cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fokaia
Klassiselta kaudelta keskiajalle
Fokaia tunnettiin muun muassa purppuravärjäyksestään. Kaupungista olivat kotoisin kuvanveistäjä Telefanes sekä Delfoin Tholoksen suunnittelijaksi arveltu Theodoros, jonka Vitruvius sanoo ainakin kirjoittaneen kyseisestä rakennuksesta.
Varhaiskristillisellä kaudella Fokaia toimi piispanistuimena. Asutus paikalla vaikuttaa säilyneen keskiajalle. Genovalaiset rakensivat antiikin aikaisen kaupungin paikalle linnan vuonna 1275. Tuolloin paikka tunnettiin italialaisittain nimimuodossa Foggia.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Fokaiasta löydetty osa kultaisesta laakeriseppeleestä, 300-luku eaa.
Fokaian kaupunki on ollut ympäröity muurein. Kaupunginmuuri rakennettiin Herodotoksen mukaan ennen persialaissotia, ja muurit olivat vahvat ja useiden stadioninmittojen pituiset. Muureista on löydetty joitakin osia nykyisen Foçan kaupungintalon läheltä.
Kaupungin niemenkärjen korkeimmalla kohdalla sijaitsi temppeli, joka saattoi olla sama kuin Ksenofonin ja Pausaniaan mainitsema Athenelle omistettu temppeli. Se on ajoitettu arkaaiselle kaudelle noin ajalle 575–550 eaa. Temppeli kunnostettiin 500-luvun eaa. lopulla persialaisten tuhottua sen. Temppelistä on löydetty muun muassa pylväänosia ja erilaisia koristeosia. Ksenofonin mukaan temppeli paloi vuonna 409/408 eaa. Se rakennettiin jälleen uudelleen hellenistisellä kaudella.
Kaupungista on löydetty myös muun muassa Kybelelle omistetun pyhäkön jäänteet sekä kreikkalainen teatteri, joka on ajoitettu 300-luvun eaa. alkupuolelle. Muihin löytöihin lukeutuu lyydialaistyylinen hauta, joka on kaiverrettu kallioon. Toinen vastaava on löydetty noin seitsemän kilometriä kaupungista itään. Se on mahdollisesti ollut jonkun lähiseudun kuninkaan tai tyrannin hauta persialaisvallan aikana. Haudat on ajoitettu 400–300-luvuille eaa.
Kaupungista löydetyt rakennusten koristeosat ja esineet ovat İzmirin arkeologisessa museossa.
Myöhemmässä kulttuurissa
Osa Mika Waltarin romaanin Turms, kuolematon juonesta perustuu fokaialaisten todellisiin vaiheisiin 500- ja 400-lukujen eaa. taitteessa.
HMS Abelia
HMS Abelia (viirinumero K184) oli toisen maailmansodan aikana Ranskan laivastolle tilattu, mutta Britannian kuninkaallisessa laivastossa palvellut Flower-luokan korvetti.
Tilaus ja valmistus
Alus tilattiin 8. huhtikuuta 1940 työnumerolla J3840 Ranskan laivastolle Harland and Wolffilta Belfastista Pohjois-Irlannista. Ranskan antauduttua Britannian hallitus lunasti 6. heinäkuuta 1940 aluksen Kuninkaalliselle laivastolle. Köli laskettiin 19. elokuuta 1940 ja alus laskettiin vesille 28. marraskuuta. Alus valmistui 3. helmikuuta 1941.
Palvelus
Abelia suojasi 23. huhtikuuta 1941 Liverpoolista lähtenyttä saattuetta OB314. Alus suojasi 29. huhtikuuta - 2. toukokuuta saattuetta HX121. Alus liittyi 14. toukokuuta saattueeseen SC30 ja se saapui saattueen mukana Liverpooliin 20. toukokuuta.
Helmikuussa 1943 alus suojasi saattuetta SC118. Se upotti 7. helmikuuta Saksan laivaston sukellusvene U-6089:n.
Saksan laivaston sukellusveneen laukaisema torpedo osui 9. tammikuuta 1944 alukseen, joka menetti osuman seurauksena peräsimensä. Alus myytiin 1947 ja siitä tehtiin 1948 kauppalaiva Kraft. Se nimettiin uudelleen 1954 Arne Skontorpiksi. Alus romutettiin 1966 Norjassa.
Päälliköt
Aluksen päälliköinä olivat:
Pernarutto
Pernaruton löytäminen
Saksalainen lääkäri ja tutkija Robert Koch tunnisti pernarutto-taudin aiheuttaneen bakteerin ensimmäisen kerran vuonna 1875 Wollsteinissa (nykyään Puolaan kuuluva). Hänen uraauurtava työnsä oli yksi varhaisimmista todisteista siitä, että mikrobit voivat aiheuttaa sairauksia. Uraauurtavassa kokeiden sarjassa hän paljasti pernaruton elinkaaren ja tartuntakeinot. Hänen kokeensa paitsi auttoivat ymmärtämään pernaruttoa, myös auttoivat selvittämään mikrobien merkityksen sairauden aiheuttamisessa aikana, jolloin spontaani sikiäminen kilpaili vielä soluteorian kanssa.
Pernarutto ihmisellä
Pernarutto on ihmisellä hyvin harvinainen sairaus, eikä se voi tarttua ihmisestä toiseen. Ihminen voi kuitenkin saada taudin suorasta kontaktista bakteerin sairastuttamaan eläimeen tai johonkin siitä valmistettuun tuotteeseen. Itiöt voivat tartuttaa sen ihmiseen joko ihokosketuksella, hengitysteitse tai maha-suolikanavan kautta. Ihokosketuksen kautta saatu muoto on yleisin.
Ihmisen pernaruttoa voidaan hoitaa antibiootilla, ja sairastumiselle alttiit henkilöt saatetaan rokottaa bakteeria vastaan. Hengitysteitse tai maha-suolikanavan kautta saatuun pernaruttoon liittyy ihmisilläkin erittäin korkea kuolleisuus. Ihmisen pernarutto on yleisempää kehitysmaissa kuin muualla.
Nykyajan suurimpiin pernaruttoepidemioihin kuuluu kesän 2016 epidemia Länsi-Siperiassa Jamalin Nenetsiassa, jossa yli tuhat poroa kuoli tautiin, 13 ihmistä tarvitsi sairaalahoitoa sekä paimentolaisperheitä evakuoitiin.
Vuoden 2001 pernaruttoiskut Yhdysvalloissa
Syys-lokakuussa 2001, muutamia viikkoja Yhdysvaltoihin kohdistuneen terrorihyökkäyksen jälkeen, Yhdysvalloissa todettiin useita pernaruttotartuntoja, jotka olivat aiheutuneet postin mukana lähetetystä, pernaruttoitiöitä sisältävästä jauheesta. Viisi ihmistä menehtyi pernaruttoitiöiden aiheuttamaan keuhkokuumeeseen.
FBI päätyi vuonna 2008 siihen, että pernaruttokirjeet oli lähettänyt Yhdysvaltain armeijan tarttuvien tautien tutkimuslaitoksessa vanhempana tutkijana toiminut mikrobiologi Bruce Ivins, mutta monet alan tutkijat ja asiantuntijat ovat kyseenalaistaneet tämän. Myös Yhdysvaltain kansallinen tutkimusneuvosto (National Research Council) katsoi raportissaan vuonna 2011, ettei pernaruttokirjeitä ole pystytty yhdistämään Ivinsiin käytettävissä olevan tieteellisen todistusaineiston perusteella.
