cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kenotsooinen maailmankausi
Nisäkkäiden evoluutio
Pohjois-Amerikassa ja Euraasiassa kehittyi jättiläismäistä sarvikuonoa muistuttavia brontoteerejä 50–30 miljoonaa vuotta sitten. Uintatherium oli eräs jättisarvikuono Pohjois-Amerikassa ja Itä-Aasiassa 52–36 miljoonaa vuotta sitten. Alkaallinen koiramainen Hyaenodon muistutti ehkä suden ja karhun risteytystä, ja se eli Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa 41–21 miljoonaa vuotta sitten. Koiramainen Andrewsarchus eli Mongoliassa 40–35 miljoonaa vuotta sitten. Se oli suurin koskaan maalla elänyt petonisäkäs- Andrewsarchus oli 1,9 metriä korkea ja ehkä 500 kiloa painava, nykykissapedot vain 1,0–1,2 metriä korkeita ja 120–250 kiloa painavia. Indricotherium oli valtava, kirahvimainen sarvikuono joka eli 30–25 miljoonaa vuotta sitten. Sen lähisukulaisia eli Amerikassa vielä viime jääkaudella. Macranchenia eli Etelä-Amerikassa 7 000 000 – 20 000 vuotta sitten. Gigantopithecus oli jättiläismäinen Kaakkois-Aasiassa 6 000 000 – 100 000 vuotta sitten. Kylmiin jääkauden oloihin sopeutunut villasarvikuono eli Euraasiassa 500 000 – 10 000 vuotta sitten.
Suuri joukkosukupuutto pyyhki Maata eoseenin lopuilla. Se saattoi liittyä asteroiditörmäykseen. Samoihin aikoihin tapahtui merivirtojen muutoksia ja ilmasto kylmeni. Heinäkasvit ilmestyivät. Valtavat ruohotasangot levittäytyivät Maan pinnalle.
Oligoseenikaudella ilmestyivät ensimmäiset nykyisen hevosen näköiset ja sukuiset eläimet, joilla oli kolme varvasta. Mioseenilla ja plioseenilla oli lyhytkärsäisiä norsueläimiä. Näihin aikoihin ilmasto kuivui edelleen. Evoluutio tuotti ruohoaroille gaselleja ja nopeita hevosia sekä niitä takaa ajavia kissa- ja koiraeläimiä. Sapelihampaat kehittyivät moneen kertaan eri eläinlajeille. Norsueläimistä tuli suuria. Kehittyi mastodontti ja mammutti. Kauden lopulla kädellisten kehitys johti ihmisapinoiden, apinaihmisten ja ihmisen syntyyn. Plioseenilla eli Afrikassa eteläapinoita, joista kehittyi jo ennen pleistoseenia nykyihmisen edeltäjiä.
Ilmasto
Mannerliikunnot määräsivät pitkälti ilmastoa kenotsooisella maailmankaudellakin, sillä mantereet ohjaavat Maan lämpötilaeroja tasaavien merivirtojen kulkua. Ilmastoa piti lämpimänä muun muassa Euroopan ja Afrikan välissä kulkeva lämmin merivirta. Korkealla oleva meri imi itseensä auringon säteilyä enemmän kuin nyt, sillä se peitti maasta suuremman alan.
Kenotsooisen kauden alun ilmasto lämpeni entisestään paleoseenikauden lopussa, jolloin koettiin geologisesti katsoen lyhyt lämpöhuippu PETM. Noin 55,5 miljoonaa vuotta sitten lämpötila kohosi keskileveyksillä rajusti noin 4–8 °C noin 10 000 vuodessa. Etelämantereen lähellä valtameri kuumeni 10 °C. Pohjoisnavan lähelle ilmestyi subtrooppisia leviä, kun veden lämpö nousi siellä 23 °C. Syvämeren pieneliöstöä kuoli, ilmasto kuivui. Noin 150 000 vuoden kuluttua alusta PETM oli ohi.
Valtavan kuuman PETM:n aiheutti luultavasti kasvihuonekaasujen vapautuminen syvämeren metaaniklatraattimineraaleista. Tämä oli saanut alkunsa valtavian tulivuorenpurkausten aiheuttamasta kasvihuone-ilmiöstä. Maapallon ilmasto oli paleoseenilla ja eoseenilla nykyistä huomattavasti lämpimämpi ja kosteampi. Napojen ja päiväntasaajan välinen lämpötilaero oli melko pieni, huomattavasti nykyistä pienempi. Varsinkin merien pohjavedet olivat huomattavasti nykyistä lämpimämpiä. Maapallolla oli laajoja metsiä.
Pian kuuman PETM:n jälkeen koettiin vielä pitkä, lämmin eoseenin lämpötilaoptimi, minkä jälkeen Maa alkoi hiljalleen jäähtyä ja syvävesi jäähtyi ennen ensimmäistä oligoseenin suurta romahdusta jopa yli 6 C.
Eoseenikaudellakin lämmin merivirta pääsi vapaasti kiertämään Maan päiväntasaajan lähellä, koska Afrikka oli silloin irti Euraasiasta ja Pohjois- ja Etelä-Amerikka erillään toisistaan. Silloin meren alla olleen olleen Mesoamerikan kautta pääsi kulkemaan myös Tyyneltämereltä vastavirta, joka alensi Atlantin suolapitoisuutta ja piti Maan ilmastoa tasaavan termohaliinikierron vakaana. Intia ei ollut vielä törmännyt Aasiaan noin 45 miljoonaa vuotta sitten. Etelämantereen ympärillä kiertävät kylmät virtaukset olivat rikkonaisia Australian ja Etelä-Amerikan läheisyyden takia. Mahdollisesti noin 40 miljoonaa vuota sitten Etelä-Amerikan ja Etelämantereen välillä oli kannas.
Eoseenikaudella metsää kasvoi Arktisilla saarilla, Huippuvuorilla ja Grinnellinmaalla. Eoseenikauden kasvit olivat Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa trooppisia ja subtrooppisia. Keski-Euroopassa kasvoi trooppisia lajeja, palmuja ja koralleja. Korallit vaativat 17 asteen meriveden keskilämpötilan tai 21 asteen lämpimimmän kuukauden keskilämpötilan.
Englannin kasvillisuus eoseenikaudella vastasi lähinnä nykyisen Malakan niemimaan kasvillisuutta. Saksan ruskohiilivyöhykkeellä kasvoi palmuja, magnolioita, viikunoita, pinjoja ja kastanjoita. Keski-Euroopassa oli 10–11 astetta nykyistä lämpimämpää. Pariisin altaassa oli trooppista pieneliöstöä. . Ilmasto oli Keski-Euroopassa ainakin subtrooppinen, jopa trooppinen.
Noin 50 miljoonaa vuotta sitten Etelämantereen vuoristot alkoivat jäätiköityä. Tällöin eteläisen Tyynenmeren pintaveden lämpötila oli 18–20 °C. Ilmasto alkoi viiletä jo keskisellä eoseenikaudella eoseenin optimin päätyttyä. Noin 45 miljoonaa vuotta sitten Etelämanner ja Etelä-Amerikka erosivat toisistaan, kun Drakensalmi syntyi.
