cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Creativity Movement
The Creativity Movement on rasistinen, antisemitistinen ja valkoista separatismia ajava organisaatio, jonka opista käytetään myös nimeä 'Creativity'.
Ryhmittymä kiistää holokaustin, kannattaa eugeniikkaa ja geenitekniikan edistämistä uskonnollisena missiona, joka on pyhitetty "yksinomaan valkoisen rodun selviytymiselle, leviämiselle ja kehitykselle".
The Creativity Movement on tunnettu myös nimellä World Church of the Creator (WCOTC) vuosina 1996-2002 ja nimellä Church of the Creator 1973-1996. The Creativity movement ei ole yhteydessä TE-TA-MA "Truth" Foundation's Church of the Creator -järjestöön, joka sai suojatun oikeuden nimeen 1987.
Organisaation opit
"The 16 Commandments of Creativity" eli "16 Käskyä" luovat ideologian perustan:
RAHOWA
RaHoWa tai RAHOWA on myös jo toimintansa lopettanut kanadalainen valkoihoisten valtaa (White Power) sanoituksissaan kannattanut yhtye, joka oli erityisen suosittu uusnatsien keskuudessa. Yhtye levytti Resistance Records -levy-yhtiölle, jossa yhtyeen perustaja ja johtohahmo George Burdi l. Eric Hawthorne oli myös omistajana.
Jasmine Todd
Jasmine Todd (s. 23. joulukuuta 1993 San Diego, Kalifornia) on yhdysvaltalainen pikajuoksija ja pituushyppääjä. Pikajuoksussa Todd kilpailee 100 ja 200 metrin juoksussa. Hän on 165 senttimetriä pitkä.
Todd oli mukana 100 metrillä ja pituushypyssä vuoden 2015 MM-kilpailuissa, jääden 100 metrillä semifinaaliin ajalla 11,21 ja pituushypyssä karsintaan tuloksella 652. Samoissa kisoissa hän ankkuroi Yhdysvalloille hopeaa pikaviestistä. Hän karsiutui pituushypyn loppukilpailusta Dohan MM-kilpailuissa 2019.
Virtsu
thumb|250px|Virtsun satamaterminaali.
Virtsu on pienkauppala  Läänerannan kunnassa Pärnumaan maakunnassa Virossa. Vuonna 2005 asukasluku oli 736 henkeä. Virtsun satamasta on lauttayhteys Muhun saarelle Kuivastuun.
Vuosina 1931–1968 käytössä ollut Rapla–Virtsu-rata johti 68 kilometrin matkan Raplasta Virtsun satamaan.
Virtsun satamassa sijaitseva majakka on rakennettu vuonna 1951 toisessa maailmansodassa tuhoutuneen tilalle. Majakoita on paikalla ollut useita jo 1800-luvulta lähtien.
Bolt Thrower
Bolt Thrower oli englantilainen death metal/grindcore -yhtye. Yhtyeen perustivat Barry Thomson ja Gavin Ward vuonna 1986. Nimi bolt thrower tulee muinaisesta aseesta, joka ampuu keihäitä. Kyseistä asetta kutsutaan yleisimmin ballistaksi, ja yhtye otti nimensä käyttöön Warhammer-miniatyyripelin vaikutuksesta. Levyjen kansitaide ja sanoitukset ovat ottaneet myös vaikutteita tästä pelistä.
Yhtye hajosi vuonna 2016.
Ensiaskeleet
thumb|170px|right|In Battle There Is No Law (1988) myös uudelleenjulkaistiin vuonna 1992 Bolt Thrower perustettiin syyskuussa 1986, alun perin Crust punkin, hardcoren ja thrash metallin risteytystä eli crust/grindcorea esittävänä yhtyeenä, vaikutteinaan muun muassa thrash-yhtye Slayer ja punk-yhtyeet Crass ja Discharge. Yhtyeen perustivat basisti Gavin Ward ja kitaristi Barry Thomson. Pian mukaan liittyivät myös rumpali Andrew Whale ja laulaja Alan West. Huhtikuussa 1987 Bolt Throwerilta ilmestyi ensimmäinen demo, In Battle There Is No Law.
Yhtyeen seuraava äänite oli Concession of Pain -demo, jonka he äänittivät syyskuussa 1987. Gavin oli vaihtanut paikkansa kitaraan ja Alex Tweedystä tuli bassonsoittaja. Alex ei kuitenkaan ilmaantunut demon äänityksiin, joten Gavin soitti sekä kitarat että bassot. Kaksi viikkoa myöhemmin Jo Bench korvasi Alexin vakituisesti. Vuoden 1988 alkupuolella Bolt Thrower sai levytyssopimuksen Vinyl Solution -levy-yhtiön kanssa. Juuri ennen ensimmäisen kokopitkän albumin äänityksiä vokalisti vaihtui Karl Willetsiin. Yhtyeen debyytti In Battle There Is No Law (samanniminen kuin ensimmäinen demo) oli vain puolen tunnin mittainen, ja sisälsi erittäin primitiivisen ja raa'an äänimaailman.
Vuodet 1989-1994
Yhtye ei ollut tyytyväinen Vinyl Solutionin kanssa solmittuun levytyssopimukseen, joten levy-yhtiöksi tuli Earache Records. Earache oli niihin aikoihin solminut sopimukset muun muassa Carcassin ja Napalm Deathin kanssa. Crust-vaikutteita karsittiin hieman pois, ja Bolt Throwerin tyyli alkoi tästä lähtien muuttua raskaampaan, nopeampaan, aggressiivisempaan ja ennen kaikkea vielä perinteisempään grindcoreen. Näissä merkeissä äänitettiin toinen albumi Realm of Chaos - Slaves to Darkness, jonka kannet kuvitti Games Workshop, joka tuottaa muun muassa Warhammer-miniatyyripeliä. Realm of Chaosin äänitysten jälkeen yhtye meni Grindcrusher-nimiselle kiertueelle, jolla oli mukana muun muassa Carcass, Napalm Death ja Morbid Angel. Yksi Cenotaph-EP:llä julkaistuista kappaleista oli äänitetty tällä kyseisellä kiertueella. Tämä EP sisälsi myös kaksi kappaletta tulevalta albumilta War Masterilta.
War Master äänitettiin heinäkuussa 1990. Tyyli muuttui enemmänkin death metaliksi tai death-grindiksi. Albumina War Masteria pidetään yleisesti Bolt Throwerin todellisena klassikkona sekä death metalin ja grindcoren risteytyksen, eli ns. death-grindin pioneerijulkaisuna. Bolt Throwerin seuraava askel oli The IVth Crusade, neljäs albumi. Grindcore-vaikutteita karsittiin hieman pois, ja levy olikin paljon hitaampi kuin edeltäjänsä. The IVth Crusade oli enemmänkin doom metalliin nojautuva levy, jossa kuuli vaikutteita muun muassa Candlemassilta. Levyn julkaisun jälkeen seurasi kiertue muun muassa Vaderin ja Graven kanssa. Näihin aikoihin julkaistiin single Spearhead, joka sisälsi pidennetyn remix-version kyseisestä kappaleesta, pari uutta kappaletta ja kappaleen Dying Greed.
Tämä Bolt Throwerin yhteydessä yleensä mainittu "legendaarinen kokoonpano" näytti tältä (1989-1994):
Seuraava albumi ...For Victory julkaistiin vuonna 1994. Se oli Karl Willetsin ja Andrew Whalen viimeinen albumi. Kummatkin poistuivat yhtyeestä muuttaakseen koko elämäntapansa. ...For Victory -albumi oli melkein paluu thrash metal- ja hardcore-juurille - unohtamatta kuitenkaan doom metal -vaikutuksia. Tällä levyllä Willetsin lauluääni ei ollut niin möreä, vaan enemmän hardcore punkin tyylistä. Albumin rajoitettu versio sisälsi myös live-CD:n. Levyn julkaisun jälkeen Karlin paikkasi Martin van Drunen ja Andrewin Martin Kearns.
