cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tekojärvi
Tekojärvet Suomessa
Suomen kaksi suurinta tekojärveä ovat Sodankylässä sijaitsevat Lokka ja Porttipahta. Pitkään on suunniteltu myös Vuotoksen tekojärven rakentamista, mutta pitkien valitusprosessien jälkeen yritykset rakentaa tekoallas ovat kaatuneet. Pohjolan Voima selvitti Iijoella, mitä vaikutuksia Kollajan altaalla olisi alueelle. Hankkeesta luovuttiin.
Nuuksion kansallispuistossa sijaitseva Mustalampi on esimerkki muuhun kuin voimatuotantoon rakennetusta tekojärvestä.
Polydoros (Kadmoksen poika)
Polydoros oli kreikkalaisessa mytologiassa Theban kuningas ja Kadmoksen ja Harmonian ainoa poika. Kadmosta seurasi hänen sisarensa Agauen ja spartti Ekhionin poika Pentheus, joka hallitsi Thebaa ainoastaan lyhyen aikaa ennen kuin Dionysos sai hänen äitinsä ja tätinsä repimään hänet kappaleiksi. Hänen jälkeensä valtaistuimelle nousi hänen setänsä Polydoros, joka nai Nykteiin, Nykteuksen tyttären. Heidän poikansa Labdakoksen ollessa vielä nuori Polydoros kuoli tuntemattomasta syystä ja Nykteuksen toimi sijaishallitsijana.
Pausanias kertoo, että Polydoroksen valtakausi olisi alkanut suoraan Kadmoksen jälkeen.
FC Artmedia Petržalka
FC Artmedia Petržalka (tunnetaan myös nimellä FC Artmedia Bratislava) on slovakialainen jalkapalloseura, joka pelaa maan pääsarjassa Corgoň Ligassa. Seuran kotikenttä Štadión Petržalka sijaitsee Petržalkan kaupunginosassa Bratislavassa.
FC Artmedia Bratislava selviytyi kauden 2005–2006 Mestarien liigan lohkovaiheeseen. Se voitti toisen karsintakierroksen ensimmäisessä osaottelussa Glasgow Celticin peräti 5–0 ja selviytyi jatkoon, vaikka skotlantilaiset voittivatkin toisen osan 4–0. Kolmannella karsintakierroksella Artmedia pudotti FK Partizanin rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Lohkopeleissä Artmedia voitti FC Porton vieraissa maalein 3–2 ja pelasi kotonakin portugalilaisia vastaan maalittoman tasapelin. Lisäksi Artmedia pelasi kaksi tasapeliä Glasgow Rangersiä vastaan ja hävisi kahdesti Milanon Interille.
Artmedia on voittanut Slovakian mestaruuden vuosina 2005 ja 2008, Slovakian cupin 2004 ja 2008 sekä Slovakian supercupin 2005.
Villasaksirapu
Villasaksirapu eli kiinanvillasaksirapu (Eriocheir sinensis) on taskurapuihin kuuluva, raajoineen jopa 15 senttimetrin mittainen äyriäinen, jonka voi parhaiten tunnistaa saksien nukkamaisesta karvapeitteestä. Koirailla karvoitus on pidempää kuin naaraalla. Kookkaiden yksilöiden kilpi on 7–9 senttimetrin levyinen. Suurimmalla Suomessa tavatulla yksilöllä kuoren leveys oli 8,5 senttimetriä.
Alkuperäalueellaan Kiinassa villasaksirapua arvostetaan ravintona ja kasvatetaan vesiviljelyssä, ja sitä myös viedään Saksasta Kiinaan. Muuten Euroopassa sitä pidetään haitallisena, koska se vaikeuttaa kalastusta takertumalla verkkoihin ja kaivaa jokivarsissa koloja maapatoihin, mikä voi aiheuttaa sortumia ja eroosiota.
Levinneisyys ja elinympäristö
Villasaksiravun alkuperäistä esiintymisaluetta on Aasian itärannikko Venäjän kaukoidästä Etelä-Kiinaan. Sieltä se on levinnyt laivaliikenteen mukana Eurooppaan, Välimerelle ja Pohjois-Amerikkaan. Sitä pidetään yhtenä maailman sadasta haitallisimmasta vieraslajista.
Villasaksirapu kulkeutui Kiinasta Eurooppaan, jossa se havaittiin ensi kertaa vuonna 1912. Suomen rannikolla ensimmäinen yksilö tavattiin Viipurinlahdella vuonna 1933, Perämerellä ensimmäiset havainnot tehtiin 1950-luvulla. Villasaksirapuja on vuodesta 1999 lähtien tavattu satunnaisesti myös Saimaasta, minne ne ovat tulleet Saimaan kanavaa pitkin. Suomessa villasaksirapuja tavataan nykyään vuosittain, eniten etelärannikolla. Täältä saatavat villasaksiravut ovat todennäköisimmin tulleet laivaliikenteen mukana useimmiten Pohjanmereltä, sillä laji vaatii lisääntyäkseen korkeampaa suolapitoisuutta (>26 ‰) kuin mitä Itämeressä esiintyy, eikä se siis kykene muodostamaan pysyvää kantaa Suomen vesistöissä. Suomen vesialueilla ei siksi ole tavattu lainkaan lajin poikasia, vaan kaikki yksilöt ovat olleet täysikasvuisia.
Villasaksirapu elää joissa ja järvissä, ja sen elinkiertoon kuuluu vaeltaminen makean veden ja jokisuiden murtoveden välillä. Jokien suilla kuoriutuneet toukat elävät meressä tai murtovedessä ensimmäisen elinvuotensa, ja lähtevät sitten vaeltamaan jokia pitkin jopa satojen kilometrien päähän sisämaahan. Lisääntymiskykyisiksi tultuaan ravut palaavat jokisuiden murtovesiin. Pohjanmereen laskevissa joissa on ollut aika ajoin villasaksiravun massaesiintymisiä, esimerkiksi Haveljoessa vuonna 1932 ja Elbejoessa 1990-luvun lopulla.
Laji pystyy liikkumaan myös maalla. pienoiskuva|vasen|300px|Koiras lähikuvassa.
Viljely
Kaukoidässä villasaksirapua syödään suurena herkkuna. Lajin käyttö vesiviljelyssä alkoi Kiinassa varsinaisesti 1980-luvun lopussa ja lähti räjähdysmäiseen nousuun 1990-luvulla. Vuosituotanto 2012 oli jo yli 0,7 miljoonaa tonnia, ja se oli vesiviljelyssä maailman kolmanneksi eniten tuotettu äyriäislaji.
Konya
Konya on kaupunki Turkissa. Se on samannimisen maakunnan pääkaupunki, ja siellä oli n. 2 206 000 asukasta vuoden 2020 lopussa. Konya sijaitsee noin 200 kilometriä Ankarasta etelään ja noin 300 kilometriä Antalyasta koilliseen. Konyan ja Antalyan välillä sijaitsee hyvin paljon vuoria, mikä hidastaa sekä pidentää matkaa. Osittain Konyan alueella sijaitseva Tuz gölu on suosittu turistikohde.
Antiikki
Antiikin aikana nykyisen Konyan paikalla sijaitsi Ikonionin kaupunki (lat. Iconium). Se oli Vähän-Aasian merkittäviä kaupunkeja, ja mainitaan usein Uudessa testamentissa. Nykyisen kaupungin nimi on muuntunut antiikin aikaisesta.