Ensimmäinen vaihe merivirtojen viilentävissä muutoksissa oli maapalloa huomattavasti jäähdyttävän kylmän merivirran syntyminen eteläisille merille. Eoseenin lopuilla noin 40–35 miljoonaa vuotta sitten lämpötila romahti. Noin 33,7 miljoonaa vuotta sitten merien lämpötila romahti, ja koettiin kaksi hyvin kylmää kautta 300 000 vuoden välein. Tämä johtui siitä, että Australia etääntyi hyvin kauas Etelämanteresta. Nyt Etelämantereen ympärillä alkoi täysin vapaasti pyöriä mannerta viilentävä kylmä merivirta. Australia ei enää ohjannut Etelämantereen kylmiä vesiä lämpenemään. Etelämanner jäätyi, mikä viilensi maapalloa. Samoihin aikoihin Tethysmeri, Euroopan ja Afrikan välinen Välimeren edeltäjä kapeni. Tämä kuristi maapalloa lämmittävää päiväntasaajan seutua kiertävää lämmintä merivirtaa. Syntyi kylmä syvävesi. Eteläisen Tyynenmeren lämpötila oli enää 10 °C, ja hieman alle 35 miljoonaa vuotta sitten merien pintaveden lämpötila laski uudestaan muutaman asteen. Näihin aikoihin mannerliikunnoissa Intia oli jo hyvin lähellä Aasiaa. Myös Grönlannissa oli ajoittain mennerjäätiköitä 38–30 miljoonaa vuotta sitten. Samoin noin 35 miljoonaa vuotta sitten ilmakehän hiilidioksidipitoisuus alkoi aleta, ja hiilidioksidia sitovien kivien rapautumine voimistua, mikä päätellään valtameren kerrostumien raskaasta strontiumista. Näihin aikoihin myös Himalaja ja Tiibet kohosivat voimakkaasti.
Noin 25–15 miljoonaa vuotta sitten Etelä-Amerikka irtosi asteittain Etelämantereesta, mikä mahdollisti kylmän merivirran pyörimisen täysin vapaasti Etelämantereen ympärillä. Toinen puolisko Etelämannerta jäätyi jo 17 miljoonaa vuotta sitten, ja toinenkin 10 miljoonaa vuotta sitten. Toinen maapalloa viilentänyt syy oli päiväntasaajaa kiertävän lämpimän merivirran katkeaminen. Noin 40–35 miljoonaa vuotta sitten alkoi Afrikan ja Euraasian välissä ollut Tethysmeri kaveta.
Noin 30–15 miljoonaa vuotta sitten Tethysmeri kapeni minimiinsä, ja näin maapalloa lämmittänyt päiväntasaajaa kiertävä lämmin merivirta katkesi suureksi osaksi. Tethysmeren tilalla tuli umpinainen Välimeri. Maapallo lämpeni vielä myöhäisoligoseenina noin 25 miljoonaa vuotta sitten, ja noin 23–22 miljoonaa vuotta sitten ilmestyivät ensimmäiset laajat ruohostot, jotka kertovat maapalloa viilentävien vuorijonojen noususta, ja myös muutenkin ilmaston viilenemisestä. Näihin aikoihin Himalaja alkoi nousta.
Viimeisen 25 miljoonan vuoden ajan ilmakehän hiilidioksidipitoisuus on ollut aina alle 400 ppm, vaikka tarkkaa tietoa ilmakehän hiilidioksidin vaihteluista ei olekaan. Noin 20 miljoonaa vuotta sitten myös Indonesian seuduilla alkoi tapahtua saarten nousua, joka rajoitti merivirtojen kulkua.
Etelämantereen ympärillä pyöri nyt täysin vapaasti kylmä merivirta ja päiväntasaajan seudun lämmin merivirta toimi vain osittain. Se pääsi kulkemaan Pohjois- ja Etelä-Amerikan välistä, minne ei ollut syntynyt vielä Panamankannasta. Kylmenevä Etelämanner viilensi maan ilmastoa noin 15–10 miljoonaa vuotta sitten kylmine merivirtoineen ja kasvavine Auringon lämpöä pois heijastavine jäätikköineen.
Noin 11,7 miljoonaa vuotta sitten Tortonian-kauden alussa merenpinta laski huomattavasti, alemmas kuin koskaan kenotsooisella kaudella, mutta palautui melko pian. Kylmenemisestä käytetään kirjainyhdistelmää MI-5, merenpinnan vaihtelusta supersyklin T3,1 alaraja ja syvämeren kerrostumiin liittyvästä tapahtumasta (aukosta) lyhennettä NH4.
Maapallon yleinen ilmasto viileni ja kuivui suuriman osan mioseenikautta, ja ruohostot ja aavikot laajenivat. Mioseeni oli silti Euroopassa lämmin, mutta trooppiset lajit alkoivat kadota. Mioseenin loppuvaiheessa palmut hävisivät Alppien pohjoispuolisesta Euroopasta. Noin 10 miljoonaa vuotta sitten oli laajoja savanneja. Mimalaja Tiibetin ylänkö nousivat nopeasti noin 9–8 miljoonaa vuotta sitten, mikä voimisti Aasian kesämonsuunia noin 7 miljoonaa vuotta sitten. . Samoihin aikoihin Aasia kuivui huomattavasti.
7–5 miljoonaa vuotta sitten Afrikka viileni ja aavikoitui. Noin 6 miljoonaa vuotta sitten olevista kerrostumista Tyyneltämereltä on löydetty jäävuorten kuljettamaa hiekkaa. Afrikka kuivui 3,6–3,5 miljoonaa vuotta sitten.
Maa viileni plioseenikauden alussa voimakkaasti ja entistä enemmän heiluen noin 5–3 miljoonaa vuotta sitten. Alussa Pohjois-Amerikkaan hitaasti lähestyvän Etelä-Amerikan pohjoispuolella oli rikkonainen tulivuorisaarikaari. Panamankannas nousi vaiheittain huojuen merestä noin 4,6 –2,6 miljoonaa vuotta sitten. Etenevä Tiibetin ylängön kohoaminen viilensi osaltaan Maan ilmastoa. Ylängöthän säteilevät Auringon lämpöä pois jäätikköjen tapaan. Tiibetin ylänkö nousi noin 3,6 miljoonaa vuotta sitten
Varhaisplioseenilla lauhkeat lajit saapuivat Keski-Eurooppaan trooppisten tilalle. Mutta plioseenin loppupuolella oli Keski-Euroopassa lämpimimmillään vielä 4–5 astetta lämpimämpää kuin nyt. Lämpötilakäyrää kuvaava heiluri alkoi heilua yhä voimakkaammin. Noin 3,2 miljoonaa vuotta sitten ilmestyi pohjoiselle pallonpuoliskolle suuria jäätiköitä, kun lämpötila notkahti hetkeksi alas, mutta palautui vielä ennalleen.
Maapallo romahti noin 2,74 miljoonaa vuotta sitten kylmään jääkausitilaan, jossa jääkauden ja lämpökaudet vuorittelevat. Näihin aikoihin jään kuljettamaa hiekkaa ilmestyi Tyynellemerelle, ja 65 leveysasteen insolaation muutokset kasvoivat merkittävästi.
Luoteis-Euroopasta (Englannista) hävisi subtrooppinen kasvillisuus kahtena pulssina noin 3 ja 2,5 miljoonaa vuotta sitten. Silloin Panamankannaksen lopullinen sulkeutuminen katkaisi Atlantin yhteyden Tyyneenmereen. Näin Atlantin suolapitoisuus pääsi kasvamaan. Nyt Maan akselikallistuman ja radan muutokset saattoivat muuttaa Atlantin termohaliinikiertoa niin, että jääkausia saattoi syntyä. Tyyneenmereen ilmestyi jäävuoria 2,65 miljoonaa vuotta sitten. Pohjoinen jäämeri jäätyi kokonaan 2,5 miljoonaa vuotta sitten, jolloin Kiinassa oli kylmistä, kuivista kausista kieliviä laajoja lössikerrostumia. Jäätiköt olivat tällöin vielä pieniä ja ohuita myöhempiin verrattuna.
