cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oskar August Rosenqvist
Kuolema
Rosenqvistin murha herätti Helsingissä laajaa huomiota. Punaisten oma lehti Työmies kutsui sitä ”törkeäksi tihutyöksi” ja vaati tapauksen selvittämistä sekä syyllisten rankaisemista. Helsingin punakaarti käynnisti tutkinnan, joka jäi tuloksettomaksi, sillä siitä oli vastuussa sama tiedusteluosasto kuin itse murhastakin. Syylliset saatiin selville sodan jälkeen toukokuussa 1918 suoritetussa poliisitutkinnassa. Valkoiset kostivat kaikille Rosenqvistin kuolemaan osallisille: Stenroos ilmeisesti teloitettiin ilman oikeudenkäyntiä toukokuussa 1918 (hänen väitettiin kaatuneen Syrjäntaan taistelussa), Turunen löydettiin kesäkuussa salaperäisesti kuolleena Hollolasta, ja myös ilmiantaja Redsven sekä murha-auton kyydissä ollut Walter Ahlberg lähes varmasti teloitettiin. Autoa kuljettanut Oskar Lindberg kuoli vankileirillä. Valkoisen armeijan tiedusteluosasto epäili erehdyksessä myös Walter Ahlbergin veljeä, painija Thure Ahlbergiä osallisuudesta murhaan. Rosenqvistin pidätykseen osallistuneista punakaartilaisista yksi tuomittiin vuonna 1918 vankeuteen, Turun hovioikeus vapautti vuonna 1920 murhasyytteistä kaksi muuta.
Perhe
Rosenqvist avioitui sveitsiläisen Julie Fredrique Lippen kanssa vuonna 1906. Pariskunnalle syntyi kolme poikaa; Emil Arnold (1907), Olov Oskar (1911) ja Harry Axel (1913). Emil Arnold Rosenqvist oli ammattiupseeri, joka palveli toisen maailmansodan aikana sotilasasiamiehenä Ranskassa ja Sveitsissä sekä toimi myöhemmin muun muassa Suomen Olympiakomitean pääsihteerinä.
Rosenqvistin neljästä veljestä Emil Ferdinand Rosenqvist (1868–1903) oli lääkäri, joka toimi myös Helsingin yliopiston sisätautiopin dosenttina, Axel Ernst Rosenqvist (1873–1942) puolestaan työskenteli muun muassa tullihallituksessa sekä pankkialalla. Kaksi muuta veljeä olivat Arthur ja Karl.
Muuta
Saksalainen kustantamo julkaisi uusintapainoksen Rosenqvistin väitöskirjasta vuonna 2010. Se käännettiin myös latviaksi vuonna 1909.
Helsingin metro
Helsingin metro on 43 kilometriä pitkä leveäraiteinen metrojärjestelmä, joka yhdistää Helsingin keskustan itäisiin kaupunginosiin ja länteen Etelä-Espooseen. Pääkaupunkiseudulla on maailman pohjoisin ja Suomen ainoa metrojärjestelmä. Helsingin metro on Suomen rataverkosta erillinen järjestelmä, joka lähijunien ja runkobussilinjojen 20, 30, 40, 200, 300, 400, 500, 510, 520, 530, 550, 560, 570 ja 600 kanssa muodostaa Helsingin seudun joukkoliikenteen perustan.
Helsingin metro avattiin 2. elokuuta 1982, aluksi välillä Rautatientori–Itäkeskus. 18. marraskuuta 2017 avattu länsimetro laajensi metrolinjat kantakaupungista länteen, Lauttasaaren kautta Tapiolaan ja Matinkylään, ja 3. joulukuuta 2022 aina Kivenlahteen asti. Helsingin metrolla liikennöidään kahta linjaa: M1 välillä Kivenlahti–Vuosaari ja M2 välillä Tapiola–Mellunmäki. Näiden lisäksi aamuisin idässä M1B välillä Itäkeskus - Vuosaari ja M2B Itäkeskus - Mellunmäki. Iltaisin M2A Kivenlahti - Mellunmäki. Metrossa on 30 asemaa, joista 21 on maanalaisia ja yhdeksän maanpäällisiä. Helsingin metroa käytetään vuosittain noin 63 miljoonaa kertaa.
Suunnittelusta rakentamispäätökseen
thumb|left|Helsingin metron tunnus on valkoinen M-kirjain oranssilla pohjalla. Kuvassa sisäänkäynti [[Myllypuron metroasemalle.]] thumb|Metrotoimikunnan vuoden 1963 ehdotus Helsingin metrojärjestelmäksi. Tummansininen = maanpäällinen rata, vaaleansininen katkoviiva = maanalainen rata. Vasemmalla: ehdotetut rakentamisvaiheet. Pohjakartta vuodelta 2018. thumb|Metrotoimiston ehdotus Helsingin raideliikenteen perusverkoksi 1971. Oranssi = ensimmäinen metrolinja, purppura = U-metro, musta = rautatiet, katkoviivat = varaukset, harmaa alue = liikkuma-alue. Pohjakartta vuodelta 2018.
Ensimmäinen aloite Helsingin metron rakentamiseksi tehtiin kaupunginvaltuuston kokouksessa vuoden 1955 syyskuussa. Asiaa pohtimaan asetettiin esikaupunkiliikenteen suunnittelukomitea, joka vaihtoi nimensä kesällä 1959 metrotoimikunnaksi. Helsingin kaupungin esikaupunkiliikenteen suunnittelutoimikunta arvioi kaupungin väkiluvun kasvavan nopeasti, jolloin katuverkoston kapasiteetti ei olisi riittänyt sekä kasvavalle yksityisautoilulle että joukkoliikenteelle. Metrotoimikunta tarjosi ratkaisuna joukkoliikenteen siirtämistä omalle radalleen maan alle, mikä vapauttaisi katuverkon yksityisautoille ja pitäisi joukkoliikenteen suorat ja epäsuorat kustannukset kurissa. Reino Castrénin ja Gunnar Steniuksen johtama toimikunta esitteli maaliskuussa 1963 pohjakaavan, jossa oli 86,5 km metrorataa pitkälle naapurikuntiin ja yhteensä 108 asemaa. Helsingin kaupunginhallitus pyysi vuonna 1963 kolme ulkomaista asiantuntijalausuntoa metroprojektin tarpeellisuudesta. Lausunnot saatiin noin vuoden kuluttua, ja niissä puollettiin metron rakentamista metrotoimikunnan ehdotuksen mukaisesti. Ensimmäiseksi linjaksi valittiin osuus Kamppi–Puotila ja yksityiskohtaisen suunnitelman teko alkoi vuonna 1965, kun suunnittelua varten asetettiin metronsuunnittelutoimikunta. Vuoteen 1966 mennessä suunnittelu oli maksanut 4,67 miljoonaa markkaa, ja Helsingin kaupungin talousarviossa metrolle oli varattu 475 miljoonaa markkaa vuosiksi 1968–1977, vaikka päätöstä rakentamisesta ei vielä varsinaisesti ollut.
Castrenin ja Steniuksen esittelemän suunnitelman jälkeen kaupungin metrotoimiston johtajaksi tuli Unto Valtanen. Tähän aikaan vuonna 1968 kaupunginjohtaja Teuvo Aura ja VR:n pääjohtaja Esko Rekola sopivat kaupunkijunaliikenteen järjestelyistä niin, että VR hoitaisi valtion radalla liikenteen pohjoiseen ja länteen, ja HKL taas omalla radallaan liikenteen itään. Tässä yhteydessä aiempi monen kevyemmän linjan tiheä metromalli hylättiin ja päätettiin rakentaa kaksi rautatiestandardin mukaista linjaa: Haukilahti–Puotinharju sekä niin kutsuttu U-metro Haaga–Erottaja–Kauppatori–Maunula, joilla aiottiin käyttää samaa raideleveyttä kuin valtion rataverkolla.
