cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aavikko
Kasvillisuus
Aaloet, tyräkit, monet mehikasvit, puut ja pensaat ovat monivuotisia. Ne elävät useita vuosia, mutta epäsuotuisina aikoina ne eivät kasva ollenkaan. Sopivana aikana nämä kasvit ovat kuitenkin valmiina. Toiset autiomaiden kasvit elävät vain hyvin lyhyen aikaa. Tällaiset lajit kasvavat, kukkivat ja siementävät vain muutamassa päivässä tai viikossa sateen jälkeen. Lopulta kasvi kuihtuu ja jättää jälkeensä vain siemeniä, jotka saattavat olla lepotilassa useitakin vuosia ja odottaa uutta sadetta.
Aavikolla elää myös todellisia kuivakkokasveja, jotka ovat täysin sopeutuneet kuivaan ilmastoon. Näiden solukoissa on erityisen pieni osmoottinen paine, minkä ansiosta ne pystyvät keräämään vettä kuivemmissa olosuhteissa kuin monet muut lajit. Aavikoilla elää todella hyvin kuivuutta kestäviä sammalia ja saniaisia. Yksi tunnetuimmista kuivuutta kestävistä kukkivista kasveista on kreosoottipensas.
Eläimistö
thumb|[[Dromedaari|Kameli on klassinen esimerkki aavikon eläimestä. Sillä on useita sopeutumia aavikon olosuhteisiin. Esimerkiksi sen tuuheat silmäripset, karvapeitteiset korvat ja nenän rakenne suojaavat hiekalta.]]
Aavikon eläinten suurimpana ongelmana on kosteuden saaminen ja säilyttäminen kuumassa, kuivassa ja tuulisessa ilmastossa, jossa kosteus haihtuu helposti. Aavikon eläimet ovat sopeutuneet olosuhteisiin kasvien tapaan fysiologisesti, anatomisesti ja morfologisesti. Eläimet pystyvät kuitenkin sopeuttamaan myös käyttäytymistään.
Niveljalkaiset ja matelijat ovat sopeutuneet erityisen hyvin aavikkoympäristöön. Niveljalkaisten kuori ja matelijoiden suomuinen nahka säilyttävät ruumiinnesteet paremmin kuin sammakkoeläinten, lintujen tai nisäkkäiden ohut iho. Ne ovat lisäksi vaihtolämpöisiä, ja niiden aineenvaihduntakin vaihtelee lämpötilan mukaan. Se saattaa olla välillä hyvinkin hidasta, minkä ansiosta vaihtolämpöiset eläimet tarvitsevat vain seitsemäsosan samankokoisen nisäkkään tarvitsemasta energiamäärästä.
Aavikolla vesi on harvinaista ja sen hankkiminen on vaikeaa. Kamelit pystyvät juomaan kerralla niin paljon nestettä, että niiden verestä tulee hyvin laimeata, mikä olisi jo monille muille eläimille hengenvaarallista. Eläimet voivat kerätä nestettä esimerkiksi rannikkoaavikoilla nuolemalla sumun kostuttamia kiviä, ja sammakkoeläimet kykenevät imemään vettä ihonsa läpi. Monet kasvinsyöjät saavat suurimman osan tarvitsemastaan vedestä ravinnostaan. Jotkin mehikasvit ovat kuitenkin huomattavan suolapitoisia. Joillekin linnuille ja matelijoille on tästä syystä kehittynyt erityinen suolarauhanen ja nisäkkäille erikoistunut munuainen, joiden avulla eläimet selviävät suolaisesta vedestä.
thumb|left|Maailman ainoat myrkylliset liskot kuuluvat [[varaanit|varaanien (Varanidae) ja myrkkyliskojen (Helodermatidae) heimoon, joista jälkimmäiset elävät aavikoilla. Kuvassa on gilalisko.]]
Eläimet menettävät merkittävästi nestettä virtsan ja ulosteen kautta. Aavikon jyrsijät pystyvät tuottamaan vahvaa virtsaa, ja linnut, matelijat sekä hyönteiset erittävät pelkästään virtsahappoa, johon tarvitaan huomattavasti vähemmän vettä. Kuivana aikana jyrsijät pystyvät imemään takaisin ylimääräisen nesteen ulosteestaan, ja taskuhyppyrotat syövät omat ulosteensa saadakseen menetetyn veden ja vitamiinit takaisin. Uloshengityksen mukana vapautuu myös vettä. Monilla aavikkoeläimistä on kuitenkin mukautunut hengityselimistö, joka pystyy keräämään muuten hukkaan menevää vettä.
Jotkin eläimet vaipuvat kuivana aikana kesähorrokseen. Esimerkiksi etanat kiinnittävät itsensä kovalle alustalle ja ympäröivät itsensä limalla. Lima muodostaa etanan ympärille vedenpitävän kerroksen, jonka alla eläin pysyy kosteana useita kuukausia. Lisäksi esimerkiksi Scaphiopus-suvun sammakkoeläimet kaivautuvat kuivana kautena syvälle maan alle horrostamaan.
Kansat
thumb|[[Tuaregit|Tuaregimiehiä]] thumb|Perinteinen beduiiniratsastaja
Varhaisin tunnettu Saharassa elänyt kansa on berberit. Arabit alistivat berberit 600-luvulla ja käänsivät heidät muslimeiksi. Neljä vuosisataa myöhemmin arabipaimentolaiset beduiinit valtasivat Pohjois-Afrikassa berbereiden maat. Monet berberit omaksuivat beduiinien elämäntavan, mutta toiset liittyivät muihin alueella jo eläneisiin kansoihin. Kuuluisin berberiheimo on tuaregit. He hallitsivat pitkään Saharan sisäosaa. Vaikka tuaregitkin kääntyivät islaminuskoon, he ovat säilyttäneet oman kulttuurinsa ja kielensä. Tuaregien yhteiskunta on matrilineaarinen, eli suku lasketaan äidin mukaan, ja feodaalinen. He ovat taitavia sotilaita ja paimentolaisia, jotka kasvattavat lampaita, vuohia ja karjaa. Eteläisen Afrikan tunnetuin aavikkokansa on sanit. Sanit asuivat laajalla alueella eteläisessä Afrikassa ennen kuin bantukansat ja alankomaalaiset siirtolaiset pakottivat heidät väistymään paremmilta mailta. Sen jälkeen sanit ovat sopeutuneet aavikkoelämään Kalaharissa.
Arabian niemimaalla asuvat beduiinit ovat kuuluisimpia arabipaimentolaisia. He jakavat itsensä vielä todellisiin kamelipaimentolaisiin ja niihin, jotka asuvat erämaan laitamilla ja kasvattavat lampaita. Beduiinit olivat tuaregien tapaan taitavia sotilaita ja he olivat usein mukana arabien valloitusretkillä. Beduiinit liikkuivat usein aavikoilla perheklaaneissa, ja pahin rangaistus oli klaanista erottaminen, mikä tarkoitti käytännössä varmaa kuolemaa. Vaikka klaaneilla oli tiukat rajat ja kahakat olivat tavallisia, vierailijoita kohtaan beduiinit olivat usein vieraanvaraisia, sillä he tiesivät aavikon julmuuden. Dromedaari kesytettiin Arabian niemimaalla 2000-luvulle eaa. ja siitä lähtien eläin on ollut tärkeä alueen paimentolaisille. Beduiinikulttuurissa dromedaari on myös merkittävä väline avioliittojen solmimisessa.