Pleistoseenikaudella oli noin 26 jäätiköitymistä, joista kymmenen olivat suuria. 2,75–1,3 miljoonan vuoden takaisten jäätiköitymisten laajuutta ei tunneta tarkoin. Suuret jääkaudet alkoivat viimeistään noin 0,9 miljoonaa vuotta sitten.
Viimeistään 1,8–1,6 miljoonaa vuotta sitten ilmasto viileni jääkauden kynnykselle. Noin 1,65 miljoonaa vuotta sitten oli jälleen suuria jäätiköitä Islannissa, vallitsi Eburon-jääkausi. Alpeille ilmestyi vuoristojäätiköitä, samoin läntiseen Pohjois-Amerikkaan. Mutta ilmasto lämpeni pian takaisin. Oli käynnistynyt kylmenevän ja kuivenevan ja lämpimän ja kostean ilmaston voimistuva aaltoliike. Jääkaudet pitenivät ajan mukana, syynä on pidetty muun muassa ilmakehän hiilidioksidimäärän alenemista, joka on laskenut viimeiset 10 miljoonaa vuotta. Meren pinnan korkeus vaihteli ilmaston mukaan. Tiglian-lämpökaudella oli Calabrian-rantaviiva.
Suuret jääkaudet
Ehkä 1,05 – viimeistään 0,9 – miljoonaa vuotta sitten ilmestyi ilmastokäyrien mukaan voimistuva 100 000 vuoden suuri jääkausijakso, joka liittyy Maan radan soikeuden muutoksiin. Noin 0,9 miljoonaa vuotta sitten Pohjoinen jäämeri jäätyi ympärivuotisesti, ja viimeistään noin 0,87 miljoonaa vuotta sitten valtavan suuria jäätiköitä levittäytyi Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa. Jäätiköt ovat levittäytyneet pohjoiselle pallonpuoliskolle laajalle alueelle jäänäytteiden mukaan kahdeksan kertaa, moreeni- ja kerrostumalöytöjen mukaan varmasti viisi kertaa. Vanhin varma suurjäätiköityminen on MIS 22 Dorst noin 0,87 miljoonaa vuotta sitten tai Bavel/Elbe. Jäätiköiden levittäytyminen laajalle alueelle vaatii rajua lämpötilan laskua. Jos heinäkuun keskilämpötila laskisi 8 °C, jäätiköt olisivat huomattavasti suppeampia kuin jos lämpötila laskisi kaksi kertaa enemmän, 16 °C. Suuret jäätiköt vaativat lämpötilan tuntuvaa pudotusta. Näin vaikka lämpötila viileni melko paljon pleistoseenin alkupuolella, ei syntynyt hyvin suuria jäätiköitä.
Jääkausijaksojen pituus vaihtelee eri näytteistä mitatuissa eri aikoina. Esimerkiksi lössikerrostumat ja merenpohjan sedimentit antavat erilaisia tietoja. Erityisen syviä 100 000 vuoden vaihtelut alkoivat olla 600 000 vuotta sitten, mutta ovat sittemmin hieman madaltuneet eli viimeinen jääkausi ei ollut niin kylmä kuin edelliset. Varhaisella pleistoseenilla noin 2,7–1,25 miljoonaa vuotta sitten hallitsi Maan ilmastoa 41 000 vuoden jakso. Kausi, jolloin 100 000 vuoden jaksot ja 41 000 vuoden jaksot olivat yhtä voimakkaita, oli 1,25 miljoonaa – 600 000 vuotta sitten. 100 000 vuoden jakso vaihtelee välillä 80 000 – 120 000 vuotta.
Lämpötiloja eri kausilla
Keski-Euroopan keskilämpötiloja:
Päiväntasaajan syvämeren lämpötiloja:
Paisunta
Paisunta tarkoittaa ilmiötä, jossa höyrykoneissa ja polttomoottoreissa määrätyn paineisen höyry- tai kaasumäärän tilavuus suurenee ja paine alenee.
Paisunnalla on varsinaisesti merkitystä höyrykoneissa, joissa sen avulla säästetään höyryä ja sen myötä polttoainetta. Höyryä lasketaan vain osalla männän iskua (täytösmäärä) ja lopun männän matkaa höyry paisuu. Paine alenee paisuessa mahdollisimman alas: lauhduttimellisissa koneissa 50–80 kilopascaliin ja lauhduttimettomissa noin 120 kilopascaliin.
Uudenbritannianmanikki
Uudenbritannianmanikki (Lonchura melaena) eli aiemmalta nimeltään uudenenglanninmanikki on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Uudenbritannianmanikkia tavataan Papua-Uudessa-Guineassa. Sitä on kuvattu melko yleiseksi tai paikallisesti yleiseksi. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
La Défensen asema
La Défensen asema on liikenneasema, joka on sekä Pariisin metron linja 1:n, RER-kaupunkijunan, Transilien-paikallisjunan ja Île-de-Francen raitioliikenteen asema että linja-autoasema. Se sijaitsee Puteaux’n kunnassa Hauts-de-Seinessä.
La Défensen rautatieasema avattiin vuonna 1959. Vuonna 1970 aseman yhteyteen rakennettiin RER-kaupunkijunan asema. Vuonna 1992 metron linja 1:tä laajennettiin ja La Défensen asemasta tuli sen läntinen pääteasema.
Espoon kartanon Qvarnbron silta
Espoon kartanon Qvarnbron silta (Espoon kartanon silta numero I, Qvarnbro) on Espoossa, Espoonkartanon kaupunginosassa sijaitseva kivinen holvisilta. Sen historia on hyvin tunnettu. Sillan tiedetään valmistuneen viimeistään vuoden 1778 tammikuussa. Qvarnbrota pidetään Suomen vanhimpana käytössä olevana siltana. Silta on tehty niin sanottuna kylmämuurina, eli sen kivet on sovitettu paikoilleen käyttäen kiilakiviä, eikä laastia ole käytetty.
Silta sijaitsee Turusta Viipuriin kulkeneen Suuren Rantatien varrella paikassa, jossa ennen kivisiltaa oli puusta rakennettu kaksiosainen silta. Kivisillan rakentaminen oli osa Anders Henrik Ramsayn vuonna 1775 aloittamaa rakennushanketta, johon sisältyi myös kartanon uusi harmaakivestä rakennettu mylly. Rakennustyötä oli valvomassa asiantunteva ylimasuunimestari Tukholmasta.
Miesesin avaus
Avaus on nimetty saksalaisen Jacques Miesesin mukaan. Valkean avaussiirto ei ota suurta tilaa keskustasta, mutta avaa valkean kuningatarlähetille viistolinjan. Toisaalta siirto tukkii vielä kaksinkertaisesti kuningaslähetin linjan, minkä takia valkea usein sivustoi sen. Siirto on kaikista valkean mahdollisuuksista 13. suosituin. Siirto ei ole kuitenkaan huono, ainoastaan passiivinen.
Avausta voi käyttää shakkitietokoneita vastaan tarkoituksena saada ne ulos avauskirjastoistaan. Muun muassa shakin maailmanmestari Garri Kasparov on käyttänyt tätä tekniikkaa.
Avaus luokitellaan ECO-koodistolla koodille A00 muiden epätavallisten avausten kanssa.
Espoon kartanon Qvarnbron silta
Espoon kartanon kohdalla Mankinjoessa oleva koski on nimeltään Kartanonkoski, ja sen kohdalla joki jakaantuu kahteen uomaan. Qvarnbro on itäisessä uomassa, jossa on sillan yläjuoksun puolella patosilta ja patoallas. Sillan alajuoksun puolella on mylly. Näkymää siltaholviin estää yläjuoksun puolelta betoninen vedenjuoksutuskouru ja alajuoksun puolella näkymää peittää mylly.
