cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Remigius Maria Paul Inchananiyil
Remigius Maria Paul Inchananiyil (s. 26. heinäkuuta 1961) on intialainen syyrialais-malabarilaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Thamarasserryn hiippakuntaan 12. joulukuuta 1987 ja nimitettiin sen johtoon 15. tammikuuta 2010. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi George Valiamattam, jota avustivat Jacob Thoomkuzhy ja Paul Chittilapilly.
Suikkilan kartano
Suikkilan kartano on Turun Länsikeskuksen lähellä sijaitseva kartano, josta Suikkilan asuinaluekin on saanut nimensä. Turku sai kartanon haltuunsa isoissa alueluovutuksissa Raisiolta.
Kartanon kaksikerroksinen päärakennus on valmistunut vuonna 1804. Talon eteläpäädyssä on vankihuoneita, jotka ovat jäänteitä ajalta, jolloin talo toimi käräjätalona. Piharakennus on valmistunut vuonna 1780. Sitä on käytetty muun muassa leivin- ja renkitupana.
Maakuntakaavassa kartano on merkitty suojeltavaksi rakennetun ympäristön kokonaisuudeksi. Kartanon läheisyyteen on kaavoitettu asuinalue, jonka rakentaminen aloitettiin vuonna 2016.
Viitteet
60.47106°N, 22.22603°W
Adam Kszczot
Adam Kszczot (s. 2. syyskuuta 1989) on puolalainen 800 metrin juoksija. Hänen ennätyksensä on 1.43,30, jonka hän juoksi 10. syyskuuta 2011 Rietissä.
Kszczot oli neljäs Torinon sisäratojen EM-kilpailuissa 2009 ja osallistui myös Berliinin MM-kilpailuihin 2009, muttei päässyt siellä loppukilpailuun. Samana vuonna hän voitti kultaa alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa ennen maanmiestään Marcin Lewandowskia. Kszczot voitti pronssia Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui Marcin Lewandowskin voittamassa kilpailussa kolmanneksi ajalla 1.47,22.
Kszczot voitti sisäratojen Euroopan-mestaruuden 800 metrillä Belgradissa 2017 ajalla 1.48,87. IAAF World Relays -kilpailuissa hän sai Puolan joukkueessa pronssia 4 × 800 metrin viestissä 2017. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän saavutti 800 metrillä hopeaa ajalla 1.44,95. Hän voitti sisäratojen maailmanmestaruuden 800 metrillä Birminghamissa 2018 ajalla 1.47,47. Myöhemmin samana vuonna hän voitti 800 metrin Euroopan-mestaruuden Berliinissä ajalla 1.44,59. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän karsiutui 800 metrin välierissä. Hän sijoittui samalla matkalla neljänneksi Toruńin sisäratojen EM-kilpailuissa 2021.
Benxi
Beixi (, pinyin: Běnxī Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Liaoningin maakunnan itäosassa. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 50 kilometriä maakunnan pääkaupunki Shenyangista kaakkoon. Prefektuurin pinta-ala on 8 435 neliökilometriä ja väkiluku 1,7 miljoonaa (2010).
Kaupunki rajoittuu pohjoisessa Fushunin, idässä Tonghuan, etelässä Dandongin, lännessä Liaoyangin, sekä luoteessa Shenyangin prefektuuritason kaupunkeihin.
Hallinnollinen jako
thumb|280px|left|Benxin hallinnollinen jako. Piirikuntatasolla prefektuuri jaetaan 6 osaan seuraavasti (numerointi kuten oheisessa kuvassa):
Sydämen mekaniikka (elokuva)
Sydämen mekaniikka (Jack et la mécanique du cœur) on ranskalainen animaatioelokuva, joka perustuu Mathias Malzieun romaaniin Sydämen mekaniikka sekä Dionysos-yhtyeen konseptialbumiin La Mécanique du Cœur. Elokuvan ensiesitys oli vuonna 2013.
Juoni
Jack syntyy maailman kylmimpänä yönä Edinburghissa vuonna 1874. Kätilönä toimii noitatohtori Madeleine, joka huomaa pian että vauvan sydän on umpijäässä. Madeleine poistaa jäätyneen sydämen ja asentaa tilalle käkikellon. Jackin äiti päättää, että lapsen on parempi jäädä Madeleinen luokse ja katoaa yöhön lapsen nukkuessa. Madeleine huolehtii pojasta kuin omastaan ja on huolissaan, miten Jackin heikko käkikellosydän kestää. Jackin on muistettava kolme kultaista sääntöä: kellon viisareihin ei saa koskea, ei saa vihastua eikä varsinkaan rakastua.
Jack on viettänyt lapsuutensa visusti kotona, mutta 10-vuotispäivänään hän pääsee ensimmäisen kerran kaupunkiin. Siellä hän kohtaa sattumalta nuoren tytön, neiti Acacian, joka esiintyy kadulla posetiivin kanssa. Tapaaminen on lyhyt, mutta Jack rakastuu Acaciaan ja haluaa löytää tämän uudelleen. Jack menee kouluun, mutta tyttöä ei löydy mistään. Sen sijaan Jack törmää Joe-nimiseen poikaan, joka on myös hullaantunut Acaciaan. Joe kiusaa Jackia koulussa vuosien ajan. Eräänä päivänä, kun Joe on jälleen Jackin kimpussa, Jack suuttuu ja hänen kellonsa käki tökkää vahingossa Joen silmään. Jack luulee tappaneensa Joen. Jack juoksee kotiin, ja Madeleine auttaa hänet pakoon.
Jack on saanut selville, että neiti Acacia on muuttanut Andalusiaan ja lähtee etsimään tätä sieltä. Jack matkustaa ensin junalla Pariisiin, missä hän kohtaa Georges Mélièsin. Mekaniikasta kiinnostunut, filmikameraa rakenteleva mies osaa korjata myös Jackin sydäntä. He lähtevät yhdessä jatkamaan matkaa kohti Andalusiaa. Parivaljakko löytää lopulta sirkuksen, jossa Acacia esiintyy. Lähes sokea Acacia ei ensin tunnista Jackia. Kun Jack saa lopulta ilmaistua, kuka hän on ja paljastaa tunteensa Acaciaa kohtaan, he päättävät paeta sirkuksesta. Ennen kuin he ehtivät lähteä, paikalle ilmaantuu Jackin vanha vihamies Joe.
The Book of Suffering: Tome I
The Book of Suffering (Tome 1) on kanadalaisen teknisen death metalin yhtyeen Cryptopsyn EP, joka julkaistiin lokakuussa 2015.
Kappaleesta ”Detritus (The One They Kept)” kuvattiin musiikkivideo.
Kirjokevättähti
Kirjokevättähti (Scilla forbesii) on parsakasvien heimoon kuuluvan sinililjojen (Scilla) suvun sipulikasvi.
Varret ja lehdet
Kirjokevättähden lehdet ovat ruodittomia ja suoria. Niiden pituus on noin 10–20 senttimetriä ja ne kasvavat lehtiruusukkeena tyvellä. Kukkavarsi on yleensä tummanvihreä tai ruskehtavanvioletti.
Kukat
Kirjokevättähden kukinto on terttu, joka sijaitsee kukkavarren latvassa. Kukkia siinä on 1–12. Ne ovat halkaisijaltaan 10–20 millimetriä. Kehälehtien väri on sininen mutta vaalenee keskustaan päin ja on aivan keskeltä valkoinen. Heteiden palhot ovat kärkeä kohti kapenevat ja ponnet ovat vaaleankeltaiset. Koska laji risteytyy helposti muiden sinililjojen kanssa, niin kirjokevättähdestä on olemassa paljon erilaisia variaatioita ja risteytymiä esimerkiksi vaaleanpunaisella kukalla oleva.
