cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maustebasilika
Nimen alkuperä
Basilikaa tarkoittava sana on useimmissa Euroopan kielissä hyvin samankaltainen: islanniksi se on basilíka, venäjäksi bazilik (базилик), albaniaksi bozilok, tšekiksi bazalka ja nykykreikaksi vasilikos (βασιλικός). Kolonialismin aikaan basilikan nimi levisi muutamiin Afrikankin kieliin. Basilikan espanjalainen nimi albahaca juontuu arabiasta; alkuperäinen arabian sana on al-habaqa (الحبق).
Kasvina
thumb|left|Violetin basilikan kukkia Basilika on peräisin Aasian ja Afrikan trooppisista osista. Basilika kasvaa 20–60 sentin korkuiseksi ja sillä on 1,5–5 sentin pituiset ja 1–3 sentin levyiset lehdet. Usein basilika on vihreä, mutta myös violetit ja purppuraiset lajikkeet ovat yleistyneet. Usein vihreällä basilikalla on valkoiset kukat ja violetilla vaaleanpunaiset. Basilikalla on vahva, läpitunkevan makea tuoksu.
Basilika on selvästi trooppinen kasvi ja kärsii kylmästä jo +6 celsiusasteessa, joten sitä ei ikinä saisi kasvattaa ulkona jos hallat ovat mahdollisia. Vaikkakin basilika kasvaa parhaiten lämpimässä ja aurinkoisella paikalla ulkona, sitä voi myös kasvattaa sisätiloissa aurinkoisella eteläikkunalla. Basilikan multa kuivuu nopeasti aurinkoisella paikalla, jolloin kasvi alkaa helposti roikottaa lehtiään. Basilikaa voi lisätä pistokkaista tai sen tummista ja pienistä siemenistä, joita kehittyy jokaiseen kukkaan parhaassa tapauksessa neljä.
Mausteena
thumb|Kuivattuja basilikan lehtiä, valmiina käytettäväksi mausteena. Maustebasilika on maailman tärkeimpiä mauste- ja aromikasveja. Sen lehtiä ja nuoria latvuksia tavataan käyttää salaattien, pizzan, juusto- ja liharuokien maustamiseen. Maustebasilika on suosittu lisä erityisesti tomaatti- ja valkosipuliruoissa. Tärkeimpiä viljelymaita ja -alueita ovat Ranska, Egypti, Unkari, Kalifornia ja Intia (tieto vuodelta 1993).
Basilikaa käytetään yleisesti tuoreena, ja se lisätään keitettävään ruokaan viime hetkellä, koska keittäminen heikentää maun nopeasti. Tuoreita lehtiä voi nyppiä suoraan puskasta, tai lyhyen ajan niitä voi säilyttää jääkaapissa. Jos basilikaa on tarkoitus säilyttää kauan aikaa, niin ne voidaan pakastaa kevyen ryöppäyksen jälkeen. Tuoreet lehdet voi laittaa lasipurkkiin, ja peittää lehdet oliiviöljyllä ja ripauksella suolaa. Kuivattu basilika menettää suuren osan maustaan.
Välimeren keittiöissä käytetään paljon basilikaa, varsinkin samanaikaisesti tomaatin kanssa. Basilika on pääainesosa pestossa, italialaisessa kastikkeessa, joka on kotoisin Genovasta. Yleisimmin Välimeren maissa käytettyjä basilikalajikkeita ovat: 'Genovese', 'Purple Ruffles', 'Mammoth', 'Cinnamon', 'Lemon', 'Globe', ja 'African Blue'.
Basilikaa käytetään toisinaan yhdessä hedelmien kanssa tai hedelmähilloissa ja -kastikkeissa. Yleisiä hedelmiä ovat mansikka, vadelma ja tummat luumut. Vietnamilaisessa ruoanlaitossa käytettävä litteälehtinen basilika, jolla on hieman tavallisesta poikkeava maku, on yleisesti käytetty hedelmien kanssa.
Useiden basilikan muotojen siemenet muuttuvat kostuttaessa gelatiinisiksi, ja niitä käytetään aasialaisten juomien ja jälkiruokien hyydyttämiseen. Siemeniä myös käytetään yrttiliköörien valmistuksessa. Suomessa basilikaa on käytetty myös lääkkeenä kuningassalvassa (unguentum basilicum nigrum). Välimeren maissa maustebasilikan tiedetään vahvistavan sydäntä, helpottavan ruoansulatusta ja lievittävän masennusta.
Aasiassa kasvatetaan hieman erilaisia basilikoita kuin Euroopassa; aasialaisilla basilikoilla on apilamainen aromi, joka on vahvempi kuin Välimeren basilikoissa. Kiinassa paikallista lajiketta kutsutaan '九層塔':ksi ('yhdeksänkerroksinen temppeli'), kun taas tuontibasilikaa kutsutaan '羅勒':ksi. Jos ruoan valmistamiseen tarvitaan eurooppalaista basilikaa, kiinalaiseen keittokirjaan kirjoitetaan '羅勒' tai '巴西里', '九層塔' sijaan.
Basilika on myös hyvin yleinen thaimaalaisessa keittiössä, jossa käytetään kaksi eri lajia yhdistävää lajiketta: Ocimum basilicumin ja Ocimum sanctumin risteymää. Vietnamilaisessa ja kiinalaisessa keittiössä käytetään basilikaa myös keittoihin. Taiwanissa sakeisiin keittoihin (羹湯) lisätään tuoreita '九層塔' basilikanlehtiä. Taiwanissa myös syödään friteerattua kanaa syväfriteerattujen '九層塔' basilikanlehtien kanssa.
Sitruunabasilikalla on vahva sitruksen maku ja tuoksu, ja eroaa täten muista basilikoista. Sitä käytetään laajalti Indonesiassa, jossa sitä kutsutaan kemangiksi: sitä tarjoillaan raakana, yhdessä raa´an kaalin, vihreiden papujen, kurkun, ja usein nämä vielä friteeratun kalan tai ankan kanssa.
Historiaa
Basilika on alkuperältään kotoisin Aasiasta ja Afrikasta. Eurooppaan basilika saapui todennäköisesti Aleksanteri Suuren joukkojen mukana vuosien 356–323 eaa. välillä. Antiikin roomalaiset pitivät tätä yrttiä pyhänä ja arvelivat, että sen voima vähenee, jos sitä ei kohdella riittävän kunnioittavasti. Poimintaa varten kehitettiinkin aivan erityinen työkalu, jolla poimiminen onnistui häväisemättä kasvin pyhyyttä. Poiminnan aikana oli myös määrätty, että paikalla ei saa olla epäpuhtaita henkilöitä, esimerkiksi naisia joilla on kuukautiset.
Basilika saapui Englantiin 1500-luvun puolivälissä. Keskiajalla vaikuttanut kirjailija Platina ilmeisesti piti maustebasilikasta paljon, sillä vaikka hänen mukaansa lääkäri Chrysippus väitti sen olevan paha vatsalle, heikentävän silmiä, tuovan hulluutta ja vahingoittavan maksaa, niin Platina oli valmis kumoamaan nämä väitteet väärinä. Lisäksi hän väitti, että viinietikalla maustettuna se ehkäisee pyörtymiseltä.
