cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HMS Mohawk (F31)
Taistelu Norjasta
Alus lähti 7. huhtikuuta laivasto-osaston mukana etsimään lentokoneesta havaittuja Saksan laivaston Norjaan matkanneita aluksia. Se sai 9. huhtikuuta määräyksen liittyä merellä olleeseen Kotilaivastoon. Alus liitettiin risteilijöiden HMS Manchesterin, HMS Southamptonin, HMS Sheffieldin ja HMS Glasgowin suojaksi Afridin, Sikhin, Gurkhan, HMS Somalin, HMS Matabelen ja HMS Mashonan kanssa, kun saatiin tieto saksalaisosaston olosta Bergenin satamassa. Amiraliteetti peruutti kuitenkin iskun ennen toteuttamista. Alukset joutuivat voimakkaan ilmahyökkäyksen kohteeksi jolloin useita aluksia vaurioitui.
Mohawk lähti 11. huhtikuuta Scapa Flowsta Somalin, Afridin, Sikhin ja Matabelen kanssa partiomatkalle Alesundin pohjoispuolelle suojaaten liittoutuneiden maihinnousua Pohjois-Norjaan. Osasto joutui 13. huhtikuuta ilmahyökkäykseen Alesundin alueella. Seuraavana päivänä alus suojasi risteilijöiden tukemana Namsoksen maihinnousua (operaatio Henry). Operaatiosta vapauduttuaan se matkasi kohtaamaan joukkojenkuljetussaattueen. Alus palasi Namsoksen edustalle seuraavana päivänä joukkojenkuljetussaattueen mukana.
Alus aloitti 21. huhtikuuta partioinnin Norjan rannikolla käyden välillä Scapa Flowssa tankkaamassa. Alus suojasi 28. huhtikuuta Afridin, HMS Witheringtonin, HMS Amazonin ja Sikhin kanssa neljän aluksen kotimaahan palaavaa saattuetta, jonka kuormana oli ollut sotamateriaalia ja joukkoja Moldeen ja Andalsnesiin.
Alus saapui 4. toukokuuta Mohon suojaten maihinnousualus HMS Royal Ulstermania, joka kuljetti kommandojoukkoja. Alus lähti 10. toukokuuta erikoistehtävään Noreen. Seuraavana päivänä Mohawkiin ja HMS Vansittartiin nousi brittidiplomaatteja Hook of Hollandissa kuljetettavaksi kotimaahan Saksan hyökättyä Alankomaihin ja Belgiaan. Alus saapui 12. toukokuuta kotimaahan. Alus vapautui 14. toukokuuta Norjan taisteluista ja se siirrettiin Välimerelle.
Välimerellä
Seuraavana päivänä se siirrettiin 14. hävittäjälaivueeseen, jolloin se aloitti valmistautumisen ulkomaan komennukseen. Aluksella ilmeni 17. toukokuuta matkalla Välimerelle ohjausjärjestelmässä vikaa, jonka tultua korjatuksi 24. toukokuuta Gibraltarilla alus jatkoi matkaansa Aleksandriaan. Alus saapui 29. toukokuuta Aleksandriaan, jossa se liittyi laivueeseensa, jolloin sen viirinumero vaihdettiin G31:ksi.
Sodan uhan lisäännyttyä ja Italian julistettua 10. kesäkuuta sodan Ranskalle ja Britannialle Välimeren laivasto aloitti koulutuksen, johon Mohawk osallistui. Alus suojasi 7. heinäkuuta Nubianin, HMS Heron, HMS Herewardin ja HMS Decoyn kanssa taistelulaiva HMS Warspitea. Operaatiossa MA5 osasto muodosti Maltalta Egyptiin matkanneiden saattueiden MF1 ja MS1 kaukosuojauksen (Force B). Matkan aikana alus oli mukana Punto Stilon edustalla tapahtuneeseen ensimmäiseen pinta-alusten väliseen taisteluun Välimerellä toisessa maailmansodassa 9. heinäkuuta.
Alus erkani 1. syyskuuta Gibraltarilta Force H:n mukana matkattuaan Force A:n mukana jatkaen Sisilian kapeikon läpi. Alus liittyi seuraavana päivänä Sisilian kapeikon itäpäässä Välimeren laivastoon, jonka mukana se saapui 5. syyskuuta Aleksandriaan. Alus suojasi 16. syyskuuta kuuden muun hävittäjän kanssa Benghaziin iskeneitä HMS Valiantia, HMS Illustiousia, HMS Kentiä, HMS Coventryä ja HMS Calcuttaa. Seuraavana päivänä alus erkani Kentin ja Nubianin kanssa tulittamaan Bardiaa. Se suojasi 17. syyskuuta Nubiania, joka hinasi vaurioitunutta risteilijää. Osasto saapui 19. syyskuuta Aleksandriaan. Mohawk tulitti 21. syyskuuta hävittäjäosaston mukana Sidi Barrania.
Alus suojasi 6. marraskuuta operaatio MB8:n saattueita MW3, ME3 ja AN6 suojannutta Välimeren laivaston osastoa. Alus siirtyi 9. marraskuuta Pantellarian edustalla suojaamaan Gibraltarilta saapuneita HMS Barhamia, HMS Berwickiä, HMS Glasgowia, HMS Gallantia, HMS Griffiniä ja HMS Greyhoundia. Alus liittyi seuraavana päivänä Maltalta saapuneen saattueen ME3 suojaksi, jonka suojana se oli edelleen laivaston lentokoneiden iskiessä 11. marraskuuta Tarantoon. Iskun jälkeen alus erkani Nubianin kanssa suojatakseen Ajaxia, Orionia ja Sydneyä, jotka tekivät partiomatkan Otranton salmeen. Risteilijäosasto havaitsi 12. marraskuuta Albanian rannikolla Italian laivaston neljän rahtialuksen saattueen, jonka suojana olivat torpedovene RN Nicola Fabrizi ja apuristeilijä RN Ramb III. Osaston hyökkäyksessä saattueen rahtialukset upotettiin ja kumpikin saattaja vaurioitui. Iskun jälkeen osasto palasi Välimeren laivastoon, jonka mukana se saapui 14. marraskuuta Aleksandriaan.
Mohawk suojasi 24. marraskuuta operaatio MB9:n saattueen MW4 suojana ollutta laivasto-osastoa. Alus palasi 29. marraskuuta laivasto-osaston mukana Aleksandriaan ilmavoimien iskettyä matkan aikana Tripoliin. Alus suojasi 11. joulukuuta tykkivene HMS Terroria, joka tulitti Sollumia. Se saattoi 13. joulukuuta ilmahyökkäyksessä pahoin vaurioitunutta HMS Coventryä Aleksandriaan. Alus suojasi 16. joulukuuta operaatio MC2:n saattueiden kaukosuojausosastoa. Osasto joutui ilmahyökkäyksen maaliksi Rhodoksen ja Stampalian lähistöllä ja iski itse Valonaan. Alus palasi osaston mukana Aleksandriaan jouluaattona.
Mohawk, Nubian, Dainty ja HMAS Voyager saattoivat 3. tammikuuta 1941 risteilijä ''Calcuttaa'. Alus oli 7. tammikuuta operaation MC4 saattueiden MW5.5, ME5.5 ja ME6 kaukosuojausosastossa Force A, jonka mukana se liittyi 10. tammikuuta operaatio Excessin saattueeseen WS5A Pantellarian eteläpuolella. Alus erkani saattueesta hinatakseen pahoin miinaan ajossa vaurioitunutta HMS Gallantia. Alukset joutuivat hinauksen aikana ilmahyökkäykseen. Vapauduttuaan seuraavana päivänä hinattavastaan alus lähti merelle liittyäkseen laivastoon joutuen jatkuviin ilmahyökkäyksiin. Se palasi 15. tammikuuta laivaston mukana Aleksandriaan.
