cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Porin raatihuone
Historia
Uusi raatihuone kärsi suuria vaurioita vuoden 1852 Porin palossa, mutta se korjattiin lähes välittömästi alkuperäisen mallin mukaiseksi. Ainoastaan palanut puurakenteinen torni korvattiin uudella vasta vuonna 1891, jolloin valmistui nykyinen arkkitehti J. E. Stenbergin suunnittelema palotorni. Stenberg ideoi myös samana vuonna katolle asennetut sinkkiveistokset, jotka valmistettiin Saksassa. Veistokset kuvaavat Antiikin Rooman oikeudenjumalatarta Justitiaa ja tämän molemmilla puolilla seisovia airuita. Rakennuksen julkisivua hallitsee neljän pilasterin kannattelema päätykolmio, jossa on latinankielinen kirjoitus Curia Arctopolis eli suomennettuna "Karhukaupungin tuomioistuin". Tekstin yläpuolella on Porin vaakuna. Tornikello on ilmajokelaisen Juho Yli-Könnin vuonna 1853 valmistama ja se on edelleen käytössä. Raatihuone toimi Porin kaupungintalona aina vuoteen 1961 saakka, jolloin kaupunki osti tilanpuutteen vuoksi Raatihuoneenpuiston itälaidalla sijainneen Junneliuksen palatsin.
Raatihuoneen viimeisin peruskorjaus on suoritettu 1980–1990-lukujen vaihteessa. Kattoveistokset entisöitiin vuosina 2012–2014. Niiden konservointi kesti lähes kaksi vuotta määrärahojen puutteen sekä ammattitaitoisten kunnostajien löytämisen vuoksi.
Nykyinen käyttö
Nykyään raatihuoneen tiloissa sijaitsee Pori Jazzin toimisto. Kellarikerroksessa puolestaan toimii ravintola Raatihuoneen Kellari. Raatihuoneen portailla kuullaan vuosittain perinteinen joulurauhanjulistus. Rakennuksen edustalla olevalle kivimuurille on sijoitettu kuvanveistäjä Emil Cedercreutzin vuonna 1938 paljastettu veistos Satakunnan karhu, jonka porilaiset opiskelijat lakittavat vappuna.
Toni Kirén
Toni Kirén (s. 18. kesäkuuta 1984 Lahti) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelasi kaudella 2012–2013 Ruotsin I-divisioonan Kalix UHC:ssä. Hän pelannut SM-liigassa yhteensä 105 runkosarja- ja 12 playoff-ottelua tehden yhden ja keräten 28 jäähyminuuttia. Kirén on pelityyliltään peruspuolustaja. Hänen vahvuudet ovat hyökkäysten tukemisessa, pelinavaamisessa ja oman pään pelaamisessa.
Seuraura
Kaudella 2004–2005 Kirén pelasi 11 SM-liigaottelua ilman tehopisteitä ja hänen kautensa kului taas suurimmaksi osaksi A-nuorissa. Kiréniltä jäi vakiopaikka Pelicansissa saavuttamatta ja hän siirtyi syyskuussa 2005 sarjatasoa alemmas Mestis-joukkue Järvenpään Haukkoihin. Sekä Haukkojen ja Kirénin kausi jäi pettymykseksi. Kirén teki Mestiksen jumbojoukkueessa 42 ottelussa tehot 2+3=5. Haukkojen edustusjoukkueen toiminta lakkautettiin kauden jälkeen, mutta Kirén jatkoi Mestis-uraansa nousijajoukkue Heinolan Kiekossa kaudella 2006–2007. Hän pelasi siellä onnistuneen kauden ja teki 44 ottelussa tehot 4+15=19, joilla Kirén oli joukkueen tehokkain puolustaja.
Toukokuussa 2007 Kirén teki sopimuksen Kajaanin Hokin kanssa, mutta hän harjoitteli kesän ja pelasi harjoituskauden Oulun Kärpissä joukkueen ja Hokin välisen yhteistyösopimuksen myötä. Kirén lunasti harjoituskauden hyvillä otteillaan 1+2-vuotisen sopimuksen Kärpistä kauden 2007–2008 kynnyksellä. Hän kuitenkin loukkasi kätensä runkosarjan toisessa ottelussa ja oli sivussa yli kuukauden. Hyvin pientä roolia Kärpissä pelannut Kirén haki kauden aikana pelituntumaa myös sarjatasoa alempaa Hokista, jossa hän pelasi viisi ottelua lainalla tammikuussa 2008. Kirén pelasi samassa kuussa myös kolmen ottelun lainalla Hämeenlinnan Pallokerhossa. Kauden aikana hän pelasi Kärpissä ja HPK:ssa yhteensä 34 runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Kevään 2008 pudotuspeleissä Kirén pelasi seitsemän ottelua ilman tehopisteitä ja hän voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden.
Kaudeksi 2009–2010 Kirén siirtyi pelaamaan Mestistä KooKoohon. Hän voitti siellä Mestiksen pronssia keväällä 2010. Kesäkuussa Kirén palasi Ouluun ja siirtyi Mestiksen nousijajoukkue Kiekko-Laseriin. Hänestä tuli joukkueen kapteeni. Kirén teki Mestiksen runkosarjassa tehot 9+11=20, joilla hän oli Kiekko-Laserin tehokkain puolustaja. Kirén teki paluun Kärppiin 2. joulukuuta 2010, kun hän korvasi kuumeessa olleen Antti Ylösen. Yhteensä Kirén pelasi Kärpissä kahdeksan runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Toukokuussa 2011 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Kiekko-Laserin kanssa. Joukkueen kausi Mestiksessä päättyi kuitenkin konkurssiin joulukuussa 2011. Kirén palasi pian tämän jälkeen loppukauden 2011–2012 kattavalla sopimuksella KooKoohon. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia.
Maajoukkueura
Kirén on pelannut yhden poikien maaottelun.
Dammartin-en-Goële
Dammartin-en-Goële [damaʁtɛ̃ ɑ̃ ɡɔɛl] on Ranskan kunta Seine-et-Marnen departementissa Île-de-Francen hallintoalueella. 9 neliökilometrin laajuisessa kunnassa oli vuoden 2012 väestönlaskennassa 8 464 asukasta.
Dammartin sijaitsee noin 25 kilometriä Pariisin keskustasta koilliseen, melko lähellä Charles de Gaullen kansainvälistä lentoasemaa.
9. tammikuuta 2015 kaupunki oli tapahtumapaikkana kahta päivää aiemmin tapahtuneeseen Charlie Hebdon iskuun liittyvässä poliisioperaatiossa. Pääepäiltyinä pidetyt Kouachin veljekset linnoittautuivat yhden panttivangin kanssa kunnassa toimivaan painotaloon noin kuudeksi tunniksi, kunnes saivat surmansa poliisin rynnäkössä.
Harold C. Schonberg
Harold Charles Schonberg (29. marraskuuta 1915 – 26. heinäkuuta 2003) oli yhdysvaltalainen musiikkikriitikko, musiikkikirjailija ja lehtimies, joka kirjoitti pääasiallisesti The New York Timesille. Hän voitti vuonna 1971 Pulitzer-palkinnon.
Schonberg syntyi New Yorkissa ja valmistui vuonna 1937 Brooklyn Collegesta. Hän täydensi opintojaan New Yorkin yliopistossa. Hän liittyi The New York Timesiin vuonna 1950.
Schonberg tuli tunnetuksi ankarasta kritiikistään Leonard Bernsteinia kohtaan. Hän oli myös shakin harrastaja ja julkaisi aiheesta teoksen Grandmasters of Chess. Hänen muuhun kirjalliseen tuotantoonsa kuuluu mm. merkittävien säveltäjien elämäkertoja sekä kirja suurista pianisteista. Hän kuoli New Yorkissa vuonna 2003.
