cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tausug
Tausug (tausugiksi بَهَسَ سُوگ, bahasa sūg) on Filippiineillä, Malesiassa ja Indonesiassa puhuttu malaijilais-polynesialainen kieli, jota puhuu äidinkielenään hieman yli miljoona ihmistä. Se on yksi Filippiinien 19 kansalliskielestä.
Repulse Bayn lentoasema
Repulse Bayn lentoasema  on lentoasema Kanadan Nunavutin territoriossa Repulse Bayn kylässä. Kenttää ylläpitää Nunavutin territorion hallinto. Lentoonlähtöjä ja -laskuja oli vuonna 2008 yhteensä 1 439.
Geoff Downes
Geoffrey ”Geoff” Downes (s. 25. elokuuta 1952 Stockport, Cheshire) on englantilainen kosketinsoittaja, joka on soolouransa lisäksi soittanut yhtyeissä Tina Charles Band, The Buggles, Yes ja Asia.
Projekti 675
Projekti 675 oli Neuvostoliiton laivaston ohjuksin aseistettujen ydinsukellusveneiden muodostama alusluokka.
Suunnittelu
pienoiskuva|ohjuksen laukaisu Runko oli viisi metriä pidempi kuin projektissa 659, jolloin veneisiin saatiin mahtumaan kahdeksan ohjusta. Niissä oli myös samanlainen tutka kuin projektissa 651, joten veneeseen voitiin sijoittaa P-5:n pohjalta kehitetty meritorjuntaohjus P-6. Veneiden ensisijainen tarkoitus oli toimia Yhdysvaltain laivaston lentotukialuksia vastaan, joiden A-3 Skywarriorit uhkasivat Neuvostoliittoa ydiniskulla. Läntisten arvioiden mukaan kaikkien ohjusten laukaisu kesti 20 minuuttia, ja sen voi tehdä vain pinnalta. Sen jälkeen veneen oli ohjattava ohjukset datalinkin välityksellä maaliin sukellusveneen tutkan lukemien mukaan. P-6-ohjuksen kantomatka oli 150—200 km, mutta 1970-luvun lopussa Yhdysvaltain lentotukialusryhmien ilmasuoja laajeni 250–300 km:iin F-4 Phantomin AIM-7-ohjuksen ja E-2A-koneiden myötä.
Alukset
Projektin aluksista modernisoitiin 15. Niihin asennettiin 1970-luvulla P500 Bazalt -ohjukset ja edelleen 1980-luvun alussa P1000 Vulkan -ohjukset. Ensimmäisenä modernisoitiin projektissa 675MU K-28, mitä seurasi yhdeksän muuta projektissa 675MK. K-48 modernisoitiin ilman Bazalt ohjuksia projektina 675K. Vladivostokissa modernisoitavana olevan K-10 Vulkan-ohjusten asentaminen peruutettiin rahoituksen puuttuessa. Vuodesta 1978 joulukuuhun 1984 modernisoitiin K-86 (ex-K-170) Severodvinskissä sukeltajien emälaivaksi, jolloin ohjusten laukaisuun tarvittavat järjestelmät poistettiin.
Beatrice Câșlaru
Beatrice Nicoleta Coadă-Câșlaru (s. 20. elokuuta 1975, Brăila) on entinen romanialainen uimari, joka edusti kotimaataan kolmissa kesäolympialaisissa, alkaen vuodesta 1996. Hän voitti olympiahopeaa 200 metrin sekauinnista ja pronssia 400 metrin sekauinnista Sydneyssä 2000.
Hän on syntynyt Brăilan kaupungissa, kuten ovat myös Romanian menestyksekkäimpiin naisuimareihin Câșlarun lisäksi lukeutuvat Diana Mocanu ja Camelia Potec.
Marco Rota
Marco Rota (s. 18. syyskuuta 1942 Milano ) on italialainen sarjakuvapiirtäjä ja yksi suosituimmista Aku Ankka -sarjakuvataiteilijoista. ”Milanon maestroksi” ja joskus ”Italian Carl Barksiksi” kutsuttu Disney-taiteilija rinnastetaan Don Rosan ja Daan Jippesin ohella yhdeksi Carl Barksin manttelinperijäksi. Marco Rota onkin italialaisista Disney-taiteilijoista tyylillisesti kaikkein lähinnä Barksia. Rota tunnetaan persoonallisesta piirrostyylistään ja erityisesti panoraamoistaan ja elokuvamaisesta kuvakerronnasta sekä taitavasta kuvakulmien, valojen ja varjojen käytöstä, historiaan ja eksoottisiin ympäristöihin sijoittuvista sarjakuvista sekä kauniista naishahmoistaan. Hänellä on myös oma tapansa piirtää Aku Ankan lakki kallelleen tämän päähän. Rota ei aina väritä piirtämiään tarinoita, vaan joskus vain muutaman ruudun. Ankkahahmojen puhtaaksipiirtämisessä hän käyttää kynää, kun taas Mikki Hiiren hahmoon hän kokee siveltimen sopivammaksi. Barksin ja Rosan tavoin Rota on huolehtinut siitä, että historialliset ja maantieteelliset yksityiskohdat ovat todellisia. Hän on mieltynyt keskiaikaan ja viikinkeihin ja on luonut Aku Ankan esi-isän, Augustus Ankan, hahmon. Augustus Ankka on skotlantilainen linnanherra, joka toimii Sorsalinnan käskynhaltijana ja taistelee maahan hyökkääviä viikinkejä vastaan.
Ankkahahmojen lisäksi Marco Rota piirtää myös muita Disney-hahmoja, kuten Mikki Hiirtä ja Hessu Hopoa, mutta on kertonut Aku Ankan olevan hänen suosikkihahmonsa, koska tässä, samoin kuin Roope Ankassa, ”on rockia”. Pelle Peloton, Hannu Hanhi ja Mikki Hiiri ovat puolestaan Rotan mielestä ”vähän mitäänsanomattomia tyyppejä”. Rota ei myöskään pidä Mikki Hiiren hahmon muuttumisesta poliisia avustavaksi yksityisetsiväksi. Siinä missä Rotan mielestä italialaiset Disney-sarjakuvat ovat, vaikkakin hyvin pienessä määrin, ”ehkä hieman kotoisampia tai maalaismaisempia kuin amerikkalaiset”, hänen oma esikuvansa Ankkalinnalle on New York sen kansainvälisyyden, moderniuden ja monipuolisen metropoliaseman tähden. Lisäksi Rotan mielestä Roope Ankka muistuttaa newyorkilaismiljonääriä Paul Gettyä. Rota on maininnut taiteellisiksi esikuvikseen sarjakuvien parista Alex Raymondin, Flash Gordonin piirtäjän, sekä Hal Fosterin, joka teki Prinssi Rohkeaa. Esikuvat ovat klassikkojenluojia ja samat kuin Barksilla.
Marco Rota tapaa piilottaa sarjoihinsa pientä etsittävää, hieman Don Rosan tavoin. Rotan sarjakuvista voi löytää tämän nimikirjaimet, nimen tai kunnianosoituksen Barksille. Yleensä hän piirtää seinille taulun, jossa on signeerauksena ”Marks”. Idea tauluista tuli Topolinon erään päätoimittajan, Mario Gentilinin, työhuoneen seinällä olevasta Barks-piirroksesta, jossa Roope Ankka kuljettaa kotikärryillä rahaa allaan teksti ”omistettu Mario Gentlinille, Carl Barks”. Rota on sanonut, että hänen kulloisetkin välinsä Mario Gentliniin heijastuivat hänen piirrosjälkeensä: mitä paremmat välit olivat, sitä paremmin Rota piirsi. Rota tapaa myös piirtää tarinoihinsa toimittaja- ja piirtäjätyötuttaviaan sekä lokin tai muun ihmisen ominaisuuksia omaamattoman eli epä-antropomorfisen linnun, jolla on samanlainen merimieslakki kuin Aku Ankalla.
