cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klonkku
Historiaa
Eräänä Sméagolin syntymäpäivänä hän ja hänen serkkunsa Déagol olivat kalastamassa ja kohtalon oikusta Déagol löysi Sormuksen joen pohjasta. Sméagol vaati sormusta itselleen vedoten syntymäpäiväänsä, mutta Déagol ei ollut halukas antamaan sitä serkulleen. He kävivät sormuksesta kamppailun, joka päättyi, kun Klonkku kuristi Déagolin. Hän piilotti ruumiin niin hyvin ettei sitä koskaan löydetty. Sen jälkeen Klonkku teki tihutöitä hobittien alueella, ja kun hänet saatiin niistä kiinni hänet karkotettiin. Silloin hän sai myös nimensä Klonkku, johtuen hänen kurkkuääntelystään, joka johtui hänen lonksuvista leuoistaan (suomenkielisessä käännöksessä klunk). Sormus antoi hänelle erittäin pitkän iän mutta samalla riudutti hänet. Hänestä tuli hirveä olento, joka loisti pimeässä valoa ja eli saastaisilla murhilla ja liassa.
Kun hänet karkotettiin, hän kierteli ensin siellä täällä, mutta vihasi sekä kuuta että aurinkoa, joten hän suuntasi kohti Sumuvuoria, ja asuikin sen luolissa pitkään.
Lähes 500 vuotta Klonkku eli piileskellen syvällä luolissa Sumuvuorilla, mutta lopulta erään metsästysretkensä jälkeen hän epähuomiossa pudotti Sormuksen maahan. Sormuksen löysi kaikista elävistä olennoista epätodennäköisin, hobitti Bilbo Reppuli, joka teki kohtalokkaan vierailun hänen luolaansa. Bilbo otti Sormuksen, ja piti sen itsellään pitkään. Klonkku vannoi vihaavansa Reppulia ikuisesti.
Myöhemmin kun Sormusta lähdettiin tuhoamaan, Klonkku yritti varastaa Sormuksen Frodolta, mutta epäonnistui joten Frodo ja Sam "kesyttivät" Klonkun ja hänestä tuli heidän oppaansa tiellä Mordoriin.
Kirjassa ja Peter Jacksonin elokuvaversioissa seuraavat tapahtumat eroavat toisistaan. Elokuvassa Klonkku oli vakuuttunut, että tästä lähtien Frodo pitäisi hänestä huolta. Faramir samoojineen kuitenkin nappasi Klonkun, joka luuli kaappausta Frodon järjestämäksi. Tämän jälkeen Klonkku päätti huijata heidät Lukitari-jättihämähäkin luokse. Klonkku aiheutti Frodon ja Samin välille kinaa, mutta silti Samin onnistui pelastaa Frodo Lukitarilta. Kirjassa Klonkku muuttui kiltimmäksi, mutta alkoi omaksua vanhoja pahoja piirteitään jo ennen kuin Faramir nappasi hänet. Klonkku ei myöskään yrittänyt kylvää eripuraa Frodon ja Samin välille, vaan johdatti heidät molemmat Lukitarin luolaan (elokuvassa vain Frodo meni sinne Klonkun kanssa).
Tuomiovuorella Klonkku yritti viimeisen kerran varastaa sormuksen. Klonkku puraisi Frodolta keskisormen, jossa Sormus oli, ja sai sen vihdoin haltuunsa. Hän kuitenkin putosi sormuksineen Tuomiovuoreen horjahdettuaan reunalta. Elokuvassa hän putosi kamppailessaan Sormuksesta Frodon kanssa ja tämän työnnettyä hänet alas.
Klonkku Taru Sormusten Herrasta -elokuvassa
Peter Jacksonin ohjaamassa Taru Sormusten Herrasta -elokuvatrilogiassa Klonkku on animoitu liikkeenkaappaustekniikalla. Klonkun näyttelijänä toimi Andy Serkis. Serkisin liikkeitä ja eleitä yhdistettiin CGI-animoituun Klonkkuun, jotta siitä tulisi mahdollisimman aidontuntuinen hahmo. Hahmo mallinnettiin Maya-ohjelmassa.
Elokuvassa Klonkku on kiero, juonitteleva ja vaarallinen otus.
Aiheesta muualla
Figuren in Tolkiens Welt
Rätvänä
Rätvänä (Potentilla erecta) on sormihanhikkien sukuun ja ruusukasvien heimoon kuuluva laji. Se on yleinen pienin keltaisin kukin kukkiva monivuotinen hyönteispölytteinen kasvi. Sen erottaa muista sormihanhikeista kukkien neljän terälehden avulla.
Levinneisyys
Rätvänä kasvaa Aasiassa ja Pohjois-Euroopassa. Se on yleinen koko Suomessa.
Elinympäristö
Rätvänä viihtyy kosteilla valoisilla paikoilla, kuten suolla tai metsän reunassa.
Käyttö
Rätvänää on käytetty rohdoskasvina ja värjäykseen. Juurakon karvailla yhdisteillä on verenvuotoa hillitsevä taipumus. Juurakko sisältää parkkihappoa ja on siksi sopinut nahkojen parkitsemiseen. Samalla nahat saivat punaväriä.
Do You Believe in Magic
Do You Believe in Magicon on The Lovin' Spoonfulin esikoisalbumi vuodelta 1965.
Ismaïl Aissati
Ismaïl Aissati (, s. 16. elokuuta 1988 Utrecht, Utrecht, Alankomaat) on alankomaalais-marokkolainen jalkapalloilija, joka edustaa Ajaxia. Keskikentällä hyökkäävässä roolissa pelaavalla Aissatilla on marokkolaiset vanhemmat, ja koska hän ei ole vielä edustanut mitään maajoukkuetta, on hänellä mahdollisuus pelata Alankomaiden maajoukkueen sijaan Marokon maajoukkueessa, mikäli hän saa kutsun edustustehtäviin.
Aissati debytoi PSV:n ykkösjoukkueessa 28. elokuuta 2005 ottelussa Roda JC:tä vastaan. 19. lokakuuta 2005, 17-vuotiaana, Aissatista tuli kaikkien aikojen nuorin Mestarien liigassa pelannut alankomaalainen. Aikaisemmin ennätystä piti hallussaan Amsterdamin Ajaxia edustava Ryan Babel, joka pelasi myös Mestarien liigassa 17-vuotiaana, mutta noin kahdeksan kuukautta vanhempana.
Jean-Marc Nobilo
Jean-Marc Nobilo (s. 27. heinäkuuta 1960) on ranskalainen jalkapallovalmentaja.
Ura valmentajana
Syyskuussa 2010 Nobilo siirtyi Beninin maajoukkueen peräsimeen. Hän sai kuitenkin potkut jo marraskuussa.
Helmikuusta lokakuuhun 2011 Nobilo toimi Norsunluurannikon maajoukkueen teknisenä johtajana. Tammikuussa 2012 hänestä tuli Algerian U20-maajoukkueen päävalmentaja.
ASEM
ASEM (Asia–Europe Meeting) on joka toinen vuosi järjestettävä Aasian ja Euroopan päämiesten välinen huippukokous. ASEM:ssa on edustettuna 30 Euroopan unionin maata, 19 Aasian maata ja kaksi maata Oseaniasta. Myös Euroopan unioni (EU) ja Kaakkois-Aasian maiden yhteistyöjärjestö (ASEAN) ovat edustettuina ASEM:ssa.
