cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lauhahiipijä
Elinympäristö ja elintavat
Lajin levittyä vahingossa timoteikuorman mukana Pohjois-Amerikkaan vuonna 1910 sillä ei ollut luontaisia vihollisia, mikä teki lauhahiipijästä paikoin merkittävän heinäkasvien tuholaisen. Euroopassa sillä tiedetään elävän ainakin 22 eri loispistiäislajia.
Ravintokasvi
Toukat syövät erilaisia heinäkasveja (Poaceae), esim. juolavehnää (Elymus repens) ja nurmilauhaa (Deschampsia caespitosa).
Haarajärvi (Orivesi)
Haarajärvi on Pirkanmaalla Orivedellä Ristijärven kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se jää Mullinkukkulan taakse pieneen soistuneeseen painaumaan. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä ja sen rannat ovat soistunutta metsämaata. Sen pohjoispuolelle tulee metsäautotie Ristijärven kylästä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Äväntäjärven valuma-alueeseen (35.724) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 105,2 metriä mpy. Siihen on johdettu metsäojia, joista pisin tuo kuivatusvesiä 3,5 kilometrin takaa. Siellä sijaitsee myös Kivijärvi, joka laskee lampeen Hatinsuon läpi. Lammen laskuoja on puoli kilometriä pitkä ja se laskee Röyhänjärveen. Vesireitti johtaa lopulta Äväntäjärven Pitkäveteen ja sieltä Koljonselkään.
Historiaa
Vuoden 1958 peruskartassa Hatinsuo oli jo ojitettu ja sen kuivatusvedet oli johdettu Haarajärven kautta etelään. Haarajärven länsirantaan ulottui pieni peltopalsta, joka oli viljelyssä vielä vuoden 1986 kartassa. Nykyään se on metsitetty.
Trappistit
thumb|[[Mariawaldin luostari|Mariawaldin trappistiluostari Saksassa.]] Trappistit (, lyh. O.C.S.O.) ovat katolisen kirkon latinalaiseen riitukseen kuuluva sääntökunta, sisterssiläisjärjestön eräs haara, joka noudattaa Benedictuksen luostarisäännöstöä.
Sääntökunta sai alkunsa uudistusliikkeestä Notre Dame de la Grande Trappen luostarissa vuonna 1664, kun veljet kokivat sisterssiläisten valtavirran lipsuvan liian rentoon elämään. Sääntökunta otti epävirallisen nimensä ranskalaisen Trappen kaupungin mukaan.
Nykyisin maailmassa on 170 trappistiluostaria ja niissä noin 2 500 munkkia ja 1 800 nunnaa.
Benedictuksen luostarisäännöstön kohta 48 sanoo: ”Olet oikea munkki vain kun elät kättesi työllä”. Niinpä trappistiluostarit tuottavat tarvikkeita, joiden myynnillä katetaan luostarin ylläpito. Tuotteiden joukossa on juustoja, leipää, ruumisarkkuja ja vaatetavaraa. Koska säännöstö ei tuomitse alkoholia, monet luostarit tuottavat olutta tai likööriä.
Puhevalta (kirja)
Puhevalta on Juhana Torkin kirjoittama kirja, joka ilmestyi vuonna 2006. Kirjan pyrkii opettamaan lukijoita taitaviksi retorikoiksi kertomalla nykyajan ja antiikin puhujista.
Maatasoantenni
thumb|1/4-aaltomonopoli ja sen peilikuva|325px
Monopoliantenni säteilee vain tason yläpuolelle puoliavaruuteen, joten samaa tehoa käyttämällä sillä saadaan kaksinkertainen tehotiheys verrattuna dipoliin. Toisin sanoen monopoliantennin vahvistus on kaksinkertainen ja impedanssi puolet dipoliin verrattuna.
Tämäntyyppisessä antennissa on usein matala lähtökulma ts. lähetetty signaali kulkee kauemmas kuin esimerkiksi dipoliantennista. Vastaavasti kuuntelussa voi olla lähes mahdotonta kuulla lähialueen asemia kun taas dipolityyppisellä antennilla lähiyhteydet yleensä toimivat.
Käyttötarkoitukset
Matalilla taajuuksilla maan pinta toimii monopoliantennin johtavana tasona – esimerkiksi keskipitkien aaltojen yleisradioantennit ovat monopoliantenneja. Monopoli on myös yleisin ajoneuvoantenni; maatasona toimii tällöin auton runko.
Jääkarhu
Jääkarhu (Ursus maritimus) on pohjoisen pallonpuoliskon arktisella alueella tavattava karhulaji. Se on suurin karhu ja suurin maalla elävä lihansyöjä. Maailmassa elää nykyisin arviolta 26 000 jääkarhua.
Jääkarhun turkki on kokonaan valkoinen. Jääkarhu-uros painaa normaalisti 400–600 kilogrammaa. Jääkarhu syö etupäässä hylkeitä, joita se saalistaa hiipimällä ja jahtaamalla, hengitysaukolla vaanimalla, tai poikaspesän katon läpi. Jääkarhu on myös ihmiselle vaarallinen.
Kesäisin jääkarhut usein paastoavat jäättömällä maalla useiden kuukausien ajan. Syksyllä emo synnyttää yleensä kaksi poikasta.
Alkuperä
Jääkarhu polveutuu ruskeakarhusta. Geenitutkimuksissa jääkarhun syntymisestä on annettu erilaisia ajoituksia. Vuonna 2010 julkaistun mitokondrio-DNA:sta tehdyn tutkimuksen mukaan jääkarhu erosi ruskeakarhusta noin 150 000 vuotta sitten ja sopeutui nopeasti elämään arktisella merijäällä. Vuonna 2012 Science-lehdessä julkaistun nDNA-tutkimuksen mukaan ero tapahtui 600 000 vuotta sitten. Samana vuonna Proceedings of the National Academy of Sciences -julkaisussa julkaistun tutkimuksen mukaan ero tapahtui 4–5 miljoonaa vuotta sitten, mutta senkin jälkeen lajien välillä tapahtui risteytymistä. Vanhin tunnettu jääkarhufossiili on 110 000–130 000 vuotta vanha leukaluu.
Levinneisyys
Jääkarhuja elää Venäjän pohjoisosissa, läntisessä ja pohjoisessa Alaskassa, Kanadan arktisilla alueilla, Grönlannissa, Huippuvuorilla ja Pohjois-Siperiassa. Jääkarhut elävät etupäässä mantereiden ja saarten rannikoiden jäälautoilla, koska siellä elää runsaasti hylkeitä, jääkarhun pääravintoa. Pysyvän jään alueilla jääkarhuja on vähemmän. Jääkarhun elinalue vaihtelee vuoden aikana jääpeitteen ja hylkeiden esiintyvyyden mukaan.
Viime jääkaudella ja sen jälkeisinä kylminä aikoina jääkarhun levinneisyys oli nykyistä laajempi. Esihistoriallisten jääkarhujen jäänteitä on löydetty esimerkiksi Ruotsista ja Tanskasta. Lajin arvellaan eläneen tuolloin myös Suomessa, vaikkakaan asiasta ei ole varmoja todisteita.
Edmund Casimir Szoka
Edmund Casimir Szoka (14. syyskuuta 1927 – 20. elokuuta 2014) oli katolisen kirkon yhdysvaltalainen pappi. Hänet vihittiin papiksi 5. kesäkuuta 1954, sitten piispaksi 20. heinäkuuta 1971; kardinaali hänestä tuli 28. kesäkuuta 1988.
Jääkarhu
Levinneisyys
Alaskan ABC-saarilla elää jääkarhujen ja ruskeakarhujen risteymäpopulaatio. Se syntyi, kun urospuoliset ruskeakarhut uivat saarille mantereelta ja parittelivat naaraspuolisten jääkarhujen kanssa.