Alus suojasi 20. maaliskuuta operaation MC9 saattueen MW6 suojausosaston raskaita aluksia. Se palasi 24. maaliskuuta osaston mukana Aleksandriaan. Mohawk lähti 26. maaliskuuta merelle etsimään ilmoitettua Italian laivaston osastoa, joka uhkasi Kreikkaan matkanneita joukkojenkuljetussaattueita. Seuraavana päivänä alus liittyi merellä taistelulaivaviirikköön. Alus osallistui 28. maaliskuuta yölliseen Matapanin taisteluun Italian laivastoa vastaan. Alus palasi 30. maaliskuuta voitokkaan laivasto-osaston mukana Aleksandriaan.
Alus määrättiin viirikkönsä mukana siirtymään Kreetalle Sudanlahteen, josta se siirrettiin 10. huhtikuuta Maltalle. Alus lähti 15. huhtikuuta viirikkönsä mukana Maltalta lentokoneen raportoitua Italian laivaston saattueesta, jota suojasi kolme hävittäjää. Seuraavana päivänä Mohawk hyökkäsi viirikkönsä mukana saattueen kimppuun, jolloin saattueen neljä rahtialusta ja kaksi saattajaa upotettiin. Ennen uppoamistaan torpedovene RN Luca Tarigo laukaisi torpedonsa, joista kaksi osui Mohawkiin. Alus ei uponnut, mutta se menetti liikuntakykynsä. Aluksella sai surmansa 41 miehistönjäsentä ja 168 pelastettiin viirikön muihin aluksiin. Nubian upotti aluksen tykkitulella.
ǃXóõ
ǃXóõ (myös: !xu, !xoon, !khong,  taa) on Botswanassa ja Namibiassa puhuttava khoisan-kieli. Vuonna 2002 sitä puhui 4 200 ihmistä. Useimmat puhujat asuvat Botswanassa. ǃXóõn kieli tunnetaan sen suuresta määrästä foneemeja, joita on kielen läntisessä murteessa peräti 164. Laskelmat kuitenkin vaihtelevat 130:stä 164:ään; nimittäin kielitieteilijän Anthony Traillin arvioiden mukaan konsonantteja on 58, vokaaleja 31 ja tooneja neljä (Traill 1985, 1994 itä-!xóõsta), kun taas Dokumentation Bedrohter Sprachenin kielihankkeen mukaan konsonantteja on peräti 87, vokaaleja 20 ja tooneja vain kaksi (DoBeS 2008 länsi-!xóõsta).
Itä-!xóõ (Traill)
Trail tiedottaa kielen itäisessä murteessa olevan neljä toonia ja viisi vokaalia. Tooneja eli äänenkorkeuksia ovat: korkea [á], tasainen [ā], matala [à], ja keski-laskeva [â] (DoBeS:n mukaan kielessä on vain korkea ja matala tooni). Vokaalijärjestelmä koostuu viidestä vokaalista, [a e i o u], jotka ääntyvät joko tavallisesti, glottaalisesti tai vuotoisasti. Vokaalit [a o u] voivat olla myös faryngaalisia ja niitä ääntäessä voi tuottaa yhtaikaa myös epiglottaalisen tremulantin [ᴙ]. Diftongeja ovat: [ai, ae, ao, au, oi, oe, oa, ou, ui, ue, ua]. Tavalliset vokaalit voivat nasalisoitua.
Traillin tiedottamat konsonantit (harvinaiset konsonantit suluissa, vuoden 1994 jälkeen lisätyt konsonantit asteriskilla merkittyinä):
!Xóõn kielessä on 83 naksausäännettä:
Kielioppi
ǃXóõ on yksi edellä mainituista khoisan-kielistä (kunta sisältää myös hadzan ja sandawen kielet sekä khoekielet). Kielen sanajärjestys on SVO eli minä ajan autoa. Kielessä on myös taipuvia prepositioita sekä sarjaverbejä (eli kaksi peräkkäistä verbiä, jotka muodostuvat yksittäisen predikaatin). Kausatiivi muodostetaan reduplikaatiolla. Genetiivit, adjektiivit, relatiivilauseet ja numerot tulevat niiden määrittämien substantiivien jälkeen.
Substantiiviluokat
Kaikki seuraavat tiedot ovat peräisin Anthony Traillin laatimasta A !Xóõ Dictionary -nimisestä sanakirjasta.
Substantiiviluokkia on viisi ja tooniluokkia kaksi. Näin kielessä on yhteensä seitsemän kieliopillista sukua. Substantiiviluokan jäsenyys riippuu substantiivin määräämästä sovusta eli siitä, kuinka toinen substantiivi vaikuttaa toiseen substantiiviin persoonan, luvun, suvun tai sijan suhteen. Kaikkien luokkien substantiiveissa (viidettä luokkaa lukuun ottamatta) on ilmiselvä suffiksi, joka usein paljastaa sen, mihin luokkaan ko. substantiivi kuuluu. Substantiiviluokka on hyvin tärkeä sen takia, että se määrää koko lauseen rakenteen, kuten seuraavissa esimerkeissä näkyy. Väärän substantiiviluokan valinta ja lauseen vastaava muokkaaminen tuottavat vain siansaksaa.
Luokat ovat seuraavat:
Tooniluokat
ǃXóõn kielen kaksi tooniluokkaa määräävät, millä toonilla sopusoinnin ansiosta taipuneen sanan (esim. adjektiivin tai demonstratiivin) tavut ääntyvät. Myös verbi voi muuttua sopusoinnin seurauksena. Verbit taipuvat kuitenkin eri tavoin kuin substantiivit – nämä kaksi tooniluokkaa eivät siis koske verbejä. Tooniluokka vaikuttaa koko lauseen melodiaan eli äänenkorkeuteen, minkä takia substantiivin leksikaalinen tooni voi olla täysin erilainen kuin lauseen melodia. Mikä tahansa !xóõn neljästä toonista voi kuuluu jompaankumpaan tooniluokkaan ja tuottaa siten jommankumman melodian. Tooniluokka 1 aiheuttaa lauseeseen tasaisen melodian ja tooniluokka 2 laskevan melodian.
Luokat ovat:
Esimerkiksi vain-sana esiintyy eri tavoin näissä esimerkeissä erilaisten substantiiviluokkien ja tooniluokkien ansiosta. Maasikaa koskevassa lauseessa se näkyy muodossa ǂʻūeʻē eli tooni on ensimmäisen tooniluokan mukaisesti tasainen ja substantiivi päättyy kolmannen substantiiviluokan mukaisesti e:hen, kun taas seuraavassa lauseessa tooni laskee ja sana päättyy i:hin. Jos lauseessa olisi ollut esimerkiksi substantiivi !àhã (palvelija, maaorja), joka kuuluu substantiiviluokka kakkoseen (-ã-sopuinen) ja tooniluokka kakkoseen (laskeva melodia), niin vain-sana esiintyisi sitten noiden luokkien mukaisesti.
Sarkkinen
Sarkkinen voi tarkoittaa seuraavia:
Keltaisuus
Keltaisuus eli ikterus on lääketieteellinen termi, jolla tarkoitetaan ihon, silmänvalkuaisten ja limakalvojen keltaista väriä. Keltaisuus johtuu liiallisesta bilirubiinin määrästä veressä. Ikteruksesta käytetään toisinaan nimitystä keltatauti, joka voi myös viitata hepatiitti A -virukseen; tällöin puhutaan "tarttuvasta keltataudista".
Lippulaivalaji
Lippulaivalaji on luonnonsuojeluyhdistyksen symbolilaji. Lippulaivalajiksi valitaan usein eläin, jota ihmiset pitävät söpönä ja joka synnyttää positiivisia mielikuvia. Eräs lippulaivalaji on WWF:n isopanda.