Kulttuurisia näkökohtia
Afrikkalainen legenda väittää basilikan suojaavan skorpioneilta. Eurooppalainen tietämys väittää joskus basilikan olevan saatanan symboli, kun taas Intiassa basilikaa kunnioitetaan kasvina suuresti. Intiassa basilikaa käytetään mausteena vain vähäisissä määrin, mutta sillä on hindujen keskuudessa vahva uskonnollinen merkitys, koska se on pyhitetty Vishnulle (विष्णु), ja se symboloi Vishnun vaimoa, eli yltäkylläisyyden jumalatarta Lakshmia (लक्ष्मी), tai Vishnun useiden ilmentymisten vaimoja. Nykypäivän Italiassa basilika on rakkauden symboli, mutta antiikin Kreikassa se merkitsi vihamielisyyttä.
Giovanni Boccaccion Decameronessa (n. 1350) ikimuistettava kammottava taru (novelli V) kertoo Lisabettasta, jonka veljet tappavat Lisabettan rakastajan. Rakastaja ilmestyy Lisabettan uneen ja näyttää mihin hänet haudattiin. Lisabetta kaivaa myöhemmin rakastajansa pään haudasta ja laittaa sen basilikaruukkuun, jota hän kastelee päivittäin kyynelillään. Hänen veljensä ottavat ruukun pois, ja Lisabetta kuolee suruun pian sen jälkeen.
Tohtori Tulpin anatomianluento
Tohtori Tulpin anatomianluento on Rembrandtin öljymaalaus vuodelta 1632. Se on Mauritshuisin museon kokoelmissa Haagissa Alankomaissa. Maalaus on Rembrandtin merkittävimpiä tilattuja ryhmämuotokuvia myöhempien Yövartion ja Amsterdamin verankutojen killan esimiesten muotokuvan ohella.
Maalauksessa Amsterdamin kirurgikilta on kerääntynyt kirurgi Nicolaes Tulpin johdolla ruumiin ympärille tutkiakseen käden anatomiaa. Kuvan oikeassa alareunassa on avoinna anatomian kirja.
Maustebasilika
Luokittelu
Basilikalla on useita muotoja eli variaatioita (var.), joiden luokittelusta ei ole päästy yksimielisyyteen. Useita muotoja pidetään nykyään aivan samanlaisena kuin lajia, kuten esimerkiksi violetit basilikat Ocimum basilicum var. purpurascens luetaan yleisesti Ocimum basilicumiksi. Joidenkin muotojen on katsottu kuuluvan kamferibasilikan (Ocimum americanum) muodoiksi. (H) = useat tahot ovat hyväksyneet
Tohtori Tulpin anatomianluento
Keskushenkilö Nicolaes Tulp (1593–1674) oli Amsterdamin lääkärikillan professori ja anatomian ylilääkäri. Muut kuvan kirurgit ovat Jacob Block, Hartman Hartmansz, Adriaen Slabberaen, Jacob de Witt, Mathys Calkoen, Jacob Koolveldt ja Frans van Loenen. Ruumis kuuluu rikolliselle nimeltä Aris Kindt (alias Adriaan Adriaanszoon), joka tuomittiin hirtettäväksi aseellisesta ryöstöstä. Hänet oli teloitettu hirttämällä aikaisemmin samana päivänä kuin maalauksen asetelma. Ruumiin kasvot ovat puolittain varjossa, joka viittaa ”kuoleman varjoon” (umbra mortis), Rembrandtin usein käyttämään tekniikkaan.
Brunflon rautatieasema
Brunflon rautatieasema on rautatieliikennepaikka Brunflon taajamassa Östersundin kunnassa Ruotsin rataverkkoon kuuluvalla rataosalla. Brunflo on risteysasema, jossa Inlandsbanan-radan keskimmäinen osuus haarautuu Mittbanasta.
Brunflon kaksikerroksisen puisen asemarakennuksen on suunnitellut Folke Zettervall, ja se on rakennettu vuosina 1915–1916. Rakennus on järjestyksessään toinen asemarakennus. Se korvasi vuonna 1879 rakennetun alkuperäisen asemarakennuksen, josta tuli asuintalo.
Asemarakennuksen vierellä sijaitsee kaksikerroksinen puurakenteinen asetinlaitetorni, jonka yläkerrassa on museoituna kankiasetinlaite. Sekä asetinlaitetorni että asemarakennus ovat suojelukohteita. Asetinlaitetornissa toimii rautatiemuseo, jota ylläpitää rautatiemuseoyhdistys Järnvägsmuseiföreningen Jämtland.
Born in 69
Born in 69 on Bob Sinclarin studioalbumi, joka julkaistiin 11. toukokuuta 2009 levymerkillä Yellow Productions. Albumin ensisinglellä ”Lala Song” vierailee maineikas hip hop -kollektiivi Sugarhill Gang.
Vanhankylänmaa
Vanhankylänmaa on saari Suomenlahdessa Kotkan ulkosaaristossa. Saarella sijaitsee haapasaarelaisten hautausmaa ja se kuului Haapasaaren kuntaan vuosina 1913–1973. Vanhankylänmaassa on ollut jo keskiajalla asutusta Vanhankylänlahden pohjukassa. Asutus siirtyi viimeistään 1700-luvun alussa Haapasaareen. Nykyisin Vanhankylänmaa on Suomen puolustusvoimien käytössä.
Lävistäjä (geometria)
pienoiskuva|[[Konkaavi monikulmio|Konkaavissa monikulmiossa lävistäjät kulkevat sekä sisosan läpi (punaiset janat) että monikulmion ulkopuolella (vihreät). Sivut ovat mustia janoja.]] pienoiskuva|[[Kuutio on monitahokas, jolla on sekä avaruuslävistäjiä (sininen) että tahkon lävistäjiä (punainen).]] Lävistäjä eli diagonaali on geometriassa jana, joka yhdistää monikulmion kulmat toisiinsa kulkien kokonaan tai osittain monikulmion sisäosan läpi taikka joskus monikulmion ulkopuolellakin. Kuitenkin, jos jana yhdistää monikulmion vierekkäiset kulmat toisiinsa, kutsutaan janaa monikulmion sivuksi. Lävistäjä on myös avaruusgeometriassa jana, joka yhdistää monitahokkaan kärjet toisiinsa. Jana voi tällöin kulkea kokonaan tai osittain monitahokkaan sisäosan läpi tai joskus monitahokkaan ulkopuolellakin. Silloin sitä kutsutaan avaruuslävistäjäksi. Joskus lävistäjä kulkee myös kokonaan tai osittain tahkon pintaa pitkin. Silloin sitä kutsutaan tahkon lävistäjäksi. Kuitenkin, jos jana yhdistää kaksi tahkon vierekkäistä kärkeä ja kulkee kahden vierekkäisen tahkon reunaa pitkin, kutsutaan janaa monitahokkaan särmäksi.
Monikulmiot
Tapa, jolla lävistäjät voidaan piirtää monikulmioihin, jakaa monikulmiot konvekseihin ja konkaaveihin monikulmioihin. Jos monikulmion kaikki lävistäjät ovat kokonaan monikulmion sisällä, on se konveksi monikulmio, muussa tapauksessa konkaavi.
Minkä tahansa n-kulmaisen monikulmion sisäosa voidaan jakaa lävistäjillä n-2 kolmioiksi niin, etteivät lävistäjät leikkaa toisiaan. Konveksi monikulmio voidaan jakaa lävistäjillä kolmioihin eri tavalla. Konkaavi monikulmio voidaan jakaa kolmioihin vain niillä lävistäjillä, jotka ovat kokonaan monikulmion sisällä.
