cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Osoitin (graafinen käyttöliittymä)
Osoitin eli hiiriosoitin ( tai ) on tietoteknisen laitteen graafiseen käyttöliittymään kuuluva symboli, jota käyttäjä voi liikuttaa osoitinlaitteella, kuten hiirellä, ja jonka avulla voi osoittaa ja valita näytössä olevia elementtejä, kuten kuvakkeita tai hypertekstin linkkejä. Käyttöliittymässä elementtiä osoitetaan siirtämällä osoitin sen kohdalle, jolloin sekä osoittimen että osoitettavan elementin ulkoasu saattaa muuttua. Kun elementti valitaan (tyypillisesti hiirellä napsauttamalla eli klikkaamalla), elementti toimii sille ominaisella tavalla tai sitä voi käsitellä.
frame|Kursori eli koh­dis­tin on osoit­ti­men eri­kois­tapaus, joka osoit­taa teks­tin syöt­tö­koh­dan.
Osoitinta kutsutaan myös kursoriksi, mutta oikeastaan kursori eli kohdistin on osoittimen erikoistapaus, joka osoittaa, mihin kohtaan käyttöliittymässä voi syöttää tekstiä. Graafisessa käyttöliittymässä voi olla samanaikaisesti sekä osoitin että kohdistin, joten on tärkeää pystyä erottamaan ne toisistaan käsitteellisesti. Kohdistinta voidaankin joskus kutsua tekstikursoriksi tai tekstiosoittimeksi, jottei se sekaantuisi hiiriosoittimeen.
Osoittimen symboli
Tyypillisesti osoitin näyttää ylävasemmalle osoittavalta nuolelta, jonka suhteellisen kookkaan kärjen vasen reuna on pystysuora eli 90 asteen kulmassa ja oikea reuna 45 asteen kulmassa. Osoitinsymboli voi kuitenkin muuttua sen mukaan, millaisessa kohdassa käyttöliittymää osoitin on ja millaista elementtiä sillä osoitetaan. Esimerkiksi käden näköinen osoitin ilmentää, että osoitettavaan elementtiin voi kuvaannollisesti tarttua, ja sojottava etusormi hyperlinkin kohdalla, että linkkiä napsauttamalla pääsee siirtymään tekstissä toiseen kohtaan tai kokonaan toiseen tekstiin. Sen sijaan muokattavissa tai kopioitavissa olevan tekstin kohdalla osoitin tapaa muistuttaa niin sanotun I-palkin poikkileikkausta eli pystyviivaa, jossa on lyhyet pääteviivat. Joissain sovellusohjelmissa voi olla käytössä laaja kirjo muunkinlaisia osoitinsymboleita. Usein tietokoneen käyttäjä voi myös valita kuhunkin tarkoitukseen mieleisensä symbolin käyttöjärjestelmän omista asetuksista tai ladata Internetistä uusia symboleja. Koska käyttöliittymät ovat tulleet entistä monipuolisemmiksi ja näyttöruutujen koot vaihtelevat pienestä mobiililaitteen näytöstä suuriin tauluihin, osoittamisen ja valitsemisen tehokkuus ja tarkkuus on käyttäjän kannalta tärkeää. Myös osoittimen symbolin suunnalla ja muodolla on merkitystä, sillä tutkimuksissa on havaittu, että nuoliosoitinta on luontevampaa liikuttaa nuolen suuntaisesti kuin sen vastaisesti, ja oikeakätiset käyttävät hiirellä tehokkaammin vasemmalle kuin oikealle kallistunutta nuoliosoitinta. Tehokkaimmaksi ainakin tietynlaisissa käyttötilanteissa on kuitenkin havaittu suuntaukseltaan täysin neutraali osoitin.
Erityisiä osoitinratkaisuja
Tavanomaisessa osoittimessa on aktivaatioalueena yksi piste. Sellaisille käyttäjille, joiden motoriset ja kognitiiviset kyvyt saattavat olla heikentyneet, on suunniteltu alueosoittimia, jotka eivät vaadi käyttäjältä yhtä suurta tarkkuutta kuin tavanomaiset osoittimet. Alueosoittimien aktivaatioalue on tavallista suurempi, ja niiden on todettu helpottavan osoittamista erityisesti silloin, kun osoitettava alue on pieni, esimerkiksi kapea kahden pikselin viiva. Alueosoitinten kanssa voidaan myös käyttää niin sanottuja tahmeita kuvakkeita, joissa aktivaatioalueen käyttäytyminen muuttuu sen mukaan, onko osoitin lähestymässä kohdetta vai liikkumassa siitä poispäin. Vaikeasti liikuntarajoitteiset voivat käyttää osoittimen liikuttamiseen tai osoittamiseen osoitinlaitteen sijasta esimerkiksi ääneen, silmänliikkeisiin tai EEG-signaaliin perustuvaa ohjausta.
Historia
Yhdysvaltalainen Ivan Sutherland kehitti vuonna 1963 väitöskirjatyössään yhden ensimmäisistä graafisista käyttöliittymistä, valokynällä ohjattavan Sketchpadin. Ensimmäisen tietokonehiiren esitteli vuonna 1968 yhdysvaltalainen Douglas C. Engelbart tutkimusryhmineen silloisessa Stanfordin tutkimusinstituutissa kehitetyssä oN-Line System -järjestelmässä. Havaintoesityksessä Engelbartin hiirellä ohjaama osoitin (josta hän käytti nimitystä bug, ötökkä ) näytti suoraan ylöspäin osoittavalta nuolelta. 1970-luvulla Xerox PARCissa kehitettiin eteenpäin graafista käyttöliittymää ja hiiriohjausta, joita esiteltiin Xerox Altossa. Pystysuoran nuolen todettiin erottuvan matalan resoluution näytöissä huonosti, joten osoitinnuoli käännettiin hieman vinoon asentoon. Järjestelmällistä käytettävyysvertailua ei tiettävästi tehty, vaan nuoli suunnattiin ylävasemmalle, koska se tuntui kehittäjistä luontevimmalta vaihtoehdolta.
Vesa Santavuori
Vesa Santavuori (4. huhtikuuta 1945 Helsinki – 14. huhtikuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen toimittaja.
Santavuori aloitti toimittajanuransa Uudessa Suomessa, sen jälkeen hän oli BBC:n suomenkielisessä toimituksessa ja vuodesta 1979 Helsingin Sanomissa. Hän myös suomensi useita kirjoja.
Santavuoren isä oli sisällissotaan osallistunut everstiluutnantti ja kirjailija Martti Santavuori, jonka elämästä ja toiminnasta hän on kirjoittanut kirjan Valkoinen suomalainen. Hänellä oli tekeillä jatko isänsä kirjeenvaihdon perusteella ja aineistoa myös BBC:n suomenkielisen osaston historiaan.
Melfort
Melfort on kaupunki Kanadassa, Saskatchewanin provinssissa. Kaupunki sijaitsee noin 95 kilometriä kaakkoon Prince Albertin kaupungista. Melfortin väkiluku on 5 192 (2006) asukasta.
Kaupunkia kutsutaan lempinimellä Revontulien kaupunki, koska sen alueella nähdään usein revontulia lähes ympäri vuoden.
