cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veikko Huovinen
Kirjallinen tuotanto
Vuonna 1952 ilmestyi Havukka-ahon ajattelija, joka nousi Huovisen tunnetuimmaksi teokseksi. Havukka-ahon lämmin huumori ja luonnonkuvaus vetosivat suomalaisiin ja tekivät hänestä hetkessä yhden Suomen rakastetuimmista kertojista. Kirjan sankari, mustaviiksinen ”korpifilosofi” Konsta Pylkkänen harrastaa näkäräisiä, piipunpolttoa ja sinisiä ajatuksia. Hänellä on läheinen suhde luontoon, ja hän elää sen kanssa sopusoinnussa. Kirjan myyntiä edisti se, että lausuntataiteilija Eino Hyyrynen luki katkelmia romaanista radiossa ja esiintymiskiertueillaan. Konstasta Huovinen kirjoitti muitakin kirjoja, kuten teokset Konstan Pylkkerö (1961) ja Konsta Pylkkänen etsii kortteeria (2004).
Hirrin ja Havukka-ahon ajattelijan mukaan professori Matti Kuusi risti Huovisen ”kainuistiksi”, jollaisiksi hän luki Huovisen ohella muiden muassa Heikki Lounajan, Martti Palkispään ja Lauri Leskisen. Huovinen piti Kuusen määrittelyä aluksi myönteisenä, mutta myöhemmin hän alkoi pitää sitä negatiivisena ja lokeroivana.
Vuonna 1955 ilmestyneellä romaanillaan Ihmisten puheet Huovinen paljasti itsestään uuden puolen, satiirikon. Kirjan päähenkilö, niukoilla älynlahjoilla omaisuutensa koonnut liikemies ja kiinteistökeinottelija Henry Arffman on läheistä sukua Nikolai Gogolin Kuolleet sielut -teoksen päähenkilölle Tšitšikoville. Sodanvastaisen romaanin Rauhanpiippu ilmestyminen osui syksyyn 1956, Unkarin kansannousun ja Suezin kriisin aikoihin. Huovinen odotti, että Rauhanpiipulle olisi avautunut markkinoita myös suuremmilla kielialueilla, mutta näin ei käynyt. Vain Itävallassa vuonna 1960 julkaistussa humoristiantologiassa oli mukana katkelma Rauhanpiipusta.
Huovisen teosten ilmapiiri on useimmiten elämänmyönteinen, ja niiden huumori on iloista ja tarttuvaa. Esimerkki tästä on romaani Hamsterit (1957), joka kertoo keski-ikäisen miehen Hamsterin ja hänen naapurikseen muuttavan Rurikin suunnitelmasta kerätä elintarvikkeita ja selviytymistarpeita talven kovia pakkasia varten. Toinen samanhenkisellä huumorilla kirjoitettu tunnettu teos on Lampaansyöjät (1970). Se on tarina kahdesta miehestä, jotka lähtevät erämatkalle Kainuuhun, Koillismaalle ja Lappiin. Aivan tavallisesta erämatkasta tosin ei ole kyse, sillä metsästyksen kohteena ovat lampaat, ja lisäksi erämiehet yöpyvät hotelleissa ja syövät ravintoloissa. Kirja kuvaa, millaisia ovat miesten puheet, kun he ovat irrallaan, luonnon helmassa ja humalassa. 1970-luvun voimakkaasti politisoitunutta ilmapiiriä Huovinen kommentoi monissa "lyhyitä erikoisia" sisältävissä kokoelmissaan, kuten Rasvamaksassa (1973).
Myöhemmissä teoksissa Huovisen huumori muuttuu mustemmaksi ja satiirisemmaksi. Tätä huumorin lajia edustavat kolmea pirullista viiksiniekkaa kuvaavat, tosiasioita ja mielikuvitusta sekoittavat Veitikka: A. Hitlerin elämä ja toiminta (1971), Joe-setä: aikalaisen kertomuksia Josef Stalinista (1988) ja Pietari Suuri hatun polki (1995). Näissä teoksissa Huovinen keksii omia historioitaan ja parodioi historiankirjoitusta. Etenkin Veitikka sai hämmentyneen vastaanoton, kun lukijat eivät ymmärtäneet, mikä kirjassa on totta ja mikä ei. Chaplinin Diktaattorin tavoin Veitikan tarkoitus oli opettaa nauramaan hirmuhallitsijoille, näkemään heidän valheidensa läpi. Historian hirmuhahmojen edesottamuksia saattelee Huovisella väliin rehevä, väliin kolea nauru.
Romaaneissa Lentsu (1978), Koirankynnen leikkaaja (1980) ja Kasinomies Tom (1990) Huovinen kuvaa suomalaisen yhteiskunnan kolmea murrosvaihetta. Lentsun tarina ruotii maaltamuuton aikaa, ja romaanihenkilöiden kautta välittyvät erilaiset 1970-luvun loppupuolen ilmiöt: inflaatiovetoinen talouspolitiikka, pienyrittäjän ongelmat, suomettuminen ja vähättelevä suhtautuminen sotaveteraaneihin.. Koirankynnen leikkaaja sijoittuu 1940-luvun lopulle, Suomen jälleenrakennuksen ja sotakorvausten aikaan. Kasinomies Tom kuvaa 1980- ja 1990-lukujen vaihteen vuosia, jolloin ”Pohjolan Japani” syöksyi pitkään jatkuneesta korkeasuhdanteesta historiansa syvimpään lamaan. Teosten päähenkilöt ovat eri tavoin muista poikkeavia ihmisyksilöitä, joiden kautta ongelmat ja ristiriidat nousevat kärjistyneinä näkyviin.
Huovisen viimeiseksi teokseksi jäi oman lapsen masennuksesta ja itsemurhasta kertova Pojan kuolema. Kirjailija toivoi sen olevan avuksi muille saman kokeneille.
Erilaisten huumorin asteiden kirjo ja kainuulainen murre antavat Huovisen kansanomaiselle ilmaisulle ja yhteiskuntakritiikille syvyyttä. Hän kirjoitti yli kolmekymmentä teosta, ja niitä on käännetty lukuisille kielille.
Liisa Pöntinen
Liisa Sofia Pöntinen (s. 1987) on suomalainen näyttelijä. Pöntinen on valmistunut teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2011 Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitokselta (Näty). Vuonna 2013 Pöntinen palkittiin parhaan naisnäyttelijän palkinnolla Venäjällä kansainvälisellä Dostojevski-teatterifestivaalilla roolityöstään Kristian Smedsin käsikirjoittamassa monologinäytelmässä Sad Songs from the Heart of Europe. Pöntinen on näytellyt lukuisilla eurooppalaisilla teatterifestivaaleilla.
ABC TV Plus
ABC TV Plus on julkinen australialainen televisiokanava, jonka lähetykset alkoivat 7. maaliskuuta 2005. Se on Australian Broadcasting Corporationin omaisuutta ja näkyy Australiassa kaikille digitaalisten televisioiden omistajille. Sen lisäksi että kanava lähettää paljon alkuperäistä ohjelmaa, se näyttää ABC1-kanavan uusintoja, jotka ovat yleensä lastenohjelmia, makasiiniohjelmia tai urheilua.
Juha Metso
Juha Metso (s. 27. syyskuuta 1965 Kymi) on suomalainen valokuvaaja, dokumenttiohjaaja, joka on toiminut sekä sanomalehti- että taidevalokuvaajana.
Vuonna 1991 artenomiksi Lahden Muotoiluinstituutista valmistuneen Juha Metson uran alkusysäys oli luonto- ja lintukuvien kuvaaminen. Lehti- ja taidevalokuvaajan tuotantoon kuuluu useita albumikansien kuvituksia artisteille, sekä valokuvakirjoja. Metso on tehnyt myös performansseja.
