cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venäjän federaatiopiirit
Toiminta
Liittovaltion viranomaisten, erityisesti oikeuslaitoksen, "kaapattiin" federaatiosubjekteissa Boris Jeltsinin aikana. Tämä prosessi on estynyt Täysivaltaisen edustajan taatessa, että liittovaltion elimet tekevät tehtävänsä ilman vallasta taistelua paikallisten elinten kanssa.
Täysivaltaiset edustajat valvovat liittovaltion työntekijöiden kiertämistä viroissa, jotta he eivät tule liian riippuvaisiksi paikallisista johtajista.
Federaatiopiirit muistuttavat rajoiltaan pitkälti Sisäministeriön miliisipiirejä ja Puolustusministeriön sotilaspiirejä. Tämä takaa Täysivaltaiselle edustajalle suoran yhteyden armeijan komentorakenteeseen ja turvallisuuspalvelun toimintakoneistoon. Tämä lähettää federaatiosubjekteille selvän viestin, että niiden täytyy toimia yhteistyössä liittovaltion hallituksen kanssa, ja se on hyödyllistä Täysivaltaiselle edustajalle.
Brenda Starink
Brenda Starink (s. 29. heinäkuuta 1974, Rotterdam, Etelä-Hollanti) on entinen alankomaalainen uimari, joka edusti kotimaataan kaksissa olympialaisissa, alkaen vuodesta 1996. Hän lopetti uransa vuonna 2001. Hän voitti uransa aikana kuusitoista Alankomaiden mestaruutta pitkällä radalla.
Suomen urheilu 2004
Suomen urheilu 2004 käsittelee vuoden 2004 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija
Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
Vuoden naisurheilijaksi valittiin alppihiihtäjä Tanja Poutiainen ja vuoden valmentajaksi jääkiekkovalmentaja Raimo Summanen.
MG3
MG3 on saksalaisen Rheinmetallin valmistama 7,62×51 millimetrin kaliiperinen kevyt konekivääri, joka perustuu toisen maailmansodan aikaiseen MG-42-konekivääriin. Se on käytössä useissa Nato-maissa. Suomen puolustusvoimissa se on käytössä Leopard 2 -panssarivaunujen vaunukonekiväärinä ja se on myös aseistuksena NH 90 -kuljetushelikoptereissa.
SHO
Sho tai SHO voi tarkoittaa
Valmet Lentokoneteollisuus
Valmet Lentokoneteollisuus oli Suomen valtion omistama sotilaslentokoneita valmistava ja huoltava osuus Valmetista vuodesta 1952 vuoteen 1996, minkä jälkeen toiminta on jatkunut Patria-konsernissa, etenkin Patria Aviation -yhtiössä. Nimitys ei ole täysin oikea, koska se vaihteli ajan saatossa. Alussa se oli Valtion Metallitehtaat (VMT). Puhutaan myös Valmetin lentokonetehtaasta, mutta tällä yleensä viitataan Valmetin Tampereen lentokonetehtaaseen, joka oli osa kokonaisuudesta ja joka siirtyi pääasiassa valmistamaan vetureita jo 1940-luvun lopulla.
Sota päättyy, uusi alku
Kun Suomi teki jatkosodan välirauhan Neuvostoliiton kanssa syksyllä 1944, rauhanehtoihin kuului se, että asevoimien vahvuus lasketaan 30 000 mieheen. Tähän luku kuului Puolustusministeriön asetehtaiden henkilökunta. Eduskunta kirjoitti ja hyväksyi vuorokaudessa lain Valtion Metallitehtaista (VMT). Tähän Kauppa- ja teollisuusministeriön alaiseen yhtiöön myös Valtion lentokonetehdas siirtyi.
Alku oli vaikea, koska omien lentokoneiden kehittäminen päättyi. Monet alan konkarit (Arvo Ylinen, Martti Vainio, Torsti Verkkola, Aarne Lakomaa) siirtyivät joko teollisuuteen tai yliopistoihin. Tampereen lentokonetehtaalla (Härmälässä) huollettiin ja korjattiin Suomen ilmavoimien koneet, mutta muuta ilmailuteollista toimintaa ei vuoden 1944 jälkeen juuri ollut.
Valmet tutki myös n. 16-paikkaisen matkustajakoneen Valmet Puhurin rakentamista 1940-luvun lopussa, mutta hanke jäi esisuunnitteluasteelle kotimaisen aloitusasiakkaan puutteessa.
