cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ruotsin kuninkaallinen musiikkiakatemia
thumb|Musiikkiakatemian vanha talo Ruotsin kuninkaallinen musiikkiakatemia on Tukholmassa sijaitseva yksi Ruotsin kuninkaallisista akatemioista. Kuningas Kustaa III perusti sen vuonna 1771. Akatemia on itsenäinen järjestö, jonka tavoitteena on edesauttaa ja tukea musiikin taiteellista, tieteellistä, koulutuksellista ja kulttuurillista kehitystä. Se myöntää apurahoja ja jakaa vuosittain maineikasta Polar Music Prize -palkintoa.
Akatemian vanha talo Blasieholmenin pohjoisrannalla (Nybrokajen 11) on Johan Fredrik Åbomin suunnittelema ja valmistunut 1878. Akatemian hallinto toimii nykyisin viereisellä tontilla, Blasieholmstorgin puolella niin sanotussa Ulkoministerihotellin talossa (Blasieholmstorg 8).
Aiheesta muualla
59.33065°N, 18.07582°W
Santeri Vahtonen
Ura
Vahtonen aloitti uransa seuranäyttämöiltä ja liittyi 1919 Turun Työväen Teatteriin, joka oli Turun ensimmäinen suomenkielinen ammattiteatteri. Hän näytteli siellä vuoteen 1927, jolloin hän lopetti noin neljännesvuosisadan kestäneen näyttämöuransa.
Vahtosella oli rooleja useissa suomalaisen näytelmäkirjallisuuden klassikoissa. Kansannäytelmässä Tukkijoella hän näytteli Tolarin roolin. Nummisuutareissa hän näytteli Topiaksen ja näytelmässä Pohjalaisia hänen roolinaan oli Salttu. Komediassa Nuori mylläri Vahtonen näytteli räätäli Koikaleen osan. Vahtosen rooleihin kuului myös Kihlauksen Aapeli.
Santeri Vahtosen tytär Kaarina Vahtonen (1913–2002) työskenteli niin ikään näyttelijänä.
Maxime Du Camp
Maxime Du Camp (8. helmikuuta 1822 Pariisi, Ranska – 9. helmikuuta 1894 Baden-Baden, Saksa) oli ranskalainen kirjailija, valokuvaaja ja Ranskan akatemian jäsen.
Elämä
Maxime Du Camp oli menestyvän kirurgin poika. Valmistuttuaan yliopistosta, hän tyydytti voimakasta matkusteluhaluaan, joka tuli hänelle isän perintönä. Du Camp matkusteli Euroopassa ja itämaissa vuosien 1844 ja 1845 välisenä aikana ja lähti jälleen matkoilleen vuosien 1849 ja 1851 väliseksi ajaksi yhdessä Gustave Flaubertin kanssa. Palattuaan kotimaahansa Du Camp kirjoitti matkoillaan karttuneista kokemuksista.
Vuonna 1853 hänestä tuli Kunnialegioonan upseeri. Du Camp palveli vapaaehtoisena Garibaldin kanssa vuonna 1860, ja teki selkoa näistä kokemuksistaan teoksessaan Expédition des deux Siciles (1861). Vuonna 1870 hänet asetettiin ehdolle senaatiin, mutta toisen tasavallan romahtaminen ehkäisi hänen läpimenonsa. Hänet valittiin jäseneksi Ranskan akatemiaan vuonna 1880. Pääsyyksi akatemiaan valitsemiseen on esitetty Du Campin Pariisin kommuunin historiasta kertovan teoksen Les Convulsions de Paris (1878–1880) julkaisemista.
Du Camp oli eräs varhaisista amatöörivalokuvaajista, jonka matkakirjat olivat eräitä ensimmäisiä valokuvin kuvitetuista teoksista.
Maxime Du Camp kuoli vuonna 1894 ja hänet haudattiin Cimetière de Montmartrelle Pariisiin.
Kirjallinen tuotanto
Lukuisia matkakertomuksia: Taidekritiikkejä: Romaaneja: Kirjallisia tutkielmia:
Maikki Länsiö
Marja-Helena ”Maikki” Länsiö (12. marraskuuta 1932 Turku – 13. lokakuuta 1996 Turku) oli suomalainen näyttelijä. Hän valmistui Suomen Teatterikoulusta vuonna 1953, ja liittyi heti valmistuttuaan Suomen Kansallisteatterin näyttelijäkuntaan. Vuonna 1965 hän siirtyi Turun Kaupunginteatteriin, josta jäi eläkkeelle vuonna 1988.
Länsiö oli jo ennen teatterikoulua opiskellut musiikkia ja tanssia. Teatterissa hän ansioitui komediennena etenkin Shakespearen näytelmissä sekä opereteissa.
Maikki Länsiö meni vuonna 1955 naimisiin näyttelijä Jussi Jurkan kanssa. Heidän tyttärensä Laura Jurkka (s. 1958) on myös näyttelijä. Myrskyisä avioliitto päättyi eroon vuonna 1966; sen jälkeen Länsiö avioitui näyttelijä Matti Varjon kanssa. Länsiön elämää varjosti alkoholismi. Hän kuoli 63-vuotiaana Turussa vuonna 1996.
Auguste Toulmouche
thumb|Auguste Toulmouchen muotokuva [[Jean-Louis Hamonin maalaus.]] Auguste Toulmouche (21. syyskuuta 1829 Nantes, Ranska – 16. lokakuuta 1890 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen taidemaalari. Hän on maalannut erityisesti Belle Epoque -ajan muodikkaiden ja yläluokkaisten naisten elämää kuvaavisa maalauksia.
Elämänvaiheita
Toulmouchen varhaisvuosista tiedetään vain vähän. Hän sai ensimmäiset oppituntinsa taiteeseen luultavasti sukulaismieheltään. Sen jälkeen hän opiskeli syntymäkaupungissaan taidetta Amedeo Rene Menardin oppilaana, kunnes lähti 17-vuotiaana Pariisiin.
Pariisissa Toulmouche opiskeli sveitsiläisen Charles Gleyren oppilaana. Gleyre tunnettiin myöhemmin lukuisten impressionistien tukijana. Gleyren ateljee tarjosi oppilaille klassisen ranskalaisen tradition mukaisen opetuksen; ensin piirrettiin kipsimalleja ja niiden jälkeen elävää mallia. Vuonna 1848 Toulmouche oli valmis pitämään ensimmäisen näyttelynsä.
Aika oli poliittisesti levotonta. Heinäkuun monarkia kaatui vuonna 1848 ja Ranskasta tuli jälleen tasavalta. Elämä tasavallassa oli levotonta Presidentti Louis Napoleon kaappasi vallan vuonna 1854. Vähän myöhemmin presidentistä tuli kansanäänestyksen jälkeen keisari Napoleon III. Vuoden 1852 salongissa Toulmouche sai pronssimitalin, mutta itse keisari osti yhden hänen töistään. Seuraavana vuonna keisarinna Eugenie osti yhden hänen töistään. Hallitsijaparin suosio vauhditti merkittävästi Toulmouchen uraa.
Uransa alussa Toulmouche kuvasi naisia ja lapsia kotioloissa tai nuoria naisia romanttisten tunteiden ja ongelmien vallassa. 1860-luvulta alkaen hänen töidensä sommittelu muuttui monimutkaisemmaksi ja alkoi kuvata pukuja ja malliensa tunteita tarkemmin. Ne alkoivat myös saada vaikutteita impressionismista. Hän pysyi akateemisena maalarina, mutta hänen värimaailmansa sai vaikutteita japanilaisesta taiteesta. Vuonna 1870 Toulmouche sai kunnialegioonan mitalin.