Polunseuranta
pienoiskuva|Polunseurantamenetelmällä renderöity kuva. Polunseuranta tai polunjäljitys on Monte Carlo -menetelmään perustuva tekniikka renderöintiyhtälöön. Menetelmää ehdotti James Kajiya havaittuaan, että useissa tapauksissa silmään päätyvä valo käy vain muutamien siroamisten kautta. Menetelmään on ehdotettu useita parannuksia sen julkaisemisen jälkeen. Kajiyan avainajatus oli, että vaikka jokaiselle säteelle käytetty aika on sama joistakin säteistä saatavan informaation määrä on suurempi kuin toisista.
Vehkataipaleensaari
Vehkataipaleensaari on saari tai niemenosa, riippuen käytettävästä määritelmästä, varsinaisella Saimaalla Suur-Saimaan ja Pien-Saimaan välissä Lappeenrannassa ja Taipalsaarella Etelä-Karjalassa. Saari on alun perin ollut niemi, jonka yhteys mantereeseen on katkaistu kaivamalla Vehkataipaleelle Vehkataipaleen kanava. Kanavassa sijaitsee pumppulaitos, joka aloitti toimintansa vuonna 1936. Saarella ei myöskään ole virallista nimeä, vaan artikkelinimenä on käytetty Ari Mannisen ehdottamaa nimeä.
Maantietoa
Vehkataipaleensaari on 8,0 kilometriä pitkä, 6,3 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on noin 28 neliökilometriä. Saari on pääpiirteittäin kolmion muotoinen. Se sijaitsee sekä toisen Salpausselän ja ensimmäisen Salpausselän välissä että Suur-Saimaan ja Pien-Saimaan välissä. Sen erottaa mantereesta Virransalmi ja Viskarinlahti, jotka ovat yhdessä neljä kilometriä pitkät, sekä kanavan koillispuolella 3,5 kilometriä pitkä Kirveslahti. Saaren rantaviiva seuraa Suur-Saimaalla kolmikilometristä Tullisalmea, joka jää Kattelussaaren eteen. Salmi aukeaa tiheään saaristoon, joka sijaitsee Laihianselän, Keskisenselän ja Haukiselän vesistöalueella. Tuosan saaren kohdalla siirtyvät rannat Sudensalmen ja etelämpänä Nukkumalahden vesistöalueille. Niemisen niemen länsipuolelle jää Niemisenselkä, jonka luoteispuolella on Ahven-Nauttan ja Vehkasalon eteen muodostuva kartoissa nimetön salmi.
Saaren lounaispäässä sen sisäosiin työntyy kaakosta kolmikilometrinen Nukkumalahti. Sen lounaispuolelle jää viisikilometrinen niemi Nieminen, jonka kärkeä kutsutaan Niemisenkärjeksi. Nukkumalahden koillispuolelle jää Sudenniemi, jonka toisella puolella on pieni 900-metrinen Savikonlahti. Kaakkoisrannalla on kolmaskin lahti Kotilahti, joka on edellisen mittainen. Saaren sisäosat ovat verrattain tasaiset ja sinne onkin muodostunut suuria soita, joista osa on raivattu pelloiksi, osa otettu turvetuotantoon ja loput ojitettu metsätalouden käyttöön. Korkein mäki on Hauskamäki, joka kohoaa 110 metrin korkeuteen mpy. Kuikkalan kylä on sen kanssa saman korkuinen. Muita lähes saman korkuisia mäkiä löytyy Katariinankalliolta (103 m), Salovuorelta (103 m) ja Palokalliolta (105 m) sekä useita mäkiä Niemiseltä (105 m). Mäkien väliin on toisinaan kertynyt vettä lammeksikin. Saarella on kaksi lampea. Pohjoisosassa sijaitsee puoli metriä syvä Makkaralampi (3 ha), joka laskee Kirveslahteen, ja länsiosassa sijaitsee 16,5 metriä syvä Soukkionlampi (5 ha), joka laskee Virransalmeen.
Saarelle on rakennettu tieyhteys (yhdystie 4081) Lappeenrannan Lauritsalasta Luukkaansalmen sillan yli Hyötiönsaareen, pengertietä Tuosaan ja Sudensalmen sillasta Sudenniemeen. Yhdystie haarautuu heti ylitettyään Vehkataipaleen kanavan. Toinen tie (yhdystie 14784) kulkee pohjoiseen Saikon Pakkalaan ja Kutilankylään, ja toinen (yhdystie 14813) luoteeseen Taipalsaaren kirkonkylälle. Saarella on myös poikittainen tielinjaus, jonka lounaispäässä on Ampujala ja koillispäässä Kuikkala. Kuikkalasta on siltayhteys Kattelussaarelle. Muita kyliä ovat Paarmala, Sudensalmi ja Riihilahti. Saarella asuu ympärivuotisesti noin 130 asukasta ja siellä on lisäksi noin 125 vapaa-ajanasuntoa. Pääosa saaresta kuuluu Taipalsaaren puolelle, mutta Niemisenkärki ja saaren kaakkoisosa kuuluu Lappeenrannassa. Kanavaan ei ole merkitty veneväylää, mutta paikalliset tietävät pumppaamon sulut, joiden läpi pääsee moottoriveneellä. Etelässä kulkevalta Saimaan syväväylältä haarautuu saaren itäpuolelle merkitty matalampi veneväylä.
Historiaa
Vehkataipaleen kanava ja sen pumppulaitoksen on rakentanut vuonna 1936 Lauritsalassa sijaitseva puunjalostustehdas Oy Kaukas Ab. Pumppulaitoksella on pumpattu vettä Suur-Saimaalta Pien-Saimaalle ja siten kierrätetty puhdasta vettä tehtaan aiheuttamien päästöjen likaamalle Pien-Saimaalle. Tehdas otti vettä samasta vesistöstä, jonne se laski likavetensä.
Dylan Smith
Dylan Daniel Smith (s. 30. marraskuuta 1992) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt elokuvissa One Hour Photo (2002) ja Pirates of the Caribbean: Mustan helmen kirous (2003). Hän on vieraillut myös televisiosarjassa Gilmoren tytöt.
Smith syntyi Los Angelesissa, Kaliforniassa, Lisa ja Danny Smithin poikana. Hänellä on nuorempi veli Lyndon.
Smith sai vuonna 2003 Young Artist Award -ehdokkuuden roolista One Hour Photossa.
Luontokohde
pienoiskuva|oikea|Merkitty lähde metsässä. Luontokohde on Suomen metsätaloudessa metsässä sijaitseva pistemäinen tai alueellinen kohde, joka jätetään metsätaloustöissä kokonaan toiminnan ulkopuolella tai toiminta on rajoitettua. Luontokohteiden tarkoituksena on suojella lajiesiintymiä, elinympäristöjä ja ylläpitää monikäyttömetsien monimuotoisuutta. Luonto- ja erityiskohteet sekä osa lajiesiintymistä liittyvät ekologiseen verkostoon, jonka ytimen ne muodostavat yhdessä luonnonsuojelualueiden kanssa. Luontokohteita ovat muun muassa lehdot ja jalopuumetsiköt, aarniometsät ja runsaslahopuustoiset kangasmetsät, paahdeympäristöt, perinneympäristöt, kalliot ja jyrkänteet, rehevät suot sekä pienvesien lähiympäristöt, lähteet sekä puron- ja noronvarsimetsät. Osa näistä arvokkaista elinympäristöistä on metsä- ja luonnonsuojelulaissa määriteltyjä kohteita.
