cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Guinea
Kulttuuri
Päivän pääateria syödään yleensä keskellä päivää, ja se muodostuu hiilihydraattipitoisesta perusaineesta, kuten riisistä ja sen kanssa tarjottavasta kastikkeesta. Kastikkeessa on maapähkinöitä, okraa ja tomaattia ja toisinaan myös lihaa tai kalaa. Riisin sijasta voidaan tarjota hirssiä, durraa tai kassavaa. Ateria tarjotaan usein isosta yhteisestä kulhosta, johon kaikki ruokailijat pistävät lusikkansa. Suurissa perheissä voi olla yksi kulho miehille ja toinen naisille. Ruoassa on suhteessa vähän valkuaisaineita, ja monet lapset ja aikuiset kärsivät aliravitsemuksesta.
Espanjantauti
Espanjantauti Suomessa
Syksyllä 1918 espanjantauti palasi Suomeen entistä rajumpana tappaen runsaasti aikuisväestöä. Mitään tehokasta lääkitystä ei tuohon aikaan ollut, vaan helpotukseksi tarjottiin esimerkiksi kamferintippoja tai konjakkia. Lääkintähuolto oli muutenkin puutteellista ja lääkäreistä oli pulaa. Kansalaisia neuvottiin välttämään yleisötilaisuuksia ja pesemään käsiään huolellisesti välttääkseen tartunnan. Vuodenvaihteen aikoihin epidemia hiipui jälleen.
Guinea
Urheilu
Olympialaisiin Guinea on osallistunut vuonna 1968 ja sitten säännöllisesti vuodesta 1984 alkaen. Maa ei ole saanut mitaleita.
Espanjantauti
Espanjantauti Suomessa
Lääkintöhallituksen saamien ilmoitusten perusteella on laskettu, että tautiin sairastui Suomessa yli 90 000 henkilöä vuonna 1918, yli 50 000 vuonna 1919 ja vielä yli 70 000 vuonna 1920 eli yhteensä ainakin 210 000 ihmistä. Espanjantautiin kuoli vuosina 1918–1920 yhteensä arviolta noin 20 000 suomalaista.
Viruksen analyysi
Vuonna 1918 otetusta ja jäädytetystä keuhkokudoksesta on tehty espanjantaudin analyysi. Tutkimusten mukaan espanjantaudin aiheutti virus, joka muistutti perusrakenteeltaan lintuinfluenssavirusta. Lintuinfluenssa tarttuu harvoin ihmiseen, mutta tarttuessaan se voi olla hengenvaarallinen. Huhtikuussa 2009 Meksikosta maailmalle levinneen sikainfluenssan H1N1-virusrakenne on puolestaan sama kuin espanjantaudin aiheuttajaviruksella.
Jukka Tapio Hilden
Jukka Tapio Hilden (2. elokuuta 1955 – syyskuu 2011 Lahti) oli suomalainen murhaaja ja elinkautisvanki. Hilden tuomittiin 1994 elinkautiseen vankeusrangaistukseen maaliskuussa 1993 tapahtuneesta ns. Vantaan latomurhasta. Sekä Vantaan käräjäoikeuden että Helsingin hovioikeuden mukaan 18-vuotias Valde Mikael Kylä-Liuhala (1975–1997) surmasi ampumalla 25-vuotiaan katutason huumekauppiaan Hildenin toimeksiannosta ladossa Vantaan Viinikkalassa.
Kesäkuussa 2011, jolloin Hilden oli istunut elinkautista tuomiotaan 18 vuotta, Helsingin hovioikeus päätti, että hänet voidaan vapauttaa ehdonalaiseen 31. elokuuta 2011. Hilden jätti palaamatta Helsingin keskusvankilaan 4. elokuuta 2011 päättyneeltä vankilomaltaan poistuen yöllä Hotelli Avionista, jossa hän oli ollut majoittuneena omalla nimellään. United Brotherhood-järjestöön kuulunut Hilden oli vakavasti sairas. Hänet löydettiin 5. syyskuuta 2011 kuolleena lahtelaisesta hotellihuoneesta.
Elokuussa 2012 Helsingin kihlakunnansyyttäjä Lasse Ylevä nosti Iltalehden uutispäätoimittajaa Panu Pokkista vastaan syytteen yksityiselämää loukkaavasta tiedon levittämisestä, koska lehti uutisoi Hildenin terveystiedon.
Mosambik
Mosambikin tasavalta eli Mosambik  on valtio eteläisessä Afrikassa. Sen rajanaapurit ovat Etelä-Afrikka, Swazimaa, Zimbabwe, Sambia, Malawi ja Tansania. Idässä se rajoittuu Intian valtamereen. Mosambikissa on maan tilastokeskuksen arvion mukaan noin 29,3 miljoonaa asukasta, ja sen pinta-ala on hieman alle 800 000 neliökilometriä. Mosambikin pääkaupunki on Maputo, ja maa on monipuoluedemokratia, jonka valtionpäämies on presidentti.
Arabikauppiaat liittivät Mosambikin rannikon kansainväliseen kauppaverkostoon. Portugalilaiset perustivat 1500-luvulla rannikolle useita kauppa-asemia, mutta koko Mosambik siirtyi varsinaisesti siirtomaahallintoon vasta 1800-luvun lopulla. Monet Afrikan siirtomaat itsenäistyivät pian toisen maailmansodan jälkeen. Portugalin siirtomaissa kehitys oli hitaampaa, eikä Portugali halunnut antaa itsenäisyyttä siirtomailleen. Mosambikin itsenäisyyssota alkoi 1964 ja loppui pian itsenäistymiseen Portugalin neilikkavallankumouksen jälkeen. Mosambik oli alkujaan kommunistinen yksipuoluevaltio Mosambikin kansantasavalta, jota Frelimo hallitsi. Renamo-liike käynnisti 1977 yli 10 vuotta kestäneen tuhoisan sisällissodan, joka raunioitti maan talouden.
Mosambik on yksi maailman köyhimmistä valtioista, mutta maassa on huomattavasti hyödyntymättömiä luonnonvaroja ja maan talouskasvu on ollut 1990-luvun alun jälkeen huomattavan nopeaa. Suurin osa väestöstä saa elantonsa omavaraisviljelystä. Mosambik on Portugalinkielisten maiden yhteisön ja Kansainyhteisön jäsen, vaikka maa ei ole koskaan ollut osa brittiläistä imperiumia.
Maantiede ja luonto
thumb|225px|left|Mosambikin kartta. thumb|250px|Limpopojokea ilmakuvassa maaliskuussa 2007. Taustalla oikealla näkyy rankkasateita. thumb|Pahkasikoja Gorongosan kansallispuistossa Mosambik sijaitsee Kaakkois-Afrikassa. Sillä on yhteistä maarajaa Tansanian, Malawin, Sambian, Zimbabwen, Etelä-Afrikan ja Swazimaan kanssa. Mosambikin itäpuolella on Mosambikin kanaali, joka erottaa Madagaskarin Afrikan mantereesta. Maan jakaa kahtia pohjois-etelä-suunnassa Sambesijoki. Itä-Afrikan hautavajoama ulottuu eteläosastaan Mosambikiin. Mosambikin korkein kohta on Monte Binga, joka kohoaa 2 436 metriin merenpinnan yläpuolelle.
Mosambikia halkovista joista suurimpia ovat Sambesi ja Limpopo. Muita merkittäviä jokia ovat Buzi, Chinde, Komati, Maputo, Mazowe, Pungwe, Ruvuma, Save ja Shire. Niihin on rakennettu patoja ja tekoaltaita sähkön tuotantoa varten. Monet joista tulvivat sadekaudella. Mosambikissa on kaksi suurta järveä. Maan pohjoisosan Njassajärvi on Afrikan kolmanneksi suurin järvi ja kuuluisa kotoperäisistä kalalajeista. Mosambikin alueella järvestä on kolmasosa. Teten maakunnassa on Cahora Bassan tekojärvi.