ASEM:n pääkomponentit, eli kolme pilaria ovat:
Jäsenet
thumb|upright|ASEM:n logo ASEM:n muodostavat 53 osakasta eli 51 maata sekä edustus Euroopan unionista (EU:sta) ja Kaakkois-Aasian maiden yhteistyöjärjestöstä (ASEAN:sta). Jäsenmaat ovat (sulkeissa liittymisvuosi):
EU liittyi jäseneksi vuonna 1996 ja ASEAN 2008.
Michael Finnissy
Finnissy opiskeli Royal College of Musicissa sävellystä Bernard Stevensin ja Humphrey Searlen sekä pianonsoittoa Edwin Benbow'n ja Ian Laken johdolla. Hän täydensi opintojaan Italiassa Roman Vladin johdolla. Finnissy perusti London Contemporary Dance Schoolin musiikin laitoksen. Hän on ollut monien brittiläisten tanssiyhtiöiden yhteistyökumppani. Hän on opettanut muun muassa Chelsea College of Art and Designissa, Royal Academy of Musicissa ja Southamptonin yliopistossa. Finnissylla on ollut taiteilijaresidenssejä Isossa-Britanniassa ja Australiassa. Vuonna 1990 Finnissy sai nimityksen International Society of Contemporary Musicin (ISCM) puheenjohtajaksi. Vuonna 1993 hänet valittiin uudelle kaudelle, ja vuonna 1998 hänestä tehtiin ISCM:n kunniajäsen.
Finnissy on hyödyntänyt sävellyksissään muun muassa kansanmusiikkivaikutteita ja matemaattisia rakenteita. Pianistina hän on tulkinnut varsinkin uusia teoksia muiden muassa sellaisilta säveltäjiltä kuin Elisabeth Lutyensiltä, Judith Weiriltä, James Dillonilta, Oliver Knussenilta, Nigel Osbornelta, Chris Newmanilta, Howard Skemptonilta ja Andrew Tooveylta.
Victorian alttari
pienoiskuva|[[Curia Julia, jossa Victorian patsas ja alttari sijaitsivat ]] Victorian alttari sijaitsi Curia Juliassa, jossa Rooman senaattorit vannoivat virkavalansa.
Historiaa
Uuden kuurian rakentamisesta päätettiin jo Julius Caesarin aikana, mutta rakennuksen sai valmiiksi vasta keisari Augustus sen jälkeen, kun Forum Romanumin alkuperäistä sijoituspaikkaa muutettiin, jotta ensimmäinen Caesarin forum voitiin rakentaa.
Alttari ja Victorialle omistettu patsas sijoitettiin uuden kuurian keskiosaan 28. elokuuta 29 eaa. juhlistamaan Octavianus Augustuksen Aktionin taistelussa vuonna 31 eaa. saavuttamaa voittoa Marcus Antoniuksesta ja Kleopatrasta. Roomalaiset olivat anastaneet tämän siivekään jumalattaren kultaisen patsaan, jonka päätä ympäröi laakeriseppele, Taraksesta Pyrrhoksesta saavutetun voiton jälkeen vuonna 272 eaa.
Vuonna 218, kun nuoresta Elagabaluksesta, Syyrian jumalan El-Gabalin ylipapista tuli keisari, alttarin yläpuolelle ripustettiin hänen muotokuvansa. Muotokuva esitti hänet papin seremoniavaatteissa uhraamassa Emesan aurinkojumalalle. Näin senaattorit hienovaraisesti pakotettiin tarjoamaan uhrilahja myös keisarille joka kerta, kun he uhrasivat suitsukkeita ja viiniä Victorian alttarilla.
Kiista alttarin poistamisesta
vasen|pienoiskuva|Curia Julia [[Forum Romanum|Forum Romanumissa]]
Kristinuskon vallan vakiintuessa syntyi voimakasta vastakkainasettelua sen ja perinteisen roomalaisen uskonnon välille. Tästä johtuen myös alttari patsaineen joutui kiistan keskipisteeseen ja areiolaisen suuntauksen kiihkeä kannattaja keisari Konstantius II (337–361) poistatti sen vuonna 357. Kuitenkin alttari ja patsas palautettiin takaisin paikalleen, todennäköisesti Konstantiuksen seuraajan Julianuksen (361–363) toimesta. Julianus pyrki politiikassaan antiikin perinteiden ja uskonnon palauttamiseen uudelleen valta-asemaan. Valentinianus I:n valtakaudella alttari jätettiin paikalleen, kunnes vuonna 382 hänen kristitty poikansa ja seuraajansa Gratianus (375–383) määräsi poistamaan alttarin. Theodosius I vakiinnutti thessalonikalaisediktillä vuonna 380 kristinuskon uudeksi valtionuskonnoksi. Gratianus poistatti keisarin pontifex maximus -aseman ja tuhkahdutti antiikin uskonnolliset palvontamenot. Hän myös takavarikoi roomalaisen uskonnon pappiskollegioihin tarkoitetut varat, Mediolanumin piispan Ambrosiuksen suosiollisella myötävaikutuksella.
Senaattorien puolue kuitenkin suosi antiikin uskontoa ja yritti palauttaa Victorian alttarin uudelleen kuuriaan vuonna 384. Kaupunginprefekti (praefectus urbi) Quintus Aurelius Symmachus riensi Mediolanumiin ja osoitti kolmelle keisarille Valentinianus II:lle, Theodosius I:lle ja Arcadiukselle Relatio in tertia repetenda ara Victoriae -julkilausuman, jossa hän puolusti Victorian kulttiin ja alttariin liittyviä perinteisiä arvoja ja symbolista merkitystä.
«On täysin hyväksyttävää uskoa yhteen olentoon, mihin tahansa. Katsomme samoja tähtiä, taivas on kaikille yhteinen, sama maailmankaikkeus ympäröi kaikkia. Mitä merkitystä sillä on, että kukin etsii totuutta omalla tavallaan? Ei ole olemassa vain yhtä tapaa ymmärtää elämän suurta mysteeriä».
Symmachuksen vastustaja, Milanon piispa Ambrosius, lähetti Valentinianukselle kaksi kirjettä, joissa hän totesi, että kristitty hallitsija ei voi sallia pakanallista alttaria senaatissa. Kristitty Valentinianus oli samaa mieltä Ambrosiuksen kanssa, eikä alttaria palautettu paikalleen. Tämäkään ei vielä riittänyt, vaan 24. helmikuuta 391 Theodosius I:n asetuksessa todettiin, että temppeleissä edelleen olevia patsaita oli paitsi kiellettyä katsoa myös suorittaa niille palvontarituaaleja.
Vuonna 392 Rooman keisariksi valittiin suvaitsevainen kristitty Eugenius. Pakanasenaattorien tuella alttari ja patsas siirrettiin jälleen Kuriaan. Kuitenkin 6. syyskuuta vuonna 394 Theodosius voitti Eugeniuksen Frigiduksen taistelussa, minkä jälkeen alttari poistettiin kuuriasta lopullisesti.
Viimeisen yrityksen palauttaa alttari ja Victorian patsas kuuriaan teki senaatti. Todennäköisesti senaatissa edelleen ollut pakanaenemmistö lähetti vuoden 402 alussa delegaation Milanoon, jota johti edelleen Symmachus seuranaan Arcadius ja Honorius. Heidän pyyntönsä palauttaa alun perin Augustuksen pystyttämän alttarin paikalleen, hylättiin. Tämä oli viimeinen alttarin palautusyritys, kuten ei-kristitty historioitsija Zosimos kirjoittaa, kristinuskoon käännyttämisen myötä vähitellen suurimmasta osasta senaattoreista tuli kristittyjä.
Lopulta alttari koki saman kohtalon kuin monet muutkin antiikin maailman esineet, joita uusiokäytettiin erilaisiin tarkoituksiin, jolloin niiden alkuperäinen merkitys unohdettiin täysin.