Ongelmallista tapauksessa oli sekin, että presidentti Bush ja Valkoisen talon henkilökunta alkoivat käyttää Cipro-nimistä antibioottia syyskuun 11. päivänä 2001, ennen pernaruttoiskujen alkamista. Judicial Watch -järjestö vaati kesällä 2002 tiedonvapauslain perusteella selvitystä siitä, mitä tietoa Valkoisella talolla oli pernaruttoiskuista ennen kuin ne olivat vaatineet ensimmäiset uhrinsa. Kysymys on siten siitä, miten hallinto tiesi alkaa varautua tuleviin iskuihin, jotka sitten johtivatkin Yhdysvaltain armeijan tutkimuslaitokseen.
Pernaruttokirjeet aiheuttivat myös turhaa paniikkia, sillä jotkin järjestöt tai yksittäiset henkilöt lähettivät perunajauhoa sisältäviä kirjeitä, jotka ulkonäöltään muistuttivat pernaruttoitiöitä sisältäneitä kirjeitä.
Pernarutto Ukrainan sodan aikana
Huhtikuussa 2023 Ukrainassa ilmoitettiin 20 venäläissotilaan kuolleen pernaruttoon Melitopolissa saatuaan taudin Zaporižžjan alueelle haudatusta karjasta.
SS Edmund Fitzgerald
Höyrylaiva SS Edmund Fitzgerald (usein pelkästään Fitzgerald, Fitz tai Big Fitz) oli yhdysvaltalainen rahtialus, joka katosi miehistöineen syysmyrskyssä Kanadan aluevesillä Yläjärvellä 10. marraskuuta 1975. Malminkuljetukseen rakennettu, oman aikansa mittapuulla suurikokoinen alus upposi niin nopeasti, että sen 29-henkinen miehistö ei ehtinyt lähettää minkäänlaista hätäsanomaa. Aluksen hylky lepää Yläjärven pohjassa 162 metrin syvyydessä, sijainnissa 46°59.9′N 85°6.6′W, noin 27 kilometriä Whitefish Bayn suulta länteen. Myöhemmin Gordon Lightfootin säveltämä balladi "The Wreck of the Edmund Fitzgerald" teki tapauksesta Suurten järvien tunnetuimman haaksirikon.
Alus
Edmund Fitzgerald oli 222,2 metrin pituinen Suurten järvien liikenteeseen tarkoitettu, kantavuudeltaan 23 000 tonnin bulk-rahtialus. Aluksen suurta ruumaa peitti kaikkiaan 21 kahdeksan millimetrin teräksestä valmistettua vesitiivistä luukkua, joista jokainen oli mitoiltaan 3,53 x 16,5 metriä. Kun alus valmistui Great Lakes Engineering Works -yhtiön telakalla River Rougessa Michiganissa vuonna 1958, se oli suurin koskaan Suurilla järvillä purjehtinut alus. Vertailun vuoksi on mainittava, että nykyaikaiset Suurten järvien rahtilaivat ovat 305 metrin pituisia ja 32 metrin levyisiä, kantavuudeltaan jopa 46 000 tonnin aluksia. Alun perin Fitzgeraldin höyrykattilat olivat hiilipolttoisia, mutta ne muutettiin öljypolttoisiksi talven 1971–1972 aikana.
Aluksen omisti Northwestern Mutual Life Insurance Company Milwaukeesta, Wisconsinista, ja sen vuokrasi tilauslikenteeseen Oglebay Norton Corporationin Columbia Transportation Division. Alus kuljetti rautamalmipellettejä Minnesotan Duluthista Detroitiin, Toledoon ja muihin Suurten järvien itäisiin satamiin. Alus nimettiin Northwestern Mutual -vakuutusyhtiön toiminnanjohtajan mukaan, ja sen kastoi hänen vaimonsa.
Viimeinen matka
thumb|250px|[[National Transportation Safety Board|NTSB:n laatima karttakuva Edmund Fitzgeraldin todennäköisistä reiteistä.]] Fitzgerald lähti 26 116 tonnin rautamalmilastissa Superiorista Wisconsinista 9. marraskuuta 1975 kohti Detroitia Michiganissa. Aluksen päällikkönä toimi Ernest M. McSorley. Alus ylitti Yläjärveä noin 13 solmun (24 km/h) nopeudella kohdatessaan rajun syysmyrskyn. Myrsky raivosi yli 32 metrin sekuntinopeudella, ja aallot löivät yli viiden metrin korkuisina. Toinen rahtialus, Arthur M. Anderson, seurasi Fitzgeraldia jonkin matkan päässä. Myrskyn vuoksi Yläjärven itäpäässä Sault Sainte Mariessa sijaitsevat Soon kanavan sulut oli suljettu, ja molemmat laivat hakeutuivat etsimään suojaisampia vesiä lähempää Kanadan rannikkoa. Myöhemmin laivojen oli tarkoitus ylittää Whitefish Bay ja suunnata kohti Sault Sainte Marieta.
Marraskuun kymmenennen päivän iltapäivänä Fitzgerald ilmoitti kallistumasta ja että alus oli kärsinyt jonkin verran vaurioita. Muun muassa aluksen tutka-antenni oli kadonnut myrskyssä. Mikään ei kuitenkaan viitannut vakaviin ongelmiin. Fitzgerald hiljensi nopeutta päästäkseen Andersonin tutkan kantomatkan sisäpuolelle, ja jonkin aikaa perässä tullut Anderson ilmoitti radioitse tutkatietoja Fitzgeraldille opastaen tätä kohti suojaisampaa Whitefish Baytä.
Viimeinen yhteydenotto Fitzgeraldilta tapahtui kello 19.10, kun alukselta ilmoitettiin, että he pärjäisivät tästä eteenpäin. Vain muutamia minuutteja myöhemmin alus yhtäkkiä katosi Andersonin tutkaruudulta, eikä minkäänlaista hätäviestiä koskaan lähetetty. Kello 19.20 mennessä Anderson ei saanut Fitzgeraldista minkäänlaista tutkakaikua eikä saanut alukseen radioyhteyttä. Kello 20.32 Andersonin miehistö ilmoitti rannikkovartiostolle huolensa Fitzgeraldin kohtalosta.
Etsintä
Kun katoamisesta oli ilmoitettu, etsinnät eloonjääneiden löytämiseksi käynnistettiin. Alkuvaiheessa etsintöihin osallistuivat Arthur M. Andersonin lisäksi toinen rahtialus, SS William Clay Ford. Kolmas alus, kanadalainen Hilda Marjanne, ei voinut osallistua etsintöihin asettamatta alusta ja miehistöä vaaraan myrskyn vuoksi. Yhdysvaltain rannikkovartiosto lähetti kolme lentokonetta etsintöihin mutta ei myrskyn vuoksi voinut lähettää yhtään pinta-alusta. Rannikkovartioston alus Woodbrush lähti kahden ja puolen tunnin kuluttua ilmoituksesta, mutta se ei päässyt ilmoitetulle tapahtumapaikalle ennen kuin vuorokauden kuluttua. Etsinnöissä vedestä nostettiin runsaasti rojua, mukaan lukien pelastuslauttoja ja -veneitä, mutta yhtään eloonjäänyttä ei löydetty.
Vedenalainen tutkimus
thumb|250px|[[National Transportation Safety Board|NTSB:n laatima kaavakuva hylynkappaleiden asennoista.]] Edmund Fitzgeraldin hylyn löysi ensimmäisenä Yhdysvaltain laivaston lentokone, jonka sukellusveneiden etsintään tarkoitetut instrumentit havaitsivat aluksen ja rautamalmilastin aiheuttaman magneettisen poikkeaman. Marraskuun 14.–16. päivän aikana rannikkovartiosto tutki hylkyä kaikuluotaimella. Sonarin kuvissa voitiin todeta kaksi suurta kappaletta lähellä toisiaan järven pohjalla. Marraskuun 22.–25. päivä hylyllä teki lisätutkimuksia yksityinen yrittäjä, Seaward, Inc.
