cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Head-Smashed-In Buffalo Jump
Head-Smashed-In Buffalo Jump sijaitsee Albertan provinssissa Kanadassa paikassa, jossa Kalliovuorten juurella olevat kukkulat alkavat nousta preeriasta. Se on UNESCOn maailmanperintökohde ja Amerikan alkuperäisväestön kulttuurin museo.
Historia
Tällaisia jyrkänteitä tasankojen alkuperäisasukkaat käyttiviät vuosituhansien ajan tappaakseen biisoneita. He ajoivat eläimet alas kalliolta. Mustajalat ajoivat biisonit Head-Smashed-In Buffalo Jumpiin laidunalueilta kolmen kilometrin päästä pitkin linjoja, joita reunustivat sadat kiviröykkiöt ja lopulta täyttä laukkaa yli kielekkeen. Kallio on 300 metriä pitkä ja se on korkeimmalta kohdaltaan 10 metriä alapuolella olevaa laaksoa korkeammalla. Aluetta käytettiin jo ainakin 6 000 vuotta sitten ja luukerrostumat ovat 10 metriä syviä. Biisoneiden ruumit käsiteltiin läheisessä leirissä.
Head-Smashed-In hylättiin 1800-luvulla eurooppalaiskontaktin jälkeen. Eurooppalaiset rekisteröivät kohteen ensimmäisen kerran 1880-luvulla ja Amerikan luonnonhistorian museo suoritti ensimmäiset kaivaukset vuonna 1938. Unescon maailmanperintöluetteloon kohde otettiin vuonna 1981 todistuksena esihistoriallisesta elämästä ja alkuperäisasukkaiden tavoista.
Avalonin niemimaa
Avalonin niemimaa on niemimaa Newfoundland ja Labradorin provinssissa Kanadassa. Niemimaa muodostaa Newfoundlandin saaren kaakkoisosan. Se on pinta-alaltaan 9 270 neliökilometrin suuruinen. Niemimaa on kapeimmillaan alle 5 kilometriä leveä, mutta sen ulottuvuus on 180 kilometriä pohjoissuunnassa (Grates Point pohjoisessa ja Cape Freels-Cape Pine etelässä) ja noin lähes 100 kilometriä itä-länsi -suunnassa.
Kalarikkaiden pohjoisen Atlantin vesien äärellä sijaitsevalla niemimaalla asuu hieman yli puolet Newfoundlandin asukkaista ja siellä sijaitsee myös provinssin pääkaupunki, St. John's. Vuoden 2016 väestönlaskennassa niemimaalle kirjattiin 270 348 asukasta kun koko provinssin väkiluku oli 519 716. Niemimaan ensimmäinen pysyvä asutus perustettiin Cuper's Coveen (Conception Bay) vuonna 1610.
Sebastian Thekethecheril
Sebastian Thekethecheril (s. 30. heinäkuuta 1954) on intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 18. joulukuuta 1980 ja nimitettiin Vijayapuramin hiippakunnan piispaksi 8. toukokuuta 2006. Piispaksi vihkiminen seurasi 2. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Peter Thuruthikonam, jota avustivat Mathew Moolakkattu ja Stanley Roman.
Cindy Wilson
Cynthia Leigh "Cindy" Wilson (s. 28. helmikuuta 1957, Athens, Georgia) on yhdysvaltalainen rock-laulaja. Hänet tunnetaan yhtyeestä The B-52's.
Erkki Hatakka
Erkki Tapani Hatakka (3. marraskuuta 1937 Jääski – 15. toukokuuta 2011 Espoo) oli suomalainen toimittaja ja valtiotieteen maisteri. Hatakka oli Yleisradion palveluksessa yli 30 vuotta ulkomaantoimittajana, toimituspäällikkönä ja ohjelmapäällikkönä.
Hatakka aloitti toimittajan uransa Etelä-Saimaa-lehden kesätoimittajana 1958. Hän tuli Yleisradion palvelukseen 1961 kesätoimittajaksi ja vuonna 1962 hänestä tuli radion ajankohtaisohjelmien ulkomaantoimittaja ja myöhemmin radion uutistoimituksen toimituspäällikkö. Hän aloitti tällöin viikoittain radiossa lähetettävän Maailmanpolitiikan arkipäivää-ohjelman. Vuonna 1968 Hatakka oli perustamassa radioon Aamun peili-ohjelmaa. 1980-luvun alussa ohjelmapäällikkönä toiminut Hatakka valmisteli ja hoiti Ylen Teksti-tv:n käynnistämisen. Hatakka toimi viimeksi TV1:n opetusohjelmien ohjelmapäällikkönä.
Pitkän reportaasimatkan Etelä-Afrikkaan ja Lounais-Afrikkaan vuonna 1965 tehnyt Hatakka oli matkan jälkeen perustamassa Suomeen Etelä-Afrikka-seuraa ja toimi sen puheenjohtajana. Vuonna 1994 hän oli perustamassa Karjala-klubia ja samoihin aikoihin myös Tverinkarjalaisten ystävät-nimistä seuraa. Hatakka kuului sosialidemokraatteihin ja hän oli muun muassa Espoon kaupunginhallituksen jäsenenä.
Limamadot
Limamadot (Nemertea), aiemmin myös nauhamadot, on eläinkunnan pääjakso. Limamadoilla ei ole ruumiinonteloa. Niillä kuitenkin on ruoansulatuskanava, umpinainen verenkierto sekä saalistuselimenä ulostyöntyvä imukärsä (proboscis).
Limamatoja elää merissä, joissa, järvissä ja kosteassa maassa. Yleensä ne syövät pieniä vesieläimiä, mutta eräät ovat myös loisia. Eri lajien pituus vaihtelee muutamasta millimetristä useisiin metreihin. Lineus longissimus -laji voi kasvaa jopa 30 m pitkäksi ja on pisin tunnettu eläin.
Limamatolajeja tunnetaan yli 1250, joista useimmat elävät kylmissä merissä. Suomesta tunnetaan kaksi lajia, viherlimamato (Cyanophthalma obscura) ja Prostoma graecense.
Kollattam
Kollattam (Koll-attam, Kolannalu, Kolkolannalu) on intialainen keppitanssi Andhra Pradeshista ja Tamil Nadusta mutta tanssi on suosittu kaikkialla Intiassa. Koll tarkoittaa pientä keppiä ja Attam tarkoittaa 'soittaa'. Keppitanssi on Intiassa erittäin suosittu seuratanssi, jota perinteisesti tanssitaan erilaisissa kyläjuhlissa. Tanssiin osallistuu kaiken ikäiset ja osallistujia voi olla jopa kymmenittäin. Tanssin sujuvuuden kannalta on tanssijoiden lukumäärän aina oltava parillinen. Tanssijat liikkuvat kahdessa sisäkkäisessä piirissä ja lyövät rytmiä vastapuolen tanssijan keppeihin.Tanssi kiihtyy usein tempoltaan loppua kohti. Tanssin rytmi syntyy keppien äänestä.
Markku Kallio (taloustieteilijä)
Markku Juhani Kallio (s. 2. marraskuuta 1945 Raisio) on suomalainen taloustieteilijä. Hän on ollut vuodesta 1978 Helsingin kauppakorkeakoulun liiketaloustieteen professori, sitä ennen 1976–1978 apulaisprofessori ja oli vararehtori 1981–1982. Hänen tutkimusalaansa ovat monimutkaisten etenkin taloudellisten ongelmien mallintaminen ja mallien ratkaiseminen.
Kallio kirjoitti ylioppilaaksi Naantalin yhteiskoulusta 1964 ja valmistui teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1968, Helsingin kauppakorkeakoulusta ekonomiksi 1971 ja yhdysvaltalaisesta Stanfordin yliopistosta Doctor of Philosophyksi 1975.
