cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dean Macey
Yleisurheilu-uran loputtua vuonna 2008 loukkaantumisen takia Macey aloitti rattikelkkailun. Hänen tavoitteenaan oli päästä vuoden 2010 talviolympialaisiin Vancouveriin yhdessä entisen pikajuoksijan Jason Gardenerin kanssa, mutta tämä tavoite ei täyttynyt.
Isaac Merritt Singer
thumb|Edward. H. Mayn maalaama Singerin muotokuva vuodelta 1869. Isaac Merritt Singer (27. lokakuuta 1811 Pittstown, New York, Yhdysvallat – 23. heinäkuuta 1875 Torquay, Englanti) oli merkittävä keksijä, teollisuusvaikuttaja ja näyttelijä. Hänet tunnetaan erityisesti maailman menestyneimmän ompelukonemerkin Singerin suunnittelusta ja Singer Sewing Machine Companyn perustamisesta.
Isaac Merritt Singerin isä oli alkuperäiseltä sukunimeltään Reisinger ja saksilaista syntyperää. Aikalaisekseen varsin kookas, 195 senttiä pitkä Singer oli koneiden kehittäjäksi erikoinen henkilö, jonka intohimona oli teatterinäytteleminen. Hän meni ensin avioliittoon Catharine Maria Haleyn kanssa 1830, toinen vaimo oli Mary Ann Sponsler, kolmas puoliso oli skotlantilainen Mary McDonigal ja toisen virallisen avioliiton hän solmi paljon nuoremman ranskalaisen Isabella Eugenie Boyerin kanssa. Koko ikänsä Singerillä oli lapsia huollettavanaan. Lopulta hän sai lapsia yhteensä 24 neljän naisen kanssa. Yksi hänen tyttäristään oli tunnettu taidemesenaatti Winnaretta Singer.
Singer oppi konemekaniikkaa isoveljeltään. Hän kierteli aluksi Uuden-Englannin kaupunkeja ja asui jonkin aikaa muun muassa Baltimoressa. Elettyään samanaikaisesti kahdessa avioliitossa hän joutui pakenemaan Yhdysvalloista Englantiin.
Singerin ensimmäinen patentti oli kivipora vuonna 1830, jolla hän vaurastui selvästi. Tämän ansiosta hän saattoi toteuttaa mieltymystään toimia näyttelijäryhmän vetäjänä viitisen vuotta noin vuoteen 1844 asti. Hän työskenteli kirjapainossa Ohion Fredericksburgissa ja sittemmin Pittsburghissa, jossa hän kehitti laitteen puu- ja metallikaiverrukseen, jonka hän patentoi vuonna 1849. Tähän aikaan hän muutti kahden vaimonsa ja kahdeksan lapsensa kanssa New Yorkiin ja ryhtyi kehittämään ja markkinoimaan keksintöjään siellä. Prototyyppi tuhoutui höyrykoneen räjähdyksessä, ja Singerin tuttava O. C. Phelps kutsui hänet Bostoniin keksintöineen. Siitä ei tahtonut tulla mitään, ja Phelps pyysi Singeriä selvittelemään ompelukoneiden ongelmia. Singer oivalsi, että liikeradaltaan suora alasukkula ja suora neula aiheuttavat manufaktuurissa huomattavasti vähemmän huolta. Ompelukoneen keksijäksi Singer ei väittänyt itseään koskaan.
Oma liiketoiminta
thumb|Singerin ompelukone. I. M. Singer & Co perustettiin Albanyssa vuonna 1856 manufaktuureja varten, ja hänen osin vastahakoisena kumppaninaan toimi teollisuusmagnaatti Elias Howe. Singer halusi nopeasti Euroopan kotimarkkinoille ja perustikin Singerin ompelukonetehtaan Skotlantiin Clydebankin lähistölle. Teollisuutta laajennettiin sittemmin Venäjälle Podolskiin, Saksaan Wittenbergeen ynnä muualle. 1870-luvulla Singer oli luonut Yhdysvaltain ensimmäisen monikansallisen yrityksen, jolla oli tehtaita ympäri maailmaa.
Sushi
thumb|Merilevään käärittyä makizushia thumb|Nigirizushia ja pitkä temakirulla thumb|Inarizushia thumb|Lohisushia, norjalainen keksintö Sushi on japanilainen ruoka, jossa käytetään etikalla maustettua riisiä sekä täytteenä tai päällysteenä kalaa, äyriäisiä, kasviksia tai kananmunaa. Täyte voi olla raakaa tai kypsennettyä, ja riisi voi olla palleroksi puristettu, merilevään rullattu tai jopa hajallaan kulhossa.
Yleisimpiä sushilajeja ovat makizushi (nori-levään käärityt rullat) ja nigirizushi (kämmenessä puristellut pallerot).
Ainesosat
Sushin perusraaka-aineet ovat sushiriisi, wasabi, soijakastike, etikka, merilevä, inkivääri ja suola. Sen lisäksi käytetään kalaa tai muita täytteitä ja höysteitä, jotka tulevat riisin päälle, väliin tai sisään.
Sushiriisi (sumeshi) on sushin perusta ja tärkein ainesosa. Riisin on oltava sopivan tahmeaa, ja sushikokit sekoittavatkin siksi joskus erilaisia riisilajikkeita. Parhaana sushiriisinä pidetään lyhytjyväisiä ja tahmaisia japanilaislajikkeita. Sushiriisi maustetaan riisietikalla, suolalla ja sokerilla. Sokerin voi korvata makealla riisiviinillä (mirin). Riisin maustaminen riippuu käytettävästä kalasta.
Perinteisiä sushikaloja ovat tonnikala ja Tyynenmeren pallas. Lohesta on tullut 2010-luvulla Japanissa suosituin kala sushissa. Lohta alettiin käyttää japanilaisessa sushissa 1990-luvulla, kun norjalaiset ryhtyivät markkinoimaan Atlantin lohta Japaniin. Viljellyssä raa'assa Atlantin lohessa ei ole loisia, kuten Tyynenmeren lohessa.
Tavallisimpia sushilaatuja
Japaninkielinen sana sushi muuttuu muotoon zushi kun se on sushilajin nimen jälkimmäinen osa.
Kalifornianrulla oli ensimmäinen Japanin ulkopuolella kehitetty sushi, joka yleistyi. Sen jälkeen Yhdysvalloissa on kehitetty useita sushiklassikoita, joissa käytetään esimerkiksi majoneesia, kastikkeita ja yllättäviä raaka-aineita.
Ola Salo
Ola Salo (oikealta nimeltään Rolf Ola Anders Svensson, s. 19. helmikuuta 1977 Avesta, Ruotsi) on ruotsalainen laulaja, säveltäjä ja sanoittaja. Salo tuli tunnetuksi glam rock -yhtye The Arkin laulajana ja keulakuvana, joka myös sanoitti ja sävelsi kaikki yhtyeen kappaleet.
Sushi
Nauttiminen
Sushiravintolassa voi syödä pöydässä tai tiskillä. Sushia voi syödä joko paljain käsin tai japanilaisilla syömäpuikoilla. Jos sushipala on sopivan pieni, se syödään yhtenä suupalana. Käsin syötäessä sushipala otetaan oikean käden peukalon ja keskisormen väliin. Puikoilla syötäessä tartutaan kiinni koko sushipalan mittaisesti, ei vain keskeltä, sillä pala voi katketa. Nigirizushi pannaan suuhun kalapuoli edellä. Palojen välillä kädet pyyhitään pyyhkeeseen.
