cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Blind Guardian
Suureen suosioon
Yhtye alkoi jo lähestyä ominta maaperäänsä, ja Tales from the Twilight World (1990) keräsi massoittain uusia faneja. Tyyli oli vaihtunut melodisemmaksi ja eeppisemmäksi, klassisen musiikin vaikutteineen ja kuoro-osuuksineen. Sävellykset olivat monimutkaisempia, ja nopeus vähäarvoisempi tekijä. Varsinainen läpimurtoalbumi Somewhere Far Beyond (1992) vei bändin kansainvälisille myyntilistoille. Kriitikot pitävät albumia yhtenä power metallin merkkipaaluista. Albumi sisältää muun muassa valtavan suosion saaneen kappaleen ”The Bard’s Song (In the Forest)” sekä coverin Queenin, jota Blind Guardian pitää eräänä merkittävimmistä vaikuttajistaan, kappaleesta ”Spread Your Wings”. Keikkoja alettiin tehdä kotimaan ulkopuolelle, muun muassa Japaniin, jossa yhtye pääsi esiintymään 4000 katsojan edessä. Tästä konsertista taltiointiin ensimmäinen live-albumi, Tokyo Tales (1993).
Kulta-aika
Tokyo Talesin julkaisun jälkeen Blind Guardian siirtyi Tanskaan äänittämään seuraavaa studioalbumia mm. Metallican tuottajana mainetta niittäneen Flemming Rasmussenin kanssa. Tuloksena syntyi vuonna 1995 julkaistu Imaginations from the Other Side, joka astui jälleen askeleen mutkikkaampaan ja melodisempaan suuntaan unohtamatta kuitenkaan yhtyeen speed metal -juuria. Samoihin aikoihin Imaginations-kiertueen kanssa bändi julkaisi kokoelmatyyppisen levyn The Forgotten Tales (1996), joka sisälsi covereita sekä akustisia versioita yhtyeen omasta tuotannosta. Vuonna 1997 Blind Guardian ryhtyi työstämään toistaiseksi kuuluisinta levyään Nightfall in Middle-Earthia (1998). Solistin roolin ohella myös bassokitaraa soittanut Hansi Kürsch luopui levyn äänitysten alkaessa basson soitosta, koska halusi keskittyä täysipainoisesti hiomaan lauluaan. Yhtye palkkasi Oliver Holzwarthin soittamaan levyn bassoraidat ja Holzwarth soittaakin bassoa jokaisella myöhemmällä Blind Guardian-albumilla sekä keikkailee yhtyeen mukana. Nightfall in Middle-Earth on konseptialbumi, joka käsittelee J. R. R. Tolkienin Silmarillion-eeposta. Tyylillisesti Nightfall in Middle-Earth siirtyi edeltäjäänsä voimakkaammin eeppiseen, orkesterimaiseen tyyliin.
Viimeisimmät levyt
Stauchia paikkaamaan hankittiin Frederik Ehmke, jonka ensimmäinen julkaisu yhtyeen riveissä oli vuoden 2006 albumi A Twist in the Myth. Levy oli huomattavasti edeltäjäänsä yksinkertaisempi ja suoraviivaisempi teos, koska yhtye oli huomannut A Night at the Operan sävellysten olleen vaikeita sovittaa keikoilla esitettäviksi. A Twist in the Myth kävi julkaisuviikollaan Suomen virallisen albumilistan sijalla 30. Albumin tuotti jo kahdella edellisellä levyllä mukana ollut Charlie Bauerfeind. Ennen seuraavan levyn äänitystä yhtye teki kappaleen Sacred 2: Fallen Angel -videopeliin. Kappaleen muokattu versio julkaistiin myös yhtyeen albumilla At the Edge of Time (2010). Kyseisen albumin tuottajana jatkoi edelleen Bauerfeind, mutta tyylillisesti yhtye onnistui sekoittamaan onnistuneesti kaikkien aikakausiensa elementtejä aina speed metal -juurista A Night at the Operan orkesteripaisutteluihin asti. Tällä kertaa orkesteriosuudet olivat FILMharmonic Orchestra Praguen soittamia, eivätkä enää koneella ohjelmoituja sampleja, kuten A Night at the Operalla. At the Edge of Time nousi Suomen albumilistalla sijalle 18.
Studioalbumit
Yhtye on julkaissut kaksi demoa nimellä Lucifer’s Heritage, ja Hansi Kürsch on julkaissut kolme levyä yhteistyössä Iced Earthin kitaristin Jon Schafferin kanssa; näiden yhteistyöstä syntynyt yhtye on nimeltään Demons & Wizards.
Nykysuomen sanakirja
Nykysuomen sanakirja on vuosina 1951–1961 ilmestynyt kuusiosainen suomen kielen sanakirja, jonka on toimittanut Suomalaisen Kirjallisuuden Seura ja julkaissut WSOY. Se on ensimmäinen kokonaan suomenkielinen sanakirja, jossa sekä sanat että niiden selitykset ovat suomeksi, ja samalla ensimmäinen kattava esitys suomen yleiskielen keskeisestä sanastosta. Nykysuomen sanakirjalla oli pitkään keskeinen asema kielenhuollossa. Vuoden 1961 jälkeen sen sisältöä ei ole lainkaan uusittu.
Historia
Vuonna 1927 eduskunta hyväksyi aloitteen, jossa kehotettiin hallitusta ryhtymään toimenpiteisiin ”suomen kirja- ja sivistyskielen kantasanakirjan aikaansaamiseksi”. Aloitteen näkyvin taustahahmo oli Maalaisliiton kansanedustaja Antti Kukkonen, jonka mukaan ehdotuksen taustalla olivat eduskunnan lainsäädäntötyössä havaitut vaikeudet. Ilman kunnollista sanakirjaa lakitekstien selkeyden ja yksiselitteisyyden valvominen oli vaikeaa, ja eduskunnan oli turvauduttava kielentutkijoiden asiantuntijalausuntoihin. Tavoitteena oli siis luoda eräänlainen ”virallinen sanakirja”, jossa määriteltäisiin kunkin suomen kielen sanan tarkka merkitys ja oikea kirjoitusasu.
Opetusministeriön toimeksiannosta kolme kielentutkijaa, Knut Cannelin, E. A. Tunkelo ja Yrjö Wichmann, laati 1927–1928 alustavan suunnitelman sanakirjan toteuttamisesta. Käytännön toimitustyö annettiin vuonna 1929 Suomalaisen Kirjallisuuden Seuralle, jolle määrättiin tarkoitusta varten valtion avustusta.
Sanakirjan ensimmäinen päätoimittaja oli professori Martti Airila, jota seurasi 1939 professori Matti Sadeniemi. Talvisota lähes keskeytti kokoamistyön, ja jatkosodan päättyessä 1945 sanakirjan käsikirjoitus oli valmiina L-kirjaimeen saakka. Nykysuomen sanakirjaksi ristityn teoksen ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 1951 ja loput viisi seuraavan vuosikymmenen aikana. Kuudes ja viimeinen osa painettiin 1961. Sanakirjasta julkaistiin vuonna 1967 ”lyhentämätön kansanpainos”, jossa alkuperäinen kuusiosainen sarja oli sidottu kolmeen niteeseen. Myöhemmin teossarjasta on julkaistu lukuisia uusintapainoksia, joissa kaikissa alkuperäinen sisältö on säilytetty muuttumattomana. Sanakirjan 15. painos julkaistiin vuonna 2002.