Eunice Jepkorir
Eunice Jepkorir (s. 17. helmikuuta 1982) on kenialainen kestävyys-, este- ja maastojuoksija.
Jepkorir sijoittui Brysselin maastojuoksun MM-kisoissa 2004 pitkällä matkalla seitsemänneksi. Kaksi vuotta myöhemmin hän juoksi Debrecenin maantiejuoksun MM-kisoissa neljänneksitoista ajalla 1.06.47. Jepkorir teki 15. kesäkuuta 2007 uuden Kenian ennätyksen 3 000 metrin estejuoksussa ajalla 9.19,44. 2. heinäkuuta samana vuonna hän juoksi uuden Afrikan ennätyksen 9.14,52, jota hän paransi kesäkuussa 2008 juoksemalla 9.11,18 Osakan MM-kisoissa 2007 hän voitti MM-pronssia ja vuotta myöhemmin Pekingin olympialaisissa hopeaa.
Jukka Lehti
Jukka Lehti (s. 7. maaliskuuta 1982) on suomalainen SM-tason lentopalloilija ja lentopallovalmentaja. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 2006 Tampereen Isku-Volleyn joukkueessa. Lehti oli pelipaikaltaan passari.
Lehti on pelannut Isku-Volleyn lisäksi Salon Piivolleyssa ja Valkeakosken Isku-Veikoissa yhteensä yli 300 liigaottelua. SM-mitaleita hänellä on yhteensä kuusi. Suomen-mestaruuden Lehti voitti vuonna 2006, kun Isku-Volley kohtasi hänen entisen seuransa Piivolleyn SM-finaaleissa.
Lehti voitti TUL:in joukkueen kanssa maailmanmestaruuden Rio de Janeirossa 2006 Brasiliassa. Vuonna 2017 hän siirtyi Hurrikaani-Loimaan kakkosvalmentajaksi.
Lehti opiskeli Tampereen ammattikorkeakoulussa metsätaloutta sekä valmensi nuoria yleisurheilijoiden alkuja vapaa-ajallaan.
Billy Campbell
thumb|Billy Campbell vuonna 2013. William Oliver ”Billy” Campbell (s. 7. heinäkuuta 1959 Charlottesville, Virginia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa televisiosarjoista Jälkiä jättämättä, jossa hän näyttelee Darren Richmondia, ja Vielä kerran. Hän on näytellyt myös sarjoissa Murharyhmä, 4400, O.C. ja Dynastia.
Campbellin tunnetuimpia elokuvia ovat Rocketeer (1991), Bram Stokerin Dracula (1992), Uusia kertomuksia kaupungista (1998) ja Viimeiseen pisaraan (2002).
Yksityiselämä
Campbell on ollut kihloissa näyttelijä Virginia Madsenin kanssa vuonna 1981. 1990-luvulla hän seurusteli viisi vuotta näyttelijä Jennifer Connellyn kanssa.
Mirus-patteri
Mirus-patteri oli Guernseyn saarella Saint Peter Portin ja Saint Saviourin kylien alueilla sijainnut järeä rannikkotykistöpatteri, joka kuului toisen maailmansodan länsirintaman miehitettyjen alueiden rannikkoja kiertäneeseen Atlantin valliin. Patteri oli aseistettu neljällä Obuhovin 12 tuuman 52 kaliiperin merikanuunalla, jotka olivat päätyneet saksalaisille.
Alun perin Venäjän keisarilliselle laivastolle rakennettu taistelulaiva Imperator Alexander III oli päätynyt Venäjän vallankumouksessa Ranskan Tunisiaan, missä se riisuttiin aseista ja romutettiin vuonna 1935.
Suomalaiset kiinnostuivat ranskalaisten haltuun päätyneistä tykeistä sodan uhatessa. Niiden hankinnasta neuvoteltiin, jolloin Ranska luovutti putket lopulta vastikkeettomana aseapuna. Ne laivattiin kolmeen rahtialukseen Suomeen toimitettavaksi.
Kova kuitulevy
thumb|250px| Rei'itettyä kovalevyä. Kova kuitulevy eli kovalevy on rakennustarvikkeena käytettävä puukuiduista puristamalla valmistettu kuitulevy. Levyn valmistukseen käytetään puuhaketta, joka hajotetaan hienoksi kuiduiksi.
Mirus-patteri
Yksi aluksista, Nina, jäi Bergenissä Norjaa miehittäneiden saksalaisten haltuun. Saksalaiset ottivat tykinputket sotasaaliiksi. Ne siirrettiin Esseniin kunnostettaviksi ennen toimitusta Guernseylle, mistä niistä rakennettiin alkuun Nina-patterina tunnettua järeää tykistöpatteria marraskuussa 1941. Patteri saatiin ampumakykyiseksi kesäkuuhun 1942 mennessä, minkä jälkeen se osallistui joitakin kertoja sotatoimiin. Patteri oli Kanaalisaarten järein, ja sen kantama oli 51 kilometriä.
Kanaalisaarten miehityksen ja toisen maailmansodan päätyttyä saksalaisten asemiinsa jättämät tykit purettiin 1950-luvun alussa. Osa tykkiasemien betonisista kantalinnoitteista on kuitenkin säilynyt.
Kova kuitulevy
Valmistus
Materiaalina käytetään pääasiassa puutuoteteollisuuden jätepuusta saatavaa haketta, osin koivukuitupuuta. Hake hajotetaan hienoiksi kuiduiksi ja saatu massa jauhetaan. Kuitujen sitoutuminen toisiinsa perustuu ensisijaisesti huopautukseen ja puun omiin liima-aineisiin. Kuitujen joukkoon lisätään vettä ja mahdollisesti myös lisäaineita, kuten liimaa. Märkä massa ohjataan viiralle, jossa siitä puristetaan ylimääräinen vesi pois. Kuituraina katkaistaan puristustelojen jälkeen arkeiksi, jotka puristetaan. Puristuksen jälkeen levyt lämpökäsitellään lujuuden lisäämiseksi.
Ominaisuudet
Kovalevyn tavanomainen tiheys on 800–1050 kg/m³. Lujuusluokkia on kolme: A, B ja C, joissa taivutuslujuus vaihtelee välillä 25–50 MPa, ja poikittaisvetolujuus 0,4–1,0 MPa. Kimmomoduuli on 3–5 GPa.
Levykoot ja -paksuudet ovat tuotekohtaisia. Levyjä valmistetaan 1,8–6,0 mm:n paksuisena. Kalibroidun levyn mittatarkkuus on tavanomaista parempi. Levykoot ovat tyypillisesti noin 1,2 × 2,8 metriä.
Yleensä kovalevy on toiselta puolelta sileä ja toiselta kohokuviollinen, viirattu. Levyjä saa myös eri tavoin pintakäsiteltynä ja pinnoitettuina sekä rei'itettynä.
Kovalevyt ovat varsin hyvin työstettäviä, levyihin on mahdollista porata reikiä tai sahata loveuksia. Puukuitulevyjä voidaan maalata, tapetoida ja laminoida.
Käyttö
Kovalevyjä käytetään muun muassa rakentamisessa esimerkiksi tuulenohjaimina tai runkopalkkien sidososana, puusepänteollisuudessa, kalusteteollisuudessa ja pakkauksissa. Öljykarkaistuja kovia kuitulevyjä käytetään esimerkiksi aluskatteena levyn paremman kosteuskestävyyden vuoksi.