Kasvupaikat ja levinneisyys
Kirjokevättähteä kasvatetaan esimerkiksi pihoilla, puistoissa, puutarhoissa ja pensasaitojen vierillä koristekasvina. Se karkailee joskus mutta harvoin kovin kauas. Se lisääntyy itsestään tekemällä sivusipuleita. Kirjokevättähti on kotoisin Turkin länsiosista.
Kun kesä kuolee
Kun kesä kuolee (tv-esityksessä Kun kesät kuolevat, As Summers Die) on televisioelokuva vuodelta 1986, jonka ohjasi Jean-Claude Tramont. Draamaelokuvan pääosissa näyttelevät Scott Glenn, Jamie Lee Curtis, Bette Davis ja Beah Richards. Kun kesä kuolee perustuu Winston Groomin romaaniin ja sijoittuu 1950-luvun rotuerottelun aikaan eteläisessä Louisianassa.
Kun kesä kuolee kuvattiin Georgian osavaltiossa. Se tehtiin HBO-kanavalle ja se myöhemmin julkaistiin VHS-videona.
Elokuva oli ehdokkaana vuonna 1987 kolmeen CableACE-palkintoon: kahteen parhaan naispääosaan (Davis ja Richards) ja yhteen parhaan televisioelokuvan palkintoon (HBO). Richards voitti roolistaan parhaan naispääosan CableACE-palkinnon.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Ilkka Jauhiainen piti teosta hyvien näyttelijöiden ansiosta yllättävän laadukkaana tv-elokuvana ja antoi sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
IgA-nefropatia
right|150px|thumb|[[Immunoglobuliini A]] IgA-nefropatia eli Bergerin tauti on maailman yleisin glomerulonefriitti eli munuaiskerästulehdus. Nefropatia kuvattiin ensimmäisen kerran vuonna 1968. Tautiepäily herää, kun virtsanäytteessä näkyy verta ja valkuaista sekä muut taudit on poissuljettu. Valtaosalla potilaista ei ole oireita, mutta kolmasosalla esiintyy ajoittain makroskooppista hematuriaa. Tautia ei toistaiseksi voida parantaa, mutta sen etenemistä voidaan hidastaa. Tauti diagnosoidaan useimmiten munuaisbiopsian avulla, johon päädytään yleensä rutiininomaisen terveystarkastuksen yhteydessä havaitusta korkeasta verenpaineesta. IgA:ta tavataan iästä riippumatta. Yleisintä se on yli 30-vuotiailla.
IgA-nefropatiassa IgA1:n tuotanto luuytimessä on lisääntynyt. Myös nielurisat tuottavat liiaksi IgA1:tä. Potilaiden seerumin IgA on erilaista kuin terveillä ihmisillä, mikä kuvastaa munuaisiin saostunutta IgA:ta. Nykyisin uskotaan, että IgA on luuydinperäistä. IgA on IgA-nefropatiassa latautunut negatiivisesti sisältäen poikkeavan hiilihydraattimäärän. Fysikaaliset ominaisuudet vaikuttavat todennäköisesti munuaiskerästen ominaisuuksiin ja täten edesauttavat sen huonoa liukenemista. Pidetään epätodennäköisenä, että pelkkä IgA:n ylituotanto olisi taudin ainoa syy. Runsas IgA-saostuma munuaiskeräsissä on diagnoosin edellytys. Tyypillinen valomikroskooppinen löydös on mesangiumalueiden laajeneminen. Taudissa esiintyy harvoin runsaasti kresenttejä, joihin liittyy munuaisten äkillinen vajaatoiminta.
Bon Jovin diskografia
Bon Jovi on vuonna 1983 New Jerseyssä perustettu yhdysvaltalainen rockyhtye, jonka nykyisen kokoonpanon muodostavat laulaja Jon Bon Jovi, kitaristi Phil X, basisti Hugh McDonald, pianisti ja kosketinsoittaja David Bryan sekä rumpali Tico Torres. Yhtyeen tunnetuimpaan, vuosien 1983–1994 kokoonpanoon lukeutuivat Bon Jovin, Bryanin ja Torresin ohella vuonna 1994 yhtyeestä erotettu alkuperäinen basisti Alec John Such sekä vuonna 2013 yhtyeen jättänyt kitaristi Richie Sambora.
Kristiina Halttu
Seija Kristiina Halttu (s. 7. kesäkuuta 1963 Kuivaniemi) on suomalainen näyttelijä. Hänet on kiinnitetty Suomen kansallisteatteriin. Teatteritöiden lisäksi hän on tehnyt lukuisia televisio- ja elokuvarooleja sekä antanut äänensä moniin piirroselokuviin.
Halttu on poroja ja ravihevosia pitäneen tilallisen esikoistytär, jolla on kolme pikkuveljeä. Halttu kirjoitti ylioppilaaksi 1982 ja aloitti luokanopettajaopinnot Lapin korkeakoulussa. Kuorotyttönä ollut Halttu opiskeli lisäksi klassista laulua, mutta halusi jotain lisää opettajaopintojen oheen ja lähti opiskelukaverin houkuttelemana Ylioppilasteatterin pääsykokeisiin, joissa pärjäsi. Halttu siirtyi opiskelemaan Teatterikorkeakouluun ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi 1993. Työuransa hän aloitti Lahden kaupunginteatterin näyttelijänä 1993–1994 ja oli sen jälkeen pitkään freelance-näyttelijä, kunnes vuonna 2005 aloitti Suomen Kansallisteatterin näyttelijänä.
Halttu on naimisissa muusikko Tero Klingin kanssa.
Filmografia
Lähde filmografialle:
Das Leben der Anderen (kirja)
Das Leben der Anderen on Karri Kokon vuonna 2010 kokoama ja Ntamon julkaisema teos, joka rakentuu Kokon ja hänen Facebook-kavereidensa statuspäivityksistä ja muista merkinnöistä syksyltä 2009. Teoksen nimi juontuu samannimisestä saksalaisesta elokuvasta, jota esitettiin Suomessa nimellä Muiden elämä. Viittauksen kautta kirjailijan Facebook-harrastus rinnastuu hirtehisesti DDR:n salaisen tiedustelupalvelun Stasin urkkijana toimimiseen.
Abu Dhabin Grand Prix 2010
Abu Dhabin Grand Prix 2010 (virallisesti 2010 Formula 1 Etihad Airways Abu Dhabi Grand Prix) oli Formula 1 -kauden 2010 19. ja samalla viimeinen osakilpailu, joka ajettiin 14. marraskuuta Yas Marinan moottoriradalla Abu Dhabissa. Kilpailussa ratkaistiin kauden maailmanmestaruus, johon oli mahdollisuus neljällä eri kuljettajalla; Sebastian Vettelilla, Fernando Alonsolla, Mark Webberilla ja Lewis Hamiltonilla.
Paalupaikalta kisaan lähti Red Bullin Sebastian Vettel, joka säilytti ykkössijan maaliin asti. Samalla hän voitti uransa ensimmäisen maailmanmestaruuden, kun ennen kilpailua MM-sarjaa johtanut Fernando Alonso jäi seitsemänneksi. Vettelistä tuli mestaruutensa myötä kaikkien aikojen nuorin F1-maailmanmestari.
Vapaat harjoitukset
Perjantain ensimmäisissä vapaissa harjoituksissa Lotuksen kolmoskuljettaja Fairuz Fauzy ajoi Heikki Kovalaisen tilalla.