Valtion metsissä metsätalouskäytön ulkopuolella on 9 prosenttia Metsätalous Oy:n käytössä olevista monikäyttömetsistä. Näillä alueilla on noin 100 000 luontokohdetta ja noin 30 000 uhanalaisten lajien esiintymää.
Haaruksen retkeilyreitistö
Haaruksen retkeilyreitistö on Kauhavan kaupungissa, Etelä-Pohjanmaalla sijaitseva retkeilyreittiverkosto. Retkeilyreitistöön kuuluu noin 8 kilometriä retkeilyreittejä ja niiden varrella sijaitsee tulenteko- ja taukopaikkoja. Retkeilyreitistön ylläpidosta vastaa Härmäin Invalidit ry. ja ne sijaitsevat enimmäkseen yksityisomisteisilla tonteilla. Reitistön suosituin lähtöpaikka on Haaruksenportin pysäköintialue, jonka palveluihin kuuluu Telkänpesän luontotupa.
Historia
Haaruksen retkeilyreitistön kunnostus aloitettiin keväällä 2020 parantamalla ja uudelleen linjaamalla Ruskorannan kuntopolkuja. Reitistön ensimmäinen vaihe valmistui 13. kesäkuuta 2020. Syksyllä 2020 valmistui ensimmäinen uusi reitti, Karhulan polku, joka saa alkunsa muista reitistä poiketen Haarusjärven uimarannalta.
Heinäkuussa 2021 reitistö laajeni kahdella uudella reitillä, esteettömällä Päästäisenpolulla ja Jääskänloman polulla. Kesällä 2022 avattiin vielä yhdysreitti välille Ruskoranta-Karhula.
Reitit ja palvelut
Retkeilyreitistöön kuuluu seitsemän nimettyä retkeilyreittejä, joista viisi on rengasreittejä. Reiteistä pisin on Korpinkierros, josta useat lyhyemmät kierrokset haarautuvat. Kesällä 2021 valmistui uusi esteetön luontopolku, Päästäisenpolku, jota pitkin voi kulkea myös pyörätuolilla tai lastenrattaiden kanssa.
Reitistön varrella on yksi taukotupa, Karhulan kämppä. Toinen tulentekopaikka on nimeltään Lamminpoikanen. Esteettömän reitin varrella sijaitsee Porttilammin tulentekopaikka. Yöpyminen onnistuu myös Ruskorannan leirintäalueella, joka on reitistön ylläpitäjän omistama ja reitistön pohjoinen lähtöpaikka.
Talvireitit
Reitistöön kuuluu talviaikaan niin talvipolkuja kävelijöille, talvipyöräilijöille ja lumikenkäilijöille kuin hiihtolatuja perinteisen tyylin hiihtoon. Ylläpidetty talvipolku kulkee Joutsenenlenkin kesäreitin mukaisesti lähtien Haaruksenportista. Talvisin alueelle kunnostetaan mahdollisuuksien mukaan lähes 5 kilometriä latuja.
Clement Greenberg
Clement Greenberg (16. tammikuuta 1909 – 7. toukokuuta 1994) oli yhdysvaltalainen taidekriitikko. Hän tuli tunnetuksi abstraktin ekspressionismin ja muun muassa Jackson Pollockin puolestapuhujana. Greenberg asetti vastakkain kitschin ja "korkean" modernismin, puolusti avantgarden, formalismin ja modernismin teoriaa sekä kehitti jyrkkää ja selkeää formalistista taidekritiikkiä.
Greenbergin lähestymistapa taidekritiikkiin oli avoimesti formalistinen. Hän uskoi, että vaikka muoto ei ole taiteen lopullinen kokonaisuus, se tarjoaa ainoan kiinteän perustan, jonka mukaan voi tehdä sekä arvioita laadusta, että olettamuksia eri taideteosten suhteellisesta luonteesta.
Lapsuus, opiskelu ja uran alku
Greenberg syntyi Bronxissa, New Yorkissa juutalaiseen perheeseen. Vuonna 1914 perhe muutti Norfolkiin, Virginiaan jossa perheen isä toimi kauppiaana. Greenbergit muuttivat kuusi vuotta myöhemmin Brooklyniin, New Yorkiin, jossa isä toimi tehtailijana.
Greenberg valmistui vuonna 1930 Syracusen yliopistosta pääaineenaan kirjallisuus. Valmistuttuaan Greenbergin oli vaikea löytää töitä, joten hän opiskeli saksaa, italiaa, ranskaa ja latinaa. Vuonna 1933 hän aloitti isänsä kanssa liikeyrityksen, josta kuitenkin luopui pari vuotta myöhemmin. Greenberg sai työpaikan valtion satamavirkailijana ja alkoi toimia New Yorkin satamalaitoksen tullin arviointitarkastajana. Tässä asemassa hänelle tarjoutui mahdollisuus aloittaa ura esseistinä. Talvella 1939 Greenberg julkaisi ensimmäisen arvostelunsa, jonka aihe oli Bertolt Brechtin romaani. Näin alkoi viisikymmentä vuotta jatkunut kriittinen kirjoittaminen taiteesta ja kulttuurista.
Kriitikoksi
Greenbergin kriitikon työ oli aktiivista 1940-luvulla. Hän toimi trotskilaisen Partisan Review aikakauslehden toimittajana 1940-1942 ja 1942-1949 vasemmistolaisen The Nation lehden taidekriitikkona. Elokuussa 1944 hän aloitti kaksi kertaa kuukaudessa ilmestyneen Contemporary Jewish Recordin toimituspäällikkönä. Nimellä Commentary jatkaneen lehden avustajana hän toimi vuoteen 1957 asti.
Avantgarde ja kitsch
Pari vuotta aikaisemmin Greenberg oli julkaissut kaksi esseetä Partisan Reviewissä. ”Avantgarde ja Kitsch” (1939) oli manifesti, jossa Greenberg erotti jyrkästi ”oikean kulttuurin” ja ”populaaritaiteen”. Hän väitti, että taideteoksen laadulla ei ollut mitään tekemistä aikansa yhteiskunnallisten tai poliittisten arvojen kanssa. ”Vetäytymällä pois kokonaan julkisuudesta”, hän kirjoitti, ”avantgarde runoilija tai taiteilija pyrkii pitämään yllä taiteensa korkeaa tasoa sekä kaventamalla sitä että nostamalla sen absoluuttiseen ilmaisuun…” Hän väitti, että tämä oli välttämätöntä, koska moderni yhteiskunta oli alentanut korkean taiteen kitschiksi. Esseessään ”Towards a Newer Laocoon” (Kohti uudempaa Laokoonia), joka julkaistiin Partisan Reviewissä vuonna 1940 Greenberg selvitti, miksi avantgardetaiteilijoiden täytyi välttämättä erota traditionaalisesta aihepiiristä ja antaa uutta painoarvoa muodolle.
Greenbergin varhaiseen ajatteluun vaikuttivat Karl Marxin ja Hans Hofmannin teoriat. Hän kiinnostui avantgardesta tutkiessaan marxilaista teoriaa, joka Greenbergin mukaan antoi aihetta arvella, että abstrakti taide oli vallankumouksellinen siirtymä pois esittävän maalaustaiteen laajan suosion vetovoimasta Yhdysvalloissa. Vielä tärkeämpi oli kuitenkin saksalaissyntyisen taidemaalarin ja taideopettajan Hans Hofmannin vaikutus. Vuonna 1938 ja 1939 Greenberg opiskeli kurssilla, joilla Hofman hän korosti maalauksen muodollisten ominaisuuksien tärkeyttä – väriä, viivaa, tasoa sekä ”työntöjä” ja ”vetoja” litteällä maalauskankaalla. Taidekritiikissään 1940- ja 1950-luvuilla Greenberg kehitti nämä ajatukset ainutlaatuiseksi kriittiseksi työkaluksi.