Suurin osa sushilaaduista syödään soijakastikkeen kera. Soijakastiketta käytetään niukasti, vain noin ruokalusikallinen, johon sushi kastetaan. Maustekrassista tehtyä väkevää wasabitahnaa voidaan käyttää kalan ja riisin välissä, ja jotkut sekoittavat sitä myös soijakastikkeeseen. Happamia inkiväärin paloja etikassa (gari), syödään sushipalojen välissä suun puhdistamiseksi edellisestä mausta. Myös teetä käytetään samaan tarkoitukseen. Nykyisin sushin kanssa voidaan juoda sakea, vaikka perinteisen etiketin mukaan riisiruoan kanssa ei sakea kuulukaan juoda.
Ola Salo
Elämä
Salo vietti lapsuutensa Rottnessa Smålandissa, mutta myöhemmin hän muutti Malmöhön. Lukion jälkeen Salo opiskeli yliopistossa teoreettista filosofiaa, mutta jätti opinnot kesken omistautuakseen muusikon uralle. Hänen isänsä oli ammatiltaan pappi.
Ola Salo on 18-vuotiaasta asti tiennyt olevansa biseksuaali. Jo varhain hän teki päätöksen olla avoin sen suhteen. The Arkin ensimmäisellä albumilla, We Are The Ark (2000), ollut kappale "Let Your Body Decide", sai median pohtimaan hänen seksuaalisuuttaan. Silloin hän päätti olla salaamatta sitä, että hänellä on ollut rakkaussuhteita sekä miesten että naisten kanssa. Seuraavalla levyllä, In Lust We Trust (2002), oli muun muassa kappale "Father of a Son", joka ottaa kantaa homojen adoptio-oikeuden puolesta. Hän on kertonut kirjoittaneensa kappaleet omana itsenään, ihmisenä joka pystyy rakastamaan molempia sukupuolia. Hän on sanonut: "Useimmat ihmiset eivät ymmärrä, että joku on biseksuaali. Se laittaa ihmiset hämilleen. Homoseksuaaleihin voi sentään lyödä leiman, mutta biseksuaalit menevät yli ymmärryksen. Se on yksi niistä harmaista alueista, joita ihmisten on todella vaikea käsitellä."
Sushi
Ravintolat ja kokit
thumb|Sushibaari [[Fukuokassa]] Perinteisten ruokapaikkojen sushikokilta vaaditaan vuosien koulutus veitsenkäytössä ja kalankäsittelyssä. Parhaat paikat käyttävät tuoretta kalaa, ja niiden sushilounas voi Japanissa maksaa satakin euroa. Halpaketjujen myymä sushi voi olla tehty pakastekalasta, ja kokiksi pääsee helposti.
Ola Salo
Elämä
Ola Salo avioitui Anneli Pekulan kanssa vuonna 2009. Seuraavana vuonna pariskunnalle syntyi tytär.
Ura
Salo on kuvannut The Arkia "teatraaliseksi, tarttuvaksi ja kyseenalaistavaksi". Yhtyeen nimi tulee runosta, jonka hän kirjoitti 14-vuotiaana ja joka noudattaa Nooan arkin ideaa kerätä yhteen ihmisiä ympäri maailmaa sekä pelastaa heidät elämän tylsyydeltä ja banaaliudelta. The Ark valittiin Ruotsin euroviisuedustajaksi kappaleella "The Worrying Kind" vuonna 2007. Yhtye oli yksi ennakkosuosikeista, mutta jäi sijalle 18.
Sushi
Historia
Sushi sai alkunsa säilykkeenä. Sen perustana ovat Kaakkois-Aasian riisinviljelyä harjoittaneiden vuoristokylien säilömis- ja ruoanvalmistusmenetelmät. Sushi tuotiin Japaniin ilmeisesti ulkomailta, sillä muuallakin Itä- ja Kaakkois-Aasiassa on vastaavia kalaruokalajeja.
Ola Salo
Ura
Salo esitti Jeesusta Malmön Oopperan musikaalissa Jesus Christ Superstar vuoden 2008 syksystä vuoden 2009 maaliskuuhun. Salo myös käänsi itse laulujen sanoitukset ruotsiksi.
Sushi
Historia
Riisin viljely tuli Japaniin noin kaksituhatta vuotta sitten. Japanilaiset alkoivat säilöä kalaa käärimällä suolattua kalaa riisiin. Kun kala alkoi käydä, riisi hapattui eli tuotti happoa, joka säilytti kalan syömäkelpoisena. Käärimiseen käytetty riisi heitettiin pois pilaantuneena. Sushia valmistettiin aluksi Etelä- ja Keski-Japanin vuoristoalueilla, joissa jokikaloja pantiin käymään riisin kanssa.
Benkadi (Dioïlan piiri)
Benkadi on maalaiskunta Koulikoron alueen Dioïlan piirissä Malissa. Sen keskuskylä Kotoula sijaitsee Bagoéjoen itäpuolella 60 kilometriä Dioïlasta kaakkoon. Kunnassa on 7 900 ja keskuskylässä 1 900 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta).
Sushi
Historia
Ensimmäinen kiinalainen merkki 鲊, joka viittaa nykyään sushiin, oli esiintynyt jo 200-luvulla, ja nykyään yleisemmin käytetty merkki 鮨 esiintyi 300-luvulla.
Ola Salo
Ura
Salo oli mukana The Voice Sverige -ohjelmassa yhtenä valmentajana vuonna 2012.
Sushi
Historia
Varhaisimmat kirjalliset viittaukset sushiin ovat 700-luvun alusta. Ensimmäinen yksityiskohtainen teksti sushista on 900-luvun alusta. Siinä luetellaan toistakymmentä eri alueiden sushilajia ja kuvataan niiden valmistusta.
Benkadi (Dioïlan piiri)
Benkadin kunta rajoittuu pohjoisessa Dioïlan piirin Diédougoun, idässä ja etelässä Jékafon ja lännessä Dégnékoron ja Kilidougoun kuntiin. Kuntaan kuuluu kuusi kylää.
Sushi
Historia
Japanilaisen legendan mukaan sushin keksi misago-lintu, joka kerää pyydystämänsä kalat kalliolle rakentamaansa pesään, jota kasteleva suolainen merivesi saa kalat käymään.
Benkadi (Dioïlan piiri)
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, hirssi, durra, riisi, maapähkinä ja puuvilla. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, vähäisessä määrin siat sekä siipikarja.
Sushi
Historia
1500-luvulla kehittyi säilyke nimeltä narezushi, jossa riisi ja kala säilöttiin kerroksittain puuastiaan, joka suljettiin tiiviiksi kivellä. Näin sekä riisi että kala säilyivät syömäkelpoisina. Osakan alueella narezushista kehittyi oshizushi, jota syödään edelleen. Siinä riisi ja tuore kala pannaan muottiin ja painetaan littanaksi riisikakuksi, joka leikellään sopiviksi suupaloiksi.
Edo-kauden alussa 1600-luvulla alkoi Japanin kaupunkikulttuurin kukoistus, ja samalla syntyi myös kansan ruokakulttuuri ja sen myötä pikasushi (hayazushi). 1800-luvulla Edossa (nyk. Tokio) Matsumoto Yoshiichi alkoi ensimmäisenä käyttää sushin valmistuksessa etikkaa. Näin narezushin valmistamisesta poistui käymisprosessi, ja sushi muuttui säilykkeestä tuoreruoaksi. Nykyaikaisen sushin keksijänä pidetään Hanaya Yōheita 1820-luvulla. Hän keksi kaupata kalaa ja muita mereneläviä etikoidun riisin kera nykymallisina suupaloina. Hän alkoi myydä sushia pikaruokana mahdollisimman tuoreena ja nopeasti suoraan asiakkaalle. Tuotteesta tuli menestys, sillä Edo oli täynnä työläisiä, jotka kaipasivat pikaruokaa lounaakseen.