Koska Nykysuomen sanakirja on koottu 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla, sen sanasto on osittain vanhentunutta. Sen paikan kielenhuollon virallisena ohjenuorana ovatkin myöhemmin vieneet uudemmat teokset. Vuosina 1990–1994 ilmestyi Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen toimittama kolmiosainen Suomen kielen perussanakirja ja vuonna 2004 julkaistiin sähköisessä muodossa (painettuna 2006) Kielitoimiston sanakirja, joka on Perussanakirjan uudistettu versio. Kielitoimiston sanakirja on päivitetty sekä painettuna kirjana että sähköisessä muodossa muutaman vuoden välein. Nykysuomen sanakirja on yhä ylivoimaisesti laajin suomen kielen sanakirja: siinä on yli 200 000 hakusanaa, kun painetussa Suomen kielen perussanakirjassa niitä on vain alle 100 000. Uusista kirjoista on karsittu etenkin murresanoja ja vanhemman kirjallisuuden sanastoa, joka ei ole ollut vuosikymmeniin aktiivisessa käytössä.
Rakenne
Nykysuomen sanakirja on rakenteeltaan normatiivis-deskriptiivinen: se ei ainoastaan kuvaile kieltä, vaan antaa suosituksia sanojen oikeasta käyttötavasta. Kunkin hakusanan jäljessä on numero, joka viittaa teoksen alussa oleviin taivutuskaavoihin (nomineille 85 kpl, verbeille 45); jokaisesta sanasta on siis ilmaistu oikeat taivutusmuodot. Sanan merkitys on kuvattu mahdollisimman tiiviiden selitysten sekä synonyymien avulla. Tämän jälkeen on annettu esimerkkejä sanan käytöstä eri ilmaisuissa ja lauseyhteyksissä sekä yhdyssanoja, joissa sana on osana. Osa esimerkeistä on peräisin kirjallisuudesta, ja tekijä tai lähde on osoitettu. Esimerkkinä hakusana ”kirjailija”:
"Hyvä, kuuluisa, moitittu k. Klassillinen k. Antiikin, Ranskan k:t. Vapaa [=riippumaton] k. K. Yrjö Jylhä. Hänellä on suonissaan k:n verta. — Kirjailijan tuotantoa tarkoittaen."
Nykysuomen sanakirja toimi esikuvana viron kielen yleissanakirjalle Eesti kirjakeele seletussõnaraamat, jonka valmistelu alkoi jo 1950-luvun alussa mutta joka julkaistiin vasta vuosina 1988–2007.
Kaarlo Kivekäs (kenraali)
Kaarlo Edvard Kivekäs (vuoteen 1880 Karl Edvard Backman; 6. joulukuuta 1866 Valkeala – 19. helmikuuta 1940 Hämeenlinna) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka palveli ensin tykistöupseerina Venäjän keisarikunnan armeijassa ja sitten itsenäisen Suomen puolustusvoimissa. Hän oli heinä–syyskuussa 1919 puolustusvoimien vt. ylipäällikkönä.
Ura Venäjän armeijassa
Kivekkään vanhemmat olivat talollinen ja maakauppias Carl Backman sekä Maria Henrika Henrikintytär Karén. Kivekäs valmistui ylioppilaaksi Hämeenlinnan normaalilyseosta 1886 ja kävi Haminan kadettikoulun 1886–1890. Valmistuttuaan sieltä upseeriksi hän palveli seuraavat 20 vuotta ratsastavassa vuoristotykistössä Turkestanissa. Vuosina 1896–1897 hän palveli Pamirin vuorojoukon kasakkaosastossa ja toimi 1897–1899 Pamirin sotamaaherrana sekä 1901–1902 ja 1905–1906 Pamirin vuorojoukon komentajana. Hän oli lopulta Turkestanin erillisen ratsastavan vuoristotykkipatterin va. komentajana 1904–1905 ja vakinaisena komentajna 1908–1910. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1894, alikapteeniksi 1898, kapteeniksi 1902 ja everstiluutnantiksi 1905. Suoritettuaan 1909 Tykistöupseerien ampumakoulun esiupseerikurssin hyvin arvosanoin Kivekäs ylennettiin seuraavana vuonna everstiksi ja siirrettiin ratsastavan kenttätykistörykmentin komentajaksi Liettuaan ja marraskuussa 1913 ratsastavan vuoristotykistörykmentin komentajaksi Kaukoitään lähelle Korean rajaa.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Kivekäs palasi syyskuussa 1914 vuoristotykistörykmentteineen Eurooppaan ja komensi sitä vuoden ajan Saksan ja Itävalta-Unkarin vastaisella rintamalla. Hän osallistui lukuisiin taisteluihin ja sai huhtikuussa 1915 Pyhän Yrjön miekan. Joulukuussa 1915 Kivekäs kutsuttiin Odessaan muodostamaan 113. kenttätykistöprikaati, jonka komentajana hän sen jälkeen toimi. Hän johti prikaatia hyökkäys- ja puolustustaisteluissa itävaltalaisia vastaan Galitsiassa kesästä 1916 alkaen. Hänet ylennettiin syyskuussa 1916 kenraalimajuriksi. Keväällä ja kesällä 1917 Kivekäs oli 41. armeijakunnan va. tykistöpäällikkönä, mistä hänet siirrettiin syyskuussa 113. jalkaväkidivisioonan komentajaksi. Kyseinen divisioona siirtyi lokakuun vallankumouksen jälkeen joulukuussa 1917 Ukrainan hallituksen puolelle ja Kivekäs päätyi näin Ukrainan armeijaan. Hän komensi divisioonaa taisteluissa sekä saksalaisia että bolševikkeja vastaan Volynian alueella kevääseen 1918 asti.
Kivekäs oli korkeimmalle Venäjän keisarikunnan armeijassa ylennyt suomenkielinen upseeri. Suomalaistaustainen päällystö Venäjän armeijassa oli pääosin ruotsinkielistä.
Ura Suomessa
Kuultuaan Suomessa käynnissä olleesta sisällissodasta Kivekäs erosi tehtävistään Ukrainassa 3. huhtikuuta 1918, mutta saksalaiset miehittäjät eivät aluksi päästäneet häntä lähtemään maasta. Suomen Berliinin-lähettiläs Edvard Hjeltin myötävaikutuksella Kivekäs ja 16 muuta Kiovassa oleskellutta suomalaista pääsivät lähtemään heinäkuussa ja hän saapui Suomeen 26. heinäkuuta, jolloin sisällissota maassa oli kuitenkin jo ehtinyt päättyä hyvän aikaa sitten. Kivekäs merkittiin kenraalimajurina Suomen armeijaan 5. elokuuta 1918 ja hänet nimitettiin aluksi vartiopataljoonien komentajaksi. Tästä tehtävästä hän siirtyi jo saman vuoden lokakuussa Suomen rannikkotykistön komentajaksi ja helmikuussa 1919 tykistön tarkastajaksi. Tämän tehtävän ohella Kivekäs sai toimia 17. kesäkuuta – 18. heinäkuuta 1919 kuukauden ajan yleisesikunnan vt. päällikkönä ja 18. heinäkuuta – 12. syyskuuta vt. ylipäällikkönä valtionhoitaja Mannerheimin luovuttua tehtävästä presidentinvaalin vuoksi. Sen jälkeen Kivekäs nimitettiin rannikkopuolustuksen päälliköksi, mutta hän säilytti myös tykistön tarkastajan tehtävät toukokuuhun 1920 saakka.