Rakentamispäätös viivästyi kaupunginhallituksen ja -valtuuston äänestyksien ja pöydälle jättämisten vuoksi. Vasemmisto ja osa ruotsalaisen kansanpuolueen valtuutetuista, sekä lopulta myös liberaalit, kannattivat metrojärjestelmän rakentamista, mutta kokoomus vastusti hanketta koko sen suunnittelun ajan. Viimein 7. toukokuuta 1969 Helsingin kaupunginvaltuustossa tehtiin päätös ensimmäisen vaiheen rakentamisesta, ja kaupunginhallitus hyväksyi päätöksen 12. toukokuuta. Tarkoituksena oli saada linja valmiiksi vuoteen 1977 mennessä. Vuonna 1971 valmistui noin 2,8 kilometriä pitkä koerata Roihupellolle rakennetulta varikolta Herttoniemeen. Ensimmäiset koevaunut nostettiin tälle radalle 10. marraskuuta 1971. Yleisöllä oli mahdollisuus ajeluun koeradalla Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 1972.
Metrokaluston rakentaminen
thumb|[[M100 (juna)|M100-sarjan metrojuna Kampissa.]]
Metron rakentamisen alkaessa Valmet ja Strömberg aloittivat yhdessä muiden kotimaisten teollisuuslaitoksien kanssa metrokäyttöön soveltuvan junasarjan kehittämisen. Strömberg teki metrokaluston tekniikasta laajan määritelmän ja teki siitä myös metron kanssa erityisen tutkimussopimuksen. Tuloksena vuosina 1971–1972 valmistettiin testikäyttöön kolme kaksivaunuista junayksikköä, joilla suoritettiin koeajoja nykyisen metrovarikon ja Siilitien aseman välille rakennetulla koeradalla. Näissä kokeiluissa tuli esille useita erilaisia ongelmia, muun muassa liian heikko teho ajettaessa hitaalla nopeudella. Koejunissa oli tasavirtamoottorit. Kokeilujen jälkeen alettiin vuonna 1974 suunnitella uutta junasarjaa, jonka kolme ensimmäistä prototyyppiyksikköä (numerot 101–106) valmistuivat vuonna 1977. VR:n Dv12-veturi hinasi ensimmäisen uuden sarjan vaunuparin Valmet Oy Tampereen Lentokonetehtaalta Helsinkiin maanantaina 20. kesäkuuta 1977. Uuden junasarjan nimeksi tuli M100, ja se varustettiin oikosulkumoottoreilla, joita ohjattiin taajuusmuuttajilla. Helsingin metrolle kehitetty SAMI-nimen (Strömbergin Asynkroni Moottori Invertterikäyttö) saanut moottorien ohjauslaite tuli suosituksi myös muualla, ja sitä käytettiin Suomessa esimerkiksi Loviisan ydinvoimalan polttoaineen vaihtokoneen ohjausjärjestelmässä.
Ensimmäiset koejunat oli suunniteltu automaattijuniksi, joissa ei tarvittu kuljettajaa. Jo tuolloin Helsingin metrosta suunniteltiin automaattista, ja automaattijunien koeajot aloitettiin 5. huhtikuuta 1974. Sittemmin tästä suunnitelmasta luovuttiin ja päädyttiin täysin manuaalisesti ajettaviin juniin ja tavanomaiseen rautateiden asetinlaite- ja opastinjärjestelmään. Yksi koejuna myös paloi vuonna 1973 metrovarikkoalueella, mikä johti moniin parannuksiin junien paloturvallisuudessa, kuten penkkien pehmusteista luopumiseen. Koejunia ei koskaan käytetty matkustajaliikenteeseen, ja viimeiset niistä romutettiin vuonna 1988.
Metrovaunut suunnittelivat sisustusarkkitehti Antti Nurmesniemi ja teollinen muotoilija Börje Rajalin.
Lahjusskandaali
Metrotoimikunta tilasi vuonna 1974 sarjajunan prototyypin ja antoi jatkotilauksesta takuun ohittaen kaupunginvaltuuston. Vuonna 1976 metrotoimikunta sekä Strömbergin ja Valmetin perustama Metrovaunut-yhtiö allekirjoittivat sopimuksen 13 kuusivaunuisen metrojunan valmistamisesta. Kauppahinta oli 345 miljoonaa markkaa, ja kauppa tehtiin metrotoimikunnan päätöksellä ohi kaupunginvaltuuston, ilman tarjouskilpailua ja asiakirjat julistettiin salaisiksi. Helsingin kaupunginjohtaja Teuvo Aura myönsi Metrovaunut-yhtiölle lainan vaunuja varten, ja metrotoimiston johtaja Unto Valtanen lupasi metrotoimiston hoitavan korot, jolloin kaupunki maksoi ulkopuolisille myöntämänsä velan korkoja itselleen. Aura oli ylittänyt valtuutensa, mutta menettelystä ei myöhemmissä selvityksissä kuitenkaan nähty koituneen kaupungille varsinaista haittaa.
Lääninhallitus alkoi selvittää epäiltyjä toimivallan ylityksiä vuonna 1979. Poliisi ja kaupunginhallituksen asettama toimikunta selvittivät kaupunginjohtajan, kaupunginhallituksen, metrotoimikunnan sekä metrotoimiston johtajan osallisuutta päätöksiin ja rahankäyttöön liittyvissä epäselvyyksissä. Oikeudenkäyntisarjan lopputuloksena kaikki syytteet hylättiin. Metrotoimiston lahjusepäilyt johtivat erilliseen oikeuskäsittelyyn, jossa korkein oikeus totesi vuonna 1985 useiden henkilöiden syyllistyneen lahjusten ottoon. Metrotoimiston johtajan virasta pidätetty Unto Valtanen tuomittiin 23. lokakuuta 1987 lahjusten ottamisesta vuoden ja yhdeksän kuukauden ehdottomaan vankeuteen hänen otettuaan Siemens AG:ltä lahjuksina 80 000 Saksan markkaa ja moottoriveneen. Muiden kohdalla syytökset hylättiin vanhentuneina.
Käyttöönotto
pienoiskuva|Helsingin metron avajaistilaisuus 2. elokuuta 1982 [[Rautatientorilla. Presidenttipari Mauno ja Tellervo Koivisto istumassa kunniapaikoilla metron avajaisissa. Taustalla avajaistilaisuuden vieraita, oikealla Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Harri Holkeri, Helsingin ylipormestarina Raimo Ilaskivi ja metrojohtaja Unto Valtanen. Vieraat ovat kääntyneet kuulemaan metrotoimikunnan puheenjohtajan Olavi Dahlin puhetta.]] Yleisölle avoimet koeajot Hakaniemen ja Itäkeskuksen välillä aloitettiin 1. kesäkuuta 1982 (kello 5.32), mutta metron viralliset avajaiset olivat vasta 2. elokuuta, viisi vuotta alkuperäisestä aikataulusta myöhässä. Metro avattiin siis vasta 27 vuotta sen jälkeen, kun aloite sen rakentamisesta oli tehty. Säännöllinen, kokopäiväinen liikennöinti koko välillä Rautatientori–Itäkeskus alkoi seuraavana päivänä. Kaupunginvaltuusto oli vuonna 1977 hyväksynyt metron siirtämisen metrotoimistolta Helsingin kaupungin liikennelaitokselle. Metrotoimisto ja metrotoimikunta lakkautettiin vuoden 1982 lopussa.