Keski-Aasian keidaskaupungit rikastuivat silkkitien varrella. Kauppa silkkitiellä katkesi kuitenkin väliaikaisesti 600- ja 700-lukujen arabivalloituksen jälkeen. Kun Keski-Aasian kuuluisin paimentolaiskansa mongolit perustivat 1200-luvulla valtakunnan, joka laajeni Itä-Aasiasta Euroopan rajoille asti, silkkitie aukeni jälleen ja Marco Polo pystyi matkustamaan Kiinaan.
thumb|left|Tyypillinen [[pueblo-kulttuuri|pueblo-keskus]]
Aboriginaalit saapuivat Australiaan noin 40 000 vuotta sitten. Todennäköisesti he asuttivat kuivat alueet viimeiseksi, 30 000–26 000 vuotta sitten. Vasta eurooppalaisten saapumisen jälkeen aboriginaaleja alettiin pitää autiomaiden asukkaina, sillä eurooppalaiset valloittivat vehreämmät alueet. Aavikon aboriginaalit olivat sanien tapaan nomadisia metsästäjä-keräilijöitä. Vaikka aboriginaalien omistukset olivat pieniä, he loivat rikkaan kulttuurin monine tapoineen ja uskomuksineen. Yksi merkittävimmistä uskomuksista on uniaika, johon liittyy myös autiomaan laidalla kohoava Uluru.
Pohjois-Amerikan ensimmäisiä aavikkokulttuureita olivat Hohokamin kulttuuri, Mogollonin kulttuuri ja Pueblo-kulttuuri, joka tuli tunnetuksi taidokkaasti rakennetuista kaupungeistaan, puebloista. Apassit ja navajot asettuivat aavikkoalueille 1300-luvulla. Apassit säilyttivät nomadisen metsästyskulttuurinsa, ja navajot asettuivat maanviljelijöiksi. He oppivat maanviljelystaitoja puebloilta. Etelä-Amerikan autiomaissa eli vain vähän ihmisiä. Atacameñot olivat tunnetuimpia Atacaman asukkaita, ja he viljelivät aavikon harvoja keitaita. Patagoniassa asui tehuelcheja, jotka hyötyivät eurooppalaisten saapumisesta alueelle, sillä he saivat eurooppalaisilta hevosia.
Tutkimusmatkat
Eurooppalaiset tutkimusmatkailijat kiinnostuivat myös aavikkoalueista 1700-luvun lopussa. Autiomaita oli tosin tutkittu jo aikaisemmin. Arabi Ibn Battuta oli ensimmäinen, joka teki tarkkoja merkintöjä matkoistaan Afrikan aavikoilla, ja hän tutki muun muassa karavaanireitin Timbuktuun. Gobin autiomaassa venetsialainen Marco Polo teki merkittäviä havaintoja ja merkitsi 28 paikkaa, josta sai vettä.
Afrikassa ja Arabiassa tutkimusmatkoja tehneet eurooppalaiset olivat jatkuvassa vaarassa, sillä tuaregit, beduiinit ja muut muslimit olivat vihamielisiä muiden uskontojen edustajia kohtaan. Saksalainen Friedrich Hornemann, joka teki ensimmäisenä modernin ajan eurooppalaisena laajat muistiinpanot läntisestä Saharasta 1700-luvun lopussa, katosi matkatessaan Tšadjärvelle Saharan poikki nykyisestä Libyasta. Hänen sanotaan kuolleen Niger-joella vuonna 1801. Ensimmäinen eurooppalainen, joka pääsi Timbuktuun asti, oli skotlantilainen Alexander Gordon Laing, mutta hänet murhattiin. Ranskalainen René Caillié pääsi ensimmäisenä myös takaisin Eurooppaan todistamaan matkastaan. Alankomaalaiset tunsivat Afrikan eteläosassa sijaitsevan Kalaharin jo 1760, ja ensimmäisenä eurooppalaisena sen ylitti kuuluisa David Livingstone.
Arabian tutkimusmatkat keskittyivät monesti pyhiinvaellusretkiin muslimien pyhään kaupunkiin Mekkaan. Vasta 1800- ja 1900-luvuilla eurooppalaiset kartoittivat Arabian niemimaan sisäosia. Richard Burton toimi edelläkävijänä. Charles Montagu Doughty ja Wilfrid Scawen Blunt tutkivat Arabiaa laajalti ja asuivat beduiinien kanssa 1870-luvun lopulla. Vasta vuonna 1931 Bertram Thomas onnistui ylittämään niemimaan eteläosan Rub’ al-Khalin. Venäläiset olivat kartoittaneet Keski-Aasian arot ja aavikot valtakunnan laajentamiseksi 1700-luvulta alkaen. Ruotsalainen Sven Hedin oli kuitenkin alueen merkittävin maantieteilijä, sillä hän tutki muun muassa Taklimakanin autiomaata 40 vuoden matkoillaan, jotka alkoivat vuonna 1893. Gobin autiomaan lukuisat dinosaurusluurangot löysi Roy Chapman Andrews.
Espanjalaiset löysivät Amerikan aavikot 1500-luvulla. Pohjois-Amerikan lounasosien aavikoilla vaelsivat ensimmäisinä eurooppalaisina haaksirikkoutunut Álvar Núñez Cabeza de Vaca ja hänen kolme seuralaistaan. Heidän kuulemansa tarinat saivat espanjalaiset etsimään aarteita alueelta, mikä aiheutti samalla pueblokansojen sorron. Ensimmäisenä yhdysvaltalaisena Great Basinin ylitti Jedediah Smith vuonna 1828. Kiinnostus Australian sisämaahan kasvoi 1800-luvun alkupuoliskolla, kun länsi- ja kaakkoisrannikon siirtokuntien välille haluttiin saada yhteys mantereen poikki. Monet tutkimusretket jouduttiin keskeyttämään ja useita ihmisiä kuoli. Charles Sturt saavutti 1840-luvulla ensimmäisenä sisämaan Simpsonin aavikon. Robert O'Hara Burke ja William John Wills kulkivat ensimmäisinä Australian poikki mutta kuolivat paluumatkalla. Vuosien 1861–1862 aikana John McDouall Stuart, joka oli jo aiemmin pystyttänyt Australian keskikohtaan Yhdistyneen kuningaskunnan lipun, kulki Australian poikki Adelaidesta lähelle nykyistä Darwinia.
Aavikot ja tiede
thumb|[[NASAn Desert RATS -ryhmä testaa mahdollisia Kuu- ja Mars-tutkimuksen välineitä Arizonan aavikolla.]] Aavikoita on käytetty tieteellisen tutkimukseen. Koska aavikot muistuttavat muiden planeettojen hedelmättömiä ja kuolleita ympäristöjä, muun muassa NASA on testannut robottejaan Pohjois- ja Etelä-Amerikan aavikoilla. Siellä olosuhteet muistuttavat Kuun ja Marsin pintaa. Tähtitieteen tutkimukselle aavikot ovat hyviä paikkoja, sillä siellä on muun muassa vähän pilviä ja saasteita. Monet suurimmista tähtitieteen laitteista onkin sijoitettu aavikoiden vuoristoalueille. Tällainen on esimerkiksi Euroopan eteläisen observatorion Very Large Telescope, joka on sijoitettu Atacaman aavikolle Paranalin observatorioalueelle.
Aavikoilta on tehty monia geologisesti, paleontologisesti ja arkeologisesti mielenkiintoisia löydöksiä. Aavikoilla on monin paikoin näkyvissä paljasta kalliopintaa, joka ei ole kasvien tai paksun maakerroksen peitossa. Kuivuuden ansiosta fossiilit eivät ole liuenneet veteen. Samoista syistä myös arkeologiset kohteet ovat helpommin löydettävissä, ja ne ovat usein säästyneet muiden ihmisten vaikutukselta. Aavikoiden paleontologisia löydöksiä ovat muun muassa Gobin aavikon liitukautiset dinosaurus- ja nisäkäsfossiilit sekä Egyptin aavikon varhaiset valas- ja sireenieläinfossiilit. Aavikoilta ovat löytyneet myös ensimmäiset aurojen jäännökset ja varhaisimmat kastelujärjestelmät, jotka ovat tukeneet laajamittaista maanviljelyä. Kuolleenmeren kääröt ovat säilyneet 2 000 vuotta kuivuuden ansiosta.
