cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alkoholivero
Muutokset verotuksessa
Vuoden 2004 veronalennuksen jälkeen alkoholiveroa on nostettu kuudesti. Veroja on korotettu vuonna 2019, 2018, 2014, 2012, 2009 ja 2008:
Keväällä 2013 suunniteltiin alkoholiveron nostamista vuodelle 2014. Mietojen alkoholijuomien vero olisi noussut 15 % ja muiden 10 %. Syksyllä 2013 hallitus päätti kuitenkin lieventää korotusta Viron viinarallin hillitsemiseksi. Alkuvuodesta 2014 voimaan tulleiden korotusten jälkeen väkevien alkoholijuomien hinta nousi 2,2 %, oluen ja viinin hinta 2–2,5 %, ja välituotteiden, kuten väkevien viinien, hinta 3,7 %.
Alkoholivero ja kansanterveys
Vuonna 2011 suomalaiset joivat keskimäärin 10,1 litraa sataprosenttista alkoholia.
Alkoholin tilaaminen ulkomailta
Yksityishenkilö voi tilata ulkomailta alkoholia omaan käyttöönsä. Mikäli myyjä järjestää toimituksen Suomeen, katsotaan myyjän olevan verovelvollinen tilauksen suhteen. Mikäli toimituksen järjestää asiakas itse on hän tällöin myös verovelvollinen.
Suomessa alkoholilakia on perinteisesti tulkittu niin, että alkoholin etäosto on sallittu, mutta etämyynti kielletty rikoksena. Vuonna 2009 Euroopan unionin tuomioistuin päätti ruotsalaisessa ns. Rosengren-jutussa, että Ruotsin vastaava etäkauppakielto rajoitti tuontia EU:n perussopimuksen vapaan liikkuvuuden vastaisesti. Suomessa vastaava juttu oli ns. Alkotaxi-tapaus, palvelu, jossa asiakkaat tilasivat ja maksoivat juomansa etukäteen liikkeen internetsivuilla ja ne toimitettiin ulkomailta kotiovelle. Helsingin hovioikeus päätti keväällä 2014 viedä tapauksen EU:n tuomioistuimen ratkaistavaksi.
Nykyisin etämyynti on sallittu ja myyjä on verovelvollinen. Ns. etäostossa tilaaja on verovelvollinen. Etäosto tarkoittaa, että tilaaja hoitaa kuljetuksen, esimerkiksi hakemalla tuotteet itse tai hankkimalla kolmannen osapuolen kuljetuksen.
Luettelo jääkiekkoleijonista
Tämä on luettelo Suomen jääkiekkomuseon valitsemista jääkiekkoleijonista.
Henkilöt ovat lajiteltavassa luettelossa alun alkaen siinä järjestyksessä, missä heidät on jääkiekkoleijoniksi nimitetty. Jääkiekkomuseo on nimittänyt ihmisiä jääkiekkoleijoniksi vuodesta 1985 lähtien. Tällaista nimitystä kutsutaan usein "jääkiekkoleijonaksi aateloimiseksi".
Jääkiekkoleijonaksi voidaan nimittää kuka tahansa suomalaista jääkiekkoilua edistänyt henkilö kansalaisuudesta riippumatta. Toistaiseksi nimityksen Suomen jääkiekkoleijona on saanut kahdeksan ulkomaalaista.
Jääkiekkoleijonat
200px|thumb|Jääkiekkoleijonat esittelyssä Suomen Jääkiekkomuseossa. 200px|thumb|[[Teppo Rastio on jääkiekkoleijona numero 29.]] 200px|thumb|[[Lasse Oksanen on jääkiekkoleijona numero 53.]] 200px|thumb|[[Veli-Pekka Ketola on jääkiekkoleijona numero 72.]] 200px|thumb|[[Juhani Tamminen on jääkiekkoleijona numero 79.]] 200px|thumb|[[Pentti Lund on jääkiekkoleijona numero 84.]] 200px|thumb|[[Kalervo Kummola on jääkiekkoleijona numero 106.]] 200px|thumb|[[Jari Kurri on jääkiekkoleijona numero 113.]] 200px|thumb|[[Alpo Suhonen on jääkiekkoleijona numero 149.]] 200px|thumb|[[Hannu Aravirta on jääkiekkoleijona numero 182.]] 200px|thumb|[[Raimo Helminen on jääkiekkoleijona numero 192.]] 200px|thumb|[[Erik Hämäläinen on jääkiekkoleijona numero 193.]] 200px|thumb|[[Jyrki Lumme on jääkiekkoleijona numero 196.]] 200px|thumb|[[Janne Ojanen on jääkiekkoleijona numero 206.]] 200px|thumb|[[Jere Lehtinen on jääkiekkoleijona numero 207.]] 200px|thumb|[[Jukka Jalonen on jääkiekkoleijona numero 210.]] 200px|thumb|[[Ville Peltonen on jääkiekkoleijona numero 226.]] 200px|thumb|[[Saku Koivu on jääkiekkoleijona numero 228.]] 200px|thumb|[[Teemu Selänne on jääkiekkoleijona numero 232.]]
Etelä-Kivu
Etelä-Kivu on Kongon demokraattisen tasavallan itäosassa Tanganjikajärven rannalla sijaitseva maakunta, jonka pääkaupunki on Bukavu. Sen naapurimaakunnat ovat Maniema ja Pohjois-Kivu. Maakunnalla on yhteistä rajaa Ruandan, Burundin ja Tansanian kanssa.
Etelä-Kivu on yksi viidestä maakunnasta, joiden alue ja pääkaupunki säilyivät ennellaan vuoden 2005 perustuslakiin liittyneessä hallinnonuudistuksessa. Maakunnan pinta-ala on 65 070 neliökilometriä. Vuonna 2012 arvioitu väkiluku oli 6,9 miljoonaa.
Toyota TF105
Toyota TF105 ja sen kehitysversio Toyota TF105B olivat brittiläisen Mike Gascoynen suunnittelemia Formula 1 -autoja, joilla Toyota talli kilpaili kaudella 2005. Autoa ajoivat saksalainen Ralf Schumacher ja italialainen Jarno Trulli. Autoissa oli Toyotan V10 -moottori, Michelinin renkaat ja ne käyttivät Esson poltto- ja voiteluöljyjä.
Autoilla osallistuttiin yhteensä 18 kilpailuun ja niillä saavutettiin kaksi paalupaikkaa, viisi palkintosijaa, yksi kilpailun nopein kierros, muttei yhtään voittoa. Talli sijoittui 88. pisteellä valmistajien MM-sarjassa neljänneksi.
Punahilkka
thumb|”Punahilkan” kuvitusta lastenkirjassa. [[Jessie Willcox Smith, 1911.]] Punahilkka on satu tytöstä, metsämökissä asuvasta isoäidistä ja sudesta, joka haluaa syödä tytön ja isoäidin. ”Punahilkka” välittyi ensin kansansatuna, kunnes sen versioita alettiin julkaista eurooppalaisissa satukokoelmissa. Nykyisin se on yksi maailman tunnetuimmista saduista.
Historia
”Punahilkka” tunnettiin aluksi ilmeisesti suullisesti välittyneenä kansansatuna. Sitä on tavattu pienin muunnelmin monesta paikasta Euroopassa. Myös Taiwanissa Aasiassa on kerrottu samanlaista kansansatua; siinä suden paikalla on tiikeri, joka syö tytön pikkusisarukset. Kiinalaisessa kansansadussa susi tulee lasten kotiin isoäidiksi naamioituneena lasten äidin ollessa poissa.
Ranskalainen Charles Perrault julkaisi ”Punahilkan” omana versionaan satukokoelmassaan vuonna 1697 ja Grimmin veljekset vuonna 1812. Nièvressä Ranskassa vuonna 1885 kerätyn ja folkloristi Paul Delaruen vuonna 1951 julkaiseman version katsotaan yleisesti esittävän sadun siinä muodossa, jossa sitä kerrottiin ennen Perrault’n versiota.