Myöhempi historia
Konya oli 1200-luvulla seldžukkien Rumin sulttaanikunnan pääkaupunki. Seldžukit jättivät huomattavan jäljen alueen arkkitehtuuriin. Tyylisuunta muistuttaa telttaa kahdeksan- tai kymmenkulmaisine rakenteineen. Puukaiverruksiin perustuvassa koristelussa päästiin korkealle tasolle ja samaa tyyliä sovellettiin stukko- ja kivityössä. Sisäosissa käytettiin sinisävyisiä fajanssikaakeleita, josta myöhemmin kehittyi turkkilainen kaakelikoristelu. Moskeijoissa käyettiin kaakeliin maalattuja tai marmoriin kaiverrettuja Koraanin lauseita. Konyasta on lähtöisin myös derviššien tanssikulttuuri. Kaupunkiin on haudattu runoilija Rumi.
Jolosjärvi
Jolosjärvi on järvi Joloksen kaupunginosassa Ylikiimingissä Oulussa Pohjois-Pohjanmaalla. Järvi on jakaantunut kahteen osaan: eteläisen osan pinta on 73,9 metriä merenpinnan yläpuolella, pohjoisen osan pinta on 0,4 metriä alempana. Järvialtaita yhdistää kapea Timolansalmi, joka on syntynyt luonnon muovaaman niemen ja ihmisen rakentaman pengertien väliin.
Pisararata
Pisararata on Helsingin keskustaan suunniteltu maan alla kulkeva paikallisliikenteen rataosuus, jolla purettaisiin päärautatieaseman ruuhkaa. Hanke on saanut nimensä suunnitellun radan muodosta. Pasilasta tuleva rata sukeltaisi maan alle Alppipuistossa ja Eläintarhassa. Maanalainen rataosuus kulkisi Hakaniemen, keskustan ja Töölön kautta takaisin Pasilaan muodostaen pisaran muotoisen lenkin.
Jolosjärvi
Järven kokonaispinta-ala on noin 114,5 hehtaaria, josta eteläaltaan osuus on noin 90 hehtaaria.
Pisararata
Rakentamisen syyt ja kustannusarvio
Nykyisin Pasilan ja päärautatieaseman välille ei ruuhka-aikaan mahdu juurikaan uusia junavuoroja. Pisara mahdollistaa junien läpiajon Helsingin keskustan ali, mikä lisää merkittävästi junaliikenteen kapasiteettia ja toimintavarmuutta. Toteutuessaan Pisararata tarkoittaa sitä, että osa Helsingin seudun lähijunista (nykyiset K, P, I, A) siirtyy uudelle raideosuudelle Pasilan eteläpuolella.
Jolosjärvi
Soiden ympäröimä järvi on matala ja vähävetinen. Vesikasvillisuus on runsasta, ja tämän vuoksi järvi onkin Pohjois-Pohjanmaan seitsemänneksi arvokkain lintujärvi. Järven veden happipitoisuus on alentunut, ja veden laatu on välttävä.
Pisararata
Rakentamisen syyt ja kustannusarvio
Hankkeen kokonaiskustannusarvio on 956 miljoonaa euroa vuoden 2020 hintatasossa.
Linjaus ja asemat
Helsingin kantakaupungin alla kulkeva kaksiraiteinen raideyhteys olisi 8 kilometrin pituinen, josta tunneliosuus on noin 6 kilometriä. Lenkki liittäisi toisiinsa Espoon ja Vantaankosken sekä Keravan suunnan radat. Pisararata toisi matkustajat keskustaan asti ja vaihtojen määrä vähenisi, kun junat pysähtyisivät myös Hakaniemessä ja Töölössä. Vaikka reitti on hieman nykyistä suoraa reittiä pidempi, niin matka-aika ydinkeskustaan pysyisi suunnilleen samana, sillä tunnelissa junien nopeudet olisivat suuremmat kuin nykyisellä ratapihalla.
Hakaniemen rautatieasema tulisi metroaseman yhteyteen. Keskustan asema tulisi kauppakeskus Forumin kulmalle ja Töölön rautatieasema on suunniteltu Töölöntorin lähelle. Keskustassa ja erityisesti Hakaniemessä olisi mahdollisuus vaihtoon metrolinjalle. Töölössä olisi mahdollisesti myös vaihtomahdollisuus Töölön metrolinjalle.
Jolosjärvi
Runsaan vesikasvillisuuden ja mataluutensa vuoksi järvi on arvokas lintuvesi, mutta tästä huolimatta Pohjois-Pohjanmaan ympäristökeskuksen mielestä järvi tulisi kunnostaa ja vesikasvillisuutta vähentää.
Pisararata
Tarkastellut vaihtoehdot
Yleissuunnittelussa ja YVAssa tutkittiin kolmea hankevaihtoehtoa. Vaihtoehdossa 1 tunneleiden suuaukot ovat Eläintarhan kentän ja Linnanmäen kohdalla, ja uudet maanalaiset asemat tulevat Töölöön, Keskustaan ja Hakaniemeen. Vaihtoehdoissa 2 ja 3 tunneleiden suuaukot ovat Eläintarhan kohdalla ja Hakamäentien pohjoispuolella. Vaihtoehdossa 2 uudet maanalaiset asemat tulevat Töölöön, Keskustaan, Hakaniemeen ja Pasilaan. Vaihtoehdossa 3 on lisäksi asema Alppilassa.
Jolosjärvi
Vesistö
Jolosjärvi kuuluu Jolosjoen valuma-alueeseen ja Kiiminkijoen vesistöalueeseen. Järveen laskevat itäpuolelta kolme ojaa: Varpasuon turvetuotantoalueelta laskeva Varpo-oja, Oravioja ja Nälkäoja. Ojat yhdistyvät enne laskemistaan järveen. Lisäksi järveen virtaa useita pieniä ojia, joista useimmat ovat soiden kuivaamiseksi kaivettuja ojia.
Pisararata
Tarkastellut vaihtoehdot
Yleissuunnittelussa suunniteltiin vaihtoehtojen toiminnalliset ratkaisut, kuten asemien ja ratatunneleiden sijainti sekä kulkuyhteydet ja arvioitiin rakentamiskustannukset. Väylävirasto hyväksyi Pisararadan yleissuunnitelman vuonna 2012. Jatkosuunnittelun pohjaksi valittiin linjausvaihtoehto 1, jossa tunneliosuus alkaa Pasilan aseman eteläpuolelta Eläintarhan ja Alppipuiston kohdalta. Valittu linjaus todettiin taloudellisesti ja teknisesti parhaaksi vaihtoehdoksi.
Jolosjärvi
Vesistö
Jolosjärvi laskee vetensä Väliojan ja Keskimmäisenojan kautta Mannisenjärveen, ja siitä Jolosjoen kautta Kiiminkijokeen ja edelleen Perämereen.
Pisararata
Vauhtitien silta
Pisararata kulkisi lähes kokonaan maan alla, joten muutokset kaupunkikuvaan ovat hyvin paikallisia. Näkyvimmät osat sijaitsisivat Pasilassa ennen kuin rata sukeltaa tunneliin Alppipuiston länsireunassa ja Eläintarhan kohdalla. Mikäli Pisararata toteutuu, Vauhtitie ylitse rakennetaan ratasilta.
Pisararadan suunnittelussa järjestettiin 19. marraskuuta 2012 – 8. maaliskuuta 2013 suunnittelukilpailu koskien Vauhtitien ylitse rakennettavaa siltaa ja sen lähialuetta. Ratasillan ja sen aiheuttamien muutosten sovittamisella ympäristöön oli kilpailussa erityinen painoarvo. Mukaan kutsuttiin neljä eri suunnitteluryhmää. Tuomaristo päätti yksimielisesti valita voittajaksi Pöyry Finland Oy:n työryhmän kilpailuehdotuksen ”Chicaner”.
