cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ilari Manninen
Kalevan kisoista Manninen on saavuttanut 110 metrin aitajuoksusta hopeaa vuosina 2017, 2020 ja Kalevan kisat 2022 sekä pronssia vuosina 2018 ja 2019. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän on 4 × 100 metrin viestijuoksussa ollut mukana voittamassa kultaa vuonna 2018, hopeaa vuosina 2017 ja 2021 ja pronssia 2019 ja 2020 sekä 4 × 400 metrin viestijuoksussa hopeaa vuonna 2021. Sisäratojen SM-kilpailuista Manninen on saavuttanut 60 metrin aitajuoksusta hopeaa vuosina 2017, 2019, 2020, 2021, 2022 ja 2023 ja 300 metrin aitajuoksusta hopeaa 2015 sekä saavuttanut viestijoukkueissa kultaa 2017 (4 × 200 m), 2021 (4 × 200 m), 2022 (4 × 337 m) ja 2023 (4 × 200 m), hopeaa 2019 (4 × 337 m) ja pronssia vuosina 2015, 2016 (4 × 300 m) ja 2018 (4 × 200 m).
Ennätyksikseen Manninen on juossut 60 metrillä 6,94, 100 metrillä 10,79, 200 metrillä 21,69, 400 metrillä 50,78, 60 metrin aidoissa 7,68 ja 110 metrin aidoissa 13,79.
Emerson Fittipaldi
Emerson Fittipaldi (s. 12. joulukuuta 1946 São Paulo, São Paulo, Brasilia) on italialaista sukujuurta oleva brasilialainen entinen kilpa-autoilija. Fittipaldi voitti uransa aikana sekä Formula 1 että CART -sarjojen mestaruuden. Hänen veljensä Wilson Fittipaldi ja tämän poika Christian Fittipaldi ovat entisiä F1-kuljettajia. Fittipaldi osallistui 21:n MM-sarjan ulkopuoliseen kilpailuun, joista voitti neljä.
Formula 1 -ura
Fittipaldi aloitti vuonna 1969 autourheilu-uransa Euroopassa Formula Ford -luokassa kielitaidottomuudestaan huolimatta ja pääsi seuraavaksi vuodeksi Lotuksen F1-kuljettajaksi. Aluksi Fittipaldi oli vasta tallin kolmas kuljettaja, mutta nousi ykköskuskiksi Jochen Rindtin saatua surmansa Italian Grand Prix'ssa ja John Milesin lopetettua. Fittipaldi voittikin heti Lotuksen ensimmäisen kilpailun sitten Rindtin kuoleman.
Kaudella 1971 Fittipaldi ajoi ensimmäisen täyden Formula 1 -kautensa ja sijoittui kuljettajien MM-pisteissä kuudenneksi uudella Lotus 72D -autolla. Kaudella 1972 auto oli melko ylivoimainen. Fittipaldi voitti kauden 11 kilpailusta viisi, ja vei nimiinsä kuljettajien maailmanmestaruuden 16 pisteen erolla edellisvuoden mestariin Jackie Stewartiin. 25-vuotiaasta Fittipaldista kruunattiin kautta aikain nuorin F1-mestari, ja tuo ennätys säilyi kauteen 2005 saakka, jolloin 24-vuotias espanjalainen Fernando Alonso voitti mestaruuden.
pienoiskuva|vasen|Emerson Fittipaldi McLaren-autollaan Britannian GP:ssä toisena mestaruusvuotenaan 1974
Kaudella 1973 Fittipaldi otti kauden neljästä ensimmäisestä kilpailusta kolme voittoa, jonka jälkeen Lotus otti käyttöön uuden 72E-mallin, josta ei ollut Jackie Stewartin Tyrrellin haastajaksi. Oli Stewartin vuoro voittaa maailmanmestaruus 16 pisteen erolla. Kaudeksi 1974 Fittipaldi siirtyi McLaren-talliin, ja voitti kauden aikana kolme kilpailua, joiden lisäksi saavutti neljä muuta palkintosijaa sekä voiton Clay Regazzonista maailmanmestaruustaistossa. Seuraavana vuonna hallitseva mestari Fittipaldi saavutti vielä kaksi voittoa ja neljä muuta palkintosijaa, mutta mestaruuden vei Niki Lauda.
Kaikkien järkytykseksi F1-uransa huipulla ollut Emerson Fittipaldi ilmoitti jättävänsä McLarenin ja siirtyi ajamaan veljensä Wilsonin Fittipaldi-talliin. Emerson ajoi Fittipaldi-tallissa viisi kautta ilman mainittavampaa menestystä (paras kilpailusijoitus toinen). Hän karsiutui jopa kolme kertaa kilpailusta.
Ura Amerikan sarjoissa
thumbnail|240px|Emerson Fittipaldi Indianapolisin 500 mailin kilpailussa vuonna 1994. 1980 Fittipaldi lopetti F1-uransa ja piti muutaman vuoden tauon, kunnes 38-vuotiaana vuonna 1984 teki paluun kilpa-auton rattiin CART-sarjassa. Ensimmäinen vuosi meni sopeutuessa uuteen luokkaan ja kahdessa eri tallissa, kunnes hän pääsi loukkaantuneen Chip Ganassin tuuraajaksi Patrick Racing -talliin, jossa ajoi viisi vuotta. Vuonna 1989 hän voitti viisi kilpailua ja sijoittui kaikissa muissa kilpailuissa viiden parhaan joukkoon, minkä seurauksena hänet kruunattiin mestariksi. Samana vuonna "Emmo" esitti häikäiseviä otteita Indianapolis 500 -kilpailussa, jonka hän voitti kahden kierroksen erolla pahimman kilpakumppanin Al Unser juniorin keskeytettyä.
1990 Roger Penske palkkasi Fittipaldin omaan Penske Racing -talliin, jossa Fittipaldi taistelikin kuuden vuoden ajan tasaisesti kärkisijoista. 1993 hän otti toisen Indy 500 -voittonsa, josta nousi kohu Fittipaldin nautittua appelsiiniplantaasinsa kunniaksi voitonjuomana appelsiinimehua perinteisen maidon sijasta, mikä sai Indianan meijeriliiton pettymään ja osa yleisöstä buuasi hänelle.
Lähes 50-vuotiaana vuonna 1996 Fittipaldi loukkaantui Michiganissa ja lopetti uransa viimeistään vuotta myöhemmin satutettuaan selkänsä pienlentokoneonnettomuudessa Brasiliassa.
Uran jälkeen
Vuonna 2003 hän teki paluun CART:iin, mutta tällä kertaa tallin omistajana.
Vuonna 2016 Fittipaldi ajautui taloudellisiin ongelmiin, joiden selvittämiseksi häneltä ulosmitattiin muun muassa vanhoja kilpa-autoja. Velkaa on kerääntynyt n. 6,5 miljoonaa euroa.
Jöns Pentinpoika Oxenstierna
thumb|Jöns Pentinpoika Oxenstiernan sinetti. Jöns Pentinpoika Oxenstierna (, n. 1417 – 1467) toimi Ruotsin valtionhoitajana yhdessä Eerik Akselinpoika Tottin kanssa kuningas Kaarle Knuutinpoika Bonden ollessa syrjäytettynä vuonna 1457 ja myöhemmin yksin vuosina 1465–1467. Hän oli Uppsalan arkkipiispa, ja johti Tottin kanssa kapinaa Kaarlea vastaan 1457, joka päättyi kuningas Kristianin valtaannousuun. Hän joutui vuonna 1463 Kristianin kanssa riitoihin luvattuaan Upplannin talonpojille verohelpotuksia omin päin ja vangittiin. Jönsin tukijat aloittivat kapinan, joka johti Kristianin pakoon ja Kettil Kaarlenpojan ja myöhemmin hänen itsensä tuloon valtionhoitajaksi.