1950-luku
thumb|250px|Valmet Vihuri Sotien jälkeen suunniteltiin ja valmistettiin Bristol Blenheim -pommikoneiden ylijäämämoottoreihin perustuva harjoitushävittäjä Valmet Vihuri parina suurehkona tuotantoeränä. Kone oli suorituskykyinen ja paljon käytetty - tämä yhdistettynä moottorien toimintahäiriöihin ja lentokurin suhteellisen yleiseen rikkomiseen aiheutti useita kuolemaan johtaneita lento-onnettomuuksia 1950-luvun lopulla. Tämä negatiivinen julkisuus johti Valmet Vihurin käytön keskeyttäminen, mikä ajoi Valmetin lentokoneteollisuuden alas yli kymmeneksi vuodeksi. Ala ei ollut Valmet-konsernin sisällä suosittu - se oli tappiollinen ja pakollinen, koska Ilmavoimat tarvitsi sitä. Lentokoneteollisuus oli kotimarkkinaan perustuvaa, muu Valmet kävi useita saneerauksia kilpaillessaan vapaammilla markkinoilla pyrkien viennin kasvattamiseen. Valmetin suunnitelma Valmet Tuuli III -koulukone ei johtanut tuotantoon. Ilmavoimat hankki Saab Safir -koulukoneita Ruotsista.
1960-luku
Lentokoneiden valmistus päättyi Tampereella vuonna 1967, jolloin tuotanto siirrettiin Kuorevedelle. Kuorevedellä on suunniteltu ja valmistettu vain kaksi lentokonetta Valmetin aikana. Esisuunniteltuja malleja on useampia.
Tampereen Lentokonetehtaasta tuli Valmetin Tampereen tehdas, joka valmisti lentokoneiden jälkeen muun muassa trukkeja, lukkeja, raitiovaunuja (NrI ja NrII), metrojunia (M100 sekä koevaunut M1-M6), sähköjunia (Sm1 ja Sm2) ja dieselvetureita.
1970-luku
thumb|250px|Valmet L-70 Vinka 1970-luvun alussa Tampereella suunniteltiin Elias Järvinevan johdolla Valmet L-70 Vinka -koulukone, joka oli alasajetulle lentokonetehtaalle suuri ponnistus. Vinkan toteutus oli KTM:n alaisen IKO:n (Ilmailuteollisuuden kehitysosasto) käynnistämä lentokoneenrakennuksen elvytystoimi 1960-luvun lopulta 1970-luvun puoliväliin. IKO:n suunnitelmat tähtäsivät pitemmälle, jatkoharjoituskoneisiin, myös suihkukoneeseen. Alan markkinat kuitenkin alkoivat 1970-luvun lopulta tiivistyä, eikä tilaa uusille sotilaskonevalmistajille ollut.
Toisinaan 1960-luvun lopulla ja 1970-luvulla tehtaalla tehtiin työllisyystöinä muun muassa traktorin koppeja ja jopa risusavottaa.
1980-luku
thumb|250px|Valmet L-90 Redigo Valmet tutki myös lujitemuovisen PIK-23-hinauskoneen valmistamista 1980-luvun alussa. Tähän liittyi ADCO-yhtiön (Advanced Composites) perustaminen. 1980-luvun lopulla pyrittiin toteuttamaan kokonaan komposiittirakenteinen liikelentokone Avtek 400 amerikkalaisen Avtek-yhtiön kanssa. Hanke epäonnistui amerikkalaisen yhtiön päätyessä konkurssiin vuonna 1998. Valmet oli irtaantunut hankkeesta jo aiemmin.
1980-luvun puolivälissä suunniteltiin sotilaallinen Valmet L-90 Redigo -jatkokoulukone. Kuoreveden tehtaalla, Halliwoodissa, kuten paikalliset toisinaan paikkaa kutsuvat, koottiin 1980-luvun alussa BAe Hawk. Yhteistyötä etsittiin myös amerikkalaisen yleisilmailukonevalmistajan, Mooneyn, kanssa. Yhteistyö yhdysvaltalaisen Mooney-yhtiön kanssa alkoi ja hiipui 1980-luvun lopussa.