Historia
Ensimmäisenä eurooppalaisena vuonna 1753 ranskalainen Chevalier de la Corne tutki alueen sopivuutta viljakasvien kasvatukseen ja totesi maaperän olevan suotuisaa maatalouden harjoittamiseen. Ensimmäisenä asukkaana tilansa perusti Hudson's Bay Companyn työntekijä Reginald Beatty vuonna 1884 joka myös perusti Stoney Creekin siirtokunnan nykyisen Melfortin kaupungin eteläpuolelle. Vuonna 1892 Stoney Creekin väkiluku kasvoi vomaikkaasti, kun alueelle muutti suurempi joukko siirtolaisia. Vuoden 1902 heinä- ja elokuussa Canadian National Railway rautatieyhtiön maanmittaajat merkitsivät rautatielinjausta nykyisen Melfortin alueen läpi, joka valmistui vuonna 1904. Rautatielinjaus rakennettiin 2,4 kilometriä etelään Stoney Creekistä. Linjauksen johdosta Stoney Creekin asukkaat päättivät siirtää kaupungin rakennuksineen rautatien varteen, nykyisen Melfortin paikalle. Kaupungin nimesi ensimmäisen asukkaan Reginald Beattyn vaimo Mary Melfort Campbell, joka oli ensimmäinen naispuolinen eurooppalainen alueelle. Hän nimesi asuinalueen, Argyllistä, Skotlannista kotoisin olevan sukunsa mukaan Melfortiksi.
Melvillestä tehtiin virallisesti kylä vuonna 1903. Ensimmäisessä väestönlasekennassa 21. heinäkuuta 1906 kylän väkiluku oli 448 asukasta. Melfortin väkiluku kasvoi ja 1. heinäkuuta 1907 siitä tehtiin kaupunki (Town).
Talous
Kaupungin talous perustuu maatalouteen ja sen palveluihin. Melfortin läheisyydessä sijaitsee useita teurastamoja, myllyjä, viljankäsittelylaitoksia, maatalouskemikaalien toimittajia ja koillisen Saskatchewanin suurin vilajavarasto. Maatalouskoneiden myynti on suurin kaupan sektori kaupungissa. Kaupungin talousalueella asuu kaikkiaan 60 000 asukasta ja se on koillisen Saskatchewanin keskus. Matkailu on alueen toinen tärkeä sektori. Turistit käyttävät vuosittain noin 9-12 miljoonaa dollaria alueen palveluihin.
Ilmasto
Melfort sijaitsee lämminkesäisellä mannerilmastovyöhykkeellä (Köppenin ilmastoluokitus Dfb). Talvet ovat yleensä kylmiä ja kuiva ja kesät puolestaan lyhyitä, lämpimiä ja keskimääräistä kosteampia.
London City Airportin asema
London City Airport on asema samannimisen lentoaseman länsipuolella Docklands Light Railwayllä Lontoon Newhamin boroughissa, Oyster-vyöhykkeellä 3. Asema on avattu 2. joulukuuta 2005. Sieltä kulkee junia Bankiin keskustassa sekä Woolwich Arsenaliin idässä kymmenen minuutin välein. Ennen aseman rakentamista paikalla sijaitsi esikoulu.
Suunnittelu
Kuten monet Docklands Light Railwayn asemat, myös London City Airport on silta-asema. Se on myös kokonaan katettu. Asemalla on kaksi siäänkäyntiä, ja laiturit on yhdistetty hissein ja liukuportain asemahalliin, josta on kävelysiltayhteys lentoaseman terminaaliin.
Vaikka asema on suunniteltu samalla periaatteella kuin monet muut DLR:n asemat, siinä on joitakin lentomatkustajia ajatellen lisättyjä piirteitä. Laiturisaarekkeella on suljettu odotustila, jonka lisäksi asemalta löytyy DLR:lle epätyypillisesti miehitetty lipunmyyntitoimisto.
Harmaapäämonarkki
Harmaapäämonarkki (Monarcha cinerascens) on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Roni Segoly
Roni Segoly on entinen Israelin armeijan sotilas ja turvallisuuspalvelu Shabakin agentti. Nykyään Segoly toimii rauhan puolesta palestiinalaisten ja israelilaisten perustamassa järjestössä.
Agentista rauhanaktivistiksi
Kun Segolyn talossa ennen Israelin vuoden 1967 miehitystä asunut arabiperhe kävi kylässä Segolyn ollessa lapsi, perhe päästi vieraan sisään, mutta kohteli näitä epäystävällisesti. Segoly asui ulkomailla 2000-2007, mikä myös lisäsi hänen etäisyyttään Israelin harjoittamaan palestiinalaispolitiikkaan. Kun Segoly kävi itse 2006 vanhempiensa entisessä kodissa Romaniassa, taloa nykyisin isännöinyt perhe oli epäkohtelias. Segoly alkoi ajatella, että israelilaiset tekivät saman palestiinalaisille minkä hänen kotitalonsa romanialaiset asukkaat juutalaisille. Segoly kuuluu entisten palestiinalaisten terroristien ja väkivallan hylänneiden israelilaisten sotilaiden perustamaan Combatants for Peace ("Taistelijat rauhan puolesta")-järjestöön. Segoly liittyi järjestöön vuonna 2007 nähtyään videolta Israelin puskutraktorien tuhoavan palestiinalaisten oliivilehdon ja maansa sotilaiden olevan ylpeitä siitä. Tämä järjestö tavoittelee itsenäistä palestiinalaisvaltiota siten, ettei järjestön jäsenistä israelilainen ei saa palvella armeijassa palestiinalaisalueella eikä palestiinalainen taistella Israelia vastaan. Palestiinan johto hyväksyy järjestön mutta Segolya pidetään kotimaassaan petturina. Omasta mielestään Segoly toimii Israelin, ei palestiinalaisten puolesta. Ystävät ja perhe eivät tue Segolya, ja palestiinalaisten kanssa veljeilevään rauhanaktivistijärjestöön suhtaudutaan Israelissa yleensä kielteisesti niin hallitustasolla kuin yleisessä mielipiteessäkin. Järjestö ei ole varsinaisesti laiton, mutta siihen kuuluvan työpaikan saanti voi vaikeutua Israelissa. Armeija yrittää estää järjestön kokouksia tarkastuspistein.
Segoly pitää Lähi-idän rauhanprosessia vaikeana, koska niin palestiinalaisten kuin Israelinkin johtajat pelkäävät neuvotteluja, joiden olisi oltava tulokseltaan edullisia molemmille.
Ellen Svinhufvud
Svinhufvudit puhuivat keskenään ruotsia, mutta lapset opetettiin suomenkielisiksi. Svinhufvudien lapsia olivat Pehr Yngve 1890–1991, Ilmo Gretel (myöh. Sommar) 1892–1969, Aino Mary (myöh. Alfthan) 1893–1980, Eino Gustaf 1896–1938, Arne Bertel 1904–1942 ja Veikko Eivind 1908–1969.
Kahvikutsuillaan Helsingissä rouva tarjosi Konditoria Stellan valmistamaa mantelipohjista ja kahvinmakuisesta kreemistä valmistettua kakkua, joka tunnetaan 1930-luvulta lähtien nimellä Ellen Svinhufvudin kakku. .
Sari Jankelow
Sarah ”Sari” Jankelow (myös Jankeloff; 5. kesäkuuta 1896 Helsinki – 23. maaliskuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen tanssitaiteilija. Hän edusti pääosin vapaan tanssin tyylisuuntaa.
Jankelow syntyi kuopuksena seitsenlapsiseen juutalaisperheeseen Helsingissä vuonna 1896. Hänen isänsä oli Liettuan Kaunasissa 1840 syntynyt Moses Jankelow ja hänen äitinsä Venäjän Pskov'ssa syntynyt Slate Radsevitsch. Hänen sisaruksinaan oli kaksi siskoa ja neljä veljeä, joista yksi tosin kuoli jo ennen Sarin syntymää. Veljistä Samuel Jankelow menestyi kauppiaana, ja hän oli muun muassa kauppaneuvoksena myöhemmin tunnetun Ruben Jaarin isä.
Jankelow kuului Maggie Gripenbergin oppilaisiin vuosina 1913–1917. Hän oli Gripenbergin ensimmäinen oppilas, joka järjesti oman tanssimatinean Helsingissä vuonna 1917. Muut oppilaat, kuten Taina Helve, Mary Hougberg, Marianne Pontán, Wini Laine, Ester Naparstok, Annsi Bergh ja Irja Hagfors, seurasivat hänen esimerkkiään 1920-luvulla.