Tulmouche otti osaa vuonna 1870 käytyyn Saksan-Ranskan sotaan Pariisia puolustaneessa rykmentissä. Sodan jälkeen hän vietti paljon aikaa lähellä Nantesia, josta hänen vaimonsa oli perinyt suuren maatilan. Hän perusti sinne ateljeensa ja siellä kävivät monet ajan kuuluisuudet, kuten Geneviève Halévy, José-Maria de Heredia,  Paul Baudry, Elie Delaunay, Ernest Reyer, sekä Ignacy Jan Paderewski.
Toulmouchen ollessa uransa huipulla häntä pidettiin Carolus-Duranin ja Alfred Stevensin veroisena taiteilijana. Hänen maalauksiaan ostivat erityisesti ylempään keskiluokkaan kuuluneet taiteenystävät niin Euroopassa kuin Yhdysvalloissakin. 1870-luvulla hänen uransa kääntyi laskuun muun muassa impressionismin tultua suuren yleisön parissa tunnetuksi. Sen jälkeen hänen taiteensa on pysynyt melko pienen joukon suosimana.
Arvioita elämäntyöstä
Uransa aika Toulmouche koki sekä suosiota että ankaraa kritiikkiä. Emile Zola kirjoitti, että Toulmouchen maalausten naiset ovat pelkkiä "herkullisia nukkeja". Yhdysvaltalainen taidejulkaisu Harper’s New Monthly Magazine antoi hänen töistään vuonna 1877 hyvät arvostelut. Sen sijaan taidekriitikko Philip Hamerton kirjoitti vuonna 1895 tylyn arvion: "Toulmouchen maalausten naisilla ei ole aivoja... Heillä on aina kallis maku ja heidän vierainaan käy naisia joilla on samanlainen maku...He eivät tee muuta kuin peilaavat ja vierailevat toistensa luona... He eivät tee käsillään mitään eivätkä ole kykeneviä henkiseen työhönkään.."
Vuonna 1866 maalattua teosta "Vastahakoinen morsian" pidetään yhtenä Toulmouchen parhaista teoksista. Siinä on Toulmouchen teosten tapaan kolme ylellisesti puettua naista. Morsian istuu keskellä ja hänen katseensa kertoo kaiken. Se kertoo, että avioliiton solmiminen ei ole hänelle mikään ilo. Hänen ystävättärensä yrittävät selvästi lohduttaa häntä. Avioliitto on selvästi järjestetty, kuten 1800-luvulla oli tapana. Taustalla olevan pienen tytön naivius tuo maalauksen särön. Teos oli esillä Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1867.
Nykyään Toulmouchen töitä on yksityiskokelmissa ja Nantesin Musée des Beaux-Artsissa, Bostonin taidemuseossa, Sterling and Francine Clark Art Institutessa Williamstownissa, Yhdysvalloissa sekä Louvressa.
Pete T. Cenarrusa
thumb|right|Pete T. Cenarrusa Pete T. Cenarrusa (16. joulukuuta 1917 Carey, Idaho – 29. syyskuuta 2013 Boise, Idaho ) oli yhdysvaltalainen republikaanipuolueen poliitikko. Hänet valittiin Idahon edustajainhuoneeseen vuonna 1950, ja hän istui siellä 16 vuotta, joista kuusi sen puhemiehenä. Toukokuussa 1967 kuvernööri Don Samuelson nimitti Cenarrusan Idahon osavaltion valtiosihteeriksi, joksi hänet sitten valittiin kokonaiselle kaudelle vuonna 1970. Hänet valittiin uusille kausille seitsemään otteeseen: vuosina 1974, 1978, 1982, 1986, 1990, 1994 ja 1998. Vuonna 2002 hän ei enää ollut ehdolla, vaan asettui tukemaan Ben Ysursaa.
Cenarrusalla oli tärkeä rooli baskitutkimuksen ohjelman perustamisessa Boisen osavaltionyliopistolla vuonna 2006.
Audaz (P45)
Audaz (runokonumero P45) on Espanjan laivaston vuonna 2017 vesillelaskettu Meteoro-luokan ulkovartiolaiva.
Valmistus
Alus tilattiin 7. toukokuuta 2014 Navantialta, missä köli laskettiin 29. huhtikuuta 2016. Alus laskettiin vesille 30. maaliskuuta 2017 ja se otettiin palvelukseen 28. heinäkuuta 2018.
Palvelus
Alus on palveluksessa.
Future Echoes of the Past
Future Echoes of the Past on Uriah Heepin vuonna 2000 julkaistu livealbumi.
Bring ’Em Bach Alive!
Bring 'em Bach Alive on Skid Row'n entisen solistin Sebastian Bachin sooloalbumi. Albumi koostuu 90-luvun loppupuolella nauhoitetuista Japanin livetaltioinneista, joissa Bach "yllättäen" laulaa Skid Row'ta. Albumilla on muutamia uusia kappaleita, jotka eivät kuitenkaan useimpien mielestä vedä vertoja Skid Row'n loisteliaalle vanhalle materiaalille.
Future Echoes of the Past
Kappaleet
CD 1
CD 2
Ilmestysten avaruus
Ilmestysten avaruus on Alastair Reynoldsin tieteisromaani vuodelta 2001. Teos aloittaa samannimisen sarjan. Kirjan suomennos ilmestyi 2003.
Juoni
Kirjan tarina alkaa vuodesta 2551 tapahtuen pääosin Delta-Pavoniksen aurinkokuntaan kuuluvalla Resurgamin planeetalla sekä Äärettömyyden kaipuu -nimisellä avaruusaluksella. Arkeologi Dan Sylveste avustajineen tutkii muinaisen amarantiinien muukalaiskulttuurin jäänteitä – koko lajin arvellaan tuhoutuneen sukupuuttoon äkillisesti jonkin erityislaatuisen katastrofin seurauksena. Sylvesten tutkimus ei kuitenkaan jatku häiriintymättä, sillä planeetalla tapahtuu myrskyisä vallankaappaus, jonka pyörteisiin Sylveste ajautuu. Dan pitää hallussaan isästään, huonomaineisesta kyberneetikko Calvin Sylvestestä koostettua tietokonesimulaatiota. Aurinkokuntaan saapuu yllättäen avaruusalus, Äärettömyyden kaipuu, jonka miehistö etsii keinoa parantaa kapteeninsa vaikea sairaus. He ovat olleet aiemmin yhteistyössä Calvin Sylvesten kanssa tämän vielä ollessa elossa, ja uskovat hänen voivan auttaa nytkin, joten he uhkaavat Resurgamin asukkaita äärimmäisellä väkivallalla saadakseen yhteyden kapinallisten vangitsemaan Sylvesteen. Dan Sylvesten salaperäinen menneisyys nousee merkittävään osaan tapahtumien kulkua – sen kautta Sylveste kytkeytyy suureen galaktiseen uhkaan, joka liittyy amarantiinien tuhoon.
Vastaanotto
Tähtivaeltajan Marko Kivelän mukaan kirjan hahmot ovat tyypillistä scifi-tasoa, eli sinällään toimiva, mutta eivät loisteliaita. Ajoittaiset lyhyet tiedeiskut eivät tunnu täysin istuvan kerrontaan. Portin Juho-Antti Tuhkasen mielestä tarinan tieteelliset ideat menevät fantasian puolelle. Usein liiankin kiperiksi tehdyistä tilanteista selvitään ihmetekniikan avulla, mikä vie tarinalta jännitettä. Juoni on usein tuttu muista teoksista. Kirjan yhteiskunnallinen kuvaus on jotenkin innotonta ja henkilöt vaikuttavat persoonattomilta.
