Samuel Draken lippulaivana päällikkönään Charles Knatchbull. Alus lähti Hoodin mukana Pohjois-Amerikan rannikolle osallistuen Cheasapeaken taisteluun 5, syyskuuta.
Alus palasi 5. joulukuuta Hoodin laivaston mukana Länsi-Intiaan ollen St. Kittsissä 25.-26. tammikuuta 1782. Alus osallistui 12. huhtikuuta Saintesin taisteluun. Pigotin laivasto-osaston mukana alus lähti 21. heinäkuuta Pohjois-Amerikkaan ollen New Yorkissa 5. syyskuuta-24. lokakuuta, minkä jälkeen alus palasi Leewardsaarille.
Aluksen päälliköksi tuli joulukuussa 1782 Lambert Brabazon ollen edelleen Draken lippulaivana. Alus poistettiin palveluksesta heinäkuussa 1783. Alus varustettiin Plymouthissa reserviin sijoitettavaksi elokuussa ja se oli varastoaluksena heinä-elokuun 1784. Alus myytiin romutettavaksi Plymouthissa joulukuussa 1809.
Sigrid Jusélius
thumb|200px|Sigrid Jusélius. Sigrid Maria Jusélius (17. toukokuuta 1887 Pori – 19. kesäkuuta 1898 Turku ) oli varakkaan porilaisen liikemiehen Fritz Arthur Juséliuksen (1855–1930) ja hänen vaimonsa Blenda Moliisin (1850–1919) tytär. Hän oli vanhempiensa ja varsinkin isänsä silmäterä. Vanhempien esikoinen, vuonna 1884 syntynyt tytär Thyra Theresia oli kuollut vain muutaman kuukauden ikäisenä. Vuonna 1893, Sigridin ollessa kuusivuotias, hänen vanhempansa erosivat. Sigrid muutti äitinsä kanssa Tukholmaan, Ruotsiin ja myöhemmin Turkuun. Huolimatta siitä hän ei menettänyt yhteyksiään isäänsä, jonka viimeiseksi lapseksi hän myös jäi.
Turussa Sigrid kävi ruotsalaista yhteiskoulua (Åbo svenska samskola) syksystä 1897 lähtien. Seuraavana talvena hän sairastui tuhkarokkoon, jota seurasi useita jälkitauteja. Sigrid menehtyi lopulta keuhkotuberkuloosiin Turun kodissaan 19. kesäkuuta 1898. Hän oli kuollessaan 11-vuotias. Isänsä Fritz Juséliuksen silmäteränä hän sai arvokkaan viimeisen leposijan, kun Jusélius rakennutti hänelle Juseliuksen mausoleumin Poriin. Sen lisäksi hänen muistoaan kunnioittaa Sigrid Juséliuksen säätiö, joka jakaa apurahoja lääketieteellisiä tutkimuksia varten. pienoiskuva|Sigrid Juséliukselle kuuluneet nukenvaunut Satakunnan Museon kokoelmissa. [[creativecommons:by/4.0/deed.fi|CC-BY 4.0]]
Van Halen
Van Halen oli vuonna 1972 perustettu yhdysvaltalainen hard rock -yhtye, jota voidaan pitää yhtenä merkittävimmistä 1980-luvun rockmusiikkityyliin ja heavy metaliin vaikuttaneista yhtyeistä. Yhtyeen tunnetuimpiin kappaleisiin kuuluvat muiden muassa ”Eruption”, ”Ain’t Talkin’ ’Bout Love”, ”Panama”, ”Dreams”, ”Why Can’t This Be Love”, ”When It’s Love”, ”Poundcake”, ”Right Now”, ”Can’t Stop Lovin’ You”, ”Hot for Teacher” ja menestynein ”Jump”.
Vuonna 2007 Van Halen pääsi Rock and Roll Hall of Fameen. Yhtye pitää ennätystä eniten ykkössijoituksia Billboardin Mainstream Rock Tracks -listalla saavuttaneena yhtyeenä. Yhtyeen albumeja on myyty maailmanlaajuisesti yli 80 miljoonaa kappaletta, joista Yhdysvalloissa yli 56,5 miljoonaa.
Yhtyeen ja veljesten historia sekä alkuvuodet (n. 1967–1972) aloittelijana
Veljekset olivat musiikin ympäröimät jo pienestä pitäen, sillä heidän isänsä oli ammattimuusikko, jonka soittimena oli pääasiassa klarinetti. Alkujaan pojat ottivat pianotunteja ja etenkin heidän äitinsä toivoi, että hänen lapsistaan tulisi aikanaan klassisen pianonsoiton ammattilaisia. Pojat myös osallistuivat silloin tällöin pianokilpailuihin. Isä rohkaisi koko ajan poikia musiikillisesti, tulivat he sitten soittamaan mitä tahansa musiikkityyliä tai soitinta. Hieman 1960-luvun puolenvälin jälkeen veljekset innostuivat etenkin englantilaisyhtyeiden valtavirran rockmusiikista, ja soittimet vaihtuivat pianosta kitaraan ja rumpuihin. Alex oli saanut vanhemmiltaan sähkökitaran sekä vahvistimen, ja Eddie taas hankki itselleen rumpusetin, jonka hän maksoi postinjakajan työllään.