Nelikulmio on pienin monikulmio, jolla on lävistäjiä, sillä kolmiolla niitä ei ole. Säännölliset monikulmiot kuuluvat konvekseihin monikulmioihin ja neliö on niistä toiseksi pienin säännöllinen monikulmio. Sillä on kaksi lävistäjää, jotka ovat yhtä pitkät. Säännöllisen viisikulmion kaikki 5 lävistäjää ovat vielä saman mittaisia, mutta säännöllisellä kuusikulmiolla on jo eri mittaisia lävistäjiä. Niistä kolme on yhtä pitkiä ja loput kuusi yhtä lyhyitä.
Monitahokkaat
Monitahokkaiden tahkot ovat monikulmiota, joten monikulmioiden nimitykset ja ominaisuudet soveltuvat myös niihin. Monitahokkaiden avaruuslävistäjien lukumäärät ja ominaisuudet riippuvat monesta seikasta yhtä aikaa. Säännöllisissä monitahokkaissa on helpompi pohtia avaruuslävistäjien ominaisuuksia. Tetraedrissä kaikki särmät ovat yhtä pitkiä. Koska sen avaruuslävistäjät kulkisivat aina tahkoja pitkin, ei sillä ole sen takia sellaisia olemassa. Myöskään tahkojen lävistäjiä ei ole olemassa, koska tahkot ovat aina kolmioita. Kuutiossa on neljä yhtä pitkää avaruuslävistäjää ja 12 yhtä pitkää tahkon lävistäjää. Säännöllisistä viisikulmioista muodostetuilla dodekaedreillä on 12 tahkoa, 20 kärkeä ja 30 särmää. Tahkon lävistäjiä on 60 kappaletta ja ne ovat kaikki yhtä pitkiä. Sillä on silloin avaruuslävistäjää, jotka ovat montaa eri pituutta.
Taikahuilu (elokuva)
Elokuva ei ole oopperaesityksen tallennus, vaan selvästi elokuvallisempi tarina. Väliin on leikattu katkelmia yleisöstä ja näyttämöntakaisesta toiminnasta Tukholman Drottningholmin linnan teatterissa. Laulajat ovat ensin levyttäneet osansa studiossa, ja näyttelevät ne sitten taustanauhan kanssa suurellisissa lavastuksissa ja osin ulkotiloissa. Laulajien valinnassa on kiinnitetty huomiota myös heidän ulkoiseen olemukseensa.
Bergman muokkasi varsin vapaasti Emanuel Schikanederin alkuperäistä librettoa. Tarinan Pamina on nyt Sarastron ja Yön Kuningattaren avioerolapsi.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Bergmanin Taikahuilun vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Vuonna 2009 Taikahuilu pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat ruotsinkielisten kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Danny Dyer
thumb|Danny Dyer vuonna 2007. Daniel John ”Danny” Dyer (s. 24. heinäkuuta 1977) on brittiläinen näyttelijä, joka on näytellyt muun muassa elokuvissa Verisempi viikonloppu, Gangstereiden paratiisi, Football Factory ja Doghouse.
Balinkoira
Balinkoira eli Kintamani (anjing Kintamani) on vanha, alkukantainen indonesialainen pystykorva. FCI tunnusti sen viralliseksi roduksi vuonna 2019. Suomessa rotua edustaa Suomen Seurakoirayhdistys.
Ulkonäkö
Rotu on vankkarakenteinen ja pystykorvatyyppinen. Korvat ovat pystyt ja häntä ylös kiertynyt. Karvapeite on kaksikerroksinen ja tiheä.
Aiemmin Indonesian Kennelliiton virallisessa rotumääritelmässä ainoa sallittu väritys oli valkoinen (mieluiten keksinvärisin korvin), ja täten muunväriset yksilöt karsittiin pois puhdasrotuisten balinvuoristokoirien jalostuksesta. FCI-tunnustuksen myötä uusi rotumääritelmä hyväksyy sekä valkoisen että hiekan (fawn), punaisen, juovikkaan (brindle) ja mustan. Hiekalta, punaiselta ja brindleltä toivotaan mustaa maskia. Aikoinaan tyypillisimpänä värinä pidettiin tricolouria ja myös kaksivärisiä yksilöitä esiintyi, mutta ne eivät kuulu rotumääritelmän sallimiin väreihin. Uroksen sallittu säkäkorkeus on 49–57 cm (ihanne 53 cm) ja paino 15–18 kg, kun taas nartulla vastaavat mitat ovat 44–52 cm (ihanne 48 cm) ja 13–16 kg.
Luonne ja käyttäytyminen
Alkukantaisuus näkyy balinkoiran luonteessa. Se on vieraita kohtaan varautunut eikä vahtiessaan päästä tunkeilijoita vartioimalleen alueelle. Se on yleensä melko dominoiva muita koiria kohtaan. Se on arvostettu rotu.
Heikki Laine (jääkiekkoilija)
Heikki Laine (s. 27. lokakuuta 1983 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija.
Balinkoira
Luonne ja käyttäytyminen
Rotua on käytetty sekä talojen ja omaisuuden vartiointiin että seurakoirana.
Heikki Laine (jääkiekkoilija)
Laine pelasi juniorivuodet HIFK:n joukkueissa. Kaudella 2004–2005 Laine pelasi ensimmäiset liigapelit HIFK:ssa joukkueessa, mutta pelasi suurimman osan kaudesta Mestiksessä Kirkkonummen Salamoissa. Kausi 2005–2006 oli Laineen ensimmäinen täysi kausi SM-liigassa. Laine pelasi kaudella 2006–2007 HIFK:n liigajoukkueessa. Kauden 2007–2008 hän pelasi Kirkkonummen Salamoissa.
Balinkoira
Alkuperä
Balinkoira on kotoisin Kintamani-vuoristosta Balin saarelta. Sitä kasvatetaan etupäässä Gunung Batur -tulivuoren lähialueilla, ja pentuja tuodaan vuorilta alas myytäviksi paikallisiin kaupunkeihin. Kolean vuoristoilmaston takia rodulle on kehittynyt paksu karvapeite. On esitetty, että se polveutuu merimiesten mukana saarelle kulkeutuneesta chow chow'sta. Toisaalta sitä kuvaillaan myös alaskanmalamuutin ja samojedinkoiran välimuodoksi.
Heikki Laine (jääkiekkoilija)
Kaudeksi 2008–2009 Laineen piti siirtyä pelaamaan ECHL:ään, mutta pelipaikan kariuduttua hän päätyi pelaamaan Mestistä jyväskyläläisen D Teamin riveihin. Hyvien esitysten ansiosta hän sitten lopulta pääsi JYPin liigajoukkueeseenkin pelaamaan. Jyväskylästä Laine siirtyi yksivuotisella sopimuksella Ranskan pääsarjan Strasbourgiin. Vuonna 2010 Heikki Laine teki vuoden mittaisen sopimuksen SM-liigaseura Espoo Bluesin kanssa. Hän käväisi kauden aikana myös lainassa Mestiksen K-Vantaalla.
Balinkoira
Levinneisyys
Rodusta on tullut suosittu lemmikki eri puolilla Indonesiaa, ja se on levinnyt myös isoihin kaupunkeihin kuten Jakartaan, jossa se on sopeutunut hyvin elämään urbaanissa ympäristössä. Euroopassa se on kuitenkin edelleen erittäin harvinainen, ja esimerkiksi Saksasta löytyvät tapaukset ovat balilaiselta torilta halvalla ostettuja, taustaltaan todennäköisesti enemmän tai vähemmän sekarotuisia yksilöitä. Suomeen ei ole toistaiseksi tuotu ainuttakaan balinkoiraa.