Työskenneltyään joitakin vuosia Suomen kansallisoopperassa ja opiskeltuaan vuosina 1921–1922 Mihail Fokinin oppilaana Jankelow siirtyi Saksaan, jossa hän opiskeli vuonna 1923 Mary Wigmanin johdolla Dresdenissä. Hän työskenteli Saksassa sekä tanssijana että koreografina useissa eri balettiryhmissä, vuonna 1923 Schauspielhaus Dresdenissä, vuonna 1924 Berliinin Grosse Volksoper -näyttämöllä ja sen jälkeen muun muassa Saksan kansallisteatterissa Weimarissa. Jankelow kuitenkin palasi 1930-luvun alussa Suomeen ja ylläpiti omaa tanssikouluaan Helsingissä vuodesta 1931 lähtien. Jankelowille myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1956. Hänet on haudattu Helsingin juutalaiselle hautausmaalle.
Minimoni
Minimoni oli japanilainen popyhtye ja idoliryhmä. Se muodostettiin suuremman Morning Musume -yhtyeen jäsenistä ja se oli osa Hello! Project -kollektiivia.
Kaikki Minimonin jäsenet olivat alle 150 cm:n pituisia. Alun perin yhtyeessä oli neljä jäsentä: Mari Yaguchi, Nozomi Tsuji, Ai Kago ja Coconuts Musume -yhtyeen Mika Todd. Ensimmäiset singlensä se julkaisi vuonna 2001. Myöhemmin ryhmään liittyi myös Ai Takahashi.
Minimoni oli olemassaolonsa ajan yksi Morning Musumen suosituimmista alaryhmittymistä vaihtelevan ja värikkään tyylinsä ja riehakkaiden esitystensä vuoksi. Yhtyeen musiikki oli hiukan lapsellista, kokeilevaa ja iloista poppia.
Yang Ling
Yang Ling (s. 24. toukokuuta 1972 Peking) on kiinalainen riistamaaliampuja ja kaksinkertainen olympiavoittaja.
Puolustuksen puheenvuoro
Puolustuksen puheenvuoro on suomalainen draamasarja, jota esitettiin Yle TV2:ssa kevättalvella 2009. Sarjan jokainen jakso on oma tarinansa, jossa selvitetään jonkinlaista oikeuskiistaa. Sarjan päähenkilöä, lakiasiaintoimiston omistaja Liisa Heinästä, näytteli Pirkko Hämäläinen.
Yang Ling
Yang on voittanut olympialaisissa Atlantassa 1996 ja Sydneyssä 2000 kultaa 10 m olympiakiväärissä. Lisäksi hän on saavuttanut useita MM-mitaleita.
Pablo Carreño Busta
Pablo Carreño Busta (s. 12. heinäkuuta 1991 Gijón) on espanjalainen ammattilaistennispelaaja. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 2009. 188 senttimetriä pitkä Carreño Busta pelaa oikealla kädellä. Hänen valmentajanaan toimii Javier Duarte.
Carreño Bustan paras sijoitus ATP-maailmanlistalla on kaksinpelissä kymmenes sija syyskuussa 2017. Grand Slam -turnauksissa Carreño Busta on ollut parhaimmillaan Yhdysvaltain avoimissa välierissä vuonna 2017. Tokion olympialaisissa hän saavutti kaksinpelissä pronssia.
Nelinpelissä Carreño Bustan paras rankingsijoitus on 16:s sija heinäkuussa 2017. Nelinpelissä hän oli loppuottelussa Yhdysvaltain avoimissa 2016 yhdessä Guillermo García-Lópezin kanssa.
SMS Breslau
SMS Breslau oli Saksan keisarikunnan laivaston Magdeburg-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin AG Vulcanilta Stettinistä, missä köli laskettiin 1910. Se laskettiin vesille 16. toukokuuta 1911 ja valmistui 10. toukokuuta 1912.
Hayakawa Shobō
Hayakawa Publishing Corporation on japanilainen kustantamo. Yhtiö julkaisee muun muassa S-F Magazine tieteiskirjallisuuslehteä, jonka lukijaäänestyksen perusteella jaetaan Hayakawa-palkinto.
Yhtiö julkaisee kirjoja useilla eri nimikkeillä:
Sointumuurat
Sointumuurat (Sakesphorus) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintusuku. Sointumuurien sukuun kuuluu BirdLifen mukaan 3 lajia.
Loiskärpäset
Loiskärpäset ovat ulkoisesti hyvin monipuolinen ryhmä. Monet lajit muistuttavat suuresti sukaskärpäsiä, mutta näihin verrattuna loiskärpästen rakenne on usein rotevampi ja eläin vaikuttaa suurten sukasten vuoksi silmiinpistävän karvaiselta. Monet lajit ovat värikkäitä ja jotkin myös metallinkiiltoisia. Siivet ovat yleensä kirkkaat, mutta niissä voi olla myös kuviointia. Täysikasvuset kärpäset aterioivat kukkien medellä ja ovat monien kukkakasvien tärkeitä pölyttäjiä. Ihmiselle loiskärpäset ovat harmittomia ja niiden vaikutus tuhohyönteisten kantojen säätelijöinä on maanviljelykselle hyödyksi. Lajinmäärityksessä tärkeitä tuntomerkkejä ovat ainakin sukasten sijainti, tuntosarvien yksityiskohdat sekä pään kuviot.
Loiskärpästen isäntinä toimivat lähes aina hyönteiset. Tyypillisimpiä isäntiä ovat perhosten, kovakuoriaisten sekä pistiäisten toukat. Jotkin lajit loisivat tuhatjalkaisissa tai hämähäkkieläimissä. Useimmiten naaras munii yhden tai muutamia munia isäntäeläimen pinnalle, mihin munat kiinnittyvät liimamaisella aineella. Kuoriutuvat toukat porautuvat terävillä suuosillaan isännän ihon läpi ja elävät isäntäeläimen sisällä syöden aluksi hemolymfaa, mutta myöhemmin myös elimiä ja aikaa myöten toukka syö isännän elävältä. Kärpästoukka koteloituu tavallisesti isännän ulkopuolelle. Erityisesti kovakuoriaistoukissa loisivien lajien toukat elävät kuitenkin aluksi vapaina ja kaivautuvat maaperään etsien itse isäntänsä. Loiskärpäset eivät ole erityisen isäntäspesifisiä vaan useimmat lajit kelpuuttavat monia eri isäntälajeja; esimerkiksi Compsilura concinnata on tavattu lähes 200 isäntälajista.
Ranskan juutalaiset
Ranskan juutalaiset ovat Ranskassa asuvia juutalaisia. Ranskan juutalaisia on arviolta 600 000, mikä tekee maan juutalaisyhteisöstä Euroopan suurimman. Suurin keskittymä on Pariisissa, jossa asuu noin 300 000 juutalaista. Muita suuria keskittymiä ovat Marseille (80 000), Lyon (30 000), Nizza (20 000), Toulouse (20 000) ja Strasbourg (12 000). Noin 15 % Ranskan juutalaisista käy säännöllisesti synagogassa.
Historia
230px|thumb|vasen|Piirros [[rabbi|rabbeista 1200-luvulta.]] Juutalaiset asettuivat nykyisen Ranskan alueelle Rooman valtakunnan aikana. Juutalaisia yhteisöjä on ollut kirjallisten lähteiden mukaan Vannesissa vuodesta 465, Valencessa vuodesta 524 ja Orleansissa vuodesta 533. 500-luvulla Pariisissa sijaitsi synagoga, mutta se purettiin myöhemmin ja paikalle rakennettiin kirkko.