Mineraalit
thumb|Tällaisilla [[muulien vetämillä vaunuilla kuljetettiin boraatteja Kuolemanlaaksosta.]]
Haihtumisen ansiosta suola-aavikoille saostuu esimerkiksi kipsiä, suoloja, kuten natriumnitraattia ja natriumkloridia, ja boraatteja. Merkittäviä mineraalivaroja löytyy Yhdysvalloista Great Basinin aavikoilta. Boraatista saatava boori on tärkeä aine lasin, keramiikan, emalin, maatalouskemikaalien, vedenpehmentäjien ja lääkkeiden valmistuksessa.
Atacamassa on erityisen suuret suolavarat, ja räjähteissä ja lannoitteissa käytettävää natriumnitraattia on kaivettu Atacamasta jo 1800-luvulla. Ensimmäisen maailmansodan aikana sitä saatiin alueelta lähes kolme miljoonaa tonnia. Maailman aavikoilta löytyy paljon myös muita mineraaleja. Yli kolmasosa maailman bauksiitista kaivetaan Australian autiomaista ja yli puolet kuparista saadaan Chilen, Australian ja Meksikon kuivilta alueilta. Lisäksi aavikoilta kaivetaan timantteja, kultaa, rautamalmia, fosfaattikiveä ja uraania.
Afrikan ja Lähi-idän aavikoilla on laajat öljyvarat. Öljykentät muodostuivat aikoinaan matalissa merissä, mutta ne ovat ilmastonmuutoksen takia nykyään kuivilla alueilla.
Maataloustuotteet
Laajojen kastelujärjestelmien avulla aavikolla voidaan harjoittaa myös maataloutta, mistä saadaan kerättyä tuotteita vientiin. Aavikoiden leudon talven ansiosta kastelujärjestelmien asentaminen on hyödyllistä, sillä satoa saadaan ympäri vuoden. Turkmenistanin ja Uzbekistanin aavikoilla tuotetaan erityisesti puuvillaa, ja Israelissa kasvatetaan taateleita, vihanneksia ja kukkia. Maanviljelyn lisäksi aavikoilla pystyy kannattavasti harrastamaan vesiviljelyä. Arizonan ja Israelin aavikoilla kasvatetaan äyriäisiä ja kaloja. Kiinassa ja Intiassa kerätään myös monia aavikon kasveja yrtteinä ja lääkekasveina.
Energia
Aavikot ovat lupaavia paikkoja aurinkoenergian keräämisen kannalta. Aavikoilla on harvoin pilvistä ja lämpötila on usein korkea, joten sekä lämpöön että auringonsäteisiin perustuvat menetelmät ovat tehokkaita. Suuria aurinkovoimalaitoksia on jo rakennettu Lounais-Amerikkaan, Saharaan, Etelä-Afrikkaan ja Australiaan. Laitokset tuottavat energiaa sekä suoraan auringonsäteistä että kuumentamalla väliainetta keskittävällä aurinkovoimalla.
thumb|[[Aurinkotornin periaatekuva]]
Uudenlainen aurinkoenergialaitos on aurinkotorni, jonka keskeisin elementti on korkea torni. Aurinkotornin toimintaperiaate perustuu ilman lämpenemiseen. Aurinko lämmittää maanpinnan läheisyydessä olevaa ilmaa, joka nousee ylöspäin. Ilma ohjataan torniin, jossa se pyörittää turbiineita.
Vuonna 2007 esitellyn Desertec-suunnitelman mukaan Eurooppa saisi vuoteen 2050 mennessä kuudesosan energiastaan Saharan aurinkovoimaloista. Samalla voimalat puhdistaisivat juomavettä merivedestä Saharan alueen asukkaille. Saharan aurinkoenergiaa pitäisi saada Eurooppaan vuoteen 2020 mennessä. Suunnitelman mukaan Pohjois-Afrikan rannikolle rakennettaisiin tuhat sadan megawatin laitosta. Saksalaistutkijoiden mukaan Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan aavikkoalueilla tuotettavalla energialla voitaisiin kattaa koko Euroopan, Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän sähköntarve, jos alueen pinta-alasta 0,3 prosenttia käytettäisiin sähköntuotantoon.
Aavikoituminen
thumb|Aavikoitumisen uhka merkittynä karttaan. Harmaalla on merkitty maapallon kuivat alueet ja punaisella alueet, joilla on suurin uhka aavikoitua.
Aavikoitumisella tarkoitetaan sitä, että maan laatu heikkenee kuivilla alueilla joko luonnollisen ilmastonvaihtelun tai ihmisen toiminnan seurauksena. Sillä ei kuitenkaan tarkoiteta varsinaisesti aavikoiden leviämistä. Aavikoitumista voikin tapahtua aavikkojen reuna-alueiden lisäksi esimerkiksi pelloilla, kaupunkien ympärillä ja eläinten juottopaikkojen läheisyydessä. Ihminen aiheuttaa aavikoitumista muun muassa laiduntamalla liian suuria määriä karjaa, käyttämällä kestämättömiä viljelymenetelmiä ja hakkaamalla puita.
Lady Love
Lady Love on Katri Helenan albumi, joka julkaistiin vuonna 1976. Albumi on myynyt platinalevyyn oikeuttavan määrän.
Tansaniannaamiokutoja
Tansaniannaamiokutoja (Ploceus reichardi) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Tansaniannaamiokutojaa tavataan Tansaniassa ja Sambiassa. Lajia on kuvattu paikallisesti yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Aavikko
Kylmyysaavikko
Kylmyysaavikoita ei pidetä kuitenkaan varsinaisina aavikkoina, vaikka niissäkin sataa vähän ja kasvillisuuspeite on pieni. Alhaisen lämpötilan ansiosta veden kokonaishaihdunta on pieni, ja siksi kasvit saavat lumen sulamisvesistä ja sateista enemmän vettä käyttöönsä kuin kuumilla aavikoilla, joilla vettä haihtuu maaperästä huomattavasti enemmän.
PCL
PCL tarkoittaa seuraavia asioita:
Cheremule
Cheremule on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Sassarin maakunnassa. Kunnassa on arviolta 434 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 24,25 neliökilometriä. Se sijaitsee 540 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Mukesh (laulaja)
Mukesh Chand Mathur (22. heinäkuuta 1923 Delhi, Brittiläinen Intia – 27. elokuuta 1976 Detroit, Michigan, Yhdysvallat), tunnettiin pelkästään nimellä Mukesh, oli intialainen laulaja. Häntä pidetään aikalaistensa Mohammed Rafin ja Kishore Kumarin lisäksi yhtenä merkittävimmistä playback-laulajista hindinkielisen elokuvateollisuuden historiassa. Hän voitti yli 30-vuotisella urallaan parhaan mieslaulajan National Film Awards -palkinnon ja neljä Filmfare Awards -palkintoa.
SOME FOLK
SOME FOLK on Kalevauvan toinen studioalbumi, joka julkaistiin 28. helmikuuta 2020.