Alex otti jopa kitaratunteja, mutta hän ei vain tahtonut oppia soittamaan kitaraa kunnolla, joten kun nuorempi veli oli jakamassa postia päiväsaikaan, Alex alkoi harjoitella salaa veljensä rummuilla. Pian Eddie huomasi Alexin osaavan soittaa rumpuja häntä paremmin, joten lopulta Eddie vaihtoi kitaraan. Eddien mukaan hän tajusi veljensä hallitsevan rummut paremmin viimeistään siinä vaiheessa, kun hän kuuli veljensä soittavan rumpusooloa kappaleeseen ”Wipe Out”. Edward oli nopea oppimaan kitaralla, ja hän onkin sanonut osanneensa 14-vuotiaana soittaa yhden suurimmista idoleistaan, Eric Claptonin, koko siihenastisen tuotannon ulkoa nuotilleen. Veljekset harjoittelivat autotallissa päivittäin tuntikausia soittaen lähinnä omien idoliensa teoksia.
Itse yhtyeen alkuajat sijoittuvat 1960–1970-lukujen vaihteeseen, jolloin Alex ja Edward perustivat yhdessä koulukaverinsa basisti Dennis Travisin kanssa Trojan Rubber Companyn (myöhempiä nimiä: Genesis, Rat Salade ja Mammoth) suurimpina innoittajinaan Cream ja Black Sabbath. Yhtyeen alkuaikoina Edward toimi kitaristin roolinsa ohessa myös yhtyeen laulajana, kunnes David Lee Roth liittyi yhtyeeseen.
Yhtyeen ensimmäinen kokoonpanomuutos oli basistin vaihtaminen, sillä yhtyeen vielä aloitellessa Dennis Travis joutui muuttamaan perheensä mukana pois Pasadenasta. Korvaajaksi saatiin toinen koulukaveri, Mark Stone. Hän olikin yhtyeessä pitempään ja ehti kokea sen menestystä lupaavan kehityksen vaiheita, kunnes veljekset myöhemmin erottivat hänet. Veljesten mukaan syynä oli se, että myös koulunkäyntiin vakavasti keskittynyt Stone ei ollut ”tarpeeksi omistautunut yhtyeelle”. Korvaajaksi Stonelle saatiin Michael Anthony, joka siihen asti oli ollut oman Snake-yhtyeensä keulakuva. Veljekset olivat nähneet hänen keikkojaan, ja etenkin Eddie oli ällistynyt siitä, kuinka hyvin Anthony teki hommaansa. Lisäksi Anthonylta saatiin samalla käyttöön laadukkaat PA-laitteet, joita veljesten yhtye oli jo aiemminkin joutunut ajoittain lainaamaan omiensa vikojen tai puutteellisuuden vuoksi. Siitä lähtien Anthony tulikin olemaan merkittävä henkilö yhtyeen historiassa.
Van Halenin alkuajat (1972–1977)
Vuosina 1973–1974 yhtyeellä ei ollut varsinaista laulajaa, koska Eddie Van Halen ei halunnut enää laulaa. Hän oli sitä mieltä, että erillinen laulusolisti olisi parempi. Lisäksi yhtye oli jo jonkin aikaa vuokrannut sen paikalliskilpailijan, Red Ball Jetin solistin David Lee Rothin omistamaa miksauspöytää 40 dollarilla per kerta, joten veljekset ajattelivat, että olisi järkevämpää pyytää Roth mukaan, jotta heidän ei tarvitsisi maksaa joka kerta vuokraa Rothin tarvikkeista. Samalla he saisivat yhtyeeseen aidon solistin, jolla Alexin mukaan oli siihen aikaan ”tarvittavaa itsevarmuutta ja pelisilmää” auttaa yhtyettä eteenpäin. Myös Roth halusi koko ajan kuuluisammaksi ja janosi menestystä, joten siirto kävi lopulta hyvin sutjakkaasti. Sen jälkeen yhtyeen nimi muutettiin Rothin ehdotuksesta Van Haleniksi, sillä hänen mielestään se oli omaperäinen, huomiota herättävä ja ennen kaikkea kahden yhtyeen jäsenen sukunimi.
Tässä vaiheessa Van Halen ensimmäistä kertaa vaikutti kunnon yhtyeeltä, ja kaikkien jäsenien ollessa jo ikäisekseen varsin kokeneita, saattoivat he aloittaa keikkailun saman tien. Edward, joka koko Van Halenin historian ajan on toiminut pääasiassa yksin yhtyeen säveltäjänä, oli jo tähän mennessä kirjoitellut joitakin kappaleita, joista jotkut jopa pääsivät levyille asti. Vuoden 1974 aikana yhtye teki ensimmäisen klubikeikkansa ja pääsi ensimmäistä kertaa soittamaan Hollywoodiin asti, aiempien keikkojen sijoituttua lähinnä Pasadenaan ja sen lähiympäristöön.
Russ Ballard
Russ Ballard (s. 31. lokakuuta 1945 Waltham Cross, Hertfordshire, Englanti) on englantilainen muusikko ja lauluntekijä. Hän on myös ollut Argent-nimisessä yhtyeessä kitaristi ja laulaja, kunnes hän erosi ja ryhtyi laulujen kirjoittajaksi. Hänen laulujaan ovat äänittäneet mm.