Liityntäliikenne aloitettiin vaiheittain syyskuun alussa 1982, ja aluksi sitä oli vain ruuhka-aikojen ulkopuolella. Vuonna 1986 liityntälinjoilla alkoi avorahastus, joka päättyi vuonna 1992.
Laiturinäytöt
Laiturinäytöt uusittiin vuoden 2012 aikana ja otettiin käyttöön joulukuussa 2012 metron asetinlaitteen uusimisen yhteydessä. Vanhat laiturinäytöt olivat melko vanhanaikaisia taustavalaistuja nestekidenäyttöjä. Varaosia ei ollut enää saatavilla ja sen takia Kalasataman asemalla niitä ei ollut pitkään ollenkaan, eikä myöskään Kulosaaren asemalla peruskorjauksen jälkeen. Yksi vanha laiturinäyttö on jätetty paikoilleen Ruoholahden asemalle. Myös yksi vanha asetinlaitetaulu säästettiin, ja se on esillä Hakaniemen asemalla. Asemille on lisätty 2006 huhtikuussa myös sinisiä valoja ja lattiamerkintöjä kertomaan lyhyen junan pysähdyspaikka. Laiturinäyttöjen lisäksi joidenkin asemien ylätasanteilla on LED-näytöt, joista näkee seuraavien junien määränpäät ja lähtöön kuluvan ajan. Ajat perustuivat pitkän aikaa aikatauluihin eivätkä todelliseen liikennetilanteeseen, mutta vuoden 2020 alussa uuden asetinlaitteen myötä järjestelmät ovat sovitettu yhteen. pienoiskuva|[[Kalasataman metroasema rakennusvaiheessa keväällä 2006.]]
Verkosto
Helsingin metrorata kulkee Kivenlahdesta Sörnäisiin saakka maanalaisessa tunnelissa, suurelta osin yli kahdenkymmenen metrin syvyydessä. Lauttasaaren molemmin puolin sekä Pitkänsillan kohdalla tunneli kulkee salmen pohjan ali. Sörnäisissä rata nousee maan pinnalle ja kulkee edelleen Itäväylän vieressä Itäkeskukseen saakka. Itäkeskuksesta Mellunmäkeen johtava haara on kokonaan maan päällä ja kulkee suurimmaksi osaksi Kehä I:n ja Kontulantien vierellä. Itäkeskuksesta Vuosaareen johtava rata kulkee Puotilan ali maanalaisessa tunnelissa, mutta nousee maan päälle ennen Vuosaaren siltaa, ja Vuosaaressa oleva osuus on maan päällä Vuotien vieressä.
Metroradalta on yhteys pääradalle Vuosaaren satamarataa pitkin. Vuosaaren sataman ja metroaseman välinen sähköistämätön huoltoraide valmistui vuonna 2011. Se korvasi aikaisemman huoltoyhteyden Roihupellon ja Oulunkylän välillä.
Asemat
Itä-Helsingissä on kymmenen metroasemaa. Kantakaupungissa on seitsemän: Kalasatama, Sörnäinen, Hakaniemi, Helsingin yliopisto, Rautatientori, Kamppi ja Ruoholahti. Näistä jokainen on Kalasatamaa lukuun ottamatta maanalainen tunneliasema. Kantakaupungin länsipuolella Helsingissä asemia on kaksi, Lauttasaaren ja Koivusaaren metroasemat. Espoossa on 11 metroasemaa: Keilaniemen, Aalto-yliopiston, Tapiolan, Urheilupuiston, Niittykummun, Matinkylän, Finnoon, Kaitaan, Soukan, Espoonlahden ja Kivenlahden metroasemat.
Linjat
pienoiskuva|297x297px|Helsingin metron linjakartta Länsimetron toisen vaiheen valmistuttua radalla on ollut 30 asemaa ja rataa 43 kilometriä. Radalla ajetaan kahta linjaa, joiden tunnukset ovat M1 ja M2. M1 liikennöi Vuosaaresta Kivenlahteen ja M2 Mellunmäestä Tapiolaan. Kartoissa molemmat linjat ovat väriltään oransseja. Ennen elokuuta 2016 ei varsinaisesti ollut eri linjoja, vaan joka toinen Ruoholahdesta lähtenyt juna kääntyi Itäkeskuksen jälkeen Vuosaareen ja joka toinen Mellunmäkeen. Länsimetron viivästymisestä huolimatta linjatunnukset M1 ja M2 otettiin käyttöön 15. elokuuta 2016.
Länsimetro
Länsimetro on Helsingin metron jatko Espooseen. 13,9 kilometriä pitkä ensimmäinen vaihe Ruoholahdesta Matinkylään otettiin käyttöön 18. marraskuuta 2017. Toinen vaihe jatkaa ensimmäisen vaiheen päätepysäkiltä Matinkylästä Kivenlahteen asti. Länsimetron rakentamiseen päädyttiin pitkän poliittisen kiistelyn jälkeen, kun Espoon kaupunginvaltuusto päätyi kannattamaan länsimetroa syyskuussa 2006 äänin 45–19. Metron rakennustyöt alkoivat marraskuussa 2009 Ruoholahdesta, ja liikennöinnin länsimetron ensimmäisellä osuudella tähdättiin alkavan elokuussa 2016. Hanke viivästyi, ja liikenne voitiin aloittaa vasta marraskuussa 2017. Matinkylä–Kivenlahti-osuuden hankesuunnitelma hyväksyttiin kaupunginvaltuustossa 2012. Sen rahoitus hyväksyttiin Espoon kaupunginhallituksessa syyskuussa 2014, ja sen rakennustyöt käynnistyivät Finnoon työmaalla joulukuussa 2014. Rakennustyöt saatettiin päätökseen toukokuussa 2022 jonka jälkeen alkoivat testiajot, joita suoritettiin kesäkuusta joulukuun alkuun 2022. Toinen vaihe avattiin kolmas joulukuuta 2022.
Nykyiset asemat on merkitty tummansinisellä ja tulevat vaaleansinisellä alla olevassa taulukossa.
Tulevaisuus
thumb|Kartta Helsingin seudun metro- ja kaupunkiradoista ja niiden suunnitelluista jatkoista kaupungin edellisessä yleiskaavassa
Itämetro
Nyt Helsinki suunnittelee alueelle pienimuotoisempaa osayleiskaavaa, joka esitellään vuonna 2024. Alueen runkoyhteys tullaan edelleen toteuttamaan metrona, mutta asemien lukumäärä ja sijainti ovat vielä auki.
M3-linja
Helsingin yleiskaavassa toteutetaan uusi maanalainen runkoyhteys, joka kulkisi Kampin metroasemalta Pasilaan Töölön ja Meilahden kautta. Sitä voidaan jatkaa pohjoisessa esimerkiksi Viikin tai Käpylän suntaan ja etelässä Länsisataman suuntaan. Runkoyhteys toteutetaan uutena metrolinjana tai maanalaisena pikaraitiotienä.
Muut hankkeet
Helsingin yleiskaavassa Roihupeltoa tullaan kehittämään ja sen poikittaisyhteyksiä vahvistetaan pikaraitioteillä. Aluetta palvelemaan rakennetaan uusi metroasema nykyisten linjojen varrelle Siilitien ja Itäkeskuksen väliin.