Yhdysvaltain ensimmäinen sushipaikka avattiin vuonna 1906. Sushipaikkojen määrä alkoi Yhdysvalloissa kasvaa voimakkaasti 1970-luvulla. Suomen ensimmäinen sushia tarjonnut ravintola oli 1986 Helsinkiin avattu Koto. Ensimmäinen suomalainen sushibaari oli vuonna 1993 aloittaneessa Kairinmarussa.
Alan suurin yritys Suomessa vuonna 2020 oli Hanko Sushi, jolla oli tuolloin 24 ravintolaa. Muita sushiravintolaketjuja Suomessa ovat Luckiefun’s, Fuku, Konnichiwa, Haru Sushi, ja Itsudemo. Järvenpään K-Citymarket arvioi olevansa kiloissa laskettuna koko Euroopan suurin valmissushin jälleenmyyjä. Helsingin keskustassa on nelisenkymmentä sushia tarjoavaa ravintolaa.
Euroopan teknologiainstituutti
Euroopan teknologiainstituutti (EIT) on tutkimusta rahoittava Euroopan unionin erillisvirasto. Sitä koskeva lainsäädäntö astui voimaan 29. huhtikuuta 2008. EIT pyrkii kasvattamaan EU-alueen kykyä innovoida, menestyä kansainvälisessä kilpailussa ja luoda työpaikkoja ja vaurautta. Virasto pyrkii toimimaan yhteystyössä niin liike-elämän, koulutusalan kuin tiedeyhteisönkin kanssa. Viraston henkilökuntaan kuuluu noin 50 ihmistä.
EIT lähti alun perin käyntiin olemassa olevien yliopistojen verkostona. Osa virastoa valmitelleista tahoista pyrki muodostamaan EIT:stä huippuyliopistoa esikuvanaan Bostonin MIT. Käytännössä toteutui vain pienehkö tutkimus- ja kehitysprojekteja rahoittavana virastona Tekesin tapaan.
EU:n tutkimusministerit päättivät sen pääkeskuksen sijaintipaikaksi 18. kesäkuuta 2008 Unkarin pääkaupungin Budapestin. Sijaintipaikasta kilpailivat myös Jena Saksassa, Sant Cugat del Vallès Espanjassa, Wrocław Puolassa ja Slovakian ja Itävallan välillä jaettu Bratislava-Wien.
Vuonna 2009 tiedotettiin, että Aalto-yliopiston kampukselle asettuu yksi EIT:n osittain rahoittamista ITC-alan tutkimusyksiköistä. Myös vuoden 2014 lopussa kerrottiin EIT:n osittain rahoittaman, tällä kertaa mineraali- ja materiaalialaan keskittyvän tutkimusklusterin toimipisteen sijoittumisesta Otaniemeen.
Ravenna
Ravenna on kaupunki Italiassa. Siellä asuu noin 160 000 ihmistä (2013). Ravenna on samannimisen maakunnan pääkaupunki ja Ravenna-Cervian arkkihiippakunnan keskus. Maakunta kuuluu Emilia-Romagnan hallinnolliseen alueeseen. Ravenna oli Länsi-Rooman valtakunnan pääkaupunki 400-luvulla sekä 500–700-luvuilla ostrogoottien valtakunnan sekä bysanttilaisen Italian pääkaupunki.
Historiaa
Antiikin aikaan Adrianmeren ranta sijaitsi lähempänä Ravennaa kuin nykyisin. Kaupungin varhaisimmat asukkaat olivat luultavasti itaalisia kansoja, jotka olivat siirtyneet etelämmäs Aquileian alueelta noin 1400 eaa. Perimätiedon mukaan Ravennan valtasivat sittemmin etruskit ja myöhemmin keltit. Vuonna 191 eaa Ravenna päätyi roomalaisten haltuun. Roomalaiskaudella Ravennasta tuli merkittävä satamakaupunki. Kaisari Augustus rakennutti Ravennan lähistölle Classisiin sataman, josta tuli Rooman Adrianmeren laivaston tärkein tukikohta.
Vuonna 402 barbaarien hyökkäykset pakottivat Länsi-Rooman kesiari Honoriuksen siirtämään hovinsa Roomasta Ravennaan, ja kaupungista tuli siten Länsi-Rooman pääkaupunki vuoteen 476 saakka. Ravennaan rakennettiin tuona aikana useita monumentaalirakennuksia, ja kaupunki sai lisäksi arkkipiispanistuimen vuonna 438.
Länsi-Rooman kukistuttua vuonna 476 Ravennasta tuli herulien päällikön ja Italian kuninkaan Odovakarin pääkaupunki. Ostrogoottien kuningas Teoderik Suuri syrjäytti puolestaan Odovakarin vuonna 493. Teoderik teki Ravennasta ostrogoottien valtakunnan pääkaupungin. Vuonna 540 Itä-Rooman kenraali Belisarius valtasi Ravennan, josta tuli Bysantin hallitseman Ravennan eksarkaatin pääkaupunki.
Vuonna 751 Ravennan valtasivat langobardit, jotka puolestaan menettivät sen frankkien kuninkaalle Pipin Pienelle vuonna 754. Pipin lahjoitti Ravennan paaville vuonna 757. Keskiajalla Ravennaa hallitsi da Polentan aatelissuku. Vuonna 1441 Venetsia otti Ravennan haltuunsa, mutta vuonna 1509 kaupunki palasi Kirkkovaltion omistukseen. Vuonna 1859 Ravenna liittoutui Sardinian kuningaskunnan kanssa, josta tuli Italian kuningaskunta vuonna 1861.
Talous
Kaupungissa käydään paljon maatalouskauppaa, muun muassa viljasta ja maatalouskoneista. Siellä on myös öljynjalostamo.
Nähtävyydet
Kahdeksan Ravennan varhaiskristillistä rakennusta 400- ja 500-luvuilta kuuluvat Unescon maailmanperintöluetteloon: Galla Placidian mausoleumi, Battistero Neoniano, Sant'Apollinare Nuovon basilika, Battistero degli Ariani, Cappella Arcivescovile, Teoderikin mausoleumi, San Vitalen kirkko ja Sant'Apollinare in Classen basilika.
Saksan Uusi-Guinea
Saksan Uusi-Guinea oli Saksan siirtomaaimperiumin ensimmäinen osa. Se oli protektoraattina vuodesta 1884 vuoteen 1914, jolloin se joutui Australian joukoille ensimmäisen maailmansodan puhjettua. Se käsitti Uuden-Guinean koillisosan sekä useita lähellä sijaitsevia saariryhmiä. Saksan Uuden-Guinean alue ja läheiset Bismarckinsaaret ovat nyt osa Papua-Uutta-Guineaa. Saksan Uuden-Guinean Mikronesian saaria hallitaan nykyään Mikronesian liittovaltiona, Marshallinsaarina, Nauruna, Pohjois-Mariaaneina sekä Palauna.
Siirtomaan mannerosa Kaiser-Wilhelms-Land muodostettiin Uuden-Guinean kaakkoisosasta. Kaiser-Wilhelms-Landin itäpuolella sijaitsevat saaret nimettiin Bismarckinsaariksi ja kaksi suurinta saarta saivat nimekseen Neu-Pommern (”Uusi-Pommeri”, nykypäivän Uusi-Britannia) ja Neu-Mecklenburg (”Uusi-Mecklenburg”, nykypäivän Uusi-Irlanti).
Saksan Uuden-Guinean maapinta-ala oli 249 500 neliökilometriä.
