cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luettelo Akateemisen Karjala-Seuran jäsenistä
Seuralla oli myös muita jäsenstatuksia. Seura kutsui arvostamiaan henkilöitä kunniajäseniksi ja 1920-luvulla monelle yliopiston professorille annettiin seniorijäsenyys. Vala- ja seniorijäsenyyden välillä oli se ero, että seniorijäsenillä oli kokouksissa vain puhe- ja läsnäolo-oikeus, mutta ei äänestysoikeutta, kuten valajäsenillä. AKS:n senioriosasto kuitenkin hajotettiin pian perustamisen jälkeen, joten se jäi 1920-luvun kokeiluksi.
Kansalaisjärjestö
Suomalaiset kansalaisjärjestöt
Järjestöissä on yhteensä noin 15 miljoonaa henkilöjäsentä eli kolminkertaisesti Suomen väestömäärään verrattuna. Noin 75 % suomalaisista on elämänsä aikana jonkin yhdistyksen jäsen, noin kolmannes kuuluu jatkuvasti vähintään yhteen yhdistykseen ja 8 % useampaan kuin viiteen yhdistykseen.
Suomalaiset kansalaisjärjestöt voidaan jakaa seuraavasti:
Osa järjestöistä tukee aatteellisesti valtion virallista linjaa enemmän tai vähemmän selvästi, mutta ei osallistu varsinaiseen päätöksentekoon tai päätösten toimeenpanoon. Esimerkiksi kansansivistysseuroilla, raittiusjärjestöillä tai maanpuolustusjärjestöillä on valtion kannalta myönteisiä päämääriä.
Luettelo Akateemisen Karjala-Seuran jäsenistä
AKS:n jäsenistöön kuului monia jo silloin tai vasta myöhemmin yhteiskunnallisesti merkittäviä henkilöitä, kuten poliitikkoja, upseereita, kirjailijoita, toimittajia, piispoja, neuvoksia ja talousmaailman vaikuttajia.
Kansalaisjärjestö
Esimerkkejä kansalaisjärjestöistä
Punainen Risti toimii kuten kansalaisjärjestö, mutta sen asema on määritelty kansainvälisin sopimuksin.
Luettelo Akateemisen Karjala-Seuran jäsenistä
Lista perustuu AKS:n jäsenistön muodostaman perinneyhdistyksen Kerho 22:n toimittamassa teoksessa Neljätuhatta veljestä, sataneljä elämäntarinaa - AKS:läinen elämäkerrasto julkaistuun jäsenlistaan. Lisäksi luetteloon on lisätty Heikki Eskelisen löytämät 43 nimeä, jotka hän on kirjoittanut teokseensa Me tahdoimme suureksi Suomenmaan - Akateemisen Karjala-Seuran historia I.
Kansalaisjärjestö
Uudet liikkeet
Uusista yhteiskunnallisista liikkeistä alettiin puhua 1960-luvulla. Niitä olivat ja ovat esimerkiksi rauhanliike, ympäristöliike, eläintensuojeluliike, naisliike ja seksuaalivähemmistöjen oikeuksia ajava liike. Uusien liikkeiden orientaatiota voidaan yleensä pitää ennemmin elämänlaatuun ja henkiseen tai kulttuuriseen hyvinvointiin pyrkivänä kuin aineelliseen tai sosiaaliseen edistykseen tähtäävänä.
Luettelo Akateemisen Karjala-Seuran jäsenistä
AKS oli miesten järjestö ja virallisesti sen jäsenistö koostui vain miehistä. AKS:llä oli kuitenkin alkuvaiheessa vuosina 1922–1923 oma Akateemisen Karjala-Seuran Naisosasto (AKSN). Tämän jälkeen perustettiin Akateemiseen Karjala-Seuraan kuulumaton, mutta siihen läheisessä yhteydessä ollut, Naisylioppilaiden Karjala-Seura (NYKS), jonka jäsenistö moninkertaistui vuosina 1932-1936. Nimensä tämä seura muutti 1930-luvun lopulla Akateemisten Naisten Karjala-Seuraksi (ANKS). Lisäksi nuorten oppikoululaisten poikien ja tyttöjen keskuudessa toimi Oppikoulujen Karjala-Seurat (OKS), mutta sekin jäi AKS:n ulkopuolelle, vaikka yleensä sen organisaattorina toimikin esimerkiksi AKS-läinen rehtori tai opettaja. Näiden AKS:ää lähellä järjestöjen jäseniä ei kuitenkaan lasketa AKS:n jäsenistöön kuuluvaksi, vaikka vuosina 1922–1923 AKS:n jäseninä oli myös naisia.
Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M N O P R S T U V W Y Z Å Ä Ö
Viron kansanrunouden arkisto
Viron kansanrunouden arkisto on syyskuussa 1927 perustettu arkisto Tartossa, Virossa. Alkuaikoina se oli osa Viron Kansallismuseota, mutta nykyään se kuuluu Viron Kirjallisuusmuseoon. Arkiston nykyisenä pääjohtajana toimii Risto Järv.
Historia
Vuonna 1927 perustetun Viron kansanrunouden arkiston päätavoitteena oli koota yhteen kaikki aikaisemmat kokoelmat. Arkisto halusi helpottaa tutkimustyötä siten, että suuri osa aineistosta olisi löydettävissä samasta paikasta. Samalla arkisto kannusti tutkijoita laajamittaiseen kenttätyöhön ympäri Viroa, mikä edesauttoi kokoelmien täydentymistä.
Alkuvuodet
Arkiston ensimmäisiin kokoelmiin kuuluivat virolaisen kansanrunouden kerääjän Jakob Hurtin (1839–1907) käsikirjoitukset. Hurtin käsikirjoitukset sisälsivät niin kansanrunoutta kuin virolaisten talonpoikien elämän kuvailua. Aikaisemmin paikallista kansanrunoutta olivat keränneet harrastusmielessä lähinnä kirjallisuudesta kiinnostuneet baltiansaksalaiset. Hurt järjesti laajamittaisia kansanrunouden keruita: hän kannusti virolaisia keräämään kansanrunoutta itse ja lähettämään kerätyn materiaalin hänelle. Keräystyöt sopivat hyvin vallitsevaan kansallisromantiikkaan – oman kansanrunouden kerääminen ja täten oman historian ja kansallisen identiteetin luominen oli tärkeä osa kansallista heräämistä. Keräystöihin osallistuikin yli 1400 henkilöä, ja tuloksena syntyi 114 696 sivun käsikirjoituskokoelma, joka sisälsi lauluja, sananlaskuja, arvoituksia, legendoja, kansansatuja ja muuta kansanperinnettä eri puolilta Viroa. Hurt jakoi kerätyn aineiston järjestelmällisesti niteiksi lajityypin ja keräyspaikan mukaan. Hurtin kuoleman jälkeen kokoelmat siirrettiin Kaarle Krohnin ehdotuksesta Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistoon Helsinkiin, koska Virossa ei vielä tuolloin ollut sopivia säilytysolosuhteita tällaiselle aineistolle.
Vuonna 1924 syntyi ajatus perustaa Viroon oma kansanrunouden arkisto ja neuvottelut J. Hurtin kokoelmien palauttamisesta alkoivat. Yksi arkiston perustamisen puolestapuhuja oli virolainen folkloristi Oskar Loorits (1900–1961), joka nimitettiinkin kansanrunouden arkiston ensimmäiseksi johtajaksi. Viron arkisto otti mallia Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistosta. Se avattiin 24. syyskuuta 1927 Viron kansallismuseon itsenäisenä osastona. Aluksi arkistonhoitajat keskittyivät aikaisemmin kerätyn materiaalin lajitteluun ja käsittelyyn, jotta se olisi helposti saatavilla tutkijoille. Samoihin aikoihin aloitettiin myös kansanrunouden kerääminen kenttätyön ja kirjeenvaihtajien avulla. Arkiston kokoelmat kasvoivat huomattavasti Neuvostoliiton miehitystä edeltäneen 13 vuoden aikana. Käsikirjoitusten lisäksi perustettiin erilliset kokoelmat äänitallenteille ja valokuville.