Jöns Pentinpojan vanhemmat olivat ritari Pentti Jönsinpoika Oxenstierna ja Kristina Kristiernintytär Vasa.
Montaasi
Venäläinen elokuvaohjaaja Sergei Eisenstein tunnetaan montaasiteorian kehittäjänä. Hän jakoi teoriansa viiteen osaan:
Montaasia käytetään pitkän ajan typistämiseksi elokuvallisesti lyhyeen aikaan. Kuuluisia montaaseja ovat esimerkiksi Panssarilaiva Potemkin -elokuvan porrasjakso ja Viimeiseen hengenvetoon -elokuvan ajojakso, jolla Godard teki tunnetuksi niin kutsutun jump cutin.
Petteri Paksuniemi
Petteri Paksuniemi (s.1965) on helsinkiläinen kirjailija, jonka esikoisteos oli vuonna 1997 ilmestynyt novellikokoelma Ammattimies.
Hän on kirjoittanut myös romaanit Maailman napa Tammi, 2003) ja Kirjailijan kuolema (Tammi, 2005). Nykyään hän on ensisijaisesti novellisti ja on julkaissut novellikokoelmat Jouten (Avain, 2011), Mukavuusalue (Joko-Joko, 2015), Miessfääri (Joko-Joko, 2017), Välitila (Kovasana, 2019) sekä Loppupeli (Kovasana, 2021). Vuonna 2018 Kansalliskirjasto julkaisi ilmaisena e-kirjana Paksuniemen yhteistyössä Peter von Baghin kanssa kirjoittaman teoksen Elokuvan almanakka - 69 katsetta vuosisadan historiaan. Lisäksi häneltä on ilmestynyt myös kolme lasten romaania: Trubaduurikeikka (Tammi, 1999), Mitta täynnä (Tammi, 2002) ja Koirien planeetta (Tammi, 2006).
Tommy Smith (moottoriurheilija)
pienoiskuva|Tommy Smith vuonna 2022. Tommy Smith (s. 6. kesäkuuta 2002 Melbourne, Australia) on australialainen kilpa-ajaja, joka kilpailee tällä hetkellä Formula Renault Eurocupissa.
Uusi-Seelanti Formula Ford
Smithin ensimmäinen yhden paikkainen sarja oli Formula Fordin mestaruus Uudessa-Seelannissa. Smith suoritti kauden 18. sijalle korkeimmalla sijalla 3. sija Teretonga Parkissa. Smith sijoittui 596 pistettä taistelun voittajasta, uusiseelantilaisesta Callum Hedgestä.
F3 Aasian Mestaruus
Smithin ensimmäinen vuosi F3 Aasian Mestaruuskilpailuissa oli vuonna 2019. Ajaessaan Pinnacle Motorsportille Smithin korkein sijoitus oli 8. sija viimeisimmässä Shanghain kilpailussa, mikä yhdessä 5 muun pistemäärän kanssa nosti Smithin mestaruuden 18. sijalle. Smith liittyi kaudelle 2019-20 Absolute Racingiin yhdessä perustavan W-sarjan mestarin Jamie Chadwickin ja FIA F3 -kuljettajan Devlin DeFrancescon kanssa. Smith päätti kauden 48 pistettä parhaiten pisteytyneellä kierroksella Changin kansainvälisellä radalla, jossa hän sijoittui kahdesti 6. ja 9. kilpailussa 2. Kaikki tämä merkitsi 10. sijaa, 218 pistettä jäljessä mestari Joey Aldersin.
Formula Renault Eurocup
Ilmoitettiin, että Smith kilpailisi italialaisesta JD Motorsport -joukkueesta suomalaisen William Alatalon rinnalla.
Jänenjärvi
Jänenjärvi on Keski-Suomessa Jämsässä Länkipohjan taajaman lähellä Vilkkilän kylässä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 8,2 hehtaaria ja se on 600 metriä pitkä ja 300 metriä leveä, ja se sijaitsee Jänenvuoren lounaispuolella. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä ja sen rannat ovat pääosin metsämaata. Rantaviivan lähelle ulottuu kolme peltopalstaa, joita viljelee yksi maatila. Järvelle tulee tiet Vilkkilän kylästä valtatieltä 9 poikkeavilta teiltä. Valtatie ohittaa järven eteläpuolelta 150 metrin etäisyydeltä.
Vedenlaatu
Haapaojan virtauma määrittää Jänenjärven vedenlaadun lähes täysin. Joessa sijaitsee kalankasvatuslaitos, joka rasittaa jokea ravinteillaan. Joen kalalaitoksen yläpuolella ovat fosforipitoisuudet olleet mittausten mukaan (2000-2006) loppukesäisin 8–14 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l) ja typpipitoisuudet 310–380 µg/l. Vedenlaatu on siellä ollut karua tai lievästi rehevää, lievästi sameaa, vedenväri ruskeaa ja runsashumuksista. Veden yleislaatuluokka ja käyttökelpoisuusluokka on ollut hyvä, mutta kalankasvatuslaitoksen alapuolella luokitus on ollut enää tyydyttävä ja veden hygieniatasokin on hieman laskenut. Laitoksen jälkeen veden fosforipitoisuus on lisääntynyt 4–41 µg/l ja typpipitoisuus 30–180 µg/l. Tällainen vesi virtaa sitten Jänenjärven läpi Koljonselkään.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Eväjärven valuma-alueeseen (35.723) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 84,2 metriä mpy. Järveen laskevat Jänenvuoren kummaltakin rinteen juurelta lyhyet metsäojat. Järvi on myös Haapaojan eli Vilkkilänjoen läpivirtausjärvi. Haapaoja saa alkunsa Myllyvedeltä ja se laskee 300 metrin jälkeen Koljonselän Säkkiin. Haapaoja alittaa matkallaan valtatien 9 ja Orivesi-Jyväskylä-radan.
Melontareitti
Hallista Längelmäelle on opastettu melontareitti: Eväjärvi–Kilvenvesi–Velhonvesi–Kalkunjärvi–Myllyvesi–Haapaoja–Ylinenlampi–Jänenjärvi–Koljonselkä.
Galina Starovoitova
thumb|Galina Starovoitova vuonna 1996. Galina Vasiljevna Starovoitova (17. toukokuuta 1946 Tšeljabinsk, Neuvostoliitto – 20. marraskuuta 1998 Pietari, Venäjä) oli venäläinen poliitikko ja etnografi. Hänet tunnettiin Venäjän vähemmistökansallisuuksien oikeuksien puolustajana. Venäjän politiikkaan näkyvästi 1990-luvulla osallistunut Starovoitova murhattiin vuonna 1998.
Ura
Starovoitovan isä Vasili Starovoitov oli tekniikan professori ja asesuunnittelija. Starovoitova suoritti alemman korkeakoulututkinnon vuonna 1966 Leningradin (nyk. Pietari) sotilasteknisessä instituutissa ja maisterintutkinnon vuonna 1971 Leningradin valtionyliopistossa pääaineenaan sosiaalipsykologia. Työskenneltyään muutaman vuoden muun muassa tehtaan psykologina hän suoritti tohtorinopintonsa vuosina 1973–1976 Neuvostoliiton tiedeakatemian etnografian instituutissa ja väitteli tohtoriksi Leningradin tataariväestön etnososiologisista ongelmista. Sen jälkeen Starovoitova oli tutkijana etnografian instituutissa. Hänen väitöstutkimuksensa julkaistiin kirjana vuonna 1987.
