cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Naganami
Palvelus
Alus osallistui 11. joulukuuta täydennystynnyreiden toimittamiseen Guadalcanalille. Se avusti torpedoidun Teruzukin pelastustoimissa, joiden aikana vaurioituneelta alukselta evakuloitiin amiraali Tanaka yhdessä 56 muun kanssa. Samalla Naganamista tuli uudelleen laivueen lippulaiva. Se johti 16. joulukuuta saattueen Mundaan. Alus siirtyi 17.–18. joulukuuta Shortlandsista Rabauliin. Se avusti 25. joulukuuta Rabaulin edustalla vaurioituneiden Uzukin ja Nankaimarun pelastustöissä. Alus säilyi laivueenlippulaivana komentajan vaihtuessa 30. joulukuuta kontra-amiraali Koyanagi Tomijiin.
1943
Alus suojasi 25.–30. huhtikuuta Chūyōn ja Unyōn matkan Yokosukasta Trukille. Alus suojasi 8.–13. toukokuuta Yamaton taisteluosaston Trukilta Jokosukaan, josta se suojasi 15.–19. toukokuuta Myōkōn ja Haguron Paramushiroon. Alus suojasi 25.–31. toukokuuta saattueen Paramushirosta Maizuruun, jossa se siirrettiin koneiden huoltoon. Palvelukseen palattuaan Naganami purjehti 28. kesäkuuta – 1. heinäkuuta Maizurusta Paramushiroon. Aluksen piti osallistua 7.–17. heinäkuuta Kiskan evakuointeihin, mutta sää esti operaation toteuttamisen. Se osallistui 22. heinäkuuta – 1. elokuuta Kiskan evakuointiin, joka saatiin suoritettua 29. heinäkuuta. Alus kärsi kuitenkin pieniä vaurioita törmättyään Hatsushimon kanssa.
Naganami suojasi 3.–7. elokuuta tankkeri Nipponmarun Paramushirosta Maizuruun, minkä jälkeen se siirrettiin korjattavaksi. Alus suojasi Chōkain ja Mayan Jokosukasta Trukille. Se suojasi 22.–27. syyskuuta Mayaa kuljetettaessa joukkoja Trukilta Rabauliin ja takaisin. Alus suojasi 11.–15. lokakuuta Myōkōa ja Haguroa Trukilta Rabauliin, minkä jälkeen se palasi Trukille. Alus suojasi 17.–26. lokakuuta Yhdysvaltain ilmahyökkäysten vuoksi Trukilta Enewetakille siirtyvää laivastoa, minkä jälkeen se palasi Trukille.
Alus kuljetti 30. lokakuuta – 1. marraskuuta laivaston ilmavoimien henkilöstöä Trukilta Rabauliin. Alus osallistui 2. marraskuuta Keisarinna Augustanlahden taisteluun sekä 6. marraskuuta Cape Torokinan vastamaihinnousuun kuljettaen joukkoja Bougainvilleen. Naganami kärsi 11. marraskuuta Rabaulissa pahoja vaurioita ilmahyökkäyksessä. Alukseen osui torpedo, joka tuhosi sen perän tornista 3 alkaen ja esti aluksen liikkumisen. Makinami hinasi vaurioituneen aluksen Rabauliin. Aluksen päälliköksi tuli 25. marraskuuta Mori Takuji. Yūbari hinasi 3.–8. joulukuuta aluksen Rabaulista Trukille.
1944
Nagara hinasi 15.–24. tammikuuta aluksen edelleen Trukista Saipanin kautta Tokuyamaan. Alus siirrettiin seuraavana päivänä Kuressa telakalle, mistä se palasi palvelukseen 20. kesäkuuta. Aluksen päällikkö vapautettiin 10. helmikuuta tehtävistään. Aluksen uudeksi päälliköksi saapui 1. kesäkuuta Tobita Kiyoshi. Naganami suojasi 8.–16. heinäkuuta joukkojenkuljetussaattuetta Kuresta Okinawalle, josta se jatkoi matkaansa Linggaan. Alus suojasi 18.–20. lokakuuta laivaston Linggasta Bruneihin.
Alus osallistui 23.–25. lokakuuta Leytenlahden taisteluun suojaten amiraali Kuritan hyökkäysosastoa. Alus avusti 23. lokakuuta uppoavan Mayan eloonjääneiden pelastamisessa. Eloonjääneet siirrettiin Musashille, minkä jälkeen alus saattoi vaurioituneen Takaon Bruneihin. Alukselta lähetettiin 24. lokakuuta valtausosasto tutkimaan hylättyä Yhdysvaltain laivaston sukellusvenettä USS Darteria.
Naganami purjehti 26.–29. lokakuuta Coroniin, minkä jälkeen se suojasi vaurioituneen Myōkōn Bruneihin. Alus saapui 31. lokakuuta Bruneista Manilaan osallistuakseen Leyten joukkojenkuljetuksiin. Alus lähti 8. marraskuuta Manilasta suojaten joukkojenkuljetussaattuetta TA nro. 4 Ormociin. Alus liittyi 10. marraskuuta saattueeseen TA nro. 3 lähestyessään Ormocia. Task Force 38:n lentokoneet upottivat Naganamin 11. marraskuuta Ormodin lahdella Leyten länsipuolella. Keskilaivassa tapahtunut räjähdys katkaisi laivan, jolloin se upposi vieden mukanaan 156 miehistönjäsentä. Alukselta pelastui 72 henkeä, joiden joukossa oli aluksenpäällikkö Tobita.
Karl Ingelius
Karl Hugo Ingelius (25. elokuuta 1885 Turku – 16. huhtikuuta 1956) oli suomalainen Marraskuun ryhmään kuulunut taidemaalari.
Ingelius opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1905–1907 sekä Pariisissa Académie de la Grande Chaumièressa vuonna 1927. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosien 1908 ja 1932 välillä. Hänen töitään oli näytteillä Tukholmassa ja Oslossa 1929.
Dietmar Bär
thumb|right|Dietmar Bär Dietmar Bär (s. 5. helmikuuta 1961 Dortmund, Länsi-Saksa) on saksalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten televisiosarjasta Rikospaikalla, jossa hän näyttelee ylikomisario Freddy Schenkiä. Hän on näytellyt myös televisiosarjoissa Kahden keikka ja A.S..
Bär opiskeli näyttelemistä Bochumin draamakoulussa vuosina 1982–1985. Hän asuu Berliinissä.
Voldo
Voldo (ヴォルド, Vorudo) on kuvitteellinen hahmo Soul-videopelisarjassa. Voldo on esiintynyt -sarjan jokaisessa pelissä, mukaan lukien uusin Soul Calibur IV.
Sinfonia nro 3 (Saint-Saëns)
Sinfonia nro 3 c-molli op. 78 on Camille Saint-Saënsin sinfonia, joka valmistui vuonna 1886. Teos kuuluu Saint-Saënsin arvostetuimpiin. Sinfonia tunnetaan myös nimellä Urkusinfonia. Noin 35 minuuttia kestävä teos on kaksiosainen, mutta sen kaksi osaa jakautuvat yhä kahteen erilliseen osaan, joten se näyttäytyy lopulta varsin perinteisenä neliosaisena sinfoniana, jossa toinen osa on hitain.