Johannes Troglita
Johannes Troglita oli 500-luvulla elänyt itäroomalainen sotapäällikkö. Hän osallistui vandaalisotaan vuosina 533–534 ja toimi duxina Pohjois-Afrikassa, ennen kuin lähetettiin Persian vastaiselle rajalle Mesopotamiaan. Vuonna 546 keisari Justinianus lähetti Troglitan Pohjois-Afrikkaan, missä Itä-Rooman asema oli huonontunut maurien noustua kapinaan roomalaisia vastaan. Troglita kukisti maurit Byzaciumissa, nykyisen Tunisian alueella, vuonna 546 tai 547, mutta kärsi seuraavana kesänä tappion Tripolitanian mauriheimoja vastaan. Troglita organisoi armeijansa uudelleen ja löi maurien joukot kesällä 548 käydyssä Caton kenttien taistelussa, jonka jälkeen rauha palasi joksikin aikaa takaisin Pohjois-Afrikkaan.
Troglitan saavutuksia juhlistetaan 500-luvulla eläneen roomalaisen runoilijan Flavius Cresconius Corippuksen teoksessa Iohannis, seu de bellis Libycis ("Libyan sodasta"), joka on myös tärkein lähde hänen elämästään.
Syntyperä
Johannes Troglitan syntyperä on hämärän peitossa. Hänen synnyinvuottaan ei tiedetä ja syntypaikkakin on epävarma. Hän saattoi olla kotoisin Traakiasta, mutta hänen epätavallinen lempinimensä Troglita viittaisi Trogilos -nimiseen paikkaan Makedoniassa tai Sisiliassa. Aikalaishistorioitsija Prokopioksen ja Troglitaa ylistäneen runoilija Corippuksen mukaan hänen isänsä oli eräs Evanthes ja hänellä oli ainakin yksi veli nimeltään Pappus. Troglitan vaimo oli luultavasti barbaarikuninkaan tytär, jonka kanssa hän sai pojan Petruksen.
X-Men: Wolverine’s Rage
X-Men: Wolverine’s Rage on Digital Eclipsen kehittämä ja Activisionin julkaisema toimintapeli. Peli on julkaistu Game Boy Colorille vuonna.
Peli seuraa Wolverinea tämän jahdatessa Sapelihammasta ja Lady Kuolemaniskua.
Pelissä on 20 tasoa, jotka on jaettu viiteen kappaleeseen, joiden lopuissa taistellaan päävastustajia vastaan. Useimpien tasojen tavoitteena on juosta tason läpi ennen ajan loppumista taistellen matkalla vihollisia vastaan. Peliä ei voi tallentaa, vaan jokaisen tason jälkeen pelaaja saa salasanan, jonka avulla samaan kohtaan pääsee myöhemmin uudestaan.
Svartholman merilinnoitus
pienoiskuva|Svartholman merilinnoitus Gavril Sergejevin ikuistamana vuonna 1809. Svartholman merilinnoitus on Loviisan edustalla sijaitseva merilinnoitus, jota rakennettiin Ruotsin laivaston tukikohdaksi sekä Venäjän vastaisen rajan turvaksi. Eversti Augustin Ehrensvärd suunnitteli sen säännölliseksi bastionilinnoitukseksi neljäsataa metriä pitkälle saarelle. Svartholman rakennustyöt aloitettiin vuonna 1748, ja se valmistui keskeisiltä osiltaan 1760-luvulla, mutta täysin valmiiksi se ei tullut koskaan.
Linnoitus näytteli merkittävää roolia Ruotsin laivaston tukikohtana Kustaa III:n sodassa vuosina 1788–1790. Svartholma antautui lähes taistelutta Venäjän joukoille Suomen sodassa vuonna 1808. Sotilaallisen merkityksensä menettänyttä linnoitusta käytettiin myöhemmin myös vankilana. Englantilainen laivasto-osasto räjäytti linnoituksen käyttökelvottomaksi Krimin sodan aikana vuonna 1855.
Museovirasto on restauroinut linnoitusta 1960-luvulta. Nykyisin linnoitus on suosittu matkailukohde.
Uuden itärajan turvaksi
pienoiskuva|Svartholman merilinnoitus Ruotsin ja Venäjän välinen raja siirtyi hattujen sodan (1741–1743) jälkeen solmitussa Turun rauhassa Kymijokeen. Ruotsi menetti rauhansopimuksessa entiset rajalinnoituksensa Haminan, Lappeenrannan ja vanhan Olavinlinnan Savonlinnassa. Uuden vaikeammin puolustettavan rajan tuntumaan piti ryhtyä rakentamaan uusia linnoituksia.
Uuden rajan tuntumaan vuonna 1745 perustettuun rajakaupunkiin Loviisaan suunniteltiin rakennettavaksi Loviisan linnoitus. Laaja kuudesta bastionista ja etuvarustuksista muodostuva linnoitus vartioisi rannikkoa pitkin kulkevaa Kuninkaantietä. Maalinnoituksen pariksi suunniteltiin rakennettavaksi Loviisan lahden suulle Svartholman merilinnoitus. Linnoitusten tehtävänä oli estää venäläisten pääsy rannikkoa pitkin Ruotsin hallitsemaan Suomeen sekä tarjota tukeutumispaikka ja huoltotukikohta Ruotsin laivastolle. Svartholman merilinnoitus toimisi myös samaan aikaan Helsingin edustalle rakennettavan Viaporin eli Suomenlinnan merilinnoituksen sisarlinnoituksena ja etuvartioasemana.
Vanhin tunnettu Svartholman linnoitussuunnitelma on Suomen linnoitusprikaatin päällikön, päämajoitusmestariluutnantti A. J. Nordenbergin vuonna 1744 laatima hahmotelma. Rakennustöihin ryhdyttiin kuitenkin Viaporinkin rakentamisesta vastanneen Augustin Ehrensvärdin suunnitelmien pohjalta. Svartholman merilinnoitus suunniteltiin rakennettavaksi tuolloin vallalla olleen bastionijärjestelmän mukaisesti, jolloin linnoituksen eri osat saattoivat tukea toisiaan tykkitulella taistelutilanteessa. Neljästä bastionista ja linnoitussaarta kiertävästä etuvarustuksesta koostuva merilinnoitus valmistui jokseenkin suunnitellussa muodossa. Sen sijaan Loviisan maalinnoituksen rakennustyöt jäivät lopullisesti kesken Pommerin sodan vuoksi vuonna 1757. Linnoituksesta ehti valmistua vain Kuninkaantien kahden puolen rakennetut bastionit, Ungern ja Rosen, jotka ovat edelleen nähtävissä Loviisan keskustan itäpuolella.
Linnoituksen rakennustyöt
Svartholman rakennustöiden johdossa oli Augustin Ehrensvärd, jolla oli kuitenkin johdettavanaan myös Suomenlinnan rakennustyömaa. Rakennustöiden johto jäi käytännössä aina jollekin luutnantin tai kapteenin arvoiselle upseerille. Työvoimana saarella käytettiin jalkaväen ruotusotilaita ja laivamiehiä sekä rangaistusvankeja, mutta joukkoon oli palkattu myös ammattimiehiä: muurareita, kirvesmiehiä ja puuseppiä. Ensimmäisenä rakennuskesänä Loviisan ja Svartholman linnoitustyömaiden työläisten määrä nousi 1 500 sotilaaseen ja käsityöläiseen, ja suurimmillaan työntekijämäärä oli vuonna 1752, jolloin rakennustyömailla työskenteli 4 500 sotilasta, käsityöläistä ja vankia.