Automatisointi
Helsingin kaupunginvaltuusto päätti 17. toukokuuta 2006 hankkivansa uuden, täysautomatisoituun metroliikenteeseen siirtymisen mahdollistavan kulunvalvontajärjestelmän. Hankkeen taustalla oli huoli metron senaikaisen 1960- ja 1970-lukujen tekniikkaan perustuvan kulunvalvontajärjestelmän vanhentumisesta. Metron laajentaminen ei ollut mahdollista silloisen järjestelmän pohjalta muun muassa siitä syystä, että laitteiston osien saatavuus oli vaikeutumassa. Liikennelaitos esitti hankkeen etuina matkustajaturvallisuuden paranemisen sekä vuorovälien tihentymisen myötä saavutettavat edut. Varjopuolina automaattijärjestelmissä nähtiin muun muassa hyvin korkeat kustannukset, huolet tällaisen tekniikan toimivuudesta ja matkustajaturvallisuuskysymykset. Toteutuessaan alun perin suunnitellun laajuisena automatisointi olisi mahdollistanut metrojunien kulun ilman kuljettajaa pelkän valvomosta tapahtuvan kauko-ohjauksen avulla. Kuljettajien arvioiden mukaan on kuitenkin ollut epäselvää, voidaanko täysin kuljettajattomaan ajoon siirtyä hankkeen valmistuttua.
Valtuustolle esitetty hankkeen kustannusarvio oli tuolloin noin 70 miljoonaa euroa ja valmistumisarvioksi asetettiin vuosi 2011. Vuoteen 2011 tultaessa julkisuuteen kerrottu kustannusarvio oli noussut 115 miljoonaan euroon ja valmistumisajankohdan kerrottiin siirtyvän vuodesta 2014 edelleen tarkemmin määrittelemättömään ajankohtaan.
Tammikuussa 2012 Helsingin kaupunki ilmoitti julkisuuteen, että täysautomatisoinnista luovutaan, ja samalla automatisointihankkeen kustannuksiksi kerrottiin julkisuuteen 170 miljoonaa euroa. Pitkällisten viivästysten ja vaikeiden teknisten ongelmien jälkeen Helsingin kaupungin liikennelaitoksen johtokunta päätti lopulta 15. huhtikuuta 2012, että automatisoinnista luovutaan kokonaan ja että ainoastaan asetinlaitteet ja kulunvalvontatekniikka uudistetaan. Kesäkuussa 2012 kuitenkin tiedotettiin, että automatisoinnin toimittajan ja Helsingin kaupungin välille on saatu aikaan sovinto, jonka myötä automatisointihanketta jatkettiin alkuperäisen sopimuksen mukaisesti joulukuuhun 2014 asti. Joulukuussa 2014 HKL:n johtokunta päätti, että Helsingin metron automatisointia koskevat sopimukset Siemensin kanssa puretaan. Ratkaisulla pyritään varmistamaan länsimetron liikenteen käynnistyminen vuonna 2016. Metron automatisoinnin luopumisesta huolimatta Helsingin metron liikennöinnin vuoroväli muuttuu nykyisestä 5 minuutista 2,5 minuuttiin, jolloin metron kapasiteetti pysyy riittävänä metrojunien lyhentyessä. Automatisointi tullaan kilpailuttamaan uudelleen lähivuosina tilanteessa, jossa nykyiset metrojunat on korvattu uusilla.
Metro oli Roihupellon varikon turvalaitteiden uusimiseen liittyvien asennustöiden takia kokonaan suljettuna 25.–26. syyskuuta 2010 lauantai-illasta sunnuntaiaamupäivään, samalla ensimmäisen kerran koko olemassaolonsa aikana. Metroliikenne korvattiin tuolloin busseilla. Toisen kerran metro on ollut pois käytöstä kokonaan 1.–2. joulukuuta 2012 ohjausjärjestelmän asennustöiden takia. Tällöin metro korvattiin busseilla ja raitiovaunuilla.
Automatisoinnin myötä kaikille metroasemille oli tarkoitus rakentaa laituriovet. Ensimmäisenä ne asennettiin Vuosaaren asemalle lokakuussa 2010, mutta niiden käyttöönotto lykkääntyi toistuvasti. Siemensin omistamat ovet päätettiin purkaa pois maaliskuussa 2015 automatisointisopimuksen päättyessä.
Tekniikka
thumb|[[Roihupellon metrovarikko nähtynä Ratasmyllyntieltä.]] pienoiskuva|Metron yhdysraidetta [[Vuosaaren metroaseman ja sataman välillä.]] Helsingin metron järjestelmä koostuu kahdestakymmenestäviidestä asemasta kahdella linjalla, ja radan pituus on yhteensä noin 35 kilometriä. Vaikka raitioliikenne siirtyi Helsingin kaupungin liikennelaitokselta Pääkaupunkiseudun Kaupunkiliikenne Oy:lle helmikuun 2022 alusta lähtien, HKL vastaa toistaiseksi metron liikennöinnistä ja omistaa metron infran ja kaluston. Vuosina 1999–2015 liikenteestä ja metroinfrastruktuurin kunnossapidosta vastasi kokonaisvaltaisesti HKL:n yksikkö HKL-Metroliikenne, noin 250 työntekijän voimin. Vuodenvaihteessa 2016 perustettu HKL:n liikennöintiyksikkö vastaa liikennöinnistä. Infra- ja kalustoyksikkö vastaa infran ja junakaluston hallinnasta. Infran ja kaluston kunnossapidosta vastaa kunnossapitoyksikkö.
Liikennöinti ja liikenteen ohjaus
Helsingin metro on teknisesti ottaen rautatiejärjestelmä, joskin sen asemaväli on lyhyt ja junien vuoroväli tiheä (2½-15 min). Metrossa noudatetaan pitkälti samanlaisia käytäntöjä kuin valtion rautatieverkolla: metrojunan kuljettajat eivät itse valitse käyttämäänsä raidetta, vaan junien käyttämät kulkutiet asettaa ja turvaa liikenteenohjaaja. Kuljettaja ei myöskään saa lähteä liikkeelle ilman liikenteenohjauksen antamaa ajoon oikeuttavaa lupaa eli opastetta. Opasteet annetaan yleensä valo-opastimella, mutta tarvittaessa myös suullisesti Virve-radiolla tai poikkeustapauksessa gsm-puhelimella. Tässä kohdin raskas raideliikenne eroaa olennaisesti raitioliikenteestä, jossa ajaminen tapahtuu kokonaan kuljettajan varassa ja vastuulla.
Turvalaitejärjestelmän periaate on samankaltainen kuin valtion rataverkon suojastetuilla radoilla: rata on jaettu kiinteisiin suojaväleihin, joille ajamista ohjaa pääopastin. Kahden peräkkäisen aseman lähtöpääopastimien välillä suojavälejä on 2–4. Jokainen suojaväli muodostuu useasta raidevirtapiiristä. Ylikulkevan junan akseli sulkee raidevirtapiirin, jolloin raidevirtapiirin kattama kulkutieosuus varautuu. Sellaiselle suojavälille, jolla on varattu kulkutieosuus, ei ole mahdollista asettaa ajoon oikeuttavaa opastetta – näin estetään junien peräänajo.
Metron kulunvalvontajärjestelmä poikkeaa valtion rataverkolla käytetystä kulunvalvontajärjestelmästä siten, että metron kulunvalvontajärjestelmä perustuu tiettyihin pisteisiin (pääopastimien kohdalle kiskojen väliin) sijoitettuihin ratalaitemagneetteihin. Junan pohjassa ohjaamon alapuolella on tätä magneettia vastaava anturi. Nämä ratalaitemagneetit deaktivoituvat, kun opastimeen asettuu ajoon oikeuttava opaste. Mikäli metrojuna sivuuttaa punaisen opastimen (jolloin magneetti on aktiivisena), laukaisee ratalaitemagneetti junassa hätäjarrutuksen (ns. pakkojarru). Metron kulunvalvonta ei siis periaatteessa estä kuljettajaa sivuuttamasta punaista opastinta, mutta käytännössä punaisen opastimen ohituksen yhteydessä tapahtuu pakkojarrutus. Lisäksi metroradalla on neljässä paikassa vastaavalla ratalaitemagneetilla toimivaa nopeudenvalvontapistettä, joissa ratalaitemagneetti aktivoituu ja laukaisee pakkojarrutuksen, jos juna sivuuttaa magneetin yhteydessä olevan nopeudenmittauspisteen ylinopeudella. Valtion rataverkolla kulunvalvonta on toteutettu pistemäisin radalla sijaitsevin anturein (baliisein), jotka välittävät veturin kulunvalvontalaitteelle tietoa edessäpäin olevilta opastimilta, ja siten valvovat, ettei kuljettaja ylitä ajonopeuksia tai ohita punaisia opastimia.