Piirteet
thumb|Jääkarhun kallo. Jääkarhu on keskimääräiseltä kooltaan maailman suurin karhu ja ainoa meressä elävä karhu. Jääkarhun ruumis on vanttera, sillä on suhteellisen pitkä kaula, eikä se ole kyttyräselkäinen kuten muut karhut. Aikuinen uros on kuonosta hännänpäähän yleensä 200–250 senttimetriä pitkä ja painaa normaalisti 400–600 kilogrammaa, joskus jopa 800 kilogrammaa. Naaras on 180–200 senttimetriä pitkä ja painaa 200–350 kilogrammaa. Häntä on noin 18 senttimetrin pituinen. Eri populaatioiden välillä on keskimääräisiä kokoeroja.
Edmund Casimir Szoka
Szoka syntyi puolalaisille maahanmuuttajavanhemmille Grand Rapidsissa, Michiganissa.
Szoka toimi Detroitin hiippakunnan arkkipiispana vuosina 1981–1990. Hän osallistui uuden paavin valintaan vuoden 2005 konklaavissa.
Jääkarhu
Piirteet
Jotkin jääkarhut pystyvät juoksemaan yli 32 kilometrin tuntivauhtia tasaisella jäällä, mutta suurikokoisimmat yksilöt ovat huomattavasti hitaampia. Jääkarhu on myös ketterä kiipeilijä. Uidessaan jääkarhu käyttää vain etujalkojaan.
Aikuisen jääkarhun nahka on musta, ja silmät, kirsu ja kynnet ovat tummat. Karvat ovat kirkkaita, eli niissä ei ole lainkaan pigmenttiä. Putkilomaisina karvat heijastavat ja imevät auringonvaloa, mikä saa ne näyttämään valkoiselta. Aikuinen jääkarhu voi myös olla vaaleankeltainen ja eläintarhassa joskus leväkasvuston vuoksi vihertävä.
Turkissa on kaksi kerrosta. Aluskarvat ovat ohuita (<20 mikrometriä), ja ne kasvavat tiheässä enimmillään viiden senttimetrin pituisiksi. Peitinkarvat ovat paksumpia (50–200 mikrometriä) ja karkeita. Ne kasvavat jopa 15 senttimetrin pituisiksi, eturaajojen takaosassa jopa yli 45 senttimetrin pituisiksi. Pentujen turkki on pörröinen.
Naaraalla on normaalisti neljä nisää. Jääkarhun hampaat ovat rosoisempia ja terävämpiä kuin muiden karhujen, koska jääkarhu on puhtaasti lihansyöjiä. Jääkarhun maksassa on niin paljon A-vitamiinia, että ihminen saa sen syömisestä myrkytyksen.
Elinikä
Luonnossa jääkarhut elävät noin 30-vuotiaaksi, vankeudessa pidempäänkin. Vanhin oli Detroitin eläintarhan Doris (1948–1991), joka saavutti 43 vuoden ja kahdeksan kuukauden iän.
Ravinto
250px|pienoiskuva|oikea|Jääkarhu syömässä saalistaan. Jääkarhu syö eniten keväällä ja alkukesästä, kun hylkeiden poikaset ovat kasvattaneet paksun rasvakerroksen. Jäiden lähdettyä kesällä jääkarhun saalistusmahdollisuudet heikkenevät. Kesäkuukausina alueilla, joilla merijää on sulanut kokonaan pois, jääkarhut elelevät maalla ja käyttävät syksyyn asti, neljästä jopa kahdeksan kuukauden ajan, ravinnokseen pelkästään keväällä keräämänsä rasvakerrosta. Karhu pystyy paastoamaan pitkään, koska ruoan loputtua sen aineenvaihdunta siirtyy 7–10 päivän kuluttua talviunta muistuttavaan tilaan, jossa energiankulutus on pieni. Jääkarhu pystyy tarvittaessa muuttamaan syömänsä rasvan peräti 98-prosenttisesti vararavinnoksi.
Jääkarhun yleisin saaliseläin on norppa, mutta se saalistaa myös partahylkeitä ja muita hylkeitä sekä toisinaan mursuja, maitovalaita, sarvivalaita ja vesilintuja.
Jääkarhu saalistaa monella eri tavalla, riippuen ympäristöstä ja saaliseläimestä sekä jääkarhun iästä ja sukupuolesta. Jääkarhu saalistaa hylkeitä jahtaamalla, vaanimalla tai käymällä niiden pesän kimppuun. Jotkin yksilöt erikoistuvat yhteen saalistustapaan. Jääkarhu oppii saalistustaitonsa emoltaan tai yrityksen ja erehdyksen kautta.
Kun jääkarhu havaitsee jäälautalla lekottelevan hylkeen, se ryömii tuulen alapuolelta hylkeen lähelle pysytellen hylkeen näkymättömissä jäässä olevien kohoumien takana. Kun se on päässyt alle 30 metrin päähän hylkeestä, se ryntää ketterästi saaliinsa kimppuun ennen kuin se ehtii paeta veteen. Jääkarhu voi myös uida jäällä lekottelevan hylkeen kimppuun jäälauttojen välisiä rakoja myöten tai jään alla. Joskus jääkarhun lähestymisuinti voi olla jopa 400 metrin pituinen ja kestää puolikin tuntia.
Jääkarhu saattaa myös joskus harvoin pyydystää hylkeen suoraan vedestä uimalla sen alle, mutta yleensä hylje osoittautuu vedessä karhua ketterämmäksi ja pääsee pakoon.
Keväisin neljän tai viiden viikon ajan jääkarhut saalistavat norppia niiden poikaspesistä. Kun jääkarhu on hajuaistinsa avulla paikallistanut norpan pesän lumen alla, se nousee takajaloilleen ja pudottautuu pesän katon päälle etujaloillaan. Kun se on saanut katon rikki, se työntää päänsä sisään ja yrittää tarttua kuutteihin. Syötyään kuutit se jää joskus vielä vaanimaan pesälleen palaavaa norppaemoa.
Jääkarhu saalistaa hylkeitä myös vaanimalla jäällä hylkeen hengitysaukon kohdalla. Se voi odottaa reiän äärellä hievahtamatta jopa tuntikausien ajan, ja kun hylje lopulta työntää kuononsa esiin, karhu vetää sen esiin hampaillaan tai tassuillaan. Jääkarhun kapea kuono on tässä avuksi.
Jääkarhut syövät myös haaskoja. Jos yhdessä hylkeessä on enemmän kuin mitä yksi karhu pystyy kerralla syömään, samalla saaliilla käy seuraavina päivinä myös muita karhuja sekä muita arktisia lihansyöjiä, kuten naaleja ja lintuja. Jääkarhut syövät joskus myös rannalle huuhtoutuneita raatoja.
Lisääntyminen
thumb|Jääkarhun poikueessa on yleensä kaksi poikasta. Naaraat tulevat sukukypsiksi yleensä 4–5-vuotiaina. Jääkarhut parittelevat maaliskuun lopun ja kesäkuun alun välisenä aikana. Hedelmöittynyt munasolu kiinnittyy vasta syksyllä. Kahden kuukauden raskauden jälkeen poikaset syntyvät marras-joulukuussa noin 600 gramman painoisina ja avuttomina. Poikasia syntyy yleensä kaksi, harvemmin yksi tai kolme, ja hyvin harvoin neljä. Pesue kasvaa rannikolla sijaitsevaan kinokseen yleensä tehdyssä pesässä, mutta jos sellaista ei ole vielä muodostunut, karhuemo voi tehdä pesänsä merijäälle tai turpeeseen kaivamaansa kuoppaan. Emo viettää talven lumipesässään, kun kaikki muut jääkarhut ovat saalistamassa jäällä. Perhe lähtee yhdessä saalistamaan maalis-huhtikuussa, jolloin poikaset painavat 8–10 kilogrammaa.