Työpäivät olivat 12-tuntisia ja töitä tehtiin kuutena päivänä viikossa kuuden äyrin päiväpalkalla. Rakennustöitä pystyttiin tekemään pääasiassa kesäisin, huhtikuusta syyskuuhun, ja valtaosa kotimaisista joukko-osastoista kotiutettiin yleensä talven ajaksi. Talvisin pystyttiin kuitenkin ajamaan saareen rakennustarpeita ja työskentelemään linnoitustyömaan pajoissa ja verstaissa.
Pommerin sota katkaisi kuitenkin työt vuonna 1757. Töiden päästyä uudelleen jatkumaan vuonna 1762 valmistuivat nopeaan tahtiin komendantintalo, rantavarustukselle sijoitettu vartiotupa sekä itäinen ja pohjoinen kasarmi. Kurtiineihin holvatut kasarmirakennukset olivat kaksikerroksisia, ja niiden kattoina toimivat linnoituksen kurtiinivallien ampumatasanteet rintavarustuksineen. Katot osoittautuivat kuitenkin ongelmallisiksi, sillä avoimia ampumatasanteita ei saatu täysin vesitiiviiksi. Vuotavat ja vetoiset kasarmit varustettiin 1770- ja 1780-lukujen vaihteessa ullakkokerroksilla ja vedenpitävillä katoilla. Samaan aikaan rakennettiin myös läntinen kasarmi, joka katettiin.
Työmaan rakennustarpeita koottiin Loviisan lähistöltä. Alueen sahat sekä tiili- ja rautaruukit toimittivat tuotteitaan rakennustyömaalle, hiekkaa rahdattiin Svartholmaan lähisaarilta. Kaupungin porvarit toimittivat työmaalle paperia, kynttilöitä, heinää, hevosia sekä muita tarvikkeita, mitä töissä tarvittiin. Sen sijaan kaikki rakennustöissä käytetty kiviaines saatiin itse linnoitussaaresta louhintatöiden yhteydessä.
Linnoituksen kasarmeissa olivat niin varuskunnan sotilaiden majoitustilat kuin laivaston huoltoon tarvittavia tiloja. Pohjoinen kasarmi toimi erityisesti laivaston varastotiloina, ja läntiseen kasarmiin oli sijoitettu suuri leipomo alusten ruokatäydennyksiä varten. Linnoituksen piha-alue viimeisteltiin rakentamalla kivettyjä kulkuteitä kasarmien välille sekä pääportilta rantaan.
Svartholman linnoitus oli saatettu 1780-luvun alkuun mennessä siihen asuun, mihin se sittemmin ruotsalaisten linnoituskauden jälkeen jäi. Linnoitus ei kuitenkaan ollut vielä valmis. Alkuperäisestä suunnitelmasta jäivät uupumaan linnoituksen itäisen ja läntisen porttien suojaksi suunnitellut ravelliinit, joiden rakennustöistä oli ehditty vasta osittain louhia varustusten perustukset sekä rakentaa muutamia muurien osia. Myös linnoitussaarta kiertävät rantavarustukset, joiden tehtävänä oli estää maihinnousu saarelle, olivat monin paikoin keskeneräiset. Vuonna 1788 tehdyn komendantin vaihdoksen yhteydessä täytetty pöytäkirja osoittaa, millaisessa kunnossa linnoitus oli Ruotsin vallan loppupuolella.
Keskeneräisyys heikensi linnoituksen taistelukykyä sekä Kustaa III:n sodan että Suomen sodan aikana, vaikka saarta pyrittiin varustelemaan kummallakin kerralla pikavauhtia ennen vihollisen saapumista.
Ruotsalaisten ja venäläisten linnoitus
Svartholman merilinnoituksessa ehti toimia ruotsalainen ja venäläinen varuskunta yhteensä vuosisadan ajan, mutta linnoitus ei voi silti juuri kerskua sotilaallisilla saavutuksillaan. Linnoitus ei käynyt kertaakaan historiansa aikana todellista taistelua. Kahdesti vihollinen pääsi kolkuttamaan linnoituksen porttia, Venäjän armeija Suomen sodan aikana ja englantilainen laivasto-osasto Krimin sodassa. Molemmilla kerroilla linnoitus antautui nopeasti. Krimin sodan aikana se jopa tyhjennettiin ennen vihollislaivaston ilmestymistä.
Sotilaallisesti linnoitusta pidettiin jo pian valmistumisensa jälkeen liian heikkona kestämään täysimittaisen hyökkäyksen. Linnoituksen muureille ei yksinkertaisesti pystyttäisi sijoittamaan riittävän voimakasta tykistöä estämään täysimittaista maihinnousua.
Kustaa III:n sota (1788–1790)
Kunniakkaimmat hetkensä linnoitus koki Kustaa III:n sodassa (1788–1790), jolloin Venäjän laivastoa vastaan taisteleva Ruotsin laivasto saattoi tukeutua Svartholman linnoitukseen. Svartholmassa täydennettiin taisteluun lähtevien laivojen varastoja, ja sen turviin saattoi vetäytyä taistelun jälkeen nuolemaan haavojaan. Linnoituksella oli suuri merkitys esimerkiksi Ruotsinsalmen meritaisteluihin valmistauduttaessa.
Suomen sota (1808–1809)
Suomen sodassa (1808–1809) Svartholma joutui ensimmäisen kerran vihollisen tulituksen kohteeksi. Sodan alkaessa linnoituksen kunnosta on ristiriitaisia kuvauksia. Linnaa varustanut kenraalimajuri Johan Fredrik Aminoff kertoi saattaneensa linnoituksen hyvään puolustuskuntoon. Myöhemmin puolustajien antamien selvitysten mukaan aseistus oli kunnossa, mutta puutetta oli ennen kaikkea muonasta, lääkkeistä sekä juomavedestä.
Helmikuussa 1808 hyökkäykseen lähtenyt Venäjän keisarikunnan armeija saavutti pian rajan pinnassa sijaitsevan Loviisan ja ryhtyi piirittämään linnoitusta. Venäläisiä johtanut Friedrich Wilhelm von Buxhoevden näki, että suora hyökkäys jään yli aiheuttaisi liian suuria tappioita. Hän päätyikin katkaisemaan linnoituksen huoltoyhteydet ja ryhtyi piirittämään linnaketta. Buxhoevden lähetti 22. helmikuuta jäälle neuvottelijat. Neuvottelijoiden esittämän antautumisvaatimuksen linnoituksen apulaiskomentaja kapteeni C. G von Schoultz kuitenkin torjui. Venäläiset olivat löytäneet itäpuolelta kohdan, mihin linnoituksen tykistö ei puutteellisten sektorien vuoksi voinut ampua. Venäläisten tulituksessa henkilövahingot olivat pieniä, mutta tulitus tuhosi majoitus- ja varastotiloja. Kapteeni Schoultz neuvotteli venäläisten kanssa aselevon ajalle 11.–14. maaliskuuta.
Aselevon jälkeen linnoituksessa oli jäljellä 19 upseeria, 27 aliupseeria sekä 499 sotilasta. Sairastuvalla oli 135 henkilöä ja linnoituksen muonavarasto oli ehtymässä. Linnoituksen komentaja majuri Karl Magnus Gripenberg ehdotti upseerikunnalle antautumista. Gripenbergin laatimien antautumisehtojen mukaan varuskunta sai marssia ulos täysissä aseissa, musiikin soidessa. Jäällä miehistö luovutti aseensa, upseeristo sai pitää miekkansa. Sotavangit saivat lähteä kotiinsa ja sairaille järjestettiin hoitoa venäläisessä sotasairaalassa.