Metroliikennealueella junien kulkuteistä huolehtii suomalaisen Mipron toimittamat tietokoneasetinlaitteet ja niiden päälle rakennettu käytönohjauslaitteisto (ATS). Laitteisto otettiin käyttöön kahdessa vaiheessa: länsimetro keväällä 2016 ja Helsingin metro helmikuussa 2019. Metroliikenteen ohjaus on keskitetty Herttoniemen metrovalvomoon. Metrovarikolla vuodesta 1982 jatkuvasti miehitettynä ollut erillinen valvomo suljettiin 37 vuoden jälkeen 16. maaliskuuta 2019 klo 07, jolloin ohjaus siirrettiin Herttoniemeen.
Alkuperäisinä 1980-luvun asetinlaitteina olivat neljä releasetinlaitetta mallia Siemens SpDrS 60, jolla pystyttiin ohjaamaan noin kuusi kilometriä rataa kullakin. Asetinlaitteet sijaitsivat Hakaniemessä, Herttoniemessä, Kontulassa ja Vuosaaressa. Kaikkia neljää asetinlaitetta kauko-ohjattiin vuodesta 1993 alkaen Hakaniemen keskusvalvomosta tietokonepohjaisen käyttöliittymän (Alcatel SEL L90) avulla. Lisäksi Roihupellon metrovarikolla oli vastaava releasetinlaite. Releasetinlaitteet vaihdettiin Siemensin SICAS -tietokoneasetinlaiteiksi joulukuussa 2012. Normaalioloissa linjaliikenteen liikenteenohjauksen rutiinitoiminnot on automatisoitu siten, että tietokoneella toimiva ohjausjärjestelmä (ATS) pyytää automaattisesti asetinlaitteelta kullekin junavuorolle aikataulun mukaan kulkutietä seuraavalle pääopastimen turvaamalle suojavälille. Liikennehäiriöiden sattuessa liikenteenohjaajat voivat kuitenkin asettaa kulkutiet manuaalisesti tietokoneasetinlaitteen graafisesta käyttöliittymästä.
Helsingin metrossa käytettävät opastimet ja niillä annettavat opasteet ovat pääpiirteissään samat kuin valtion rautatieverkossa käytettävät. Suurimpana erona on se, että pääopastimella voidaan antaa viisi opastekäsitettä: ”Seis” (punainen valo), ”Aja” (vihreä valo), ”Aja sn 35” (keltainen ja vihreä valo), ”Kytkentäopaste” eli ajo varatulle raiteelle sn 20 (keltainen valo) sekä ”Poikkeusopaste” eli poikkeuslupa ”Seis”-opasteen ohittamiseen (punainen ja valkoinen valo). Esiopastimella annetaan kaksi opastekäsitettä: ”Odota aja” (kaksi vihreää valoa) sekä ”Odota muu kuin aja” (kaksi keltaista valoa). Erillisiä suojastusopastimia ja raideopastimia ei metroradalla käytetä, sillä vastaavat opasteet annetaan pääopastimella.
Metrojunat
thumb|Metrojuna [[Vuosaaren metrosilta|Vuosaaren metrosillalla, Rastilan ja Puotilan aseman välillä.]]
Toisen sarjan, Saksassa vuosina 2000–2001 rakennetun toiseksi uusimman M200-sarjan junat tulivat käyttöön vuonna 2001, ensimmäinen juna 4. kesäkuuta. Junayksiköitä eli vaunupareja tilattiin kaikkiaan 12, ja niiden numerot ovat 201–224.
Syyskuussa 2007 Helsingin joukkoliikennelautakunta päätti aloittaa uuden M300-junasarjan tilaamisen valmistelut. Uudet junat ovat tulevaisuudessa tarpeen rataverkon laajentumisen ja vuorovälin tihentämisen vuoksi. M300-sarjan junat toimittaa espanjalainen CAF. Tilaus käsittää 20 junaa, ja HKL:llä on lisäksi optio 20 lisäjunaan. Uusien junien tilaus on viivästynyt, sillä CAF on joutunut odottamaan automatiikan teknisiä tietoja metron automatisoinnista vastaavalta Siemensiltä.
Metrojunien normaali linjanopeus on 80 kilometriä tunnissa. Radalla olevat vaihteet on rakennettu joko 35 km/h tai 60 km/h nopeuksille. Molemmissa junasarjoissa on nopeudenrajoitin, joka on säädetty katkaisemaan vetoteho nopeudessa 80 km/h ja kytkemään päälle sähköjarru viimeistään 90 km/h nopeudessa. Junien telikonstruktiosta aiheutuva rakenteellinen maksiminopeus on M100-sarjassa 100 km/h ja M200-sarjassa 120 km/h.
Metrojunan kaikki akselit ovat vetäviä ja jokaisella on oma moottori. Jokaisessa vaunussa on kaksi teliä, joissa kummassakin on kaksi akselia. Yhdessä M100-sarjan junayksikössä eli vaunuparissa on siten yhteensä kahdeksan 125 kW:n tehoista moottoria, jotka tuottavat vaunuparia kohden yhden megawatin vetotehon. Täysimittaisen, 130 metriä pitkän kolmivaunuparisen metrojunan moottoriteho on siis kolme megawattia. Jarrujärjestelmiä metrojunassa on kolme: sähköjarru, paineilmajarru ja kiskojarru. Sähköjarrua käytetään hidastamiseen, ja se toimii kytkemällä ajomoottorit generaattoreiksi ja syöttämällä näin syntyvä sähkövirta erityisiin jarruvastuksiin, joiden tuottama lämpö käytetään kylmänä vuodenaikana matkustamon lämmittämiseen. Paineilmajarrua käytetään junan pysäyttämiseen pienestä nopeudesta ja se toimii samalla sähköjarrun varajärjestelmänä. Telin pyörien välissä sijaitsevat magneettitoimiset kiskojarrut on tarkoitettu hätäjarrutuksiin.
Matkustajainformaatio
pienoiskuva|Laiturinäyttö [[Matinkylän metroasemalla.]] Matkustajille annetaan tietoa näkyvin ja kuuluvin opastein. Yksinkertaisimpia ovat asemien seinillä olevat kyltit, joissa aseman nimi lukee suomeksi ja ruotsiksi; Rautatientorilla, Helsingin yliopistolla ja Aalto-yliopistolla myös englanniksi. Vaunuissa ja asemilla on myös linjakarttoja. Asemien kartoissa on merkittynä myös raiteen kulkusuunta karttaan nähden ja aseman kohdalla on valkoinen pallo.
Asemien näytöillä tiedotetaan seuraavan junan määränpää kahdella kielellä ja lähtöön jäljellä oleva aika minuutin tarkkuudella. Junan lähtöaika on reaaliaikainen ja perustuu junan sijaintiin.