Nacalan luonnonsatama on 14 metriä syvä ja Kaakkois-Afrikan paras. Maputon pohjoispuolella on miltei puolet maan pinta-alasta kattava rannikkotasanko, joka on maan tärkeimpiä viljelyalueita. Maan eteläosien sisämaa on pääosin kumpuilevaa savannia. Pohjoisosat ovat pääasiassa ylänköä.
Limpopon luonnonpuisto maan eteläosassa, Gazan maakunnassa, on osa hanketta, jonka tavoitteena on luoda suuri yhtenäinen suojelualue kolmen valtion alueelle: Mosambikiin, Zimbabween ja Etelä-Afrikkaan. Koko suojelualueen tavoitekoko on 4,4 miljoonaa hehtaaria.
Mosambikin rannikolla Intian valtameressä olevat Bazaruton ja Quirimbasin saaristot ovat osittain kansallispuistoina ja houkuttelevat turisteja hiekkarannoilla ja koralliriutoilla.
Etelä-Mosambikin maisemaa hallitsee pohjoista kohti kapeneva rannikkotasanko. Rannikolta sisämaahan mentäessä maa kohoaa portaittain High Veldin laakioiksi. Sisämaan ylängön korkeus on 250–600 metriä. Etelässä on hiekkakivitasankoja ja Sambesijoen pohjoispuolella niitä korkeampia graniittitasankoja. Mosambikin länsirajalla ylänkö muuttuu vuoristoksi. Luoteessa maa viettää jyrkästi Njassajärven rantaa kohti. Mosambikin kallioperä muodostuu maan pohjois- ja luoteisosassa pääosin prekambrisen kauden kivilajeista. Etelämpänä taas on mesotsooisen ja kenotsooisen maailmankauden sedimenttejä.
Eläimistö
Mosambikin eläimistö on monimuotoinen, ja sen metsistä löytyy edelleen aiemmin tuntemattomia eläinlajeja. Eri lintulajeja on havaittu yli 750. Nisäkäslajeja on laskettu 195, matelijoita 228 ja sammakkoeläimiä 59 lajia.
Useimmat norsut, puhvelit ja seeprat elävät maan pohjoisosassa Niassan suojelualueella. Siellä on myös joitakin leijonia ja leopardeja. Niassan alueella elää 450 yksilön populaatio erittäin uhanalaisia hyeenakoiria.
Gorongosan kansallispuistossa oli ennen sisällissotaa noin 2 200 norsua, sodan jälkeen vuonna 1994 niitä löydettiin enää sata. Vuoteen 2011 mennessä määrä oli noussut jo kolmeensataan. Puistoon on istutettu myös naapurimaista tuotuja yksilöitä.
Kasvisto
thumb|350px|Teeviljelmiä ja vuoristomaisemaa [[Guruén lähellä.]] Suurin osa Mosambikin maa-alasta, 70 prosenttia, on miombo-savannia, jonka pääasiallinen kasvisuku on leimupuut. Saman suvun puita ja pensaita kasvaa muuallakin Afrikassa, mutta Mosambikissa leimupuu-pensastot ovat korkeampia ja tiheämpiä kuin muualla. Maan eteläosan savanneilla ja toisaalta pohjoisosien jokivarsilla kasvaa myös akaasioita. Sambesin suistossa ja muilla tulvien vaivaamilla alangoilla on ruoikkoisia soita ja niiden keskellä palmyrapalmuja. Rannikoilla kasvaa palmulehtoja ja tiheää pensastoa. Varsinaista metsää on vain Gorongosa-vuoren rinteiden ja läntisen Zambezian ylänköalueiden sademetsissä sekä Cabo Delgadon ja Dondon kuivien ylänköjen metsissä. Rannikon mangrovevyöhyke on 2 700 kilometriä pitkä ja yksi Afrikan laajimmista.
Mosambikissa tiedetään esiintyvän ainakin 5 600 eri kasvilajia. Kotoperäisiä lajeja on 250. Yksin Chimanimanin vuoristossa kasvaa 45 kotoperäistä lajia. Toinen kasvistostaan kuuluisa alue on kosteikkoalue, joka jatkuu St. Lucian suomaan luonnonsuojelualueelta Etelä-Afrikan puolelta Maputon maakuntaan, ja jopa Xai-Xain kaupunkiin asti.
Ilmasto
Etenkin maan pohjoisosissa vuotuinen sademäärä on suuri. Sateisimpia osia ovat toisaalta ylänköalueet Zimbabwen ja Malawin rajalla, toisaalta rannikko Maputon ja Beiran väliltä, joka on alttiina pasaatituulten tuomille sateille ympäri vuoden. Tyypillinen sademäärä siellä on 1 000–1 500 millimetriä vuodessa. Sambesijoen eteläpuolella ilmasto on paljon kuivempaa. Siellä vuotuinen sademäärä jää 500–750 millimetriin, paikoin jopa alle 400 millimetrin. Madagaskarin vuoristoinen saari suojaa osaa rannikon alavista osista pasaatituulilta, kovimmilta sateilta ja myös trooppisilta sykloneilta, jotka kulkevat useimmin Madagaskarin itäpuolelta.
Varhaiset vaiheet
Mosambikin ensimmäiset asukkaat olivat saneja (busmanneja). Muutaman viimeisen vuosisadan aikana ennen ajanlaskun alkua alueelle saapui pohjoisesta bantukansojen jäseniä. Keskiajalla Mosambikin rannikolle saapui arabikauppiaita, jotka liittivät sen osaksi Intiaan ja Arabian niemimaalle ulottuneita kauppaverkostoja ja toivat islamin alueelle. Arabien ja persialaisten reitit ulottuivat etelässä Mosambikin saarelle asti, ja koko maa sai nimensä saarella eläneen Musa Bin Biki -nimisen arabisheikin mukaan, jonka Vasco da Gama kohtasi siellä vuonna 1498.
Alueella on elänyt varsin löyhästi organisoituneita heimoja, jotka ajoittain muodostivat liittoja. Keskisen Mosambikin alueella nämä liittoumat yhdistyivät 1100-luvulla Zimbabwen kuningaskuntaan, joka samoin kuin sen seuraaja Mwene Mutapan kuningaskunta sijaitsi nykyisten Mosambikin ja Zimbabwen alueilla. Bantukansojen hallitsema Maravi-valtakunta levisi Malawi-järveltä kohti Intian valtameren rannikkoa, ja kattoi laajimmillaan 1600-luvun puolivälissä suuria alueita nykyisen Mosambikin pohjoisosista, Mogincualin ja Angochen välille asti. Nykyisen Niassan maakunnassa eli yao-kansaa, joka muodosti löyhärakenteisen valtakunnan. Nampulan ja Zambezian maakunnissa makuat ja lomwet järjestäytyivät enimmäkseen kyläyhteisöiksi, mutta 1500-luvulla kehittyi jonkinlaisia laajempia valtarakenteita. Etelässä kylä- ja heimotason hallinto säilyi pisimpään, ja ensimmäinen järjestäytynyt valtakunta oli vasta Soshanganen hallitsema Gazan kuningaskunta 1800-luvulla.