Piiritys kesti ainoastaan 24 vuorokautta ja venäläistykistö ampui linnoitusta vain harvakseltaan. Pitkään piiritykseen varautunut Kamenskin divisioona vapautui muihin tehtäviin, lisäksi venäläiset huomasivat, että tuleva vastustaja ei olisikaan niin sisukas kuin etukäteen oli arvioitu. Linnoituksen piiritys lienee vaikuttanut tapaan, millä venäläiset käsittelivät myöhemmin Viaporia. Yhden arvion mukaan puolustajia ei kaatunut sotatoimien aikana lainkaan taisteluissa.
Venäläisenä vankilana
Suomen siirryttyä Venäjän valtaan Suomen sodan jälkeen Haminan rauhansopimuksella vuonna 1809 Svartholman rajalinnoitus joutui kauaksi Tornionjokeen siirtyneestä valtakunnan rajasta. Linnoituksen sotilaallinen merkitys hiipui, ja sitä ryhdyttiin osittain riisumaan aseista. Venäläinen varuskunta majaili linnoituksessa kuitenkin vuoteen 1853. Kutistuneen varuskunnan seuraksi saareen muutti 1830-luvulla vankila. Kotimaisten rangaistusvankien lisäksi linnoituksen vanhassa vartiotuvassa oli joukko venäläisiä poliittisia vankeja. Linnoitusta käytettiin varsinaisesti rangaistusvankien vankilana 1839–1852.
Svartholma soveltui varsin huonosti vankilaksi. Jatkuvien valitusten vuoksi vankila lakkautettiin, ja jäljelle jääneet vangit siirrettiin vuonna 1847 Suomenlinnaan. Svartholman vankila pyrittiin kuitenkin avaamaan uudelleen vielä muutaman vuoden kuluttua, mutta lopullisesti vankilakausi päättyi Krimin sotaan, jolloin Svartholman vangit evakuoitiin sodan jaloista Hämeen linnaan.
Krimin sota (1854–1856)
Lähinnä vankilana toiminut linnoitus oli päässyt pahasti rapistumaan Venäjän vallan ajan ensimmäisinä vuosikymmeninä. Krimin sodan uhatessa Suomen rannikon puolustusta ryhdyttiin elvyttämään, ja Svartholmaakin varten tehtiin korjaussuunnitelma. Tehtävä koettiin kuitenkin ylivoimaiseksi, ja linnoitus päätettiin tyhjentää kokonaan. Aseistus purettiin ja puurakennukset, kivirakennusten puiset ovet ja ikkunat evakuoitiin mantereen puolelle.
Englantilainen laivasto-osasto saapui tyhjilleen jätetyn linnoituksen edustalle 4. heinäkuuta 1855. Osastoon kuuluivat fregatti HMS Arrogant (kapt. HR. Yelverton), korvetti HMS Magicienne (kapt. Vansittort) sekä tykkivene HMS Ruby (kapt. Lovden). Aluksista siirrettiin tuhansia kiloja ruutia linnoitukseen, joka räjäytettiin käyttökelvottomaksi.
Merilinnoituksen arkea
Svartholman varuskunnan rauhanajan vahvuudeksi oli määrätty 300–400 miestä. Miehistön arkipäivän täyttivät harjoitukset ja vartiopalvelus sekä linnoituksen ja sen aseistuksen ylläpitotyöt. Silloin tällöin miehiä työllistivät myös mittavammat rakennustyöt.
Elämä linnoitussaarella ei ollut herkkua. Linnoituksen kasarmit olivat etenkin ennen 1770- ja 1780-lukujen vaihteessa tapahtunutta kattamistaan varsin kylmiä ja kosteita, sillä kasarmien katoilla olevia ampumatasanteita ei ollut saatu vesitiiviiksi. Miehistöä vaivasivatkin monet taudit, kuten punatauti, kolera ja vilustumistaudit. Myös keripukki vaivasi yksipuolisella ruokavaliolla toimeen tulevia sotilaita. Sairastuneita sotilaita hoivasi linnoituksen välskäri läntiseen kasarmiin sijoitetussa sairastuvassaan.
Sotilaiden ateriat koostuivat lähinnä leivästä ja puuroista. Toisinaan ruokalistalla oli myös herneitä, lihaa, kalaa ja silavaa, joista loihdittiin erityisesti erilaisia keittoja. Juomaksi sotilaille tarjottiin viinietikkaan sekoitettua vettä ja viinaa. Linnoituksessa asustaneet vangit saivat tyytyä pelkkään kuivaan leipään. Monipuolisempi ruoka täytyi ostaa linnoitustöistä saadulla vähäisellä palkalla. Linnoituksen ruokahuolto tarjosi varman tulonlähteen lähiseudun talonpojille ja kalastajille sekä Loviisan porvareille. Kaupunkiin perustettiin vuonna 1754 oma tupakkakehräämö, ja anniskeluravintoloiden määrä nousi 1700-luvun jälkimmäisellä puoliskolla yli kahdenkymmenen.
Linnoituksen upseeristo seurusteli mielellään lähiseudun aateliskartanoiden herrasväen kanssa ja osallistui innolla kaupungin seurapiiritapahtumiin. Linnoituksen upseeristo ja kaupungin porvarit perustivat myös veljeskiltoja ja salaseuroja. Svartholmassa kokoontui esimerkiksi salaperäinen juomaseura Hypotenus, joka kunnioitti toiminnallaan roomalaista viininjumalaa Bacchusta. Myöskään Helsinki ja Viaporin linnoitus eivät olleet liian kaukana seurapiiririentojen kohteina.
Linnoituksen restaurointi
Englantilaisten vierailun jälkeen Svartholman merilinnoitus unohdettiin. Raunioista purettua rakennusjätettä käytettiin tulipalossa tuhoutuneen Loviisan kaupungin jälleenrakennukseen. Esimerkiksi Loviisan raatihuoneen ja kirkon rakennustyömaille tuotiin tiiliä linnoituksen raunioista. Kivitaloja rakentavat porvarit saivat hakea saaresta vapaasti tiiliä ja kiviä rakennusmateriaaliksi. Muut maksoivat tuhannesta tiilestä rupla 50 kopeekkaa. Purkutöitä seuranneina vuosikymmeninä saarta käytettiin lähinnä vain Suur-Sarvilahden kartanon karjan laidunmaana.
Linnoituksen räjäytetyt, puretut sekä kosteuden ja pakkasen runtelemat muurit hautautuivat purkujätteen ja kasvillisuuden alle. 1900-luvun alussa linnoituksesta oli tunnistettavissa enää osa rantavarustuksista ja bastioneista.
Vuosikymmenten unohduksen jälkeen Museoviraston edeltäjä muinaistieteellinen toimikunta alkoi tutkia Svartholman raunioita ensimmäisen kerran jo vuonna 1911, ja Loviisan kaupunki suoritti linnoituksessa raivaustöitä 1930-luvun alussa. Varsinaisiin restaurointitöihin ryhdyttiin kuitenkin vasta sotien jälkeen. Restaurointi rahoitettiin heinämaiden vuokratuloilla sekä metsän myynnistä saaduilla voitoilla.
Vuonna 1948 suoritettuja pienimuotoisia muurien korjaustöitä lukuun ottamatta laajemmat restaurointityöt Svartholmassa aloitettiin vasta Museoviraston vuosina 1963–1964 toteutettujen kaivausten yhteydessä. Ensimmäisten kaivausten yhteydessä paljastettiin linnoituksen sisäpihaa sekä itäisessä ja läntisessä kurtiinissa sijainneita kasarmeja. Kaivausten vuoksi linnoituksen muurit kärsivät talvisia lisävaurioita, sillä esiin kaivettuja muurinosia ei suojattu heti sateelta ja jäätymiseltä.