Kilpailu
MM-sarjaa johtava Ferrarin Fernando Alonso starttasi kisaan kolmannesta lähtöruudusta. Alonson kanssa mestaruudesta taistelivat vielä Red Bullin Mark Webber (5. lähtöruutu) ja Sebastian Vettel (lähti paalupaikalta), sekä teoriassa myös McLarenin Lewis Hamilton (2. lähtöruutu).
Kilpailun startissa McLarenin Jenson Button, joka lähti ruudusta 4 kilpailuun onnistui kuittaamaan huonomman lähdön saaneen Alonson, mutta Mark Webber ei onnistunut tekemään ohitusta. Ensimmäisellä kierroksella nähtiin kuitenkin kauhun hetkiä, kun Mercedes GP:n kuljettaja Michael Schumacher spinnasi ja Vitantonio Liuzzi Force India -autollaan ei ehtinyt väistää, joten hänen autonsa kolaroi pahasti Schumacherin auton kanssa. Hetken aikaa näytti, että Michael olisi saanut osuman renkaasta mutta nopeasti kokenut veteraani nousi autostaan ulos ja kumpikin käveli paikalta pois vahingoittumattomana. Tapahtuman seurauksena turva-auto kutsuttiin radalle.
Neljännen sijan pitäminen riittäisi Fernando Alonsolle mestaruuteen, vaikka Vettel pitäisi kärkisijansa. Ferrarin pilttuussa valmistaudutaan varikkokäyntiin ja kierroksella 14 Felipe Massa Ferrarillaan tuli varikolle, kun taas Alonso jatkoi vielä radalla tietäen tilanteen. Pari kierrosta myöhemmin Fernando Alonso tekee varikkopysähdyksensä ja se sujuu ongelmitta. Alonso palaa radalle juuri Mark Webberin edelle sijalle 12. Red Bull -tallissa ruvettiin tässä vaiheessa toivomaan, että hitaammat kuljettajat hidastaisivat Alonsoa enemmän, jotta tämä menettäisi sijoituksia varikkopysähdysten aikana. Kierroksella 22 ilmeet Ferrarin varikkopilttuussa olivat vakavia. 11. sijalla pyristelevä Fernando Alonso hukkasi arvokkaita sekunteja hitaampien kuljettajien takana. Lopulta kärkikaksikko tekee pysähdyksensä, kun Lewis Hamilton tekee stoppinsa kierroksella 24 ja putoaa Renaultin Robert Kubican taakse viidennelle sijalle.
Red Bull teki nopeasti päätöksen ja otti Vettelin kärkipaikalta sisään kierroksella 25, joka pudotti hänet lopulta niukasti toiseksi, kun taas Jenson Button otti kilpailussa johdon, mutta ei ollut vielä käynyt varikolla. Fernando Alonso hukkasi edelleen aikaa Vitali Petrovin takana ja Sebastian Vettel kurvaili toisena. Vettel laittoi tauluun kilpailun nopeimman kierroksen ja otti koko ajan kiinni Buttonia, joka pelasi vain riskitaktiikalla voitosta. Alonsolle kuitenkin tilanne näytti uhkaavalta hänen mestaruushaaveidensa kannalta jo tässä vaiheessa kisaa. Kierros 40 ja Jenson Button teki vihdoin varikkopysähdyksensä ja Sebastian Vettel siirtyi kärkeen. Fernando Alonson pitäisi kiriä vähintään neljännelle sijalle, mutta Vitali Petrovin ohittaminen ei vain onnistunut. Lopulta Vettel kurvasi viimeisen kierroksen ja hänestä kruunattiin F1-maailmanmestari. Red Bull -tiimissä oli juhlan paikka, mutta Ferrarin Fernando Alonso tuli vasta sijalla seitsemän maaliin Vitali Petrovin takana. Ferrarille pettymys oli kova ja Alonson hermot eivät tappiota sulattaneet, joten hän näytti keskisormea Petroville sisääntulokierroksella, kun kisa oli ohi. Tämä aiheutti myöhemmin suuren kohun mediassa ja itse F1-maailmanmestari Keke Rosberg kuvaili Alonson käytöstä hävyttömäksi.
F1 sai taas uuden maailmanmestarin, ja tällä kertaa se meni Saksan Sebastian Vettelille. Hän oli mestaruuden voittaessaan 23-vuotias, joten hänestä tuli nuorin F1-kuljettaja, joka on mestaruuden voittanut.
Kilpailun jälkeen
Kilpailun yllättävä, maailmanmestaruuden ratkaissut lopputulos nousi Saksassa pääuutiseksi. Saksassa Vetteliä verrattiin monissa medioissa Michael Schumacheriin. Italiassa ja Espanjassa huomio kiinnittyi Alonson tappioon maailmanmestaruustaistelussa; Corriere de la Sera kutsui kilpailua "Ferrarin omaksi maaliksi" ja espanjalainen AS katsoi Ferrarin "lahjoittaneen Alonson mestaruuden Vettelille".
Renault-kuljettaja Vitali Petrovia pidettiin monissa medioissa kilpailun ratkaisijana. Alonso ei kyennyt kilpailun aikana ohittamaan Renault'n suoranopeuksista hyötynyttä Petrovia. Italialainen La Stampa kutsui Petrovia "keltaiseksi painajaiseksi", viitaten Renault-auton väriin. Mediaset-televisiokanavan verkkosivuilla syntipukiksi nimettiin Ferrarin Chris Dyer, joka päätti Alonson epäonnistuneesta taktiikasta. Mediaset uskoi Dyerin reagoineen hätäisesti Webberin varikkokäyntiin, jonka seurauksena molemmat MM-taistelussa mukana olleet kuljettajat juuttuivat Vitali Petrovin taakse. Espanjalainen La Nueva España väitti Red Bullin "uhranneen" Webberin.
Liito-orava
Liito-orava (Pteromys volans) on Pohjois-Euraasiassa Suomesta Tyynenmeren rannikolle, Hokkaidōn saarelle ja Keski-Kiinaan asti tavattava oravalaji. Suomessa liito-oravaa esiintyy Kokkolasta ja Kuusamosta etelään.
Liito-orava on harmaa yöeläin, hiukan tavallista oravaa pienempi. Sille on tunnusomaista liitopoimu, jonka avulla se voi liidellä yli 50 metrin matkoja puusta puuhun.
Liito-orava viihtyy varttuneessa kuusivaltaisessa sekametsässä. Yksilö elää koko elämänsä samalla elinpiirillä, joka on uroksella noin 60 hehtaaria ja naaraalla viisi. Liito-oravan pääravintoa ovat kesällä lehtipuiden lehdet ja talvella norkot.
Liito-orava käyttää pesänään yleisimmin haavassa olevaa koloa, joskus tavallisen oravan tekemää risupesää. Sen lisääntymiskausi alkaa maaliskuun jälkipuolella. Naaras synnyttää yleensä yhden poikueen kesässä, joskus kaksi. Poikasia syntyy kerrallaan yleensä kahdesta neljään.
Liito-orava on uhanalaisuudeltaan luokiteltu maailmanlaajuisesti elinvoimaiseksi mutta Suomessa vaarantuneeksi. Sitä uhkaavat metsänhakkuut, minkä vuoksi sitä suojellaan.