1990-luku
1990-luvun alussa kokoonpantiin Kuorevedellä Hornet-lentokoneet. Tällöin organisaation nimi Valmetin sisällä oli Finavitec, joka eriytyi 1990-luvulla Valmetin lentokoneteollisuudesta omaksi yhtiökseen.
Osaksi Patriaa
5. syyskuuta 1996 tapahtui vuoden 1944 tapahtumille käänteinen ilmiö - Suomen valtio kokosi puolustusvälineteollisuuden yhteen Patria Oy:ksi, joka aloitti toimintansa 5. syyskuuta 1996, jolloin työnimi oli Suomen Puolustusvälineteollisuus Oy. Nimi Patria Industries Oy otettiin käyttöön huhtikuussa 1997. Patria-konserniin kuuluivat tuolloin Patria Lapua Oy, Patria Finavitec Oy, Patria Vammas Oy ja Patria Vehicles Oy. Patriassa lentokoneteollisuus on Patria Aviation Oy:ssä ja Patria Aerostructures Oy:ssä, joista jälkimmäinen on rakentanut Airbus-rakenteita, NH90-helikoptereiden kokoonpanolinjaa ym. varten uuden tehtaan Kuorevedelle 2000-luvun alussa.
Linnavuoren moottoritehdas
Nokian Linnavuoren moottoritehdas oli osa Valmetin lentokoneteollisuutta vaikka se 1950- ja 1960-luvulla valmisti pääasiassa traktoreiden moottoreita. Vuonna 1996 sekin siirtyi osaksi Patriaa. Nykyään dieselmoottorien valmistus on yhdysvaltalaisen Agco Powerin omistuksessa. Kaasuturbiinien ja dieselmoottorien huoltotoiminnot ovat osa Patria-konsernia.
Helge Haavisto
Helge Otto Holger Haavisto (2. elokuuta 1920 Vanaja – 2. huhtikuuta 2012 Helsinki ) oli suomalainen vuorineuvos, joka toimi Rautaruukki Oy:n toimitusjohtajana vuosina 1960–1982 ja hallituksen puheenjohtajana 1982–1985. Hänen johdollaan Rautaruukki laajentui Pohjoismaiden suurimmaksi teräksen tuottajaksi, mikä vaikutti erityisen suotuisasti Pohjois-Suomen työllisyyteen. Haaviston aloittamien teknisten uudistusten ansiosta tehdas oli yksi maailman nykyaikaisimmista.
Talouselämä valitsi vuonna 2012 Helge Haaviston Suomen historian sadan merkittävimmän yritysjohtajan joukkoon.
Pirkkalan Pirkat
Pirkkalan Pirkat on pirkkalalainen urheiluseura, jolla on salibandy-, lentopallo- ja yleisurheilutoimintaa. Salibandyn edustusjoukkue nousi salibandyliigaan kauden 2005–2006 päätteeksi, mutta vierailu liigassa jäi vain kauden mittaiseksi. Vuonna 1935 perustetulla seuralla on noin 1 000 jäsentä. Se on SLU:n ja eri lajiliittojen jäsen. Seuran puheenjohtaja on Kristiina Kaila.
Haapamäen kirkko
Haapamäen kirkko on Haapamäellä sijaitseva Keuruun seurakunnan kirkko. 1953 valmistunut kirkko oli ensimmäisiä monitoimikirkkoja. Kirkkosalin yhteydessä on seurakuntasali ja kerhotiloja.
Historia
Haapamäen kehityttyä merkittäväksi rautateiden risteysasemaksi 1800-luvun lopulla, katsottiin tarpeelliseksi rukoushuoneen ja hautausmaan hankkiminen. Kuitenkin rakentamaan alettiin vasta 1930-luvulla, kun ratamestari Heikki Heinonen Emma-vaimoineen lahjoitti kirkolle tontin ratapihan takaa. Aluksi tontille valmistui vaatimaton siunauskappeli 1932. Kirkon perustukset tehtiin 1939 Heikki Tiitolan piirustusten mukaan. Sota kuitenkin katkaisi rukoushuoneen rakentamisen ja sodan jälkeen perustukset olivat pusikoituneet.
Myöhemmin toimeen ryhdyttiin uudelleen. Tällä kertaa piirustukset teki Haapamäellä koulunsa käynyt arkkitehti Mikael Nordenswan. Jyrkkäkattoinen tiilinen pitkäkirkko valmistui 1953. Sen ulkopinta on rapattu ja sitä elävöittävät liuskekivet.