Metso perusti 2014 Miko Kivisen kanssa PeukaLoiset-performanssiryhmä ja yhtyeen. Hän oli jäsen kotkalaisessa kuvataideryhmä Taide­ahtaajissa,. Metso, Timo Mähönen ja Olli Haapio perustivat Kotkan valokuvakeskuksen vuonna 2005
Metso julkaisi vuonna 2013 kolme valokuvateosta, joista rock-yhtye Sielun Veljistä kertovan teoksen yhdessä Helsingin Sanomien musiikkitoimittaja Vesa Sirénin kanssa. Metso kuvasi Ville Haapasalon Venäjän-seikkailuja kirjaan Et kuitenkaan usko, jonka tekstin kirjoitti Kauko Röyhkä. Yhdessä Juha Vakkurin kanssa julkaistu kirja Voodoo - Afrikan arkea (2014) kertoo voodoo-uskonnon harjoittamisesta Länsi-Afrikan Beninissä.
Metson teoksia on muun muassa Suomen valtion, Suomen valokuvataiteen museon ja eri kaupunkien taidemuseoiden kokoelmissa
Metso on käsikirjoittanut, kuvannut ja ohjannut vuonna 2022 julkaistun taidedokumentin Hannu Hautala – legendan perintö. Dokumentissa Hannu Hautala pohtii luontokuvaajana olemista ja kuvien syntyä.
Metson ja Hakalan kirja Viipuri – venäläisten kaupunki sisältää yksityisyyden suojaa loukkaavaa materiaalia. Kirjan julkistamistilaisuudessa mukana olleen mukaan tekijät kertoivat saaneensa kuvaamiseen luvan sairaalan johdolta, ei kuvatulta naiselta.
Palkinnot ja tunnustukset
Metso on saanut kolme kunniamainintaa Fotofinlandia, Vuoden lehtikuvaajana (2000) , Vuoden reportaasi -palkinnon kahdesti, Vuoden henkilökuva (2014) , Vuoden uutiskuva (2016). Hänet on palkittu Kotkan kaupungin vuoden kulttuuriteko -palkinnolla Suursaari-nimisen kirjan kuvista (2011), sekä Kotka-palkinnolla (2014).
Rubisco
Rubisco eli ribuloosi-1,5-bisfosfaattikarboksylaasi on tärkeä fotosynteesiin osallistuva entsyymi, joka katalysoi hiilidioksidin liittämistä ribuloosi-1,5-bisfosfaattiin ja syntyvän tuotteen hajoamista 3-fosfoglyseraatiksi. Entsyymiä tavataan yhteyttävistä kasveista, levistä ja fototrofisista bakteereista. Rubisco voi muodostaa noin 30 % kasvin lehtien proteiinimäärästä ja on todennäköisesti biosfäärin yleisin proteiini.
Rakenne
Kasvien ja levien kloroplasteissa esiintyvä rubisco koostuu kahdeksasta suuresta alayksiköstä, jotka ovat kooltaan 51–58 kDa ja kahdeksasta pienestä alayksiköstä, jotka ovat kooltaan 12–18 kDa. Entsyymin aktiivinen keskus sijaitsee suurissa alayksiköissä. Pienet alayksiköt voivat parantaa suurten alayksikköjen katalyyttistä aktiivisuutta, mutta niiden tärkein tehtävä on tukea entsyymin rakennetta. Pienet alayksiköt eivät ole rubiscon toiminnalle välttämättömiä ja esimerkiksi eräillä purppurabakteereilla niitä ei ole lainkaan ja suuria alayksiköitäkin on vain kaksi.
Mekanismi
Jotta rubisco toimisi katalyyttisesti aktiivisena entsyyminä, entsyymin säätelykohdassa sijaitsevan lysiiniaminohapon sivuketjun aminoryhmään täytyy liittyä hiilidioksidi, jolloin muodostuu karbamaattiryhmä, joka sitoutuu koentsyyminä toimivaan magnesiumioniin. Entsyymin substraatti ribuloosi-1,5-bisfosfaatti sitoutuu kuitenkin hyvin voimakkaasti tähän sivuketjuun ja estää rubiscon täydellisen toiminnan. Tämän vuoksi toinen entsyymi rubiscoaktivaasi irrottaa ribuloosi-1,5-bisfosfaatin ATP:tä kuluttavalla reaktiolla, ja näin sivuketjun karboksylaatio pääsee tapahtumaan ja entsyymin konformaatio muuttuu aktiiviseksi. Rubiscoaktivaasi on siis säätelyproteiini.
Rubisco voi katalysoida myös sivureaktiota, jossa ribuloosi-1,5-bisfosfaatista muodostunut enediolaatti reagoi hiilidioksidin sijasta hapen kanssa. Tällöin tuotteena syntyy molekyyli 3-fosfoglyseraattia ja molekyyli fosfoglykolaattia. Tämäkin reaktio vaatii, että lysiinin sivuketju on muodostanut karbamaatin. Reaktion arvellaan tapahtuvan hydroperoksidivälituotteen kautta, joka hajoaa, kun siihen liittyy vesimolekyyli. Muodostuneen fosfoglykolaatin kasvi käsittelee fotorespiraatioksi kutsutun metaboliareitin kautta. Fotorespiraatio on aktiivisimmillaan kuumina ja kuivina päivinä, jolloin kasvit sulkevat hiilidioksidinottoaukkonsa.
Olosuhteet ja säätelytekijät
Rubisco tarvitsee toimiakseen koentsyymikseen magnesiumionin. Eräissä bakteereissa magnesiumin tilalla voi toimia myös mangaani tai rauta. Hiilidioksidin täytyy liittyä säätelykohtaan, jotta metalli-ionin sitoutuminen tapahtuisi. Myös valo aktivoi rubiscon toimintaa. Säteilyn vaikutusmekanismit ovat monimutkaiset, eikä niitä täysin ymmärretä. Säteily saa aikaan protonien siirtymisen tylakoidien kalvon läpi ulkopuolella olevaan tilaan ja magnesiumionien virran tylakoidiin. Tästä syntyy tylakoidin kalvon eri puolille protonigradientti ja pH tylakoidissa on noin 8, mikä on sopiva rubiscon toiminnalle ja hyvä erityisesti karbamaattiryhmän muodostumiselle.
Rubiscoa inhiboivat monet orgaaniset sokerifosfaatit. Yksi tärkeimmistä inhibiittoreista on 2-karboksiarabinitoli-1-fosfaatti, joka muistuttaa rubiscon katalysoiman reaktion välituotetta 2-karboksi-3-keto--arabinitoli-1,5-bisfosfaattia. Se sitoutuu entsyymiin yli 1 000 kertaa voimakkaammin kuin ribuloosi-1,5-bisfosfaatti ja estää näin sen toiminnan. 2-karboksiarabinitoli-1-fosfaatti kertyy kasvien lehtiin yön aikana. Auringon paistaessa sen säteily aktivoi rubiscoaktivaasin, joka irrottaa inhibiittorin entsyymistä ja inhibiittori hajotetaan fosfataaseihin kuuluvalla spesifisellä entsyymillä.
Kellomäki
thumb|Kellomäen rautatieasema. thumb|Kellomäki Kellomäki on kylä Karjalankannaksella Suomenlahden rannalla. Ennen toista maailmansotaa se kuului Terijoen kuntaan. Nykyään se on osa Pietarin kaupunkia. Hallinnollisesti se on yksi Kurortin piirin kunnallishallintoalueista.
Kellomäestä muodostui 1900-luvun alussa suosittu kesänviettopaikka, kuten monesta muustakin Pietari–Viipuri-radan varrella olevasta kylästä. Vuonna 1916 huviloita oli 800. Tunnettuja kesänviettäjiä olivat muun muassa balettitanssija Matilda Kšesinskaja, kultaseppä Peter Carl Fabergé ja makeistehtailija George Borman. Myös Ilmari Kiannolla oli talviasunto Kellomäessä. Suomen itsenäistyttyä vuonna 1917 Kellomäen suosio kesänviettopaikkana alkoi vähetä. Ennen talvisodan syttymistä Kellomäessä asui vakituisesti 167 perhettä.