Luokittelu ja alalajit
Liito-orava kuuluu oravien heimoon, ja sen lähin sukulaislaji on samaan Pteromys-sukuun kuuluva japaninliito-orava. Liito-oravasta erotetaan nykyisin neljä alalajia. Nimilajin P. v. volans levinneisyysalue käsittää suurimman osan Euraasian mannerta, P. v. athene elää Sahalinin saarella, P. v. buechneri Kiinassa ja P. v. orii Japanin Hokkaidōn saarella. Lajia on Suomessa aiemmin kutsuttu myös siipioravaksi.
Ulkonäkö ja koko
Liito-orava on tavallista oravaa pienempi. Ruumiin kummallakin sivulla etu- ja takaraajojen välissä on liitopoimu. Häntä on litteä. Silmät ovat suuret. Naaras painaa keskimäärin noin 150 grammaa ja uros noin 125 grammaa. Ruumis on 15–17 senttimetriä pitkä, häntä 11–12 senttimetriä.
Alalajit eroavat toisistaan hiukan värityksen suhteen. P. v. volansin yläpuoli on tasaisen vaalean hopeanharmaa ja alapuoli himmeän valkea ja ruskeankeltainen. Silmän ympärillä on kapea musta rengas. P. v. athenen yläpuoli on likaisenharmaa ja alapuoli himmeän valkea. Kyljissä on punaruskeaa. P. v. buechnerin väri on muita alalajeja tummempi, etenkin hännässä. P. v. orii muistuttaa P. v. volansia. Sen posket ja alaosa ovat valkoiset, ja sen hännässä on ruskeankeltaista ja mustaa.
Levinneisyys
Liito-orava on Siperian taigavyöhykkeen laji. Sen levinneisyysalue ulottuu Suomesta halki Venäjän Tyynellemerelle ja Hokkaidōlle. Eteläisimmillään lajia tavataan Keski-Kiinassa. Lännessä liito-oravaa tavataan myös pienellä ja eristyneellä alueella Koillis-Virossa. Latviassa sitä ei ole tavattu vuoden 2005 jälkeen, ja Liettuasta se hävisi mahdollisesti jo ennen 1900-lukua. Valko-Venäjän itärajalla liito-orava ilmeisesti vielä pesii, mutta laji oli vielä 1700-luvulla koko maassa varsin yleinen. Ruotsiin ja Norjaan liito-orava ei ole levinnyt Suomen puolen suurten suoalueiden ja Tornionjoen vuoksi.
Suomessa liito-oravan esiintymisen painopiste on etelässä, ja sen levinneisyysalueen pohjoisraja kulkee Kokkolan pohjoispuolelta Kuusamon eteläosiin. Kanta on tihein länsirannikolla Vaasan ja Kristiinankaupunki–Närpiön seudulla. Liito-oravia esiintyy runsaasti myös Lounais-Suomessa ja paikoin Keski- ja Kaakkois-Suomessa. Kanta on harva Pohjois- ja Etelä-Karjalassa, Itä-Uudellamaalla ja Savossa. Laji puuttuu lähes koko saaristosta. Liito-oravatiheys vaihtelee suuresti levinneisyysalueen sisällä. Itärajan takana Venäjän Karjalassa ja Karjalankannaksella lajin tiheys vaihtelee samankaltaisesti kuin Suomessa, mutta Laatokan luoteispuolella sekä Laatokan ja Äänisen välissä lajia esiintyy Suomea tiheämmin.
Suomessa arvioitiin vuonna 2006 olevan 143 000 liito-oravanaarasta.
Elinympäristö
thumb|Liito-orava palaamassa pesälleen. Laji on yöeläin, mutta kesällä imettävä naaras ruokailee myös päivisin. Liito-orava viihtyy varttuneessa kuusivaltaisessa sekametsässä, jossa on kolopuita kuten haapoja pesä- ja päivänviettopaikaksi sekä lehtipuita kuten haapoja, leppiä ja koivuja ravinnoksi. Lehtipuusto voi olla kuusimetsässä pieninä ryhminä tai hajallaan. Liito-orava voi elää myös nuorehkossa, 15–20 metriä korkeassa metsässä, kunhan sinne on hakkuun jäljiltä jätetty kolohaapa pesäpuuksi ja varttuneempaa metsää kasvaa enintään 100 metrin päässä. Se voi pesiä myös metsän reunassa tai muutaman metrin päähän aukealle jätetyssä haavassa, tai pihalla, asutuksen lomassa ja kaupunkeihin jätetyssä varttuneessa kuusisekametsikössä.
Liito-orava elää, liikkuu, ruokailee, pesii ja lisääntyy alueella, joka on uroksella keskimäärin 60 hehtaaria ja naaraalla noin viisi hehtaaria. Liito-orava on paikkauskollinen alueelle, jolle se asettui synnyinvuotensa syksyllä, ja se elää koko elämänsä samalla elinpiirillä. Urosten elinpiirit voivat olla päällekkäisiä, eivätkä ne puolusta niitä toisia uroksia vastaan. Naaraat sen sijaan elävät kukin omalla alueellaan. Liito-orava viettää suurimman osan hereilläoloajastaan noin 10 prosentin ydinalueella omassa elinpiirissään. Pääosin nämä ydinalueet ovat sen tärkeitä ruokailualueita, joilla kasvaa lehtipuita.
Lisääntyminen
Liito-oravan lisääntymiskausi alkaa maaliskuun jälkipuoliskolla ja kestää pisimmillään heinäkuun loppuun. Uros alkaa helmi–maaliskuussa vierailla eri naaraiden reviireillä ja pesissä. Naaras tulee kiimaan maaliskuun jälkipuoliskolla. Naaras ja uros parittelevat useita kertoja 10–20 minuutin jaksoissa pesän ulkopuolella. Joskus uroksia on yhden naaraan seurassa useampia, jolloin ne kilpailevat naaraasta ajamalla toisiaan takaa.
Parittelun jälkeen naaras jää pesään valmistautumaan poikasten synnyttämiseen. Uros ei enää palaa sen ja poikasten luo vaan lähtee etsimään toista naarasta. Joskus samassa poikueessa voi olla useamman kuin yhden uroksen siittämiä poikasia.
Naaras synnyttää yleensä yhden, joskus kaksi poikuetta kesässä. Toinen kiima-aika on huhtikuun lopussa tai toukokuun alussa.
Poikaset lähtevät pesästään ensimmäisen kerran 40–45 vuorokauden ikäisinä ja alkavat tuolloin syödä maidon ohella lehtiravintoa. Heinäkuun alussa poikaset liikkuvat jo parin sadan metrin päähän pesästä. Ensimmäisen poikueen poikanen jättää pesänsä lopullisesti yleensä elokuussa ja lähtee etsimään omaa elinpiiriään. Tällainen dispersaalimatka on keskimäärin noin kaksi kilometriä ja joskus jopa yhdeksän kilometriä pitkä.
Liito-orava elää keskimäärin 1–2 vuoden ikäiseksi. Vanhin tunnettu luonnossa elänyt uros saavutti viiden ja vanhin naaras neljän vuoden iän.
Ravinto
Kesällä liito-orava syö pääasiassa haavan ja lepän, mutta myös koivun ja pihlajan lehtiä. Se voi syödä myös pihlajanmarjoja ja vaahteran siemeniä. Syyskuussa liito-orava alkaa siirtyä talviravintoonsa eli koivun ja lepän norkkoihin. Se varastoi norkkoja talven varalle pieninä oksannippuina kuusen tiheiden oksien väleihin, tikankoloihin, lahopökkelöiden koloihin, linnunpönttöihin, kallion ulokkeille tai tavallisen oravan pesiin.