Suomen esihistoria
pienoiskuva|[[Kiuruvesi|Kiuruvedeltä Pohjois-Savosta löytynyt kivikautinen reikäkirves, johon on työstetty ihmisen kasvot. ]] Suomen esihistoria on Suomen historiallista aikaa edeltänyt aika, jolta ei ole kirjoitettuja lähteitä. Se käsittää nykyisen Suomen alueen menneisyyden noin 1300-lukuun asti. Suomen esihistoriallinen aika alkoi, kun ensimmäiset asukkaat tulivat Suomeen viime jääkauden jälkeen noin vuonna 8850 eaa. Jääkausi tuhosi merkit mahdollisesta senaikaisesta ja sitä edeltäneestä asutuksesta Suomessa. Suomen esihistoria jaetaan kivikauteen (–1500 eaa.), pronssikauteen (1500 eaa. – 500 eaa.) ja rautakauteen (500 eaa. – 1200/1300 jaa.). On mahdollista, joskaan ei varmaa, että Suomen alueen lounaisrannikolla puhuttiin kivikauden lopulla melko pitkän aikaa kantaindoeuroopan kieltä. On myös mahdollista, että Suomen alueelle on pronssikaudella päätynyt monien sittemmin kadonneiden suomen sukukielten puhujia. Kuitenkaan itämerensuomalaiset tai saamelaiset eivät vielä tuolloin Suomen alueelle saapuneet. Tutkijat eivät tiedä varmaksi, mitä kieltä Suomen alueen asukkaat puhuivat ennen ajanlaskun alkua.
Suomen esihistorian jaksottelu
Kivikausi (8850–1900/1700 eaa.)
Pronssikausi (1700–500 eaa.)
Rautakausi (500 eaa. – 1200/1300 jaa.)
Käsite varhaismetallikausi sisältää pronssikauden ja rautakauden alkuvaiheet 1500 eaa.–200 jaa., jolloin metallit olivat vielä suhteellisen harvinaisia. Länsi-Suomessa varhaismetallikausi voidaan katsoa alkavan vasta 1300 eaa., kun taas Itä-Suomessa sen voi katsoa alkaneen paikoin jo 1600 eaa.
Paleoliittinen kivikausi (ennen jääkautta ja sen aikana)
pienoiskuva|[[Kristiinankaupunki|Kristiinankaupungissa sijaitseva Susiluola kuvattuna sisältäpäin. Luolasta on löydetty kiviä, joita on esitetty ihmisen 120 000 vuotta sitten muokkaamiksi. Löytöjen tulkinta on kuitenkin kiistanalainen.]]
Esihistorian tutkimus ei ole onnistunut paleoliittisten kohteiden löytämisessä Suomessa kovinkaan hyvin. Jääkausien väkivaltainen maisemanmuokkaus on piilottanut mahdolliset todisteet moreenikerrosten alle. Kristiinankaupungin Susiluolaa pidettiin etenkin 1990-luvun lopussa ja 2000-luvulla mahdollisena paleoliittisena kohteena. Luolan sorakerroksista väitettiin löytyneen iskoksia ja kiviä, jotka olisivat saattaneet olla kaapimia. Löydön ajoitus (120000 vuotta eaa.) olisi tarkoittanut, että kyseeseen olisivat tulleet lähinnä neandertalinihmiset. Nykyään arkeologit ja geologit pitävät löytöjen tulkintaa ihmisperäiseksi kiistanalaisena.
Mesoliittinen kivikausi (8850–5200 eaa.)
Jääkauden jälkeen, kun kasvillisuus ja eläimistö palasi takaisin Suomeen, seurasivat ihmisetkin perässä. Suomen mesoliittisen kauden katsotaankin alkavan Suomen asuttamisesta. Mesoliittinen kausi jaetaan asutusvaiheeseen ja Suomusjärven eli esikeraamiseen kulttuuriin. Kun väestö otti keraamiset astiat käyttöönsä, alkoi Suomessa vaihe, jota kutsutaan subneoliittiseksi vaiheeksi. Se jaotellaan karkeasti varhais-, keski- ja myöhäisneoliittiseen kauteen. Maanviljelyn tulo Suomeen on vasta selvitystyön alla, mutta tiedetään jo, että sitä harjoitettiin neoliittisella kivikaudella. pienoiskuva|upright|Noin vuodelta 8300 eaa. oleva [[Antrean verkko, joka löytyi syksyllä 1913 Karjalankannakselta Antreasta.]]
Jääkausi päättyi Suomessa noin 11 000 vuotta sitten, minkä jälkeen ensimmäiset asukkaat saapuivat Etelä-Suomeen koillisesta tai etelästä, luultavimmin Kundan kulttuuriin piiristä nykyisen Viron alueelta. Ensimmäiset ihmiset toivat todennäköisesti mukanaan myös koiran. Varhaisimpaan asutukseen liittyviä löytöpaikkoja on muun muassa Lahden Ristolassa, Orimattilassa ja Suomussalmen Kalmosärkällä. Tämän vaiheen ehkä kuuluisin Suomen alueeseen liittyvä muinaisjäännös löydettiin 1914 Karjalankannakselta Antreasta. Kyseessä on pajun niinestä 8400–8100 eaa. valmistettu tunnettu kalastusväline Antrean verkko.
Pohjois-Suomen varhaisin asuinpaikka Utsjoen Vetsijärvellä on ajoitettu hieman yli 10 000 vuotta vanhaksi. Kohteen löytöaineisto viittaa sekin kaakon suunnalle, mahdollisesti Moskovan ympäristössä vaikuttaneeseen Butovon kulttuuriin, joka kuuluu Kundan kulttuurin kanssa samaan ns. jälkisvidryläiseen kompleksiin. Joitakin Pohjois-Lapin löytöjä on myös yhdistetty Norjan Ruijan rannikon vanhimpaan ns. Komsan kulttuuriin.
Tuolloiset Suomen asukkaat saattoivat puhua useita eri kieliä. Levittäytyessään kohti pohjoista he kohtasivat pian Lapissa Jäämeren rannikon asukkaita, jotka olivat kulkeneet Länsi-Euroopasta pohjoiseen sulaa Norjan rannikkoa seuraten. Ensimmäisten asuttajien kielistä tutkijat eivät tiedä mitään. Niiden lukumäärää tai keskinäisiä sukulaisuussuhteitakaan ei osata näin ollen arvioida. Lännestä saapuneiden kieli ei oletettavasti ollut mitään sukua etelästä saapuneiden kielelle; ja vaikka kielet samaa juurta olisivat olleetkin, ei niiden sukulaisuus enää vuosituhansien erilliskehityksen jälkeen olisi varmaankaan ollut niiden puhujien tunnistettavissa.
Neoliittisen kivikauden varhaisvaihe (5200–3900 eaa.)
pienoiskuva|upright|Sandlidenin savi-idoli (löydetty 1990) on eräs [[Vantaan Jokiniemen kaupunginosasta löydetyistä savi-idoleista. Kansallismuseon tunnusnumero KM 30464:8163. ]] pienoiskuva|left|upright|[[Paltamosta Kainuusta löytynyt kivikautinen karhunpäänuija. Karhunpääesineet ovat mahdollisesti kuvanneet klaanien toteemieläimiä. ]] Noin vuonna 5300 eaa. Suomeen leviää saviastioiden valmistustaito. Tätä aikaa nimitetään neoliittiseksi eli nuorimmaksi kivikaudeksi. Myös vanhin suomalainen maanviljelys, itäistä perua oleva tattarin viljelys ajoittuu uusimpien löytöjen mukaan samaan ajankohtaan. Suomi kuului tällöin laajaan koilliseurooppalaiseen kulttuuripiiriin, joka ulottui Pohjanlahdelta Veikselin suulle ja Uralille. Väestön on arveltu olleen suomalais-ugrilaista, joskin monet kielitieteilijät ovat kyseenalaistaneet tämän.