Teoksen soittimiin kuuluu normaalin sinfoniaorkesterin lisäksi tavanomaista selvästi raskaampi puhallinsektio, urut, sekä piano, jota soittaa kaksi pianistia. Jos teos jaetaan neljään osaan, urut ovat mukana toisessa sekä neljännessä osassa. Hitaassa osassa urut antavat vain pitkiä taustaääniä. Finaalissa urut antavat voimakkaita sointuja ja jonkin verran muita ääniä. Mitään juoksutuksia tai teemaa urut eivät koko teoksessa soita. Pianoa kuullaan lähinnä kolmannessa osassa, myös jonkin verran neljännessä. Pianon rooli teoksessa on varsin pieni. Teoksen kaksi ensimmäistä osaa ovat tyyliltään varsin tavanomaista romanttista sinfoniaa. Kaksi viimeistä osaa ovat rakenteeltaan hieman tavanomaista monimutkaisempia. Lukuun ottamatta kauniin jousimelodian leimaamaa hidasta osaa, teos on sävyltään erittäin mahtipontinen. Sinfonia jäi Saint-Saënsin viimeiseksi, koska hän sanoi, ettei voinut enää sen jälkeen ylittää itseään.
Osat
Neliosaisena teoksen osat ovat:
Hamzah Haz
200px|thumb|Hamzah Haz Hamzah Haz (s. 15. helmikuuta 1940 Ketapang) on indonesialainen poliitikko.
Haz syntyi Ketapangissa, Länsi-Kalimantanin maakunnassa. Hän on Indonesian Yhdistyneen kehityspuolueen (PPP) puheenjohtaja. Hän toimi maansa varapresidenttinä 2001–2004, ennen Jusuf Kallaa. Haz oli ehdolla myös Indonesian presidentinvaaleissa 2004, mutta sai viidestä ehdokkaasta vähiten ääniä, alle kolme prosenttia.
Hazilla on kaksi vaimoa ja kaksitoista lasta.
Haz on erityisen suosittu islamilaisen väestönosan keskuudessa. Hän oli aikaisemmin Abu Bakar Bashirin tukija.
Aksiomaattinen joukko-oppi
Aksiomaattinen joukko-oppi on toinen niistä osista, joihin joukko-oppi tavallisesti jaetaan. Toinen osista on naiivi joukko-oppi. Joukko-opin kehitti 1800-luvun lopulla saksalaisen matemaatikko Georg Cantor matematiikan haaraksi. Se on nykyisen matematiikan perustava osa.
Aksiomaattinen joukko-oppi
Nykyisin eniten tutkittu ja käytetty joukko-opin aksiomaattinen järjestelmä on Zermelo-Fraenkelin aksioomat, lyhenne ZF. Usein aksioomien joukkoon lisätään myös valinta-aksiooma C, jolloin käytetään lyhennettä ZFC. Aksioomia on kymmenen:
Kirjallisuutta
Set theory
Oddvar Brå
Oddvar Brå  (s. 16. maaliskuuta 1951 Hølonda) on norjalainen maastohiihdon maailmanmestari. Hän lukeutui maansa kärkihiihtäjiin jo 1970-luvun alussa ja saavutti suurimmat arvokisamenestyksensä 30-vuotiaana Oslon MM-kilpailuissa 1982. Ennen uransa huipennusta hän oli parhaimmillaan vuosina 1973, 1975, 1979 ja 1981 eli vuosina, joina ei järjestetty arvokilpailuja.
Brå saavutti nuorten EM-kilpailuissa vuosina 1968–1971 henkilökohtaisessa kilpailussa yhden kullan, kaksi hopeaa ja yhden pronssin sekä viestissä kaksi kultaa ja kaksi hopeaa. Ensimmäisen aikuisten arvokisamitalinsa hän sai Sapporon olympialaisissa 1972 sijoittumalla viestissä hopealle, minkä lisäksi hän oli 15 kilometrillä yhdeksäs. Falunin MM-kilpailuissa 1974 hän sai viestissä pronssia sekä sijoittui 15 kilometrillä viidenneksi ja 30 kilometrillä yhdeksänneksi. Innsbruckin olympialaisissa 1976 hän jäi 30 kilometrillä 19:nneksi eikä halunnut enää jatkaa kilpailuja vaan palasi kotiin. Lahden MM-kilpailuissa 1978 hän sai viestissä pronssia ja sijoittui 30 kilometrillä yhdeksänneksi, mutta 50 kilometrin kilpailun hän jätti kesken. Lake Placidin olympialaisissa 1980 hän sai viestissä hopeaa, mutta henkilökohtaisilla matkoilla hän sijoittui jälleen mitalien ulkopuolelle: 50 kilometrillä seitsemänneksi, 15 kilometrillä yhdeksänneksi ja 30 kilometrillä 12:nneksi.
Oslon MM-hiihdoissa 1982 Brå saavutti kaksi kultamitalia: henkilökohtaisella 15 kilometrillä ja viestijoukkueessa. Viestissä hän hiihti ankkuriosuuden ja loppukirissä ylitti maalilinjan täsmälleen yhtä aikaa Neuvostoliiton Aleksandr Zavjalovin kanssa, joten kultamitali jaettiin. Arvokisoissa Brå oli mukana vielä Lahden MM-hiihdoissa 1989.
Maastohiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun Brå voitti kahdesti: 1974–1975 ja 1978–1979, jolloin kilpailu oli vielä epävirallinen. Holmenkollenin kisoissa hän voitti 50 kilometriä vuosina 1975, 1979 ja 1981 sekä 15 kilometriä vuosina 1980 ja 1981. Salpausselän Kisoissa hän voitti 50 kilometriä vuosina 1973, 1975 ja 1982 sekä 15 kilometriä vuosina 1981 ja 1982.
Norjan-mestaruuksia Brå voitti uransa aikana kuusitoista; vielä 36-vuotiaanakin vapaan hiihtotavan kilpailussa hän voitti mestaruuden. Seuratasolla hän edusti hølondalaista IL Leikiä.
Kestävyysjuoksijana Brå saavutti hyviä aikoja: 5 000 metrillä 14.09,70 vuonna 1983 ja 10 000 metrillä 29.33,5 vuonna 1977.
Timo Surkka
Timo Surkka (s. 1966, Kajaanissa) on kirjoittanut proosaa, jännitystä, kauhua, fantasiaa, rakkaustarinoita, lasten- ja nuortenkirjallisuutta ja scifiä. Lisäksi hän on maalannut, piirtänyt pilakuvia, sarjakuvia, kuvituksia, käsikirjoittanut sarjakuvia ja kirjoittanut kolumneja, pakinoita, sketsejä, lyhytelokuvia ja kuunnelmia sekä Jerry Cottonia ja luomansa Asko Kukkosen seikkailuja. Surkka asuu Helsingissä.
Bibliografia
7.3. 2010 TV2:lla alkanut Niko Sarlinin kanssa käsikirjoitettu 13-osainen komedia-animaatiosarja ”Seksin ABC”
Novelleja Nyyrikki-lehteen
(myös nimillä Riku K. Masto, Taru M. Koski)
Novelleja SinäMinä-lehteen
(myös nimillä Riku K. Masto, Taru M. Koski, Markku Isto, Sirkka Tomu ja Mirkku Taso)
Aiheesta muualla
Timo Surkka Internet Movie Databasessa (IMDb.com) (englanniksi)””
Ágota Kristóf
pienoiskuva|Ágota Kristófin hauta [[Kőszegissä.]]Ágota Kristóf (30. lokakuuta 1935 Csikvánd, Unkari – 27. heinäkuuta 2011 Neuchâtel, Sveitsi ) oli unkarilaissyntyinen kirjailija. Unkarin vuoden 1956 kansannousun aikana hän pakeni Itävallan kautta Sveitsiin, jossa hän aloitti kirjoittamisen ja ryhtyi myöhemmin kirjoittamaan pääasiassa ranskan kielellä.