”Punahilkasta” on tehty 1800-luvulta alkaen lukemattomia mukaelmia niin kirjallisuudessa kuin elokuvissakin, ja satua on kerrottu ja analysoitu monia erilaisia teemoja ja näkökulmia painottaen. Kansansatuversiossa on nähty nuoren naisen seksuaalisuuteen ja aikuistumiseen sekä sukupolvien vaihtumiseen liittyvää vertauskuvallisuutta. Perrault’n ja Grimmien versiot ovat selkeän opettavaisia varoitustarinoita tottelemattomuuden ja seksuaalisen varomattomuuden seurauksista.
Kansansatu
Maalaistyttö lähetetään viemään metsämökissä asuvalle isoäidilleen leipää ja maitoa. Polunristeyksessä tyttö tapaa ihmissuden, joka tiedustelee tytöltä mihin tämä on menossa. Ihmissusi kiiruhtaa isoäidin mökille ennen tyttöä, tappaa ja syö naisen. Se laittaa isoäidin lihaa ruokakomeroon ja verta pulloon, jotka sitten tarjoaa tytölle, kun tämä saapuu mökille. Aterian aikana kissa tai jokin toinen eläin kertoo tytölle, mitä on tapahtunut ja varoittaa tätä. Ihmissusi pyytää sitten tyttöä riisuutumaan ja tulemaan vierelleen sänkyyn. Tyttö riisuu vaatteensa yksi kerrallaan ja kysyy aina ihmissudelta, mitä hänen pitäisi tehdä riisumallaan vaatekappaleella. Ihmissusi kehottaa tyttöä heittämään ne takkaan, sillä tyttö ei enää tarvitsisi niitä. Seuraavaksi tyttö ja ihmissusi keskustelevat suden ulkonäöstä ja tämän karvaisesta ruumiista. Kun ihmissusi on lopulta valmis syömään tytön, tämä pyytää päästä tarpeilleen ulos. Ihmissusi sitoo hänen jalkaansa langan, mutta tyttö huiputtaa sutta ja sitoo ulkona langan luumupuuhun ja pakenee. Joissain kansansatuversioissa tyttö sen sijaan tappaa suden, ja joissain versioissa jotkut muut hahmot tappavat suden.
Perrault’n satu
thumb|Punahilkka ja isoäidiksi naamioitunut susi sängyssä. [[Gustave Dorén kuvitusta Charles Perrault’n kirjaan 1862.]] Charles Perrault’n julkaisemassa versiossa tyttö on saanut punaisen hilkan ja siitä myös nimensä. Tyttö vie sairaalle mummolleen kakkua ja voita. Kun hän kertoo sudelle minne on matkalla, susi menee mökille tytön edeltä ja syö isoäidin. Perrault on jättänyt pois kansansadussa kuvaillun ihmissyöntikohtauksen ja Punahilkan riisuutumisen tarkan kuvauksen. Punahilkka menee kuitenkin suden sänkyyn ja joutuu sen syömäksi. Perrault varoittaa lukijaa lopuksi siitä, mihin tällainen käyttäytyminen voi nuoren tytön johtaa.
Grimmien satu
Grimmin veljekset julkaisivat sadun erilaisina versioina satukokoelmansa eri painoksissa. Heidän sadussaan Punahilkka vie mummolleen kakkua ja viiniä, ja äiti varoittaa tyttöä poikkeamasta oikealta polulta. Grimmien sadussa on onnellinen loppu, jossa metsästäjä pelastaa tytön ja mummon nukkuvan suden vatsasta ja lopuksi tappaa suden. Grimmit lisäsivät sadun jälkeen kirjaansa toisen samankaltaisen sadun, jossa Punahilkka tulee isoäidin mökille toisen suden kanssa, ja yhdessä he jallittavat ja tappavat pahan suden.
Myöhemmät versiot
1900-luvulla ”Punahilkkaa” siistittiin lapsilukijoita ajatellen, ja Perrault’n ja Grimmien versiot sulautettiin usein yhteen.
Elokuvamukaelmia
”Punahilkasta” ovat omat lyhytanimaatiomukaelmansa tehneet muun muassa Disney (1922, 1934 ja 1998), MGM (1937, 1943 ja 1949) ja Warner Bros. (1944). Yhdysvaltalainen kokopitkä tietokoneanimaatio Tapaus Punahilkka julkaistiin vuonna 2005. Näytelmämukaelmiin lukeutuvat esimerkiksi elokuva Sudet tulevat (1984) ja musikaali Pimeä metsä (1987).
Noin viikon uutiset
Noin viikon uutiset palkittiin parhaan komedia- ja sketsiohjelman Kultainen Venla -palkinnolla vuosina 2016 ja 2017. Marraskuussa 2017 Raittiuden Ystävät palkitsi ohjelman ja juontaja Jukka Lindströmin Vuoden raittiusteko 2017 -tunnustuksella ”rohkeasta, ennakkoluulottomasta ja kriittisestä tavasta tarkastella suomalaista päihdekulttuuria ja alkoholiteollisuutta”. Ohjelma palkittiin myös Koura-palkinnolla 2015.
Ohjelman kesätauoilla vuosina 2016 ja 2017 Lindström teki Yle Areenassa julkaistua podcast-sarjaa Noin viikon radio.
Ohjelman viimeisessä jaksossa tekijätiimi kertoi ohjelman tekemisestä.
Osa ohjelman tekijätiimistä jatkoi keväällä 2018 alkaneessa Noin viikon studio -ohjelmassa.
Ohjelman teosta
Image-lehden haastattelussa Lindström on kertonut, että huolella tehdyn käsikirjoituksen avulla on tarkoitus luoda illuusio siitä, että kaikki on improvisoitua. Jutussa Lindström myös toteaa, että hän ei ”usko satiirin voimaan tai yhteiskunnalliseen tehtävään, mutta ei pelkää myöskään suututtaa vallanpitäjiä”.
Ohjelmaa käsikirjoitettiin maanantaista keskiviikkoon. Torstai-iltana esitetty jakso nauhoitettiin Ylen studioilla Pasilassa torstai-iltapäivisin vaihtuvan studioyleisön edessä.
Vastaanotto
Ohjelma otettiin vastaan hyvin. Keskisuomalaisen kolumnissaan Heikki Kärki piti ohjelmaa viihdyttävänä sekä tiiviisti ja tarkkaan käsikirjoitettuna. Helsingin Sanomien Toni Puurtisen mukaan ohjelma on oivaltava ja hauska. Toimittaja Veli-Pekka Lehtonen arvioi maaliskuussa 2017 Helsingin Sanomissa Noin viikon uutisten olevan ”nopein ja iloisin tv-show juuri nyt”. Erityisesti Lehtonen nostaa esiin käsikirjoituksessa ansiokkaasti käytettävän arkistomateriaalin ja pelottoman asenteen.
Seitsemännen kauden kahdeksannen jakson ensilähetys teki ohjelman katsojaennätyksen, kun sitä seurasi keskimäärin 325 000 katsojaa torstaina 9. marraskuuta 2017. Elokuussa 2017 Yle ilmoitti Jukka Lindströmin jättävän ohjelman syksyn tuotantokauden jälkeen. Ohjelma jäi määrittelemättömälle tauolle marraskuussa 2017.
Ludwig-Musser
Ludwig-Musser on yhdysvaltalainen rumpu- ja lyömäsoitinvalmistaja. Ludwig-Musserin tuotemerkkejä ovat Ludwig ja Musser.