Keltaisuus
Keltaisuuden syyt
Bilirubiini on veren punasolujen hemoglobiinissa olevan hemin hajoamistuote. Kun punasolut kuolevat, perna ja maksa hajottavat niiden sisältämän hemin pääasiassa bilirubiiniksi. Bilirubiini ei sellaisenaan erity elimistöstä, joten maksan täytyy konjugoida se glukuronidiksi. Bilirubiinin ylimäärä elimistössä voi johtua useista syistä, jotka voi karkeasti jaotella kolmeen ryhmään.
Hemolyysi ja perinnölliset sairaudet
Jos punasolujen hajoaminen eli hemolyysi nopeutuu, elimistöön vapautuu enemmän bilirubiinia. Hemolyysin kiihtymisen voi aiheuttaa trooppisissa maissa malaria, ja tietyt perinnölliset sairaudet, kuten sirppisoluanemia tai glukoosi-6-fosfaatti-dehydrogenaasin puutos. Toisaalta keltaisuuden voivat myös aiheuttaa perinnölliset bilirubiiniaineenvaihdunnan häiriöt, kuten Gilbertin oireyhtymä, Crigler–Najjarin oireyhtymä, Dubin–Johnsonin oireyhtymä ja Rotorin oireyhtymä.
Maksasairaudet
Keltaisuus voi johtua erilaisista maksasairauksista. Hepatiitti eli maksatulehdus voi olla viruksen, alkoholin, lääkeaineiden tai autoimmuunisairauden aiheuttama. Akuutissa maksatulehduksesta keltaisuus ilmaantuu nopeasti, ja potilaalla ilmenee muita oireita, kuten väsymystä, pahoinvointia ja ruokahaluttomuutta. Keltaisuutta voi esiintyä myös monissa muissa sairauksissa, kuten eri syistä johtuvassa kirroosissa, maksasolusyövässä ja kolangiokarsinoomassa.
Obstruktiivinen ikterus
Obstruktiivinen eli posthepaattinen ikterus tarkoittaa keltaisuutta, jonka aiheuttaa tukos sappiteissä. Tukosta kutsutaan myös kolestaasiksi. Keltaisuuden syyn löytäminen on potilaan hoidon kannalta merkittävää, sillä obstruktiivisen ikteruksen hoito on tavallisesti leikkaus tai tukoksen poisto tähystystutkimuksella eli ERCP:llä. Tukoksen yleisimmät syyt ovat sappikivitauti, haimatulehdus, haima- tai sappitiesyöpä ja sappiteiden kaventuma.
Vastasyntyneen keltaisuus
Vastasyntyneen keltaisuus on yleinen ja tavallisesti harmiton ilmiö, joka johtuu maksan aineenvaihdunnan kypsymättömyydestä. Tavallisesti vastasyntyneen keltaisuus on lievää ja itsestään ohimenevää. Myös esimerkiksi äidin ja lapsen veriryhmien erilaisuus ja rintamaito voivat aiheuttaa keltaisuutta lapselle. Jos vastasyntyneen keltaisuus pitkittyy, voi kyse olla esimerkiksi sappitieatresiasta. Se on kuitenkin harvinainen sairaus, josta kärsiviä lapsia syntyy Suomessa vuosittain vain kahdesta viiteen. Vaikean keltaisuuden yhteydessä tavataan joskus kernikterusta, aivojen vaurioitumista, joka johtuu bilirubiinin kertymisestä tyvitumakkeisiin.
Ruokavalio
Keltaisuus voi johtua ruokavaliosta. Esimerkiksi karoteeni aiheuttaa oiretta, joten porkkanan runsas syönti saattaa olla keltaisuuden syy.
Keltatauti filosofisena esimerkkinä
Keltatautia on käytetty filosofisena esimerkkinä havainnon subjektiivisuudesta aina Sekstos Empeirikoksesta ja Lucretiuksesta George Berkeleyyn ja 1900-luvun filosofeihin. Tämä on perustunut siihen ajatukseen, että keltatautia sairastavasta kaikki näyttää keltaiselta (vaikka tosiasiassa näin ei olisikaan: ennemminkin keltatautia sairastava näyttää muille keltaiselta). Monille tämä oli käypä esimerkki siitä, ettei aistien tuottamiin arvostelmiin voinut luottaa.
Samborsko
Samborsko on kylä Jastrowien kunnassa Puolassa. Samborskon kylän väkiluku oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 502. Asukkaista 50,2 prosenttia oli naispuolisia ja 49,8 miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 26,9 prosenttia kylän väestöstä, työikäiset 64,9 prosenttia ja eläkeläiset 8,2 prosenttia. Jastrowien kunnan asukkaista 4,3 prosenttia asuu Samborskon kylässä.
Fort Rouge (linnoitus)
Fort Rouge oli linnoitus Kanadassa, Assiniboinejoen rannalla lähellä nykyistä Winnipegin kaupunkia. Linnoituksen tarkka paikka ei ole tiedossa. Nimi tarkoittaa punaista linnoitusta.
Vuonna 1738 Sieur Louis Damours de Louvieres rakensi linnoituksen Pierre La Vérendryelle ja hänen pojilleen Louis-Josephille ja Francoislle. Hän jatkoi pian matkaansa kauemmaksi länteen Assiniboinejokea pitkin, jossa hän rakensi uuden Fort La Reinen linnoituksen. Linnoitus toimi lähinnä etappina matkoilla kauemmas länteen ja se hylättiin jo 1749.
Ranskalaisten läntisten joukkojen komentaja Jacques Legardeur de Saint-Pierre vietti alueella 1752-1753 talven ja tiettävästi uudelleenrakensi linnoituksen samalle paikalle. Tutkimusten mukaan linnoitus olisi sijainnut joen pohjoisrannalla. Tieto on tosin kiistanalainen, sillä toisten tutkimusten mukaan linnoitus olisi sijainnut etelärannalla.
North West Company rakensi vuonna 1807 Fort Gibraltarin linnoituksen Redjoen ja Assiniboinejoen yhtymäkohtaan.
Winnipegin kaupunginosa Fort Rouge on saanut nimensä linnoituksen mukaan.
Kauko Hakkarainen
Kauko Untamo Hakkarainen (30. joulukuuta 1932 – 15. maaliskuuta 2020 ) oli suomalainen jalkapalloilija.
Tukimiehenä pelannut Hakkarainen edusti urallaan mestaruussarjassa pelannutta Kuopion Palloseuraa 1951–1959 sekä 1964–1965 ja 1. divisioonassa pelannutta Warkauden Pallo -35:tä 1960–1963. Hakkarainen voitti Kuopion Palloseurassa kaksi Suomen mestaruutta 1956 ja 1958. Kaikkiaan hän pelasi 11 kauden aikana 152 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 10 maalia.
Hakkarainen pelasi vuosina 1956–1959 maajoukkueessa yhteensä 10 A-maaottelua.