Elämänvaiheet
Marco Rota piti piirtämisestä lapsena ja piirsi silloin runsaasti ja sai kehuja sekä kannustusta koulutovereiltaan ja opettajiltaan. Jo yksivuotiaana hän oli siepannut lastenlääkärin rintataskussa olleen kynän ja alkanut tuherrella lääkärin muistikirjaan. Lääkäri oli ennustanut, että ”tästä lapsesta tulee joko kirjailija tai taiteilija”. Rota on sanonut Carl Barksin tarinan Vanhan linnan salaisuus tehneen häneen vuonna 1949 valtavan vaikutuksen, jonka seurauksena hän oli alkanut harjoitella vakavasti piirtämistä tullakseen alalla ammattimaiseksi. Rota onkin piirtäjänä pitkälti itseoppinut.
Ensimmäiset julkaistut työt
Vaikka Disney-sarjakuvia oli tuotettu Italiassa jo vuodesta 1953, vuonna 1958 eli 16-vuotiaana Marco Rota aloitti piirustustöidensä julkaisun työskennellen pienelle Dardo-kustantamolle piirtäen muita seikkailusarjoja, jopa muutamia Lepakkomies- ja Teräsmies-jaksoja Albo del falco -lehteen 1960-luvun alussa. Rotan ensimmäinen sarjakuva oli realistisesti piirretty villiin länteen sijoittuva Steve Morgan il trappolatore eli Turkismetsästäjä Steve Morgan. Sarjakuva julkaistiin Collana scudo -lehden, joka varsinaisesti julkaisi Kapteeni Mikiä, viimeisillä sivuilla jatkokertomuksena. Ennen Disney-töitä Rota teki myös viikinkisarjaa Ringo il Vichingo.tus
Työskentely Disney-sarjakuvien parissa alkaa
Vuonna 1963 Marco Rota palkattiin Disneyn-lisenssin omistavalle Mondador-kustantamolle tekemään kuvitusta ja kansikuvia Topolino-lehteen, koska oli tehnyt vaikutuksen kustantamoon kuvittamalla kirjan auton kehityksestä. Tällöin hän sai kuulla Barksin nimen ensimmäistä kertaa. Disney-piirtäjien nimiä ei kerrottu ennen kuin 1960-luvun ja 1970-luvun taitteessa, ja Rota halusi Mondadorilla ensimmäiseksi tietää, kuka oli tunnistettavan piirustustyylin takana. Rota aloitti Disney-sarjakuvien piirtämisen vuonna 1971 Mikki Hiiri -tarinalla Siniruusukkeinen tiikeri ja ryhtyi käymään iltaisin taidekoulua. Milanossa toimii nykyään Disney-akatemia, jossa opetetaan Disney-sarjakuvien piirtämistä. 1974, tultuaan samana vuonna Topolinon taiteelliseksi johtajaksi, Rota teki ensimmäisen oman käsikirjoituksensa Disney-tarinaan, Suomessa julkaisemattoman sarjan nimeltä Zio Paperone e il deposito oceanico. Koska hän oli taiteellinen johtaja, sai hän nimensä julkaisuihin ja esiintyi satunnaisesti television viihdeohjelmissa piirtäen Disney-hahmoja ja julkisuuden henkilöiden pilakuvia. Vuonna 1975 Rota vieraili Disneyn studioilla Kaliforniassa joidenkin muiden Topolino-lehden taiteilijoiden kanssa ja tapasi ihailemansa piirtäjät Carl Barksin ja Floyd Gottfredsonin, jota hän on aina pitänyt parhaana Mikki Hiiren ja kumppaneiden piirtäjänä. 1970-luvun loppupuolella Rotan tyylissä alkoivat näkyä selvästi vaikutteita Barksilta.
1980-luvulla tulee tunnetuksi myös Suomessa
Vuonna 1983 Marco Rotan nimi kerrottiin suomalaisen Aku Ankka -lehden Oma nurkka -palstalla, kun paljastettiin tarinan Augustus Ankka ja viikingit -sarjakuvan tekijän nimi. Ensimmäinen Rotan Suomessa julkaistu sarjakuva oli Aku Ankan vuoden 1975 numerossa kuusi julkaisema Kuin siivet kantapäissä -tarina. Hänen ensimmäinen Suomessa julkaistu työnsä oli Aku Ankan taskukirjan vuonna 1973 julkaistun 14. numeron, Perhonen sentään, kansi. Kansikuva julkaistiin Italiassa 1966 ja oli ensimmäisiä Rotan julkaistuja ankkapiirroksia.
Monadorin-töiden loputtua
Marco Rota toimi Mondadorin taiteellisena johtajana vuoteen 1988 asti, jolloin kustantamo menetti Disney-lisenssinsä ja Topolinon julkaisija vaihtui Italian Disney-yhtiöön. Rota lopetti työnsä ja alkoi tehdä Disney-sarjakuvia tanskalaiselle Egmont-kustantamolle vuonna 1992. Egmontille Rota on tehnyt tähän mennessä noin kolmekymmentä tarinaa.
Vuosituhannen taitteessa Rota muutti Milanosta San Zenone al Po -kylään Pojoen varrelle, jossa hän asuu perheineen 1700-luvulla rakennetussa kartanossa. Kartanossa on suuret avotakat, yli kaksikymmentä huonetta ja viinikellari sekä valtavia antiikkisia huonekaluja. Rakennuksessa elää perheen lisäksi muutama kilpikonna ja kissa. Seinäsyvennykseen on asennettu luuranko, koska talon entinen omistaja oli kylän lääkäri.
Veli-Matti Järvenpää
thumb|250px|Veli-Matti Järvenpää Helsingin Levykauppa X:ssä lokakuussa 2008. Veli-Matti Järvenpää (s. 1967) on hämeenkyröläinen haitaristi ja säveltäjä. Hän on keikkaillut ja levyttänyt sekä omalla nimellään että Mika Sundqvistin kanssa sekä soittanut muun muassa Mikko Alatalon levyillä ja Juicen & Mikon Senaattori ja boheemi -albumilla. Järvenpää on tunnettu erityisesti cajun-, zydeco- ja texmex-tyylisenä muusikkona. 1990-luvulla hän kehitti ”fin-mex” -musiikkityylin, jossa yhdistyivät suomalainen kansanmusiikki ja tex mex. Hän sai Vuoden muusikko Emma-palkinnon vuonna 1992.
Valli Raita
Valli Vaijolette Raita (o.s. Vuorinen, 6. heinäkuuta 1905 Turku – 3. tammikuuta 1977) oli suomalainen näyttelijä. Hänen aviomiehensä oli näyttelijä Eino Raita. Pariskunnan tytär Marjatta Raita oli myös näyttelijä. Valli Raidan ainoa elokuvarooli oli elokuvassa Rantasuon raatajat vuonna 1942.
Taavi-tiikerin naapurissa
Taavi-tiikerin naapurissa (engl. Daniel Tiger's Neighbourhood) on Suomessa vuodesta 2014 alkaen esitetty lastenanimaatio, joka ensi kertaa esitettiin Kanadassa vuonna 2011. Se on spin-off Fred Rogersin käsikirjoittamasta ohjelmasta Mister Rogers' Neighbourhood. Se on suunnattu 2-4-vuotiaille. Yhdysvaltalais-kanadalaista ohjelmaa on tuotettu viisi tuotantokautta.