Uhat
Jääkarhu on uhanalaisuusluokituksessa arvioitu vaarantuneeksi. IUCN lisäsi jääkarhun vuonna 2007 uuteen uhanalaisten lajien luetteloon.
Vuonna 1973 Kanada, Yhdysvallat, Tanska, Norja ja Neuvostoliitto allekirjoittivat sopimuksen jääkarhun pyyntirajoituksista ja elinympäristön suojelusta. Elinympäristön saastuminen saattaa haitata jääkarhujen lisääntymistä ja aiheuttaa jääkarhuissa epämuodostumia.
Vuosien 1963–2016 aikana noin tuhat jääkarhua kaadettiin vuosittain koko maailmassa. Jääkarhun metsästys on laillista useimmissa maissa. Kiellettyä niiden metsästys on Huippuvuorilla. Kanadassa jääkarhuja metsästetään niiden lihan ja turkin vuoksi. Karhuntaljoja menee myös vientiin, ja yhden taljan hinta on yli 10 000 dollaria. Nunavutissa jääkarhuja surmataan myös siksi, että niitä kohdataan useasti ja ne aiheuttavat vaaraa ihmisille. Kanadan hallituksen ja luonnonsuojelujärjestöjen mukaan jääkarhun metsästys Kanadassa on kestävää.
pienoiskuva|oikea|Ilmaston lämpenemisen arvellaan olevan vakava uhka jääkarhulle. pienoiskuva|oikea|Jääkarhunnahkainen miesten asu, Grönlannin kansallismuseo Jääkarhujen kohtalo on ollut laajasti esillä ilmastonmuutoskeskustelun yhteydessä, jolloin lajin kohtalosta on esitetty puheenvuoroja. Ilmastonmuutoksesta johtuvasta arktisen merijään sulamisesta on ennustettu ongelmia jääkarhuille, jotka saalistavat riistansa jäällä. Riittävä kylmyys on edellytys myös niiden lisääntymiselle, sillä jääkarhuemo synnyttää poikasensa talvella lumeen kaivamaansa luolaan.
Vuonna 2005 tutkijat havaitsivat hukkuneiden jääkarhujen määrän lisääntyneen. Vaikka jääkarhut ovat hyviä uimareita, ovat etäisyydet ahtojäälauttojen välillä joskus liian suuria lauttojen sulaessa napa-alueiden ilmaston lämmetessä. Vuonna 2006 Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokitteli jääkarhun lajeihin, joita uhkaa sukupuutto, perusteina ennusteet joiden mukaan jääkarhujen määrä vähenee 50–100 vuodessa 50–100 prosenttia. Vuonna 2005 Maailman Luonnonsäätiö WWF:n varoitti että jääkarhut voivat kuolla sukupuuttoon 20 vuodessa. Toisissa arvioissa, esim. Arktiselle neuvostolle 2004 esitetyssä arvioissa jääkarhun on sanottu kuolevan sukupuuttoon sadassa vuodessa. Vuoden 2006 tutkimuksen mukaan jääkarhujen vaikeutunut ruoansaanti on johtanut kannibalismitapauksiin jääkarhujen keskuudessa.
Kansainvälisen luonnonsuojeluliitto IUCN:n vuonna 2015 julkaiseman ennusteen mukaan jääkarhujen määrä uhkaa vähentyä yli 30 prosentilla vuoteen 2050 mennessä. Vähenemisen tärkeimpiä syitä ovat ilmaston lämpeneminen ja öljynetsintä arktisella alueella. Toisaalta suojelun parantuminen on kasvattanut joitakin jääkarhupopulaatioita.
Uhka-arvioihin on suhtauduttu myös skeptisesti, ja joidenkin arvioiden mukaan jääkarhujen määrä on moninkertaistunut viime vuosikymmeninä. 1970-luvulla, jolloin lajin suojelu aloitettiin, jääkarhuja arvioitiin olevan 5 000 yksilöä, mutta vuonna 2017 jääkarhujen määräksi on arvioitu yli 25 000 yksilöä. Vanhat arviot tosin perustuvat epävarmoihin metsästäjien ja tutkimusmatkailijoiden kertomuksiin.
Symboliikassa
thumb|120px|Jääkarhu [[Grönlannin vaakunassa.]] Jääkarhusta on tullut 2000-luvulla eräs tunnetuimmista ilmastonmuutoksen symboleista. Myös Kanadan luoteisterritoriot käyttää sitä symbolinaan. Jääkarhu oli yksi vuoden 2014 talviolympialaisten kolmesta maskotista.
Jääkarhun ja ihmisen kohtaamiset
Biologi James Wilderin mukaan vuosien 1870–2014 välillä jääkarhujen on tilastoitu tappaneen koko arktisella alueella yhteensä 20 ihmistä kaikkiaan 73 hyökkäyksessä. Kanadan Nunavutin territorion hallinnon vuonna 2018 julkaiseman raportin mukaan alueen kasvanut jääkarhukanta oli alkanut muodostaa aiempaa suuremman vaaran paikallisille inuittiyhteisöille.
On väitetty, että jääkarhu on suurista petoeläinlajeista ainoa, joka ei luontaisesti pelkää ihmistä.
Uskomuksia jääkarhusta
Eskimot kunnioittivat suuresti Nanukia, jääkarhua. Sitä pidettiin älykkäänä, vahvana ja lähes ihmismäisenä. Tarussa kerrotaan kummallisista pystyssä kävelevistä ja puhuvista, igluissa asuvista jääkarhuihmisistä.
Eläintarhoissa
thumb|Jääkarhunaaras [[Ranuan eläinpuistossa.]] Jääkarhuja on useissa maailman eläintarhoissa. Eurooppalaisilla eläintarhoilla on yhteinen suojeluohjelmaa jääkarhuille. Korkeasaaren eläintarhassa on ollut 1890-luvulta 1980-luvun alkuun asti jääkarhuja, mutta nykyään Suomessa voi nähdä eläviä jääkarhuja vain Ranuan eläinpuistossa.
Sukupolvenvaihdos
Sukupolvenvaihdos on monivaiheinen ja suunniteltu prosessi, jossa yrityksen omistajuus, johtajuus ja osaaminen siirretään luopuvalta omistaja-yrittäjältä seuraavalle yrittäjäsukupolvelle (erityisesti rintaperillisille). Sukupolvenvaihdoksen tekninen, omistajuuden siirron prosessi voidaan jaotella suunnitteluvaiheeseen, toteutusvaiheeseen ja jälkihoitovaiheeseen. Sukupolvenvaihdoksen osaamisen ja johtajuuden siirron prosessi voidaan jaotella tutustumisvaiheeseen, sisääntulovaiheeseen, yhteisjohtajuusvaiheeseen ja itsenäisen liiketoiminnan vaiheeseen. Osaamisen siirto luopujalta jatkajakandidaatille on tyypillisesti alkanut yrittäjäperheessä jo jatkajan lapsuuden aikana. Suomessa sukupolvenvaihdokseen liittyviä perintö- ja lahjaveroja keventää perintö- ja lahjaverolain 55 §. Verohuojennuksen saaminen edellyttää lisäksi oikeuskäytännössä vahvistettujen edellytysten täyttymistä.
Sukupolvenvaihdoksen toteuttaminen
Sukupolvenvaihdos voidaan perheyhtiössä toteuttaa esimerkiksi
Maatilan sukupolvenvaihdos
Eräs erikoistapaus sukupolvenvaihdoksesta on maatilan sukupolvenvaihdos. Siihen pätevät monilta osin samat huomioon otettavat asiat kuin yrityksen sukupolvenvaihdokseen, mutta maatilojen osalta on myös esimerkiksi erityislainsäädäntöä.