Albumille on haettu sanoituksia Vauva.fi-foorumin lisäksi esimerkiksi Hevostalli.netistä
Gage Knox
Gage Knox (s. 12. heinäkuuta 1989 ) on kanadalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa on Max Tate Beybladen englanniksi dubatussa animessa. Enimmäkseen Knox näytteli vierailevissa rooleissa eri televisiosarjoissa, kuten Queer as Folk ja Naturally, Sadie. Hän on myös Maxin äänenä Beyblade V-Force: Super Tournament Battle -videopelissä. 2000-luvulla hän on esiintynyt pääosin teatterissa.
Henrik Aalto
Henrik Aalto on kestävyysjuoksija Pekka Aallon veli. Molemmat veljeksistä noudattavat intialaisen gurun oppeja, joihin kuuluu mietiskely, ultapitkät matkat, selibaatti sekä kasvisravinto.
Dayron Robles
Dayron Robles (s. 19. marraskuuta 1986 Guantánamo, Kuuba) on kuubalainen 110 metrin aitajuoksija ja olympiavoittaja.
Robles sijoittui 2003 Sherbrooken alle 18-vuotiaiden MM-kisoissa 110 metrin aidoissa kuudenneksi. Seuraavana vuonna hän voitti hopeaa Grosseton nuorten MM-kisoissa ajalla 13,77. Helsingin MM-kisoissa 2005 hän karsiutui välierissä. Vuonna 2006 Robles voitti MM-hopeaa Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 60 metrin aidoissa ajalla 7,46. Myöhemmin samana vuonna hän juoksi toiseksi IAAF:n yleisurheilufinaalissa ajalla 13,00 ja kolmanneksi yleisurheilun maailmancupissa. Seuraavana vuonna hän voitti kultaa Rio de Janeiron Pan-Amerikan kisoissa ajalla 13,25. Lisäksi hän juoksi neljänneksi Osakan MM-kisoissa ja voitti IAAF:n yleisurheilufinaalin ajalla 12,92.
Robles juoksi 12. kesäkuuta 2008 Ostravassa 110 metrin aitojen uuden maailmanennätyksen 12,87. Hän rikkoi Liu Xiangin nimissä olleen aiemman ennätyksen yhdellä sadasosasekunnilla. Elokuussa Pekingin olympialaisissa Robles juoksi 110 metrin aidoissa selvään mestaruuteen. Hän voitti ajalla 12,93 ja jätätti toiseksi tullutta David Paynea yli kaksi kymmenystä.
Berliinin MM-kilpailuissa 2009 Robles keskeytti välierissä reisivamman vuoksi. Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän voitti kultaa 60 metrin aitajuoksussa ajalla 7,34.
Daegun MM-kilpailuissa 2011 Robles tuli ensimmäisenä maaliin, mutta myöhemmin kisan jälkeen hänet hylättiin, koska viimeisen aidan kohdalla hän veti viereisellä radalla olevaa Liu Xiangia kädestä.
Sahelinkutoja
Sahelinkutoja (Ploceus vitellinus) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Sahelinkutojaa tavataan Länsi-, Keski- ja Itä-Afrikassa. Sen on kuvattu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Mikko Brummer
Henry Mikko Ilari Brummer (s. 23. helmikuuta 1954 Helsinki) on suomalainen, olympialaisissakin kilpaillut purjehtija.
Brummer sijoittui olympialaisten 470-luokassa Rudi Biaudet'n kanssa 18:nneksi Montrealissa 1976. Hän voitti puolitonnarien maailmanmestaruuden "Hasse from Finland" -veneen kipparina vuonna 1991 ja saavutti MM-hopeaa vuonna 1986. Flying Dutchman -luokan MM-kilpailuissa hän sijoittui parhaimmillaan 14:nneksi vuonna 1978.
Seuratasolla Brummer edusti Nyländska Jaktklubbenia ja Merenkävijöitä. Hän voitti Suomen-mestaruuden 470-luokassa vuonna 1975 sekä useita kertoja avomeriluokissa.
Brummerin veljet Yrjö ja Otso Brummer ovat myös kilpailleet purjehtijoina.
Saamelaiskielet
Saamelaiskielet, aikaisemmin lappalaiskielet, ovat uralilaisen kielikunnan suomalais-ugrilaiseen haaraan kuuluva kieliryhmä, joita saamelaiset puhuvat. Akkalansaamen hiljattain sammuttua nykyään eläviä saamelaiskieliä on yhteensä yhdeksän, joista kuudella on oma kirjakielensä. Ryhmä jaetaan edelleen länsi- ja itäsaamelaisiin kieliin, joihin kumpaankin luetaan viisi kieltä (tosin vain neljää itäsaamelaista puhutaan yhä). Kielet muodostavat osittain murrejatkumon, jossa vierekkäiset kielimuodot ovat keskenään melko hyvin ymmärrettäviä. Eräiden kielten välillä on kuitenkin jyrkkä kieliraja. Saamelaiskielten yhteinen kantakieli on kantasaame. Ne eivät kuulu itämerensuomalaisiin kieliin kuten suomi ja viro, mutta ovat niille selvästi kaukaisempaa sukua. Saamen kielillä on noin 20 000–30 000 puhujaa. Suomen alueella puhutaan kolmea saamelaiskieltä, joista puhujamäärältään selvästi suurin on pohjoissaame. Suomen lain mukaan saamelaisilla on oikeus käyttää saamea asioidessaan viranomaisten kanssa (katso osa tilanne Suomessa).
Syksyisin vietetään Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa yhteistä saamen kielten viikkoa, jonka tavoitteena lisätä saamelaiskielten näkyvyyttä ja tietoa niistä ja nostaa saamelaiskielten arvostusta. Saamen kielten viikkoa organisoi kolmen valtion Saamelaiskäräjät.
Luokittelu
right|300 px|thumb|Saamelaiskielten entinen levinneisyys, tummemmalla nykyalue: 1. [[eteläsaame 2. uumajansaame 3. piitimensaame 4. luulajansaame 5. pohjoissaame 6. koltansaame 7. inarinsaame 8. kiltinänsaame 9. turjansaame]]
Länsisaamelaiset kielet: Itäsaamelaiset kielet:
Sammuneet saamelaiskielet
Lisäksi joissakin lähteissä mainitaan kainuunsaame, jolla tarkoitetaan 1500–1700-luvulle asti eläneiden metsäsaamelaisten kieltä. Ainakin joissain arvioissa on kuitenkin pidetty oletusta keminsaamesta erillisen kainuunsaamen olemassaolosta heikosti perusteltuna. Kaiken kaikkiaan paikannimien ja saamelaiskielten historian perustella on päätelty, että saamalaiskieliä eri vaiheissa on puhuttu lähes koko Suomessa ja Karjalassa ja osassa luoteista Venäjää.
Historia
Todennäköisesti ennen uralilaisen kielen omaksumista saamelaiset puhuivat paleoskandinaavista kieltä (tai kieliä), jonka vaikutus edelleenkin näkyy substraattina nykysaamelaiskielten sanastossa. Kielitieteilijä Ante Aikio on esittänyt, että kantasaame on muodostunut joko Etelä-Suomessa tai Karjalan alueella ja levittäytynyt pohjoiseen Fennoskandiaan esiroomalaisella rautakaudella (500 eaa. – 0). Kielitieteilijä Jaakko Häkkinen ajoittaa saamen leviämisen Lappiin ajanlaskun alkuun (0–200 jaa.). Kielitieteilijä Knut Bergslandin mukaan keskisestä Skandinaviasta tuli saamenkielinen keskisellä rautakaudella, noin 500-luvulla jaa. Ensimmäiset saamen kielellä kirjoitetut kirjat julkaistiin vuonna 1619, mutta niiden teksti ei vastaa nykyisiä saamen kielten kirjakieliä. Siksi ne eivät soveltuneet käyttöön kaikkialla Ruotsissa. Tuolloin ehdotettiin myös käännösten tekemistä eri saamen kielille, mutta ehdotus ei toteutunut. Muutamat papit yrittivät 1700-luvun alussa tukea saamen kielen käyttöä katekismuksen opetuksessa, mutta Kemin Lapin papisto kielsi tämän 1760-luvulla.