New Yorkin koulukunta ja "all-over" kuva
Greenberg taisteli 1940-luvun puolessa välissä ensimmäisenä New Yorkin abstraktien taiteilijoiden, kuten Jackson Pollockin, Willem de Kooningin, Robert Motherwellin ja David Smithin teosten puolesta sekä otti suosikeikseen myös Clyfford Stillin, Mark Rothkon, Barnett Newmanin, Adolph Gottliebin ja Hans Hofmannin. Kun New Yorkin koulukunnan taidemaalarit saavuttivat tunnustusta 1950-luvulla, Greenbergin kritiikki tuli huomion kohteeksi. Häntä pyydettiin organisoimaan taidenäyttelyitä ja kutsuttiin opettamaan ja luennoimaan muun muassa Black Mountain Collegessa, Yalen yliopistossa, Bennington Collegessa ja Princetonin yliopistossa.
Esseessä "The Crisis of the Easel Picture" (Maalaustelineessä maalatun kuvan kriisi, 1948) Greenberg julisti, että abstrakti ekspressionismi ja erityisesti Jackson Pollock ovat tyypillinen esimerkki esteettisestä arvosta. Hän tarkasteli Pollockin töitä formalistisin perustein toteamalla, että ne ovat yksinkertaisesti aikansa parasta maalaustaidetta ja taiteen kulminaatiopiste siinä traditiossa, joka takautuu kubismin ja Cézannen kautta Monet’hen, jolloin maalaus tuli "puhtaammaksi" ja tiiviimmäksi suhteessa maalauksille olennaisiin litteälle kuvapinnalle maalattuihin merkkeihin.
Kuvan litteys
Greenberg alkoi korostaa 1950-luvulla käsitystään siitä, että kuvapinnan litteys oli modernin maalaustaiteen pyrkimys, tuntomerkki ja tendenssi. "Sillä pelkästään litteys oli kuvataiteelle ainutlaatuinen ja yksinomainen piirre", hän kirjoitti. Hän oli päätynyt tähän tulkintaan tutkiessaan kubismin kehitystä 1900-luvun alussa. Artikkelissaan "Collage" (1958) Greenberg kiinnitti huomiota varsinkin kollaasin syntyyn Picasson ja Braquen tuotannossa.
Greenberg selostaa, että Braque käytti ensin teoksen pinnan korostamiseksi tehokeinona painojäljen jäljittelyä, joka herättää katsojassa kirjaimellisen viittauksen litteyteen. Braque lisäsi vuonna 1910 maalaukseensa pölkkykirjaimia, mutta ne olivat ensin melko luonnosmaisia. Vasta seuraavana vuonna tulivat mukaan isot ja pienet kirjaimet sekä numerot, jotka toivat mukaan painojäljen jäljittelyn ja kaavainsapluunalla tekemisen yhä suoremmin. Greenbergin mukaan painojäljen ilmestyminen maalaukseen pysäyttää silmän sanatarkalla tasolla, ja muistuttaa taiteilijan signeerausta.
Braque pyrki pääsemään eroon silmää harhauttavasta trompe l’œil-maalauksen traditiosta, totesi Greenberg. Vuosina 1911 ja 1912 Picasso ja Braque alkoivat sekoittaa hiekkaa ja muita maalauksen ulkoisia aineksia maaliin, jonka rakeisuus kiinnitti yhä enemmän huomiota maalauksen pintaan. Joissakin kuvissaan Braque alkoi maalata jäljittelemällä tarkasti puun syitä tai marmoria. Greenberg totesi Braquen ottaneen syyskuussa 1912 radikaalin ja kumouksellisen askeleen liimatessaan puun syitä jäljittelevän tapetin palasia paperilla olevaan piirustukseen, sen sijaan että olisi yrittänyt simuloida sen pintarakennetta maalilla. Picasso sanoi tehneensä ensimmäisen kollaasinsa vuoden 1911 lopulla liimatessaan ruokoa jäljittelevää öljykangasta kankaalle tehtyyn maalaukseen.
Paljas silmä ja kritiikin perintö
Esseessään "The New Sculpture" (Uusi kuvanveisto, 1948, 1958) Greenberg kirjoitti siitä, miten pelkkä näkökyky, "paljas silmä" korvaa renessanssin kuvanveiston tradition, jota hän kutsui monoliittiseksi.: Myöhemmin Greenberg jatkojalosti ajatuksiaan taiteesta ja taidekritiikistä kirjoittamisesta. Tiiviissä proosamuodossa hän yhdisti viittauksensa modernin taiteen historiaan ja analyysiin maalausten muodollisista ominaisuuksista siten, että taiteilijoiden abstraktit teokset tulivat helposti lähestyttäviksi kriitikoille ja taideopiskelijoille. Hänen kritiikkiään luonnehti persoonallinen ja intohimoinen painotus kiintymyksessä taiteeseen. Vuonna 1961 Greenberg julkaisi esseekokoelmansa kirjassa Art and Culture, joka vaikutti seuraavan sukupolven kriitikoihin.
1960-luvun alussa Greenberg julkaisi erään eniten vaikuttaneista esseistään. "Modernist Paintingissa" hän luonnosteli formalistisen historian, jossa modernin taiteen historian johtolankana oli taidemaalareiden syventyminen maalauksen muodollisiin elementteihin, erityisesti kuvapinnan litteyteen. Alkaen Edouard Manet’sta ja päätyen New Yorkin koulukunnan eli aikansa nykytaiteen teoksiin Greenberg jäljitti jatkumon, jossa pyyhittiin pois maalauksen aihepiiri, illuusio ja kuvatilan syvyys. Mediumiensa sisäisen logiikan takia maalarit hylkäsivät kerronnan maalaustensa ainutlaatuisten, muodollisten ominaisuuksien vuoksi.
Jälkimaalauksellinen abstraktio
Pop-taiteen tullessa esiin 1960-luvulla Greenbergin formalistinen lähestymistapa ei ollut enää ajankohtainen. Pop-taide, joka painotti käsitteellistä nokkeluutta käyttäen lähteinään ”matalaa” populaarikulttuuria, oli Greenbergin formalististen teorioiden vastakohta. Vastauksena pop-taiteen menestykselle Greenberg organisoi näyttelyn otsikolla ”Jälkimaalauksellinen abstraktio” (Post-painterly Abstraction). Sen näyttelyluettelossa hän laajensi kriittisiä periaatteitaan väittämällä, että sellaiset maalaukset jotka osoittivat avoimuutta, linjakasta muotoilun selkeyttä ja voimakkaita, tasaisia värejä, olivat luonnollinen kehitys siinä formaalissa taiteen historiassa, jonka hän jo aikaisemmin oli hahmotellut esseessään "Modernist Painting”. Väitteistään huolimatta Greenbergin painottamia formalistisia tulkintoja alettiin kritisoida yhä enemmän 1970- ja 1980-luvuilla.
Myöskään 1960-luvulla syntynyt minimalismi ei kelvannut korkean modernismin teoreetikolle, jonka mielestä minimalismi jäljitteli abstraktia ekspressionismia ja oli aivan liian pelkistävää. Greenberg koki, että minimalismin rappiota seurasi taiteen kuolema "uutuustaiteessa", jolla hän tarkoitti pop-taidetta ja dadaismin tyyppistä taidetta yleensä. Greenberg kehitti ajatuskulkuja toisiaan seuraavista taiteen synnyistä, huippukausista ja rappioista aikoinaan Winckelmannin kehittämään tapaan.