Marta Topferova
pienoiskuva|Marta TopferovaMarta Topferova on tšekkiläissyntyinen maailmanmusiikin laulaja.
Topferova liittyi 8-vuotiaana kuoroon Prahassa ja oli jo varhaisella iällä kiinnostunut latinalaisamerikkalaisesta musiikista. Hän osallistui vuosina 1985, 1986 ja 1990 kuorofestivaaleille Saksassa ja Suomessa. Hän esitti musiikkinsa mm. latinaksi, saksaksi, espanjaksi, ranskaksi, venäjäksi, suomeksi ja tšekiksi. Esitettyjen säveltäjien joukkoon lukeutuivat Johannes Brahms, Joseph Haydn, Francis Poulenc ja Giovanni Battista Pergolesi.
Topferova muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1987. Opiskeltuaan Bard Collegessa 1992–1993 hän siirtyi Moron de la Fronteraan, Espanjaan, ja oppi soittamaan kitaraa, käsiperkussiota sekä suosikkisäestyssoitintaan cuatroa. Espanjassa ja synnyinmaassa Tšekissä vietettyjen vuosien jälkeen hän palasi Yhdysvaltoihin ja asettui vuonna 1996 New Yorkiin. Hänen ensimmäinen studioalbuminsa Homage to Homeland (2002) koostuu tšekkiläisistä, määriläisistä ja slovakialaisista kansanlauluista. Hän laulaa pääasiassa espanjan kielellä.
Diskografia
Lisäksi hänen tuotantoaan on julkaistu Putumayon kokoelmalla Putumayo Presents: Women of the World, Acoustic sekä BBC-radion DJ Charlie Gillettin kokoamalla World 2006 -kokoelmalla.
Trenssi
thumb|upright|Laivastonsininen trenssi. Trenssi on paksusta puuvillakankaasta, popliinista (”popliinitakki”), gabardiinista, villasta tai nahasta valmistettu polven alle ulottuva päällystakki. Trenssissä on myös yleensä 10 nappia, vyö, pieni viitta takana, epoletit ja kiristysremmit tai napit hihansuissa. Trenssissä voi olla myös irrotettava vuori. Eräs trenssitakkien alkuperäisistä valmistajista oli Burberry. Valmistajan nimen mukaan trenssitakkia on siten kutsuttu myös burberrytakiksi, josta taas on syntynyt arkikieleen nimitys perperi tai berberi. Kangaslaatu taas on usein popliini, jonka vuoksi takkia on kutsuttu popliinitakiksi. Tämä puolestaan on lyhentynyt arkikielessä muotoon poplaritakki. Ompelutekniikassa trenssi viittaa tiheänä siksakkaavaan vahvikeompeleeseen.
Trenssitakin alkumuoto oli Burberryn vuodesta 1901 brittiarmeijalle valmistama upseerien sadetakki, joka ensimmäisen maailmansodan aikana sai nimityksen trench coat eli ’taisteluhautatakki’. Myös popliinitakilla tarkoitetaan trenssiä, vaikka se onkin vain yksi vaihtoehtoisista valmistusmateriaaleista.
Trenssitakki populaarikulttuurissa
Elokuvissa ja televisiossa trenssillä on ollut monia tunnettuja kantajia:
Lukuisista elokuvista ja televisiosarjoista on tuttu myös kohtaus, jossa hämäräperäinen miespuolinen henkilö raottaa takin päällimmäistä lievettä ja esittelee takin sisäpuolelle kiinnitettyjä myyntiartikkeleitaan. Toinen stereotyyppinen kohtaus on sellainen, jossa trenssiin pukeutunut miespuoinen henkilö avaa takin kokonaan ja on alasti takkinsa alla, toisin sanoen kyseessä on itsensäpaljastelija. Naispuolisen henkilöhahmon kohdalla taas esiintyy stereotypia, jossa nainen kohtaa miehen trenssiin pukeutuneena esimerkiksi hotellihuoneessa tai miehen kotona. Kun nainen riisuu takkinsa, hän onkin sen alla alaston. Tapauksesta sitten riippuu, onko tämä yllätys kohteelleen miellyttävä ja toivottava – vai sen sijaan epämiellyttävä ja tunkeileva.
Bernard Vukas
Bernard Vukas (1. toukokuuta 1927 Zagreb, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 4. huhtikuuta 1983 Zagreb, Kroatian ST) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija ja olympiamitalisti.
Vukas saavutti Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Lontoossa 1948 ja Helsingissä 1952.
Emanuel Pohjaväre
Emanuel Pohjaväre (vuoteen 1906 Helin, 29. huhtikuuta 1875 Teisko – 31. joulukuuta 1949 Petroskoi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1909 ja 1911–1918. Sisällissodan aikana Pohjanväre työskenteli punaisten hallinnossa ja pakeni sodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle.
Elämä
Emanuel Pohjaväreen vanhemmat olivat Ruovedellä syntyneet torppari Franz Herman Helin (1831-1901) ja Amanda Ala-Ruhala (1835-1884). Pohjaväre työskenteli jo lapsesta renkinä ja oli myöhemmin leipurinoppilaana Tampereella ja Helsingissä. Vuonna 1897 hän perusti leipuriliikkeen ja sekatavarakaupan Ruoveden Muroleeseen. Yrityksen ajauduttua konkurssiin 1902 Pohjaväre muutti Ähtäriin ja avasi leipomon Inhan tehtaille. Vuodesta 1908 lähtien hän piti leipuriliikettä Mäntän Koskelassa.
Pohjaväre toimi leipurintyönsä ohessa sosialidemokraattisen puolueen kiertävänä puhujana. Hän oli myös Inhan ja Mäntän työväenyhdistysten puheenjohtajana. Vuonna 1907 Pohjaväre valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Kahden vaalikauden jälkeen Pohjaväre palasi leipurin ammattiin, mutta valittiin eduskuntaan jälleen 1911.
Sisällissodan aikana Pohjaväre toimi kansanvaltuuskunnan sisäasianosaston kamreerin apulaisena. Sodan loppuvaiheessa Pohjanväre pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa hän aluksi toimi luennoitsijana ja opettajana Kontupohjassa. Pohjaväre asettui myöhemmin Petroskoihin, jossa hän kirjoitti myös Punainen Karjala -lehteen. Neuvostoliitosta saadun tiedon mukaan Pohjaväre kuoli Petroskoissa 78-vuotiaana joulukuussa 1949. Suomessa hänet julistettiin kuolleeksi vuonna 1962.
Perhe
Emanuel Pohjaväreen puoliso oli Ruovedellä syntynyt Lydia Emilia Ala-Pohja (s. 1878), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1900. Pohjaväreen paettua Venäjälle Lydia jäi lasten kanssa Suomeen. Lydia Pohjaväre oli mukana sosialidemokraattisen naisliiton toiminnassa ja vaikutti pitkään Mäntän kunnalliselämässä eri luottamustehtävissä.
Jari Kuokkanen
Jari Kuokkanen (s. 4. huhtikuuta 1977 Tampere) on tamperelainen muusikko. Parhaiten hänet tunnetaan Teräs­betoni-yhtyeen rumpalina. Hän kuului myös progressiivista metallia soittavaan yhtyeeseen Anthriel. Kuokkanen on ilmoittanut musiikillisiksi innoittajikseen Eric Carrin, Nicko McBrainin ja Iron Maidenin.