Lähtökohta
Sarja keskittyy nuoreen Taavi-tiikeriin, joka asuu vanhempiensa kanssa. Vuonna 2006, kolme vuotta Fred Rogersin kuolemasta ja sen jälkeen, kun Mister Rogers' Neighbourhoodin tuotanto oli loppunut, Fred Rogers Company otti yhteyttä Angela Santomero on, jotta tämä tekisi lastenohjelman muistamaan Rogersin perintöä.
Ääninäyttelijät
Suomenkieliset äänet
alkulaulu: Hermanni Kemppainen & Petrus Kähkönen
loppulaulu: Petrus Kähkönen
käännös: Fiable Oy / Tuija Korhonen
Ohjaus: Bruno Lähteenmäki
tuotanto: Uptempo Oy
Maailmankylä
Maailmankylä tarkoittaa tilannetta, jossa helpottuneet kommunikointikeinot ovat tehneet pitkistäkin välimatkoista merkityksettömiä. Yleisimmin termiä käytetään viittaamaan internetiin ja World Wide Webiin. Maailman voidaan sanoa näiden avulla pienentyneen ja se on kuin yhtä kylää. Termin on kehittänyt Marshall McLuhan. Maailmankylän käsite koskee pääasiassa teollisuusmaita, joissa viestinnän välineet ovat kehittyneet. Suuri osa kehitysmaiden asukkaista jää tämän määritelmän ulkopuolelle sillä heillä ei välttämättä ole käytössään nykyaikaisia kommunikointivälineitä kuten matkapuhelimet ja internet. Maailmankylän käsite liittyy globalisaatioon.
Ruostepapurikko
Ruostepapurikko (Pararge megera) on täpläperhosten heimoon ja heinäperhosten alaheimoon kuuluva keskikokoinen päiväperhonen. Laji esiintyy palearktisella alueella.
Levinneisyys
Ruostepapurikko esiintyy Pohjois-Afrikasta lähes koko Eurooppaan pohjoisimpia alueita lukuun ottamatta. Idässä alue ulottuu Venäjälle ja Vähän-Aasian kautta Syyriaan, Libanoniin ja Iraniin. Pohjois-Euroopassa laji esiintyy Skandinavian eteläosissa ja Ruotsissa Uplannin korkeudelle saakka.
Suomessa ruostepapurikko on havaittu vain satunnaisena harhailijana Lounais-Suomessa ja Ahvenanmaalla. Viimeisimmät havainnot ovat 1940-luvulta.
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|vasen|200px|Koiras kuvattuna Kreikassa. pienoiskuva|vasen|200px|Naaras kuvattuna Italiassa. Ruostepapurikon nimialalajin etusiiven pituus on 19–25 mm. Siipien yläpinnan pohjaväri on oranssinkeltainen ja siinä on tummia verkkokuvioita. Naaraan siipien yläpinnan pohjaväri on usein hieman vaaleampi kuin koiraan. Koiraalla on etusiiven yläpuolella selvä koirastäplä. Etusiiven yläpuolen kärjen silmätäplä on iso ja takasiiven yläpuolella on pienempiä silmätäpliä, joiden lukumäärä voi vaihdella. Takasiiven alapuolen pohjaväri on harmaa ja tyvi- ja diskaalialan kirjaukset ovat epämääräisiä. Postdiskaalialassa on ruskearenkaisia silmätäpliä.
Ruostepapurikosta esiintyy Sardinian ja Korsikan saarilla alalaji Lasiommata megera paramegaera, jonka etusiiven pituus on 18–19 mm. Siipien yläpuolen postdiskaalialan tummat kirjaukset ovat nimialalajiin verrattuna heikompia tai puuttuvat kokonaan. Sisiliassa ja Mallorcalla esiintyy alalajia muistuttavia muotoja.
Elinympäristö
Ruostepapurikon elinympäristöä on nimialalajilla metsänaukeat, puutarhat ja kiviset maastot noin 2 700 metrin korkeudelle saakka. Sardinian ja Korsikan alalaji esiintyy vuoristossa kivisessä maastossa ja avoimilla nummiseuduilla noin 1 000 metrin korkeudessa.
Arbujad
Arbujad (suom. 'loitsijat', 'arpojat') oli 1930-luvun puolivälissä perustettu virolainen kirjailijaryhmä. Sen nimi on peräisin 1938 ilmestyneestä saman nimisestä antologiasta. Arkirealismin sijasta tavoitteena oli eurooppalaiseen perinteeseen nojautuva ajatusten ja muodon klassinen selkeys. Ryhmään kuuluivat runoilijat Betti Alver, Bernard Kangro, Uku Masing, Kersti Merilaas, August Sang, Heiti Talvik, Mart Raud ja Paul Viiding.
Ruostepapurikko
Ravintokasvi
Toukan ravintokasveja ovat nadat (Festuca), nurmikat (Poa) ja koiranheinä (Dactylis glomerata).
Vizela
Vizela on kunta Bragan piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 24,7 km² ja väkiluku noin 23 700.
Vizelan nykyinen pormestari on Dinis Costa. Kunnan juhlapäivä on 19. maaliskuuta.
Luettelo Savitaipaleen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Savitaipaleen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Savitaipaleen kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Wonderland (Erasuren albumi)
Wonderland on brittiläisen synthpop-yhtye Erasuren, alun perin kesäkuussa 1986 Mute Records -levymerkillä julkaistu, debyyttilevy.
Albumi ei saavuttanut suurta kaupallista suosiota, eikä yksikään sen kolmesta singlejulkaisusta yltänyt alkuperäismuodossaan brittilistan Top-40:een, mutta yhtyeen myöhempien hittikokoelmien Pop! The First 20 Hits (1992) ja Hits! The Very Best Of Erasure (2003) yhteydessä julkaistut remix-versiot kappaleista "Who Needs Love Like That" (1992) ja "Oh L'Amour" (2003) ylsivät molemmat Top-20 listalle.
Heti julkaisun jälkeen monet pitivät albumia epäonnistuneena - erityisesti verrattuna Clarken aiempiin menestyslevyihin Depeche Moden ja Yazoon kanssa - mutta myöhemmin Wonderland on ottanut paikkansa arvostettuna 80-luvun synthpop-klassikkona.
Vince Clarke oli suunnitellut käyttävänsä joka kappaleessa eri laulajaa, mutta koska yhteistyö Andy Bellin kanssa sujui mainiosti, hänestä tuli Clarken pysyvä musiikillinen yhteistyökumppani. Kansitekstien tiedoista poiketen kaikki albumin kappaleet "Oh L'Amouria" lukuun ottamatta ovat yksin Vince Clarken kirjoittamia. Auttaakseen uuden laulajan alkuun Clarke antoi Bellille puolet kappaleiden tekijänoikeuksista.
Tapio Säynevirta
Olli Heikki Tapio Säynevirta (1. maaliskuuta 1965 Leppävirta – 5. syyskuuta 2012 Kontiolahti ) oli suomalainen kivääriampuja ja valmentaja. Hän edusti Joensuun Ampujia.
Tapio Säynevirta saavutti MM-kilpailuissa yhden kullan, kolme hopeaa ja kaksi pronssia 300 metrin kiväärilajeissa. Moskovassa 1990 hän saavutti joukkupronssia 300 m vakiokiväärin 3x20 laukauksen asentokilpailussa. Tolmezzossa 1994 Säynevirta voitti joukkuemaailmanmestaruuden 300 m kiväärin makuussa, sekä joukkuehopeaa 300 m kiväärin 3x40 laukauksen asentokilpailussa ja 300 m vakiokiväärin 3x20 laukauksen asentokilpailussa. Zaragozassa 1998 hän saavutti vielä henkilökohtaista hopeaa 300 m kiväärin makuussa ja joukkuepronssia 300 m vakiokiväärin 3x20 laukauksen asentokilpailussa.