Toinen maailmansota
Viron kansanrunouden arkisto siirtyi Viron kansallismuseosta osaksi Valtion kirjallisuusmuseota vuonna 1940. Natsi-Saksan miehityksen (1941–1944) aikana Valtion kirjallisuusmuseo suljettiin ja arkisto kokoelmineen siirrettiin Tarton yliopiston omistukseen. Oskar Loorits erotettiin arkiston johtajan tehtävästä poliittisten vakaumustensa vuoksi. Vuonna 1943 kokoelmat evakuoitiin eri puolille Viroa, jotta ne eivät tuhoutuisi sodan ja mahdollisten vallanvaihdosten melskeissä. Neuvostoliitto miehitti Viron uudelleen vuonna 1944, ja kansanrunouden arkisto siirtyi takaisin uudelleen avatun Valtion kirjallisuusmuseon alaiseksi ja kokoelmat kerättiin takaisin yhteen rakennukseen. Kokoelmien tarkistus ja sensurointi oli pintapuolista Neuvostoliiton miehityksen alkuaikoina (1940–1941), mutta tämä muuttui vuodesta 1945 alkaen, jolloin poliittinen ilmapiiri ja sen myötä sensuuri muuttui ankarammaksi.
Neuvostoaika
Viro oli lyhyesti Saksan hallussa vuosina 1941–44 ja kuului osaksi Ostlandin valtakunnankomissariaattia. Vuonna 1944 Neuvostoliitto miehitti alueen uudelleen. Alueelle perustettiin Neuvostoliiton jäsentasavalta Viron sosialistinen neuvostotasavalta, Viron SNT (vir. Eesti Nõukogude Sotsialistlik Vabariik, Eesti NSV). Viro itsenäistyi uudelleen Neuvostoliiton hajoamisen aikoihin vuonna 1991.
Neuvostoliiton miehitys vaikutti maan poliittiseen, yhteiskunnalliseen ja kulttuurielämään monin tavoin. Viron kansanrunouden arkisto ei ollut tästä poikkeus. Arkiston nimi ja asema vaihdettiin Valtion kirjallisuusmuseon folkloristiikan osastoksi. Neuvostoliiton ideologian seurauksena tehtiin merkittäviä muutoksia alkaen siitä, miten ylipäätään kansanrunouteen ja aikaisemmin käytössä olleisiin arkistokäytäntöihin suhtauduttiin. Folkloristiikan osaston toiminta tuli mukauttaa sopimaan Neuvostoliiton ideologiaan, jonka myötä esimerkiksi ideologisesti epäsopivia arkistonhoitajia erotettiin 1940-luvun lopussa.
Neuvostoliiton suhtautuminen kansanrunouteen oli ristiriitaista. Julkisesti jäsentasavaltoja kannustettiin olemaan kulttuurisella ja kansallisella tasolla autonomisia. Kansanrunoutta ja sen lukuisia motiiveja käytettiin virallisessa taiteessa ja valtion propagandassa. Kansanrunouden keräämistä, kokoamista ja tutkimista jatkettiin, mutta tutkimuksen piti noudattaa hyväksyttyjä kriteerejä. Tutkimuksessa suosittiin työväenluokan ja alempien sosioekonomisten ryhmien käsittelyä, ja osa aihealueista, kuten uskonto ja kansanuskomukset, olivat pääsääntöisesti kiellettyjä tai vähintään niiden tutkimista ei katsottu hyvällä. Stalinin valtakauden aikana jäsentasavaltojen perinteistä yritettiin löytää etenkin venäläisen kulttuurin vaikutteita jättäen huomiotta mahdolliset suomalaiset, germaaniset tai balttilaiset vaikutteet. Kansanrunouden aihealueista suosittiin niitä, jotka vahvistivat Neuvostoliiton ideologista kuvaa. Tällaisia olivat muun muassa monet eeppiset sankarikertomukset.
Jakob Hurt julistettiin porvarilliseksi ja kansanrunouden arkistojen perustaja Oskar Loorits väärämieliseksi. Looritsin nimi poistettiin olemassa olevista hakemistoista ja hänet mainittiin uusissa julkaisuissa vain harvoin. Kaikki osaston kokoelmat tarkistettiin ja tarvittaessa sensuroitiin vuosina 1945–1952. Käsikirjoitukset tarkistettiin sivu kerrallaan. Sensuurimenetelminä käytettiin leikkaamista, mustetta ja liimaa. Jopa kokonaisia sivuja revittiin pois. Sensurointi oli yksi osaston henkilökunnan työtehtävistä, ja suurimman osan sensuroinnista tekivätkin folkloristit itse. Osa kokoelmista tarkistettiin valtion keskusarkiston henkilökunnan toimesta, ja tällöin sensuuri oli usein tiukempaa. Suuri osa sensuroitavasta materiaalista koostui satiirisista lauluista ja vitseistä, joissa kritisoitiin vallitsevia oloja. 1960-luvulla Stalinin kuolemaa seurasi ns. Hruštšovin ”suojasää”, jonka myötä suurin osa stalinistisen sensuurin ajan materiaalista palautettiin osastolle. Paikalliset KGB:n virkamiehet tarkkailivat siltikin kokoelmia ja niiden sisältöä aina 1980-luvun loppupuolelle asti ja ongelmien välttämiseksi materiaalia säilytettiin erillisissä laatikoissa.
Neuvostoliitto mahdollisti monien kansojen kansanrunouden keräämisen ja tutkimisen aikaisempien valtiorajojen poistumisen myötä. Neuvostoaikana alettiin myös järjestämään kollektiivisia kenttätöitä ja retkiä, joihin tavallisesti osallistui kerralla 10–15 folkloristia. Näitä retkiä järjestettiin etenkin maaseudulle ja niiden aikana keskityttiin pääasiassa arkaistisiin perinteisiin ja kansanrunouteen. Ajan myötä folkloristien mielenkiinnon kohteet kuitenkin nykyaikaistuivat ja esimerkiksi Neuvostoliiton viimeisen vuosikymmenen aikana kiinnostuttiin lasten perinteestä. Juuri ennen Neuvostoliiton kaatumista virolaiset kiinnostuivat kasvavissa määrin omasta alkuperästään ja juuristaan. Näihin aikoihin suosituksi tutkimusaiheeksi nousivat kansanuskomukset. Vuonna 1995 osaston nimi vaihdettiin takaisin Viron kansanrunouden arkistoksi.
Nykyaika
Tarton yliopiston kirjallisuuden ja kulttuurin osasto ja osa Tallinnan Viron tiedeakatemian kokoelmista liitettiin osaksi Viron kansanrunouden arkistoa Viron uudelleenitsenäistymisen jälkeen, vuonna 1995. Näin suurin osa kansanrunouden kokoelmista saatiin koottua saman katon alle vuoteen 2000 mennessä. Arkiston aineistot on suunnattu ensisijaisesti folkloristiikan tutkijoille ja opiskelijoille. Arkiston työntekijät tekevät yhteistyötä etnologien, kulttuuriantropologien ja muiden tieteenalojen tutkijoiden kanssa Virossa ja kansainvälisesti.