Rehtijärvi
Rehtijärvi on kylä Jokioisten kunnassa Kanta-Hämeessä. Kylä sijaitsee maanviljelysmaiseman keskellä Rehtijärven ympärillä valtatien 2 länsi- ja itäpuolella, noin viiden kilometrin päässä Jokioisten keskustaajamasta ja noin kahdeksan kilometrin päässä Forssan keskustasta. Puolustusvoimien varalaskupaikka sijaitsee Rehtijärven kylässä kakkostiellä.
pienoiskuva|vasen|Kirmunharjun kirkkotieltä luoteeseen soranottopaikalle. (Esko Aaltonen 1953, Piipun juurella), Rehtijärvi Kirmunharjulta.
Luonto
Kylän maisemaa hallitsevat pelto- ja niittyaukeat, joiden keskeltä kohoavat metsäiset Myllyorko ja Yökönmäki. Rehtijärven pohjoisrannalla sijaitsee pidempään harjujaksoon kuuluva Kirmunharju, jonka päällä kulkee vanha kirkkotie. Sitä pitkin väki kulki Humppilasta Tammelaan kirkkoon. Kirmunharjun alueelle on vuonna 1992 perustettu noin 10 hehtaarin suuruinen luonnonsuojelualue, jota metsähallitus ylläpitää. Metsäalueet sekä asutus ovat pääasiassa keskittyneet kylän yläville alueille, alavempien maiden ollessa maanviljelys- ja laidunmaina. Rehtijärven länsirajaa pitkin virtaa kapea Jänhijoki, joka laajenee matalaksi Setälänlammeksi Kiipun rajan tuntumassa. Jänhijoki on Rehtijärven ja Jänhijoen kylän rajana. Rehtijärven naapurikyliä ovat Jänhijoen ja Kiipun lisäksi Minkiön, Lamminkylän ja Latovainion kylät sekä Forssan puolella sijaitsevat Vieremän ja Kalsun kylät.
Historia
Varhaisin maininta Rehtijärven kylästä on vuodelta 1507 ja tuolloin Rehtijärvellä oli jo vähintään viisi taloa Rehtijärvestä lähtevän Rehtiojan suussa, jonne kylä alun perin syntyi.
Jokioisten kartanolla on ollut suuri merkitys Rehtijärvelle, kuten muullekin Jokiläänille. Vielä 1900-luvun alussa kartano hallitsi lähes koko kylää ja kylän väki oli muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta kartanon alustalaisia, torppareita ja mäkitupalaisia. Rehtijärvellä toimi kartanon sivutila, Rehtijärven kartano Rehtijärven länsipäässä avaralla harjanteella. Rehtijärven kartano oli 333 hehtaarin peltopinta-alallaan Jokioisten kartanon suurin sivutila ja karjamäärällisestikin suurin kartanon 16 sivutilasta yli 200 nautayksiköllään. Lex Kallion ja torpparilain myötä Rehtijärvelle syntyi kymmenittäin pientiloja 1920-luvulla. Vuoteen 1922 mennessä Rehtijärvellä oli kartanon maista lohkottu jo 45 pientilaa. Kartanon maille perustettiin myös pienviljelijäkoulu. Edelleen nykypäivänäkin Jokioisten kartanoilta valtiolle siirtyneellä maaomistuksella on kylässä näkyvä rooli vanhan pienviljelijäkoulun kupeessa toimivan Luonnonvarakeskuksen tutkimusnavetan ja koeviljelmien muodossa. Rehtijärven kartanon rakennuksista on jäljellä tiilinen työväenkasarmi aivan Rehtijärventien vierellä sekä suuri navetta ja useampia talousrakennuksia, jotka muodostavat näyttävän kokonaisuuden osana Minkiön-Savikon-Rehtijärven maakunnallisesti arvokasta kulttuurimaisemaa.
Toiminta kylällä
Rehtijärvellä toimi vuosina 1922–1993 Rehtijärven maatalousoppilaitos, joka perustettiin Jokioisten kartanon maille. Se vihittiin käyttöön 10. tammikuuta 1922. Oppilaitoksen uusklassistinen päärakennus rakennettiin vuosina 1919–1921. Se paloi vuonna 1930, ja palon jälkeen rakennusta korotettiin kerroksella, jolloin rakennus sai nykyisen muotonsa. Maatalousoppilaitoksen rakennuksista osa on siirtynyt yksityiseen omistukseen, mutta alueella toimii yhä Luonnonvarakeskuksen Minkiön pihattonavetta. Maatalouskoulun entisessä päärakennuksessa toimi vuonna 2015 yksityinen hoivakoti, ja Jokioisten kartanon entisellä sivutilalla Rehtijärven kartanossa Rehti-Koti-asumispalveluyksikkö. Rehtijärvellä sijaitsee Rehtilän nuorisoseuran ja Jokioisten maamiesseuran omistama seuratalo Rehtilä. 1920-luvulla perustettu Rehtijärven kansakoulu lakkautettiin 1970-luvulla oppilaspulan takia. Koulu on nykyään asuinkäytössä.
Lelu (Mikronesia)
Lelu on pieni saari Lelu Harbourissa Kosraen saaren itäpuolella Mikronesian liittovaltiossa.
Supernova (täsmennyssivu)
Supernova tarkoittaa muun muassa seuraavia asioita:
Claudio Reyna
thumb|Reyna [[Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueen harjoituksissa toukokuussa 2006.]]
Claudio Reyna (s. 20. heinäkuuta 1973 Livingston, New Jerseyn osavaltio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen entinen jalkapalloilija. Hän toimi Yhdysvaltain maajoukkueen kapteenina ja on yksi maan tunnetuimmista jalkapalloilijoista. Keskikentällä pelanneen Reynan viimeinen seura oli Yhdysvaltain MLS-liigan Red Bull New York, johon hän siirtyi tammikuussa 2007 pelattuaan edelliset kymmenen vuotta Euroopassa. Hän lopetti uransa kesällä 2008.
Reyna pelasi opiskeluaikoinaan jalkapalloa Virginian yliopiston joukkueessa, jossa hän voitti Hermann Trophyn vuonna 1993 ja Missouri Athletic Clubin vuoden pelaajan palkinnon vuosina 1992 ja 1993. Kaudeksi 1995–1996 hän siirtyi Saksan Bundesliigan Bayer Leverkuseniin, jossa ei kuitenkaan saanut paljoa peliaikaa. Kaudet 1997–1999 Wolfsburgissa olivat menestyksekkäämpiä ja Wolfsburgissa hänestä tuli ensimmäinen yhdysvaltalainen eurooppalaisen suurseuran kapteeni. Tämän jälkeen Reyna siirtyi Skotlannin valioliigan Rangersiin, jossa hän pelasi lähes kolme vuotta (tammikuusta 1999 joulukuuhun 2001) ennen siirtymistään Englannin Valioliigan Sunderlandiin.
Lokakuussa 2002 Reyna loukkasi polvensa eturistisiteen ja vamma piti hänet pois kentiltä suurimman osan kaudesta 2002–2003. Kauden jälkeen Sunderland myi Reynan Manchester Cityyn, jossa vammat haittasivat häntä alkukaudesta, mutta kauden loppupuolella hän oli mukana avauskokoonpanossa. Hän pelasi Cityssä tammikuuhun 2007 saakka.
Reynan ensimmäinen maaottelu oli 15. tammikuuta 1994 Norjaa vastaan. Ensimmäinen maajoukkuemaali syntyi Moldovaa vastaan 20. huhtikuuta 1994. Kaikkiaan Reyna pelasi 112 maaottelua, joissa hän teki kahdeksan maalia. Reyna valittiin vuoden 1994 MM-kilpailuihin, mutta silloin hän ei pystynyt pelaamaan loukkaantumisen takia. Reyna pelasi MM-kilpailuissa 1998, 2002 ja 2006. Vuonna 2002 hän johti joukkueensa puolivälieriin, joissa Yhdysvallat hävisi Saksalle maalein 1–0. Reyna kuului Yhdysvaltain joukkueeseen myös vuoden 1996 olympialaisissa.