Emma Stone
Emily Jean ”Emma” Stone (s. 6. marraskuuta 1988 Scotts­dale, Arizona) on yhdys­valtalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Monet media­julkaisut pitävät häntä yhtenä suku­polvensa lahjakkaimmista nais­näyttelijöistä.
Stone aloitti uransa muutamilla televisio­rooleilla sekä sivu­rooleilla elo­kuvissa kuten Superbad (2007) ja Zombieland (2009). Ensimmäinen pää­rooli hänellä oli vuoden 2010 komedia­elo­kuvassa Easy A (2010), josta hän sai Golden Globe -ehdokkuuden. 2010-luvulla Stone on näytellyt muun muassa elo­kuvissa Hölmö hullu rakkaus (2011) ja Piiat (2011) sekä esittänyt Gwen Stacya elo­kuvissa The Amazing Spider-Man (2012) ja The Amazing Spider-Man 2 (2014).
Vuonna 2014 Stone näytteli elo­kuvissa Magic in the Moonlight ja Bird­man, joista jälkimmäisestä hän sai parhaan nais­sivuosan Oscar-ehdokkuuden. Samana vuonna hän esiintyi ensimmäistä kertaa Broad­wayllä musikaalissa Cabaret. Vuonna 2016 Stone näytteli musikaali­elo­kuvassa La La Land, josta hänet palkittiin parhaan nais­pää­osan Oscarilla ja Golden Globella.
Vuonna 2018 Stone näytteli draama­komediassa The Favourite, josta hän sai parhaan nais­sivu­osan Oscar-ehdokkuuden.
Lapsuus ja nuoruus
Emma Stone syntyi Yhdys­valtain Arizonan osa­valtion Scotts­dalessa 6. marras­kuuta 1988 Jeff ja Krista (o.s. Yeager) Stonelle. Hänen vanhempansa omistavat Camel­back-golfklubin, jonka tiluksilla Stone asui 12-vuotiaasta lähtien. Hänellä on kaksi vuotta nuorempi veli. Hänen isänsä isä Conrad Ost­berg Stone oli ruotsalais­sukuinen, jonka alku­peräinen suku­nimi Sten käännettiin englanniksi perheen muuttaessa Yhdys­valtoihin Ellis Islandin kautta. Hän on myös Pennsylvanian hollantilaista (saksalaista), englantilaista, skotlantilaista ja irlantilaista suku­juurta.
Stone kävi Sequoyan ja Cocopahin perus­koulua kuusi vuotta, jonka jälkeen hän oli koti­opetuksessa kaksi vuotta. Tuona aikana Stone esiintyi Valley Youth Theatre -teatterissa 16 näytelmässä, joihin lukeutui Todellinen prinsessa, Liisa Ihme­maassa ja Joseph and the Amazing Techni­color Dream­coat. Lisäksi hän esiintyi teatterin improvisaatio­ryhmässä. Hän sai myös opetusta näyttelemiseen paikalliselta näyttely­opettajalta, jolla oli suhteita Hollywoodiin. Stone kävi yhden luku­kauden verran tyttöjen katolista high schoolia, mutta hänet kasvatettiin luterilaiseksi. Hän esitti tekemänsä PowerPoint-esityksen avulla vanhemmilleen ajatuksen muutosta näyttelijäksi Kaliforniaan. Stone muuttikin 15-vuotiaana Los Angelesiin äitinsä kanssa ja aloitti taas koti­koulun. Tuona aikana Stone kävi kertomansa mukaan koe-esiintymässä kaikkiin tuolloin alkaviin Disney Channel -sarjoihin, muttei saanut yhtäkään roolia. Koe-esiintymisten välillä Stone suoritti lukion internet-kursseja ja työskenteli osa-aikaisena koiran­herkku­leipomossa.
Ura
pienois|pysty|vasen|Emma Stone [[Mill Valleyssä, Kaliforniassa vuonna 2016.]] Uransa alussa Stone vieraili muutamissa televisio­sarjoissa ja esiintyi sivu­roolissa mini­sarjassa Drive vuonna 2007. Ensimmäisissä televisio­rooleissaan hän käytti nimeä Riley Stone. Hän aloitti elo­kuva­uransa esiintymällä sivu­rooleissa elo­kuvissa Superbad (2007), The House Bunny (2008) ja Zombieland (2009), kunnes sai pääosan komedia­elo­kuvasta Easy A (2010), josta hän sai Golden Globe -ehdokkuuden. 2010-luvulla Stone on näytellyt elo­kuvissa Hölmö hullu rakkaus (2011) ja Piiat (2011) sekä esittänyt Gwen Stacya elo­kuvissa The Amazing Spider-Man (2012) ja The Amazing Spider-Man 2 (2014).