Maillot jaune
Italian ympäriajossa vastaava paita on ollut vuodesta 1931 vaaleanpunainen, maglia rosa. Espanjan ympäriajossa taas johtajan paita on punainen, maillot rojo.
Sami Rähmönen
Faisal Sami Adnan Rähmönen (s. 19. huhtikuuta 1987 Turku) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kakkosessa pelaavaa Kaarinan Poikia. Hän pelasi Turun Palloseuran edustusjoukkueessa 16 kautta, joista 12 kautta Veikkausliigassa ja neljä kautta Ykkösessä. Hän on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja, mutta voi pelata myös laitalinkkinä.
Rähmönen aloitti jalkapallon pelaamisen 7-vuotiaana Hannunniitun nappuloissa. Hän nousi TPS:n liigajoukkueeseen seuran A-junioreista vuonna 2005, ja vakiinnutti seuraavan kauden alussa paikkansa avauskokoonpanossa. Rähmönen tuli tunnetuksi terävistä oikean laidan nousuistaan, mutta hän hallitsi myös puolustuspelaamisen.
Rähmönen on pelannut Veikkausliigassa 12 kauden aikana 274 ottelua ja tehnyt niissä kahdeksan maalia. Maaleistaan kolme hän teki kaudella 2014 ja kaksi niistä tasapeliin 2–2 päättyneessä kotiottelussa FF Jaroa vastaan. Ykkösessä Rähmönen on pelannut neljänä kautena yhteensä 96 ottelua ja tehnyt niissä kahdeksan maalia, joista kolme kaudella 2019. Hän voitti Suomen Cupin vuonna 2010 ja Liigacupin vuonna 2012.
Yrjö-Koskinen
Yrjö-Koskinen on suomalainen vapaaherrallinen aatelissuku. Se on osa laajempaa Forsmanin sivistyssukua. Yrjö-Koskisen suvun kantaisä on senaattori ja historioitsija Georg Zacharias Forsman, joka aateloitiin vuonna 1884 nimellä Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen ja suku esiteltiin Suomen ritarihuoneelle aatelisena sukuna numero 264. Yrjö-Koskinen ja hänen jälkeläisensä korotettiin vuonna 1897 edelleen vapaaherralliseen säätyyn ja esiteltiin seuraavana vuonna vapaaherrallisena sukuna numero 62, jolloin aatelissuku nro 264 lakkasi olemasta. Vapaaherrallisella suvulla on suomenkielinen tunnuslause: Vapaa valpas vilpitön. Yrjö-Koskinen oli ensimmäinen Suomen aateliin päässyt suku, joka käytti suomenkielistä sukunimeä.
Christina Regina von Birchenbaum
Christina Regina von Birchenbaum (k. 1651 jälkeen) on Suomen kirjallisuuden historiassa ensimmäinen nimeltä tunnettu suomalainen naisrunoilija. Hänen henkilöllisyydestään ja elämänvaiheistaan tiedetään kuitenkin varsin vähän, eikä tietoja voida todistaa asiakirjalähteistä.
Yrjö-Koskinen
Yrjö-Koskisen suvun edustajat ovat ansioituneet politiikassa ja virkauralla. Monilla muilla aloilla ovat tulleet maineikkaiksi Y. S. Yrjö-Koskisen veljien ja serkkujen jälkeläiset, jotka ovat käyttäneet joko nimeä Forsman tai Koskimies. Nämä tunnetut suvut ovat siis hyvin läheistä sukua Yrjö-Koskisille. Myös Forsman-aatelissuku on heille etäistä sukua.
Christina Regina von Birchenbaum
Von Birchenbaum kirjoitti omista kokemuksistaan En ny visa -nimisen runon, joka on määritelty eroottiseksi elegiaksi. Runoilijaa on verrattu kansanrunojen Annikaiseen, sillä tämän tavoin hän onnistuu antamaan elävän kuvan elämänpiiristään ja omista tunteistaan. Hän kuvaa muun muassa kokemuksiaan etsiessään kadonnutta puolisoaan 30-vuotisen sodan runtelemasta Saksasta. Runo on niin sanottu akrostikon, jossa säkeistöjen alkukirjaimet muodostavat von Birchenbaumin koko nimen. Runossa on sen mukaisesti kaikkiaan 29 säkeistöä. Teoksen käsikirjoitus on päivätty 24. heinäkuuta 1651.
Runon oletetaan kertovan runoilijan elämästä hänen lapsuudestaan alkaen suunnilleen runon kirjoittamisaikaan saakka. Runon mukaan von Birchenbaum syntyi Karjalassa ja menetti isänsä jo kolmivuotiaana. Hän meni nuorena naimisiin majuri Axel Pauli Liljenfeldtin kanssa, joka oli mukana 30-vuotisessa sodassa ja kaatui Saksassa taistelukentällä. Runoilija lähti etsimään sodassa kadonnutta miestään Saksaan, mutta sai siellä vain tiedon miehensä kuolemasta ja jäi leskeksi kolmen lapsen äitinä. Kaksi lapsistaan hän menetti vielä näiden ollessa pieniä, ja kolmas, tytär, naitiin sittemmin ulkomaille. Seitsemäntoista vuoden leskeyden jälkeen hän kohtasi uuden palavan rakkauden nuoren aatelismiehen kanssa, mutta suhde päättyi pahojen kielten vuoksi onnettomasti. Tämä viimeinen pettymys kävi kovia kokeneen runoilijan sieluun niin syvästi, että hän päätti jättää hyvästit maailmalle ja etsiä lohtua taivaallisesta sulhasesta.
Von Birchenbaumin liikuttavaa elegiaa pidetään yhtenä Suomen runouden varhaisaikojen huomattavimmista teoksista. Siinä on omien elämänkokemusten tuomaa välittömyyttä ja aitojen tunnekuohujen sinisilmäistä suloa. Runo muistuttaa luonteeltaan vanhoja kansanlauluja mutta osoittaa, että täysipainoinen runoilmaisu on mahdollista myös tässä muodossa.
Sotkanjärvi
Sotkanjärvi on Pirkanmaalla Orivedellä Ristijärven kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 5,3 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee korkean ylänköalueen mäkien välisessä painaumassa. Järvelle näkyvät Aukeavuoren veteen laskevat loivat rinteet koillisessa ja nimettömän mäen jyrkemmät rinteet lounaassa. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Luoteispäässä ollut maatila ei ole enää toiminnassa, mutta etelästä laskee järveen yksi pelto-oja. Rannoille ei ole rakennettu yhtään vapaa-ajan asuntoa.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Äväntäjärven valuma-alueeseen (35.724) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 112,3 metriä mpy. Järveen on johdettu pohjoisesta ojitetun Sotkasuon kuivatusojat. Yläjuoksulla sijaitsee myös pieni Ahvenjärvi. Järven laskuoja lähtee sen itäpäästä ja se laskee 700 metrin päässä Röyhänjärveen. Vesireitti jatkaa eteenpäin Ristijärven ja Nautajärven kautta Äväntäjärveen.
Haisukurjenpolvi
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|220px|vasen|Haisukurjenpolven kukka ja hedelmä. pienoiskuva|Lehti Haisukurjenpolvi kasvaa 15–40 cm korkeaksi. Varsi on useimmiten punertava, monihaarainen sekä karvainen. Vaaleanvihreät lehdet ovat kolmisormisia ja karvaisia. Lehden keskilehdykkä on pitkäruotinen. Kukat ovat kooltaan 12–15 mm leveitä. Kukissa on ruusunpunaiset, pyöreäkärkiset ja pitkäkyntiset terälehdet, joissa on ohuita vaaleita suonia. Verholehdet ovat pystyjä, sileitä ja otakärkisiä. Suomessa haisukurjenpolvi kukkii kesä-syyskuussa. Kasvin hedelmykset ovat verkkoharjaisia.