Van Halen
Van Halenin alkuajat (1972–1977)
Vuonna 1976 yhtye oli jo hyvin suosittu esiintyjä kotipaikassaan Los Angelesissa ja sen livelista oli paikalliseksi klubi- ja takapihayhtyeeksi erittäin laaja. On sanottu, että yhtye osasi soittaa jopa 300 muiden artistien kappaletta (mm. Led Zeppelinin, ZZ Topin, Black Sabbathin, Creamin ja Kissin kappaleita), omalla "vanhalenmaisella" tyylillään. Kappaleiden joukossa oli valtavirran ulkopuolisiakin musiikkityylejä sekä -kappaleita, minkä syynä oli pääasiassa Rothin tapa kuunnella radiomusiikkia monipuolisesti. Tästä hyvä esimerkki on myöhemmin yhtyeen ensimmäiselle albumillekin äänitetty John Brimin blues-kappale "Ice Cream Man", joka oli yksi Rothin monista poiminnoista, mikä osaltaan myös laajensi hyvin yhtyeen musiikillista katalogia. Myös keikoilla, etenkin klubeilla, Van Halen soitteli kappaleita laidasta laitaan muiden sillä hetkellä pinnalla olleiden yhtyeiden tuotoksien sekä omiensa välillä. Soittamalla radiossa paljon soivia kappaleita, kuten KC and The Sunshine n "Get Down Tonight", he saivat "kuuntelijalle eri musiikkityylien yliannostuksen antamisen" lisäksi aina täytettyä "hitinhimoisten" klubi-isäntien toiveet, tuoden samalla omat teoksensa hiljalleen yleisön tietoisuuteen. Yhtye (ts. Edward) sävelsi tähän aikaan omia kappaleita tuotteliaasti, syntynsä olivat saaneet jo muun muassa kappaleet "Runnin’ with the Devil", "Take Your Whiskey Home", "In a Simple Rhyme", "On Fire" ja "Somebody Get Me a Doctor", löytyipä jopa raakaversio kappaleesta "House of Pain", joka tultaisiin julkaisemaan levyllä vasta lähes 10 vuotta myöhemmin. Nämä vuodet ovatkin yksi yhtyeen tuotteliaimmista jaksoista, sillä vielä myöhemmin julkisuuteen päästyään (Rothin aikainen) yhtye tuli edelleen soittamaan ja laittamaan levyille paljon näinä aikoina säveltämiään kappaleita tai pieniä osia niistä.
Kotona Pasadenassa yhtye oli jo saavuttanut kulttimaineen ja kaikki tunsivat heidät. Aina säännöllisesti järjestettävät pihajuhlat villiintyivät, kun Van Halen oli paikalla soittamassa. Sellaiset keräsivät jopa muutama tuhat ihmistä yhteen pieneen kortteliin kuuntelemaan yhtyettä ja juhlimaan heidän kanssaan. Yleensä, ikään kuin ennakoiden yhtyeen riehakasta tulevaisuutta, oli poliisin tultava lopettamaan nuorison rajut juhlat. Minne tahansa yhtye menikään, seurasi yleisö vahvasti perässä. Kun yhä useampi heidän kavereistaan myös tuli täysi-ikäiseksi tai vastaavasti "järjesti" itselleen asianmukaisen henkilöllisyyden, seurasivat he yhtyettä klubeillekin. Kaikki halusivat päästä näkemään ja kokemaan tämän villin, raa'alla rock-asenteella ja mielettömällä musiikillisella kyvyllä pyörivän yhtyeen. Jo tähän aikaan päästiin kokemaan myös myöhemmin yhdeksi maailman tunnetuimmaksi kitarasooloksi muodostuva kappale, "Eruption", jonka aikana kuuntelija jäi täysin sanattomaksi ihmetellessään, kuinka joku voikaan saada sähkökitarasta lähtemään moisen äänen. Siihen aikaan tästä soolosta kuitenkin vielä puuttui sen nykyisin kenties tunnetuin osa, jossa Eddie tuo tappingin kautta hänen virtuoosinkykynsä esille. Oli selvää, että yhtyeen musiikillisesti lahjakas osa olivat veljekset ja Anthony laulaja Rothin taas johtaessa yhtyettä maskuliinisella, sopivan röyhkeällä ja viihdyttävällä olemuksellaan yhä eteenpäin. Roth onkin sanonut että "siinä missä Eddie on yhtyeen musiikilliset aivot, on hän sitten viihdyttäjä, joka pitää huolta, että jokaisella on hauskaa". Koko yhtyeen asenteesta sen aikana matkalla huipulle kertoo hyvin se, että mitään keikkatarjousta ei hylätty ja joka paikkaan mentiin, oli esiintymispaikkana sitten koulun juhlat, häät tai jonkun pihalla järjestettävät bileet. Joka keikka oli taas yksi uusi juhlan aihe pojille. Vuonna 1977 yhtye olikin jo koko Kalifornian osavaltion kuumimpia nimiä jatkaen edelleen tauottomasti keikkailuaan.