Varsinainen suunnitelmallinen restaurointityö aloitettiin 1968 arkkitehti Esko Vormalan suunnitelmien mukaan, jolloin myös bastionikehän muurirakenteita vahvistettiin ja muurattiin osittain uudelleen. Maan uumenista paljastuneen pohjoisen kasarmin suojaksi rakennettiin katos.
Melrose (täsmennyssivu)
Melrose voi tarkoittaa:
Svartholman merilinnoitus
Linnoituksen restaurointi
Linnoituksen tutkimuksen ja entistämisen viimeisin vaihe käynnistyi vuonna 1994, jolloin loputkin linnoitusalueesta pääsivät restaurointityön piiriin. Samalla suojattiin pohjoisen ja läntisen kurtiinirakennuksen rauniot yhtenäisellä katoksella. Työt valmistuivat vuonna 1998, jolloin vietettiin linnoituksen 250-vuotisjuhlavuotta.
Osa linnoituksesta on edelleen jätetty kaivamatta esiin, sillä vaurioituneet rakenteet säilyvät parhaiten maakerroksen peitossa. Linnoitus hahmottuu vierailijalle kuitenkin hyvin jo tällä hetkellä esiin kaivettujen osien avulla. Muurien entistämistyöt, linnoituksen sisäpihan korjattu kivetys ja 1700-lukulaisittain rakennettu hirsiarkkulaituri kruunaavat kokonaisuuden.
Svartholman merilinnoitus on nykyisin Metsähallituksen hallinnoima muinaismuistolain suojaama muinaisjäännös.
Matkailukohde
Linnoitussaaressa sijaitsee Museoviraston tuottama Svartholman historiasta kertova näyttely. Näyttely kertoo linnoituksen rakentamisvaiheesta, sen palveluksesta sotilaskäytössä sekä pitkästä restaurointiprojektista. Näyttelyssä on esillä linnoituksesta löytynyttä esineistöä sekä linnoituksen pienoismalli. Saareen ja linnoitukseen voi tutustua myös opastetuilla kävelykierroksilla. Lisäksi saaressa on museomyymälä, ravintola ja vierasvenesatama. Osassa linnoituksen raunioista on sortumavaara, joten muureilla tulee liikkua varovaisesti.
Svartholman saarelle pääsee kesällä päivittäin Loviisan keskustasta lähtevällä reittilaivalla. Matka-aika on 45 minuuttia.
Aiheesta muualla
60.37944°N, 26.29889°W
Michael Olaitan
Michael Olaitan Oyeneye (s. 1. tammikuuta 1993) on nigerialainen jalkapalloilija, joka edustaa Kreikan Superliigassa pelaavaa Ergotelis FC:tä lainalla samassa sarjassa pelaavasta Olympiakos FC:stä. Molempijalkainen Olaitan on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Olaitan on pelannut Nigerian alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa kahdeksan ottelua.
Reagena
Reagenan päätoimipiste ja tuotantolaitos sijaitsee Siilinjärven Toivalassa ja sivutoimipiste Turussa.
Juhani Sorri
Juhani Sorri (s. 25. lokakuuta 1941) on suomalainen shakinpelaaja, joka on pelannut sekä lähishakkia että kirjeshakkia. Hän sai kirjeshakin suurmestarin arvon 1982. Lähishakissa Sorri on peliluokaltaan FIDE-mestari (FM).
Lähishakki
Peliuransa alussa Sorri edusti Lahden Shakkikerhoa (toimii nykyisin nimellä Lahden Shakki (LahS)). Hän voitti 18-vuotiaana vuonna 1960 Suomen shakkiliiton II luokan turnauksen. Voiton ansiosta hän korottui I luokkaan. Nuorten suomenmestaruusturnauksessa 1960 hän oli 4. sijalla. Mestaruuden tuolloin voitti Erkki Havansi. Lappeenrannassa huhtikuussa 1961 pelatussa liittoturnauksessa Sorri voitti I luokassa oman ryhmänsä tuloksella 4,5/5. Hän voitti I luokan ryhmän myös Hämeenlinnassa 1964 pelatussa turnauksessa. Myöhemmin samana vuonna hän kohosi mestariehdokasluokkaan. Elokuussa 1965 Sorri voitti Raumalla mestariehdokasluokan ryhmän ja korottui shakkimestariksi. Lähipelin suomenmestaruusturnauksessa Sorri on voittanut hopeaa 1967 ja 1972.
Sorri edusti Lahden Shakkikerhoa vielä vuonna 1989, jolloin hän oli Suomen Shakkiliiton 10. ketjukilpailussa kokonaiskisan 4. sijalla. Ketjukilpailusarjassa pelattiin kauden 1989 aikana 32 turnausta. Eniten ketjukilpailupisteitä keräsi suurmestari Heikki Westerinen. FIDE-mestarin arvon saamiseksi vaaditaan, että kansainvälinen vahvuusluku (eloluku) on vähintään 2 300 pistettä. Sorrin elo-luku kohosi vuoden 1989 aikana vaadittavaan 2 300 pisteeseen ja hänelle myönnettiin kyseinen FIDE-mestarin arvonimi.
Vuonna 1990 Sorri liittyi Etelä-Vantaan Shakin (EtVaS) jäseneksi Hän osallistui vuonna 1990 Suomen Shakkiliiton mestaruusturnaukseen, mutta kovatasoisessa kisassa (osallistujien joukossa oli unkarilainen suurmestari Peter Lukacs ja useita kansainvälisiä mestareita) sijoitus oli vaatimaton 10. sija. Vuonna 1991 Sorri voitti Suomen Shakkiliiton mestaruuden. Hän teki kisassa samalla KvM-tuloksen eli saavutti yhden kansainvälisen mestarin arvonimeen vaadittavan osatuloksen. Lähishakin kansainvälisen mestarin arvon saavuttamiseen tarvitaan vähintään kahdesta kiinnityksestä eli saavutetusta KvM-tuloksesta yhteensä 27 peliä ja pelaajan kansainvälisen vahvuusluvun (eloluku) on oltava vähintään 2 400 pistettä. Sorri edusti Suomea shakkiolympialaisissa Skopjessa vuonna 1972 ja saavutti 4. pöydällä tuloksen 9,5/14. Nykyisin Sorri on jo lopettanut aktiivisen peliuransa. Hän pelasi Helsingin Shakkiklubin joukkueessa shakin SM-liigaa vielä kaudella 2004–2005 ja sai kauden aikana 3 pistettä 6 pelistä.
Pelaamisen ohella Juhani Sorri on osallistunut myös shakin järjestötyöhön. Hän toimi Suomen Shakkiliiton varapuheenjohtajana vuosina 1980–1982. shakillisista ansioistaan hän sai vuonna 1982 shakin hopeisen ansiomerkin.
Olli Pekka Jokela
Olli Pekka Jokela (s. 5. helmikuuta 1955 Pello) on suomalainen arkkitehti. thumb|Olli Pekka Jokela
Elämä ja ura
Olli Pekka Jokelan isä oli rovasti Erkki Jokela, äitinsä kotitalousopettaja Kyllikki Jokela (o.s. Tuohilahti). Jokela oli vuodesta 1981 naimisissa arkkitehti Kirsti Jokelan (1951–2017, o.s. Jokiniemi) kanssa. Avioliitosta on kolme tytärtä: Viivi (1981), Varpu (1984) ja Vuokko (1988).
