cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joan Didion
Ura
Didion kirjoitti toimittajana myös ensimmäisen teoksensa, romaanin Run River, joka julkaistiin vuonna 1963. Hänen kolumnikokoelmansa Slouching Towards Bethlehem (1968) toi hänelle mainetta esseistinä.
Elokuvagenre
Synty ja kehitys
Elokuvagenret nähdään tavallisesti jatkona muiden alojen genreille. Esimerkiksi lännenelokuva nähdään lännenkirjallisuuden jatkona, melodraama teatterin jatkona ja elämäkertaelokuva tietokirjallisuuden jatkona. Elokuvagenre on yleensä laajempi käsite kuin kirjallisuuden lajit, koska elokuvagenrellä on kiinteät yhteydet teoksen tuotanto-levitys-kulutus-prosessiin.
Joan Didion
Ura
Didionin toinen romaani Play It As It Lays julkaistiin vuonna 1970. Sen hän käsikirjoitti elokuvaksi miehensä John Gregory Dunnen kanssa. Didion ja Dunne kirjoittivat usein yhdessä käsikirjoituksia. Heidän töitään on esimerkiksi vuoden 1976 Tähti on syttynyt.
Didionin puoliso Dunne kuoli sydänkohtaukseen vuonna 2003. Didion alkoi tuon jälkeen kirjoittaa teosta Maagisen ajattelun aika. Hän kokosi kirjaan muun muassa monia omituisia tapojaan käsitellä suruaan. Hän voitti kirjasta Pulitzer-palkinnon sekä National Book Award -palkinnon tietokirjasarjassa. Maagisen ajattelun aika julkaistiin vuonna 2005, ja muutamia kuukausia sen jälkeen Didionin ja Dunnen tytär Quintana Roo kuoli. Iltojen sinessä (2011) käsittelee tyttären kuolemaa sekä Didionin ajatuksia ikääntymisestä ja vanhemmuudesta.
Muhun kunta
Muhun kunta sijaitsee Länsi-Virossa, pääosin Muhun saarella. Kunta muodostuu Muhun saaren lisäksi useista pikkusaarista, joista suurimmat ovat Kesselaid, Viirelaid, Võilaid ja Suurlaid. Muhun kunnassa on 1 946 asukasta (1.1.2018). Kunnan keskus on Liivan kylä.
Joan Didion
Ura
Didionin viimeinen kirja South and West julkaistiin 2017. Siihen oli koottu hänen matkamuistojansa 1970-luvulta, jolloin hän matkusti Mississippissä, Alabamassa ja Louisianassa. Didionin viimeisten vuosien suurin projekti oli kuitenkin hänen puolisonsa veljenpojan ohjaama Netflix-dokumentaari Joan Didion: The Center Will Not Hold (2018).
Muhun kunta
Hallinto ja väestö
Muhu muodostaa yhdessä Ruhnun ja Saarenmaan kuntien kanssa Saarenmaan maakunnan.
Joan Didion
Yksityiselämä
Didion meni naimisiin John Gregory Dunnen kanssa 1964. Mies kuoli sydänkohtaukseen Manhattanilla 30. joulukuuta 2003. Parin adoptiotytär Quintana oli silloin vakavasti sairas. Tytär kuoli 39-vuotiaana 26. elokuuta 2005. Didionilla todettiin vuonna 1972 MS-tauti.
Muhun kunta
Hallinto ja väestö
Kylistä asukasluvultaan suurin on Liiva, jossa oli vuoden 2010 tammikuussa 208 asukasta. Seuraavaksi isoimmat kylät ovat Hellamaa ja Nõmmküla. Yli 50 asukkaan rajan ylittäviä kyliä oli vuonna 2010 yhteensä kuusi. Poismuuton ja alhaisen syntyvyyden takia Muhun väkiluku laski 11 prosenttia vuosina 1996–2006.
Vuonna 2011 Muhun kunnassa oli 1 483 asukasta, joista 1 476 (99,5 %) oli virolaisia, 3 (0,2 %) venäläisiä ja 3 (0,2 %) muita kansallisuuksia.
Liikenne
Muhun Kuivastusta on lauttayhteys mantereelle Läänerannan Virtsuun. Saarenmaan saarelle johtaa pengertie, joka ylittää Väike väinin salmen. Yhteydet ovat osa valtatietä 10.
Kivijärven kirkonkylä
Kivijärven kirkonkylä on kirkonkylä ja Kivijärven kunnan keskustaajama Keski-Suomen maakunnan pohjoisosassa, linnuntietä noin 104 kilometriä Jyväskylästä pohjoiseen. Kivijärven kirkonkylä sijaitsee Viitasaaren reittiin kuuluvan Kivijärven luoteeseen kurottuvan Heinolahden pohjoisrannalla.
Tilastokeskuksen taajama-aluerajauksen mukaan vuoden 2019 lopussa Kivijärven kirkonkylän pinta-ala oli 2,47 neliökilometriä ja väkiluku 563. Tilastollinen taajamarajaus voi poiketa virallisesta kunnanosien rajauksesta.
Kivijärven kylän ja kunnan nimi pohjautuu järvennimeen Kivijärvi. Historiallisissa aineistoissa nimitys esiintyy kirjoitusasuissa Kijuijerffuij ärmarch (1554, eräomistuksesta) ja Kiuijärffui (1571, kylästä). Vakituista asutusta alkoi seudulle muodostua 1500-luvun puolivälissä. Kylälle kuului 1500-luvulla alkujaan nykyistä kuntaa laajemmat alueet. Uudisasukkaat tulivat lähinnä Savosta. Kivijärven kylään kuului vuonna 1564 kahdeksan taloa, vuonna 1583 13 taloa ja 1684 15 taloa. Kivijärvi kuului 1561 perustettuun Rautalammin seurakuntaan. Viitasaari erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi 1600-luvun alussa ja Kivijärvelle muodostetiin kylännimen saanut Viitasaaren Kivijärven rukoushuonekunta vuonna 1625. Vuonna 1693 Kivijärvestä tuli kappeli (toisen lähteen mukaan Kivijärvestä tuli kappeliseurakunta 1750 ). Itsenäisen seurakunnan aseman se sai vuonna (tai 1864 ).
Anatoli Polištšuk
Anatoli Antonovytš Polištšuk (,, 11. tammikuuta 1950 Rovnon oblasti, Ukrainan SNT – 7. kesäkuuta 2016) oli Neuvostoliittoa edustanut lentopalloilija, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Polištšuk saavutti Neuvostoliiton miesten maajoukkueessa olympiahopeaa Montréalissa 1976.
Miesten maailmanmestaruuden Polištšuk voitti Italiassa 1978. Hän kuoli 66-vuotiaana 7. kesäkuuta 2016.
Thébaultin teoreema
Thébaultin teoreema on nimitys useille geometrisille ongelmille, jotka esitti ranskalainen matemaatikko Victor Thébault. Yleisesti tunnetuimmat ovat Thébaultin I, II ja III ongelma.
Thébaultin I ongelma
right|150px Minkä tahansa suunnikkaan jokaisen sivun ulkopuolelle konstruktoidaan neljä neliötä. Yhdistämällä neliöiden keskipisteet muodostuu neliö.
Thébaultin I ongelma on erikoistapaus van Aubelin lauseesta.
Thébaultin II ongelma
Minkä tahansa neliön kahdelle vierekkäiselle sivulle (sisä- ja ulkopuolelle) piirretään kaksi tasasivuista kolmiota, ja kun molempien kolmioiden huiput yhdistetään viivalla, voidaan molempien huippujen kautta piirtää viiva neliön kärkipisteeseen. Muodostunut kolmio on tasasivuinen (kuvassa vihreällä).