Kritiikki
Greenberg toimi kriitikkona paitsi kirjoittamalla, myös harjoittamalla "studiokritiikkiä". Hän saattoi arvostella esimerkiksi Jackson Pollockin maalauksia hänen ateljeessaan säälimättä ja perusteellisesti. Eräällä kerralla pitkän ja perusteellisen yhteenoton päätyttyä Greenberg osoitti erästä lattialla olevaa maalausta ja sanoi: "Tuohan on kiinnostava. Miksi et tekisi kahdeksan tai kymmenen tuollaista?"
Clement Greenbergin asema Yhdysvaltain johtavana taidekriitikkona tuli esille yhä selvemmin 1960-luvulta alkaen. Esimerkiksi Tom Wolfe totesi kirjassaan Painted Word (1975), että Greenberg oli "kulttuurilinnan kuningas". 1970-luvun alussa Yhdysvaltain taidekritiikissä "Jack Burnhamin artikkeleita lukuun ottamatta koko kenttä oli ... greenbergiläisten hallussa."
Kritiikki suuntautui sekä Greenbergin valta-asemaan, että modernismin kritiikkiin ja vanhenevaa Greenbergiä alettiin pitää formalismin ja modernismin henkilöitymänä. Formalismin heikkoutena on pidetty sitä, että se jättää huomiotta taiteessa vallitsevana piirteenä olevan psykologisen kontekstin. Esimerkiksi taiteilija Julian Schnabel kertoo omaelämäkerrassaan, kuinka hän joutui keskusteluun kriitikon kanssa Los Angelesin lentokentällä vuonna 1982. Schnabelin mielestä Greenberg ikään kuin sanoo: ”…olen auktoriteetti, koska minulla on hyvä maku.”
Aistien byrokratisoituminen
Clement Greenbergin merkitystä on arvioitu uudelleen 2000-luvulla. Esimerkiksi elämäkerrallisessa ja teoreettisessa katsauksessa Eyesight alone (2005) Caroline A. Jones tutkii Greenbergin henkilöitymän ja modernismin visuaalisen järjestyksen välistä suhdetta ja sitä, miksi Greenberg kohtasi modernismin omalla tavallaan. Muutokset herkkyyksissä - tunnussanoina olivat autonomia ja puhtaus - auttoivat kirjoittajan mukaan luomaan ruokahalua modernismille. Jonesin mukaan "Greenberg-efekti" tarkoittaa sitä, miten Greenbergin erityinen subjektiivisuus oli suhteessa amerikkalaisen modernisoitumisen ja moderniteetin laajempiin kuvioihin, varsinkin byrokratisoitumisen järjestelmiin ja modernismissa olevaan visuaalisuuteen.
Jens Cajuste
Cajuste on kauden 2020–2021 loppuun mennessä pelannut Tanskan Superliigassa 53 ottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia.
Cajuste pelasi Ruotsin alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa kolme ottelua. Hän pelasi Ruotsin A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran marraskuussa 2020 ystävyysottelussa Tanskaa vastaan. Hän on kesäkuun 22. päivään 2021 mennessä pelannut viisi A-maaottelua. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän pääsi vaihdosta muutamaksi minuutiksi kentälle ensimmäisessä alkulohko-ottelussa Espanjaa vastaan.
Cajuste aloitti jalkapallon pelaamisen lapsena Kiinassa, jossa hän asui jonkin aikaa ruotsalaisen äitinsä ja haitilaistaustaisen yhdysvaltalaisen isänsä kanssa.
Kiinanharjakoira
250px|thumb|Puuterihuisku
Kiinanharjakoira (Chinese Crested Dog) on alkuperältään kiinalainen rotu, mutta nykyinen isäntämaa on Iso-Britannia. Kiinanharjakoirista on kolme muunnosta, karvaton, powderpuff (puuterihuisku) sekä näiden välimuoto.
Historia ja alkuperä
Kiinanharjakoiran oletetaan kehittyneen alkujaan afrikkalaisesta Canis africanuksesta. Afrikasta kulkeutui koiria teelaivoilla ensiksi Kiinaan ja sieltä Yhdysvaltojen kautta Eurooppaan. Kiinassa merkintöjä karvattomista koirista on Han-dynastian ajalta, noin 200–220 jaa. Noin 1500-luvulla karvattomia koiria kutsuttiin Keski-Amerikassa kiinalaisiksi koiriksi. Kun ensimmäiset karvattomat koirat kuitenkin kulkeutuivat Meksikosta Yhdysvaltoihin 1800-luvulla, koiria kutsuttiin meksikolaisiksi koiriksi. Kiinalaisiksi koiriksi kutsutuista karvattomista kehkeytyi ajan mittaan oma rotunsa, kiinanharjakoira. Tosin tarinat kertovat, että rodun edustajat syötiin Kiinassa sukupuuttoon, ja vain nimi jäi muistoksi rodun kotimaasta.
Kiinanharjakoira puuterihuisku tunnettiin jo alussa, mutta vielä pitkälle Chinese Crested Clubin perustamisen jälkeen puuterihuiskut eivät olleet toivottuja. Varsinaisesti rekisteröintikiellossa puuterihuiskut eivät olleet, mutta suositeltiin, ettei muunnosta käytettäisi jalostukseen. 1980-luvulla mielipiteet puuterihuiskuista alkoivat muuttua, ja rotumääritelmää muutettiin niin, että puuterihuiskuja esitetään nykyään samassa kehässä karvattomien kiinanharjakoirien kanssa.
Kanta Suomessa ja muualla maailmalla
Rotu on suhteellisen harvinainen kaikkialla maailmassa. Suomessa kanta on kasvanut hiljalleen, ja vuonna 2005 rekisteröitiin 320 yksilöä, kun niitä vuonna 1995 rekisteröitiin vain 79 yksilöä. Tällä hetkellä Suomessa on rekisteröitynä yhteensä 1 427.
Ulkonäkö
Kiinanharjakoiran rotumääritelmä ei ole kovinkaan yksityiskohtainen, mikä aiheuttaa paljon hämmennystä tuomareissa ja kiinanharjakoiran oikeantyyppisestä ulkonäöstä on monenlaisia mielipiteitä.
Kiinanharjakoiria on kaksi eri muunnosta; karvaton ja karvallinen muunnos powderpuff, jota tutummin kutsutaan Suomessa puuterihuiskuksi. Englantilaisen rotumääritelmän mukaan kiinanharjakoiraa on kahta erilaista tyyppiä; kauris-tyyppi, joka on siroluinen ja jalo, sekä cobby. Cobby-tyyppi on kauris-tyyppiä rungoltaan ja luustoltaan raskaampi. Rotumääritelmä ei kuitenkaan kuvaa näitä toisistaan varsin paljon eroavia tyyppejä. Suurin osa nykykoirista on sekoitus kauris- ja cobbytyyppiä. Kiinanharjakoiran korvien tulee olla pystyt, mutta puuterihuiskulla sallitaan myös luppakorvat. Sen liikkeet ovat pitkät, lennokkaat, sulavat ja vinttikoiramaiset. Puuterihuiskun oikeanlaisen karvanlaadun määrittäminen on aiheuttanut sekaannusta kasvattajien keskuudessa. Rotumääritelmä vaatii, ettei sillä ole aluskarvaa vaan vain ihon päällä on harsomainen karva. Turkin mitta vaihtelee. Puuterihuiskuissa esiintyy harvakarvaisuutta johtuen karvattomuuden geenin monista esiintymismuodoista. Puuterihuiskuilla leikataan karvat pois naaman ja kaulan seutuvilta. Karvattomalla muunnoksella karvaa on otsan ja korvien alueella, hännässä ja jaloissa.