Suunnittelutilanne
Väylävirasto ja Helsingin kaupunki teettivät Pisararadan yleissuunnitelman ja ympäristövaikutusten arvioinnin. Tämän myötä saatiin tietoa hankkeen vaihtoehdoista, ympäristövaikutuksista ja kustannuksista, jotka toimivat suunnittelutyön pohja-aineistona. Väylävirasto hyväksyi Pisararadan yleissuunnitelman vuonna 2012. Jatkosuunnittelun pohjaksi valittiin linjausvaihtoehto, jossa tunneliosuus alkaa Pasilan aseman eteläpuolelta Eläintarhan ja Alppipuiston kohdalta. Valittu linjaus todettiin taloudellisesti ja teknisesti parhaaksi vaihtoehdoksi.
Helmikuussa 2015 Pisararadan rakentamispäätös lykkääntyi pitkällisen julkisen keskustelun jälkeen, kun Stubbin hallitus ei päässyt yksimielisyyteen hankkeen eteenpäin viemisestä. Rataa voimakkaasti puolustanut valtiovarainministeri Antti Rinne ilmaisi pettymyksensä päätökseen. Myös helsinkiläispäättäjät katsoivat valtion pettäneen lupauksensa radan rakentamisesta. Hankkeen kaatumisen on arvioitu rikkoneen valtion ja Helsingin välistä sopimusta ja johtavan mahdollisesti jopa valtion korvausvelvollisuuteen. Pääministeri Alexander Stubb kuitenkin vakuutti hankkeen etenevän ja ilmoitti samalla hallituksen päättäneen hakea Pisararadalle Euroopan unionin liikennehankkeille suunnattua TEN-T-tukea. Tuen saannin mahdollisuuksien kuitenkin katsottiin pienentyneen, koska rakentamispäätöstä ei tehty.
Helsingin kaupunki jatkaa hankkeen valmistelua kaavoituksen osalta. Kaupunginvaltuusto hyväksyi radan asemakaavan kesäkuussa 2015. Pisararata on myös Helsingin seudun liikenteen (HSL) mielestä edelleen tärkein seudulle suunnitelluista liikennehankkeista ja sitä pitäisi edistää niistä ensimmäisenä.
Kapasiteettiselvitys 2022
Väyläviraston vuonna 2022 julkaiseman selvityksen mukaan Pisararataa ei tarvita. Hanke voidaan korvata uusimalla paikallisjunakalusto ja parantamalla junien kulunvalvontaa. Myös yksittäisiä vaihde- ja geometriamuutoksia tarvitaan päärautatieaseman ja Pasilan rautatiealueella. Selvityksessä on kuitenkin tarkasteltu tilannetta, jossa lentorata, Riihimäki–Tampere-välin uusi oikorata ja Turun tunnin juna olisivat toteutettu.
Kritiikki
Pisararataa on pidetty turhana hankkeena ja on sanottu, että kannattavan hankkeen kustannus-hyötysuhteen olisi oltava 1,5–1,7, kun Pisararadalla se olisi vain 0,5. Väylävirasto teettämän laskelman alhainen hyöty–kustannus-suhde aiheutti hämmennystä ja sen todenmukaisuutta on julkisuudessa epäilty. HSL:n tilaaman selvityksen mukaan Pisararadan rakentaminen työllistäisi 10 000 henkilötyövuoden verran ja toisi 1,5 miljardin euron tuotoksen investoinnille. Tämän lisäksi vielä suurempia hyötyjä saataisiin radan käyttöönoton jälkeen muun muassa lisääntyneen asuntotuotannon kautta.
Mediassa on epäilty, että Helsingin kaupunki haluaisi metron sijaan ratahankkeen, sillä metrosta kaupunki maksaisi 70 prosenttia ja valtio 30 prosenttia, kun taas ratahankkeen tapauksessa kustannukset jakautuisivat päinvastoin eli kaupunki maksaisi vähemmän ja valtio enemmän. Pisararadan on kuitenkin katsottu hyödyttävän koko maata, sillä Helsingin ratapihan tukkoisuudesta johtuvat ongelmat heijastuvat nopeasti koko maan junaliikenteeseen – tunnelirataa ei näin ollen voida pitää yksin Helsingin hankkeena.
Smallville (4. tuotantokausi)
'''Smallvillen 4. tuotantokausi''' käynnistyi Yhdysvalloissa 22. syyskuuta 2004. Kausi sisältää 22 jaksoa. Kauden viimeinen jakso esitettiin Yhdysvalloissa 18. toukokuuta 2005.
Suomessa ensimmäinen jakso nähtiin 29. tammikuuta 2006 Subtvllä. Kauden esitys Suomessa päättyi 18. kesäkuuta 2006.
==Jaksoluettelo ==
Juoni
Clark saapuu takaisin Smallvilleen uudelleen syntyneenä Kal-Elinä. Täyttääkseen kohtalonsa hän lentää Lexin lentokoneeseen hakemaan Kryptonilaista kristallia, joka on Lexin hallussa. Toisaalla Lois Lane saapuu Smallvilleen selvittämään asioita serkkunsa Chloen avuksi. Myös Lana palaa takaisin Smallvilleen uudella tyylillä ja poikaystävällä varustettuna. Sairaalassa Jonathan makaa koomassa kolmatta kuukautta ja Lionel totuttelee elämäänsä vankilassa.
Sarkooma
Sarkooma on pahanlaatuinen tukikudoksesta lähtevä kasvain eli tukikudossyöpä. Termi kattaa suuren joukon erilaisia syöpätauteja, muun muassa luu- ja pehmytkudossarkoomat. Kaikkia sarkoomia todetaan Suomessa noin 350 uutta tapausta vuodessa. Näistä pehmytkudossarkoomia on runsas sata ja luusarkoomia viitisenkymmentä. Luusarkoomia ovat osteosarkooma, kondrosarkooma ja Ewingin sarkooma; pehmytkudossarkoomiin kuuluvat fibrosarkooma, liposarkooma, leiomyosarkooma ja gastrointestinaalinen stroomakasvain.
Peyton Rous havaitsi vuonna 1911 erään viruksen aiheuttavan kanalla sarkoomaa. Virus nimettiin Rousin sarkoomavirukseksi.
Clinchamps-sur-Orne
thumb|Clinchamps-sur-Ornen kylää Clinchamps-sur-Orne on kunta Calvadosin departementissa Basse-Normandien hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 969 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Clinchamps-sur-Ornein pinta-ala on kuusi neliökilometriä.
Emmylou Harris
Emmylou Harris (s. 2. huhtikuuta 1947 Birmingham, Alabama) on yhdysvaltalainen country-muusikko, laulaja ja lauluntekijä. Vuonna 1969 alkaneen soolouransa ohella hän on toiminut taustalaulajana ja esittänyt duettoja lukuisten artistien kanssa. Hänen yhteistyökumppaneihinsa ovat kuuluneet muun muassa Bob Dylan, Gram Parsons, Willie Nelson, Mark Knopfler ja Neil Young. Harris on uransa aikana voittanut kymmenen Grammy-palkintoa sekä Golden Globe -palkinnon vuonna 2005 parhaasta alkuperäisestä laulusta elokuvan Brokeback Mountain soundtrackillä olleella kappaleella ”A Love That Will Never Grow Old”.
Nuoruus ja opiskelu
Harris syntyi vuonna 1947 Alabaman Birminghamissa. Hänen isänsä oli Yhdysvaltain merijalkaväen lentäjä, joka oli Korean sodassa 16 kuukautta sotavankina. Perhe muutti useasti, mutta Harris kasvoi pääosin Pohjois-Carolinassa.
Harris opiskeli Pohjois-Carolinan yliopistossa Greensborossa, kun hän alkoi harjoitella muun muassa Bob Dylanin ja Joan Baezin kappaleita. Hän alkoi pian soittaa opiskelukaverinsa Mike Williamsin kanssa. Harris jätti yliopiston kesken ja muutti musiikkiuran perässä New Yorkiin, missä folkmusiikin suosio oli kuitenkin laskussa.