Qvarnbron kokonaispituus on 10,4 metriä, ja kiviholvin leveys on 3,3 metriä. Sillan hyötyleveys on 6,5 metriä. Alikulkukorkeus on 0,4 metriä. Silta koostuu kahdesta vierekkäisestä kiviholvista, joista uudempi on matalampi ja erilaisista kivistä tehty kuin vanhempi siltaholvi. Siltaan liittyy myös ohijuoksutuskanava. Tiilinen, alaosiltaan kivinen myllyrakennus on tehty 1775–1777 ja on sillassa kiinni.
Ely-keskuksen teettämässä Sågbron sillan historiaselvityksessä esitetään, että myös Qvarnbro otettaisiin museosillaksi ja että Espoon kartanon kivisiltoja käsiteltäisiin yhtenä siltana.
Toivo Salmi
Toivo Salmi (18. huhtikuuta 1904 Viipuri – 10. kesäkuuta 1965 Turku ) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Salmen vanhemmat olivat vaunumestari Heikki Salmi ja Maria Rissanen ja puoliso vuodesta 1931 Maj-Lis Simell. Toivo ja Maj-Lis saivat viisi lasta, Heikki s. 1933 (k. 2019), Pekka s. 1936, Lauri s. 1939 (k. 2013), Liisa s. 1942 ja Toivo s. 1945. Perheen kaikki neljä poikaa kouluttautuivat isänsä tavoin lääkäreiksi. Salmi tuli ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta lyseosta 1923 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1932, jolloin hän myös väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi. Ennen yliopistouraansa Salmi työskenteli useissa eri sairaaloissa, lastenklinikoilla, lastentautien osastoilla ja neuvola-asemilla. Salmi oli Helsingin yliopiston lastentautiopin dosentti 1937–1945 ja Turun yliopiston lastentautiopin professori vuodesta 1945.
Kaarle-herttua herjaa Klaus Flemingin ruumista
Kaarle-herttua herjaa Klaus Flemingin ruumista on Albert Edelfeltin öljymaalaus vuodelta 1878. Sitä pidetään suomalaisen realistisen historiamaalauksen merkkiteoksena ja huipentumana. Sigismundin ja Kaarlen valtataistelun aikaan sijoittuva maalaus kuvaa Kaarle-herttuaa tarttumassa Klaus Flemingin ruumiin partaan. Tapahtumapaikkana on Turun linnan Sturen kirkko. Arkku on avattu ja paikalla on myös vainajan leski Ebba Stenbock. Valo nostaa kuvan keskiosan tapahtumat esille samalla kun reunat jäävät varjoon.
Maalauksen aihe
Maalauksen aihe perustuu Zachris Topeliuksen Maamme kirjaan (1875) sisältyvään tarinaan. Sen mukaan Kaarle-herttua olisi vallattuaan Turun linnan syyskuussa 1597 avauttanut Flemingin arkun linnan kappelissa varmistaakseen tämän kuolleen, vetänyt vainajaa parrasta ja sanonut ”Jos nyt eläisit, ei pääsi olisi kovin lujassa”, mihin leski Ebba Stenbock oli vastannut ”Jos minun autuas herravainajani eläisi, ei Teidän armonne olisi koskaan päässyt tänne asti”. Tarina lienee vain osittain totta: Eräs aikalaislähde kyllä mainitsee Kaarlen avauttaneen Flemingin arkun Turun linnassa, tarttuneen ruumiiseen ja sanoneen, että olisi halunnut saada Flemingin elävänä käsiinsä, mutta parrasta vetämistä tai Kaarlen ja Ebba Stenbockin välistä sananvaihtoa ei mainita tunnetuissa aikalaislähteissä.
Maalauksen historia
Edelfeltin opiskeluaikana historiamaalaus oli auktoriteettien suosiossa, ja hänestä toivottiin merkittäviä isänmaallisia aiheita maalaavaa historiamaalaria. Edelfelt sai stipendin opiskellakseen historiamaalauksen keskuksessa Antwerpenin taideakatemiassa 1873. Hän siirtyi kuitenkin jo seuraavana vuonna Pariisiin taideakatemiaan, mutta jatkoi historiamaalauksen parissa Jean-Léon Gérômen johdolla.
Kaarle-herttua herjaa Klaus Flemingin ruumista sai alkunsa Pariisissa. Edelfelt sai Pariisissa oppia myös Jules Bastien-Lepagelta, johon tutustuttuaan hän alkoi kuvata arkielämää ulkoilmamaalauksen hengessä. Bastien-Lepage kommentoi myös tätä maalausta, ja kehui keskeisten hahmojen kuvausta.
Kaarle-herttua herjaa Klaus Flemingin ruumista otettiin hyvin vastaan Pariisin salongissa, vaikka historiamaalauksen aika oli varsinaisesti Pariisissa jo ohi. Tuolloin kuitenkin erilaiset kuolemaan liittyvät aiheet olivat muodissa. Kiinnostavimpana pidettyä ulkoilmarealismia Edelfelt pian sovelsikin Lapsen ruumissaatossa. Edelfelt ehti silti maalaamaan uransa alussa muitakin historiamaalauksia, kuten Kuningatar Blanka (1877), Poltettu kylä (1879) ja Porilaisten marssi (1892).
Maalaus hankittiin Ateneumin kokoelmiin pian sen valmistuttua, ja se sijoitettiin Turun linnaan vuonna 1960. Vuonna 2010 se sijoitettiin turvallisuussyistä lasivitriiniin linnan aulan ylätasanteelle. Taulu on vakuutettu usean miljoonan euron summasta.
Jarno Tenkula
Jarno Tenkula (s. 16. kesäkuuta 1982 Oulu) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kakkosessa pelaavaa Jalkapalloseura Herculesta. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Tenkula liittyi Rovaniemen Palloseuran miehistöön ennen Veikkausliiga-kautta 2009. Tenkula ei ehtinyt pelata peliäkään Liigacupissa, sillä hän loukkasi jalkansa ensimmäisissä harjoituksissaan ja oli poissa pelikentiltä puolen vuoden ajan. Tenkula kärsi myös muista loukkaantumisista RoPS:ssa ja pelasi kahden kauden aikana vain 22 sarjaottelussa.
Kaudella 2011 Tenkula siirtyi PS Kemi Kingsiin, mutta loukkaantuminen esti pelaamisen. Kaudella 2011 ja 2012 hän esiintyi FC Oulun Pallon riveissä. Kaudella 2013 Tenkula edusti Oulun Rotuaarin Palloa, joka pelasi kauden 2013 Kakkosessa. Kaudeksi 2014 Tenkula siirtyi saman sarjatason Oulun Palloseuraan. Maaliskuussa 2016 Tenkula siirtyi JS Herculesin riveihin.
Aikaisemmin Tenkula on pelannut AC Oulussa, Vaasan Palloseurassa ja Tornion Pallossa.
Salmin kreivikunta
Salmin kreivikunta oli kreivikunta Suomessa. Kuningatar Kristiina lahjoitti sen 1651 sotapäällikkö Carl Gustaf Wrangelille. Se käsitti Salmin ja Suistamon pogostat. Wrangel kuitenkin vaihtoi sen vuonna 1665 (1669) Ruotsissa Blekingessä olleeseen Sölvesborgin kreivikuntaan.