Eurooppalaiset yhteydet
pienoiskuva|vasen|Osa kartasta Africae tabula nova 1570, Abraham Ortelius, Antwerpen. Portugalilainen Vasco da Gama saapui Mosambikin rannikolle vuonna 1498, jolloin alueella oli useita arabien asutuskeskuksia ja paikallisia sulttaanikuntia. Portugalilaiset rakensivat ja valtasivat 1500-luvulla useita satamia ja tukikohtia Intiaan suuntautuneen kaupan välietapeiksi. Alun perin portugalilaisten tärkein tukikohta oli Mosambikin saarella sijainnut São Sebastião de Moçambiquen kaupunki. Kullan rinnalle kauppatavaraksi nousi ensin norsunluu ja myöhemmin orjat. On arvioitu, että Mosambikin satamien kautta myytiin yli miljoona orjaa. Arabien ja portugalilaisten harjoittama orjakauppa maassa jatkui vuoteen 1877.
Portugalilaisten mielenkiinto keskittyi rannikon kauppasatamiin. Sisämaasta he valtasivat vähitellen arabien perustamia kauppapaikkoja kuten Teten ja Senan. 1600-luvulla portugalilaiset läänittivät suuria alueita prazos-nimisiksi suurtiloiksi. Berliinin sopimuksen ja Transvaalin kultakuumeen jälkeen 1800-luvun lopulla portugalilaiset ottivat myös sisämaan tiukemmin hallintaansa. Vuonna 1878 Portugalin hallitus luovutti suuren osan maata yksityisen, pääasiassa brittiläisomisteisen, Mozambique Companyn hallintaan. Komppanioiden valta jatkui vuoteen 1932. Suurimmat näistä olivat Zambezia Company, joka toimi nykyisten Teten ja Zambezian maakuntien alueella, Mozambique Company Manicassa ja Sofialassa ja Niassa Company Cabo Delgadossa ja Niassan maakunnassa. Näistä vain ensiksi mainittu tuotti voittoa.
Yhdistynyt kuningaskunta ja Portugali sopivat Mosambikin siirtomaan rajoista vuonna 1891. Siirtomaakaudella Mosambikia kehitettiin eurooppalaissiirtolaisten ehdoilla, eikä alkuperäisasukkaiden oloista piitattu. Oloihin turhautuminen nostatti ensimmäisen kapinan vuonna 1917, jolloin Portugali menetti hallinnan osassa siirtomaata peräti kolmeksi vuodeksi.
1900-luvun alussa naapurimaissa Etelä-Afrikassa ja Rhodesiassa perustettiin suuria kultakaivoksia, ja monet etelämosambikilaiset muuttivat sinne töihin.
Itsenäistymisestä sisällissotaan
thumb|240px|right|Portugalilaisia joukkoja [[Mosambikin itsenäisyyssota|Mosambikin itsenäisyyssodassa.]] Vaikka toisen maailmansodan jälkeen muut Euroopan maat myönsivät siirtomailleen itsenäisyyden, Portugali päätti pitää omista siirtomaistaan kiinni. Mosambikin asema muutettiin merentakaiseksi maakunnaksi. Samoihin aikoihin myös portugalilaisten maahanmuutto Mosambikiin kasvoi. Vuonna 1975 Mosambikissa asui noin 250 000 portugalilaista.
Vuonna 1962 Dar es Salaamissa perustettiin Mosambikin itsenäisyyden asiaa ajava Frelimo-liike (Mosambikin vapautusrintama). Frelimo käynnisti 1964 sissisodan itsenäisyyden saavuttamiseksi. Mosambik itsenäistyi Portugalin neilikkavallankumouksen jälkeen 25. kesäkuuta 1975. Maahan perustettiin Frelimon johtama marxilainen yksipuoluejärjestelmä. Ensimmäiseksi presidentiksi nousi Samora Machel. Itsenäistymisen jälkeen roturistiriidat kiristyivät, ja moni portugalilaissyntyinen pakeni maasta. Lähtiessään portugalilaiset hävittivät jättämänsä omaisuuden. Yksi siirtomaa-ajan muistomerkki on Maputon rantabulevardilla sijaitseva loistohotellin raunio, jonka hissikuilut portugalilaiset ovat valaneet täyteen betonia.
Rajanaapurit Rhodesia ja Etelä-Afrikka pelkäsivät itsenäisyysaatteiden ja marxismin leviävän Mosambikista laajemmalle, ja ne tukivat Mosambikin kansallisen vastarintaliikkeen Renamon toimintaa. Vastaavasti Mosambik tuki maiden valkoisten vähemmistövaltaa vastaan sotivia sissiliikkeitä, joilla oli tukikohtia Mosambikin puolella. Aseelliset yhteenotot ja rajojen sulkemiset veivät Mosambikilta merkittäviä tuloja, jotka olivat kertyneet maan kauttakulkumaksuista. Frelimon ja Renamon välinen valtataistelu johti pian sisällissotaan.
Yhteenotot Rhodesian kanssa loppuivat 1980, kun Zimbabwe itsenäistyi. Etelä-Afrikka, joka tuki Renamoa, valloitti jopa Maputon hetkellisesti, kunnes maat solmivat rauhan Nkomatin sopimuksella 1984. Etelä-Afrikan puolustusvoimat antoi kuitenkin sopimuksen jälkeenkin salaista tukea Renamolle, jota auttoi myös Malawin presidentti Hastings Banda, joka tarjosi Renamolle turvapaikan maastaan. Mosambikin presidentti Machel vieraili 1986 Malawissa neuvottelemassa Bandan kanssa Malawin tuen lopettamisesta. Paluumatkalla Machel kuoli lento-onnettomuudessa. Hänen seuraajakseen valittiin Joaquim Chissano.
Etelä-Afrikan apartheid-hallinnon heikentyessä sisällissota päättyi vuonna 1990 aselepoon. Samana vuonna kirjoitettiin uusi perustus­laki. Vuonna 1992 tehtiin rauhansopimus ja Mosambikista tuli monipuoluedemokratia. Vuoteen 1995 saakka sopimusta valvoivat Mosambikissa YK:n rauhanturvaajat. Sisällissodan aikana noin 900 000 siviiliä kuoli ja yli viisi miljoonaa evakuoitiin. 1,7 miljoonaa ihmistä pakeni naapurimaihin. Myös maamiinat johtivat useisiin vakaviin loukkaantumisiin ja kuolemiin.
Rauhan aika
Vasemmistolainen Frelimo on voittanut vuosien 1994 ja 1999 presidentin- ja parlamenttivaalit, mutta oikeistolainen Renamo on maan toiseksi suurin puolue. Vuonna 1995 Mosambik liittyi Kansainyhteisöön ensimmäisenä maana, joka ei ole koskaan ollut osa brittiläistä imperiumia. Vuonna 1996 Mosambikista tuli yksi Portugalinkielisten maiden yhteisön perustajajäsenistä.
Vaihtelevat säät, vuosien 2001 ja 2008 tulvat ja vuoden 2009 kuivuus koettelivat maata ja lisäsivät avuntarvetta. Vaikka luonnonkatastrofit koittelivat köyhää maata, talous kasvoi voimakkaasti velkahelpotusten ja talousuudistusten ansiosta.
Vaikka talous kasvoi Mosambikissa, köyhyys oli edelleen laajalle levinnyttä. Tämän epätasapainon takia hallituksen ja Renamon välit kiristyivät uudelleen vuonna 2013, ja Renamo irtisanoutui lokakuussa vuoden 1992 rauhansopimuksesta. Presidentti Guebuzan kahden kauden jälkeen presidentiksi 2014 valittiin myös Frelimoa edustanut entinen puolustusministeri Filipe Nyusi. Hänen vastaehdokkaansa, Remamon Afonso Dhlakama piileskeli ennen presidentinvaaleja vuoristossa ja saapui allekirjoittamaan rauhansopimuksen hallituksen kanssa vain muutama viikko ennen vaaleja.