Kristóf tuli maailmankuuluksi kymmenille kielille käännetyllä omaelämäkerrallisesti sävyttyneellä trilogiallaan, joka kuvaa kaksospoikien elämää toisessa maailmansodassa. Se koostuu kirjoista Le grand cahier, (L’éditions du Seuil, Pariisi, 1986, suom. Iso vihko), La preuve (1988) ja Le troisième mensonge (1991). Kristófin teoksista on suomennettu vain Iso vihko. János Szász ohjasi siitä elokuvan, joka sai ensi-iltansa vuonna 2013. Tammi julkaisee toukokuussa 2023 La preuve -romaanin suomeksi nimellä Todiste (suom. Ville Keynäs).
Sveitsissä kuolemaansa saakka asuneelle Kristófille myönnettiin lukuisia huomattavia palkintoja, kuten sveitsiläinen Gottfried Keller -palkinto vuonna 2001.
Giorgione
thumb|250px|Omakuva noin 1509 thumb|250px|''[[Myrsky (Giorgione)|"Myrsky", noin 1508. Gallerie dell'Accademia, Venetsia.]] Giorgione (oik. Giorgio da Castelfranco, s. noin 1477 – k. noin 1510) oli italialainen taidemaalari venetsialaisen täysrenessanssin aikaan.
Vaikka Giorgionella on ollut merkittävä vaikutus myöhempiin taiteilijoihin, hänen elämästään tiedetään hyvin vähän. Hänen tunnetuin teoksensa on arvoituksellinen maalaus La Tempesta (Myrsky) (noin 1508). Sacra conversazione vuodelta 1505 on Giorgionen näkemys tästä maalaustyypistä.
Kiinalainen juttu
Kiinalainen juttu voi tarkoittaa seuraavia:
Liisa Kauppinen
Liisa Kauppinen (o.s. Salokorpi, s. 12. toukokuuta 1939 Nurmo) on suomalainen järjestöneuvos, joka toimii kansainvälisesti kuurojen oikeuksien puolesta. Kauppiselle myönnettiin Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeuspalkinto ensimmäisenä suomalaisena ihmisoikeuksien päivänä 10. joulukuuta 2013. Hän sai palkinnon kansainvälisestä kuurojen oikeuksien puolesta tehdystä elämäntyöstä.
Kauppinen toimi vuosina 1995–2003 Kuurojen maailmanliiton (World Federation of the Deaf) puheenjohtajana ja vuosina 1976–2006 Kuurojen Liiton toiminnanjohtajana. Kauppinen on myös työskennellyt erilaisissa YK:n organisaatioissa kuten YK:n neuvonantotehtävissä vuosina 1995–2006 sekä Maailman terveysjärjestö WHO:ssa ja Unescossa.
Kauppinen on saanut kunniatohtorin arvon kolmesti: vuonna 1998 yhdysvaltalaiselta Gallaudetin yliopistolta, vuonna 2004 Jyväskylän yliopistolta ja vuonna 2013 irlantilaiselta Trinity Collegelta.
Ankronikka: Kadonneen lampun metsästäjät
Ankronikka: Kadonneen lampun metsästäjät on Disneyn samannimiseen animaatiosarjaan perustuva animaatioelokuva, joka sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa vuonna 1990. Elokuva parodioi elokuvaa Indiana Jones ja kadonneen aarteen metsästäjät. Elokuvaa markkinoitiin yhdysvaltalaisen taiteilijan Drew Struzanin suunnittelemalla Indiana Jones -aiheisella julisteella (Struzan oli maalannut myös alkuperäisten elokuvien julisteita). Suomenkielisen version ääninäyttelijät ovat samat kuin sarjassa.
Juoni
Roope Ankka, Tupu, Hupu ja Lupu, Tepa sekä Heimo Huima lähtevät etsimään Collie Baban ja hänen 40 varkaansa aarretta. He löytävät taikalampun ja hengen, joka täyttää jokaiselta kolme toivetta.
Myös paha muinainen velho Merlock (alkuperäisenä äänenä Christopher Lloyd) tahtoo lampun, joten hän ja hänen apulaisensa Dijon tekevät kaikkensa saadakseen sen.
Suomenkieliset ääninäyttelijät
Suomenkielisen jälkiäänityksen ohjasivat Costi Snellman ja Ari Parviainen. Toteutuksesta vastasi Tuotantotalo Werne.
Vastaanotto
Elokuva tuotti arvion mukaan 18 miljoonaa dollaria, mikä jäi alle sen 20 miljoonan dollarin budjetin ja oli rahallisesti pettymys. Heikon tuoton vuoksi suunnitellut jatko-osat peruttiin ja elokuvasarjalle suunnitellusta MovieToons -nimestä luovuttiin. Elokuvan tuotannosta vastannut pariisilainen tuotantoyhtiö sen sijaan jatkoi Disneyn televisiosarjojen tuottamista sekä osallistui vielä Hopon poppoo -elokuvan tuottamiseen.
Elokuva sai vaihtelevat arvostelut. Deseret News -lehden kriitikko Chris Hicks kehui elokuvaa siitä, kuinka vähillä ennakko-odotuksilla elokuva osoittautuu nerokkaaksi ja hauskaksi. The New York Times -lehden kriitikko Caryn James kritisoi elokuvan monimutkaista juonta ja sen aiheuttamaa tapahtumapaikkojen välistä poukkoilevaa siirtymistä, mitkä tylsistyttävät nuorimpia lapsikatsojia. The Washington Post -lehden kriitikon Richard Harringtonin mukaan elokuvan juonenkäänteet ovat ennalta arvattavissa. Chicago Tribunen Dave Kehrin mukaan elokuvasta puuttuu sarjakuvapiirtäjä Carl Barksin Roope Ankan tarinoille ominaista visuaalista ja tarinallista tyyliä. Los Angeles Timesin Charles Solomonin mukaan elokuvassa esiintyvä Dijon-hahmo on stereotypia Lähi-idän asukkaista.
Tokaarilaiset kielet
pienoiskuva|Tokaaristen kielten puhuma-alue. Etelässä merkitty myös mahdollisen tokaari C:n puhuma-alue. Tokaarilaiset kielet tai tokaariset kielet on sukupuuttoon kuollut kieliryhmä. Kieliä puhuttiin nykyisen Kiinan länsiosissa Tarimin altaan alueella ajanlaskun alun molemmin puolin. Tokaarilaiset kielet ovat indoeurooppalaisen kielikunnan itäisimpiä kieliä ja ovat muun muassa siksi herättäneet tutkijoiden keskuudessa mielenkiintoa. Tokaarikielillä oli oma aakkostonsa, ja kirjoitusjärjestelmä perustui Intiasta lainattuun brahmi-systeemiin.
Tokaarisia kieli katsotaan olleen kaksi:
Tokaari C:n asemasta kiistellään, eikä sen katsota olevan oma kielensä. Se on selkeästi tokaarilainen kieli, muttei kuitenkaan täysin sama kuin tokaari A tai B.
Tokaarilaiset kielet hävisivät 800-luvulla puhujien sulauduttua uiguureihin, mitä käsitystä tukevät tokaarinkielisten tekstien käännökset uiguuriksi. Ennen kuin Marc Aurel Stein 1900-luvun alussa löysi kielellä kirjoitettuja kirjakääröjä, tokaarista ei tiedetty mitään.
On myös epäselvää, olivatko molemmat tokaariset kielet arkisessa käytössä olevia. Tokaari A -kielisiä näytteitä on tullut suurimmaksi osaksi buddhalaisista luostareista, kun taas tokaari B -kieliset näytteet viittaavat myös mm. kaupankäyntiin. On siis esitetty, että tokaari A olisi ollut ainoastaan liturginen kieli.