Vuoden 1919 kriisi
Vuoden 1919 presidentinvaalin aikana Kivekäs varmisti armeijan puolueettomuuden, vaikka suurin osa suojeluskuntalaisista, monarkisteista ja itsenäisyysaktivisteista kannatti avoimesti Mannerheimia. Armeijan piirissä oli niitä, jotka haaveilivat sotilasdiktatuurista mikäli tasavaltalainen K. J. Ståhlberg valittaisiin. Kivekäs kertoi armeijassa vallitsevasta uhittelevasta hengestä maan hallitukselle ja kielsi heinäkuun 27. päivänä 1919 antamallaan päiväkäskyllä sotilaita sekaantumasta politiikkaan:
Ståhlbergin voittoon päättyneen vaalin jälkeenkin oli upseereita, jotka juonittelivat Mannerheimin nostamiseksi valtaan. Kenraaleista Kivekäs ja Oscar Enckell olivat kuitenkin uskollisia hallitukselle. Kivekäs joutui ylimmän upseeriston syrjimäksi. Myös Mannerheim käänsi selkänsä Kivekkäälle eikä myöhemmin halunnut muistaa hänen ansioitaan. Myöskään historiantutkimus ei ole usein huomannut Kivekkään tärkeää roolia vuoden 1919 tapahtumissa.
Rannikkopuolustuksen tarkastajana ja varuskuntien johtotehtävissä
Kivekäs jatkoi Suomen rannikkopuolustuksen johdossa vuoteen 1925, joskin vuoden 1923 armeijan organisaatiouudistuksen yhteydessä laivasto erotettiin rannikkopuolustuksesta ja Kivekkään virkanimike vaihtui rannikkopuolustuksen tarkastajaksi. Hänen toimikaudellaan luotiin Suomen rannikkotykistön toiminnan perusta ottamalla käyttöön venäläisten rakentamien rannikkolinnoitusten materiaali sekä varustamalla myös Laatokan rannikko raskaalla tykistöllä. Kivekäs siirrettiin vähempiarvoisiin tehtäviin, kun vanhoja tsaarinupseereita alettiin jääkärien vaatimuksesta puhdistaa armeijan johdosta. Rannikkopuolustuksen tarkastajan virka lopetettiin ja Kivekäs siirrettiin heinäkuussa 1925 Suomenlinnan varuskunnan komendantiksi ja vuotta myöhemmin Helsingin varuskunnan päälliköksi. Hän jäi eläkkeelle tästä tehtävästä elokuussa 1928 ja sai samalla kenraaliluutnantin arvon. Hän oli vielä 1929–1932 puolustusministeriön taisteluvälineosaston palkkiotoimisena ammusten tarkastajana.
Kivekäs uudisti sekä rannikkopuolustuksen että tykistön toimintaa. Hänen määräyksestään komentokieli muutettiin ruotsista suomeksi, vaikkakin koulutus oli koulutettavista riippuen joko suomen- tai ruotsinkielistä. Tästä ratkaisusta on tullut armeijan pysyvä käytäntö. Tykistökenraali Vilho Nenosen kanssa Kivekäs uudisti tykistön toiminnan. Nenonen oli lahjakas matemaatikko ja teoreetikko, kun taas Kivekäs oli harjaantunut tykistön käyttöön sotatilanteissa. Yhdessä he loivat uuden ja onnistuneen tykistötaktiikan. Kiitokset siitä kohdistuivat Nenoselle eikä vähemmän suositulle Kivekkäälle, joka siirrettiin reserviin vuonna 1932. Eläkkeellä ollessaan Kivekäs asui Terijoella Kellomäessä, josta hän joutui pakenemaan talvisodan puhjettua. Hän kuoli sodan aikana helmikuussa 1940 Hämeenlinnassa.
Tadžikistanissa Pamirin vuoristoalueella sijaitsevassa Horogin kaupungissa on Kivekkään mukaan nimetty katu. Kivekkään muistoa vaalimaan perustettu tadžikistanilainen Kivekäs-säätiö on tehnyt kaksi dokumenttielokuvaa Kivekkään elämänvaiheista ja säätiö suunnittelee Kivekkään elämästä kertovan museon perustamista Horogiin.
Neuvola
pienoiskuva|367x367px|Vauva neuvolassa rokotettavana vuonna 1961. Neuvola on yleisnimitys terveydenhuoltopalveluille, jotka keskittyvät syntyvän ja alle kouluikäisen lapsen ja tämän perheen terveyden ja kehityksen seurantaan, vanhempien lastenhoidolliseen opastukseen sekä lapsen ja vanhempien välisen vuorovaikutuksen tukemiseen. Neuvolatyöllä edistetään yksilön, perheen ja alueen terveyttä neuvomalla ja tukemalla sekä lisäämällä vaihtoehtoja ja voimavaroja. Neuvolapalvelut ovat maksuttomia oman kunnan raskaana oleville naisille ja lapsivuoteisille äideille, isille sekä vastasyntyneille lapsille. pienoiskuva|Terveyssisar punnitsee vauvaa lastenneuvolassa (1951) pienoiskuva|Terveyskeskuksen yhteydessä oleva neuvola Turun Jäkärlässä.Suomalaisen neuvolatoiminnan isänä pidetään Arvo Ylppöä, jonka aloitteesta ensimmäiset neuvolat perustettiin 1920-luvulla. Vuonna 1944 annettiin laki, jonka mukaan joka kuntaan oli vuoteen 1949 mennessä perustettava äitiys- ja lastenneuvola.
Neuvolatyö mainitaan myös terveydenhoitolaissa, joka astui voimaan vuoden 2010 alussa. Lain mukaan kunnat on velvoitettu tarjoamaan neuvolapalveluita asukkailleen. Vuosittain äitiysneuvolapalveluita käyttää noin 56 000 odottavaa naista, lastenneuvola puolestaan palvelee noin 278 000 perhettä. Äitiys- ja lastenneuvolapalvelut tavoittavatkin lähes kaikki lasta odottavat ja alle kouluikäisen lapsen perheet.
Koko ikäluokan säännöllinen seuranta auttaa huomaamaan monia sairauksia jo varhaisessa vaiheessa. Esimerkiksi Turnerin oireyhtymä löydetään Suomessa keskimäärin vuosia aikaisemmin kuin Englannissa, jossa säännölliset tarkastukset puuttuvat lähes kokonaan.
Erilaisia neuvoloita
pienoiskuva|Äitiys- ja lastenneuvola Vantaan [[Tikkurilassa.]] Vaikka neuvolapalveluilla yleiskielessä ymmärretäänkin yleensä vain terveyskeskusten osana toimivat äitiys- ja lastenneuvolapalvelut, katsotaan neuvolapalveluiksi myös ehkäisy- ja perhesuunnitteluneuvola, koulu- ja opiskelijaterveydenhuolto sekä aikuisneuvola.
Äitiysneuvolassa seurataan raskauden etenemistä, äidin ja syntyvän lapsen vointia sekä ehkäistään ja hoidetaan sairauksia. Neuvolassa tulevat vanhemmat saavat myös tietoa erilaisista yhteiskunnan tarjoamista palveluista, kuten äitiysavustuksesta ja kodinhoitoavusta. Äitiysneuvolan tavoitteena on turvata odottavan äidin ja sikiön mahdollisimman hyvä terveys. Odottavan äidin on käytävä äitiysneuvolan tarkastuksessa ennen neljännen raskauskuukauden päättymistä saadakseen oikeuden äitiysavustukseen. Normaalisti raskauden aikana on 12–15 neuvolakäyntiä.
Lastenneuvolassa pyritään edistämään alle kouluikäisten lasten terveyttä sekä ennalta ehkäisemään sairauksia. Synnytyksen jälkeen lapsi ja perhe siirtyvät lastenneuvolan asiakkaiksi. Tyypillisintä lastenneuvolatyötä ovat terveystarkastukset sekä kotikäynnit. Sosiaali- ja terveysministeriön suositusten mukaan alle yksivuotiaat käyvät neuvolatarkastuksessa 8 kertaa, 1–2-vuotiaat neljä kertaa ja sitä vanhemmat alle kouluikäiset lapset kerran vuodessa.