Lokakuussa 2019 pidetyissä vaaleissa Mosambikia koko sen itsenäisyyden ajan vuodesta 1975 hallinnut Frelimo sai suurvoiton. Vaaleja edeltäen elokuussa 2019 Frelimo ja Renamo olivat allekirjoittaneet uuden rauhansopimuksen tarkoituksena maan kiristyneen tilanteen rauhoittaminen. Renamo syytti hallitusta vaalivilpistä ja se ei tunnustanut vaalitulosta. Presidentti Filipe Nyusi valittiin kuitenkin turvaamana uudelle viisivuotiskaudelle Mosambikin johtoon. Parlamentissa Frelimo lisäsi entisestään enemmistöään saaden yli kaksi kolmasosaa paikoista, joten se voi myös muuttaa maan perustuslakia. Frelimo voitti myös kaikki ensimmäistä kertaa suoraan valitut maakuntien kuvernöörit. Väärinkäytöksistä vaaleissa raportoitiin laajasti.
Vuodesta 2017 lähtien Mosambikin pohjoisosassa, muslimienemmistöisessä Cabo Delgadon provinssissa on toiminut Ansar al-Sunna -niminen terroristijärjestö. Noin 3 000 ihmistä on sen jälkeen kuollut ja satojatuhansia joutunut jättämään kotinsa.
Politiikka ja yhteiskunta
thumb|left|Mosambikin parlamentti thumb|Presidentti [[Filipe Nyusi]]
Mosambik on monipuoluedemokratia. Valtionpäämies on presidentti, joka valitaan suorilla kansanvaaleilla viideksi vuodeksi kerrallaan. Filipe Nyusi aloitti toisen kautensa vuonna 2020 ja valitsi pääministeriksi, myös uudelle kaudelle Carlos Agostinho do Rosárion. Mosambikin parlamentti koostuu 250 jäsenestä, joiden toimikausi on viisi vuotta. Äänioikeus on jokaisella kahdeksantoista vuotta täyttäneellä.
Vuoden 2019 vaaleissa Frelimo voitti 184 paikkaa, Renamo 60 paikkaa ja Mosambikin demokraattinen liike (MDM) 6 paikkaa. Vaalit kärsivät väkivaltaisuuksista, epäselvyyksistä ja vilppiepäilyistä. Vaikka Frelimo ja Renamo ovat valtapuolueet, myös MDM on saanut sijaa 2000-luvulla. Se on merkittävä erityisesti paikallispolitiikassa, vaikka valtiollisissa vaaleissa se on menettänyt asemiansa huippuvuosista.
Mosambik on osa Eteläisen Afrikan Kehitysyhteisöä (SADC). Se kuuluu myös Islamilaiseen konferenssiin vuodesta 1994 alkaen. Maan ulkopolitiikan tavoitteena on pitää hyvät suhteet kaikkiin naapurimaihin ja tärkeisiin kehitysyhteistyökumppaneihin. Rotusorron aikana suhteita kiristi Mosambikin avoin tuki Rhodesian ja Etelä-Afrikan sorretuille mustille. Kylmän sodan aikana maata tuki Neuvostoliitto liittolaisineen.
Kuolemanrangaistus kiellettiin Mosambikissa vuoden 1990 perustuslaissa. Toisin kuin monissa naapurimaissa, homoseksuaalisuus sinänsä ei ole Mosambikissa laitonta. Lain epäselvä maininta ”luonnonvastaisuudesta” on joskus tulkittu kommentiksi homoseksuaalisuudesta.
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Mosambikin hallitsevan puolueen katkeamaton asema ennen vuoden 1994 ensimmäisiä monipuoluevaaleja ja niiden jälkeen on mahdollistanut sen, että se on saanut merkittävän hallinnan valtion instituutioihin. Oppositio on kiistänyt äskettäisten vaalien tulokset, ja sen aseistettu siipi taisteli matalan tason konfliktissa hallituksen joukkoja vastaan, joka jatkui aselevon allekirjoittamiseen asti vuonna 2016. Sadat tuhannet ihmiset ovat sittemmin joutuneet siirtymään maan sisällä meneillään olevan islamistisen kapinan vuoksi. Mosambik kamppailee myös korruption kanssa, ja siitä sekä muista arkaluonteisista aiheista raportoivat toimittajat ovat vaarassa joutua väkivaltaisiin hyökkäyksiin.
Aluejako ja suurimmat kaupungit
pienoiskuva|Mosambik jakaantuu kymmeneen maakuntaan
Useimmat maakuntien rajat periytyvät siirtomaakaudelta. Vuonna 1892 maa oli jaettu Sambesi-jokea myöten kahtia: Moçambiqueen ja Lourenço Marquesin alueeseen. Moçambique muodostui Cabo Delgadosta (joka oli entinen Niassa Companyn hallintoalue), Moçambiquesta ja Zambeziasta, josta vuonna 1902 erotettiin Teten alue. Eteläosa oli jaettu Lourenço Marquesiin, Inhambaneen, Gazaan, Manicaan ja Sofalaan, joka puolestaan muodostui entisestä Mozambique Companyn alueesta.
Maakunnat toimivat presidentin- ja parlamenttivaaleissa vaalipiireinä. Vuoden 2004 perustuslaissa niille määriteltiin myös oma paikallisvaaleilla valittava hallintoelin, eräänlainen maakuntavaltuusto, mutta sillä on hyvin vähäiset valtaoikeudet. Valtuusto voi vain hyväksyä (tai hylätä) maakuntahallituksen laatiman budjetin, ja rajoitetusti seurata sen toteutumista. Valtuusto kokoontuu kahdesti vuodessa, kymmenen päivän istuntokaudelle kerrallaan.
Vuonna 2014 Mosambikin suurimmat kaupungit olivat:
Yleistilanne
Mosambikin talous kasvoi huomattavan nopeasti sisällissodan jälkeen. Vuosien 1993–2015 välillä kasvu oli 8,4 prosenttia vuodessa. Kasvu on kuitenkin hidastunut sen jälkeen, ja vuonna 2018 kasvu oli 3,3 prosenttia. Kansainvälinen valuuttarahaston mukan trendiin ovat vaikuttaneet eräiden tuotteiden maailman markkinahinnat, vaikeat sääolosuhteet ja keväällä 2016 tapahtuneet lainaepäselvyydet. Nämä ”piilotetut lainat” johtivat ulkomaalaisen avun takaisinvetämiseen, valuutan arvon alenemiseen, ruoanhinnan räjähdysmäiseen kasvuun ja kotitalouksien kulutuksen vähenemiseen.
Mosambikin valuutta on metical, joka korvasi escudon vuonna 1980. Metical jakautuu sataan centavoon.
Luonnonvarat
thumb|Maputon satama vuonna 2006 Mosambikilla on varsin laajasti luonnonvaroja, joita on pystytty hyödyntämään laajamittaisesti vasta vuoden 1992 rauhan jälkeen. Maasta on löydetty taloudellisti kannattavia varantoja muun muassa kivihiiltä, grafiittia, rautamalmia, titaania, apatiittia, marmoria, bentoniittia, bauksiitti, kaoliniittia, kuparia, kultaa, rubiineja ja tantaalia.
Mosambikin hyödyntämättömät kivihiilivarat ovat maailman suurimpiin kuuluvia, ja brasilialainen Vale on investoinut koksikivihiilikaivokseen, jonka ensimmäinen kuljetus lähti vuonna 2011. Kultavarantojen hyödyntäminen on ollut hidasta, vaikka se on saanut 2010-luvulla monia sijoittajia. Pääosan kaivuusta tekevät kuitenkin epäviralliset kaivajat. Eteläafrikkalainen Sasol puolestaan alkoi ensimmäisenä tuottamaan maakaasua Inhambanen maakunnassa, mistä se kuljetetaan kaasuputkia pitkin Etelä-Afrikkaan. Cabo Delgadon edustalta löydettyjen maakaasuvarantojen ansiosta jotkut ovat arvioineet, että Mosambikista voi tulla 2020-luvulla yksi maailman kymmenestä suurimmasta nesteytetyn maakaasun tuottajista. Pohjoisosien maakaasulöytöjen hyödyntämistä on kuitenkin hidastanut siellä toimivat islamistit.