Fort Rouge
Fort Rouge tarkoittaa seuraavia:
HMS Zulu (F18)
Valmistus
Alus tilattiin 10. maaliskuuta 1935 vuoden 1935 laivasto-ohjelmassa Alexander Stephen and Sonsilta Govanista, missä köli laskettiin 10. elokuuta 1936. Alus laskettiin vesille 23. syyskuuta 1937 ja valmistui 7. syyskuuta 1938, jolloin valmistuskustannukset olivat 351 135 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä. Aluksen valmistuminen viivästyi tykkitornien toimitusten myöhästymisen vuoksi.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Välimeren laivaston 2. Tribal-hävittäjälaivueeseen. Syys-lokakuun vaihteessa hyväksyntätestien päätyttyä se siirtyi Portlandiin, missä koeajot jatkuivat marraskuulle. Miehistön koulutuksen päätyttyä alus siirrettiin Välimerelle ja liitettiin 18. marraskuuta Maltalla laivueeseensa. Alus osallistui laivaston harjoituksiin sekä erilaisiin partiointimatkoihin. Alus vieraili 5. huhtikuuta 1939 Palmassa.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan alkaessa alus määrättiin Britteinsaarille Kotilaivastoon. Lokakuussa se siirtyi uuteen kotisatamaansa aloittaen Pohjanmeren valvonnan. Alus siirrettiin 5. joulukuuta Rosythiin telakalle turbiineissa havaittujen ongelmien vuoksi. Alus siirrettiin Leithiin telakalle antimagneettisuuslaitteiston asentamisen vuoksi sekä turbiinikorjausten jatkamiseksi. Maaliskuussa alus aloitti koeajot, joiden päätyttyä se palasi palvelukseen 4. hävittäjälaivueeseen. Alus määrättiin suojaamaan HMS Galateaa ja HMS Auroraa muodostettaessa Rosythiin iskuosasto.
Alus osallistui Norjan taisteluihin suojaten laivaston raskaita yksiköitä, minkä jälkeen sen palvelus jatkui raskaiden yksiköiden suojaamisella. Alus siirrettiin 29. heinäkuuta 1940 Swan Hunterin telakalle Newcastleen, mistä se palasi palvelukseen 9. elokuuta. Alus laukaisi 30. elokuuta akustisen miinan, mikä aiheutti suuria rakenteellisia vaurioita. Lokakuussa alus siirrettiin korjattavaksi Forthiin telakalle, mistä se palasi palvelukseen 18. tammikuuta 1941 laivaston suojueeseen. Alus irrotettiin maaliskuussa tehtävästään suojaamaan miinalaivoja.
Alus suojasi 3. kesäkuuta saattuetta WS9A, mistä se erkani 7. kesäkuuta palaten Clydeen. Alus siirrettiin 10. kesäkuuta voimansiirto-ongelmien vuoksi Falmouthiin telakalle, joka vastaanotti aluksen 12. kesäkuuta. Elokuussa alus palasi palvelukseen, jolloin se samalla määrättiin siirtymään Välimerelle. Alus suojasi 31. elokuuta saattuetta WS11, mistä se erkani 2. syyskuuta palaten Clydeen. Alus suojasi 5. syyskuuta apumiinalaivoja Menestheus, Port Quebec ja Southern Prince pohjoisen miinasulun täydentämiseksi operaatiossa SN5A.
Alus liittyi 10. syyskuuta Gibraltarilla Force:hon. Alus suojasi 13. syyskuuta Force B:ssä HMS Gurkhan, HMS Lancen ja HMS Livelyn kanssa taistelulaiva HMS Nelsonia ja lentotukialus HMS Ark Royalia Maltan lentokoneiden täydennysoperaatiossa Style II. Alus osallistui operaatio Halberdiin Force X:ssä suojaten risteilijöitä.
Alus osallistui 16. lokakuuta Maltan lentokoneiden täydennysoperaatio Callboyhin ja 10. marraskuuta Perpetual I:een. Alus irrotettiin 12. lokakuuta saattamaan taistelulaiva HMS Malaya Gibraltarille sen jälkeen kuin Ark Royal oli torpedoitu. Se palasi avustamaan HMS Laforeytä pelastustehtävässä. Alus palasi 14. marraskuuta Gibraltarille Ark Royalin upottua hinattaessa.
Joulukuussa alus siirrettiin Aleksandriaan Välimeren laivaston 22. hävittäjälaivueeseen. Alus suojasi 4. tammikuuta 1942 tankkeri Glengylen Maltalle ja paluumatkalla HMS Breconshireä Aleksandriaan operaatiossa MF2. Alus liitettiin 8. tammikuuta Force K:hon Maltalle, minkä mukana se suojasi saattueiden WS8A ja WS8B loppumatkan Maltalle operaatiossa MF3. Alus suojasi 25. tammikuuta risteilijä HMS Penelopen sekä hävittäjien HMS Maorin, Lancen, HMS Legionin ja Livelyn kanssa Glengylen ja moottorialus Rowallan Castlen matkan Aleksandriaan.
Alus osallistui 9. maaliskuuta torpedohyökkäyksessä vaurioituneen Italian laivaston risteilijän tuloksettomaan etsimiseen sekä Saksan laivaston sukellusveneen U-565 torpedoiman risteilijä HMS Naiadin miehistön pelastamiseen 11. maaliskuuta. Alus suojasi 20. maaliskuuta saattuetta MW10 Aleksandriasta Maltalle. Se osallistui 22. maaliskuuta Sirtenlahden toiseen taisteluun, jonka aikana merenkäynti ja suuri nopeus aiheuttivat alukselle rakenteellisia vaurioita.
Huhtikuun alus oli Aleksandriassa telakalla, mistä se palasi palvelukseen vasta toukokuussa. Alus suojasi 12 kesäkuuta operaatio Vigorousin saattueita, jotka joutuivat 14. kesäkuuta alkaen jatkuviin ilmahyökkäyksiin sekä akselivaltojen pinta-alusten ahdistelemiksi. Operaatio peruutettiin 15. kesäkuuta, minkä jälkeen jäljellä olevat alukset palasivat Aleksandriaan.
Alus siirrettiin 30. kesäkuuta HMS Sikhin, HMS Croomen ja HMS Tetcottin kanssa tukemaan maavoimia Syyrian rannikolle operaatio Exporterissa. Alus osallistui 4. elokuuta Syyrian rannikolla sukellusvene U-372:n upottamiseen. Syyskuussa alus palasi Aleksandriaan.
Alus määrättiin Tobrukin maihinnousuoperaatioon Agreementiin. Alukselle nousi 11. syyskuuta Kuninkaallisen merijalkaväen sotilaita kuljetettavaksi Tobrukiin. Maihinnousuosasto joutui 14. syyskuuta rannikkotykistön tuleen, jolloin Sikh vaurioitui pahoin. Zulu otti hinaukseen vaurioituneen aluksen, joka upposi hinattaessa. Osasto joutui ilmahyökkäykseen, jolloin ilmatorjuntaristeilijä HMS Coventry vaurioitui niin pahoin, että Zulu määrättiin upottamaan se. Ilmahyökkäyksen uudistuessa Zulu vaurioitui, jolloin saattuehävittäjä HMS Hursley otti sen hinaukseen. Zulu upposi hinauksessa matkalla Aleksandriaan. Ilmahyökkäyksessä ja aluksen upotessa sai surmansa kaksitoista miehistönjäsentä, 24 miestä katosi ja yksi haavoittui.
Epeiros
Epeiros eli Epeiroksen alue (Περιφέρεια Ηπείρου, Periféreia Ipeírou) on yksi Kreikan aluehallinnon kolmestatoista alueesta sekä yksi maan historiallis-maantieteellisistä alueista. Se kuuluu Epeiroksen ja Länsi-Makedonian hajautetun hallinnon alueeseen ja sen pääkaupunki on Ioánnina.
Epeiros sijaitsee Kreikan luoteisosassa. Alueen pinta-ala on 9 203 neliökilometriä ja asukasluku 336 856 (vuonna 2011). Epeiroksen maasto on vuorista ja Píndos-vuoristo erottaa sen idässä olevista Thessaliasta ja Makedoniasta. Historiallisesti Epeiros käsitti myös nykyisen Albanian eteläosat – kreikkalaiset kutsuvat tätä aluetta Pohjois-Epeirokseksi.