Vuodet 1995-2014
Vuosina 1995 ja 1996 Bolt Thrower kiersi Eurooppaa lukuisilla kiertueilla. Vuonna 1997 Martin van Drunen päätti lähteä yhtyeestä, koska hän ei tuntenut oloaan kotoisaksi. Hetki tämän jälkeen lähti myös Martin Kearns, jonka pian korvasi Alex Thomas. Karl Willets liittyi yhtyeeseen väliaikaisesti äänittääkseen lauluraidat seuraavaa albumia varten. Levy-yhtiö vaihtui Earachesta Metal Blade Recordsiin, ja Mercenary-albumi näki päivänvalon 8. syyskuuta 1998, tosin Yhdysvalloissa vasta 10. lokakuuta. Albumi oli taas hieman hitaampi kuin aikaisemmat, vaikkakin levyllä oli hyvin raskaat soundit. Mercenaryn äänityksien jälkeen Karl lähti yhtyeestä jälleen kerran, ja vakituiseksi laulajaksi tuli Dave Ingram, joka oli aikaisemmin tuurannut ainakin yhdellä keikalla Saksassa.
Vaikka Bolt Thrower ei ollut enää Earachen tallissa, julkaisi kyseinen levy-yhtiö marraskuussa 1998 demokokoelman Who Dares Wins, joka sisälsi muun muassa Spearhead- ja Cenotaph-EP:t. Yhtye ei pitänyt tästä, koska se oli Earachelle helppo rahantulolähde eikä suositellutkaan sen ostoa kenellekään. Lyhyen kiertueen jälkeen 2001 Bolt Thrower alkoi työstää uutta albumia: 9-kappaleinen (digipak-versiossa yksi bonus) Honour, Valour, Pride äänitettiin kesä–syyskuussa ja julkaistiin vuoden loppupuolella. Alex Thomas päätti lähteä yhtyeestä, koska hän oli kyllästynyt Bolt Throwerin musiikilliseen suuntaukseen.
Vuonna 2004 yhtye työsti uutta materiaalia tulevaa albumia varten. Se oli suunniteltu äänitettäväksi toukokuussa, ja julkaistavaksi vuoden lopussa, mutta juuri ennen albumin äänityksiä Dave Ingram päätti poistua, lähinnä terveysongelmien vuoksi. Tämä keskeytti äänitykset ja kiertueet hetkeksi, kunnes 18. marraskuuta ilmeni, että Karl Willetts oli jälleen kerran liittynyt yhtyeeseen. Albumin äänitykset alkoivat touko-kesäkuussa 2005. Uudelle kokopitkälle on annettu nimeksi Those Once Loyal, ja se julkaistiin marraskuun keskivälillä 2005. Yhtye myös kiersi Euroopassa tammi–helmikuussa 2006.
Those Once Loyal-albumi oli yhtyeen mielestä "se" paras levy, mistä syystä seuraavan albumin nauhoitukset ja julkaisi päätettiin siirtää hamaan tulevaisuuteen.
Vuodet 2015-2016, Martin Kearnsin kuolema ja yhtyeen hajoaminen
Syyskuussa 2015 yhtyeen pitkäaikainen rumpali Martin Kearns kuoli äkillisesti 38-vuoden iässä. Tasan vuoden päästä syyskuussa 2016, Bolt Thrower ilmoitti virallisesti hajoamisestaan.
Vuosi 2017
Maaliskuussa 2017, Kearnsin 40-vuotispäivänä, yhtye julkaisi kotisivuillaan vihjailevan viestin yhtyeen mahdollisesta paluusta.
Kokoonpano
Entiset jäsenet
Diskografia
Studioalbumit
EP:t
Livealbumit
Kokoelmat
Demot
Musiikkivideot
Sex Drive
Sex Drive on vuonna 2008 valmistunut yhdysvaltalainen komediaelokuva. Se kertoo 18-vuotiaasta neitsyestä, Ian Laffertysta (Josh Zuckerman), joka kiertää ympäri maata löytääkseen netissä tapaamansa tytön. Zuckermanin lisäksi rooleissa ovat muiden muassa Amanda Crew, Clark Duke, James Marsden ja Seth Green.
Elokuva perustuu Andy Behrensin All the Way –romaaniin. Sex Drive on Sean Andersin toinen ohjaus.
Cradle of Filthin diskografia
Tämä artikkeli sisältää Cradle of Filthin diskografian.
Pensassakset
Pensassakset ovat ruohosaksista kehitetty näitä jykevämpi puutarhatyökalu. Niiden terän on kestettävä puuaineen työstöä. Niiden pääasiallinen käyttöalue on koristepensaiden hoito, mutta niitä voi rajoitetusti käyttää myös pienimuotoisessa pajukon raivauksessa. Pensassakset voivat olla yhden käden painettavaa mallia tai kaksikätiset sisään-ulos-liikettä vaativat. Moottoroidut pensasleikkurit voivat jossain määrin korvata pensassaksia.
Achtung Baby
Achtung Baby on irlantilaisen rockyhtye U2:n seitsemäs studioalbumi. Albumin tuottivat myös yhtyeen kaksi edellistä täysimittaista studioalbumia tuottaneet Daniel Lanois ja Brian Eno, ja se julkaistiin 19. marraskuuta 1991 Island Records -levymerkillä. Koska U2:n edellinen albumi Rattle and Hum oli saanut osakseen ristiriitaisen vastaanoton, yhtye pyrki Achtung Babylla uudistamaan itseään musiikillisesti ottamalla albumin kappaleisiin runsaasti vaikutteita industrial-musiikista, vaihtoehtorockista ja elektronisesta tanssimusiikista.
U2 etsi albumille inspiraatiota muun muassa Saksan jälleenyhdistymisestä, joten Achtung Babyn äänittäminen aloitettiin vuoden 1990 lokakuussa Saksan Berliinissä Hansa Ton -äänitysstudiolla. Saksassa vietettynä aikana yhtyeen jäsenet riitelivät sävellettyjen kappaleiden laadusta ja albumin musiikillisesta suunnasta, ja levyttämisen polkiessa paikallaan yhtye oli myös lähellä hajoamista. Läpimurto albumin teossa tapahtui kappaleen ”One” säveltämisen myötä. Tämän jälkeen albumin työstäminen jatkui Irlannissa, jossa se viimeisteltiin vuoden 1991 syyskuussa.
Achtung Baby on U2:n uran menestyneimpiä ja arvostetuimpia julkaisuja. Albumi sai hyvin lämpimän vastaanoton, ja se nousi listaykköseksi muun muassa Britannian albumilistalla ja listakakkoseksi Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla. Albumin viitenä singlenä julkaistut kappaleet ”The Fly”, ”Mysterious Ways”, ”One”, ”Even Better Than the Real Thing” ja ”Who’s Gonna Ride Your Wild Horses” nousivat hiteiksi ympäri maailmaa. Achtung Baby palkittiin vuonna 1993 Grammy-palkinnolla ”Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocal”, ja sitä on myyty kansainvälisesti yli 18 miljoonaa kappaletta.
Tausta
thumb|left|upright|[[Bono ja The Edge kirjoittivat albumille aiempaa enemmän kappaleita kahdestaan.]] Vuoden 1987 menestysalbumi The Joshua Tree ja albumia seurannut kiertue olivat nostaneet U2:sta sekä kaupallista menestystä että yleisön ja kriitikoiden arvostusta saavuttaneen yhtyeen, mutta vuoden 1988 albumi Rattle and Hum käänsi yhtyeen menestyksekkään kurssin. Albumi menestyi kaupallisesti hyvin, mutta kriitikot suhtautuivat siihen ja samana vuonna julkaistuun Rattle and Hum -elokuvaan kielteisesti.