Armas Mikola
Aarne Armas Mikola (ent. Nurmi, 12. joulukuuta 1901 Alastaro – 27. helmikuuta 1983) oli suomalainen taidemaalari. Saavutettuaan mainetta taiteilijana hän muutti aiemman sukunimensä Nurmen Mikolaksi.
Mikola oli tuottelias taiteilija, joka maalasi muun muassa maisemia, kaupunkikuvia ja saaristoaiheita. Hänen teostensa värimaailma on rikas mutta hallittu ja peruspohjaltaan usein verraten yksinkertainen.
Mikolan teoksia oli ensi kertaa julkisesti esillä Turussa vuonna 1920. Hän opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1917–1920.
Mikola oli Turun Taiteilijaseuran perustajajäsen ja toimi myöhemmin monien vuosien ajan seuran ja sen kuvataiteilijoiden ryhmän johtokunnassa. Hän oli mukana myös Pro Arte -taiteilijaryhmän toiminnassa. Vuonna 1975 Mikolalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali. Professorin arvonimen hän sai vuonna 1982.
Melodifestivalen 1981
Melodifestivalen 1981 oli Ruotsissa järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Ruotsin edustaja vuoden 1981 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailuun valittiin viisi kappaletta, ja se pidettiin 21. helmikuuta Cirkuksessa Tukholmassa. Voittajan valitsivat 11 ympäri Ruotsia kokoontunutta alueraatia, joista kukin antoi kappaleille pisteitä kaavalla 1-2-4-6-8. Kilpailun voitti Björn Skifs kappaleella "Fångad i en dröm".
Samsung T9
Samsung T9 on Samsungin matkapuhelinmalli, joka pyrkii haastamaan Applen iPhonen. Samsung T9 pystyy toistamaan ääntä 30 tuntia yhdellä latauksella. Laitteessa on Bluetooth.
Kultakulmapöllö
Kultakulmapöllö (Pulsatrix koeniswaldiana) on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Argentiinassa, Brasiliassa ja Paraguayssa. Se on kotoperäinen itäisen Paraguayn Etelä-Atlantin metsissä, koillisimmassa Argentiinassa (Misiones) ja Etelä-Brasiliassa.
Se painaa keskimäärin 481 grammaa.
Kuudennen liittokunnan sota
Liittokunnan muodostumisen syy oli se, että Venäjän keisarikunta ei pysynyt kaupallisten etujensa vastaisessa mannermaasulkemuksessa Ranskan haluamalla tavalla, mikä oli tämän kannalta välttämätöntä taloudellisen kriisin aikaansaamiseksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Napoleon päätti pakottaa Aleksanteri I:n mannermaasulkemukseen sodalla. Toisena tavoitteena oli Puolan vapauttaminen Venäjän vallasta Ranskasta ulko- ja puolustuspoliittisesti riippuvaiseksi valtioksi. Puolalaiset osallistuivat Ranskan Venäjän sotaretkeen 100 000 sotilaan voimin.
Venäjän sotaretki
Noin 600 000 Ranskan suuren armeijan sotilasta hyökkäsi Venäjälle 23. kesäkuuta 1812 valloittaen Moskovan, mutta joutui huollon vuoksi peräytymään, koska Aleksanteri I ei suostunut rauhaan, vaan Venäjä jatkoi puolustustaisteluaan. Vietettyään liian kauan Moskovassa odottamassa Aleksanteri I:n rauhantarjousta tai antautumista, tuli talvi huollon kannalta liian aikaisin. Vetäytyessään venäläiset olivat käyttäneet poltetun maan taktiikkaa vaikeuttaakseen ranskalaisten huoltoa. Lisäksi Venäjän sotaretki oli luonteeltaan laajempi kuin ajankohdan sodat: myös armeijaan värväämättömät talonpojat taistelivat ranskalaisia vastaan. right|thumb|300px|Ranskalaisten tappio Venäjällä Tämän kansansodan luonteen vuoksi on venäläisessä historiankirjoituksessa Napoleonin sotaretkestä Venäjälle käytetty nimeä isänmaallinen sota sen laajaperäisen luonteen vuoksi. Ranskalaisten vetäydyttyä venäläisjoukot osallistuivat taisteluihin vielä Keski- ja Länsi-Euroopassa, mikä tutustutti ne länsimaisiin instituutioihin. Vertailukohdan saaminen venäläisen yhteiskunnan piirteisiin synnytti uudistusvaatimuksia ja dekabristikapinan myöhemmin.
Sota Saksassa
Napoleon kokosi uuden armeijan, joka aiheutti 2. toukokuuta 1813 Lützenissä ja 20.–21. toukokuuta Bautzenissa liittoutuneille 40 000 miehen tappiot. Taistelut taukosivat 4. kesäkuuta tehtyyn aselepoon, jonka aikana kumpikin osapuoli kokosi joukkojaan. Jo syksyllä liittoutuneilla oli aseissa kolme suurta armeijaa, joissa oli yhteensä yli puoli miljoonaa miestä: Böömin armeija (komentajana ruhtinas Karl Philipp zu Schwarzenberg), Sleesian armeija (Gebhard von Blücher) ja pohjoisarmeija (Ruotsin kruununprinssi Kaarle Juhana).
Aselevon päätyttyä 13. elokuuta Napoleon aloitti etenemisen. Hän aiheutti Dresdenin taistelussa tappion Schwarzenbergin johtamalle Böömin armeijalle kärsien itse vain vähäistä mieshukkaa. Ratsuväen puute esti kuitenkin takaa-ajon ja siten voiton hyödyntämisen. Lisäksi hänen joukkojensa sivustat lyötiin erillisissä yhteenotoissa. Leipzigin taistelussa 16.–18. lokakuuta Napoleonin joukot kärsivät tappion, mutta ne kykenivät järjestäytyneeseen vetäytymiseen alueelta.
Sota Iberian niemimaalla
Espanjassa ja Portugalissa käyty Pyreneiden niemimaan sota eli Espanjan itsenäisyyssota oli yksi ensimmäisistä itsenäisyyssodista, ja se on merkityksellinen laajamittaisen sissisodan käytänteiden muodostumiselle. Sota alkoi, kun ranskalainen kenraali Junot vei 20 000 miehen joukkonsa Lissaboniin marraskuun 1807 lopussa, jolloin Portugalin kuningasperhe pakeni Brasiliaan. Madridissa puhkesi Ranskan-vastainen kapina 2. toukokuuta 1808. Ranska vastasi siihen teloittamalla satoja kapinallisia. Tämä johti kansannousun laajenemiseen. Espanjan armeijan jäänteet aloittivat sodan ranskalaisia vastaan, ja mukaan liittyi suuri määrä siviilejä. Vapaaehtoiset organisoituivat paikallisiksi kapinajuntta-nimisiksi ryhmiksi, jotka tekivät yllätyshyökkäyksiä ranskalaisten kuljetuksia ja pikku varuskuntia vastaan. Britannia sekaantui tilanteeseen, ja heinäkuussa 1808 alueelle tuli 35 000 brittisotilasta Arthur Wellesley Wellingtonin komennossa.