Junien päissä ja vaunujen sivuilla on määränpääkilvet – M200-sarjassa pistematriisikilvet, peruskorjatuissa M100-sarjan junissa LED-kilvet ja muissa taustavalaistut aukot. Näissä lukee junan määränpää suomeksi ja ruotsiksi. M300-sarjassa linjakilvet ovat vain junien päissä, ei lainkaan sivuilla.
Metrolla matkustaminen
thumb|Peruskorjaamaton [[M100 (juna)|M100-sarjan metrovaunu sisältä.]]Helsingin kantakaupungin ja Espoon metroasemat Kivenlahdesta Sörnäisiin sijaitsevat maan alla, ja niihin siirrytään katutasolta yleensä liukuportaita pitkin tai hissillä. Metro kulkee Helsingin ja Espoon alueella. Kertalippuja voi ostaa asemilla olevista automaateista tai HSL:n älypuhelinsovelluksella.
Asemilla on hissejä liikuntarajoitteisia ja lastenvaunujen tai polkupyörien kanssa liikkuvia varten. Osa Helsingin metron hisseistä kulkee liukuporraskuilun vierellä vinosti ylös- ja alaspäin, mikä on koko maailman mittakaavassa harvinaista. Korkea laituritaso tekee kaikista metrovaunuista esteettömiä, eli vaunun lattia on samalla tasolla kuin laituri.
Itä-Helsingissä asemat rakennettiin säästöbudjetilla uudempaa Vuosaaren haaraa lukuun ottamatta. Idän vanhat asemat ovat koruttomia ja muistuttavat kaupunkiratojen saman ikäluokan asemia. Vähimmäistarpeet täyttävät asemat ovat nykyisin jääneet jälkeen matkustajakapasiteetista. Asemien peruskorjausta on aloitettu Kontulassa ja Itäkeskuksessa.
Asemilta lähtee metrojunia sekä Espoon pääteasemille, että Itä-Helsingin pääteasemille ruuhka-aikoina 2½ minuutin välein. Matkustajia kuljettavat metrojunat pysähtyvät esimerkiksi paikallisjunista poiketen jokaisella asemalla. Junissa on matkustajien istumiseen tarkoitettuja penkkejä, sekä tankoja joista voi pitää kiinni. Myös pyörätuolilla pääsee metrovaunuun.
Kesäisin radalla suoritetaan muun muassa siltojen korjaustöitä, ja metroliikenteessä on tällöin noudatettu poikkeusaikatauluja. Jos kesällä ajetaan poikkeusliikenteen mukaisesti, junien vuoroväli on pidempi ja junat kulkevat Kivenlahdesta tai Tapiolasta suoraan vain toiselle haaralle. Toisen haaran liikenne hoidetaan pelkästään pääteaseman ja Itäkeskuksen väliä ajavilla vuoroilla. Näitä lyhyttä väliä edestakaisin ajavia vuoroja kutsutaan metroliikenteessä pendelijuniksi. Poikkeusliikenteen aikana kesinä 2004, 2005, 2007 ja 2009 pendelijunat ovat ajaneet Mellunmäkeen, ja vuosien 2003, 2006 ja 2008 kesinä pendelijunat liikennöivät Vuosaareen. Keskustasta pendelinä liikennöitävälle haaralle kulkevat matkustajat joutuvat vaihtamaan junaa Itäkeskuksessa. Kesinä 2005 ja 2006 korjattiin Siilitien ja Sahaajankadun siltoja. Kesällä 2007 korjattiin Kulosaaren siltaa pohjoisen raiteen alta, ja kesällä 2008 eteläisen raiteen alta. Kesällä 2012 metrojunat kulkivat vain välejä Vuosaari–Itäkeskus ja Mellunmäki–Ruoholahti, paitsi 14.–22. heinäkuuta, jolloin metro kulki vain välejä Vuosaari–Itäkeskus ja Mellunmäki–Kulosaari. Poikkeusjärjestely johtui Kalasataman keskuksen rakennustöistä ja Siilitien metroaseman korjaustöistä, ja liikenne korvattiin busseilla.
Liityntäliikenne
Liityntälinjat 14.8.2023 alkaen:
Yölinjat Kantametron varrelta:
Muita linjoja Länsimetron varrelta:
Yölinjat Länsimetron varrelta:
Turvallisuus
thumb|right|Kaksi junaa törmäsi heinäkuussa 2016 Itäkeskuksen metroaseman luona. Metromatkustajien turvallisuusohjeet sijaitsevat metrovaunuissa ovien yläpuolella ja metroasemilla laituri- ja lippuhallitasoilla. Ohjeet opastavat hätäpuhelimien ja hätäpysäyttimien käytössä sekä sisältävät liikennelaitoksen hätäkeskuksen puhelinnumeron. Laitureilla on hätäpysäytyskahvoja, joilla voidaan estää lähestyvän junan tulo asemalle tai lähtevän junan poistuminen asemalta. Pysäytintä käytetään esimerkiksi radalle pudonneen, sinne luvatta menneen tai junan ovien väliin loukkuun jääneen henkilön tai eläimen pelastamiseksi. Junien matkustamon hätäjarrukahvat sijaitsevat ovien vieressä. Junissa ja laituritasoilla on lisäksi hätäpuhelimia.
Laiturin reunassa on erityisesti näkövammaisia varten kohollaan olevia raitoja ilmaisemassa laiturialueen ja turva-alueen rajaa. Lisäksi asemilla ja junissa on alkusammutuskalustoa.
Rautatientorin metroasema kärsi marraskuun alussa 2009 isoja vesivahinkoja, ja sen arvioitiin olevan poissa käytöstä jopa puoli vuotta. Aseman korjaustyöt kuitenkin etenivät suunniteltua nopeammin ja asema saatiin käyttöön 15. helmikuuta 2010 hissejä lukuun ottamatta.
Helsingin kaupungin tutkimuksen mukaan metro koetaan vähiten turvalliseksi liikennevälineeksi, ja vuonna 2007 puolet naispuolisista kyselyyn vastaajista koki metrossa jonkinasteista turvattomuutta ilta-aikaan.
Helsingin metrossa tapahtui yhteentörmäysonnettomuus 27. heinäkuuta 2016, kun kaksi metrojunaa törmäsi toisiinsa Itäkeskuksen metroasemalla aamuyöllä junien ollessa testi- ja harjoitusajossa. Kukaan ei loukkaantunut onnettomuudessa. Onnettomuustutkintakeskus antoi tapauksen johdosta viisi turvallisuussuositusta metroliikenteen turvallisuuden parantamiseksi.
Taide
Helsingin metroasemilla ja niiden läheisyydessä oli vuonna 2014 yhteensä neljätoista taideteosta. Niistä vanhin on Aimo Tukiaisen Torielämää Hakaniemessä (1961). Metron ensimmäinen taideteos, Ipi Kärjen värikäs seinämaalaus Maa, ilma, tuli ja vesi (1985) Kampin metroaseman liukuporraskuilun yläpään seinäkkeessä siirrettiin pois aseman muutostöiden yhteydessä. Myös Kampin aseman läheisyydessä ollut Anu Matilaisen veistosaltaasta nouseva sommitelma Liike (1985) siirrettiin varastoon uuden Kampin rakennustöiden alta kesällä 2002.
Kaunokirjallisuudessa
Matti Yrjänä Joensuun jännitysromaanissa Harjunpää ja pahan pappi Helsingin metro on keskeisenä tapahtumapaikkana. Kirjaan pohjautuvaa, samannimistä elokuvaa kuvattiin Kampin metroasemalla, aseman länsipuolella metroradalla, sekä Hakaniemen metroasemalla.