Starovoitova toimi 1980-luvun lopulla demokratia- ja ihmisoikeusaktivistien muodostamassa Moskovan Helsinki-ryhmässä, jota johti tunnettu toisinajattelija Andrei Saharov. Starovoitova aktivoitui poliittisesti Vuoristo-Karabahin konfliktin puhjettua, sillä hän tunsi Vuoristo-Karabahin siellä tekemistään kenttätutkimuksista. Hän pyrki monin tavoin edistämään konfliktin ratkaisua ja puolusti alueen asukkaiden oikeutta valita, mihin neuvostotasavaltaan he halusivat kuulua. Starovoitova valittiin vuonna 1989 Neuvosto-Armenian edustajana uuteen parlamenttiin, Neuvostoliiton kansanedustajien kongressiin, ja seuraavana vuonna Leningradin edustajana Venäjän neuvostotasavallan kansanedustajien kongressiin. Hän liittyi neuvostoparlamentissa Saharovin ja Boris Jeltsinin ympärille syntyneeseen uudistusmieliseen Alueidenväliseen edustajaryhmään. Sittemmin Starovoitova liittyi Demokraattinen Venäjä -nimiseen liikkeeseen, joka järjestäytyi myöhemmin puolueeksi, ja toimi yhtenä sen johtajista.
Starovoitova oli vuosina 1991–1992 presidentti Jeltsinin neuvonantajana etnisten ryhmien välisiä suhteita koskevissa asioissa. Konfliktin puhjettua syksyllä 1992 Pohjois-Ossetian ja Ingušian välille Starovoitova suhtautui Jeltsinin hallituksesta poiketen ymmärtäväisesti Ingušian vaatimuksiin ja ehdotti rajojen muuttamista, joten Jeltsin erotti hänet marraskuussa 1992, väitetysti Pohjois-Ossetian presidentin vaatimuksesta. Starovoitova oli jäsenenä Jeltsinin vuonna 1993 koollekutsumassa edustajakokouksessa, joka valmisteli Venäjän perustuslain.
Starovoitova valittiin Venäjän valtioduumaan Pietarista vuonna 1995. Hän esiintyi duumassa näkyvästi ihmisoikeuksien, naisten oikeuksien, uskonnonvapauden ja ympäristökysymysten puolustajana sekä antisemitismin ja Tšetšenian sodan arvostelijana. Hän tuomitsi kommunistit, äärinationalistit ja järjestäytyneen rikollisuuden. Hän pyrki Jeltsinin vastaehdokkaaksi vuoden 1996 presidentinvaaleihin, mutta ei saanut kerättyä ajoissa ehdokkuuteen vaadittavaa määrää allekirjoituksia. Hieman ennen kuolemaansa Starovoitova ilmoitti aikeestaan asettua ehdolle Pietarin kuvernööriksi, ja hän luultavasti harkitsi ehdokkuutta myös vuoden 2000 presidentinvaaleissa.
Starovoitova oli vierailevana professorina yhdysvaltalaisen Brownin yliopiston Watson-instituutissa ja The New School -yliopiston demokratiatutkimuskeskuksessa. Hän oli vuosina 1993–1994 myös United States Institute of Peacen jäsen. Vuosina 1993–1996 hän johti tutkimusyksikköä Jegor Gaidarin perustamassa siirtymätalouden instituutissa. Starovoitova oli kahdesti naimisissa.
Murha
thumb|Starovoitovan hauta [[Aleksanteri Nevskin luostarin Nikolain hautausmaalla.]] Starovoitova kuoli 20. marraskuuta 1998, kun kaksi hyökkääjää ampui häntä Agran-konepistoolilla ja Beretta-pistoolilla päähän hänen asuinkerrostalonsa porraskäytävässä Pietarissa. Myös hänen henkilökohtainen avustajansa Ruslan Linkov haavoittui ammuskelussa. Murha järkytti venäläisiä ja 10 000 ihmistä vieraili vainajan luona ennen hautajaisia. Presidentti Jeltsin lupasi ottaa murhatutkinnan henkilökohtaiseen valvontaansa. Neljän vuoden tutkimusten jälkeen oikeudenkäynti kuutta epäiltyä vastaan alkoi viimein vuonna 2002. Kaksi syytetyistä, Juri Koltšin ja Vitali Akišin, tuomittiin heinäkuussa 2005 Starovoitovan murhasta yli 20 vuoden vankeustuomioihin, muut neljä vapautettiin syyttöminä. Akišin todettiin toiseksi ampujista ja entinen sotilastiedustelu-upseeri Koltšin oli mahdollistanut väijytyksen vakoilemalla Starovoitovan matkapuhelinta. Vuonna 2007 kaksi muuta henkilöä sai tuomion osallisuudesta murhaan.
Starovoitovan murhaa epäiltiin alusta alkaen palkkamurhaksi, joka liittyi hänen esiintymiseensä korruptiota vastaan. Alkuperäistä rikostutkintaa arvosteltiin laajalti. Toinen tuomituista murhaajista, Koltšin, paljasti lopulta äärinationalistisen kansanedustajan Mihail Gluštšenkon palkanneen hänet. Muista rikoksista jo aiemmin vankeuteen tuomittua Gluštšenkoa vastaan nostettiin syyte vuonna 2013. Hän puolestaan kertoi murhakäskyn tulleen liikemies ja rikollisjohtaja Vladimir Barsukovilta. Gluštšenko sai 17 vuoden vankeustuomion osuudestaan Starovoitovan murhaan vuonna 2015. Toista murhatuomiota parhaillaan suorittavaa Barsukovia vastaan nostettiin syyte vuonna 2019.
Raukoselkä
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,4 hehtaaria ja se on 100 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Se sijaitsee Leväslahden peltoaukean keskellä olevan kosteikon keskellä. Lammella ei ole kartan mukaan kovin paljon avovettä eikä myöskään saaria. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä ja sen rannat ovat leveältä alalta avosuota. Sen lähiympäristössä sijaitsee viisi maatilaa ja niiden lisäksi muuta haja-asutusta. Kosteikon luoteispuolelta sen ohittaa yhdystie 3280.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueella (35.7) Längelmäveden alueeseen (35.72), jonka Koljonselän alueeseen (35.722) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 84,2 metriä mpy. Siihen laskee luontaisestikin kaakosta päin Mikkolanjärven ja Vähäjärven yhteinen laskuoja. Siihen tulee myös kaakosta suoraksi kaivettu johto-oja, johon on kerätty peltojen kuivatusojia ja esimerkiksi kauempaa ojitetun Aukeasuon. Lammen kilometrin mittainen laskuoja laskee Koljonselän lounaispäässä Mustansuunlahteen.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa Raukoselän paikalla näkyy lahti, jonka rantaviiva seuraa samoja muotoja kuin 85–87,5 metrin korkeuskäyrä. Tämä lienee ollut tilanne ennen vuoden 1830 Kaivannon kanavan tapaturmaa, jossa Längelmäveden ja samalla Koljonselkä vedenpinta aleni pari metriä. Kalmbergin kartta on piirretty aineistoinaan tuon ajan pitäjänkarttoja, jossa edeltävä vedenpinnan korkeus on ollut vielä näkyvillä. Lammen selkä-attripuutti saattaa olla peräisin tuolta ajalta. Lahden pohjukassa sijaitsi Liveslahden kylä, johon kuului viisi maataloa. Niiden ympärillä oli vähän peltomaata ja laajat niityt.