Mirus-patteri
Sotasaalistykkien tausta
Tykeistä oli käyty ensin kauppaa niistä kiinnostuneiden suomalaisten kanssa, mutta Ranska päätyi lopulta luovuttamaan kaikki 12 tykkiä vastikkeettomana aseapuna Suomeen. Putket lastattiin kolmeen suomalaiseen rahtilaivaan, jotka lähtivät Turkuun. Raskain aluksista, Nina, sai lastikseen myös 18 raskasta Vickers-tykkiä. Alus pysähtyi matkalla Norjan Bergeniin odottamaan talvisodan loppuvaiheen tilanteen ratkeamista maaliskuussa 1940. Täällä se jäi Norjaan hyökänneiden saksalaisten miehitysjoukkojen haltuun, jolloin lastina olleet tykit päätyivät saksalaisten sotasaaliiksi.
Kehitystyö Saksassa
Kaapatut järeät putket lähetettiin huollettavaksi Saksan Essenissä sijaitseville Kruppin terästehtaille, missä ne saivat mallinimen 30,5 cm K.14(r). Ensimmäinen luku oli tykkien kaliiperi (30,5 cm), toisen tarkoittaessa valmistusvuotta (1914). Sulkuihin merkatulla r-kirjaimella viitattiin tykkien alkuperämaahan, Venäjään.
Tykkien alkuperäinen venäläinen lavetti mahdollisti vain 15 asteen ampumakoron, mikä rajoitti merkittävästi niiden kantamaa. Matalan koron ansioista aseen joustolaite oli varsin yksinkertainen; putki pääsi perääntymään neljä metriä, eikä näin ollen aiheuttanut kovin suurta rasitusta kannatintapeille.
Saksalaiset halusivat hyödyntää sotasaalistykkien täyttä ballistista potentiaalia, mikä vaati huomattavasti suuremman ampumakoron. Uutta lavettia alkoivat kehittää Saksan laivaston esikunnan (, lyh. OKM) alaisen tykistörakentamisen toimiston (, lyh. A. Wa. B) insinöörit tiiviissä yhteistyössä Kruppin terästehtaan kanssa. Sotasaalisputkien Bettungsschiessgerüst C.40 -lavetin pohjaksi otettiin aiemmin 30,5 cm SK L/50 -tykille kehitetty lavetti, mikä tosin vaati lopulta huomattavia muutoksia uusien putkien sovittamiseksi. Obuhov-putkille kehitetty uusi lavetti mahdollisti korottamisen -2 ja 48 asteen välillä, mutta asetti samalla huomattavasti suuremman kuormituksen aseen kannatintapeille, kun rekyyliliike lyheni. Saksalaisessa lavetissa oli sähkökäyttöinen suuntaus- ja korotuslaitteisto, ja se painoi 38 190 kilogrammaa ilman panssarointia. Lavetin alkuperäinen panssarointi oli seuraavanlainen: edessä 150 mm, sivuilla, katossa ja takana 50 mm.
Mustekalat
Mustekalat (Coleoidea) ovat merten nilviäisiä, joilla on suuri pää ja hyvin kehittyneet silmät, ja joiden suuta ympäröi joko kahdeksan tai kymmenen imukupein varustettua lonkeroa.
Haukilampi (Ähtäri, Mäkikylä)
Haukilampi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Mäkikylän lähellä sijaitseva lampi.
Mustekalat
Mustekalat on toinen nilviäisiin kuuluvan pääjalkaisten luokan (Cephalopoda) kahdesta nykyisin elävästä alaluokasta. Siitä käytetään myös nimeä kaksikiduksiset pääjalkaiset. Toinen alaluokka on helmiveneet (Nautiloidea) eli nelikiduksiset pääjalkaiset.
Mirus-patteri
Kehitystyö Saksassa
Lavettien rakentaminen käynnistyi kesällä 1941. Putkien koeammunnoista ei ole säilynyt tarkempia tietoja, ne toteutettiin suurella todennäköisyydellä Kruppin käyttämällä Meppenin ampuma-alueella.
Mustekalat
Mustekaloja esiintyy lähes kaikissa merissä ja niiden kaikissa syvyysvyöhykkeissä. Osa lajeista on pelagisia, osa taas meren pohjalla eläviä. Sisävesissä ei mustekaloja tavata ja vain harvat lajit selviävät murtovedessä. Itämeren sisäosissakaan ei mustekaloja esiinny.
Haukilampi (Ähtäri, Mäkikylä)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,2 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.
Mustekalat
Kaikki mustekalat ovat aktiivisia petoja, jotka syövät muun muassa äyriäisiä, kaloja ja muita nilviäisiä. pienoiskuva|[[Seepia (Sepia officinalis).]] pienoiskuva| [[Pikkuseepiat|Pikkuseepia (Sepiola atlantica).]] pienoiskuva| [[Kalmari (Loligo vulgaris).]]
Mirus-patteri
Osien siirto saarelle
Tykit lavetteineen valmistuivat lokakuuhun 1941 mennessä, jolloin ne päätettiin sijoittaa laivaston esikunnan päätöksellä Kanaalisaarten Guernseylle. Päätöksen tekemisen jälkeen alettiin valmistelemaan logistisesti suurta siirto-operaatiota Kanaalisaarille. Suunnitteluun kuuluivat kuljetusreitin varren kahden sataman tarkastukset sekä Guernseyn saaren maantiekuljetusreittien suunnittelu, joista jälkimmäiset osoittautuivat etenkin suureksi haasteeksi.
Haukilampi (Ähtäri, Mäkikylä)
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Niemisjoen valuma-alueella (35.47), jonka Tyystänjoen valuma-alueeseen (35.475) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 194 metriä mpy.
Mustekalat
Mustekalojen anatomiaa
Mustekalojen koko vaihtelee suuresti. Niihin kuuluvat suurimmat nykyään elävät selkärangattomat eläimet, jättiläis- ja kolossikalmarit, jotka ovat enimmillään yli 13 metriä pitkiä ja 500 kg:n painoisia. Pienimmät lajit ovat senttimetrin kokoluokkaa.
Mirus-patteri
Osien siirto saarelle
Tykkien osat olivat merikuljetusten aikana altteimmillaan vihollisen tuhoamisyrityksille, mikä johti niitten toteuttamiseen hyvin vaivihkaisesti. Kuljetuksista ei esimerkiksi etukäteen tiedotettu Saint-Malon satamahenkilökuntaa. Tykkien osien siirto vei kuukausia: ensimmäiset saapuivat Guernseylle joulukuussa 1941, minkä jälkeen kuljetuksia tehtiin aina maaliskuun 1942 lopulle.
Mustekalat
Mustekalojen anatomiaa
Mustekalan pääosia ovat pää, siihen suoraan liittyvät lihaksikkaat lonkerot sekä lihaksikkaan vaipan muodostama pään takana oleva vaippaontelo. Lonkeroita on joko 8 tai 10 ja niissä on vaihteleva määrä imukuppeja. Lonkeroita käytetään sekä saalistukseen että liikkumiseen. Lonkeroita yhdistää toisiinsa tyvikalvo, jonka leveys vaihtelee eri mustekalaryhmissä. Lonkeroiden keskellä olevassa suussa on kaksi papukaijannokkaa muistuttavaa vahvaa kitiinileukaa sekä raastinkieli eli radula.
Pussimaisen vaippaontelon sisällä mustekaloilla on kaksi kidusta. Vaippaontelosta johtaa ulos kartiomainen lihaksikas suppilo (sifoni), joka anatomisesti vastannee muiden nilviäisten jalkaa. Mustekalat voivat liikkua reaktiovoimalla, so. puristamalla vaippaonteloon otetun veden suppilon kautta ulos eteenpäin niin että vesisuihku työntää eläintä taaksepäin. Tämä liikkumistapa on energeettisesti varsin raskas, ja monet lajit voivat myös uida eväreunuksen avulla tai käyttää lonkeroitaan liikkumiseen.