Hylyn keulaosa on arviolta 84 metrin pituinen ja lepää pohjassa oikein päin. Hylyn peräosa lepää ylösalaisin 52 metrin päässä keulaosasta, kääntyneenä 50° keulaosan kölilinjaan nähden. Hylyn keskiosasta on jäljellä vain runsaasti vääntyneitä metallinkappaleita ja rautamalmipellettien muodostamia kekoja.
Syyt ja ristiriitaisuudet
Kun Fitzgerald katosi, uskottiin aluksen katkenneen pinnalla aaltojen aiheuttaman metallin väsymisen vuoksi. Aiemmin tapahtuneista vastaavanlaisista pinnalla tapahtuneista hajoamisista johtuen uskottiin, että keula- ja peräosat saattaisivat olla jopa kilometrien päässä toisistaan. Kun hylyn keula ja perä löytyivät vain muutamien kymmenien metrien päässä toisistaan, pääteltiin aluksen katkenneen vasta sen osuttua pohjaan.
Rannikkovartioston tutkimus osoitti osaltaan, että turman syynä olivat olleet riittämättömät luukkujen kiinnitykset. Tutkimuksen mukaan kiinnikkeet eivät sulkeneet luukkuja riittävän tiiviisti, vaan vesi pääsi tunkeutumaan lastiruumaan. Tutkimuksen mukaan vuoto tapahtui havaitsemattomasti päivän aikana aiheuttaen lopulta kelluvuuden ja tasapainon menetyksen. Tämän vuoksi alus olisi painunut aaltoihin varoituksetta.
Tutkimusrapotti kuitenkin osoittautui ristiriitaiseksi. Yleisin vaihtoehtoinen teoria esittää, että kun myrsky oli vienyt aluksen tutkalaitteet, miehistö oli pakotettu ohjaamaan alusta luottaen epätarkkoihin karttoihin. Tämän vuoksi Fitzgerald oli ajanut matalikolle saaden vaurioita pohjaansa ilman, että miehistö olisi asiaa edes havainnut. Pohjavaurio aiheutti lopulta aluksen nopean uppoamisen. Teoriaa tukee Fitzgeraldin viimeinen radioviesti, josta ei ollut havaittavissa mitään huolta aluksen kunnosta. Vaikka teoria olisi totta, on sitä hankala todistaa, sillä hylky on hautautuneena pohjamutaan lastiviivojaan myöten, joten keulaosan pohjavaurioita on mahdotonta tarkastaa.
Muistot
Edmund Fitzgeraldin laivakello nostettiin hylystä 4. heinäkuuta 1995 ja sijoitettiin kunnostuksen jälkeen Great Lakes Shipwreck Museumiin Whitefish Pointissa lähellä Paradisen kylää Michiganissa. Fitzgerald oli jo aiemmin kadottanut ankkurinsa Detroitjoella, ja se on nykyisin näytteillä Dossin Great Lakes Museumissa Detroitissa.
Vuorokausi haaksirikon jälkeen Detroitin Mariners' Churchin kelloa soitettiin 29 kertaa, kerran jokaisen haaksirikossa menehtyneen muistoksi. Mariners' Church pitää edelleen kerran vuodessa muistotilaisuuden, jonka yhteydessä luetaan Fitzgeraldin miehistön nimet ja soitetaan kelloa jokaisen luetun nimen jälkeen.
Vaikka Fitzgerald on viimeinen Suurilla järvillä uponnut laiva, sen hylky ei lepää yksin suurien vesimassojen keskellä. Suurilla järvillä on vaiheikas merenkulkuhistoria, ja niiden pohjassa lepää tuhansia laivanhylkyjä. Yksinään vuosina 1878–1898 Suurilla järvillä haaksirikkoutui lähes 6 000 alusta, joista neljännes kirjattiin kokonaan menetetyiksi. Useat alukset yksinkertaisesti katosivat jäljettömiin myrskyssä matkustajineen ja miehistöineen.
Kaikki Suurten järvien hylyt ovat suojelukohteita, mutta useita niistä on kuitenkin otettu sukellusturismin käyttöön. Joissakin tällaisissa hylkypuistoissa sijaitsee useita uponneita aluksia.
Vuonna 2005 käynnistyi hanke muistomerkin saamiseksi Washington, D.C.:hen Suurilla järvillä menehtyneiden merimiesten muistoksi. Aiemmin kampanja marraskuun 10. päivän julistamiseksi Suurten järvien merimiesten päiväksi (Great Lakes Mariners Day) kaatui, kun edustajainhuone lakkautti kongressin asettamien muistopäivien perinteen.
Vuonna 1986 Steven Dietz ja Eric Peltoniemi kirjoittivat Ten November -musikaalin Edmund Fitzgeraldin uppoamisen muistoksi. Vuonna 2005 musikaali muokattiin uudeksi The Gales of November -musikaaliksi, ja se esitettiin Fitzgeraldin haaksirikon 30-vuotispäivänä Fitzgerald-teatterissa St. Paulissa Minnesotassa. Musikaalin kertojana toimi Kevin Kling ja esiintyjinä olivat laulajat Prudence Johnson, Ruth MacKenzie ja Claudia Smith. Kuoron ja orkesterin muodostivat Peter Ostroushko (viulu ja mandoliini), Dan Chouinard (piano ja haitari), Eric Peltoniemi (kitara), ja Jeff Willkomm (bassokitara).
Edmund Fitzgeraldin miehistö
Koko Edmund Fitzgeraldin 29-henkinen miehistö menetti onnettomuudessa henkensä. Heidän ruumiitaan ei ole löydetty.
Gemini 11
thumb|left|200px|Gemini 11:n laukaisu. Gemini 11 (virallisesti Gemini XI) oli Yhdysvaltain Gemini-ohjelmaan kuulunut avaruuslento, joka toteutettiin 12.–15. syyskuuta 1966. Se oli yhdeksäs miehitetty Gemini-lento. Aluksen korkeus oli alimmillaan 289,7 km ja ylimmillään 1374,1 km, mikä on ennätys ellei kuulentoja oteta lukuun. Lennon aikana Richard F. Gordon Jr. suoritti kaksi avaruuskävelyä, joista ensimmäinen kesti 33 minuuttia ja toinen 2 tuntia 8 minuuttia.
Miehistö
Lennon miehistö:
Emil Cedercreutzin museo
Museo ympäristöineen kuuluu Museoviraston luetteloimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Emil Cedercreutzin museo on myös Satakunnan Historiallisen Seuran kotipaikka.
Yleistä
Emil Cedercreutzin museo oli avautuessaan Suomen seitsemäs maaseudulla toiminut museo, ja myöhemmin laajentumisensa jälkeen Satakunnan ensimmäinen taidemuseo. Museon omistaa vuonna 1945 perustettu Emil Cedercreutzin säätiö, ja sitä hallinnoi Harjavallan kaupungin sivistyslautakunta. Vuodesta 2009 lähtien samaan tulosyksikköön on kuulunut myös Huittisten museo.
Museon taidekokoelmat käsittävät Cedercreutzin veistosten ja siluettien lisäksi lukuisten muiden merkittävien koti- ja ulkomaisten taiteilijoiden töitä. Kulttuurihistoriallisen esineistön painopiste on Cedercreutzin eri puolilta Ala-Satakuntaa keräämässä kansanhistoriallissa esineistössä, jonka lisäksi nähtävillä on myös esihistoriallista esineistöä. Perusnäyttelyiden lisäksi museon tiloissa on vaihtuvia taidenäyttelyitä, ja se toimii erilaisten kulttuuritapahtumien ja seminaarien näyttämönä.