Alianza Popular Revolucionaria Americana
Alianza Popular Revolucionaria Americana on Víctor Raúl Haya de la Torren vuonna 1924 Méxicossa perustama puolue. APRA on Perun vanhin ja samalla se on yksi Latinalaisen Amerikan vanhimmista puolueista. Suuntaukseltaan se on sosiaalidemokraattinen ja sosialistisen internationaalin jäsen. Siitä käytetään myös APRA-lyhenteestä tulevaa nimeä Partido Aprista (Peruano) ja kannattajista apristas.
APRAn perustajat olivat opiskelijoita, perulaiset paossa Augusto B. Leguíaa.
APRAn periaatteet julkaistiin joulukuussa 1926 "The Labour Monthly" -lehdessä artikkelissa What’s the A.P.R.A.. Kantava voima oli jenkki-imperialismin vastustus ja Latinalaisen Amerikan yhtenäisyys. Taloudellisiin tavoitteisiin kuului maan ja teollisuuden kansallistaminen ja Panaman kanavan ottaminen kansainväliseen valvontaan ja solidaarisuus kaikkia kansoja ja riistettyjä luokkia kohtaan. APRA järjestyi varsinaisesti vuoden 1927 Brysselin anti-imperialistisessa konferenssissa ja Perun Partido Aprista Peruano perustettiin 20.9.1930.
1950-luvulla puolue siirtyi oikealle ja otti anti-kommunistisen linjan. Sen valtaannousun estivät kuitenkin viimeistään sotilaat. APRA on tyypillisesti massapuolue ja kansanyliopistoliike ja siihen liittyvä edullisen ruoan ja terveyspalvelujen järjestäminen kuuluu edelleen sen toimintomuotoihin.
Alan García uudisti APRAa 1980-luvulla sosiaalidemokraattiseksi, ja se nousi hänen johdollaan valtaan ensimmäisen kerran 1985. Garcían kausi oli taloudellinen katastrofi inflaation kiihtyessä tuhansiin prosentteihin vuodessa. Garcían tullessa valituksi uudelleen 2006 häntä nimitettiin jopa keskusta-oikeistolaiseksi.
Inchiri
thumb|200px|Inchirin alue Mauritanian kartalla. Inchiri on hallintoalue eli wilaya Mauritanian luoteisosassa. Sen keskus on Akjoujtin kaupunki. Alueen pinta-ala on noin 47 000 neliökilometriä. Asukkaita on 19 600 henkeä (vuonna 2013).
Inchirin alue rajoittuu pohjoisessa Dakhlet-Nouadhibouin, idässä Adrarin ja etelässä Trarzan alueisiin sekä lännessä Atlantin valtamereen. Se on etupäässä autiomaata. Luonnonalueita ovat Inchirin puolitasanko sekä Akcharin ja Amatlichin hiekka-aavikot luoteessa ja kaakossa. Vuotuinen sademäärä on 60 millimetriä.
Alue käsittää Akjoujtin ja Bennechabin departementit eli moughataat sekä Akjoujtin, Bennechabin ja M’Heijrattin kunnat. Kaupunkiväestöä on 65, maaseutuväestöä 29 ja nomadeja 5 prosenttia.
Akjoujtista on maantieyhteydet Nouakchottiin ja Atariin. Länsiosan kautta kulkee Nouakchottin ja Nouadhiboun välinen maantie. Akjoujtissa on lentokenttä, jonka merkitys on vähäinen.
Alueella on kupari- ja kultaesiintymiä. Tärkeimmät elinkeinot ovat kaivosteollisuus, hallinto ja palvelut. Lisäksi harjoitetaan karjanhoitoa (varsinkin kameleja) sekä keinokasteluun perustuvaa puutarhaviljelyä. Alueeseen kuuluu osa Banc d’Arguinin kansallispuistosta.
Fantet
thumb|Fantepäällikkö hoveineen 1800-luvun lopulla. Fantet (myös fantit) ovat akaninkielinen kansa Ghanassa. He asuvat Guineanlahden rannikolla Sekondin ja Densujoen välisellä alueella. Fanteja on 1,8 miljoonaa. Pieni ryhmä asuu myös Liberiassa.
Fantet ovat läheistä sukua ašanteille. Ennen siirtomaa-aikaa he muodostivat noin kaksikymmentä päällikkökuntaa. 1700-luvun alussa ne yhdistyivät liittokunnaksi, joka sittemmin jakautui kahtia. Länsimaalaistuneet fantet perustivat liittokunnan uudelleen vuosina 1868–1873.
Kansan pääelinkeino on maanviljely. Tärkeimmät viljelykasvit ovat jamssi, maniokki, banaanit, maissi, riisi, öljypalmu ja kaakao. Lisäksi harjoitetaan kalastusta ja käsityöammatteja. Fantet asuvat puusta ja savesta rakennetuissa suorakulmaisissa ja harjakattoisissa taloissa. Perinteistä vaatetusta käytetään vain juhlatilaisuuksissa. Ruokavalio koostuu kala- ja kasvisruoista.
Yhteiskuntajärjestykseen kuuluvat päällikkökunnat, seitsemän matrilineaarista sukua, patrilineaariset ryhmät, soturijärjestöt ja suurperheet. Suurin osa fanteista on katolisia tai protestantteja. Kaupungeissa on myös afrikkalaiskristittyjä ja muslimeja.
Lämsänjärvi
Lämsänjärvi on pieni järvi Oulunsuun kaupunginosassa Oulussa. Järvi sijaitsee samannimisellä asuinalueella Oulunsuun ja Knuutilan kaupunginosien rajamailla Poikkimaantien varrella noin viiden kilometrin päässä keskustan kaakkoispuolella.
Järven koillisrannalla sijaitsee Oulun kaupungin ylläpitämä uimaranta, jonka hiekkaranta on noin kahdensadan metrin mittainen. Rannalla on pukeutumissuojat. Järvi on tunnettu nopeasti lämpiävästä vedestään ja on suosittu etenkin lapsiperheiden keskuudessa. Järven ympäristössä kiertää myös kevyen liikenteen väyliä sekä talvisin hiihtolatu ja moottorikelkkareitti. Pohjois-Pohjanmaan ympäristökeskuksen tiedotteen mukaan järven veden laatu oli vuonna 2001 kaupungin parhaimpia. Heinäkuussa 2014 vedestä löydettiin kuitenkin vatsatautiepidemian myötä sekä noro- että adenoviruksia, ja järvi asetettiin perjantaina 1.8.2014 toistaiseksi uintikieltoon. Jo yksikin norovirusta kantava ihminen voi saastuttaa pienen järven. Poikkeuksellisen lämpimät vedet edistävät virusten leviämistä mutta myös niiden tuhoutumista.
Ligue Professionnelle 2
Ligue Professionnelle 2 on Tunisian jalkapallosarjojen toiseksi korkein sarjataso. Siinä pelaa yhteensä 14 joukkuetta, joista jokainen joukkue kohtaa toisensa kahdesti, vieraissa ja kotona, jolloin otteluita kertyy joukkuetta kohden 26. Kauden päätteeksi sarjan kaksi parasta nousee Ligue Professionnelle 1:een ja kaksi viimeistä joukkuetta putoaa Ligue Professionnelle 3:een.
Lämsänjärvi
Järven länsirannalla sijaitsee Oulun seurakuntayhtymän hallinnoima Lämsänjärven leirikeskus, jonka päärakennus on valmistunut 1936.
Ligue Professionnelle 2
Muutamien edellisvuosien aikana sarjan nimi on vaihdellut useita kertoja. Se on tunnettu nimillä National B, Ligue 2 ja Championnat de la Ligue Professionnelle 2.