Maatalous
left|thumb|175px|Öljyjatropajoja josta valmistetaan saippuaa, tuhoeläinten karkotetta sekä lamppu- ja moottoriöljyjä. Suuri osa Mosambikin väestöstä elää maaseudulla ja lähinnä omavaraisviljelystä. Tuotantomäärältään suurin maataloustuote on maniokki ja viljelysalaltaan suurin on maissi. Muita keskeisiä maataloustuotteita ovat sokeriruoko, puuvilla, maapähkinä, durra, tupakki, cashew-pähkinä, riisi ja sitrushedelmät. Maan vilja-aitaksi kutsutaan Gazan maakuntaa, ja erityisesti riisin viljely keskittyy Limpopon laaksoon. Inhambanessa kasvatetaan mandariineja, Manicassa ja Maputossa myös muita hedelmiä ja vihanneksia. Zambeziassa kasvaa paljon kookospalmuja ja teetä.
Arviolta 80 % maan väestöstä turvautuu kotitarveviljelyyn ja -kalastukseen. Mosambik ei kuitenkaan ole ruuantuotannon suhteen omavarainen. Tsetsekärpänen estää monilla alueilla lihakarjankasvatuksen, koska se levittää unitautia.
Turismi
thumb|left|Auringonnousu Ponta do Ouron rannalla Ennen sisällissotaa Mosambik oli yksi eteläisen Afrikan suosituimmista turistikohteista. Tuhannet eteläafrikkalaiset ja rhodesialaiset turistit vierailivat Etelä-Mosambikin rannoilla ja eteläisen rannikon saarilla. Gorongosan kansallispuisto oli yksi alueen tärkeimmistä turistikohteista. Turismi kuitenkin loppui itsenäistymisen ja sisällissodan puhkeamisen vuoksi. Vuonna 1972 maassa vieraili 292 000 matkustajaa, mutta vuonna 1981 vierailijoita oli vain 1000. Mosambikin rauhoituttua turismi oli maan nopeimmin kasvava teollisuuden ala 1990-luvun lopulla. Maahan nimitettiin turismiministeri vuoden 1999 vaalien jälkeen.
Ulkomaankauppa
Maan bruttokansantuotteesta poikkeuksellisen suuri osa koostuu viennistä, joka on kapea-alaista. Valtio pyrkii tuilla monipuolistamaan vientiä. Vuonna 2008 Mozalin alumiinisulatossa tuotettu alumiini oli maan selvästi suurin vientituote. Mozal tuotti Mosambikin ulkomaanviennistä peräti 54,7 prosenttia. Mozalin tuotteiden yhteisarvo vientiin oli 1,48 miljardia dollaria 2008. Toiseksi suurin vientituote oli Cahora Bassan vesivoimalassa tuotettu sähkö, jota vietiin ulkomaille 221,2 miljoonan dollarin arvosta. Seuraavaksi suurimmat vientituotteet olivat maakaasu (152 miljoonaa), tupakka (132,1 miljoonaa), sokeri (71,4 miljoonaa).
Vuonna 2015 Mosambikin vienti tuotti 3,413 miljardia dollaria, kun tuontiin käytettiin 8,334 miljardia. Ulkomaankauppa oli siis melkein viisi miljardia alijäämäistä. Viennistä peräti 28,5 prosenttia suuntautui Alankomaihin. Seuraavaksi suurimmat vientikohteet olivat Etelä-Afrikan tasavalta, Intia, Singapore ja Britannia. Tuonnista puolestaan 28,8 prosenttia tuli Etelä-Afrikasta. Seuraavaksi suurimmat tuontikumppanit olivat Kiina, Bahrain, Alankomaat ja Portugali.
Kehityksen haasteet ja kehitysyhteistyö
pienoiskuva|vasen|Kaivo Nivalin kylässä [[Nampula (maakunta)|Nampulan maakunnassa.]] 2000-luvun talouskasvusta huolimatta Mosambik on maailman köyhimpiä valtioita, ja esimerkiksi vuonna 2019 sen inhimillisen kehityksen indeksi oli 0,456. Sijoitus oli 181:s. Vuodesta 1980 vuoteen 2007 Mosambikin HDI oli kuitenkin noussut vuosittain 1,34 % arvosta 0,280 nykyiseen lukemaan 0,402.
Mosambik on onnistunut vähentämään köyhyysastettansa. Vuodesta 1997 vuoteen 2015 köyhyysaste oli vähentynyt 69,7 prosentista 46,1 prosenttiin. 2010-luvun jälkimmäisellä puoliskolla köyhyys on taas kasvanut, varsinkin maaseudulla. Mosambikin hallituksen mukaan vuonna 2019 köyhyydessä eli 55 prosenttia kansasta. Köyhyys on keskittynyt erityisesti maaseudulle, eikä ero maaseudun ja kaupunkien välillä ole edes pienememässä. Kaupungistunut Etelä-Mosambik onkin huomattavasti varakkaampi kuin maaseutuvaltainen pohjoinen.
Mosambik onnistui vuonna 2015 saavuttamaan YK:n vuosituhattavoitteista nälän puolittamisen. Siitä huolimatta maassa on vakavia haasteita ruokaturvan suhteen. Kroonisesta ruokaturvattomuudesta kärsii 24 prosenttia ja aliravitsemuksesta 25 prosenttia kansasta. Virheravitsemuksesta kärsii 43 prosenttia alle 5-vuotiaista.
Kehitysyhteistyöllä on saavutettu hyviä tuloksia terveyssektorilla. Rokotusohjelmat ovat johtaneet lapsikuolleisuuden vähenemiseen. Myös malariatapauksia on aiempaa vähemmän, ja puhtaan juomaveden saatavuus on parantunut. Kansainvälisen valuuttarahaston IMF:n mukaan malaria ja HIV/AIDS vähentävät Mosambikin bruttokansantuotteen kasvua noin prosenttiyksikön vuodessa.
Taloushistoria
Siirtomaa-aikana Mosambik oli Afrikan neljänneksi teollistunein maa. Itsenäistymisen jälkeen maan teollisuus kuitenkin pysähtyi lähes täysin ensimmäisen kymmenen vuoden aikana, koska lähes kaikki valkoiset lähtivät maasta ja Frelimon talouspolitiikan suunnasta ei ollut varmuutta. Monet yrittäjät jättivät yrityksensä ja tuhosivat koneet lähtiessään. Valkoisen väestön lähtiessä maa menetti koulutetun työvoiman, pääoman ja yritysten johdon. Tilanne pysyi tällaisena aina 1980-luvun lopulle, kunnes 1990-luvulla Frelimo aloitti taloudelliset uudistukset ja yksityistämisen. Yksityiset sijoittajat ostivat valtiolta satoja yrityksiä 1990-luvulla. Osa investoinneista kuitenkin epäonnistui aikaisempien virheiden takia.
Sisällissodan aikana maan talous oli vaikeuksissa työvoimapulan ja Frelimon jäykän suunnitelma­talouden vuoksi. Sisällissodan päättymisen jälkeen maataloustuotanto kääntyi nousuun. Frelimo siirtyi markkina­talouden suuntaan ja yksityisti tuotantolaitoksia useilla tärkeillä teollisuuden aloilla. Kansainvälinen valuuttarahasto (IMF) ja Maailmanpankki vapauttivat Mosambikin kahdesta kolmasosasta maan valtionvelasta vuonna 1999. Tämä enteili hyvää talouden kasvulle, mutta vuoden 2000 tulvissa tuhoutui yli 100 000 hehtaarin sato, yli 40 000 kotieläintä kuoli ja infrastruktuuri kärsi pahoin.