700-luvulla juutalaiset toimivat muun muassa maataloudessa, kaupan alalla, ja osa kuului yhteiskunnan yläluokkaan. Juutalaisia alettiin vainota ristiretkien jälkeen 1000-luvulta alkaen. Vaino kiihtyi 1100-luvun aikana, ja juutalaisia tapettiin ja heidän omaisuuttaan takavarikoitiin. Tavallista oli myös juutalaisten karkottaminen, mutta monessa tapauksessa heidän annettiin palata karkotuksen jälkeen. Esimerkiksi vuonna 1305 Ranskasta karkotettiin noin 100 000 juutalaista, mutta heidän annettiin palata vuonna 1315. Mustan surman aikana juutalaisia syytettiin usein tautien aiheuttamisesta ja lopulta vuonna 1394 juutalaiset karkotettiin kokonaan. 1500-luvulla Ranskaan tuli sefardijuutalaisia Espanjasta ja Portugalista, josta heidät oli karkotettu. Monista sefardeista tuli varakkaita, mutta samoin ei käynyt maahan Puolasta 1600-luvulla tulleille aškenasijuutalaisille, jotka asettuivat Alsaceen, Lorraineen ja Savoijiin. Pariisiin muodostui juutalaisyhteisö 1700-luvulla sefardien asettuessa kaupunkiin Seinen vasemmalle rannalle aškenasien asettuessa oikealle rannalle. Ensimmäinen synagoga avattiin Pariisiin vuonna 1788. Kansalaisuuden juutalaiset saivat vasta Ranskan vallankumouksen yhteydessä vuonna 1790. Kaikki uskonnolliset yhteisöt oli kielletty vuosina 1793–1794, mutta juutalaisuus tunnustettiin virallisesti vuonna 1806. Vuonna 1818 säädettiin laki, jolla määrättiin juutalaisten asuinalueista. Juutalaisista tuli merkittävä tekijä taloudessa, tieteessä ja taiteessa ja vähäisemmissä määrin politiikassa.
220px|thumb|oikea|[[Drancyn keskitysleirin juutalaisia.]] Sodan jälkeen vuonna 1945 Ranskassa asui 180 000 juutalaista. Vuonna 1951 määrä oli kasvanut lukuun 250 000 pääasiassa Pohjois-Afrikasta muuttaneiden juutalaisten takia. Antisemitismi kasvoi jälleen, tällä kertaa etenkin Pohjois-Afrikasta muuttaneiden muslimien ja vasemmiston keskuudessa. Kuuden päivän sota kiristi välejä, ja muslimien ja juutalaisten välillä tapahtui yhteenottoja. 1980-luvulta lähtien ääriortodoksisten juutalaisten määrä on kasvanut etenkin Pariisissa.
Nykypäivä
Antisemitististen tapausten määrä on kasvanut etenkin syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen. Muun muassa juutalaisia hautausmaita on vandalisoitu. Tapausten määrä on lisääntynyt myös Israelin kiristyneen tilanteen vuoksi. Antisemitististen iskujen huippu oli vuonna 2004. Vuonna 2005 tapahtui ensimmäinen antisemitistinen murha kymmeneen vuoteen, kun muslimijoukko tappoi ja ryösti juutalaismiehen Pariisissa. Valtio on yrittänyt hillitä uskontojen välisiä ongelmia, ja tällä perusteella kiellettiin uskonnolliset symbolit kouluissa vuonna 2004. Antisemitismistä on syytetty myös Front National-puoluetta, jonka jotkut edustajat ovat muun muassa kiistäneet holokaustin. Suurin osa juutalaislapsista käy valtion kouluja, mutta hepreankielisten koulujen kävijämäärät ovat lisääntyneet. Vuonna 2005 Ranskassa toimi 147 juutalaista järjestöä, joista 15 oli saanut verovapauden uskonnollisena järjestönä.
Ranskasta Israeliin vuosittain muuttavien määrä on lisääntynyt noin tuhannesta kahteen tuhanteen. .
Emmanuel Chedal
right|220px|thumb|Emmanuel Chedal [[Zakopanessa 2008.]] Emmanuel Chedal (s. 15. tammikuuta 1983 Moutiers, Ranska) on ranskalainen entinen mäkihyppääjä. Hän asuu Brides-Les-Bains'ssa ja edustaa SC Courchevel -seuraa.
Chedal kilpaili arvokilpailuissa ensimmäisen kerran Lahden MM-kisoissa 2001. Hän sijoittui 18:nneksi lentomäen MM-kilpailuissa Planicassa 2004 ja Liberecin MM-kisojen 2009 suurmäessä. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän oli suurmäessä kolmastoista ja saman talven lentomäen MM-kisoissa Planicassa neljästoista.
Maailmancupissa Chedal sijoittui ensimmäisen kerran kymmenen parhaan joukkoon oltuaan kahdeksas Willingenissä kaudella 2003–2004. Ensimmäisen palkintosijansa hän sai oltuaan kolmas Lillehammerissa joulukuussa 2009. Maailmancupin kokonaispisteissä hän oli parhaimmillaan viidestoista kaudella 2009–2010.
Chedal ilmoitti tammikuussa 2013 lopettavansa uransa.
Menšikov
Menšikov (, Suomen aatelissa Menschikoff) oli venäläinen ruhtinassuku, jonka eräs haara kuului 1800-luvulla myös Suomen aateliin. Se oli Suomen ainoa ruhtinaallinen aatelissuku, mutta suomalainen haara sammui vuonna 1893.
Suku polveutui Inkerin ensimmäisestä herttuasta, venäläisestä valtiomiehestä ja sotilaasta Aleksandr Danilovitš Menšikovista, joka oli alhaista syntyperää. Suomen aateliin suku liitettiin heinäkuussa 1833, kun silloinen Suomen kenraalikuvernööri ja Venäjän meriministeri Aleksandr Menšikov introdusoitiin Suomen ritarihuoneelle nimellä Menschikoff. Hänelle lahjoitettiin vuonna 1842 myös Anjalan sääntöperintötila.
Suomalainen ruhtinassuku sammui Aleksandr Menšikovin ainoan pojan, kenraali Vladimir Menšikovin kuollessa Saksassa 27. syyskuuta 1893.
Cthulhu-tarusto
pienoiskuva|[[H. P. Lovecraftin Cthulhua esittävä piirros (1934).]] Cthulhu-tarusto eli Cthulhun mytologia (engl. Cthulhu Mythos) on laaja 1900-luvulla syntynyt tarusto, jota hyödynnetään pääasiassa kauhukirjallisuudessa mutta myös muussa taiteessa, kuten elokuvissa, populaarimusiikissa ja peleissä. Tarusto pohjautuu yhdysvaltalaisen kauhukirjailijan H. P. Lovecraftin ja hänen kirjailijaystäviensä tarinoihin, mutta sen kokosi ja yhtenäisti August Derleth, joka myös keksi taruston nimen.
Lukuisat myöhemmät kauhukirjailijat ovat hyödyntäneet Cthulhu-tarustoa omissa teksteissään. Esimerkiksi Derlethin kirjoittamat Lovecraftin jälkeiset Cthulhu-tarinat kuitenkin erosivat Lovecraftin alkuperäisestä ajatuksesta, jossa mahtavat mutta välinpitämättömät muukalaisolennot hallitsevat kaoottista kaikkeutta. Lovecraft oli ateisti, jonka näkemykset heijastuivat hänen tarinoissaan kaikkeuden välinpitämättömyytenä suhteessa ihmiseen. Monet Lovecraft-tutkijat ovat korostaneet, ettei järjestelmällinen Cthulhu-tarusto ole varsinaisesti Lovecraftin luomus. Lovecraft itse ei tehnyt eroa Cthulhu-novellien ja muun tuotantonsa välillä, mutta korosti, että kaikki hänen tarinansa perustuivat samalle filosofiselle pohjalle, jonka mukaan ihmisellä tai inhimillisillä tunteilla ei ole kaikkeuden mittakaavassa arvoa tai merkitystä.