Nimensä kasvi on saanut epämiellyttävästä hajustaan, joka korostuu erityisesti kasvia hierottaessa.
Levinneisyys
Haisukurjenpolvi kasvaa koko Euroopassa pohjoisinta Fennoskandiaa ja Pohjois-Venäjää lukuun ottamatta. Lajia tavataan myös Pohjois-Afrikassa, Turkissa, Kaukasuksella, Lähi-idässä ja monin paikoin muualla Aasiassa. Se on levinnyt myös muun muassa Pohjois-Amerikkaan, Chileen, Uuteen-Seelantiin ja Etelä-Afrikkaan. Suomessa haisukurjenpolvea tavataan pääasiassa linjan Pori–Tampere–Lappeenranta eteläpuolella. Hajaesiintymiä on muuallakin Suomessa. Pohjoisimmat havainnot lajista ovat Keski-Pohjanmaalta ja Kainuusta.
Elinympäristö
Haisukurjenpolvi kasvaa sammaleisilla lehtokivillä, lohkareikoissa, kallionpengermillä ja rantalehdoissa.
Käyttö
Haisukurjenpolvea on käytetty lutikoiden ja muiden kotien syöpäläisten torjumiseen hieromalla murskattua kasvia seiniin ja huonekaluihin. Se on myös vanha rohdoskasvi, jota käytettiin erityisesti haavojen hoitoon sekä verenvuodon tyrehdyttämiseen. Kasvia hyödynnettiin sekä ulkoisesti että sisäisesti nautittuna. Aikaisemmin haisukurjenpolvea saattoi ostaa lääkkeeksi apteekeissa.
Perheyritys
Perheyritys on yritys, jonka osakkeista pääosa on yhden perheen jäsenten tai läheisten sukulaisten hallussa. Myös listattu yritys voi olla perheyritys, jos yhden perheen tai suvun hallussa on äänivallasta vähintään 25 %.
Suomen suurimmat perheyritykset liikevaihdolla mitaten ovat Kone, Cargotec, Sanoma, YIT, Onvest, Ahlstrom-Munksjö, Wihuri, Veho, Uponor, Fazer ja Kuusakoski Group.
Perheyrityksen määritelmiä
Perheyhtiö tarkoittaa tiukan määritelmän mukaan yksityistä yritystä, jossa vähintään kaksi perheenjäsentä osallistuu yrityksen strategiseen johtamiseen (hallituksen jäsen) ja/tai operatiiviseen johtamiseen (toimitusjohtaja tai johtoryhmä). Perheellä/suvulla on määräysvalta yrityksen liiketoiminnasta. Perheyhtiön yhtiömuotona on avoin yhtiö, kommandiittiyhtiö, osakeyhtiö tai julkinen osakeyhtiö.
Piercen piirikunta (Washington)
Piercen piirikunta on Yhdysvaltojen Washingtonin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 921 130 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Tacoman kaupunki. Piirikunta on perustettu vuonna 1852.
Perheyritys
Perheyrityksen määritelmiä
Kauppa- ja teollisuusministeriön (2005) määritelmän mukaan yritys on perheyhtiö, jos
Piercen piirikunta (Washington)
Väestö
Vuonna 2020 Piercen piirikunnan 921 130 asukkaasta valkoisia oli 74,3 %, mustia 7,7 % ja aasialaisia 7,1 %. Vuonna 2019 14,5 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 9,8 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Perheyritys
Perheyritysten koko ja taloudellinen asema
Perheyritysten koko vaihtelee suuresti. Usein perheyritys mielletään pieneksi yritykseksi, mutta se ei ole synonyymi sanalle PK-yritys. Vaikka perheyritykset mielletään usein pieniksi yrityksiksi, niin liikevaihdolla tarkasteltuna viidennes suomalaisista TOP 500 yrityksistä oli perheyrityksiä. Norjassa 500 suurimman yrityksen joukossa vuonna 1997 oli 150 perheen omistamia yritystä eli 30 prosenttia suuryrityksistä. Vastaavasti Yhdysvalloissa Fortunen listan 500 suurimman yrityksen joukossa on 35 prosenttia suuria perheyrityksiä.
Talouselämä-lehden tutkimuksen mukaan 100 suurimman suomalaisen perheyhtiöiden omavaraisuusasteen mediaani oli 49 prosenttia, kun muiden Talouselämä 500 -yhtiöiden omavaraisuusasteen mediaani oli 42 prosenttia.
Perheyritykset ja työllistäminen
Perheyritykset ovat niin länsieurooppalaisen kuin yhdysvaltalaisenkin talouden selkäranka. Yhdysvalloissa on 10 miljoonaa yksityistä yritystä, jotka työllistävät lähes 44 miljoonaa ihmistä. Perheyritykset työllistävät yli 50 prosenttia työvoimasta Yhdysvalloissa. Kanadassa perheyritykset työllistävät 50 prosenttia työvoimasta ja 70–85 prosenttia uusista työpaikoista Kanadassa. Perheyritykset saavat aikaan puolet Yhdysvaltojen maksetuista kokonaispalkoista. Käytetystä perheyrityksen määritelmästä riippuen voidaan sanoa, että perheyritykset työllistävät 15–59 prosenttia Yhdysvaltojen työvoimasta. Kanadassa perheyritykset työllistävät yli 6 miljoonaa kanadalaista. Länsi-Euroopassa perheyritykset työllistävät yli puolet työvoimasta. Suomessakin perheyrityksiä voidaan pitää talouselämän moottorina ja selkärankana, sillä yksityisen sektorin työvoimasta perheyritykset työllistävät enemmän kuin 2/3 ja 48 prosenttia työvoimasta.
Afganistanin afgaani
Afgani on Afganistanin rahayksikkö. Sen valuuttatunnus on AFN. Se jakaantuu sataan puliin.
Afganistanissa on käytössä 1, 2 ja 5 afganin kolikot ja 1, 2, 5, 10, 20, 50, 100, 500, 1 000 afganin setelit.
Helvi Hämäläinen
Helvi Heleena Hämäläinen (16. kesäkuuta 1907 Hamina – 17. tammikuuta 1998 Espoo) oli suomalainen kirjailija, joka julkaisi yli kuusi vuosikymmentä kestäneen kirjailijanuransa aikana kymmeniä proosa- ja runoteoksia.
Elämä
Hämäläinen syntyi Haminassa. Hänen vanhempansa olivat nahkuri Aaro Hämäläinen (1873–1922), joka oli lähtöisin Ilomantsista, ja Iida o.s. Mikkelsson (1880–1951), joka oli lähtöisin Somerniemeltä. Helvi Hämäläisen serkku äidin puolelta oli Miss Suomi Ester Toivonen, joka myös syntyi Haminassa.
Hämäläinen muutti jo kouluikäisenä vanhempiensa kanssa Helsinkiin, jota hän on kuvannut monissa teoksissaan. Kirjailijan isän kuoltuua vuonna 1920 perhe jäi köyhyyteen, mutta äiti Ida eli vielä pitkään. Helsingissä Hämäläinen kävi seitsemän luokkaa Lucina Hagmanin perustamaa Helsingin uutta yhteiskoulua, jonka johtajana tuolloin oli Gustaf Munsterhjelm.
1930-luvulla Hämäläinen työskenteli WSOY:llä Porvoossa oikolukijana. Porvoossa hän avioitui Niilo Haapmanin kanssa. Yhteiselo päättyi vain viikon jälkeen, ja Hämäläinen palasi pian Helsinkiin. Helvi Hämäläisen ja Niilo Haapmanin poika Jussi Haapman (1932–1985) toimi Helsingin Sanomien arkiston johtajana. Jussi Haapmanin puoliso vuodesta 1964 oli tekstiilitaiteilija Hilkka Rahikainen-Haapman.