Maria Guzenina
Maria Edith Guzenina (o.s. Stieren, ent. Guzenina-Richardson, ent. Lindell, s. 12. tammikuuta 1969 Helsinki) on suomalainen poliitikko, toimittaja ja juontaja. Hän on SDP:n kansanedustaja ja espoolainen kaupunginvaltuutettu. Hän toimi Kataisen hallituksen peruspalveluministerinä kesäkuusta 2011 toukokuuhun 2013. Guzenina valittiin Espoon kaupunginvaltuuston puheenjohtajaksi tammikuussa 2016.
Ura
Valtakunnalliseen julkisuuteen Guzenina nousi sen jälkeen, kun hänet oli ensimmäisenä suomalaisena valittu MusicTV-kanavan juontajaksi, jossa tehtävässä hän toimi 1993–1997. MTV:ltä lähtönsä jälkeen hän työskenteli Suomen Yleisradiolle muun muassa Linnunradan pianobaari -nimisen ohjelman (1997–1998) toimittajana sekä vuonna 2003 Yle TV2:n kilpailusarjan Kova laji juontajana. Guzenina toimi Suomen euroviisukarsinnan juontajana vuosina 2002 ja 2004. Suomalaisille TV-katsojille Guzenina tuli tunnetuksi jo 1980-luvun lopulla Timo T. A. Mikkosen suositusta Tänään, tässä ja nyt -ohjelmasta, johon hänet palkattiin 17-vuotiaana kesken lukio-opintojen. Hän on tehnyt nuoruudessaan myös mallintöitä.
Koulutukseltaan Guzenina on ylioppilas.
Politiikka
Guzenina valittiin ensimmäisen kerran Espoon kaupunginvaltuustoon vuonna 2004, jolloin hän sai 2 035 ääntä. Hän on uusinut paikkansa vuosina 2008 (5 192 ääntä, viidenneksi eniten koko maassa), 2012 (3 308 ääntä) ja 2017 (3 854 ääntä). Hän oli Espoon kaupungin sosiaali- ja terveyslautakunnan puheenjohtaja 2004–2008 ja valtuuston 2. varapuheenjohtaja 2008–2011. Guzenina toimi Espoon kaupunginvaltuuston puheenjohtajana tammikuusta 2016 kesäkuuhun 2017. Vuoden 2017 kuntavaaleista lähtien Guzenina on ollut Espoon kaupunginhallituksen varapuheenjohtaja ja Espoon kaupunginhallituksen konsernijaston puheenjohtaja.
Kesäkuussa 2008 Guzenina valittiin SDP:n 2. varapuheenjohtajaksi. Hän nousi samana vuonna myös Sosialidemokraattisten Naisten puheenjohtajaksi. Toukokuussa 2010 hänet valittiin SDP:n 1. varapuheenjohtajaksi, jona hän toimi toukokuuhun 2012 asti. Kevään 2011 vaaleja seuranneiden hallitusneuvottelujen jälkeen hänet nimitettiin Jyrki Kataisen hallituksen peruspalveluministeriksi. Guzenina valittiin SDP:n puoluehallituksen jäseneksi Lahden puoluekokouksessa helmikuussa 2017.
Eduskunnassa Guzenina on perustuslakivaliokunnan jäsen, Euroopan neuvoston Suomen valtuuskunnan puheenjohtaja ja Kansainvälisten asiain foorumin jäsen. Aikaisemmin hän oli suuren valiokunnan jäsen.
Yksityiselämä
Maria Guzenina avioitui ensimmäisen kerran 18-vuotiaana suomalaisen liikemiehen John Lindellin kanssa. Toinen avioliitto oli amerikkalaisen Randolpf Bowesin kanssa.
Guzenina avioitui seuraavaksi Skunk Anansie -yhtyeen rumpalin Mark Richardsonin kanssa 1990-luvun lopulla ja erosi vuonna 2001. Heille syntyi poika vuonna 1999. Guzenina oli kihloissa Vanajanlinnan markkinointijohtaja Mika Walkamon kanssa, ja kihlaus kesti reilut puoli vuotta päättyen eroon elokuussa 2010. Guzenina eli kahdeksan vuotta avoliitossa Kari Mokon kanssa, mutta erosi keväällä 2022.
Guzeninan äiti on venäläissyntyinen, ja Guzenina puhuu sujuvasti venäjää. Guzeninalle selvisi vasta aikuisiällä, että hänen isänsä Ilkka Stieren oli äitinsä isän adoptoima. Guzeninan oikea isoisä oli kadettikapteeni Pentti Oskari Salonen, joka oli yksi jatkosodan jälkeen asekätkentäjutussa vangituista suomalaisupseereista.
Luettelo maailman suurimmista yrityksistä liikevaihdon mukaan
Tämä luettelo sisältää maailman suurimmat yritykset liikevaihdon mukaan Fortune Global 500 2022 -rankingin mukaan.
Cuyahoga Falls
Cuyahoga Falls on kaupunki Ohiossa, Yhdysvalloissa. Se on perustettu vuonna 1812 ja sitä pidetään Akronin ja Clevelandin lähiönä. Kaupungissa oli vuonna 2012 tehdyn väestönmittauksen mukaan 49 608 asukasta.
Cuyahoga Fallsissa on Cuyahoga Valleyn kansallispuisto.
Martinus Toursilainen
thumb|[[Simone Martinin maalaama Pyhä Martinuksen muotokuva vuosilta 1322–1326 tälle omistetussa kappelissa Pyhän Fransiskuksen basilikassa Assisissa.]] Martinus Toursilainen eli Pyhä Martinus, suomeksi myös Pyhä Martti (316 tai 317 Savaria, Pannonia (nyk. Szombathely Unkarissa) – 8. marraskuuta 397 Gallia) oli Rooman armeijan tribuunin poika. Martinus liittyi Rooman armeijaan viisitoistavuotiaana. Hänet tunnetaan köyhien ja vaivaisten suojelijana.
Legendan mukaan hän leikkasi nuorena sotilaana miekallaan puolet viitastaan ja antoi revityn puolikkaan Amiensin kaupungin portilla almua pyytäneelle kerjäläiselle. Seuraavana yönä Martinus näki unta, jossa viitan puolikkaan saanut kerjäläinen osoittautui itse Kristukseksi. Jeesus totesi: "Tämä pakana, Martinus vaatetti minut". Seuraavana aamuna Martinuksen viitta oli jälleen ehjä ja kokonainen. Tämän kaiken kokemansa seurauksena jo nuoruudessaan kristinuskosta kiinnostunut Martinus kääntyi kristityksi ja erosi armeijasta. Hän joutui siksi kärsimään jopa vankeusrangaistuksen.
Martinus liittyi erilaisiin kristillisiin veljeskuntiin, kunnes hän vuonna 361 tuli uudestaan kuuluisaksi perustaessaan luostarin Poitiers’n lähelle Galliaan. Vuonna 371 hänet sitten kutsuttiin noin 250 kilometriä Pariisista lounaaseen sijaitsevan Toursin piispaksi. Legendan mukaan hän oli niin vaatimaton, että kuultuaan kutsusta hän piiloutui hanhitarhaan, mutta äänekkäät hanhet paljastivat hänen piilonsa.
Toursin kaupungissa pakanuus vaikutti noihin aikoihin vielä voimakkaana, ja Martinuksella vaikutti keskeisesti kristinuskon ja samalla olojen vakiinnuttamiseen kaupungissa. Piispa Martinuksella oli erityisen suuri vaikutus priscillianismin kehittymiseen. Martinus Toursilaisen pyhäinjäännökset on haudattu Toursin Pyhän Martinuksen kirkkoon.