Kiinanharjakoirien ihonväri vaihtelee. Se voi olla täplikäs eli ns. pitsimäinen tai sitten yhtenäinen. Yhtenäinen väritys on kuitenkin usein ”rikki” rinnasta, jaloista ja mahan alta, ja niissä on vaaleanpunaista pigmentitöntä ihoa. Puuterin turkin väri on pääsäännöllisesti vaalean kullanvärinen vaaleten kermasta valkoiseen. Pennut voivat olla myös mustavalkoisia, mutta usein musta haalistuu iän myötä vaaleaksi. Turkin väri voi olla myös musta.
Terveystilanne
Karvattomuus tuo tullessaan rotuun hammasongelmia. Useilta yksilöiltä puuttuu välihampaita, ja hampaita saattaa putoilla koirilta jo nuorella iällä. Karvattomuus tuo myös iho-ongelmia, muun muassa ihottumaa ja finnejä. Ihmisihon tavoin rodun iho on herkkä kuivumaan ja palamaan auringossa. Pakkasella pitää olla varovainen, sillä varsinkin karvattomat ovat todella arkoja paleltumaan, joten pukeutumisesta täytyy huolehtia. Kiinanharjakoirilla on esiintynyt tyypillisiä kääpiökoirarotujen ongelmia, esimerkiksi polvilumpion sijoiltaanmenoa, silmäongelmia ja sydänvikoja. Etenevää verkkokalvon surkastumaa (progressiivinen retina atrofia, PRA) on havaittu ulkomailla, Suomessa ei toistaiseksi.
McComb (Mississippi)
McComb on kaupunki Piken piirikunnassa Mississippin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Kaupunki sijaitsee noin 130 kilometriä Jacksonista etelään.
Vuonna 2000 McCombin asukasluku oli 13 337, hieman yli tuhat enemmän kuin vuonna 1980. Kaupunki perustettiin vuonna 1872. Sen pinta-ala on 30,0 km², josta 0,52 % on vettä.
McCombin väestöstä 40,14 % on valkoisia ja 58,40 % afroamerikkalaisia. Muita etnisiä ryhmiä edustaa alle yksi prosentti kutakin. Kaupungista ovat kotoisin tunnetut muusikot Bo Diddley ja Britney Spears.
Aselaji
Aselaji on puolustushaaran (maa-, meri- ja ilmavoimat) alayksikkö, tietyyn perustehtävään erikoistunut osakokonaisuus.
Suomen maavoimien aselajit ovat jalkaväki, kenttätykistö sekä ilmatorjunta-, viesti-, huolto- ja pioneerijoukot.
Aselajien ja sodankäynnin monimutkaisuuden kehittyminen
Aselajit ovat kehittyneet seuraavasti:
Suuret muutokset em. vaiheissa olivat ne, että toiseen maailmansotaan mennessä sodankäyntiin tuli lisää ilmaulottuvuus, Persianlahden sotaan mennessä sähkömagneettinen spektri ja vuoteen 2020 mennessä tietoulottuvuus, kyberavaruus sekä fyysinen avaruus.
Em. kehitys merkitsee samalla sodankäynnin monimutkaistumista. Jos kaikki aselajit pitää koordinoida toisiinsa, sodankäynnin monimutkaisuus lisääntyy neliöön verrattuna suhteessa aselajeihin, sodankäynnin funktioihin. Sodankäynti olisi siis noin 1 600 prosenttia monimutkaisempaa vuonna 2020 kuin Napoleonin aikana.
Maavoimien taistelevat aselajit
Taistelevia aselajeja ovat:
Maavoimien tukevat aselajit
Tukevia aselajeja ovat:
Dunderbergin konepaja
K. F. Dunderbergin konepaja oli suomalainen omana aikanaan keskisuuri metalliteollisuusyritys, joka toimi Tampereen Nalkalassa osoitteessa Näsilinnankatu 29 1800-luvun lopulta aina 1950-luvulle saakka.
Vuonna 1854 kupariseppämestari C. G. Dunderberg perusti Tampereelle oman kupari- ja levysepänliikkeensä. Liike siirtyi 1886 hänen pojalleen Karl Fredrik Dunderbergille (1861–1928), joka laajensi sen vähitellen konepajaksi ja valimoksi. 1900-luvun alussa Dunderbergin konepajassa oli noin sata työntekijää. Konepajan yhteydessä oli myös naulatehdas, joka kuitenkin lopetettiin 1930. K. F. Dunderbergin kuoltua liikettä johti hänen leskensä Maria Dunderberg (1873–1949).
Dunderbergin konepaja valmisti muun muassa höyrykoneita, lokomobiileja, keskuslämmitys- ja vesijohtolaitteita, höyrykattiloita, höyrylaivoja sekä erilaisia koneistoja sahoja, myllyjä, leipomoita ynnä muita varten. 1930-luvulla konepaja valmisti myös bensiini- ja petrolikäyttöistä K.F.D.-venemoottoria.
I’m a Gummy Bear (The Gummy Bear Song)
Myöhemmin siitä tuli maailmanlaajuinen internet-ilmiö varsinkin YouTubessa ja MySpacessä. Kappale on tähän mennessä esitetty vähintään kahdellakymmenelläviidellä eri kielellä (mukaan lukien suomeksi nimellä Nalle-Nami) ja sitä on kuunneltu yli miljardi kertaa.
Dispersaali
thumb|200px|right|[[Voikukka|Voikukan siemenet leviävät passiivisesti tuulen mukana.]] Dispersaalilla eli levittäytymisellä tarkoitetaan ekologiassa yksilöiden siirtymistä niiden syntymä- tai lisääntymispaikasta toiseen paikkaan. Erotuksena migraatiosta dispersaali voi olla joko aktiivista tai passiivista ja termiä voidaan käyttää mistä tahansa eliöstä puhuttaessa, kun taas migraatiolla tarkoitetaan useimmiten eläinten aktiivista siirtymistä paikasta toiseen (dispersaalia käytetään toisinaan kuitenkin migraation synonyyminä). Dispersaali on yleensä joko jälkeläisten siirtymistä pois vanhempiensa luota tai yksilöiden siirtymistä lisääntymispaikasta toiseen. Dispersaalia lähellä oleva käsite on dispersio, jolla tarkoitetaan yksilöiden tilajakaumaa eli sitä, miten yksilöt ovat sijoittuneet toisiinsa nähden.
Aktiivinen ja passiivinen dispersaali
thumb|left|Monet kasvit leviävät uusiin paikkoihin eläinten mukana. Kuvassa [[kimalainen ja punahattu (Echinacea purpurea).]] Dispersaali voi olla joko passiivista tai aktiivista, joskin näiden kahden raja on joissakin tapauksissa häilyvä. Passiivista levittäytymistä on esimerkiksi tuulen, veden sekä muiden eliöiden avulla tapahtuva siirtyminen paikasta toiseen. Aktiivinen levittäytyminen edellyttää liikuntaelimiä.
Joseph B. Foraker
Foraker oli ehdolla Ohion kuvernööriksi vuonna 1883, mutta ei tullut valituksi. Hän oli uudestaan ehdolla vuonna 1885 ja toimi kuvernöörinä kaksi kaksivuotiskautta 1896–1890. Hän istui senaatissa vuosina 1897–1909.