Ahokirkiruoho
Ahokirkiruoho (Gymnadenia conopsea subsp. conopsea, aiemmin var. conopsea) Euroopassa ja Aasiassa tavattava kämmekkäalalaji. Suomessa sitä tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa. Kasvi on taantunut Suomessa voimakkaasti ja on rauhoitettu Oulun läänin eteläpuolella.
Ahokirkiruoho on punakirkiruohon yksi alalaji tai muunnos. Toinen Suomessa tavattava lajin alalaji (aiemmin muunnos) on hennompikokoinen lettokirkiruoho (subsp. alpina, syn. var. lapponica).
Ulkonäkö ja koko
Tanakkavartinen ahokirkiruoho kasvaa 30–50 cm korkeaksi. Kasvin juurimukulat ovat liuskaisia. Lehdet ovat vajaan senttimetrin levyisiä, 5–20 cm pitkiä, tasasoukkia ja täplättömiä. Kukinto on tasapaksu, tiheä tähkä, jossa kukkia on 30–50 kappaletta. Kukat ovat tuoksuvia, aniliininpunaisia tai harvoin valkoisia. Kukan huuli on matalaan kolmiliuskainen, kannus pitkä ja hoikka. Ahokirkiruoho kukkii kesä-elokuussa.
pienoiskuva|vasen|200px|Punakirkiruohon kukka pienoiskuva|Kukka Muista Suomessa kasvavista kämmekkälajeista ahokirkiruoho muistuttaa maariankämmekkää, mutta sen kukista ja lehdistä puuttuvat maariankämmekälle ominaiset pilkut.
Ahokirkiruohon pölyttäjinä toimivat kimalaiset ja perhoset.
Levinneisyys
Punakirkiruohon muunnoksia tavataan laajalla alueella, joka ulottuu Irlannista ja Ranskasta itään läpi Euroopan ja Venäjän keskiosien Kiinaan ja Japaniin saakka. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Italiaan ja Kreikkaan, ja pohjoisessa Pohjois-Skandinaviaan. Punakirkiruohon muunnosten esiintymien levinneisyyttä Suomessa ei tunneta tarkkaan. Yleisesti voi kuitenkin todeta, että ahokirkiruohoa tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa lettokirkiruohon levinneisyysalueen painottuessa Pohjois-Suomeen. Aikaisemmin varsin yleinen ahokirkiruoho on tavallinen enää paikoin Ahvenanmaalla ja Itä-Suomessa.
Elinympäristö
Ahokirkiruoho kasvaa kalkkipitoisessa maassa valoisilla paikoilla. Tyypillisiä kasvupaikkoja ovat ahot ja laitumet sekä kuivahkot niityt. Vielä 1800–1900-lukujen taitteessa ahokirkiruoho oli yleinen kämmekkä. Laji on sittemmin voimakkaasti taantunut ahojen ja muiden kasvupaikkojen vähennyttyä perinteisen laidunnuksen, niiton ja kaskeamisen loppumisen myötä.
Japanin itsepuolustusvoimat
thumb|280px|[[Japanin ilmaitsepuolustusvoimat|Ilmaitsepuolustusvoimien UH-60J Black Hawk]] Japanin itsepuolustusvoimat tai JSDF on Japanin valtion asevoimat, jotka perustettiin toisen maailmansodan jälkeen. Japanin perustuslain 9. artiklan mukaan Japanin itsepuolustusvoimat ei saa käydä sotaa tai käyttää aseellisen yhteenoton uhkaa valtion päämäärien ajamiseksi, mutta se saa esimerkiksi osallistua rauhanturvaoperaatioihin ja kollektiivisiin turvatoimiin liittolaistensa kanssa.
Itsepuolustusvoimien vahvuus vuoden 2018 tietojen mukaan on 247 154 henkilöä. Näistä maaitsepuolustusvoimien osuus on 150 856, meri-itsepuolustusvoimien osuus 45 363, ilmaitsepuolustusvoimien osuus 46 942 ja yhteisten joukko-osastojen osuus 1259.
Aiheesta muualla
জাপানের সামরিক বাহিনী
Trident
thumb|250px|Trident II (D5) vedenalainen laukaisu Trident-ohjukset ovat sukellusveneestä laukaistavia ballistisia ydinohjuksia (SLBM). Tätä amerikkalaista ohjusta on valmistettu kahtena tyyppinä: Trident I (C4) UGM-93A ja Trident II (D4) UGM-133A. C4- ja D5-tyyppimerkit kertovan sen, että Tridentit kuuluvat samaan ohjusperheeseen, kuin Polaris (tuotanto alkoi vuonna 1960) ja Poseidon (v. 1971).
Trident-ohjukset ovat kolmivaiheisia ja niiden polttoaine on kiinteää. Ohjuksien ohjaus tapahtuu inertiasuunnistus-menetelmällä. Ohjusten lentomatkaa on pidennetty nk. aerospiken avulla, joka pienentää ohjuksen ilmanvastuksen puoleen.
Ohjukset laukaistaan veden alla. Ne puhalletaan putkistaan kaasugeneraattorin avulla. Ohjuksen ensimmäinen vaihe syttyy ohjuksen noustessa kohti veden pintaa. Kahden minuutin kuluttua kolmaskin rakettivaihe palaa ja ohjus kiihtyy nopeuteen 6,1 km/s.
Yhdysvaltain laivastossa Trident-ohjuksia on nykyisin 14:ssä Ohio-luokan sukellusveneessä.
Yhdysvallat on myös suunnitellut sukellusveneistä laukaistavien Trident-ohjusten muuttamista tavanomaisiin taistelukärkiin perustuviksi, ns. Global Strike -projektin yhteydessä. Tämä antaisi mahdollisuuden nopeaan globaaliin täsmäiskuun minne tahansa maapallolla yhden tunnin kuluessa. Järjestelmää ovat vastustaneet erityisesti Venäjä ja Kiina, koska on mahdotonta tietää ohjuksen lähtiessä, onko se aseistettu ydinkärjellä vai ei. Lisäksi ylimääräiset ohjukset voidaan tarvittaessa muuttaa takaisin ydinohjuksiksi. Ohjusten modifiointi tavanomaisiin taistelukärkiin perustuviksi kiellettiin Venäjän ja Yhdysvaltain START-sopimuksessa 2010.
Yhdistyneen kuningaskunnan aseistukseen kuuluu neljä kuninkaallisen laivaston ydinkäyttöistä Vanguard-luokan Trident II D5 -ohjussukellusvenettä (Vanguard, Vigilant, Victorious ja Vengeance), joista jokainen pystyy kuljettamaan 16 ydinkärjin varustettua ohjusta. Vuoden 1998 jälkeen jokaisessa aluksessa on ollut korkeintaan 48 ydinkärkeä. Vuodesta 1998 lähtien veneet ovat Britannian ainoa ydinpelote.
Zelig
Zelig on Woody Allenin käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1983. Pseudodokumentin tyyliin rakennettu elokuva on kertovinaan tositarinaa hämmästyttävän muuntautumiskykyisestä ja miellyttämishaluisesta 1900-luvun miehestä (nimiosassa Allen itse), kaikkien aikojen konformistista, joka oli monessa mukana kykenemällä vaihtamaan roolia kulloisenkin seuransa mukaisesti. Dokumentaarista vaikutelmaa korostavat vanhat uutisfilmit sekä käsikirjoitetut pseudohaastattelut todellisten älyköiden kuten Susan Sontagin ja Bruno Bettelheimin kanssa.
Trident
Ohjukset ja ydinkärjet on hankittu Yhdysvalloista. Sopimuksen mukaan Iso-Britannia osti vain 58 ohjusta, joista muutama on käytetty harjoituksissa. Aluksista yksi on aina merellä, kolme muuta tukikohdissaan. Ohjuksia säilytetään huollon aikana Kings Bayssa Georgiassa Yhdysvalloissa.