Syksyllä 1808 Napoleon toi Espanjaan 200 000 miehen armeijan. Hän valloitti Madridin joulukuussa ja löi brittiarmeijan 16. tammikuuta 1809 Galician La Coruñassa. Wellingtonin brittijoukot alkoivat vuonna 1813 saada yliotteen Ranskan joukoista. Tammikuussa Wellington valtasi Madridin ja karkotti Napoleonin nimittämän kuninkaan Joosef. Ratkaisutaistelu käytiin 21. kesäkuuta 1813 Vitoriassa. Brittien, espanjalaisten ja portugalilaisten joukot voittivat ylivoimaisesti. Sota niemimaalla päättyi Napoleonin tappioon kuudetta liittokuntaa vastaan. Brittijoukot jatkoivat tosin sotaa tunkeutumalla Ranskan alueelle.
Sota Tanskassa
Ruotsin kruununprinssi Kaarle Juhana hyökkäsi Leipzigin taistelun jälkeen Tanskan alueelle Holsteiniin saadakseen Norjan, joka oli luvattu hänelle palkkioksi sotaan osallistumisesta. Lyhyen sodan jälkeen Tanskan kuningas Fredrik VI luovutti Kielin rauhassa Ruotsille Norjan ja liittyi samalla Napoleonin-vastaiseen liittokuntaan.
Sota Ranskassa
Sotanäyttämö siirtyi alkuvuonna 1814 Ranskaan. Wellington eteni etelästä kohti Bordeaux'ta. Pohjoisesta marssi kolme suurta armeijaa, joissa oli yhteensä 200 000 miestä johtajinaan Schwarzenberg, Blücher ja Friedrich Wilhelm von Bülow. Napoleonilla oli kenttäarmeijassaan 40 000 miestä ja osoitti jälleen sodanjohtotaitojaan. Ylivoima oli kuitenkin liian suuri. Pariisi kukistui maalis-huhtikuun vaihteessa 1814 ja Napoleon luopui kruunusta 6. huhtikuuta.
Seuraukset
Kuudes liittokunta päättyi Pariisin kaupungin antautumiseen ja Napoleonin pakoon 1814. Koska hän kuitenkin palasi valtaan sadan päivän keisarikunnan ajaksi 1815, muodostettiin seitsemäs liittokunta samalta kuudennen liittokunnan pohjalta Napoleonin lopulliseksi kukistamiseksi.
Italo Svevo
Italo Svevo, oikea nimi Aron Hector (Ettore) Schmitz (19. joulukuuta 1861 Trieste, Itävallan keisarikunta – 13. syyskuuta 1928 Motta di Livenza, Trevison maakunta, Italia ), oli italialainen kirjailija ja liikemies.
Schmitz syntyi Triestessä, joka tuolloin kuului Itävallan keisarikuntaan, sittemmin Itävalta-Unkariin. Hänen isänsä Franz Schmitz oli itävallanjuutalainen liikemies ja äitinsä Mirjan Felice o.s. Moravia oli Triesten juutalaisia. Isänsä toiveiden mukaisesti poika ryhtyi liikealalle ja työskenteli aluksi isän liikeyrityksessä, sen mentyä konkurssiin pankissa ja vuodesta 1899 appensa liikeyrityksessä. Hän matkusteli paljon Ranskassa, Britanniassa ja muualla. Hän puhui sujuvasti italiaa, saksaa ja venetsian kieltäkin.
Vuonna 1880 Schmitz alkoi kirjoittaa artikkeleita ja teatteriarvosteluja L’Indipendente-lehteen salanimellä Ettore Samigli. Leipätyö pankissa ei innostanut häntä, ja hän luki paljon ja kirjoitti novelleja ja kertomuksia. Vuonna 1892 hän julkaisi omakustanteena romaanin Una Vita ja käytti salanimeä Italo Svevo (nimi tarkoittaa 'italialaista švaabia'). Vuonna 1896 Schmitz avioitui Livia Venezianin kanssa, ja heille syntyi tytär Letizia. Schmitz julkaisi toisenkin romaaninsa Senilità (1898) omakustanteena. Ensimmäiset romaanit eivät herättäneet juuri lainkaan huomiota, joskin Paul Heyse oli kehunut esikoisromaania. Ryhdyttyään opiskelemaan Triestessä englantia Schmitz tutustui kielikoulun opettajaan James Joyceen, joka luki Schmitz-Svevon romaanit ja kannusti häntä jatkamaan kirjoittamista.
Kun Trieste oli ensimmäisen maailmansodan päätyttyä liitetty Italiaan, Schmitz joutui oleskelemaan sairaalassa, ja tuolloin hän käänsi Sigmund Freudin Unien tulkinnan italiaksi. Psykoanalyysi kiehtoi häntä ja vaikutti hänen myöhempiin teoksiinsa. Hän julkaisi romaaninsa Zenon tunnustuksia Italo Svevon nimellä vuonna 1923; nimellä Ettore Schmitz hän kirjoitti poliittisia artikkeleita La Nazione -lehteen.
Zenon tunnustukset eivät aluksi kiinnittäneet huomiota Italiassa, mutta James Joyce kannusti kääntäjä-kriitikko Valery Larbaud’ta käännättämään romaanin ranskaksi. Schmitz-Svevo tekikin lopulta kirjallisen läpimurron, mutta Ranskan kautta. 1920-luvun jälkipuoliskolla Schmitz keskittyi kirjallisiin töihin. Hänen näytelmänsä Terzetto Spezzato kantaesitettiin Roomassa vuonna 1927, ja hän kiinnostui myös Franz Kafkan tuotannosta. Schmitz-Svevon neljäs romaani Il vecchione jäi kesken, kun hän kuoli trevisolaisessa sairaalassa auto-onnettomuuden seurauksiin.
Svevon kirjailijanmaine perustuu ennen kaikkea hänen romaaneihinsa, jotka ovat rakenteeltaan naturalistisia ja keskittyvät tutkistelemaan nykyihmisen sisäistä maailmaa ja itseymmärrystä. Hänen pääteostaan Zenon tunnustukset leimaavat psykoanalyysin vaikutus ja tajunnanvirtatekniikka sekä terävä ironia. Romaanien päähenkilöt ovat nykyaikaisia antisankareita, jotka joutuvat ristiriitaan ympäristön vaatimusten kanssa.
Kirjailijana Svevoa on verrattu paitsi James Joyceen myös Luigi Pirandelloon, Marcel Proustiin ja Robert Musiliin. Schmitz-Svevo oli Joycen Odysseus-romaanin Leopold Bloomin esikuva.
Johannes Nepomukilaisen pyhiinvaelluskirkko
Johannes Nepomukilaisen pyhiinvaelluskirkko on tšekkiläisen arkkitehdin Jan Santini Aichelin viimeinen luomus. Kirkko sijaitsee Zelená Horassa lähellä Žďár nad Sázavoun kaupunkia Böömin ja Määrin rajalla.
Vuonna 1719, kun katolinen kirkko oli julistanut Johannes Nepomukilaisen kielen mätänemättömäksi, alettiin rakentaa kirkkoa Zelená Horaan, jossa hän oli saanut varhaiskoulutuksensa. Kirkko pyhitettiin välittömästi, kun Johannes oli julistettu autuaaksi, vaikka rakennstyöt kestivät vuoteen 1727. Puoli vuosisataa myöhemmin vakavan tulipalon jälkeen kirkon katon muotoa muutettiin.
Big Rigs: Over the Road Racing
Big Rigs: Over the Road Racing (usein vain Big Rigs) on Stellar Stonen vuonna 2003 julkaisema ajopeli Microsoft Windowsille.
Peli on kerännyt maailmanlaajuisesti hyvin negatiivista palautetta ja on monien kriitikoiden mielestä kaikkien aikojen huonoin videopeli. Se on myös päässyt X-Playn "Games You Should Never Buy" -listalle.
Pelattavuus
Pelin takakansi antaa ymmärtää, että pelaaja "kuljettaa laitonta lastia ja poliisit ovat perässäsi" mutta kumpikaan väite ei tosin pidä paikkaansa.