Caciocavallo Podolico
Caciocavallo Podolico on Etelä-Italiasta peräisin oleva lehmänmaidosta valmistettava pasta filata -juusto.
Kun juustoa valmistetaan perinteiseen tapaan, käytetään puisia työkaluja, kuten puista saavia (tina), sauvaa (rotula) ja tinattua kuparipataa. Juusto kypsytetään paikallisten kalkkikivikallioiden luolissa 12–16 °C lämpötilassa kolmesta kuukaudesta jopa kahteen tai kolmeen vuoteen. Kypsytettäessä juusto ripustetaan roikkumaan narusta. Valmiissa juustossa on runsaasti omega-3-rasvahappoja. Sen tuoksua on kuvailtu esimerkiksi yrttiseksi ja kukkaiseksi. Muodoltaan juusto on pyöreä ja sen rakenne on luja. Rakenne lujittuu entisestään kypsymisajan pituuden mukaan. Kypsyessään juustosta tulee okran tai kullan väristä.
Caciocavallo Podolico -juustoa myydään tavallisesti suoraan sen valmistustiloilta.
Pellinki
Pellinki on kylä ja pieni ryhmä saaria Porvoon saaristossa noin 30 kilometrin päässä Porvoon keskustasta. Ympärivuotisia asukkaita on noin 260, joista 95 % on ruotsinkielisiä. Varhaisin Pellingin saaristoa koskeva tieto on Ruotsin kuningas Kaarlen Pellingissä kirjoittama kirje vuodelta 1411 Viipurin linnan komentajalle. Asutus pääsaarille oletetaan tulleen vuosien 1000 ja 1250 välillä. Pellingin saareen kulkee lossi ja linja-autovuoro.
Tunnettuja asukkaita
thumb|left|Olavin kappeli thumb|left|[[Klovaharun|Klovharu.]]
Rannikkoseutu
Rannikkoseutu (aikaisemmin Rannikkoseudun Sanomat) on vuonna 1932 perustettu paikallislehti, jonka kotipaikka on Raisio. Lehti ilmestyy perjantaisin. Lehteä kustantaa Sanoma-konserniin kuuluva Sanoma Media Finland Oy.
Rannikkoseutu-lehden levikkialuetta ovat Raisio, Naantali ja Masku. Se on tilattava paikallislehti. Aiemmin lehteä julkaisi Rannikkoseudun Sanomat Oy, mutta se myytiin syyskuussa 2008 Alma Median omistamalle Suomen Paikallissanomat Oy:lle.
Rannikkoseutu kuului vuoden 2020 maaliskuuhun saakka Alma Media -konserniin. Sen omistaa maaliskuusta 2020 lähtien Sanoma.
Levikin kehitys
Rannikkoseudun levikki vuosina 2006–2017:
Tavoitehinta
Tavoitehinta on tuotteen projektinhallinnassa käytettävä termi, jolla tarkoitetaan suunnitteluvaiheessa tuotteelle määritettävää hintaa. Lähtökohtana suunnittelussa on tuotteelle tavoiteltu menekki. Tavoitehinnan perusteella arvioidaan projektin kustannustekijöiden vaikutuksia projektin kannattavuuden kannalta.
Sijoittamisessa tavoitehinnalla tarkoitetaan hintaa, jolla sijoittaja haluaa myydä omistuksensa. Se voi olla myös hinta, jonka sijoittaja on valmis maksamaan sijoituskohteesta.
Rakentamisessa tavoitehinnalla kuvataan suunnitteluvaiheessa tai tavoitehintaurakassa asetettua kattohintaa.
Sijoitustutkijoiden antamien tavoitehintojen luotettavuuden historia
Kim Lindströmin mukaan 1999 ja 2000 luvuilla sijoitustutkijoiden antamat tavoitehinnat olivat Soneran yliarvostetusta osakkeesta erittäin optimistisia ja antavat hyvän kuvan tuon ajan pilvilinnojen rakentelusta.
Guinea-Bissaun kansalliskirjasto
Guinea-Bissaun kansalliskirjasto eli INEPin yleinen kirjasto (, epävirall. suom. Kansallisen opiskelu- ja tutkimusinstituutin yleinen kirjasto) on Guinea-Bissaun pääkaupungissa Bissaussa toimiva kansalliskirjasto. Se paitsi tieteellinen laitos, myös maansa suurin julkinen kirjasto varastomäärällä mitattuna, ja toimii yliopistokirjastona. Kirjasto sijaitsee samalla alueella kuin Amilcar Cabralin yliopiston (Universidade Amílcar Cabral) oikeustieteellinen tiedekunta ja kansallinen terveysalan korkeakoulu. Kirjasto auttaa toiminnallaan myös Boén Colins-yliopistoa. Hallinnollisesti kirjasto on maansa kansallisen opetus-, nuoriso-, kulttuuri- ja urheiluministeriön alaisuudessa.
Lapin lääni
Lapin lääni oli vuodesta 1938 vuoteen 2009 yksi Suomen lääneistä. Se oli lääneistä kaikkein pohjoisin ja rajoittui idässä Venäjään, pohjoisessa Norjaan, lännessä Ruotsiin ja etelässä Oulun lääniin (Pohjois-Pohjanmaan maakuntaan).
Guinea-Bissaun kansalliskirjasto
Kansalliskirjaston johtajana toimi Diogenes Cardoso (10/2017).
Lapin lääni
Läänin pinta-ala oli 100 369,18 km², josta:
Guinea-Bissaun kansalliskirjasto
Kirjasto on perustettu 24. lokakuuta 1984 ja se sai kansalliskirjaston aseman 10. marraskuuta samana vuonna annetulla säädöksellä. Kirjastolla on ollut vapaakappaleoikeus vuodesta 1988, se huolehtii Portugalin siirtomaavallan ajan kansallisbibliografiasta (1941-1973), toimii yleisenä kirjastona, välittää kirjastojen välisiä lainoja ja toimii Guinea-Bissaussa julkaistujen teosten ja sarjojen ISBN-/ISSN-numeroinnista vastaavana tahona. Kirjastossa sijaitsee myös Yhdysvaltojen kustantama amerikkalainen nurkkaus, jossa kävijät voivat esimerkkiä oppia yhdysvaltalaisesta yhteiskunnasta, lukea yhdysvaltalaisia online-lehtiä ja hakea tietoa Yhdysvalloissa opiskelemisesta sekä päästä käsiksi tuhansiin yhdysvaltalaisiin julkaisuihin.
Lapin lääni
Lääni oli pinta-alaltaan Suomen suurin ja kattoi yli 25 prosenttia maan pinta-alasta. Läänin alue oli sama kuin Lapin nykymaakunnan, joka puolestaan muodostuu Lapin historiallisesta maakunnasta ja historiallisen Pohjanmaan pohjoisimmasta osasta Peräpohjolasta. Pääkaupunki oli Rovaniemi, joka sai kaupunkioikeudet vuonna 1960.
Guinea-Bissaun kansalliskirjasto
Vuonna 2007 kansalliskirjaston kokoelmissa oli yhteensä 77 225 nimikettä.
Lapin lääni
Suomen korkein kohta oli läänin alueella Enontekiön kunnassa, 1 324 metrin korkeudessa Haltin rinteessä. Läänin alavimmat seudut puolestaan löytyivät Peräpohjolasta Perämeren rannikolta. Läänin suurin ja Suomen kolmanneksi suurin järvi oli Inarijärvi (1 040 km²). Lapin merkittävin vesistö oli Kemijoen vesistö, jossa sijaitsi kaksi suurta tekojärveä, Lokka ja Porttipahta. Vesistön laskujoki, Kemijoki, oli 483 kilometrin mittaisena Suomen pisin joki. Kemijoen vesistön voimalaitokset muodostivat suuren osan maan sähköntuotantokapasiteetista. Läänin toinen merkittävä joki, rajajoki Tornion-Muonionjoki oli rakentamaton.