Stymfaloksen linnut
thumb|150px|right|Herakles ja Stymfaloksen linnut. Yksityiskohta roomalaisesta mosaiikista. Stymfaloksen linnut olivat kreikkalaisessa mytologiassa pelottavia, ihmislihaa syöviä lintuja, jotka olivat pesiytyneet valtavina parvina Stymfaloksen kaupungin lähellä sijaitsevan Stymfalian järven luo turvaan niitä saalistavilta susilta. Parvi aiheutti suurta tuhoa ympäröiville viljelyksille. Ne hyökkäsivät jokaista vastaan, joka yritti niitä metsästää, tappaen tai haavoittaen heitä terävillä nokillaan, jotka läpäisivät myös pronssi- ja rautahaarniskat. Lisäksi linnut pystyivät ampumaan sulkiaan kuten nuolia.
Lintujen mainitaan olevan arabialaista syntyperää, ja ne olivat kurjen kokoisia mutta ibiksen näköisiä lukuun ottamatta nokkaa, joka oli suora ja voimakkaampi.
Stymfaloksen linnut liittyvät läheisesti myös Areen lintuihin, jotka vartioivat Areen temppeliä, kun argonautit kohtasivat ne Mustallamerellä. Myös nämä hyökkäsivät käyttäen sulkiaan nuolina.
thumb|left|140px|[[Stymfalos|Stymfaloksen lyömä hopearaha, joka kuvaa Stymfaloksen lintua.]]
Herakleen kuudes urotyö: Stymfaloksen linnut
Herakles karkotti Eurystheuksen käskystä viidentenä urotyönään Stymfaloksen linnut. Joidenkin lähteiden mukaan hän yksinkertaisesti olisi ampunut ne nuolillaan, mutta useimmiten hänen kerrotaan ajaneen ne tiehensä Pallas Athenelta saamillaan pronssisilla kastanjeteilla, jotka Hefaistos oli valmistanut. Niitä hakaten hän sai aikaan niin hirveän äänen, että linnut pakenivat peloissaan pois.
Majakovskajan metroasema (Moskovan metro)
Majakovskaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 11. syyskuuta 1938.
Timorinriisipeippo
Timorinriisipeippo (Lonchura fuscata) on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu. Lajia tavataan Pieniin Sundasaariin kuuluvilla Timorin, Semaun ja Roten saarilla.
Rieskalähteen koulu
Rieskalähteen koulu sijaitsee Turun kaupungissa Vätin kaupunginosassa Satakunnantien ja Tampereentien välissä. Rieskalähteen koulussa toimii oppilaskunnan hallitus ja tukioppilastoiminta. Koulussa toimii peruskoulun 7.–9. vuosiluokat. Koulussa on noin 520 oppilasta ja reilut 50 opettajaa. Turun painotetun matematiikan oppilaat opiskelevat Rieskalähteen matematiikkaluokalla.
Salmin lahjoitusmaa
Salmin lahjoitusmaa on aikoinaan ollut Suomen laajin lahjoitusmaa. Alue kuuluu nykyisin Venäjään.
Salmin lahjoitusmaa käsitti Salmin, Suojärven ja Korpiselän ja osia Ruskealasta, vuonna 1833 yhteensä 491 taloa ja noin puoli miljoonaa hehtaaria. Se oli lahjoitettu usein erinä venäläisille kauppiasveljeksille. He myivät siitä suurimman osan Venäjän vuorihallitukselle. Suomen valtio osti ne 1873 lukuun ottamatta Annantehdasta ja sen metsäalueita. Tarton rauhassa 1920 nekin siirtyivät Suomen valtiolle. Lunastetut maat myytiin 1921 talonpojille.
Letonniemi
Letonniemi on Oulussa Taskilan kaupunginosassa Kuivasmeren itärannalla sijaitseva Natura-luonnonsuojelualue. Nykyinen niemi on aiemmin ollut saari nimeltään Piispanletto ja alue tunnetaankin molemmilla nimillään. Letonniemen suojelun perusteena ovat lähinnä niemen laajat merenrantaniityt sekä maankohoamisilmiöön liittyvien kasvillisuuden muutosten seuraaminen ja tutkiminen. Koska alue on lähellä Oulun kaupunkia, on sillä myös virkistyksellistä merkitystä.
Suojelualueella on lähes kaikkialla nähtävissä jälkiä ihmisen toiminnasta. Alueen keskiosiin on istutettu kuusia ja puustoa on harvennettu. Alueen koillispuolelle Rajakylän Rajahautaan on rakennettu Rajahaudan venesatama ja uimaranta. Alueella risteilee polkuja ja pitkospuita. Letonniemen läntisimmässä kärjessä sijaitsee nuotiopaikka, ja etelärannalla luontopolun varrella seisoo vanha Koskelan sektoriloisto.
Aluetta on aiemmin käytetty eläinten laitumena, mutta laiduntamisen loputtua kasvillisuus on päässyt valtaamaan alaa, ja rantaniityillä kasvavat nykyisin pajut ja järviruoko sekä harmaaleppä. Alueella kasvaa myös runsaasti saniaisia sekä ruohokanukkaa. Ruoikoitumisen myötä myös alueen linnusto on yksipuolistunut, ja avoimien rantojen kahlaajalintujen kuten tyllien, suosirrin ja lapinsirrin kannat ovat vähentyneet huolestuttavasti. Ruoikoitumisesta ovat hyötyneet muun muassa ruskosuohaukat, merihanhet, tukkasotkat ja ruokokerttuset.
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1973–1974
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1973–1974 oli mestarijoukkueiden Euroopan cupin 19. kausi. Cupiin osallistui 31 joukkuetta ja ne pelasivat cup-muotoisen kilpailun, jossa välieriin saakka kukin joukkuepari pelasi ottelun koti- ja vieraskentällä yhteistuloksen ratkaistessa jatkoon pääsemisen. Loppuottelu pelattiin Heyselstadionilla, Brysselissä 15. toukokuuta 1974. Koska ottelu oli jatkoajankin jälkeen tasan, pelattiin samalla stadionilla kaksi päivää myöhemmin uusinta, jossa saksalainen Bayern München voitti espanjalaisen Atlético Madridin maalein 4–0. Mestaruus oli saksalaisjoukkueiden ensimmäinen.
Kauden paras maalintekijä oli kahdeksan maalia tehnyt Bayern Münchenin Gerd Müller, joka teki maaleistaan kaksi loppuottelun uusinnassa.
Toiset osaottelut
Bayern München eteni loppuotteluun yhteismaalein 4–1.
Atlético Madrid eteni loppuotteluun yhteismaalein 2–0.
Strofios
Strofios oli kreikkalaisessa mytologiassa Fokiin kuningas ja Pyladeen isä. Hänen puolisonsa oli Agamemnonin sisar Astyokhe, johon ilmeisesti viitataan myös nimellä Anaksibia.
Oresteen sisar Elektra lähetti veljensä Strofioksen huomaan, kun Oresteen äiti Klytaimnestra, joka oli suhteessa Aigisthoksen kanssa, murhasi Agamemnonin tämä palatessa Troijan sodasta. Orestes oli kahdeksan vuotta Fokiissa, ja siinä ajassa hänestä ja Pyladeesta tuli parhaat ystävät Strofioksen kasvatettua häntä kuin omaa poikaansa.
Subaru XT
Subaru XT on coupé-korinen Subarun automalli. Sitä myytiin eri maissa eri nimillä. Australiassa ja Uudessa Seelannissa nimi oli Vortex ja Japanissa nimi oli Alcyone. Auto oli vuosimallista riippuen saatavana varustettuna etuvedolla, kytkettävällä tai jatkuvalla nelivedolla. Nimi Alcyon tulee kirkkaimmasta tähdestä Seulasten tähtiryhmässä, johon Subarun logo perustuu.