Zelig
Vastaanotto
Zelig sai kaksi Oscar-, kaksi Golden Globe- ja viisi Bafta-palkintoehdokkuutta muttei yhtään voittoa. Festivaaleilla se palkittiin muun muassa Venetsian elokuvajuhlien parhaana.
Trident
Trident I
thumb|250px|Trident I (C4):n ensilaukaisu 18.1.1977 Trident I (C4) otettiin käyttöön vuonna 1979 ja sen käyttö lopetettiin 1990-luvulla.
Zelig
Vastaanotto
Elokuvakerhojen liiton Projektio-lehdessä suomalaiskriitikot äänestivät Zeligin vuoden 1984 toiseksi parhaaksi ensi-iltaelokuvaksi Francesco Rosin Kolmen veljeksen jälkeen. Helsingin Sanomien Matti Salo kirjoitti elokuvasta laajan jutun noin kuukautta sen Suomen-ensi-illan jälkeen. Hänestä Zelig oli Allenin siihen asti omintakeisin työ ja todella onnistunut tuotos Manhattanin jälkeisten ”sekoilujen” Stardust Memories ja Kesäyön seksikomedia jälkeen. Saman lehden Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla 1994 Zeligistä: ”Mitään näin järisyttävän selväpiirteistä ja täydellistä Allen ei ehkä ole luonut aikaisemmin eikä myöhemmin.” Filmgoer-verkkojulkaisun Aleksi Salosen mielestä Zelig on postmodernin elokuvan ehdoton klassikko: ”Zelig osoittaa käytännössä miten dokumentin muotokieli on sen uskottavuuden tae, ei sisältö. Se todistaa lähes vastustamattomasti dokumenttielokuvan totuuden konstruoituneisuuden ja valaisee historiaa kertomuksena, jonka käänteet ovat kaikkea muuta kuin objektiivisia tosiasioita.”
Trident
Trident I
Kahdeksan ensimmäistä Yhdysvaltain laivaston Ohio-luokan sukellusvenettä rakennettiin alun perin kuljettamaan Trident I-ohjuksia. Sittemmin ne muunnettiin kuljettamaan uutta Trident II-ohjusta. Tarpeiden muututtua neljä vanhinta Ohio-venettä on 2000-luvun alussa muunnettu strategisista ohjusveneistä (SSBN) tavanomaisesti aseisestuiksi risteilyohjusveneiksi (SSGN).
Zelig
Vastaanotto
Allen mainitsi vuoden 2010 haastattelussa Zeligin aikajärjestyksessä vanhimpana suosikkinaan omien elokuviensa joukosta. Muut olivat Kairon purppuraruusu (1985), Miehiä ja vaimoja (1992), Luotisade Broadwaylla (1994), Match Point (2005) ja Vicky Cristina Barcelona (2008).
Trident
Trident I
Trident I -ohjukset korvasivat Poseidon-ohjukset kahdessatoista James Madison ja Benjamin Franklin -luokkien sukellusveneessä. Trident I -ohjuksen ensimmäinen koelaukaisu tapahtui 18. tammikuuta 1977 Cape Canaveralin rakettikeskuksesta.
Trident I
Trident II
Toinen Trident-versio pystyy kuljettamaan suuremman hyötykuorman. Se on suunniteltu osumaan sellaisella tarkkuudella, että sitä voidaan käyttää pelotteen ja kostoiskun lisäksi myös ensi-iskuun ohjussiiloja vastaan. Ohjus on tehty grafiitti-epoksi-komposiitista, joten se on kevyempi kuin Trident I. Trident II otettiin käyttöön vuonna 1990. Se jatkaa käytössä vuoteen 2020. Trident II
Alana de la Garza
Alana de la Garza (s. 18. kesäkuuta 1976 Columbus, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan ehkä parhaiten apulaispiirisyyttäjä Connie Rubirosan roolistaan TV-sarjassa Kova laki. De la Garza näytteli sarjassa kaikkiaan 85 jaksossa vuosina 2006–2010. Tätä ennen hänellä oli ollut vakituisia sivurooleja TV-sarjoissa All My Children ja The Mountain. Jätettyään alkuperäisen Kova laki -sarjan de la Garza esiintyi kahdeksan jakson verran spin-off-sarjassa Kova laki: Los Angeles. Samanaikaisesi näiden kanssa hänellä oli rooli myös TV-sarjassa C.S.I. Miami. 2013 hänellä oli naispääosa rooli 13-osaisessa TV-sarjassa Do No Harm ja tämän jälkeen ABC:n 22-osaisessa TV-sarjassa Forever. Vuosina 2016 ja 2017 de la Garza on esiintynyt TV-sarjassa Criminal Minds: Beyond Borders. Ainoan merkittävän elokuvaroolinsa hän on tehnyt joulukuussa 2006 julkaistussa elokuvassa Mr. Fix It. Elokuva julkaistiin myös Yhdysvalloissa suoraan DVD:nä ilman teatterilevitystä.
José Manuel Jurado
José Manuel Jurado Marín (s. 29. kesäkuuta 1986 Sanlúcar de Barramedassa, Cádizin maakunnassa, Espanjassa) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa tällä hetkellä Englannin valioliigassa pelaavaa Watfordia.
Seurajoukkueet
Jurado on Atléticon paikallisvastustajan Real Madridin kasvatti ja oli yksi seuran reservijoukkueen Real Madrid Castillan tähdistä. Kaudella 2004–2005 hän oli mukana joukkueen noustessa muutaman vuoden tauon jälkeen takaisin Espanjan toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Segunda Divisióniin. Realin edustusjoukkueeseen Jurado nousi ensimmäistä kertaa kaudella 2005–2006, jolloin hän tuli vaihdosta kentälle kolmessa sarjaottelussa.
Jurado siirtyi Atléticoon 25. elokuuta 2006. Kahden Atléticossa vietetyn kauden jälkeen seura päätti lainata nuoren keskikenttäpelaajan Mallorcalle heinäkuussa 2008. Juradon kausi Mallorcalla onnistui erinomaisesti. Hän teki 35 ottelussa yhdeksän maalia ja antoi peräti kymmenen maaliin johtanutta syöttöä. Lehtitietojen mukaan englantilainen Aston Villa teki Juradosta kauden päätteeksi tuntuvan ostotarjouksen, mutta Atlético oli halukas pitämään pelaajan Madridissa. Lopulta marraskuussa 2009 nuori keskikenttäpelaaja solmi kesäkuuhun 2013 ulottuvan jatkosopimuksen Atléticon kanssa. Kauden 2009–2010 päätteeksi Jurado voitti Eurooppa-liigan Atléticon riveissä. Hän pelasi kaikkiaan yhdeksässä pelissä ja antoi kaksi maalisyöttöä. Vaikka Jurado ei pystynytkään vakiinnuttamaan paikkaansa joukkueen aloituskokoonpanossa hän oli ainoa pelaaja, joka pelasi kauden kaikissa 64 ottelussa (mukaan lukien liiga-, cup- ja euro-ottelut).
31. elokuuta 2010 Jurado siirtyi saksalaiseen Schalkeen 13 miljoonan euron siirtokorvauksella. Hän teki joukkueen kanssa nelivuotisen sopimuksen. Schalkessa hän ei kuitenkaan saanut vakiinnutettua avauspaikkaa ja 31. elokuuta 2012 hän siirtyikin lainalle venäläiseen Spartak Moskovaan. Onnistuneen lainapestinsä, jonka aikana hän teki kolme ja syötti neljä maalia 18 ottelussa, jälkeen hän siirtyi Spartakiin pysyvällä siirrolla.