Martinus Toursilainen oli ensimmäinen läntisessä kirkossa pyhimyksen arvon saanut henkilö, joka ei kuollut marttyyrina. Martinus Toursilaisen, Pyhän Martin, muistoksi vietetään katolisissa maissa yhä Martinpäivää 11. marraskuuta, joka oli hänen hautajaispäivänsä. Protestanttisissa maissa päivän vietto on siirtynyt päivää aiemmaksi, jolloin on myös Martti Lutherin syntymäpäivä (ja sen vuoksi myös Suomessa nykyisin Martin nimipäivä). Ruotsissa ja Suomessa martinpäivän viettäminen rajoittuu joidenkin viettämään juhlaillalliseen, jossa syödään pääruokana kokonaisena paistettu hanhi, martinhanhi.
Vaikutus Suomessa
Legenda Pyhästä Martista tuli Suomeen kristinuskon mukana 1100–1200-luvuilla. Pyhä Martti oli tunnettu armeliaisuudestaan ja oikeamielisyydestään ja suosittu kansan keskuudessa. Pyhästä Martista tuli keskiajalla Raision suojeluspyhimys, ja seurakunnan kirkko on nimetty hänen mukaansa. Marttilan kunta on saanut nimensä hänen mukaansa. Hänet on kuvattu molempien kuntien vaakunoissa leikkaamassa viittaansa, josta puolet hän antoi kerjäläiselle.
Saikkalanjoen valuma-alue
Saikkalanjoen alaosan alue
Saikkalanjoki laskee Tupurlanjärveen ja se laskee Piikkilänjärveen Otamusjoen kautta. Otamusjoki on noin 550 metriä pitkä vuolle tai salmi. Kuloveden säännöstely on nostanut vedenkorkeuden Tupurlanjärvessä samalle tasolle Piikkilänjärven ja Kuloveden kanssa.
Tupurlanjärveen laskee pohjoisesta Karpalistonjoki, jonka valuma-alueeseen kuuluu 11 järveä. Ne ovat Lamminjärvi, Kankari, Vähäjärvi, Iilijärvi, Pahalammi, Kalliojärvi, Vatajanlammi, Ahmausjärvi, Ilveslammit, Kelhäjärvi ja Ruutananlammi.
Saikkalanjoki laskee Mätiköstä Tupurlanjärveen. Se on syntynyt jääkauden jälkeen kallioperään syntyneeseen murrokseen, joka on keskimäärin 50 metriä syvä. Jääkauden lopussa sulamisvesien huuhtomat murrokset täyttyivät keveillä sedimenteillä ja kun joen vedet huuhtoivat niitä pois, syntyi nykyinen jyrkkäpiirteinen maisema. Siihen yhtyy sekä pohjoisesta että etelästä ojia, joista osa on myös järvien laskuojia. Sulkuihin on merkitty liittymiskohtien matka Saikkalanjoen suistosta. Laskuojat ovat:
Mätikön alue
Mätikön alueeseen kuuluvat Mätikkö itse ja siihen pohjoisesta laskevat Siilijärvi, Iso-Köhkörö ja Pikku-Köhkörö Uotsolan taajamasta. Alueeseen kuuluvat myös Karinjoki ja Hiusjoki (molemmat aikaisemmin nimeltään Hyynilänjoki), jotka kuuluvat Saikkalanjoen valuma-alueen pääuomaan, sekä Hiusjoen lähdejärvi Lamminjärvi.
Mäitkköön laskee myös Myllyoja, joka tuo Kirkkojärven valuma-alueen vedet. Karijoki muuttuu Hiusjoeksi Hyynilän kylässä, jossa jokeen yhtyy oikealta Kortejärven valuma-alueen vedet.
Hahmajärven alue
Hahmajärven alueen vedet virtaavat Hahmajärvestä Tomulanjokea myöten Lammijärveen, joka kuuluu Mätikön valuma-alueeseen. Hahmajärvestä yläjuoksulle päin olevat Pukaranjoen vesistöt, lukuun ottamatta Kyröjoen sivuhaaran valuma-aluetta, kuuluvat Hahmajärven alueeseen. Valkijärvi laksee Hahmajärveen ja samoin tekee Iso-Hustun ja Pikku-Hustun yhteinen laskuoja. Haimalainen laskee Pukaranjokeen ennen Kyröjoen yhtymäkohtaa ja Mustajärvi laskee siihen yläjuoksulla.
Kirkkojärven valuma-alue
Kirkkojärven valuma-alueen laskuoja on 2,9 kilometriä pitkä Myllyoja, joka laskee Mätikköön. Myllyojan jyrkin kohta on Selkeen kartanon kohdalla. Valuma-alueen pinta-ala on 43 km² ja sen kaikki vedet kerääntyvät Kirkkojärveen. Horvonoja on Hikijärven ja Leivinlammin alueen laskuoja, joka tuo mukanaan luoteisosan alueen vedet. Lounaiset vedet laskevat Kirkkojärveen 1,8 kilometriä pitkää Eskolanjokea myöten, joka on Kallojärven laskuoja. Kallonjärveen laskee etelästä ylängöllä sijaitseva Ahvenjärvi.
Kortejärven valuma-alue
Hyynilänjoki jaetaan kahdeksi erinimiseksi joeksi siinä kohdassa, missä Hyynilänjärven 800 metriä pitkä laskuoja yhtyy siihen oikealta. Tämä Kortejärven valuma-alue on pinta-alaltaan 24 km² ja alueen laskuoja on vain 800 metriä pitkä. Nummijoki tuo Hyynilänjärveen vedet Kortejärvestä ja siihen yhtyy oikealta Kankaanoja, joka tuo Hyynilänkankaan takaa Kilkansuon vedet. Kortejärvi kokoaakin muiden vesistöjen vedet. Sen luoteiskärkeen laskee Alinen Äimäjärven ja Ylinen Äimäjärven yhteinen laskuoja. Kortejärven koillisosaan laskee Pohjasjärven, Tyynysjärven ja Ruskeenjärven yhteinen laskujoki.
Kyröjoen valuma-alue
Kyrönjoki yhtyy Pukaranjokeen oikealta ennen sen lakemista Hahmajärveen. Kyrönjoen valuma-alueen pinta-ala on 37 km² ja se laskee 9,7 kilometriä Alhonjärvestä Hämeenkyrön puolelta. Sen laskuoja alkaa Mustanmyllynjokena, joka laskee sitten pieneen Ala-Tervajärveen. Ennen sitä sivulla sijainnut Tervajärvi laskee Mustanmyllynjokeen laskuojanaan Karinoja. Nukarinkulman kylän jälkeen joki siirtyy Sastamalan puolelle muuttuen Kyrönjoen nimelle. Kintuksen kylän Käkijärvi laskee jokeen Hämeenkyrön puolelta, mutta seuraava Kintusjärvi laskee jokeen laskuojanaan Luojuunoja.
Kruunuhäät
pienoiskuva|Pohjalainen aviopari. Piirros vuodelta 1894. Kruunuhäät on Länsi-Suomessa 1800-luvulta 1960-luvulle suosittu, usein monipäiväinen juhla, jossa perinteisen hääseremonian ympärille kootaan muitakin paikallisen kansanperinteen teemoja, kuten kansanmusiikkia, kansantansseja, kansallispukuja, hevosajoneuvoja sekä perinneruokien ja -juomien kuten sahdin tarjoilua. Hääparit voivat olla aidosti vihittäviä tai amatöörinäyttelijöitä, ja samoissa kruunuhäissä pareja voi olla useampiakin. Kutsuttujen häävieraiden lisäksi paikalle otetaan maksullisia ”kuokkavieraita”, joilta saaduilla tuloilla tapahtumaa kustannetaan.
Alun perin aidoista pohjalaisten mahtisukujen hääseremonioista alkanut kruunuhääperinne oli katketa 1900-luvun alussa kirkon vastustaessa niiden synnillistä menoa. Juhlintaa hillitsi myös vuosina 1919–1932 voimassa ollut alkoholikieltolaki. 1900-luvulla kruunuhääperinnettä pitivät näytösluontoisesti yllä etenkin pohjalaismaakuntien nuorisoseurat ja muut maaseudun yhdistykset, ja niitä järjestettiin kesäisin, erityisesti juhannuksen aikoihin. Suuriin kruunuhäihin saattoi osallistua tuhansia ihmisiä. 1960-luvun jälkeen kruunuhääperinne on ollut hiipumassa, mutta sellaiset järjestettiin ainakin Ilmajoen Speleissä 2013, Soinissa 2019 ja Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla 2017, joilla vihittäviä pareja oli peräti kolme.