Peli on tunnettu laajalti sen pelaamiskelvottomuudestaan, ja siitä puuttuu mm. törmäysmallinnus. Pelin alkuperäisessä versiossa vastustaja ei liiku ja uudemmissa versioissa tietokoneohjattu kuljettaja pysähtyy juuri ennen maaliviivaa, antaen pelaajan voittaa. Pelaaja voi huoletta ajaa siltojen, rakennusten ja jopa vastustajan rekan läpi. Alkuperäisessä pelissä ei ollut myöskään äänitehosteita, jotka lisättiin sittemmin mukaan. Ainoa äänitehoste on rekan moottorin ääni, eikä musiikkia myöhemmässäkään versiossa ole ja fysiikkamalli säilyi samana.
Pelissä on valittavana viisi samankaltaista rataa, joista neljä toimii. Pelaajalla on valittavissa neljä erilaista rekkaa: Thunder, Megaone, Thunderbull ja Sunrise W12.
Grafiikat
Grafiikat ovat aikaisekseen ala-arvoiset ja sisältävät lukemattomia bugeja. Esimerkkinä mainittakoon maan vilkkuminen tien läpi, siltojen ja esteiden olemattomuus, kyky poistua pelimaailmasta ja lavan läpi näkyvät peruutusvalot.
HUD
Hud on eräänlainen tietotaulu, jossa kerrotaan muun muassa kuinka kauan olet ajanut, mutta Big Rigsin hudissa aika ja pisteet menevät taulun ulkopuolelle ja epäselvästi toteutettu "Ultranaviksi" nimetty checkpoint-mittari on liitetty hudiin. Lisäksi Ultranavin yläpuolella on mittari, jonka tarkoitus on kuvastaa kuinka pitkälle olet edennyt radalla.
Kehitystyö
Stellar Stonen toimistoja on Kaliforniassa, Los Angelesissa ja Lontoossa, mutta Big Rigs kehitettiin Ukrainassa. Tämä mahdollisti sen, että peli pystyttiin valmistamaan 3-5 kertaa halvemmalla. Kehitykseen käytettiin vain muutama kuukausi aikaa.
The Trooper (Sentenced)
Albumin nimikappale on coverversio Steve Harrisin säveltämästä ja sanoittamasta, alun perin Iron Maidenin Piece of Mind -albumilla (1983) julkaistusta kappaleesta. Se sisältää lisäksi Sentencedin toisella albumilla North from Here julkaistun "Awaiting the Winter Frost" -kappaleen sekä kaksi täysin uutta kappaletta.
Jan Santini Aichel
pienoiskuva| Jan Blažej Santini Aichel (myös Giovanni Battista Santini, s. 3. helmikuuta 1677 – k. 7. joulukuuta 1723) oli tšekkiläinen italialaissukuinen arkkitehti, jonka merkittävimmät työt edustavat barokki- ja gotiikkatyylisuuntien sekoitusta.
Santini syntyi Prahassa kivenhakkaajien perheeseen, joka oli muuttanut 1600-luvulla Italiasta Böömiin. Francesco Borrominin vaikutus Santiniin näkyy tämän taipumuksesta tehdä tähtimuotoja ja monimutkaista symboliikkaa. Monet Santinin rakennuksista ovat ilmavia ja elegantteja. Useat hänen aikalaisistaan pitivät häntä yksinäisenä nerona ja hän vaikutti vain vähän tulevien sukupolvien böömiarkkitehteihin.
Yksi Santinin tunnetuimmista töistä on Johannes Nepomukilaisen pyhiinvaelluskirkko, joka on Unescon maailmanperintöluettelossa.
Winston Churchill
Winston Leonard Spencer Churchill oli brittiläinen poliitikko, joka toimi Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerinä vuosina 1940–1945 ja 1951–1955. Churchill tunnetaan parhaiten roolistaan pääministerinä toisessa maailmansodassa, mutta hän oli myös buurisotaan osallistunut ammattisotilas, ensimmäisen maailmansodan laivastoministeri, maalari ja vuonna 1953 Nobelin kirjallisuuspalkinnolla palkittu kirjailija ja historioitsija. Parlamentissa hän istui yhteensä 62 vuotta.
Churchilliä pidetään yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä henkilöistä, ja vuonna 2002 hänet äänestettiin BBC:n järjestämässä 100 Greatest Britons -kilpailussa kaikkien aikojen suurimmaksi britiksi.
Nuoruus
Churchill syntyi Blenheimin palatsissa Woodstockin kaupungin lähellä Oxfordshiressä. Suvun ensimmäinen kuuluisa jäsen oli kenraali John Churchill, Marlborough’n ensimmäinen herttua, jonka isä oli myös nimeltään ”Sir Winston Churchill”. Winstonin poliitikkoisä, Lordi Randolph Churchill, oli Marlborough’n seitsemännen herttuan kolmas poika. Winstonin äiti oli Jennie Jerome (alkujaan Jeanette Jerome) Brooklynistä New Yorkista, amerikkalaisen miljonäärin Leonard Jeromen tytär.
Churchill kävi Harrow'n poikakoulua lähellä Lontoota vuosina 1888–1893. Hän ei ollut erityisen hyvä oppilas, mutta herätti huomiota kyvyllään oppia pitkiä runoja ja lausua niitä ulkomuistista. Harrow'n jälkeen hän pyrki Sandhurstin kuninkaalliseen sotakorkeakouluun ja pääsi sinne kolmannella yrittämällä.
Vuonna 1895 Churchill lähti Kuubaan sotilastarkkailijana itsenäisyystaistelijoita vastaan sotineen Espanjan armeijan mukana. Tällöin hän myös kirjoitti Saturday Review -lehteen. Vuonna 1901 Churchill liittyi vapaamuurareihin.
Buurisota
Ensimmäisen kerran Churchill tuli tunnetuksi sotakirjeenvaihtajana toisessa buurisodassa, jota käytiin Britannian ja buureiksi itseään kutsuvien eurooppalaisperäisten siirtolaisten välillä Etelä-Afrikassa. Hän jäi vangiksi buurien järjestämässä brittiarmeijan junasaattueen väijytyksessä, mutta onnistui karkaamaan. Hän ylitti lopulta Etelä-Afrikan rajan ja saapui Lourenço Marquesiin (nykyiseen Maputoon Mosambikissa).
Poliittinen ura
Churchill käytti lehtimiehenä saavuttamaansa mainetta hyväkseen aloittaessaan poliittisen uransa, joka kesti kaikkiaan 65 vuotta. Hän asettui parlamenttiehdokkaaksi 1899 ja toimi alahuoneen edustajana vuodesta 1900 vuoteen 1922 sekä vuodesta 1924 vuoteen 1964. Aluksi hän oli konservatiivien edustaja. Vuonna 1904 hän loikkasi konservatiiveista liberaaleihin, koska ei hyväksynyt konservatiivien ehdotusta suojatulleista.
Vuoden 1906 vaaleissa Churchill voitti edustajanpaikan Manchesterissa. Hän palveli Henry Campbell-Bannermanin liberaalihallituksessa siirtokuntien alivaltiosihteerinä. Churchillistä tuli pian hallituksen ulkopuolisen hallinnon tärkein jäsen, ja kun Herbert Henry Asquithista tuli Campbell-Bannermanin seuraaja vuonna 1908, juuri kukaan ei yllättynyt Churchillin pääsystä hallitukseen kauppakomission puheenjohtajana. Sen aikaisen lain perusteella juuri nimitetyn hallitusministerin täytyi osallistua täytevaaleihin voittaakseen uudestaan parlamenttipaikan. Churchill menetti Manchesterin paikkansa konservatiivien William Joynson-Hicksille, mutta hänet valittiin parlamenttiin pian uudestaan Dundeen täytevaaleissa. Kauppakomission puheenjohtajana hän ajoi radikaaleja yhteiskunnallisia uudistuksia yhdessä uuden valtiovarainministerin David Lloyd Georgen kanssa.