Kaupallisesta menestyksestään huolimatta yhtye ei ollut tyytyväinen musiikilliseen luovuuteensa. Laulaja Bono on arvioinut menestyksen tulleen yhtyeelle liian nopeasti, ja rumpali Larry Mullen Jr. on sanonut U2:n olleen Rattle and Humin aikana ”suurin, mutta ei paras.” Vuoden 1989 Lovetown Tour -kiertueellaan yhtye kyllästyi suurimpien hittiensä jatkuvaan soittamiseen, ja kiertueen päätteeksi Bono ilmoitti ”yhtyeen vetäytyvän pois ja miettivän asioita uudelleen.” Lovetown Tourin jälkeen U2 vietti tauon julkisesta esiintymisestä ja uuden musiikin julkaisemisesta.
Rattle and Humin arvostelun seurauksena U2 pyrki tuomaan musiikkiinsa uusia ulottuvuuksia. Yhtye levytti hyväntekeväisyysalbumille Red Hot + Blue cover-version kappaleesta ”Night and Day”, ja otti ensimmäisen kerran musiikkiinsa vaikutteita rapista ja elektronisesta tanssimusiikista. Lisäksi Bono ja kitaristi The Edge kirjoittivat kokeellista musiikkia Kellopeliappelsiinin teatterisovitukseen, mikä Bonon mukaan ”valoi pohjan Achtung Babylle.” Bono ja The Edge alkoivat myös kirjoittaa kappaleita yhä enemmän kahdestaan, ilman Larry Mullen Jr.:ia ja basisti Adam Claytonia.
Vuonna 1990 Bono perehtyi uudelleen Lovetown Tourin aikana kirjoittamaansa kappalemateriaaliin, joista yhtye levytti demoversioita Dublinissa STS-studiolla. Demoista kehittyivät myöhemmin Achtung Babylla julkaistut kappaleet ”Who’s Gonna Ride Your Wild Horses”, ”Until the End of the World”, ”Even Better Than the Real Thing” ja ”Mysterious Ways”. Aloittaessaan levyttämisen yhtye halusi luoda jotain täysin aiemmasta tuotannostaan poikkeavaa, mutta oli epävarma työskentelytavasta, jolla tulosta saataisiin aikaiseksi. U2 päätti palkata tuottajikseen Daniel Lanoisin ja Brian Enon, jotka olivat tuottaneet myös The Unforgettable Firen (1984) ja The Joshua Treen. Äänittäjänä työskenteli Mark ”Flood” Ellis. Lanois oli albumin johtava tuottaja, ja Eno työskenteli yhtyeen kanssa muutaman kuukauden välein tehtävänään ”poistaa albumilta kaikki, mikä kuulosti liikaa U2:lta.”
Albumin levyttäminen
thumb|[[Hansa Tonstudio|Hansa Ton Studio.]] Yhtye uskoi kotimaisemissa työskentelemisen haittaavan albumin tekoa ja matkusti Berliiniin levyttämään albumia. Lopuillaan olevan kylmän sodan ja hiljattaisen Saksan jälleenyhdistymisen uskottiin olevan oiva inspiraation lähde Achtung Babylle. U2 saapui Itä-Berliiniin viimeisellä lennolla Saksan jälleenyhdistymisen aattona 3. lokakuuta 1990. Levyn tekeminen aloitettiin Hansa Ton Studiosin tiloissa Berliinin muurin liepeillä. Yhtye kuitenkin joutui pettymään, sillä kaupungin masentuneeksi ja pimeäksi koettu ilmapiiri ei vastannut alkuperäisiä odotuksia. Lisäksi studion menneisyys SS-joukkojen entisenä tanssi- ja juhlasalina loi negatiivisia mielikuvia. Studion laitteistoa oli myös kohdeltu kaltoin vuosien ajan, mikä aiheutti päänvaivaa Daniel Lanoisille ja Brian Enolle.
thumb|upright|[[Bono ”The Fly” -hahmossaan.]] Albumin työstäminen oli vaivalloista, koska sävelletty materiaali ei kehittynyt kokonaisiksi kappaleiksi ja erimielisyydet kiristivät tilannetta. Myös Daniel Lanoisin ja Brian Enon välillä oli jännitteitä. Huonon ilmapiirin takia U2 harkitsi jopa lopettamista, mutta Brian Eno vakuutti yhtyeen edistyneen enemmän, kuin he itse uskoivat. Eno lisäsi musiikkiin yhtyeelle epätavallisia efektejä ja ääniä osoittaakseen, että The Edgen pyrkimys uudenlaiseen äänimaailmaan olisi mahdollista yhdistää perinteiseen rock-tyyliin. Läpimurto tapahtui lopulta kappaleen ”One” säveltämisen myötä. The Edge soitti kitarallaan sointukulkua, joista kehittyi ”Onen” runko. Yhtye improvisoi kappaleen lopun, ja vähitellen albumin säveltämisen ympärillä vallinnut kireä tunnelma hävisi. Joulun ajaksi U2 matkusti Irlantiin, jossa se kokoontui pohtimaan tulevaisuuttaan ja sitoutumaan tekemiseensä uudelleen. Uutta materiaalia kuunnellessaan yhtye huomasi sen kuulostavan paremmalta, kuin he olivat aluksi ajatelleet. Tammikuussa yhtye palasi Berliiniin viimeistelemään äänittämisen Hansa Tonilla.
Berliinissä levytetty materiaali varastettiin huhtikuussa yhtyeen hotellista, ja se päätyi levitykseen ennen albumin valmistumista. Materiaali levisi kolmen levyn bootlegina Salomé Sessions, ja se sai nimensä erään Berliinissä levytetyn kappaleen mukaan. Albumin ennenaikainen leviäminen aiheutti kolauksen yhtyeen itseluottamukselle, ja vaikutti kielteisesti musiikilliseen luomiskykyyn muutamien seuraavien viikkojen ajan.
Kun äänittäminen Elsinoressa tuli päätökseensä heinäkuussa, työskentely jatkui Dublinissa Windmill Lane -studiolla. Brian Eno, Daniel Lanois, Flood ja U2:n kolme ensimmäistä albumia tuottanut Steve Lillywhite miksasivat albumin. Kukin heistä miksasi levytetyistä kappaleista omat versionsa, joista yhtye valitsi lopulliselle albumille mieleisensä version. Myös osia eri miksauksista yhdistettiin yhdeksi kokonaisuudeksi. Albumi viimeisteltiin syyskuussa, jolloin kappaleisiin ”The Fly”, ”One” ja ”Mysterious Ways” tehtiin vielä viime hetken muutoksia. Tämän jälkeen albumin kappaleiden järjestys päätettiin, jonka jälkeen The Edge matkusti Los Angelesiin albumin nauhojen kanssa masteroimaan albumin.
Musiikki
Kaikki U2:n jäsenet on yhtyeelle ominaisen käytännön mukaisesti merkattu säveltäjiksi albumin jokaiseen kappaleeseen, vaikka suurimman osan kappaleista kirjoittivatkin Bono ja The Edge. Yhtye kehitti albumin kappalemateriaalia pitkälti yhteissoiton avulla. U2:n aiemmasta tuotannosta poiketen Achtung Babyn kappaleet ovat tyyliltään suoraviivaisempia, eivätkä samanlaisia yhteislauluja kuin moni yhtyeen 1980-luvun tuotannon kulmakivistä. Albumin musiikillinen ilmapiiri on eurooppalaisvaikutteisempi kuin The Joshua Treen tai Rattle and Humin, joilla yhtye otti musiikkiinsa runsaasti vaikutteita amerikkalaisesta tyylistä. Achtung Babylla on läsnä vaikutteita industrial-musiikista, vaihtoehtorockista ja elektronisesta tanssimusiikista.