Tekniikan kehitys mahdollisti erilaisten digitaalisten rekistereiden ja tietokantojen luomisen 1990-luvulla. 90-luvulla aloitettiin myös kokoelmien digitalisointi, ja digitaalisen aineiston määrä kasvaakin vuosi vuodelta. Yksi esimerkki digitalisoinnista on Viron kirjallisuusmuseon verkkotietokanta Kivike.
Werwolf
Werwolf (suom. ”Ihmissusi”) tunnetaan myös nimellä SS-Werwolf, oli Natsi-Saksan vastarintayksikkö, jonka tarkoitus oli tehdä vastarintaa Saksan miehittäjien selustassa sekä jatkaa taistelua miehittäjiä vastaan mahdollisen tappion tullessa. SS:n johtaja Heinrich Himmler perusti Werwolf-joukot maaliskuussa 1945. Werwolf-joukot suorittivat salamurhia, sabotaasitehtäviä ja kävivät sissisotaa Liittoutuneiden joukkoja vastaan Saksassa vuoteen 1946 saakka. Saksan poliittisen ja sotilaallisen johdon suurista kuvitelmista huolimatta Werwolfin toiminnalla ei ollut ratkaisevaa merkitystä sodan kulun kannalta.
Toimintaperiaatteet ja kokoonpano
Werwolfin tarkoitus oli aiheuttaa pelkoa, epävarmuutta ja paniikkia miehittäjien selustassa, tilanteessa jossa Liittoutuneet etenevät Saksan maaperälle. Osa Werwolfin toimintaperiaatteista lainattiin suoraan Saksan itärintamalla toimineilta partisaanijoukoilta. Werwolfin taistelukäsikirjan mukaan, Werwolfin tuli käydä miehittäjiä vastaan sissisotaa, joka jakautui kolmeen vaiheeseen:
Werwolf-sissien tuli tehdä häirintä- ja tuhoamisiskuja miehittäjän selustan joukkoja, huoltoreittejä, kuljetusvälineitä ja viestiyhteyksiä vastaan sekä tuhota miehittäjää auttavat oman maan kansalaiset. Werwolf-sissien toiminnan piti tukea Wehrmachtin taistelua sitomalla ja tuhoamalla vihollisen joukkoja sekä tuottamalla tiedustelutietoa.
Werwolf-osastot tuli muodostaa vallitsevan tilanteen mukaisesti. Pienin Werwolf-yksikkö oli sissiryhmä, johon kuului ryhmänjohtaja ja neljä sissiä. Tarpeen mukaan tuli joukkojen toimia myös pienemmässä kokoonpanossa. Useista sissiryhmistä voitiin tarpeen mukaan muodostaa sissijoukkue, johon kuului myös komentoryhmä. Esimerkki Werwolf-sissijoukkueeseen kokoonpanosta: Joukkueen johtaja, joukkueen varajohtaja, poliittinen upseeri, viestiryhmän johtaja, taisteluvälinealiupseeri, lääkäri tai lääkintämies, kokki, huoltovääpeli sekä kirjuri.
Werwolf-sissien tuli siirtyä vihollisen linjojen taakse joko piiloutumalla, soluttautumalla rintamalinjojen läpi tai taistelemalla tiensä rintamalinjan läpi joko yksin tai tavallisen armeijan tukemana. Sissijä voitiin pudottaa toiminta-alueilleen myös laskuvarjoilla.
Werwolf-sissien varustuksen oli kevyt. Henkilökohtaisen aseen lisäksi varustukseen kuului ainoastaan luonnossa selviytymiseen tarvittavat välttämättömät välineet. Omien joukkojen tekemistä kenttäkätköistä tuli hankkia sissi-iskuihin tarvittavat aseet, räjähdysaineet ja erikoisvälineet sekä muona-, lääkintä- ja taloustarvikkeet. Varusteita voitiin pudottaa sisseille laskuvarjoilla. Todellisuudessa kenttäkätköt jäivät usein tekemättä eikä niissä ollut aseistus ja muu materiaali mahdollistanut tehokasta sissitoimintaa.
Werwolfin toiminta
Werwolfin perustamisen jälkeen yli 5 000 vapaaehtoista liittyi järjestöön ja sai sotilaskoulutusta Werwolf-koulutusleireillä eri puolilla Saksaa. Suuri osa värväytyneistä oli teini-ikäisiä poikia, jotka kuuluivat natsien nuorisojärjestö Hitlerjugendiin. Mukana oli myös tyttöjärjestö Bund Deutscher Mädelin kuuluneita teinityttöjä. Werwolf-osastojen johtajiksi pyrittiin valitsemaan sotakokemusta omaavia SS-miehiä ja veteraaneja.
Ensimmäinen Werwolfin tekemä isku oli Aachenin kaupungin pormestarin Franz Oppenhoffin salamurha 25. maaliskuuta 1945. Oppenhoff oli nimitetty Liittoutuneiden toimesta Aachenin pormestariksi. Saksan valtakunnanjohtajan Adolf Hitlerin tulkitsi tämän maanpetturuudeksi ja käski murhata Oppenhoffin. Heinrich Himmler käytti vasta perustetun Werwolfin sissejä salamurhan suorittamisessa.
Keväästä 1945 alkaen Werwolf suoritti Liittoutuneiden miehittämillä alueella, lukuisia Liittoutuneiden kanssa yhteistyötä tehneiden saksalaisten salamurhia. Werwolf-sissit iskivät myös rautateitä ja asevarastoja vastaan sekä pyrkivät laihoin tuloksin tuhoamaan tehtaita ja kaivoksia poltetun-maan-taktiikkaa noudattaen. Saksan propagandaministeri Joseph Goebbelsin käskystä Saksan radio aloitti Radio Werwolf-lähetykset huhtikuussa 1945. Radio Werwolf suurenteli Werwolfin iskujen ja organisaation laajuutta. Propaganda sai Liittoutuneet uskomaan, että miehitetyssä Saksassa kyti todellinen kansannousu.
Sodan päätyttyä jotkin Werwolf-ryhmä jatkoivat toimintaansa jopa vuoteen 1949 saakka. Heti sodan päätyttyä suurijoukko Werwolf-sissejä piiloutui Segebergerin metsään Hampurin lähelle ja teki sieltä käsin iskuja Britannian miehitysjoukkoja vastaan. Hitlerin itsemurhan jälkeen antautuneen Saksan johtajaksi noussut suuramiraali Karl Döniz lähetti brittien luvalla saksalaisia laskuvarjojääkäreitä tuhoamaan Segebergerin Werwolf-sissit. Sissit tuhottiin, mutta myös laskuvarjojääkäreiden tappiot olivat suuret. Vuosina 1945-1946 Neuvostojoukot pidättivät Itä-Saksassa yli 10 000 nuorta, jotka myönsivät kuuluneensa Werwolfiin. Iso osa tunnustuksisata saatiin kiduttamalla. Neuvostoliiton pidättämistä saksalaisnuorista yli 5 000 kuoli vankileireillä.
Dvorištši
Dvorištši on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Hvoinajan piirissä Venäjällä. Kunnan pinta-ala on 314 neliökilometriä. Kylässä on yli 200 ja kunnassa päälle 500 asukasta (vuonna 2010).