Ferdinand Schörner
Ferdinand Schörner (12. kesäkuuta 1892 München, Baijeri, Saksan keisarikunta – 2. heinäkuuta 1973 München, Baijeri, Länsi-Saksa) oli toisen maailmansodan aikaan natsi-Saksan armeijan Wehrmachtin kenraali ja sotamarsalkka (Generalfeldmarschall). Hän aloitti sotilasuransa jo Saksan keisarikunnan armeijassa 1911 ja palveli ensimmäisessä maailmansodassa komppanianpäällikkönä. Jatkosodan aikana vuosina 1942–1943 Schörner komensi saksalaista armeijakuntaa Suomen Petsamossa.
Emmylou Harris
Uran alku
Harris esiintyi New Yorkissa Greenwich Villagen klubeissa ja kahviloissa. Hän meni vuonna 1969 naimisiin lauluntekijä Tom Slocumin kanssa. Pieni folkmusiikkiin keskittynyt yhtiö Jubilee julkaisi vuonna 1970 Harrisin debyyttialbumin Gliding Bird. Yhtiö meni kuitenkin pian julkaisun jälkeen konkurssiin. Harris ja Slocum muuttivat Nashvilleen countrymusiikin perässä. Heidän liittonsa kaatui kuitenkin vielä vuoden 1970 aikana, ja Harris muutti pienen lapsensa kanssa vanhempiensa maatilalle Washingtonin lähelle.
Ferdinand Schörner
Tausta ja opinnot
Schörner syntyi Münchenissä 1892. Hän opiskeli kieliä yliopistossa tullakseen kieltenopettajaksi, mutta keskeytti opinnot 18-vuotiaana ilmoittautuakseen vapaaehtoisena Baijerin armeijaan. Vapaaehtoisuudessa oli etunsa, kuten palvelusajan lyhennys ja hyvä kohtelu. Lisäksi Schörner saattoi valita aselajinsa ja ilmoittautui jalkaväkeen.
Emmylou Harris
Uran alku
Harris esiintyi Washingtonissa paikallisilla lavoilla ja tapasi muun muassa country rock -yhtye The Flying Burrito Brothersin jäseniä. Heidän kauttaan Harris tutustui yhtyeen entiseen johtajaan Gram Parsonsiin, joka etsi naisvokalistia. Parsons otti Harrisin suojelukseensa ja oppi paljon countryä ja rockia yhdistelevästä tyylistä. Harris oli mukana kahdella Parsonsin albumilla, joista tuli country rockin merkkipaaluja. Parsons kuoli päihteiden aiheuttamaan sydänkohtaukseen 26-vuotiaana syyskuussa 1973. Harris jatkoi tämän jälkeen soolouraansa ja levytti albumin Pieces of the Sky (1975), jolla oli muun muassa tribuuttikappale Parsonsille.
Nousu country folkin huipulle
Harrisin taustalla oli nyt oma yhtye Angel Band ja levysopimus Reprise Recordsin kanssa. Harris meni vuonna 1977 naimisiin Pieces of the Sky -albumin tuottaneen Brian Ahernin kanssa. Tämä tuotti myös kymmenen seuraavaa Harrisin albumia. Harrisin toinen levy Elite Hotel (1976) nosti hänet Yhdysvaltain johtaviin country folk -esiintyjiin. Hän voitti siitä Grammy-palkinnon parhaana countrymusiikin naisesiintyjänä. Kaksi albumin singleistä nousi myös listakärkeen.
Ferdinand Schörner
Ensimmäinen maailmansota
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä 1914 Schörner oli ylennyt upseeriksi perinteikkäässä kuninkaallisessa Baijerin Leib-jalkaväkirykmentissä. Schörner taisteli yksikkönsä mukana muun muassa Verdunissa Ranskassa, Hermannstadtissa Romaniassa, Tirolissa, Serbiassa ja Isonzojoen taisteluissa Italian rintamalla. Isonzojoella Schörner palveli juuri perustetuissa alppijoukoissa jotka vastasivat vahvuudeltaan ja varustukseltaan yhtä jääkäridivisioonaa. Caporetton taistelussa syksyllä 1917 luutnantti Schörner kunnostautui ja palkittiin Saksan korkeimmalla kunniamerkillä Pour le Méritellä. Vuonna 1918 hänet ylennettiin yliluutnantiksi.
Emmylou Harris
Nousu country folkin huipulle
Harrisin 1970-luvun albumeita olivat Luxury Liner (1977), Quarter Moon in a Ten Cent Town (1978), Profile: The Best of Emmylou Harris (1979) ja Blue Kentucky Girl (1979). Viimeksi mainitusta hän voitti toisen Grammynsä. Harris jätti odottaessaan toista lastaan vuonna 1979 keikkailun, mutta julkaisi joulualbumin Light of the Stable. Harris julkaisi vuonna 1980 akustisen bluegrass-albumin Roses in the Snow ja aiemmilta levyiltä poisjätetyistä kappaleista koostuneen Evangelinen (1981). Harrisin ura kääntyi hieman laskuvaiheeseen, kun hänen yhtyeestään useampi lähti soolouralle ja hänen liittonsa Ahernin kanssa alkoi säröillä. He erosivat vuonna 1983, ja Harris muutti Nashvilleen. Harrisin albumit Cimarron (1981) ja White Shoes (1982) eivät olleet menestyneet.
Ferdinand Schörner
Sotien välinen aika
Sodan jälkeen Schörner liittyi Franz Ritter von Eppin Freikorps-vapaaehtoiskaartiin. Hän oli mukana tukahduttamassa Freikorpsien ja armeijan kanssa Münchenin kommunistikapinaa 1919. Schörner siirtyi ammattisotilaaksi Baijerin 19. jalkaväkidivisioonaan ja oli tukahduttamassa myös Adolf Hitlerin johtamaa oluttupavallankaappausyritystä 1923, vaikka sympatisoi natseja ja oli itsekin useiden äärioikeistolaisten ja rasististen järjestöjen jäsen. Schörner liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen vuoden 1943 alussa. Hänet lähetettiin opiskelemaan Dresdenin jalkaväen sotilasakatemiaan. Ylennys majuriksi seurasi pian ja Schörner palveli esikuntatehtävissä ja Dresdenin sotilasakatemian luennoitsijana, kunnes sai ylennyksen everstiluutnantiksi ja 98. vuoristojääkärirykmentin komentajuuden 1937. Sotien välisenä aikana Schörner osallistui SS:n aseellisen siiven Waffen-SS:n muokkaamiseen taistelukelpoiseksi osaksi Wehrmachtia.
Emmylou Harris
Uusi suunta
Harris yhdisti 1980-luvun puolivälissä voimansa laulaja-lauluntekijä Paul Kennerleyn kanssa. Harrisin seuraava albumi oli semiomaelämäkerrallinen The Ballad of Sally Rose (1985), joka myi keskinkertaisesti mutta joka oli käänteentekevä Harrisin omalle uralle. Hänen musiikissaan alkoi kuulla omintakainen sekoitus poppia, folkia, gospelia, bluesia ja perinteistä countryä. Harris ja Kennerley menivät vuoden 1985 kiertueen jälkeen naimisiin.