Liito-orava syö myös lehtipuiden ja havupuiden silmuja sekä tuoreiden männynkäpyjen siemeniä, ja etenkin Siperiassa lehtikuusen neulasia. On mahdollista, että se syö myös eläinravintoa kuten lintujen munia ja poikasia, mutta tästä ei ole saatu tutkimuksissa viitteitä.
Saalistajat ja loiset
Liito-oravan saalistajia ovat useat isot pöllöt kuten huuhkaja ja viirupöllö sekä haukat ja näätä. Saalistajat eivät mahdu liito-oravan pesään, mutta näätä voi yltää pesässä olevaan eläimeen etukäpälällään. Liito-oravia joutuu asutuksen lähellä myös kissojen saaliiksi.
Gabriello Chiabrera
Gabriello Chiabrera (1552−1638) oli italialainen runoilija, joka viljeli melkein kaikkia runoudenlajeja, mutta ainoastaan lyyrikkona loi huomattavaa. Hänen eepoksensa ja draamansa ovat joutuneet unohduksiin. Hänen laulurunonsa seurasivat muodoltaan Pindarosta ja Anakreonia, minkä vuoksi italialaiset ovat hänelle antaneet kunnianimet Italian Pindaros ja Anakreon. Chiabreran lyyrilliset runot ovat täydellisimmin painettuina nimellä Rime (Rooma 1718).
Liito-orava
Pesä
thumb|Liito-oravan jätöksiä puun tyvellä. Liito-oravan pesänä on yleisimmin haavassa oleva käpytikan kovertama kolo, jonka suuaukko on sopivan kokoinen liito-oravalle ja riittävän pieni saalistajien torjumiseksi. Pesä voi joskus olla myös luonnon muovaamassa kolossa, kuten irronneen oksan kohdalle lahonneessa onkalossa. Koloonsa liito-orava rakentaa oman pesän useimmiten naavasta, mutta pesässä voi olla myös sammalta, katajan kuorta tai sohvan täytettä. Pesäainesten sisään liito-orava tekee pesäonkalon, johon johtaa sivulta tai päältä suuaukko. Pesäainekset voivat täyttää koko kolon.
Toiseksi yleisin liito-oravan pesäpaikka on tavallisen oravan rakentamassa risupesässä, jossa on talvella jopa yli 20 astetta lämpimämpää kuin ulkona. Liito-orava voi muuttaa myös ihmisen tekemään pönttöön, joka on varpuspöllölle tarkoitettu puupölkkyyn koverrettu luonnonpönttö tai laudasta rakennettu kottaraispönttö. Pöntön suuaukon halkaisijan pitäisi olla 40–43 millimetriä ja koverretun pöntön seinämien 5 senttimetriä paksuja ja syvyyden 30–40 senttimetriä suuaukon alareunasta. Kuorellisella tai höyläämättömällä laudalla paksunnettu etuseinä tuo lisää turvaa ja hidastaa oravaa jyrsimästä kulkuaukkoa suuremmaksi. Liito-orava voi tehdä pesänsä myös rakennusten seinien koloihin tai kattojen alle. Joskus harvoin liito-oravan on havaittu käyttäneen pesänään satunnaisesti maakoloa.
Jokainen liito-orava käyttää vuoden mittaan useaa pesää, urokset keskimäärin kahdeksaa ja naaraat viittä. Urokset vaihtavat pesää noin kolmen viikon välein. Liito-orava vaihtaa pesää esimerkiksi vanhan pesän tuntuessa turvattomalta tai kun se haluaa välttää ulkoloisia.
Talvella ja keväällä liito-oravan läsnäolon voi havaita isojen haapojen ja suurten kuusien tyvillä ja joskus muurahaiskeoissakin olevista ruskeankeltaisista papanakasoista. Liito-oravan papanat ovat 6–8 millimetriä pitkiä ja 2–3 millimetriä paksuja, säännöllisen liereitä ja pyöreäpäisiä. Värinsä ne saavat liito-oravan talviravinnon, lepän ja koivujen norkkojen siitepölystä. Kesällä papanat ovat tummia ja hajoavat nopeasti. Talvipapanoiden sijainnista ei välttämättä näe sitä, missä liito-oravan poikaspesä keväällä ja kesällä on. Papanoiden avulla voi tehdä kartoituksia liito-oravan elinympäristöistä.
Vuorokausiaktiivisuus
Liito-orava on yöeläin, joka on valoisaan aikaan ulkona vain harvoin. Kesäisin liito-orava lähtee ulos pesästään ruoanhakuun pian auringonlaskun jälkeen ja on ulkona koko pimeän ajan. Talvella se tulee yleensä ulos vasta tunteja auringonlaskun jälkeen. Syksyllä ja talvella liito-orava ei ole liikkeellä koko pimeää aikaa vaan muutaman tunnin alkuyöstä ja toisen jakson loppuyöstä, joiden välillä se lepää pesässään. Keväällä paritteluaikaan liito-oravat ovat liikkeellä päivällä ja naaras myös kesällä kun sillä on pesässään isot poikaset.
Liikkuminen
thumb|Liito-orava liitää liitopoimujensa avulla. Liito-orava osaa liitää ilmassa pitkiäkin matkoja. Sen ruumiin kummallakin sivulla etu- ja takajalkojen välissä on liitopoimu, joka on ohut ja molemmilta puolilta karvan peittämä nahka. Sen etujaloissa ulkovarpaiden tyvessä on lisäksi noin 3,6 senttimetriä pitkä kannusrusto. Liitäessään liito-orava levittää molemmat jalkansa ja kannusrustonsa, jolloin liitopoimu laajentaa sen kantavaa pintaa. Myös sen litteä häntä auttaa liidossa.
Liito-orava ponnistaa liitoon useimmiten vaakasuoralta oksalta ja asettuu heti ponnistuksen jälkeen liitoasentoon. Liito suuntautuu alaviistoon, usein 64–68 asteen kulmassa lähtöpaikkaan nähden. Liidon lopussa liito-orava koukkaa ylöspäin ja kääntyy jarruttaen pystyasentoon laskeutuessaan puunrungolle.
Liito-orava ylittää liitämällä helposti 50 metrin aukeita kuten sähkölinjoja ja moottoriteitä. Mäen ylärinteestä männynlatvasta ponnistamalla sen on havaittu liitäneen jopa 80 metrin matkoja aukeiden yli. Metsässä sen liitomatkat ovat paljon lyhyempiä. Liito-orava pystyy muuttamaan liidon aikana suuntaansa jopa lähes 90 astetta ja syöksymään kaartaen lähes pystysuoraan alas puun latvustosta sen rungon alaosaan.
Maassa liito-orava ei juokse. Se voi käydä korkeintaan metrin päässä puun rungosta. Jos liito jää lyhyeksi, liito-orava loikkii maassa viimeiset metrit puuhun.
Ääntely
Liito-oravat ovat melko hiljaisia. Ne voivat pitää hiljaista kitinää parittelun aikana tai kun emo ja nuoret poikaset ovat yöllä ulkona pesästä. Liito-orava käyttää myös ihmiskorvalle kuulumattomia ultraääniä, mutta niiden merkitystä ei vielä tiedetä.
Uhanalaisuus
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN pitää liito-oravaa maailmanlaajuisesti elinvoimaisena lajina, vaikka sen kanta pienenee monin paikoin sen levinneisyysalueella. Se on kuitenkin levinnyt laajalle alueelle, eikä kannan vähentyminen ole ollut niin nopeata, että lajia olisi tarvetta luokitella harvinaisemmaksi. Kiinassa laji on luokiteltu vaarantuneeksi lajiksi. Suomessa liito-orava on vuodesta 2019 luokiteltu vaarantuneeksi. Vuosina 2015–2019 laji oli luokiteltu silmälläpidettäväksi, vuosina 2000–2014 vaarantuneeksi ja vuosina 1985–2000 silmälläpidettäväksi, taantuneeksi. Virossa ja Latviassa liito-orava luokitellaan erittäin uhanalaiseksi. Venäjän Karjalan tasavallassa ja Leningradin alueella liito-orava luokitellaan vaarantuneeksi.