Ehkäisy- ja perhesuunnitteluneuvolan tehtävänä on neuvoa ja antaa tietoa eri ehkäisymenetelmistä, antaa ohjausta ja neuvontaa raskautta suunnitteleville, selvittää lapsettomuuden hoidon tarve sekä ehkäistä sukupuolitautien leviämistä neuvonnan ja tiedotuksen kautta.
Koulu- ja opiskelijaterveydenhuollon piiriin lapsi siirtyy aloittaessaan koulunkäynnin. Koulu- ja opiskelijaterveydenhuollon järjestämisestä vastaa kunta. Yliopistojen ja korkeakoulujen opiskelijoiden terveydenhuollosta vastaa Ylioppilaiden Terveydenhoitosäätiö (YTHS).
Aikuisneuvola tarjoaa työ- ja eläkeikäisille henkilökohtaista terveysneuvontaa ja terveydentilan seurantaa. Yleisimpiä toimenpiteitä ovat erilaiset mittaukset ja rokotukset.
Luis Marín
right|220px|thumb|Luis Marín Luis Antonio Marín Murillo (s. 10. elokuuta 1974 ) on ammattilaisuransa lopettanut costaricalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Marín edusti suurimman osan urastaan kotimaassaan LD Alajuelensessa, mutta hän edusti myös muun muassa uruguaylaista River Platea ja israelilaista Maccabi Netanyaa. Ammattilaisuransa Marín aloitti kaudella 1992–1993 Carmelitassa Marín pelasi Costa Rican jalkapallomaajoukkueessa 128 ottelua tehden niissä viisi maalia. Hän toimi myös maajoukkueen kapteenina. Marín edusti Costa Ricaa kaksissa MM–kilpailuissa vuosina 2002 ja 2006.
Toukokuussa 2019 Marín aloitti LD Alajuelensen apuvalmentajana. Vuosina 2011–2018 hän toimi Costa Rican maajoukkueen apuvalmentajana. Tammikuussa 2019 hän aloitti Costa Rican pääsarjassa pelaavan San Carlosin päävalmentajana.
Jari Kuuluvainen
Tauno Jari Mikael Kuuluvainen (s. 14. lokakuuta 1950 Helsinki) on suomalainen kansantaloudellisen metsäekonomian professori emeritus.
Jari Kuuluvainen syntyi maanviljelijä Lauri Kuuluvaisen ja Hilda Sankarin perheeseen. Hän tuli ylioppilaaksi Iitin yhteiskoulusta 1969 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1975, maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1976 ja valtiotieteiden lisensiaatiksi 1984. Filosofian tohtoriksi Kuuluvainen väitteli Uumajan yliopistossa 1989. Hän toimi tutkijana Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä 1984–1985, Washingtonin yliopistossa 1985, Ruotsin maatalousyliopistossa Uppsalassa 1989 ja Wisconsin-Madisonin yliopistossa 1995–1996. Metsäntutkimuslaitoksen palveluksessa Kuluvainen työskenteli 1978–1997 ja Helsingin yliopiston kansantaloudellisen metsäekonomian professorina 1997–2009.
The Foundation
The Foundation on rap-yhtye Geto Boysin kahdeksas studioalbumi, joka julkaistiin 25. tammikuuta 2005. Albumista on myös ilmestynyt Screwed & Chopped versio. Kappale "Yes, Yes, Y'All" kuullaan myös PC-pelissä EA Sports's Fight Night Round 2 sekä PlayStation 2 -pelissä 25 To Life.
Pikkulammi (Keuruu)
Pikkulammi on Keski-Suomessa Keuruulla Riihon kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,8 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä. .
Pajulampi (Keuruu)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 7,9 hehtaaria ja se on 500 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Hepolammen valuma-alueeseen (35.625) se kuuluu.
Hepolampi (Keuruu)
Hepolampi on Keski-Suomessa Keuruulla Valkealahden kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 64 hehtaaria ja se on 2,0 kilometriä pitkä ja 900 metriä leveä.Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 884 500 kuutiometriä eli 0,885 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,4 metriä ja suurin syvyys on 6,5 metriä. Siinä on ilmoitettu olevan 10 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 1,71 hehtaaria, mikä on noin 2,6 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista 1 on yli hehtaarin suuruisia, 8 yli aarin ja loput 1 ovat alle aarin kokoisia. Sen rantaviivan pituus on 7,9 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Hepolammen valuma-alueeseen (35.625) se kuuluu.
Peräseinäjoki
Peräseinäjoki on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Etelä-Pohjanmaan maakunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Kunta kuului Eteläisten seinänaapurien seutukuntaan.
Peräseinäjoen kunta liitettiin Seinäjokeen vuonna 2005. Lakkauttamishetkellä kunnassa asui 3 639 henkilöä, ja sen pinta-ala oli 459,08 km2, josta 14,11 km2 oli vesistöjä. Peräseinäjoen naapurikunnat olivat Alavus, Ilmajoki, Jalasjärvi, Virrat, Kihniö ja Nurmo.
Esihistoria ja asutuksen synty
Peräseinäjoen seudulta, eli alueella Seinäjoenkylästä maakunnan etelärajalle ja Alavuden ja Jalasjärven välille on tavattu hajalöytöinä lukuisia kivikautisia sekä rautakautisia löytöjä. Keskiajalla seudun kautta kulki vilkas eräliikenne Satakunnasta Kyrönmaahan. Asutus alkoi muuttua vakituiseksi 1500-luvun lopulla. Seutu kuului Ilmajoen pitäjään.
Peräseinäjoen ensimmäisiä kyliä olivat 1600-luvulla perustettu Kurjenkylä sekä 1700-luvulla Lehmälammin kylä Kalajärven itä- ja pohjoispuolella. Kurjenkylä ja Lehmälampi mudostivat 1790-luvulla puolet Peräseinäjoesta. Vuonna 1768 Peräseinäjoen rajat määritettiin ja varsinainen kyläjako suoritettiin 1793 jolloin Seinäjoki, Peräseinäjoki ja Alavus erotettiin toisistaan. Kantatiloja olivat Kärki, Mylläri, Wuollet eli Koivisto, Viitala, Koukkari, Luoma, Aho, Koskela ja Kihniä, jotka muodostivat yhteensä kolme asutuskeskusta. Vuodesta 1730 lähtien Peräseinäjoki on mainittu kylänä Ilmajoen kirjoissa.
Isonvihan jälkeen tervanpoltosta tuli suosittu keino maatalouden elvyttämiseen. Tervarahoilla maksettiin verot sekä muut kustannukset. Peräseinäjoen, kuten koko Ilmajoen pääelinkeinot olivat 1730-luvulla maanviljely ja tervanpoltto. Liikenteellisesti Peräseinäjoki oli 1600-luvulla ainoita tiettömiä alueita, ja kulkuyhteydet pysyivät heikkoina vielä 1700-luvullakin.
Itsenäinen kappeliseurakunta (1798–1882)
Peräseinäjoesta tuli Ilmajoen kappeliseurakunta vuonna 1798.Kappelinanomuksen kuninkaalle teki Gabriel Alcenius ja kappalaisen virkaan tuli Alceniuksen vävy. Päätöksenteko alkoi ensin kappelinoikeuksilla, mikä merkitsi kirkollisten palvelujen vakiintumista. Itsehallinnollinen kehitys alkoi kuitenkin vasta ensimmäisessä kappelikokouksessa 8. kesäkuuta 1806. Kappelikokouksia pidettiin 1808-1852 kahdeksantoista. Kokouksia alettiin johtaa itse ja poiketen ajan tavasta, suomeksi.