Lapin läänin väkiluku oli 31. joulukuuta 2008 183 963 henkeä eli noin 3,5 prosenttia koko maan väestöstä. Lapin lääni oli erittäin harvaan asuttu; väestötiheys oli ainoastaan kaksi asukasta maaneliökilometriä kohti, kun koko maassa asui 17 henkeä maaneliökilometrillä. Tiheimmin asuttuja ovat Tornionlaakso, Perämeren rannikko (Kemi–Tornio-alue), sekä Kemijokivarsi Kemistä Rovaniemelle. Kaksi kolmasosaa väestöstä asui Rovaniemen ja Kemi–Tornion kaupunkiseuduilla.
Markus Virtanen
Ura
Virtanen syntyi Bremenissä ja varttui Hämeenlinnassa. Hän kiinnostui teatterista jo pikkupoikana. Hänen vanhempi veljensä Mikko Virtanen ja kälynsä Essi Hellén ovat niin ikään ammattinäyttelijöitä. Virtanen valmistui teatteritaiteen maisteriksi 2014.
Virtasella oli kiinnitys Jyväskylän kaupunginteatteriin 2011–2012. Hän näytteli opiskeluvuosinaan myös muun muassa Suomen Kansallisteatterissa ja Hämeenlinnan teatterissa. Vuodesta 2016 Virtanen on näytellyt Kajaanin kaupunginteatterissa.
Kansallisteatterissa Virtanen näytteli muun muassa teoksissa Pahuus ja Invaasio. Jyväskylän kaupunginteatterissa hänen roolejaan oli muun muassa Anton Schindler näytelmässä 33 Variaatiota. Hämeenlinnassa Virtanen näytteli muun muassa musiikkinäytelmässä Kalle Aaltonen ja draamassa Humiseva harju. Kajaanissa Virtanen on näytellyt muun muassa näytelmissä Lottovoittajat, Punainen maa, valkea meri ja Joulukeikka.
Markus Virtanen on näytellyt myös muutamissa elokuvissa ja televisiotuotannoissa. Vuonna 2011 hänellä oli Paulin rooli Oskari Sipolan lyhytelokuvassa Uroot.
Lapin lääni
Historia
Lapin lääni muodostettiin vuonna 1938 erottamalla Oulun läänin pohjoisosat omaksi läänikseen. Lääninhallitus toimi alusta asti Rovaniemellä, paitsi talvisodan vuoksi tilapäisesti 1940 Pallastunturin matkailijahotellissa ja vastaavasti Lapin sodan vuoksi 1944 Kokkolassa sekä toimitalon tuhoutumisen vuoksi 1944–1947 Kemissä. Talvisota, Jatkosota ja Lapin sota koettelivat lääniä raskaasti. Sotien seurauksena Neuvostoliitolle luovutettiin alueita kolmesta Lapin läänin kunnasta: osa Sallan kuntaa luovutettiin 1940, koko Petsamon kunta luovutettiin 1944 ja Inarin kuntaan kuulunut Jäniskosken-Niskakosken alue jouduttiin myymään 1947. Lisäksi Lapin sodan aikana saksalaiset joukot tuhosivat valtaosan läänin koko rakennuskannasta.
Vuoden 1997 lääniuudistuksessa Lapin lääni säilyi entisellään. Nykyään valtion aluehallintoa hoitaa entisen läänin alueella Lapin aluehallintovirasto.
Seutukunnat
Lapin läänissä oli yksi maakunta ja kuusi seutukuntaa:
Kunnat 2009
Kunnat ja kaupungit:
Läänin asukasluvultaan suurimmat kunnat olivat lakkautettaessa:
Vaakuna
right|80px|vaakuna Lapin läänin vaakunassa halkoisen kilven heraldisesti oikeanpuoleisessa kentässä oli historiallisen Lapin vaakuna ja vasemmanpuoleisessa kentässä historiallisen Pohjanmaan vaakuna. Kilven päällä oli herttuakunnan kruunu.
Rekola
Rekola on Vantaan kaupunginosa Helsingin–Riihimäen radan varrella Koivukylän ja Korson välissä. Rekola kuuluu Koivukylän suuralueeseen. Hieman alle 3 000 asukkaan pientalovaltainen kaupunginosa on tunnettu muun muassa rautatieasemastaan, joka on lähijunien käytössä.
Pientalojen osuus Rekolan asuntokannasta on yli 80 %. Vieraskielistä väestöä kaupunginosassa asuu alle kymmenen prosenttia. Alueen palveluihin kuuluvat muun muassa lähikauppa sekä Rekolan koulu. Alueen maamerkkeihin kuuluu myös vuonna 1987 valmistunut Rekolan kirkko.
Rekolan naapurikaupunginosia ovat Asola lännessä, Matari pohjoisessa, Havukoski etelässä sekä Päiväkumpu idässä. Rekolan itäosassa luonnollisena rajana toimii Keravanjoki, kun taas lännessä koko kaupunginosaa rajaa rautatie.
Nimen alkuperä
Nimi Rekola on mukailtu 1900-luvulla Rekolan ruotsinkielisestä nimestä Räckhals. Räckhals-nimen taas katsotaan pohjautuvan talonnimeen, joka juontuu sen asukkaan saamasta liikanimestä "Kaulankurkottaja".
Luonto
pienoiskuva|vasen|Huhtikuun kevätaurinko on sulattanut suurimman osan lumesta Vanhan Rekolanojan varsilta. Viime syksyiset lehdet reunustavat ojan varrella lahoavaa sammaloitunutta puuta. Rekolan itälaidalla olevan Keravanjoen varsi on kasvillisuuden puolesta rehevää ja luonnon monimuotoisuuden säilyttämiseksi merkittävä elinympäristö. Merkittäviä osuuksia ovat Hanabölen Pikkukoski ja Matarinkoski. Rekolan länsipuolella virtaa Rekolanoja, jonka koko valuma-alue sijaitsee Tikkurilan ja Keravan välillä. Rekolanojasta on erkaantunut mutkikas pieni uoma, Vanha Rekolanoja, joka sijaitsee Rekolanojanpuistossa. Eri puolilla Rekolaa on pientaloalueiden välissä metsäiseksi jääneitä pikkualueita, jotka on merkitty puistoiksi. Niistä osalla on myös metsänhoitosuunnitelma. Tällaisia metsäpuistoja ovat muun muassa Rekolanojanpuisto, Helenanpuisto, Kustaanpuisto, Pekanpuisto, Kyöstinpuisto, Rekolanranta, Koskelanpuisto ja Riitanpuisto. Laurintien varrella, Katrintien ja Laurantien välissä kasvaa suurehko tammi, joka on erityissuojeltu luonnonkohde.
Historia
Rekolan nykyinen pientaloalue Rekolanpuron itärannalla oli alkujaan Hanabölen kylän takamaata. 1550-luvulla Rekolan eli silloisen Räckhalsin alueelle perustettiin saha osana Helsingin lähiseutujen metsien hakkuita. 1700-luvun puolivälissä Rekolassa raivautettiin uutta niittyä ja rakennettiin kaksi latoa. Alue oli kuitenkin suurimmaksi osaksi korpimetsää, eikä asutusta tiedetä tuolloin vielä olleen. pienoiskuva|Rekolan kartanon päärakennus sijaitsee [[Peijaksen sairaalan lähellä Asolassa. Se toimii nykyisin nuorten turvatalona.]] 1830-luvulla Räckhalsin alueella oli kaksi vesivoimalla toimivaa myllyä. Rekolaan alkoi muodostua vähitellen suuri maanviljelystila, jota alettiin kutsua Räckhalsin kartanoksi. Kartanosta myytiin maitoa, viljaa, perunoita ja kasvitarhan tuotteita sekä lähellä asuville että Helsinkiin. Rautatie Hämeenlinnaan valmistui vuonna 1862, mutta junat alkoivat pysähtyä Rekolassa vasta vuonna 1887. Räckhalsin asema, joka vuoteen 1980 saakka sijaitsi nykyistä etelämpänä, sai nimensä radan länsipuolella Helsingin pitäjän kirkon omistamalla lahjoitusmaalla sijaitsevasta Räckhalsin kartanosta. Matka Helsingistä Rekolaan kesti 47 minuuttia. Kun noin kolme kilometriä pohjoisemmaksi Tuusulan puolelle avattiin vuonna 1889 Korson asema, liikenne Rekolassa väheni.