Kruunuhäiden keskeisiä elementtejä on morsiamen näyttävä pukeutuminen morsiuskruunuineen, josta usein huolehti ammattipukija apulaisineen. Jos vihittävä morsian on neitsyt, näkyvän kruunun sisälle saatetaan piilottaa pienempi ”kunniakruunu”.
Kruunuhäitä on järjestetty Helsingissäkin, muun muassa Messuhallissa 1946 ja Seurasaaressa 1978. Kirjailija Juha Vakkuri muistaa kruunuhäät lapsuutensa Riihimäeltä. Ne ovat olleet myös osa amerikansuomalaisten kesäjuhlaperinteitä. Kruunuhääteemasta on laadittu myös tanssiesityksiä sekä näytelmiä harrastajanäyttämöille ja koululaisille.
Kano
Kano on Nigerian Kanon osavaltion pääkaupunki. Kano on perustettu perimätiedon mukaan ennen 900-lukua ja siitä muodostui hausojen kaupunkivaltio. 1800-luvulla sen valloittivat fulbet, joiden asettamat emiirit hallitsevat edelleen perinteisellä arvonimellään. Kaupunki on tärkeä maatalouden keskus, minkä lisäksi siellä on teollisuutta. Kanon asukasluku oli vuoden 2005 arvion mukaan 2 993 000.
Maantiede
Kanon kaupunki sijaitsee Pohjois-Nigerian Kanon osavaltiossa. Kano on myös osavaltion pääkaupunki. Kaupunki on rakennettu Jakara-joen varrelle. Kanon vanhankaupungin aluetta hallitsevat kaksi kukkulaa, 534 metriä korkea Dalla ja 517 metriä korkea Goron Dutse. Alueella on useita lampia ja kaivettuja kuoppia, joista on kerätty mutaa vanhankaupungin talojen rakennukseen. Kaupunki voidaan jakaa noin sataan unguwa-nimiseen alueeseen, joiden keskuksena toimii tavallisesti tori ja moskeija.
Historia
thumb|vasen|Kanon vanhan kaupunginmuurin portti. thumb|vasen|Näkymä Kanoon piirustuksessa 1850-luvulta. Tarinan mukaan nykyinen Kano perustettiin Dallan kukkulan juurelle jo ennen 900-lukua. Paikan varhaiset asukkaat olivat pakanallisia animisteja. Historiallisissa lähteissä mainitaan sen asukkaiden seuranneen edelleen Pohjois-Nigeriassa harjoitettavan bori-kultin tapaisia menoja. Kultin johtaja toimi myös paikallisen kuninkaan tavoin. 900-luvulla alueelle tuli Baguda-nimisen päällikön johtama joukko ulkomaisia muuttajia, joista tuli lopulta kaupungin johtava väestönosa. Tällöin Kanosta alkoi muodostua myös kaupunkivaltio ja muurien ympäröimä hallinnollinen keskus. Bagudan johtamat siirtolaiset ovat saattaneet olla muslimeja, mutta varmuutta asiasta ei ole. Joka tapauksessa he sulautuivat ajan kuluessa paikalliseen kulttiin. Kanon kuningasluettelon ensimmäinen islamilainen hallitsijanimi oli Osumanu Zamnagaw, joka hallitsi kaupunkia vuodesta 1343 vuoteen 1349. Joissakin historiallisissa lähteissä hänen seuraajansa kaudella sanotaan Kanoon saapuneen Wangarawa-nimisen malilaisen islamilaisen lähetyssaarnaajan. Jotkin muut lähteet ajoittavat samat tapahtumat kuitenkin vasta seuraavalla vuosisadalle 1400-luvulle. Samalla vuosisadalla on myös muita merkkejä islamin suuremmasta vaikutuksesta. Paikallinen ratsuväki omaksui tyypillisesti pohjoisafrikkalaiset haarniskat ja vuosien 1421–1438 on tarina islamin jo tuolloin omaksuneesta Bornusta saapuneesta ruhtinaasta. Islam lienee vakiinnuttanut asemansa Kanossa vasta tällöin. Samalla kaupungista oli tullut osa Saharan ylittäviä kauppareittejä. Kameleita oli tullut Kanoon ensi kertaa vuonna 1452 ja Kanon yläluokka vaurastui orjakaupalla. 1400-luvulta on peräisin myös nykypäiviin saakka säilynyt kaupunginmuuri, joka rakennettiin edellisen 1100-luvulla rakennetun muurin paikalle. Muurilla on pituutta 20 kilometriä ja siihen kuuluu 14 porttia. 1400-luvulla rakennettiin myös Gidan Rumfa, eli nykyinen Kanon emiirin palatsi.
Vuonna 1504 Kanoon saapui Abu 'Abd Allah Muhammad bin al-Tilimsani -niminen lähetyssaarnaaja Pohjois-Afrikasta. Häntä pidetään suufilaisuuden ja šarialain tuojana paitsi Kanossa, mutta myös hausojen alueella yleensä. Kanon kuningas Muhamman Rumfa (1463–1499) oli aloittanut jo hieman aiemmin muille islamilaisille alueille tyypilliset sukupuolten erottelut ja islamilaisten juhlapyhien seurannan. Historialliset lähteet koskien Kanon suhteita alueen muihin valtakeskuksiin ovat epäselviä. 1400-luvulla kaupunki lienee ollut Bornun alainen ja 1500-luvulta Songhai-valtakunnan alainen. Kuitenkin kaupungilla oli myös oma hallitsijasukunsa, joka tribuutin maksamisen ohella toimi suhteellisen itsenäisesti. Songhai-valtakunnan jälkeen alueella vaikutti Kebbin kuningaskunta ja 1600-luvulla Kano kärsi sotaisten kwararafojen jatkuvista hyökkäyksistä. Kanon kuningas Babba Zaki (1768–1776) perusti mahdollisesti arabien vaikutteesta itselleen musketeilla varustetun henkivartioston. Ilmeisesti hänet tunnettiin myös tyrannina ja mahdollisesti tästä juontuneesta sekasorrosta johtuen Kano päätyi jihadia harjoittaneiden fulbejen hallintaan vuonna 1807. Kaupungin vuoteen 1819 hallinnut ensimmäinen fulbe-emiiri oli nimeltään Sulaymanu ja hänen seuraajansa Dabo. Emiiri Usumanin valtakaudella (1846–1855) kaupungissa vieraili saksalainen tutkimusmatkailija Heinrich Barth. Barth kuvaili kaupunkia kukoistavaksi kaupan keskukseksi ja hänen mukaansa sen asukasluku oli noin 30 000.
thumb|Kanon emiiri.
Vuonna 1893 Kanossa syttyi sisällissota eri vallantavoittelijoiden kesken. Sokoton kalifaatti oli tukenut joitakin vallan perijöitä, mikä johti sittemmin tulehtuneisiin suhteisiin kaliffin ja paikallisen emiirin välillä. 1900-luvun alussa paikalle saapuivat britit. Brittilähetyssaarnaaja Canon C.H Robinson vieraili kaupungissa vuosisadan alussa. Mukana oli myös tohtori Walter Miller. Molemmat kirjoittivat Kanosta brittiviranomaisille negatiiviseen sävyyn, mikä lienee vaikuttanut sittempään brittien päätökseen vallata kaupunki. Varsinainen syy kaupungin valtaamiselle oli erään brittilähettilään murha. Kanon emiiri Aliyu (1894–1903) oli antanut murhaajalle turvapaikan Kanosta, jota seurasi brittien sotilaallinen väliintulo. Kaupunki vallattiin vuonna 1903 lyhyen taistelun jälkeen.
