Krokotiilieläimet
Lisääntyminen
Kaikki krokotiilieläimet lisääntyvät munimalla. Niiden hedelmöitys on sisäinen ja koirailla on siitin, jonka ne parittelussa työntävät naaraan viemäriaukkoon. Parittelu tapahtuu vedessä. Koiraan velvollisuudet loppuvat siihen. Naaraan sen sijaan täytyy huolehtia poikasista, mikä on ainutlaatuista matelijoiden keskuudessa. Ennen munimista naaraiden täytyy tehdä munille pesäkeko maa-aineksesta ja kasveista tai kaivaa maahan kuoppa lähelle vettä. Naaras munii yleensä yöllä ja siihen kuluu noin 30–40 minuuttia. Muniva naaras on transsimaisessa tilassa, eikä yleensä välitä häiritsijöistä. Munamäärä vaihtelee lajista riippuen kahdestakymmenestä yli sataan. Munat ovat tyypillisiä matelijan munia joissa on nahkamainen ja pehmeä, mutta toisin kuin linnuilla sen kuori on kestävä, eikä hajoa helposti. Muninnan jälkeen emo peittää pesän. Munat hautuvat maan ja mätänevien kasvien tuottamassa lämmössä. Sopiva lämpötila on ratkaiseva poikasten kehityksen kannalta sillä niiden sukupuoli määräytyy ympäröivän lämpötilan perusteella. Esimerkiksi missipinalligaattorin poikaset ovat koiraita, jos munien hautumislämpötila +35 °C, mutta naaraita jos se on +30 °C. Niilinkrokotiililla poikaset ovat koiraita, jos lämpötila on +31,7 – +34,5 °C. Yleensä poikueessa on molempia sukupuolia, koska lämpötila ei ole pesän joka kohdassa sama. Munien hautumisaika riippuu lämpötilasta ja kosteudesta. Keskimäärin siihen kuluu 60–75 päivää. Naaras puolustaa pesää koko hautumisajan ja ajaa paikalle tulleita pesärosvoja tiehensä. Poikaset ilmoittavat kuoriutumisestaan ääntelemällä emolle. Poikaset puhkaisevat sitkeän munankuoren niin sanotulla munahampaalla joka itse asiassa on muuntunut nahan pala. Se yleensä putoaa viiden viikon kuluessa. Poikaset tulevat ulos pesästä joko itse tai emon auttamana. Joskus emo auttaa poikasia kuoriutumaan puremalla kuoren hellästi rikki. Joskus kuitenkin käy niin, että emo syö poikasensa. Poikasilla on jo kuoriutuessaan lähes kaikki aikuisen ominaisuudet ja ne pystyvät hankkimaan ruokansa heti itse. Niillä on jo tuolloin kehittyneet saalistusvaistot. Krokotiilin poikasten ravinto koostuu aluksi hyönteisistä ja muista selkärangattomista, mutta myös pikkukaloista. Vähitellen ne siirtyvät pieniin selkärankaisiin, kuten kaloihin ja sammakoihin. Poikaset ruokailevat aluksi emonsa valvonnassa, jotta eivät tulisi itse syödyiksi. Emon huolenpidosta huolimatta vain pieni osa poikasista selviää ensimmäisestä elinvuodestaan. Jotkin lajit jättävät poikaset niiden kuoriuduttua, tai jopa munat munittuaan oman onnensa nojaan. Näillä lajeilla poikasista selviytyy aikuiseksi vain noin yksi sadasta. Eräät lajit taas huolehtivat poikastensa turvallisuudesta jopa yli kaksi vuotta. Poikaset ja munat joutuvatkin helposti monien petojen kohteeksi. Niitä saalistavat mm. varaanit, pesukarhut, haikarat, suuret kalat ja mangustit. Myös isommat lajitoverit tappavat niitä ja paikoin ne ovat keskenkasvuisten pahimpia vihollisia. Emo voi uhkailla tai hyökätä minkä tahansa liian lähellä liikkuvan pedon kimppuun. Joidenkin lajien naaraat voivat myös kutsua poikasensa emon suuhun turvaan. Poikasilla on kimeä hätähuuto, joka kutsuu emon paikalle. Emo myös kutsuu poikasiaan kumealla murinalla. Paritteluun liittyvät lisäksi omat roukuvat äännähdykset. Krokotiilieläimet tulevat lajista riippuen sukukypsiksi 4–15 vuoden ikäisinä. pienoiskuva|vasen|200px|[[Terrestrisuchus oli 210 miljoonaa vuotta sitten elänyt krokotiilieläinten edeltäjä]]