Norsut
Norsut eli elefantit (Elephantidae) ovat suurimpia maalla eläviä nisäkkäitä. Norsut on norsueläinten (Proboscidea) lahkon viimeinen elossa oleva heimo, ja siihen kuuluu nykyisin kolme lajia: aasiannorsu eli intiannorsu (Elephas maximus), savanninorsu eli pensasnorsu (Loxodonta africana) ja metsänorsu (Loxodonta cyclotis). Norsujen heimoon luetaan myös sukupuuttoon kuollut mammuttien suku (Mammuthus).
Savanninorsua ja metsänorsua pidettiin aiemmin saman afrikannorsuksi kutsutun lajin alalajeina, mutta DNA-tutkimukset ovat osoittaneet niiden olevan erillisiä lajeja. Aasiannorsua kutsutaan joskus intiannorsuksi, mutta aasiannorsu on kuvaavampi nimitys, koska laji elää kolmentoista Aasian valtion alueella.
Vielä viime jääkauden aikaan eli useita muita norsueläinten heimoja ja lajeja. Sukupuuttoon kuolleita lajeja ovat muun muassa mammutit, mastodontti, platybelodon ja amebelodon.
Norsut ovat painavimpia maanisäkkäitä. Ne ovat myös toiseksi korkeimpia, vain kirahvit ovat niitä korkeampia. Norsun poikasen sikiönkehitys on pisin maaeläimillä tunnettu, 20–22 kuukautta. Syntyessään norsunpoikanen painaa noin sata kilogrammaa. Norsu elää normaalisti 60–70 vuoden ikäiseksi, jollei sitten kuole ennenaikaisesti esimerkiksi salametsästäjien surmaamana. Suurin koskaan punnittu norsu ammuttiin Angolassa vuonna 1975. Tuo yksilö painoi 10,4 tonnia. Tyypillisesti savanninorsu-uros kasvaa neljä metriä korkeaksi ja 7 500 kilogramman painoiseksi. Naaras painaa noin puolet uroksen painosta.
Tuntomerkit ja lajityypilliset ominaisuudet
Norsujen näkyvin ulkoinen tuntomerkki on kärsä, joka on nenän ja ylähuulen pidentymä. Norsun kärsä voi painaa jopa 140 kilogrammaa. Se on herkkä tunto- ja tartuntaelin. Biologien mukaan norsun kärsässä voi olla jopa neljäkymmentä tuhatta erillistä lihasta, joidenkin mukaan jopa lähempänä sataa tuhatta. Norsun kärsä onkin erityisen monikäyttöinen ja muuntuva. Aasiannorsun kärsän päässä on sormea muistuttava ja samaan tapaan käytettävä uloke, afrikannorsulla näitä on kaksi.
Osalla norsuista on myös yläleuassa syöksyhampaat. Jopa 50 kilogramman painoiset syöksyhampaat ovat norsunluuta, jonka hankkiminen on ollut pääsyy norsujen metsästykseen. Norsujen harvinaistumisen myötä norsunluukauppa on kielletty kaikkialla maailmassa, mutta norsuja voi metsästää laillisesti mm. Etelä-Afrikassa. Metsästäjä voi tuoda ampumansa norsun syöksyhampaat laillisesti Suomeen, jos hänellä on siihen tarvittavat Cites-luvat.
Norsujen hampaistossa on kussakin neljänneksessä kolme välihammasta (premolaaria) ja kolme poskihammasta (molaaria). Hampaat puhkeavat edestä alkaen taaksepäin ja kuluvat norsun syödessä. Kun viimeinen poskihammas on kulunut loppuun, norsu kuolee luonnossa aliravitsemukseen. Vankeudessa norsu voi elää pidempään, jos sille annetaan valmiiksi hienonnettua ruokaa. Afrikkalaisten norsujen suku on saanut nimensä (Loxodonta) poskihampaiden loxodontiksi kutsutusta muodosta, jossa hampaassa on joukko samansuuntaisia harjanteita.
Ihosairaudet ovat norsuilla yleisiä. Norsut suojaavat sen vuoksi ihoaan ottamalla mutakylpyjä, suihkuttamalla päälleen vettä kärsällä ja kieriskelemällä tomussa. Mudan ja tomun väristä riippuen norsun iho saattaa näyttää ruskealta tai punertavalta, mutta ihon oma väri on vaaleanharmaa. Norsujen iho on karkea, ryppyinen ja yli kahden senttimetrin paksuinen. Norsujen silmät ovat tavallisesti ruskeat ja pitkäripsiset. Iholtaan valkoiset, sinisilmäiset norsut ovat harvinaisia.
Norsuilla on suuret ohuet korvat, jotka jäähdyttävät elimistöä. Häntä on lyhyt ja päättyy karvatupsuun.
Norsun kuuloaisti tavoittaa sinivalaan tavoin hyvin pitkiä matalan frekvenssin ääniaaltoja. On tosin epäselvää, vastaako tällaisten aaltojen tunteminen ennemmin tunto- kuin kuuloaistille tyypillisiä aistimuksia. Tällaiset ääniaallot kantavat satojen kilometrien päähän, ja jotkut tutkijat ovat tuoneet esille näkemyksiä, että norsut käyttäisivät näitä ääniä myös kommunikaatioon. On väitetty, että metsästyskauden alkaessa metsästyksen kohteena olevat norsut varoittavat muita norsuja satojen kilometrien päässä, mikä johtaa ketjureaktioon, jonka seurauksena koko mantereen norsut muuttavat käyttäytymistään. Sittemmin tutkimuksissa on todettu, että norsun tuottamat ääniaallot voivat kantaa ilmassa enintään 10 kilometriä. Joka tapauksessa ääniaallot siirtyvät ilmassa olennaisesti heikommin kuin vedessä. Norsut käyttävät ilmeisesti pitkillä etäisyyksillä seismistä viestintää, jossa jalat ovat tavallaan lähettimiä ja vastaanottimia. Tutkijoiden malleissa seisminen signaali voi siirtyä maaperän kautta 16 tai 32 kilometriä. Norsut havaitsevat laumojen rauhattomuuden ohella mahdollisesti myös luonnonilmiöitä seismisesti.
Norsuilla ei ole luontaisia vihollisia, eivätkä ne, toisin kuin joskus väitetään, pelkää hiiriä. Sen sijaan norsut eivät tarkan kuuloaistinsa takia siedä ampiaisten surinaa. Esimerkiksi mehiläispesät saavat norsut kiertämään asutetun puun tai muuttamaan kulkureittiään. Tästä on hyötyä vaikkapa maanviljelijöille, sillä mehiläiset saavat norsut kiertämään pellot.
Ravinto
Norsut ovat kasvinsyöjiä. Ne kuluttavat syömiseen jopa 16 tuntia päivässä. Vähintään puolet norsujen ravinnosta on ruohoa. Lisäksi ne syövät lehtiä, oksia, puiden kuoria ja juuria sekä vähäisiä määriä hedelmiä, siemeniä ja kukkia.
Norsujen ruuansulatuselimistö pystyy hyödyntämään vain noin 40 prosenttia ravinnosta; noin 60 prosenttia poistuu elimistöstä sulamattomana. Norsujen on korvattava ruuansulatuksen tehottomuus ravinnon suurella määrällä. Aikuinen norsu syö 150–300 kilogrammaa päivässä.
Norsulajit
pienoiskuva|Elefanttien ja mammuttien [[evoluutiopuu vuodelta 2010|alt=|300x300px]]
Elephantidae:
Aasiannorsu on tiedetty jo pitkään erilliseksi lajiksi afrikkalaisista savanninorsusta ja metsänorsusta. Sen sijaan kahta afrikkalaista lajia pidettiin pitkään saman lajin alalajeina. Geenitutkimuksen varmistamalla lajierolla on merkitystä erityisesti norsujen suojelun kannalta. Kunkin lajin yksilömäärä on aiemmin luultua pienempi, mikä tekee lajeista entistäkin uhanalaisempia. Lisäksi salametsästäjät saattavat välttyä rangaistuksilta, koska kaikkien maiden lainsäädännössä metsänorsua ei ole erikseen määritelty uhanalaiseksi.