Maantiede
Dvorištšin kunta sijaitsee Valdain ylängön koillisosassa. Se rajoittuu lännessä Hvoinajan piirin Borovskojen, luoteessa Hvoinajan, pohjoisessa Mintsyn ja idässä Kabožan kuntiin sekä etelässä Mošenskojen piiriin. Pinta-alasta suurin osa on metsää. Seudulla on useita järviä, joista suurimmat ovat Igor, Sokolnik ja Polobža. Hyötykaivannaisia ovat hiekka, sora, kalkkikivi ja turve. Kunnan alueella sijaitsee Igorevskije mhin rauhoitusalue.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Kušaveran rautatieasema sekä 15 kylää: Belkovo, Fedejevo, Gaino, Jamskoje, Kuntsovo, Kušavera, Niva, Ostrov, Polobža, Ronino, Šesternja, Stjopanovo, Štšiptsovo, Šuino ja Terebut.
Liikenne, talous ja palvelut
Kunnan läpi kulkee Pietarin ja Moskovan välinen sivurata. Kušaveran asemalla pysähtyy Pietarin ja Pestovon välinen kaukojuna sekä Hvoinajan, Budogoštšin ja Podborovjen väliset paikallisjunat. Dvorištšista on linja-autoyhteys Kušaveran kautta Hvoinajaan.
Seudun pääelinkeino on maatalous. Kunnassa toimii kaksi maidon ja lihan tuotantoon erikoistunutta maatalousyritystä. Lisäksi on henkilökohtaisia aputalouksia.
Dvorištšissa on lastentarha, kulttuuritalo, kirjasto, ensiapuasema ja kaksi kauppaa, Kušaveran asemalla kulttuuritalo, kirjasto ja kauppa. Nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuin- ja hautapaikat, uhrikivi, 1800-luvulla rakennettu Kušaveran kirkko ja toisen maailmansodan aikainen sotilashautausmaa.
Golden Raspberry
thumb|Palkinnon perustaja [[John J. B. Wilson|John Wilson vuoden 2009 gaalassa.]] thumb|[[Sandra Bullock vastaanottamassa All About Stevestä saamaansa huonoimman naispääosan palkintoa paikan päällä maaliskuussa 2010. Hänellä on käsissään elokuvan DVD-julkaisu, joita hän jakoi gaalan yleisölle epäiltyään, etteivät kaikki palkitsemisesta päättäneet olleet katsoneet elokuvaa kunnolla ja ymmärtäneet sen tavoittelemaa sanomaa. ]] Golden Raspberry eli Razzie-palkinto on yhdysvaltalainen elokuvapalkinto, joka myönnetään vuosittain huonoimmille elokuville ja näyttelijöille. Palkinnon perusti elokuvien markkinoinnissa työskentelevä John J. B. Wilson vuonna 1981. Palkintogaala järjestetään Hollywoodissa perinteisesti päivää ennen Oscar-gaalaa. Golden Raspberry tarkoittaa kirjaimellisesti kultaista vadelmaa, mutta nimi viittaa englanninkieliseen ilmaukseen ”blow a raspberry”, joka tarkoittaa kielen pärisyttämistä huulten välissä epäkunnioittavasti, pierua jäljitellen. Razzie-palkinto on golfpallon kokoinen, spraymaalilla kullattu muovinen vadelma. Se on liimattu Super 8 -filmikelan päälle. Palkinnon arvo katukaupassa on noin viisi Yhdysvaltain dollaria.
Palkinnoista äänestävät sekä elokuva-alan ammattilaisista että harrastajista koostuvan Razzie-yhdistyksen 750 jäsentä. Jäsenistö tulee Yhdysvalloista sekä 15 muusta maasta. Pilan kohteena ovat Hollywoodin megabudjetin kassamagneetit, joilla on tukenaan iso markkinointikoneisto, mutta vähän elokuvallisia ansioita.
1980-luku
1982
1983
1985
1986
1987
1988
1989
1990-luku
1990
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000-vuosikymmen
2000
Henry Pym
Henry ”Hank” J. Pym on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä supersankari, nerokas tiedemies ja ensimmäinen Muurahaismies. Hahmon ensiesiintyminen tapahtui Tales to Astonish -lehden numerossa 27 tammikuulta 1962. Henry Pymin loivat Stan Lee ja Jack Kirby.
Golden Raspberry
2000-vuosikymmen
2001
2002
Henry Pym
Henry Pymin seuraajat
Lukuisia muita supersankareita (ja muutama superroistokin) on ottanut Pymin entisiä pukuja ja supersankarinimiä käyttöönsä. Seuraavassa listaus käsittelee nämä hahmot aikajärjestyksessä.
Golden Raspberry
2000-vuosikymmen
2003
Henry Pym
Clint Barton
Clint Barton joka tunnetaan paremmin nimellä Haukansilmä otti itselleen Pymin Goljatti-identiteetin Pymin itsensä ryhtyessä Kimalaiseksi.
Golden Raspberry
2000-vuosikymmen
2004
Henry Pym
Bill Foster
Tohtori Bill Foster oli Pymin laboratorioapulainen ja otti itselleen lyhyeksi aikaa Jätti-identiteetin. Foster oli ennen vetäytymistään tunnettu myös omalla supersankarinimellään Mustana Goljattina. Myöhemmin Foster kuitenkin luopui eläkeaikeistaan ja on palannut taistelemaan rikollisuutta vastaan käyttäen vanhaa Goljatti-nimeään. Foster menetti henkensä taistelussaan rikollisuutta vastaan.
Golden Raspberry
2000-vuosikymmen
2005
Henry Pym
Erik Josten
Erik Josten toimi uransa alussa Voimamies-nimisenä superrikollisena. Myöhemmin Voimamies-nimitystä käyttänyt Luke Cage taisteli Jostenia vastaan nimensä väärinkäytösten vuoksi. Josten vaihtoikin nimensä Goljatiksi ja liityttyään supersankariryhmä Ukonnuoliin otti itselleen vielä uuden nimen kutsuen itseään Atlakseksi.
Golden Raspberry
2000-vuosikymmen
2007
Henry Pym
Rita DeMara
Rita DeMara aloitti uransa myös superroistona. Toimittuaan jonkin aikaa Pahuuden Mestareissa DeMara liittyi lyhyeksi ajaksi Kostajiin.
Golden Raspberry
2000-vuosikymmen
2008
Henry Pym
Eric O’Grady
Eric O’Grady on uusin Muurahaismiehen identiteettiä käyttävä sankari. O’Grady on alemman tason YPKVV:n agentti, joka sattumalta saa käsiinsä Muurahaismiehen asun. O’Grady on kuitenkin itsekeskeinen sankari, joka ajattelee ensisijaisesti itseään vaikka taisteleekin aktiivisesti rikollisuutta vastaan.
Elokuvat
Henry Pym oli isossa roolissa Ultimate Avengers- ja Ultimate Avengers 2 -piirroselokuvissa. Hahmoa ääninäytteli näyttelijä Nolan North.
Golden Raspberry
2000-vuosikymmen
2009
Henry Pym
Marvel Cinematic Universe
Marvel Cinematic Universen elokuvissa Hank Pymiä näyttelee Michael Douglas.
Golden Raspberry
2010-luku
2010
Henry Pym
Televisio
Henry Pym esiintyi vakituisena hahmona amerikkalaisessa The Avengers: United They Stand piirretyssä. Sarja ei saavuttanut laajaa suosiota ja sen teko rajoittui 13 episodiin. Henry Pymin hahmoa dubbasi näyttelijä Rod Wilson.
Golden Raspberry
2010-luku
2011
Henry Pym
Videopelit
Henry Pym esiintyy Marvel: Ultimate Alliance -pelissä NPC-hahmona, joka antaa pelaajalle arvokkaita vihjeitä, joiden avulla erilaiset pulmat ovat helpompia.