Harris julkaisi sooloalbumien Thirteen (1986) ja The Angel Band (1987) jälkeen yhteistuotannon Trio (1987), jolla olivat mukana Dolly Parton ja Linda Ronstadt. Albumista tuli Harrisin eniten myydyin, ja sillä oli useita hittikappaleita. Trion jälkeen sooloalbumin Bluebird (1988). Harrisin 1990-luvun ensimmäiset levytykset olivat Brand New Dance (1990) ja Duets, joka oli kokoelma Harrisin vanhoja hittejä. Harrisin uran toinen konserttitallenne oli At the Ryman (1992). Seuraavana vuonna hän lähti Repreiselta Asylum Recordsille ja erosi Kennerleyn kanssa.
Harris julkaisi Asylumille albumit Cowgirl’s Prayer (1993) ja Songs of the West (1994). Vuonna 1996 ilmestynyt Wrecking Ball oli kokeellisempi kuin Harrisin aiemmat albumit. Sen tuotti Daniel Lanois, ja se oli rock-painotteinen. Albumi menestyi kaupallisesti, ja Harris palkittiin siitä parhaan nykyfolk-albumin Grammyllä. Sitä seurasivat vuosina 1998 ja 1999 Spyboy, Trio II ja Western Wall: The Tucson Sessions. Trio II oli tehty taas yhteistyössä Dolly Partonin ja Linda Ronstadtin ja Western Wall Ronstadtin kanssa.
Harrisin vuonna 2000 julkaistu Red Dirt Girl oli viiteen vuoteen ensimmäinen albumi, jolla oli kokonaan uutta materiaalia. Sillä oli mukana muun muassa Bruce Springsteen, Patti Scialfa ja Dave Matthews. Stumble into Grace ilmestyi vuonna 2003, ja elokuvan Ystäväni Winn-Dixie soundtrackille Harris teki yhteistyötä Shawn Colvinin ja Rachel Portmanin kanssa.
Ferdinand Schörner
Schörner Suomessa
Schörner ei epäröinyt langettaa pikakuolemantuomioita miehilleen ja jopa korkeille upseereilleen. Hän seurasi sotaoikeuksien tuomioita ja kannusti yleisesti ankarimpiin rangaistuksiin. Hänen kerrotaan teloittaneen erään huoltovääpelin ainoastaan siitä syystä ettei tämä ollut kutsunut esimiestään järjestämiinsä juhliin. Syyskuussa 1943 suomalaiset poliisit ottivat kiinni kahdeksan saksalaista sotilasta verekseltään varastamassa siviileiltä perunoita. Pidätyshetkellä aseistettujen saksalaisten ja suomalaispoliisien välillä syntyi tulitaistelu, jossa yksi saksalaisista kuoli, muut vangittiin. Schörner teloitutti kaikki seitsemän sotilasta.
Suomalaisen yhteysupseeri luutnantti Åke Freyn kertoman mukaan muuan saksalainen kapteeni Pasch oli usein lausunut natsijärjestelmää koskevia arvosteluja. Kuultuaan Schörnerin olevan tulossa tapaamaan häntä komentopaikalleen Pasch oli odottanut aikansa hermostuneena, mutta sitten ampunut itsensä ennen kenraalin saapumista. Schörner sai miehiltään ja upseereiltaan useita vähemmän mairittelevia kutsumanimiä, kuten "Tuhannen hirsipuun legenda", "Verihurtta", "Kuurinmaan santarmi" ja "Villi Ferdinand".
Petsamon komentajuutensa aikana Schörner oli jatkuvasti ylienerginen ja rauhaton. Osaltaan syynä oli metamfetamiinin käyttö. Saksalaisjoukoille valmistettiin pervitiini-nimistä piristettä, jota Schörner käytti jatkuvasti.
Kansallissosialistisen aatteen mukaisesti Schörner kielsi jumalanpalvelusten pidon joukoiltaan, mikä vaikutti miehistön mielialaan negatiivisesti. Hän neuvoi miehiään lukemaan intiaanikirjoja sotataitoja oppiakseen. Schörner harrasti urheilua ja pelasi käsipalloa joka päivä. Berliinin radion lähettämiä jalkapallo-otteluita kuunteli koko esikunta yhdessä.
Aseveljistä Schörner käytti ajoittain halveksivaa ilmausta ”Finnenlümmeln”. Itsetietoisen Schörnerin toimet aiheuttivat konflikteja suomalaisviranomaisten kanssa. Schörner muun muassa jouduttuaan omalla autollaan ajamaan kapealla tiellä suomalaiskuorma-auton takana, ammuskeli ilmaan ja lopulta pidätti autossaolijat, joista toinen oli Petsamon nimismies. Tämä ja muut omavaltaisuudet aiheuttivat närää suomalaisen siviilihallinnon kanssa, erityisesti suhteissa Lapin maaherra Kaarlo Hillilään. Suomalaisten yhteysupseerien kanssa välit olivat hyvät: Schörner järjesti paljon yhteisiä illanviettoja ja esikunnan taisteluharjoituksia.
Schörnerin johtamat joukot eivät saavuttaneet tavoitettaan Murmanskin valtaamista, vaikka hänen lausahduksensa ”Arktis ist nichts” (”arktisuus ei merkitse mitään”) oli tarkoitettu kannustamaan saksalaisia sotilaita napapiirin karuissa oloissa. Ennen lähtöään hänen kerrotaan sanoneen: ”Dietlistä puhutaan, Rommelista on puhuttu ja minusta tullaan puhumaan”.
Itärintama
Heinäkuussa hänestä tuli Pohjoisen armeijaryhmän komentaja. Armeijaryhmä nimettiin myöhemmin armeijaryhmä Kuurinmaaksi. Tässä toimessa Schörner toimi tammikuuhun 1945, jolloin hänestä tehtiin Keskustan armeijaryhmän komentaja. Armeijaryhmä puolusti Tšekkoslovakiaa ja Oderjoen pohjoista aluetta. Schörnerin uskollinen palvelus ja lojaalius natsipuolueelle teki vaikutuksen Joseph Goebbelsiin, jonka maalis-huhtikuun ajan päiväkirjoista löytyy monta Schörneriä ylistävää kohtaa. Alle kuukautta ennen tappiota, 4. huhtikuuta 1945, Schörner ylennettiin sotamarsalkaksi. Hän oli viimeinen Wehrmachtin kenraali, joka sai marsalkanarvon natsi-Saksan aikana. Ylennystä seurasi nimitys Saksan armeijan päälliköksi Hitlerin testamentissa. Tässä asemassa Schörner toimi nimellisesti, kunnes kolmas valtakunta antautui 8. toukokuuta 1945. Todellisuudessa Schörnerillä ei ollut johdettavanaan enää muita joukkoja kuin oma armeijaryhmänsä eikä hänellä ehtinyt olla vaikutusta sotatapahtumiin.
Pääesikunnan komentaja kenraali Alfred Jodl neuvotteli antautumisesta 7. toukokuuta. Pääesikunta ei ollut kuullut saarretusta Schörneristä toukokuun 2. jälkeen. Tuolloin hän oli ilmoittanut yrittävänsä taistella tiensä läpi puna-armeijan rintaman päästäkseen antautumaan amerikkalaisille. 8. toukokuuta pääesikunnan lähettinä toiminut eversti saatettiin yhdysvaltalaisten linjojen läpi tapaamaan Schörneriä, joka oli määrännyt joukkonsa antautumaan mutta ei ollut kyennyt takaamaan käskyn toteutusta kaikkialla. Toukokuun 9. päivänä Schörner hylkäsi joukkonsa ja pakeni siviiliasuisena lentokoneella länsiliittoutuneiden luo välttääkseen joutumasta puna-armeijan vangiksi. Yhdysvaltalaiset luovuttivat hänet kuitenkin neuvostoarmeijalle.