Aasiannorsu on afrikkalaisia lajeja pienikokoisempi, enimmillään noin kolmen metrin korkuinen ja 5 000 kilogramman painoinen. Aasiannorsulla vain osalla uroksista on syöksyhampaat, afrikkalaisilla lajeilla syöksyhampaat on molemmilla sukupuolilla. Aasiannorsun korvat ovat pienemmät ja iho vähemmän ryppyinen kuin metsänorsun ja savanninorsun. Sen päässä on kaksi selvästi erottuvaa kyhmyä. Aasiannorsulla on alalajista riippuen 19 tai 20 paria kylkiluita, kun afrikkalaisilla lajeilla on niitä 22 paria.
Savanninorsu eli pensasnorsu on norsulajeista suurin. Metsänorsusta se eroaa muun muassa kynsien määrän perusteella: metsänorsulla on viisi kynttä etujaloissa ja neljä takajaloissa (samoin kuin aasiannorsulla), mutta savanninorsulla on etujaloissa vain neljä ja takajaloissa vain kolme kynttä. Savanninorsun syöksyhampaat ovat isommat ja kaarevammat kuin metsänorsun ja korvat jonkin verran suuremmat. ”Aavikkonorsu” on Namibin kuivalle ja kuumalle puoliaavikolle sopeutunut savanninorsu, joka elää Damara- ja Kakaomaissa.
Afrikannorsun kärsässä on noin 100 000 lihasta, eli kärsässä on noin kaksi kertaa enemmän lihaksia kuin anakondassa. Afrikannorsu pystyy nostamaan leijonan ilmaan ja heittämään sen pois kärsällään. Kärsään mahtuu melkein 10 litraa vettä ja norsu käyttää kärsäänsä myös yhdyntään, itsensä raapimiseen ja pesemiseen. Etenkään afrikkalaisten norsujen lukumääristä ei ole tarkkoja tietoja. Afrikkalaisia lajeja arvioidaan olevan yhteensä noin puoli miljoonaa, joista noin 200 000 on metsänorsuja. Aasiannorsuja arvioidaan olevan 38 000–49 000 luonnonvaraista ja noin 16 000 kotieläimenä tai vankeudessa elävää yksilöä.
Etymologia
Suomen sana norsu on variaatio sanasta mursu. Jo Mikael Agricola käytti sanaa ”norsunluu” tarkoittamaan mursun syöksyhampaita, jotka olivat norsunluun veroinen arvokas materiaali. Sanan kirjoitusasuun on mahdollisesti vaikuttanut saamen hyljettä tarkoittava sana nuorˈjo, njuorˈjo. Myöhemmin, kun mursun syöksyhampaiden käyttö väheni alkoi norsunluun tunnetuksi tekemä sana ”norsu” tarkoittaa tätä eläintä mursu-sanan jäädessä tarkoittamaan merinisäkästä.
George Armstrong Custer
George Armstrong Custer (5. joulukuuta 1839 New Rumley, Ohio – 25. kesäkuuta 1876 Little Bighorn, Montana) oli yhdysvaltalainen ratsuväen komentaja, joka tunnetaan parhaiten kärsimästään murskatappiosta ja kuolemastaan Little Bighornin taistelussa. Custer oli sotilasarvoltaan väliaikainen prikaatikenraali. Hänen vakituinen sotilasarvonsa oli everstiluutnantti. Custeria kutsutaan kirjallisuudessa usein virheellisesti ”kenraali Custeriksi”.
Nuoruus ja avioituminen
Nuori Custer varttui lapsuutensa Monroessa, Michiganissa. Hän kävi koulua Ohiossa, ja hänen kunnianhimoinen päämääränsä oli pienestä pitäen tulla sotilaaksi.
Opiskelu
thumb|right|180px|Custer vuonna 1857. Koulunkäyntinsä lopetettuaan Custer aloitti vuonna 1857 sotilasuransa West Pointin sotilasakatemiassa. Hän solmi monia ystävyyssuhteita niin lännestä kuin etelästäkin tulleiden kadettien kanssa. Myöhemmin hän joutui taistelukentällä kohtaamaan erään huonetoverinsa, joka Yhdysvaltojen sisällissodassa edusti vihollisen joukkoja eli Etelävaltioita.
West Pointissa Custer tunnettiin useilla lempinimillä, kuten ”Cinnamonina” ja ”Curlynä”. Kumpikin nimi liittyi hänen kihariin hiuksiinsa, jotka tuoksuivat kaneliöljyltä. Hän sai epäsopivasta käytöksestään useita muistutuksia. Vaikka teot eivät olleet juuri suunsoittoa kummempia, niiden määrä oli epätavallisen suuri. Vakavammista rikkeistä ei ole löytynyt merkintöjä. Custer käytti opiskeluaikoinaan jonkin verran alkoholia, mutta tutkimukset osoittavat, että suurin osa West Pointin kadeteista teki samoin.
Vuonna 1861 Custer valmistui 34-henkisen vuosikurssinsa viimeisenä.
Avioliitto
thumb|right|190px|George ja Elizabeth Bacon Custer. Custer avioitui 9. helmikuuta 1864 Elizabeth ”Libbie” Baconin kanssa. He olivat tunteneet toisensa jo lapsuudessaan Monroessa, mutta virallisesti heidät esiteltiin toisilleen kiitospäivän juhlissa vuonna 1862. Libbie oli kuusi vuotta miestään nuorempi, ja häntä pidettiin sekä kauniina että älykkäänä Pari oli kirjeenvaihdossa runsaan vuoden ajan ennen avioitumista. Libbien isä ei halunnut tyttärensä seurustelevan sotilaan kanssa, mutta tyttö ei antanut tämän mielipiteen vaikuttaa päätökseensä tulla rouva Custeriksi. Custer itse myönsi, että Libbiellä oli taito hillitä hänen ajattelematonta ja röyhkeää tapaansa käyttäytyä, ja oli hänelle ihanteellinen puoliso.
Avioliiton jälkeen pari vietti kuherruskuukautensa New Yorkissa. Sen jälkeen he asettuivat asumaan Washingtoniin, jossa heistä tuli seurapiirien lemmikkejä. Kun Custer oli sotakentillä, Libbie piti yllä suhteita republikaanisen puolueen jäseniin. Hän hankki vaikutusvaltaa kongressin edustajiin, ja tällä saattoi myös olla ratkaiseva merkitys Custerin sotilaalliseen ylennykseen keväällä 1865.
Ensimmäiset vuodet
Custer osallistui Yhdysvaltain sisällissotaan pohjoisvaltioiden joukoissa ratsuväen komentajana. Hänen sotilaallinen nousunsa oli nopea, ja perustui voimakkaaseen kunnianhimoon ja tiukoissa tilanteissa osoitettuun kylmäverisyyteen. Hänen uskaliasta toimintaansa ei kuitenkaan pidetty erityisen älykkäänä. Custer hankki itselleen vapaaehtoisten kenraalimajurin paikallisarvon ja suunnitteli itselleen kiiltävän ja samettisen univormun.