Mirus-patteri
Osien siirto saarelle
Saint Peter Portin satamassa osat nostettiin proomusta 12-akseliselle trailerille, joka oli toimitettu Kanaalisaarille juuri tykkipatterien osien kuljetuksia varten. Traileria veti kävelyvauhtia saaren läpi neljä 12-tonnista Sd. Kfz 8 -puolitela-ajoneuvoa. Kuljetusreitin varren tiestölle oli paikoitellen tehty muutostöitä, jotta osia kuljettanut ajoneuvokolonna pystyisi välttämään teräviä käännöksiä.
Mustekalat
Mustekalojen anatomiaa
Mustekalat kuuluvat kaikkein pisimmälle kehittyneisiin selkärangattomiin varsinkin hermostonsa puolesta. Vaipan hermosolut ovat poikkeuksellisen paksuja ja rustokuoren suojaamat aivot ovat suhteellisesti suuremmat kuin muilla nilviäisillä; oppimiskykyä mittaavien kokeiden perusteella tursaiden älykkyyttä on verrattu matelijoihin.
Mirus-patteri
Osien siirto saarelle
Lavetit ja tykinputket asennettiin asemiinsa kahdella Ardeltin valmistamalla siirrettävällä 75 tonnin nostokapasiteettisella portaalinosturilla, jotka oli tuotu Guernseylle juuri raskaiden tykkiasemien rakentamista varten.
Mustekalat
Mustekalojen anatomiaa
Mustekalojen silmät ovat suuret ja poikkeuksellisen monimutkaiset. Niiden rakenne muistuttaa paljon selkärankaisten kamerasilmää, vaikka on täysin riippumattomasti kehittynyt (konvergentti evoluutio). Mustekalan silmän linssin polttopiste kuitenkin säätyy kameran tapaan muuttamalla linssin ja verkkokalvon etäisyyttä eikä linssin muotoa, ja verkkokalvon solut ovat suuntautuneet valonlähteeseen päin, toisin kuin esimerkiksi ihmisellä. Koska hermotus on verkkokalvon ulkopuolella, ei silmässä myöskään ole nk. sokeaa pistettä. Useimmilla mustekaloilla ei ilmeisesti ole värinäköä, mutta ne pystyvät aistimaan valon polarisaatiotason.
Mustekaloilla on kaksi erikoista piiloutumiseen liittyvää mekanismia. Toinen on niiden musterauhanen, josta ne voivat ruiskuttaa eteensä vihollista harhauttavan väripilven. Toinen on mustekalojen erityisiin värisoluihin (kromatoforit) ja niiden kokoa sääteleviin lihaksiin perustuva kyky muuntaa väritystään erittäin nopeasti.
Mirus-patteri
Alkuvaihe
Guernseyn järeän rannikkopatterin sijoituspaikan tiedustelu oli käynnistynyt loppukesästä 1941. Alueen esivalmistelut oli aloitettu marraskuussa. Tykit oli päätetty ryhmittää Saint Saviourin ja Saint Peterin kylien rajalle Frie Baton, Route de Clos Landais, L’Erée ja Les Paysans -teiden muodostaman kolmion sisälle. Patterin neljä järeää asemaa olivat sijoitettu kahdelle eri korkeudelle maastoon. Tykit 1 ja 4 olivat 38 metrin korkeudella, tykkien 2 ja 3 ollessa 46 metrin korkeudella.
Mustekalat
Mustekalojen anatomiaa
Mustekalojen verenkierto on suljettu, toisin kuin muilla nilviäisillä, ja niillä on pääsydämen lisäksi kaksi kidussydäntä, jotka pumppaavat verta kiduksiin.
Mirus-patteri
Alkuvaihe
Alue siirtyi saksalaisten sotilaspoliisien valvontaan, minkä seurauksena sille johtava tiestö suljettiin vähitellen ja liikkuminen muutettiin rajoitetuksi.
Mustekalat
Mustekalojen anatomiaa
Lisääntyminen on aina suvullista ja sukupuolet ovat erilliset. Hedelmöitys on sisäinen, koiras siirtää siittiöpakkauksen naaraan vaippaonteloon yhdellä tähän tehtävään erikoistuneella parittelulonkerolla (heterokotylus). Munat ovat suurikokoisia, ja useimmiten ne asetetaan merenpohjaan kehittymään erityisessä munakotelossa, jossa on yksi tai useampia munia. Seepianaaraat kuolevat munat laskettuaan.
Mirus-patteri
Alkuvaihe
Nina-patteri -työnimellä tunnettu Guernseyn järeä patteri oli projektina valtava, eivätkä Wehrmachtin omat rakentamisresurssit riittäneet sen toteuttamiseen. Patterin rakentamisesta vastasi muita miehitettyjen alueiden suurskaalan rakennusprojekteja hoitanut Organisation Todt (OT). Berliinistä johdetulla OT:lla oli miehitetyillä alueilla useita alueellisia toimistoja, joiden kautta se hallinnoi muun muassa Atlantin vallin rakennustöihin tarvittuja materiaalitoimituksia ja työvoimaa.
Mustekalat
Monimuotoisuus ja systematiikka
Mustekaloihin kuuluu noin 99 % nykyisin elävistä pääjalkaisista. Mustekalojen kehityslinja on eronnut varhaisista helmiveneistä jo noin 400 miljoonaa vuotta sitten. Nykymustekalojen linja (Neocoleoidea) taas polveutuu varhaisempien mustekalojen sukupuuttoon kuolleesta belemniittien (Belemnoidea) ryhmästä.
Mirus-patteri
Alkuvaihe
Todtin ensimmäinen tehtävä Guernseylle saapumisen jälkeen oli perustaa tarvittavat yhteydet työvoiman ja rakennusmateriaalin kuljetuksia varten. Urakan ajaksi patterin tykkiasemien lähelle tarvittiin myös varasto- ja asuintiloja, jotka sijoitettiin uuteen Lager Westmarkin työleiriin.
Mustekalat
Monimuotoisuus ja systematiikka
Nykymustekalat jaetaan kahteen ylälahkoon, kahdeksanlonkeroisiin ja kymmenlonkeroisiin. Ne käsittävät yhteensä noin 46 heimoa ja yli 700 lajia.
Kahdeksanlonkeroiset
Tähän ylälahkoon kuuluvat tursaat, jotka ovat säkkimäisiä pohjaeläimiä, joiden kahdeksassa symmetrisessä lonkerossa on kaksi imukuppiriviä. Samaan ryhmään kuuluvat myös pelagiset paperiveneet ja vampyyritursaat. Kahdeksanlonkeroisilla ei ole sisäistä tukirankaa.
Mirus-patteri
Alkuvaihe
Patteria rakentamaan tuotiin runsaasti ulkomaalaista työvelvollisuudella alueelle käskettyä työvoimaa, joiden lisäksi työmaalla työskenteli jonkin verran paikallisia guernseyläisiä. Paikalliselle työvoimalle maksettiin 28 reichsmarkin palkkaa viiden ja puolen päivän työviikoista. Saarelaisten työmoraali ei ollut kovin korkea; materiaalikuljetuksia ajamaan otetut guernseyläiset muun muassa karkasivat joulun aikaan tehtävistään. Saksalaiset rankaisivat karkureita 50 reichsmarkin sakoilla, mistä huolimatta henkilöt saivat jatkaa työskentelyä samoissa tehtävissä.
Mustekalat
Kymmenlonkeroiset
Kymmenlonkeroisilla mustekaloilla on kahdeksan peruslonkeron lisäksi kaksi muita lonkeroita pidempää pyyntilonkeroa, joissa on pitkä ja sileä varsi ja levymäinen tai nuijamainen imukupein varustettu pää. Kymmenlonkeroisiin kuuluvat sulavalinjaiset pelagiset kalmarit, suuret jättiläiskalmarit sekä seepiat, pikkuseepiat ja postitorvi. Näillä ryhmillä on nilviäisen kuoresta jäänteenä sisäinen kalkki- tai sarveiskuori, joka seepioilla ja postitorvella toimii myös kellukkeena.