Sodan jälkeen
Neuvostoliiton viranomaiset pidättivät Schörnerin elokuussa 1951 syytettynä ”osallisuudesta entisen Saksan armeijan johtamiseen, joka aktiivisesti kävi rikollista sotaa Neuvostoliittoa vastaan rikkoen kansainvälisiä lakeja ja sopimuksia”. Helmikuussa 1952 Neuvostoliiton korkeimman oikeuden sotatuomioistuin tuomitsi hänet 25 vuodeksi vankeuteen. Tuomio puolitettiin kuitenkin saman vuoden huhtikuussa. Vuonna 1954 hänet siirrettiin Saksan demokraattisen tasavallan hallinnolle. Itäsaksalaiset päästivät Schörnerin lähtemään Länsi-Saksaan 1958, jossa hänet pidätettiin syytettynä laittomista kuolemantuomioista, joita hän oli sodan aikana määrännyt saksalaisille pakenemisesta syytetyille sotilaille. Hänet tuomittiin neljäksi ja puoleksi vuodeksi vankeuteen, josta hänet vapautettiin 1963. Tämän jälkeen Schörner eli julkisuudesta sivussa Münchenissä, kunnes kuoli 81-vuotiaana vuonna 1973.
Armas Ståhlberg
150px|thumb|Kaarlo Armas Ståhlberg thumb|300px|Ylennettävät Lockstedter Lagerissa 6. helmikuuta 1916. Oberzugführereiksi ylennettävinä [[Runar Appelberg, Karl Mandelin, Armas Ståhlberg, Walter Horn, Gabriel von Bonsdorff, Harald Öhquist.]] Kaarlo Armas Ståhlberg (15. huhtikuuta 1892 Helsinki – 14. huhtikuuta 1918 Karsturanta, Joutseno) oli suomalainen filosofian kandidaatti ja Suomen sisällissodassa valkoisten puolella kaatunut jääkärimajuri.
Suku
Armas Ståhlbergin isä oli tunnettu valokuvaaja ja suomalaisen elokuvan uranuurtaja Karl Emil Ståhlberg (presidentti K. J. Ståhlbergin serkku). Hänen sisarensa Ragni Ståhlberg puolestaan avioitui toisen jääkärin, myöhemmän suojeluskuntajärjestön johtaja Lauri Malmbergin kanssa.
Colleville-Montgomery
thumb|250px|Colleville-Montgomeryn rantaa Colleville-Montgomery on kunta Calvadosin departementissa Basse-Normandien hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 1 925 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Colleville-Montgomeryn pinta-ala on kahdeksan neliökilometriä. Colleville-Montgomeryssa on Vaubanin suunnittelema linnoitus La Redoute.
Armas Ståhlberg
Jääkäriaika
Ståhlberg liittyi Saksassa Jääkäripataljoona 27:ään Lockstedtin leirille 11. maaliskuussa 1915. Ståhlberg palasi toukokuussa 1916 Suomeen osallistuakseen jääkärivärväykseen, joskin aikaansaannokset toimessa olivat vähäiset. Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniassa hän toimi ylijoukkueenjohtajana, Saksalaisen luutnantti Dietrichin ohjauksessa.
Aa-joen taisteluiden aikaan oberzugführerinä toiminut Ståhlberg sai aikaan vakavan kriisin jääkäreiden keskuudessa kun hän ampui 24. tammikuuta 1917 kieltäytyneen lapualaisen jääkärin Matti Sven Heikinpoika Saarikosken (1890–1917). Vaikka sotaoikeus vapautti Ståhlbergin, ja esimerkiksi hauptzugführer Erik Jernström katsoi hänen menetelleen ainoalla oikealla tavalla, monet jääkäritoverit pitivät Ståhlbergiä murhaajana. Ståhlberg oli luomassa suomenkielistä komentosanastoa Saksan armeijaan Suomalaista pataljoonaa varten. Komentosanat otettiin käyttöön myös Suomen armeijan tulevaan palveluohjesääntöön, jonka senkin panivat jääkärit alkuun Saksassa.
Sisällissota
Suomen perustettavassa armeijassa Ståhlberg sai vastuullisen tehtävän jääkärirykmentti III:sta, jonka sijoituspaikka oli Savonlinna. Hän toimi rykmentin päällikkö Eversti von Colerin adjutanttina: Myöhemmin hän sai Karjalan 3. rykmentin komentoonsa.
Ståhlberg saapui Imatralle 19. maaliskuuta valmistelemaan hyökkäyssuunnitelmia Joutsenoa varten ja osallistui Joutsenon rintaman taisteluihin. 13. huhtikuuta hän saapui Karsturantaan selvittämään rintamatilannetta, jossa hän koki kohtalonsa vihollisen selustassa tehdyllä tiedusteluretkellä. Hän nousi vihollisen tulesta välittämättä kivelle tähystämään vihollisen asemia ja sai kuolettavan osuman sydämeen vihollisen luodista. Jääkärimajuri Ståhlberg oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Helsingissä. Hänet on haudattu perhehautaan Helsingin uudelle hautausmaalle. .
HMS Calendula (K28)
HMS Calendula (viirinumero K28) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1940 valmistunut Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 19. syyskuuta 1939 Belfastista Pohjois-Irlannista Harland and Wolffilta, missä köli laskettiin 30. lokakuuta 1939 telakkanumerolla 1061. Alus laskettiin vesille 21. maaliskuuta 1940 ja valmistui reilua kuukautta myöhemmin 6. toukokuuta.
Palvelus
Alus luovutettiin 1942 Yhdysvalloille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä USS Ready. Alus palautettiin 1945 Britannialle.
DeLorean Motor Company
thumb|250px|De Lorean DMC-12 De Lorean Motor Company (DMC) oli lyhyen aikaa toiminut autovalmistaja, jonka perusti John De Lorean vuonna 1975. Yhtiön ainoaksi jäänyt automalli oli De Lorean DMC-12, jota valmistettiin vuosina 1981-1983, vaikka yhtiö meni konkurssiin jo vuonna 1982. De Lorean DMC-12 esiintyi Paluu tulevaisuuteen -trilogiassa aikakoneena.
Kivihiilikausi
Kivihiilikausi eli hiilikausi oli geologinen kausi devonikauden ja permikauden välissä noin 359–299 miljoonaa vuotta sitten. Sammakkoeläimet ja hyönteiset lajiutuivat valtavasti kauden aikana. Kivihiilikaudelle olivat tyypillisiä runsaslajiset ja suuret kortemetsät, kookkaat sammakot sekä suuret sudenkorennot ja kaksimetriset tuhatjalkaiset. Kivihiili syntyi myöhäisellä kivihiilikaudella kortemetsien jouduttua meren alle ja vajottua sedimenttikerrostumien alle merenpohjaan. Kasvijäännökset muuttuivat suuressa paineessa ja kuumuudessa ajan myötä kivihiileksi.
Maantiede
Mannerten sijainti oli kivihiilikaudella hyvin erilainen nykyaikaan verrattuna. Paleomagnetismista ja mannerten liikejäljistä on yritetty päätellä mannerten muinaisia sijainteja. Maapallolla oli kivihiilikaudella kaksi suurta päämannerta, Gondwana ja Euramerikka, jotka ajautuivat kohti toisiaan. Gondwana sijaitsi etelänavan ympärillä. Siihen kuuluivat nykyinen Etelä-Amerikka, Afrikka, Intia, Australia ja Etelämanner. Pienempiä mantereita olivat muun muassa Siperia ja Kiina.