Tilastoja
pienoiskuva|[[Vuosaaren metroasema ulkoapäin katsottuna]] HKL:n vuosikertomuksen mukaan Helsingin metrolla oli 92,5 miljoonaa matkustajaa vuonna 2019. Matkustajakilometrejä kertyi yhteensä 420,1 miljoonaa. HKL-Metroliikenteen liikevaihto oli 25,3 miljoonaa euroa ja liikevoitto 5,3 miljoonaa euroa. Metroliikenneyksikössä työskenteli 237 henkeä.
Metron liikennöinti maksaa 9 senttiä matkustajakilometriltä, kun taas raitioliikenne – edullisuudestaan huolimatta – maksaa 40 senttiä matkustajakilometriltä.
Kiribati kesäolympialaisissa 2016
Kiribati osallistui kesäolympialaisiin 2016. Sitä edusti kolme urheilijaa kahdessa lajissa. Joukkueen lipunkantajana avajaisissa toimi painonnostaja David Katoatau.
Mälinlampi
Mälinlampi on Etelä-Karjalassa Luumäellä Perälän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,4 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Kivijärven alueeseen (14.192) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 77 metriä mpy.
Lars Adaktusson
Lars Göran Peter Adaktusson (s. 6. elokuuta 1955 Jönköping) on ruotsalainen toimittaja, televisiouutisankkuri ja poliitikko, joka kuuluu Kristillisdemokraatteihin. Hän oli Euroopan parlamentin jäsen vuosina 2014–2018 ja on istunut valtiopäivillä vuodesta 2018.
Adaktusson on aiemmin työskennellyt Sveriges Radiolla uutisankkurina sekä ulkomaankirjeenvaihtajana Wienissä, Washingtonissa ja Jerusalemissa.
Meppinä toimiessaan Adaktusson äänesti 22 kertaa 28:sta aborttioikeutta vastaan. Hän selitti äänestäneensä sitä vastaan, että asiasta päätetään EU-tasolla.
Adolf Merckle
Adolf Merckle (18. maaliskuuta 1934 Dresden, Saksa – 5. tammikuuta 2009 Blaubeuren, Baden-Württemberg, Saksa) oli Saksan rikkaimpiin kuulunut liikemies.
Merckle syntyi varakkaaseen perheeseen. Hän peri vanhempiensa kemikaalitukun, joka tuolloin työllisti 80 työntekijää. Elämänsä aikana Merckle laajensi yritystoimintaa niin, että hänen kuolemansa aikaan hänen omistamat yritykset työllistivät noin 100 000 työntekijää. Merckle oli vuonna 2008 Forbesin mukaan maailman 94. rikkain ihminen, mutta menetti loppuvuodesta 2008 satoja miljoonia virheellisten arvioiden vuoksi. Hänen omistuksiinsa kuului muun muassa lääketehdas Ratiopharm Group, 57 prosenttia Phoenix Pharmahandelista, ja perhe on suursijoittajana maailman suurimpiin sementinvalmistajiin kuuluvassa Heidelberg Cementissä. Varsinkin Volkswagenin osakkeella keinottelu aiheutti suuria tappioita Mercklen perheelle.
Merckle kuoli 5. tammikuuta 2009 tehtyään itsemurhan hyppäämällä junan alle. Syynä itsemurhaan olivat maailmanlaajuisen talouskriisin aiheuttamat vaikeudet, joihin Mercklen yritykset olivat ajautuneet. Merckle oli Suomessa syytteessä lääketukkuyritys Tamron omistukseen liittyvistä tiedotusrikkomuksista, mutta oikeuskäsittely ei vielä ollut käynnistynyt.
Xiaomi Mi-2S
Xiaomi Mi-2S on Xiaomin 17. kesäkuuta 2013 julkaisema älypuhelin, jossa on esiasennettuna Android 4.1 "Jellybean" -käyttöjärjestelmä Xiaomin MIUI-käyttöliittymällä.
Muotoilu
Xiaomi Mi-2S -älypuhelimessa on 4,3-tuumainen näyttö HD -resoluutiolla.
Fyysiset osat
Laitteesta löytyy Qualcomm Snapdragon 600-prosessori. Laitteessa on 2 Gigatavua RAM-muistia ja 16 Gigatavua sisäistä muistia.
Kamerat ja multimedia
Laitteessa on 8 Megapikselin takakamera. Etukameran tarkkuus on puolestaan 2 Megapikseliä.
Videokuvaus voidaan tehdä 1080p (Full HD) -resoluutioilla 30fps.
Ohjelmisto
Julkaisuhetkellä laitteessa oli esiasennettuna Android 4.1 "Jellybean" Xiaomin MIUI-käyttöliittymällä.
Mullets n’ Bullets
Mullets n’ Bullets on Joensuussa vuonna 2005 perustettu punk-yhtye.
Alun perin Mullets n’ Bullets nimiseksi ”maailman huonoimmaksi rullalautatiimiksi” perustettu kaveriporukka aloitti musiikin teon vuonna 2005. Yhtye perusti itse 2009 pienlevy-yhtiön Aaaaalsti Recordsin ja julkaisi tämän kautta vuonna 2010 debyyttipitkäsoittonsa First Blood. Ennen debyyttijulkaisua yhtye on julkaissut kolme omakustanne-EP:tä sekä yhden omakustanteisen singlen.
Alkuaikojen ska-vaikutteisen punkrockin lisäksi yhtye on myöhemmin ammentanut vaikutteita muun muassa reggaesta, rapista ja klassisesta musiikista. Yhtyeelle ovat olennaista usein varsin roisit ja yliampuvan humoristiset suomenkieliset sanoitukset. Yhtye on tämän vuoksi monesti mielletty ”huumoribändiksi”, mutta bändi itse sanoutuu kyseisestä leimasta irti.
Yhtyeen oma levy-yhtiö Aaaaalsti Records julkaisee myös Holik-yhtyeen musiikkia.
Yhtye laskee jäsenikseen kaikki siinä ikinä vaikuttaneet tahot, eikä heidän mukaansa ”kerran yhtyeeseen liityttyään siitä pysty eroamaan”. Mullets n’ Bullets on keikoillaan useimmiten nähty kuusihenkisenä.
Vihreä mies
pienoiskuva|Lehvistä muodostuneet kasvot. Veistos [[Bambergin katedraali|Bambergin katedraalissa, 1200-luku.]] Vihreä mies on vanha kuva-aihe, miehen kasvot, jotka ovat muodostuneet kasvien lehdistä tai muista kasvinosista. Vihreä mies on ollut suosittu koriste-aihe Euroopan keskiaikaisissa rakennuksissa, kirkoissa ja käsikirjoituksissa. Nimityksen "Vihreä mies" esitti ensimmäisen kerran Lady Raglan vuonna 1939 julkaistussa artikkelissa The "Green Man" in Church Architecture. Hahmon juuret lienevät kaukana menneisyydessä, ja se voidaan tulkita jälleensyntymisen ja luonnon kiertokulun symboliksi.
Kairlampi (Luumäki, Kiurula)
Kairlampi on Etelä-Karjalassa Luumäellä Kiurulan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,8 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Kivijärven alueeseen (14.192) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 78,1 metriä mpy.
SSU
SSU voi tarkoittaa:
Harvey’s Lake
Harvey's Lake on järvi Vermontin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Se sijaitsee Caledonian piirikunnassa lähellä Barnetin kaupunkia.
Järvi on nimetty Barnetin varhaisen uudisasukkaan eversti Alexander Harveyn mukaan, ja paikalliset kutsuvat sitä nimellä Harvey's Lake. Virallisesti järvi tunnetaan kuitenkin nimellä Harvey Lake, sillä Yhdysvaltain geologian virasto USGS ei tavallisesti hyväksy heittomerkillisiä genetiivimuotoja maantieteellisiin nimiin.