1900-luku
Rautatieaseman ympäristöön alkoi 1900-luvun taitteessa kasvaa keskusalue, ja alueelle muutti paljon työvoimaa. Vuosina 1910–1917 seisakkeen itäpuolella toimi Koskelan Tiilitehdas Oy:n tehdasrakennus. Vuonna 1917 Rekolan kylä, kuten myös Hakkila, määrättiin osaksi Tikkurilan taajaväkistä yhdyskuntaa. Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1914 Rekolan metsät hakattiin venäläisten vallitustöitä varten, ja hakkuut tekivät maista savipeltoja.
Rekolaan perustettiin yksityinen suomalainen kansakoulu, jossa oli 25 oppilasta vuonna 1915. Se sai kunnalta taloudellista tukea ja otettiin kokonaan kunnan haltuun sisällissodan jälkeen vuonna 1922. Kansakoulu sai vuonna 1951 laajennusosan, joka tunnetaan nykyisin Rekolan koulun rakennuksena. Räckhalsin tilan päärakennuksessa toimi maalaiskunnan suurin lastenkoti.
Vuonna 1920 rekolalaisten tärkeimmät työnantajat olivat Valtionrautateiden konepaja sekä Tikkurilan väri- ja vernissatehtaat. Radan lähellä sijaitseville tonteille muodostui junalla Helsingissä työssä käyvän teollisuustyöväen asuinalue, kun taas joen läheltä myydyille tonteille muuttaneet olivat pääasiassa toimistotyöntekijöitä, ammattimiehiä, opettajia tai kesäasukkaita. Vuonna 1930 Rekolassa oli 690 asukasta. 1930-luvun lopulla Rekolassa harjoitti liiketoimintaa tynnyritehtaan lisäksi Elanto, jonka myymälä teki rautatieaseman ympäristöstä kylän kaupallisen keskuksen.
Toisen maailmansodan jälkeen
pienoiskuva|Rekolaan valmistui vuonna 1945 Vakulan talo, tehdaskiinteistö, jossa on toiminut muun muassa hetekatehdas sekä kangas- ja trikooteollisuutta. Sittemmin rakennuksessa on ollut muutamia asuntoja, pieniä yrityksiä sekä kulttuuri-, harrastus- ja vapaa-ajan toimintaa. Jatkosodan jälkeen Rekolan kartanon maille alettiin rakentaa Asolan rintamamieskylää. Vuonna 1946 Rekolassa oli 1 812 asukasta. Kunnanvaltuusto käsitteli 1950-luvulla kylännimien suomentamista ja hyväksyi Hanabölen rinnakkaisnimeksi Rekola-nimen. Hanabölen ja Rekolan muodostamasta alueesta, samoin kuin Rekolan pohjoispuolisesta seisakkeesta, oli kuitenkin käytetty myös nimitystä Hanala. Rekolassa avattiin Vantaan ensimmäinen kunnallinen päiväkoti vuonna 1955.
Vuonna 1965 Rekolassa oli noin 2 200 asukasta. Vuonna 1971 perustettiin Rekolan yhteiskoulu, joka toimi aluksi sekä kansakoulun että vapaapalokunnan tiloissa ja myöhemmin Kustaantiellä. Solukoulumallisen rakennuksen oli suunnitellut arkkitehti Arno Savela. Peruskoulu-uudistuksen myötä Rekolan yhteiskoulun nimi muutettiin vuonna 1977 Koivukylän yläasteeksi ja lukioksi, nykyiseksi Koivukylän kouluksi.
Väestö
Rekolan asukasluku 31. joulukuuta 2020 oli 2 959. Asuinrakentaminen on täyttänyt lähestulkoon koko kaupunginosan alueen, jonka asemakaava on pääosin peräisin 1980-luvulta. Puolet asuintaloista on 1990-lukua edeltävältä ajalta. Uudempien asuntojen keskikoko on ollut kasvavaa. Vuonna 1980 rekolassa asui 1 717 ihmistä, ja vuoden 1990 laskennoissa määrä oli 1 882. Väkiluku oli pysynyt alle 2 000 asukkaan, kunnes 1990-luvun loppupuolelta lähtien asukasmäärä alkoi selvästi kasvaa. Vuonna 2000 väkiluku oli noussut jo 2 416:een, ja vuonna 2010 jo 2 810:een. Vuonna 2015 muutos oli hillitympi, ja asukkaita Rekolassa oli 2 854. Suuri osa asukkaista on perheellisiä, ja siellä asuu keskimääräistä enemmän kouluikäisiä.
Vuonna 1980 kaupunginosan perheväestön osuus oli 89 prosenttia, mutta on 1990-luvun laskelmien jälkeen pysynyt yli 90 prosentin lukemissa. Tilastokeskuksen mukaan vuonna 2020 asukkaista 8 % oli 0–6-vuotiaita, 12 % 7–15-vuotiaita, 11 % 16–24-vuotiaita, 21 % 25–44-vuotiaita, 30 % 45–64-vuotiaita ja 18 % yli 65-vuotiaita.
Ruotsinkielisen väestön osuus on pudonnut 3,4 prosentista vuodelta 1980 1,8 prosenttiin vuonna 2015. Sen sijaan vieraskielisten osuus on alueella kasvanut. Vuonna 2000 vieraskielisiä oli 1 prosentti, vuonna 2010 3,7 prosenttia ja vuonna 2015 jo 6,3 prosenttia. Vuoden 2020 lopussa muuta kuin suomea, ruotsia tai saamea äidinkielenään puhuvien osuus oli 12,0 prosenttia.
Merkkihenkilöitä
Kuuluisia Rekolassa asuneita henkilöitä ovat aktivisti, lakonmurtaja ja kansanedustaja Martti Pihkala, juoksija Taisto Mäki ja moukarinheittäjä Lauri Tamminen. Rekolan Urheilijoihin kuulunut Taisto Mäki oli Helsingin maalaiskunnan ensimmäinen huippu-urheilija, lempinimeltään ”Rekolan paimenpoika”. Mäki juoksi työpäivän päätteeksi 23 kilometrin kotimatkan Alkon varastolta Katajanokalta Rekolaan.
Rakennuksia
pienoiskuva|Rekolan tavaratalossa on toiminut muun muassa kirpputori.
Christine Orban
Christine Orban (s. 3. lokakuuta 1954) on ranskalainen kirjailija.
Orban vietti lapsuutensa Casablancassa Marokossa ja kuvasi tätä aikaa omaeläkerrallisessa esikoisteoksessaan Les Petites filles ne meurent jamais, joka ilmestyi vuonna 1986 nimellä Christine Rheims. Toinen teos L'âme sœur ilmestyi vuonna 1998, minkä jälkeen hän on julkaissut tasaiseen tahtiin. Muita Orbanin tunnettuja teoksia ovat muun muassa J' étais l'origine du monde (2000), Fringues (2002), Mélancolie du dimanche (2004) ja Petites phrases pour traverser la vie en cas de tempête... et par beau temps aussi (2007). Orbanin teokset sisältävät runsaasti omaeläkerrallista aineistoa.