Kampakeraamisia kulttuureja yhdistävät suuret saviastiat, joihin on painettu kamman muotoisella esineellä kuvioita. Kulttuuri levisi ympäri Suomen aluetta. Varhaiskampakeramiikan aikana (5300–4200 eaa.) keskilämpötila on ollut noin kaksi astetta nykyistä korkeampi, mikä on houkutellut ihmisiä Suomenniemelle.
Clive Davis
Clive Davis (s. 4. huhtikuuta 1932 Brooklyn, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen Grammy-palkittu musiikkituottaja, levy-yhtiön johtaja, musiikkialan vaikuttaja ja Rock and Roll Hall of Famen jäsen.
Suomen esihistoria
Neoliittisen kivikauden varhaisvaihe (5200–3900 eaa.)
Kampakeraaminen kulttuuri jaetaan pyöreäpohjaisten saviastiatyylien perusteella edelleen varhaiskampakeramiikkaan (5300–4200 eaa.), tyypilliseen kampakeramiikkaan (4200–3600 eaa.) ja myöhäiskampakeramiikkaan (3600–2800 eaa.). Näistä jokainen on edelleen jaettu vanhempaan ja nuorempaan alaryhmään. Lisäksi tunnetaan alueellisia ryhmiä, kuten Jäkärlän ryhmä Lounais-Suomessa ja Säräisniemen keramiikka Pohjois-Suomessa.
Clive Davis
Davis syntyi juutalaiseen perheeseen. Valmistuttuaan Harvardin oikeustieteellisestä vuonna 1956, hän toimi lakimiehenä New Yorkissa. Vuonna 1967 hänestä tuli Columbia Recordsin toimitusjohtaja, jonka seurauksenä hän solmi levytyssopimukset muun muassa Janis Joplinin, Laura Nyron, Santanan, Bruce Springsteenin, Billy Joelin ja Blood, Sweat and Tearsin kanssa. Edelleen 70-luvun alussa Davis solmi levytyssopimukset Iggy Popin, Earth, Wind & Firen sekä Aerosmithin kanssa
Suomen esihistoria
Neoliittisen kivikauden varhaisvaihe (5200–3900 eaa.)
Niin sanotut asumuspainanteet yleistyvät varhaisneoliittisella kaudella. Ne osoittavat että asuntoina toimivat entistä vankemmat yhden perheen rakennukset. Ihmiset elivät ehkä 5–10 perheen paikallisyhteisöissä. Jokaisella paikallisyhteisöllä oli todennäköisesti yhteinen laaja pyyntireviiri, vuotuiskierto ja pääasuinpaikka. Pyyntireviirin alueella oli useampia tukikohtia joita käytettiin pyynnissä vuotuiskierron mukaan. Talous perustui ainakin rannikkoseuduilla vahvasti hylkeenpyyntiin.
Geryon
thumb|right|320px|Herakles taistelee Geryonia vastaan, n. 540eaa. Geryon oli kreikkalaisessa mytologiassa titaani, Khrysaorin ja Kallirrhoen poika, joka asui myyttisten hesperidien Erytheian saarella kaukana läntisellä Välimerellä - myöhemmät sukupolvet mielsivät alueen Tartessokseksi Etelä-Iberiassa. Geryonilla oli kolme päätä, kolme kehoa ja yhteensä kuusi kättä. Jalkoja hänellä on lähteestä riippuen joko myös kolme paria, tai sitten kaikki kolme torsoa yhtyvät ainoastaan kahteen jalkaan. Lisäksi Stesikhoroksen eepoksessa Geryonin laulu hänellä kuvataan olevan siivet. Näitä omituisuuksia lukuun ottamatta hänen ulkomuotonsa oli kuin kenen tahansa soturin. Hän omisti kaksipäisen Orthos vahtikoiran, joka oli Kerberoksen veli, ja lisäksi komeaa punakarjaa, jota Orthoksen lisäksi vartioi myös hänen paimenensa Eurytion, Erytheian poika.
Suomen esihistoria
Neoliittisen kivikauden varhaisvaihe (5200–3900 eaa.)
Tyypillisen kampakeramiikan aikana Suomeen tuotiin etelästä ja kaakosta suuria määriä piikiveä, josta tehtiin teriä ja kärkiä. Kampakeraamisen ajan ihmiset tunsivat jousen ja nuolet aseena.
Nuorakeraaminen kulttuuri (2800–2300 eaa.)
pienoiskuva|[[Helsinki|Helsingistä ja Vantaalta löytyneitä nuorakeraamisen eli vasarakirveskulttuurin käyttämiä kivikirveitä. ]] Nuorakeraaminen kulttuuri, eli toiselta nimeltään vasarakirveskulttuuri, vaikutti aluksi Venäjällä ja levisi asukkaiden siirtymisen johdosta Itämeren ympäristöön Baltiaan. Noin 3200 eaa. tulivat ensimmäiset siirtolaiset Lounais- ja Etelä-Suomeen ja asettuivat vanhan pyyntikulttuurin sekaan, mutta erilaisille asuinpaikoille. On arvioitu, että tulokkaita oli vähän, mutta siitä huolimatta he ottivat haltuunsa alueen, jonka raja sisämaata vasten oli Viipurinlahti–Lahti–Kangasala–Teisko–Kauhava–Kokkola. Tämän alueen pohjoispuolelle he eivät pystyneet enää siirtymään, koska lauhempi ilmasto takasi paremmat olosuhteet kotieläimien pitoon ja toisaalta viljavat savikot ja niiden lehtimetsät loppuivat tuolle linjalle.
Geryon
Geryonin karja
Herakleen kymmenes urotyö oli noutaa Geryonin karja. Tämä Eurystheuksen tehtävä lähetti hänet Euroopasta aluksi Libyaan, jossa erämaan kuumuuteen kyllästyneenä ampui nuolellaan kohti Heliosta, aurinkoa. Tunnustuksena tästä rohkeudenosoituksesta Helios antoi hänelle kultaisen kulhon, jota hän itse oli käyttänyt joka yö purjehtiakseen lännestä itään. Herakles käytti sitä päästäkseen Erytheiaan.
Suomen esihistoria
Nuorakeraaminen kulttuuri (2800–2300 eaa.)
Vasarakirveskulttuurin alun perin keskieurooppalaiset symbolit ja rituaalit eroavat huomattavasti pohjoisen kampakeraamisen kulttuurin perinteistä. Kulttuurin tärkeitä sota-aseita tai seremoniallista esineitä, vasarakirveitä, on löydetty Suomesta noin 900 kappaletta. Suomeen kehittyivät omat vasarakirvestyyppinsä. Keramiikka oli erilaista: astiat olivat pienempiä, tasapohjaisia ja vain yläosastaan koristeltuja. Koristeena on päällekkäisiä nuoranpainaumia. pienoiskuva|[[Kauniainen|Kauniaisista löytyneitä nuorakeraamisen eli vasarakirveskulttuurin saviastioita.]] Nuorakeraaminen kulttuuri viljeli mahdollisesti viljaa kaskiviljelynä tai hoiti karjaa. Nuorakeraamisen kulttuurin asutus ei ollut yhtä rannansidonnaista kuin aikaisempi kampakeraaminen asutus, mutta asuinpaikat olivat kuitenkin useimmiten veden lähistöllä. Asutuksen sijainti voi viitata rantaniittyjen hyödyntämiseen laidunmaana. Virossa arvioidaan yksittäistaloasutuksen syntyneen nuorakeraamisen kulttuurin aikana. Suomenkin osalta tämä on mahdollista sillä asuinpaikat ovat suhteellisen pieniä ja niiden levintäkuva on hajanaisempi aikaisempaan verrattuna. Nuorakeraamisen kulttuurin vahvistuttua ja elintilan käytyä vähiin, myöhäiskampakeraaminen väestö väistyi tai sulautui nuorakeraamiseen väestöön, mutta ainakin myöhäiskampakeraamisen väestön asuinpaikat vähenivät.