Alue jäi rauhansopimuksessa Neuvostoliitolle, ja Kellomäessä asui sodan jälkeen jonkin aikaa kasvitieteilijä Vladimir Komarov, jonka mukaan kylän venäjänkieliseksi nimeksi muutettiin vuonna 1948 Komarovo. Sodan jälkeen siellä viettivät kesiään myös säveltäjä Dmitri Šostakovitš, runoilija Anna Ahmatova ja näytelmäkirjailija Jevgeni Schwarz. Kylän hautausmaalle on haudattu Ahmatova, säveltäjä Sergei Kurjohin ja kielitieteilijä Dmitri Lihatšov.
Halla-Tiutinen
Halla-Tiutinen on taajama Kotkassa, Kymenlaaksossa. Halla-Tiutinen sijaitsee noin kilometrin päässä Kotkan keskustasta, Kotkansaaren itäpuolella, kaupunkirakentamisen ja maankohoamisen myötä yhteenliittyneillä Hallan ja Tiutisen saarilla.
Halla-Tiutisen taajamassa on noin 300 asukasta. Kotkan kaupunki lakkautti perinteikkään Tiutisen koulun (alakoulu) vuonna 2016.
Avalanche Studios
Avalanche Studios on ruotsalainen pelitalo. Sen perustivat vuonna 2003 Christofer Sundberg, Linus Blomberg ja Viktor Blomberg.
Pelien lisäksi yhtiö on kehittänyt Avalanche Engine -pelimoottorin, joka mahdollistaa suurten pelialueiden sekä erilaisten ilmastojen, sääolojen ja vuorokaudenaikojen mallintamisen.
Nordisk Film ilmoitti 30. toukokuuta 2018 ostavansa kokonaan Avalanche Studiosin 117 miljoonalla eurolla.
Pelit
Avalanche Studios on kehittänyt Just Cause -pelisarjan sekä muun muassa pelit The Hunter ja vuoden 2015 videopelin Mad Max.
E3 2018 -tapahtumassa kerrottiin yhtiön kehittävän Rage -pelin jatko-osaa Rage 2.
Kertšinsalmi
thumb|Kertšinsalmi LANDSAT-satelliitin kuvaamana. Kertšinsalmi on noin 40 kilometriä pitkä Asovanmeren ja Mustanmeren yhdistävä kapea salmi, joka jää Krimin niemimaan itäisimmän osan eli Kertšin niemimaan ja Kaukasian puolella olevan Tamanin niemimaan väliin. Salmi on kapeimmillaan pohjoisosassaan, jossa se on vain 3–5 kilometriä leveä. Mustaanmereen avautuvassa eteläpäässä leveys on noin 14 kilometriä. Kertšin kaupunki sijaitsee salmen keskivaiheilla Kertšin niemimaan puolella. Salmi on 5–13 metriä syvä. Se tunnettiin antiikin aikana Krimin Bosporuksena.
Alueella syntyi vuonna 2003 kriisi, kun Venäjä ryhtyi rakentamaan patoa Tamanin niemimaalta kohti salmessa Ukrainan puolella rajaa sijaitsevaa Tuzlan saarta. Padon rakennustyöt keskeytettiin ja myöhemmin osapuolten välillä solmittu sopimus määritti salmen yhteiskäyttöön. Venäjä kuitenkin kyseenalaisti saaren kuulumisen Ukrainalle vuonna 2005, ja asiasta ei ole päästy sopimukseen.
Painin Aasian-mestaruuskilpailut 2004
Vuoden 2004 painin Aasian-mestaruuskilpailut järjestettiin huhti-toukokuun aikana kolmella eri paikkakunnalla: kreikkalais-roomalainen paini järjestettiin Almatyssa, Kazakstanissa, vapaapainissa kisattiin Teheranissa, Iranissa, ja naispainin järjestäjäpaikkakuntana toimi Japanin Tokio. Jokaisessa tyylissä painittiin seitsemässä painoluokassa.
Nämä Aasian-mestaruuskilpailut olivat viimeiset, joissa jaettiin vain yksi pronssimitali sarjaa kohden.
Hei maailma -ohjelma
pienoiskuva|"Hei maailma" -ohjelman versio Sonyn [[PlayStation Portable -käsikonsolilla.]] Hei maailma -ohjelma on tietokoneohjelma, joka tulostaa ruudulle sanat "Hei maailma". Sen voi löytää miltei jokaisesta ohjelmointikieltä opettavasta kirjasta ja se on useimpien ohjelmoijien ensimmäinen itse tehty sovellusohjelma.
Hei maailma -ohjelmaa käytetään testinä siitä, että käytössä oleva ympäristö (tietokone, käyttöjärjestelmä, kääntäjä) on asennettu oikein ja osaa tuottaa toimivan ohjelman käytetyn ohjelmointikielen lähdekoodista. Jos Hei maailma -ohjelma toimii kuten pitää, on todennäköistä että monimutkaisemmatkin ohjelmat toimivat. Etenkin vieraassa tai uudessa ympäristössä Hei maailma -ohjelma on suosittu testi usealle käytännön ongelmalle.
Pienet testiohjelmat ovat olleet olemassa yhtä kauan kuin ohjelmoitavat tietokoneet, mutta termin "Hei maailma" käyttäminen levisi vasta Brian Kernighanin ja Dennis Ritchien vuonna 1978 julkaistun kirjan, The C Programming Language myötä.
The C Programming Language (ensimmäisen julkaisuversion) versio ohjelmasta näytti tältä:
Varhaisin dokumentoitu käyttötapaus on Kernighanin kirjoittamassa oppaassa B-kieleen A Tutorial Introduction To The Language B (1972).
Huoneistosauna
pienoiskuva|Sauna kylpyhuoneessa. Huoneistosauna on asunto-osakeyhtiöiden kerrostalohuoneistoissa etenkin 1980-luvulla yleistynyt saunatyyppi. Huoneistosaunat korvasivat yhteiset talosaunat, joihin kukin asukas sai halutessaan oman viikkovuoron.
Asuntokohtainen huoneistosauna kuvastaa asumisen laadun ja varustetason nousua kiivaan lähiörakentamisen ajoista. Nykyisin huoneistosauna rakennetaan uusiin asuntoihin lähes poikkeuksetta. Toisaalta asuntomarkkinoille on haluttu lisää vaihtoehtoja esimerkiksi halvempien pienasuntojen muodossa. Yksi tapa tähän olisi saunaton pienasunto. Nykyään noin kaksi kolmasosaa omistaa huoneistosaunan.
HMS Monkshood (K207)
HMS Monkshood (viirinumero K207) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1941 valmistunut Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 28. kesäkuuta 1940 Paisleysta Fleming and Fergusonilta, missä köli laskettiin 1. lokakuuta 1940. Alus laskettiin vesille 17. huhtikuuta 1941 ja valmistui 31. heinäkuuta.
Palvelus
Alus myytiin 1948.
Messalina (vuoden 1923 elokuva)
Messalina on vuonna 1923 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Enrico Guazzonin ohjaaman historiallisen elokuvan pääosaa Messalinaa esittää Rina De Liguoro. Elokuva oli suuri kaupallinen menestys, mutta samalla yksi italialaisen mykkäelokuvan viimeisistä historiallisista spektaakkeleista. Myöhemmin siitä laadittiin myös ääniversio.