Ministerinä
pienoiskuva|Winston Churchill (korostettu) Sidney Streetillä 3. tammikuuta 1911. pienoiskuva|upright|Churchill vuonna 1912. Churchill pääsi hallitukseen 35-vuotiaana, hieman kiistanalaisena sisäministerinä vuonna 1910. Kuuluisa tuon ajan valokuva näyttää kärsimättömän Churchillin osallistuvan henkilökohtaisesti tammikuun 1911 Sidney Streetin piirityksen johtamiseen ja katsovan kadunkulman yli nähdäkseen kiivaan ammuskelun piiritettyjen anarkistien ja skottikaartin välillä. Hänen toimintansa sai aikaan paljon kritiikkiä. Arthur Balfour kysyi: ”Hän [Churchill] ja valokuvaaja riskeerasivat kumpikin henkensä. Ymmärrän, mitä valokuvaaja teki, mutta mitä herra Churchill teki siellä?”
Sodanjulistuksen jälkeen Asquith nimitti Churchillin laivastoministeriksi (First Lord of the Admiralty), mikä oli sotatoimien kannalta tärkeä ministeritehtävä. Sodan muututtua asemasodaksi Churchill ehdotti toisen rintaman muodostamista Balkanille. Gallipolin maihinnousun epäonnistuttua Churchill joutui eroamaan vuonna 1915 laivastoministerin tehtävästä. Churchill palveli useita kuukausia salkuttomana ministerinä (Chancellor of the Duchy of Lancaster), mutta erosi sitten hallituksesta tuntiessaan, ettei hänen kykyjään käytetty riittävästi hyväksi. Hän liittyi uudestaan armeijaan, vaikka pitikin parlamenttipaikkansa, ja palveli länsirintamalla. Tänä aikana hänen lähin alaisensa oli nuori Archibald Sinclair, josta tuli myöhemmin liberaalien johtaja.
Joulukuussa 1916 Asquith erosi, ja Lloyd Georgesta tuli pääministeri. Ajan ei katsottu olevan vielä kypsä Churchillin hallitukseen pääsylle, koska pelättiin konservatiivien vastustusta. Churchill nimitettiin kuitenkin heinäkuussa 1917 varusteluministeriksi.
Paluu valtaan
Sodan päättymisen jälkeen Churchill palveli David Lloyd Georgen hallituksessa sekä sotaministerinä (Secretary of State for War) että ilmavoimista vastaavana ministerinä (Secretary of State for Air) vuosina 1919–1921. Churchill ehdotti, että kemiallisia aseita käytettäisiin ”vastaanhangoittelevia arabeja vastaan kokeeksi”. Hän sanoi: ”En ymmärrä tätä inhoa kaasun käyttöä vastaan. Kannatan voimakkaasti myrkkykaasun käyttöä sivistymättömiä heimoja vastaan. Vaikutus moraaliin olisi hyvä, ja se levittäisi tervettä kauhua.” Churchill kannatti myös voimakkaasti ulkopuolisten puuttumista Venäjän sisällissotaan ja julisti, että bolševismi pitää "kuristaa kehtoonsa". Hänestä tuli siirtomaista ja muista merentakaisista alueista vastaava ministeri (Secretary of State for the Colonies) vuonna 1921. Niinpä hän sai allekirjoittaa vuoden 1921 sopimuksen Englannin ja Irlannin välillä. Tällä sopimuksella syntyi Irlannin vapaavaltio.
Churchillille palkattiin henkivartija vuonna 1921. Tehtävään valittiin Walter H. Thompson, joka toimi siinä yhteensä 18 vuoden ajan; jäätyään jo eläkkeelle hän palasi henkivartijaksi Churchillin kutsusta vuonna 1939 ja jatkoi sitten vuoteen 1945 asti.
Sotien välinen ura
Kaksi vuotta myöhemmin vuoden 1924 vaaleissa hänet valittiin konservatiivien tukemana perustuslaillisena edustamaan Eppingiä, missä on nykyään hänen patsaansa. Seuraavana vuonna hän liittyi virallisesti konservatiiveihin ja kommentoi: ”Kuka tahansa voi vaihtaa puoluetta (rat), mutta vaatii tiettyä kekseliäisyyttä vaihtaa vielä uudestaan puoluetta (re-rat)”. Hänet nimitettiin valtiovarainministeriksi (Chancellor of the Exchequer) vuonna 1924 Stanley Baldwinin hallitukseen, ja hänen vastuullaan oli Britannian paluu kultakantaan. Vuoden 1926 yleislakon aikana Churchillin kerrotaan ehdottaneen konekiväärien käyttämistä lakkoilevia kaivosmiehiä vastaan. Churchill valvoi hallituksen British Gazette -lehteä ja sanoi kiistan aikana, että ”joko valtio murtaa yleislakon tai yleislakko murtaa valtion”. Lisäksi hän väitti, että Benito Mussolinin fasismi oli "tehnyt palveluksen koko maailmalle", koska se oli näyttänyt ”tavan taistella vallankumouksellisia voimia vastaan” – Churchill piti siis vahvaa hallintoa suojamuurina näköpiirissä olevaa kommunistista vallankumousta vastaan.
Konservatiivihallitus hävisi vuoden 1929 vaalit. Kun Ramsay MacDonald muodosti koalitiohallituksen vuonna 1931, Churchill ei saanut kutsua hallitukseen. Hän oli nyt uransa pohjalla: aikaa kutsutaankin hänen erämaavuosikseen (the wilderness years). Churchill käytti suuren osan seuraavista vuosista kirjoittamiseen, kuten teokseensa History of the English Speaking Peoples, joka tosin julkaistiin vasta toisen maailmansodan jälkeen. Eniten hän herätti huomiota vastustaessaan puheissaan Intian itsenäistymistä. Pian hänen huomionsa kuitenkin kiinnittyi Adolf Hitlerin valtaannousuun ja Saksan jälleenvarustautumiseen. Hän oli tuohon aikaan ainoa, joka kannatti Britannian jälleenvarustelua itsepuolustukseksi ja Saksan sotaisuuden vastavoimaksi. Churchill kritisoi voimakkaasti Neville Chamberlainin Adolf Hitleriä myötäilevää politiikkaa. Hän tuki myös julkisesti kuningas Edvard VIII:ta, joka aikoi mennä naimisiin Wallis Simpsonin kanssa. Pääministeri Baldwinin hallitus vaati, että silloin kuninkaan pitäisi luopua kruunusta. Jos kuningas ei olisi suostunut, hallitus olisi joutunut eroamaan. Tämä sai aikaan spekulointia, että Churchill olisi voitu nimittää uuden hallituksen pääministeriksi. Niin ei kuitenkaan käynyt, vaan kuningas luopui kruunustaan. Churchill havaitsi itsensä eristetyksi ja poliittisesti haavoittuneeksi, mikä kesti jonkin aikaa.