XT -mallin rekisteröinnit Suomessa:
Auto on muotoiltu erittäin aerodynaamisesti, joka oli mahdollista litteän bokserimoottorin ansiosta. Autoa testattiin tuulitunnelissa ja autossa käytettiin jopa lentokonetyylisiä ovenkahvoja mahdollisimman pienen ilmanvastuskertoimen saamiseksi. Ilmanvastuskerroin onkin vain 0.29.
Carl H. Salminen
Äidinisänsä seitsenvuotiaasta lähtien Kalvolassa kasvattama Salminen kävi kansakoulun ja työskenteli kauppa-apulaisena Hämeenlinnassa ja muilla paikkakunnilla. Ennen Amerikkaan lähtöään hän oli tukkuliikkeen toimistopäällikkönä Mikkelissä.
Ploštšad Revoljutsiin metroasema
Ploštšad Revoljutsii on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 13. maaliskuuta 1938.
Carl H. Salminen
Vuonna 1899 Salminen muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän työskenteli aluksi kaivos-, metsä- ja rautatietöissä. Sittemmin hän sai paikan liikeyhtymän johtajana Montanan Red Lodgessa ja ryhtyi sen jälkeen yksityisyrittäjäksi. Vuodesta 1916 lähtien Salminen työskenteli Duluthissa Päivälehteä, Siirtolaista, Raittiuslehteä ja Siirtokansan Kalenteria kustantaneen Finnish Daily Publishing -kustannusliikkeen johtajana ja omistajana. Vuosina 1921–1926 hän toimi myös Suomen kunniavarakonsulina. Salminen myi kustannusyhtiön 1930-luvun lopussa, mutta jatkoi edelleen sen palveluksessa.
Subaru XT
XT -mallin rekisteröinnit Suomessa:
Joissakin malleissa on lisäksi myös digitaalimittaristo, matkatietokone jossa pituus/polttoaineenhallintaominaisuudet, pneumaattinen jousitus korkeussäädöllä, napista päälle kytkettävä neliveto ja mäkijarru.
Carl H. Salminen
Salminen toimi vuosikymmenien ajan Kalevan Ritareissa, osallistui talvisodan aikana ja sotien jälkeen Suomen avustamiseen ja harrasti ahkerasti kirjallisuutta. Hän palasi Suomeen kesällä 1947.
Subaru XT
XT -mallin rekisteröinnit Suomessa:
Varustelutasot ovat perusmalli DL, paremmin varusteltu GL ja paras malli GL-10. Monet jälkimmäisistä varusteista ovat vain GL-10 mallissa.
Kehitys
Vuonna 1987 auto sai kasvojenkohotuksen, ja mm. valot muuttuivat.
Vuonna 1988 esiteltiin kuusisylinterinen, 2,7-litraisella moottorilla varustettu XT6 Yhdysvaltain markkinoille, Japanissa tämä malli tunnettiin nimellä Alcyone VX.
Velkojansuoja
Velkojansuoja on varallisuusoikeuden haltijan turva ulosmittaus- ja konkurssivelkojia vastaan silloin, kun haltijan oikeusperuste on syntynyt ennen ulosmittauksen toimittamista tai konkurssin alkamista. Myöhempi velkojataho voi olla esimerkiksi sopimuskumppani tai esineen haltija. Velkojansuojaa koskevia kysymyksiä joudutaan ratkomaan muun muassa pohdittaessa vuokrasopimuksen tai panttaussopimuksen sitovuutta omistajan konkurssissa, joka on alkanut sopimuksen päättymisen jälkeen. Myyjän velkojansuoja tulee kyseeseen silloin, kun ratkotaan omistuksenpidätysehdon sitovuutta ostajan konkurssissa, joka on alkanut kaupan päättymisen jälkeen. Velkojansuoja ulosmittausvelkojia vastaan tarkoittaa haltijan varallisuusoikeuden pysymistä voimassa ulosmittausmenettelyssä, ellei vakuusvelkojilla ole kumoavaa oikeutta. Vastaava tilanne on suoja konkurssivelkojia vastaan.
Velkojansuojan saaminen edellyttää yleensä sitä, että oikeuden kohde on yksilöity. Useimmiten tarvitaan myös jokin julkisuutta tuottava toimi. Sellaisia ovat kirjaaminen eli kiinnitys tai rekisteröinti sekä hallinnan siirto ja siirtoilmoitus. Velkojansuojan lähikäsite on vaihdantasuoja. Molempien alat ovat osittain yhteneväisiä.
Jääpallon Suomen Cup 2013–2014
Jääpallon Suomen Cup-mestaruus 2013–2014 ratkaistiin kahdeksan joukkueen voimin. Kolmipäiväinen turnaus pelattiin Varkaudessa, Kämärin kentällä. Alkuottelut pelattiin kahdessa lohkossa, jonka jälkeen pelattiin sijoitusottelut lohkoissa samoille sijoille päätyneiden kesken. Loppuotteluun selvisivät Jyväskylän Palloseura ja Mikkelin Kampparit.
Didier Queloz
Didier Queloz (/didje kəlo/, s. 23. helmikuuta 1966) on sveitsiläinen tähtitieteilijä.
Hän toimii professorina sekä Cambridgen yliopistossa, jossa hän on myös Trinity Collegen jäsen, että Geneven yliopistossa. Yhdessä Michel Mayorin kanssa hän löysi vuonna 1995 51 Pegasi b:n, ensimmäisen auringon kaltaista tähteä, 51 Pegasia kiertävän eksoplaneetan. Tästä löydöstä hän sai vuonna 2019 Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä James Peeblesin ja Michel Mayorin kanssa. Äskettäin hän on myös ilmaissut käsityksenään, että ihmiskunta kykenee löytämään maanulkoista elämää seuraavien 30 vuoden aikana.
Tausta ja opinnot
Queloz syntyi Lausannessa Sveitsissä 23. helmikuuta 1966.
Ura ja tutkimukset
thumb|right|Queloz (vasemmalla) ja [[Michel Mayor La Sillan observatoriossa vuonna 2012]] Samoihin aikoihin, kun Queloz valmisteli tohtorin­väitös­kirjaansa Geneven yliopistossa Mayorin johdolla, Mayor työskenteli parantaakseen laitteita, joilla taivaankappaleiden säteisnopeus voidaan määrittää Doppler-spektroskopian avulla. Mayor oli jo sitä ennen kehittänyt COREVAL-spektrometrin, jolla säteisnopeus voitiin mitata 1 km/s:n tarkkuudella. COREVAL:in avulla Mayor oli todennu, että jotkut kaksoistähtijärjestelmät saattoivat itse asiassa olla yhden tähden järjestelmiä, joita kiertää tähtiä pienempi sekundaarinen kohde. Queloz ehitti yhdessä Mayorin kanssa ELODIE-spektrografin, jolla säteisnopeus voitiin mitata vielä tarkemmin, 15 m/s:n tarkkuudella, jotta tällaisten järjestelmien ominaisuudet voitiin selvittää paremmin.
Queloz on myös vierailevana tutkijana MIT:n Kavli-instituutissa astrofysiikan ja avaruuden tutkimiseksi.
Tähtitieteellisiin tutkimuksiina ja eksoplaneettojen löytöihin liittyen Queloz on ennustanut, että ihminen löytää selvät merkit maanulkoisesta elämästä seuraavien 30 vuoden kuluessa: "En voi uskoa, että olemme ainoat elävät olennot maailmankaikkeudessa. On niin paljon planeetoja ja tähtiä, ja kemia on universaalista. Elämään johtaneen kemian on täytynyt tapahtua muuallakin. Niinpä uskon vahvasti, että elämää on muuallakin." Uskonnoista Queloz on The Daily Telegraphissa julkaistun haastattelun mukaan sanonut, ettei hän itse ole uskovainen, mutta tiede on saanut suuren perinnön uskonnoilta.