Taruston keskeisiä hahmoja ovat suuret muinaiset, pelottava joukko jumalolentoja, joista tunnetuin on kammottava Cthulhu. Cthulhu ja hänen palvelijansa nukkuvat ja uneksivat R’lyehin mereen uponneessa kaupungissa. ”Kun tähtien asento on oikea”, Cthulhu herää ja aiheuttaa hävitystä koko maailmassa. Taruston perusteoksena pidetään Lovecraftin vuonna 1928 julkaistua novellia ”Cthulhun kutsu”. Muita yhdistäviä piirteitä ovat kuvitteelliset Uuden-Englannin kaupungit, salatieteelliset ”kielletyt kirjat” sekä niin sanottu kosminen kauhu. Sekä Lovecraft että hänen seuraajansa laajensivat sittemmin tarustoa merkittävästi, osan toimiessa vielä Lovecraftin elinaikana ja jopa yhteistyössä hänen kanssaan.
Määritelmä
pienoiskuva|pysty|[[H. P. Lovecraft vuonna 1934.]] Cthulhu-tarusto on useiden eri kirjailijoiden teoksissa esiintyvä kuvitteellinen mytologia, joka sai alkunsa amerikkalaisen kauhukirjailija H. P. Lovecraftin (1890–1937) tuotannosta. Taruston keskeisin piirre ovat ”suurina muinaisina” tunnetut hirviöt. Suurten muinaisten lisäksi Lovecraftin tarinoissa toistuivat myös kuvitteelliset Uuden-Englannin pikkukaupungit, erinäiset henkilöhahmot sekä mielenterveydelle vaaralliset okkulttiset kirjat, jotka sisältävät salattua tietoa suurista muinaisista. Monet Cthulhu-kirjailijat ovat lisäksi jäljitelleet Lovecraftin polveilevaa ja tahallisen vanhahtavaa kieltä. Cthulhu-tarusto onkin ennen muuta kaunokirjallinen ilmiö, vaikka aiheesta on tehty jonkin verran myös elokuvia ja muita sovituksia.
pienoiskuva|pysty|[[August Derlethiä voidaan pitää Cthulhu-taruston varsinaisena luojana. Kuva vuodelta 1962.]] Kaksi viimeistä piirrettä ovat erityisesti Lovecraftin tuotannolle ominaisia, mutta myös myöhemmät Cthulhu-kirjailijat ovat jäljitelleet niitä. S. Albert Kivisen (1993) mukaan pelkkä ”Cthulhun mytologian aineiston mainitseminen ei riitä kelpuuttamaan julkaisua Cthulhun mytologiaan. Oleellista on se, millä tavoin aineistoa käsitellään.” Esimerkiksi pelkkä humoristinen viittaaminen ei riitä tekemään kertomuksesta Cthulhu-taruston edustajaa. Lisäksi mytologian rajamaille asettuu piirteitä, jotka voidaan toisinaan tulkita Cthulhu-taruston elementeiksi. Tällainen on esimerkiksi Edgar Allan Poen Arthur Gordon Pymin selonteosta (1838) lainattu huudahdus ”tekeli-li”. Vaikka huudahdusta on käytetty Cthulhu-tarustoon kuuluvissa kertomuksissa, Poen romaania tuskin voi pitää lajityyppiin kuuluvana tekstinä.
Lovecraft-tutkijat S. T. Joshi ja David E. Schultz (2001) ovat kyseenalaistaneet, missä määrin Cthulhu-taruston käsitteellä voidaan mielekkäästi kuvata Lovecraftin tuotantoa. Taruston yhtenäisti August Derleth vasta Lovecraftin kuoleman jälkeen. Hän myös keksi nimen ”Cthulhu Mythos”. Joshin ja Schultzin mukaan vain harvat Lovecraft-tutkijat pitävät nykyään tämän kuvitteellista mytologiaa itsessään olennaisena ja katsovat, että kyseessä oli vain yksi monista ”omaleimaisen kosmisen vision” ilmentymistä.
Daniels Harmsin The Encyclopedia Cthulhianan (1998) mukaan Cthulhu-tarinat muodostavat keskinäisten viittausten verkon. Ensimmäisenä olivat Lovecraftin tarinat, joiden hahmoihin ja ilmiöihin muut kirjailijat viittasivat. Myöhemmin alettiin viitata tarinoihin, jotka viittaavat Lovecraft-pastisseihin, ja niin edelleen. Se, määritelläänkö tarina Cthulhu-tarustoon vai ei, on usein kiinni arvostelijan henkilökohtaisista mieltymyksistä.
H. P. Lovecraft
pienoiskuva|vasen|”Palvojien kehä liikkui loputtomana [[bakkanaalina – –” Hugh Rankinin aikalaiskuvitusta ”Cthulhun kutsuun”.]] Lovecraft kertoi saaneensa ”fiktiivisen jumalluettelon” ajatuksen irlantilaiskirjailija Lordi Dunsanylta, joka teoksessaan The Gods of Pegana (1904) kuvaili kuvitteellista maata ja sen jumalia ja tarustoa. Toinen esikuva lienee ollut Arthur Machen, joka novellissaan ”Valkea väki” (1904) viljeli viittauksia tietyn nimisiin mustan magian rituaaleihin. Lovecraftin Cthulhu-tarusto hahmottui samankaltaisten viittausten varaan. Viittaukset jatkuivat novellista toiseen, mutta Lovecraft muutteli niiden tarkkaa sisältöä aina tarinan tarpeiden mukaan. Eri novelleissa annetut kuvaukset ja tiedot ovatkin usein keskenään ristiriidassa. Lovecraft viittasi myös aiempaan kauhukirjallisuuteen, kuten Ambrose Biercen kuvitteelliseen Marvells of Science -kirjaan sekä Robert W. Chambersin ja Edgar Allan Poen teoksiin. Todellinen okkultismi näytteli taruston synnyssä verrattain pientä osaa. Lovecraft tunsi esoteriaa pintapuolisesti, mutta ei itse harjoittanut sitä tai uskonut yliluonnolliseen. Sama päti useimpiin Lovecraftin kirjailijaystävistä.
Lovecraft kehitteli kuvitteellisia jumalolentoja jo ensimmäisissä novelleissaan. Varhaisimpia Cthulhu-tarustoon luettavia teoksia olivat ”Dagon” (1917) ja ”Nyarlathotep” (1920). Tarusto hahmottui edelleen novelleissa ”Nimetön kaupunki” (1921) ja ”Juhlapäivä” (1923). Vuosina 1925–1926 kirjoitettua ja 1928 julkaistua novellia ”Cthulhun kutsu” voidaan pitää taruston syntyhetkenä. Novelli esitteli Lovecraftin kehittelemän mytologian perusajatuksen: muinaisen hirviömäisen rodun, joka kauan sitten hallitsi maapalloa ja uneksii nyt meren tai maan syövereissä odottamassa valtansa uutta tulemista. ”Cthulhun kutsun” ilmestyttyä Lovecraft kirjoitti aiheeseen liittyen tarinan tai kaksi vuodessa. Tarusto ei ollut yhtenäinen tai ristiriidaton kokonaisuus vaan ajatuspohja, jolle Lovecraftin tarinat rakentuivat.
Novelleille ominainen piirre oli tekstienvälisyys: tarinoissa oli toistuvia viittauksia erilaisiin historian tapahtumiin ja kaunokirjallisuuden klassikoihin. Todellisten ilmiöiden ja tapahtumien lisäksi Lovecraft viittasi usein myös omiin keksintöihinsä, viittauksia sen tarkemmin selittelemättä. Teksteissä mainitaan toistuvasti esimerkiksi ”hullu arabi Abdul Alhazred”, okkulttinen kirja nimeltä Necronomicon sekä erilaisia pelottavia jumalolentoja ja avaruuden muukalaisia, joista tunnetuimpia ovat Azathoth, Yog-Sothoth ja Nyarlathotep sekä erityisesti uponneessa R’lyehin kaupungissa asuva Cthulhu. Pseudomytologia kehittyi ja muuttui Lovecraftin viimeisiin tarinoihin saakka. Myöhemmissä tarinoissaan Lovecraft selitti fiktiiviset jumalansa avaruudesta saapuneiksi vieraiksi elämänmuodoiksi.