Toinen maailmansota
Sodan syttyessä Churchill nimitettiin laivastoministeriksi (First Lord of the Admiralty). Chamberlainin erottua toukokuussa 1940 Churchill nimitettiin pääministeriksi, ja hän muodosti kaikkien puolueiden hallituksen. Hän nimitti välittömästi ystävänsä ja uskottunsa, teollisuusmies ja lehtiparoni Max Aitkenin (Lord Beaverbrook), vastaamaan lentokoneiden tuotannosta. Aitkenin hämmästyttävät liikemieskyvyt auttoivat Britanniaa kiihdyttämään lentokoneiden tuotantoa ja suunnittelua, millä oli suuri vaikutus sodan lopputulokseen.
Churchillin tuonaikaisilla puheilla oli suuri henkeä kohottava vaikutus taisteluun valmistuvalle Yhdistyneelle kuningaskunnalle.
oli Churchillin kuuluisa 13. toukokuuta 1940 pidetty ensimmäinen puhe pääministerinä. Tätä seurasi pian Taistelua Britanniasta (Battle of Britain) edeltävä puhe :
Eräitä Churchillin radiopuheita, kuten edellä mainittua ”Taistelemme rannoilla” on väitetty Churchilliltä kuulostavien esiintyjien pitämiksi, mutta väitteet on myöhemmin kumottu.
pienoiskuva|[[Tšiang Kai-šek, Franklin D. Roosevelt ja Churchill Kairon konferenssissa 25. marraskuuta 1943.]] Churchillin hyvät suhteet Yhdysvaltain presidenttiin Franklin D. Rooseveltiin turvasivat Yhdistyneelle kuningaskunnalle elintärkeän tarvikkeiden saannin Pohjois-Atlantin kauppareittien kautta (katso Lend-Lease). Churchill oli aloitteentekijä perustettaessa Special Operations Executive (SOE) -organisaatiota, joka toimi Hugh Daltonin taloudellisen sodankäynnin ministeriön (Ministry of Economic Warfare) alaisuudessa ja toteutti, johti ja avusti salaista vallankumouksellista ja partisaanitoimintaa miehitetyillä alueilla menestyksekkäästi. Churchill vaikutti myös merkittävästi brittiläisten kommandojoukkojen syntyyn, jotka olivat myöhemmin esikuvana suurimmalle osalle maailman nykyisistä erikoisjoukoista (Special Forces). Venäläiset kutsuivat Churchillia ”brittiläiseksi bulldogiksi”.
Eräät Churchillin sotatoimet ovat kuitenkin kiistanalaisia. Kun Ranska oli tehnyt aselevon, Churchill määräsi heinäkuussa 1940 sen laivaston tuhottavaksi, ettei se joutuisi Saksan haltuun. Satoja ranskalaisia kuoli, kun britit ampuivat satamissa olleet laivat upoksiin. Tämän seurauksena Ranskan asevoimissa vallitsi monta vuotta brittivastainen mieliala, joka suosi Vichyn hallitusta ja heikensi de Gaullen pakolaishallituksen asemaa. Churchillin on sanottu olleen parhaimmillaankin välinpitämätön ja ehkä jopa rikollinen suhtautumisessaan Bengalin vuoden 1943 suureen nälänhätään, jossa ainakin 2,5 miljoonaa bengalilaista sai surmansa. Tällä välin japanilaiset joukot uhkasivat brittiläistä Intiaa valloitettuaan Bengalin naapurivaltion, brittien hallinnassa olleen Burman, ja jotkut pitävät brittihallituksen politiikkaa kieltää tehokas ruoka-apu tahallisena ja piittaamattomana poltetun maan taktiikkana, joka omaksuttiin Japanin miehityksen uhan alla. Kiistanalainen on myös Dresdenin pommitus juuri ennen sodan päättymistä Euroopassa. Dresden oli suurimmaksi osaksi siviilikohde, jossa oli pääasiassa idästä saapuneita pakolaisia ja jolla oli vain vähän sotilaallista merkitystä. Dresdenin pommitus auttoi kuitenkin liittolaista Neuvostoliittoa ja saattoi jouduttaa sodan loppumista.
Jaltan konferenssi
pienoiskuva|Churchill, [[Franklin D. Roosevelt ja Josif Stalin Jaltan konferenssissa 1945.]] Churchill oli yksi vaikuttajista niiden sopimusten takana, jotka piirsivät uudelleen toisen maailmansodan jälkeiset Euroopan ja Aasian rajat. Pohjois- ja Etelä-Korean välistä rajaa ehdotettiin jo Jaltan konferenssissa, samoin kuin Japanin joukkojen karkottamista Koreasta. Keskusteluja Euroopan rajoista ja sopimuksista käytiin jo vuonna 1943 Rooseveltin ja Churchillin välillä; sopimus hyväksyttiin virallisesti Trumanin, Churchillin ja Stalinin kesken Potsdamissa (Potsdamin sopimuksen XIII artikla).
Yksi näistä sopimuksista käsitteli Puolan ja Neuvostoliiton välistä rajaa, niin sanottua Curzonin linjaa, sekä Saksan ja Puolan rajaa, Oder–Neisse-linjaa. Vaikka Puola oli ensimmäinen Hitleriä vastustanut valtio, maan rajat ja hallinnon määräsivät ”kolme suurta” kysymättä Puolan hallituksen mielipidettä. Puolalaiset sotilaat, brittien ainoat liittolaiset Britannian taistelun aikana, tunsivat itsensä petetyiksi. Liittolaisen Puolan ja vihollisen Saksan kohtalosta päätettiin periaatteessa samalla tapaa.
Sopimuksen osana oli yhteisymmärrys jäljellä olevien saksalaisten karkottamisesta alueelta. Puolalaisten siirto ei tarvinnut hyväksyntää. Tarkkoja lukuja väestöryhmien siirroista ja liikkeistä on vaikea tehdä. Natsihallinnon aikana saksalaisvalloittajat ajoivat puolalaiset kodeistaan ja asuttivat ne saksalaisilla valloitustensa turvaamiseksi. Toisen maailmansodan jälkeisistä siirroista Churchill oli sitä mieltä, että ainoa tapa vähentää kansojen välisiä jännitteitä oli saada väestönsiirroilla aikaan väestö, joka noudattaisi valtion kansallisia rajoja.
Churchill selosti alahuoneessa vuonna 1944 kantaansa: ”Väestönsiirrot on menetelmä, joka mielestämme tulee tuottamaan kaikkein pitkäaikaisimman ja tyydyttävimmän vaikutuksen. Jäljelle ei jää väestönsekoituksia, jotka aiheuttaisivat loputtomia vaikeuksia… Voidaan aloittaa uudestaan puhtaalta pöydältä (clean sweep). Minua eivät huolestuta nämä siirrot, joita voidaan paremmin toteuttaa nykyoloissa…”
Winston Churchill oli pan-eurooppalaisuuden varhainen tukija, mikä lopulta johti Euroopan yhteismarkkinoiden ja myöhemmin Euroopan unionin syntyyn, minkä vuoksi yksi Euroopan parlamentin kolmesta rakennuksesta on nimetty hänen kunniakseen. Churchill oli myös keskeisessä roolissa, kun Ranska sai pysyvän paikan YK:n turvallisuusneuvostossa. Hän tuki Ranskan paikkaa, jotta saataisiin toinen eurooppalainen valtio tasapainottamaan Neuvostoliiton pysyvää paikkaa.
Rautaesirippu
Kylmän sodan alussa Churchill teki tunnetuksi käsitteen rautaesirippu (Iron Curtain), joka tuli julkisuuteen vuonna 1946 Westminster Collegessa Fultonissa, Missourissa pidetyssä kuuluisassa julistuksessa:
Ensimmäisenä rautaesirippu-käsitettä käytti kuitenkin keväällä 1945 natsi-Saksan entinen propagandaministeri Joseph Goebbels.