Jurado siirtyi Watfordiin heinäkuussa 2015. Seuran manageri on Juradoa aikaisemmin Atléticossa valmentanut Quique Sanchez Flores.
Maajoukkue
Jurado oli mukana Espanjan alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa, joka ylsi hopealla vuoden 2003 maailmanmestaruuskilpailuissa Suomessa. Hän pelasi ensimmäisen alle 21-vuotiaiden maaottelunsa Espanjan paidassa syyskuussa 2006 Albaniaa vastaan. Hän oli mukana myös kesällä 2009 Ruotsissa pelattavaissa alle 21-vuotiaiden EM-kisoissa. Jurado teki neljä maalia kahdeksassa pelaamassaan EM-karsintaottelussa ollen maansa paras maalintekijä.
Valtteri Toimela
Valtteri Toimela (s. 16. heinäkuuta 1995) on suomalainen aitajuoksija. Hän edustaa Tampereen Pyrintöä ja hänen valmentajanaan toimii Marjukka Suihko.
Gunbuster
Tähän animeen sekoittuu draamaa, toimintaa ja sci-fiä. Anime luotiin vuonna 1988 ja animen koko nimi on Gunbuster Top o Nerae! (トップをねらえ!) mikä voidaan kääntää Aim for the Top! Tässä kuusiosaisessa sarjassa pääpainona on ihmissuhteet ja mechat kyllästettynä toiminnalla, joka tapahtuu suurimmaksi osaksi avaruudessa.
Tarina kertoo nuoresta Noriko Takaya nimisestä tytöstä, joka on sarjan alussa koulukiusattu, mutta monien vastoinkäymisten myötä hänestä tulee Gunbusterin ohjaaja. Myöhemmässä vaiheessa hänen harteillensa jää ihmiskunnan pelastaminen avaruusolentojen hyökkäykseltä.
Erikoisuutena tässä sarjassa on mustavalkoiseksi tehty loppuosa ja väli-episodit, joissa pidetään "fysiikan oppitunteja". Nämä oppitunnit pitävät enemmän tai vähemmän paikkaansa, mutta ovat realistista antia, kun kysymys on animesta.
Gunbusterista tuli myös jatkoa vuonna 2004 nimellä Gunbuster 2, Top o Nerae.
Kuolema pukee häntä
Kuolema pukee häntä (Death Becomes Her) on vuonna 1992 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen musta komedia, jonka ohjasi Robert Zemeckis. Pääosissa olivat Goldie Hawn, Meryl Streep ja Bruce Willis. Elokuva voitti Oscar-palkinnon parhaista erikoistehosteista.
Juoni
Kun on kulunut 14 vuotta Madelinen ja Ernestin häistä, pariskunnan elämä on kaikkea muuta kuin auvoisaa. Molemmilla on alkoholiongelma, ja Ernestin kirurginura on vaihtunut hautausurakoitsijan töihin. Pariskunta saa kutsun Helenin kirjan julkistamistilaisuuteen ja Madeline järkyttyy huomatessaan Helenin vanhenemisen sijaan nuorentuneen monen vuoden jälkeen. Madeline päättää lähteä etsimään apua vanhentuneeseen ulkonäköönsä ja saa salaperäiseltä naiselta, Lisleltä, eliksiiriä, joka takaa ikuisen kauneuden ja nuoruuden.
Helen yrittää taivutella Ernestiä myrkyttämään vaimonsa, koska Helenistä Madeline on syypää Ernestin onnettomaan elämään. Lopulta mies työntää vaimonsa alas portaita. Paniikissa Ernest soittaa Helenille, mutta saa huomata Madelinen olevan vakavista vammoista huolimatta elossa. Ernest yrittää palauttaa vaimolleen mahdollisimman luonnollisen ilmeen ja vahingossa paljastaa Madelinelle tappoyrityksen. Madeline ampuu haulikolla Heleniä vatsaan, mutta hänkin on juonut samaa eliksiiriä eikä kuole.
Kun naiset saavat omat kinansa selvitettyä, he pyytävät Ernestiä korjaamaan heidän ulkonäkönsä. Mies suostuu sillä ehdolla, ettei hänen vastaisuudessa tarvitse olla naisten kanssa missään tekemisissä. Ernestin korjaukset osoittautuvat kuitenkin väliaikaisiksi, ja naiset päättävät yrittää saada Ernestinkin juomaan samaa eliksiiriä. Naiset vievät miehen Lislen juhliin, ja Lisle epäonnistuu taivuttelussaan saada Ernest juomaan eliksiiriä. Ernest onnistuu lopulta pakenemaan, ja Helen ja Madeline toteavat joutuvansa elämään toistensa kanssa – ikuisesti.
Golden Globe
Ehdokkuudet:
Saturn
Ehdokkuudet:
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kehui elokuvan erikoistehosteita ja sanoi sen huippunäyttelijöiden ”hölmöilevän koko rahan edestä”. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Billboard Hot 100
pienoiskuva|Billboard Hot 100 -listan logo. Billboard Hot 100 on yhdysvaltalainen singlejen suosiota mittaava lista, jota julkaisee viikoittain Billboard-lehti. Listasijoitukset perustuvat radiosoittoon, suoratoistoon ja myyntiin; myyntiä seurataan maanantaista sunnuntaihin ja radiosoittoa keskiviikosta tiistaihin. Billboard kokoaa ja julkaisee listan yleisölle torstaina. Listan viimeiseksi päiväksi merkitään seuraavan viikon lauantai.
Listaseuranta
Billboard Hot 100 -listan ensimmäinen ykkönen oli Ricky Nelsonin "Poor Little Fool" 4. elokuuta 1958.
Yasser Seirawan
Yasser Seirawan (, s. 24. maaliskuuta 1960) on yhdysvaltalainen shakin suurmestari, joka syntyi Syyriassa. Hän on nelinkertainen Yhdysvaltain mestari, juniorien maailmanmestari vuodelta 1979, shakkikirjailija ja -kommentaattori.
Seirawan syntyi Damaskoksessa, Syyriassa. Hänen perheensä muutti Yhdysvaltoihin, kun Yasser oli 7-vuotias. Hän on kehittänyt shakkivariantin nimeltään Seirawan Chess.
Kimmo Savolainen
Kimmo Savolainen (s. 2. elokuuta 1974) on suomalainen mäkihyppyvalmentaja ja entinen mäkihyppääjä. Hän kilpaili maailmancup-tasolla vuosina 1994–1998.
Savolainen on toiminut valmentajana vuodesta 2002 lähtien. Vuosina 2008–2012 hän toimi Suomen yhdistetyn maajoukkueen päävalmentajana. Hän on toiminut myös Italian yhdistetyn maajoukkueen mäkivalmentajana. Vuosina 2017–2018 hän toimi Turkin mäkihyppymaajoukkueen apuvalmentajana. Vuonna 2018 hän solmi toistamiseen, nyt 2+2 vuoden sopimuksen, Italian yhdistetyn joukkueen mäkivalmennuksesta. Sopimuksen ensimmäisenä kautena hän toimi päävalmentajana ja sittemmin apuvalmentajana.
Yksityiselämä
Savolainen on naimisissa ja hänellä on kaksi tytärtä. Perhe asuu Kuopiossa.