Mantereita ympäröi suuri valtameri Panthalassa. Pohjoisnapa oli merta ja lähimpänä sitä sijaitsi Siperian pienmanner. Osana Panthalassaa oli Siperian, Australian, Afrikan ja Kiinan ympäröimänä lähellä päiväntasaajaa Paleotethysmeri. Eteläinen jättiläismanner Gondwana ja Pohjois-Amerikasta sekä Euroopasta koostunut Euramerikka olivat erillään toisistaan kivihiilikauden alkupuolella. Maapallolla oli tuolloin lämmintä, koska lämmin merivirta pääsi kulkemaan Pohjois-Amerikan ja Afrikan välisestä salmesta. Gondwana ja Euramerikka törmäsivät toisiinsa kauden lopussa, jolloin Euramerikka esti päiväntasaajaa kiertäneen lämpimän, planeettaa lämmittäneen merivirran kulun. Siperia ja Kiina olivat pienmantereita.
Merenpinta oli korkealla. Se alkoi vaihdella jäätiköitymisten vuoksi kauden loppupuolella, minkä vuoksi metsät sekä planktonia sisältänyt matala meri vuorottelivat Pohjois-Amerikan alueella. Kerrostumiin syntyi tapahtuman myötä ajoittain kivihiiltä, ajoittain kalkkikiveä, joiden välissä oli muun muassa suistoihin syntynyttä hiekkakiveä. Tyypillinen kerrostumasarja on kivihiili-kalkkikivi-piipitoinen kalkkikivi-hiekkakivi-savi-hiili. Kyseisiä kerrostumia kutsutaan sykloteemeiksi.
Ilmasto
thumb|Taiteilijan näkemys kivihiilikauden kortepuumetsästä.
Ilmakehän happipitoisuus nousi kivihiilikaudella kaksi kertaa nykyistä korkeammalle. Maan keskilämpötila oli 20 celsiusastetta noin 330 miljoonaa vuotta sitten. Maa viileni nykyistä kylmemmäksi noin 320 miljoonaa vuotta sitten ylemmän kivihiilikauden, Pennsylvania-kauden alussa. Maan keskilämpötila oli noin 10 celsiusastetta 290 miljoonaa vuotta sitten, jolloin vallitsi kivihiili-permin jääkausi. Happipitoisuus oli tuolloin korkeimmillaan. Jääkausi päättyi seuraavan kauden, permikauden alussa noin 270 miljoonaa vuotta sitten.
Kasvillisuus
Sanikkaismetsät kukoistivat ja kasvillisuus oli rehevää kivihiilikaudella, sillä ilmasto oli ainakin osan kaudesta erittäin kostea ja lämmin päiväntasaajan lähellä. Kaudella kasvoi sanikkaisten lisäksi muun muassa kortteita ja liekoja. Kautta hallitsivat runsaslajiset ja suuret kortemetsät. Puusto koostui esimerkiksi sinettipuista ja suomupuista. Suomupuu saattoi kasvaa yli 35 metrin mittaiseksi. Jotkin sanikkaispuut kasvoivat 50 metriä ja saniaispuut kahdeksan metriä korkeiksi. Kauden maailma oli vihreä, mutta siemenkasvit eivät olleet vielä yleisiä.
Kasveille kehittyi ilmaraot noin 350 miljoonaa vuotta sitten. Yksi varhaisimmista tunnetuista puumaisista siemenkasveista, Cordaites, ilmestyi noin 305 miljoonaa vuotta sitten. Ensimmäiset laajat trooppiset metsät kasvoivat noin 335–325 miljoonaa vuotta sitten. Kasvun kukoistuksen on arveltu johtuneen nykyistä korkeammasta ilmakehän hiilidioksidipitoisuudesta. Suuret kivihiilikerrostumat syntyivät maahan hautautuneiden kasvien jäännöksistä kivihiilikaudella. Puiden laajamittaisen fossiloitumisen syyksi on arveltu kasvisolujen kuorten ligniiniä hajottavan bakteeriston puuttumista yhdessä tai erikseen suoperäisen maaperän, johon kaatuneet rungot upposivat ennen aerobisten bakteerien hajotustehtävää, kanssa. On selvitetty myös, että lahottajasienet kehittyivät vasta kivihiilikauden aikana, minkä johdosta laajojen fossiilisten polttoainekerrostumien syntyminen oli mahdollista. Ensimmäiset havupuut ja siemenkasvit ilmestyivät kivihiilikaudella.
Eläimistö
Puuvartisten kasvien muodostamissa metsissä eli muun muassa sammakkoeläimiä ja suuria hyönteisiä. Lentävät hyönteiset kehittyivät kivihiilikaudella. Hyönteisten lajiutuminen oli nopeaa kauden loppupuolella sekä sitä seuranneella permikaudella. Torakoiden edeltäjät ilmestyivät kivihiilikaudella. Aikakauden tunnetuimpia hyönteisiä ovat jättiläissudenkorennot, joiden siipien kärkiväli saattoi olla 66 senttimetriä. Kauden eläimistöön lukeutui myös kaksimetrisiä tuhatjalkaisia ja metrin mittaisia jättiläisskorpioneja. Hämähäkkejä muistuttanut meriskorpioni Megarachne oli noin 30 senttimetrin mittainen. Ilmakehässä oli enimmillään jopa 35 prosenttia happea, minkä arvellaan mahdollistaneen suurikokoisten hyönteisen kehittymisen.
Kivihiilikauden hallitsevia eläimiä olivat kauden alussa ilmestyneet, nykyisiä salamantereita muistuttaneet ja ensimmäiset maalla eläneet selkäjänteiset sammakkoeläimet. Kaudella eli sammakoista kehittyneitä matelijamaisia sammakoita, kuten varhaisen kivihiilikauden Westlothiana. Myöhemmällä kivihiilikaudella kehittyivät ensimmäiset matelijat, kuten anapsidi Hylonomus, joka eli noin 310 miljoonaa vuotta sitten nykyisen Kanadan Nova Scotian alueella. Kyseinen pieni lisko oli luultavasti metsänpohjalla elänyt hyönteissyöjä. Anapsideilla oli samanlainen kallo kuin sammakkoeläimillä.
Varhainen diapsidi Petrolacosaurus eli noin 300 miljoonaa vuotta sitten kivihiilikauden lopussa nykyisen Pohjois-Amerikan alueella. Se oli matala, pitkähäntäinen ja liikkui neljällä jalalla. Samoihin aikoihin eli sammakkomainen Paleothyris. Fossiilistosta on löytynyt runsaasti myös rusto- ja luukaloja.
Skolastiikka
pienoiskuva|[[Danten Paratiisi, Danten ja Beatricen ympärillä muun muassa skolastikot Tuomas Akvinolainen, Albert Suuri ja Petrus Lombardus (Philipp Veit, maalaus Casino Massimossa Roomassa)]]
Skolastiikka oli filosofinen suuntaus tai menetelmä, jonka mukainen opetus oli vallalla keskiajan oppineiden parissa noin vuosina 1100–1500. Skolastiikka pyrki yhdistämään antiikin tieteet ja filosofian, erityisesti aristotelismin, ja vallitsevan uskonnon pyhät kirjoitukset ja opetukset.
Skolastiikalla tarkoitetaan yleensä lähinnä kristittyä skolastiikkaa, joka vaikutti kristittyjen teologien piirissä suurten eurooppalaisten yliopistojen teologisissa tiedekunnissa, mutta myös islamilaisten ja juutalaisten teologien piirissä esiintyi täysin samanlaista lähestymistapaa. Skolastinen filosofia yhdisti yleensä logiikkaa, metafysiikkaa ja semantiikkaa yhdeksi oppiaineeksi. Sen katsotaan edistäneen logiikan kehitystä huomattavasti aikaisempaan filosofiaan verrattuna.