Mirus-patteri
Tykkiasemien rakentaminen
Tykkiasemat oli suunnitellut Organsation Todtin tekninen henkilöstö yhdessä OKM:n tykistörakentamisen toimiston ja Kruppin insinöörien kanssa. OT:n Lorientin toimistolla työskennellyt diplomi-insinööri Fritz Bihler siirrettiin Guernseylle tammikuussa 1942 valmistelemaan tykkiasemien rakennepiirustuksia ja valvomaan asemien rakennustöitä.
Aseman rakentaminen alkoi kaivuutöillä, jossa niiden paikalta poistettiin maata ja kalliota kaivinkonein ja räjäyttämällä. Aseman valutyöt käynnistyivät bunkkeriosan lattian muodostaneen osissa valetun betonilaatan ja tykkitornin pyöreän betoniperustan valamisella. Lattialaatan ja tykin perustan valujen valmistuttua jatkettiin seinien muotti- ja raudoitustöihin. Tykkiasemien rakenteiden betoniraudoituksissa käytettiin 12 millimetrin terästangoista tehtyä verkkoa. Betonikattoa vahvistamaan asennetut teräslevyt ja -palkit tuettiin katon valamisen ajaksi rakennuksen sisälle asennetuilla puutelineillä. Tykkiasemat valettiin vuorotyönä yhtenä jatkuvana valuna alhaalta kattoon betonimyllyjen jauhaessa yötä päivää. Valun valmistuttua ja betonin kovetuttua purettiin betonimuotit ja muut rakentamisen aikaiset tukirakenteet. Asemien katot maalattiin veden eristämiseksi bitumilla, minkä jälkeen ne peitettiin maa-aineksella.
Patterin rakentaminen kulutti kokonaisuudessaan noin 47 000 kuutiometriä betonia, mikä huolestutti paikallista saksalaista sotilasjohtoa, sillä rakennustöiden suuret materiaali- ja työvoimatarpeet olivat hidastaneet merkittävästi muita Guernseyn linnoitusprojekteja.
Britannian kuninkaalliset ilmavoimat (RAF) tekivät tasaisin väliajoin tiedustelulentoja patterialueen yli sen rakennustöiden etenemisen seuraamiseksi. Neljän pääaseen asemat, patterialueen muut avustavat rakennukset ja sen raja-aita olivat helposti tunnistettavissa maastossa, sillä saksalaiset eivät pyrkineet millään tapaa niiden piilottamiseen rakennusvaiheen aikana. Alueelle ei jälkeenpäin myöskään rakennettu valeasemia oikeiden tunnistamisen vaikeuttamiseksi.
Tykkiasemat valmistuvat
Rakennustyöt etenivät yhdenaikaisesti kaikilla neljällä työmaalla, ja ensimmäinen koeammunta päästiin toteuttamaan 13. huhtikuuta 1942 toisella tykillä. Koko patteri saatiin ampumavalmiiksi käsikäytöllä 29. kesäkuuta 1942. Kesän aikana toteutettiin pääaseistuksen harjoitusammunnat, joiden tavoitteena oli testata tykkejä niiden lopullisessa konfiguraatiossa, ja harjoituttaa niiden miehistöjä tarkkuutta vaativassa tulitoiminnassa. Työt jatkuivat tämän jälkeen vielä asemien sähköasennusten parissa, ja laitteistoasennukset saatiin kokonaisuudessaan valmiiksi marraskuuhun mennessä. Viimeiset Kruppin ja OKM:n taisteluvälineosaston valvomat koeammunnat olivat lokakuussa, minkä jälkeen patteri luovutettiin laivaston alaisuuteen kuuluneelle MAA 604 -patteristolle.
Patteri herätti kiinnostusta brittiläisen ilmatiedustelun lisäksi saksalaisten omassa sotilasjohdossa. Kanaalisaarten puolustuksen tarkastuskäynneillä korkea-arvoiset saksalaiset sotilasjohtajat vierailivat liki poikkeuksetta myös Guernseyn järeällä patterilla. Patterilla vierailivat muun muassa kesän 1942 aikana Saksan LXXXIV armeijakunnan komentaja, tykistönkenraali Hans Behlendorff ja 7. armeijan komentaja, kenraalieversti Friedrich Dollmann.
Guernseyn järeä patteri sai suuramiraali Erich Raederin käskyllä uuden nimen Batterie Mirus lyhyessä seremoniassa 12. elokuuta 1942. Nimi oli kunnianosoitus rannikkotykistökouluttaja kapteeniluutnantti Rolf Mirukselle, joka oli kuollut 3. marraskuuta 1941, kun RAF:n 234. laivueen hävittäjälentokoneet olivat hyökänneet Flugsicherunggsboot 502 -alusta vastaan sen ollessa matkalla Guernseyn ja Aldernayn välillä.
Avustavien rakennusten rakentaminen
Organisation Todt rakensi pääaseistuksen ohjella joukon pienempiä avustavia rakennuksia patterialueelle.
Mirus-patterin tulenjohto sijoitettiin komentopaikkabunkkeriin, joka sijaitsi keskeisellä ylämaastolla patterialueen koilliskulmalla. Tulenjohdossa käytettiin alusta alkaen komentopaikalle sijoitettua kymmenmetristä laivastotyyppistä stereoetäisyysmittaria, joka oli asennettu pyörivään panssarikupoliin komentopaikkabunkkerin katolla. Laitteisto kykeni yhdessä patterialueen ulkopuolisten etäisyydenmittauspaikkojen kanssa mittaamaan näköyhteydessä olevien maalien liikearvot.
Komentopaikan operaatiohuoneessa sijainneella ampuma-arvolaskimella laskettiin yksittäisten tykkien ampuma-arvot aseen ballististen ominaisuuksien, vallitsevan tuulen ja ilmanpaineen, sekä maalin liikearvojen ja etäisyyden pohjalta. Instrumentti oli alun perin kehitetty laivaston taistelualuskäyttöön, mutta oli tullut yleiseen käyttöön myös saksalaisilla rannikkopattereilla. Laskin oli tyypiltään mekaaninen tietokone, ja sen käyttö vaati pitkälle koulutetun henkilöstön.
Patterin tulen korjaukset tehtiin komentopaikan etuosan panssarisuojatusta tähystyspaikasta tehtyjen näköhavaintojen pohjalta. Ampuma-arvoinstrumentti laski ampuma-arvojen laskennan yhteydessä arvioidun lentoajan tykkien kranaateille, minkä ansiosta komentopaikan tähystäjä sai etukäteisen varoituksen kranaatin lennon päättymisestä.
Näköyhteyteen perustunut stereoetäisyysmittaus mahdollisti erittäin tarkan tulenkäytön, mutta menetelmällä oli selviä rajoitteita etenkin sen mahdollistaman kantaman osalta. Mirus-patterin tykit kykenivät ampumaan jopa 51 kilometrin etäisyyksille, ja patteri päätettiinkin varustaa viimeisimmällä tutkatekniikalla pidempikantamaisen tulenjohdon mahdollistamiseksi.
Osallistuminen sotatoimiin
Käyttöönoton jälkeen Mirus-patteri asetettiin varsin usein tulivalmiuteen vastauksena saaria lähestyneille liittoutuneiden aluksille, jotka pyrkivät saamaan patterin ampumaan sen kantaman arvioimiseksi. Pääaseistuksen todellisen kantaman salaamiseksi saksalaiset eivät tilanteesta riippuen joko avanneet tulta tai keskeyttivät tulituksen ennen patterin maksimikantaman saavuttamista.