Maantiede
Epeiros käsittää alueen, joka rajautuu lännessä Joonianmereen, pohjoisessa Albaniaan, idässä Píndos-vuoristoon ja etelässä Amvrakikóslahteen. Pohjoisen Píndoksen itäpuolella sijaitsee Länsi-Makedonia ja Eteläisen Píndoksen itäpuolella Thessalia. Amvrakikóslahden eteläpuolella sijaitsee Länsi-Kreikan alue ja Aitolia-Akarnania.
pienoiskuva|vasen|upright=1.1|[[Achérontas-joen tasankoa.]] Epeiroksen alue on vuoristoista. Vuoret ovat kalkkikiveä ja jyrkimpiä lännen puolelta. Korkein vuori on pohjoisosassa sijaitseva Smólikas, joka on Kreikan vuorista toiseksi korkein. Muut korkeimmat vuoret ovat Grámmos, Týmfi , Kakardítsa ja Lákmos. Vuoristosta ja vallitsevista tuulista johtuen alueen sademäärät ovat Kreikan suurimpia.
Vain alle 4 prosenttia Epeiroksen pinta-alasta on tasankomaata. Merkittävimmät joet alueella ovat Achelóos, Kalamás, Árachthos, Loúros ja Aóos, ja suurimmat järvet Pamvótida eli Ioánninnanjärvi sekä Pournárin ja Aóoksen tekojärvet.
Epeiroksen alueella sijaitsee Kreikan suurin kansallispuisto Pohjoisen Píndoksen kansallispuisto, johon kuuluvat muun muassa Smólikas-vuoren alue, Aóos-joen lähteet ja rotkoalue sekä Víkoksen rotko. Amvrakikóslahden ranta on merkittävää kosteikkoaluetta. Epeiroksen ja osaksi Albanian rannikon edustalla sijaitsee Korfun saari.
Antiikki
pienoiskuva|[[Antiikin Epeiros|Antiikin Epeiroksen heimot ja alueet.]]
Epeiroksen merkkittävimmäksi kuninkaaksi tuli tätä sukua ollut Pyrrhos, jonka aikana 200-luvun eaa. alkupuolella Epeiros nousi suurimpaan kukoistukseensa. Tuolloin Epeiroksen merkittävin kaupunki oli Pyrrhoksen pääkaupunki Ambrakia. Merkittävin kulttipaikka oli Dodonan oraakkelinpaikka. Pyrrhos soti roomalaisia vastaan ja teki suuren sotaretken Suur-Kreikkaan ja Sisiliaan. Pyrrhoksen jälkeen Epeiros näytteli välillä tärkeää osaa makedonialaisissa valtataisteluissa. Rooman ja Makedonian välisissä niin kutsutuissa makedonialaissodissa Epeiros tuki Makedoniaa, ja kukistui yhdessä sen kanssa vuonna 168 eaa. Roomalaiset tuhosivat Epeiroksen kaupungit, ja näiden kerrotaan vieneen jopa epeiroslaista orjiksi.
Roomalaisella kaudella Epeiroksen alueesta tehtiin Rooman provinssi nimellä Epirus Vetus. Epeiros ei koskaan antiikin aikana toipunut roomalaisten aiheuttamasta iskusta, vaan jäi erityisesti sisäosiltaan pitkäksi aikaa suhteellisen autioksi. Rannikkoalue kuitenkin menestyi myös roomalaisella kaudella. Tuolloin Epeiroksen keskuksena toimi Augustuksen vuonna 31 eaa. perustama Nikopolis.
Myöhempi historia
pienoiskuva|Bysanttilainen [[Panagía Vlachérnan kirkko Ártassa.]]
Rooman vallan aikana ja seuranneella bysanttilaisella kaudella Epeiroksen alueen asuttivat vähitellen illyrialaiset sekä albaanit, joita on usein pidetty illyrialaisten jälkeläisinä. Epeiros oli Bysantin läntisimpiä osia. Alueen sisäosat toipuivat jossain määrin bysanttilaisella kaudella, ja muun muassa entisen Ambrakian paikalle perustettiin Ártan kaupunki.
Epeiros oli osa Bysantin valtakuntaa aina vuoteen 1204, jolloin neljännen ristiretken sotajoukot valtasivat Konstantinopolin. Bysantin valtakunta hajosi pienempiin valtioihin ja Mikael I Dukas perusti Epeiroksen despotaatin, joka säilyi vuoteen 1359. Silloin se liitettiin takaisin keisarikuntaan (ks. Nikaian keisarikunta). Serbialaiset ja albaanit käytännössä valloittivat alueen kuitenkin jo vuonna 1318.
Osmanien valtakunta valtasi Epeiroksen vuonna 1430. Osmanivallan aikana Epeiros oli osa Albaniaa, ja sen väestö oli pitkälti albaaneja. Vuonna 1788 Ioánninan paššaksi nimitettiin Ali pašša, joka lopulta vuodesta 1810 hallitsi Epeiroksen lisäksi aluetta Albaniasta Peloponnesokselle Osmanien valtakunnasta riippumatta. Hänen hallintonsa voidaan nähdä eräänä syynä vuonna 1821 alkaneelle Kreikan vapaussodalle.
Kreikan itsenäistyttyä Epeiros jäi osaksi osmanivaltakuntaa, mutta kreikkalaiset jatkoivat taistelua alueen liittämiseksi Kreikkaan. Epeiroksen alue liitettiin Kreikkaan ensimmäisen ja toisen Balkanin sodan jälkeen tehdyssä Bukarestin rauhassa vuonna 1913. Albanian puoleinen Pohjois-Epeiros oli Kreikan valtaamana vuosina 1918–1923, mutta palautettiin tämän jälkeen Albanialle. Toisessa maailmansodassa vuonna 1940 Albanian vallannut Italia hyökkäsi Kreikkaan Epeiroksen alueelle, mutta kreikkalaiset pystyivät valtaamaan suuren osan alueesta takaisin ennen Saksan tuloa Italian avuksi. Tämän jälkeen Epeiros oli miehitettynä muun Kreikan tavoin vuoteen 1944 saakka.
Alueyksiköt ja kunnat
pienoiskuva|[[Ioánninan kaupunki ja Pamvótida-järveä.]] pienoiskuva|[[Aetomilítsan kylä Grámmos-vuoren rinteessä.]] pienoiskuva|[[Aóos-joen rotkoa.]] Vuoden 2011 alusta lähtien alue on jaettu alueyksiköihin ja kuntiin seuraavasti:
Gerald Lee Sr.
Gerald Lee Sr. (s. 21. maaliskuuta 1951 Boston) on yhdysvaltalais-suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija ja koripallovalmentaja. Hän on koripallon SM-sarjan historian paras korintekijä 12 556 tehdyllä pisteellään. Korihait jäädytti hänen pelinumeronsa vuonna 2011.
Pelaajaura
Lee pelasi Berkley Junior Collegessa vuosina 1969–1971. Vuonna 1971 hän siirtyi Dowling Collegeen kahdeksi kaudeksi. Lee tuli Suomeen vuonna 1973 Helsingin NMKY:hyn, johon hänet houkutteli Dowling Collegessa pelannut Teijo Finneman. Lee edusti seuraa vuoteen 1978 asti, jonka jälkeen hän siirtyi Lahden NMKY:hyn. Lahti pelasi tällöin I-divisioonaa ja Lee teki 48,5 pistettä ottelua kohden. Tällä lukemalla hän voitti sarjan pistekuninkuuden. Lee edusti seuraa vain yhden kauden ja palasi Helsingin NMKY:hyn yhdeksi kaudeksi. Kauden 1980–1981 hän edusti Orimattilan Jymyä, mutta palasi Helsinkiin kausiksi 1981–1984. Namikan paidassa hän voitti SM-kultaa vuonna 1984. Vuonna 1984 Lee siirtyi Uudenkaupungin Urheilijoihin, jonka paidassa hän voitti SM-kultaa vuonna 1990. Seuran paidassa Lee voitti myös kahdeksan kertaa riistotilaston. Kauden 1996–1997 jälkeen hän lopetti pääsarjauransa. Keväällä 2004 Gerald Lee Sr. kutsuttiin yliopistonsa Dowling College, New York, Long Island Hall of Fame jäseneksi.