Taiteilijakoti Harjula
Kuvanveistäjä Emil Cedercreutz rakennutti 1900-luvun alussa Ilmilinna-nimisen ateljeen sukunsa maille Köyliön Ilmiinjärven rannalle. Hän ei kuitenkaan ollut tyytyväinen arkkitehti Gustaf Strengellin työhön ja päätti vuonna 1913 rakennuttaa uuden ateljeen Harjavallan Merstolan kylään Kokemäenjoen Havinginkosken partaalle. Cedercreutz löysi paikan sattumalta kuultuaan kosken pauhun vieressä kulkevalle maantielle. Uuden taiteilijakotinsa suunnitteluun hän ei enää käyttänyt arkkitehtia, vaan piirsi kaiken itse. Taiteilijakoti Harjula valmistui Kokemäenjoen rantatörmälle vuonna 1914. Se rakennettiin vanhoista maalaisrakennuksista kierrätetyistä aineista, muun muassa talon runko siirrettiin paikalle parin kilometrin päästä Harjavallan kirkonkylästä. Päärakennukseen liitettiin vielä Köyliöstä tuotu vanha luhtiaitta.
Kaksikerroksiseen taiteilijakotiin tuli yhteensä kymmenen huonetta, jotka Cedercreutz sisusti omiksi kokonaisuuksikseen eri puolilta maailmaa peräisin olevilla huonekaluilla ja esineillä. Rakennuksessa on muun muassa Cedercreutzin oma työhuone, vierashuone ja kirjasto. Harjulan seiniä koristavat lukuisat maalaukset sekä ryijyt, joita Cedercreutz keräsi vuodesta 1904 alkaen noin 70 kappaleen kokoelman.
Maahengen temppeli
Museotoiminta alkoi vuonna 1916, jolloin Harjulan viereen valmistui niin ikään kierrätysmateriaaleista rakennettu Maahengen temppeli. Cedercreutzin ajatuksena oli tolstoilaisen ajatusmaailmansa mukaisesti tehdä siitä ”ylistyslaulu maan, auringon ja ihmisen hedelmälliselle yhteistyölle". Näytteille tuli hänen Harjavallasta ja lähipitäjistä keräamäänsä esineistöä, joihin kuuluvat myös kokonaiset sepän, nahkurin ja puusepän verstaat. Cedercreutz apulaisineen hankki esineet Ala-Satakunnasta kulkien ovelta ovelle etsimässä arvokasta esineistöä. Kerääminen tapahtui aluksi polkupyörällä tai hevosella, mutta myöhemmin myös autokyydillä. Pienemmät esineet otettiin heti mukaan, mutta suuremmat toimitettiin perille junalla tai kuorma-autolla. Maahengen temppelin kokoelmat koostuivat aluksi pääosin erilaisista maanviljelys- ja kotitaloustöissä käytetyistä työkaluista. Joukossa oli myös paljon Cedercreutzin kotipaikasta Köyliönkartanosta peräisin olleita veneitä ja hevosajoneuvoja.
Vuodesta 1922 lähtien Cedercreutz asui talvet Helsingissä, jonka vuoksi museotoiminta jäi vähemmälle huomiolle. 1930-luvun alussa hän innostui jälleen Maahengen temppelistä liittäen kokoelmiin nyt myös naisten töitä, kuten erilaisia käyttötekstiilejä, kansanpukuja ja ryijyja. Vuosikymmenen aikana museota laajennettiin kuudessa eri vaiheessa niin, että vuoteen 1942 mennessä siitä muodostui kymmenkunta eri rakennusta ja 12 osastoa käsittävä 140 metrin pituinen kokonaisuus, jonka pinta-ala oli lähes 600 m². 1940-luvun lopussa museon luetteloissa oli noin 1 500 esinettä.
Vuonna 1936 Harjulan viereen valmistui uusi tiilirakenteinen ateljee, jota Cedercreutz käytti myös veistostensa varastona. Lisäksi Harjulan pihapiirissä oli useita muita rakennuksia, joista osa on vuosien saatossa hävinnyt museon uudisrakennusten tieltä.
Myöhemmät laajennukset
Vuonna 1945 Cedercreutz perusti nimeään kantavan säätiön, jolle hän luovutti museon kiinteistöt ja kokoelmat. Cedercreutzin kuoltua vuonna 1949 perustettiin kaksi vuotta myöhemmin kotiseutuyhdistys Harjulan kilta, joka otti vastuun museon toiminnasta. Vanhan ateljeerakennuksen yhteyteen valmistui vuonna 1957 lämmitetty 250 m²:n suuruinen taidehalli, jonka suunnitteli arkkitehti Toivo Anttila. Suurimman osan 10 miljoonan markan arvoisesta hankkeesta kustansi Emil Cedercreutzin säätiö, mutta rahoitukseen osallistuivat myös valtio veikkausvoittovaroin sekä muun muassa Harjavallan kunta. Uudesta näyttelytilasta tuli samalla Satakunnan ensimmäinen taidemuseo.
Maahengen temppeli oli Cedercreutzin kuolemaan mennessä jo pahoin rappeutunut vanhimmista osistaan, ja se todettiin soveltumattomaksi kansatieteellisen kokoelman säilyttämiseen. Säätiö päätti korvata sen uudella museorakennuksella, mutta ajatuksen toteuttaminen venyi niin, että Cedercreutzin veljenpojan arkkitehti Jonas Cedercreutz piirtämät uuden Maahengen temppelin suunnitelmat valmistuivat vasta 1963. Ensimmäiseksi päätettiin toteuttaa uudisrakennuksen C-osa, joka piti ottaa käyttöön jo kahden vuoden kuluttua, mutta rahoitusongelmien johdosta se valmistui vasta 1971. Hankkeen päärahoittajana toimi Harjavallan kauppala, ja lisäksi mukana oli useita muita tahoja, kuten Satakuntaliitto.
Samana vuonna säätiö ja Harjavallan kauppala tekivät sopimuksen, jonka mukaan tuolloin Harjulan museoksi kutsuttu kokonaisuus siirtyi kunnan haltuun 50 vuoden ajaksi. Omistus säilyi edelleen säätiöllä, mutta kunta sitoutui sen ylläpitämiseen ja kokoelmien kartuttamiseen. Elokuussa 1972 nimi vaihdettiin virallisesti Emil Cedercreutzin museoksi, ja seuraavan vuoden alussa perustettiin ensimmäinen museonjohtajan virka, johon valiittiin Ritva Kava. Harjavallan kaupungin rahoittama arkkitehti Marianne Cedercreutzin päivittämä B-osa valmistui 1977, ja kolmas kokonaan hänen uudelleen suunnittelemansa C-osa eli uusi Maahengen temppeli 1996. Viimeisimpään hankkeeseen Emil Cedercreutzin museo sai Euroopan unionin rahoitusta ensimmäisenä museona Suomessa. Museorakennusten nykyinen näyttelypinta-ala on yli 3 300 m².
Veistospuisto
Vuonna 2013 Emil Cedercreutzin museon ympäristöön perustettiin MA-arkkitehdit-arkkitehtitoimiston suunnittelema veistospuisto, johon on tarkoitus sijoittaa parikymmentä Cedercreutzin veistosta. Lisäksi museon pihamaalla on nähtävissä jo aikaisemmin pystytetyt veistokset Tyttö ja Hyveen kaivo, sekä Cedercreutzin Porissa sijaitsevaan Juseliuksen mausoleumiin suunnittelemia pronssireliefejä.