Juoni
Caligulan murhan jälkeen pretoriaanit julistavat Claudiuksen keisariksi. Pretoriaanikaartin komentaja Marcus rakastaa Claudiuksen vaimoa Messalinaa, joka tapaa öisellä seikkailuretkellään senaattori Apolloniuksen orjan Enniuksen. Isisin papitar Mirit uhkaa Enniuksen rakastettua Egleä, mutta voimamies Tigranes pelastaa hänet. Claudiuksen syrjäyttämistä tavoittelut Marcus joutuu Caius Siliuksen uhriksi. Mirit myrkyttää kilpa-ajajana toimivan Enniuksen hevoset, mutta Messalina pelastaa hänet kuolemalta ja leijonat syövät Miritin. Caiuksen kanssa miestään vastaan juonitteleva Messalina paljastuu ja tekee itsemurhan.
Tuotanto, teemat ja vastaanotto
Enrico Guazzonin ohjaama Messalina on italialaisen mykkäelokuvan viimeisiä suuria historiaspektaakkeleita. 1910-luvun menestyselokuvia jäljittelevä suurtuotanto oli jo omana aikanaan aiheeltaan ja tyyliltään vanhentunut. Se on myös rakenteeltaan sekava, liian pitkä ja näyttelijäsuorituksiltaan melodramaattinen. Elokuvan kilpa-ajot on lainattu amerikkalaisesta Ben-Hurista (1907), Isisin papitar Pompeijin viimeisistä päivistä (1908, kahdesti 1913 ja uudelleen 1926), gladiaattoritaistelut ja viatonta tyttöä puolustava voimamies Quo Vadisista (1913) ja itämainen viettelijätär Marcantonio e Cleopatrasta (1913). Mukana on myös Fabiolan (1918) kaltaisiin historiallisiin draamoihin liittyviä kristillisiä aineksia.
Messalinan sekä samoihin aikoihin kuvattujen Fabiolan, Quo Vadisin (uusi versio 1925) ja Pompeijin viimeisten päivien uusia teemoja ovat erotiikka ja sadismi, jotka kiteytyvät elokuvan pääosaa esittävään kreivitär Rina De Liguoroon. Loistelias mutta jäykkä De Liguoro oli italialaisen mykkäelokuvan viimeisiä suuria diivoja. Messalina erottuu edeltäjistään myös entistä suurempien lavasteidensa ja joukkokohtaustensa ansiosta. Aikaisemmasta poiketen siinä hyödynnetään enemmän lähikuvia ja dramaattista valaistusta.
Puutteistaan huolimatta Messalina oli suuri kaupallinen menestys varsinkin Euroopassa, Yhdysvalloissa ja jopa Neuvostoliitossa. Sen kalliit tuotantokustannukset nopeuttivat kuitenkin entisestään Italian elokuvateollisuuden konkurssia. Guazzonin lavastamat Circus Maximuksen kilpa-ajot kopioitiin sittemmin amerikkalaisten uusiin Ben-Hur -elokuviin (1925 ja 1959). Vuonna 1935 elokuvasta laadittiin roimasti lyhennetty ääniversio.
Emil Lampinen
Emil Lampinen (28. kesäkuuta 1883 Kerkkoo – 19. joulukuuta 1961 Porvoo) oli suomalainen suksitehtailija. Emil Lampinen perusti vuonna 1905 Lampisen suksitehtaan, jota myöhemmin jatkoi Raine Lampinen. Ralliautoilija Simo Lampinen on Raine Lampisen poika ja siis Emil Lampisen pojanpoika.
Ensimmäisen suksitehtaansa Lampinen perusti Porvooseen 18-vuotiaana vuonna 1901. Hän myi tehtaan vuonna 1916 uudelle Oy Urheilutarpeita Ab nimiselle yhtiölle, jonka osakkaaksi ja osastopäälliköksi hän tuli. Yhtiön suurin omistaja oli helsinkiläinen liikemies Arno Hohenthal. Hohenthal otti Karhu-tuotenimen käyttöön yhtiön valmistamille tuotteille vuonna 1920. Yhtiö oli Suomen merkittävin suksivalmistaja aina 1950-luvulle saakka. Yhtiön nimeksi muuttui 1966 Oy Urheilu Karhu Sport Ab, sittemmin Karhu-Titan ja Karhu Sport. Yhtiö siirtyi 1954 valmistamaan täyspuusuksien sijasta sälesuksia. 1970-luvulla Karhun suksien tuotanto siirrettiin Porvoosta Kiteelle, jonne rakennettiin muovisuksia valmistanut tehdas.
Lampinen erosi Urheilutarpeita-yhtiön palveluksesta jo 1920-luvun alussa ja hän myi myös omistamansa yhtiön osakkeet. Hän perusti sitten uuden kilpailevan suksitehtaan jota hän johti vuoteen 1940 saakka. Lampinen oli yhteistyössä taiteilija Akseli Gallen-Kallelan kanssa, johon hän oli tutustunut Porvoossa 1920-luvun alussa. Hän lähetti valmistamiaan suksia ilmaiseksi merkkihenkilöille eri puolille maailmaa. Suksien saajiin kuuluivat muun muassa Suomen ja Yhdysvaltain presidentit sekä Saksan johtaja Adolf Hitler, jolle Lampinen lähetti lahjana kokoontaitettavat saranasukset. Vuonna 1940 Lampinen erosi ensimmäisestä vaimostaan ja suksitehtaan osakkeet siirtyivät hänen lapsilleen Rainelle (1912–1984) ja Toimille (1913–1993). Raine ja Toimi Lampisen johtama Lampinen Oy aloitti yhtenä ensimmäisistä Suomessa sälesuksien valmistuksen. Lampisten yritysstoiminta myytiin Karhu-Titanille vuonna 1984, mutta suksissa käytettiin edelleen Lampisen nimeä ja suksien valmistus Kerkkoon tehtaalla jatkui vuoteen 1992 saakka.
Emil Lampinen tuomittiin kihlakunnanoikeudessa Oulunkylän raviradalla 22. syyskuuta 1907 tapahtuneesta moottoripyöräonnettomuudesta sakkoihin. Syynä oli kuolemantuottamus, kun eräs katsoja jäi hänen ohjaamansa moottoripyörän alle ja kuoli.
Pyhän Johanneksen basilika
Pyhän Johanneksen basilika (Pyhän Johannes Teologin basilika, ) oli myöhäisantiikin aikainen basilikakirkko Efesoksen kaupungin lähellä Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Selçukissa Turkissa. Se oli rakennettu apostoli Johanneksen perimätiedon mukaiselle hautapaikalle.
Nykyisin basilika on raunioina. Raunioita on kunnostettu, ja sen ympäristö muodostaa arkeologisen puiston.
Historia
Basilikakirkko rakennettiin myöhäisantiikin aikana 400-luvulla. Sen paikalla oli vanhastaan ollut hauta, jota perinteessä pidetään Efesoksessa toimineen Johannes Teologin hautana. Tämä taas yhdistettiin evankelista ja apostoli Johannekseen viimeistään 100-luvulla. Basilika uusittiin 500-luvun puolessa välissä keisari Justinianuksen rahoituksella. Kun asutus siirtyi bysanttilaisella keskiajalla antiikin Efesoksen paikalta idemmäksi nykyisen Selçukin paikalle, kirkosta tuli kaupungin katedraali eli piispanistuin.
Rakennus
Kirkko sijaitsi nykyisen Ayasolukin kukkulan eli Selçukin bysanttilais-osmaniaikaisen linnavuoren etelärinteessä. Lähellä sijaitsee linnoitusmuurin niin kutsuttu Vainojen portti. Sisäänkäynti kirkkoon oli länsipäästä nartheksin kautta. Länsipuolella nartheksin edessä oli myös kirkon atrium, jonka koko oli noin 34 × 37 metriä. Se mukaan lukien kirkon kokonaispituus oli noin 130 metriä. Kirkko oli pohjakaavaltaan ristinmuotoinen, ja sen katossa oli ristinmuodossa kuusi suurta kupolia. Niistä ristin keskellä, Johanneksen hautana pidetyn kohdan yläpuolella, ollut kupoli oli suurin ja korkein. Kirkon alla olleesta kryptasta on löydetty kolme hautaa, joista yhtä sanotaan apostolin haudaksi.