Lovecraft näyttäisi pitäneen toisiinsa linkittyvien tarinoiden keskeisimpänä tekijänä niiden kuvitteellista Uuden-Englannin maantiedettä, josta hän käytti nimeä ”Arkham-sikermä” (the Arkham Cycle) tai ”Miskatonicin laakson myyttisikermä” (the Miskatonic Valley myth-cycle).
Lovecraftin piiri
pienoiskuva|pysty=0.7|[[Clark Ashton Smithin Azathothia esittävä pienoisveistos.]] Monet tunnetuimmista teksteistään Lovecraft julkaisi yliluonnollisiin tarinoihin erikoistuneessa pulp-lehti Weird Talesissa. Lovecraft oli aktiivisessa kirjeenvaihdossa monien pulp-kirjailijoiden kanssa. Monet heistä kirjoittivat juuri Weird Talesiin. Keskustelemisen ohella piirin jäsenet lähettelivät toisilleen omia tekstejään palautteen toivossa. He alkoivat myös sijoittaa teksteihinsä viittauksia toistensa novelleihin. Kyseessä oli mahdollisesti ensimmäinen kirjallinen ”jaettu universumi”.
Lovecraftin kannustamana monet kirjeenvaihtopiirin jäsenet alkoivat kirjoittaa Cthulhu-pastisseja. Ensimmäisenä ehti Frank Belknap Long, joka julkaisi novellit ”Avaruuden ahmijat” (1928) ja ”The Hounds of Tindalos” (1929) jo ennen vuosikymmenen vaihdetta. Vuonna 1930 ilmestyneessä pienoisromaanissa ”Kuiskaus pimeässä” Lovecraft mainitsi Clark Ashton Smithin keksimän Tsathoggua-jumalan. Pian tämän jälkeen Smith kirjoitti Necronomiconia käsitelleen novellin ”The Return of the Sorcerer”. Smith ei varhaisessa vaiheessa todennäköisesti juuri saanut Lovecraftilta vaikutteita, vaan Lovecraft pikemminkin alkoi viittailla Smithin teksteihin. August Derlethille vuonna 1933 lähettämässään kirjeessä Smith arveli: ”Näyttää siltä, että olen aloittamassa mytologiaa.” Smithille lähettämässään kirjeessä Lovecraft esitti humoristisen sukupuun, jonka mukaan molemmat kirjailijat polveutuivat suurista muinaisista.
Myös Robert E. Howard kirjoitti jo varhain muutamia tarustoon kuuluvia novelleja, mutta luopui pian aiheesta ja keskittyi omiin fantasiamaailmoihinsa. 1930-luvulla Lovecraftin piiriin liittyivät nuoret Robert Bloch ja Henry Kuttner, jotka kumpikin kirjoittivat useita Cthulhu-pastisseja sekä ennen että jälkeen Lovecraftin kuoleman. Lovecraft auttoi Blochia ja Kuttneria saamaan ensimmäiset novellinsa julkaisukuntoon. Novellissaan ”Kulkija tähdistä” (1935) Bloch tappoi Lovecraftia muistuttaneen hahmon. Vastapalveluksena Lovecraft kirjoitti novellin ”Vainooja pimeydestä” (1936), jossa kuolee Robert Blake -niminen hahmo. Paremmin muista Weird Tales -teksteistään tunnettu Hugh B. Cave kirjoitti joitakin lajityyppiin kuuluvia novelleja 1930-luvulla. Hieman ennen Lovecraftin kuolemaa kirjeenvaihtopiiriin liittynyt Fritz Leiber kirjoitti ensimmäiset Cthulhu-novellinsa vasta 1960-luvulla.
Lovecraftin piiriin kuulunut August Derleth kehotti 1931 Lovecraftia nimeämään tarustonsa ja ehdotti itse ”Hasturin mytologiaa”. Lovecraft vastasi saaneensa vaikutteita enemmän Arthur Machenilta ja Robert W. Chambersilta kuin Hasturin keksineeltä Ambrose Bierceltä.
Tiettävästi yksikään piirin jäsenistä ei muodollisesti pyytänyt Lovecraftilta lupaa epävirallisten jatko-osien kirjoittamiseen. Lovecraft suhtautui lainailuun myönteisesti ja alkoi vastavuoroisesti itsekin ottaa vaikutteita muilta Cthulhu-taruston varhaisilta kehittäjiltä. Hän perusteli lainaamista huomauttamalla, että viittaukset laajempaan taustatarinaan loivat tarinoihin todentuntua. Monet lukijat erehtyivätkin luulemaan Cthulhua ja Necronomiconia todellisiksi. Joshin ja Schultzin mukaan on kuitenkin liioittelua sanoa, että Cthulhu-tarusto olisi syntynyt Lovecraftin kannustamana. Pikemminkin muut jäljittelivät häntä oma-aloitteisesti, ja Lovecraft ylisti heidän saavutuksiaan vasta jälkikäteen, useimmiten pelkästä kohteliaisuudesta.
Varhaiset Cthulhu-kirjailijat kirjoittivat harvoin novelleja, joiden keskeisenä aiheena olisi ollut jokin Lovecraftin luomus. Sen sijaan he tyytyivät tekemään ohimeneviä viittauksia Lovecraftin keksimiin kuvitteellisiin hahmoihin, kirjoihin ja paikkoihin. Lovecraft kuoli 1937. Tämän jälkeen monet hänen kirjeystävänsä lopettivat Cthulhu-pastissien kirjoittamisen väliaikaisesti tai pysyvästi.
August Derlethin lisäykset
pienoiskuva|pysty|vasen|[[August Derlethin novelli ”Cthulhun jäljet” oli Weird Talesin maaliskuun 1944 numeron kansikuvatarinana. Kuvittaja John Giunta.]] Cthulhu-taruston varsinaisena luojana voidaan pitää August Derlethiä, joka keksi mytologian nimen ja pyrki antamaan sille järjestelmällisen esityksen. S. T. Joshin ja David E. Schultzin mukaan Cthulhu-tarustosta tuli Derhethille suoranainen pakkomielle jo 1930-luvun alussa. Toisin kuin aiemmat Cthulhu-kirjailijat, Derleth ei tyytynyt rakentamaan yhteisen taustamateriaalin pohjalle omaa mytologiaansa, vaan monet hänen teksteistään keskittyivät yksinomaan H. P. Lovecraftin luomiin hahmoihin. Derlethin tulkinnan pohjana oli Harold S. Farnesen lainaus tai referaatti Lovecraftin kirjeestä: ”Kaikki kertomukseni – – perustuvat yhdelle ja samalle taustatarinalle: että kauan sitten tätä maailmaa asutti vieras rotu, joka harjoittamansa mustan magian seurauksena menetti valtansa ja tuli karkoitetuksi, ja odottaa nyt ulkopuolella, alati halukkaana ottamaan tämän maan valtaansa jälleen.” Kirje on sittemmin kadonnut eikä sitaatin aitoudesta voi siksi varmistua.