The Edge vältti Achtung Babyn kappaleissa tyylilleen tavanomaista, minimalistista lähestymistapaa kitaransoittoon. Albumin kitaraosuuksissa on The Edgen tavaramerkkityylistä poiketen enemmän kitarasooloja, akustista kiertoa ja riitasointuja. Industrial-vaikutteet ja runsas särön käyttö tekivät albumin kitarasoundeista ”metallisempia” ja ”raskasrakenteisempia”. Musiikkijournalisti Bill Wyman on kuvaillut The Edgen kitaransoiton albumin päättävässä kappaleessa ”Love Is Blindness” kuulostavan ”hammaslääkärin poralta.” Kappaleissa ”Even Better Than the Real Thing” ja ”Mysterious Ways” kitarariffeissä ovat keskeisesti mukana efektipedaalit.
Achtung Babyn rytmisoittimet ovat hyvin selväpiirteisiä, ja ne ovat vahvasti esillä albumin lopullisessa miksauksessa Hip hop -vaikutteista ja elektronisesta tanssimusiikista ammentavia rytmejä on mukana monessa kappaleessa, huomattavimpana esimerkkinä ”The Fly”. ”The Flyn” dance-rytmien ja raskaiden kitaroiden yhdistelmää on verrattu muun muassa Happy Mondays- ja Jesus Jones -yhtyeiden tuotantoon. Kappaleessa ”Mysterious Ways” yhdistyvät The Edgen efektipedaalilla toteuttama funk-tyylinen riffi ja congarummut. Bono on kuvaillut ”Mysterious Waysia” U2:n uran funk-tyylisimmäksi kappaleeksi.
Bono ei ollut tyytyväinen omaan lauluunsa yhtyeen aloittaessa albumin levyttämisen. Hän väänteli ja muutti ääntään yhdessä äänittäjä Floodin kanssa, luoden näin esimerkiksi kappaleisiin ”Zoo Station” ja ”The Fly” erilaisen soundin ja uuden persoonan.
Dhany
Daniela Galli (s. 1972), taiteilijanimeltään Dhany, on italialainen laulaja. Hänet tunnetaan parhaiten esiintymisestä DJ Benny Benassin kanssa. Dhany on julkaissut useita singlejä, useiden tiskijukkien ja kokoonpanojen kanssa kahdentoista vuoden aikana, mutta vain kaksi albumia.
Achtung Baby
Sanoitukset
Kuten lähes kaikilla U2:n albumeilla, Bono on kirjoittanut kaikki Achtung Babyn sanoitukset. Ne eroavat yhtyeen aiemmasta tuotannosta olemalla tyyliltään aiempaa henkilökohtaisempia ja itseään tutkivia. Kappaleissa esiintyviä teemoja ovat muun muassa rakkaus ja seksuaalisuus, hengellisyys ja usko, sekä petos. Sanoitukset ovat yhtyeen aiempaan tuotantoon verrattaessa synkempiä, ja niissä kuvataan esimerkiksi ihmissuhteiden vaikeuksia sekä yksinäisyyden, riittämättömyyden ja hämmennyksen tunteita. Keskeinen tekijä näiden aiheiden syntymiseen oli The Edgen avioero albumin levyttämisen aikana, mikä vaikutti Bonon laulunkirjoittamiseen. Bono on myös kertonut, että hänen tytärtensä syntymät vuosina 1989 ja 1991 olivat merkittäviä inspiraation lähteitä sanoitusten kirjoittamiselle.
Bono on kuvannut albumin henkilökohtaisista kokemuksista ammentavien kappaleiden sisältävän ”paljon verta ja suolenpätkiä.” Esimerkiksi balladin ”One” sanoituksen inspiraation Bono sai Saksan jälleenyhdistymisestä ja yhtyeen sisällä vallinneesta kiristyneestä ilmapiiristä. Vastaava, ihmissuhteista kertova teema on esillä myös kappaleessa ”Ultraviolet (Light My Way)”. Kappaleessa ”Acrobat” kuvataan heikkouden, tekopyhyyden ja riittämättömyyden tunteita. Bono sai sanoituksiinsa vaikutteita suuresti Roy Orbisonin, Scott Walkerin ja Jacques Brelin levyttämistä rakkauslauluista, mikä ilmenee esimerkiksi parisuhderiitaa ilmentävässä kappaleessa ”Who’s Gonna Ride Your Wild Horses”, omistushaluisuudesta ja yksipuolisesta rakkaudesta kertovassa kappaleessa ”So Cruel” sekä synkässä, parisuhteen hajoamista käsittelevässä kappaleessa ”Love Is Blindness”.
Uskonnollisuus ja siihen viittaavat seikat ovat myös läsnä albumilla. ”Until the End of the World” on kuviteltu keskustelu Jeesuksen ja hänet kavaltaneen Juudas Iskariotin välillä, ja kappaleessa ”Acrobat” on viittauksia ehtoolliseen. Monissa kappaleissa Bonon naisia käsittelevät sanoitukset sisältävät uskonnollisia sivumerkityksiä, ja naisten kuvataan olevan henkiä, elämää, valoa ja palvonnan kohteita.
Albumin nimi ja taide
thumb|left|upright|Yksi [[Zoo TV Tour -kiertueen Trabant-autoista on esillä Berliinin Hard Rock Cafessa.]] Albumin nimessä esiintyvä saksan kielen sana ”Achtung” merkitsee suomeksi huudahdusta ”huomio”, tai kehotusta varomaan. U2:n äänittäjänä työskennellyt Joe O’Herlihy käytti lausahdusta ”achtung baby” levyttämisen aikana, ja sen on kerrottu olleen peräisin Mel Brooksin vuoden 1968 elokuvasta Kevät koittaa Hitlerille. Se valikoitui albumin nimeksi vuoden 1991 elokuussa, kun albumin työstäminen oli jo loppusuoralla. Bonon mielestä se oli ihanteellinen nimi albumille, koska se oli huomiota herättävä ja viittasi paitsi Saksaan, myös rakkauteen ja syntymään, joista kumpikin olivat albumin vahvoja teemoja. U2 oli harkinnut albumille myös muun muassa nimiä Man (joka oli vastakohta yhtyeen esikoisalbumin Boy nimelle), 69, Zoo Station, Fear of Women ja Adam, jonka kansikuvassa olisi esiintynyt alastomana valokuvattu basisti Adam Clayton. Myös The Rolling Stonesin albumiin Exile on Main St. ja Bagdadiin Persianlahden sodassa laukaistuihin risteilyohjuksiin viittaavaa nimeä Cruise Down Main Street harkittiin.
U2:n pitkäaikainen valokuvaaja Anton Corbijn kuvasi yhtyeestä mustavalkoisia kuvia yhtyeen hotellin liepeillä Berliinissä vuoden 1990 lopulla. Yhtyeen mielestä mustavalkoiset valokuvat eivät ilmaisseet tai onnistuneet vangitsemaan uuden kappalemateriaalin henkeä, minkä johdosta Corbijn valokuvasi yhtyettä uudelleen Teneriffalla vuoden 1991 helmikuussa. Corbijn valokuvasi yhtyeen muun muassa Santa Cruz de Tenerifen vuosittaisen karnevaalin juhlahumun keskellä, mikä toi yhtyeestä esiin uuden ja aiempaa leikkisämmän puolen. Teneriffan ohella yhtyettä valokuvattiin myös Marokossa ja Dublinissa.