Dispersaali
Aktiivinen ja passiivinen dispersaali
Eläinten dispersaali on tyypillisesti aktiivista, joskin jotkut eläimet, kuten sienieläimet, korallieläimet, sammaleläimet, vaippaeläimet, ja osterit kykenevät leviämään uusille alueille vain passiivisesti. Lisäksi monet loiset siirtyvät isäntäeliöiden mukana uusiin paikkoihin. Myös osa liikkumaan kykenevistä eläinlajeista levittäytyy paikasta toiseen passiivisesti. Esimerkiksi jotkut hämähäkkilajit kiipeävät korkealle paikalle, josta ne leviävät tuulen mukana uuteen paikkaan; tämä edustaa jonkinlaista aktiivisen ja passiivisen levittäytymisen välimuotoa.
Kasvien ja muiden paikallaan pysyvien eliöiden dispersaali on passiivista. Joidenkin kasvien siemenet tai siitepöly leviävät tuulen tai veden mukana, toisten taas eläinten, kuten lintujen, hyönteisten tai lepakoiden kuljettamana. Tiettyjen kasvi- ja eläinlajien välille on kehittynyt koevoluution tuloksena voimakas mutualistinen suhde, jossa kasvi on riippuvainen pölyttäjästä ja pölyttäjä kasvin medestä.
Dispersaalin merkitys
Dispersaalilla on vaikutusta myös populaation geneettiseen rakenteeseen. Dispersaalin ollessa vähäistä sisäsiittoisuus saattaa kasvaa populaatiossa, mikä ei tietenkään ole suotavaa. Sisäsiittoisuuden vähentämiseen saattaa kohdistua valintapaineita ja koska dispersaali vähentää sisäsiittoisuutta, sillä on myös evoluution kannalta merkitystä. Toisaalta populaatiot ovat usein sopeutuneet paikallisiin oloihin, jolloin lisääntyminen muihin populaatioihin kuuluvien ja hieman erilaisiin oloihin sopeutuneiden yksilöiden kanssa voi tuottaa huonommin ympäristöönsä sopeutuneita jälkeläisiä. Tällöin valintapaineet voivat kohdistua vähäiseen dispersaaliin.
Dispersio
Tilajakauma on satunnainen, jos se noudattaa Poisson-jakaumaa eli jos dispersioindeksin arvo on 1. Tällöin yksilöt ovat siis sijoittuneet ympäristöön satunnaisesti eli todennäköisyys sille, että tietyssä pisteessä on yksilö on sama alueen kaikille pisteille.
Jos dispersioindeksin arvo on pienempi kuin 1, tilajakauma on tasainen. Tällainen tilajakauma syntyy, jos toisiaan erityisen lähellä olevat yksilöt kuolevat tai jos lajin yksilöillä on taipumus vältellä toisia yksilöitä; esimerkiksi reviirikäyttäytyminen johtaa usein tällaiseen jakaumaan.
Tilajakauma on aggregoitunut, jos dispersioindeksin arvo on suurempi kuin 1. Aggregoitunut tilajakauma voi syntyä kahdella tavalla. Monilla lajeilla on tarkat elinympäristövaatimukset ja koska sopivia elinympäristöjä esiintyy usein vain laikkuina, yksilöt asettuvat ympäristöön ryhmittäin. Tällaisissa tilanteissa, jossa ympäristö aiheuttaa yksilöiden epätasaisen jakauman, puhutaan yleensä laikuttaisuudesta, sillä aggregoituneisuus on eliöiden ominaisuus. Tiettyjen lajien taipumus elää laumassa tai parvessa johtaa aggregoituneen tilajakauman syntyyn.
Piken piirikunta
Piken piirikunta voi tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä kohteita:
Poikasopraano
Pojat aloittavat harrastuksensa yleensä 7-9 vuoden iässä. He laulavat poikaäänissä (sopraanossa tai altossa) äänenmurrokseen asti. Suomessa Helsingin Tuomiokirkon Cantores Minores-poikakuoro on kouluttanut jo yli viidenkymmenen vuoden ajan poikasolisteja, jotka ovat esiintyneet mm. Suomen Kansallisoopperassa, Savonlinnan oopperajuhlilla, Nilsiän Opera Cava -festivaalilla sekä kuoron omissa konserteissa.
Johann Sebastian Bach sävelsi musiikkia poikakuorolle. Nykyään äänenmurros alkaa pojilla yhä aikaisemmin verrattuna Bachin elinvuosiin. Bach lauloi itse poikasopraanona 16-vuotiaaksi.
Tunnettuja poikasopraanorooleja oopperoissa on säveltänyt muun muassa Mozart (Taikahuilun 3 poikaa), Puccini (Toscan paimenpoika ja Gianni Schicchin Gherardino) ja Claude Debussy oopperassaan Pélléas ja Mélisande. Poikasopraanoa käytetään myös kevyen musiikin parissa (Suomessa esimerkiksi Stratovarius).
Pedaali
Pedaali on poljin, jota käytetään joissain soittimissa kuten pianossa tai harpussa esimerkiksi kielestä saatavan äänen sävelkorkeuden, voimakkuuden tai sointiajan muuttamiseksi tai kaikuefektin tuottamiseksi.
Pianon pedaalit
thumb|right|Pianon pedaalit.
Pianossa on kaksi tai kolme jaloilla painettavaa pedaalia.
Oikanpuoleinen eli kaikupedaali (sustain-pedaali) on eniten käytetty pedaali, ja sitä kutsutaan usein lyhyesti pedaaliksi. Pedaalia painettaessa vipukoneisto nostaa kaikki sammuttimet irti kielistä. Kielet, joita vastaavaa kosketinta on painettu, jäävät värähtelemään vielä sen jälkeenkin, kun sormi on nostettu koskettimelta, kunnes jalka nostetaan pedaalilta. Pedaalin avulla sointuun kuuluvia säveliä voidaan jättää soimaan ja sitoa toisiinsa silloinkin, kun se ei olisi sormiteknisesti mahdollista. Kaiku saa äänen myös kuulostamaan täyteläisemmältä, sillä pianon kaikki kielet resonoivat soitettavien sävelten ohessa.
Kaikupedaalin käyttö voidaan osoittaa nuottikirjoituksessa erityisellä merkillä (20px). Usein sitä ei kuitenkaan merkitä. Sen käytön hienosäätö onkin tärkeä osa taitavan pianistin tekniikkaa.
Vasemmanpuoleinen pedaali on hiljennyspedaali (una corda -pedaali), joka hiljentää pianon ääntä ja muuttaa sen laatua. Flyygelissä hiljennyspedaali siirtää koskettimistoa ja koneistoa hiukan oikealle, minkä takia vasarat osuvat vain kahdelle kielelle kolmen (tai yhdelle kahden) sijasta. Tämä hiljentää ääntä ja muuttaa äänen laatua. Tästä juontuu myös pedaalin nimi "una corda" eli yksi kieli. Pystypianossa vasen pedaali sen sijaan joko siirtää vasarakoneistoa, mutta ei koskettimistoa, hieman oikealle, jolloin vasarat iskevät vain kahteen kieleen, tai nostaa koneiston lähemmäksi kieliä, niin että vasaran lyönti saa vähemmän iskuvoimaa ja ääni jää hiljaisemmaksi.