Derleth uskoi, että Lovecraftin tietoisena aikomuksena oli ollut kehittää johdonmukainen tarusto, mutta kirjailijan ennenaikaisen kuoleman vuoksi työ jäi keskeneräiseksi. Derlethin kehittelemä Cthulhu-tarusto poikkesi kuitenkin monella tapaa Lovecraftin tarinoista. Lovecraftin kauhutarinoiden miljöö oli välinpitämätön, eikä hyvällä ja pahalla ollut siinä merkitystä. Lovecraftin todellisuuskäsitys oli ateistinen ja materialistinen, kun taas Derleth oli katolinen kristitty. Hänen tulkinnassaan suuret muinaiset edustavat pahuutta ja ”vanhemmat jumalat” hyvyyttä. Nämä kaksi ryhmää ovat jatkuvassa sodassa keskenään, ja vanhemmat jumalat ovat vanginneet suuret muinaiset näiden pahojen tekojen vuoksi. Derleth myös tulkitsi Lovecraftin jumalhahmot elementaaleiksi eli neljän alkuaineen voimiksi: Cthulhu edustaa vettä, Nyarlathotep maata, Hastur ilmaa ja Derlethin oma keksintö Cthugha tulta. Lisäksi Derleth katsoi, että Lovecraftin tuotanto oli jaettavissa Cthulhu-tarustoon kuuluviin ja kuulumattomiin novelleihin.
Pian Lovecraftin kuoleman jälkeen Derleth alkoi hahmotella järjestelmällistä Cthulhu-tarustoa. Hän esitteli monet ajatuksistaan artikkelissa ”H. P. Lovecraft, Outsider” (River, kesäkuu 1937), jossa esiintyi ensimmäistä kertaa sanapari ”Cthulhu mythology”. Derleth alkoi myös kirjoittaa ”postuumeja yhteistyönovelleja”, jotka perustuivat Lovecraftin summittaisiin muistiinpanoihin ja julkaistiin molempien kirjailijoiden nimissä. Vuonna 1939 Derleth ja Donald Wandrei perustivat Arkham House -pienkustantamon, jonka ensimmäinen kirja oli Lovecraft-kokoelma The Outsider and Others. Se erikoistui yliluonnolliseen kauhuun ja fantasiaan, joihin suuret kustantamot olivat tuohon aikaan haluttomia tarttumaan. Kustantamonsa kautta Derleth hallitsi Lovecraftin tuotannon oikeuksia. Hän oli myös tarkka siitä, etteivät muut julkaisseet Cthulhu-kirjallisuutta ilman Arkham Housen lupaa. Derleth kannusti muita kirjailijoita hyödyntämään Cthulhu-tarustoa omissa töissään, mutta pyrki estämään sellaisten tekstien julkaisun, jotka eivät olleet yhteneväisiä hänen tulkintansa kanssa.
Derleth piti itseään Lovecraftin työn jatkajana ja puolusti tulkintansa uskollisuutta alkuteksteille. Lovecraft-toimituksiensa esipuheissa Derleth antoi usein alkuteksteille uuden tulkinnan, joka heijasteli kirjailijan kuoleman jälkeen syntynyttä Cthulhu-tarustoa. Vanhoilla päivillään Derleth vihjasi Lovecraftin nimittäneen hänet ”opetuslapsekseen”. Arkham House julkaisi 1940- ja 1950-luvun mittaan useita Lovecraft-kokoelmia, Cthulhu-pastisseja sekä Lovecraftin tuotantoa ja elämää tutkivia tekstejä. Lovecraftin arvostus alkoi nousta 1960-luvun mittaan, jolloin hänen tuotantoaan alettiin julkaista taskukirjapainoksina. Myös ensimmäiset Lovecraft-filmatisoinnit tehtiin tuolloin.
Derleth kuoli 1971, minkä jälkeen Lovecraftin suosio lähti nopeaan nousuun. Tutkijat ovat erimielisiä, tapahtuiko näin kuoleman vuoksi vai siitä huolimatta. Derlethin ansioihin on luettava taloudellisesti kannattavan ja taiteellisesti korkeatasoisen kustannustoiminnan rakentaminen erittäin marginaalisen kirjallisuudenlajin varaan. Daniel Harmsin (1998) mukaan ”Derleth oli suurelta osin vastuussa Lovecraftin tuotannon ja Cthulhu-kirjallisuuden leviämisestä”, mutta toisaalta myös kahlitsi kasvua mikromanageroinnillaan. Joshi ja Schultz (2001) eivät arvosta Derlethin katolisvaikutteista tulkintaa, joka heidän mukaansa rakentui yksittäisen, aitoudeltaan kyseenalaisen Lovecraft-sitaatin varaan. Cthulhun tulkitseminen vesielementaaliksi on heidän mukaansa järjetöntä, koska Lovecraftin tarinassa hahmo oli vangittu meren alle. Markku Sadelehdon (1995) mukaan ihmiskeskeinen hyvän ja pahan kamppailu on Cthulhu-taruston yhteydessä lapsellinen ja mieletön käsite. Jotkut Lovecraft-harrastajat kiistävät nykyään Derlethin tarinoiden aseman Cthulhu-kirjallisuutena.
Osaksi kauhun valtavirtaa
pienoiskuva|pysty|Vuonna 1981 [[Cthulhun kutsu (roolipeli)|Ctulhun kutsu -roolipeli oli osaltaan tuomassa Cthulhu-tarustoa pop-kulttuurin valtavirtaan.]] Cthulhu-pastissien ja -ihailijoiden määrä kasvoi 1970-luvun mittaan nopeasti, samoin Lovecraft-aiheisen tutkimuskirjallisuuden. Varhainen Cthulhu-tutkimus keskittyi kiistelemään siitä, mitkä Lovecraftin novellit voidaan lukea Cthulhu-tarustoon kuuluviksi. Myöhemmin Lovecraft-tutkijoiden ja Cthulhu-taruston ihailijoiden välille syntyi kuitenkin erimielisyyksiä. Tutkijat ovat usein korostaneet Lovecraftin tuotannon omaleimaisuutta ja eroavaisuuksia myöhempään Cthulhu-tarustoon. Cthulhu-taruston sijaan Lovecraft-tutkijat ovat keskittyneet Lovecraftin tuotannon filosofisiin aineksiin ja kaunokirjallisiin esikuviin. Tutkijat ovat myös korostaneet, ettei Lovecraft ainakaan tietoisesti kehitellyt tuotantoaan selvärajaisiksi tarinasikermiksi, ja Daniel Harmsin mukaan tällaiset jaottelut ovat mielivaltaisia.
Uusien Cthulhu-pastissien ilmestyminen jatkui kiistoista huolimatta. Vuonna 1980 jopa menestyskirjailija Stephen King julkaisi Cthulhu-vaikutteisen novellin ”Crouch End”. Lisäksi vanhat Cthulhu-novellit saivat runsaasti näkyvyttä Lin Carterin toimittamista antologioista, joihin hän usein sisällytti Cthulhu-tarustoa käsitteleviä novelleja. Lovecraftin ja Cthulhu-taruston suosio laski 1980-luvun alussa. Syynä oli mahdollisesti se, että Derlethin kuoltua Arkham House alkoi julkaista perinteisempää kauhua ja tieteiskirjallisuutta. Cthulhu-tarustoa käsitteleviä novelleja ilmestyi edelleen erilaisten pienkustantamojen kokoelmissa ja lehdissä, mutta niiden levikki oli pieni.
Vuonna 1981 ilmestyi Sandy Petersenin suunnittelema Cthulhun kutsu -roolipeli, jonka maailma perustui Lovecraftin ja hänen seuraajiensa kirjoihin. Pelillä ei tuoreeltaan ollut juuri vaikutusta alan kirjallisuuteen, mutta se esitteli Cthulhu-taruston suurelle ihailijajoukolle ja mahdollisti siten lajityypin vähittäisen renessanssin. 1990-luvun mittaan Cthulhu-pastisseja ilmestyi jälleen tiheään. Niiden suosiota lisäsivät Robert M. Pricen toimittamat lukuisat Cthulhu-antologiat. Vuosituhannen vaihteeseen mennessä Cthulhu-tarusto oli suositumpi kuin koskaan, ja internet lisäsi edelleen sen suosiota. Vuonna 2003 Neil Gaiman voitti Hugo-palkinnon novellillaan ”Vihreiden kirjainten arvoitus”. Tarinassa Sherlock Holmes päätyy tutkimaan Cthulhu-tarustoon kytkeytyvää mysteeriä. Encyclopædia Britannican mukaan Cthulhu-tarustosta on tullut ”kulttuuri-ilmiö”, joka kirjallisuuden ohella on innoittanut musiikkia, kauhuelokuvia sekä ”ehkä kaikkein tärkeimpänä monenlaisia pelejä”, kuten lauta-, kortti-, rooli- ja tietokonepelejä.