Rekola
Rakennuksia
Rekolassa sijaitsevat muun muassa:
pienoiskuva|Rekolan ostoskeskuksella eli Liiketalo Vakulalla ei selvitysten mukaan ole rakennushistoriallista tai kaupunkirakenteellista merkitystä.
Äänestäminen
Vuoden 2021 kuntavaaleissa Rekolan suosituin puolue oli kokoomus 27,4 % ääniosuudella. Toiseksi eniten kannatusta keräsivät sosiaalidemokraatit (21 %) ja kolmanneksi eniten perussuomalaiset (15,9 %). Alueen äänioikeutetuista äänesti 61,4 %, mikä oli enemmän kuin Vantaalla keskimäärin (48,4 %).
Yhdistystoiminta
Yleisurheiluseura Rekolan Raikas ry on perustettu Rekolan kansakoulurakennuksessa vuonna 1929. Se toimii edelleen toiminta-alueenaan Itä-Vantaa.
Partiolippukunnat Rekolan Metsäveikot ja Rekolan Metsäsiskot toimivat Rekolan juna-aseman lähellä sijaitsevassa rakennuksessa. Niiden taustayhdistyksenä toimii Rekolan Partion tuki ry.
Mineralnyje Vody
Mineralnyje Vody on kylpyläkaupunki Stavropolin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kumajoen ja Rostov-na-Donun ja Bakun välisen rautatien risteyksessä.
Kaupungin asukasluku on 76 728 (2010). Kaupunki on noin 140 000 asukkaan Mineralnyje Vodyn piirin hallinnollinen keskus, ja muodostaa suurimman piiriin siihen kuuluvan kaupunkiasutuksen.
Mineralnyje Vodyssa on useita mineraalivesilähteitä Kaukasuksen pohjoisjuurilla. Kaupungin lentokenttä (MRV) palvelee myös muita Kaukasian lomakohteita.
Kick (vuoden 2014 elokuva)
Kick on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut Sajid Nadiadwalan ohjaama intialainen hindinkielinen toimintaelokuva.
Itke rakastettu maa (vuoden 1951 elokuva)
Itke, rakastettu maa (Cry, the Beloved Country) on Zoltan Kordan ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1951, joka perustuu eteläafrikkalaisen Alan Patonin suomeksikin ilmestyneeseen samannimiseen romaaniin. Kirjailija laati romaaninsa pohjalta käsikirjoituksen yhdessä John Howard Lawsonin kanssa, vaikka Lawsonia ei alun perin mainittu tekijänä.
Juoni
Etelä-Afrikan kylässä vanhan mustaihoisen papin Stephen Kumalon omaiset ovat yksi kerrallaan lähteneet kylästä Johannesburgiin, eikä heistä ole kuulunut sen koommin mitään. Vanhus lähtee kotoaan etsimään heitä. Johannesburgissa hän löytääkin veljensä, josta on tullut vieras ihminen. Sisarensa hän löytää prostituoituna, poikansa vankilasta syytettynä valkoisen miehen murhasta.
Vastaanotto ja jälkimaine
Elokuva voitti Pronssisen karhun Berliinin elokuvajuhlilla ja oli Cannesissa ehdolla Kultaisen palmun saajaksi.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Uusintaversio
Vuonna 1995 tuotiin ensi-iltaan eteläafrikkalainen uusintaversio elokuvasta. Sen on ohjannut Darrell James Roodt, ja sen pääosia näyttelevät James Earl Jones ja Richard Harris.
Hiekkaharju
Hiekkaharju on Vantaan Tikkurilan suuralueen kaupungin­osa Tikkurilan pohjois­puolella pää­radan länsi­puolella. Hiekka­harjun pohjois­osassa ovat Rekolan­ojan laakson viljely­alueet (Malmi­pelto). Noin kaupungin­osan nimeä kantava lähi­junien käyttämä Hiekkaharjun rautatieasema sijaitsee naapuri­kaupungin­osa Joki­niemen puolella.
Luonto
Hiekkaharjun pohjoisosassa sijaitsee Rekolanojan laakso, jonka paikallinen nimitys on Malmipelto. Peltoaukean keskellä virtaa Rekolanoja, jolla on edustava vesikasvillisuus. Puroa reunustavat puronvarsilehdot. Muun muassa pääkaupunkiseudulla harvinainen heinälaji korpinurmikka kasvaa puron laidalla olevassa metsässä. Alueella on runsas linnusto, johon kuuluu esimerkiksi silmälläpidettävä rantasipi. Aiemmin hyvin mutkikkaan puron uomaa on tehty sittemmin suoremmaksi, mistä jäljelle on jäänyt joitakin umpeen kasvavia makkarajärviä. Malmimäen harju on ollut aiemmin hiekanottoalue, mutta se on sittemmin maisemoitu metsäiseksi puistoalueeksi.
Historia
1400-luvulla kolme talon­poikaa, Anders Räckhals, Hans Madelin ja Michel Redesven, lahjoittivat kirkolle maitaan Rekolassa ja Hiekka­harjussa. Tästä syntyi merkittävä kirkon maan­omistus Hiekka­harjun alueen pohjois- eli pelto-osassa (kaava-alue Hiekka­harju 5).
Alun perin Hiekkaharju oli vain rauta­tie­seisakkeen nimi, koko kaupunginosaa alettiin kutsua tällä nimellä sotien jälkeen. Rauta­tie­yhteyksien ansiosta alueelle levisi oma­koti­talo­asutusta 1920- ja 1930-luvuilla. 1950-luvulta lähtien Hiekka­harjuun on rakennettu myös tiivistä kerros­taloasutusta, joka kuitenkin rajoittuu pää­tie Hiekka­harjuntien varteen Tikkurilassa sekä Hiekka­harjun aseman ja ostos­keskuksen ympäristöön.
Entisille seura­kunnan pelloille Hiekkaharjun pohjois­osaan pää­radan ja Talvikki­tien väliin nousi 2010-luvun taitteessa uusi puisto­mainen alue, Tarhurin­puisto (Träd­gårds­mästar­parken). Alue koostuu pää­osin enintään neljä­kerroksisista kerros­taloista. Tarhurin­puiston etelä­osassa on myös uusia oma­koti­taloja. Tarhurin­puistosta suunniteltiin oma­koti­taloalueen puisto­mainen jatke. Vanhaa peltoa halkova sora­tie Koivukylään levennettiin puisto­tieksi ja valaistiin vuonna 2018.
Palvelut
pienois|[[Hiekkaharjun rautatieasema sijaitsee nimestään huolimatta Joki­niemen puolella.]] Hiekka­harjun alueen palvelut ja liikkeet sijoittuvat aseman ympäristöön, jossa on vuonna 1969 rakennettu rakennus­historiallisesti arvokas ostos­keskus. Ostos­keskukseen kuuluvat lähi­kauppa, kioski ja baari. Enemmän palveluita löytyy läheisestä Simonkylän ostos­keskuksesta sekä Tikkurilan keskustasta parin kilometrin päässä. Hiekka­harjun urheilu­kenttä tarjoaa mahdollisuuden yleis­urheiluun ja esimerkiksi kori­palloon, talvisin myös luisteluun. Liikunta­puiston yhteyteen kuuluvat myös golf­kenttä sekä tennis- ja squash-hallit, moni­toimi­halli ja kunto­sali. Lähellä sijaitsee myös Tikkurilan urheilupuisto uima­halleineen.
Kaupungin­osassa sijaitsee Hiekkaharjun koulu ja muutama päivä­koti. Aseman lähettyvillä on Tikkurilan lukio.