Historiaa
Yrityksen perustivat vuonna 1910 veljekset William F. ja Theo Ludwig. Alkuun yritys toimi Ludwig & Ludwig -nimisenä. Vuonna 1930 yritys yhdistyi C.G. Conn Companyn kanssa, ja samassa yhteydessä William jätti yrityksen. Hän perusti W.F.L. Drum Companyn vuonna 1937. Vuonna 1955 Ludwigin suku osti Ludwigin tuotannon Connilta ja nimesi sen Ludwig Drum Companyksi. Vuonna 1966 Ludwig osti lyömäsoitinvalmistaja Musser Marimba Companyn.
Ludwig oli 1970-luvulla maailman suurin rumpuvalmistaja ja sen rumpuja käyttivät silloin useat tunnetut rumpalit. Yritys nousi 1960-luvulla kun Beatlesin Ringo Starr käytti sen valmistamia rumpuja. Toinen kuuluisa käyttäjä oli Led Zeppelinin John Bonham. Ludwigin suosio alkoi laskea 1980-luvulla. Nykyisin Ludwig valmistaa edelleen rumpuja, mutta ei kuulu enää isoimpiin rumpuvalmistajiin.
Pohjois-Kivu
200px|right Pohjois-Kivu eli  Nord-Kivu on maakunta Kongon demokraattisessa tasavallassa, joka sijaitsee maan itäosassa Ugandan ja Ruandan vastaisella rajalla. Sen pääkaupunki on Goma. Maakunnan eteläpuolella on Etelä-Kivun maakunta.
Pohjois-Kivu on yksi viidestä maakunnasta, joiden alue ja pääkaupunki säilyivät ennellaan vuoden 2005 perustuslakiin liittyneessä hallinnonuudistuksessa. Vuonna 2012 arvioitu väkiluku oli noin kuusi miljoonaa.
Sampo (Kalevala)
thumb|200px|[[Akseli Gallen-Kallela: Sammon taonta, 1893.]]
Sampo eli kirjokansi on suomalaisessa mytologiassa ihmeellinen kone tai esine, kosintalahja ja sotasaalis, joka liittyy usein Pohjolaan. Sampo on tunnettu erityisesti suomalaisesta kansanrunoudesta kootusta Kalevala-eepoksesta, jossa sillä on tärkeä rooli. Eri taruissa sampo on erilainen, sillä on myös useita nimityksiä ja ilmiasuja. Kalevalassa käytetyissä sampotaruissa sampo on ihmeellinen, rikkauksia tekevä mylly.
Sampotarut ovat olleet paitsi ihmeellisiä kertomuksia kahden kansan taistelusta ja ihme-esineen vaiheista, myös ilmeisesti alkujaan kosmisia kuvauksia. Sampotarut ovat myös selittäneet maanviljelyksen syntyä ja joidenkin muidenkin asioiden myyttistä alkuperää. Samporunoutta on ollut eräiden tietojen mukaan tapana laulaa kevätkylvön yhteydessä.
Sammon tutkimuksen historiaa
Ensimmäisen kerran sampo mainitaan tieteen historiassa Carl Axel Gottlundin väitöstilaisuuden yhteydessä 12. joulukuuta 1818. Väitös oli aiheeltaan De proverbis fennicis eli Suomalaisista sananlaskuista. Gottlund oli tallentanut tarinan sampaan ryöstöstä Sävsenissä, Taalainmaalla Maija Turpiaiselta, ja julkaissut sen aiemmin samana vuonna teoksessaan Pieniä Runoja Suomen Poijille Ratoxi. Seuraava maininta sammosta löytyy Zacharias Topelius vanhemman vuoden 1821 kokoelmassa Suomen kansan vanhoja runoja ynnä myös nykyisempiä lauluja. Elias Lönnrot kirjoitti muistiin ensimmäisen sampo-runonsa loppukesästä 1832.
Suurimpia sampoa käsitteleviä teoksia on Emil Nestor Setälän 650-sivuinen tutkimus Sammon arvoitus.
thumb|200px|Gallen-Kallela: [[Sammon puolustus, 1896.]]
Kalevalan sampo
Sampo mainitaan Kalevalan runoissa 1, 7, 10, 15, 19, 38, 39, 42, 43 ja 45. Sampo eli kirjokansi on ihmekone, joka tekee eli jauhaa rahaa, viljaa ja suolaa. Sammolla katsotaan olevan kansi, sillä sen toisintonimi on kirjokansi. Sillä arvellaan myös olevan jalat, joiden avulla se seisoo pystyssä, sekä reiät tai nokat, joista tulee sammon jauhaessa rahaa, viljaa ja suolaa, eli ”kotipitoja”, ”syötäviä” ja ”myötäviä”.
Seppä Ilmarinen takoo Sammon Pohjolan emännälle vastineeksi Pohjolan tyttärestä. Pohjolan emäntä Louhi ottaa sammon vastaan, mutta kieltäytyy luovuttamasta tyttöä Ilmarisen vaimoksi. Louhi vie Sammon kivisen mäen sisään, juurruttaa sen maaperään, ja sulkee lukkojen taakse. Sen jälkeen sampo jauhaa rikkautta Pohjolan väelle.
Tästä suuttuneina kalevalaiset hyökkäävät Pohjolaan ja anastavat sammon. Syntyneessä taistelussa sampo tuhoutuu. Pohjan Akka saa sammon kannen. Sammon sirpaleita ajelehtii kalevalaisten rantaan. Sirpaleet rikastuttavat Kalevalan maata.
Erilaiset sampotulkinnat
Kansanrunojen eri versioissa sampo on esiintynyt myös nimillä sampa, sammas, sampi, sampu, samppu, samppo ja sammut. Joissain samporunojen harvinaisemmissa versioissa sammon nimen lisäksi myös sammon merkitys on korvaantunut jollakin kokonaan toisella, tällaisia ovat tammi, saima (laatokkalainen alus), saani (reki), sauna, sauva ja saarva (saukko). Eräässä runossa esineestä käytetään sekä nimitystä samppu että kannel.
Sammon olemusta ja mahdollista historiallista pohjaa on pohdittu pitkään. Osmo Mäkeläisen mukaan sammakko- ja sampo-sanat liittyvät kansainväliseen mylly- ja hedelmällisyysmytologiaan. Matti Klingen mukaan sampo saattaisi olla kauppaoikeudesta kertova pylväs (esimerkiksi Turun Samppalinnassa). Paavo Haavikon kaunokirjallisessa tulkinnassa (Rauta-aika) sampo on rahan lyöntiin käytetty väline, ”väärän rahan” painomalli, jollaisen skandinaavien viikinkiretkille osallistuneet suomalaiset olisivat ryöstäneet Konstantinopolista. Haavikon tulkinta ei ole saanut laajempaa kannatusta, eikä se ehkä ole edes vakavamielinen ehdotus. Nykyisin yleensä ajatellaan, että sammon merkitys riippuu asiayhteydestä, eikä yhtä ainoaa selitystä ole.
Teoria sammon alkuperäisestä hahmosta ei ole ristiriidassa sen kanssa, että Sampo on myöhemmin käsitetty monella eri tavalla. Kansanrunojen kieli on pitkälti kielikuvallista, ja näiden kielikuvien merkitykset unohtuvat usein helpommin kuin itse runon sanamuoto. Samoin kuin ikivanha kirjallisuus, jota voi olla myöhempinä aikoina vaikea ymmärtää ilman taustatietoja, myös kansanrunous on säilyttänyt uskollisesti vanhoja ilmauksia, joiden merkitykset ovat unohtuneet. Näin arvellaan käyneen sampoaiheisten runojenkin kanssa. Kielikuvien ja vertauskuvien merkitykset ovat aikojen saatossa pitkälti unohtuneet, mutta itse runojen kieliasua on pyritty uskollisesti toistamaan. Monet runon toisinnot ovat säilyttäneet pylvääseen viittaavan sanan sampo, toiset taas ovat korvanneet sen jollain tutulla, saman kuuloisella sanalla.