Lovecraftilainen okkultismi
Oman lukunsa muodostivat Cthulhu-mytologian innoittamat okkulttiset teokset, joista ensimmäiset ilmestyivät 1970-luvulla. Kenneth Grant yritti teoksessaan The Magical Revival (1972) yhdistää Lovecraftin fiktiota Aleister Crowleyn esoteerisiin oppeihin. Lovecraft oli tiedostamattaan ammentanut samasta ”maagisesta virrasta”, josta Crowley ammensi tietoisesti. Tämä tapahtui Grantin mukaan unissa, sillä Lovecraft oli luontaisesti lahjakas astraalimatkailun saralla. Grantin perustamaa okkultismin suuntausta kutsutaan tyfonilaiseksi.
Saatanan kirkon perustaja Anton LaVey ihaili Lovecraftia. Hän ei kirjaimellisesti uskonut Lovecraftin luomuksiin, mutta piti tämän ajattelua ja kaikkeuskäsitystä innoittavina satanismilleen. Vuonna 1972 julkaistussa teoksessa The Satanic Rituals on kolme Cthulhu-vaikutteista rituaalia: Yhdeksän kulman seremonia (vrt. Lovecraftin ”Unet noitatalossa”), Kutsu Cthulhulle (vrt. ”Cthulhun kutsu”) ja Die Elektrischen Vorspiele (vrt. Lovecraftin aineellinen käsitys todellisuudesta). The Satanic Rituals julkaistiin LaVeyn nimissä, mutta ilmeisesti mainitut kolme rituaalia olivat Michael Aquinon kirjoittamia. Aquino perusti sittemmin Setin temppelin, joka Saatanan kirkosta poiketen uskoo yliluonnollisen olemassaoloon.
1970-luvulla ilmestyivät myös ensimmäiset ”todelliset” Necronomiconit. Niistä tunnetuin on niin sanottu ”Simonin Necronomicon” (1977), joka yhdistelee Cthulhu-tarustoa sumerilaiseen mytologiaan. Valheellisesta markkinoinnista huolimatta yksikään Necronomiconeista ei ole aito, vaan kirjat on kirjoitettu Lovecraftin kuoleman jälkeen. Lovecraftin ei myöskään tiedetä saaneen vaikutteita sumerilaisesta kirjallisuudesta tai vapaamuurarien opeista, vaikka Necronomiconin eri versiot ovatkin vihjailleet tällaista. Lovecraft-harrastajien parissa Necronomiconien maine on ollut varsin kehno.
Vastaanotto
Sadat eri kirjailijat ovat kirjoittaneet Cthulhu-tarustoon kuuluvia novelleja ja romaaneja, ja kaunokirjallisuuden historiassa ilmiö on laajuudessaan ainutlaatuinen. Uusia Cthulhu-tarustoon kuuluvia teoksia ilmestyy jatkuvasti, ja ne edustavat monia eri lajityyppejä ja viihdemuotoja.
Daniel Harmsin mukaan juuri taruston laajuus on sen suosion salaisuus. Kirjallisuudessa oli aiemminkin esiintynyt kuvitteellisia mytologioita, mutta ne olivat rajoittuneet yhden kirjailijan teoksiin. Cthulhu-kirjailijoita on paljon, ja lukijalla on siksi mahdollisuus valita tyyliltään ja teemoiltaan omaan makuunsa sopivia tekstejä. Harms myös arvioi, että Cthulhu-tarinoille ominainen epämääräinen viittaaminen ja tulkinnanvaraisuus tekevät tarustosta kiehtovan salaperäisen. Lukija voi joko nauttia tuntemattoman pelosta tai perehtyä tarustoon syvemmin lukemalla lisää aiheesta kirjoitettuja kirjoja. Halutessaan hän voi jopa kirjoittaa itse uusia Cthulhu-kertomuksia.
Cthulhu-tarusto on herättänyt monien okkultistien mielenkiinnon. Harms arvioi tämän johtuvat siitä, että Lovecraft tunsi tosimaailman mytologioita hyvin ja siksi Cthulhu-tarustolla on monia aidosta kansanperinteestä muistuttavia piirteitä. Samasta syystä okkultistit löytävät Cthulhu-novelleista omia käsityksiään heijastelevia piirteitä.
S. T. Joshin mukaan Cthulhu-tarinoiden keskimääräinen taso on heikko. Lovecraftin novelli ”Dunwichin hirviö” oli eräs Derlethin suosikkeja ja siitä tuli keskeinen esikuva lajin myöhemmille edustajille. Tätä Joshi pitää valitettavana, sillä kertomuksen ilmeinen hyvä vastaan paha -asetelma, teatraalinen melodraama ja tahaton komiikka tarjosivat mallin monille myöhemmille kirjoittajille. ”Cthulhun kutsun” ja ”Värin avaruudesta” kaltaiset hienovaraisemmat tarinat olisivat tarjonneet aineistoa huomattavasti kiinnostavammalle kirjallisuudelle. Markku Sadelehto kuvailee Lovecraft-pastisseja ”kauhean proosan [tulvaksi], joka on riivannut genrekirjallisuutta aina 1930-luvulta lähtien.”
Robert M. Price julkaisi vuonna 1992 artikkelin ”The Worst of the Cthulhu Mythos”, jossa kysyi retorisesti, mitkä tekstit tulee lukea taruston huonoimpiin – ”Suurin osa.” Keskeinen ongelma on Pricen mukaan se, että jäljittelijät ovat hylänneet Lovecraftin estetiikan ja keskittyneet kuvitteellisen mytologian esittelyyn. Niiden järjestelmällistäminen huipentuu Cthulhun kutsu -roolipeliin, joka jättää kirjallisuuden pois kokonaan ja tyytyy luetteloimaan hirviöiden ominaisuuksia. Erityisen huonoina kirjailijoina hän mainitsee August Derlethin ja Lin Carterin, jotka keskittyivät mytologiaan juonen ja jännitteen kustannuksella, sekä Brian Lumleyn, jonka tarinat ovat kömpelö sekoitus James Bondia ja Cthulhu-tarustosta lainattuja hirviöitä. Ramsey Campbellin antologia New Tales of the Cthulhu Mythos on periaatteessa onnistunut, koska se pyrkii hylkäämään genren kuluneimmat kaavat. Käytännössä antologian novellien yhteys Cthulhu-tarustoon on kuitenkin kosmeettinen. Michael Shean The Colour Out of Time on Pricen mukaan poikkeuksellisen epäonnistunut jatko-osa Lovecraftin tekstille.
Toistuvia aiheita
pienoiskuva|pysty=1.1|Oudot ja pelottavat hirviöt ovat Cthulhu-taruston ehkä kuuluisin piirre. ” [ [[Shoggothin näkeminen] lamautti tietoisuutemme – – järkyttävä, sanoinkuvaamaton olio – – muodoton protoplasmakuplien kasa, heikosti itsevalaiseva, ja joka puolella sen koko tunnelin täyttävää keulaa muotoutui ja taas katosi lukemattomia väliaikaisia silmiä, kuin vihertäviä loistavia märkärakkuloita – –” (suom. Ulla Selkälä ja Ilkka Äärelä) ]]