Veistospuiston veistokset
Minnesota State Capitol
Minnesota State Capitol on Yhdysvaltain Minnesotan osavaltion lainsäädäntörakennus Saint Paulissa. Rakennuksessa toimii Minnesotan osavaltioparlamentti ja siellä sijaitsee myös osavaltion kuvernöörin toimisto. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Cass Gilbert ja se rakennettiin vuosina 1896–1905. Se on järjestyksessään kolmas Minnesotan lainsäädäntörakennus: ensimmäinen tuhoutui tulipalossa vuonna 1881, ja vuonna 1883 valmistunut toinen lainsäädäntörakennus osoittautui liian pieneksi. Rakennuksen rakennustyöt maksoivat noin 4,5 miljoonaa sen aikaista Yhdysvaltain dollaria. Rakennus lisättiin Yhdysvaltain historiallisten kohteiden kansallisrekisteriin (National Register of Historic Places, NRHP) vuonna 1972.
Parhautta
Parhautta on Kumikameli-yhtyeen kymmenvuotisen taipaleensa kunniaksi vuonna 1996 julkaisema kokoelmalevy. Kokoelma julkaistiin myös Saksassa nimellä Kaputtheit vuonna 1998 Kumikamelin sivuprojektin Eläkeläisten suosion myötä.
Raimo Hudd
Raimo Hudd (s. 17. kesäkuuta 1940) on vaasalainen jalkapalloilija, jonka ura kesti 1950-luvun lopulta aina 1970-luvun alkuun asti. Hänen kasvattajaseuransa oli Vaasan Palloseura. Jalkapallouransa jälkeen hän oli myös jalkapallovalmentajana.
Ura
Hudd aloitti uransa Vaasan Palloseuran mestaruussarjajoukkueessa kaudella 1958, jolloin hän teki 10 SM-sarjapelissä neljä maalia VPS:n pudotessa kuitenkin Suomisarjaan. Se jälkeen Hudd pelasi VPS:n edustusjoukkueessa aina vuoteen 1970 asti. Mestaruussarjapelejä kertyi kaikkiaan 119 ja maaleja 14. VPS-kausia kertyi kaikkiaan 13, joista SM-sarjassa kuusi kautta. Kaudella 1971 Hudd pelasi vielä Suomensarjassa Närpes Kraftin joukkueessa.
Pelaajauransa jälkeen Hudd aloitti VPS:n valmentajana yhdessä Pekka Mäkelän kanssa kaudella 1973 joukkueen pelatessa uudessa I divisioonassa. Työesteiden vuoksi Hudd joutui luopumaan valmennustehtävistä yhden kauden jälkeen. Uudelleen Hudd palasi VPS:n valmentajaksi seuran pelatessa kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla eli II divisioonassa.
Pitkäaikaisena VPS:n toimijana niin pelaajana kuin valmentajana Hudd nimettiin vuonna 2013 seuran kunniajäseneksi.
Hudd on myöhemmin toiminut kuvataiteilijana.
Perhe
Myös Huddin poika Jari Hudd on jalkapalloilija. Hänen pelasi urallaan 1980- ja 1990-luvuilla niin Ruotsin kuin Suomen pääsarjoissa.
Jakob Lange
Jakob Lange (s. 5. elokuuta 1995) on saksalainen yhdistetyn hiihtäjä.
Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Liberecissä vuonna 2011 Lange saavutti hopeaa joukkuekilpailussa. Vuoden 2013 nuorten MM-kilpailuissa Liberecissä hän voitti Saksan joukkueen mukana joukkuekilpailun kultaa.
Yhdistetyn maailmancupissa Lange kilpaili ensimmäisen kerran Almatyssa helmikuussa 2013. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Kuusamossa marraskuussa 2013 oltuaan 27:s. Parhaimmillaan hän on sijoittunut maailmancupissa 12:nneksi Lillehammerissa joulukuussa 2013.
Yves Saint Laurent (tuotemerkki)
Yves Saint Laurent SAS, joka tunnetaan myös nimillä Saint Laurent ja YSL, on ranskalainen luksustuotteita valmistava muotitalo, jonka Yves Saint-Laurent ja hänen kumppaninsa Pierre Bergé perustivat vuonna 1961. Saint Laurent Paris herätti haute couture -mallistonsa uudelleen henkiin vuonna 2015 luovan johtajan Hedi Slimanen alla.
Saint Laurent Parisia pidetään yhtenä maailman merkittävimmistä muotitaloista, ja yritys tunnetaan moderneista ja ikonisista vaatekappaleistaan, kuten naisten smokkitakeista.
Yrityksen tämänhetkinen luova johtaja on Anthony Vaccarello.
Luhansk
Luhansk on kaupunki Itä-Ukrainassa. Se on Luhanskin alueen ja piirin pääkaupunki. Kaupungin asukasluku on noin 425 000 (2013). Hieman laajempaan Luhanskin kaupunkipiiriin kuuluvat Luhanskin kaupungin ohella myös Oleksandrivskin (Олександрівськ, 6 635 as.) ja Štšastjan (12 773 as.) kaupungit sekä Juvileinen kaupunkityyppinen taajama (Ювілейне, 16 846 as.) ja noin 3 000 maaseutuasukasta.
Historiaa
Keisarinna Katariina II halusi 1790-luvulla tukea laajentumishaluisen Venäjän keisarikunnan sotatoimia perustamalla silloisen valtakunnan eteläosiin rautavalimon, jossa voitaisiin valaa tykkejä ja tykinkuulia. Valimolle valittiin paikka nykyisen Luhanskin kaupungista seudun ehtymättöminä pidettyjen hiilivarojen ja lähistön rautamalmiesiintymien takia. Vuonna 1795 avuksi kutsuttu skotlantilainen Charles Gascoigne perusti ensimmäisen rautatehtaan Kamjani Bridsinan kylän lähistölle. Tehtaan yhteyteen kasvoi kylä, joka sai nimen Luhansk (Lugansk) läheisen Luhanjoen (Lugan) mukaan. Vuonna 1882 Luhansk yhdistyi Kamjani Bridsinan kanssa ja sai kaupunginoikeudet. Siitä tuli Jekaterinoslavin kuvernementin kihlakuntakaupunki.
Kaupungista kasvoi Neuvostoliiton aikana merkittävä teollisuuskeskus Donetsin laakiolla. Siellä on raskasta teollisuutta; esimerkiksi aikoinaan Euroopan suurimpiin kuulunut vetureita ja rautatievaunuja valmistava tehdas. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen osa kannattamattomasta kaivostoiminnasta ja teollisuudesta on lopetettu.
Luhanskin kansantasavalta
Luhansk on huhtikuussa 2014 itsenäiseksi julistautuneen Luhanskin kansantasavallan pääkaupunki. Samanlaisessa asemassa olevan Donetskin kansantasavallan kanssa se käy Itä-Ukrainan sotaa Ukrainaa vastaan.
Yliopistot
Luhanskissa toimivia yliopistoja ovat esimerkiksi Vladimir Dalille nimetty Itä-Ukrainan kansallinen yliopisto, Taras Ševtšenkolle nimetty Luhanskin kansallinen yliopisto ja Luhanskin lääketieteellinen valtionyliopisto.
Väestö
Oheinen taulukko kuvaa tämän Ukrainan itäisimmän alueen pääkaupungin asukasluvun kehittymistä. Erityisesti neuvostovuosina seudun väkiluku kasvoi ja väestö venäläistyi; osaksi alueelle muuton seurauksena. Etenkin vanhemmasta ikäpolvesta osa on syntynyt Ukrainan ulkopuolella, lähinnä Venäjällä. Neuvostoliiton hajottua kaupungin, samoin kuin koko Luhanskin alueen väkiluku on pienentynyt negatiivisen luontaisen väestönkasvun (kuolleisuus suurempaa kuin syntyvyys) ja poismuuton johdosta.
Asukkaista enemmistön äidinkieli on venäjä.