Sananmukaisin tulkinta Sammosta suoraan Kalevalasta lainattuna on kirjoitettu kirja. Kalevalan ensimmäisessä maininnassa Sammosta todetaan sen sisältäneen sanoja: "Sampo ei puuttunut sanoja ... vanheni sanoihin Sampo". Toisen maininnan yhteydessä todetaan, ettei sen tilaaja, Louhi, ole kiinnostunut maallisesta mammonasta, vaan kysyy osaako Väinämöinen "kirjokannen kalkutella, joutsenen kynän nenästä, maholehmän maitosesta...", johon Väinämöinen vastaa suoraan, ettei osaa kirjoittaa: "Taia en sampoa takoa, kirjokantta kirjoitella". Muut kuvaukset Sammon kylkien aiheista tarkoittavat tietenkin kirjan hopeakansien koristelun aiheita, joka keskiajalla oli kuvailevaa. Uuden, kaikkea hyvää lupaavan uskon konkreettinen ilmentymä oli tietenkin raamattu, jotka vielä tänäkin päivänä ovat varsin kirjaillusti taotuissa kansissa kreikkalaiskatolisissa kirkoissa. Sammon kirjateorian esitti ensimmäisenä arkeologi ja historian opettaja Reino Riikonen Espoosta joskus 1960/70-luvulla. Tämän kappaleen kirjoittaja oli hänen oppilaansa 1980-luvun alussa. Riikosen teoriasta on kirjallisia mainintoja ainakin tuon ajan lukion historian oppikirjoissa, mutta ei ole tiedossa, onko Riikonen julkaissut aiheesta tieteellisiä artikkeleita. Riikosen teorian huipennus on, että kyseessä oleva kirja eli raamattu olisi Codex Argenteus tai jokin sen kopio, jonka suomalaiset olisivat käyneet ryöstämässä Konstantinopolista. Kalevalan Pohjolan sijoittaminen Konstantinopoliin oli Riikosen mukaan Paavo Haavikon idea.
Reijo Solantie on 2012 esittänyt teorian että Sampo on kaskiviljelyyn noin vuonna 1200 j.Kr. tullut juuresruis. Uusi viljelymenetelmä laajensi viljelykelpoista aluetta selvästi pohjoisemmaksi ja turvasi melko varmat sadot. Kalevala Sammon taonnasta: "Tomu nousi taivahalle, savu pilvihin sakeni" "Silloin kynti Sammon juuret 100 sarvella härällä" "Siin ois kyntö, siinä kylvö" "Jopa jauhoi uusi Sampo, yhen purnun syötäviä, toisen jauhoi myötäviä". Sammon kyntö 100 sarvella härällä kuvaisi siis juureisen kylvöä kaskimaahan risukarhilla, ja loput sen runsasta ja varmaa ruisjauhon saantia.
Veikko Anttosen ja Lotte Tarkan kaltaiset nykytutkijat ovat huomauttaneet, että sammon merkitys ei palaudu mihinkään yksittäiseen esineeseen tai myyttiseen objektiin, vaan kyseessä on ennen kaikkea vaurauden, kasvun ja hyvinvoinnin tuonpuoleiseen alkuperään liittyvä käsite, jolle on voitu antaa hyvin erilaisia hahmoja. Samanlaisen tulkinnan esittää myös Pauli Pylkkö, jonka mukaan sampo on eräänlainen allegoria tekniikasta yleensä. Pylkön tulkinnassa sampo liitetään seppien tuomaan uudenlaiseen hyvinvointiin, joka uhkaa sysäyttää Väinämöisen ja tietäjäkulttuurin.
Metsäsuomalaisten käsitys maailmanpylväästä
220px|thumb|Havainnollistus siitä, miten Pohjantähti naulana liittää yhteen kuvun muotoisen taivaankannen ja sampaan eli maailmanpylvään. E.N Setälän (1932) mukaan.
Maailmanpylvääksi mielletty sampo säilyi parhaiten metsäsuomalaisten, Keski-Ruotsissa asuneen savolaisperäisen väestön mytologiassa. Vielä vuonna 1932 tai hieman aiemmin, tavoittivat runouden kerääjät Värmlannin Östmarkin pitäjästä 70-vuotiaan Kaisa Vilhusen, kansanparantajan ja verenseisauttajan. Hän kertoi suorasanaisesti (ei runomuodossa) muun muassa seuraavaa. Sammas on patsas, joka kannattaa taivaan kantta. Kultanappi tai kultainen naula ”istu sammon päässä”, tai "se istu samppaassa"; se oli pohjantähti, joka kiinnitti taivaankannen ja maan. Taivaankansi pyöri naulan ympäri. Tästä hän käytti myös ilmaisua ”sammas jauho”. Sammas ulottui yhdeksän sylen syvyyteen maan alle, ja nojautui siellä kupariseen vuoreen. Vilhunen kertoi myös seisauttaneensa verenvuotoja iskemällä puukon seinään Pohjantähteä vasten. Vilhusen kertomus vastasi sitä, mitä tutkijat olivat sammon alkuperästä päätelleet muilta seuduilta löytyneiden tiedonrippeiden avulla.
Kaisa Vilhusen kertomus oli niin kiinnostava, että hänet haastatteli uudelleen 15 vuoden kuluttua Lauri Kettunen. Vaikka 85-vuotiaan tietäjän muisti oli muuten heikentynyt, hän kertoi saman kuin viimeksi, ja lisäsi paljon yksityiskohtia ja taustoja, muun muassa keneltä oli eräitä tietojaan saanut. Hän kertoi, että sampaan juuressa on kultakaivos, jota suojelee kolme vartijaa: Tuokko, Pajas (mahdollisesti sama kuin Pajainen, Ukko ylijumalan savolainen rinnakkaisnimi) ja Ruoskakup ("ruoskaukko"; metsäsuomalaisten "kup" tulee ruotsin sanasta "gubbe"). Sammas haarautui päästään kolmeksi kuin kynttelikkö, ja tässä haarassa istui neito Jenuveena (ilmeisesti Genovena kristillisestä kertomusperinteestä). Myös tolpan juuren oli määrä olla kuin puun juuren. Sammas oli olemassa napana sitä varten, että maailma pyörisi sen ympäri, ja sampaan ympärillä oli tämän vuoksi vanteita. Myös sammas pyöri mukana.
Itse asiassa jo ensimmäinen tutkijoiden tuntema tieto sammosta, jonka C.A. Gottlund vuonna 1817 kirjoitti muistiin, on peräisin metsäsuomalaisilta, ja siinä sampo on selvästi taivaallinen esine, josta myös käytetään pylvästä tarkoittavaa sanaa sammas. Kertomuksessa sammas on taivaalla pilvessä Pohjanmaalla, joka myös Pohjolaksi mainitaan. Jompainen iskee miekallaan sammalta [sic] kaksi ”varvasta” irti. Varpaista saatiin mereen suolat ja heinät maalle. Jos Jompainen olisi saanut kolmannenkin varpaan irti, olisi saatu vilja kylvämättä.
Myös taivaannaula, joka kiinnitti kirjokannen sampoon, liittyisi Ridderstadin mukaan arojen indoeurooppalaisiin: pyörivä akseli ja naulatähti, taivaannaula olisivat syntyneet pyörän keksimisen jälkeen. Käsite ja sana olisi lainattu indoeurooppalaisilta 2000-luvulla eaa., jolloin kirkas Thuban oli napatähtenä.
Lätäkkökatka
Lätäkkökatka (Gammarus duebeni) on 1–2 cm pitkä katkojen lahkoon kuuluva äyriäinen, joka elää Itämeren rantavesissä, Suomessa erityisesti saariston kalliolammikoissa. Sitä tavataan myös muualla Pohjois-Atlantin rannikoilla ja Länsi-Euroopassa myös sisävesissä.