Patteri avasi tulen tunnistamatonta vihollismaalia vastaan 8. kesäkuuta 1943. Neljännen tykin koron saranatapin tukirengas hajosi ammuntojen alettua kahden laukauksen jälkeen ja 3. tykki kärsi vastaavanlaisen vaurion yhden laukauksen myöhemmin. 1. tykki poistettiin myös käytöstä vaurioituneen joustolaitteen takia. Tykit olivat ampuneet 250 kilogramman miinakranaatteja 71 kg panoksella 31 asteen korolla. Niitä korjaamaan lennätettiin joukko insinöörejä ja Baltian maiden alueelta hankittuja vastaavan tykin varaosia. Korjaukset saatiin valmiiksi kuukauden kuluessa. Tykkitornien kattojen panssarointi vahvistettiin niiden yhteydessä 150-millimetriseksi.
Pitkän kantaman ammuntoja alettiin myös välttää kesäkuun 1943 huomattavia vaurioita aiheuttaneen ammunnan jälkeen, sillä niiden vaatima suuri putken korotus ylikuormitti tykin saranatappeja aseen korkean lähtönopeuden takia. Putkilla oli myös rajattu käyttöikä: niiden rihlattu sisäosa kestäisi vain rajatun määrän laukaisuja, ennen kuin se jouduttaisiin korvaamaan uudella, mikä olisi mahdollista vain kehittyneissä tehdasolosuhteissa.
Patteri avasi tulen jälleen 2. marraskuuta 1943 Kanaalisaarten ilmatilaan ajautuneita brittiläisiä sulkupalloja vastaan, jotka olivat aiheuttaneet outoja tutkakuvia viidellä eri tutka-asemalla. Raskas patteri sekä seitsemän muuta tykistöpatteria ampuivat yhteensä 529 laukausta ilman merkittävämpiä vaikutuksia.
Patteri osallistui Cotentinin niemen läheisyydessä partioneiden laivasto-osastojen tulittamiseen 1944 Normandian maihinnousun alkupäivinä. Patteri onnistui vaurioittamaan yhtä alusta 305 millimetrin kranaatin räjähtäessä aivan sen viereen. Maihinnousun merisotatoimet käsittäneeseen operaatio Neptuneen osallistuneille liittoutuneiden aluksille annetuissa käskyissä ohjeistettiin pysymään Guernseyn järeiden tykkien kantaman ulkopuolella.
Tästä huolimatta kahden muun hävittäjän kanssa valvonta-ajossa ollut hävittäjä HMS Icarus päätyi noin 16 kilometrin Guernseyn länsirannasta jahdatessaan saksalaista sukellusvene U 767:ää. Pitkään hiljaa odottaneet Mirus-patterin tykit avasivat tulen yllättäen, ja hajottivat kolmen hävittäjän muodostelman, pakottaen ne perääntymään. Brittialukset onnistuivat upottamaan sukellusveneen, eivätkä kärsineet vaurioita rannikkopatterin tulesta. Mirus-patteri avasi tulen myös saman kuukauden aikana sen kantaman sisälle tulleita Yhdysvaltain laivaston risteilijöitä vastaan. Huono näkyvyys esti varmojen havaintojen tekemisen, mutta saksalaiset totesivat tästä huolimatta ainakin toisen aluksista vaurioituneen.
Patteri asetettiin jälleen tulivalmiuteen 19. elokuuta 1944, ja se sai tehtäväkseen ampua suojatulta Guernseyltä Jerseylle matkalla olleelle kuljetusalus Robert Müller 8:lle, joka oli kuljettamassa Jerseylle sijoitettavaksi suunniteltuja Gneisenaun entisiä 15-senttimetrisiä päätykkejä. Elokuun tehtävän tapaisesta saartenvälisten merikuljetusten suojaamisesta tuli Mirus-patterin tärkein tehtävä sodan loppukuukausina, ja se asetettiin tulivalmiuteen varsin säännöllisesti niitä varten. Patterin suojatuli päästi esimerkiksi saksalaisen 24. miinanraivauslaivueen vartiotehtävissä olleet alukset pakenemaan brittiläisiltä hävittäjiä St. Sampsonin satamaan.
Patteri avasi tulen Guernseytä luoteesta lähestynyttä vihollishävittäjää kohti 13. marraskuuta 1944. Alusta vastaan ammuttiin kaikkiaan 14 järeän patterin laukausta, joista viimeiset tulen keskeyttämistä edeltäneet 37 kilometrin kantamalla. Patteri asetettiin tulivalmiuteen jälleen 30. joulukuuta 1944, kun tutkassa oli havaittu hävittäjä. Näköyhteys saatiin iltapäivällä, jolloin patteri avasi tulen maalia vastaan. Tykit ampuivat yhteensä kahdeksan laukausta, mutta näiden vaikutus jäi vain häiritseväksi. Vastaava tapahtui jälleen 7. tammikuuta 1945, kun patteri ampui 13 laukausta ensin tutkalla havaittua, ja sitten näköetäisyydelle tullutta vihollishävittäjää vastaan. Vaikutus jäi tälläkin kertaa vain häiritseväksi, sillä alukseen ei saatu yhtäkään suoraa osumaa. Rannikkopatteri ampui useita vastaavia tehtäviä vielä sodan loppukuukausina, vaikka Saksan heikkenevä tilanne oli ollut patterilla varsin selvästi tiedossa vuoden alusta lähtien. Patteri oli kärsinyt ruokapulasta, ja sen saksalaisen miehityksen ja venäläisten vapaaehtoisten lähipuolustusjoukkojen välille oli kehittynyt varsin vahvoja jännitteitä, joiden muuttuminen avoimeksi kapinaksi oli nipin napin vältetty.
Euroopan sotatoimet päättyivät Saksan antautumiseen 7. toukokuuta 1945. Kanaalisaarten merikommendatuurin komentaja, vara-amiraali Friedrich Hüffmeier, uhkasi operaatio Nesteggiin osallistuneita brittialuksia järeän patterin tulella, mikäli nämä lähestyisivät saaria ennen sotatoimien päättämisen varsinaista määräaikaa 9. toukokuuta kello 0.01. Alukset odottivatkin saksalaisten vaatimusten mukaisesti seuraavaan aamuun, jolloin ne purjehtivat St. Peter Portin satamaan, missä Hüffmeierin taktinen avustaja kenraalimajuri Heine allekirjoitti alusten mukanaan tuomat antautumisdokumentit.
Sanaa
Sanaa on Jemenin pääkaupunki. Sanaa sijaitsee vuoriston ylätasangolla yli 2 200 metrin korkeudessa merenpinnasta. Sanaan vanhakaupunki on Unescon maailmanperintökohde. Vuonna 2021 kaupungissa oli noin 3,1 miljoonaa asukasta.
Hallinnollisesti Sanaan kaupunki on yksi Jemenin maakunnista. Kaupunki lähialueineen kuuluu Amanat al-Asiman maakuntaan.
Ilmasto
Sanaan ilmasto on tyypillisesti kuiva ja lauhkea. Kesät ovat lämpimiä, kuivia ja enimmäkseen pilvisiä, talvisin on viileää, kuivaa ja enimmäkseen pilvettömiä. Lämpötila vaihtelee 5 °C:tä ja 29 °C:seen ja lämpötila laskee harvoin alle 2 °C:n tai nousee yli 30 °C:n. Kuumin kausi alkaa toukokuun puolen välin jälkeen ja kestää syyskuuhun. Tuolloin korkein lämpötila on keskimäärin yli 27 °C:ta. Vuoden viilein aika alkaa lokakuun lopussa ja kestää helmikuun alkuun. Sadanta on suhteellisen tasaista vuoden ympäri; vuoden sateisin aika ajoittuu maaliskuun ja syyskuun välille.