Prytaneion (Efesos)
Efesoksen prytaneion oli antiikin aikainen prytaneion Efesoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen rauniot ovat osa Efesoksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Prytaneion rakennettiin alun perin Lysimakhoksen aikana, hellenistisen kauden alkupuolella 200-luvun alussa eaa. Se uusittiin roomalaisella kaudella keisari Augustuksen aikana, toisin sanoen ajanlaskun alun tienoilla, jolta ajalta ovat peräisin rakennuksen nykyaikaan säilyneet jäänteet. Prytaneion oli kaupungin johtavien virkamiesten käytössä, ja siellä vietettiin kaupunkivaltion viralliset juhlat.
pienoiskuva|vasen|Prytaionin rauniot. Prytaneion sijaitsi Efesoksen Hallinnollisen agoran pohjoislaidalla. Se edusti doorilaista tyyliä, ja sen julkisivussa oli kuusi pylvästä. Rakennuksen julkisivun puolella oli peristyylipiha, jonka koko oli noin 26 × 22 metriä. Sen pohjoispylväikkö toimi sisäänkäyntinä varsinaiseen rakennukseen. Prytaneionin keskussalia ympäröi joukko pienempiä huoneita. Prytaneion oli omistettu Hestia Bulaian kultille ja myöhemmin myös Demeter Karpoforoksen ja Apollon Manteioksen kulteille. Pyhäkkötilassa oli kulmissa kompositapylväät, jotka lisättiin 200-luvulla jaa. Tilassa sijaitsi kaupungin pyhä hestia-tuli.
Prytaneionin tuhoutui maanjäristyksessä 300-luvulla jaa. Sen raunioista on löydetty kolme Efesoksen Artemiin patsasta, jotka oli haudattu raunioihin rituaalisesti. Patsaat ovat nykyisin Efesoksen museossa. Lisäksi paikalta on löydetty lukuisia piirtokirjoituksia, jotka valottavat kaupungin kultteja. Muutamia rakennuksen doorilaisia pylväitä on pystytetty uudelleen.
Talosauna
Talosauna on kerros- tai rivitaloissa asukkaiden yhteiskäytössä oleva sauna. Asukkaat saavat halutessaan viikoittaisen oman saunavuoronsa. Usein on järjestetty myös miesten ja naisten yleisiä vuoroja, lenkkisaunoja.
1980-luvulla asuntoihin ryhdyttiin tekemään huoneistosaunoja, jotka korvasivat talosaunat.
Kultakuusi
Kultakuusi (Picea abies f. aurea) on metsäkuusen erikoismuoto, jonka uusien versojen kärjet ovat vaaleankeltaisia tai kullankeltaisia. Keltaiset kärjet vihertyvät jo kesään mennessä, mutta joissain keltakuusissa keltaisuus näkyy vielä syksyn jälkeen talvellakin. Kultakuusen uusien versojen keltainen väri johtuu viherhiukkasten rakenteesta. Toinen samankaltainen viherhiukkasista johtuva erikoisen värinen kuusi on purppurakuusi (punakuusi) (Picea abies f. cruenta), joka on luonnossa kultakuustakin harvinaisempi.
Levinneisyysalue
Kultakuusia tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa. Kultakuusen kantoja ovat muun muassa 'Iitin kultakuusi' ja 'Kesälahden kultakuusi' (Meilahden arboretum, Lauri Nurmikari). Kultakuusesta on myös viljelylajikkeita, kuten 'Kulta-Lumikki', 'Kulta-Päivikki' ja 'Kulta-Talvikki'. Kellertävän värinsä talvellakin säilyttäviä kultakuusia on muun muassa Kihniön Ratikylässä. Muualla kultakuusia on mm. Imatralla Stora-Enson palstalla ja Kuhmoisissa. Kultakuusia kasvaa harvassa Pohjois-Suomeen saakka ainakin Oulun seudulle saakka, jossa on merellinen ja leuto ilmasto, mikä vastaa eteläisempää kasvillisuusvyöhykettä.
Konsta Jylhä
thumb|Konsta Jylhä vuonna 1975 Konsta Viljami Jylhä (14. elokuuta 1910 Kaustinen – 13. syyskuuta 1984 Kokkola) oli suomalainen pelimanni ja kansanmusiikin säveltäjä, varsinaiselta ammatiltaan kuorma-autoilija.
Pelimanniksi
Konsta Jylhän isoisä ja isä olivat olleet tunnettuja pelimanneja Keski-Pohjanmaalla. Isä kuoli vuonna 1913 Konstan ollessa vajaan kolmen vuoden ikäinen. Ensikosketuksen pelimannimusiikkiin Konsta sai pikkupoikana äitinsä työpaikassa Kappelinkankaan kahvilassa, joka tunnettiin paremmin nimellä Santerin kaffila. Se oli kylän kokoontumispaikka, kulttuurikeskus ja uutistoimisto, joka toimi myös majoitusliikkeenä. Kahvilan pitäjä Santeri Isokangas (1885–1967) oli hankkinut sinne harmonin ja pari kolme viulua kaikkien soittotaitoisten käyttöön. Aluksi Konsta kuunteli vanhoja mestareita ja jo kymmenvuotiaana hän rupesi tämmäämään, eli säestämään harmonilla. Viulunsoiton hän oppi tuon ajan tavan mukaan korvakuulolta kuunnellessaan vanhoja pelimanneja ja tämmätessään heitä ja sittemmin soittaessaan heidän kanssaan. Myöhemmin hän soitteli jo häissä ja muissakin tilaisuuksissa, joko yksin tai yhdessä muiden kanssa. Kokoonpanot vaihtelivat, samoin soittimet. Viulu ja harmoni olivat kuitenkin tavallisimmat. Tuon ajan oppi-isiä olivat muun muassa Matti Haudanmaa (1858–1936), Friiti Ojala (1892–1951), Viljami Niittykoski (1895–1985) ja kanteleensoittajana paremmin tunnettu Eino Tulikari (1905–1977).
Siviiliammatti
Autoilijan ammattiin Konsta Jylhä perehtyi koulupoikana ajaessaan kuorma-autolla rakennustarvikkeita työmaille. Aluksi hänellä ei ollut edes ajokorttia. Sen hän hankki vasta myöhemmin. Armeijasta päästyään hän hankki ystävänsä ja naapurinsa Otto Virkkalan (1904–1974) kanssa yhdessä kuorma-auton, jolla ajettiin aluksi maitoa ja puutavaraa. Sota-aikana toverukset olivat huoltojoukoissa autonkuljettajina, ja sotien jälkeen jatkettiin puutavaran ajamista. Konsta Jylhän autoilijan työt loppuivat maaliskuussa 1961, jolloin hän jäi lavalta pudonneen tukkikuorman alle kuormaa purkaessaan. Hän sai kallonmurtuman ja aivotärähdyksen joiden seurauksena korviin jäi soimaan tinnitus. Tuskin hän oli ehtinyt toipua tästä vakavasta onnettomuudesta, kun hän sai ensimmäisen sydänkohtauksensa vuonna 1962. Sen jälkeen hän ei enää voinut säännöllisesti tehdä työtä, mutta jaksoi soittaa viulua 1970-luvun lopulle asti.