Lualaba (maakunta)
200px|right
Jevgeni Miller
Miller syntyi baltiansaksalaiseen perheeseen Väinänlinnassa joka tuolloin kuului Venäjän keisarikunnan Vitebskin kuvernementtiin. Miller valmistui sota-akatemiasta ja palveli Venäjän keisarillisessa kaartissa. Vuosina 1898–1907 hän toimi Venäjän sotilasattaseana ulkomailla muun muassa Roomassa, Haagissa ja Brysselissä. Ensimmäisessä maailmansodassa Miller komensi Moskovan sotilaspiiriä ja sai kenraaliluutnantin arvon.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 Millerin sotilaat pidättivät hänet, kun hän käski heitä riisumaan punaisen käsivarsinauhan.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Miller pakeni Arkangeliin, jossa hän julisti itsensä Pohjois-Venäjän kenraalikuvernööriksi. Toukokuussa 1919 amiraali Aleksandr Koltšak nimitti Millerin valkoisten johtajaksi Pohjoisen oblastin alueella. Arkangelissa, Murmanskissa ja Aunuksessa Millerin joukot saivat apua ympärysvalloilta, Britannian ja Ranskan sotajoukoilta Venäjän punaisia vastaan. Britit kuitenkin perääntyivät hyökkäyksen epäonnistuttua Vienanjoella ja Miller jäi yksin vihollista vastaan.
Helmikuussa 1920 Miller pakeni Arkangelistä Norjaan ja muutti myöhemmin Pjotr Wrangelin ja suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšin kanssa Ranskaan, jossa he jatkoivat bolševikkien vastaista toimintaansa. Vuonna 1930 Miller nimitettiin emigranttijärjestö Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) komentajaksi. Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu NKVD sieppasi Millerin 22. syyskuuta 1937 Pariisissa, jossa kaksoisagentiksi ryhtynyt ROVS:n tiedustelujohtaja Nikolai Skoblin johdatti hänet ansaan. Miller kuljetettiin huumattuna Le Havreen ja sieltä eteenpäin Neuvostoliittoon rahtialuksella. Hän istui lähes kaksi vuotta vankilassa Moskovan keskustassa. Hänen henkilöllisyytensä pidettiin salassa. Hänet teloitettiin ampumalla 11. toukokuuta 1939 moskovalaisessa krematoriossa.
Myös Millerin edeltäjänä ROVS:n johdossa toiminut kenraali Aleksandr Kutepov oli siepattu samalla tavalla Pariisissa vuonna 1930, tosin hän kuoli sydänkohtaukseen jo laivamatkan aikana.
Aunuksen rauhoitusalue
Aunuksen rauhoitusalue (Aunuksen luonnonsuojelualue) on Venäjän federaation liittovaltiotason luonnonsuojelualue Karjalan tasavallan Aunuksen piirissä. Aunuksen suojelualue perustettiin 20. helmikuuta 1986. Se on merkittävä muuttavien vesilintujen levähdysalue.
Alue on 270 neliökilometrin laajuinen ja se sijaitsee Laatokan itärannalla, Karjalan tasavallan ja Leningradin alueen rajalla. Leningradin alueen puolella siihen liittyy välittömästi Ala-Syvärin luonnonpuisto. Yhdessä suojelualueet muodostavat 605 neliökilometriä kattavan Syvärinlahden kosteikkoalueen, joka kuuluu Ramsar-alueisiin.
Quantum Air
Quantum Air (ennen Aerolíneas de Baleares) oli espanjalainen Palma de Mallorcalla pääkonttoriaan pitänyt lentoyhtiö. Yhtiö lensi Espanjan sisäisiä lentoja sekä ulkomaanlentoja Itävaltaan. Yhtiö perustettiin 1999 ja se aloitti lentotoiminnan 5. heinäkuuta 2000. Yhtiö tunnettiin alkujaan nimellä AB Bluestar. Yhtiön omistajia olivat Grupo Marsans (51 %), SAS Group (25 %), Spanair (18 %) sekä VITRAC (6 %). Kaikki sen lennot operoitiin Spanairin koodeilla.
Bolintin-Vale
Bolintin-Vale on kaupunki Romaniassa Giurgiunin piirikunnassa. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 12 929. Kaupungin väestö koostuu pääasiassa romanialaisista, mutta kaupungissa asuu vankka romanivähemmistö.
Alfred Malherbe
pienoiskuva|upright|Alfred Malherbem valokuva Ranskan kansalliskirjastossa. Alfred Malherbe (14. heinäkuuta 1804, Isle de France–14. elokuuta 1866, Metz ) oli ranskalainen raatimies ja amatööriluonnontieteilijä.
Malherbe oli Metzin museon hoitaja ja Metzin luonnontieteellisen seuran puheenjohtaja 1844–1865. Hän matkusteli paljon Pohjois-Afrikassa ja Sisiliassa. Hän julkaisi 4-osaisen tikkoja käsittelevän teoksen Monographie des picidées (1859–62). Hän nimesi atlaksenvihertikan François Le Vaillantin kunniaksi.
Lakimies (lehti)
Lakimies on Suomalaisen Lakimiesyhdistyksen vuodesta 1903 julkaisema aikakirja.
Tura Satana
thumb|Tura Satana (vasemmalla). Tura Satana (oik. Tura Yamaguchi, 10. heinäkuuta 1938 Hokkaidō, Japani – 4. helmikuuta 2011 Reno, Nevada, Yhdysvallat ) oli japanilaissyntyinen, Yhdysvalloissa uransa luonut tanssija ja näyttelijä. Hänet muistetaan parhaiten Varlan roolista Russ Meyerin ohjaamassa elokuvassa ''Faster, Pussycat! Kill! Kill!'' (1965).
Lakimies (lehti)
Lehdessä julkaistaan oikeustieteellisiä artikkeleita, oikeustapauskommentteja ja kirja-arvosteluja. Lehden päätoimittaja on apulaisprofessori Tatu Hyttinen.
Potilas
thumb|250px|Lapsipotilas unitutkimuksessa Saint Louisin lastensairaalassa (2006).
Potilas on henkilö, jota varten terveydenhuoltojärjestelmä on olemassa. Hoito voi olla terveyteen liittyvä tarkastus tai hoitotoimenpide. Henkilö on tavallisesti sairastunut tai vammautunut tapaturman johdosta ja tarvitsee terveydenhuollon ammattilaisen huolenpitoa tai hoitoa.
Potilasta kutsutaan myös asiakkaaksi yksityisen terveydenhuollon puolella maksavan asiakkaan roolin johdosta.
Eläinlääketieteessä potilas on hoidettava tai tutkittava eläin, jolloin varsinainen asiakas on omistaja tai hoitaja.
Holocaust
Holocaust on skotlantilainen heavy metal -yhtye. Sen perustivat Edinburghissa Gary Lettice (laulaja), John Mortimer (kitaristi), Ed Dudley (kitaristi), Robin Begg (basisti) sekä Nicky Arkless (rumpali) 1970-luvun lopulla. Metallica julkaisi Garage Inc. -levyllään coverin Holocaustin kappaleesta "The Small Hours".
Potilas
Sana potilas on johdettu verbistä potea, ja se on mainittu suomen kirjakielessä ensimmäisen kerran vuonna 1745.
Rugbyn historia
thumb|300px|Rugby School, etualalla rugbykenttä Rugbyn historia alkaa erilaisista jalkapallon sukuisista peleistä, joita on pelattu vuosisatojen ajan.