Mielenfilosofia
Mielenfilosofia on filosofian osa-alue, joka tutkii mielen sekä sen ilmiöiden, toimintojen ja ominaisuuksien luonnetta ja tietoisuutta sekä näiden yhteyttä ruumiiseen. Mielenfilosofian keskeisimpiä ja perinteisimpiä kysymyksiä on niin sanottu mieli–ruumis-ongelma eli mielen ja ruumiin suhde. Toinen keskeinen kysymys on niin sanottu vierassieluisuuden ongelma eli kysymys siitä, mihin perustuu tietomme toisten ihmisten tai olentojen henkisestä elämästä. Mielenfilosofia liittyy myös muun muassa sellaisiin kysymyksiin kuin henkilökohtainen identiteetti tai minuus, vapaa tahto, tunteiden luonne sekä ihmisten ja eläinten henkisten toimintojen vertailu.
Mieli–ruumis-ongelma
thumb|180px|left|[[René Descartesin teoksesta peräisin oleva kuva silmien, käden ja aivojen yhteistoiminnasta kuvaa hänen omaksumaansa ruumiin ja mielen kahtiajakoa, kartesiolaista dualismia. Descartes katsoi, että aistimukset päätyvät Aistinelimistä aivoissa sijaitsevaan käpyrauhaseen ja sieltä aineettomaan sieluun.]] Ongelma voidaan kuvata lyhyesti seuraavasti: Aistikokemuksemme riippuvat ärsykkeistä, jotka tulevat aistielimiimme ulkoisesta todellisuudesta. Nämä aistikokemukset saavat aikaan muutoksia henkisissä tiloissamme, minkä seurauksena koemme lopulta tuntevamme aistimuksia. Henkiset tilat, kuten halut, puolestaan voivat saada ruumiissa aikaan toimintaa halujen täyttämiseksi. Kysymys on tällöin, kuinka tietoiset kokemukset voivat syntyä aivoista, eli möykystä harmaata ainetta, jolla on vain sähkökemiallisia ominaisuuksia,.
Dualismi ja monismi ovat kaksi päälinjaa, joiden puitteissa mielen ja ruumiin ongelmaa on pyritty ratkaisemaan. Dualismin mukaan mieli ja ruumis ovat erillisiä toisistaan. Ajatus voidaan löytää viimeistään Platonilta, Aristoteleelta ja hindulaisen filosofian samkhya- ja jooga-koulukunnilta, mutta nykyaikaisen filosofian tuntemassa muodossa sen muotoili Descartes 1600-luvulla. Descartesin kannattaman substanssidualismin mukaan mieli on itsenäisesti olemassa oleva substanssi. Ominaisuusdualismin mukaan mieli on joukko itsenäisiä ominaisuuksia, jotka ”nousevat” aivoista (emergenssi) ja joita ei voida palauttaa pelkästään aineeseen. Sitä ei kuitenkaan katsota erilliseksi substanssiksi.
Monismin mukaan mieli ja ruumis eivät ole ontologisesti eri lajia olevia entiteettejä. Tämä ajatus voidaan löytää jo Parmenideelta ja mielenfilosofisessa muodossa viimeistään Baruch Spinozalta. Yleisimmät monismin muodot nykyisessä mielenfilosofiassa ovat kaikki olleet fysikalismin muotoja. Näihin lukeutuvat behaviorismi, tyyppi-identiteettiteoria, funktionalismi ja anomaalinen monismi. Fysikalismin mukaan on olemassa ainoastaan fysikaalisten teorioiden olettamia olioita, ja näin myös mieli voidaan fysikaalisten teorioiden kehittyessä lopulta selittää näitä entiteettejä käyttämällä.
Monet nykyajan mielenfilosofit ovat omaksuneet joko reduktiivisen tai ei-reduktiivisen fysikalismin ja pyrkineet osoittamaan, ettei mieli ole erillinen ruumiista. Nämä lähestymistavat ovat vaikuttaneet erityisesti mielenfilosofiaa lähellä olevissa luonnontieteissä, kuten biologisessa psykologiassa, tietojenkäsittelytieteessä ja neurotieteissä. Reduktiivisen fysikalismin mukaan kaikki henkiset tilat ja ominaisuudet voidaan lopulta selittää fysiologisten prosessien ja tilojen avulla. Ei-reduktiivinen fysikalismi katsoo, että vaikka aivot ovat kaikki mitä mielen suhteen on olemassa, henkisiä ilmiöitä kuvaava sanasto ja selitykset ovat välttämättömiä, eikä niitä voi palauttaa fysikaalisten tieteiden kielelle ja alemman tason selityksille. Eliminatiivinen materialismi puolestaan karttaa arkipsykologian käyttöä tieteellisen tarkastelun lähtökohtana, koska sen mukaan mielen tiloja kuvaavilla käsitteillä ei ole neuraalisia vastineita. Samalla se hylkää sellaiset aiemmin annettuina otetut käsitteet kuin tietoisuus, uskomus ja tunne.
Neurotieteiden kehitys on auttanut joidenkin mielen ja ruumiin ongelmaan liittyvien kysymysten selventämisessä. Ongelmaa itsessään ei kuitenkaan ole ratkaistu. Fysikalismi kohtaa sen ongelman, että mielellä on kuitenkin tiettyjä ominaisuuksia, joita millään muulla aineellisella oliolla ei näytä olevan. Fysikalismin tulee selittää, miten nämä ominaisuudet voivat kaikesta huolimatta emergoitua aineellisesta oliosta. Projektia tällaisen selityksen tarjoamiseksi kutsutaan usein ”mentaalisen naturalisoimiseksi”. Nykyistä mielenfilosofiaa askarruttavat erityisesti, kuinka subjektiiviset kvaliteetit (kvalia) sekä henkisten tilojen ja ominaisuuksien intentionaalisuus voitaisiin selittää naturalistisesti.
Kvaliat
Monet henkiset tilat ovat sellaisia, että eri yksilöt kokevat ne eri tavalla. Esimerkiksi henkistä tilaa ”kipu” luonnehtii se, että se sattuu. Kahden eri henkilön kokemus kivusta ei kuitenkaan välttämättä ole identtinen, koska meillä ei ole mahdollisuutta mitata sitä kuinka paljon jokin sattuu eikä tapaa kuvata täsmällisesti sitä, miltä kipu tuntuu. Filosofit ja tiedemiehet kysyvät, mistä tällaiset kokemukset tulevat. Mikään ei vaikuta siltä, että neuraalinen tai funktionaalinen tila voisi tuoda mukanaan tällaisia kivun kokemuksia. Usein näkemys muotoillaan seuraavasti: aivotapahtumien olemassaolo ei sellaisenaan voi selittää sitä, miksi ne tuovat mukanaan niitä vastaavia kvalitatiivisia kokemuksia. Kysymys siitä, miksi monet aivoprosessit tapahtuvat yhdessä tietoisuuskokemuksen kanssa vaikuttaa mahdottomalta selitettäväksi. Kuitenkin jotkut katsovat, että tiede voi lopulta selittää myös tällaiset kokemukset.
Sitä ongelmaa, kuinka henkisten tilojen introspektioon perustuvat ensimmäisen persoonan näkökulmat ja yleensäkin koko tietoisuus voitaisiin selittää kolmannen persoonan kvantitatiivisten neurotieteiden avulla, kutsutaan ”selitysaukoksi” (explanatory gap). Nykyaikaisilla mielenfilosofeilla on useita mielipiteitä tämän aukon luonteesta. David Chalmers ja varhaisempi Frank Jackson ovat tulkinneet aukon luonteeltaan ontologiseksi, eli he ovat katsoneet, ettei kvalioita voida koskaan selittää luonnontieteellisesti, koska fysikalismi on epätosi. Ongelma koskee kahta erillistä kategoriaa, joista toista ei voi palauttaa toiseen. Thomas Nagel ja Colin McGinn ovat omaksuneet toisen näkemyksen: heidän mukaansa aukko on luonteeltaan tietoteoreettinen. Nagelin mukaan luonnontieteet eivät vielä kykene selittämään subjektiivisia kokemuksia, koska se ei ole vielä edennyt vaaditulle tasolle. Emme kykene vielä edes muotoilemaan ongelmaa oikein. McGinnin mukaan ongelma sen sijaan johtuu pysyvistä biologisista rajoituksista. Emme voi ratkaista ongelmaa, koska subjektiivisten kokemusten piiri on meiltä kognitiivisesti suljettu samalla tavalla kuin kvanttifysiikka on kognitiviisesti suljettu norsuilta. Jotkut filosofit taas pitävät aukkoa pelkästään semanttisena ongelmana.