Golden Raspberry
2010-luku
2012
2013
2014
2016
2017
2018
2019 2020
Melodifestivalen 1999
Melodifestivalen 1999 oli Ruotsissa järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Ruotsin edustaja vuoden 1999 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailu järjestettiin avoimena sävellyskilpailuna, johon lähetettiin 1 315 kappaletta. Niistä kymmenen valittiin karsinnan finaaliin. Finaali pidettiin 27. helmikuuta Victoriahallenissa Tukholmassa. Voittajan valitsivat yhdessä puhelinäänestäjät ja ympäri Ruotsia kokoontuneet alueraadit. Kilpailun voitti Charlotte Nilsson kappaleella Tusen och en natt, joka käännettiin kansainvälistä Eurovision laulukilpailua varten englanniksi nimelle Take Me to Your Heaven. Kappale voitti myös kansainvälisen Eurovision laulukilpailun.
Eritellyt raatiäänet
Kukin raati antoi mielestään seitsemälle parhaalle kappaleelle pisteitä kaavalla 1-2-4-6-8-10-12, minkä lisäksi puhelinäänestyksen kärkiseitsikko sai pisteitä kaavalla 11-22-44-66-88-110-132.
SDSSJ0946+1006
thumb|300px|Kaksinkertainen Einsteinin rengas SDSSJ0946+1006
Löytäminen
UCLA:n tutkijat Raphael Gavazzi ja Tommaso Treu julkaisivat havaintonsa järjestelmästä Amerikan Astronomisen järjestön 211. konferenssissa tammikuussa 2008. Havainnot tehtiin käyttäen Hubble-avaruusteleskooppia.
Tieteellinen merkittävyys
Löytöä on kuvailtu merkittäväksi. Järjestelmän avulla saatetaan saada lisätietoa pimeästä aineesta ja pimeästä energiasta sekä mahdollisesti avaruuden kaarevuudesta.
Great Falls (Montana)
47.50361°N, -111.28639°W thumb|Great Falls Great Falls on kaupunki Montanan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Kaupunki kuuluu Cascaden piirikuntaan ja on sen hallintokaupunki. Great Falls on Montanan toiseksi suurin kaupunki ja vuonna 2000 siellä oli 56 690 asukasta. Asutusta Great Fallsin kaupungin alueelle alkoi saapua vuonna 1883 ja rautatieyhteyden se sai 1887.
Zhejiangin yliopisto
Zhejiangin yliopisto on yksi Kiinan vanhimmista ja arvostetuimmista yliopistoista. Yliopisto perustettiin vuonna 1897 ja se sijaitsee Hangzhoussa Zhejiangin maakunnassa Shanghaista 170 km lounaaseen. Yliopisto kuuluu Kiinan kärkiyliopistojen C9-liittoumaan.
Historia
250px|thumb|vasen|Yliopiston tutkijoita vanhassa valokuvassa. Zhejiangin yliopiston edeltäjä Qiushin akatemia perustettiin vuonna 1897 ja se oli yksi ensimmäisistä nykyaikaisista korkeamman asteen oppilaitoksista Kiinassa. Sittemmin sen nimeä muutettiin monta kertaa ja se sai nykyisen nimensä 1. huhtikuuta 1928. Kiinan–Japanin sodan syttymisen seurauksena yliopisto siirrettiin Guizhouhun ja se palasi Hangzhoun kaupunkiin vuonna 1946. Vuonna 1952 Kiinan oppilaitosjärjestelmää uudistettiin ja Zhejiangin yliopistosta erotettiin joitakin laitoksia, joista tuli itsenäiset Hangzhoun yliopisto, Zhejiangin maatalousyliopisto ja Zhejiangin lääketieteellinen yliopisto. Ne yhdistettiin takaisin Zhejiangin yliopistoon 15. syyskuuta 1998.
Toiminta
250px|thumb|Zijingangin kampusta. Yliopisto on kuulunut Kiinan 1990-luvulla alkaneiden yliopistojen kehittämisohjelmien (Projekti 211, Projekti 985) joukkoon ja on mukana myös uudemmassa (2016–) Double First Class -ohjelmassa. Yliopiston resursseja on lisätty huomattavasti, kansainvälinen taso on noussut paljon ja opiskelijamäärä kasvanut.
École nationale supérieure des mines de Paris arvioi Zhejiangin yliopiston vuonna 2009 maailman 89. parhaaksi yliopistoksi ja QS World University Rankings arvioi sen vastaavaksi sijaksi vuonna 2014 144. Kiinan hallintoakatemia arvioi sen puolestaan maan kolmanneksi parhaaksi yliopistoksi Tsinghuan- ja Pekingin yliopistojen jälkeen. Vuonna 2020 tuhat tutkimuksen huippuyliopistoa maailmasta kokoava Shanghain ARWU-yliopistoranking luokitteli sen maailmanlistansa jaettuun sijalle 58, joka oli Kiinan yliopistojen kolmanneksi korkein sijoitus. Englanninkieltä korostava THE-yliopistoranking (2021) arvosti yliopiston maailmanlistan sijalle 94, viidenneksi parhaana Kiinan yliopistoista.
Vuonna 2014 yliopistossa oli yhteensä 46 666 opiskelijaa. Henkilökuntaa yliopistolla on yhteensä 8 291 ja heistä professoreja on 1 418. Vuonna 2018 opiskelijamäärä oli jo 54 641, joista alempaa korkeakoulututkintoa opiskeli 25 425 ja ylempää tai jatkotutkintoa 29 216 opiskelijaa. Jos osa-aikaiset opiskelijat lasketaan mukaan, yliopiston opiskelijamäärä olin 62 122.
Zhejiangin yliopistossa on seitsemän kampusta: Zijingang, Yuquan, Xixi, Huajiac, Zhijiang, Zhoushan ja Haining.
Jouko Lindgren
Jouko Rainer Lindgren (s. 15. huhtikuuta 1955 Helsinki) on suomalainen kilpapurjehtija ja olympiamitalisti.
Lindgren voitti Moskovan kesäolympialaisissa 1980 pronssia 470-luokassa yhdessä Georg Tallbergin kanssa. Saman vuoden EM-kilpailuissa he sijoittuivat kahdeksansiksi.
Suomen mestaruuden Lindgren voitti Windmill-luokassa 1973 sekä 470-luokassa 1976, 1977 ja 1980. Lindgren jatkoi purjehtimista ensiksi Star-luokassa ja purjehtii edelleen Louhi-luokassa, kansainvälisissä kilpailuissa mn. Välimerellä. Lindgren on myös kysytty taktikko/miehistönjäsen kölivenekilpailuissa itämerellä. Hän oli mm. tärkeä osa Condoleezza-nimisen Swan 43:sen kolmosijassa Oras-Swan-regattassa 2016.
Jouko Lindgrenin pojat Niklas ja Joonas Lindgren ovat myös purjehduksen olympiaedustajia.
Kulttuurikerros
Kulttuurikerros on tietylle paikalle muodostunut, erilaisista rakenteista, esineistä ja maakerrostumista kasautunut kerros. Kerroksen on aiheuttanut ihmisen toiminta. Kulttuurikerroksen kaivaminen ja dokumentointi on keskeisin osa kaupungeissa ja asuinpaikoilla tehtäviä arkeologisia kaivauksia.
M/S Baltic Queen
M/S Baltic Queen (työnimeltään Cruise 5) on virolaisen Tallinkin omistama matkustaja-autolautta, joka liikennöi Tukholman ja Tallinnan välillä. Alus on M/S Galaxyn ja M/S Baltic Princessin sisaralus. Se valmistui STX Europen (nyk. Rauma Marine Constructions) Rauman telakalta vuonna 2009.