Kaustisen Purppuripelimannit
thumb|Purppuripelimannit [[Kaustisen kansanmusiikkijuhlat|Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla 2014.]] Purppuripelimannit olivat aloittaneet vuoden 1946 aikoihin, aluksi vaihtelevissa kokoonpanoissa. Ohjelmistoon kuului vanhoja keskipohjalaisia pelimannikappaleita. Kokoonpanoksi muodostui vähitellen kaksi viulua, kontrabasso ja harmoni. Yhtyeen nimeksi vakiintui Kaustisen Purppuripelimannit. Se mainitaan ensimmäiseksi pelimanniyhtyeeksi, joka otti kontrabasson käyttöön säestyssoittimena. 1950-luvun puolessavälissä se äänitti Yleisradiolle keskeisimmän kaustislaisen pelimanniohjelmiston, n. 35 kappaletta, joista vanhimmat ovat 1700-luvulta. Näistä tunnetuimpia ovat Peltoniemen Hintriikin surumarssi, Pääskysen valssi ja Häävalssi. Äänitteitä soitetaan radiossa vieläkin, joskin harvoin. Yhtyeessä soittivat tuolloin viulua Elias Kentala (1909–1958) ja Konsta Jylhä, kontrabassoa Veikko Järvelä (1913–1974) ja harmonia Veli Valo (1914–1998). Elias Kentalan kuoltua ja Konsta Jylhän loukkaannuttua onnettomuudessa yhtyeen toiminta oli muutaman vuoden pysähdyksissä.
Työkyvyn menetys onnettomuuden ja sydänkohtauksen jälkeen avasi hänelle mahdollisuuden keskittyä entistä enemmän kansanmusiikkiin. Vuonna 1963 Mainos-TV:ssä pyöri ohjelmasarja Pitäjien parhaat, johon myös Kaustinen osallistui – Purppuripelimanneilla tietenkin. Konsta Jylhä sai tehtäväksi koota yhtyeen uudelleen. Hän oli toipilaana ollessaan seurannut nuoremman polven edesottamuksia ja etsiskellyt sopivia uusia kykyjä. Purppuripelimannien uusiksi soittajiksi tulivat Hannu Rauma (s. 1934), toinen viulu ja Toimi Uusitalo (1938–2010), harmoni. Jylhä itse rupesi soittamaan ensi viulua ja Veikko Järvelä jatkoi basistina. Tällä kokoonpanolla yhtye tuli tunnetuksi 1960-luvun lopulla ja oli huipulla 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa, jolloin myös kansanmusiikin suosio oli huipussaan. Se keikkaili ympäri Suomea (mm. Ruisrockissa 1970 ja Finlandia-talossa 1972) ja kävi myös muissa Pohjoismaissa. Yhtye oli kutsuttu myös Yhdysvaltoihin, mutta kotimaan keikkakiireet ja Konsta Jylhän yhä huononeva terveys pitivät sen Suomessa. Veikko Järvelän kuoltua tuli hiljaisempi kausi, jolloin myös Konsta Jylhä jätti yhtyeen terveydentilansa takia vuoden 1974 aikoihin. Purppuripelimannien toiminta ei suinkaan loppunut, vaan yhtye jatkoi uudella kokoonpanolla. Hannu Rauma siirtyi soittamaan ensi viulua, Raimo Uusitalo (s. 1935) tuli toisen viulun soittajaksi ja Tapio Kivelä (s. 1945) basistiksi. Toimi Uusitalo jatkoi tämmääjänä. Vuonna 1988 se levytti tällä kokoonpanolla albumin Santerin kahvilassa, joka on tähän mennessä yhtyeen viimeinen Konsta Jylhän sävellyksiä sisältävä levy.
Kansanmusiikin säveltäjä
Kesällä 1964 syntyivät Konsta Jylhän ensimmäiset sävellykset, aluksi kaksi valssia. Toinen sai nimekseen Konstan valssi ja toisen nimeksi vakiintui Konstan parempi valssi. Sävellyksiä rupesi tulemaan enemmänkin. Tunnetuin niistä, Vaiennut viulu, syntyi jouluna 1964. Muita tunnettuja ovat Kruunu-Marjaanan polska, Jeremian polska, Tähtisilmä-valssi, Vuokraemännän sotiisi, Jylhän polska, Kehtolaulu, Metsämarssi, Penttilän sillalla, Parhaalle ystävälle ym. Sävellyksiä syntyi melkein itsestään, mutta vaikeampaa oli keksiä nimiä kaikille kappaleille. Läheiset ihmiset ja ympäristö sekä omaan elämään liittyvät tapahtumat antoivat kuitenkin aiheita nimille. Outovesi on pieni järvi, jonka rannalla Konstalla oli maatilkku. Siellä hän rentoutui kävelemällä metsässä. Outoveden valssi sai nimensä näistä maisemista. Lapin Kullan sotiisi, Olutmarssi, Motellin hämärässä, Rapukestit ym. ovat keikkamatkojen tunnelmien tuloksia, kuten myös Museon varjossa. Se syntyi Finlandia-talolle tehdyn keikan jälkeen. Finlandia-talohan on Helsingissä Kansallismuseota vastapäätä. Hurmuri oli vanha hevonen, joka löntysteli verkkaiseen tahtiin Konstan kotitalon ohi. Kesän tullessa on sävelletty vanhimman tyttären Ruutin häihin. Hannun ja Riitan häävalssia tanssittiin pelimannikollega Hannu Rauman ja hänen nuorikkonsa Riitan häissä kesällä 1972.
Kaustisen Purppuripelimannien lisäksi myös muut esittäjät ovat levyttäneet Konstan pelimannikappaleita, esim. Vesa-Matti Loiri, Eino Grön ja Finntrio.
Kääntymyksen eli uskoontulemisen Konsta Jylhä koki vuoden 1974 vaiheilla. Siihen vaikuttivat amerikkalaisen parantajaevankelista Kathryn Kuhlmanin kirja Jumala voi sekä Konstan kotikunnassa Kaustisella kokoontunut raamattupiiri. Pian uskoontulonsa jälkeen Konsta alkoi säveltää hengellisiä lauluja, joiden sanat syntyivät raamattupiirissä. Hänen kymmenen vuoden aikana säveltämänsä hengelliset sävelmät ovat tulleet suosituiksi eri kristillisissä kirkkokunnissa ja herätysliikkeissä. Sävellyksistä mainittakoon Pyhäaamu Herran temppelissä, Ilovirsi matkalla taivaaseen, Kansansoittajan kehtolaulu ja Joululaulu. Laulujen sanoittajina ovat olleet puoliso Rebekka Jylhä, tytär Ulla Haili, Paul Holm (Paavo Helistön salanimi) ja pelimannitoveri Viljami Niittykoski, kansanmusiikin säveltäjä hänkin. Näitä ovat levyttäneet mm. Eija Merilä, Samuli Sirén, Karoly Garam ja Mauno Kuusisto. Myös Aaro Kentalan 1960-luvun alussa perustama Hääkuoro on levyttänyt paljon Konsta Jylhän musiikkia.
Konsta Jylhä on säveltänyt yhteensä n. 70 pelimannisävelmää ja viitisenkymmentä hengellistä kappaletta.
Henkilökuva
Konsta Jylhä muistetaan vaatimattomana ja nöyränä miehenä, joka ei halunnut tuoda itseään esille. Hänet mainitaan myös helläluontoisena perheenisänä. Hän avioitui 1951 Rebekka Hautakosken kanssa. Perheeseen syntyi viisi lasta.