Geryon
Geryonin karja
Kun Herakles pääsi perille saareen, heti saavuttuaan hän kohtasi kaksipäisen koiran, Orthoksen. Yhdellä valtavalla nuijansa heilautuksella Herakles tappoi vahtikoiran. Eurytion saapui auttamaan Orthrosta, mutta koki saman kohtalon.
Suomen esihistoria
Nuorakeraaminen kulttuuri (2800–2300 eaa.)
Ahvenanmaalta on löydetty 5 000 vuotta vanha ohranjyvä. Itäisessä Ruotsissa viljanviljelystä on todisteita 5 000 vuoden takaa ja sieltä viljanviljely on levinnyt Ahvenanmaalle. Manner-Suomesta löydetyt vanhimmat jyvät ovat 3 500 vuoden takaa.
Suomen pohjois- ja itäpuolella elivät niin sanottua asbestikeramiikkaa käyttävät ihmisryhmät. Asbestikuitujen sekoittaminen keramiikan sideaineeksi lienee Saimaan alueella kehitetty tekniikka. Sisämaan asukkaat pitivät yhteyksiä rannikon myöhäiskampakeraamisen ja Pyheensillan kulttuurien kanssa. Sisämaan asbestikeramiikka koostuu Kierikin ja Pöljän keramiikasta. Ilmeisesti nämä ryhmät myös asuttivat Perämeren rannikon. Jokien suihin muodostui laajoja asuinpaikkavalleista koostuvia asuinpaikkoja. Nämä kylämäiset asuinpaikat saattoivat olla ympärivuotisia.
Geryon
Geryonin karja
Kaiken tapahtuneen jälkeen Geryon syöksyi paikalle kantaen kolmea kilpeä ja kolmea keihästä, ja pitäen päissänsä kolmea kypärää. Hän liittyi taisteluun Anthemos-joen rannalla, mutta sai osuman myrkytetystä nuolesta suoraan otsaansa. Äänekkäästi voihkien Geryon kaatui siitä enää nousematta. Herakles nousi karjan kanssa kulhoonsa ja purjehti meren yli Tartessokseen, jossa hän luovutti kulhon takaisin auringolle.
Karjan vienti perille osoittautui hankalaksi tehtäväksi. Liguriassa Poseidonin pojat Ialebion ja Derkynos yrittivät varastaa karjan, mutta Herakles tappoi heidät. Matkan aikana laumasta karkasi härkä, joka ui meren yli Sisiliaan; samalla sen mukaan nimettiin viereinen maa, jonka läpi se oli kulkenut, Italiaksi - Tyrrhenialaiset kutsuivat härkää sanalla italos. Kuningas Eryks, joka oli myös Poseidonin poika, kätki härän omaan laumaansa. Herakleen saapuessa vaatimaan omaansa tämä kieltäytyi luovuttamasta sitä, ellei Herakles painisi hänen kanssaan. Näin kävikin - tosin kuningas sai ottelussa surmansa - ja Herakles palautti härkänsä takaisin muiden joukkoon.
Suomen esihistoria
Nuorakeraaminen kulttuuri (2800–2300 eaa.)
Noin 3300–1300 eaa. Perämeren rantaviivan tuntumaan ilmestyivät niin sanotut jätinkirkot, joiden tekijöistä on vain hatara kuva. Nämä vallimaiset rakenteet pohjautuivat luultavasti Keski-Euroopan ja Etelä-Skandinavian megaliittiperinteeseen. Parhaiten säilyneet ja suurimmat jätinkirkot portteineen on tuoreen tutkimuksen mukaan suunnattu päivänseisausten ja -tasausten auringonnousuihin ja -laskuihin Läpimitaltaan 60-metrinen Pattijoen Kastelli on maan suurin jätinkirkko.
Paavali Pelkonen
Paavali Pelkonen (n. 1624 – 8. kesäkuuta 1715) oli Pelkosenniemen ja koko Suur-Sodankylän alueen ensimmäinen suomalainen uudisasukas. Hänen mukaansa ovat saaneet nimensä Pelkosenniemen kunta ja seurakunta.
Pelkonen oli lähtöisin Lumijoelta ja Kemijärvelle hän saapui 1660-luvun alussa. 1660-luvun puolivälin maissa hän muutti pari peninkulmaa pohjoisemmaksi Lapin rajan sisäpuolelle. Saamelaiset valittivat oikeuksiensa loukkauksesta esimerkiksi majavanpyynnissä ja kalastuksessa, ja Pelkonen joutui useasti käräjille. Vuonna 1671 hänen Lapissa sijaitseva asumuksensa määrättiin hävitettäväksi. Pelkonen asettui kuitenkin uudelleen asumaan Lappiin, ja vetoamalla niin sanottuun Kalmarin plakaattiin hän sai lopulta maaherralta luvan jäädä.
Pelkonen kuoli 89-vuotiaana vuonna 1715, ja hänet haudattiin Kemijärvelle. Ainakin Pelkosen, Mutenian, Korvan, Rieston, Mäkitalon, Keskitalon, Alatalon, Suopangin, Pulskan, Karppisen, Kuoskun, Vitikan, Mikkolan, Kilpimaan, Kilpelän, Jaakkolan, Iisakan, Tervon ja Portin suvut polveutuvat hänestä mieskantaisesti.
Taiteilija Andreas Alariesto on maalannut Pelkosesta taulun liittyen tarinaan, jonka hän on tallentanut kirjaansa "Andreas Alarieston lapinkuvat". Tuomo Itkonen kuvaa Pelkosta yhden luvun verran historiallisessa romaanissaan "Tuderus, tuo Herran pappi". Pelkosenniemen 350-vuotisjuhlassa 2014 julkistettiin "Pelekola"-niminen humoristinen historiikki, joka kertoo Paavali Pelkosen vaiheista sarjakuvamuodossa. Samoissa juhlissa paljastettiin lisäksi Paavali Pelkosen muistomerkki.
Suomen esihistoria
Nuorakeraaminen kulttuuri (2800–2300 eaa.)
Lounaissuomalaista Pyheensillan ryhmää (2900–2400 eaa.) pidetään usein kampakeramiikan tradition viimeisenä vaiheena. Löytöjä on muun muassa. tehty Mynämäen Pyheensillasta. Ahvenanmaalla ovat edustettuina kaikki kampakeramiikan vaiheet ja vasarakirveskulttuuri. Lännestä saapui uusia asukkaita, joka kuuluvat skandinaaviseen kuoppakeraamiseen kulttuuriin, joka tunsi myös maanviljelyn. Merkittävin kuoppakeraaminen asuinpaikka on Jomalan Jettböle, josta on löydetty Suomen ainoa kivikautinen luuranko, 160 cm pitkä mies ja runsaasti savi-idoleita.