Alkuajat
Britteinsaarilla jalkapallon esimuotoja on pelattu jo ensimmäisellä vuosisadalla eaa. 1300- ja 1400-luvuilla jalkapallon pelaaminen laskiaisena muodostui perinteeksi, joka säilyi pitkälle 1800-luvulle. Näiden pelimuotojen luonteeseen kuului väkivaltaisuus ja sääntöjen vähäisyys. Englantilaisissa yksityiskouluissa peleille ryhdyttiin kehittelemään sääntöjä ja ajan mittaan tapahtui jakautuminen kahteen koulukuntaan: nykyaikaista jalkapalloa muistuttaviin peleihin, joissa päähuomio keskittyi pallon kuljettamiseen jaloilla, muun muassa Etonissa ja Harrow’ssa, ja pallon käsin kuljettamiseen päähuomionsa keskittävään muotoon muun muassa Rugbyssa, Marlborough’ssa ja Cheltenhamissa.
Rugbyn koulussa rehtori Thomas Arnoldin (1828–1842) johdolla peli saavutti suurta suosiota koululaisten keskuudessa ja tämä lajin muoto, rugby union, muodostui englantilaisen ja sittemmin Brittiläisen imperiumin miehisyyden edistämisessä. Peliä esiteltiin muun muassa Thomas Hughesin romaanissa Tom Brownin kouluvuodet (1857). Miehisyyden ihannoinnin kasvualustaa olivat yksityiskoulut sekä Oxfordin ja Cambridgen yliopistot, joissa opetukseen kuului poikien kasvattaminen herrasmiehiksi. Raskas liikunta oli osa opetussuunnitelmaa ja 1800-luvun lopulla rugby yhdessä kriketin kanssa oli ottanut paikkansa suosituimpana lajina yläluokan keskuudessa ”sivistyneenä” miehekkäänä käytöksenä. Ajateltiin, että rugby teki jäntevistä kristityistä herrasmiehistä pyyteettömiä, pelottomia ja itsehillintään sekä yhteistyöhön kykeneviä.
Rugby sai lisää jalansijaa yksityiskoulujen ja yliopistojen entisten oppilaiden perustettua omia joukkueitaan, kun pelkät vuosittaiset ottelut entisten ja nykyisten oppilaiden välillä eivät tyydyttäneet pelaamisen halua. Rugbyinnostus levisi nopeasti myös Irlantiin ja Skotlantiin. Ensimmäinen rugbyseura perustettiin Dubliniin vuonna 1854 ja Edinburghiin vuonna 1858. Vuonna 1863 pelattiin ensimmäinen, sittemmin perinteeksi muodostunut ottelu englantilaisten Blackheathin ja Richmondin välillä. Vuonna 1863 suurten jalkapalloseurojen edustajat kokoontuivat tarkoituksenaan luoda yhteiset säännöt lajille. Suurta erimielisyyttä esiintyi pallon kuljettamisen käsillä ja jaloille potkimisen ja kampittamisen suhteen. Rugbysäännöissä sallittiin kumpikin, kun taas muualla käytössä olleissa säännöissä ei kumpaakaan. Blackeathin F. W. Campbellin johdolla rugbyseurojen edustajat pitivät kiinni kannastaan ja kutsuivat muiden kokousedustajien näkemyksiä epämiehekkäiksi. Vähemmistöön jääneet rugbysääntöjen kannattajat jäivät tämän johdosta ulkopuolelle, kun perustettiin Englannin jalkapalloliitto (The Football Association), vaikka kompromissisääntöihin sisällytettiinkin useita rugbystä peräisin olleita piirteitä. Tapahtuman johdosta nykyiset jalkapallo ja rugby lähtivät lopullisesti kehittymään erillisiksi lajeiksi. 1860-luvun lopulta lähtien kuitenkin myös rugbymuodoissa kiellettiin jaloille potkiminen ja kampittaminen.
Vuonna 1871 Richmondin joukkueen pelaaja sai surmansa harjoitusottelussa, mikä toi rugbylle ikävää julkisuutta. Tapauksen johdosta rugbyseurat pitivät kokouksen, jossa perustettiin lajin kattojärjestö Rugby Football Union. Yllättäen nimestään huolimatta Rugbyn koulu itse jätti kuitenkin liittymättä liittoon, koska se halusi vielä pitää kiinni jaloille potkimisesta ja kampittamisesta, joita se piti keskeisenä piirteenä lajissa. Liittyminen tapahtui kuitenkin vuonna 1890.
Rugby levisi nopeasti alkulähteiltään Englannin, Skotlannin ja Irlannin yläluokan parista myös keski- ja työväenluokan keskuuteen Pohjois-Englannissa ja Walesissa kuten myös siirtomaissa Etelä-Afrikassa, Australiassa ja Uusi-Seelanti. Rugby levisi myös Pohjois-Amerikkaan, missä sen pojalta kuitenkin kehitettiin poikkeava laji, amerikkalainen jalkapallo.
Jakautuminen rugby unioniin ja rugby leagueen
Toisin kuin jalkapallo, jossa 1880-luvulla ryhdyttiin pelaamaan liigoja ja laji myös ammattimaistui, piti RFU tiukasti kiinni amatöörimäisyydestä, kuten myös vastusti cup- ja sarjamuotoisia kilpailuita, vaikkakin maaotteluita Englannin ja Skotlannin välillä ryhdyttiin pelaamaan. Ensimmäinen Englannin ja Skotlannin välinen ottelu pelattiin 27. marraskuuta vuonna 1871 neljäntuhannen silmäparin edessä. Kumpikin joukkue sai tehtyä yhden kuljetusmaalin eli tryn, mutta vain Englanti kykeni tekemään maalin sen jälkeisestä lisäpisteyrityksestä. Irlanti pelasi ensi kerran Englantia vastaan vuonna 1875 ja Skotlantia vastaan vuonna 1877. Maaotteluilla oli pitkän aikaa keskeinen osa rugbynpeluussa, koska sarjamuotoisia kilpailuja ei vielä pelattu.
Rugby alkoi kuitenkin jakaantua kahtia eteläisen ja pohjoisen Englannin kesken. Pohjoisessa rugbyjoukkueista oli muodostunut paikallisia ylpeyden aiheita ja pian Yorkshiressä ryhdyttiinkin pelaamaan liiga- ja cup-muotoisia kilpailuita, jotka levisivät myös Cumbriaan ja Lancashireen. Monet pelaajista kuuluivat työväenluokaan ja pohjoisen seurat halusivat, että pelaajille maksetaan korvauksia menetetystä työajasta. Vuonna 1893 RFU:n kokouksessa enemmistönä olleet etelän joukkueet vastustivat ehdotusta. 29. elokuuta vuonna 1895 Yorkshiren Huddersfieldissä 22 pohjoisen seuraa erosivat liitosta ja perustivat uuden Northern Rugby Football Unionin, joka vuonna 1922 muutti nimensä Rugby Football Leagueksi. Suurin osa pohjoisen seuroista liittyi uuteen liittoon, mutta se ei kuitenkaan saavuttanut maanlaajuista suosiota. Tämän toimi rugbyn jakautumisena kahteen lajiin: rugby unioniin ja rugby leagueen.
Wales
Walesissa rugbyseuroja perustettiin niin kaupunkeihin kuin pieniin kaivoskyliin 1870- ja 1880-luvulla. Suurena vaikuttimena lajin suosion leviämiseen olivat Pohjois-Englannista tulleet siirtolaiset. 1880-luvun alussa rugby oli jo muodostunut keskeiseksi osaksi työväenluokkaista eteläwalesilaista kulttuuria, kun taas muissa Britteinsaarten maissa laji oli vielä säilyttänyt yläluokkaisen maineensa. 1800-luvulla Walesiin muutti paljon siirtolaisia ja rugby oli keskeisessä osassa modernissa walesilaisessa kansallismielisyydessä. Vuonna 1881 perustettiin Walesiin oma rugbyliitto ja pian Wales ryhtyi pelaamaan maaotteluita muiden Britteinsaarten joukkueiden kesken. Ensimmäisen Britannian mestaruutensa Wales voitti vuonna 1893. Walesissa myös seurakilpailuja ryhdyttiin pelaamaan aiemmin kuin Englannissa. Etelä-Walesin cup-mestaruudesta pelattiin jo vuosina 1878–1897. Wales oli myös ainoa joukkue, joka voitti Uuden-Seelannin sen Britannian kiertueella vuonna 1905.