Olli Pekka Jokela pääsi ylioppilaaksi 1975 Oulun normaalikoulusta ja valmistui arkkitehdiksi 1982 Teknillisestä korkeakoulusta. Hän työskenteli seuraavissa toimistoissa: 1977–1981 Arkkitehtitoimisto Kaija ja Heikki Siren, 1981–1982 Arkkitehtitoimisto Löfström, Mäkinen ja 1982–1985 Arkkitehtitoimisto Helander & Leiviskä. Vuosina 1987–1995 Jokelalla oli yhteinen toimisto Pentti Kareojan kanssa. Vuodesta 1995 hän on johtanut omaa toimistoaan (Arkkitehtitoimisto Olli Pekka Jokela Oy).
Olli Pekka Jokelan uransa alkupuolella suunnittelemat rakennukset ovat vaaleita ja rapattuja. Sisätiloja leimaa lasi ja valon väreily. Myöhemmin hän on käyttänyt useasti punatiiltä ja jopa maalaamatonta puuta.
Päätyöt
thumb|[[Hämeenkylän kirkko (1992)]] thumb|[[Terveystieteiden keskuskirjasto (1998), Helsinki.]] thumb|[[Malmin sairaalan laajennusosaa (2014). Julkisivussa punatiiltä, kuitusementtilevyä ja ripustettu teräsrakenteinen parveke.]]
Port-au-Prince
pienoiskuva|Port-au-Prince satelliittikuvassa.
Port-au-Prince on Haitin pääkaupunki ja suurin kaupunki. Vuonna 2009 sen asukasluvun arvioitiin olevan noin 876 000. Samana vuonna sen metropolialueella arvioitiin asuvan noin 2 296 400 asukasta. Kaupungin asukasluku on ollut selvässä kasvussa.
Maantiede
Suurin osa Haitin eliitistä elää Port-au-Princen esikaupungissa nimeltä Pétionville, 300–450 m korkeilla kukkuloilla kaupungin kaakkoispuolella. Toisaalta kaupungissa on suuria kurjia slummialueita, kuten Cité Soleil.
Lämpötila on varsin tasainen ympäri vuoden, keskimääräinen ylin 32–34 astetta ja keskimääräinen alin 18–22 astetta. Vuodessa on kaksi sadekautta, huhti–toukokuussa ja syys–lokakuussa.
Historia
Port-au-Princen perustivat ranskalaiset sokerinvalmistajat vuonna 1749. Vuonna 1770 se korvasi Cap-Haïtienin Saint-Dominguen siirtokunnan pääkaupunkina, ja vuonna 1804 siitä tuli itsenäisen Haitin pääkaupunki. Ennen itsenäisyyttä brittijoukot valtasivat sen 4. kesäkuuta 1794.
Aiheesta muualla
thumb|250px|left|Näkymä Port-au-Princen esikaupunkialueelta [[Pétionvillestä.]]
Don Carlos (1818–1861)
thumb Carlos Luis Maria Fernando de Borbon, Asturian ruhtinas (tunnettu nimellä Don Carlos; 31. tammikuuta 1818 – 13. tammikuuta 1861) oli järjestyksessä toinen Espanjan karlistien tukema kruununtavoittelija. Hänen isänsä, lailliseksi hallitsijaksi julistautunut kuningas Ferdinand VII:n nuorempi veli Don Carlos luopui vuonna 1845 oikeudestaan kruunuun poikansa hyväksi. Nuorempi Don Carlos esiintyi tämän jälkeen maanpaossa Espanjan laillisena hallitsijana nimellä Kaarle VI. Hän käytti myös arvonimeä kreivi Montemolin. Vuoden 1860 karlistien kansannousun aikana Don Carlos nousi maihin Tortosassa yhdessä veljensä Fernandon kanssa. Hän jäi kuitenkin pian vangiksi ja joutui ilmoittamaan luopuvansa oikeuksistaan kruunuun kuningatar Isabella II:n hyväksi. Hän kuoli seuraavana vuonna lapsettomana. Karlistien seuraavaksi kruununtavoittelijaksi tuli hänen toinen veljensä Juan.
Fuengirola
Fuengirola on eteläespanjalainen kaupunki, joka kuuluu Andalusian autonomiseen alueeseen ja sijaitsee Välimeren rannalla Aurinkorannikon alueella. Málagan kaupungista nähden se sijaitsee noin 30 kilometriä lounaaseen.
Landing on Water
Landing on Water on Neil Youngin vuonna 1986 julkaistu albumi. Se on hänen kuudestoista albuminsa. Sen kaikki kappaleet ovat Neil Youngin tekemiä.
Fuengirola
Liikenne
Fuengirolasta Málagaan kulkee vuonna 1970 avattu rautatie, jolla kulkee Cercanías Málaga -lähiliikennejuna, jolla pääsee muun muassa Málagan lentoasemalle ja Málagan keskustaan.
Fuengirolassa on kalastussatama ja kalastuslaivatelakka.
Maantiede
Kaupungissa on myös lähes kahdeksan kilometrin mittainen lounaasta koilliseen kulkeva hiekkaranta, joka koillisessa hieman itään kaartuen muodostaa avaran lahden kahden kallioisen niemekkeen väliin.
Mauritiuksenluhtakana
Mauritiuksenluhtakana (Aphanapteryx bonasia) on sukupuuttoon kuollut lintu, joka pesi vain Mauritiuksen saarella. Ulkonäöltään lintu muistutti Uudessa-Seelannissa pesivää kiiviä.
Fuengirola
Maantiede
Fuengirolan pohjoispuolella sijaitsee tuhannen metrin korkuinen Mijasin vuori, jonka rinteessä 400 metrin korkeudessa on Mijas, yksi Andalusian pienistä valkoisista kylistä. Hiekkarannan lounaisessa päätöksessä laskee mereen Fuengirola-joki. Sen yläjuoksun ympärillä Fuengirolasta luoteeseen on pieni viljelty tasanko.
Väestö
Fuengirolan asukasluku vuoden 2016 alussa oli 80 309. Kesäkuukausina Fuengirolan asukasmäärä noin kolminkertaistuu suuren turistivirran vuoksi. Fuengirolan ja Mijaksen asukasluku on yhteenlaskettuna noin 157 000 ympäri vuoden.
Mauritiuksenluhtakana
Ulkonäkö
Mauritiuksenluhtakana tunnetaan ainoastaan monista löytyneistä luista, piirroksista ja kirjallisista kuvauksista. Näiden perusteella mauritiuksenluhtakana oli lentokyvytön lintu ja hieman kanaa kookkaampi, noin 50 senttimetriä. Sen höyhenpeite oli kauttaaltaan punaisenruskea ja höyhenet olivat untuvaisia. Mauritiuksenluhtakanan pyrstö ei ollut näkyvissä ja siivet lähes katosivat höyhenpeitteeseen. Sillä oli pitkä, hieman kaartuva ja ruskea nokka, ja muihin luhtakanoihin verrattuna pitkät jalat. Kaiken kaikkiaan mauritiuksenluhtakana muistutti enemmän kiiviä kuin luhtakanaa.
Martti Tenkanen
Martti Viktor Tenkanen (5. marraskuuta 1911 Pyhäjärvi Vpl – 28. kesäkuuta 1971 Harjavalta) oli suomalainen herätysliikkeen piirisihteeri, toimittaja, yrittäjä ja kirjailija.