Useiden alueen palveluiden, oppilaitosten ja maa­merkkien nimet risteävät naapuri­kaupungin­osien kanssa. Hiekka­harjun rauta­tie­asema ja Tikkurilan lukio kuuluvat virallisesti Joki­niemeen, ja Hiekka­harjun nimeä kantava liikunta­puisto ja golf­kenttä sijaitsevat rauta­tie­aseman koillis­puolella, Joki­niemen ja Havu­kosken kaupungin­osissa. Myös Vantaan ammattiopisto Varian pää­toimi­piste, joka on entiseltä nimeltään Hiekka­harjun ammatti­koulu, sijaitsee Joki­niemessä. Alueen maa­merkki, kauas näkyvä Hiekkaharjun vesitorni, on virallisesti Simon­kylän puolella.
Liikenneyhteydet
Hiekka­harjun rauta­tie­asema kuuluu Keravan kaupunkirataan ja Kehärataan. Asemalta on suora lähi­juna­yhteys Keravalle ja Helsinkiin sekä Kehä­rataa pitkin lento­asemalle ja Länsi-Vantaalle, kuten Myyr­mäkeen. Tikkurilan asema on noin minuutin mittaisen juna­matkan päässä. Juna­yhteyksien lisäksi aluetta palvelee kolme täydentävää bussi­linjaa, jotka liikennöivät muun muassa Tikkurilaan, Simonkylään sekä Havukoskelle ja Peijaksen sairaalaan.
Annapolis Royal
Annapolis Royal on pieni kaupunki Kanadan Nova Scotian länsiosassa. Kaupungissa on 481 asukasta (vuonna 2011) ja sen pinta-ala on 2,04 neliökilometriä.
Aiheesta muualla
thumb|left|280px|Vuorovesivoimala Annapolis Royalissa
Patrice Lumumba
Patrice Émery Lumumba (2. heinäkuuta 1925 – 17. tammikuuta 1961) oli afrikkalainen itsenäisyysjohtaja ja Kongon demokraattisen tasavallan ensimmäinen laillisilla vaaleilla valittu pääministeri heti sen jälkeen, kun maa oli hänen johdollaan saavuttanut itsenäisyyden Belgiasta kesäkuussa 1960. Vain kymmenen viikkoa myöhemmin Lumumban hallinto kaadettiin Kongon kriisissä. Hänet vangittiin ja murhattiin epäselvissä olosuhteissa tammikuussa 1961. Patrice Lumumbaa pidetään edelleen Kongossa ja muualla Afrikassa esikuvallisena hahmona ja kolonialismin vastaisen taistelun marttyyrinä.
Tie pääministeriksi
Patrice Lumumba syntyi 2. heinäkuuta 1925 Onaluan kylässä Kasain maakunnassa silloisessa Belgian Kongossa vuonna 1925. Hän kuului pieneen batetela-heimoon. Lumumba kävi protestanttisen lähetyssaarnaajien pitämän koulun. Hän muutti pääkaupunkiin Leopoldvilleen, jossa aloitti työt postitoimiston virkailijana. Hän kirjoitti runoja ja avusti kongolaisia lehtiä. Hän siirtyi seuraavaksi Stanleyvilleen edelleen postiin, mutta jatkoi kirjoittelua sanomalehtiin. Vuonna 1955 hänestä tuli vapaan valtion virkailijoiden ammattiliiton paikallinen puheenjohtaja. Tämä liitto ei ollut sidottu kumpaankaan kahdesta belgialaisten kontrolloimasta virallisesta keskusliitosta (jotka olivat sosialistinen ja katolinen). Hän liittyi myös Belgian Kongon liberaalipuolueeseen. 1956 hän otti osaa Belgian opintomatkaan siirtomaaministeriön kutsumana, jolta palattuaan hän joutui syytteeseen virassa tehdystä varojen kavalluksesta – ja tuomittiin vuoden vankeusrangaistukseen. Vankeusrangaistus radikalisoi Lumumban ja lokakuussa 1958 hän perusti oman puolueen – Kongon kansallisen liikkeen MNC:n – jonka tarkoituksena oli ajaa Kongon itsenäisyyden ja yhtenäisyyden asiaa heimoristiriitojen vaivaamassa maassa. Puolueesta tuli Kongon ensimmäinen maanlaajuinen poliittinen liike.
Lumumba otti osaa joulukuussa pidettyyn yleisafrikkalaisen kansankongressin kokoukseen Ghanan pääkaupungissa Accrassa. Kokouksen isäntänä toimi Kwame Nkrumah. Lumumba alkoi erottautua näkemyksineen panafrikkalaisena ja militanttina poliitikkona. Tämän pistivät merkille myös Kongon siirtomaaisäntä Belgia ja Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA. Lumumbaa alettiin karsastaa liian vasemmistolaisena ja mahdollisena uhkana lännen eduille luonnonrikkauksistaan kuulussa Kongossa.
Lokakuussa 1959 MNC:n johtohahmo Lumumba pidätettiin jälleen syynä siirtomaaherruuden vastaisten mielenosoitusten lietsominen Stanleyvillessä, missä kolmisenkymmentä ihmistä oli saanut surmansa. Mielenosoitukset oli järjestetty vastustamaan Belgian suunnitelmaa siirtää Kongon itsenäisyyttä viiden vuoden siirtymäkauden yli, koska kongolaiset pelkäsivät, että tätä käytettäisiin hyväksi muodostamaan maahan belgialaismyönteinen nukkehallitus. Hänet tuomittiin puolen vuoden vankeusrangaistukseen. Tarkoitushakuisesti oikeudenkäynnin alku 18. tammikuuta osui samalle päivälle, jolloin Brysselissä alkoivat pyöreän pöydän neuvottelut Kongon tulevaisuuden ratkaisemiseksi. Vaikka Lumumba olikin vankeudessa, hänen puolueensa MNC oli saanut vakuuttavan voiton joulukuun 1959 paikallisvaaleissa Kongossa. Lumumban vangitsemisesta raivostuneiden edustajien painostuksesta Lumumba vapautettiin, ja hänen sallittiin osallistua Brysselin kokoukseen. Konferenssi huipentui 27. tammikuuta Kongon itsenäisyysjulistukseen. Itsenäisyyspäiväksi päätettiin 30. kesäkuuta 1960, ja valtakunnalliset vaalit sovittiin pidettäviksi 11-25. toukokuuta. 31. toukokuuta 1960 oli selvää, että Lumumban MNC oli saanut vaalivoiton, ja hänelle myönnettiin lupa hallituksen muodostamiseen. 23. kesäkuuta Lumumba kokosi maan ensimmäisen hallituksen, jossa hänestä itsestään tuli maan ensimmäinen pääministeri 35-vuotiaana ja Joseph Kasavubusta sen presidentti. Kongon armeijan johtoon Lumumba nimitti puolueensa kuuluneen Joseph-Desiré Mobutun. Perustuslain mukaisesti 24. kesäkuuta 1960 hallitus läpäisi luottamuslauseäänestyksen, jonka Kongon ylähuone ja senaatti vahvistivat.
Kongon itsenäisyys
Kongo sai lopultakin itsenäisyytensä Belgian alaisuudesta 30. kesäkuuta 1960. Itsenäisyyspäivän juhlaseremoniaan otti osaa maan eliitti, ulkomainen lehdistö ja Belgian yläluokka kuningas Baudouinin johdolla, mutta Lumumba, maan vaaleilla valittu pääministeri, oli jätetty kutsuvieraiden ulkopuolelle. Siitä huolimatta Lumumba saapui paikalle pitämään kuuluisan itsenäisyyspuheensa, joka erosi radikaalisti muiden arvovieraiden sanahelinästä. Kuningas Baudoinin holhoava puhe ylisti Kongon ja Belgian kohtalonyhteyttä ja siirtomaaherruutta, kun taas Kasavubun puhe ohitettiin harmittomana, mutta Lumumban kiihkomielinen kolonialismin vastainen puhe kaikessa suoruudessaan kosiskeli kongolaisten suosiota nöyryyttäen entisiä siirtomaaisäntiä, jotka päättivät hankkiutua eroon taipumattomasta pääministeristä.