Seurakunnan ensimmäinen kirkko oli 1784 valmistunut pienikokoinen pitkäkirkko, johon liittyi erillinen kellotapuli. Nykyinen kirkko rakennettiin edellisen paikalle vuonna 1892. Matkat Ilmajoen emäkirkolle olivat Peräseinäjoelta pitkät ja seurakunnan itsenäistymistä ryhdyttiin ajamaan varhain. Peräseinäjoen väestönkasvu alkoi 1800-luvun alussa kahdeksankertaistui vuosisadan aikana niin, että vuonna 1890 asukkaita oli 3 257. Seurakunnan itsenäistyminen toteutui vasta vuonna 1882 ja ensimmäinen kirkkoherra astui virkaansa vuonna 1895. Peräseinäjoen kylä, joka aikaisemmin oli kuulunut Alavuteen, liitettiin Peräseinäjokeen 1900-luvun alussa.
1800-luvulla liikenneyhteydet olivat pitkälti heikkoja. Peräseinäjoen liikenneyhteydet parnaivat suurina nälkävuosina 1866–1867, jolloin tokerotie rakennettiin hätäaputyönä Alavudelta Peräseinäjoen ja Jalasjärven kautta Kauhajoelle.
Peräseinäjoella koottiin varoja uutta kirkkoa varten vajaa vuosikymmen ennen töiden aloittamista 1884 kivijalan tekemisellä. Kirkon suunnitteli Ivar Aminoff, ja se vihittiin käyttöön lokakuussa 1892. Nimeksi tuli "Pyhän Paavalin kirkko".
Kunnan kehittyminen (1885–2005)
Kunnallishallinnon eriytyminen seurakunnasta alkoi 1865 annetun kunnallisasetuksen myötä. Peräseinäjoki muodosti ensin Seinäjoen ja Ilmajoen kanssa yhteisen kunnanhallinnon, kunnes se aloitti itsenäistymisprosessin tammikuussa 1868. Tuolloin kappeliseurakunta valitsi kaksi asiamiestä, jotka luetteloivat maksuvelvolliset asukkaat. Kuntakokouksesta tulikin maallisessa hallinnossa kappelikokousten jatkaja, kun asioiden valmistelu ja toteutus hoidettiin kunnalliskokouksessa.
1900-luvun alussa paikallinen hallinto kehittyi ensimmäisten vuosikymmenien aikana. Peräseinäjoki alkoi suuntautua 1920-luvulla kohti Seinäjokea, maakunnan keskusta. Siirtolaisia lähti Amerikkaan. Ennen sotavuosia Peräseinäjoen asukasluku oli suurimmillaan vuonna 1930 – yli 5600. Peräseinäjoen kulttuurielämä kehittyi nuorisoseurojen ansiosta.
Vuoden 1907 eduskuntavaaleissa peräseinäjokiset suosivat vanhasuomalaisia, jotka saivat lähes 75 % annetuista äänistä. Äänestäjiä oli 1281. Myöhemmissä vaaleissa äänestysmäärät nousivat. Vuoden 1918 sodassa Peräseinäjoen alueella toimi suojeluskunta, joka varusti ja palkkasi väkeä Tasavallan Vartiostoon. Suojeluskunnat harjoittelivat säännöllisesti eri kouluilla. Peräseinäjokisia kaatui valkoisissa 22 ja haavoittui 41.
Kunnan hallinnolle tarvittiin omat tilat ja vuonna 1908 vuokrattiinkin Jukola kunnanhuoneeksi nuorisoseuralta, joka myöhemmin ostettiin.
Nähtävyydet ja kulttuuri
Peräseinäjoen nähtävyyksiä ovat mm. varsinkin kesäisin Kalajärven virkistysalue, jossa sijaitsee myös SFC:n neljän tähden leirintäalue. Muita nähtävyyksiä ovat Siirtolaisinstituutti sekä Siirtolaismuseo, Ville Ritolan nimeä kantava RitolaHalli sekä tämän patsas urheilukentän puistossa. Lisäksi Terästalolla sijaitsee Villen kamari, jossa on mm. Ritolan olympiamitalit. Muita nähtävyyksiä ovat Haapaluoman louhos, luontoretket, Veteraanien Perinnehuone sekä kesäisin auki oleva Riihimuseo.
Peräseinäjoen vuosittaisia tapahtumia ovat Peräseinäjoen markkinat, joissa saattaa olla jopa 200 myyjää, Ritola-Hallissa järjestettävät Mannin Matsit -painikilpailut, Peräseinäjoki-lenkki, suuret Peräseinäjoki-päivä sekä lomatanssit Kalajärvellä.
Kesäisiin kulttuuritapahtumiin kuuluu myös Aisamäen kesäteatterit, jossa Peräseinäjoen Pennihäät pitää harrastajateatterinäytöksiään.
Peräseinäjoen urheilu
Peräseinäjoella toimii kolmen eri palloilulajin urheiluseuraa. Jalkapallossa lähinnä junioripuolella toimintaa ylläpitää FC Pepsi 2002, joka on yksi TP-Seinäjoen kasvattajaseuroista. Peräseinäjoen ainut yleisseura on Peräseinäjoen Toive jolla on toimintaa pesäpallossa, salibandyssa, lentopallossa ja painissa. Paini ja pesäpallo ovat toiveen suurimmat lajit. Seuran tunnetuimmat edustajat painissa ovat Keijo Manni sekä Jani Manni. Pesäpallossa Toive pelaa Suomensarjaa. Toive pelasi vuoteen 2004 asti Superpesiksessä. Yleisurheilusta yksi tunnetuin edustaja on kymmenottelija Jaakko Ojaniemi. Kuuluisin peräseinäjokelainen urheilija on Ville Ritola.
Peräseinäjoella toimi vuosina 2005-2012 myös pesäpallon erikoisseura PeTo-Jussit, joka peri Toiveen sarjapaikan kauden 2004 jälkeen. PeTo-Jussit on saavuttanut yhden hopeamitalin. Toive pelaa pesäpallon kotiottelunsa Peräseinäjoen pesäpallostadionilla. Muita urheilupaikkoja Peräseinäjoella ovat sisäliikuntahalli RitolaHalli, Koukkarin pesäpallokenttä, Peräseinäjoen keskusurheilukenttä sekä koulujen liikuntakentät.
Urheilutapahtumista suurin on vuosittain järjestettävät Mannin Matsit.
Liikenne
Kauhajoki, Jalasjärvi, Alavus (Itään / Länteen) Seinäjoki, Virrat (Pohjoiseen / Etelään) Jalasjärvi (Länteen) Nurmo (Koilliseen)
Peräseinäjoelta on tieyhteyksiä kaikkiin lähikuntiin. Lähin lentoasema on Seinäjoen lentoasema joka sijaitsee Rengonharjulla noin 20 kilometrin päässä. Lähin rautatieasema, jossa matkustajajunat pysähtyvät on Seinäjoen rautatieasema 30 kilometrin päässä. Myös Peräseinäjoella on oma rautatieasemansa Seinäjoki-Tampere-radan varressa Jalasjärven rajan lähellä.
Elinkeinot
Peräseinäjoen pääelinkeinona on maatalous, jonka yhtenä osa-alueena turpeennosto on yleistä. Peräseinäjoen suurimpia työnantajia olivat PPTH Norden Oy (toimii nykyisin nimellä Nordec), Peräseinäjoen Kunta, Kekkilä Oy, PPTH-Engineering Oy, Viitalan Saha ja Peatmax Oy:n Haukinevan konepaja.