Historia
Alun perin sarjaa pelattiin kahdessa lohkossa pohjois- ja etelälohkoissa, joiden voittajat pääsivät karsimaan sarjaan noususta. Poikkeuksellisesti kaudella 1958–1959 joukkueet oli jaettu yhteensä neljään eri lohkoon. Huolimatta siitä lohkon voittamisella ei ollut varsinaista merkitystä vain eniten pisteitä keränneet kaksi parasta joukkuetta pääsivät jatkoon. Kahden lohkon systeemillä jatkettiin aina kauteen 1964–1965, kunnes seuraavat viisi kautta vuodesta 1965 aina 1970 asti pelattiin vain yhtenäistä sarjaa, jossa sarjan kaksi parasta pääsivät sarjatasoa ylemmäksi. Kaudet 1982–1983, 1983–1984 ja 1984–1985 pelattiin kolmessa eri lohkossa, pohjois-, keski-, ja etelälohko, joista kaksi parasta lohkovoittajaa pääsi pääsarjaan. Sittemmin palattiin takaisin yhden sarjan järjestelmään aina kauteen 1994–1995 asti, jonka jälkeen pelattiin yksi kausi kahden lohkon systeemillä. Lisäksi kaudella 1998–1999 joukkueet eivät voineet karsia pääsarjaan, joka vähensi pääsarjan joukkueita 16:sta 12:een. Sittemmin kaudesta 1999–2000 lähtien Ligue Professionnelle 2:sta on pelattu yhtenäisenä sarjana. Eniten mestaruuksia historian aikana on kerännyt CO Transports. Se on voittanut Ligue Professionnelle 2:n seitsemän kertaan, joista vain kerran kaudella 1982–1983 se ei kyennyt nousemaan pääsarjaan.
Reino A. Avonius
Reino Aulis Avonius (21. toukokuuta 1913 Pälkjärvi – 14. huhtikuuta 1969 Sahalahti) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Guard Hillin taistelu
Guard Hillin taistelu (joissain lähteissä myös Front Royalen taistelu ja Cedarvillen taistelu) oli 16. elokuuta 1864 Warrenin piirikunnassa Virginiassa käyty Yhdysvaltain sisällissodan taistelu. Se käytiin Unionin prikaatikenraali Wesley Merrittin ja Konfederaation kenraaliluutnantti Richard Andersonin joukkojen välillä. Taistelu päättyi ratkaisemattomana.
Tapahtumien kulku
Ennen taistelua kenraaliluutnantti Richard Andersonin alaisuudessa taistelleita sotilaita lähetettiin Petesburgista Shenandoahin laaksoon vahvistamaan kenraaliluutnantti Jubal Earlyn joukkoja. Vahvistuksiin kuului Joseph B. Kershawin komentama jalkaväkidivisioona sekä Fitzhugh Leen johtamia ratsuväkijoukkoja.
Konfederaation joukot joutuivat prikaatikenraali Merrittin komentamaan divisioonaan kuuluneiden ratsuväkijoukkojen yllätyshyökkäyksen kohteeksi 16. elokuuta 1864, kun joukot olivat ylittämässä Shenandoah-jokea. Hyökkäyksen aikana Unionin joukot vangitsivat noin 300 Konfederaation sotilasta. Konfederaation joukot saivat lopulta kuitenkin koottua rivinsä ja lähtivät vastahyökkäykseen, jonka aikana he onnistuivat ajamaan Unionin joukot Cedarvilleen saakka. Pimeän tultua Merritt vetäytyi Ninevahiin.
Osapuolet menettivät taistelun aikana yhteensä noin 550 sotilasta.
Reino A. Avonius
Avoniuksen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Avonius ja Matilda (Tilda) Hämäläinen. Vuorineuvos Aukusti Asko-Avonius oli hänen setänsä ja vuorineuvos Pentti Avotie hänen veljensä, toinen veli oli Mauri Avotie. Reino Avonius kävi Lahden kansanopiston, maamieskoulun Nastolassa ja vielä maamiesopiston Kurkijoella. Sedän avulla 1941 ostetusta Saarioisten kartanosta Sahalahdella tuli Reino Avoniukselle ja hänen veljilleen hoidettavaksi paitsi maatila, myös johdettavaksi merkittävä elintarvikealan liikeyritys, joka tunnetaan Saarioisena. Teollinen tuotanto tilalla aloitettiin jo 1946 perustamalla tupakkatehdas, joka toimi vuoteen 1967. Taimien ja kukkamullan markkinointiin perustettu Artekno-yritys muuttui puolestaan muovin valmistajaksi ja kangaspainoksi. Osakeyhtiö Saarioisesta tuli 1955 ja sen toimitusjohtajaksi ryhtyi Reino Avonius. Yhtiö aloitti Suomessa broilerien teollisen tuotannon 1959 ja oli myös einestuotannon edelläkävijöitä. 1960-luvulta se harjoitti myös kalankasvatusta. Avonius sai teollisuusneuvoksen arvonimen 1964, Sahalahden kunnanvaltuutettu hän oli vuodesta 1954. Avoniuksen menehdyttyä yrityksen asiakastilaisuudessa keväällä 1969 häntä seurasi Saarioisten toimitusjohtajana Pentti Avotie.
Whale Coven lentoasema
Whale Coven lentoasema  on lentoasema Kanadan Nunavutin territoriossa noin 8 km pohjoiseen Whale Coven kylästä. Kenttää ylläpitää Nunavutin territorion hallinto. Lentoonlähtöjä ja -laskuja oli vuonna 2008 yhteensä 1 233.
Ōmuta
Ōmuta on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Fukuokan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin eteläosassa Kumamoton prefektuurin rajalla Ariakenmeren rannalla. Ōmutassa on 114 154 asukasta (elokuussa 2019) ja sen pinta-ala on 81,45 neliökilometriä.
Ōmuta sai kaupunkioikeudet jo vuonna 1917. Vielä ennen Meiji-kautta se oli pieni maataloudesta ja kalastuksesta elävä paikkakunta, mutta alkoi kehittyä nopeasti Miiken hiilikaivoksen avaamisen jälkeen vuonna 1873. Vuorovesi on paikalla liian voimakas, jotta se voisi toimia luonnonsatamana, mutta keinotekoisen Miiken sataman valmistuttua sulkuineen vuonna 1908 Ōmutasta tuli myös satamakaupunki ja ensimmäisen maailmansodan jälkeen se kehittyi prefektuurin eteläosan merkittävimpänä teollisuuspaikkakuntana. Kaupungin kemianteollisuuskombinaatti valmisti muun muassa lääkkeitä, väriaineita ja sinkkiä. Ōmutan hiilikaivos suljettiin lopulta vuonna 1997.
Miiken hiilikaivos ja satama lisättiin vuonna 2015 Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”Meiji-kauden Japanin teollisen vallankumouksen sijaintipaikat: rauta ja teräs, laivanrakennus ja kivihiili”.
Kaupunkia palvelevat JR Kyūshūn Kagoshima-päälinja, Nishitetsun Tenjin–Ōmuta-linja ja suurnopeusjunalinja Kyūshū Shinkansen.
Tietokonepila
Tietokonepila on pila, joka liittyy tietokoneohjelmistoihin tai itse tietokonelaitteistoon. Näistä joidenkin tarkoituksena on nöyryyttää tai olla koomisia.
Suruvaippa
Suruvaippa (Nymphalis antiopa) on suurikokoinen täpläperhosten heimoon kuuluva päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö
Suruvaippa on suhteellisen kookas ja vaivatta tunnistettava perhonen. Yläpuolelta siivet ovat tumman sametinruskeat tai lähes mustat ja siipien ulkoreunoja kiertää nuorilla yksilöillä kermankeltainen, vanhemmilla yksilöillä valkoiseksi haalistunut nauha. Etusiiven etureunassa on lisäksi kaksi kermanvaaleaa läiskää. Siipien yläpinnalla on myös sininen pisterivi. Alapuolelta perhonen on siipien vaaleaa ulkoreunusta lukuun ottamatta tasaisen tumma, lähes musta. Siipiväli on noin 61–76 mm.