Skolastiikalla ei varsinaisesti tarkoiteta mitään tiettyä filosofista näkemystä tai uskomuksia, vaan enemmän tutkimiseen, ymmärtämiseen ja oppimiseen käytettyä metodia — työkalua, ajattelutapaa tai lähestymistapaa — jossa pääpaino oli dialektisessa päättelyssä. Skolastiikan tavoitteena oli löytää vastaus johonkin kysymykseen tai selvittää looginen ristiriita. Vaikka skolastista metodia käytettiinkin lähinnä keskiajan teologisten ongelmien ratkomiseen, sitä voitiin käyttää myös muiden filosofisten ongelmien tutkimiseen.
Skolastiikkaa vastustivat jo keskiajalla mystikot. Renessanssin aikana skolastiikka enimmäkseen syrjäytettiin.
Skolastinen menetelmä
Tyypillisesti skolastikko otti jonkun tunnetun varhaisemman oppineen tai muun vastaavan auktoriteetin teoksen tarkastelun kohteeksi. Teos luettiin läpi huolellisesti ja kriittisesti, ja sisäistettiin. Sen jälkeen asiaa tutkittiin kaikista muista mahdollisista dokumenteista, joita aiheesta oli kirjoitettu, olivat ne sitten muinaisia tai uudempia — kuten kirkolliskokousten päätöksistä tai paavien kirjeistä. Ne kohdat, joista nämä eri lähteet olivat eri mieltä, kirjoitettiin ylös. Tavoitteena oli tutkia asiaa avoimella mielellä kaikista mahdollisista lähestymistavoista.
Tämän jälkeen eri osapuolten näkemykset pyrittiin saattamaan yhteen dialektisella menetelmällä, niin etteivät ne enää olisi vastakkaisia. Tämä tehtiin kahdessa vaiheessa.
Ensin käytettiin filosofista analyysia. Sanojen merkityksiä tutkimalla voitiin saada selville, että jollain sanoilla saattoi olla eri merkityksiä eri tilanteissa, ja joku auktoriteeteista oli mahdollisesti tarkoittanut jotain muuta kuin miltä ensin näyttää. Näin kaksi vastakkaista argumenttia voidaan saada puhumaan samasta asiasta samalla kielellä. Seuraavaksi käytettiin loogista analyysia, joka perustui formaalin logiikan sääntöihin. Tavoitteena oli näyttää, että ristiriitoja ei ole, vaan ne johtuvat lukijan subjektiivisista näkemyksistä.
Näin skolastisella menetelmällä voitiin siis pitää filosofinen ajatusmaailma koossa, ja saada kaikki tarvittavat auktoriteetit olemaan samaa mieltä. Skolastiikka perustui lähinnä siihen, että keskiajan oppineet uskoivat kaiken tiedon olevan jo olemassa ja kirjoitettuna suurten auktoriteettien teoksiin. Näin skolastikon ei ollut tarkoitus olla luova vaan järjestävä tekijä, joka piti huolen todellisuuden loogisesta ristiriidattomuudesta.
Kirjallisuus
Skolastikot kehittivät kaksi kirjallisuuden lajia. Ensimmäistä kutsuttiin nimellä questiones (”kysymykset”). Tähän lajiin kuuluvissa teoksissa skolastista menetelmää sovellettiin johonkin tiettyyn kysymykseen, sen sijaan että olisi käsitelty jonkun tietyn oppineen näkemyksiä. Esimerkki tällaisesta kysymyksestä voisi olla ”Onko sallittua surmata itsepuolustukseksi?”. Skolastikko viittasi useisiin eri lähteisiin ja etsi niistä sekä puoltavia että vastustavia mielipiteitä.
Toinen kirjallisuuslaji oli summa. Kyseessä oli laaja kaikki kysymykset sisältävä järjestelmä, jonka tarkoituksena oli vastata kaikkiin kristinuskoa koskeviin kysymyksiin joita vain voitaisiin esittää. Näin vastaus kysymykseen voitaisiin aina löytää summasta, ja sitä voitaisiin käyttää lähteenä, jos uusia kysymyksiä nousisi esille. Merkittävin ja laajin keskiajalla kirjoitettu summa on Tuomas Akvinolaisen Summa theologiae, joka sisälsi koko kristinuskon teologian yhteenvedon.
Opetusmenetelmät
Toinen menetelmä oli nimeltään disputatio (”väittely”), joka toimi skolastisen menetelmän ytimenä. Kyseessä oli väitöksen muodossa suoritettu jostain teoksesta valitun kohdan käsittely, joka alkoi kysymyksellä. Näin se muistutti muodoltaan quaestionea. Väittelyitä oli kahdenlaisia. Ensimmäistä kutsuttiin nimellä ordinaria. Siinä käsiteltävä asia oli julkistettu etukäteen. Toinen oli nimeltään de quolibet (de quodlibet). Siinä opiskelijat esittivät kysymyksiä opettajalle ilman valmistautumista ennakkoon. Opettaja muodosti vastauksen väitöstilanteessa. Hän siteerasi arvovaltaisia teoksia, kuten Raamattua, todistaakseen näkemyksensä. Oppilaat saattoivat puolestaan kumota näkemyksen. Väittelyn aikana joku piti kirjaa sanotusta. Sen loputtua opettaja teki yhteenvedon käytetyistä argumenteista tukeutuen muistiinpanoihin. Hänellä oli seuraavaan päivään asti aikaa muodostaa lopullinen näkemyksensä, jonka tuli vastata kaikkiin esitettyihin vastaväitteisiin.
Historia
pienoiskuva|upright|Tuomas Akvinolainen. pienoiskuva|upright|[[Petrus Lombardus|Petrus Lombarduksen Sentenssit.]]
Kristitty skolastiikka
Korkeaskolastisena aikana noin vuosina 1250-1350 skolastiikka eteni teologiasta luonnonfilosofiaan, psykologiaan, tieto-oppiin ja tieteenfilosofiaan. Espanjassa skolastikot vaikuttivat merkittävästi myös talousteoriaan, millä oli suuri vaikutus myöhempään itävaltalaiseen koulukuntaan. Kirkon opit sitoivat kuitenkin kaikkia skolastikkoja, eikä tiettyjä uskonkysymyksiä voitu koskaan käsitellä ilman vaaraa harhaoppisuussyytöksistä.
Humanismin aikana 1400- ja 1500-luvuilla skolastikot joutuivat tieteen kehityksestä syrjään ja lopulta skolastiikka unohdettiin lähes kokonaan. Tähän aikaan syntyi käsitys skolastiikasta kankeana, muodollisena, vanhanaikaisena ja sopimattomana tapana harrastaa filosofiaa – huonolla latinalla kirjoitettuna saivarteluna.
Katolisessa kirkossa skolastiikka heräsi uudelleen henkiin 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alkupuolella. Tällöin skolastikoista tehtiin uudelleen tunnettuja, kuitenkin keskittyen lähinnä muutamiin skolastikkoihin ja heidän ajatteluunsa, erityisesti Tuomas Akvinolaiseen. Näin syntyi uustomismi, joka jatkaa alkuperäisen tomismin perinnettä. Tässä yhteydessä skolastisia menetelmiä käytetään teologisten ja metafyysisten asioiden käsittelyssä, mutta harvoin muilla alueilla.
Merkittävimpiä kristittyjä skolastikkoja olivat:
Kristityt skolastikot käyttivät auktoriteetteina erityisesti seuraavia:
Islamilainen skolastiikka
Islamilainen skolastiikka pyrki yhdistämään aristotelismin ja Koraanin opetukset. Islamilaisia skolastikkoja olivat muun muassa Avicenna ja Averroës.
Skolastiikan vastustus
Renessanssin myötä skolastiikkaa alettiin yleisesti vastustaa. Jo keskiajalla skolastiikkaa olivat vastustaneet mystikot. Myöhemmin skolastiikan vastustuksen nousuun vaikuttivat muun muassa uskonpuhdistus ja nykyaikaisen luonnontieteen synty.