Koulutus
Peräseinäjoella toimii nykyisin kaksi alakoulua: Alaviitalan koulu ja Toivolanrannan yhtenäiskoulu. Lisäksi opetusta esiopetuksesta alakoulun 2. luokkavuoteen asti tarjotaan Honkakylän varhaiskasvatuskeskuksessa. Yhtenäiskoulun yhteydessä toimii myös Peräseinäjoen ainut yläkoulu. Lukiokoulutusta Peräseinäjoella tarjoaa Seinäjoen lukion Etelä-Seinäjoen toimipiste.
Beirutin autopommi-isku 1983
Beirutin autopommi-isku 1983 oli tuhoisa autopommi-isku, joka tehtiin Libanonin pääkaupungissa Beirutissa 23. lokakuuta 1983. Iskun kohteena oli kansainvälinen rauhanturvajoukko. Kaksi autopommia räjähti yhdysvaltalaisia ja ranskalaisia sotilaita majoittaneiden kasarmien läheisyydessä tappaen satoja ihmisiä, enimmäkseen amerikkalaisia ja ranskalaisia sotilaita.
Ensimmäinen hyökkääjä ajoi kuorma-auton Yhdysvaltain merijalkaväen kasarmirakennuksen alle ja räjäytti kaasupulloista koostuvan pommin. Yli viittä TNT-tonnia vastannut räjähdys nosti nelikerroksisen rakennuksen ilmaan, jonka jälkeen se sortui täysin. Hyökkääjän lisäksi surmansa saivat 220 merijalkaväen sotilasta, 18 merimiestä, kolme Yhdysvaltain armeijan sotilasta sekä rakennuksen libanonilainen talonmies. Lisäksi 60 amerikkalaista loukkaantui.
Parin minuutin kuluttua Ranskan laskuvarjojääkärien kasarmin alla räjäytettiin toinen kuorma-autopommi, joka surmasi 58 ranskalaissotilasta sekä rakennuksen libanonilaisen talonmiehen vaimon ja neljä lasta.
Iskut johtivat rauhanturvajoukon vetäytymiseen Libanonista, jossa se oli ollut Israelin hyökkäyksen päättymisestä lähtien. Islamilainen Jihad otti vastuun iskusta, mutta järjestön uskotaan toimineen Hizbollahin peitejärjestönä.
Vuonna 2003 kaatuneiden sotilaiden omaisten nostamassa oikeusjutussa Iran todettiin syylliseksi pommi-iskuun. Tuomari Royce C. Lamberth toteaa Hizbollahin olleen täysin riippuvainen Iranista.
Faraba (Kayesin alue)
Faraba on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Kéniéban piirissä Malissa. Se sijaitsee piirin eteläosassa 85 kilometriä Kéniébasta etelään. Kunnassa on 7 800 ja keskuskylässä 1 300 asukasta (vuonna 2009).
Kuntaan kuuluu 12 kylää. Asukkaat ovat etupäässä fulbeja ja mandinkoja. Vähemmistönä on jahankoja ja djalonkeja.
Liikenneyhteydet ovat huonot varsinkin sadekautena. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, kullankaivuu ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, fonio, maapähkinä ja maissi. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja siipikarja.
Vesihuollon, koululaitoksen ja terveyspalvelujen tila on heikko. Kunnassa ei ole sähköverkkoa tai puhelinta.
Maria Edgeworth
300px|thumb|John Downman, Maria Edgeworth, 1807.
Maria Edgeworth (1. tammikuuta 1767 Black Borton, Oxfordshire – 22. toukokuuta 1849) oli angloirlantilainen romaanikirjailija.
Maria Edgeworth syntyi Richard Lovell Edgeworthin ja Anna Maria Edgeworthin (o.s. Elers) toisena lapsena ja oli siten taloustieteilijä Francis Ysidro Edgeworthin täti. Isänsä solmittua toisen avioliiton hän muutti vuonna 1773 perheen kanssaan Irlantiin, jossa he asettuivat Richard Edgeworthin tilalle Edgeworthstowniin Longfordin kreivikuntaan. Siellä hän tutustui angloirlantilaisen alemman aateliston edustajiin, kuten Kitty Pakenhamiin (joka avioitui sittemmin kenraali Arthur Wellesleyn kanssa), Lady Moiraan ja tämän tätiin Lough Gurin Margaret Rustoniin. Edgeworth toimi isänsä tilanhoitajana ja kuvaili myöhemmin tätä kokemustaan Irlannista kertovissa romaaneissaan. Edgeworthin varhaiset kirjalliset kokeilut olivat enemmänkin melodramaattisia kuin realistisia. Erään hänen kouluaikaan kirjoittamansa romaanin pääosassa on roisto, joka käytti kuolleen miehen kasvojen ihosta tehtyä naamiota. Edgeworthin ensimmäinen julkaistu teos oli Letters for Literary Ladies (1795), jota seurasi hänen ensimmäinen lastenkirjansa The Parent’s Assistant (1796) sekä hänen ensimmäinen romaaninsa Castle Rackrent (1800).
Edgeworthin perhe muutti 1802 ulkomaille, ensin Brysseliin ja sitten Ranskaan Amiensin rauhansopimuksen aikana, joka oli lyhyt rauhanaika Napoleonin sotien lomassa. Siellä he tapasivat lukuisia merkkihenkilöitä, ja Maria sai avioliittotarjouksen ruotsalaiselta hovimieheltä kreivi Edelcrantzilta, jota hän äitipuolen mukaan suri pitkään. He palasivat Irlantiin 1803 sodan kynnyksellä, ja Maria jatkoi kirjoittamistaan.
Isä-Edgeworth oli tunnettu kirjailija ja keksijä. Hän kannusti tytärtään tämän uralla, mutta häntä on arvosteltu siitä, että hän tarkasti ja toimitti tyttärensä kirjoituksia. Kirjan The Parent’s Assistant tarinat hyväksytettiin Marian isällä ennen kuin Marian nuoremmat sisarukset saivat lukea niitä (Isä-Edgeworth ehti olla neljästi naimisissa, ja hänellä oli 22 lasta). Romaanin Castle Rackrent Maria Edgeworth kuitenkin kirjoitti ja tarjosi julkaistavaksi anonyymisti isänsä tietämättä.
Vieraillessaan Lontoossa 1813 Maria Edgeworth tapasi lordi Byronin ja Humphry Davyn. Hän aloitti pitkään kestäneen kirjeenvaihdon Sir Walter Scottin kanssa tämän julkaistua Waverleyn 1814 ja kävi tämän luona Skotlannissa Abbotsford Housessa.
Edgeworth ilmaisi selvästi kantansa siitä, että kaikkiin hänen kertomuksiinsa sisältyi moraalinen sanoma, jolla hän tähdensi yleensä yläluokan jäsenten velvollisuuksia tilallisiaan kohtaan. Hänen tyylinsä ei kuitenkaan saanut ajan uskonnollisen johtajien hyväksyntää. Saarnaaja Robert Hall sanoi: ”Luokittelisin hänen kirjansa kaikkein epäuskonnollisimpiin teoksiin, mitä olen koskaan lukenut. – – hän ei hyökkää uskontoa vastaan eikä moiti sitä mutta tekee sen tarpeettomaksi esittelemällä uskonnotonta hyveellisyyttä. – – Mikään teos ei ole milloinkaan tehnyt minuun yhtä huonoa vaikutusta kuin hänen kirjansa.”
Adrian Newey
right|thumb|230px|Adrian Newey vuonna 2011 Adrian Newey (s. 26. joulukuuta 1958 Stratford-upon-Avon, Englanti, Iso-Britannia) on Formula 1 -sarjassa kilpailevan Red Bull Racing -tallin tekninen johtaja.