Käyttöhistoria
Laiva aloitti liikennöinnin 24. huhtikuuta 2009. Ennen siirtymistä Helsingin ja Tallinnan väliselle reitille alus liikennöi Tukholman ja Tallinnan välillä linjaparinaan M/S Victoria I.
Baltic Queen tuurasi M/S Silja Europaa muutaman viikon ajan reitillä Turku–Maarianhamina–Tukholma Silja Europan joutuessa telakalle marras–joulukuussa 2009 ohjausvian vuoksi.
Elokuun 2014 alussa Baltic Queen korvasi Silja Europan kokonaan Helsinki–Tallinna-reitillä, kun Tallink vuokrasi Silja Europan Australiaan asuntolaivaksi.
Baltic Queen siirtyi Helsingin ja Tallinnan väliseltä reitiltä Tukholma–Tallinna-reitille 13. joulukuuta 2016, kun Silja Europa palasi Australiasta liikennöimään Helsinki-Tallinna-väliä.
Baltic Queen liikennöi kesäkaudella 2020 Päivä Maarianhaminassa -risteilyjä Helsingistä Maarianhaminaan sekä Päivä Tallinnassa -risteilyjä Turusta Tallinnaan koronaviruspandemian vuoksi.
Baltic Queen liikennöi syksyllä 2020 Päivä Riiassa -risteilyjä M/S Silja Serenaden tilalla 16. syyskuuta alkaen matkustajamäärien pienentymisen vuoksi.
Hytit
Kaikissa hyteissä on oma WC ja suihku sekä televisio.
Janne Rautavuori
Janne Rautavuori (s. 21. marraskuuta 1964 Lappi) on suomalainen entinen jääkiekkotuomari.
Rautavuori oli 1990-luvun arvostetuimpia suomalaisia linjatuomareita. Hänet valittiin kuudesti SM-liigan parhaaksi linjatuomariksi. Rautavuori vihelsi runkosarjassa ja pudotuspeleissä yhteensä 551 ottelussa, mikä oli linjatuomarien ennätys vuoteen 2018 saakka.
Eero Häkkinen
Eero Johannes Häkkinen (4. marraskuuta 1911 Suonenjoki – 19. elokuuta 1976 Nilsiä) oli suomalainen poliitikko. Hän toimi SDP:n kansanedustajana Kuopion läänin vaalipiiristä 1966–1970. Häkkinen oli myös Kuopion kaupunginvaltuuston jäsen ja puheenjohtaja.
Janne Rautavuori
Kansainvälisiä tehtäviä Rautavuorelle kertyi huomattava määrä. Hän oli tuomitsemassa kuusi kertaa MM-kisoissa ja kahdesti olympialaisissa. Lisäksi Rautavuori oli mukana vuoden 1990 Hyvän tahdon kisoissa, kaksi kertaa alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa, kolmesti Euroopan Cupin finaalissa ja kahdella EHL-kaudella.
Eero Häkkinen
Häkkinen valmistui ylioppilaaksi 1935 ja kansakoulunopettajaksi 1937 Jyväskylän kasvatusopillisesta korkeakoulusta. Hän suoritti sokeainopettajantutkinnon 1938 ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1945.
Janne Rautavuori
Rautavuori on aateloitu Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 168.
Mestiksen parhaan linjatuomarin palkinto on nimetty Rautavuoren mukaan.
Mikä mahtaa olla in
Mikä mahtaa olla in on Irinan 10. lokakuuta 2014 julkaistu kuudes studioalbumi. Kaikki albumin kappaleet ovat artistin itsensä valitsemia suomalaisia 1970–2000-luvun kappaleita, jotka on albumille soittanut 13-henkinen orkesteri. Albumin on tuottanut Arttu Takalo. Albumi oli mukana Suomen virallisella albumilistalla vain kolmen viikon ajan ja sen paras sijoitus oli ensimmäisen viikon 15. sija.
Albumilta julkaistiin 5. syyskuuta 2014 singlenä alun perin Jari Sillanpään levyttämä ”Bum bum bum” -kappale, jolla Irinan lisäksi laulaa myös Happoradio-yhtyeen solisti Aki Tykki. Singlellä on mukana myös alun perin Pelle Miljoonan esittämä ”Vapaus on suuri vankila” -kappale.
Quo vadis, Domine?
pienoiskuva|Jeesuksen jalanjäljiksi kutsutut jäljet Rooman [[Domine Quo Vadis -kirkko|Domine Quo Vadis -kirkossa.]] Quo vadis, Domine? on latinankielinen lentävä lause. Kysymys on lainaus Uuden testamentin apokryfikirjasta Pietarin teot. Siinä kerrotaan, että apostoli Pietari lähti uskonveljien neuvosta pakoon Roomasta välttääkseen kristittyjen vainot keisari Neron aikana. Kaupungin ulkopuolella Jeesus tuli häntä vastaan, jolloin Pietari kysyi: ”Herra, minne menet?” Jeesus vastasi: ”Eo Romam iterum crucifigi” eli ”menen Roomaan uudelleen ristiinnaulittavaksi”. Nämä sanat saivat Pietarin kääntymään takaisin. Hän palasi Roomaan, missä kärsi marttyyrikuoleman.
Jossain vaiheessa tarinaan lisättiin se, että Pietari olisi kohdannut Jeesuksen Via Appialla, joka on Roomasta etelään johtava tie. Aivan sen alussa on ”Domine Quo Vadis -kirkkona” tunnettu Pyhän Neitsyt Marian kirkko (Santa Maria delle Piante). Uskotaan, että se on rakennettu paikalle, missä Pietari kohtasi Herran. Kirkon lattiassa on marmorilaatta, johon ovat uskomuksen mukaan ikuistuneet Jeesuksen jalanjäljet.
Koukkulammi (Jämsä, Huhtia)
Koukkulammi on kahden hehtaarin laajuinen järvi Koskenpään kylän eteläpuolella Jämsässä. Etäisyys Jämsän keskustasta on 20 kilometriä pohjoiseen.
Jouni Rinne
Jouni Rinne (s. 12. maaliskuuta 1956 Rauma) on suomalainen entinen jääkiekkoilija.
Koukkulammi (Jämsä, Huhtia)
Maantiede
Koukkulammin pituus etelästä pohjoiseen on 340 metriä. Sen pohjoispuolella on lampi, joka on samalla korkeustasolla (110,8 metriä mpy). Koukkulammin itäpuolella sijaitsee Riihilammi, järvien välissä on jonkin verran asutusta ja seututie 604. Etäämpänä kaakossa on Pitkäjärvi, lännessä on metsämaata. Koillisessa sijaitsee Salosveteen kuuluva Pettämä. Koukkulammin etelärannalta lähtee laskuoja Riihilammiin.
Jouni Rinne
Hyökkääjänä pelannut Rinne aloitti liigauransa vuonna 1973 Lukossa, jossa hän pelasi kolmeen otteeseen: 1973–1977, (1977-1979) 1979–1980 ja 1981–1982. Liigassa Rinne edusti lisäksi KalPaa, jossa hän oli mukana jo seuran I-divisioona-aikoina ja nostamassa kuopiolaisia liigaan keväällä 1986. Liigassa Rinne pelasi runkosarjassa yhteensä 432 ottelua tehoin 252+302=557 ja pudotuspeleissä kuusi peliä saldolla 3+5=8. Maalitilaston hän voitti kaudella 1975–1976, jolloin hän teki 36 maalia. Divarissa Rinne edusti KalPan lisäksi myös HPK:ta, FoPS:aa ja KooKoota. Divarissa Rinne teki pisteitä kovalla tahdilla ja voitti pistepörssin kolme kertaa. Parhaalla kaudellaan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla hän keräsi tehot 36+60.