Ranska
Brittiläisen imperiumin ulkopuolella rugby saavutti heikommin jalansijaa, vaikkakin Ranskassa rugbyä oli pelattu jo vuonna 1870, ja vuonna 1892 maassa oli jo yli 20 seuraa pääasiassa Pariisin seudulla. Laji kuitenkin levisi Ranskassa etelän suuriin kaupunkeihin kuten Bordeaux'hin, Lyoniin ja Perpignaniin. Vuonna 1910 Ranska otti ensi kertaa osaa Britannian mestaruusturnaukseen. Itsenäinen Ranskan rugbyliitto perustettiin vuonna 1920. Ranskassa asennoituminen ammattilaisuuteen oli myös myönteisempää kuin Britanniassa, minkä johdosta se erotettiin Britannian mestaruuskilpailusta vuonna 1932, ja otettiin takaisin vasta vuonna 1945. Ranskassa myös pelattiin rehellisesti seurajoukkueiten mestaruussarjaa jo vuonna 1892. Union-säännöillä pelatusta Home Nations -turnauksesta erottamisen ja ammattilaisuuteen suhtautumisen johdosta Ranskassa kuitenkin alettiin keskittyä rugby leagueen, jonka lajiliitto perustettiin vuonna 1934. Myös rugby league oli suosittua pääasiallisesti etelässä, ja toisen maailmansodan aikaan Vichyn Ranskassa sen pelaaminen oli kiellettyä.
Italia
Italiassa, pääasiassa maan luoteisosassa, rugby union saavutti suosiota 1920-luvulla. Maan rugbyliitto perustettiin vuonna 1928. 1980-luvulla suuryritykset tukivat isolla rahalla seuroja ja paikallisiin joukkueisiin ostettiin monia maailman huippupelaajia. 1990-luvun myötä Italian rubgyn taso kasvoi nopeasti ja vuonna 2000 maa otettiin mukaan Ranskan ja Britteinsaarten turnaukseen eli Five Nationsiin, joka nykyisin tunnetaan nimellä Six Nations Championship.
Pohjois-Amerikka
Kanadaan ja Yhdysvaltoihin rugby levisi jo ennen 1870-lukua. Vuonna 1874 montrealilainen McGill-yliopisto ja cambridgelainen Harvardin yliopisto pelasivat kuuluisan ottelun rugby-säännöillä. Vuonna 1876 Harvardin, Yalen, Princetonin ja Columbian yliopistojen edustajat perustivat Intercollegiate Football Association -liiton, joka otti käyttöön vuoden 1871 rugby union -säännöt. Sääntöjä kuitenkin kehitettiin omanlaisikseen ajan myötä kokonaan omaksi lajikseen, josta syntyivät nykyiset amerikkalainen ja kanadalainen jalkapallo. Amerikkalainen jalkapallo kuitenkin kiellettiin vuonna 1905 länsirannikolla väkivallan, loukkaantumisten ja jopa kuolemantapausten johdosta, minkä myötä rugby sai jälleen jalansijaa. Vaikka amerikkalaisen jalkapallon sääntöjä kehitettiin ja laji jälleen sallittiin, jatkui rugbyn pelaaminen, ja länsirannikolta olleista pelaajista kootut joukkueet voittivat olympiakultaa sekä 1920 että 1924 kisoissa, minkä jälkeen laji jätettiin pois olympiakisojen ohjelmasta.
Australia
thumb|250px|Professori Ian Barassin mukaan nimetty linja, jonka mukaan australialaisen jalkapallon (länsi) ja rugbyn (itä) suosio jakaantuu Australiassa maantieteellisesti kahtia. Australiassa rugbyaluetta oli pääasiassa itäinen rannikkoseutu. Vuonna 1874 Sydneyn kaupungissa perustettiin lajiliitto The Southern Rugby Football Union. Tuohon aikaan kaupungissa oli vain viisi seuraa, mutta vuonna 1900 seuroja oli jo 79. Uuden Etelä-Walesin rugbyliitto NSWRU perustettiin vuonna 1897 organisoimaan sarjamuotoisia kilpailuja, joiden myötä lajin suosio lähti suureen kasvuun. 1880-luvulla pelattiin ensimmäiset ottelut Uuden Etelä-Walesin ja Uuden-Seelannin välillä. Australiassa rugbyn suosio rajoittui kuitenkin itäisiin suurkaupunkeihin, sillä australialainen jalkapallo oli jo levinnyt suurimpaan osaan saarta ja saavuttanut laajaa suosiota. Kansallinen lajiliitto perustettiin Australiaan vasta vuonna 1949.
Uusi-Seelanti
Uudessa-Seelanissa ensimmäinen rugbyottelu pelattiin jo vuonna 1870. Lajin leviäminen oli kuitenkin hidasta huonojen kulkuyhteyksien ja väestön hajanaisuuden vuoksi. Lajia pelattiin lähinnä paikallisesti ja maanlaajuinen rugbyliitto perustettiin vasta vuonna 1892. Vuosina 1888–1889 eräs liikemies järjesti alkuasukkaiden rugbyjoukkuen kiertueen Englannissa ja Britanniassa tarkoituksenaan esitellä saarten eksoottista maoriväestöä siirtomaaisännille. Pääasiassa maoreista koostunut joukkue pelasi Britanniassa kaikkiaan 74 ottelua, joissa se saavutti 49 voittoa.
Vuonna 1902 Uuden-Seelannin kuvernööri Ranfurlyn jaarli lahjoitti Ranfurly Shield -nimise palkinnon, josta aluejoukkueet kilpailivat. Kilpi on yhä Uuden-Seelannin arvokkain rugbypalkinto. Ensimmäinen varsinainen maaottelu Uuden-Seelannin ja Australian välillä pelattiin vuonna 1903. Vuonna 1904 Uuden-Seelannin maajoukkue, joka sai mustien peliajusensa mukaan nimen All Blacks, kävi pelaamassa Britanniassa, Ranskassa sekä seuraavana vuonna Pohjois-Amerikassa, ja saavutti pelaamissaan otteluissa 34 voittoa ja kärsi vain yhden tappion. Menestyksen seurauksena rugby vakiinnutti paikkansa Uuden-Seelannin kansallislajina. Uusi-Seelanti on vielä nykypäivänäkin johtavia rugbymaita, ja harvassa maassa lajilla on yhtä suuri rooli kansallisen identiteetin muodostumisessa. Maan maajoukkue suorittaa perinteisen maorien haka-taistelutanssin ennen jokaisen ottelun alkua.
Etelä-Afrikka
Etelä-Afrikassa rugbyä pelattiin jo vuonna 1862. Vuonna 1878 perustettiin King William's Towniin rugbyseura, ja väestön levitessä Kimberleyn timanttilöydösten mukana levisi myös rugby. Etelä-Afrikan rugbyliitto perustettiin vuonna 1889. Maassa pelattiin sekä seurajoukkueitten sarjakilpailuta että provinssien keskistä Currie Cupia.