Ampumahiihdon maailmancup 1997–1998
Ampumahiihdon maailmancup 1997–1998 alkoi 6. joulukuuta Norjan Lillehammerista ja päättyi 15. maaliskuuta Itävallan Hochfilzeniin.
Kilpailukalenteri
Ohjelmaan kuului seitsemän kilpailuviikonloppua, sekä olympiakilpailut. Takaa-ajon maailmanmestaruus ratkaistiin Pokljukan viikonloppuna ja joukkuekilpailun Hochfilzenin viikonloppuna.
Didier Queloz
Palkinnot ja tunnustukset
Didier Quelozille on myönnetty seuraavat palkinnot:
Hänen mukaansa on nimetty asteroidi 177415 Queloz.
Jouko Suomalainen
Jouko Suomalainen (s. 8. huhtikuuta 1949) on suomalainen jalkapalloilija.
Keskikenttäpelaajana jalkapalloa pelannut Suomalainen edusti Suomen maajoukkuetta 54 A-maaottelussa ja teki niissä kaksi maalia.
Kotimaassaan Suomalainen edusti kaikkia kolmea aikansa merkittävää kuopiolaisseuraa: Palloseuraa vuosina 1967–1970, Pallotovereita vuosina 1971–1980 ja 1984 sekä Eloa vuosina 1982–1983. SM-sarjassa hän pelasi yhteensä 233 ottelua ja teki niissä 35 maalia. Hän saavutti SM-hopeaa vuosina 1967, 1969 ja 1978 sekä voitti Suomen Cupin vuonna 1968.
Suomen Palloliitto ja Urheilutoimittajain liitto valitsivat Suomalaisen vuoden jalkapalloilijaksi Suomessa vuonna 1973.
Viiltäjä
Viiltäjä voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Mauno Salojärvi
Mauno Arvi Salojärvi (4. elokuuta 1906 Padasjoki – 24. syyskuuta 1998 ) oli suomalainen kirjankustantaja. Hän sai kauppaneuvoksen arvon 1961. Hän oli vuodesta 1939 K. J. Gummerus Oy:n toimitusjohtaja ja samanaikaisesti Jyväskylän kirjakauppa Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1942.
Gummeruksen kustantama ja Pentti Saarikosken suomentama Henry Millerin romaani Kravun kääntöpiiri määrättiin toukokuussa 1962 takavarikoitavaksi, kun se oli saanut epäsiveellisten julkaisujen valvontalautakunnalta kielteisen lausunnon. Salojärvi tuomittiin 3. heinäkuuta 1962 Jyväskylän raastuvanoikeudessa maksamaan sakkoja epäsiveellisten julkaisujen levittämisestä annetun lain perusteella, ja vielä myymättä ollut osuus Kravun kääntöpiiristä takavarikoitiin ja hävitettiin.
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1974–1975
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1974–1975 oli mestarijoukkueiden Euroopan cupin 20. kausi. Cupiin osallistui 30 joukkuetta, joista kyproslainen Omonia luovutti ennen ensimmäisen kierroksen otteluitaan, ja ne pelasivat cup-muotoisen kilpailun, jossa välieriin saakka kukin joukkuepari pelasi ottelun koti- ja vieraskentällä yhteistuloksen ratkaistessa jatkoon pääsemisen. Loppuottelu pelattiin Parc des Princesillä, Pariisissa 28. toukokuuta 1975. Saksalainen Bayern München voitti loppuottelussa englantilaisen Leeds Unitedin maalein 2–0. Mestaruus oli Bayernille toinen perättäinen.
Kauden parhaat maalintekijät olivat viisi maalia tehneet Bayern Münchenin Gerd Müller ja puolivälierissä pudonneen Ararat Jerevanin Eduard Markarov, joka teki kaikki maalinsa ensimmäisen kierroksen otteluissa norjalaista Vikingiä vastaan.
Unionin piirikunta (Oregon)
Unionin piirikunta on Yhdysvaltojen Oregonin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 26 835 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on La Granden kaupunki. Piirikunta on perustettu 14. lokakuuta 1864.
Mestarit Areenalla
Mestarit Areenalla on Mestarit-kokoonpanon vuonna 1999 julkaisema livetupla-albumi konserttikiertueelta. Se oli heidän ainoa julkaisemansa albumi. Se ei kuitenkaan sisällä kaikkia konsertin kappaleita. Levy valittiin Emma-gaalassa Vuoden albumiksi ja on myynyt triplaplatinaa. Albumi oli kuusi viikkoa Suomen virallisen listan ykkösenä ja yhteensä 41 viikkoa TOP40:ssä. Levyä on myyty yli 131 000 kappaletta.
B-puoli
Mestareiden yhteisesityksistä "Rööperiin" on Jormas-yhtyeen levytys, jossa Pepe Willberg oli laulusolisti, "Tuulelta vastauksen saan" on Finntrio-yhtyeen levytys, "Palkkasoturi" Hectorin ensisingle ja "Daa-da daa-da" Kirkan veljen Sammy Babitzinin levytys. Muuten kappaleet ovat esittäjiensä levyiltä paitsi Pave Maijasen kappaleista "Nellyn palmikko" on Anki, Bosse ja Robert -trion levytys ja "Levoton tuhkimo" Dingon, tosin jälkimmäisessä Pave on ollut aikanaan mukana tuottaja-sovittajan roolissa.
Mai Aizawa
Mai Aizawa (s. 10. syyskuuta 1980 Mie) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Aizawa debytoi Japanin maajoukkueessa marraskuussa 1999. Hän on pelannut viisi maaottelua ja tehnyt niissä neljä maalia.
Vuoden 1975 arsenikkiskandaali
Vuoden 1975 arsenikkiskandaali syntyi, kun Neste Oy aikoi upottaa 690 tynnyriä vetykaasun pesuprosessissa Porvoon öljynjalostamolla syntynyttä arsenikkijätettä Etelä-Atlanttiin. Yhtiön omistama öljytankkeri M/T Enskeri lähti kuljettamaan tynnyreitä Sköldvikin satamasta matkallaan kohti Persianlahtea 15. maaliskuuta 1975. Upotusaikeiden vuodettua lehdistön tietoon asia nousi kohun nostattamana julkisuuteen. Suomen hallituksen ja viranomaisten mukaan toimenpide oli lainmukainen, mutta Nesteen olisi pitänyt pyytää siihen lupa, minkä se teki julkitulon jälkeen 17. maaliskuuta. Tapaus herätti huomiota myös ulkomailla – muun muassa Brasilia lykkäsi sen takia Suomen uuden suurlähettilään tunnustamista, ja latinalaisen Amerikan maat aikoivat pyytää YK:n pääsihteeriä estämään jätteiden upotuksen.
Suomen hallitus päätti 23. maaliskuuta olla antamatta upotuslupaa vedoten vesiensuojeluun ja Suomen maineen turvaamiseen. Enskerin myrkkylasti purettiin matkan varrella tanskalaisalus Jens Randiin Portugalin Lissabonissa, mistä se kuljetettiin pitkällisen sijoituspaikan etsimisen jälkeen lopulta takaisin Suomeen Nesteen Naantalin jalostamolle.
Tapauksen aikana Neste antoi virheellistä tietoa tiedotusvälineille, mitä paheksuttiin ministeritasolla asti. Neste myönsi upottaneensa n. 400 jätetynnyriä Kanariansaarten ja Afrikan mantereen väliselle merialueelle muutamaa vuotta aiemmin. Naantalissa varastoitujen tynnyreiden loppukäsittely aloitettiin vasta vuonna 2009.