Hullun lehmän tauti
thumb|250px|Hullun lehmän tautiin sairastunut lehmä. Taudin vuoksi eläin ei pysty seisomaan sorkillaan. Hullun lehmän tauti (, lyh. BSE) on nautaeläimillä esiintyvä sienimäinen aivorappeutumasairaus, joka tunnistettiin ensimmäisen kerran Isossa-Britanniassa vuonna 1986. BSE-taudin aiheuttajana tiedetään nykyisin olevan prioni. Tauti johtaa lopulta eläimen kuolemaan.
Syntymekanismi
Tautia aiheuttava prioni on muunnos elimistön omasta proteiinista. Jostakin syystä tämän proteiinin rakenteessa tapahtuu muutos, jossa rakenteeseen syntyy ylimääräinen S–S-sidos (kahden rikkiatomin välinen sidos). Tämä virheellinen proteiini on tertiäärirakenteeltaan erilainen kuin oikea proteiini, eikä sen vuoksi toimi oikein. Lisäksi virheellinen proteiini katalysoi muita toimivia proteiineja muodostamaan samanlaisen rikkisidoksen. Tähän perustuu prionin infektoivuus.
Toimintamekanismi
Prioni tuhoaa aivosoluja, mikä ilmenee muun muassa aiemmin rauhallisten eläinten käytöksen muuttumisena aggressiivisiksi ja ennalta arvaamattomiksi. Kuolema seuraa yleensä vuoden kuluessa taudin ensioireista, jotka saattavat puhjeta vasta vuosien kuluttua tartunnasta. Toimivaa hoitomenetelmää ei vielä toistaiseksi ole löydetty. Hoidon löytymistä vaikeuttaa se, että immuunijärjestelmä ei tunnista prionia vieraaksi organismiksi.
Ensimmäiset tapaukset
Ensimmäiset tapaukset havaittiin Britteinsaarilla, jossa lehmät saivat alun perin tartunnan teurasjätteistä valmistetusta rehusta, jossa oli sairaiden lampaiden aivoja ja selkäydintä – tautiin kuoli Isossa-Britanniassa noin 160 000 eläintä vuosina 1986–1995. Epidemian huippu ajoittui vuosiin 1992–1995, jolloin Britanniassa diagnosoitiin lähes 40 000 tapausta joka vuosi. Maassa aloitettiin taudin vuoksi nautojen laajat joukkoteurastukset keväällä 1996. Kuolleet eläimet poltetaan tartuntavaaran takia. BSE-tautia on tavattu eläintarhaolosuhteissa myös muilla märehtijälajeilla ja kissaeläimillä. Vaikka prionin ja BSE:n yhteys on todistettu, ei tiedetä, mistä ja miten ensimmäinen BSE-nauta sai taudin.
Vuosien 1985–2001 aikana Britteinsaarilla havaittujen BSE-tapausten määrä on noin 180 000.
BSE-tauti aiheutti poliittisen kohun, kun Euroopan unionin pysyvä eläinlääketieteellinen komitea kielsi maaliskuun lopulla 1996 elävien lehmien ja vasikoiden sekä kaikkien naudoista valmistettujen tuotteiden viennin Britanniasta sekä muihin EU:n jäsenmaihin että kolmansiin maihin. Tämän vuoksi Britannian ja EU:n suhteet joutuivat koetukselle. Britit tunsivat joutuneensa kauppapoliittisen vainon kohteeksi, ja heidän käsityksensä vahvistui EU:n maatalouskomissaarin Franz Fischlerin ilmoittaessa, että toimenpide johtui enemmänkin eurooppalaisten lihamarkkinoiden suojaamisesta kuin terveyssyistä. Vastavetona Britannian pääministeri John Major sanoi Britannian aikovan ryhtyä veto-oikeudellaan jarruttamaan EU:n päätöksentekoa. Vientikielto purettiin osittain kesäkuussa 1996, kun nautojen siemennesteen, talin ja liivatteen vienti sallittiin. Kokonaan brittiläisen naudanlihan vientikielto poistettiin elokuun alussa 1999.
Britteinsaarten ulkopuoliset tapaukset
thumb|350px|Karttaan on kuvattu tumman vihreällä maat, joissa BSE on tarttunut ihmisiin. Vaaleanvihreällä kuvatuissa maissa on todettu BSE:tä ainoastaan eläimillä.
Muualla Euroopassa
Kun Ranskassa oli vuoden 1999 aikana todettu 39 BSE-tapausta, vuoden 2000 sadas tapaus kirjattiin tuon vuoden marraskuun 15. päivänä. Ranskan hallitus ilmoitti lokakuussa 2000 tehostetuista BSE-testeistä epäilyttävissä olosuhteissa kuolleille naudoille. Ranskan pääministeri Lionel Jospin ilmoitti marraskuussa tehostetuista toimista BSE-tautia vastaan, muun muassa liha-luujauhon käytön ehdottomasta kieltämisestä eläinten ravinnoksi. Saksassa kahden ensimmäisen BSE-tapauksen löytyminen 14. marraskuuta 2000 aiheutti lähes hysterian ja romahdutti naudanlihan myynnin. Euroopan unionin maatalousministerit kielsivät 4. joulukuuta liha-luujauhon käytön kaikille ihmisten ravinnoksi tarkoitetuille eläimille vuoden 2001 alusta lukien toistaiseksi. Espanjassa ilmoitettiin maan ensimmäisestä hullun lehmän tauti -tapauksesta 22. marraskuuta 2000 ja Italiassa 15. tammikuuta 2001.
Pohjoismaiden ensimmäinen BSE-tapaus löydettiin Pohjois-Jyllannin alueelta Tanskasta 28. helmikuuta 2000. Elokuussa 2001 Suomi, Ruotsi ja Itävalta olivat ainoat Euroopan unionin jäsenmaat, joista BSE-tautia ei ollut tavattu. EU:n tieteellisen ohjauskomitean heinäkuussa 2000 esittämässä arviossa taudin leviämistä näihin maihin pidettiin epätodennäköisenä, joskaan sitä ei voitu sulkea poiskaan.
Syksyllä 2001 BSE-tapauksia tavattiin useista siihen asti taudilta säästyneistä Euroopan maista, esimerkiksi Itävallasta, Slovakiasta, Sloveniasta ja Tšekistä. Lokakuuhun 2001 mennessä tautia oli tavattu kaikkiaan 16 Euroopan maassa. Ensimmäisenä nautojen tehotestausten vuonna 2001 Britteinsaarten ulkopuolella todettiin yli tuhat tapausta. BSE-tapaukset ovat harventuneet sen jälkeen, kun tehokkaat torjuntatoimet aloitettiin. Vuonna 2004 koko Euroopan unionin alueella todettiin 865 hullun lehmän tauti -tapausta, joista 522 muualla kuin Britteinsaarilla. Vuonna 2005 vastaavat luvut olivat 482 ja 289.
Pitkän itämisajan vuoksi yksittäisiä tapauksia saattaa kuitenkin ilmetä vielä vuosienkin kuluttua. Esimerkiksi keväällä 2006 tautia tavattiin ruotsalaiselta karjatilalta Västeråsista. Samalla tämä tapaus oli Ruotsin ensimmäinen BSE-tapaus.
Heinäkuussa 2010 Euroopan komissio ilmoitti, että hullun lehmän taudista oli käytännössä päästy eroon koko Euroopan unionin alueella. Samalla komissio suositteli, että pakkoteurastuksista luovutaan tavattaessa sairastunut lehmä. Komissio linjasi, että aiemmin BSE-taudin vaivaamaan karjaan kuulunut nauta voitiin myydä kuluttajille edellyttäen, että siitä otettu testitulos oli negatiivinen ennen eläimen siirtymistä ravintoketjuun. Vuonna 2017 Espanjassa oli yksi tautitapaus. Puolassa todettiin yksi hullun lehmän tauti -tapaus alkuvuonna 2019.