Koukkulammi (Jämsä, Huhtia)
Maantiede
Koukkulammi kuuluu Salosveden-Pettämän alueen kolmannen jakovaiheen vesistöalueeseen. Toinen jakovaihe on Iso Rautaveden alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Päävesistö on Kymijoen vesistö.
Jouni Rinne
Kaudella 1998–1999 Rinne teki paluun liigajäille KalPan kakkosvalmentajan paikalta. Hän pelasi ottelussa HPK:ta vastaan 24 sekuntia ylivoimalla ja sai kahdeksan vuoden poissaolon jälkeen tililleen kaksi syöttöpistettä. Hän nousi pisteiden avulla SM-liigan kaikkien aikojen syöttötilastossa ohi Martti Jarkon ja Erkki Lehtosen.
Koukkulammi (Jämsä, Huhtia)
Maantiede
Jämsässä on toinenkin Koukkulammi. Se sijaitsee Koskenpään länsiosassa kolmisentoista kilometriä Huhtian Koukkulammilta länsiluoteeseen.
Jouni Rinne
Maaotteluita Rinne pelasi 59. Hän edusti Suomea kaksissa MM-kisoissa. SM-liigaseura KalPa jäädytti Jouni Rinteen pelinumeron (27) Niiralan montun jäähallin kattoon ensimmäisenä pelinumerona.
Harpala
250px|thumb|right|Harpalan sotamuistomerkki. Harpala on kylä Leningradin alueen Seuloskoin piirin Kuivaisin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Lempaalan harjuilla neljä kilometriä Kuivaisista koilliseen. Kylässä on 3 600 asukasta (vuonna 2010).
Harpalan kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. 1800-luvun puolivälissä sen asukkaat olivat ortodoksisia inkerikkoja. Harpalan kartanon yhteydessä toimi Pietarin löytölastenhuoneen sairaala ja rautasulattamo. Vuonna 1838 rakennettiin kivinen tsasouna. Myöhemmin seudulla oli useampia kartanoita.
Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan Harpalan sairaalan ja sovhoosin yhteydessä asui 19 venäläistä ja 16 inkerinsuomalaista. Samana vuonna perustettiin Harpalan suomalainen kyläneuvosto, johon kuului 516 venäläistä, 360 suomalaista ja 21 muiden kansallisuuksien edustajaa. Vuonna 1935 paikkakunnalle alettiin rakentaa puna-armeijan varuskuntaa. Vuosikymmenen lopussa seudun suomalaisväestö karkotettiin muualle Neuvostoliittoon.
Nykyään Harpala on Kuivaisin kunnan suurin asutuskeskus. Se koostuu viisi- ja kolmikerroksisista asuintaloista. Kylän pohjoispuolella sijaitsee varuskunta-alue.
Kylästä on linja-autoyhteydet Gruzinon rautatieasemalle, Devjatkinon metroasemalle ja Seuloskoihin. Palveluihin kuuluvat lastentarha, koulu, poliklinikka ja posti. Mikittalaan johtavan tien risteyksessä on toisen maailmansodan aikainen sotilashautausmaa ja muistomerkki.
Tofta holmar
Tofta holmar on Mälarenin saariryhmä Ruotsissa Ekerön kunnassa, joka sijaitsee Tukholman läänissä.
Maantietoa
Saariryhmä sijaitsee Mälarenin itäosassa Prästfjärdenissä, jossa se sijaitsee Adelsönin rannikon lähellä. Saariryhmään kuuluu neljä saaria: Granholmen, Alholmen, Koffsan ja pieni luoto. Granholmen on 900 metriä pitkä ja 330 metriä leveä. Alholmen on 1,1 kilometriä pitkä ja 350 metriä leveä. Saarien väliin on muodostunut kosteikko, jonka yli on rakennettu saaria yhdistävä alle 200 metriä pitkä laituri. Saarissa on noin 50 vapaa-ajan asuntoa. Koffan on autiosaari. Saarien asioita hoitaa yhdistys Tofta Holmars Samfällighetsförening, jolla on laituripaikka Adelsönin Lissbovikissä.
Juankosken koulu
Juankosken koulu on Juankosken taajamassa Kuopiossa toimiva yläkoulu (luokka-asteet 7-9). Oppilaat tulevat Säyneisen, Juankosken, Muuruveden ja osin Kaavin alueiden alakouluista. Opetus tapahtuu Ruukinkoulu -rakennuksessa. Juankosken koulua kävi yhteensä 207 peruskoululaista vuonna 2016.
Rakennuksessa toimii myös Juankosken lukio.
Juankosken muita perusopetuksen kouluja ovat Juantehtaan koulu (luokka-asteet 0-6, 182 oppilasta 2016), Muuruveden koulu (luokat 0-6, 52 oppilasta). Lisäksi Juankoskella on lukio.
2-butoksietyyliasetaatti
2-butoksietyyliasetaatin kemiallinen kaava on C8H16O3 ja rakennekaava C4H9OCH2CH2OOCCH3. 2-butoksietyyliasetaatista käytetään myös nimityksiä butyyliglykoliasetaatti, etyleeniglykolimonobutyylieetteriasetaatti, 2-butoksietanoliasetaatti tai butyylisellosolviasetaatti.
2-butoksietyyliasetaattia käyteään pääasiassa liuottimena, muun muassa painomusteissa, maaleissa, emalien liuottimena ja lakoissa. Yhdistettä voidaan käyttää myös emulgointiaineena polyvinyyliasetaattiemulsioissa.
Smartpost
pienoiskuva|Postin pakettiautomaattiSmartpost-palveluun kuuluu verkosto Postin automaatteja kuluttajien asuintaloissa, työpaikoilla tai kauppapaikoilla, joihin voi vastaanottaa verkkokauppaostoksia, kauppakasseja tai esimerkiksi pestyt pyykit. Palveluita/tuotteita voi tilata Smartpost.fi-sivuston kautta. Palvelualustaan voivat liittyä kauppiaaksi yritykset, jotka haluavat myydä palveluja tai tuotteita koko Suomeen. Smartpostiin voi jättää myös valmiiksi maksettuja lähetyksiä.
Postin pakettiautomaattien kautta lähetettyjä paketteja voi maksaa myös maksukortilla. Ne sijaitsevat pääsääntöisesti kauppapaikoilla. Posti osti Virossa perustetun Smartpostin liiketoiminnan vuonna 2010 ja laajensi toiminnan Suomeen.
Lähetettävät paketit hinnoitellaan koon mukaan. Maksimipaino on 35 kg.
Yhteensä automaatteja on Suomessa noin 2300 kpl (2021).
Aliens vs. Predator 2
Aliens vs. Predator 2 on Alien vs. Predator -elokuvan jatko-osa. Elokuvan ovat ohjanneet Strausen veljekset. Pääosassa nähdään muun muassa Reiko Aylesworth. Elokuvan ensi-ilta oli 4. tammikuuta 2008.
Juoni
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat vuoteen 2004 heti Alien vs. Predator -elokuvan tapahtumien jälkeen.
Alien vs. Predator -elokuvan lopussa syntynyt Predalien kylvää tuhoa Predatorien aluksessa aiheuttaen aluksen maahansyöksyn metsään lähellä coloradolaista pikkukaupunkia. Metsällä olevat isä ja poika näkevät tämän ja menevät tutkimaan alusta lähemmin, mikä koituu heidän kohtalokseen. Predalien kasvaa ja lisääntyy kylväen kasvavaa tuhoa ympäristöönsä. Predatorien kotiplaneetalta lähetetään kokenut eliittipredator nimeltä Wolf tutkimaan aluksen maahansyöksyä ja näin alkaa tappava kujanjuoksu kahden supertehokkaan tappajan välillä. Lopussa armeija päättää pudottaa ydinpommin kaupunkiin, etteivät alienit valtaa maailmaa. Neljä ihmistä selviytyy mukanaan predatorin plasma-ase, mutta armeija ei kerro tästä kenellekään.