Läpimurto (1978–1979)
Van Halenin nousuun kuuluisaksi vaikutti KISS-yhtyeen keulahahmo Gene Simmons, joka sattumalta kuuli yhtyeen soittavan eräässä kaupungin klubeista 1976. Keikan jälkeen hän tarjoutui kustantamaan yhtyeelle demonauhan, josta voisi olla apua yhtyeelle sen hakiessa vielä läpimurtoaan. Yhtye kävi Simmonsin kustannuksella New Yorkissa, tunnetulla Electric Ladyland Studiolla äänittämässä kappaleitaan "Zero" -nimiselle demonauhalle. Etenkään Eddie ei ollut kuitenkaan tyytyväinen lopputulokseen eikä varsinkaan omaan soittoonsa, joten yhtye palasi takaisin ja jatkoi intensiivistä keikkailuaan. Simmonsin avuliaisuudesta on jälkeenpäin liikkunut myös huhuja, että hän olisi vain halunnut Eddien oman yhtyeensä uudeksi kitaristiksi, sillä Simmonsin KISS-yhtye oli näihin aikoihin hieman riitaantunut keskenään. Myöhemmin Van Halenin jo julkaistua ensilevynsä Simmons otti heidät vielä KISSin lämmittely-yhtyeeksi muutamalle keikalle, mikä myös avasi vähitellen Van Halenille tietä kohti kuuluisuutta. Kiitollisuudesta Simmonsin avuliaisuudesta kertoo yhtyeen debyyttilevyn Van Halen in kiitoksien osoitusten listalla mainittu Simmonsin nimi.
Kuitenkin suurin vaikuttaja Van Halenin lopulliseen läpimurtoon ja levytyssopimukseen oli yhtye itse. Lokakuussa 1977 Van Halen oli soittamassa eräällä klubilla, jolla sattui samaan aikaan olemaan yksi Warner Brosin johtohahmoista, Mo Ostin, sekä tuottaja Ted Templeman. Yhtyeen lopetettua soittonsa he tarjosivat yhtyeelle sopimusta, joka alle viikossa oli allekirjoitettu, ja yhtye sai levytyssopimuksen. Yhtye antoi Templemanille After Zero -demonauhan (ei siis Simmonsin kustantamaa Zeroa), jolla oli 40 heidän omaa kappalettaan tai versiotaan toisten kappaleista, joista Templeman valitsi lopulta 10 tulevalle debyyttialbumille. Itse äänitykset sujuivat noin kolmessa viikossa, koska yhtye nauhoitti kymmenen ennalta valittua kappalettaan. Studiossa yhtye sävelsi ainoastaan yhden kokonaan uuden, "Jamie's Cryin'" -nimisen kappaleen, joka tuli vielä albumille mukaan.
Vuoden 1978 tammikuussa yhtyeen ensimmäinen single The Kinks -cover You Really Got Me julkaistiin. Saman vuoden helmikuussa julkaistiin yhtyeen debyyttialbumi Van Halen, joka myi jo julkaisuvuotenaan platinaa. Van Halen on yhtyeen myydyin albumi, jota on pelkästään USA:ssa myyty yli 10 miljoonaa kappaletta. Yhtye lähti ensimmäiselle todelliselle kiertueelleen, Van Halen World Tourille, soittaen ajoittain lämppärinä ja ollen välillä itse pääesiintyjänä. Van Halenia on jälkeenpäin arvosteltu yhtenä maailman parhaimmista debyyteistä. Itse albumilla Eddie mullisti täysin siihenastisen sähkökitaran soiton, esimerkkinä kitarasoolokappale "Eruption", Roth kiljui ja karjui sydämensä kyllyydestä, Anthony tukien loistavalla äänellään taustalla ja samalla pitäen käynnissä tasaista, vahvaa komppia Alexin kanssa. Itse levy sisälsi monia kappaleita, joista tulisi muodostumaan sekä yhtyeelle että musiikille ylipäänsä merkittäviä teoksia, esimerkkeinä kappaleet "Runnin’ with the Devil", "Ain’t Talkin’ ’Bout Love" sekä edellä mainittu, uudelle sukupolvelle "päivitetty" Kinks -cover "You Really Got Me". Kappale "Eruption" loi täysin uudenlaisen käsityksen ja suunnan rockille: siinä kuultavat, Eddien soittamat mielettömän nopeat kuviot, kaikenlaiset temput ja kikat sekä varsinkin loppuosan tapping-sektio muuttivat täysin etenkin sähkökitaristien maailman. Se oli jotain, mille mikään ei tuntunut vetävän vertojaan eikä kenelläkään ollut mitään käsitystä, miten joku sai sähkökitaran kuulostamaan niin villiltä, lämpimältä, energiseltä ja raa'alta samaan aikaan. Vaikka kappale oli alun perin pelkkää sormilämmittelyä, jota Eddie aina kitaran nostaessaan teki, tuli siitä eräänlainen merkkiteos Eddielle. Sen tärkeydestä varsinkin kitaramusiikille kertoo mm. Guitar Worldin tekemä kappaleen rankkaus kaikkien aikojen kitarasoolojen listalla sijalle 2. Eddie saa kuitenkin kiittää kappaleen levylle päätymisestä ja sen luomasta Eddien idolisoinnista tuottaja Ted Templemania, joka sattui eräänä aamuna studiolle saapuessaan kuulemaan Eddien lämmittelemässä veljensä ja Anthonyn kanssa tavalliseen tapaan. Hän piti kuulemastaan ja vaati Eddieta nauhoittamaan kappaleen levylle. Lopputulos oli loistava, 1:42 kestävä instrumentaali, jolla Michaelin ja Alexin antaessa vauhtia ja tukea, Eddie käytännössä tiivistää koko musiikillisen kekseliäisyytensä ja loistavan tekniikkansa yhteen pakettiin. Jälkeenpäin Eddie on sanonut jopa tehneensä muutaman virheen levylle päässeessä otoksessa ja hän on todennut, että "olisi voinut soittaa sen paremminkin". Muut albumia täydentävät kappaleet olivat nopeatempoinen, alun perin "Show Your Love" -nimisenä tunnettu "I'm the One", "Jamie's Cryin'", "Atomic Punk", "Feel Your Love Tonight", "Little Dreamer", John Brimin blues-cover "Ice Cream Man" sekä "On Fire" - kaikki "Jamie's Cryin'":ia lukuun ottamatta jo vuosia klubeilla hiottuja teoksia.