Tausta
Vielä 1970-luvulla oli laillista upottaa jätteitä valtameriin. Neste myönsikin että oli aiemmin 1970-luvun alussa upottanut noin 400 jätetynnyriä Afrikan ja Kanariansaarten väliselle merialueelle. Vuoden 1965 laki merien pilaantumisen ehkäisemiseksi kielsi suomalaisaluksilta pilaavien aineiden upottamisen mereen, mikäli ne voisivat saastuttaa myös vierasta maaperää. Laki kielsi kaiken haitallisen aineen levittämisen suomalaiselta alukselta tai lentokoneesta merelle tai toisen valtion aluevesille. Vuoden 1971 Oslon sopimuksessa, jonka Suomi oli allekirjoittanut mutta ei vielä tuolloin ratifioinut, todettiin että arsenikin upotuspaikan pitää olla vähintään kahden kilometrin syvyinen ja sijaita noin 280 kilometrin päässä lähimmästä rannasta. Suomi oli jättänyt sopimuksen ratifioimatta, koska vuotta myöhemmin tehty Lontoon sopimus oli Oslon sopimusta laajempi. Lontoon sopimusta ei myöskään ollut ratifioitu. Upottamissuunnitelman aikaan vielä vahvistamaton Itämeren sopimus kielsi jätteiden upottamisen Itämereen tai muihin meriin.
Neste oli käyttänyt Sköldvikin vetylaitoksella vuosien ajan pesuliuosta, josta oli syntynyt arsenikkipitoista jätettä. Koska jätettä ei ollut voitu viedä normaalille kaatopaikalle, se oli varastoitu väliaikaisesti jalostamon alueelle, josta se oli tarkoitus kuljettaa loppusijoitukseen vuonna 1975. Enskerin kyytiin lastatut myrkyt olivat kerääntyneet noin kymmenen vuoden aikana.
Enskerin lähtö
Neste aloitti operaation lastaamalla tynnyreitä tankkeri Enskerin kannelle Sköldvikin satamassa. Enskeri oli lähdössä hakemaan raakaöljyä Lähi-idästä, ja sen reitti kulki Afrikan eteläkärjen kautta Persianlahdelle. Satamassa töissä ollut Mikael Broberg kiinnitti huomionsa toimintaan ja alkoi epäillä, että tekeillä oli jonkinlainen ympäristörikos. Hän kertoi asiasta isälleen, joka puolestaan soitti Helsingin Sanomien toimitukseen. Uutispäällikkö Eeva Järvenpää delegoi jutun Kari Kiurulle, joka lähti paikan päälle selvittämään asiaa. Satamatoimistossa Kiurun käskettiin poistua ja häneltä kiellettiin yleisen puhelimen käyttö. Hän ei voinut tavoittaa myöskään Nesteen johtoa, joka oli sillä hetkellä tilinpäätösillallisella. Hän sai lopulta yhteyden tuotantopäällikkö Pentti Peltokankaaseen, joka kertoi että Enskerin lastaustoimet liittyivät jätteenkäsittelyyn ja että lastia oltiin viemässä pois Sköldvikistä. Neste vaati toimitukselta tietoa siitä, mistä asia oli vuotanut.
Kiuru kirjoitti tietojen pohjalta jutun seuraavan aamun lehteen. 15. maaliskuuta Helsingin Sanomissa julkaistiin ykkösuutisena ”Salainen lasti Enskeriin – Neste upottaa myrkkyä mereen”. Artikkelissa kerrottiin, että aluksen kannelle oli terveysviranomaisten mukaan lastattu myrkkyä ja että aluksen kapteenin mukaan lastia oltiin viemässä Atlantille upotettavaksi. Lastauksen suorittaneet Yleisen insinööritoimiston työntekijät kuvasivat ”jo muutaman gramman annosta kuolettavaksi”. Neste oli aluksi ilmoittanut vain, että alus lähtisi satamasta seuraavana aamuna kello kahdeksan, mutta myöhemmin yöllä toimittajaan otettiin yhteyttä ja kerrottiin, että lastatut aineet olisivat arsenikkitrioksidia eli yleisemmin arsenikkia ja kaliumoksidia.
Enskeri lähti satamasta lauantaiaamuna lastinaan noin 7 000 kiloa arsenikkia 690 tynnyriin pakattuna. Työtä seuranneet henkilöt kertoivat, että kymmenesosa tynnyreistä oli rikkinäisiä ja osa niistä oli 1960-luvulta. Nesteen mukaan valtaosa tynnyreiden sisällöstä oli romua, joka oli joutunut kosketuksiin arseenin kanssa. Jäte oli syntynyt vety-yksikössä, jossa vetyä oli puhdistettu hiilidioksidista kaliumhydroksidilla. Liuokseen lisätty arsenikkitrioksidi toimi korroosiota estävänä puskurina. Neste oli kuitenkin työsuojelusyistä jo luopunut tästä menetelmästä ja vuosikorjausten yhteydessä arsenikki oli määrä korvata lysiinillä.
Nesteen luonnonsuojelupäällikkö Airi Laiho kertoi, ettei arsenikki olisi mereen liuenneena vaarallista, koska sitä oli normaalissakin merivedessä 0,003 milligrammaa litrassa. Maailman terveysjärjestön tuolloisen suosituksen mukaan juomaveden kelpoisuusraja oli 0,2 milligrammaa litrassa. Neste kertoi lauantai-iltapäivän tiedotustilaisuudessa tutkineensa myös muita jätteenkäsittelytapoja, mutta ei ollut onnistunut löytämään kotimaista ratkaisua.
Ben Gazzara
Biagio Anthony "Ben" Gazzara (28. elokuuta 1930 New York City – 3. helmikuuta 2012 Manhattan ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi urallaan elokuvissa, televisiossa ja teatterissa. Hän voitti urallaan Emmy-palkinnon ja oli ehdolla Tony-palkintoon ja Golden Globeen.
Opiskelu ja ensimmäiset roolit
Biagio Anthony Gazzara syntyi italialaisille vanhemmille. Hän opiskeli näyttelemistä New Yorkissa, ensin The New Schoolissa ja sitten The Actors Studiossa Lee Strasbergin alaisuudessa. Gazzara aloitti uransa teatterissa. Hänen ensimmäinen merkittävä roolinsa Broadwayllä oli Elia Kazanin ohjaamassa Tennessee Williamsin näytelmässä Kissa kuumalla katolla. Sitä alettiin esittää maaliskuussa 1955, ja Gazzara jätti näytelmän syksyllä, jolloin hän siirtyi esiintymään toiseen Broadway-näytelmään, A Hatful of Rainiin. Siitä Gazzara sai Tony-palkintoehdokkuuden.
Elokuvanäyttelijäksi
Gazzaran ensimmäinen merkittävä elokuvarooli oli vuoden 1959 elokuvassa Erään murhan anatomia, jossa hän esitti upseeria, jota syytettiin vaimon raiskauksen jälkeisestä kostomurhasta. Hän esiintyi 1960-luvulla NBC:n televisiosarjassa Tuomittu. Gazzara oli sarjasta kolme kertaa Golden Globe -ehdokkaana ja kahdesti Emmy-palkintoon. Tuomitun viimeisenä kuvauspäivänä Gazzara tapasi ohjaaja-näyttelijä John Cassavetesin, joka tarjosi hänelle roolia elokuvasta Aviomiehet. Gazzara esiintyi 1970-luvulla kahdessa muussakin Cassavetesin elokuvassa, Kiinalaisen kiristäjän murhassa (1976) ja Ensi-illassa (1977). Gazzara näytteli samaan aikaan vielä Broadwayllä ja sai Tony-ehdokkuudet näytelmistä Hughie ja Kuka pelkää Virginia Woolfia?.