Maan kaivannaisvarat tunnettiin huonosti siirtomaa-ajalla. Onkin arvioitu, että Mosambikissa suoritettiin enemmän geologisia tutkimuksia vuosien 1977–1983 välillä kuin ajanjaksoa edeltäneiden sadan vuoden aikana. Tutkimuksissa löydettiin rikkaat kivihiili-, suola-, rautamalmi- ja fosfaattiesiintymät. Lisäksi löydettiin kultaa, tantaalia, kromia, kuparia, bauksiittia, nikkeliä ja muita kaivannaisia. Vuonna 1999 Gazan alueelta löydettiin maailman suurin titaaniesiintymä. Lisäksi Mosambikista on löydetty maakaasua esimerkiksi Cabo Delgadon maakunnan pohjoisosista rannikon edustalta. Näitä luonnonvaroja ei kuitenkaan voida hyödyntää ilman mittavia ulkomaalaisia investointeja. Vuoteen 2019 mennessä esimerkiksi ranskalainen öljy-yhtiö total oli tehnyt jo 20 miljardin euron suuruiset investointipäätökset maakaasuvarojen jalostamiseksi. Teten provinssista on löydetty malmeja ja teollisuusmineraaleja kuten kivihiiltä, kultaa, rautaa ja fluoriittia. Cabo Delgadossa taas tuotetaan marmoria.
Sisällissodan päätyttyä vuonna 1992 Mosambik oli yksi maailman köyhimmistä maista. Vuoden 1997 jälkeen Mosambikin talous lähti kasvuun. Vuonna 2015 Mosambikin bruttokansantuote oli maan tilastokeskuksen mukaan 601 Yhdysvaltain dollaria henkeä kohden. Vielä 1980-luvun puolivälissä se oli ollut 120 dollaria. IMF tarkkailee maan taloutta, joka on ollut hyvässä kasvussa; myös inflaatio on laskenut. Vuosina 2003-2013 talous kasvoi 6-8% vuodessa, mikä on Afrikan nopeimpia talouskasvulukuja.
Maailmanpankin rahoituksella perustettu Mozalin alumiinisulattamo valmistui vuonna 2000, ja sitä laajennettiin 2003. Tämä yksittäinen projekti tuotti alkuvuosinaan 3 % kansantuotteesta ja 5-10 % talouskasvusta. Se toi myös tärkeää ulkomaanvaluuttaa. Toisaalta Mosambik on syyttänyt Maailmanpankkia cashew-pähkinöiden tuotannon romahduksesta: kun maa lopetti maataloustuet, se hävisi kilpailussa tukiaisia jatkaville länsimaille.
Liikenne
220px|thumb|Maputon kansainvälinen lentoasema|right Mosambikin tieverkko on 30 983 kilometriä pitkä. Pääteiden pituus on 6 395 kilometriä, ja päällystettyjä teitä on 7 265 kilometrin verran. Sisämaakaupungeista rannikkokaupunkeihin vievät tiet ovat huonossa kunnossa, ja matka kestää usein kauan. Maassa toimii useita yksityisiä linja-autoyhtiöitä, jotka liikennöivät päivittäin. Mosambikilaisten keskuudessa suosittu liikennemuoto on niin sanottu chapa, kuorma-auto, johon on asennettu matkustajia varten penkit.
Mosambikissa on rautateitä yhteensä lähes 4 800 kilometriä. Ne rakennettiin siirtomaa-aikana tuomaan tarvikkeita sisämaasta Intian valtameren satamakaupunkeihin. Rautatiet kärsivät pahoin sisällissodan aikana, eikä maan eri osien välillä ole toimivaa yhteyttä. Myös tulvat ovat aiheuttaneet pitkiä katkoja rautatieliikenteessä. Pohjoisin osa rataverkostoa yhdistää Nacalan satamakaupungin Malawiin, jolla ei ole omia satamia. Vanhin rataosa on maan keskiosissa, ja se palvelee Beiran satamaa. Siihen kuuluu 600-kilometrinen Senan rata ja 300-kilometrinen Machipanda-rata. Eteläisin osa yhdistyy Swazimaan ja Zimbabwen rautateihin, ja sen satamapaikkoja ovat Maputo ja Matola. Maputon satama on Kaakkois-Afrikan vilkkain, ja sen kautta Mosambikin naapurimaat vievät tavaroita ja raakamateriaalia ulkomaille.
Mosambikissa on 21 lentokenttää, joiden kiitotie on päällystetty. Kentistä kahdeksan on varustettu mittarilentolähestymisten (IFR) vaatimin laittein. Viidellä toimii tulli, joten ne soveltuvat siltä osin kansainväliseen liikenteeseen: Beira, Maputo, Nampula, Pemba ja Vilankulu.
Väestö
Mosambikissa asui vuonna 2019 maan tilastokeskuksen mukaan 29 318 301 ihmistä. Etnisesti Mosambikin väestö koostuu lukuisista afrikkalaisista kansoista. Muita kuin afrikkalaisia on vain prosentin verran. Afrikkalaiset edustavat noin 200 eri etnistä ryhmää. Etninen hajanaisuus on peräisin kolmesta suuresta muuttoliikkeestä. Ensin vuoden 1000 paikkeilla bantuekspansio toi kymmeniä banturyhmiä maahan lännestä ja pohjoisesta. Toiseksi 1800-luvun alkupuolella mfecaneliikkeen aikana maahan muutti etelästä ihmisiä, jotka pakenivat nykyisen Etelä-Afrikan alueelta zulujen valtakunnan väkivaltaista laajenemista. Kolmas, hajanainen muuttoliike on tuonut rannikolle viimeisten 500 vuoden aikana arabeja, persialaisia, intialaisia ja portugalilaisia.
Makuat ja lomwet ovat tärkeimmät ryhmät pohjoisessa. Senat ja ndaut ovat enemmistönä Sambesin laaksossa, ja maan eteläosissa asuu pääosin tsonga- ja shangaan-kansaa. Šonat ovat enemmistönä Sofalan ja Manican maakunnissa. Sambesi jakaa maan etniset ryhmät karkeasti kahteen osaan. Pohjoiset kansat ovat matrilineaarisia ja eteläiset patrilineaarisia. Monet pohjoisistakin ryhmittymistä on kuitenkin 1900-luvun aikana muuttaneet tapojaan patrilineaariseen ja virilokaaliseen suuntaan.
thumb|left|Maputon katedraali. Perustuslain mukaan Mosambikissa on uskonnonvapaus. Se myös toteutuu suhteellisen hyvin. Noin puolet väestöstä on kristittyjä. Vuoden 2017 tietojen mukaan katolisia oli 27,2 prosenttia, Siionin kristittyjä 15,6 prosenttia ja evankelikaalisia tai helluntailaisia 15,6 prosenttia. Muslimien osuus oli 18,9 prosenttia. Muslimeita on käytännössä kaikissa suurissa kaupungeissa, mutta muslimienemmistöisiä alueita on vain pohjoisessa. Uskonnotomia oli vuoden 2007 väestönlaskennassa 18 prosenttia väestöstä. Uskonnolliset johtajat arvioivat, että suuri osa uskonnottomiksi lasketuista harjoittaa perinteisiä animistisia uskontoja, joille ei ollut omaa vaihtoehtoa väestönlaskentalomakkeessa. Myös kristittyjen ja muslimien uskonnonharjoittamiseen on sulautunut paikallisia perinteitä ja rituaaleja.