Itse kiertueella Van Halen ei ollut ollenkaan vaivautunut joutuessaan ajoittain lämppäämään sillä hetkellä isompia nimiä, päinvastoin. Lähes joka paikassa he soittivat niin rautaisesti, että illan muut esiintyjät eivät voineet kuin epätoivoisesti ihmetellä, mitä juuri kuulivat ja katsoivat. Yhtye oli pysäyttämättömästi elämänsä vireessä ja hiljalleen koko Amerikka sekä siinä sivussa osa Eurooppaa ja Japani oppivat tuntemaan yhtyeen sekä ennen kaikkea Edward Van Halenin nimen. Kukaan ei ollut uskoa silmiään ja korviaan kun tämä muuten hiljainen ja ujo poika yhtäkkiä muuttui villiksi, ympäri lavaa riehuvaksi nuorukaiseksi, jonka aggressiiviset ja käsittämättömän nopeat riffit ja luritukset saivat kaikki haukkomaan henkeään. Kun vielä yhtyeessä sattui olemaan Rothin tapainen miehekäs, tyttöjä kouliva ja raakaa, energistä rockia kaipaavaa yleisöä viihdyttävä kaveri, oli yhtälö lähelle täydellisyyttä. Hieman enemmän taustalle, yhtään heidän tärkeyttä väheksymättä, jäivät basisti Michael sekä rumpali Alex, jotka soittivat soittimiaan ikään kuin toisiaan tukien, samalla täydentäen Eddien soittoa ja muodostaen nuoren, energisen nelikon täydelliseksi. Keikkojen jälkeen yhtye otti saamastaan julkisuudesta sekä nousevasta suosiostaan kaiken irti ja joka keikka oli ikään kuin vain yksi "pieni askel kohti kuuluisuutta", jonka jälkeen oli taas juhlimisen vuoro. Kuva yhtyeestä ikuisesti juhlivana yhtyeenä vain vahvistui entisestään ja hiljalleen alettiin luoda eräänlainen käsite Van Halenista täydellisenä kalifornialaisuuden edustajana, tämä siitäkin huolimatta, että yksikään jäsenistä ei edes ollut syntynyt koko osavaltiossa. Vuoden sekä kiertueen loppuessa Edward saavutti muun muassa Guitar Worldin palkinnon kategoriassa "Vuoden parhain kitaristi".
Yhtye vietti kiertueella yhtäjaksoisesti noin 10–11 kuukautta, kunnes loppuvuodesta 1978 he vihdoin pääsivät takaisin kotoiseen Kalifornian lämpöön. Yhtye laitettiin kuitenkin lähes heti kiertueen päättymisen jälkeen studioon äänittämään uutta albumia. Äänitykset tapahtuivat joulukuun 1978 aikana ja uusi albumi tuli edellisen tapaan melko nopeasti valmiiksi. Yhtye tukeutui albumin kasaamisessa paljolti vanhempaan materiaaliinsa, tuoden kuitenkin myös täysin uusia teoksia päivänvaloon. Uudelle albumille pääsivät sellaiset vanhat, "klubihiotut" Van Halen -helmet kuin "Somebody Get Me a Doctor" ja "D.O.A.". Syntynsä sai myös kappale "Dance the Night Away", josta tuli albumin eniten radiosoittoa saanut kappale. Tarttuvalla melodiallaan ja kertosäkeellään siitä tuli suuri hitti varsinkin fanien keskuudessa. Kappale "Bottoms Up!" oli syntynyt jo edellisvuoden kiertueen aikana, jolla sitä oltiin myös soitettukin, joten tämäkin kappale oli jo studioon tullessa pelkästään äänitystä vaille valmis. Yksi albumin helmistä on Eddien akustisella, nailonkielisellä kitaralla soittama "Spanish Fly", joka loi häntä ihaileville kitaristeille jälleen runsaasti päänvaivaa heidän pohtiessaan "kuinka hän tekee sen". Kappale kestää noin minuutin, jonka aikana Edward osoittaa jälleen mielettömät musiikilliset kykynsä ja tekniikkansa soittaessaan paikoin klassiselta, paikoin espanjalaistyyliseltä kuulostavaa mestariteostaan. Kappaleen päätyminen albumille oli jälleen Templemanin aikaansaannos. Eräissä juhlissa hän oli kuullut Eddien näppäilevän syrjäisessä huoneessa akustista kitaraa ja Templeman pyysi jälleen Eddietä nauhoittamaan soittonsa. Eddie käytti äänittämiseen yksinkertaisesti nauhuria ja kappaleen alussa kuuleekin Eddien mumisevan jotain nauhuriin, samoin lopussa, kun hän ilmeisesti sulkee nauhurin. Kappaleesta tuli jälleen hyvin merkittävä häntä arvostavien muusikoiden joukossa ja sen aikana kuultavia juoksutuksia yms. tultiin Eruptionin vastaavien tapaan kuulemaan myös keikoilla, Eddien omassa soolo-osiossa. Muita albumille päässeitä, tyypillistä 1970-luvun Van Halenia edustavia kappaleita olivat cover-versio avauskappaleesta "You're No Good", "Outta Love Again", "Light Up the Sky", "Women In Love..." sekä vanhasta "Bring Out the Girls" -kappaleesta uudelleen tehty versio "Beautiful Girls", josta tuli "Dance the Night Away":n lisäksi albumin toinen single.