Neoliittisen kivikauden myöhäisvaihe (3200–1900/1700 eaa.)
pienoiskuva|upright|[[Lapin maakunta|Lapista löytyneitä punaliuskeisia eläinkoristeisia tikareita neoliittiselta kivikaudelta. ]] Kiukaisten kulttuuri (2300–1500/1300 eaa.) syntyi yleisen käsityksen mukaan neoliittisen kivikauden viimeisessä vaiheessa nuorakeraamisen väestön sekoittuessa Pyheensillan kulttuurin väestöön. Pyyntitalous oli yhä vallalla, mutta kaskiviljely alkoi levitä Länsi- ja Etelä-Suomeen. Kiukaisten kulttuurin asuinpaikkoja on tavattu rannikoilla Satakunnasta ja Etelä-Pohjanmaalta Viipuriin. Merellisten yhteyksien merkitys korostuu aikaisempaan verrattuna. Vähitellen muodostuu eräänlainen Itämeren kulttuuripiiri johon liittyy myös Länsi- ja Etelä-Suomi.
Porin Tuorsniemestä on löydetty 1900 eaa. aikainen lehmuksen niinestä sidottu verkko, jossa on yli 800 männynkaarnakohoa. Verkkoja on mahdollisesti käytetty hylkeiden pyyntiin luisten harppuunoiden ohella. Skandinaviasta tuodut piisirpit, jauhin- ja survinkivet todistavat maataloudesta ja asuinpaikoilta on löydetty ohranjyviä. Varmat merkit maataloudesta ovat kivi- ja pronssikauden vaihteesta 2000–1500 eaa. jopa Pellon korkeudelta asti. Naudan ja lampaan luut viittaavat karjanhoitoon. Itämeren grönlanninhylje pyydystettiin sukupuuttoon näihin aikoihin.
Pohjois- ja Itä-Suomessa tapahtuu suuria muutoksia. Asutus muuttuu vähitellen vaikeammin arkeologisesti todettavaksi. Jätinkirkot näyttävät häviävän käytöstä noin 2500 eaa. Pöljän-Jysmän keramiikka häviää viimeistään noin 2000 eaa. Samanaikaisesti autioituvat Perämeren alueen suuret kylämäiset asuinpainannekeskittymät. Asutusyhteisöt saattoivat hajota pienemmiksi yksiköiksi ja asutuksesta ehkä tulee liikkuvampaa. Myöhäisneoliittisen kauden hautaustavat tunnetaan huonosti. Käytössä on saattanut olla maanalainen ruumishautaus. Myös joitain pitkäröykkiöitä on pidetty aikakauden hautoina.
On mahdollista, joskaan ei varmaa, että Suomen alueen lounaisrannikolla puhuttiin kivikauden lopulla melko pitkän aikaa kantaindoeuroopan kielen luoteismurretta. Todistusaineisto nuorakeraamikkojen kielestä koostuu luoteisindoeurooppalaisina pidetyistä lainasanoista, joiden levinneisyys rajoittuu itämerensuomeen ja mahdollisesti saamelaiskieliin. Tällaisia sanoja ovat esimerkiksi itää, kaski, lehti ja rohto. Myös nimi Suomi voi juontua luoteisen kantaindoeuroopan ’ihmistä, kuolevaista’ merkitsevästä sanasta.
Pronssikausi (1700–500 eaa.)
pienoiskuva|upright|[[Kemiönsaari|Kemiönsaaresta Varsinais-Suomesta löytynyt pronssikautinen tikari.]] Metallien tulo Suomeen aloitti metallikaudet. Pronssikausi jaotellaan varhais- ja myöhäispronssikauteen. Pääasiassa Sisä- ja Pohjois-Suomen yhteydessä Varhaismetallikauden käsite sisältää sekä pronssikauden että rautakauden alun. Metallit olivat Suomessa harvinaisia ja olivat käytössä vain pienillä ryhmittymillä. pienoiskuva|vasen|upright|Kaksi Helsingin [[Tapaninkylästä 1850 löydettyä pronssista asekirvestä, jotka on valmistettu Skandinaviassa ja ajoitettu jaksoon 1300–1100 eaa. Kansallismuseon tunnus KM 72:1a,b. ]]
Läntinen pronssikausi
pienoiskuva|upright|”Kirkonlaattiana” tunnettu neliskulmainen hautaröykkiö [[Sammallahdenmäen pronssikautinen röykkiöalue|Sammallahdenmäen pronssikautisella röykkiöalueella Raumalla.]] Suomen pronssikausi alkoi 1500 eaa. Merelliset yhteydet korostuvat vahvasti ja Länsi-Suomi muodostuu osaksi yhteispohjoismaista pronssikauden kulttuuria. Pronssiesineiden löydöt sijoittuvat lähinnä rannikkoalueelle, jonne ainakin osan oletetaan saapuneen läntisten siirtolaisten mukana. Pronssiesineet olivat tuontitavaraa mutta Suomessa on ollut omaakin pronssinvalantaa.
Maanviljely muuttui yhä tärkeämmäksi ja viimeistään nyt ilmestyvät maatalot. Tärkeä esimerkki tästä on Nakkilan Rieskaronmäen asuinpaikka. Rannikon yleisin asutusmuoto oli todennäköisesti yksittäistalo tai mahdollisesti pieni taloryhmä. Viljoista viljeltiin ohraa ja vehnää, kotieläiminä olivat naudat, lampaat, vuohet ja siat. Rieskaronmäen talosta on löydetty myös Suomen vanhin navetaksi tulkittu rakennus. Pronssikaudella yleistyvät keittokuopat varsinkin Pohjanlahden alueella. Ne saattavat liittyä hylkeentraanin valmistukseen.
Pronssikaudella tapahtui oletettavasti tärkeä uskonnollinen murros. Omaksuttiin uskomuksia joiden alkuperä oli eurooppalaisissa maanviljelijäyhteisöissä. Hautausta alettiin tehdä monumentaalisiin kiviröykkiöihin, ns. hiidenkiukaisiin mikä on korostanut esi-isien merkitystä. Näitä halkaisijaltaan jopa kymmeniä metrejä leveitä kiviröykkiöitä voidaan pitää vanhimpina julkisina muistomerkkeinä Suomessa. Suomen suurin röykkiö on Panelian Kuninkaanhauta. Toinen tärkeä muutos oli nuoremmalla pronssikaudella polttohautauksen omaksuminen, mikä voi liittyä sielukäsityksen muuttumiseen. Tämä hautausperinne ilmeni vahvimmillaan pitkin rannikkoa Viipurin seudulta aina Pyhäjoelle asti. Hautoihin pantiin harvoin esineitä.
Läntisen pronssikulttuurin alueella Satakunta ja Kokemäenjoen suisto näyttäytyy eräänlaisena keskusalueena. Alueella esiintyy huomattavan monumentaalisia röykkiöitä ja Suomen oloissa myös merkittävä pronssiesineiden löytökeskittymä. Nakkilan ja Kiukaisten merkittävät asutusyhteisöt muodostuivat lahtien perukkoihin, rantaniittyjen äärelle. Rauman Sammallahdenmäki on Suomen ensimmäinen esihistoriallinen Unescon maailmanperintökohde. Sammallahdenmäki edustaa läntisen pronssikauden röykkiöperinnettä.