Newey on työskennellyt Formula 1- ja IndyCar-sarjoissa menestyksellisesti kilpailuinsinöörinä, aerodynaamikkona ja teknisenä suunnittelijana sekä teknisenä johtajana. Hän suunnitteli muun muassa Williamsin ja McLarenin maailmanmestariautot. McLarenille tullessaan Newey muutti huomattavasti tallin toimintatapoja: Aikoinaan McLarenilla ajanut Mika Häkkinen totesi vuonna 2012 Monacossa ”Documentary about the F1 Legend” -nimisessä ohjelmassa antamassaan haastattelussa McLarenin autonkehittelystä, että sellainen autonosien kokeillaan tuota ja katsotaan tyyli loppui. Newey teki ensin virtauslaskelmat ja sitten myöhemmin tulokseksi saatu muutos laitettiin autoon; Häkkisen mukaan muutokset toimivat lähes aina. Nyttemmin Adrian Newey työskentelee Red Bull Racingille ja menestys on näyttänyt seuraavan hänen mukanaan kyseiseen talliin. Tästä osoituksena on Red Bull Racing:in valmistajien maailmanmestaruus Formula ykkösissä vuosina 2010, 2011, 2012, 2013, 2022 ja 2023.
Aikaisempi elämä
Newey syntyi Stratford-upon-Avonissa vuonna 1958. Hän opiskeli aerodynamiikkaa ja astronautiikkaa ja valmistui vuonna 1981 Southamptonin yliopistosta. Yliopiston jälkeen Newey liittyi Fittipaldi-F1-talliin. Myöhemmin hän lähti Johnny Cecotton insinööriksi Formula 2 -sarjaan. Neweyn ensimmäinen projekti oli March GTP -auto. Se menestyi, ja March voitti IMSA GTP -luokan kaksi kertaa.
Vuonna 1983 Newey ryhtyi suunnittelemaan seuraavan vuoden autoa. Auto oli jälleen menestyksellinen. Sillä voitettiin seitsemän kilpailua ja himottu Indy 500.
Muuta
Adrian Neweyn poika Harrison Newey on kilpa-autoilija.
Adrian Newey on kirjoittanut HarperCollins Publishers Ltd:n kustantaman 400-sivuisen omaelämäkertakirjan How to Build a Car: The Autobiography of the World’s Greatest Formula 1 Designer.
Mustamangabi
Mustamangabi eli neekerimangabi (Lophocebus aterrimus) on afrikkalainen apinalaji. Sitä pidettiin aiemmin valkoposkimangabin (Lophocebus albigena) alalajina.
Tuntomerkit
Mustamangabin päässä on korkea, terävähuippuinen karvatupsu, ja korvat ovat osittain pitkän, harmaanruskean poskiparran peitossa. Turkki on väriltään musta. Uros on vain hieman naarasta suurempi, ja painaa noin 10 kg.
Ääntely
Mangabin huuto kuulostaa korkealta ulvonnalta.
Levinneisyys
Mustamangabia tavataan Kongojoen eteläpuolelta Kongon demokraattisen tasavallan keskiosista Angolan pohjoisosiin.
Elinympäristö
Mustamangabia tavataan Kongon vesistöalueen alankosademetsistä sekä galleriametsistä. Mustamangabi elää enimmäkseen sademetsien puissa, mutta pysyttelee oksiston alaosissa eikä mene puiden latvoihin.
Ravinto
Ravinto koostuu nuorista versoista, hedelmistä, lehdistä ja lisäksi myös vähäisissä määrin hyönteisistä ja linnunmunista.
Kiinalainen shakki
Kiinalainen shakki voi tarkoittaa kahta eri peliä:
Homogeeninen avaruus
Topologiassa avaruus X on homogeeninen avaruus, jos jokaista paria a,b\in X kohti on olemassa homeomorfismi f:X\to X, jolla f(a)=b. Esimerkiksi Hilbertin kuutio on homogeeninen avaruus.
Skuoritsa
alt=Inkerin evankelis-luterilaisen kirkon Skvoritskin seurakunnan alttari.|pienoiskuva|Inkerin evankelis-luterilaisen kirkon Skvoritskin seurakunnan alttari. Skuoritsa eli Kuoritsa on luterilainen seurakunta Inkerissä. Skuoritsa sijaitsee noin 30 kilometriä Pietarista lounaaseen, Tervolan lähellä.
Historia
Ruotsin vallan aikana v. 1640 Skuoritsaan perustettiin luterilainen seurakunta. Seurakunnan väkiluku v. 1928 oli 9 000 henkeä. Skuoritsan pappilassa oli Inkerinmaan suurin kirjasto. Vuonna 1839 rakennettiin kivikirkko, johon mahtui 1 300 henkeä. Uusien asukkaiden klubina käyttämä kirkko raunioitui tulipalossa v. 1956. Tämän Pyhän Katariinan kirkon rauniot on nykyään korjattu kirkoksi, arkkitehtina Pekka Wesamaa. Seurakunta perustettiin uudelleen vuonna 1990. Skuoritsa on Vantaankosken seurakunnan ystävyysseurakunta.
Skuoritsan kylät
Ahmosi, Ahokas, Akkala, Ala-Purskova, Aropakkasi, Autio-Tukenitsa, Hatsinanmylly, Huittula, Ihalaisi, Iistinä, Ikatla, Juvaisi, Kaijasi, Kainolaisi, Karhunkylä, Kemppilä, Kesälä, Kiurula, Kolmikanta, Kolmola, Korpikylä, Koskelaisi, Kouhia, Kuitusi, Kämärä, Laitisi, Lusikkala, Malkkila (Tynilä), Metiäisi, Motsina, Multia, Mutakylä, Muttala, Myllykylä, Niisnova, Nikreuksenkylä, Nousiaisi, Näppilä, Ontrova, Orava, Pekkala, Pellilä, Peräjärvi, Petrova, Peussala, Pieni Iistinä, Pieni Reisinä, Pietilä, Pitkälä, Pokkisen Purskova, Punakkala, Pöllä (Sepänkylä), Pöyhölä, Riepposi, Ruotsila, Rähmösi, Rätönkylä, Saalisi, Skuoritsa, Sokkala, Suo-Tukenitsa, Suuri Puutosti, Suuri Reisinä, Suuri Taaitsa, Tehvinä, Tervola, Tervola (Sämpsänpalo), Turtia, Tyyskälä, Uusi Purskova, Uusi Puutosti, Veikkola, Vohkana, Voutila (Foutila), Vuitti, Väisälä, Ylä-Purskova.
Mucc
MUCC (ムック, MUKKU) on japanilainen vuonna 1997 perustettu avantgardemetallia soittava yhtye. Heidän musiikkinsa on yhdistelmä punkkia, funkkia, nu-metallia, thrash metallia ja jossain määrin jopa grungea. Yhtyeen nimen keksi kitaristi Miya, joka oli nähnyt japanilaisessa Ponkickies-lastenohjelmassa Mukku-nimisen hahmon.
Yhtyettä kutsutaan joskus myös nimellä 69, koska japanin kielessä sana mukku voi tarkoittaa myös numeroa 69. MUCC esiintyi Tavastia Klubilla 20. maaliskuuta 2007, konsertti oli muutamassa tunnissa loppuunmyyty.
Historia
Maaliskuussa 1998 he julkaisivat toisen demonauhan nimeltä Aika, ja joulukuussa kolmannen, Tsubasa wo Kudasai. Kumpaakin sai vain konserttiin saapumalla. Helmikuussa 1999 yhtye esiintyi ensimmäisen kerran ainoana lavalla. Kyseinen one-man -tapahtuma sijoittui Mito-lighthouseen, Miton kaupunkiin, Japaniin. Samalla julkaistiin neljäs demo Shuuka. Näihin aikoihin Hiro päätti erota, ja viikkoa myöhemmin Yukke liittyi uudeksi jäseneksi. Joulukuussa ilmestyi ensimmäinen albumi Antique.