Maajoukkueura
Lee edusti Suomen koripallomaajoukkuetta kahdeksan kertaa. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa vuonna 1992 ollessaan 41-vuotias. Lee oli Suomen vanhin maajoukkuetulokas kaikissa joukkuelajeissa, mutta myöhemmin koripalloilija Greg Joyner debytoi Suomen maajoukkueessa 42-vuotiaana. Lee ei edustanut Suomea kuitenkaan enempää, sillä Koripalloliitto oli unohtanut anoa pelaajalupaa FIBA:lta.
Valmennusura
Pelaajauransa jälkeen Lee toimi Korihaiden valmentajana vuosina 2002–2004. Kaudella 2002–2003 Korihait oli pudonnut toiselle sarjatasolle, mutta nousi kauden päätteeksi pääsarjaan. Kaudella 2003–2004 Lee valmensi joukkueen yhdenneksitoista ja kauden päätteeksi hän teki seuran kanssa jatkosopimuksen. Hän valmensi seuraa marraskuuhun 2004 asti, jolloin hänet vapautettiin tehtävistä. kaudella 2007–2008 hän toimi Korihaiden apuvalmentajana. Syksyllä 2016 hän siirtyi jälleen Korihaiden apuvalmentajaksi.
Yksityiselämä
Lee on ollut vuodesta 1982 lähtien naimisissa ja hänellä on neljä lasta. Hänen poikansa on koripalloilija Gerald Lee. Lee Sr:n veljet, Ron Lee ja Russel Lee, ovat molemmat pelanneet NBA:ssa. Ammattilaisuransa jälkeen Lee on työskennellyt uimavalvojana Uudenkaupungin uimahallissa.
Valkoiset rajahit
Sarawakin valkoiset rajahit oli Brooke-suvun dynastia, joka hallitsi Borneon saarella sijainnutta Sarawakin kuningaskuntaa yli sadan vuoden ajan, vuodesta 1841 vuoteen 1946. Nykyisin Sarawakin kuningaskunnan alueella on Malesian osavaltio Sarawak.
Kuningaskunnan perustaja ja ensimmäinen hallitsija oli englantilainen James Brooke. Hän sai Sarawakin alueen hallinnan Brunein sulttaanilta palkinnoksi avusta kapinallisten kukistamisessa. Sulttaani nimitti Brooken Kuchingin radžaiksi ja tämän arvonimestä tehtiin perinnöllinen. Brooke hallitsi Sarawakia kuin omaa maataan ja hänen jälkeensä valtaistuimelle nousi hänen veljenpoikansa Charles Brooke ja tämän jälkeen Charlesin poika Charles Vyner Brooke. Vyner Brooke luopui oikeuksistaan Yhdistyneen kuningaskunnan hyväksi vuonna 1946.
Historia
Sarawakin alue kuului Brunein sulttaanikuntaan 1500-luvulta 1800-luvulle asti. Brittiläinen seikkailija James Brooke saapui 1839 Borneon saarelle aikeenaan ottaa alue Britannian hallintaan. Brooke oli jäänyt eläkkeelle Englannin Itä-Intian kauppakomppaniasta, sillä hän oli haavoittunut Burmassa. Eläkkeelle jäämisen sijaan Brooke lähti löytöretkelle, apunaan hyvin aseistettu laiva. Hän pyrki lakkauttamaan Borneolla harjoitetun merirosvouksen, pääkallonmetsästyksen ja orjuuden sekä Brunein vallanpitäjien kauppamonopolin. Brooke uskoi, että alueen ottaminen Britannian hallintaan ratkaisisi nämä ongelmat.
Kun Brooke vuonna 1840 saapui Sarawakiin, maassa oli menossa kapina Brunein sulttaani Omaria vastaan. Brooke auttoi sulttaania kapinan tukahduttamisessa, ja sulttaani nimitti Brooken kiitokseksi Sarawakin rajahiksi ja antoi hänen hallittavakseen palan Sarawakin alueesta. Vuonna 1846 Brooken arvonimestä tehtiin perinnöllinen, jolloin sai alkunsa valkoisten rajahien dynastia ja Sarawakin kuningaskunta. Britannian hallitus ei kuitenkaan suostunut ottamaan aluetta hallintaansa, sillä brittihallitus ei uskonut Brooken väitteitä siitä, että alueella olisi rajattomat kaupankäyntimahdollisuudet.
Koska Britannia ei ottanut vastuuta alueesta, James Brooke hallitsi sitä kuin henkilökohtaista läänitystään. Brooke nimitti malaijiväestöä alueen hallintoon ja hyödynsi dajak-väestön taistelutaitoja maan armeijassa ja poliisivoimissa. Dajakkien avulla Brooke myös laajensi Sarawakia Brunein kustannuksella 1850- ja 1860-luvuilla.
Vynerin valtakausi keskeytyi toisessa maailmansodassa, kun japanilaiset miehittivät Borneon. Japanilaiset antautuivat vuonna 1945 operaatio Oboen jälkeen, ja Sarawak otettiin Australian sotilashallinnon hallintaan sen sijaan, että Sydneyyn paennut Vyner Brooke olisi palautettu hallitsemaan. Vyner luovutti vuonna 1946 Sarawakin kuningaskunnan Britannialle, ja Sarawakista tuli kruununsiirtomaa.
Luovutusta seurasi lyhyt mutta verinen liikehdintä, jota tuki Vynerin veljenpoika ja perillinen Anthony Brooke. Noin 300 hallinnon virkamiestä protestoi poliittista prosessia, josta heidät oli syrjäytetty. Protestit huipentuivat vuonna 1949, kun Sarawakin kuvernööri murhattiin. Vuonna 1951 Anthony kehotti protestoijia luovuttamaan.
Rajahit
thumb|right|Valkoisten rajahien haudat St. Leonardin kirkon ulkopuolella, paikkana [[Sheepstor, Devon, Englanti. ]]
Zoom Airlines
thumb|Zoom Airlinesin Boeing 767-300ER Zoom Airlines oli kanadalainen halpalentoyhtiö, joka lensi useilta kanadalaisilta lentokentiltä Eurooppaan ja erityisesti Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Sillä oli noin 450 työntekijää Kanadassa ja 250 henkeä Britanniassa.
Lentoyhtiö ajautui konkurssiin elokuun 2008 lopulla rajusti kallistuneen polttoaineen aiheuttaman kustannusten nousun takia. Lennot loppuivat 28. elokuuta 2008.
Laivasto
Toimintansa aikana Zoom Airlines käytti seuraavia konetyyppejä:
Norsunluurannikon rugby union -maajoukkue
right|thumb|220px|Norsunluurannikon pelaajia ennen MM-karsintaottelua [[Sambian rugby union -maajoukkue|Sambiaa vastaan 2008.]]
Norsunluurannikon rugby union -maajoukkue edustaa Norsunluurannikkoa rugby unionin maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi vuonna 1961 perustettu Fédération Ivoirienne de Rugby.
Norsunluurannikko on pelannut kerran MM-lopputurnauksessa, 1995. Se jäi tuolloin alkulohkossaan viimeiseksi hävittyään Skotlannille pistein 0–89, Ranskalle 18–54 ja Tongalle 11–29.
Norsunluurannikko oli syyskuussa 2015 kansainvälisen rugbyliitto IRB:n rankingissa 42. sijalla.