Suomessa
Suomessa todettiin toistaiseksi ainoaksi jäänyt tapaus 7. joulukuuta 2001 eräällä keskikokoisella lypsykarjatilalla Kärsämäellä Pohjois-Pohjanmaalla. Sairasteurastetusta, vuonna 1995 syntyneestä lehmästä otetun näytteen osoittauduttua BSE-positiiviseksi tilan koko karja lopetettiin ja tuhottiin, tilan eritteet hävitettiin ja eläintilat desinfioitiin. Myös kaikki sairastuneen lehmän jälkeläiset tuhottiin. Tapauksen alkuperä ei koskaan selvinnyt. BSE-taudin pääasiallisena tartuntalähteenä pidettyä liha-luujauhoa ei ollut käytetty kyseisellä tilalla rehuksi yli 20 vuoteen. Vuoden 2001 alkupuolella sairasteurastetusta saman tilan naudasta otettu BSE-näyte oli ollut negatiivinen.
Pohjois-Pohjanmaan läänineläinlääkärin mukaan tilan karjaa oli hoidettu täysin moitteettomasti. Hän paheksui Turun Sanomissa tilan omistajaperheen joutumista julkisuusmyllyyn ilman omaa syytään. Yhdellä iskulla elämäntyönsä menettänyt viljelijäperhe vetosi Maaseudun Tulevaisuudessa tilansa rauhoittamiseksi uteliailta. Omistajat olivat joutuneet kutsumaan poliisin ja turvamiehet suojelemaan tilan yksityisyyttä, minkä lisäksi apuna oli paikallisen tuottajayhdistyksen jäseniä. BSE-taudin löytymistä Suomesta pidettiin kovana kolauksena Suomen imagolle puhtaiden elintarvikkeiden tuottajana, mutta toisaalta sen katsottiin osoittaneen suomalaisen valvontajärjestelmän tehokkaaksi. Kohun vuoksi Atrian ja HK Ruokatalon osakekurssit laskivat Helsingin pörssissä yli kymmenen prosenttia. Liha-luujauhon käyttö märehtijöiden ravinnoksi oli kielletty Suomessa vuonna 1995, mutta sioille ja siipikarjalle sen antaminen oli sallittu.
Jo helmikuussa 2001 oli epäilty BSE-tapausta eräällä suomussalmelaisella karjatilalla. Yksi tilan lehmistä oli kärsinyt vapinasta, tärinästä ja hikoilusta, joiden arveltiin viitanneen hullun lehmän tautiin. Vaikka teurastetusta lehmästä otettu BSE-näyte osoittautui negatiiviseksi, tila asetettiin varotoimena karanteeniin. Tämä merkitsi, ettei kyseiseltä tilalta saanut viedä eläimiä tai rehua ilman eläinlääkärin lupaa. Alkiolaisen keskustaryhmän kansanedustaja Sulo Aittoniemi arvosteli Lipposen hallitukselle helmikuussa 2001 jättämässään kirjallisessa kysymyksessä viranomaisia BSE-hysterian lietsomisesta.
Kärsämäen tapauksen jälkeen silloinen maa- ja metsätalousministeri Kalevi Hemilä ilmoitti, että BSE-testien määrä Suomessa viisinkertaistettaisiin siihenastisesta. Maa- ja metsätalousministeriön elintarvike- ja terveysosaston päällikkö Jaana Husu-Kallio sekä Maa- ja metsätaloustuottajain Keskusliiton (MTK) puheenjohtaja Esa Härmälä korostivat, että kyseessä oli yksittäistapaus, ja vakuuttivat, ettei se antanut aihetta epäilyihin suomalaisen naudanlihan turvallisuudesta. Euroopan komissio oli aiemmin vuonna 2001 arvioinut, että BSE-valvonta toimi Suomessa erittäin hyvin. Myös Atrian ja HK Ruokatalon toimitusjohtajat vakuuttivat, että kotimaista naudanlihaa oli turvallista syödä. Vuonna 2004 Eläinlääkintä- ja elintarviketutkimuslaitos (EELA) tutki liki 130 000 näytettä BSE-taudin varalta.
Euroopan ulkopuolella
Tautia on tavattu Euroopan ulkopuolelta Falklandinsaarilla, Omanissa, Kanadassa ja Japanissa. Japanin tautitapaus 10.syyskuuta 2001 oli ensimmäinen BSE-tapaus Aasiassa. Se oli myös ensimmäinen ei-tuontinaudassa todettu tapaus Euroopan ulkopuolella. Israelissa todettiin ensimmäinen BSE-tapaus kesäkuun alussa 2002.
Yhdysvallat
Kesäkuussa 2005 paljastui ensimmäinen Yhdysvalloissa syntyneen naudan BSE-tapaus. Eläimen ruho tutkittiin sen ollessa ns. ”downer” eli kävelemään kykenemätön. Kyseisen eläimen alkuperäinen lauma pyritään jäljittämään ja tuhoamaan. Samalla selvitetään eläimen ruokinta; vaikka lihaluu-rehun käyttö lopetettaisiin, saattaa rehun jäämiä jäädä vanhoihin siiloihin. Ainoa mahdollisuus on tuhota ne ja rakentaa tilalle uudet.
Vuonna 2009 Yhdysvalloissa kiellettiin pysyvästi sellaisten nautojen teurastus (ruoaksi), jotka olivat liian sairaita pysyäkseen seisomassa.
Vientirajoitukset
Britanniassa tuotetun naudanlihan vienti EU:hun oli kiellettyä 1996–1999 ja Ranskaan kolme vuotta pidempään. Yhdysvallat kielsi naudanlihan tuonnin koko Euroopasta 15 vuodeksi 1999–2014. Ukraina kielsi naudanlihan tuonnin Suomesta ja 20 muusta Euroopan maasta kahdeksaksi vuodeksi BSE-tapausten vuoksi vuoden 2001 aikana. Tuontikiellon merkitys oli käytännössä vähäinen, sillä Ukraina oli naudanlihan suhteen varsin omavarainen. Viro asetti suomalaisen naudanlihan viideksi vuodeksi tuontikieltoon Kärsämäen tapauksen jälkeen.
BSE ja ihmisen prionisairaudet
BSE:n ja Creutzfeldt–Jakobin taudin uuden variantin epäillään olevan yhteydessä toisiinsa. Prioni vaikuttaa ensisijaisesti aivoissa, selkäytimessä, verkkokalvoilla ja osassa suolistoa, ja tartunta edellyttää näiden osien syömistä. Vuoden 2017 tietojen mukaan tauti ei tartu maidosta tai lihasta.
Torjunta Suomessa
Suomessa BSE-taudin torjunta on tehokasta. Vuosina 2001–2013 tutkittiin kaikki yli 48 kuukautta vanhat terveet naudat BSE:n varalta teurastuksen yhteydessä. Nykyisin tutkitaan yli 48 kuukautta vanha nauta, joka on kuollut itsestään tai on kuolemassa itsestään ja jossa ei ole havaittavissa jotain vammaa tai tiedossa olevaa sairautta.
Positiivisen näytteen tapauksessa tila asetetaan karanteeniin, eli tilalta ei saa viedä maitoa, eläimiä, lihaa tai lihatuotteita. Tämän jälkeen kaikki naudat lopetetaan ja ruhot hävitetään polttamalla. Lisäksi hävitetään myös sairastuneen naudan jälkeläiset. Lisäksi kaikki tilalla nautojen kanssa kosketuksissa olleet esineet ja myös naudoista mahdollisesti saadut tuotteet hävitetään. Tämän jälkeen koko tila desinfioidaan perusteellisesti. Karanteeni jatkuu vielä kaksi kuukautta desinfioinnin jälkeen.