Yksilökohtaista vaihtelua ulkonäössä suruvaipalla ei käytännössä ole. Poikkeavista värimuodoista luonnosta on tavattu silti ainakin f. hygiaea, jonka siipien vaalea reunus on leventynyt ja sulautuu ilman terävää rajaa siiven tummaan osaan.
Levinneisyys ja lentoaika
Suruvaippa esiintyy laajasti Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Se ei selvästikään kestä Pohjois-Atlantin talvia, minkä vuoksi lajia tavataan esimerkiksi Britteinsaarilla, Tanskassa ja Norjan rannikolla vain satunnaisesti. Euraasiassa levinneisyys ulottuu Etelä- ja Keski-Euroopan rannikoilta Himalajalle, Kamtsatkalle ja Japaniin. Pohjois-Amerikassa suruvaippa elää Alaskasta Labradorin niemimaalle ja etelässä Venezuelaan. Suomessa se on jokseenkin yleinen maan etelä- ja keskiosissa. Siitä pohjoiseen laji harvinaistuu, mutta sitä tavataan aivan pohjoisinta Lappia myöten. pienoiskuva|vasen|Keväällä lentävän talvehtineen yksilön siivenreunat ovat vaaleat. Satunnaisena vaeltajana suruvaippa voi eksyä myös Färsaarille ja Islantiin.
Suruvaippa talvehtii aikuisena. Talvehtineet perhoset aloittavat Suomessa lentonsa keväällä, ensimmäisten päiväperhosten joukossa jo maaliskuussa ja huonokuntoisia yksilöitä tavataan vielä jopa kesäkuussa. Talvehtineiden perhosten jälkeläisistä koostuva sukupolvi lentää puolestaan heinäkuun lopulta jopa lokakuulle, kunnes ne hakeutuvat talvehtimaan suojaisiin paikkoihin.
Elinympäristö ja elintavat
Suruvaippa elää kulttuuriympäristöissä, pihapiireissä, puutarhoissa sekä luonnonympäristöissä kuten metsien reunoilla ja avoimissa metsissä. Elinpaikalla kasvaa usein toukkien ravinnoksi sopivia puita ja pensaita aurinkoisilla mutta tuulelta suojaisissa paikoissa. Perhoset eivät käy kovin usein kukilla, mutta imevät mielellään nestettä puiden mahlavuodoista tai käyneistä hedelmistä. Parittelu tapahtuu varhain keväällä, yleensä maanpinnalla ja pariskunta luottaa paljolti siipiensä alapintojen suojavärin tarjoamaan suojaan.
Lajilla esiintyy huomattavia kannanvaihteluita. Esimerkiksi 1960-luvulla perhonen oli Ruotsista miltei hävinnyt.
Keväällä ensimmäisen sukupolven naaraat munivat munat, jotka kesän aikana kehittyvät toukiksi, koteloituvat ja kuoriutuvat syksyllä seuraavan sukupolven aikuisina. Naaras munii jopa 250 munaa ryhmiksi ravintokasvien oksille, yleensä vähintään puolentoista metrin korkeuteen maanpinnasta. Munat kuoriutuvat noin kolmen viikon kuluttua ja toukat elävät viimeistä toukkavaihetta lukuun ottamatta ryhmissä. Toukkakehitys kestää kuudesta seitsemään viikkoa. Koteloituminen tapahtuu matalaan kasvillisuuteen, oksille tai kiville lähelle maanpintaa ja kotelovaihe kestää kahdesta kolmeen viikkoa.
Aikuinen yksilö talvehtii, usein vajoissa, autotalleissa tai muissa ulkorakennuksissa. Luonnossa myös ontoissa puunrungoissa.
Ravintokasvi
Suruvaipan toukat syövät esimerkiksi koivujen, pajujen ja haavan lehtiä. Aikuinen perhonen käyttää ravinnokseen puiden mahlaa sekä ylikypsien ja rikkoutuneiden hedelmien ja marjojen nesteitä. Metsässä tai puutarhassa lajin voi nähdä myös etsimässä ravintoa erilaisilta kosteilta pinnoilta. Suruvaippa ruokailee kukkien medellä vain harvoin.
Summit Pointin taistelu
Summit Pointin taistelu (joissain lähteissä myös Flowing Springsin taistelu tai Cameron's Debotin taistelu) oli 21. elokuuta 1864 Jeffersonin piirikunnassa Länsi-Virginiassa käyty Yhdysvaltain sisällissodan taistelu. Taistelussa olivat vastakkain Unionin kenraalimajuri Philip Sheridanin ja Konfederaation kenraaliluutnantti Jubal Earlyn joukot. Taistelu päättyi ratkaisemattomana.
José de San Martín
José Francisco de San Martín Matorras (25. helmikuuta 1778 – 17. elokuuta 1850) oli argentiinalainen kenraali ja valtiomies, joka osallistui vallankumouksiin ja vapaussotiin Espanjan valtaa vastaan Argentiinassa (vuonna 1812), Chilessä (1818) ja Perussa (1821). Hän oli Simón Bolívarin ohella tärkeimpiä Etelä-Amerikan itsenäisyystaistelijoita ja sai lisänimen “Etelän vapauttaja”. Argentiinassa San Martínia pidetään maan vapauttajana (Libertador). Hänen hautapaikkansa San Martínin mausoleumi sijaitsee Buenos Airesin katedraalissa.
Summit Pointin taistelu
Tapahtumien kulku
Philip Sheridan oli keskittämässä joukkojaan lähellä Charles Townia, kun Konfederaation Jubal Earlyn ja kenraalimajuri Richard Andersonin joukot hyökkäsivät hänen kimppuunsa 21. elokuuta 1864. Unionin joukot puolustautuivat ja yrittivät hidastaa Konfederaation hyökkäystä. Yritys onnistui ja Unionin joukot pääsivät seuraavana päivänä vetäytymään Halltowniin.
José de San Martín
Lapsuus, nuoruus ja liittyminen kapinaan
José de San Martín syntyi espanjalaisille vanhemmille Yapeyússa, missä hänen isänsä oli kuvernöörinä. Perhe palasi Espanjaan, missä poika kävi koulunsa ja teki sotilasuran Espanjan armeijassa kohoten ratsuväen everstiluutnantiksi. Hän sai sotakokemusta Espanjan armeijan riveissä toisen liittokunnan sodassa Ranskaa, osmaneja ja Britanniaa vastaan. Vuonna 1811 hän erosi palveluksesta ja palasi Lontoon kautta Buenos Airesiin. Hän käänsi miekkansa Espanjaa vastaan ja liittyi Buenos Airesin kapinahallituksen riveihin.
Vapauttaja ja maanpakolainen
Argentiinan itsenäistymistaisteluihin San Martín osallistui vuodesta 1812 alkaen. Hän sai johdettavakseen Granaderos a caballo -nimisen rykmentin. Hän kehitti rykmenttiään ja teki siitä ammattimaisesti toimivan. Vuonna 1814 San Martín ylennettiin kenraaliksi ja hän sai johdettavakseen Ylä-Perun armeijan. Joukkojen oli määrä valloittaa Ylä-Peru (myöhempi Bolivia). San Martín piti suunnitelmaa kuitenkin toivottomana ja hän erosi. Vielä samana vuonna hän sai sotilaskuvernöörinä johdettavakseen Pohjois-Argentiinan Mendozan kaupunkia ympäröivän Cuyón maakunnan. Tällöin hän alkoi valmistautua Perun valtaamiseen hyökkäämällä sinne Chilen kautta. Perun valtaaminen oli tärkeää, koska siellä olivat Espanjan armeijan päävoimat. Tätä varten San Martín värväsi ja koulutti armeijan.