Achtung Babyn kuvituksen ja kansitaiteen suunnittelivat U2:n pitkäaikainen yhteistyökumppani Steve Averill ja Shaughn McGrath. Averill ja McGrath loivat albumin kansikuvituksesta värikkään kokonaisuuden, jonka tarkoitus oli viestiä yhtyeen musiikillisesta tyylinvaihdoksesta. Albumin kansikuvaksi oli ehdolla monia yksittäisiä valokuvia, mukaan lukien Kildaren kreivikunnan maaseudulla ikuistettu kuva lehmästä, kuva alastomasta Adam Claytonista ja kuva yhtyeestä itäsaksalaisen Trabant-auton kyydissä. Yhtye näki Trabant-autojen symboloivan muuttuvaa Eurooppaa. Lopulta albumin kansikuvaksi päädyttiin luomaan useasta eri valokuvasta koostuva kokonaisuus. Kansikuvituksessa hyödynnettiin niin mustavalkoisia kuin värikkäitäkin kuvia, koska yhtye halusi tällä tavalla tasapainottaa Berliinin kolkompaa eurooppalaistunnelmaa tyyliltään lämpimillä ja eksoottisimmilla Teneriffan- ja Marokon-valokuvilla. Albumin kanteet valitut valokuvat valittiin mukaan joko niiden ”luontaisen iskevyyden” tai monitulkintaisuutensa johdosta. Monia valokuvia yhtyeestä värikkäiden Trabant-autojen rinnalla kuvattuina liitettiin mukaan albumin oheiskuvitukseen. Adam Claytonin alastonkuva päätyi albumin takakanteen, mutta Yhdysvalloissa julkaistuissa CD- ja C-kasettiversioissa Claytonin sukupuolielimet oli sensuroitu joko mustalla x-kirjaimella tai vaihtoehtoisesti neliapilalla. Albumin CD:n ja LP:n pintaan painetussa kuvassa esiintyvä hahmo ”Astrobaby” on Charlie Whiskerin graffitimaalaus Windmill Lane -studion ulkoseinässä. Astrobaby esiintyi myöhemmin laajasti Zoo TV Tour -kiertueen oheistuotteissa, ja se myös koristaa keskeisesti U2:n albumi Zooropan kansikuvaa.
Vuonna 2003 VH1 listasi Achtung Babyn kansikuvan 39. sijalle 50 kaikkien aikojen parhaimpien albumikansien listallaan. Bono on kertonut sen olevan hänen suosikkinsa U2:n albumin kansikuvituksista.
Julkaisu ja markkinointi
U2 ja levy-yhtiö Island Records kieltäytyivät jakamasta albumia ennakkoon lehdistön arvioitavaksi. Yhtye halusi fanien kuulevan albumin, ennen kuin he lukisivat sen arvostelun lehdestä. Albumin julkaisemisen jälkeen yhtye piti julkisuudessa matalaa profiilia välttäen esimerkiksi haastatteluja. Achtung Baby julkaistiin 19. marraskuuta 1991 CD- ja LP-levyinä sekä C-kasettina.
Achtung Babyn ensimmäisenä singlenä julkaistiin 21. lokakuuta 1991 kappale ”The Fly”. Se valittiin ensimmäiseksi singleksi, koska se erosi yhtyeen aiemmasta tuotannosta ja antoi täten esimakua uudesta musiikillisesta suunnasta. Siitä tuli U2:n uran toinen single, joka nousi Britannian singlelistan ykköseksi. Listaykkösenä ”The Fly” oli myös Irlannissa ja Australiassa, ja Yhdysvalloissa sen sijoitus Billboard Hot 100 -listalla oli 61. ”Mysterious Ways” julkaistiin albumin toisena singlenä viisi päivää albumin julkaisemisen jälkeen. Yhdysvalloissa se oli Modern Rock Tracks- ja Album Rock Tracks -listojen ykkönen, ja Billboard Hot 100 -listalla yhdeksäs. Listaykköseksi se nousi Kanadassa, ja kolmanneksi Australiassa.
Singlemenestys tehosti albumin myyntiä: Yhdysvalloissa Achtung Baby debytoi Billboard 200 -listan ykkösenä vuoden 1991 joulukuussa, ja pysyi kymmenen parhaan joukossa yhteensä 13 listaviikkoa. Kaiken kaikkiaan albumi pysyi listalla Yhdysvalloissa sadan viikon ajan. Julkaisuviikollaan sitä myytiin Yhdysvalloissa 295 000 kappaletta, ja vuoden 1992 tammikuussa Recording Industry Association of America myönsi yhtyeelle albumista tuplaplatinalevyn. Britannian albumilistalla Achtung Baby pysytteli 87 viikon ajan, ja ylsi parhaimmillaan listan toiseksi. Maailmanlaajuisesti albumia myytiin kolmen ensimmäisen kuukauden aikana yli seitsemän miljoonaa kappaletta. Vuoden 1992 loppuun mennessä Achtung Babyn maailmanlaajuinen myynti oli ylittänyt jo kymmenen miljoonan kappaleen rajan.
Vuonna 1992 albumilta julkaistiin vielä kolme singleä. Zoo TV Tour -kiertueen alussa maaliskuussa julkaistiin ”One”, joka nousi Britanniassa singlelistan seitsemänneksi ja Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan kymmenenneksi. Listaykkösenä se oli Kanadassa, Irlannissa ja Billboardin Modern Rock Tracks- ja Album Rock Tracks -listoilla. Kappale on myöhemmin muodostunut yleisön ja kriitikoiden keskuudessa hyvin arvostetuksi, ja se luetaan usein kaikkien aikojen parhaimpien musiikkikappaleiden joukkoon. ”Even Better Than the Real Thing” julkaistiin Achtung Babyn neljäntenä singlenä kesäkuussa. Se ylsi Britanniassa singlelistan 12. sijalle, ja Yhdysvalloissa Album Rock Tracks -listan ykköseksi. DJ Paul Oakenfoldin kappaleesta tekemä remix-versio ”The Perfecto Mix” ylsi Britanniassa kahdeksanneksi. Viides ja viimeinen singlelohkaisu oli Britanniassa parhaimmillaan 14. sijalle yltänyt ja Yhdysvalloissa Album Rock Tracks -listan toiseksi noussut ”Who’s Gonna Ride Your Wild Horses”.
Kiertue
thumb|Zoo TV Tourin lavarakennelma ennen konsertin alkua vuonna 1993. Albumin julkaisemisen jälkeen U2 aloitti mittavan Zoo TV Tour -kiertueen, joka Achtung Babyn musiikillisen uuden ilmeen tavoin erosi täysin U2:n uran aiemmista konserttikiertueista. U2:n 1980-luvun vakava lavaesiintyminen väistyi Zoo TV Tourin myötä. Yhtye esiintyi lavalla tietoisesti ironiseen ja itseään väheksyvään tyyliin. Achtung Babyn kappalemateriaalia esitettiin konserttien aikana runsaasti, ja konsertit käynnistyivät useamman uuden kappaleen voimin, millä pyrittiin vahvistamaan yhtyeen uutta imagoa. Aiempiin, lavastuksiltaan yksinkertaisiin kiertueisiin nähden ero oli valtava: Zoo TV Tourin konsertit oli kaikessa massiivisuudessaan hyvin yksityiskohtaisia multimediatapahtumia. Kyseessä oli ennennäkemätön konserttikiertue, johon sisältyi musiikin lisäksi muun muassa satoja televisioita, lentäviä Trabant-autoja, satelliitti-tv-linkkejä, ja lähetystorneja. Helmikuusta 1992 vuoden 1993 joulukuuhun asti maailmaa kiertänyt Zoo TV Tour kattoi yhteensä 157 konserttia. Kiertueen aikana U2 konsertoi noin 5,3 miljoonalle katsojalle. Yhtyeen marraskuun 1993 konsertti Australian Sydneyssä taltioitiin konserttivideoksi Zoo TV: Live from Sydney, joka julkaistiin vuonna 1994.