Tony Bettenhausen
Melvin E. "Tony" Bettenhausen (12. syyskuuta 1916 Tinley Park, Illinois–12. toukokuuta 1961 Indianapolis, Indiana) oli yhdysvaltalainen moottoriurheilija. Hän osallistui Formula 1 -luokkaan kuuluneeseen Indianapolis 500 -kilpailuun vuosina 1950–1960 ja sarjan ulkopuolella vuosina 1946–1948. Bettenhausen kuoli vuonna 1961 kolarissa Indianapolisissa testionnettomuudessa. Hänen parhaaksi sijoituksekseen Formula 1 -luokassa jäi toinen sija, jonka hän saavutti Indianapolis 500:ssa vuonna 1955.
Indianapolis 500 tulokset
† = Palkintosija on saavutettu Paul Russon kanssa jaetulla autolla.
Kunnianosoitukset
Bettenhausen on nimetty kunniajäseneksi useaan moottoriurheilun parhaimmistoon. Kunniagallerian jäseneksi hän on päässyt muun muassa:
Kämppikset (nettisarja)
Kämppikset on Iltalehden verkkosivuilla julkaistu 12-osainen draama-komediasarja, jonka ensimmäinen jakso julkaistiin 6. lokakuuta 2014. Uudet jaksot julkaistiin maanantai- ja torstaiaamuisin. Sarjan pääosissa näyttelevät Kirsi Ståhlberg ja Mia Ehrnrooth.
Sarjan tunnusmusiikkina kuullaan ”Mulla on kaikki” -kappale, jonka laulaa sarjassa näyttelevä Kirsi Ståhlberg. Sen on säveltänyt Risto Asikainen, joka on myös sanoittanut sen yhdessä Ilkka Vainion kanssa.
Juoni
Anne Makkonen (Kirsi Ståhlberg) ja Pike Hakkarainen (Mia Ehrnrooth) vapautuvat vankilasta. Anne hankkii asuntonsa vankeinhoitoyhdistykseltä. Hänelle tarjotaan asuntoa Helsingin Jakomäestä ja hän saa kuulla tiukat ehdot; asunnossa saa olla vain yksi henkilö kerrallaan. Talonmies Nokelainen (Jarmo Koski) toivottaa Annen tervetulleeksi taloon ja antaa hänelle edelliseltä asukkaalta jääneen kilpikonnan. Pike tulee Annen asunnolle ja kertoo tulevansa tämän kämppäkaveriksi. Anne kertoo saamistaan ehdoista, mutta lopulta antaa hänen asua luonaan siihen saakka, kunnes löytää oman asunnon.
Lassi Parkkinen
Lauri Rikhard ”Lassi” Parkkinen (8. toukokuuta 1917 Varkaus – 3. lokakuuta 1994) oli suomalainen pikaluistelija, maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Lassi Parkkinen kasvoi Ensossa, jossa hän edusti paikallista Enson Kisailijoita. Pikaluistelun lisäksi hän oli mukana seuran vapaaliikevoimisteluryhmässä sekä pelasi Kisailijoiden pesäpallojoukkueessa Suursarjaa vuosina 1938 ja 1939. Parkkinen valittiin vuonna 1938 Itä-Länsi - otteluun Idän varamieheksi. thumb|left|200px|Lassi Parkkinen vastaanottaa talvisodassa kaatuneen, edellisen vuoden 1939 maailmanmestari [[Birger Wasenius|Birger Waseniuksen leskeltä kukkakimpun onnitteluna helmikuussa 1947.]] Pikaluistelu-urallaan hän saavutti nuorten SM-pronssia 1935, oli seuraavana olympiatalvena 1936 viides miesten SM-kisoissa. Vuonna 1938 Parkkinen pääsi ensimmäisen kerran MM-kisoihin, jotka pidettiin Sveitsin Davosissa. Sijoitus oli yhdeksäs. Seuraavana vuonna kevään 1939 MM-kisoissa Helsingissä ylioppilaskirjoitusten vuoksi harjoittelu ei ollut niin intensiivistä, joten hän karsiutui viimeiseltä matkalta.
Kesällä 1939 Parkkinen aloitti asevelvollisuutensa, osallistui talvisotaan Karjalan kannaksella. Jatkosodassa hän palveli Itä-Karjalassa Syvärijoen alueella. Sodan aikana hän kilpaili muutamia kertoja ns. asemasodan aikana ja voitti mm. Suomen mestaruuden vuosina 1941, 1943 ja 1944. Välittömästi sodan jälkeen hän aloitti opiskelun Teknillisessä korkeakoulussa, josta hän valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1952. Hän oli mennyt tosin jo opiskelujen alkuvaiheessa töihin Enso-Gutzeitin pääkonttorin osto-osastolle vuonna 1948.
Pikaluistelijan urheilu-ura jatkui välittömästi sodan jälkeen. Hän menestyi ensimmäisen kerran kansainvälisissä kisoissa keväällä 1946 Oslossa sijoittumalla toiseksi 10 000 metrillä. Seuraavana talvena 1947 hän voitti ensin Davosissa ylioppilaiden MM-kisat ja sen jälkeen maailmanmestaruuden Oslossa. Ennen viimeistä MM-kisojen lajia eli 10 000 metriä Norjan Sverre Farstad johti pistetilannetta niin, että Parkkisen oli voitettava Farstad 21 sekunnilla. Miehet luistelivat parina. Parkkinen voitti 31,4 sekunnilla parinsa Farstadin, ja näin Parkkisesta leivottiin maailmanmestari. Vuoden 1947 suoritusten perusteella Parkkisesta leivottiin vuoden urheilija Suomessa yhdessä maratonjuoksija Mikko Hietasen kanssa.
Seuraavana talven St. Moritzin talviolympialaisissa Parkkinen saavutti pisimmällä matkalla eli 10 000 metrillä olympiahopeaa ajalla 17.36,0 maanmiehensä Pentti Lammion sijoittuessa pronssille. Kulta meni Ruotsiin Åke Seyffarthille lähes 10 sekunnin erolla. Parkkinen oli jo aiemmin saavuttanut neljännen sijan 1 500 metrillä ajalla 2.19,6 häviten pronssin 0,7 sekunnilla. 5 000 metrillä hän oli yhdeksäs ajalla 8.45,0 ja 500 metrillä kuudestoista.
Olympiavuoden jälkeen vuoden 1949 MM- ja EM-kisoista tuli välivuosi menestyksen suhteen. Kaudella 1950 tulokset olivat jo parempia. Helsingin EM-kisoissa hän oli yhteispisteissä viides, 500 metrillä toinen ja 1 500 metrillä kolmas. Syksyllä 1951 olympiatalven edellä Parkkisen harjoittelu parani. Niinpä hän otti kuuden vuoden tauon jälkeen Suomen mestaruuden. Ennen olympialaisia järjestetyissä EM-kisoissa Östersundissa Parkkinen saavutti neljännen sijan. Oslon olympiakisoissa Bislettillä Parkkinen ei yltänyt aivan mitaleille: 500 metrillä kuudes, 1 500 metrillä kuudes ja 10 000 metrillä kahdeksas. Olympialaisten Hamarissa järjestetyissä MM-kisoissa tuli sitten todllinen onnistuminen, kun Parkkinen sijoittui olympialaismestarin "Hjallis" Andersenin jälkeen yhteispisteissä toinen. Ura jatkui vielä seuraavan talven.
Työurallaan Enso-Gutzeitin palveluksessa Lassi Parkkinen siirtyi vuonna 1951 osastoinsinööriksi Kaukopään tehtaalle kotiseudulleen Imatralle. Siellä hänestä tuli 1960-luvulla Kaukopään tehtaitten johtaja vuosiksi 1966-68. Sen jälkeen hän palasi Helsinkiin ja toimi kartonkiteollisuuden johtajana 1968-70 ja edelleen johtokunnan jäsenenä vuodesta 1970.