Hän ihmetteli kansanmusiikin suurta suosiota. Suosio johtui suureksi osaksi Kaustisen kansanmusiikkijuhlista (Kaustinen Folk Music Festival) joista ensimmäiset järjestettiin vuonna 1968. Silloin yleisölle tarjoutui tilaisuus kuunnella sitä musiikkia, jota Konsta Jylhän kotiseudulla soitettiin. Keskipohjalaisissa paikallisissa tilaisuuksissa – pääasiassa häissä – soitetusta kansanmusiikista tuli yhtäkkiä  valtakunnallisesti suosittua, ja tavallisesta hääpelimannista tuli kuuluisuus, joka veti konserttisalit täyteen ja jota kaikki tahtoivat kuulla. Hän suhtautui tilanteeseen omalla vaatimattomalla tavallaan, mutta ymmärsi kuitenkin asemansa kansanmusiikin keulakuvana ja sopeutui rooliinsa. Soittaminen sujui häneltä vanhalla rutiinilla ja hän soitti mielellään. Matkustaminen keikoilla rasitti kuitenkin sydänvaivoista kärsivää pelimannia, joka joutui istumaan autossa tuntikausia ja yöpymään milloin missäkin.
Monet julkisuuden henkilöt kertoivat julkisesti pitävänsä Konsta Jylhän musiikista ja ihailevansa suuresti häntä kansanmuusikkona. Yksi heistä oli juoksija ja moninkertainen olympiavoittaja Paavo Nurmi. Hän oli eläessään esittänyt toiveen, että hänen hautajaisissaan on soitettava Vaiennut viulu ja nimenomaan Konsta Jylhän soittamana. Konsta oli kuitenkin Paavo Nurmen kuoleman aikoihin sairaalahoidossa, joten Hannu Rauma matkusti Helsinkiin toteuttamaan Paavo Nurmen toiveen Vanhassa kirkossa lokakuussa 1973.
Yleisö liikuttui usein kuunnellessaan Konsta Jylhän musiikkia. Hän itsekin pyyhki kerran kyyneliään suorassa televisiolähetyksessä soitettuaan Purppuripelimannien kanssa Vaienneen viulun. Sen soittaminen oli hänelle aina voimanponnistus, joka vaati keskittymistä. Vaiennut viulu oli soitettava aina hyvin. Konsta Jylhä oli ottanut elämäntehtäväkseen kansanmusiikin edistämisen ja tunnetuksi tekemisen. Hän oli päättänyt soittaa niin kauan kuin jaksaa ja niin kauan kuin yleisö jaksaa häntä kuunnella. Hän esiintyi viimeisen kerran julkisesti vuonna 1978. Viimeisinä vuosinaan hän joutui sydänsairautensa takia käymään usein sairaalassa ja esiintyi harvoin julkisuudessa. Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla hän kävi vielä ainakin kesällä 1983. Maaliskuussa 1984 hän sai uuden vakavan sydänkohtauksen ja kuoli syyskuussa 1984 Kokkolan sairaalassa 74-vuotiaana.
Kunnianosoitukset
Hänet nimitettiin mestaripelimanniksi 1970, director musices -arvonimen hän sai 1971 ja Pro Finlandia -mitalin 1978. Lisäksi hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 1970. Kuoltuaan hän sai valtiolliset hautajaiset. Hänen syntymästään tuli vuonna 2010 kuluneeksi sata vuotta, ja tämän kunniaksi lyötiin nimellisarvoltaan kymmenen euron hopeinen juhlaraha ”Konsta Jylhä ja kansanmusiikki”.
Diário de Notícias
Diário de Notícias on portugalilainen sunnuntaisin ilmestyvä sanomalehti. Sen perustetivat Tomás Quintino Antunes ja Eduardo Coelho Lissabonissa 29. joulukuuta 1864. Lehti on portugalilaisen mediyhtiö Controlinveste omistuksessa.
Lehden päätoimittaja on Domingos de Andrade, joka aloitti työssään marraskuussa 2020. Lehden päätoimitus sijaitsee Lissabonissa.
Vuonna 2019 lehden levikki oli 4768.
Tulskajan metroasema
Tulskaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 8. marraskuuta 1983.
Dana Elcar
Ibson Dana Elcar (10. lokakuuta 1927 Ferndale, Michigan – 6. kesäkuuta 2005 Ventura, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Elcar esiintyi yli 40 elokuvassa, mutta hänet tunnetaan parhaiten 1980-luvun televisiosarjasta Ihmemies MacGyver, jossa hän näytteli Phoenix-säätiön johtoportaassa työskentelevää Pete Thorntonia. Elokuvarooleista yksi merkittävimpiä on Puhallus vuodelta 1973.
Elcar syntyi Michiganin Ferndalessa. Hän opiskeli Michiganin yliopistossa, jossa hän kuului Alpha Tau Omega -veljeskuntaan. Hän opiskeli näyttelijäksi näyttelijävalmentaja Sanford Meisnerin johdolla. Vuonna 1986 Elcar perusti yhdessä kollegansa William Luckingin kanssa Santa Paula Theater Centerin, jonka taiteellisena ohjaajana Elcar toimi kuuden vuoden ajan. Elcar esiintyi sivurooleissa useissa elokuvissa ja televisiosarjoissa, ja häntä luultiin usein Don S. Davisiksi, joka toimi hänen sijaisnäyttelijänään.
Elcarilla todettiin glaukooma jo 1970-luvulla mutta sairauden pahennettua se huomioitiin Ihmemies MacGyverin käsikirjoituksessa, jossa hänen esittämällään henkilöllä Pete Thorntonilla todettiin myös sama sairaus. Ihmemies MacGyverin tuotannon päätyttyä Elcar näytteli sokeaa miestä vierailevissa rooleissa useissa televisiosarjoissa, muun muassa sarjoissa Kova laki ja Teho-osasto.
Izumi
Izumi voi tarkoittaa:
Paikkoja:
Laivoja: Henkilöitä:
Valvontakamera
upright|pienoiskuva|Valvontakameroita
Suomessa kameravalvontaa säätelee henkilötietolaki. Kameravalvontaa ei saa harjoittaa ilman, että siihen on olemassa asiallinen syy ja tarve. Valvonnassa tallennetut nauhoitteet muodostavat henkilötietorekisterin. Laki edellyttää myös kameravalvonnasta ilmoittamista, josta olisi syytä näkyä myös tallentaako valvontajärjestelmä. Lisäksi tarkkailtavien saatavilla on oltava rekisteriseloste, josta ilmenee kameravalvonnan perustiedot ja vastuuhenkilöt.
Valvontakameran kuvaama näkymä voidaan tallentaa ja/tai näyttää turvallisuusnäytöllä, joka on yleensä valvontakameroilla varustetun rakennuksen erityisessä huoneessa. Tällöin ruuduille tarvitaan erityiset valvojat. On olemassa myös valvontakameroita, jotka tallentavat näkymiä vain esimerkiksi 30 sekunnin välein tai liiketunnistimella varustetun kameran kuvat suoraan palvelimelle tai sähköpostiin. Tällöin tallennus käynnistyy vasta kameran havaitessa liikettä. Yleensä vaikkapa rikosta ei ehdi tapahtua tuolla välillä siten, että sitä ei huomattaisi ollenkaan. pienoiskuva|Dome-valvontakamera Valvontakameroita käytetään muun muassa myymälävarkauksien ehkäisyyn, kodinturvallisuuteen, ja muuhun rikollisen toiminnan ehkäisyyn. Sen lisäksi niitä käytetään teollisuudessa ja sairaaloissa prosessien valvontaan, henkilö- ja tavaraliikenteen ohjauksessa tukena ja kaupunkien keskustoissa joista saadaan reaaliaikaista kuvaa liikenteen tilasta, jne.
Erityisiä nopeusvalvontakameroita (ns. "peltipoliiseja") käytetään ylinopeutta ajavien autonkuljettajien kiinnisaamiseen.
Disdrometri
Disdrometri on hydrometeorien kuten vesipisaroiden ja lumihiutaleiden kokojakauman mittaamiseen käytetty laite. Nykyaikaisilla disdrometreillä voidaan mitata myös hydrometeorien putoamisnopeutta ja muotoa. Mitattujen ominaisuuksien avulla voidaan lisäksi arvioida sateen voimakkuutta ja olomuotoa. Vastaavasti disdrometrien käyttökohteet ovat moninaisia. Niitä käytetään muun muassa lentokenttähavainnoissa, tieteellisessä tutkimuksessa ja hydrologisissa sovellutuksissa.