Zoo TV Tour ivaili laajasti televisiolle ja muulle medialle, pyrkien kuvaamaan aistien ylikuormittumista ja iskostamaan ajatuksen myös yleisöön. Lavarakennelmassa oli mukana suuria videotauluja, jotka välittivät konserttien aikana visuaalisia efektejä, satunnaisia populaarikulttuuriin liittyviä videoita ja välkkyviä tekstinpätkiä, jotka olivat tärkeä osa esitystä etenkin kappaleen ”The Fly” aikana. Satelliittien avulla videonäytöiltä saatettiin esittää myös reaaliaikaista livekuvaa. Erilaisista pilasoitoista, joita Bono suoritti alter egojensa turvin, tuli myös osa konserttien ohjelmaa. Bonon lavalla esittämiä hahmoja olivat jo Achtung Babyn levyttämisen aikana syntyneen ”The Flyn” ohella ”Mirror Ball Man” ja ”MacPhisto”. MacPhisto hauskutti yleisöä konserttien aikana soittamalla pilapuheluita esimerkiksi Bill Clintonille, Helmut Kohlin sihteerille sekä taksikeskuksiin ja pizzerioihin.
Tunnustukset
Achtung Baby palkittiin vuonna 1993 Grammy-palkinnolla kategoriassa ”Grammy Award for Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocal”. Se oli myös ehdokas Mercury Music Prizen ja vuoden albumin Grammy-palkinnon saajaksi. Daniel Lanois ja Brian Eno palkittiin Grammy-palkinnolla työstään albumin tuottajina. Rolling Stonen vuoden 1992 lukijaäänestyksessä Achtung Baby valittiin vuoden albumiksi, sen kansikuva vuoden parhaaksi albumin kanneksi ja ”One” vuoden singleksi. Lukijat myös valitsivat U2:n vuoden artistiksi ja Bonon vuoden lauluntekijäksi. Vuonna 2012 Rolling Stone listasi albumin sijalle 63 julkaisemallaan 500 Greatest Albums of All Time -listalla. Kriitikot äänestivät Achtung Babyn vuoden neljänneksi parhaaksi albumiksi The Village Voicen Pazz & Jop -äänestyksessään.
Vaikutus
Recording Industry Association of American sertifikaatioiden mukaan Achtung Baby on myynyt Yhdysvalloissa kahdeksankertaista platinaa, ja Nielsen SoundScanin mukaan albumia oli myyty vuoden 2009 maaliskuuhun mennessä Yhdysvalloissa viisi ja puoli miljoonaa kappaletta. Australiassa albumi on myynyt viisinkertaista ja Britanniassa nelinkertaista platinaa. Kanadassa yhtyeelle on myönnetty albumista timanttilevy. Maailmanlaajuisesti Achtung Babya on myyty yli 18 miljoonaa kappaletta, ja se on U2:n uran toiseksi parhaiten kaupallisesti menestynyt albumi. Sen edellä on yhtyeen julkaisuista ainoastaan 25 miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti myynyt The Joshua Tree. U2:lle Achtung Babyn suosio mahdollisti musiikillisten kokeilujen jatkamisen. Tämä johti vuonna 1993 julkaistuun albumiin Zooropa. Se oli musiikilliselta tyyliltään jopa Achtung Babya kokeellisempi albumi, jossa yhdistyivät yhä vahvemmin uudet tanssimusiikin ja elektronisen musiikin vaikutteet. Vuonna 1995 U2 ja Brian Eno levyttivät yhdessä sivuprojektinaan kokeellisen ambient-albumin Original Soundtracks 1, ja vuoden 1997 albumillaan Pop U2 jatkoi musiikillisia kokeilujaan tuomalla musiikkiinsa samplaamista, loopeja, musiikkiohjelmointia, rumpukoneita ja sekvenssereitä.
20-vuotisjuhlajulkaisu
Achtung Babyn julkaisusta tuli vuonna 2011 kuluneeksi kaksikymmentä vuotta. Albumin teosta kertovan, Davis Guggenheimin ohjaaman dokumenttielokuvan From the Sky Down ensiesitys tapahtui syyskuussa Toronton elokuvajuhlilla. From the Sky Down käsitteli erityisesti albumin levyttämiseen liittyneitä vaikeuksia ja luomisprosessia valottaen samalla yhtyeen jäsenten välisiä suhteita, ja lisäksi se sisälsi ennen julkaisematonta arkistomateriaalia sekä kuvaa yhtyeen harjoittelusta Glastonburyn festivaaliesiintymisen alla ja vierailusta Hansa Ton -studiolle. Lokakuussa elokuva esitettiin maailmanlaajuisesti eri televisioverkoissa, ja joulukuussa se julkaistiin DVD:na ja Blu-rayna.
Brittiläinen musiikki- ja viihdelehti Q koosti joulukuun 2011 numeroonsa mukaan tribuuttialbumin AHK-toong BAY-bi Covered, joka sisälsi Jack Whiten, Depeche Moden, Damien Ricen, Gavin Fridayn, Glasvegasin, The Frayn, Patti Smithin, The Killersin, Snow Patrolin, Nine Inch Nailsin ja Garbagen versioita Achtung Babyn kappaleista.
Baltra
Baltra on yksi Galápagossaarten saarista. Galápagossaarille saavuttaessa ensimmäinen etappi on todennäköisesti juuri Baltra, sillä saarella sijaitsee saarien päälentokenttä Seymour. Lentokentän rakensi Yhdysvallat toisen maailmansodan aikana. Saari toimii matkailijoille lähinnä lähtöalustana muualle Galápagossaarille, sillä Baltralla ei ole nähtävyyksiä.
Saari sijaitsee noin kilometrin päässä Santa Cruzin rannalta pohjoiseen. Saaren pinta-ala on 27 km².
Luonto
left|thumb|200px|Saarella elävä [[laavaleguaani.]] Baltra ei kuulu tällä hetkellä Galápagoksen kansallispuistoon. Saarelle on siirretty takaisin siellä aiemmin eläneitä laavaleguaaneja; laavaleguaanit hävisivät saarelta 1900-luvun puolivälin tienoilla. Aiemmin 1900–luvulla leguaaneja oli kuitenkin siirretty North Seymourille, mistä niitä istutettiin takaksin vuonna 1991. Populaatio oli tarpeeksi suuri estämään leguaanien täydellisen sukupuuttoon kuolemisen.
Autopsy
Autopsy on yhdysvaltalainen death metal/doom metal -yhtye, jonka Chris Reifert perusti vuonna 1987 jättäessään Death-yhtyeen. Yhtye hajosi vuonna 1995, jolloin Reifert ja Danny Coralles jatkoivat samantyylisessä Abscess-yhtyeessä. Yhtye palasi yhteen heinäkuussa 2009.
Historia
Chris Reifert ja Eric Cutler perustivat Autopsyn elokuussa 1987, pian sen jälkeen, kun Reifert erosi Death-yhtyeestä. Kitaristi Danny Coralles liittyi yhtyeeseen vuonna 1988. Yhtye nauhoitti kaksi demoa, Demo '87 (1987) ja Critical Madness (1988) ennen Peaceville Recordsin kautta julkaistua vuoden 1989 debyyttialbumia Severed Survival. Nämä varhaiset tallenteet esittelivät suoraviivaista thrash-vaikutteista death metallia, samalla linjalla Scream Bloody Gore-levyn aikaisen Deathin kanssa (Reifert soitti kyseisellä Deathin levyllä), kun taas yhtye otti enemmän vaikutteita doom metallista seuraavalla julkaisullaan Retribution for the Dead (1990). Seuraava pitkäsoitto, Mental Funeral, jatkoi tällä linjalla ja levy onkin tullut monen death metal -muusikon noteeraamaksi (erityisesti Ruotsalaisessa yhteisössä) erityisen vaikutusvaltaisena teoksena. Menestyksekkään Mental Funeralin jälkeisen Euroopan kiertueensa jälkeen yhtye palasi studioon äänittämään Fiend Blood -EP:n, jota seurasi yhtyeen kolmas pitkäsoitto Acts of the Unspeakable. Albumi sisälsi lyhyempiä kappaleita ja lisää grindcore-vaikutteista soundia. Vaikea Yhdysvaltain kiertue vuonna 1993 johti yhtyeen jäsenten päätökseen lopettaa Autopsy viimeisen albumin äänitysten jälkeen. Neljäs pitkäsoitto Shitfun, julkaistiin vuoden 1995 alussa. Levy sisälsi runsaasti hardcore punk -vaikutteita.