Hämäläisen rakkaussuhde kirjailija Olavi Paavolaiseen alkoi 1938 ja päättyi syksyllä 1941.
Helsingin ohella Helvi Hämäläisen elämänvaiheisiin liittyviä paikkakuntia ovat Pusulan Arimaa ja Somerniemen Härjänoja, joista kummallakin hänen Somerniemen Palikaisista kotoisin olleella äidillään oli sukulaisia. Näiden luona kirjailija äitinsä ja poikansa kanssa vietti etenkin kesiään ja myös sota-ajan talvia kirjoittaen ja sai samalla aineksia sekä romaaneihinsa että runoihinsa ensin Arimaan ja sitten Härjänojan luonnosta ja ihmisistä. Sittemmin kirjailija hankki myös oman mökin Härjänojalta.
Vuodesta 1960 Hämäläinen asui Espoon Tapiolassa.
Helvi Hämäläinen kuoli 90-vuotiaana 17. tammikuuta 1998. Hänet on haudattu Helsingin ortodoksiselle hautausmaalle.
Proosa
Hämäläinen kirjoitti ensimmäisen romaaninsa Kaunis sielu talvella 1927–28 mutta sitä ei julkaistu, Hämäläisen oman arvion mukaan sen käsittelemän samaan sukupuoleen kohdistuvan halun teeman vuoksi. Kaunis sielu oli paitsi aiheiltaan, myös muodoltaan radikaali modernistinen teos, joka kuvasi kertojapäähenkilönsä mielen särkymistä. Se julkaistiin lopulta Hämäläisen suostumuksella postuumisti vuonna 2001. Hämäläisen ensimmäinen julkaistu teos, romaani Hyväntekijä, ilmestyi vuonna 1930. Toisessa romaanissa, Lumouksessa (1932) on vaikutteita D. H. Lawrencelta. Varsinaisen läpimurtonsa Hämäläinen teki 1935 ilmestyneellä, naisten asemaa käsittelevällä työläiskuvauksella Katuojan vettä. Vuonna 1937 ilmestynyt romaani Tyhjä syli jatkoi työläiskuvauksia ja lawrencelaisia teemoja, sukupuolen ja seksuaalisuuden tarkastelua.
Urbaanien työläis- ja myöhemmin sivistyneistöromaanien ohella toinen juonne Hämäläisen tuotannossa ovat romaanien ja myös runojen maaseutukuvaukset, joihin hän ammensi aiheita äitinsä suvun kotiseudulta, ensin Pusulan Arimaalta ja sitten Somerniemen Härjänojalta, jota kirjailija nimitti ”runokyläkseen”. Tätä osaa hänen tuotannossaan edustavat etenkin kyläaiheisten romaanien ihmis- ja yhteisökuvaukset ja runojen luontokuvasto. Hämäläisen tapa käyttää tunnistettavia esikuvia johti kuitenkin ristiriitoihin myös kyläyhteisössä ja näin kirjailija etääntyi myös tästä aihepiiristä. Hämäläisen kyläromaaneista ensimmäinen oli Kylä palaa (1938).
Hämäläisen tunnetuin teos on romaani Säädyllinen murhenäytelmä (1941), joka ilmestyessään aiheutti suuren kohun, ei vähiten siksi, että romaanin päähenkilöistä oli tunnistettavissa useita sen ajan merkittäviä kulttuurihenkilöitä, muun muassa Tyyni Tuulio ja Hämäläisen miesystävä Olavi Paavolainen. Paitsi henkilöhahmoja ja ympäristöjä lukijat pitivät tosina myös tapahtumia, kuten tunnistettavien henkilöiden uskottomuutta. Romaanin ensimmäisistä painoksista sensuroitiin muun muassa homoseksuaalisuuden kuvaukset, ja teos julkaistiin kokonaisena vasta 1995. Seuraavat romaanit, Velvoitus (1942) ja Hansikas (1943) ovat myös Helsingin ja sivistyneistön kuvauksia. Säädyllisen murhenäytelmän jatko-osa Kadotettu puutarha ilmestyi vasta 1995.
Jatkoa Hämäläisen maaseutukuvauksille olivat pienoisromaani Pouta (1946), Tuhopolttaja (1949) ja Karkuri (1962) sekä humoristinen Ketunkivi (1948). Vaikeita aiheita käsitelleet Tuhopolttaja ja Karkuri johtivat Hämäläisen kuvaamassa kyläyhteisössä samanlaiseen vieroksuntaan kuin kirjailijan sivistyneistöromaanit aiemmin.
Romaani Kolme eloonherätettyä (1953) sijoittui Raamatun aikaan ja pienoisromaani Suden kunnia (1962) Palestiinaan Rooman vallan aikana. Muut 1950-luvun romaanit Uusi Adam ja Kylänruusut ilmestyivät vasta 1997 ja 1998.
1990-luvulla kirjailijan vielä eläessä ja 2000-luvulla postuumisti julkaistiin useita Hämäläisen tuotannosta aiemmin julkaisematta jääneitä romaanejaa. Näihin kuuluivat myös Säädyllisen murhenäytelmän jatko-osa Kadotettu puutarha (1995) ja Kaunis sielu (2001).
Runous
Hämäläisen varhaista runotuotantoa ovat runonäytelmät Aaverakastaja (1936) ja Kuunsokea (1937). Näitä seuraavassa Härjänojan runoudessa kokoelmissa korostui voimakas luonnontunne ja mielikuvitus. Tämän kauden teoksia olivat runokokoelmat Lapsellinen maa (1943), Voikukkapyhimykset (1947) ja Pilvipuku (1950) sekä runonäytelmät Viheriä poika (1947) ja Pilvi (1947).
Hämäläisen runouden kolmannessa vaiheessa korostuivat kansalliset ja henkilökohtaiset menetykset. Tyylillisiä vaikutteita kirjailija sai sekä kansanrunoudesta että modernismista. Tämän vaiheen kokoelmia olivat Surmanyöt (1957), Punainen surupuku (1958) ja Pilveen sidottu (1961). Runotuotannon neljäs vaihe kokoelmissa Poltetut enkelit (1965) ja Sokeat lähteet (1967) sisälsi apokalyptisiä näkyjä ihmiskunnan tuhosta.
Parikymmentä vuotta hiljaiseloa viettänyt Hämäläinen palasi uudestaan julkisuuteen 1987, kun hänen runokokoelmansa Sukupolveni unta ilmestyi. Siinä korostuivat kirjailijan sukupolven yhteiset kokemukset ja huoli luonnon tuhoutumisesta. Liikkeelepanijana uuteen luomisvaiheeseen oli kirjailijan pojan kuolema vuonna 1985.
Kokoelma Sukupolveni unta herätti suurta kiinnostusta, joka nosti 80-vuotiaan kirjailijan julkisuuteen seuraavaksi kymmeneksi vuodeksi, ja jatkui vielä myös kirjailijan kuoleman jälkeen. Tänä aikana kirjailijan teoksista tehtiin uusia painoksia ja myös aiemmin julkaisemattomia teoksia ilmestyi.
Muuta tuotantoa
1930-luvulla Hämäläinen kirjoitti salanimellä Annikki Heinä serkkunsa Ester Toivosen elämäkerran. 1990-luvulla julkaistiin Ritva Haavikon kirjoittama Hämäläisen elämäkerta sekä Hämäläisen ja Haavikon yhdessä toimittamat kirjailijan päiväkirjat vuosilta 1955–1988.
Tunnustuksia
Kokoelmastaan Sukupolveni unta Hämäläinen sai vuonna 1987 Finlandia-palkinnon. Tätä ennen Hämäläinen oli palkittu Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1959.