3. heinäkuuta 1863 Custer ja hänen prikaatinsa, joka tunnettiin nimellä ”Wolverines” (michiganilaiset), näyttelivät tärkeää roolia Gettysburgin taistelussa, joka käytiin Pennsylvaniassa. Custer johdatti taistelun aikana miehensä uskaliaaseen rynnäkköön, joka mursi etelävaltioiden joukkojen selustan. Vaikka Custer menetti 257 miestä, enemmän kuin yksikään muu pohjoisvaltioiden ratsuväkirykmentti taistelun aikana, Gettysburgissa osoitettu uhkarohkeus toi hänelle paljon kunniaa. Samalla hänen prikaatistaan tuli eräs sodan juhlituimmista sotilasyksiköistä.
thumb|right|170px|Custer istuvassa samettisessa husaarintakissaan, jonka hän oli suunnitellut itse. Hän oli sisällissodan pohjoisvaltioiden kuvatuin upseeri. Seuraavan kahden vuoden aikana Custerin ratsuväki otti osaa vielä moniin taisteluihin, jotka päättyivät lähes vuoden jatkuneeseen Petersburgin piiritykseen. 9. huhtikuuta 1865 kenraali Robert E. Leen johtamat etelävaltioiden joukot antautuivat pohjoisvaltioille, joka merkitsi samalla sisällissodan päättymistä.
Sopivampi pesti Custerille ilmaantui loppuvuodesta 1866, kun läntisten territorioiden ylipäällikkönä toiminut kenraali Winfield Scott Hancock alkoi varustaa retkikuntaa, jonka tehtävänä oli valvoa intiaanien käytöstä ja rangaista niitä, jotka syyllistyisivät rikollisiin tekoihin valkoisia vastaan. Tämä oli valheellinen veruke retkikunnan kokoamiseen, sillä todellisuudessa Hancockin tarkoitus oli ajaa intiaanit pois mailtaan huolimatta niistä monista sopimuksista, joita oli allekirjoitettu takaamaan maat niiden alkuperäisille asukkaille.
Custer sai komentoonsa Yhdysvaltain seitsemännen ratsuväen, joka koostui lähes kokonaan eri miehistä kuin sisällissodan aikana. Mukana oli seikkailijoita, etsintäkuulutettuja rikollisia ja ammattitappajia. He saivat tehtäväkseen ajaa takaa kapinoivia cheyennejä ja näihin yhdistyneitä siouxeja, jotka kävivät rautatietyöläisten, vankkurien ja postiasemien kimppuun läntisen Kansasin ja Nebraskan alueilla. Custerin polkuja tasangoilla viitoittivat poltetut ja evakuoidut kylät, mutta ryöstöretkiin osallistuneet soturit onnistuivat välttelemään heitä. Kesällä 1867 intiaanit tekivät aselevon, mutta se kesti vain lyhyen aikaa. Väkivaltaisuudet leimahtivat liekkeihin uudelleen jo samana vuonna.
Washitajoen verilöyly
Läntisten alueiden ylipäällikkö ja prikaatinkenraali Philip H. Sheridan lähetti ensiluokkaisia rajaseudun miehiä nujertamaan intiaanit, mutta cheyennien lisäksi vastassa oli kiowia ja comancheja. Sota siirtyi etelämmäksi ja mukaan liittyi Sheridanin alaisuuteen siirtynyt Custer ja hänen ratsuväkensä. Sheridan suunnitteli hyökkäystä Oklahoman Washitajoen reservaattialueella sijaitsevaan cheyennien talvileiriin, joka toimi rauhantahtoisen päällikön Mustan Kattilan alaisuudessa. Tämä oli tuonut joukkonsa pois sota-alueilta osallistumatta siellä käytäviin taisteluihin. Sheridan tiesi, että Mustan Kattilan leiriin ei kuulunut kovinkaan paljon nuoria sotureita. Tämä asia helpotti hänen päätöstään antaa Custerille määräyksen hyökätä kylään.
thumb|Custer kävelytti vangitsemiaan cheyennenaisia yli sata kilometriä lumen peittämillä tasangoilla jäätävän tuulen piiskaamina. Theodore R. Davisin aikalaispiirros. 27. marraskuuta 1868 Custer joukkoineen tunkeutui läpi lumituiskun Mustan Kattilan leiriin. Hyökkäyksen vaikuttavuutta lisätäkseen rykmentin soittokunta puhalsi torvillaan Custerin lempisävelmää ”Garry Owenia”. Cheyennet eivät ehtineet nousta puolustukseen, vaan yrittivät paeta suojaan sekasorron alta. Heidän muonansa ja talvivarustuksensa tuhottiin, ja yli 800 intiaaniponia ammuttiin. Taistelu oli ohi muutamassa minuutissa, mutta sen seuraukset olivat murheelliset cheyenneille. Päällikkö Musta Kattila ja 103 leirin asukasta kuoli. Heistä 92 oli naisia, lapsia ja vanhuksia. Eloon jääneet 53 naista ja lasta pakotettiin kulkemaan jalkaisin yli sadan kilometrin matka lähimpään linnakkeeseen paksussa lumessa ja kovassa pakkasessa.
Venäjän suuriruhtinaan vierailu
Washitan verilöylyn jälkeen Custerin saama kyseenalainen maine levisi tasankointiaanien keskuudessa ja hänestä käytettiin halventavaa liikanimeä ”Vaimontappaja”. Cheyennet ja siouxit kutsuivat Custeria myös ”Pitkätukaksi” hänen hiustensa mukaan. Ulkoista olemusta korostava samettinen sisällissodan aikainen asepuku oli tasangoilla vaihtunut valkoiseksi pukinnahkaiseksi turkismetsästäjän hapsutakiksi. Tästä muodostui liehuvan tukan ohella Custerin tunnusmerkki, jota seuraavan vuosisadan elokuvantekijät hyödynsivät.
Custerin saamat tehtävät eivät liittyneet yksinomaan vierailuihin tasankointiaanien kylissä. Alkuvuodesta 1872 hän oli mukana Venäjän keisarin Aleksanteri II:n pojan suuriruhtinas Aleksein ja tämän seurueen metsästysretkillä Nebraskan tasangoilla. Ruhtinas ampui kahtena päivänä useita biisoneita ja oli katselijana sadan sioux-soturin esittämässä rauhanomaisessa sotatanssissa. Maailmankiertueella oleva ruhtinas vieraili Custerin mukana myös Denverissä, josta he jatkoivat Louisvilleen. Siellä rouva Custer liittyi seurueeseen mukaan ja kertoili jälkeenpäin ylpeänä kuninkaallisesta kohtelusta, jota oli saanut osakseen venäläisten arvovieraiden mukana liikkuessaan. Yli kuukauden kestäneen vierailun jälkeen ruhtinas seurueineen matkusti Custerien seurassa laivalla alas Mississippiä New Orleansiin, josta hän jatkoi matkaansa venäläisen sotalaivan mukana päämääränään Havanna.
Mustien vuorten kultalöydöt
Vuonna 1874 kenraali Sheridan lähetti Custerin rykmentteineen tutkimusmatkalle sioux-intiaanien pyhille maille Mustille kukkuloille, jossa oli huhun mukaan tehty kultalöytö. Custer vahvisti asian, ja tietoa levitettiin tehokkaasti lehdistölle. Asia eteni aivan kuten Washingtonin päämajassa oli laskettukin. Kullanhimon sokaisemia onnenonkijoita ja seikkailijoita alkoi virrata Dakotan territorioon. Pienelle alueelle kertyi lyhyessä ajassa 15 000 kullankaivajaa. Custer joukkoineen oli valmiina avaamaan tulen, jos intiaanien ja kullankaivajien välille syntyisi erimielisyyksiä. Vaikka Custerin tehtävänä olikin ”suojella” alueen intiaaniväestöä, sotilaat eivät kyenneet tai edes halunneet estää kullankaivajien toimia.