Vuonna 2005 Autopsy oli esillä musiikkidokumentti Metal: A Headbanger's Journey ssa, kun elokuvan kertoja ja tähti Sam Dunn luki ääneen jakeen yhtyeen kappaleesta "Charred Remains".
Markus Jääskeläinen
Markus Jääskeläinen (s. 1969 Helsinki) on Australiassa asuva suomalainen runoilija ja kaunokirjallisuuden suomentaja. Hän on julkaissut useita runokirjoja. Lisäksi hän on kääntänyt mm. William Carlos Williamsia, Walt Whitmania ja Jack Kerouacia.
Jääskeläinen on opiskellut Turun yliopistossa englantilaista filologiaa, kirjallisuutta ja uskontoa. Hän on toiminut myös kirjallisuuskriitikkona, kolumnistina ja matkajournalistina.
200 Liberty Street
200 Liberty Street (aiemmin 1 World Financial Center, lyhenne 1 WFC) on New Yorkin Lower Manhattanilla sijaitseva pilvenpiirtäjä, joka on osa Brookfield Place -toimistorakennuskompleksia. Vuonna 1985 valmistuneen rakennuksen on suunnitellut arkkitehti César Pelli. Sen kattokorkeus on 176 metriä ja kerroslukumäärä 40.
Rakennuksessa toimivia merkittäviä yrityksiä ovat Cadwalader, Wickersham & Taft, Deloitte Touche Tohmatsu, Dow Jones & Company, Fidelity Investments ja The Wall Street Journal. Rakennus vaurioitui syyskuun 11. päivän iskuissa West Street -kadun toisella puolella sijainneiden World Trade Centerin kaksoistornien romahdettua.
Marsin sankarit
Marsin sankarit on Kumikamelin vuonna 1991 julkaistu kolmas albumi. Tällä levyllä yhtyeen kokoonpano uudistui kosketinsoittaja Petteri Kukkosen lähdettyä ja basisti Joppe Vennon astuttua riviin. Bassoa ennen soittanut Jarmo Koponen vaihtoi soittimensa kitaraan. Tämä johti radikaalin musiikilliseen tyylinvaihdokseen ja Kumikameli alkoi soittaa punkia. Koko albumia ei ole julkaistu CD-levyllä, mutta lähes kaikki kappaleet sisältyivät Kourallinen kääpiöitä -levyn CD-painokseen bonus-raitoina. Pois jäivät Kersantti Petteri, Tralaa, Jihuu, Anaerobinen vatkain, Ontto kaiku sekä Hampaaton paimen.
Nauhoitus
60.000 Järveä -levy-yhtiön kaaduttua Kumikameli oli taas levyttämässä albumia omalla kustannuksellaan. Stupido Twins otti kuitenkin yhtyeen talliinsa melko pian. Osa kappaleista oli nauhoitettu vuonna 1990 samoissa sessioissa kuin Joppe Karhunen -single ja osa seuraavana vuonna. Kappale Ahmatti ja taskulaskin oli jo julkaistu Valitut palat -singlen B-puolella, mutta se oli eri versio kuin tällä albumilla.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Continental Airlines
thumb|250px|right|Continental Airlinesin Boeing 757-200 Continental Airlines oli yhdysvaltalainen lentoyhtiö. Se oli Yhdysvaltojen viidenneksi suurin ja maailman kuudenneksi suurin lentoyhtiö. Sen tärkeimmät lentoasemat olivat George Bushin kansainvälinen lentoasema Houstonissa, Teksasissa, Newarkin kansainvälinen lentoasema lähellä New Yorkia ja Cleveland-Hopkinsin kansainvälinen lentoasema. Yhtiön päämaja sijaitsi Houstonissa. Continental Airlinesillä oli kohteita Amerikassa, Euroopassa ja Aasiassa. Sen tytäryhtiö Continental Micronesia lensi Havaijin, Polynesian, Mikronesian, Australian, Itä-Aasian ja Kaakkois-Aasian reittejä Guamista.
Continental oli ExpressJet Airlinesin vähemmistöomistaja, joka lensi Continental Express -nimen alla. Syyskuusta 2004 lähtien Continental Airlines oli SkyTeamin jäsen.
Toukokuussa 2010 yhtiö ilmoitti fuusioituvansa United Airlinesin kanssa. Uusi yhtiö käyttää United Airlinesin nimeä, mutta toisaalta Continental Airlinesin väritystä ja tunnusta sekä liikennelupaa. Tästä yhtiöstä tuli maailman suurin lentoyhtiö, joka siis on hallinnollisesti nimen omaan Continentalin jatke.
Laivasto
Continental Airlinesin laivaston keski-ikä oli yhtiön yhdistyessä United Airlinesiin 30. marraskuuta noin 9 vuotta.
21. joulukuuta 2008 Continental Airlinesin lentokone Boeing 737-500 suistui kiitotieltä Denverissä. Kukaan ei kuollut onnettomuudessa, mutta 38 ihmistä loukkaantui onnettomuudessa.
Argeus
Argeus ("metsästäjä") oli kreikkalaisessa mytologiassa Argoksen kuningas ja Megapentheksen poika. Luultavimmin hän oli myös Anaksagoraan isä, joskin eräiden lähteiden mukaan tämä nimetään hänen veljekseen.
Deifonteksen poika
Argeus oli myös yksi neljästä Deifonteksen lapsesta, jonka Pausanias lyhyesti mainitsee.
Rakkauden korkea veisu (vuoden 1915 elokuva)
Rakkauden korkea veisu on vuonna 1915 valmistunut venäläinen mykkäelokuva. Jevgeni Bauerin ohjaama melodraama oli yksi näyttelijä Vera Holodnajan ensimmäisistä yleisömenestyksistä. Elokuva ei ole säilynyt.
Juoni
Kaksi ystävää, taiteilija Georgi ja muusikko Jevgeni ovat rakastuneet kauniiseen Jelenaan. Tämä valitsee Georgin ja Jevgeni lähtee ulkomaille. Jelena ja Georgi elävät neljä vuotta onnellisessa avioliitossa ja vaimostaan tauluja maalaavasta miehestä tulee kuuluisa taiteilija. Sitten Jevgeni palaa pariskunnan luokse ja rakastuu jälleen Jelenaan. Matkoillaan hän on oppinut ekoottisia taikakeinoja. Jevgeni juottaa ystävilleen taikajuomaa ja hurmaa Jelenan viulullaan soittamalla ”rakkauden korkealla veisulla”. Georgi nukahtaa, mutta Jelena nousee vuoteestaan, kävelee Jevgenin luokse puutarhaan ja antautuu tälle. Sama toistuu uudestaan yöstä toiseen.
Jevgeni huomaa vähitellen muutoksia vaimonsa käytöksessä. Jelena on alkanut hakeutua yksinäisyyteen ja hänestä on tullut alakuloinen ja pelokas. Kerran Georgi herää yöllä eikä löydä vaimoaan viereltään. Samalla sisään astuu Jelena, jonka paita ja hiukset ovat sateesta märkiä. Georgi ryntää puutarhaan, jossa hän näkee huvimajalle johtavat jalanjäljet. Huvimajassa seisoo viulua soittava Jevgeni. Georgi palaa makuuhuoneeseen ja herättää painajaista nähneen Jelenan.