Puhevalta
Puhevalta on asianosaisen henkilön oikeus hakemusasioissa esittää vaatimuksensa tuomioistuimessa tai esittää lausumansa oikeudenkäynnissä tai tulla kuulluksi jossakin oikeudellisessa menettelyssä. Näihin liittyen käytetään myös nimityksiä muutoksenhakupuhevalta ja väliintulijan puhevalta.
Tuomioistuimessa tapahtuva oikeusriitojen ratkaisu edellyttää kuitenkin asianosaisen oikeudenkäyntikelpoisuutta. Esimerkiksi 15 vuotta täyttänyt alaikäinen saa käyttää huoltajan ohella puhevaltaansa (rinnakkainen puhevalta) henkilöään koskevassa riita- ja rikosasiassa sekä hallintoasiassa ja hallintoprosessissa.
Yleiskielessä puhevalta tarkoittaa samaa kuin puheoikeus eli oikeutta käyttää puheenvuoroja jossakin tilaisuudessa, esimerkiksi kokouksessa.
Ääniä yössä
Ääniä Yössä on suomalaisen black metal -yhtyeen Hornan kuudes studioalbumi, joka äänitettiin kahdessa sessiossa vuonna 2004 ja julkaistiin syyskuussa 2006. Se on konseptialbumi, joka käsittelee mustan surman leviämistä Eurooppaan 1300-luvulla.
Formula 1 -kausi 1950
Formula 1 -kausi 1950 oli kautta aikain ensimmäinen Formula 1 -luokan MM-sarjan kausi.
Kauden aikana ajettiin seitsemän Grand Prix'ta, joista neljän parhaimman pisteet laskettiin mukaan kuljettajan MM-loppupisteisiin. Pisteitä saivat kilpailujen viisi parasta (8, 6, 4, 3, 2 pistettä), ja nopeimman kierroksen ajanut kuljettaja sai yhden pisteen. Sarjan mestaruuden voitti Alfa Romeon kuljettaja Giuseppe Farina. Kautta johti pääosin Farina, joskin Juan Manuel Fangio oli myös kauden aikana pistejohdossa. Erikoisinta mestaruustaistelussa oli se, että Farina ja Fangio eivät sijoittuneet kauden aikana kertaakaan samalle palkintokorokkeelle.
Kilpailut
Sinisellä merkityistä kilpailuista palkittiin virallisilla maailmanmestaruuspisteillä. † Kilpailusta jaettiin maailmanmestaruuspisteet vaikka sitä ei ajettu Formula 1 -sääntöjen mukaisella kalustolla ja säännöillä.
Kuljettajat
Lihavoitu merkitsee paalupaikkaa ja kursivoitu kilpailun nopeinta kierrosta.
Japanin Grand Prix 2011
Japanin Grand Prix oli Formula 1 -kauden 2011 15. osakilpailu, joka käytiin 9. lokakuuta Suzuka Circuitilla. Sebastian Vettel lähti kilpailuun paalupaikalta, mutta voittoon ajoi Jenson Button, joka teki myös nopeimman kierroksen 1:36.568 (kierros 52). Toiseksi ajoi Fernando Alonso ja kolmanneksi Sebastian Vettel, joka varmisti sijoituksellaan uransa toisen maailmanmestaruuden. Michael Schumacher sai kilpailussa 1500:nnen MM-pisteensä.
Annie Saumont
Annie Saumont (16. maaliskuuta 1927 Cherbourg-Octeville – 31. tammikuuta 2017 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija. Hän voitti palkintoja lukuisilla novelleillaan ja sai lisäksi tunnustusta käännöskirjallisuudestaan englannista ranskaksi.
Kaarlo Yrjö-Koskinen
Kaarlo Juhana Yrjö-Koskinen (26. maaliskuuta 1930 Helsinki – 16. huhtikuuta 2007 Helsinki) oli vapaaherra ja suomalainen diplomaatti, joka toimi elinkeinoelämän järjestöissä, mutta teki varsinaisen elämäntyönsä Suomen ulkomaanedustuksessa ja toimi Suomen suurlähettiläänä useissa maissa.
Setä Koponen
Setä Koponen (oikealta nimeltään Tommi Koistinen, s. 31. toukokuuta 1978 Espoo), on espoolainen rap-artisti. Hän on tehnyt yhteistyötä muun muassa Raimon, Edu Kehäkettusen, Davon sekä Tuomion & Koneen kanssa. Koistinen on opiskellut Helsingin kauppakorkeakoulussa. Nykyään hän vaikuttaa rap-yhtyeessä nimeltä Reilukerho.
Kaarlo Yrjö-Koskinen
Yrjö-Koskinen valmistui lainopin kandidaatiksi vuonna 1955. Hänen ensimmäinen toimensa Suomen ulkoasiainministeriön palveluksessa oli kunniakonsulin sihteerin tehtävä Rouenissa, Ranskassa. Nämä tehtävät olivat usein palkattomia ja keskittyivät kauppasuhteisiin ja merimiesten ongelmissa avustamiseen. Palveltuaan virkamiehenä useissa Suomen lähetystöissä Yrjö-Koskinen osallistui Suomen OECD-edustuston perustamiseen vuonna 1968. Hän oli Yhdistyneiden kansakuntien Euroopan talouskomission (ECE) kauppa- ja teknologiaosaston päällikkönä 1970–1974 ja Suomen ulkoministeriön kauppapoliittisen osaston apulaispäällikkönä 1974–1976. Yrjö-Koskinen oli Suomen suurlähettiläänä Budapestissa 1977–1979, Wienissä ja Pyhän istuimen luona 1983–1988 sekä Oslossa 1988–1993. Välillä hän oli Suomen ulkomaankauppaliiton toimitusjohtajana 1979–1983.
Setä Koponen
Kesällä 2020 uutisoitiin Tommi Koistisen aloittavan espoolaisen Olarin Panimon toimitusjohtajana.
Wonderlandin murhat
Wonderlandin murhat tapahtuivat Los Angelesissa 1. heinäkuuta 1981, jolloin neljä ihmistä joutui henkirikoksen uhreiksi. Murhat ovat saaneet nimensä niiden tapahtumapaikasta Wonderland Avenuesta, joka sijaitsee Hollywood Hillsissä. Murhien tekijää ei ole saatu varmuudella selvitettyä.
Wonderlandin murhat herättivät aikanaan laajaa huomiota. Murhista epäiltiin pornonäyttelijä John Holmesia, useita Hollywoodin yökerhoja omistanutta Eddie Nashia sekä Nashin henkivartijaa Gregory DeWitt Dilesia. Kolmikko kuitenkin vapautettiin syytteistä murhia seuranneissa oikeudenkäynneissä.
Tapahtumista tehtiin Val Kilmerin tähdittämä Wonderland Murders -elokuva, joka julkaistiin vuonna 2003.
Bifurkaatio (kaaosteoria)
thumb|right|Bifurkaatiokaavio, kun sisäänsyötettävää arvoa r (esimerkiksi lamppua ohjaavan bifurkaatiokoneen jännite) kasvatetaan, ulostuleva arvo (lampun kirkkaus) kasvaa ensin tasaisesti, sitten vaihtelee (tai vilkkuu) kahden, sitten neljän tilan jne. välillä.
Bifurkaatio (myös kahdentuminen) tarkoittaa kaaosteoriassa järjestelmän käyttäytymisen haarautumista äkillisesti kahdeksi, usein erilliseksi, haaraksi.