Saamenkielisen kirjallisuuden julkaiseminen kehittyi sangen hitaasti ja katkonaisesti. Suomessa ensimmäiset saamenkieliset kirjat ilmestyivät vasta vuonna 1825. Samaan aikaan kun suomenkielinen kirjallisuus kehittyi huomattavasti 1800-luvun mittaan, saamenkielisen kirjakulttuurin kehittymiselle ei ollut tukea. Vain harvat kirkonmiehet puolustivat sitä.
Saamenkielinen kirjakulttuuri alkoi kehittyä vasta uusien liikkeiden ja aatteiden voimistuessa suomalaisessa yhteiskunnassa. Fennomaanit lisäsivät kannatustaan, ja samalla kehitettiin uusia tutkimusalueita. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura perustettiin vuonna 1831 ja Suomalais-Ugrilainen Seura vuonna 1883. Ne molemmat edesauttoivat omalla tavallaan saamen kirjakulttuurin kehitystä. Pian käynnistyi kotiseutututkimus 1890-luvulla ja kehittyi edelleen 1900-luvun alussa.
Kirjaimisto
Saamen kielet pohjoismaissa käyttävät latinalaista aakkostoa, joka on täydennetty Unicode Latin Extended-A -kokoelman merkeillä.
Konsonantit Q, W ja X eivät kuulu kirjaimistoon, kuten eivät myöskään suomen ja ruotsin vokaalit Yy, Åå, Ää ja Öö, jollei niitä ole erikseen mainittu. Latinalaiseen aakkostoon lisätään kunkin saamen kielen kohdalla seuraavat kirjaimet: Huomaa: kirjain Đ on latinalainen suuraakkonen D ja poikkiviiva (Unicode U+0110), ei islannissa, fäärissä tai muinaisenglannissa käytettävä Ð|iso eth (Ð; U+00D0), joka on ulkonäöltään lähes sama.
Kiltinänsaame käyttää laajennettua kyrillistä aakkostoa: Аа Ӓӓ Бб Вв Гг Дд Ее Ёё Жж Зз Ии Йй Ӣӣ Кк Лл Ӆӆ Мм Ӎӎ Нн Ӊӊ Ӈӈ Оо Пп Рр Ҏҏ Сс Тт Уу Фф Хх Цц Чч Шш Щщ Ъъ Ыы Ьь Ҍҍ Ээ Ӭӭ Юю Яя Јј Ѣѣ ʼ. Kiltinänsaame käyttää myös pituusmerkkejä eli makroneita, joiden esittäminen esimerkiksi Internetissä on teknisistä syistä hankalaa. Koltansaamessa käytetään em. kirjainten lisäksi ʹ.
Kielitieteellisessä tutkimuskirjallisuudessa pohjoissaamen kielenainekset on perinteisesti esitetty ja esitetään usein vieläkin niin sanotulla Nielsenin ortografialla eli oikeinkirjoitusjärjestelmällä, jota tutkija Konrad Nielsen käytti 1900-luvun alkupuolella.
Tilanne Suomessa
Vuonna 2008 saamea puhui Suomessa äidinkielenään 1 778 henkilöä. Suomessa saamen kielten asemaa ja käyttöä on pyritty turvaamaan vuoden 1992 alusta voimaan tulleella kielilailla, josta laadittiin uudistettu versio vuonna 2003. Tämän lain mukaan saamelaisilla on oikeus käyttää viranomaisten kanssa asioidessaan suullisesti tai kirjallisesti saamea. Käytännössä tämä tarkoittaa käännös- ja tulkkipalveluja. Ongelmana on vähäinen rahoitus, joka kunnille on varattu kielilain toteuttamiseksi. Tällä hetkellä vain noin 10 prosenttia saamelaisalueen viranomaisista osaa palvella saameksi. Saamelaiskielten aseman muodostuminen kaavailtujen tavoitteiden mukaiseksi on siis vielä kesken, mutta sitä tavoitellaan määrätietoisesti.
Koulutus Suomessa
Saamelaisten kotiseutualueella (Utsjoen, Inarin ja Enontekiön kunnat sekä Sodankylän kunnan pohjoisosa) on lapsilla oikeus opiskella peruskoulussa ja lukiossa saamea äidinkielenä, valinnaisena tai vapaaehtoisena aineena. Tämän lisäksi kieltä opetetaan kotiseutualueen ulkopuolella Oulussa, Rovaniemellä ja Sodankylän kirkonkylällä. Saamen voi suorittaa myös ylioppilastutkinnossa äidinkielenä. Ensimmäiset saamen äidinkielenään kirjoittaneet valmistuivat vuonna 1994. Äidinkieleltään saamelaiset ovat vähintään kaksikielisiä eli puhuvat saamen lisäksi kunkin maan valtakieltä. Opetettavina kielinä ovat pohjoissaamen lisäksi myös koltan- ja inarinsaame, vaikkakin valtaosa opetuksesta on pohjoissaamea. Saamenkieliseen opetuksen piirissä on Suomessa viitisensataa oppilasta, joista 150:ä opetetaan (pohjois-, koltan- tai inarin)saameksi. Pääosa opetuksesta tapahtuu vuosiluokilla 1–6.
Kolme yliopistoa Suomessa tarjoaa saamen kielen opetusta. Oulun yliopiston Giellagas-instituutti on tärkein saamea opettava taho yliopistotasolla. Sivuaineena saamea voi opiskella Helsingin yliopistossa sekä Lapin yliopistossa, jonne ollaan perustamassa saamen kielen opintokokonaisuutta. Turun yliopistossa on tarjolla yksittäisiä kursseja.
Kaikkia kolmea Suomen saamelaiskieltä voi opiskella myös Saamelaisalueen koulutuskeskuksessa vuoden mittaisilla opintolinjoilla.
Tilanne Norjassa
Norjassa säädettiin laki saamelaiskielten asemasta vuonna 1990. Se määräsi kuusi Pohjois-Norjan kuntaa virallisesti kaksikielisiksi. Kunnat ovat Finnmarkin läänin Uuniemi (pohjoissaameksi Unjárga, norjaksi Nesseby), Teno (Deatnu, Tana), Kaarasjoki (Kárášjohka, Karasjok), Porsanki (Porsáŋgu, Porsanger) ja Koutokeino (Guovdageaidnu, Kautokeino) sekä Tromssan läänin Kaivuono (Gáivuotna, Kåfjord). Näistä neljässä saamelaiset ovat enemmistönä seuraavasti: Koutokeinossa 96 %, Kaarasjoella 94 %, Uuniemellä 75 % ja Tenossa 53 %. Lakia on kritisoitu siitä, että se ei vaikuta muualla asuviin saamelaisiin kuten eteläsaamen puhujiin.
Koutokeinossa toimii Saamelainen korkeakoulu (Sámi allaskuvla), jonka hallinto- ja opetuskieli on pohjoissaame.
Tromssan yliopistossa voi opiskella pohjoissaamea sekä äidinkielenä että vieraana kielenä. Tammikuussa 2021 alkaa myös sairaanhoitajan koulutusohjelma, joka sisältää pohjoissaamen kielen ja kulttuurin opintoja.