Intentionaalisuus
Intentionaalisuus on henkisten tilojen ominaisuus suuntautua jotakin kohti tai olla suhteessa johonkin ulkoisessa todellisuudessa olevaan. Tämä ominaisuus tuo mukanaan sen, että henkisillä tiloilla on sisältö ja semanttisia viittauksia, ja niille voidaan näin antaa totuusarvoja. Kun nämä tilat yritetään palauttaa luonnollisiin prosesseihin, syntyy mielenfilosofinen ongelma: luonnolliset prosessit eivät ole tosia tai epätosia, ne yksinkertaisesti vain tapahtuvat — joten kuinka henkiset tilat voivat olla pohjimmiltaan luonnollisia prosesseja?
Vierassieluisuuden ongelma
Vierassieluisuuden ongelma on mielenfilosofinen ja tietoteoreettinen ongelma, joka voidaan esittää seuraavasti: koska voin havainnoida muista ihmisistä vain heidän käyttäytymistään, kuinka tiedän, että heillä on mieli (tai ”sielu”)? Kysymyksen taustalla on se ajatus, että vaikka jonkun käyttäytyminen olisi kuinka hienostunutta, se ei itsessään takaa mielen mukanaoloa. Olisi silti mahdollista, että toiset ihmiset olisivat pelkkiä automaatteja. Se, että emme voi olla varmoja muiden kuin oman mielemme olemassaolosta, voi johtaa filosofiseen näkökantaan jota kutsutaan solipsismiksi. Eräitä lähestymistapoja ongelmaan ovat behaviorismi, joka samaistaa henkisen toiminnan ulkoiseen käyttäytymiseen, ja analogia-argumentti, joka perustuu siihen, että toiset ihmisolennot vaikuttavat lukemattomilla tavoilla hyvin samanlaisilta kuin minä itse. Tästä voidaan päätellä, että myös muilla ihmisillä on oma sisäinen elämänsä.
Mielenfilosofian seuraamuksia
thumb|180px|[[Frenologia|Frenologinen kartta aivoista. Frenologia oli eräs varhaisimpia yrityksiä yhdistää henkiset toiminnot aivojen tiettyihin osiin.]]
Mielenfilosofiset ajatukset liittyvät useisiin inhimilliselle elämälle keskeisiin puoliin. Eräitä esimerkkejä ovat ajatukset minuudesta ja vapaasta tahdosta, havaitsemisen, tunteiden ja muistin luonne, sekä kuoleman luonne ja kysymys siitä, onko se kaiken loppu. Minuuteen liittyvät muun muassa kysymykset siitä, mikä henkilö todella on ja mistä hänen identiteettinsä koostuu.
Minä
Mielenfilosofialla on merkittäviä seuraamuksia minän käsitteen kannalta. Jos minällä viitataan henkilön olemukselliseen, muuttumattomaan ytimeen, suurin osa nykyajan mielenfilosofeista katsoisi, ettei sellaista ole olemassa. Ajatus minästä tällaisena olemuksellisena, muuttumattomana ytimenä on peräisin kuolemattoman sielun ajatuksesta. Suurin osa nykyajan filosofeista ei hyväksy tällaista ajatusta omaksumansa fysikalismin seurauksena sekä siksi, että he hyväksyvät David Humen skeptisismin minän käsitettä kohtaan. Monet filosofit, kuten Daniel Dennett ja Thomas Metzinger, hyväksyvät ajatuksen minästä illuusiona. Sen sijaan ajatus olemuksellisesta mutta muuttuvaisesta, aineellisesta ytimestä — joka muodostuu vaihtuvista synaptisisista yhteyksistä — vaikuttaa järkevältä kehityspsykologian, kehitysbiologian ja neurotieteiden empiiristen tutkimustulosten valossa.
Vapaa tahto
Vapaan tahdon ongelma on vanha kysymys, jota aikaisemmin on pohdittu muun muassa teologisista näkökulmista. Nykyaikaisessa mielenfilosofiassa kysymys on herännyt uudelleen ennen kaikkea siksi, että materialistinen determinismi haastaa sen olemassaolon. Tällaisen näkemyksen mukaan luonnonlait määräävät täydellisesti materiaalisen maailman tapahtumien kulun. Henkiset tilat, ja samalla tahto, olisivat materiaalisia tiloja, mistä seuraa, että inhimillinen käyttäytyminen ja päätöksenteko olisivat kokonaisuudessaan luonnonlakien määräämiä. Jotkut vievät tämän päättelyn vielä askelen pidemmälle: ihmiset eivät voi päättää itse, mitä he haluavat ja tekevät. Seurauksena vapaata tahtoa ei ole olemassa.
Tämän johtopäätöksen hylkäävät muun muassa kompatibilismin kannattajat. Kompatibilistit ehdottavat, että kysymykseen ”olemmeko vapaita?” voidaan vastata vasta kun termin ”vapaa” merkitys on määritelty. ”Vapaan” vastakohta ei ole ”kausaalisesti aiheutettu” vaan ”pakotettu”. Siksi vapautta ei voida samaistaa epädeterminismiin. Vapaa teko on sellainen, jossa toimija olisi voinut tehdä toisin jos olisi valinnut toisin. Tässä merkityksessä henkilö voi olla vapaa vaikka determinismi olisikin totta. Muun muassa David Hume kannatti kompatibilismia. Nykyfilosofiassa näkemystä on kannattanut muun muassa Daniel Dennett, ja kaksoisaspektiteorian näkökulmasta Max Velmans.
On kuitenkin monia inkompatibilismin kannattajia, jotka hylkäävät edellä esitetyn näkemyksen, koska he katsovat tahdon olevan vapaata vahvemmassa merkityksessä, jota he kutsuvat libertarianismiksi. Nämä filosofit katsovat, etteivät maailman tapahtumat ole kokonaan luonnonlakien määräämät: ainakaan vapaan tahdon ei tarvitse olla, ja siksi se on potentiaalisesti vapaa. Merkittävin inkompatibilisti historiassa on ollut Immanuel Kant, ja nykyään sitä ovat kannattaneet muun muassa Peter van Inwagen ja Robert Kane. Inkompatibilismin vastustajat syyttävät sen kannattajia sopimattoman vapauden käsitteen käytöstä. He katsovat, että jos vapaata tahtoamme ei määrää mikään, silloin haluamme sitä mitä haluamme pelkästään puhtaan sattuman ansiosta — ja jos haluamme jotain vain sattumalta, silloinkaan emme ole vapaita. Joten jos tahtoamme ei määrää mikään, emme ole vapaita.
Mielenfilosofia ja nykyfilosofian koulukunnat
Suuri osa yllä olevasta käsittelystä liittyy mielenfilosofiaan analyyttisessä filosofiassa, joka on akateemisen filosofian valtavirta muun muassa englanninkielisissä maissa ja Pohjoismaissa. Analyyttinen mielenfilosofia hyödyntää usein luonnontieteiden tutkimustuloksia.