Esimerkki matemaattisesta bifurkaatiosta on iteraatiokaava , jossa -1<x_n<1\,. Eri a:n arvo vaikuttaa iteroinnin etenemiseen merkittävästi: Jos piirretään tulokset siten, että vaaka-akselilla on suure a ja pystyakselilla iteraation lopputuloksena saadut arvot, niin saadaan oheisen kuvan kaltainen käyrä. Bifurkaatio ei ole pelkästään matemaattinen käsite. Esimerkiksi lamppu, joka palaa himmeänä, alkaa vilkkua kirkkaan ja sammuneen tilan välillä, on kokenut bifurkaation. Seuraava bifurkaatio ajaa lampun vilkkumaan neljän eri kirkkauden välillä. Voitaisiin rakentaa elektroninen laite, jossa lampun vilkkuminen riippuu siihen syötettävästä jännitteestä. Jännitteellä 1 lamppu ei vilku, jännitteellä 2 lamppu vilkkuu kahden tilan välillä ja jännitteellä 3 neljän tilan välillä ja jännitteellä 3,5 kahdeksan tilan välillä ja niin edelleen. Jos lampun vilkkumistiloja on ääretön määrä, se on ajautunut kaaokseen. Bifurkaatiosta voidaan laatia kaavio, jossa näkyy lampun kirkkaus ja sisään syötettävä jännite, kun taas kaoottisesta systeemistä tätä ei voida helposti tehdä.
Ralph Kirkpatrick
Ralph Leonard Kirkpatrick (10. kesäkuuta 1911 Leominster, Massachusetts, Yhdysvallat – 13. huhtikuuta 1984 Guilford, Connecticut, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen cembalisti ja musiikkitieteilijä. Kirkpatrick tunnetaan erityisesti Johann Sebastian Bachin ja Domenico Scarlattin musiikin tulkitsijana ja levyttäjänä.
Kirkpatrick aloitti pianonsoiton kuusivuotiaana. Vuonna 1930 hän aloitti cembalonsoiton, ja valmistui Harvardin yliopistosta 1931. Kirkpatrik suoritti jatko-opintoja muun muassa Wanda Landowskan johdolla Pariisissa. Vuosina 1933–1934 hän opetti Mozarteumissa Salzburgissa. Vuonna 1937 Kirkpatrick sai Guggenheim-stipendin.
Vuosina 1940–1976 Kirkpatrick toimi professorina Yalen yliopistossa. Vuonna 1953 hän julkaisi Domenico Scarlattin elämäkerran ja kommentoidun painoksen Scarlattin kootuista teoksista. Tämän johdosta Scarlattin sävellyksiin viitataan nykyisin Kirkpatrickin numeroilla.
Kirkpatrick kuoli kotonaan Guilfordissa 72-vuotiaana.
Keltalehdokki
pienoiskuva|Kukka Keltalehdokki (Platanthera chlorantha, syn. Platanthera montana, syn. Platanthera bifolia subsp. chlorantha) on Euroopassa ja Lounais-Aasiassa kasvava kämmekkäkasvi. Suomessa laji on harvinainen ja rauhoitettu Ahvenanmaata lukuun ottamatta.
Ulkonäkö ja koko
Keltalehdokki kasvaa 25–60 cm korkeaksi. Kasvin varsi on tanakka. Kasvulehtiä on tavallisesti vain kaksi kappaletta, jotka sijaitsevat vastakkain varren tyvellä. Ylempänä varressa kapeita ylälehtiä. Kasvulehdet ovat 6–18 cm pitkiä ja soikeita. Keltalehdokin kukinto on tähkä. Kellanvihreiden kukkien kannus on noin 2 cm pitkä. Kukan ponnenpuoliskot ovat ylhäältä lähekkäin, alempana kaukana toisistaan. Kukat ovat tuoksuttomia tai heikkotuoksuisia. Keltalehdokki kukkii heinäkuussa.
Levinneisyys
Keltalehdokin päälevinneisyysalue ulottuu Euroopan poikki Pyreneiltä ja Brittein saarilta Länsi-Venäjälle ja Kaukasukselle. Pohjoismaissa lajia tavataan Tanskassa, Etelä- ja Keski-Norjassa ja -Ruotsissa sekä Lounais-Suomessa. Runsaasti lajia tavataan Suomessa vain Ahvenanmaalla sekä paikoitellen rannikkoalueilla Uudeltamaalta Satakuntaan.
Elinympäristö
Keltalehdokki kasvaa rehevillä mailla, tyypillisesti lehdoissa ja lehtoniityillä. Laji on kalkinsuosija.
Keltalehdokin kukat houkuttelevat erityisesti yökkösiä.
Gustaf Georg Nordenswan
Gustaf Georg Nordenswan (12. tammikuuta 1774 Helsinki – 18. heinäkuuta 1853 Kalvola) oli suomalainen kamarineuvos, tilanomistaja ja Tervakosken paperitehtaan perustaja.
Nordenswanin vanhemmat olivat Uudenmaan ja Hämeen läänin lääninkamreeri Johan Alopaeus, aateloituna 1772 Nordenswan (1731-1811) ja Johanna Kristina Schwartz. Hän pääsi ylioppilaaksi Turussa 1786 ja hän suoritti tuomarintutkinnon Turun akatemiassa 1790 sekä auskultoi Turun hovioikeudessa 1791.
Nordenswan tuli Uudenmaan ja Hämeen läänin lääninkonttorin palvelukseen 1792. Hän oli kamarikollegion 3. eli Suomen provinssikonttorin kamarikirjurina Tukholmassa 1793–1794, Hollolan alisen kihlakunnan kruununvoutina 1797–1803 ja hallituskonseljin talousosaston kamaritoimituskunnan kamreerina 1809–1816. Nordenswanista tuli kamarineuvos 1811. Hän omisti Janakkalan Tervakosken ja Kalvolan Kankaisen tilat. Vuonna 1818 Nordenswan perusti Tervakosken paperitehtaan.
Nordenswan oli naimisissa vuodesta 1801 Anna Magdalena Indrénin (k. 1845) kanssa, jonka isä oli Keuruun kirkkoherra Abraham Indrenius nuorempi. Heidän poikiaan olivat Svean tykistörykmentin komentaja, kenraalimajuri Otto Nordenswan (1811–1892), alisen Sääksmäen kihlakunnan kruununvouti Georg Nordenswan (1813–1874) ja ratsumestari Karl Nordenswan (1815–1871). Georg Nordenswan omisti isänsä jälkeen Tervakosken paperitehtaan vuoteen 1856 saakka, Otto ja Karl Nordenswan muuttivat Ruotsiin Suomen sodan jälkeen.
Hammasjuuri
Hammasjuuri (Cardamine bulbifera, syn. Dentaria bulbifera) on lehdoissa tavattava ristikukkaiskasvi. Sen korkeus on 20–80 cm, ja se kukkii touko-kesäkuun aikana. Sen juurakko on vaakasuora. Kukka on punertava, vaaleansinipunainen tai valkoinen. Hammasjuuri kasvaa kalkkipitoisessa maassa.
Hammasjuuri esiintyy alkuperäisenä Suomessa Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa ja läntisellä Uudellamaalla enimmäkseen saaristossa ja rannikolla.
Thaimaan vallankaappaus 2014
thumb|Armeijan sotilaita [[Chiang Maissa.]] Thaimaan vallankaappaus 2014 viittaa Thaimaan armeijan suorittamaan vallankaappaukseen 22. toukokuuta 2014. Vallankaappauksessa armeijaa johtanut kenraali Prayut Chan-o-cha syrjäytti vt. pääministeri Niwatthamrong Boonsongpaisanin hallituksen.
Hammasjuuri
Hammasjuuri on Suomessa rauhoitettu laji.
Kinahmo
Kinahmo on kylä Polvijärvellä Pohjois-Karjalassa. Kylä sijaitsee Höytiäisen niemessä noin 15 kilometriä Polvijärven kirkonkylästä itään. Maisemaltaan avara Kinahmo syntyi nykymuodossaan, kun järvenlaskun myötä Höytiäisen vesiä purkautui Saimaan vesistöön vuonna 1859. Samalla paljastui laajat alueet viljelykelpoista tasamaata. Vakituisia asukkaita on 300–400; kesäasukkaat kaksinkertaistavat väkimäärän.