Siirtomaavallalla oli huomattava vaikutus Kanon kehitykseen. Kaupungista tuli alueen länsimaalaisen koulutuksen keskus. School for Arabic Studies opetti arabiaa ja islamia länsimaalaisin periaattein, minkä lisäksi kaupunkiin perustettiin Abdullahi Bayero College. minkä lisäksi alueella aloitettiin sittemmin Nigerian taloudelle hyvin merkittävien maapähkinöiden viljely. Vuonna 1951 valmistui Nigerian suurin moskeija Kanon keskusmoskeija. Siirtomaakauden lopulla alkoi eurooppalaistyylisten poliittisten puolueiden piiriin keskittynyt poliittinen liikehdintä. Kanossa politiikassa vaikuttivat eri puolueita kannattaneet suufilaiset veljeskunnat. Itsenäisyyden jälkeen Kanon politiikkaan on vaikuttanut myös Sokoton perinteinen johtava asema, jollainen sillä oli sitten 1800-luvun fulbejen jihadin jälkeen. Suhde on johtanut erilaisiin eripuriin Kanon aseman sittemmin vahvistuessa taloudellisena ja poliittisena keskuksena Sokotoon nähden. Ongelmia on ollut myös uskonnon saralla. Vuonna 1980 kaupungissa syttyi väkivaltaisuuksia Muhammadu Marwan (Mai Tatsine) johtamien ääri-islamistien, maallisina pidettyjen muslimien ja Nigerian armeijan välillä. Arviolta noin 4 000 henkilöä sai surmansa armeijan ja Mai Tatsinen seuraajien välisissä yhteenotoissa, joissa Mai Tatsine itse sai lopulta surmansa. 20. tammikuuta 2012 islamistinen Boko Haram -järjestö teki kaupungissa pommi-iskujen sarjan poliisia ja muita viranomaisia vastaan, jossa kuoli ainakin 150. Iskuja on tehty seuraavinakin vuosina. Boko Haram vaatii šaria-lakien täytäntöönpanoa ja esimerkiksi julkisen liikenteen erottelua matkustajien sukupuolen mukaan. Boko Haramiin liittyvät levottomuudet ovat saaneet satoja tuhansia ihmisiä siirtymään kodeistaan.
Talous
thumb|Kankaan värjäystä. Kano on merkittävä ympäröivän maatalousalueen keskus. Maapähkinöillä on edelleen suuri merkitys alueen taloudelle. Kaupungin elintarviketeollisuuden tuotteisiin kuuluvat myös esimerkiksi säilykkeet, kasviöljyt ja juomat. Muihin teollisuuden tuotteisiin lukeutuvat kankaat, kosmetiikka, lääkkeet, sairaalatarvikkeet, muovit, metallit, puuhuonekalut ja tiilet. Raskaampi teollisuus tuottaa esimerkiksi autoja, sementtiä, kemikaaleja ja terästä. Suuri osa kaupungin teollisuudesta on keskittynyt Bompain kaupunginosaan. Kaupungin talous on hyötynyt myös Nigerian öljyntuotannosta.
Väestö
Kanon asukasluku oli vuoden 2005 arvion mukaan 2 993 000. Hausat muodostavat kaupungin väestön valtaosan. Paikallisia hausoja kutsutaan nimellä kanot tai kanawat. Toisen merkittävän paikallisen väestönryhmän muodostavat abagagyawat, joiden oman kansanperinteen mukaan he polveutuvat fulbeista ja kaupungin alkuperäisistä asukkaista. Monet Kanon asukkaista kuuluvat suufilaisiin veljeskuntiin, joista suurin on Qadiriyya. Qadiriyya on myös Kanon emiirien veljeskunta. Toinen merkittävä veljeskunta on Tijaniyya. Kanon emiiri on Nigeriassa huomattava islamilaisen yhteisön johtohahmo. Kaupungissa on myös pieni kristitty vähemmistö, jonka jäsenet koostuvat lähinnä kaupunkiin muualta Nigeriasta muuttaneista.
Eero Peltonen
Eero Peltonen (s. 22. joulukuuta 1986 Nurmijärvi) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja, mutta pystyi pelaamaan myös keskikentän keskustassa ja hyökkääjänä. Peltonen on pelannut Veikkausliigassa Myllykosken Pallon ja HIFK:n riveissä sekä Englannissa Crystal Palacen reservijoukkueessa. Ensimmäiset liigamaalinsa hän teki ottelussa Tampere Unitedia vastaan vuonna 2007.
Keväällä 2008 Eero Peltonen siirtyi FC Viikinkien riveihin. Hän pelasi Viikingeissä kaikkiaan 139 ottelua ja teki niissä 40 maalia. Kausilla 2009 ja 2010 hän oli Ykkösen parhaita maalintekijöitä tehdessään kummallakin kaudella yhdeksän maalia.
HMS Powerful
HMS Powerful on ollut kolmen Britannian Kuninkaallisen laivaston aluksen ja kahden tukikohdan nimenä:
Suntio
Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa suntiot työllistyvät seurakuntiin ja hautausmaille erilaisilla työnimikkeillä: suntio, seurakuntamestari, vahtimestari, hautausmaan työntekijä, talonmies-vahtimestari, vahtimestari-siivooja ja erityisammattimies. Työnimikkeiden kirjo kertoo työtehtävien monipuolisuudesta ja vaihtelevuudesta alueittain ja seurakunnittain. Yleensä suntio vastaa myös kirkonkellojen soitosta, kirkon valaistuksesta ja äänentoistojärjestelmästä sekä kerää kolehdin tai johtaa kolehdin keruuta. Joissakin seurakunnissa suntion työtehtävät rajoittuvat vain jumalanpalveluksiin ja kirkollisiin toimituksiin. Tällöin siivoojan, haudankaivajan, hautausmaanhoitajan ja vahtimestarin tehtäviä hoitaa oma työntekijänsä tai ne on yhdistetty erilliselle seurakuntamestarille. Työ edellyttää oma-aloitteisuutta ja järjestelmällisyyttä, vastuuntuntoa ja palvelualttiutta.
Vaikka työ on yleensä näkymätöntä, on suntion tehtävillä suora vaikutus seurakunnan tilaisuuksiin ja toimintaan. Jumalanpalvelusten ja kirkollisten toimitusten aikana hän hoitaa tehtäviään usein sakariastosta (esim. valaistus ja äänentoisto). Kirkollisten toimitusten vietossa hän ohjailee osallistujia omille paikolleen ja esimerkiksi hautausjumalanpalveluksessa ohjaa arkun kantajia.
Koulutus
Aikaisemmin suntion ammattitutkinto oli humanistisen ja kasvatusalan ammattitutkinto. Ammattitutkinto antoi jatko-opintokelpoisuuden vastaavan alan ammattikorkeakouluopintoihin. Suntion ammattitutkintoja järjestävät kristilliset opistot ympäri Suomen, kuten Helsingin kristillinen opisto eli Laajasalon opisto, Raudaskylän Kristillinen Opisto Ylivieskassa, Seurakuntaopisto Järvenpäässä, Jyväskylän kristillinen opisto ja Turun kristillinen opisto. Alueellisia kursseja järjestettiin myös seurakunnissa.
Nykyisin suntion ammattitutkintoa ei enää ole vaan sen on korvannut seurakunta- ja hautauspalvelualan ammattitutkinto, joka on edelliseen verrattuna laajempi kokonaisuus. Seurakunta- ja hautauspalvelualan ammattitutkinto antaa valmiudet toimia myös hautaustoimiston palveluksessa. Suntioksi pystyy opiskelemaan myös monimuoto-opetuksena ja oppisopimuksella.
