Ralf_Schumacher
Voittojen makuun
Kaudella Schumacher ja Montoya jatkoivat Williamsilla. Ennen kauden alkua lehdistössä liikkui huhuja Williams-kuljettajien välirikosta, mutta Schumacher kiisti väitteen. Hän totesi seuraavasti: ”Emme ole yksityiselämässä ystäviä, mutta radalla välillämme on avoin ja rehellinen suhde.” Kauden ensimmäinen kilpailu Australiassa sujui Schumacherilta heikosti. Lähdössä hän ajoi paalulta startanneen Ferrarin Rubens Barrichellon perään, mistä syntyi ketjukolari ja kahdeksan autoa keskeytti. Tapahtuman vuoksi FIA otti Schumacherin ja Barrichellon puhutteluun ennen Malesian GP:ta. He kuitenkin välttyivät rangaistuksilta. Malesiassa tilanne oli aivan toinen, sillä Schumacher voitti kilpailun. Montoya ajoi toiseksi, joten Williams sai kaksoisvoiton. Brasilian GP:ssa Ralf hävisi puoli sekuntia kilpailun voittaneelle veljelleen ja tuli toiseksi. Schumacherin palkintosijoitusputki sai jatkoa San Marinon GP:ssa, kun hän ajoi kolmanneksi Ferrarin ottaessa kaksoisvoiton. Seuraavan kerran hän ajoi palkintosijalle kauden seitsemännessä kilpailussa Monacossa sijoituttuaan kolmanneksi. Euroopan GP:ssa Schumacherin kilpailuvauhti riitti vain neljänteen sijaan, ja hän olikin kilpailun jälkeen pettynyt sijoitukseensa ja auton ajettavuuteen. Kauden viimeiset palkintosijat Schumacher saavutti Saksasta ja Unkarista sijoituttuaan molemmissa kilpailuissa kolmanneksi. Kauden päättäneessä Japanin GP:ssa Schumacher ajoi uransa sadannen kilpailun, ja hänestä tuli Formula 1 -sarjan historian 51. kuljettaja, joka ylitti sadan GP:n rajapyykin. Juhlakilpailu päättyi tosin moottoririkkoon kilpailun lopussa, mutta lopputuloksissa hänet listattiin sijalle 11. thumb|250px|Schumacher Yhdysvaltain GP:ssa 2003. Schumacherin ura jatkui Montoyan tallikaverina Williamsilla myös kaudella. Schumacher ei osallistunut tammikuun testeihin, koska hänen selkänsä ei kestänyt ajorasitusta. Sairausloman aikana häntä tuurasi testikuljettaja Olivier Beretta. Kausi käynnistyi maaliskuussa Australiassa, missä Schumacher tuli kahdeksanneksi. Palkintosijoille hän ei yltänyt kauden alussa, mutta pisteille hän ajoi kauden seitsemännessä ensimmäisessä kilpailussa. Monacon GP:ssä Schumacher starttasi toista kertaa urallaan paalupaikalta, mutta vauhti riitti vain neljänteen sijaan. Hän oli aika-ajojen nopein myös seuraavaksi ajetussa Kanadan GP:ssa. Kilpailussa hän jäi toiseksi alle sekunnin päähän voittajasta. Euroopan GP:ssa Schumacher nousi voittajaksi, kun selvässä johdossa ajanut McLaren-kuljettaja Kimi Räikkönen keskeytti kilpailun. Voittonsa myötä Ralf Schumacher ilmoitti tavoitteekseen maailmanmestaruuden: ”Jos pärjää Nürburgringin kaltaisella radalla, niin pitäisi pystyä pärjäämään muuallakin.” Hyvä vauhti jatkuikin seuraavaksi ajetussa Ranskan GP:ssa, kun hän oli aika-ajojen nopein sekunnin kymmenyksen erolla Montoyaan. Schumacher onnistui myös kilpailussa ja voitti toiseksi tulleen Montoyan reilun 13 sekunnin erolla. Se oli ensimmäinen kerta, kun Schumacher voitti kilpailun, johon oli lähtenyt paalupaikalta. Britannian GP:ssa Schumacher jäi ensimmäistä kertaa kauden aikana pisteittä, kun hän tuli yhdeksänneksi. David Coulthardin autosta irronnut osa juuttui Schumacherin auton jäähdyttimeen, ja hän joutui tekemään ylimääräisen varikkopysähdyksen. Saksan GP:ssa kilpailun tuomaristo totesi Schumacherin aiheuttaneen kilpailun lähtökolarin, jossa joutuivat keskeyttämään hänen lisäkseen Räikkönen ja Barrichello. Aluksi Schumacherin lähtöruutua aiottiin pudottaa Unkarin GP:ssa kymmenen sijaa alaspäin, mutta Williamsin valitus hyväksyttiin ja rangaistus muutettiin 50 000 dollarin sakoksi. Italian GP:ta edeltäneissä testeissä Schumacher ajoi rajusti ulos radalta eikä kyennyt osallistumaan kilpailuun, jossa häntä tuurasi Marc Gené. Ralf osallistui perjantain aika-ajoihin mutta ei tuntenut oloaan normaaliksi, joten hän päätti vetäytyä kilpailusta Formula 1 -sarjan lääkärin Sid Watkinsin suosituksesta. Schumacher ajoi vielä kauden kaksi viimeistä kilpailua mutta ei saanut niistä pisteitä.