Georgi kutsuu papin ripittämään Jelenaa. Pappi kertoo Jelenan joutuneen noituuden uhriksi. Georgi ymmärtää, kuka on noitunut hänen vaimonsa, mutta sillä välin Jevgeni on kadonnut. Sinä yönä Georgi odottaa vaimonsa vieressä, kunnes Jevgenin viulun sävelet kantautuvat puutarhasta. Jelena nousee vuoteesta ja lähtee kuin unissakävelijä kohti häntä odottavaa Jevgeniä. Raivostunut Georgi tappaa Jevgenin veitsellä, jolloin Jelena herää unestaan ja halaa onnellisena miestään.
Tuotanto ja vastaanotto
Aleksandr Hanžonkovin yhtiön tuottama Rakkauden korkea veisu perustuu Ivan Turgenevin kertomukseen (suomeksi Voittoisa rakkauden laulu ), jonka tapahtumat on siirretty 1500-luvun Italiasta nykyaikaan. Kertomukseen ihastunut Jevgeni Bauer halusi säilyttää sen juonen sekä Turgeneville epätavanomaisen salaperäisen ja intohimoisen ilmapiirin. Tapansa mukaan ohjaaja kiinnitti erityistä huomiota elokuvan lavastukseen ja pyrki löytämään siihen esteettisesti sopivat näyttelijät. Rakkauden korkea veisu oli Bauerin löydön Vera Holodnajan ensimmäinen pääosa, mutta se sai ensi-iltansa vasta näyttelijän läpimurroksi muodostuneen Taivaan tulen jälkeen.
Rakkauden korkea veisu oli Venäjällä jopa Taivaan tulta suurempi menestys. Sen tunteellinen tarina ja näyttelijäsuoritukset herättivät yleisön keskuudessa valtavaa ihastusta. Teatralnaja gazeta piti Vera Holodnajan tyyliä ”ulkoisena ja hidastempoisena poseeraamisena”, mutta toisaalta esimerkiksi Aleksandr Vertinski ja elokuvatutkija Veniamin Višnevski ovat maininneet elokuvan näyttelijän uran parhaansa suorituksena.
”Kinomysterioksi” määritelty Rakkauden korkea veisu sai Suomen ensi-iltansa marraskuussa 1915 helsinkiläisessä Scala-elokuvateatterissa, jossa sitä esitettiin kahden viikon ajan ”täysille huoneille”. Dagens Pressin arvostelijan mukaan elokuva oli ”epäilemättä yksi kauneimmista meillä koskaan esitetyistä”, ja sitä ylistettiin myös Hufvudstadsbladetissa ja Fyrenissä. Lehtimiehille järjestetyssä ennakkonäytöksessä käyneen Uuden Suomettaren toimittajan mukaan Holodnajan esitys oli ”tässäkin filmissä aivan loistava”, kun taas Tuulispäätä kiinnostivat enemmän elokuvassa nähdyt ”intialaiset fakiiritemput”.
Tswanat
Tswanat on bantukieltä puhuva kansa Botswanassa ja sen lähialueella Etelä-Afrikassa. Kahdeksan alkuheimoa, jotka aikaisemmin elivät alueella olleen kuningaskunnan sisällä. Noin 3 miljoonasta hengestä suurin osa on maanviljelijöitä ja karjanhoitajia.
Irena Szewińska
Irena Szewińska (alk. Irena Kirszenstein, 24. toukokuuta 1946 Leningrad, Neuvostoliitto – 29. kesäkuuta 2018 Varsova) oli puolalainen yleisurheilija, joka oli 1960- ja 1970-lukujen menestyneimpiä naisyleisurheilijoita.
Irena Szewińska syntyi puolanjuutalaiseen perheeseen Leningradissa (nykyinen Pietari), Neuvostoliitossa. Vuonna 1964 18-vuotiaana nimellä Irena Kirszenstein hän osallistui Tokion olympialaisiin. Kisoissa hän voitti hopeaa pituushypyssä ja 200 metrin juoksussa. Lisäksi hänestä tuli olympiavoittaja Puolan otettua yllätysvoiton 4 × 100 metrin viestissä uudella ME-ajalla 43,6. Seuraavana vuonna Szewińska juoksi 100 metrillä ME-ajan 11,1. Budapestin EM-kisoissa 1966 Szewińska oli voittaja 200 metrillä, pituushypyssä ja pikaviestissä, lisäksi 100 metriltä tuli hopeaa. Vuonna 1967 hän meni naimisiin Janusz Szewińskin kanssa.
Mexico Cityn olympialaisissa 1968 Szewińska ei selviytynyt pituushypyn finaaliin, mutta otti 100 metrin juoksussa pronssia. 200 metrillä hän juoksi voittoon uudella maailmanennätysajalla. 1971 EM-kisoissa Helsingissä Szewińska oli kolmas 200 metrillä ja samana vuonna halli-EM:ssä pituudessa toinen.
Münchenin olympialaisissa 1972 Szewińska oli pronssilla 200 metrillä. Rooman EM-kisoissa 1974 hän oli kisojen tähti voitettuaan kultaa sekä 100 metrillä että 200 metrillä. Jälkimmäisellä matkalla hän juoksi maailmanennätysajan 22,21 Potsdamissa 13. kesäkuuta 1974.
1976 Montrealin olympialaisiin Szewińska vaihtoi 400 metrin matkalle. 400 metrin juoksussa hän voitti olympiakultaa uudella ME-ajalla 49,29. Vuosien 1974–1978 välillä Szewińska voitti 34 peräkkäistä kisaa 400 metrillä. Szewińskan arvokisaura päättyi vuoden 1978 EM-kisoihin Prahassa, jossa hän voitti pronssia 400 metrillä ja 4 × 400 metrin viestissä.
Urheilu-uransa jälkeen Szewińska toimi urheilun järjestötehtävissä. Hän oli Puolan yleisurheiluliiton puheenjohtajana ja KOK:n jäsenenä. Vuonna 2005 hänet valittiin IAAF:n hallitukseen.
Jorubat
Jorubat on Afrikassa Nigerian lounaisosassa ja naapurimaissa elävä kansa, johon kuuluu noin 43 miljoonaa ihmistä. He muodostavat noin 21 prosenttia Nigerian väestöstä ja ovat siten maan suurin etninen ryhmä. Lounais-Nigerian lisäksi merkittäviä jorubayhteisöjä on Beninissä, Togossa, Sierra Leonessa, Kuubassa ja Brasiliassa. Jorubat harjoittavat maanviljelyä, karjanhoitoa ja kauppaa.
Joruban kieli on yksi Nigerian neljästä pääkielestä yhdessä paikallisten hausan ja igbon sekä siirtomaa-ajalta periytyvän englannin kanssa.
Uskonnot
Jorubien harjoittamia uskontoja ovat kristinusko, islam ja alkuperäinen jorubauskonto. Jorubauskonnossa ei ole pyhiä kirjoituksia vaan tietoa levitetään perimätietona. Jorubauskonto on monoteistinen uskonto ja henkiä, jotka ovat välittäjinä jumalan ja ihmisen välillä kutsutaan orishoiksi.
Gregor Stähli
pienoiskuva|Gregor Stähli Gregor Stähli (s. 28. helmikuuta 1968) on sveitsiläinen skeleton- eli mahakelkkailija.
Stähli aloitti kelkkailun vuonna 1989. Hän voitti lajin maailmanmestaruuden vuonna 1994 Altenbergissä. Lisäksi hän on saavuttanut urallaan kolme MM-hopeaa ja kaksi MM-pronssia, kaksi EM-hopeaa sekä pronssimitalin Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002 ja Torinon olympialaisissa 2006.