Kauko Valta Ylänne
Kauko Valta Ylänne (9. huhtikuuta 1927 Tuusula – 4. joulukuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen opettaja ja näytelmäkirjailija.
Ylänne pääsi ylioppilaaksi 1947 Riihimäen lyseosta ja valmistui Helsingin opettajakorkeakoulusta opettajaksi 1950. Hän toimi Ruskeasuon koulun opettajana 1952–1984.
Ylänne kirjoitti nuortenkirjoja ja koululaisnäytelmiä. Kirjojen Vankilan varjossa ja Ympyrä sulkeutuu tapahtumapaikkana oli Riihimäen vankila jossa Ylänteen isä oli toiminut vartiopäällikkönä.
Runebergin mökki
pienoiskuva|Runebergin mökki vuonna 2019. Runebergin mökki on Tampereen Kaukajärvellä sijaitseva historiallisesti merkittävä rakennus. Se on 1800-luvun alkupuolelta peräisin oleva entinen sotilasvirkatalo. Suomen kansallisrunoilija Johan Ludvig Runeberg ja hänen vaimonsa Fredrika Runeberg vuokrasivat talon käyttöönsä kesäksi 1834; tarinan mukaan he viettivät siellä suruaikaa esikoisensa kuoleman jälkeen.
Hirsipintainen rakennus on alun perin sijainnut noin 400 metrin päässä Haiharan kartanon päärakennuksesta. Nykyiselle paikalleen kartanon pihapiiriin se siirrettiin silloin kun alueella toimi Nukke- ja pukumuseo.
Runebergin mökki on nykyään osa Tampereen kaupungin ylläpitämää Haiharan taidekeskusta. Mökissä toimii taide- ja käsityömyymälä.
Jesús Olmos
Jesús "El Tuto" Olmos Moreno (20. heinäkuuta 1910 Chihuahua, Chihuahua – 25. lokakuuta 1988 Chihuahua, Chihuahua ) oli meksikolainen koripalloilija. Hän osallistui Berliinin kesäolympialaisiin 1936 ja kuului pronssia voittaneeseen Meksikon joukkueeseen. Hän pelasi kaikissa seitsemässä ottelussa.
Amstel Gold Race 2019
Amstel Gold Race 2019 oli järjestyksessään 54. maantiepyöräilyn miesten Amstel Gold Race -kilpailu. Se käytiin 265,7 kilometrin reitillä Maastrichtista Berg en Terblijtiin 21. huhtikuuta 2019. Kilpailu kuului UCI World Touriin 2019.
Samana päivänä ajettiin myös kuudes naisten Amstel Gold Race. Myös siinä reitti kulki Maastrichtista Berg en Terblijtiin, matkan pituus oli 126,8 kilometriä. Kilpailu kuului UCI Women's World Touriin 2019.
Miesten kilpailun tulokset
Lähde: Pro Cycling Stats
Miesten kilpailuun osallistuneet joukkueet
Lähde: Pro Cycling Stats
Naisten kilpailuun osallistuneet joukkueet
Lähde: Pro Cycling Stats
Heikki von Hertzen
Aravan synty
Sotien jälkeen asuntopulan ollessa pahimmillaan von Hertzen laski Vuokralaisten keskusliiton pääsihteerin Väinö Pitkäsen kanssa tarvittavan 60 000 uutta asuntoa. He ehdottivat vuonna 1948 hallitukselle asuntorahoitusta hoitamaan Aravan perustamista korjaamaan vaikeaa asuntotilannetta. Hertzen valittiin aravalainsäädäntöä valmistelevaan kolmimiehiseen komiteaan, joka nopealla aikataululla, vain kolmessa kuukaudessa laati seuraavana vuonna voimaan tulleen lainsäädännön.
Ajatukset kaupunkirakentamisesta
Väestöliitto perustettiin 1941 ja von Hertzen aloitti sen toiminnanjohtajana vuonna 1943. Tätä ennen hän toimi Tampereella pankin pienen sivukonttorin johtajana. Väestöliitossa von Hertzen tutustui teollisuusneuvos Yrjö Laine-Juvaan, joka istui liiton hallituksessa. Hertzen ja Laine-Juva tutkivat järjestelmällisesti Helsingin ympäristöä selvittääkseen rakentamiselle parhaat alueet. Myöhemmin ryhmään liittyivät Kaupunkiliiton toimitusjohtaja Yrjö Harvia, arkkitehti Otto-Iivari Meurman ja Väestöliiton hallituksen puheenjohtaja V. J. Sukselainen. Ryhmä ideoi uuden tyyppistä asuntotuotantoa ja yhdyskuntarakennetta.
Suomalainen puutarhakaupunki-idea on von Hertzenin luomus. Hän tiivisti ajatuksensa kaupunkirakentamisesta vuonna 1946 Väestöliiton julkaisemassa pamfletissa Koti vaiko kasarmi lapsillemme. Kirja oli poleeminen kuvakertomus, joka tunteisiin vetoavasti esitti ihanteellisen asuntoalueen kootut teesit. Hertzen arvosteli kovin sanoin Helsingin umpikortteleita ja esitteli englantilaisia puutarhakaupunkeja ja uusia ruotsalaisia asuinalueita. Pamflettia jaettiin tuhat kappaletta asuntopolitiikan päättäjille ja suunnittelijoille, mutta pienestä painosmäärästä huolimatta sen merkitys oli huomattava. Kirja herätti suurta huomiota ja aloitti vilkkaan keskustelun.
Asuntosäätiö ja Tapiolan puutarhakaupunki
Vuonna 1950 Väestöliitto ryhtyi neuvottelemaan suuresta maakaupasta Espoossa, Hagalundin kartanon maista. Alueelle oli O-I. Meurman jo laatinut 12 000 asukkaan asemakaavan, joka oli huomattavasti suurempi kuin Väestöliiton neuvottelema 230 hehtaarin alue. Meurmanin suunnitelma oli tehty Hagalundin kartanonomistajan Arne Grahnin toimeksiannosta ja se oli vahvistettu Uudenmaan lääninhallituksessa vuonna 1947. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut ja vuonna 1951 alueen pienempi ydinonsa tuli myyntiin. Von Hertzen yritti neuvotella kaupalle rahoitusta useilta tahoilta siinä onnistumatta, kunnes lopulta lainoittajaksi tuli Veikkaustoimisto Oy. Kauppa 230 hehtaarin maa-alueesta tehtiin kesällä 1951, kauppasumma oli 180 miljoonaa markkaa. Von Hertzenin hankki yhteistyökumppanikseen Vuokralaisten keskusliiton, Suomen siviili- ja asevelvollisuusinvalidien liiton (nyk. Invalidiliitto) SAK:n, Virkamiesliiton ja Mannerheimin lastensuojeluliiton, joiden kanssa Väestöliitto perusti Asuntosäätiön toteuttamaan uuden kaupungin rakentamisen. Von Hertzen valittiin säätiön toiminnanjohtajaksi. Ensimmäinen rakennusvaihe, pääosin 1950-luvun alkupuolella rakennettu Itäinen lähiö loi suomalaisen kaupunkisuunnittelun maailmanmaineen. Väestöliiton nimikilpailu tuotti alueelle uuden nimen: Tapiola.
Uudenmaan satelliittikaupungit
Väestöliitto laaditutti 1960-luvun alussa von Hertzenin ajatusten pohjalta myös laajemman Uusimaa 2010-suunnitelman. Von Hertzenin pyrkimyksenä oli saada Helsingille seitsemän itsenäistä satelliittikaupunkia.
Katarina Barley
pienoiskuva|Katarina Barley vuonna 2018.Katarina Barley (s. 1968 Köln) on saksalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko ja juristi. Hän toimii Merkelin IV hallituksessa oikeus- ja kuluttajansuojaministerinä. Vuosina 2017−2018 Barley toimi perhe-, vanhus-, nais- ja nuorisoasiainministerinä.