Kansanterveys
thumb|Maputon keskussairaala HIV/AIDS on maassa vakava kansanterveysongelma, n. 11 prosenttia aikuisväestöstä arvioidaan olevan HIV-positiivisia (2020 tilanne). Sen seurauksena tuberkuloosi on myös yleistymässä. Lääkityksen epäsäännöllisyyden takia tuberkuloosista on kehittynyt myös kantoja, jotka eivät reagoi lääkkeisiin.
Muita tarttuvia tauteja ovat kolera ja muut bakteerien ja alkueläimien aiheuttamat vatsainfektiot, A-hepatiitti, lavantauti, malaria, rutto, skistosomiaasi ja vesikauhu eli rabies. Koleraa on esiintynyt maassa säännöllisesti vuodesta 1973 alkaen. Kevään 2009 sadekaudella koettiin erityisen paha epidemia, jossa kuoli ainakin 157 ja sairastui 12 000 henkeä. 2019 hirmumyrkyn sateiden jälkeen tuli uusi epidemia ja aloitettiin laaja rokotuskampanja. Sen jälkeenkin on nähty epidemioita.
Yleisimmät syöpätaudit Mosambikissa ovat Kaposin sarkooma, kohdunkaulan syöpä, lymfooma, silmäsyöpä ja rintasyöpä. Myös maksasyöpä on Mosambikissa huomattavan yleistä. Arvioitu päivittäinen aflatoksiinin saanti on myös huomattavan korkea; mistään maasta ei ole raportoitu korkeampaa (1974). Aflaktosiinin ja maksasyövän välinen yhteys on havaittu useissa tutkimuksissa. Mosambikissa sairaus on kuutisentoista kertaa yleisempi kuin Yhdysvalloissa.
Maamiinat olivat sisällissodan jälkeen pitkään suuri ongelma, mutta vuonna 2015 maa julistettiin miinattomaksi. Mosambikissa raivattiin sodan jälkeen kaikkiaan 171 000 miinaa. Niihin oli kuollut vuoteen 2013 mennessä noin 2 500 ihmistä, ja ne myös vaikeuttivat maan taloutta.
Koulutus
thumb|Koulu Maputossa Mosambikin tilastokeskuksen mukaan 39 prosenttia kansasta on lukutaidotonta. Sukupuolten väliset erot lukutaidossa ovat suuret: lukutaidottomuus on kaksi kertaa niin yleistä naisilla kuin miehillä. Maaseudulla lukutaidottomia oli puolestaan 57 prosenttia kansasta, kun kaupungeissa 23 prosenttia ei osannut lukea.
Koska siirtomaakaudella koulutukseen ei kiinnitetty huomiota, maan itsenäistymisen jälkeen yli 90 % väestöstä oli lukutaidottomia. Opetussektorin valtavissa haasteissa on 1990- ja 2000-luvun aikana tehty suuria edistysaskeleita. Vuosina 1997–2003 peruskoulun aloitti jo yli puolet kouluikäisistä lapsista. Koulutukseen osallistumisaste on kasvanut edelleen 2000-luvun aikana, ja vuonna 2019 enää yli 140 000 lasta ei käynyt koulua. Vuonna 2011 lapsia koulun ulkopuolella oli vielä melkein 600 000. Toiselle asteelle vuonna 2017 osallistui 35 prosenttia ja korkeakoulutukseen vuonna 2018 seitsemän prosenttia opiskelijoista. Vuonna 2010 toiselle asteelle oli edennyt 25 prosenttia ja korkeakouluun 4,5 prosenttia.
Koulutus on ollut pääsääntöisesti portugalinkielistä, mutta vuodesta 2004 alkaen on kielellisesti yhtenäisillä alueilla lisätty äidinkielen opintoja peruskoulun kahdelle alimmalle luokalle. Peruskoulutus, ensimmäiset seitsemän vuotta, on ilmaista ja pakollista.
Eduardo Mondlane -yliopisto Maputossa on maan vanhin yliopisto. Se avattiin vuonna 1969. Sen lisäksi merkittäviä yliopistoja ovat Universidade Pedagogica ja katolinen yliopisto (Universidade Catolica de Mocambique). Universidade Pedagogican pääpaikka on Maputossa, mutta se järjestää opetusta myös yhdeksässä muussa kaupungissa. Siinä on kuusi tiedekuntaa. Katolinen yliopisto pitää päämajaansa Beirassa mutta toimii myös kuudella muulla paikkakunnalla.
Kulttuuri ja media
thumb|250px|left|Perinteinen mosambikilainen asuinrakennus
Arkkitehtuuri
thumb| Savimajoja Vilankulossa Perinteisimmät rakennukset tehdään paikallisista aineista: savesta, puusta ja ruohosta. Saviseinäiset talot ovat useimmiten pyöreitä, joskus nelikulmaisia, ja niissä on yhdestä kolmeen huonetta. Oksista ja puunrungoista tehdyt kattotuolit kannattelevat ruokokattoa, jonka leveät räystäät luovat varjoisan ulkoterassin talon joka puolelle. Räystäät myös suojaavat käsittelemättömiä seiniä. Seiniä saatetaan koristella luonnonväreillä maalatuilla kuvioilla. Kaupungeissa eurooppalaisvaikutteiset rakennukset muodostavat ”sementtikaupungin” kun taas afrikkalaismallisten talojen kaupunginosaa kutsutaan ruokokattokaupungiksi. . Monet siirtomaa-aikana tehdyt rakennukset ovat tuhoutuneet sotien aikana, mutta paikoin, etenkin Pembassa ja Mosambikinsaarella on säilynyt jäänteitä lähes 400 vuotta vanhasta arkkitehtuurista.
Kulttuuripolitiikka ja perinteiset taidemuodot
thumb|left|[[Makondet|Makondejen perinteisiä puuveistoksia]] Frelimon kulttuuripolitiikka suosi kirjallisuuden sijasta tanssia, musiikkia, laulua ja kuvataidetta, sillä niitä pidettiin selvemmin perinteisinä taidemuotoina. Maputoon perustettiin pian vuonna 1975 tapahtuneen itsenäistymisen jälkeen taidekeskus Centro de Estudos Culturais in Maputo, jossa kehittyi omaleimaista modernia kuvataidetta. Samoihin aikoihin hallitus perusti myös Kansallisen elokuvainstituutin (INC), jota ei kuitenkaan enää ole. Yksi ensimmäisistä itsenäistymisen jälkeen perustetuista kulttuurilaitoksista on Kansallinen tanssiryhmä CNCD. Siinä on noin 50 jäsentä. Ryhmä esiintyy vuodessa yli 300 kertaa sekä eri maakunnissa että ulkomaankiertueilla. Se yhdistää modernia tanssia eri etnisten ryhmien perinteisiin kansantansseihin. CNCD aloitti harrastajaryhmänä mutta koostuu nykyisin ammattilaisesiintyjistä.
Mosambik tunnetaan perinteisistä puu- ja norsunluuveistoksistaan. Maan tunnetuin kuvanveistäjä on Alberto Chissano. Erityisesti Cabo Delgadon alueella elävän makonde-heimon perinteisiin kuuluvat symboliset, taidokkaat puuveistokset. Tunnetuin nuorista makondeveistäjistä on Nkatunge. Maalaustaiteilijoista maineikkain on Malangatana. Muita tunnettuja taiteilijoita ovat Euroopassakin näyttelyitä pitäneet Bertina Lopes ja Roberto Chichorro.
Mosambikilainen musiikki on usein portugalilaisvaikutteista. Yleisin nykymusiikin tyylilaji on marrabenta. Suosittuja yhtyeitä ovat muun muassa Ghorwane, Mabulu, Eyuphuro, ja Kapa Dêch.