Tilanne Ruotsissa
Ruotsissa saamelaiskielet tunnustettiin maan virallisiksi vähemmistökieliksi vuonna 2000. Maan vähemmistökielilaki antaa oikeuden käyttää virastoissa ja tuomioistuimissa asioitaessa saamelaiskieliä tietyissä kunnissa. Mikäli virkailija ei osaa saamea, paikalla on oltava tulkki. Laki ei ole toistaiseksi toiminut ongelmitta. Ruotsin aiemman kielipolitiikan takia osa saamelaisista hallitsee omaa saamen kieltään liian puutteellisesti asioidakseen sitä käyttäen virastoissa. Jotkut virkailijat ovat suhtautuneet nihkeästi tulkin hankkimiseen, sillä asioivat saamelaiset osaavat myös ruotsia.
Vuoden 2010 alusta lähtien saamen kieltä on ollut oikeus käyttää seuraavissa 17:ssä saamen kielen hallintoalueen kunnassa:
Tilanne Venäjällä
Kiltinänsaamea opetetaan vähäisissä määrin kouluissa vieraana kielenä. Muuten tukea saamelaiskielille ei ole. Akkalansaame on jo sammunut.
Nidarosin tuomiokirkko
thumb|Tuomiokirkon läntinen julkisivu. Nidarosin tuomiokirkko on kirkkorakennus Trondheimin kaupungissa Norjassa. Sitä pidetään Norjan merkittävimpänä kirkkona, ja se on Pohjois-Euroopan suurimpia kirkkorakennuksia. Kirkko on Norjan evankelis-luterilaisen kirkon Nidarosin hiippakunnan pääkirkko. Rakennuksen tyylissä on sen pitkän rakennusvaiheen vuoksi nähtävillä romaanista ja goottilaista arkkitehtuuria.
Historia
Kirkkorakennuksen rakennustyöt käynnistettiin vuoden 1070 tienoilla, ja ne saatiin päätökseen noin vuonna 1300. Rakennus vaurioitui pahoin vuosien 1327 ja 1531 tulipaloissa. Vuonna 1708 rakennus paloi lähes kokonaan, ainoastaan kiviseinät jäivät jäljelle. Tulipalo raivosi kirkossa taas vuonna 1719 salaman iskettyä rakennukseen. Suuret kunnostus- ja uudelleenrakennustyöt aloitettiin kirkossa vuonna 1869. Niitä johti alun perin arkkitehti Heinrich Ernst Schirmer, loppuun ne saattoi Christian Christie. Työt saatiin virallisesti valmiiksi vuonna 2001.
Kirkon sininen siluetti on kuvattuna mustaa taustaa vasten norjalaisen black metalia soittavan Mayhem-yhtyeen vuonna 1994 julkaistun De Mysteriis Dom Sathanas-albumin kannessa. Lehdistölle antamassaan lausunnossa kahdeksasta Norjassa tapahtuneesta kirkon poltosta vastuun ottanut yhtyeen basisti Varg Vikernes kertoi suunnitelleensa levyn julkaisun aikaan kyseisen kirkon räjäyttämistä yhdessä yhtyetoverinsa Euronymouksen kanssa. Vikernes kuitenkin murhasi Euronymouksen ennen albumin julkaisua, eikä kirkon räjäyttämistä koskaan edes yritetty.
Tornionlaakson kirjasto
Tornionlaakson kirjasto on Ylitornion ja Pellon kuntien yhteinen seutukirjasto. Tornionlaakson kirjasto aloitti toimintansa 1. tammikuuta 2011. Kirjaston vastuullisena hallinnoijana toimii Ylitornion kunta.
Tornionlaakson kirjastoon kuuluvat Pellon ja Ylitornion toimipiste ja kirjastoauto Väylän kulkuri.
Tornionlaakson kirjaston Pellon toimipiste
Tornionlaakson kirjaston Pellon toimipiste on yksi Tornionlaakson kirjaston toimipisteistä.
Chiaramonti
Chiaramonti on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Sassarin maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 639 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 98,61 neliökilometriä. Se sijaitsee 430 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Luna 19
Luna 19 oli neuvostoliittolainen kuuluotain. Se laukaistiin 28. syyskuuta 1971 UR-500/Proton -kantoraketilla. Sen tehtävänä oli kartoittaa ja valokuvata Kuuta kiertoradalta käsin. Sen toiminta kesti aina vuoden 1972 lokakuuhun asti.
Jack Owens
thumb|Jack Owens vuonna 1995|alt= Jack Owens (oik. L. F. Nelson, n. 17. marraskuuta 1904 Bentonia, Mississippi – 9. helmikuuta 1997 Yazoo City, Mississippi ) oli yhdysvaltalainen delta blues -kitaristi ja laulaja.
Elämä
Owens syntyi Celia Owensille vuonna 1904. Hänen isänsä, sukunimeltään Nelson, jätti Celian Jackin ollessa viisi tai kuusi. Nuori Jack kasvoi näin ollen isoisänsä Samuel Owensin taloudessa. Hän opetteli soittamaan huilua, pianoa ja viulua, mutta kitarasta tuli hänen pääsoittimensa.
Owens elätti itsensä maanviljelyllä, viinan salakaupalla ja viikonloppuisin kapakanpidolla ("juke joint") Bentoniassa suurimman osan elämäänsä. Hän ei levyttänyt ennen 1960-luvun bluesbuumia, jolloin bluestutkija David Evans löysi hänet blueslaulaja Cornelius Brightin ansiosta. Syyskuussa 1966 äänitetyt "B & O Blues" ja "Devil Got My Woman" ilmestyivät Evansin keräämällä Goin' Up the Country -kokoelmalla. Vuonna 1971 ilmestyi Owensin albumi (Bud Spires soitti sillä huuliharppua) It Must Have Been The Devil ja vuonna 1979 albumi Bentonia Country Blues.
Owens esiintyi kuolemaansa saakka musiikkifestivaaleilla Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Hänen musiikkityylinsä muistutti paljon saman kaupungin Skip Jamesin soittotapaa.
Las Navas de Tolosan taistelu
Taustaa
Kristittyjen kuninkaiden armeija oli kokenut valtavan tappion vuonna 1195 Alarcosin taistelussa kalifi al-Mansuria (1184-99) vastaan. Kalifi palasi Sevillaan, mahdollisesti Marokon kapinallisten berbereiden vuoksi, joten lopullinen välienselvittely jäi hänen seuraajansa huoleksi.
thumb|340px|Iberian niemimaa vuonna 1210. Almohadien valtakunta (ruskea) ulottuu Afrikan puolelle saakka. Sen rajanaapureina ovat pohjoisen kristityt kuningaskunnat Portugali (sininen), León (okra), Kastilia (punainen) ja Aragonia-Barcelona (vihreä). Navarra (keltainen) on jäänyt eristyksiin Aragonian ja Kastilian väliin. Kalifi Muhammad an-Nasir (1199–1213) nousi maihin Gibraltarissa keväällä 1211. Hänen aikeenaan oli hyökätä vakavimpana uhkanaan pitämänsä Kastilian kuninkaan Alfonso VIII:n kimppuun. Kalifi marssi Salvatierraan, ja kahden kuukauden piirityksen jälkeen Alfonso määräsi linnoituksen puolustajat luopumaan vastarinnasta. Kalifi vertasi valtausta Kastilian kuninkaan oikean käden irti leikkaamiseen, mutta syksyn tullen hän palasi Córdobaan. Linnoituksen antautumista vastustanut kruununperijä Ferdinand kuoli kuumeeseen kuukauden kuluttua, mutta hänen isänsä Alfonso VIII jatkoi väsymättä valmisteluitaan odotettavissa olevaa kevään sotaretkeä varten. thumb|right|200px|Paavi [[Innocentius III lupasi toukokuussa 1212 synninpäästön kaikille ristiretkelle osallistuville ja myös kaikille sotatoimia rahoittaville.]]