Barley on ollut Saksan liittopäivien jäsen vuodesta 2013. Hän työskenteli Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen pääsihteerinä vuosina 2015−2017.
Katarina Barley on opiskellut oikeustiedettä Pariisissa, Marburgissa ja Münsterissä.
L’avventuriera del piano di sopra
thumb|250px|Biancamaria (Clara Calamai) asianajaja Marchinin (Vittorio De Sica) vieraana. L’avventuriera del piano di sopra (”Yläkerran seikkailija”) on vuonna 1941 valmistunut italialainen elokuva. Raffaello Matarazzon ohjaaman telefoni bianchi -komedian pääosia esittävät Vittorio De Sica ja Clara Calamai.
Juoni
Asianajaja Fabrizio Marchinin vaimon ollessa sukuloimassa yläkerran viehättävä Biancamaria pyytää häneltä turvapaikkaa mustasukkaiselta aviomieheltään. Fabrizio tarjoaa Biancamarialle yösijan, mutta aamulla yläkerran seikkailija on kadonnut hänen vaimonsa kaulakoru mukanaan. Lopulta pariskuntien väliset väärinkäsitykset selviävät, ja kaikki tekevät sovinnon.
Tuotanto ja kritiikki
Mustavalkoinen L’avventuriera del piano di sopra on kuvattu SAFA:n studiolla Roomassa. Se on yksinkertainen, mutta sujuvasti etenevä salonkikomedia, jossa on paljon hauskoja tilanteita. Aikalaiskritiikissä kiitettiin erityisesti Vittorio De Sican ja Clara Calamain näyttelijäsuorituksia. Elokuvaa on pidetty ohjaaja Raffaello Matarazzon parhaana telefoni bianchi -komediana. Samaan aiheeseen perustuu Giorgio Bianchin Buonanotte… avvocato! vuodelta 1955.
Pilkkukuume
Oireet
Pilkkukuumeen oireita ovat korkea kuume, kova päänsärky, nivel- ja lihaskivut, imusolmukkeiden suureneminen ja ihottuma. Ihottumatyyppejä on useita erinäköisiä. Märkivien ihovaurioiden vuoksi tautia kutsuttiin mätäkuumeeksi (ruots. rötfeber).
Taudinaiheuttaja
Pilkkukuumeen aiheuttaa riketsiabakteeri, joka siirtyy ihmiseen niveljalkaisista kuten täistä, puutiaisista tai kirpuista.
Esiintyvyys
R. prowazekiin aiheuttamaa epideemistä täipilkkukuumetta esiintyy Keski- ja Etelä-Amerikan, Afrikan ja Aasian vuoristoseuduilla. Se on pahimmillaan ahtaissa ja epähygieenisissä oloissa, kuten pakolais- ja vankileireillä. Talvisin tauti on levinnyt epidemioina muun muassa Venäjällä. R. typhin aiheuttama rottapilkkukuume esiintyy subtrooppisessa ilmastossa Afrikan, Aasian ja Euroopan rannikkoseuduilla. R. conoriin aiheuttamaa Välimeren pilkkukuumetta tavataan Saharan eteläpuolisesta Afrikasta, Intiasta, Venäjältä ja Mustanmeren rannikoilta. Yhdysvaltojen eteläisissä osavaltioissa esiintyy Kalliovuorten pilkkukuumetta, jonka aiheuttaja on R. rickettsii.
Matkailijoiden yleisimpiä pilkkukuumeita ovat rottapilkkukuume, Välimeren pilkkukuume, Afrikan pilkkukuume ja pensaikkopilkkukuume. Matkailijat saavat tartuntoja yleensä subtrooppisilta tai trooppisilta alueilta. Matkailu levittää pilkkukuumeiden eri muotoja uusille alueille.
Historia
Pilkkukuumetta on esiintynyt paljon etenkin ahtaissa ja epähygieenisissä oloissa, kuten sotajoukoissa, vankiloissa ja laivoissa. Pilkkukuume verotti raskaasti Ranskan keisari Napoleonin joukkoja Venäjän-retkellä 1812–1813. Sotilaista tauti levisi myös siviiliväestöön Baltiassa ja Saksassa. Ensimmäisen maailmansodan aikaan 1910-luvun lopulla pilkkukuume riehui Euroopassa ja myös Venäjällä, missä se tappoi vuosina 1917–1920 kolme miljoonaa ihmistä. Pilkkukuumetta esiintyi myös toisessa maailmansodassa.
Amerikkaan pilkkukuumeen veivät espanjalaiset konkistadorit. Tauti oli yksi niistä tartuntataudeista, jotka harvensivat intiaanien lukumäärää. Yhdysvalloissa on ollut vain vähäisiä pilkkukuume-epidemoita, mutta Meksikossa tautiin kuoli 1800-luvun epidemioissa tuhansia ihmisiä.
Loppukesällä 1788 Suomenlinnan linnoitussaarelle tuotiin ruotsalaisten kaappaama venäläinen sotalaiva. Laivan miehistöstä Viaporiin levinnyt pilkkukuume aiheutti yhden vakavimmista väestökatastrofeista 1700-luvun Suomessa.
Ranskalainen lääkäri, Tunisin Pasteur-instituutin johtaja Charles Nicolle keksi pilkkukuumeen leviävän vaatetäiden välityksellä, minkä hän osoitti myös apinakokeilla. Hänet palkittiin pilkkukuumetta koskevasta tutkimustyöstään lääketieteen Nobel-palkinnolla vuonna 1928. Toimivan rokotteen kehitti puolalainen biologi Rudolf Weigl 1930-luvulla.
Etelä-Afrikan rajasota
Etelä-Afrikan rajasota (myös Namibian itsenäisyyssota) oli sota Lounais-Afrikassa (Namibiassa) vuodesta 1966 vuoteen 1990, jolloin maa itsenäistyi Etelä-Afrikan hallinnasta.
Sam Nujoma ja Herman Toivo Ya Toivo perustivat SWAPO:n vuonna 1960. Kun YK vuonna 1966 kumosi Etelä-Afrikan Kansainliitolta saaman hallintaoikeuden Namibiaan, katsoi SWAPO olevansa oikeutettu ryhtymään aseelliseen vastarintaan eteläafrikkalaisia ylivoimaisia miehitysjoukkoja vastaan. SWAPO kävi sissisotaa Sambian ja Angolan puolella olevista tukikohdistaan käsin.
SWAPO sai vuonna 1976 YK:lta tunnustuksen ”ainoana Namibian kansan laillisena edustajana”. 1970-luvulla SWAPO liittoutui Angolaa hallitsevan marxistisen MPLA-puolueen kanssa. Tämä johti siihen, että Etelä-Afrikka ulotti SWAPO:n vastaiset sotilaalliset operaationsa toisinaan myös syvälle Angolan puolelle. Taistelut jatkuivat lähes koko 1980-luvun ajan.
Etelä-Afrikka suostui YK:n johtamien neuvottelujen jälkeen luopumaan Namibiasta vuonna 1988.
Veikkausliigan olosuhdeohjelma
Veikkausliigan olosuhdeohjelma on osa Veikkausliigan liigalisenssi -menettelyä. Veikkausliigaan osallistuvien joukkueiden stadionien tulee täyttää tietyt vaatimukset.
Mikael Lindgren
Ilkka Mikael Lindgren (16. marraskuuta 1969 Norrbärke, Ruotsi) on entinen suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hän toimi Suomen Painiliiton päävalmentajana 2005–2008.
Ruotsissa syntyneen Mikael Lindgrenin painiuran huippuvuosi oli 1993. Tuolloin hän voitti ensimmäisen Suomen mestaruutensa ja kaksi arvokisamitalia. Istanbulin EM-kisoissa hän voitti kultaa kukistettuaan finaalissa Ukrainan Ruslan Hakimovin. Tukholman MM-kisoista tuli pronssia. Olympiaedustus Atlantassa 1996 päättyi kyyneliin, kun Lindgren painoi punnituksessa yli sallitun 57 kilon eikä päässyt lainkaan painimaan.