Muun muassa Steinway-flyygeleissä on edellä mainittujen välissä kolmaskin pedaali, sostenuto-pedaali. Se on kehitetty viimeisimpänä, eikä sitä yleensä ole pystypianoissa eikä kaikissa flyygeleissäkään. Sostenuto-pedaalia painettaessa jäävät sillä hetkellä alas painettuina olevia koskettimia vastaavat sammuttajat ylös ja pysyvät ylhäällä siihen saakka, kunnes pedaali vapautetaan, riippumatta siitä, vapautetaanko kosketin. Näin voidaan jättää yksittäisiä säveliä, tyypillisesti urkupisteitä tai sointuja soimaan ja soittaa samalla muita säveliä lyhyinä.
Pystypianoissa keskimmäisen eli sostenuto-pedaalin paikalla on usein ala-asentoon lukittuva harjoituspedaali, joka alas painettuna laskee huopakaistaleen vasaroiden ja kielien väliin. Se vaimentaa äänen aivan hiljaiseksi ns. yösoitoksi.
Harpun pedaalit
thumb|right|Harpun pedaalit
Nykyaikaisissa harpuissa on seitsemän pedaalia, yksi oktaavin kutakin säveltä kohti. Ne lyhentävät kieli ja nostavat siten sävelkorkeutta puoli sävelaskelta, jos ne on painettu puoliväliin, tai kokonaisen sävelaskelen, jos ne on painettu ala-asentoon saakka. Jos pedaaleja ei ole painettu, kielet soivat Ces-duuriasteikon sävelin, mutta esimerkiksi C-pedaalia painamalla kaikkien eri oktaavialojen Ces-kielten säveltaso nousee C:ksi, jos pedaali on painettu puoleenväliin, tai Cis:iksi, jos se on painettu alas.
Patarummun pedaalit
Patarummuissa on pedaaleja, joiden avulla muutetaan rummun kalvon jännitystä ja samalla sävelkorkeutta.
Muut soittimet
Cembalossa on toisinaan pedaaleja, joilla eri äänikerrat kytketään päälle tai pois päältä.
Myös urkujen jalkiota sanotaan joskus pedaaleiksi.
Punainen kirjekuori
Punainen kirjekuori on Kiinalaisessa  kulttuurissa juhlapäivien ja muiden erityisten tapahtumien aikana jaettava rahalahja.
Käyttö
Punaisia kirjekuoria jaetaan pääasiallisesti sosiaalisissa ja perhetapahtumissa kuten häissä, ja juhlapäivinä kuten kiinalaisena uutenavuotena. Kirjeiden punainen väri merkitsee onnea ja karkottaa pahoja henkiä. Perinteisten uskomusten mukaan kirjekuorien sisältämä rahasumma on yleensä parillinen, sillä parittomat luvut liittyvät hautajaisiin. Myös lukua neljä (四, sì) vältetään, sillä se kuulostaa liikaa kuolemaa tarkoittavalta sanalta 死, sǐ.
Häissä annettavan summan toivotaan kattavan järjestelyiden kulut ja osoittavan hyvää tahtoa hääparia kohtaan. Numeroa kahdeksan, joka kuulostaa samanlaiselta kuin kiinan sana onni, käytetään esimerkiksi rahasummissa $288 (pari + kaksi kertaa onnea) ja $388 (syntymä + kaksi kertaa onnea).
Kiinalaisen uudenvuoden aikana, enimmäkseen Etelä-Kiinassa, punaisia kirjekuoria antavat naimisissa olevat naimattomille, joista suurin osa on lapsia. Välttääkseen painavia kolikoita summa koostuu yleensä yksittäisestä setelistä—näin summaa on myös vaikeampi arvata ennen kirjekuoren avaamista. Perinteeseen kuuluu laittaa kuoriin ainoastaan upouusia seteleitä, ja kunnioituksesta vastaanottajan tulee olla avaamatta kuoria sukulaisten nähdessä. Pohjois-Kiinassa kirjekuoria ei jaella, vain rahaa. Toisin kuin länsimaalaiset onnittelukortit, uudenvuoden alla annettuja punaisia kirjekuoria ei allekirjoiteta. Syntymäpäiväjuhlissa ja häissä jaettuihin kuoriin voi lisätä vapaaehtoisen lyhyen viestin ja allekirjoituksen.
Punaisia kirjekuoria esiintyy myös muualla Itä-Aasiassa ja tunnetaan mm. kantoniksi nimellä lai see, min naniksi ang pao, vietnamiksi lì xì ja thaiksi ang pow (อั่งเปา). Koreassa ja Japanissa löytyy punaisten sijasta valkoisia kirjekuoria (koreaksi 세뱃돈 eli sae bae don, japaniksi お年玉 eli otoshidama).
Alkuperä
Punaisen kirjekuoren alkuperä on hämärän peitossa. Yhden teorian mukaan vanhuksilla oli Qin-dynastian (1644-1912) aikana tapana pujottaa kolikoita punaiseen lankaan. Tätä rahaa kutsuttiin pahoja henkiä karkottavaksi rahaksi ja sitä uskottiin suojelevan vanhuksia sairaudelta ja kuolemalta. Yāsuì qián korvattiin punaisilla kirjekuorilla kun painokone kehitettiin ja punaisia kirjekuoria kutsutaan yhä joskus yāsuì qiániksi.
Legendan mukaan piinasi Song-dynastian (960-1279) aikana Chang–Chieu-nimistä kylää valtava ja voittamaton demoni. Eräänä päivänä kylään saapui sattumalta nuori mies, jolla oli esi-isiltään peritty taikasapeli. Nuori mies taisteli demonia vastaan ja voitti. Ilmaistakseen kiitollisuutensa kyläläiset antoivat miehelle kultaa sisältävän punaisen paketin. Kyläläiset kokivat itsensä siunatuksi, kun tämä mies joutui heidän kyläänsä ja pelastivat heidät, ja toivoivat lahjan antaessa myös miehen tulevan siunatuksi. Tästä käsitteestä johtui perinne jaella punaisia kirjekuoria iloitakseen muiden onnesta.
Örnsköldsvikin kunta
Örnsköldsvikin kunta on Västernorrlandin läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Ångermanlandiin. Kunnan keskustaajama on Örnsköldsvik.
Kunnan maapinta-ala on 6 376,05 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 55 823 henkeä (31.12.2021).
Kunta sijaitsee Ruotsin korkearannikon alueella, jossa sijaitsee Skuleskogenin kansallispuisto, josta osa sijaitsee Kramforsin kunnan alueella. Vaasanlaivat harjoitti aiemmin Örnsköldsvikistä liikennettä autolautalla Vaasaan Suomeen. Vuonna 2010 valmistunutrautatieosuus Botniabanan kulkee kunnan lävitse.
Vuonna 2007 kunnassa oli 148,71 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 2,3 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Kuntajaon kehitys
Vuonna 1894 Örnsköldsvikin kauppala muutettiin Örnsköldsvikin kaupungiksi. Vuoden 1952 kuntauudistuksessa alueelle muodostettiin kaksi "suurkuntaa": Örnskölsvikin kaupunkiin ja muihin maalaiskuntiin tämä uudistus ei vaikuttanut. Vuonna 1963 Arnäsin maalaiskunta liitettiin Örnsköldsvikin kaupunkiin ja Mon maalaiskunta Själevadin maalaiskuntaan. Vuonna 1971 muodostettiin nykyinen Örnsköldsvikin kunta yhdistämällä kaupunki sekä Anundsjön, Nätran, Själevadin, Grundsundan, Gideån, Björnan ja Trehörningsjön maalaiskunnat.
Vaakuna
Nykyinen vaakuna on entisen Örnsköldsvikin kaupungin vaakuna. Myös kuudella maalaiskunnalla oli oma vaakuna.
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan kunnassa asui 761 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 1,4 prosenttia kunnan väestöstä.
Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 2,7 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 998 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 1,7 prosenttia kunnan väestöstä.