Lokakuussa 1211 julkisuuteen levisi kalifin kirje, jossa kalifi totesi muslimien ”siivonneen Jerusalemin saastaisista kristityistä” ja kehotti kristittyjä luopumaan uskostaan ja kääntymään muslimeiksi, sillä ”saraseenien laki on parempi kuin teidän”. Kirjeessä uhattiin myös sotaretkellä Roomaan. Kirje oli ilmeisesti propagandasyistä tehty väärennös, mutta useat trubaduurit tarttuivat kirjeen uhkiin ja tekivät pilkkalauluja, joilla kannustettiin kaikkia kristittyjä liittymään maurien ristiretkeen. Paavi Innocentius III julisti toukokuussa 1212 synninpäästön paitsi kaikille ristiretkelle osallistuville, myös kaikille sotatoimia rahoittaville. Kastilian kuningas Alfonso VIII lähetti Toledon arkkipiispan Rodrigon Italiaan, Ranskaan ja Saksaan väkeä rekrytoimaan.
Lopulta monikansalliset joukot olivat valmiit kohtaamaan kalifin sotilaat. Ranskalaisten mukana oli paavin legaatti, Narbonnen arkkipiispa Arnaud, Bordeaux’n arkkipiispa Guillaume, Astarac kreivi Centule ja monia muita. Mukana oli ritarikuntien sotilasmunkkeja sekä Navarran kuningas Sancho VII. Keskenään taistelevat Leónin ja Portugalin kuninkaat eivät osallistuneet tähän ristiretkeen, mutta kummastakin maasta joukkoihin liittyi runsaasti vapaaehtoisia.
Edetessään etelää kohti ristiretkeläiset valtasivat 24. kesäkuuta 1212 Malagónin ja Calatravan 1. heinäkuuta. Täällä osa ristiretkeläisistä päätti keskeyttää etenemisen kuumaan säähän vedoten, mutta Narbonnen arkkipiispa ja Blazorin Theobald pysyivät iberialaisten rinnalla, jatkoivat marssiaan ja liittyivät Sancho VII:n joukkoihin. Tämän jälkeen vallattiin melko vaivattomasti Alarcos, Piedrabuena, Benavente ja Caracuel, mutta Salvatierran ohi joukot menivät ilman valtausyritystä.
Joukkojen vahvuudet
Ristiretkeläisten kokonaisvahvuus oli 2 000 ranskalaista ritaria, 10 000 iberialaista ratsukkoa ja 50 000 jalkamiestä, ja kalifin joukkojen kokonaisvahvuuden arvioidaan nousseen jopa 200 000 mieheen. Ranskalaisten monenkirjavasta ja kurittomasta joukosta mainitaan olleen miltei enemmän vahinkoa kuin apua. Heistä suuri osa luopui sotaretkestä jo ennen taistelua, mutta siitä huolimatta kumpikin armeija oli suurin Iberian niemimaalla koskaan nähty.
Kalifin strategia
Kristittyjen edetessä etelää kohti kalifi sai jatkuvasti tietoja tapahtuneesta. Hän oli hyvin tietoinen lähestyvän armeijan eripuraisuudesta ja pyrki vuoristoisessa maastossa hidastamaan ja estämään sen etenimistä. An-Nasir arveli, aivan oikein, että mitä pitempi aika kuluisi, sitä heikommaksi kävisi monikansallisten joukkojen keskinäinen luottamus ja taistelumoraali. Morenavuoren luokse hän pystytti ketjun vahvoja vartioasemia, joita vastaan hyökätessään kristityt joutuisivat sotimaan itselleen epäedullisissa paikoissa. Lisäksi kalifi oli omalla maallaan, joten ruuan ja muun huollon järjestäminen oli suhteellisen helppoa.
Lammaspaimen johdattaa kristityt ohi vartijoiden
Kalifin strategia osoittautui oikeaksi. Osa ranskalaisista ritareista oli jo vetäytynyt kuumaan ilmastoon vedoten, vaikka ilmeisesti kyse oli kykenemättömyydestä tulla toimeen ylpeiden iberialaisten kanssa. Alfonso koetteli turhaan usean kalifin etuvartioaseman murtamista. Kuninkaiden neuvonpidossa Navarran Sancho ja Aragonian Alfonso kehottivat kääntymään takaisin ja hyökkäämään ohitettujen muslimilinnoitusten kimppuun etenemisen sijasta. Toledon arkkipiispa Rodrigo, yksi keskiajan sotaisimmista kirkonmiehistä, asettui ainoana Alfonson kannalle. Tässä vaiheessa leiriin ilmaantui lammaspaimen, joka tarjoutui näyttämään tien vartioasemien ohi. Armeija eteni vuorensolia pitkin vaikeakulkuisessa maastossa, ja sen onnistui kiertää kalifin vartioasemat ja edetä kohti Tolosaa.
Armeijat kohtaavat
thumb|500px|[[Francisco de Paula Van Halen|F. P. Van Halenin maalaus taistelusta]] Ristiretkeläiset saapuivat Las Navas de Tolosaan 13. kesäkuuta 1212 ja kohtasivat kalifin Córdobasta lähettämät joukot Losan solassa. Kahden päivän ajan joukot seisoivat kasvotusten ja valmistautuivat tulevaan yhteenottoon. Arkkipiispa Rodrigo antoi kaikille synninpäästön.
Mielenkiintoinen kysymys kuuluu, miksi Alfonso ei hyökännyt heti, vaan kulutti kaksi päivää rukoilemiseen. Vaikka kalifin valiojoukkoja oli jäänyt ohitettuja vartioasemia puolustamaan, oli selvää, että taistelu tultaisiin käymään juuri tässä paikassa, sillä kalifin joukot sulkivat ainoan käyttökelpoisen tien. Syytä Alfonson viivyttelyyn ei tiedetä. Muslimit käyttivät tilannetta hyväkseen ja varustivat pienen Campana Ronegadero -joen eteläpuolen puolustusta varten. Kalifilla oli 100 000 ratsukkoa rivissä. Hän komensi itse keskustaa, ja hänen kuninkaallisena merkkinään oli päivänvarjo, jota henkivartija piti korkealla kalifin pään päällä kaikkien nähtävillä.
Saalis
Alfonso lähetti kalifin teltan ja viirin lisäksi paavi Innocentius III:lle selostuksen tapahtuneesta:
Kuninkaan tytär iloitsi voitosta sisarelleen Ranskan kruununperijän vaimolle Blankalle lähettämässä kirjeessä, jossa hän aivan oikein ennusti voiton olevan alkusoittoa tuleville valloituksille:
Kalifin teltasta ottamansa gobeliinin Alfonso VIII lähetti Las Huelgasin luostariin lähelle Burgosia, missä se on edelleenkin taistelun muistona. Kalifi julisti Sevillasta, ettei tappio ollut niin suuri kuin yleisesti luultiin, ylisti kristittyjen raskaita menetyksiä ja kaiken kaikkiaan uskotteli, ettei ollut kokenut taistelukentällä tappiota. Kalifi kuoli jo seuraavana vuonna 1213, mahdollisesti alaistensa myrkyttämänä.