Hyökkäys alkoi alkuvuonna 1817, kun 5 000 miestä marssitettiin huolellisen suunnitelman mukaisesti Andien yli Chileen. Operaatiota on verrattu Hannibalin ja Napoleonin sotaretkiin. Espanjalaisista saatiin voitot Chacobucossa ja Maypússa. Siten San Martín oli voittanut Chilelle vapauden Espanjan alaisuudesta. Kun Chilen itsenäisyys oli varmistettu, San Martín lähti 4 500 miehen armeijalla elokuussa 1820 Valparaison satamasta kohti Perua. Eteneminen tehtiin varovasti mutta voitokkaasti. San Martín valloitti Liman, julisti Perun itsenäiseksi heinäkuussa 1821 ja asetti samalla itsensä maan diktaattoriksi. Tämä merkitsi Espanjan vallan murtumista Etelä-Amerikassa. San Martín karkotti maasta suuren osan espanjalaisista, kielsi intiaaniväestön epäinhimillisen kohtelun ja pyrki kieltämään orjuuden.
Samaan aikaan eteläisen Amerikan toisella laidalla Simón Bolívar oli vapauttanut Venezuelan, Kolumbian ja Ecuadorin Espanjan vallasta. Vallankumousarmeijoiden oli pakko aloittaa yhteistoiminta, ja niiden johtajat tapasivat salaa Ecuadorin Guayaquilissa vuonna 1822. San Martínin sanotaan tarjoutuneen Bolívarin kakkosmieheksi. Tarjousta ei hyväksytty. San Martín pettyi myös Argentiinan hallinnon järjestämiseen, sillä maa oli hajoamassa viiteen riippumattomaan alueeseen, joissa kussakin vallan kaappasi kenraali. Niinpä hän lähti vuonna 1824 vapaaehtoiseen maanpakoon ja asettui asumaan Ranskaan. Vasta 1880-luvulla Argentiina ryhtyi vapaussankarinsa kunnian palauttamiseen. Siitä alkaen hänen arvostuksensa on pysynyt korkeana.
Grampiansin kansallispuisto
Grampiansin kansallispuisto on Australiassa, Victorian länsiosassa vuoristossa sijaitseva kansallispuisto. Alue on saanut nimensä alueen vuoristosta, joka on nimeltään Grampiansvuoret. Tämä vuoristo on osa Australian Kordillieerien vuoristoketjua. Vuoristoon kuuluvia vuoria ovat Mount William ja Mount Abrupt. Kansallispuisto on kooltaan 1700 km2. Alueen metsissä kasvaa eukalyptuksia ja corymbioita sekä joillakin alueilla subalpiinista kasvillisuutta. Alueella on myös niittyjä ja rämeitä. Alueen eläimistöön kuuluvat koalat, opossumit, pussiliito-oravat, kärsänokkasiilit, emu ja useita kengurulajeja. Alueella on Mackenzien vesiputoukset. Alueella harrastetaan pyöräilyä, kalliokiipeilyä, sekä vesistöissä melontaa ja koskien laskemista.
Säräisniemen kirkko
Säräisniemen kirkko on kirkkorakennus Vaalan Säräisniemessä.
Rakentaminen ja korjaukset
Alun perin kirkossa oli pystylaudoitus ja se oli maalattu punamullalla. Kirkko peruskorjattiin Samuli Tuoriniemen johdolla vuonna 1898 lääninarkkitehti Julius Basilierin suunnitelmien pohjalta. Tuolloin kirkon itäsakaraan lisättiin sakasti ja länsi- ja eteläsakaroihin eteistilat. Katolla ollut kattoratsastajatorni poistettiin, ulkoseinät vaakalaudoitettiin ja sisäseinät paneloitiin. Vuonna 1952 kirkkoon vaihdettiin levykatto ja tapuli sai peltikaton, kirkon katto palautettiin uudelleen paanukatoksi vuonna 1979.
Barbara Monk Feldman
Barbara Monk Feldman (s. 1953 Québec) on kanadalainen säveltäjä. Hän sai musiikin maisterin arvon McGillin yliopistosta Montrealista ja filosofian tohtorin arvon musiikissa New Yorkin osavaltionyliopistosta (Buffalo), jossa hänen opettajanaan oli Morton Feldman. Monk meni Feldmanin kanssa myös naimisiin vuonna 1987. McGillin yliopistossa Monk sai opetusta Bengt Hambraeukselta.
Monk Feldman on vieraillut luennoitsijana omien teostensa esityksissä Darmstadtin Ferienkurse für Neue Musikissa vuosina 1988–1994. Hän luennoi myös Kanadan ja Yhdysvaltain yliopistoissa. Hänen teoksiaan on esitetty useissa paikoissa Euroopassa, Japanissa ja Pohjois-Amerikassa. Monk Feldman on tehnyt yhteistyötä muidenkin taiteenlajien tekijöiden, kuten Stan Brakhagen kanssa; Brakhagen käsin maalattu elokuva Three Homerics luotiin Monkin teosta Infinite Other varten. Monk Feldman perusti Time Shards Music Seriesin Santa Fen Georgia O'Keeffe -museossa vuonna 2001 ja toimi sen taiteellisena johtajana. Hän sävelsi oopperansa Pyramus and Thisbe (2010) itse laatimaansa librettoon.
Monk Feldmanin teosten esittäjiin ovat lukeutuneet Arditti-jousikvartetti, klarinetisti Roger Heaton, pianistit Yvar Mikhashoff, Ursula Oppens, Frederic Rzewski ja Aki Takahashi, lyömäsoittajat Steven Schick, Robyn Schulkowsky ja Jan Williams sekä sellisti Frances-Marie Uitti.
Kesäolympialaiset 1932
10. kesäolympialaiset järjestettiin Los Angelesissa Yhdysvalloissa vuonna 1932. Kisojen avajaiset olivat 30. heinäkuuta ja päättäjäiset 14. elokuuta 1932.
Kisat järjestettiin 1930-luvun suuren laman aikaan, eivätkä useat joukkueet kyenneet kustantamaan urheilijoiden matkaa Los Angelesiin. Muun muassa suurin osa Brasilian joukkueesta ei kyennyt osallistumaan kisoihin, kun maahantulijoita koskenut yhden dollarin maksu osoittautui liian suureksi. Urheilijoita olikin kaikkiaan yli puolet vähemmän kuin edeltäneissä Amsterdamin kisoissa.
Kisoissa oli ensi kertaa tarkoitusta varten rakennettu olympiakylä. Kylässä asuivat vain miesurheilijat. Naisille oli varattu Los Angelesista oma hotelli. Kisoissa oli ensimmäistä kertaa myös palkintokoroke.
Los Angelesissa järjestettiin olympialaiset myös vuonna 1984.
Lajit
Los Angelesin vuoden 1932 olympialaisten ohjelmassa oli 18 urheilulajia ja 109 eri kilpailutapahtumaa.
Osallistuneet maat
thumb|Osallistujamaat Vuoden 1932 kesäolympialaisiin osallistui 37 maata.
thumb|upright=1.5|Los Angelesin olympiastadion avajaispäivänä
Mitalitaulukko
Mitalitilaston ensimmäinen vuoden 1932 kesäolympialaisissa oli isäntämaa Yhdysvallat.
Spartan maanjäristys 464 eaa.
Spartan maanjäristys 464 eaa. oli maanjäristys, joka tapahtui Kreikassa tarkemmin tuntemattomaan aikaan vuonna 464 eaa. Se vaikutti erityisesti Spartassa ja muualla Lakoniassa. Maanjäristyksen magnitudi oli arviolta noin 7,2.