Suomessa liito-oravan taantumisen tärkein syy ovat metsänhakkuut, sillä liito-oravan suosimia varttuneita kuusivaltaisia sekametsiä avohakataan. Elinympäristöjen sirpaloituminen on erityisen suuri uhka liito-oravalla, sillä se ei mielellään ylitä maassa avoimia alueita. Monissa hoidetuissa metsissä on lisäksi vähemmän lehtipuita, jotka ovat liito-oravien talviravintoa, ja vähemmän paikkoja pesäkoloille.
Suomessa liito-oravaa ei metsästetä, laji on Suomessa rauhoitettu, eikä se kuulu riistalajistoon. Liito-oravaa metsästetään jonkin verran kaupallisiin tarkoituksiin sen turkin vuoksi, mutta se ei aiheuta suurta uhkaa lajin tulevaisuudelle. Mongoliassa liito-oravaa uhkaavat elinympäristöjen häviämisen lisäksi sekä ihmisen aiheuttamat että luonnolliset metsäpalot.
Suojelu
Liito-orava on Suomessa luonnonsuojelulailla rauhoitettu. Sitä ei saa tappaa, ottaa elätiksi tai häiritä sen pesiessä, eikä kuolleita yksilöitä saa säilyttää ilman viranomaisten lupaa. Laji kuuluu Suomen kansainvälisiin vastuulajeihin, eli Suomella on kansainvälinen vastuu sen säilyttämisestä. Liito-orava kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin tiukasti suojeltujen lajien IV (a) -listalle, jonne luetteloitujen lajien lisääntymis- ja levähdyspaikkojen hävittäminen ja heikentäminen on kielletty. Sen seurauksena liito-oravan asuttamilla paikoilla täytyy suorittaa erityistoimenpiteitä, kun metsää suunnitellaan kaadettavaksi tai maisemaa muuten muutettavaksi. Maa- ja metsätalousministeriön ja ympäristöministeriön asettaman työryhmän vuonna 2004 laatimien ohjeiden mukaan uudistushakkuissa on liito-oravan pesäpuun ympärille jätettävä hakkaamatta vähintään 10–15 metrin alue. Liito-oravalle on myös varmistettava kulkuyhteys puuryhmästä läheisiin metsiin esimerkiksi jättämällä hakkuuaukealle puista riittävän tiheä rivi.
Vanhoista liito-oravan asuttamista metsistä on kiistelty ainakin vuodesta 1980. Luonnonsuojelulaissa kiellettiin uhanalaisen liito-oravan pesäpuiden hävitys vuonna 1996.
Liito-oravatutkija Ilpo K. Hanskin mukaan liito-oravia ei suojella Suomessa riittävästi. Hänen mukaansa metsätaloudessa liito-oravalle nykyisin jätettävä muutaman aarin elinalue pitäisi laajentaa vähintään hehtaariin. Joidenkin suomalaistutkijoiden mukaan Suomen liito-oravakanta on selvästi yliarvioitu, ja todellinen määrä olisi alle puolet vuoden 2006 arviosta.
Emil Sallila
Emil Sallila (26. elokuuta 1883 Kärkölä – 14. syyskuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen järjestösihteeri ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Sam Ellis
Nuorena Ellis juoksi 400 metrin matkaa ja menestyi monissa nuorisokisoissa vuosina 2000–2001. Hän oli kolmas Kansainyhteisön nuorten kisoissa vuonna 2000 ja juoksi nuorten EM-kisoissa 2001 Englannin joukkueessa, joka sai hopeaa 400 metrin viestissä. Vuonna 2002 Ellis vaihtoi 800 metrin matkalle. Hän juoksi oman ennätyksensä vuoden 2006 AAA:ssa eli Yleisurheilun Britannian-mestaruuskisoissa ja pääsi sillä Göteborgin EM-kisojen joukkueeseen. Siellä hän juoksi taktisesti hyvän juoksun ja sai ensimmäisen aikuisten arvokisamitalinsa.
Emil Sallila
Sallilan vanhemmat olivat vuokraaja Erland Sallila ja Elviira Anttila. Hän kävi kansakoulun ja oli sitten aluksi maataloustöissä ja sen jälkeen hän oli työssä Valtion rautateiden liikenneosastolla toimien asemamiehenä Hyvinkäällä 1905–1916. Sallila oli Osuusliike Ahjon toimitusjohtajana Hyvinkäällä 1916–1919 ja Osuusliike Ahjon apulaisjohtajana 1919–1924. Viimeksi Sallila toimi Kulutusosuuskuntien keskusliiton rakennusosaston hoitajana Helsingissä 1924–1926 ja sosialidemokraattisen puolueen järjestösihteerinä ja taloudenhoitajana 1926–1936.
Sam Ellis
Ellis on syntynyt Barnsleyssä ja opiskellut arkkitehtuuria Sheffield Hallamin yliopistossa. Kauden 2007 hän kärsi polvivammasta.
Emil Sallila
Sallila oli kansanedustajana 1922–1924 ja 1930–1933 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925 ja 1931 presidentinvaaleissa. Sallila oli Nurmijärven kunnanvaltuuston ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä sekä toimi myös Hyvinkään kunnanvaltuuston puheenjohtajana 1921–1924. Hän oli lisäksi Osuusliike Ahjon hallituksen puheenjohtajana ja oli muun muassa Osuusliike Elannon edustajiston, Helsingin työväen säästöpankin hallituksen ja Kulutusosuuskuntien keskusliiton johtokunnan jäsenenä. Sallila harrasti siirtolapuutarhatoimintaa ja valokuvausta.
Emil Sallila oli naimisissa vuodesta 1907 Johanna Matiskaisen kanssa.
Sähkön ja lämmön yhteistuotanto
thumb|[[Hanasaaren voimalaitos Helsingissä oli valjastettu sähkön ja kaukolämmön yhteistuotantoon. Yhteistuotanto on Suomessa hyvin yleistä ja on nostanut Suomen voimalaitosten hyötysuhteet poikkeuksellisen korkeiksi kansainvälisessä vertailussa.]]
Sähkön ja lämmön yhteistuotanto (CHP, ) on tuotantomuoto, jossa samassa prosessissa tuotetaan samanaikaisesti sähkön lisäksi lämpöä. Yhteistuotannossa sähkö voidaan tuottaa esimerkiksi höyry- tai kaasuturbiineilla ja saatava lämpö hyödynnetään joko kaukolämpönä tai teollisissa prosesseissa. Yhteistuotannon hyötysuhde on korkeampi kuin erillistuotannon, sillä tuotannossa käytettyjen polttoaineiden energiasisältöä voidaan käyttää tehokkaammin hyödyksi.
Suomessa sähkön ja lämmön yhteistuotanto on merkittävin sähköntuotantomuoto; vuonna 2009 36 prosenttia sähköntuotannosta tuotettiin yhteistuotannolla. Sähkön ja lämmön yhteistuotanto on taloudellisesti järkevää kylmätalvisissa ilmastoissa, kuten Pohjois- ja Itä-Euroopassa.