Vuonna 2000 ilmestyi ensimmäisen albumin toinen painos sekä kahden kappaleen yhteissingle nimeltä Syouhu/Hai. He esiintyivät myös kokoelmalla. Elokuussa TATOO vaihtoi nimensä muotoon Tatsurō. Hän kertoi TATOOn kuolleen ja näin ollen tahtoi tästedes tulla kutsutuksi Tatsurōksi, joka on hänen oikea etunimensä. Yhtyeen nimi vaihtui kirjoitettavaksi muotoon ムック, mikä on mukku (eli MUCC) katakanalla. Siispä romanisoitaessa käytetään muotoa MUCC.
Tammikuussa 2001 albumi Tsuuzetsu ilmestyi, jota seurasi Tsuuzetsu ~Inshō Chigai~ (Tsuuzetsun remasteroitu ja remiksattu versio), sekä singlet Akaban ja Aoban. Vuoden lopuksi ilmestyi vielä yksi albumi nimeltään Aishuu.
Toukokuussa 2003 MUCC julkaisi singlen: maxi Ware, Arubeki Bashō oli saatavilla kolmena eri versiona (A, B, C). Versiota A sai vain yhtyeen konserteista.
Hieman myöhemmin he solmivat sopimuksen Universal Music Japanin kanssa. Syyskuussa ilmestyi albumi Zekū.
Albumin mainostusta varten MUCC piti kiertueen, jonka viimeinen konsertti Tokyo Bay NK Hallissa (6000 paikkaa) kuvattiin ja julkaistiin DVD:llä muutaman kuukauden kuluttua tapahtumasta. Joulukuussa 2003 oli Fool's Maten Beauti-fool's tapahtuman vuoro, jossa esiintyi MUCC:n lisäksi mm. Gazette, deadman ja Miyavi.
Helmikuussa 2003 ilmestyi Rojiura Boku to Kimi e -single. Huhtikuussa järjestettiin toinen kiertue ja kesäkuussa julkaistiin seuraava maxisingle Monokuro no Keshiki. Tätä juhlistaakseen MUCC soitti 20 minuutin yllätyskonsertin.
Uusi albumi Kuchiki no Tō ilmestyi syyskuussa ja sitä seurasi kiertue. Levystä julkaistiin jouluksi liveversio Live at Roppongi. Samalla ilmestyi DVD MUCC History DVD the Worst, joka sisälsi runsaasti livemateriaalia eri aikakausilta, diskografian ja promovideoita.
Keväällä 2005 ilmestyi kaksi MUCC-aiheista kuvakirjaa. Toinen oli UV-lehden julkaisemat artikkelit yhdistävä Shōnen M ja toinen virallinen photo book kRayzi yeaR(s).
Kesän ja syksyn 2006 aikana he julkaisivat muun muassa singlet Horizont ja Utagoe. Joulukuussa ilmestyi seitsemäs albumi Gokusai.
Maaliskuussa 2007 MUCC teki kolmannen Euroopan-kiertueensa konsertoiden muun muassa Isossa-Britanniassa, Saksassa, Ranskassa, Sveitsissä, Ruotsissa ja Suomessa. Euroopan-kiertueensa aikaan he julkaisivat myös uuden singlen, Libra, sekä toisen livealbumin, nimeltään Psychedelic Analysis. Muutamia päiviä Helsingissä pidetyn konserttinsa jälkeen yhtye ilmoitti esiintyvänsä uudelleen Suomessa kesäkuussa.
Toukokuussa 2007 MUCC esiintyi toisen kerran Yhdysvalloissa, Jrock Revolution -tapahtumassa. Kyseisessä tapahtumassa esiintyivät muun muassa miyavi, Suomessakin konsertoinut D'espairsRay, Merry sekä alice nine..
Keväällä 2007 yhtye juhli kymmenvuotista uraansa esiintymällä viikoittaisissa MUCC 10th anniversary the BRILLIANT -teemakonserteissa, joissa he soittivat tuotantoa uransa eri vaiheilta. Kiertue huipentui kahteen Tokyo Zepp -areenalla kesäkuussa pidettyyn konserttiin, joista jälkimmäinen esitettiin suorana internetissä.
Viikko kyseisten konserttien jälkeen MUCC saapui uudestaan Suomeen esiintyen Provinssirock-festivaaleilla. Myöhemmin kesällä 2007 MUCC toimi lämmittelijänä Guns N' Roses -yhtyeen Japaninkiertueella.
Syyskuussa 2007 yhtye julkaisi kolmannen kuvakirjansa, joka on koostettu SHOXX-lehden MUCC-artikkeleista. Lokakuun 31. päivä MUCC julkaisi kahdeksannentoista singlensä, nimeltään Fuzz, ja marraskuun 28. päivä rajoitetun dvd-julkaisun, nimeltään MUCC ~Live Chronicle~, joka sisältää sisältämään 2 levyllistä kuvamateriaalia, kuvakirjan, sekä muuta.
Seuraavan albumin yhtye on ilmoittanut julkaisevansa maaliskuussa 2008, jonka aikana osallistuu myös Yhdysvalloissa pidettävään Taste of Chaos -kiertueeseen, ja joka on myös yhtyeen ensimmäinen amerikankiertue. MUCCun lisäksi kiertueella soittavat japanilaisyhtyeet D'espairsRay sekä The Underneath.
Jäsenet
- Tatsurō syntyi 21.08.1979, Mitossa, Japanissa. Tatsurō stressaa eniten ulkonäöstään. Ennen esiintymistä hän käyttää paljon aikaa meikkaamiseen (meikkien käyttö on tosin vuosien varrella jäänyt aika ajoin pois), johtuen ehkä äitinsä työstä kauneushoitolassa. Yhtyeen muut jäsenet sanovat, että Tatsurō kertoo likaisia vitsejä ja piikittelee, mutta loppujen lopuksi hänen olevan mukava ihminen. He sanovat Tatsurōn olevan myös jokseenkin siivoton, että hän jättää aina vessanpöntön kannen ylös eikä pese käsiään wc-käyntinsä jälkeen. Vieraillessaan jonkun yhtyeen jäsenen kotona, hän ei ota kenkiään pois. Hänellä on myös kissa, Tetochi, sekä kaksi kilpikonnaa, Kameko ja Ten-kun.
Tatsurō on myös esiintynyt BUCK-TICK-tribuuttiyhtyeessä, Bluck-Tlickissä. Tätä nykyä hän toimii vokalistina myös sessiobändissä nimeltä Karasu, joka julkaisi vuoden 2010 alussa singlen "LASTICA".
- Miya syntyi 26.07.1979, Ishiokassa, Japanissa. Miya kirjoittaa suurimman osan MUCCun kappaleista. Kouluaikanaan Miya halusi soittaa rumpuja, mutta hänen vanhempansa sanoivat niiden olevan liian meluisa soitin, ja neuvoivat Miyaa tarttumaan kitaraan. Hänen molemmat vanhempansa ovat olleet musiikinopettajia. Miya kuunteli nuoruudessaan paljon klassista musiikkia, ja soitti pianoa, mutta ei koskaan todella pitänyt siitä. Isänsä kuoleman jälkeen hän antautui musiikille ja kanavoi tunteitaan siihen. Muut jäsenet pitävät Miyaa ajoittain pelottavana. Erityisesti hänen silmiään. Miya myös päästelee pelottavia ääniä. Miyalla on myös koira, Gizmo, jonka hän osti internetistä.
Miya tekee myös DJ-esiintymisiä sekä toimi kitaristina GeKiGaKutai (激楽隊) -yhtyeessä joka julkaisi vuonna 2005 "Tokyo"-nimisen minialbumin.