Itäinen pronssikausi
Itä- ja Pohjois-Suomeen pronssikulttuuri tuli idästä. Itäiset valumuotit kuitenkin todistavat myös paikallista pronssinvalantaa esiintyneen. Huomattava keskittymä esiintyy Suomussalmella. Pohjois-Suomessa oli käytössä asbestisekoitteinen keramiikka. Järvi-Suomen alueella alettiin saven valamiseen käyttää kangasmuottia, josta tavasta juontuu nimi tekstiilikeramiikka. Tekstiilikeramiikka on lähtöisin idästä, Volga- ja Okajokien suomalais-ugrilaiselta alueelta. Siitä syntyi paikallisia muunnoksia, joita tehtiin vielä rautakauden alussa. Metallikauppa lisäsi rannikon ja sisämaan välisiä yhteyksiä. Polttohautaus ja röykkiöhaudat levisivät itäisenkin kulttuurin alueelle. Näitä hautoja on ryhdytty myöhemmin kutsumaan lapinraunioiksi. Uskonnollisiin muutoksiin kuuluu myös kalliomaalaus- ja eläimenpääveistosperinteen loppuminen. Tekstiilikeraamisessa Järvi-Suomessakin esiintyi kaskiviljelyä pyyntitalouden ohella.
On hyvin mahdollista, että Suomen alueelle on tuolloin päätynyt monien sittemmin kadonneiden suomen sukukielten puhujia. Kuitenkaan itämerensuomalaiset tai saamelaiset eivät vielä tekstiilikeramiikan aikana noin 2000 eaa. Suomen alueelle saapuneet. 1000–500 eaa. varhaiskantasuomea näyttäisi puhutun Inkerinmaan ympäristössä ja varhaiskantasaamea sen pohjoispuolella, Kaakkois-Suomessa ja/tai Karjalassa
Sojuz T-3
Sojuz T3 oli toinen Neuvostoliiton Sojuz-T-lento Saljut 6 -avaruusasemalle.
Laukaisu tapahtui Baikonurin kosmodromilta 27. marraskuuta 1980 ja paluu noin 13 vuorokautta myöhemmin, 10. joulukuuta 1980. Lennon radiokutsu oli "Majak" (Маяк).
Suomen esihistoria
Itäinen pronssikausi
Pronssikauden ja varhaisrautakauden välinen raja on varsinkin sisämaassa ja Pohjois-Suomessa hyvin liukuva, ja usein nämä aikakaudet yhdistetäänkin varhaismetallikausi-käsitteen alle.
Kielitieteen näkökulmia varhaismetallikauteen
Pronssikaudella ja vanhemmalla rautakaudella (lainan täsmällisen ajankohdan tarkka määrittely on vaikeaa) suomen kieleen omaksuttiin runsaasti germaanisia lainasanoja, jotka kuvaavat ajan yhteiskuntaa: kuningas, ruhtinas, valta, vuokra, kunnia, lunnaat, murha, sakko, tuomita. Vanhoiksi pronssikauden lainoiksi on katsottu kuitenkin varmuudella muun muassa kansa, karja, kaura, kavio, kilpi, liesi, purje, pursi, pyhä, ratsu, rauta, satama, sika, tuoni, väylä. Pronssikaudelle ajoitettuja indoiranilaisia lainasanoja ovat muun muassa huhta, varsa, marras, taivas, mana, jumala.
Kuitenkaan Suomen alueen asuttajien käyttämistä kielistä ei voida sanoa ennen vuotta 0 juuri mitään. Silloiset Suomen alueen asukkaat ovat voineet puhua kieliä, jotka eivät kuulu nykyisin tunnettuihin Euroopan kielikuntiin, eli uralilaiseen ja indoeurooppalaiseen tai jotka eivät ole sukua isolaattikieli baskille.
Varhaisrautakausi (500 eaa.–375/400 jaa.)
vasen|pienoiskuva|Suomen kaikkein varhaisimmat rautaesineet, [[Savukoski|Savukosken Sillankorvalta kätköstä löydetyt käyrät tikarit. Ne on ajoitettu 800-600-luvuille eaa. Tikarit ovat peräisin Kaukasukselta. ]] Ensimmäiset rautaiset esineet kulkeutuivat Suomeen noin 800–400-luvuilla eaa. Niitä saapui Suomeen kahdesta suunnasta – rannikolle Skandinaviasta tai muualta Itämeren alueelta sekä sisämaahan ja Pohjois-Suomeen Ananjino-kulttuurin alueelta Euroopan-puoleisen Venäjän itäosasta, jonne yhteydet olivat muodostuneet jo myöhäis-pronssikaudella. Nämä varhaisimmat Suomeen kulkeutuneet esineet olivat pääasiassa kirveitä, veitsiä, keihäänkärkiä, sirppejä ja myöhemmin myös viikatteita sekä erilaisia koruja. Aikalaisille raudan työstäminen oli yliluonnollisten voimien käyttöä, ja tällä uudella teknologialla oli suuri vaikutus myös itämerensuomalaiseen mytologiaan. Esimerkiksi Ilmarisesta tuli Seppo tai takoja iän ikuinen vasta raudan käyttöönoton jälkeen. Se näyttää vaikuttaneen myös suomalaisten käsityksiin esimerkiksi salamoinnin alkuperästä ja maailman synnystä. pienoiskuva|[[Soukainen (Laitila)|Soukaisten kylästä Laitilasta löytynyt lasinen juomasarvi, joka on valmistettu 200-luvulla mahdollisesti Kölnin alueella. Se on koristeltu värillisillä lasinauhoilla. ]] Rauta alkoi hiljalleen korvata pronssia aseiden ja käyttöesineiden valmistuksessa niin rannikolla kuin sisämaassakin 500-luvulla eaa. Sisämaassa raudan valmistus alkoi noin 500–300 eaa. ja Pohjois- ja Itä-Suomessa noin 300–200-luvuilla eaa. Pohjois- ja Itä-Suomesta on löydetty samankaltaisia raudan pelkistysuuneja, joita tunnetaan myös Itä-Karjalasta. Vastaavia uuneja ei tunneta rannikkoseudulta, mutta joiltain niin sanotun esiroomalaisen rautakauden asuinpaikoilta ja röykkiöhaudoista on löytynyt rautakuonaa joka voi viitata myös raudan tuotantoon. Ananjino-kulttuurin pronssikirveet säilyttivät suosionsa pitkälle esiroomalaisen rautakauden puolelle, mikä viittaa raudan käytön yleistymisen hitauteen.
Noin vuonna 500 eaa. osassa Suomea puhuttiin kantagermaanin kieltä. Sen vaikutus näkyy lainasanojen lisäksi myös läntisen Suomen paikannimistössä. Paikannimien perusteella tiedetään, että germaanit kohtasivat Länsi-Suomessa sekä itämerensuomalaisia että saamelaisia. Itämerensuomi oli levinnyt Lounais-Suomeen Virosta, kun taas saame oli levinnyt Etelä-Suomeen Karjalasta. Vetäytyvinä kielinä olivat tässä vaiheessa ainakin lännessä germaaninen kieli ja idässä tuntematon uralilainen kieli. Asutuksen ollessa hyvin harvaa on paikka paikoin luultavasti puhuttu edelleen myös kampakeraamikkojen ja/tai nuorakeraamikkojen kieltä ja pohjoisempana jopa niitä edeltäneiden kulttuurien kieliä.