Allokaatio-ongelma
Allokaatio-ongelma koskee järjestelmiä, joissa samoihin panoksiin ja jätevirtoihin liittyy useampia lopputuotteita. Ongelma syntyy siitä että ei ole yksiselitteistä perustetta osoittaa kuinka suuri osa panoksesta ja jätevirrasta on aiheutunut juuri tietyn lopputuotteen tuotannosta.
Sähkön ja lämmön yhteistuotanto on tyypillinen esimerkki allokaatio-ongelmasta. Tuotanto kuluttaa polttoainetta ja synnyttää päästöjä. Kuinka suuri osa polttoaineenkulutuksesta ja päästöistä pitäisi jyvittää sähkölle ja kuinka suuri lämmölle? Jakoperusteita on kehitetty useita erilaisia, joista jokaisella on omat heikkoutensa ja vahvuutensa riippuen käyttötarkoituksesta.
Allokoinnin teoriaa
Allokointi edellyttää aina vastaamista seuraaviin kolmeen kysymykseen. Jokainen allokointiprosessi sisältää nämä askeleet, joko julkilausuttuina tai implisiittisinä.
Fysikaalisen allokoinnin tavoitteena on useimmiten ympäristövaikutusten arviointi. Tällöin on tarpeellista ratkaista miten rajataan tuotteille allokoitava ympäristökuormitus. Seuraavassa esitetään kolme yleistä rajausta :
Allokaatiosäännöistä päätuotteelle raskaimman ympäristökuormituksen sälyttää 100 %:n sääntö, jossa kaiken kuormituksen oletetaan aiheutuvan päätuotteesta. Muut allokaatiosäännöt miltei poikkeuksetta tukeutuvat tavalla tai toisella kausaliteetille, jonka oletetaan vallitsevan tuotannon ja panosten sekä jätevirtojen välillä. Kausaliteetti voi olla luonteeltaan fysikaalinen, kemiallinen, tekninen, taloudellinen tai sosioekonominen. Maillefer antaa hyvälle allokointisäännölle kolme kriteeriä: helppokäyttöisyys, sosioekonominen totuudenmukaisuus ja ajasta ja paikasta riippumattomuus.
Panos- ja tuotosvirtojen fysikaalisille ominaisuuksille perustuvat allokointisäännöt ovat usein yksinkertaisimpia. Varhaisimmat allokointisäännöt perustuivatkin usein yksinkertaisesti massa- ja energiavirroille. Kehittyneemmät fysikaaliset allokointisäännöt erottelevat tarkemmin olennaisen aineksen massa- ja energiavirroissa, esimerkiksi exergian. Kolmas yleinen allokointitapa on taloudelliselle arvolle perustuva, mutta sen heikkoutena on tulosten riippuvuus markkinatilanteesta muuttuvien hintojen takia.
Kokonaan toisenlainen ratkaisu ongelmaan on allokoinnin välttäminen kokonaan. Koska allokointi on aina jossain määrin subjektiivista, on tämä ratkaisu yleensä paras silloin kun se on mahdollinen. Allokointi vältetään jos esimerkiksi lopputuotetta voidaan tarkastella yhdistelmänä, joka kattaa molemmat tuotteet. Sähkön ja höyryn tapauksessa tämä voi olla järkevää, jos molemmat kulutetaan vaikkapa samassa tehtaassa, joka tuottaa edelleen kolmatta lopputuotetta. Kuluttajille erillisenä myytävän kaukolämmön tapauksessa allokointiongelmaa valitettavasti on vaikea välttää.
Yksi mahdollinen tapa allokoinnin kiertämiseen on ns. hyödykekoriajattelumalli, jota on soveltanut mm. Fraunhofer-instituutti. Sähkön ja lämmön tuotannon tapauksessa voitaisiin tarkastella yhdyskunnan tai jopa koko yhteiskunnan energiatarpeita kokonaisuutena ja muodostaa erialisia tuotantokokonaisuuksia, jotka tuottavat tarvitun hyödykekorin eli sähkön ja lämmön yhdistelmän. Näiden tuotantokokonaisuuksien primäärienergiankulutusta, päästöjä ja kustannuksia päästään siten vertailemaan kokonaisuuksina keskenään ilman että allokointia tarvitaan. Malli voisi soveltua hyvin Suomen olosuhteisiin, jossa on selkeä ja hyvin tunnettu kysyntä molemmille tuotteille. Sen heikkoutena on kuitenkin työläys, varsinkin jos halutaan kattaa suuri määrä vaihtoehtoisia tuotantotapoja.
Allokointiperusteet lämmölle ja sähkölle
Seuraavassa on eräitä yleisiä allokointiperusteita sähkön ja lämmönyhteistuotannolle, näistä perussäännöistä on muodostettu myös erilaisia muunnelmia ja yhdistelmiä :
Suurimman hyötysuhteen sähköntuotannolle antavat energia- ja osittaishyöty-menetelmät (~90 %). Heikoimman antavat ei jakoa ja exergiamenetelmä (30–60 %). On siis ilmeistä että menetelmän valinnalla voi olla varsin paljon vaikutusta energiatehokkuuden arvioinnin lopputuloksiin.
Suurin osa jakoperusteista on fysikaalisia, kuitenkin energian kysyntä ja kulutus ovat taloudellista toimintaa. Ainoastaan hintamenetelmä ottaa taloudellisessa mielessä huomioon energiasta saatavan hyödyn ja mahdollistaa siis päästöjen allokoinnin nimenomaan suhteessa siihen. Hintojen vaihtelu tekee kuitenkin siitä hankalan allokointiperusteen.
Vaikka hintamenetelmä kärsiikin vaihtelevan hintatason ongelmasta, saattaa exergia-menetelmä tarjota yllättävän tavan kiertää tämä ongelma. Höyryn, yhteistuotannon toisen lopputuotteen, hintaa tarkasteltaessa on nimittäin havaittavissa voimakas yhteys sen exergiasisältöön. Tämä ei tietysti ole siinä mielessä yllätys, että exergia monesti selitetään hyödynnettävän energiasisällön mittarina. Näin ollen ei ole lainkaan odottamatonta että asiakkaat ovat valmiita maksamaan nimenomaan käyttökelpoisesta energiasta, ennemmin kuin energiasta sinänsä. Exergia fysikaalisena suureena voi siis tarjota vakaudessaan hyödyllisen korvikkeen hinnalle jaettaessa päästöjä yhteistuotetulle energialle.
Allokoinnin nykysovellukset
Energiatilastointitarkoituksissa sähkön ja lämmön primaarienergiankulutusta on allokoitu jo varsin pitkään ja tähän tarkoitukseen on vakiintunut eräitä allokointikäytäntöjä. Nyttemmin päästökaupan alkaminen on entisestään lisännyt allokoinnin merkitystä ja sen saamaa huomiota. Huolimatta allokoinnin merkityksen kasvusta, pääasiassa käytössä ovat edelleen varsin yksinkertaiset allokointisäännöt, jotka saattavat johtaa hyvinkin kyseenalaisiin tuloksiin.
Tilastokeskus käyttää sähkön ja lämmön eri tuotantotavoille keskimääräistä suomalaista tuotantoa kuvaavia kiinteitä muuntokertoimia, joiden perusteella päästöt jaetaan. Käytännössä yhteistuotannon osalta muuntokerroin on lähellä energiaperustaista jakoa. Energiaperustainen jakotapa johtaa sähkölle varsin suotuisiin laskennallisiin päästöihin. Toisaalta keskiarvoihin nojautuminen johtaa poikkeavien laitosten kohdalla epärealistisiin tuloksiin. Menetelmän suurin hyöty on sen yksinkertaisuus.