Etelä-Afrikan maajoukkue oli maailman huipputasoa 1930-luvulta 1960-luvulle, mutta sittemmin sen maine alkoi tahriintua apartheid-politiikan takia. Mustaihoiselta väestöltä kiellettiin virallisissa sarjoissa pelaaminen. Keskeinen henkilö eteläafrikkalaisen rugbyn menestystarinassa oli entinen pelaaja ja valmentaja Danie Craven, joka toimi sittemmin maan rugbyliiton puheenjohtajana.
thumb|left|250px|Kuva Aucklandissa pelatusta ottelusta Etelä-Afrikan joukkueen Uuden-Seelannin vierailulta (1981). Rugbystä muodostui alusta protesteille Etelä-Afrikan syrjintäpolitiikkaa kohtaan niin maan mustan väestön kesken kuin kansainvälisesti. Uuden-Seelannin joukkue ei saanut valita maoripelaajia joukkueeseensa Etelä-Afrikan vierailulleen vuonna 1960, ja 1967 uusi vierailu peruttiin koska maorit olivat yhä kiellettjä. Uusi vierailu sovittiin vuodeksi 1970, kun Etelä-Afrikka antoi maoreille luvan pelata joukkueessa. Noihin aikoihin Etelä-Afrikka oli suljettu ulos kansainvälisestä olympialiikkeestä ja Uusi-Seelanti päätti perua seuraavan vierailunsa vuonna 1973, koska muut kansainyhteisön maat protestoivat ja maa tahtoi pitää itsellään seuraavan vuoden kansainyhteisön kisat. Vuonna 1976 kaikkiaan 23 Afrikan maata jäi pois Montraelin olympialaisista, koska Uusi-Seelanti oli samana vuonna pelannut Etelä-Afrikkaa vastaan vaikka Sowetossa oli tapahtunut 16 mustan mielenosoittajan kuolemaan johtanut välikohtaus. Dramaattisimmat vaiheet eteläafrikkalaisen rugbyn ympärillä ajouttuivat vuoteen 1981, jolloin maan rugbyjoukkue kävi pelaamassa Etelä-Afrikassa. Kiertueen toinen ottelu jouduttiin perumaan mielenosoittajien rynnättyä kentälle. Kesken viimeisen ottelun lentokoneista pudotettiin kentälle "jauhopommeja". Vuonna 1985 Uudessa-Seelannissa kiellettiin viime hetkellä suunnitelti Etelä-Afrikan vierailu, ja seuraavana vuonna maassa vierailivat päätöstä vastaan kapinoineet. 1980-luvun mitaan Etelä-Afrikka eristettiin hyvin pitkälti kokonaan kansainvälisestä urheiluelämästä. Sitä kiellettiin osallistumasta myös ensimmäisiin maailmanmestaruuskilpailuihin vuosina 1987 ja 1991.
Aparteid-järjestelmä purettiin vuonna 1991, minkä jälkeen Etelä-Afrikka hyväksyttiin jälleen maajoukkuekilpailuihin. Vuonna 1995 maa isännöi MM-turnauksen ja voitti mestaruuden lähes täysin valkoihoisista pelaajista koostuneilla joukkueella. Tämän tapahtuman katsottiin olleen merkittävä tekijä maan yhdistymisessä ja presidentti Nelson Mandela antoi joukkueelle täyden tukensa.
Muut maat
Muita vahvoja rugbymaita ovat mm. Argentiina sekä Tyynenmeren saarivaltiot Samoa, Fidži ja Tonga. Argentiinassa rugbya pelattiin ensi kertaa 1870-luvulla, ja vuosisadan vaihteessa neljä buenosairesilaisseuraa perustivat River Plate Rugby Football Unionin. Fidžille rugby saapui jo 1880-luvulla, mutta Samoalle ja Tongalle vasta 1920-luvulla. Ensimmäiset maaottelut Fidžin ja Länsi-Samoan välillä pelattiin vuonna 1924. Saarivaltioilla on kullakin ensisijaisesti omat maajoukkueet, mutta ne ovat pelanneet myös yhteisjoukkueella ystävyysotteluita.
Nykyaika
thumb|250px|Etelä-Afrikan ja Englannin välinen ottelu vuoden 2007 rugby unionin MM-kisoissa 1900-luvun lopulle tultaessa niin rugby union kuin rugby league ovat olleet osana yleistä urheilun kaupallistumista ja television roolin lisääntymistä. Erityiset maailmanmestaruuskilpailut perustettiin vastan 1900-luvun lopulla. Rugby unionissa maailmanmestaruudessta pelattiin ensi kerran vuonna 1987 Australiassa ja Uudessa-Seelannissa, ja kilpailut olivat suuri yleisö- ja kaupallinen menestys. Laji siirtyi aivan uudelle ammattimaisuuden tasolle. 1991 MM-kisat Isossa-Britanniasa, Irlannissa ja Ranskassa vakiinnuttivat turnauksen paikan suurten kansainvälisten urheilutapahtumien joukossa. Vuonna 1995 Etelä-Afrikan MM-kisat olivat maailman neljänneksi seuratuin urheilutapahtuma. Sitä seurasi 2,7 miljardia ihmistä 124 maassa.
Ennen 1995 MM-kisoja Etelä-Afrikka, Uusi-Seelanti ja Australia loivat unionin Super 14 -turnauksen sekä leaguen vuosittaisen Tri-Nations-turnauksen, joiden televisiointioikeudet myytiin Rupert Murdochin yhtiölle 555 miljoonalla dollarilla seuraavan kymmenen vuoden ajaksi.
Rugby leaguen suosion kasvussa televisiolla oli niin ikään merkittävä rooli. 1980- ja 1990-luvuilla liiga laajeni Australiassa Sydneyn ympäristöstä maanlaajuiseksi sekä aina Uuteen-Seelantiin saakka. 1980 käytiin ensi kertaa Queenslandin ja Uuden Etelä-Walesin välinen State of Origin -kilpailu, josta nopeasti tuli Australian katsotuin urheilutapahtuma. Idea kopioitiin onnistuneesti Englantiin, missä Yorkshire ja Lancashire ovat vastakkain Ruusujen sodassa.
Vuonna 1995 Rupert Murdoch yritti ostaa rugby leaguen maailmanlaajuiset televisio-oikeudet itselleen tavoitteenaan pitää itsellään lajin maksutelevisio-oikeudet Australiassa. Englannin rugby league hyötyi tästä hetkellisesti rahallisesti, mutta uusi superliiga ei saavuttanut suosiota, kuten ei myöskään samanniminen kilpailu Australiassa, missä monet katsojat siirtyivät seuraamaan rugby unionia tai australialaista jalkapalloa.
1995 rugby oli kehittynyt täysammattimaiseksi urheilumuodoksi ja pelaajien liikkuminen vapautui. Näytti mahdolliselta että sopu unionin ja leaguen välillä olisi mahdollinen ja erilaisia kompromissisääntöjä kehiteltiin, mutta asiassa ei kuitenkaan ole päästy ajatusta pitemmälle.
Shanghai Shenhua
Shanghai Greenland on vuonna 1993 perustettu kiinalainen jalkapalloseura Shanghain kaupungista. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla Kiinan Superliigassa.
Historia
Shanhgai Shenhuan pääomistajana toimii kiinalainen liikemies Zhu Jun, joka omistaa 75% seuran osakkeista. Zhu Jun osti seuran osake-enemmistön vuonna 2007 ja yhdisti aiemmin omistamansa Shanghai Unitedin toiminnan Shenhuaan. Zhu Junin aikana seuran organisaatiota on kehitetty kansainväliseen suuntaan ja tammikuussa 2009 Shenhuasta tuli ensimmäinen kiinalaisseura, joka palkkasi itselleen toimitusjohtajan ja teknisen johtajan. Toimitusjohtajaksi Zhu Jun palkkasi seuran entisen päävalmentajan uruguaylaisen Osvaldo Gimenezin ja tekniseksi johtajaksi PSV Eindhovenissa työskennelleen Stan Valckxin.
Helmikuussa 2014 Shanghai Shenhua siirtyi Greenland Holding Group Companyn omistukseen. Joukkueen nimi vaihdettiin Shanghai Greenland FC:ksi.