Muhoksen Voittoa ja Oulun Pyrintöä edustanut Mikael Lindgren voitti viimeisen Suomen mestaruutensa 1999. Hän paini vielä 2000-luvun alkuvuosina Saksan Bundesliigassa.
Mikael Lindgrenin veli Åke Lindgren on yltänyt painin SM-mitaleille. Heidän serkkunsa on jääkiekon moninkertainen Suomen mestari Ilkka Mikkola.
Urho Heiskala
Urho Heiskala (18. helmikuuta 1902 Kuortane – 2. maaliskuuta 1940), lempinimeltään Guille, oli kuuluisa suomalainen lentäjä 1920–1940-luvuilla. Hänet tunnettiin erityisesti Suomen ilmavoimien koelentäjänä 1930-luvulta.
Sotilaslentäjänä 1920-luvulla
Heiskala aloitti lentäjänuransa suojeluskunnan reservilentäjäkurssilla vuonna 1924, sai Suomen ilmailuvoimien lentomerkin vuonna 1925 ja toimi lentäjänä Pommituseskaaderissa Viipurissa vuodesta 1925 vääpelinä sekä lentomestarina vuosina 1925–1929 Utissa hävittäjälaivueessa. Vuonna 1928 hän matkusteli lentokonehankinta-asioissa Tšekkoslovakiassa ja Virossa.
Vuonna 1927 sattui Heiskalan uran kiperin tilanne, kun hän koelentäessään IVL D.26 Haukka -hävittäjää joutui lattakierteeseen 600 metrin korkeudelta ja sai kierteen oikenemaan vasta aivan puidenlatvojen tasalla.
Lentäjänä ilmapuolustusliitossa
Suomen ilmapuolustusliitto (nyk. Ilmailuliitto) osti vuoden 1927 viimeisenä päivänä De Havilland D.H.60X Moth -lentokoneen, joka nimettiin Ilmattareksi, ja toukokuussa 1928 toisen Valtion lentokonetehtaalla valmistetun Moth-lentokoneen, josta tuli Pilvetär. Koska Suomessa ei ollut tuohon aikaan vielä siviililentäjiä muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta, ilmavoimat komensi Urho Heiskalan ilmailuliiton Ilmatar-koneen lentäjäksi vuonna 1928. Kun Pilvetär otettiin käyttöön, Heiskala siirtyi sen päälentäjäksi.
Heiskala teki ilmapuolustusliittoa tunnetuksi tekemällä useita maakuntakiertueita taitolentonäytöksineen ja yleisölennätyksineen ympäri Suomen, jopa Viroonkin vuonna 1930. Ensimmäinen maakuntakierros tehtiin Karjalaan alkaen 24. maaliskuuta 1928, jossa mm. Viipurin ilmapuolustusyhdistys järjesti ilmailupäivät 1. huhtikuuta. Heiskala ihastutti kansalaisia "akrobatia-esityksillään, joihin kuuluivat huimaavat voltit, korkkiruuvit ja muut surmantemput".
Käytännössä Heiskala toimi ilmapuolustusliiton pitkäaikaisimpana lentäjänä vuosina 1928–1931, lennettyään neljä ja puoli vuotta, yhteensä 872 lentotuntia, yhteensä 210 paikkakunnalla lennättäen 3 530 henkilöä.
Muu siviili-lentäminen
Vuoden 1925 alussa Heiskala liittyi kapteeni Väinö Bremerin nelihenkiseen "Keisarin sirkuslaivueesseen". Se teki taitolentoesityksiä Gourdou-Leseurre GL-21 -koneilla.
Helsingissä järjestettiin vuonna 1932 Suomen ensimmäinen siviililentonäytös. Urho Heiskala oli sen pääesiintyjiä.
Sotilaslentäjänä 1930-luvulla ja talvisodassa
Heiskala komennettiin vuonna 1931 ilmapuolustusliiton lentäjän tehtävistä takaisin hävittäjälaivueeseen mm. lennonopettajaksi Santahaminaan ja vuonna 1933 ilmavoimien koelentolaivueeseen. Hän toimi koelentolaivueessa vuoteen 1940 koelentäen asiakkaana toimien ilmavoimien puolesta Valtion lentokonetehtaan lentokoneita. Koelentäjänä toimiessaan Heiskala lensi yli viittäkymmentä eri konetyyppiä.
Vuonna 1932 Heiskala osallistui komennettuna Ruotsiin Pohjoismaiden lentokilpailuihin ja samoihin aikoihin Suomen ympärilentokisoihin Helsingistä Petsamoon ja takaisin. Heiskala esitti ensimmäisenä suomalaisena ulkopuolisen silmukan Suomen Ilmailuklubin Bücker Jungman -koneella Härmälän lentokentän avajaisissa järjestetyssä lentonäytöksessä 30. toukokuuta 1937.
Talvisodassa Tampereen hävittäjäpuolustukseen osallistui neljä koelentueen konetta. Lentomestari Urho Heiskala lensi kuusi sotalentoa ja ampui alas 20. tammikuuta 1940 yhden Tupolev SB-2 -pommikoneen Pälkäneellä. Tämä jäi Heiskalan ainoaksi ilmavoitoksi.
Heiskala kaatui 2. maaliskuuta 1940 talvisodan viimeisessä ilmataistelussa Tampereen päällä torjuessaan vihollisen pommituslentoa. Heiskalan Fokker D.XXI -hävittäjä FR-84 putosi I-153-hävittäjän alasampumana Ylöjärvelle metsään. Heiskalan kokonaislentoajaksi tuli noin 4 000 tuntia.
Hyperborea (Clark Ashton Smith)
Hyperborea on yhdysvaltalaisen Clark Ashton Smithin 1929–1957 kirjoittama fantasianovellien sarja, jonka kymmenen tarinaa julkaistiin vuosina 1931–1958. Sarjan novellit sijoittuvat kuvitteelliselle Hyperborean mantereelle eli esihistorialliseen Grönlantiin, joka on hitaasti jäämässä pohjoisesta työntyvän mannerjään alle. Novelleissa toistuvia piirteitä ovat ivallinen huumori ja absurdit juonenkäänteet, mutta sarjaan kuuluu myös vakavia kauhutarinoita.
Suurin osa novelleista julkaistiin Weird Talesissa, mutta osa päätyi muihin pulp-lehtiin tai erilaisiin amatöörijulkaisuihin. Sarjan menekki oli melko kehno, ja vuodesta 1933 alkaen Smith keskittyi Zothique-sarjaansa. Nykyään sarja kuuluu kuitenkin Smithin suosituimpiin, mikä on pitkälti groteskin huumorin ja Cthulhu-tarustosta otettujen vaikutteiden ansiota. Sarjan tunnetuimpia elementtejä ovat veijarivaras Satampra Zeiros, hirviöjumala Tsathoggua, eksentrinen velho Eibon sekä edellisen kirjoittama okkulttinen Eibonin kirja.
Miljöö
Hyperborea on fiktiivinen versio Grönlannista, joka Smithin mukaan oli esihistoriallisena aikana Amerikan mantereen niemimaa. Smithin mukaan novellit tapahtuvat ”jokunen vuosisata ennen suurta jääkautta”, mikä mahdollisesti viittaa Eem-interglasiaaliin noin satatuhatta vuotta sitten. Novellissa ”Ubbo-Sathla” Smith mainitsee Hyperborea-tarinoiden ajankohdaksi mioseenin (noin 23 miljoonaa vuotta sitten). Anakronismien vuoksi tarinoita on kuitenkin vaikea sovittaa mihinkään tiettyyn todelliseen ajankohtaan.