Custer ja Grant
Grantin rauhanpolitiikan ohella esille noussut Bureau of Indian Affairs (intiaaniasiain virasto) sai ikävää julkisuutta, kun muutamat siihen kuuluvat henkilöt joutuivat syytteeseen korruptiosta. Reservaatti-intiaaneille tarkoitetuista vuotuisista korvauksista suurin osa oli käytetty muihin tarkoituksiin. Eräs syytetyistä oli presidentin veli Orvin T. Grant. Custer matkusti Washingtoniin keväällä 1876 ja esiintyi tuomioistuimen edessä todistajana syytettyjä vastaan. Tapaus kiristi Custerin ja presidentti Grantin välejä. Grant oli raivoissaan ja halusi kostaa Custerille veljensä puolesta. Presidentin käskystä Custer menetti määräysvallan ratsuväkeensä. Kenraalit Sheridan ja Alfred H. Terry ryhtyivät puhumaan Custerin puolesta ja onnistuivat muuttamaan Grantin päätöksen. Terry oli nimitetty johtamaan kolonnaa, jonka tehtävänä oli laittaa kuriin reservaateistaan karanneet intiaanit, keinoja kaihtamatta. Sheridan, jonka kuuluisin mietelause oli ”Ainoa hyvä intiaani on kuollut intiaani”, luotti täysin Custerin taitoihin tulevissa yhteenotoissa. Sisällissodassa ansioituneelta Terryllä ei ollut kokemuksia intiaaneja vastaan käydyistä sodista, ja siksi hän halusi ottaa Custerin mukaan tasangoille suuntautuvalle matkalle.
Little Bighorn
25. kesäkuuta 1876 Custer johdatti Yhdysvaltain seitsemännen ratsuväen Istuvan Härän ja Hullun Hevosen johtamia intiaaneja vastaan Little Bighorn -joen läheisyydessä Montanassa. Custerin seitsemäs rykmentti oli kolmiosaisen armeijan idästä tuleva etujoukko. Kenraali George Crook omine miehineen lähestyi etelästä ja eversti John Gibbonin johtamat joukot lännestä tarkoituksenaan piirittää vastarintaan nousseet lakotat, cheyennet ja arapahot.
Operaatio ei mennyt niin kuin Custer oli suunnitellut. Hän odotti helppoa voittoa, mutta hän yliarvioi itsensä ja aliarvioi intiaanit, jotka monien kauppa- ja reservaattisuhteittensa avulla olivat hankkineet Yhdysvaltain armeijalta tuon ajan uusinta asetekniikkaa. Yllätetty Custer ja hänen hieman yli 200 miestään joutuivat pahaan alakynteen. He olivat vailla mahdollisuuksia, kun Hullun Hevosen joukot pakottivat heidät perääntymään kukkulalle, jossa heidät surmattiin tunnin sisällä. Custer ja hänen miehensä löydettiin tiistaiaamuna 27. kesäkuuta. Eräs paikalle ensimmäisenä tulleista oli kapteeni Edward S. Godfrey, joka kuvaili näkyä kammottavaksi.
Kuoleman jälkeinen myytti
thumb|150px|Buffalo Bill omaksui Custerin ulkoisen tyylin jo tämän eläessä. Kuva vuodelta 1875. George Armstrong Custerin ruumis haudattiin alun perin taistelukentälle, mutta 10. lokakuuta 1877 se siirrettiin West Pointin hautausmaalle. Nuoreksi leskeksi jäänyt vaimo Libbie tunnettiin väsymättömänä miehensä maineen puolustajana tämän kuoleman jälkeen. Rouva Custer oli osallistunut moniin miehensä sotaretkiin, ja kirjoitti myöhemmin useita kirjoja, joissa antoi ylistäviä kuvauksia aviomiehestään. Myös Custer itse ehti saada valmiiksi intiaanisotia käsittelevän kirjansa My Life on the Plains, joka julkaistiin kaksi vuotta ennen hänen kuolemaansa. Monet taidemaalarit tekivät Little Bighornin verilöylystä maalauksia, jotka vahvistivat traagista sankarikuvaa Custerista taistelemassa miestensä keskellä katkeraan loppuun asti. Nimekkäin näistä töistä lienee ollut Cassilly Adamsin Custer's Last Fight, josta otettiin miljoona kopiota. Osa jäljennöksistä päätyi eri puolille Yhdysvaltoja koristamaan saluunoiden seiniä.
Myytin syntymiseen vaikutti myös Buffalo Bill, joka ei vain tyytynyt ihailemaan Custeria, vaan omi itselleen tämän vaatetustyylin ja pitkät hiukset. Hänen kiertävässä Villin lännen show’ssaan esitettiin vuosikymmenien ajan suosittua kohtausta, joka kuvasi Custerin viimeistä taistelua. Eräs show’n intiaaniesiintyjistä oli legendaksi noussut Istuva Härkä, joka vapauduttuaan vankilasta vuonna 1885 liittyi yhden esiintymiskauden ajaksi Buffalo Billin kiertävään sirkukseen.
Custerin monet kasvot
Taistelukenttien ulkopuolella Custer pysytteli poissa muiden upseerien yhteisistä riennoista. Hän viihtyi hyvin kotonaan, jossa luki tai keskittyi kirjoittamaan muistelmiaan. Metsästys oli ainoa säännöllinen kodin ulkopuolella tapahtuva harrastus.
Custerin avioliitto oli lapseton, mutta cheyennien suullinen perimätieto kertoo, että hänelle syntyi avioliiton ulkopuolinen poika syksyllä 1869. Tytön äiti oli nuori cheyennetyttö nimeltään Mo-nah-se-tah, joka oli otettu vangiksi vuotta aiemmin Washitan verilöylyssä. Tyttö toimi Custerin tulkkina, ja everstiluutnantin tiedetään ylistäneen nuoren tulkkinsa kauneutta.
Sotakentillä ja armeijan leireillä Custer muuttui. Hänen käytöstään pidettiin ylimielisenä ja hänessä oli annos narsistia, joka keikaroi vaatteiden lisäksi sotavarusteillaan, joista esimerkkinä voidaan mainita kaksi norsunluukahvaista revolveria. Little Bighornin verilöylyn jälkipuintia sanomalehdistössä käytiin pitkään. Vaikka Custeria kohdeltiin silkkihansikkain sai hän osakseen myös kritiikkiä, joka syytti häntä hölmöstä ylpeydestä, ylempiarvoisten määräysten rikkomisesta, kuumapäisyydestä ja kärsimättömyydestä. Häntä kuvailtiin myös röyhkeäksi, oikukkaaksi ja äkkipikaiseksi. Custer vaati rykmenttinsä miehiltä paljon ja suuri osa hänen johtamistaitoaan perustui pelotteluun ja ankaraan kurinpitoon. Custerin urheudella oli pimeä puolensa, sillä hän halveksi pelkuruutta, ja testasi usein miehiään laittamalla nämä taistelun pahimpaan paikkaan. Itse hän seurasi tilannetta taustalla erottaakseen joukosta pelkurit.
Huonot puolet peittyivät kuitenkin ihannoinnin ja sankaripalvonnan alle. Lehdistö paisutteli Custerin hyviä ominaisuuksia ja sankaritekoja. Eräs Smithsonian-instituutin tutkijoista on arvellut, että mitä ilmeisimmin Custeriin ja hänen kuolemaansa liittyviä vähemman mairittelevia asioita jätettiin kertomatta myös siksi, että haluttiin säästää hänen vaimoaan liiallisilta järkytyksiltä. 1900-luvun jälkimmäisella puoliskolla Custerin imago kansan keskuudessa alkoi muuttua. Traaginen sankari sai julman teurastajan piirteet.