Vuonna 1979 yhtye pääsi Isoon-Britanniaan lämmittely-yhtyeeksi legendaariselle Black Sabbathille, jonka suuria faneja Van Halenin veljekset olivat. Yhtye ei kuitenkaan jäänyt "isompansa" varjoon, päinvastoin: Black Sabbathin senaikainen solisti Ozzy Osbourne on myöhemmin monta kertaa myöntänyt lehdistölle, että "Van Halen soitti heidät joka ilta täysin suohon". Yhtyeen uusi World Vacation Tour -kiertue jatkoikin siitä, mihin edellinen loppui. Van Halen oli nyt ensimmäistä kertaa lähes poikkeuksetta pääesiintyjä joka paikassa, ja yhtyeen jäsenet myös ottivat siitä kaiken irti. Jokaisen keikan jälkeen oli jo totutusti aamuun asti kestävät juhlat, jonka jälkeen taas jatkettiin matkaa seuraavalle keikkapaikalle. Siinä sivussa yhtyeen lavakarisma kehittyi koko ajan ja mukaan alkoi tulla musiikin ulkopuolista show'takin, mm. Alexin takana oli nyt valtava gongi, joka tietyssä vaiheessa keikkaa sytytettiin reunoistaan palamaan. Lisäksi yhtye saattoi nyt kasvaneen esiintymisajan puitteissa ryhtyä jammailemaan - asia, mitä he eivät olleet keikoilla sitten klubipäivien tehneet. Yhtyeen railakkaasta elämäntavasta taas kertoo osaltaan samana vuonna ilmestyneen uuden Van Halen II -albumin taakse kirjoitettu anteeksipyyntö eräälle madisonilaiselle hotellille Wisconsinissa, jonka ylimmän kerroksen yhtye oli edellisenä vuonna tuhonnut Led Zeppelin -tyyliin. Etenkin Amerikassa yhtyeen suosio vain jatkoi kasvamistaan ja yhtye alettiin tuntea suurena ja energisenä lavaesiintyjänä ympäri Yhdysvaltoja.
Askeleet raskaampaan suuntaan (1980–1981)
Vuonna 1980 julkaistiin yhtyeen kolmas albumi Women and Children First, jolta kappale "And the Cradle Will Rock..." nousi suureksi hitiksi, ja yhtyeen suosio jatkoi kasvuaan. Vastoin yleisiä oletuksia, Edward soitti jo tällä levyllä ensimmäisen kerran koskettimia, joista myöhemmin 1980-luvun edetessä tuli olennainen soitin yhtyeen varustukseen. Kyseisen albumin avauskappaleessa "And the Cradle Will Rock..." pohjasoundina kuullaan Eddie soittamassa sähköpianoa Marshallin vahvistimensa läpi, mikä myös selittää oudon sähköisen äänen. Kiertueella sähköpianoa soitti oman soittimensa sijasta basisti Anthony. Women and Children First oli jo raskassoundinen, mutta energinen kuten kappale "Everybody Wants Some!!" osoittaa. Yhtye teki myös ensimmäisen varsinaisen maailmankiertueensa, World Invasion "Party 'Til You Die Tour" Tourin, ollen mm. Euroopassa ensimmäistä kertaa pääesiintyjänä.