Suomessa rautaa pystyttiin valmistamaan yleisistä järvi- ja suomalmista. Taidon yleistyessä metalliesineiden saatavuus parantuikin selvästi ja raudan käyttö levisi nopeasti eri puolille maata. Esiroomalaisella ajalle kuuluvien löytöjen määrä on pieni, mutta riittää todistamaan Suomen alueen olleen jatkuvasti asuttu. Rannikon väestö elätti itsensä sekataloudella, johon kuuluivat vaihtelevissa määrin viljanviljely, karjanhoito, kalastus, hylkeenpyynti ja metsästys. Rautaiset viljelyvälineet olivat tärkeä uutuus. Mahdollisesti hylkeentraanin keittoon liittyvät kettokuopat ovat edelleen yleisiä Pohjanlahden alueella. Suurimmat keskittymät tunnetaan Perämeren alueelta. Haudat ovat yleensä rakenteeltaan pronssikautta vaatimattomampia. Hautaukset tehtiin pieniin röykkiöihin ja latomuksiin. Perinteisten pyöreämuotoisten hautojen ohelle yleistyvät suorakulmaiset kehärauniot. Rannikon yhteydet suuntautuivat varsinkin Baltian suuntaan. Arkeologisessa aineistossa Morbyn keramiikka on tärkeä ajanjakson tunnusmerkki rannikolla. Sisämaassa oli käytössä asbestisekoitteinen Luukonsaaren keramiikka.
pienoiskuva|[[Nousiaisten kaularengas on ajoitettu 200-luvulle.]] Vuosina 0–200 jaa. muutamat Rooman valtakunnassa valmistetut esineet löysivät tiensä Suomeen asti. Aikaa nimitetään vanhemmaksi roomalaisajaksi. Esineiden sijoittaminen rannikkoalueiden hautoihin yleistyi ja siten arkeologinen löytöaineisto kasvaa ja monipuolistuu. Suomeen ilmestyi samalla myös asehautaustapa. Kalmistoja eli hautapaikkoja tunnetaan lähinnä Uudenmaan ja Varsinais-Suomen rannikoilta, Kokemäenjoen suulta, Etelä-Pohjanmaalta sekä joitakin Oulun seuduilta. Asutusta oli kuitenkin epäilemättä muuallakin.
Korut olivat usein Baltiasta ja aseet germaanisia. Rannikoille on ehkä tullut siirtolaisia Baltiasta ja Skandinaviasta. Vaatteissa käytettiin viimeistään nyt villaa. Etelärannikolla hautaukset alettiin tehdä ilmeisesti Virosta omaksuttuihin suorakaiteenmuotoisiin kivirakenteisiin eli tarhoihin, joihin vainajat haudattiin poltettuina tai polttamattomina. Sisämaan pyyntikulttuurin alueella elintapojen katsotaan säilyneen vanhakantaisina.
Nuorempana roomalaisaikana noin vuosina 200–400 jaa. kalmistoja alkoi ilmaantua myös sisämaahan, varsinkin Kokemäenjoen latvoille. Rannikon suhteellisen ohut ja tasaisesti levittäytynyt asutus näyttäisi keskittyvän vähitellen muutamiin tiheästi asuttuihin, selkeärajaisiin asutusyhteisöihin: ainakin kalmistolöytöjen levintä muodostuu tällaiseksi. Asutus keskittyy entistä selvemmin lahtien perukkoihin, jokien suualueille sekä niiden alajuoksuille.
Keskirautakausi (375/400–800/825 jaa.)
pienoiskuva|Rekonstruktio [[Viikinkiaika|viikinkiajan lopulla käytössä olleesta niin sanotusta Euran emännän muinaispuvusta.]] Kansainvaellusaikana (vuodet 400–550/600 ) maanviljely laajeni etenkin sisämaassa ja metalliesineiden määrä kasvaa haudoissa. Löytöihin sisältyy pieni määrä kultaesineitä. Aseistus oli germaanista. Hautaus tehtiin usein suuren keskuskiven ympärille koottuun kiviröykkiöön polttohautauksena. Etelä-Pohjanmaalta on varsin rikkaita löytöjä jotka viittaavat sosiaaliseen eriytymiseen. Tärkeä löytöpaikka on esimerkiksi Vöyrin Gulldynt, josta on löydetty huomattavan suuri määrä eläinornamentein koristeltuja tuontiesineitä. Löytöihin kuuluu myös kultarahoja ja -renkaita. Sikäläinen talous perustui varsinkin karjanhoitoon mutta eliitin rikastuminen saattoi riippua turkiskaupasta. Erämaiden tuotteita hankittiin sisämaasta ja Lapista ja välitettiin edelleen rannikkoseutujen kautta. Ahvenanmaalle saapui vuoden 500 tienoilla uusi hautausmuoto, hautakummut, mahdollisesti läntisen uudisasutuksen mukana.
John Swartzwelder
John Swartzwelder (16. marraskuuta 1950 Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, joka tunnetaan parhaiten työstään animaatiosarja Simpsonien parissa. Hän kuului sarjan käsikirjoittajiin 1.–15. tuotantokaudella eli vuosina 1989–2003. Hän on käsikirjoittanut 59 Simpsonien jaksoa, enemmän kuin kukaan toinen. Swartzwelder oli myös yksi The Simpsons Movie -elokuvan käsikirjoittajista.
Suomen esihistoria
Keskirautakausi (375/400–800/825 jaa.)
Sisämaassa ja Pohjois-Suomessa asbestikeramiikka poistuu käytöstä ja samalla päättyvät oman raudanvalmistuksen jäljet. Tämän alueen keski- ja myöhäisrautakautta nimitetään toisinaan ”saamelaiseksi rautakaudeksi”. Pyyntikulttuuriin kuuluvien ryhmien arkeologinen seuraaminen vaikeutuu. Arkeologinen ”näkymättömyys” saattaa osittain johtua siitä että pyyntikulttuurin omavaraisuus päättyi. Rautaa ja muita tuotteita ruvettiin hankkimaan Suomen ja Skandinavian maatalousyhteisöiltä, vastineeksi pyyntiyhteisöt tarjosivat turkiksia.
Merovingiaikana (vuodet 550/600 –800) Lounais-Suomeen muodostui oma esineellinen kulttuuri, joka laajeni myös Savoon ja Karjalaan. Haudoissa on paljon kalliita aseita. Koruissa ja aseissa alkaa tulla esiin Suomen naapurialueista eroava oma tyyli. Hautaus tehtiin edelleen useimmiten röykkiöön tai ns. polttokenttäkalmistoon. Ala-Satakunnassa, Euran ja Köyliön alueilla, alettiin 500-luvulla haudata ihmisiä maakuoppiin, mahdollisesti kristinuskon vaikutuksesta. Aikakauden erikoispiirre ovat rikkaasti varustellut asehaudat, jotka viittaavat jonkinlaisen ”yläluokan” olemassaoloon. Eräiden tutkijoiden mukaan Suomen alueen sosiaalisen johtokerroksen jäsenillä oli merovingiajalla tiiviit yhteydet Keski-Ruotsissa ja Etelä-Skandinaviassa kehittyvien valtiomuodostumien johtajiin. Yleisin asutusmuoto lienee edelleen ollut yksittäistalo mutta merovingiajalla oletetaan Lounais-Suomeen syntyneen myös varsinaisia kyliä. Muun muassa Maalahden Kalaschabrännanissa on tutkittu hyvin säilyneet merovingiaikaiset talonjäännökset. Talot ovat olleet pystypaalurakenteisia ja seinät on tiivistetty savella.
John Swartzwelder
Swartzwelder tunnetaan siitä, ettei hän halua esiintyä lainkaan julkisuudessa.
Suomen esihistoria
Keskirautakausi (375/400–800/825 jaa.)
Isonkyrön Orismalan kylän Leväluhdasta on löydetty noin vuosina 300–700 lampeen haudatun tai uhratun sadan vainajan jäännökset, pronssikattila ja koruja.
Kissa on tullut Suomeen ehkä vasta merovingiajalla. Se oli käyttöeläin maatalousyhteisöissä, joissa se piti rotat ja hiiret loitolla viljavarastoista. Palaneita kissan luita on löydetty esimerkiksi Ahvenanmaalta, Hämeenlinnasta ja Laitilasta polttokenttäkalmistoista.