Britannian kaivoslakko 1984–1985
Britannian kaivoslakko 1984–1985 oli suuri työtaistelu Britanniassa, jossa kaivostyöläisten ammattiliitto NUM (National Union of Mineworkers) Arthur Scargillin johdolla vastusti Margaret Thatcherin hallituksen suunnitelmaa sulkea parikymmentä valtion omistamaa ja subventoimaa hiilikaivosta. Vuoden kestänyt lakko päättyi tuloksettomana ja päätti ammattiyhdistysliikkeen suuren vaikutusvallan aikakauden Britanniassa. Epäonnistuneen lakon jälkeen useimmat Britannian valtion hiilikaivoksista on suljettu ja loputkin yksityistetty. BBC on luonnehtinut lakkoa kaikkien aikojen katkerimmaksi työtaisteluksi maan historiassa.
Taustaa
Vielä vuosikymmentä aiemmin Britannian hiilikaivostyöläiset olivat vuosien 1972 ja 1974 lakoillaan saaneet aikaan parannuksia työoloihinsa valtion omistamissa kaivoksissa. Hiilentuotanto oli maassa hyvin tärkeää, sillä hiilivoimaloilla oli suuri merkitys maan sähköntuotannossa. Vuoden 1974 kaivoslakon sanotaan kaataneen Edward Heathin konservatiivihallituksen. Puolueet sopivat keskenään keinoista, joilla valtiollinen hiilentuotanto varmistettaisiin, kunnes 1980-luvun alussa valtaan noussut Margaret Thatcherin hallitus alkoi kritisoida tukien varassa elävää kaivosteollisuutta. Tämän vuoksi NUM uhkasi Thatcherin hallitusta kaivoslakolla jo vuonna 1981, mutta hallitus perääntyi koska hiilivarastot olivat vähissä. Vuoden 1984–1985 lakkoon hallitus oli jo osannut varautua paremmin puskurivarastoin. Thatcher nimitti kansallisen hiiliviraston johtoon skottilais-amerikkalaisen kaivosteollisuusjohtajan Ian MacGregorin, joka vuoden virassa oltuaan julkaisi maaliskuussa 1984 suunnitelman 20 kannattamattoman kaivoksen sulkemisesta.
Lakon alku
5. maaliskuuta 1984 kansallinen hiilivirasto ilmoitti yorkshirelaisen Cortonwoodin hiilikaivoksen lakkauttamisesta. Kaivoksen tuhatkunta työntekijää marssi ulos protestina suunnitelmalle. Seuraavana päivänä virasto kertoi suunnitelmasta lakkauttaa yhteensä 20 hiilikaivosta ja tehdä siten työttömiksi noin 20 000 kaivosmiestä. Viikon kuluessa lakko laajeni käsittämään puolta Britannian kaivostyöläisistä. Työtaistelu alkoi melko rauhallisesti, mutta otteet kovenivat lakon pitkittyessä. Sähköntuotanto ei katkennut, koska Thatcherin hallitus oli aiempien kaivoslakkojen kokemuksista oppineena kerännyt voimaloihin suuret puskurivarastot hiiltä. Hallitus oli myös säätänyt lain, jonka mukaan ilman ammattiliiton jäsenäänestystä aloitettu maanlaajuinen lakko on laiton. Arthur Scargill laajensi lakkoa Cortonwoodin ulosmarssin jälkeen omavaltaisesti, joten lakko oli laiton eivätkä kaivosmiesten perheet saaneet lakon aikana mitään sosiaalitukia. Aluksi NUM maksoi lakkoilijoille 15 puntaa viikossa, mutta lakon pitkittyessä liiton rahat ehtyivät, ja paikallisjaostojen piti ruveta hankkimaan rahansa itse muun muassa lahjoituksina. Hallituksella oli valta käyttää laittoman lakon purkuun kovia toimia. Scargillin omavaltaisuus jakoi kaivosmiehiä kahteen leiriin, ja hallitus kannusti lakkoa vastustaneita rikkurityövoimaksi pitääkseen kaivokset toiminnassa.
18. kesäkuuta 1984 tapahtui yhteenotto viiden–kuuden tuhannen lakkolaisen ja noin 4 000 poliisin välillä British Steelin Orgreaven koksauslaitoksella lähellä Sheffieldiä, kun ympäri maata kootut NUM:n jäsenet pyrkivät sulkemaan kivihiiltä käyttävän laitoksen.
Lakko jakoi kansaa
Arthur Scargillin ehdottomuus ei saanut kaikkien kannatusta, eivätkä kaikki kaivostyöläiset olleet lakossa. Etelä-Walesissa sekä Kentin ja Yorkshiren kreivikunnissa valtaosa oli lakossa katkeraan loppuun asti, kun taas Nottinghamshiren kreivikunnassa työtaisteluun osallistui vain noin viidennes työläisistä. Lakon pitkittyessä sen kannatus väheni. Enimmillään lakossa oli noin 150 000 kaivostyöläistä.
Yllättävä lakon vastustaja oli työväenpuolueen johtaja Neil Kinnock, jonka isä oli kaivostyöläinen. Kinnock vastusti kyllä kaivosten sulkemista, mutta kieltäytyi tukemasta kovaotteista Arthur Scargilliä. Useimmat mediat suhtautuivat lakkoon kielteisesti, lukuun ottamatta vasemmistolaista Morning Staria, joka ainoana maanlaajuisena lehtenä tuki lakkoa koko ajan.
Kaivoslakon seurauksia
Vuonna 1983 Britanniassa oli 174 toimivaa hiilikaivosta, joita alettiin seuraavan vuosikymmenen mittaan sulkea niin, että kaivosten yksityistämisvuonna 1994 niitä oli enää 15. Vuonna 2013 jäljellä oli enää kuusi. Monet entiset kaivosalueet kuuluvat yhä Britannian köyhimpiin alueisiin. Kun vuonna 1979 Britanniassa oli noin miljoona työtöntä, kaivoslakon jälkeen heitä oli noin viisi miljoonaa. Monien kaivos- ja tehdastyöläisten oli mahdoton työllistyä uudelleen kotiseudullaan, jossa harvoin oli muuta teollista toimintaa. Usein kaivosmiehet olivat myös olleet perheensä ainoita elättäjiä.
Lakko populaarikulttuurissa ja kirjallisuudessa
Traumaattisesta lakkoajasta on tullut suosittu aihe brittiläisessä kirjallisuudessa, elokuvassa ja muissa taidelajeissa. Lee Hallin käsikirjoittamat Billy Elliot -elokuva (2000, ohj. Stephen Daldry) ja samanniminen musikaali (2005, säv. Elton John) kertovat nuoren pojan balettitanssihaaveista keskellä lakkotaisteluita. Vuoden 2014 elokuva Pride kertoo tositapahtumiin perustuen seksuaalisten vähemmistöjen kaivosmiehille antamasta tuesta. Lakko on taustalla myös vuoden 1996 komediassa Suu messingillä (ohj. Mark Herman). Kirjailija David Peace yhdistää kaivoslakon faktaa ja fiktiota romaanissaan GB84 (2004).
Kaivoslakon aikana äänekästä tukea lakkolaisille antoivat rockartistit kuten The Clash, Paul Weller, Jimmy Somerville ja Billy Bragg. Lakon jälkeen muusikot perustivat Red Wedge -kollektiivin houkutellakseen nuoria mukaan politiikkaan ja auttaakseen työväenpuoluetta voittamaan vuoden 1987 vaalit. Niin ei käynyt, ja ryhmä hajaantui. Myöhemmin kaivoslakkoa käsitteleviä lauluja ovat julkaisseet muun muassa Manic Street Preachers, Pulp ja Sting.
Manilla (raha)
pienoiskuva|Okpoho-tyyppinen manilla Kaakkois-Nigeriasta pienoiskuva|Manillanippu kuparia ja kupariseoksia, eri aikakausilta, Länsi-Afrikka Manillat ovat eräänlainen rahan laji. Manilloita on käytetty Länsi-Afrikassa. Ne valmistettiin yleensä pronssista tai kuparista. Manilloita valmistettiin suuria määriä, monenlaisina, eri kokoisina ja eri painoisina.