Askelta kevyempään suuntaan ja suurmenestyksen makuun (1982-1983)
Yhtyeen musiikki muuttui David Lee Rothin ja Ted Templemanin vaikutuksesta huomattavasti kevyempään suuntaan, sillä he halusivat tehdä todellisen "hittilevyn" aiempiin albumeihin nähden heikosti menestyneen Fair Warningin jälkeen. Tämän tavoitteen tulos oli vuonna 1982 julkaistu Diver Down. Tähän ei taas Eddie Van Halen ollut tyytyväinen, sillä hän olisi halunnut tehdä albumista eräänlaisen jatko-osan sen edeltäjälle Fair Warningille, mutta joutui nyt kuitenkin taipumaan. Tästä lähtien voidaan katsoa, että yhtyeen yhteishenki alkoi ensimmäisen kerran todella rakoilla. Itse albumilta hitiksi nousi Roy Orbison -cover "(Oh) Pretty Woman", ja albumiin liittynyt kiertue "Hide Your Sheep Tour" oli todella menestynyt. Albumia voidaan kutsua todelliseksi cover-albumiksi yhtyeen uralla, sillä sen 12 kappaleesta peräti viisi on alun perin muiden artistien kappaleita. Tämä oli seurausta Rothin ja Templemanin aikeista. Osittain tässä mentiin jo liikaakin yhtyeen tyylin ulkopuolelle, minkä eräänlaisena huipentumana oli levylle päätynyt versio Martha And the Vandellasin kappaleesta "Dancing in the Streets". Käytännössä koko muu yhtye oli tätä valintaa vastaan, mutta kappale päätyi silti levylle. Lisäksi yhdellä levyn kappaleista, jazz-kappaleen "Big Bad Bill (Is Sweet William Now)" versiolla kuullaan myös Van Halenin veljesten isää Jan Van Halen soittamassa klarinettia. Tämä oli ainoa kerta, kun hän osallistui konkreettisesti poikiensa musisointiin levyillä. Samana vuonna yhtye teki uransa ensimmäisen virallisen musiikkivideon kappaleesta "(Oh) Pretty Woman". Koska itse video oli pidempi kuin kappale, yhtye nauhoitti lisäksi kappaleen "Intruder", joka soi videon alkuosassa ennen "(Oh) Pretty Womania". Intruder laitettiin myös levylle, jossa se myös on juuri ennen (Oh) Pretty Womania. Itse musiikkivideo ei lopulta kuitenkaan kelvannut siihen aikaan vasta aloittelevalle MTV-kanavalle, joka päätti olla esittämättä sitä. Syynä oli se, että videolla näytettiin paria kääpiötä "ahdistelemassa" erästä vangittua naista, mitä kanavan mukaan ei sopinut esittää valtakunnallisessa televisiossa.
Vuonna 1983 Van Halenille maksettiin 1 500 000 dollaria yhden setin soittamisesta eli noin 17 000 dollaria minuutilta US Festivaleilla Kaliforniassa. Katsojia on arvioitu olleen yli 400 000. Heistä tuli näin yksi kahdesta yhtyeestä, joille on ikinä maksettu näin paljon yhdestä esiintymisestä. Toinen näistä oli festivaalien toinen pääesiintyjä David Bowie. Yhtyeen jäsenten alkoholinkäyttö heijastui esityksessä, joka oli musiikillisesti ajoittain hieman heikko, mutta show’n puolesta sitäkin parempi.
Näihin aikoihin olivat yhtyeen jäsenet myös viritelleet omia sooloprojektejaan. Kenties tunnetuimmaksi niistä nousi Edward Van Halenin soittama, yksi arvostetuimmista ja tunnetuimmista kitarasooloista, jonka hän toimitti Michael Jacksonin käyttöön Jacksonin todelliseen hittiin, "Beat It". Kaiken lisäksi Eddie ei edes pyytänyt tästä mitään palkkiota, vaikka kappaleesta tuli myöhemmin varsinainen myyntimenestys. Edellä mainitun soolon lisäksi Eddie teki pienimuotoisen projektin myös Queenistä tunnetun Brian Mayn kanssa. Roth ei ollut liiemmin innostunut kuultuaan tästä, mikä hieman lisäsi varsinkin hänen ja Eddie Van Halenin välistä riitaa. Tiettävästi myös Anthony kävi jammailemassa yhtyeen ulkopuolisten muusikoiden kanssa Van Halenin pitäessä pientä taukoa.
Jättimenestys ja erimielisyyksien kasaantuminen (1984-1985)
Joulukuun viimeisenä päivänä 31. joulukuuta 1983 julkaistiin Van Halenin tunnetuin hittisingle, "Jump", josta tuli yksi koko seuraavan vuoden suurimmista menestyksistä pääasiassa sen muistettavan syntikkariffin ansiosta. Tällä kappaleella koskettimia soitti kitaran lisäksi Edward samoin kuin toisella suuren yleisön suosioon nousseella kappaleella, "I'll Wait":llä. Jumpista tuli todella suuri hitti ja seuraavan vuoden puolella julkaistu albumi 1984, joka oli käytännössä täysin Edwardin ja Donn Landeen käsialaa, tuli suureksi myyntimenestykseksi ja tuli myymään 12 kuukauden jälkeen julkaisusta jo 5-kertaista platinaa Yhdysvalloissa. Siitä tuli yhtyeen toiseksi myydyin albumi ja samalla toinen Yhdysvalloissa yli 10 miljoonaa kappaletta myynyt albumi. Tämä oli myös ensimmäinen Van Halenin albumeista, joka äänitettiin "5150"-studiolla. Kyseinen studio sijaitsee Eddien kotona Malibussa, jonne hän oli parin viime vuoden aikana muuttanut. Nimensä studio sai Los Angelesin poliisin käyttämästä koodista "5150", joka tarkoittaa pakkohoitoon menevää potilasta. Myös kaikki tulevat yhtyeen albumit tultiin äänittämään tässä studiossa.