Merkitys
thumb|right|300px|Pian taistelun jälkeen Almohadien valtakunta Afrikassa hajosi kolmeen osaan, ja kristityt kuningaskunnat valloittivat muutamassa vuosikymmenessä vaaleanvihreällä merkityt taifat. Vaikka kristittyjen voitot aluksi näyttivät pieniltä – saadun sotasaaliin lisäksi vain muutama kaupunki vallattiin – ja liittolaisarmeija hajaantui aivan an-Nasirin ennustuksen mukaisesti, taistelu oli käänteentekevä tapahtuma Iberian niemimaan ja Euroopan historiassa. Las Navas oli alkusoittoa almohadien tappiolle ja enteili kristittyjen kuningaskuntien lopullista voittoa saraseeneista. Kastiliasta tuli niemimaan johtava valtio, joka hallitsi keskeisiä alueita, suurimpia jokia ja tärkeimpiä teitä. Ristiretkeläisten kalifilta saama sotasaalis oli suunnattoman suuri, mikä epäilemättä innosti ritareita tuleviin valloituksiin.
Iberian niemimaalla voimasuhteet olivat kääntyneet selvästi ja peruuttamattomasti kristittyjen kuningaskuntien hyväksi.
Suomuselkäkutoja
Suomuselkäkutoja (Ploceus spekei) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Seututie 138
Seututie 138 eli Ilmakehä on Vantaalla sijaitseva seututie, joka johtaa Tuusulanväylän eli kantatien 45 varrella olevasta eritasoliittymästä Lentoasemantielle eli seututielle 135. Kehä III:lta alkavan Lentoasemantien ohella se on merkittävä Helsinki-Vantaan lentoaseman maaliikenteen välittäjä. Ennen Ilmakehän rakentamista tie 138 kulki Ilmailutietä.
Suomuselkäkutoja
Levinneisyys
Suomuselkäkutojaa tavataan Etiopiassa, Keniassa, Somaliassa ja Tansaniassa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Pariisin rauhansopimus (1947)
140px|thumb|Pariisin rauhan­sopimus vuonna 1947 julkaistussa suomalaisessa posti­merkissä. Pariisin rauhansopimus solmittiin Pariisissa, Ranskassa 10. helmikuuta 1947. Toisen maailmansodan voittaneet liittoutuneet (ensi sijassa Yhdysvallat, Neuvostoliitto, Iso-Britannia ja Ranska) neuvottelivat rauhansopimukset häviäjien eli akselivaltoina olleiden Italian, Romanian, Unkarin ja Bulgarian sekä niiden kanssasotijana taistelleen Suomen kanssa heinä–lokakuuhun 1946 pidetyssä rauhankonferenssissa. Häviäjävaltiot säilyivät itsenäisinä ja niillä oli mahdollisuus liittyä Yhdistyneisiin kansakuntiin.
Seututie 138
Väylällä sijaitsee Ilmakehän pikavuoropysäkki, jonka kautta kulkee lentoaseman linja-autoyhteyksiä.
Pariisin rauhansopimus (1947)
Rauhansopimuksen luominen
Rauhansopimusten luonnosten valmistelu kesti kuitenkin paljon kauemmin kuin oli suunniteltu, ja vasta elokuussa 1946 Suomen hallitus sai kutsun lähettää edustajansa "liittoutuneiden ja liittyneiden valtojen" konferenssiin, joka oli 29. heinäkuuta aloittanut Pariisissa Saksan viiden liittolaismaan rauhansopimusten käsittelyn. Suomi erosi muista entisistä vihollisvaltioista sikäli, että maa ei ollut ollut Saksan miehittämä eikä siellä ollut toiminut Saksalle kuuliaista nukkehallitusta. Heti konferenssin aluksi sovittiin, että kunkin entisen vihollismaan sopimusluonnoksen käsittelyyn saivat osallistua liittoutuneista vain ne, jotka olivat allekirjoittaneet aselepo- tai antautumissopimuksen asianomaisen maan kanssa – ”kenen sota, sen rauha”. Näin esimerkiksi Ranska ja Yhdysvallat suljettiin Suomea koskevan sopimusluonnoksen käsittelyn ulkopuolelle. Hävinneet maat saivat esittää konferenssin yleisistunnossa omat näkökohtansa. Italian edustaja korosti omassa puheenvuorossaan maataan koskevan sopimusluonnoksen ankaruutta ja soveltumattomuutta liittoutuneiden hyväksymiin periaatteisiin sekä otti esille rajajärjestelyt ja sotakorvaukset. Romanian, Unkarin ja Bulgarian edustajat puolestaan kiittivät Neuvostoliittoa sen osoittamasta jalomielisyydestä, mm. sotakorvausten kohtuullisuudesta, mutta arvostelivat läntisiä liittoutuneita suhteettomista vaatimuksista menetetyn omaisuuden korvaamiseksi. Bulgaria ilmoitti pitävänsä kiinni Hitlerin Saksan avulla Kreikalta miehittämästään alueesta. Neuvostoliiton valtuuskunnan johtajan, ulkoministeri Vjatšeslav Molotovin mukaan Italian esiintyminen osoitti, että maa ei ollut sanoutunut irti fasistisesta imperialismista, vaan uusi Italia seurasi edeltäjänsä jälkiä. Toisaalta Balkanin entiset vihollismaat olivat Molotovin mielestä päättäväisesti ja tukea ansaitsevalla tavalla lähteneet demokratian toteuttamisen tielle. Molotov puolusti Bulgarian oikeutta Kreikalta miehittämiinsä alueisiin, minkä Yhdysvaltain ulkoministeri James F. Byrnes puolestaan jyrkästi tuomitsi. Italiassa rauhanehtojen julkistaminen johti vakaviin levottomuuksiin, ja kysymys Triestestä ja eräistä muista Italian ja Jugoslavian raja-alueista aiheutti selkkauksen maiden välille.
Saksan ja Itävallan kanssa tehtäviä rauhansopimuksia ei päästy edes valmistelemaan ennen kuin vastakkaisten suurvaltablokkien muodostuminen vuoden 1947 aikana tukahdutti läntisten liittoutuneiden ja Neuvostoliiton yhteistyön. Näin Saksa ja Itävalta jäivät toistaiseksi miehityshallintojen alaisuuteen.
Suomen rauhansopimuksen käsittely
Pariisiin 13. elokuuta 1946 saapunut pääministeri Mauno Pekkalan johtama Suomen valtuuskunta sai esittää näkökohtansa viimeisenä. Valtuuskunta oli ennen Helsingistä lähtöään valmistellut yhdessä presidentti J. K. Paasikiven johdolla Suomen puheenvuoron. Paasikiven periaatteiden mukaan Suomen oli "historian edessä" esitettävä oma näkökantansa, joka vastaisi kansan mielialoja ja mahdollistaisi myöhemmin mm. rajakysymysten ottamisen esille Neuvostoliiton kanssa. Suomen puheenvuoron käytti 15. elokuuta ulkoministeri Carl Enckell Pekkalan nimissä ranskan kielellä. Enckell lausui maailmansodan tapahtumien johtaneen siihen, että demokraattinen Suomi seisoi hävinneenä ja suuria menetyksiä kokeneena entisenä vihollismaana voittaneiden demokraattisten maiden edessä. Hän palautti mieliin, että Suomi on ollut uranuurtaja valtiollisessa demokratiassa, joka on ollut ja on natsismin jyrkkä vastakohta. Enckellin mukaan Suomi toivoi lievennyksiä rauhanehtoihin alueluovutusten ja sotakorvausten osalta, jotta maa voisi varmemmin suoriutua sitoumuksistaan. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov katsoi tiukkasävyisessä vastauksessaan Enckellin puheeseen sisältyneen ehtoja, joita Suomi ei ollut aikaisemmin esittänyt, ja torjui rauhanehtojen lievennykset. Varaulkoministeri Andrei Vyšinski varoitti kiivaaseen äänensävyyn Suomea vehkeilemästä länsivaltojen avulla Neuvostoliittoa vastaan.