Nykytutkimuksen perusteella maanjäristyksen arvioidaan tapahtuneen noin 20 kilometriä pitkässä pohjois-eteläsuuntaisessa siirroksessa muutamia kilometrejä itään antiikin Spartan paikasta. Antiikin lähteet kertovat, että Spartassa jäi maanjäristyksen seurauksena pystyyn ainoastaan viisi taloa ja yli henkeä kuoli. Taygetos-vuorelta syöksyi alas suuri määrä kivenlohkareita. Spartalaiset pitivät järistyksen syynä Poseidonin vihaa, koska joitakin tämän pyhäkköön turvananojiksi hakeutuneita helootteja olisi viety teloitettaviksi.
Järistys oli Spartan historian merkittävimpiä tapahtumia. Se heikensi Spartaa niin paljon, että Messenian helootit nousivat kapinaan ja hyökkäsivät kaupunkiin. Seurannut sota, jota kesti vuoteen 455 eaa., tunnetaan kolmentena messenialaissotana. Useita satoja spartalaisia kuoli hyökkäyksessä, mutta lopulta helootit vetäytyivät Messenian Ithome-vuorelle. Maanjäristyksen seurauksena myös Spartan ote joistakin sen liittolaiskaupungeista heikkeni. Lopulta järistys saattoi olla vaikuttamassa ensimmäisen peloponnesolaissodan syttymiseen.
Burkina Fason turvallisuus
Burkina Fason turvallisuutta ovat yhä enemmän uhanneet väkivaltaiset aseelliset ryhmät ja hyökkäykset. Ne kohdistuvat valtion symboleihin, instituutioihin ja edustajiin, kuten myös puolustus- ja turvallisuusjoukkoihin, paikallisiin johtajiin ja poliittisiin henkilöihin.
Vuodesta 2014 lähtien Burkina Faso on siirtynyt useiden vallankaappausten historian myötä yhä useampien terrori-iskujen kierteeseen. Erityisesti vaarassa on konfliktien leviäminen maan pohjoisosissa, sekä Malin ja Nigerin rajaseuduilla. Joulukuussa 2018 useilla alueilla julistettiin hätätila, joka myönsi turvallisuusjoukoille poikkeukselliset valtuudet ja rajoitti liikkumis- ja kokoontumisvapautta maassa. Poikkeustila uusittiin kahdesti tammikuussa 2020 ja kesäkuussa 2021.
Vuonna 2022 Burkina Fason turvallisuustilanne heikkeni vakavasti, kun islamististen aseellisten ryhmien tappavat hyökkäykset siviilejä vastaan lisääntyivät. Terrorismin vastaisissa operaatioissa sotilasjoukot ja hallitusta kannattavat miliisit tekivät rikkomuksia. Poliittinen epävakaus syveni kahden sotilasvallankaappauksen seurauksena.
Siviili- ja sotilasuhrien määrä on lisääntynyt, sekä hallituksen hallitsemia alueita on menetetty islamistisille aseistetuille ryhmille. Niiden kerrotaan hallitsevan noin 40 prosenttia maasta. Nämä tekijät ovat vauhdittaneet hallituksen vastaisia mielenosoituksia ja kahta peräkkäistä sotilasvallankaappausta.
Tammikuussa 2022 sotilasvallankaappauksella kaadettiin valitun presidentti Roch Kabore n hallinto, maan parlamentti ja perustuslaki.
Vallankaapausten jälkeen sekä ECOWAS että Afrikan Unioni erottivat Burkina Fason yhteisöistään.
Burkina Fason ja Ranskan välisen sotilaallisen yhteistyösopimuksen päättymisen jälkeen burkinalaiset upseerit näyttivät alkuvuodesta 2023 olevan yhä jakautuneempia juntan johtajan Ibrahim Traorén suhteen.
Diourbel
Diourbel on kaupunkikunta sekä Diourbelin alueen ja departementin hallinnollinen keskus Senegalissa. Se sijaitsee 150 kilometriä Dakarista itään. Vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli 133 700 asukasta.
Burkina Fason turvallisuus
Terrorismi
Islamistinen terrorismi on vaikeuttanut Burkina Fason turvallisuustilannetta vakavasti vuodesta 2015 alkaen. Burkina Faso perusti neljän muun Sahelin alueen valtion kanssa vuonna 2014 terrorismin vastaisen G5 Sahel -järjestön.
Diourbel
Diourbel kuuluu historialliseen Baolin alueeseen. Siirtomaa-aikana siitä tuli yksi Senegalin maapähkinävyöhykkeen keskuksista. Maanviljelyn merkitys on sittemmin vähentynyt ja kaupunki on taantunut. Siellä toimii Sonacosin maapähkinäöljytehdas.
Diourbeliin oli 1900-luvun alussa karkotettuna muridismin perustaja Ahmadou Bamba, joka rakennutti sinne ensimmäisen moskeijansa. Se on lähellä sijaitsevan Touban ohella yksi muridien pyhiinvaelluskohteista.
Burkina Fason turvallisuus
Terrorismi
Furkina Faso on kamppaillut vuodesta 2015 lähtien al-Qaidaan ja Isisiin (IS) sidoksissa olevien jihadistien johtaman kapinan kanssa, joka on tappanut kymmeniä tuhansia ja siirtänyt kotiseudultaan noin kaksi miljoonaa ihmistä. Useissa maan osissa maanviljely on mahdotonta konfliktin takia.
Burkina Fason pohjoisosassa, Sahelin alueella sijaitseva Arbinda on jihadistiryhmien saarron alainen. Ruokaa on alueella vähän. Siviilejä vastaan kohdistetut jihadistien hyökkäykset ovat jatkuvasti kohdistuneet kaupunkiin ja ne suunnataan usein siviileihin. Joulukuussa 2019 42 henkilöä, joista 35 oli siviilejä kuoli hyökkäyksessä kaupunkiin. Elokuussa 2020 80 henkilöä, joista 65 oli siviilejä tapettiin Arbindaan menevässä saattueessa.
Sen jälkeen kun jihadistit aloittivat kampanjansa naapurimaasta Malista käsin vuonna 2015, yli 10 000 siviiliä, sotilasta ja poliisia on kuollut erään kansalaisjärjestön arvion mukaan, ja ainakin kaksi miljoonaa ihmistä on joutunut jättämään kotinsa. Virallisten lukujen mukaan jihadistit hallitsevat käytännössä noin 40 prosenttia maasta.
Moottoritykkivene Nuoli
Moottoritykkivene Nuoli oli Suomen merivoimien alusluokka, johon kuului 13 venettä. Veneet nimitettiin moottoritykkiveneiksi, koska niissä oli aseistuksena kaksi tykkiä, mutta tarvittaessa kriisitilanteissa niihin saatiin torpedonheittimet. Torpedojen käyttöä harjoiteltiin torpedokoeasemilla ja kahdella Neuvostoliitosta hankitulla alkujaan Riga-luokan laivalla, joista tuli Hämeenmaa-luokan saattajia. Suomelta kiellettiin rauhansopimuksessa torpedoveneet, ja Nuolilla kierrettiin kieltoa. Torpedojen omistamista ei kielletty.
Burkina Fason turvallisuus
Tilanne 2023 alkaen
Tammikuussa 2023 noin 40 naista otettiin kiinni Arbindan lähellä ja seuraavana päivänä vangittiin noin 20 muuta naista. Naiset kokoontuivat keräämään lehtiä ja villihedelmiä pensaista, koska siellä ei ollut enää mitään syötävää. Myöhemmin sotilaat vapauttivat 62 naista ja neljä lasta.