Hochosterwitzin linna
thumb|Hochosterwitzin linna thumb|Yksi linnoitetuista porteista Hochosterwitzin linna (Burg Hochosterwitz) sijaitsee Itävallassa Kärntenin osavaltiossa, noin kahdeksan kilometriä St. Veit an der Glanin kaupungista itään, kylässä nimeltä Sankt Georgen am Längsee.
Disdrometri
Mittalaitetyypit
Disdrometrit voidaan jakaa toimintaperiaatteensa perusteella useisiin laitetyyppeihin, jotka soveltuvat erilaisiin käyttötarkoituksiin.
Sami Mahlio
Sami Petteri Mahlio (s. 12. tammikuuta 1972 Valkeakoski) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Disdrometri
Mittalaitetyypit
Jo 1960-luvulta käytössä olleilla Joss-Waldvogel-disdrometreillä sadepisaroiden koon mittaus perustuu putoamistörmäysten voimakkuuteen. Mittauskalvolla tapahtuvien törmäysten impulssi muutetaan sähkömekaanisen muuntimen ja vahvistimen avulla sähköiseksi impulssiksi, jonka voimakkuudesta määritetään pisaroiden koko. Toimintaperiaatteesta johtuen laitetyyppi ei sovellu lumisateen mittaamiseen.
Sami Mahlio
Mahlion ura jalkapalloilijana alkoi Valkeakosken Koskenpojista. Hän siirtyi Valkeakosken Hakaan kaudeksi 1991 ja oli mukana voittamassa SM-pronssia. Mahlio pelasi Hakassa neljä kautta. Seuraavaksi Mahlio suuntasi Myllykosken Palloon, jossa hän voitti kaksi SM-hopeaa kausilla 1995 ja 1996. Mahlio edusti MyPaa vielä kaksi kautta. Vuonna 1999 hän siirtyi norjalaiseen Odd Grenlandiin. Kolmen Odd Grenland -kauden jälkeen Mahlio pelasi myös Sandefjordissa ja Pors Grenlandissa ennen paluutaan Suomeen FC Lahteen kaudella 2005. Kauden jälkeen Mahlio palasi Norjaan Tollnes Ballklubbiin. Uransa aikana Mahlio pelasi Veikkausliigassa 179 ottelua ja teki 16 maalia.
Hochosterwitzin linna
Historia
Turkkilaiset yrittivät valloittaa linnan useasti 1500-luvulla. Linna on kuitenkin rakennettu 160 metriä korkealle kalliokielekkeelle, jonne on vaikea päästä. Linnaan nousevalle tielle rakennettiin 1500-luvulla 14 linnoitettua porttia, jotka estivät hyökkäykset. Linnaa ei koskaan vallattu.
Sami Mahlio
Maajoukkueessa Mahlio pelasi 25 maaottelua. Hänet muistetaan myös Unkarin viime hetken tasoitusmaalista, jonka vuoksi Suomi putosi 1998 MM-kisojen jatkokarsinnasta. Mahlion maaliviivalta pelastama pallo kimposi Teuvo Moilasesta omaan maaliin.
Disdrometri
Mittalaitetyypit
Laseriin perustuvat laitteet mittaavat sadepartikkelien varjot, niiden pudotessa vaakasuuntaisen levymäisen valokentän tuottavan laserin ja fotodiodirivistön välistä. Hydrometeorin koko saadaan fotodiodeilla havaitun varjon leveydestä.
Monissa uudemmissa laitetyypeissä käytetään epäkoherenttia valoa ja valoherkkää kennoa. Yhden pikselirivin vaakasuuntaista kennoa käyttävissä laitteissa hydrometeorit putoavat valolähteen ja kennon välistä, jolloin suurella nopeudella kennoa näytteistämällä sadepisaroista tai lumihiutaleista voidaan muodostaa kaksiulotteinen kuva. Kahta päällekkäin ladottua kamerayksikköä käyttämällä voidaan mitata putoamisnopeus hydrometeorin havaitsemisen aikaerosta. Kaksiulotteisia kuvia tallentavia digitaalisia valokuva- tai videokameroita hyödyntävillä laitteilla saadaan tyypillisesti tarkempia kuvia hydrometeoreista, jolloin niiden koko ja muoto voidaan määrittää täsmällisemmin. Suurnopeuskameraa hyödyntävissä laitteissa putoamisnopeus määritetään hydrometeorin sijainnin muutoksista peräkkäisissä kuvissa.
Base Esperanza
Base Esperanza on Argentiinan omistama tutkimusasema Etelämantereella. Se sijaitsee maanosan pohjoisimmassa osassa Grahaminmaan kärjessä ja on yksi Etelämantereen lämpimimpiä ja sateisimpia paikkoja. Kesäkuu on kylmin ja kuivin kuukausi, maaliskuu on sateisin ja joulukuu on lämpimin. Base Esperanzassa on mitattu elämantereen mannerpuolen kaikkien aikojen lämpöennätys: 18,3 astetta 6.2.2020. Koska Base Esperanza sijaitsee eteläisen napapiirin pohjoispuolella, se ei enää sijaitse eteläkalotilla, joten sinne ei tule kaamosta edes kesäkuussa, mutta ei yötöntä yötäkään edes joulukuussa. Base Esperanzalla on syntynyt myös ensimmäinen Etelämantereella syntynyt lapsi, Emilio Palma.
Ensimmäiset rakennukset tukikohtaan rakennettiin vuonna 1953.
Matka maan keskipisteeseen (täsmennyssivu)
Matka maan keskipisteeseen on Jules Vernen vuonna 1864 kirjoittama romaani. Nimike voi tarkoittaa myös seuraavia:
Romaaniin perustuvat:
Muuta:
Greatest Hits (Black Sabbathin vuoden 1977 albumi)
Greatest Hits on NEMS-yhtiön julkaisema Black Sabbath -kokoelma-albumi vuodelta 1977. Castle Communications julkaisi albumista CD-version vuonna 1986. Kokoelma ei kuulu virallisiin julkaisuihin. Albumin kansikuvana on Pieter Brueghelin maalaus The Triumph of Death.
Julkaisuhistoria
Albumista on julkaistu useita painoksia, myös eri nimillä. Ohessa yleisimmät:
Greatest Hits (Black Sabbath)
Mestarien liigan kauden 2009–2010 pudotuspelit
Jalkapallon Mestarien liigan kauden 2009–2010 pudotuspelit pelattiin 16. helmikuuta – 22. toukokuuta 2010. Pudotuspelien kaikki ottelut pelattiin kaksiosaisina, paitsi finaali, joka pelattiin yksiosaisena Estadio Santiago Bernabéulla, Madridissa.
Pudotuspelien ensimmäiselle kierrokselle selvisivät lohkojen ensimmäiseksi ja toiseksi sijoittuneet, yhteensä 16 joukkuetta. Ensimmäisellä kierroksella samaan ottelupariin ei voinut päästä kahta joukkuetta samasta maasta. Puolivälieristä lähtien arvonta oli vapaa.
Pudotuspeleissä joukkue, joka johti kahden ottelun jälkeen otteluiden yhteistuloksen perusteella eteni seuraavalle kierrokselle. Jos pudotuspeleissä joukkueiden yhteistulos kahdesta ottelusta oli tasan, eikä kumpikaan edennyt jatkoon vierasmaalisäännön turvin, pelattiin yhteensä 30 minuutin jatkoaika, kaksi kertaa 15 minuuttia. Jos ottelu oli edelleen tasan jatkoajan jälkeen, seurasi rangaistuspotkukilpailu. Jatkoajalla vierasmaalisääntöä ei otettu huomioon.