Suurin osa järven rannasta kuuluu Harvey's Lake Park -puistoon, missä on yleisiä rantoja, piknikkipaikkoja ja yksityinen telttailualue.
Sappiruohot
Sappiruohot (Xanthium ) on kasvisuku, joka kuuluu asterikasvien eli mykerökukkaiskasvien heimoon. Suvussa on kuusi lajia, jotka ovat levinneet ympäri maailman.
Sappiruohojen emimykeröt tarttuvat helposti eläimiin ja lampaiden villaan tarttuessaan alentavat villan arvoa. Sappiruohoja esiintyy erityisesti lämpimissä maissa, mutta osa sappiruoholajeista on levinnyt ihmisen mukana hyvin moniaalle. Suomessakin niitä esiintyy. Sappiruohot aiheuttavat rehun sekaan joutuessaan eläimille myrkytyksen.
Bookabooka
Bookabooka oli suomalainen kirjojen vuokraamiseen erikoistunut palvelu, joka perustettiin syksyllä 2008. Palvelun avulla esimerkiksi opiskelijat voivat saada käyttöönsä kurssikirjoja. Palvelu julkaisi kirjojen omistajien vuokratarjouksia ja välitti tarjoajan ja kiinnostuneen vuokraajan yhteystiedot toisilleen 0,95 euron korvausta vastaan. Muista yksityiskohdista sopiminen jäi yksityishenkilöiden väliseksi.
Muutaman kuukauden toiminnan jälkeen Tekijänoikeuden tiedotus- ja valvontakeskus ry lähestyi palvelun ylläpitäjää kehottaen sulkemaan palvelun vuokraamiseen liittyvät osuudet Bookabookan verkkosivustoilta perjantaihin 24. huhtikuuta 2009 mennessä. Järjestö piti vuokrauspalvelua tekijänoikeuslain vastaisena. Järjestön näkemyksen mukaan yksittäisenkin vuokrattavan kirjan kustantajilta, kirjoittajilta, kirjoissa olevien kuvien oikeudenomistajilta sekä kääntäjiltä pitäisi aina erikseen hankkia lupa kirjan vuokraamiseen. TTVK:n mukaan tekijällä, eikä siis kirjan omistajalla, on oikeus määrätä esimerkiksi teoksensa vuokraamisesta ja lainaamisesta palvelun mahdollistamalla tavalla.
Bookabooka ilmoitti 10. syyskuuta 2009 aloittavansa neuvottelut tekijänoikeusjärjestöjen kanssa ratkaisun löytämiseksi ja keskeyttävänsä vuokraustoiminnan siihen asti. Neuvottelut eivät kuitenkaan johtaneet tuloksiin, ja 25. syyskuuta 2009 Bookabooka ilmoitti lopettaneensa kirjojen vuokraustoiminnan.
Vuokraustoiminnasta tehtiin eduskunnassa kirjallinen kysymys, johon kulttuuri- ja urheiluministeri Stefan Wallin vastasi 20. lokakuuta 2009, että ”Tekijänoikeus ei ulotu kahden yksityishenkilön väliseen teoskappaleen vuokraamiseen. Vuokraamiseen johtavan kontaktin pitää kuitenkin syntyä muulla tavalla kuin siten, että ulkopuolinen tarjoaa tällaisen palvelun tai vuokralle antaja itse julkisesti tarjoaa teoskappaleen yleisölle vuokrattavaksi. Nykyinen laki sallii kahden yksityishenkilön välisen teoskappaleen vuokraamisen. Laki sallii myös Euroopan talousalueella tekijän luvalla levitykseen saatettujen teoskappaleiden edelleen myymisen. Sen sijaan yleisölle suunnatun vuokrauspalvelun tarjoajan tulee hankkia tarvittavat luvat joko suoraan oikeudenhaltijoilta tai taholta, joka yksittäisten oikeudenhaltijoiden puolesta myöntää lupia teoskappaleiden vuokraamiseen.”
Syksyllä 2013 Bookabooka ilmoitti lopettavansa toimintansa kokonaan.
Habban
Habban on kaupunki ja piirikunta Jemenin Šabwan maakunnassa.
Maantiede
Habban sijaitsee Wadi Habbanin varrella Jemenissä. Kaupunki on jaettu perinteisesti neljään kaupunginosaan ja kaupungin keskellä on kukkula. Kukkulalla on sulttaanin linnoitus. Ympäröivä seutu tunnetaan hedelmällisenä maatalousalueena.
Historia
Nimi Habban tunnetaan jo islamia edeltänyttä ajalla tehdyissä kirjoituksissa. Mahdollisesti vanhin sen mainitsema teksti on vuodelta 400 ennen ajanlaskun alkua. Kaupungissa on myös maanalainen vesikanava, joka tuo vettä kaupungissa sijaitsevaan vesisäilöön. Järjestelmä on samaan tapaan mahdollisesti peräisin ajalta ennen islamia.
Islamin saavuttua kaupunki kuului Wahidin sulttaanikuntaan. Sulttaani asui Masna'a Hakirin linnoituksessa kaupungin keskellä. Alueelle tyypillisesti myös itse kaupungin talot rakennettiin linnoitusmaisiksi torneiksi, joilla voi olla viisikin kerrosta. Kaupungissa on myös yhdeksän moskeijaa ja kirjasto. Historiallisesti kaupunki tunnettiin myös juutalaisesta väestönosastaan. Kaupungin juutalaisten on joskus ehdotettu polveutuvan Himyarin ajoilta. He puhuivat hepreaa ja olivat ammatiltaan hopeaseppiä. Vuonna 1947 heitä oli 200, mutta sittemmin he ovat muuttaneet Israeliin.
Väestö
Habbanin piirkunnan asukasluku oli vuonna 2004 29 846 ja alueen asukkaat ovat pääasiassa sunnalaisia muslimeja.
Paikalliset viljelevät esimerkiksi durraa ja hirssiä. Paikka on ollut myös suitsukkeiden tuotannon keskus.
Nicholas Beer
Nicholas Beer (s.1960) on englantilainen taidemaalari. Hän johtaa omaa taidekouluaan Sarum Studiosia Salisburyssä. Beer maalaa aina elävästä mallista, käyttäen usein sight-size-tekniikkaa.
Beer valmistui taiteiden kandidaatiksi Cardiffista 1983. Hän työskenteli taidekauppiaana ja graafisena suunnittelijana, kunnes lähti vuonna 1992 Firenzeen opiskelemaan Charles H. Cecil Studiosiin, jossa hän myöhemmin toimi myös ohjaajana. 2002 hän palasi Isoon-Britanniaan jatkaakseen siellä uraa muotokuvamaalarina, taidehistorioitsijana ja opettajana Sarum Studiosissa. Hän on myös opettanut Price of Wales Drawing Studiossa Lontoossa, Norjassa, Kööpenhaminassa, Mexico Cityssä ja Firenzessä Charles H. Cecil Studiosissa. Beer oli ensimmäinen, joka esitteli nykyisen sight-size-tekniikan Isossa-Britanniassa vuonna 1995.
Kosovo kesäolympialaisissa 2016
Kosovo osallistui kesäolympialaisiin 2016. Sitä edusti kahdeksan urheilijaa viidessä lajissa. Joukkueen lipunkantajana avajaisissa toimi judoka Majlinda Kelmendi. Kyseessä oli Kosovon ensimmäinen osallistuminen olympialaisiin.
Kapuso Mo, Jessica Soho
Kapuso Mo, Jessica Soho on televisioyhtiö GMA Networkin esittämä filippiiniläinen dokumenttiohjelma.