Ison Britannian päästökauppajärjestelmässä (UK Emissions Trading Scheme, ETS) käytetään laskutapaa, joka on eräänlainen välimuoto energia- ja exergiamenetelmiä. Kun energiamenetelmässä sähköä ja lämpöä pidetään tasaveroisina energiamuotoina ja exergiamenetelmässä sähkö saa yli neljä kertaa suuremman laskennallisen painoarvon, käyttää UKETS painotusta jossa sähkön laskennallinen painoarvo on kaksinkertainen lämpöön verrattuna. Jälleen laitoskohtaiset erot jäävät huomiotta.
World Resource Institute ja World Business Council for Sustainable Development suosittelevat käytettäväksi hyötymenetelmää. Sama menetelmä on otettu myös käyttöön Yhdysvaltojen ympäristöministeriön vapaaehtoisessa kasvihuonekaasupäästöjen rajoitusohjelmassa. Myös tämän laskentatavan tulokset sijoittuvat useimmissa tapauksissa energia- ja exergiamenetelmien välimaastoon.
Menetelmien vertailua
Päästöjen allokoinnissa sähkön ja lämmön yhteistuotannossa on käytössä useita erilaisia menetelmiä, joista yksi ei ole selkeästi muita parempi. Ne kuitenkin tuottavat laskuissa hyvinkin erilaisia tuloksia, joissa sähköntuotannon laskennallinen hyötysuhde voi samassa kohteessa helposti vaihdella välillä 45–90 %.
Yhdysvalloissa varsin suosittu hyötymenetelmä tarjoaa laskentatavan, jossa painotukset perustuvat erillistuotannon hyötysuhteisiin. Tällainen laskutapa antaa oikeimman kuvan yhteistuotannon eduista verrattuna referenssinä oleviin energialaitoksiin. Menetelmän ongelmana on vapaavalintaisten attribuuttien edelleen suuri määrä: nyt päästökertoimien sijaan valitaan referenssihyötysuhteet, joiden avulla määritetään päästökertoimet. Tavallisimmin käytetään tyypillisen laitoksen arvoja tai nykylaitosten keskiarvoa.
Exergiamenetelmä on käytössä harvinainen, mutta kirjallisuudessa esillä sen monien etujen vuoksi. Exergialle allokoituna päästöt jakautuvat energian työpotentiaalin ja yllättävän hyvin taloudellisen arvon mukaisesti. Koska exergia on kuitenkin fysikaalinen mitta, eikä taloudellinen, se ei kärsi taloudellisten laskentakaavojen tapaan hintojen muutosten tuomasta epävarmuudesta. Näin ollen exergiamenetelmä antaa mahdollisuuden allokoida päästöt edes suurin piirtein suhteessa energiasta saatavaan hyötyyn.
Lähteet
Elektrociepłownia
Segerstråle
Segerstråle on muun muassa seuraavien suomalaisten sukunimi:
Olavi Isokallio
Uuno Kaarlo Olavi Isokallio (15. syyskuuta 1911 Huittinen – 25. marraskuuta 1979 Helsinki ) oli diplomi-insinööri ja ammattikasvatusneuvos, joka teki elämäntyönsä ammattiopetuksen parissa.
Henkilöhistoria
Olavi Isokallion vanhemmat olivat maanviljelijä Kalle Vihtori Isokallio ja Fanni Josefina Mattila ja puoliso vuodesta 1943 Aune Annikki Ala-Hellä. Kolumnisti, kirjailija ja yritysjohtaja Kalle Isokallio on heidän poikansa. Olavi Isokallio tuli ylioppilaaksi 1932 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1943 ja diplomi-insinööriksi 1952. Hän toimi uransa alkuvaiheessa oppikoulunopettajana ja puolustusvoimien aineenkoestuslaitoksen assistenttina ja sitten Ammattienedistämislaitoksen opettajana 1946–1953, kauppa- ja teollisuusministeriön ammattikasvatusosaston ammattiopetuksen tarkastajana 1953–1955 sekä ammattiopetuksen toimistopäällikkönä ja opetusneuvoksena 1955–1966 ja lopuksi opetusministeriössä ammattikasvatushallituksen ammattiopetuksen osastopäällikkönä ja ammattikasvatusneuvoksena 1966–1968. Molempiin sotiin osallistunut Isokallio oli sotilasarvoltaan kapteeni (1941).
Nitte Valo
Nitte Valo (s. 1977 Kiuruvesi ) on suomalainen laulaja.
Vuonna 2008 Valo valittiin Muusikoiden.net-sivustolla olleen hakuilmoituksen kautta Battle Beast -yhtyeen laulajaksi. Hän jätti yhtyeen syyskuussa 2012.
Hän lauloi Burning Point -yhtyeessä 2014 - 2019. Vuodesta 2019 hän on laulanut Dreamtale -yhtyeessä.
Oerel-interstadiaali
Oerel-interstadiaali oli viime jääkaudella ollut melko lämmin jakso 57 700–55 400 radiohiilivuotta sitten tai noin 61 000–56 000 vuotta sitten. Jään uskotaan vetäytyneen tällä kaudella suurelta osin Suomen yltä. Kausi on NGRIP-näytteen interstadiaali 14 tai 16–17. Kaudella oli pohjoisen pallonpuoliskon pohjoisosien lämpötila noin 5 astetta nykyistä elempi, kun se viime jääkauden huipulla oli 10 astetta alempi.
Skandinaviassa kausi oli Bø-kauden alkuvaihe, jolloin jää vetäytyi Norjassa noin 150 m.. Jäätikkö oli silloin kutistunut ja Itä-Lapin Soklin kerrostumissa näkyy luultavasti silloinen metsänraja. Odderade-interstadiaali aloitti ilmastoltaan hyvin vaihtelevan Keski-Veikselin kauden happi-isotooppivaihe 3:n. Kausi oli varhais-Veikselin interstadiaaleja huomattavasti kylmempi. Alankomaissa oli kaudella pensastundran ja tundran raja ja heinäkuun keskilämpötila saattoi olla siellä luokkaa 5–10 °C. Pohjois-Saksassa oli pensastundran ja koivu/mäntymetsien raja. Ranskassa Grand Pilessä näkyy Oerel-interstadiaalin aikana noin 50 % pienempi puiden määrä verrattuna interglasiaalin oloihin. Toisaalta kylmimpinä jääkauden jaksoina puita ei kasvanut siellä lainkaan.
Montescudo-Monte Colombo
Montescudo-Monte Colombo on kunta Pohjois-Italiassa Riminin maakunnassa Emilia-Romagnan alueella. Kunta perustettiin vuonna 2016, kun kaksi kuntaa, Montescudo (3 451 asukasta) ja Monte Colombo (3 326), yhdistyivät muodostaen Montescudo-Monte Colombon kunnan. Kunta sijaitsee Valconcan laaksossa. Se on maatalousvaltainen kunta, jonka kukkuloiden rinteillä on paljon pieniä viljelyksiä ja kyliä. Kunta on sijainnut historiallisesti strategisella paikalla Malatestan suvun hallinnoiman alueen ja Montefeltron välisellä rajaseudulla.
Jiří Mazoch
pienoiskuva|Jiří Mazoch (oikealla). Jiří Mazoch (s. 2. tammikuuta 1990 Frydek Mistek) on tšekkiläinen mäkihyppääjä. Myös hänen isoveljensä Jan Mazoch on mäkihyppääjä. Veljesten isoisä Jiří Raška oli parhaimmillaan maailman eturivin mäkihyppääjiä.