Ruotsalainen kirjailija Henning Mankell on viettänyt vuodesta 1986 alkaen puolet ajastaan Mosambikissa, missä hän on Teatro Avenida -nimisen teatterin taiteellinen johtaja.
Kirjallisuus
Mosambikin kirjallisuus keskittyi siirtomaa-aikana käsittelemään kansallismielisiä aiheita. Tämän vaiheen merkittävimmät kirjailijat olivat Rui de Noronha ja Noémia de Sousa. José Craveirinha alkoi käsitellä 1940-luvulla runoissaan mosambikilaisten yhteiskunnallista todellisuutta ja yllytti kapinointiin. Häntä pidetään nykyään Mosambikin tärkeimpänä runoilijana. José Craveirinha sai Camões-palkinnon vuonna 1991.
Itsenäisyystaistelun aikana Frelimon sissit kirjoittivat taistelustaan runoja. Yksi parhaista tämän vaiheen runoilijoista oli Marcelino dos Santos. Itsenäisyystaistelua seurasi sisällissota, jonka aikana uusina kirjailijoina nousivat esiin Mia Couto, Ungulani Ba Ka Khosa, Heliodoro Babtista ja Eduardo White. Couto on edelleen tärkeä toimija Mosambikin kirjallisuuspiireissä ja hyvin tunnettu portugalinkielisissä maissa. Mia Couton romaaneja on käännetty useille kielille, myös suomeksi. Nykyisistä kirjailijoista merkittäviä ovat myös Lília Momplé ja Paulina Chiziane, jonka Balada de Amor ao Vento oli ensimmäinen julkaistu mosambikilaisen naisen kirjoittama romaani. Muita kirjailijoita ovat João dos Santos Albasini, Heliodoro dos Santos Baptista, Rui Knopfli, Luís Bernardo Honwana ja Noémia de Sousa.
Useimmat mosambikilaiset kirjailijat ja runoilijat kirjoittavat portugaliksi. Maassa julkaistaan vuosittain vain noin 20 kirjaa, ja painokset ovat useimmiten vain muutamia satoja.
Ruoka ja alkoholikulttuuri
Mosambikissa juodaan alle kaksi litraa puhdasta alkoholia henkeä kohti vuodessa. Noin 23 % vuosittaisista auto-onnettomuuksista johtuu rattijuopumuksesta.
Media
Vähäisen lukutaidon takia televisio ja radio ovat tärkeimmät joukkotiedotusvälineet. Maassa ilmestyy kuitenkin kaksi päivittäistä sanomalehteä, valtion osittain omistama Notícias ja yksityinen Diario de Mocambique. Valtiollinen radiokanava Antena Nacional on useimpien mosambikilaisten pääasiallinen tiedonsaantikanava. Kaupungeissa katsotaan televisiota: valtiollinen TVM ja yksityinen STM ovat tärkeimmät omat kanavat, ja myös portugalilainen RTP Africa ja brasilialaisten omistama TV Miramar saavat paljon katsojia.
Urheilu
thumb|250px|left|Perinteinen mosambikilainen kalastusalus Mosambikin ainoa olympiamitalisti on yleisurheilija Maria Mutola. Hän saavutti 800 metrin juoksussa pronssia Atlantassa 1996 ja kultaa Sydneyssä 2000. Mosambik on osallistunut kaikkiin kesäolympialaisiin vuodesta 1980.
Mosambikin suosituimmat urheilulajit ovat jalkapallo, koripallo ja kriketti, joita monet mosambikilaiset harrastavat. Mosambikin kuuluisin koripalloilija on naisten NBA:ssakin pelannut Clarisse Machanguana.
Jalkapallon ylin sarjataso Mosambikissa on Moçambola. Mosambikin jalkapallomaajoukkue ei ole selviytynyt kertaakaan MM-kilpailujen lopputurnaukseen. Afrikan-mestaruuskilpailussa se on päässyt lopputurnaukseen neljästi ja karsiutunut aina alkulohkoissa. Portugalin maajoukkueessa pelannut mosambikilaissyntyinen Eusébio oli vuoden 1966 jalkapallon MM-kilpailujen paras maalintekijä.
Kanen piirikunta (Utah)
Kanen piirikunta on Yhdysvaltojen Utahin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 7 667 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Kanabin kaupunki. Piirikunta perustettiin 3. maaliskuuta 1852.
Yhdystie 2070
thumb|right|250px|Yhdystie 2070 Eurajoen [[Lutta|Lutassa heinäkuussa 2014.]] Yhdystie 2070 on tie, joka kulkee Eurajoelta Rauman Lappiin. Tien pituus on 13 kilometriä.
Tie kulkee eurooppatien 8 ja valtatien 8 risteyksestä Eurajoen ja Rauman kuntarajalle nimellä Lapintie. Tästä eteenpäin koko loppumatkan ajan tie kulkee nimellä Eurajoentie.
Kekkosen lastenkutsut
Kekkosen lastenkutsut olivat presidentti Urho Kekkosen 1960-luvulla virka-asunnossaan Tamminiemessä järjestämiä illanviettoja, joihin kutsuttiin vieraiksi senaikaisen nuoren älymystön edustajia, joihin Kekkonen halusi tutustua lähemmin. Vieraisiin kuului kulttuurin ja tieteen edustajia sekä muun muassa nuoria nousevia poliitikkoja. Tamminiemen illanviettoon kutsu oli aikanaan jopa kadehdittu statussymboli.
Lastenkutsujen vieraat valitsivat Yleisradion pääjohtaja Eino S. Repo, presidentti Kekkosen poika Matti Kekkonen ja Tielaitoksen pääjohtaja Jouko Loikkanen. Myös presidentin puoliso Sylvi Kekkonen kutsui mukaan nuoria kirjailijakollegoitaan.
Illanvietto alkoi Kekkosen pitämällä humoristisella tervetuliaispuheella. Tilaisuuteen kuului jonkin verran ohjelmaa, mutta pääasiassa harrastettiin vapaata keskustelua ajankohtaisista teemoista, kuten esimerkiksi huumeista. Vieraat istuivat 6–8 hengen ryhmissä pöytien ääressä, ja Kekkonen kulki illan aikana ryhmästä toiseen keskustelemassa.
Jouko Loikkasen mukaan kutsuilla ei ollut mitään vaikutusta Suomeen poliittiseen elämään, vaan ne olivat pelkkää iloista yhdessäoloa. Kutsujen järjestäminen lopetettiin, kun vieraiden alkoholinkäyttö alkoi muodostua häiritseväksi.
Lastenkutsujen vieraslistat on julkaistu Kirsti-Maria Kaskikarin pro gradu -tutkielmassa Kekkonen ja ylioppilaskunta 1956–68 (Helsingin yliopisto 1996).
Mantineian taistelu (362 eaa.)
Mantineian taistelu käytiin vuonna 362 eaa. Theban ja Spartan välillä. Epameinondaan johtama thebalainen armeija voitti spartalaiset, mutta Epameinondas itse kuoli taistelussa.
Tausta
Vuonna 362 eaa. Epameinondas johti taas joukkoja peloponnesolaisia vastaan. Hänen päätarkoituksenaan oli kukistaa Mantineia, joka vastusti Theban valtaa niemimaalla. Matkalla Mantineiaa kohti Epameinondas sai kuulla, että spartasta oli lähtenyt niin paljon sotilaita Mantineian avuksi, että itse Sparta oli miltei täysin ilman puolustajia. Epameinondas näki taas mainion tilaisuuden ja marssi suoraan Spartaa kohti. Spartan kuningas Arkhidamos III sai kuitenkin tietää Epameinondaan olevan matkalla ja ehti kerätä tarpeeksi joukkoja kaupungin suojaksi.