Deruluft
Deruluft (Deutsch-Russische Luftverkehrs A.G.) oli saksalais-neuvostoliittolainen lentoyhtiö, joka perustettiin 11. marraskuuta 1921.
Vähä-Huhtia
Maantiede
Vähä-Huhtian etelä–pohjoisssuuntainen pituus on 380 metriä. Rannat ovat metsämaata. Luoteispuolella sijaitsee Huhtia, jonka korkeustaso on kymmenen senttimetriä Vähä-Huhtiaa alempana. Runsaat kaksi kilometriä Vähä-Huhtiasta etelään sijaitsee Kankarisvesi. Vähä-Huhtiasta kulkee runsaan sadan metrin mittainen laskuoja Huhtiaan.
Huhtia ja Vähä-Huhtia kuuluvat Köllinojan kolmannen jakovaiheen vesistöalueeseen. Toinen jakovaihe on Iso Rautaveden alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Päävesistö on Kymijoen vesistö. Köllinojan alueella on Huhtian ja Vähä-Huhtian lisäksi Levälammi, joka on suolampi 200 metriä Vähä-Huhtiasta etelään.
Vähä-Huhtian itäpuolella sijaitsee Pitkäjärvi, järvien välissä kulkee seututie 604.
Suomen viestijoukkojen historia
right|thumb|200px|31. joulukuuta 2014 lakkautetun entisen [[Viestirykmentti|Viestirykmentin lippu]]
Näin ollen ei muodostunut tarvetta eikä venäläisperäistä perinnettä teknisten aselajien muodostamiseen. Venäjän armeijassa palvelleet Suomen itsenäisyyden alkuvaiheen upseerit olivat pääasiassa jalkaväki- ja tykistö- tai ratsuväenupseereita, kun taas muu osaaminen oli saksalaisperäistä.
Jääkäriliikkeen perusta
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat [[Birger Homén ja Eric Heimbürger.]] Perinne perustuu pääasiallisesti Saksan jääkäreiden Preussilaisessa Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osastossa hankittuun koulutukseen ja sotakokemukseen. Jääkäreiden palatua Suomeen helmikuussa 1918 perustettiin pääosin jääkäreistä muodostettu 15. jääkäripataljoona, jota kutsuttiin myös kenttälennätinpataljoonaksi Suomen sisällissodan tarpeisiin. Alkuvaiheessa merkittävän osan toiminnasta muodostivat kenttälennätinasemat ja kenttäpuhelinten käyttö parikaapelin avulla.
Kevyt kenttäradio-osasto
Huhtikuussa 1918 perustettiin Radiokomennuskunta, joka otti haltuunsa venäläisten joukkojen jättämät radioasemat Helsingin varuskunnassa ja Viaporissa. Se myös kunnosti Venäjän Itämeren laivaston entisen Santahaminan kiinteän radioaseman, jossa laitteistona oli Telefunken 10 W:n lähetysteholla. Radion kantama ulottui Itämeren alueelle ja Itävaltaan saakka.
Suomen sisällissodan aikana suojeluskuntien perustamia radioasemia koottiin Santahaminaan. Niiden kalustolla jääkäriluutnantti Karl Edvard Nyström muodosti kesäkuussa Kenttäradio-osasto -nimisen yksikön, jonka nimi muutettiin myöhemmin kesällä kevyeksi kenttäradio-osastoksi.
Sotalaitoksen radiolennätinosasto
Sotalaitoksen radiolennätinosasto perustettiin kesällä 1918. Sen perustana oli Mikkelin Funkkerikoulu, Radiokoulu, myöhemmin Sotalaitoksen Kipinälennätinkoulu ja Raskas Kenttäradio-osasto, johon oli koottu sisällissodan rintamalla toimineita radiomiehiä ja halukkaita vapaaehtoisia. Osastoon liitettiin Helsingissä olevat radiojoukot. Komentajaksi määrättiin A. R. Stenholm. Esikunta sijaitsi Merimiehenkatu 13:ssa.
Asevelvollisten opetus aloitettiin elokuussa 1918. Raskaalle kenttäradioasemalle alistettiin myös kiinteät kipinälennätinasemat koko Suomessa ja sotalaivojen ja kauppalaivojen sekä valtion jäänsärkijöiden kiinteät radioasemat.
Sotalaitoksen radiolennätinosasto muuttui 1919 kipinälennätinlaitokseksi, kun kokonaisuuteen liitettiin Katajanokalla sijainnut radiopaja. Laitos ryhtyi opettamaan myös siviilejä lennätintehtäviin.
Radiojoukot ja Santahaminan yleisradioasema
Vuonna 1923 sotalaitoksen divisioonien radiojoukot koottiin Santahaminaan. Radiojoukot saivat 1924 uudeksi nimekseen radiopataljoona. Tuolloin myös Posti- ja lennätinlaitos otti haltuunsa siviiliradiotoiminnan maassa sekä kiinteät viestiasemat, joista Santahaminan viestiasema luovutettiin viimeisenä toukokuussa 1925.
Siviiliradioiden siirron jälkeen radiopataljoonassa oli kaksi radiokomppaniaa, alipäällystökoulu sekä varikko- ja korjauspaja. Vuonna 1926 esikunta siirtyi Katajanokalta Santahaminaan. Vuosittain radiopataljoonassa oli noin 20 upseeria, 40 kapitulanttialiupseeria ja noin 200–250 asevelvollista.
Vuonna 1926 ilmestyneen vuoden 1927 Radiokalenterin mukaan radiopataljoonalla oli yleisradioasema Helsingissä. Muita vuoden 1926 yleisradioasemia Suomessa olivat suojekuskuntain yliesikunnan asema Helsingissä, Keski-Suomen Radioyhdistyksen asema Jyväskylässä, Lahden Radioharrastajien asema Lahdessa, Mellersta Österbottens Radioföreningin asema Pietarsaaressa, Porin Radioyhtyksen asema Porissa, Tampereen Radioyhdistyksen asema Tampereella, minkä lisäksi epäsäännöllisiä lähetyksiä oli vielä Hangon ja Mikkelin asemilta.
Järjestäminen aselajiksi
Viestijoukkojen järjestäminen hallinnollisesti selkeästi omaksi aselajikseen alkoi juuri ennen toista maailmansotaa, ja talvisodassa todettiin, että viestimiesten osuutta kokonaisvahvuuksista yhteyksien vuoksi voisi lisätä. Menestystä viestijoukoissa saavutti erityisesti radiotiedustelu, johon osallistui erittäin vähäinen määrä viestialan koko vahvuudesta.
Taistelua vain tukevana aselajina ei viestijoukoilla ollut aluksi omaa asemaa, vaan vasta 1934 alettiin yhdistää viestitoimintoja yhteen aselajiin. Vuonna 1934 kaikki Suomen sotilasviestitoimintaan erikoistuneet viestiyksiköt ja joukko-osastot keskitettiin Viipuriin. 1938 nämä yksiköt ja joukko-osastot järjestettiin yhdeksi kokonaisuudeksi ja aselajin koulutustehtäviä alkoi hoitaa Viestirykmentti. Myös Viestirykmentin sijaintipaikka oli Viipuri.