Varhainen historia
pienoiskuva|[[Abrahan rakennuttaman kirkon raunioita valokuvassa vuodelta 1942.]] Ensimmäisellä vuosituhannella eaa. perustettiin Saban kuningaskunta, jonka pääkaupunki oli Marib nykyisestä Sanaasta itään. Ensimmäiset Saban mainitsevat kirjalliset lähteet ovat peräisin Vanhasta testamentista, joka mainitsee Saban kuningattaren vierailleen kuningas Salomonin luona vuonna 960 eaa. Ensimmäinen Mooseksen kirja mainitsee myös kaupungin nimeltä Azal, joka saattaa viitata nykyiseen Sanaan. Muita viittauksia Saban hallitsijoihin tehtiin myöhemmin Uus-Assyrian hallitsijoiden Sargon II:n ja Sanheribin valtakausilla vuosina 715 eaa. ja 685 eaa. Saban poliittisesta vaikutuksesta nykyisen Sanaan alueella on useita viitteitä, mutta todisteita laajamittaisesta asutuksesta alueella on vain vähän. Saba oli voimakkaimmillaan kuningas Karib al-Watarin valtakaudella vuoden 430 eaa. paikkeilla, mutta sen jälkeen paikallisten kuningaskuntien autonomia alkoi kasvaa Saban kustannuksella. Näiltä ajoilta on tehty myös ensimmäiset varmemmat viittaukset Sanaan kaupunkiin. On mahdollista, että kaupungin perusti kuningas Karib al-Watar Yuhanim I. Sanaasta kehittyi Maribin ohella Saban toinen poliittinen keskus ja sieltä käsin tehtiin sotaretkiä etelässä kasvavaa Himyaria vastaan. Saban edelleen heiketessä se liitettiin lopulta Himyariin vuoden 280 jaa. paikkeilla. Arkeologisten löytöjen perusteella näihin aikoihin rakennettiin kaupunginmuuri, mutta kaupunki katoaa historiankirjoista vuoden 299 jälkeen.
Mirus-patteri
Sodan jälkeinen aika
Mirus-patteri oli edelleen kunnossa liittoutuneiden joukkojen saapuessa Guernseylle. Patterin henkilöstö kerättiin paikallisille internointileireille, jonka jälkeen heidät kuljetettiin sotavankeina Britanniaan.
Sanaa
Kristinusko ja juutalaisuus
Samaan aikaan kun kristinusko alkoi vaikuttaa Aksumin ja Bysantin valtakunnan kautta Himyarissa alkoi vaikuttaa juutalaisuus. Perinteen mukaan Sanaan hallitsija Dhu Nuwas (515–525) kääntyi juutalaisuuteen ja surmasi Najrannin kristityt. Bysantin keisari Justinus I yllytti tämän johdosta liittolaisensa Aksumissa hyökkäämään Jemeniin kristittyjen suojelemiseksi, vaikkakin syynä lienee ollut myös sassanidien levittäytymisen estäminen. Aksum kukisti Dhu Nuwasin sotapäällikkö Abrahan johdolla, mutta myöhemmin Abraha kapinoi julistaen itsensä Saban ja Himyarin kuninkaaksi. Abraha rakennutti Sanaan kristityt katedraalin Ghurqat al-Qalis, josta pyrittiin kehittämään pyhiinvaeltajien keskus. Tarinan mukaan Abraha johti myös sotaretkeä Mekkaan 570–571 ja kuoli paluumatkalla. Abrahan rakennuttamasta katedraalista on säilynyt vain osa perustuksia. Alkuperäinen oli rakennettu ilmeisesti Betlehemin Jeesuksen syntymäkirkon mukaisesti. Sassanidit hyökkäsivät Jemeniin vuonna 571 ja perinteen mukaan he asettivat vasallihallitsijakseen Sayf ibn Dhi Yazan -nimisen paikallisen ruhtinaan.
Islam
pienoiskuva|vasen|[[Sanaan suurmoskeijan minareetti.]] Sanaan hallitsijat pyrkivät tekemään Sanaasta merkittävän tekijän Arabian niemimaan kaupassa. Kauppa kulki karavaanien välityksellä ja yksi niiden tärkeimmistä tukikohdista oli Mekka. Sanaalla ja Mekalla oli läheiset välit kaupan johdosta, mikä mahdollisti islamin nopean leviämisen Jemeniin. Sanaa kääntyi islamiin vain kuusi vuotta profeetta Muhammadin vuoden 622 hidžran jälkeen, ja islamia kehitettiin kaupungissa Muhammadin suorien ohjeiden mukaisesti. Sanaan suurmoskeija kuuluukin merkittävimpiin varhaisen islamin monumentteihin. Kaupungin poliittinen merkitys kasvoi, kun siitä tuli zaidilaisen dynastian pääkaupunki vuoden 893 jälkeen. Dynastia sai alkunsa, kun Yahya bin al-Hussayn kutsuttiin kaupunkiin ratkomaan heimojen välistä kiistaa. Hänen mukanaan tulleesta joukosta alideja muodostui myöhempi uskonnollinen yläluokka, jonka tukialuetta Jemenin pohjoisen ylämaat olivat ja jonka pääkaupunki oli Sanaassa. Al-Hussayn tuli tunnetuksi nimellä imaami al-Hadi ja häntä seuranneet imaamit hallitsivat sittemmin aina vuoteen 1962 saakka, vaikkakin aluetta miehittivät ajoittain sunnalaiset aijubidit (1173–1228) ja rasulidit (1228–1381).
Mirus-patteri
Sodan jälkeinen aika
Romumetallin kysyntä ja viha saksalaisten saarille jättämää kädenjälkeä kohtaan johti tykkiasemien riisumiseen vuodesta 1947 alkaen. Tykinputket purettiin ja leikattiin palasiksi vuosina 1952–1953, minkä lisäksi pattereista purettiin muun muassa myös panssaroitu kattorakenne, ovet, voimalaitteet.
Sanaa
Islam
Osmanien valtakunta hallitsi kaupunkia kahteen otteeseen, ensin vuodesta 1538 vuoteen 1602, jonka jälkeen imaamit ajoivat heidän joukkonsa alueelta. Osmanit palasivat Jemenin rannikolla vuonna 1835 Egyptin hallitsija Muhammad Alin joukkojen muodossa ja vuonna 1870 osmanit valtasivat itse Sanaan kaupungin. Osmanit halusivat vakiinnuttaa valtansa alueella, jota uhkasivat britit Adenissa ja Berberassa, sekä Ranska ja Italia Somalian rannikolla. Vuonna 1904 valtaan nousi imaami Yahya, joka pyrki vuoden 1918 jälkeisen Osmanien valtakunnan heikentymisen jälkeen turvaamaan itsenäisyytensä pidättäytymällä ulkopolitiikasta ja vainoten uudistusmielisiä tahoja. Esimerkiksi infrastruktuuria ei uusittu ja osmanien aikana avatut tyttöjen koulut suljettiin. Uudistusten puute herätti vainosta huolimatta uudistusmielisiä liikkeitä. Imaami Yahya murhattiin helmikuussa 1948 ja valtaan nousi hänen poikansa imaami Ahmad.
Mirus-patteri
Sodan jälkeinen aika
Yhdestä tykkiasemasta löydettiin myös saksalaisten jälkeensä jättämä syvyyspommi, joka oli naamioitu tykin huoltovälineistöön kuulunutta öljytynnyriä muistuttavaksi. Pommi nostettiin pois asemasta aiemmin RAF Colesin tukikohdan käytössä olleella siirrettävällä nosturilla.