Manillat ovat peräisin ajalta ennen siirtomaakautta, mahdollisesti Portugalin imperiumin kanssa käydyn kaupan seurauksena. Manillan käyttö rahana ja koriste-esineinä jatkui 1940-luvun loppuun saakka, ja joskus sitä käytetään vieläkin koristeena. Populaarikulttuurissa ne liittyvät erityisesti Atlantin orjakauppaan.
Etymologia, muoto ja käyttö
Nimen manilla sanotaan olevan peräisin espanjasta, jossa rannerengas on manella, portugalin kielessä "käsirengas" on manilha. Latinassa käsi on manus tai monilia, ja sen monikko on monite, kaulakoru.
Manillat ovat yleensä hevosenkengän muotoisia, joissa on vastakkain olevat, karkeasti katsoen pastillin muotoiset päät.
Manilloita käytettiin ensin Länsi-Afrikassa. Vaihdon välineenä ne olivat peräisin Calabarista, joka oli muinaisen Kaakkois-Nigerian rannikkovaltakunnan pääkaupunki. Vuonna 1505 siellä voitiin ostaa orja 8–10 manillalla ja norsun hammas yhdellä manillalla.
Tyypit
pienoiskuva|Kaksi eri muotoista Okpoho-manillaa. Brittiläisen Fernando Pon konsulin vuonna 1856 antamassa raportissa luetellaan viisi eri mallista Nigeriassa käytettävää manillaa. Antony Manilla käy kaikilla sisämarkkinoilla; Kongon Simgolo, pullonkaulainen on hyvä vain Opungon markkinoilla; Onadoo on paras Vanhassa Calabarissa tai Igbo - maassa; Bonny New Kalabarin ja Okrikan valtakunnan välillä; Finniman Fawfinna hyväksytään Jujun kaupungin ja Quan markkinoilla; mutta sen arvo on vain puolet Antonyn arvosta; ja Cutta Antonya arvostavat ihmiset Umballa ssa.
Alkuperä
pienoiskuva|Beninin pronssireliefi kuvaa portugalilaista sotilasta, ja manillat ovat taustalla. Joidenkin lähteiden mukaan manillan käytön aloittivat muinaiset foinikialaiset, jotka kävivät kauppaa Afrikan länsirannikolla. Manillan alkuperä on osoitettu jopa varhaisiin karthagiinien tutkimusretkiin ja kauppiaisiin. Myös egyptiläisiä manillan alkuperäisinä käyttäjinä on esitetty, koska he käyttivät rahaa, joka muistutti korua (penannular money). On myös esitetty, että nigerialaiset kalastajat nostivat niitä verkkoihinsa eurooppalaisten laivojen hylyistä tai he tekivät niitä kuparitangoista, joita oli Benininlahdella haaksirikkoutuneissa purjelaivoissa. Yhden teorian mukaan niitä valmistivat alkuperäiskansat, jotka kopioivat naisten rannekoruja, joita he pitivät raffia-kankaiden kanssa. Toisen teorian mukaan manillan muotoon vaikutti joruboiden hyvin tuntema mondua-palmu, jossa on sipulinmuotoiset päät.
Kuparirannekkeet ja jalkanauhat olivat pääasiassa "rahaa", ja naiset käyttivät niitä yleensä osoittamaan miehensä varallisuutta. Jo varhaiset portugalilaiset kauppiaat havaitsivat, että nämä rannekorut olivat erittäin haluttuja. Siihen viittaa Duarte Pacheco Pereira, joka matkusti 1490-luvulla ostamaan norsunluunluuta, orjia ja pippuria. Hän maksoi orjasta 12-15 messinkimanillaa, ja vähemmän kuparimanillalla.
Varhaisin selvitys manillojen käytöstä Afrikassa viittaa sen käyttöön Calabarissa, Nigerian kaakkoisrannikon valtion pääkaupungissa. On dokumentoitu, että vuonna 1505 Calabarissa (Nigeria) manilloja käytettiin vaihdon välineenä. Yksi manilla oli suuren elefantin torahampaan arvoinen, ja orja maksoi kahdeksasta kymmeneen manillaa. Niitä käytettiin myös erään Beninin joen varrella vuonna 1589 ja jälleen Calabarissa vuonna 1688, missä hollantilaiset kauppiaat ostivat orjia karkeita, harmaita kuparisia käsivarsinauhoja vastaan. Ne oli tehtävä erittäin hyvin tai ne hylättiin helposti.
Rooli orjakaupassa
Kulta oli tärkein ja pysyvin portugalilaisten etsimä asia, mutta he osallistuivat 1500-luvun alkupuolella myös orjakauppaan hankkiessaan kantajia kuljettamaan manilloja Afrikan mantereen sisäosiin. Vähitellen manilloista tuli tämän kaupan alan pääasiallinen raha. Portugalilaisten kaupankäyntiin liittyivät pian britit, sekä ranskalaiset ja hollantilaiset, joilla oli työvoimavaltaisia viljelmiä Länsi-Intiassa. Myöhemmin kauppaan tulivat mukaan myös yhdysvaltalaiset, joiden etelävaltiot harjoittivat puuvillataloutta. Meriteitse vietiin tavallisesti Euroopasta manilloita ja käyttökelpoisia messinkiesineitä, kuten pannuja ja pesuvateja Länsi-Afrikkaan. Orjia vietiin Amerikkaan ja puuvillaa eurooppalaisten tehtaisiin. Orjan hinta manilloissa vaihteli huomattavasti ajan, paikan ja tarjotun manillatyypin mukaan.
Tuotanto ja mallit
pienoiskuva|Iso manilla esillä Berliinin etnologisessa museossa. Kupari oli Afrikan "punainen kulta". Sitä oli sekä louhittu siellä, että myyty italialaisten ja arabialaisten kauppiaiden toimesta Saharan yli.
Vuosina 1504–1507 portugalilaiset kauppiaat toivat 287 813 manillaa Portugalista Guineaan São Jorge da Minan kauppa-aseman kautta.
pienoiskuva|Kaksi erilaista manillamuotoa. 1800-luvun alussa merkittävimmiksi eurooppalaisiksi messingin valmistuksen kaupungeiksi tulivat Bristol, jossa oli yrityksiä, kuten R. & W. King (yritys yhdistyi myöhemmin United African Companyyn) ja sitten Birmingham. Todennäköisesti siellä valmistettiin suurin osa messinkisistä manilloista, mukaan lukien "keskivaiheen" Nkobnkob-Onoudu, jonka paino keveni ajan myötä, sekä vielä kevyemmät "myöhäisen ajanjakson" mallit, kuten Okpoho (efikin kielen sanasta messinki).
Loppu
Native Currency Proclamation -julistus Nigeriassa vuonna 1902 kielsi manillojen tuonnin, paitsi ylikomissaarin luvalla. Kiellolla yritettiin kannustaa käyttämään kolikoita manillojen sijaan. Manilloita käytettiin kuitenkin edelleen säännöllisesti, ja niistä tuli hallinnollinen ongelma 1940-luvun lopulla. Ibo-heimo käytti niitä edelleen ja wukaiden alueella syvän maissikulhon arvon katsottiin vastaavan yhtä suurta manillaa. Suolalla täytetty kuppi oli yhden pienen manillan arvoinen. Britit sitoutuivat toteuttamaan vuonna 1948 ”operaatio manillan”, jossa manillat korvattiin Britannian Länsi-Afrikan valuutalla. Kampanja onnistui pääosin, ja yli 32 miljoonaa manillaa ostettiin ja myytiin romuksi. Myös jatkuvana muistutuksena orjakaupasta nähty manilla lakkasi toimimasta laillisena maksuvälineenä Brittiläisen Länsi-Afrikan alueella 1. huhtikuuta 1949.