David Lee Rothin lähtö ja uusi laulaja Sammy Hagar (1985–1986)
thumb|[[Michael Anthony, Sammy Hagar ja Eddie Van Halen lavalla. Cincy, 2004.]] Vuonna 1985 David Lee Rothin ja Eddie Van Halenin välit olivat niin tulehtuneet valtataisteluista, että lopulta Roth oli päättänyt lähteä yhtyeestä menestyksekkäälle soolouralle, jolloin hänestä tuli inhokki Van Halen -fanien keskuudessa. Muutenkin jo melko huonoksi edenneitä välejä yhtyeen muiden jäsenten ja Rothin välillä kitkeröitti entisestään se, että Roth oli alkanut harjoitella tulevan sooloyhtyeensä kanssa omassa kellarissaan. Tästä yhtyeen muut jäsenet eivät olleet ollenkaan mielissään, vaikkakin mm. Eddie itse oli vuonna 1983 olleen tauon aikana viritellyt omia sooloprojektejaan. Muun yhtyeen mukaan Rothia ei selvästikään kiinnostanut tulla studiolle harjoittelemaan ja äänittämään, kun taas Roth sanoi kyllästyneensä yhtyeen paikallaan pyörimiseen ja Eddien huhuttuun alkoholisoitumiseen. Todellisuudessa Eddie oli jo säveltänyt monia uusia kappaleita, mm. in seuraaville levyille ilmestyviä kappaleita, kuten "Summer Nights" sekä "Black and Blue". Joka tapauksessa yhtye oli jo niin riitaantunut, että lopulta Roth lähti Van Halenista 1. huhtikuuta 1985.
Erosta liikkui jälkeenpäin ja yhä edelleen erilaisia tarinoita. Toiset niistä väittivät Rothin saaneen potkut, joissain taas sanottiin, että hän lähti itse omia aikojaan. Rothin mukaan hän oli vain kyllästynyt yhtyeen paikallaan lepäilyyn ja aloittanut oman sooloprojektinsa julkaisten jopa muutamia kappaleita sisältäneen levynkin sooloprojektiyhtyeensä kanssa. Tästä lähtien Van Halen sekä David Lee Roth kävivät näkyvästi median välityksellä katkeraa taistelua toisiaan vastaan. Entinen tiivis Van Halen -"yhteisö" jakaantui joko David Lee Rothin puolelle tai vastaavasti uuden Van Halenin puolelle. Uutta Van Halenia kutsuttiin välillä ivallisestikin Van Hagariksi (uuden laulajan Sammy Hagarin mukaan) samalla kun Rothia taas syytettiin "hänen tarpeestaan olla uusi Elvis". Näiden kahden "leirin" välillä nähtiin vuosia kestänyttä sanasotaa, tarinoiden aina muuttuessa sen mukaan, mikä oli sen kertojalle silloin sopivinta.
Aluksi Rothin lähdön jälkeen muu yhtye oli pudonnut suoraan tyhjän päälle, etenkin veljekset miettivät, pitäisikö heidän tehdä muiden huippujen kanssa yhteinen levy; mm. Brian May, Pete Townshend sekä Phil Collins olivat tiettävästi ottaneet yhteyttä veljeksiin yhteisen projektin osalta. Eddie myös vieraili pariin otteeseen Late Night with David Letterman -show’ssa soittaen ohjelman housebändin kanssa pääosin 1984-levyn hittejä. Kuitenkin ajan kuluessa veljekset sekä Anthony päättivät yrittää pitää VH:n elossa. Yhtyeen tuleva laulaja Samuel "Sammy" Hagar löysikin tiensä yhtyeeseen hieman erikoisella tavalla. Kesän 1985 aikana, viedessään hajonnutta urheiluautoaan korjaamolle, Eddie oli valittanut korjaamon mekaanikolle, kuinka hänen yhtyeensä oli vuoden aikana siirtynyt suoraan huipulta täyteen sekasortoon. Mekaanikko vinkkasi Eddielle, että korjaamolla oli myös erään Sammy Hagar -nimisen laulajan auto huollettavana ja että Edwardin kannattaisi soittaa hänelle, sillä hän saattaisi olla VH:n kaipaama uusi keulakuva sekä solisti. Yhtye kutsuikin pian Hagarin jammailemaan 5150-studiolle ja Hagarin mukaan hän oli alusta pitäen ällistynyt siitä, kuinka hyvin muut jäsenet soittivat ja kuinka homma tuntui sujuvan. Hagar kuitenkin aluksi hieman epäröi yhtyeeseen liittymistä, sillä hänen soolouransa oli vihdoin muutaman edellisen vuoden aikana lähtenyt menestyksekkääseen liitoon. Lopulta hän päätti kuitenkin liittyä Van Haleniin. Saman vuoden aikana Eddie esiintyi ensimmäisen kerran livenä Sammy Hagarin kanssa Farm Aid -konsertissa Illinoisissa, jossa he esittivät ikimuistoisesti Led Zeppelinin coverin Rock and Rollin ja samalla Eddie ilmoitti medialle että Hagar on Van Halenin seuraava laulaja.