Sanaa
Nykyaika
pienoiskuva|Mielenosoitus Sanaassa helmikuussa 2011. Ahmad toteutti joitakin uudistuksia ja avasi maataan ulkomaailmalle, mutta monille uudistuksia toteutettiin liian hitaasti. Vuonna 1961 Sanaassa syttyi mellakoita, mikä oli seurausta kaupunkiväestön tyytymättömyydestä. Ahamad kuoli syyskuussa 1962 ja vain viikko tämän jälkeen vallankaappaajat perustivat Jemenin arabitasavallan entisen Jemenin kuningaskunnan tilalle. Tasavaltalaiset liittoutuivat Egyptin johtaja Gamal Abdel Nasserin kanssa, kun taas Saudi-Arabia alkoi tukea kuningaskuntaa edelleen kannattaneita heimoja. Tuloksena oli Pohjois-Jemenin sisällissota, jossa tasavaltalaiset hallitsivat Sanaata kuningasmielisten hallitessa suurta osaa muusta maasta. Egyptin joukot vetäytyivät maasta vuonna 1968 ja osapuolten välille solmittiin lopulta rauha, jossa sovittiin presidenttiydestä. Vallankaappaukset ja poliittiset murhat epävakauttivat maata kuitenkin vielä tulevaisuudessakin. Pohjois- ja Etelä-Jemen yhdistyivät yhdeksi valtioksi, jota hallitsi pitkään Ali Abdullah Salih. Vuonna 2004 huthit aloittivat kapinan hallitusta vastaan ja Salih pakotettiin luopumaan lopulta vallasta arabikevään yhteydessä vuonna 2011. Vuonna 2014 pohjoisen huthikapinalliset valtasivat Sanaan ilmeisesti entisen presidentin avustuksella. Tammikuussa 2015 he vakiinnuttivat valtansa pääkaupungissa pakottaen presidentti Abdrabbuh Mansour Hadin pakenemaan saman vuoden maaliskuussa. Maa ajautui sisällissotaan, johon ovat sekaantuneet myös ulkovallat kuten presidenttiä tukeva Saudi-Arabia ja hutheja tukeva Iran. Sanaa on kärsinyt esimerkiksi ilmaiskuista, joita on osunut myös sen historiallisesti merkittävään vanhaankaupunkiin.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet
Sanaan vanhastakaupungista tehtiin Unescon maailmanperintökohde vuonna 1986. Vanhassa kaupungissa sijaitsee 103 moskeijaa, 14 kylpylää ja yli 6 000 taloa. Tyypillisiä vanhankaupungin rakennuksia ovat maaseinistä rakennetut kerrostalot, jotka on rakennettu ennen 1000-lukua. Vanhaakaupunkia ympäröi 6–9 metriä korkea kaupunginmuuri, johon kuuluu useita portteja. Kaupungissa on säilynyt myös joitakin vielä vanhempia kohteita, kuten vuoden 200 eaa. paikkeilla rakennetun Ghumdanin linnan jäänteet suurmoskeijan lähellä. Osa vanhastakaupungista purettiin vuoden 1962 vallankumouksen jälkeen. Puretuksi päätyi esimerkiksi osa kaupunginmuurista ja seitsemän sen porteista, mikä mahdollisti leveämpien kulkureittien rakentamisen. Sanaa on levinnyt historiallisen keskustansa ulkopuolelle niellen itseensä ympäröivää maaseutua. Jatkuvan maaseudulta tulevan muuttoliikkeen takia kaupungin infrastruktuuri ei ole pysynyt sen kasvun tahdissa.
Mirus-patteri
Nykytilanne
Mirus-patterin tykkiasemia on säilynyt vaihtelevasti:
Suomalais-ugrilainen kulttuurikongressi
Suomalais-ugrilainen kulttuurikongressi oli kansainvälinen suomalais-ugrilaisten kansojen tapahtuma. Valmisteluelimineen ja jaostoineen se oli heimoaatteen innoittama sekä virallinen ja näkyvä tapahtuma. Se järjestettiin vuosien 1921 ja 1936 välisenä aikana yhteensä viisi kertaa. Ohjelmaan kuului luentoja ja työskentelyä jaostoissa, joissa samaa ammattikuntaa edustavat osanottajat tapasivat toisiaan. Tavoitteena oli suomensukuisten kansojen keskinäisen vuorovaikutuksen ja sivistyksen lisääminen sekä kulttuurivaihto. Suomen ja Viron hallitukset sitoutuivat tukemaan suomalais-ugrilaisen kulttuurikongressin järjestämistä henkistä yhteistyötä koskeneessa sopimuksessa, joka allekirjoitettiin 1. joulukuuta 1937. Kongressin järjestäminen päättyi toisen maailmansodan puhkeamiseen.
Mirus-patteri
Patteri
pienoiskuva|upright|Regelbau S446 -standardikomentobunkkerin pohjapiirros. Wehrmachtin pääesikunnan (OKW) ja laivaston esikunnan (OKM) vaatimusten mukaisesti Mirus-patteri suunniteltiin toimimaan osana laajempaa tulisuunnitelmaa, joka käsitti Ranskan rannikon puolustamiseen liittyvät ratkaisut. Suunnitelmaan kuuluneiden muiden patterien tapaan Guernseyn järeä patteri suunniteltiin kestämään sekä paikallisia maa- että ilmahyökkäyksiä, minkä seurauksena patterialueelle sijoitettiin järeän pääaseistuksen lisäksi joukko avustavia rakennuksia.
Sanaa
Liikenne
Sanaan kansainvälinen lentoasema sijaitsee 13 km keskustan pohjoispuolella. Kaupunkiin on linja-autoyhteyksiä sekä naapurimaista että kaikista Jemenin suurimmista kaupungeista. Julkista paikallisliikennettä hoitavat dabaab-tilataksit sekä tavalliset taksit.
Suomalais-ugrilainen kulttuurikongressi
Suomalaisia järjestäjiä kulttuurikokouksissa olivat Kansanvalistusseura, Suomen Kuoroliitto, Säveltaiteilijain Liitto ja Muusikerien yhtymä. Kokouksista on olemassa monisatasivuisia pöytäkirjoja, ja Heimotyö-aikakauskirjoissa julkaistiin useita suomalais-ugrilaisia kansoja käsitteleviä kirjoituksia. Jo ensimmäisiä kokouksia järjestettäessä uskottiin, että olisi jotenkin mahdollista saada unkarilaisten, virolaisten ja suomalaisten lisäksi paikalle myös Venäjällä asuvia kielisukulaisia.
Järjestetyt kongressit
Ensimmäinen suomalais-ugrilainen kulttuurikongressi järjestettiin 20.–22. kesäkuuta 1921 Helsingissä. Siihen osallistui yhteensä noin 1 200 ilmoittautunutta osanottajaa Suomesta, Virosta ja Unkarista sekä edustajat myös Itä-Karjalasta ja Inkerinmaalta. Kulttuurikongressin avajaistilaisuuteen Suurkirkossa osallistui myös tasavallan presidentti K. J. Ståhlberg puolisoineen. Ensimmäisen kongressin puheenjohtajana toimi Helsingin kaupungin kansakoulujen tarkastaja Matti Pesonen. Tapahtuman nimi olikin Yhteissuomalainen koulukokous.
Toinen kulttuurikongressi järjestettiin Tallinnassa 19.–21. kesäkuuta 1924. Osanottajia oli 973, joista 756 virolaisia. Avajaisiin osallistuivat Viron presidentti Konstantin Päts sekä muiden osallistujamaiden hallitusten edustajat. Tallinnan kongressin jälkeen Suomalaisuuden liittoon perustettiin sukukansaosasto, joka otti kulttuurikongressiasiat vastuulleen, sekä perustettiin Fenno-Ugria -niminen julkaisu.