Vuonna 2014 Stone näytteli Woody Allenin ohjaamassa romanttisessa komedia­elo­kuvassa Magic in the Moonlight ja Alejandro González Iñárritun ohjaamassa elo­kuvassa Bird­man, josta hän oli ehdolla parhaan nais­sivu­osan Oscariin. Marras­kuussa 2014 hän esiintyi Broad­wayllä ensi kertaa musikaalissa Cabaret. Vuonna 2016 Stone näytteli Damien Chazellen ohjaamassa romanttisessa draama­komediassa La La Land vasta­näyttelijänään Ryan Gosling. Elokuva sai erin­omaisen vastaan­oton Venetsian elo­kuva­juhlilla, jossa Stone palkittiin Mia Dolanin roolistaan parhaan nais­pääosan palkinnolla. Hänet palkittiin roolistaan myös parhaan nais­pääosan Oscarilla ja Golden Globella.
Vuonna 2017 Stone näytteli elämä­kerrallisessa draama­elo­kuvassa Battle of Sexes, josta hän Golden Globe -ehdokkuuden. Vuonna 2018 Stone ja Rachel Weisz tähdittivät historiallista draama­komedia­elo­kuvaa The Favourite, josta Stone sai parhaan nais­sivu­osan Oscar-­ehdokkuuden. Samana vuonna Stone tähditti Cary Joji Fukunagan ohjaamaa minisarjaa Maniac yhdessä Jonah Hillin kanssa. Vuonna 2019 Stone uusi Wichitan roolin elo­kuvassa Zombieland: Double Tap, joka tuotti maailman­laajuisesti 122 miljoonaa dollaria.
Vuonna 2021 Stone näytteli Cruella de Viliä rikos­komedia­elo­kuvassa Cruella, joka perustuu Cruella de Vilin hahmoon vuoden 1961 animaatio­elo­kuvassa 101 dalmatialaista.
Yksityiselämä
Stone on ollut pari­suhteessa Saturday Night Live -ohjaaja Dave McCaryn kanssa vuodesta 2017 lähtien. He kihlautuivat joulu­kuussa 2019 ja seuraavana vuonna he menivät naimisiin. Maalis­kuussa 2021 he saivat tyttö­lapsen.
Raudun taistelu
Raudun taistelu oli Suomen sisällissodan aikainen taistelu, joka käytiin Karjalankannaksella sijainneessa Raudun pitäjässä 20. helmikuuta – 5. huhtikuuta 1918. Pietarin läheisyyden vuoksi enemmistö punaisten puolella taisteluun osallistuneista joukoista oli venäläisiä. Valkoisten voittoon päättynyt Raudun taistelu oli Tampereen ja Viipurin taistelujen ohella yksi sisällissodan verisimmistä. Sen kaksi viimeistä päivää olivat koko sodan ankarimpia yhteenottoja kaikki rintamat mukaan lukien.
Taustaa
Suomen sisällissodan taisteluista Raudun tekee erikoiseksi se, että siihen osallistui huomattavasti enemmän venäläisiä kuin millään muulla sodan rintamalla. Myös sisällissodan aikana kaatuneista venäläisistä lähes puolet kuoli nimenomaan Raudun rintamalla. Puna-armeijan sotilaita oli Raudussa enimmillään samaan aikaan noin 1 500, mikä oli yli puolet punaisen osapuolen kokonaisvahvuudesta. Bolševikkien Rautuun kohdistaman kiinnostuksen taustalla oli huoli Pietarin turvallisuudesta. Saksan ja Venäjän välinen aselepo oli päättynyt 18. helmikuuta eli kolme päivää ennen Rautuun tehtyä hyökkäystä. Neuvosto-Venäjän johto halusi sulkea vielä rakenteilla olleen Pietari–Hiitola-radan, jotta Suomen valkoisten kanssa läheisissä suhteissa olevat saksalaiset eivät pystyisi hyökkäämään sen kautta Pietariin. Venäläiset päättivät katkaista radan Suomen puolelta rajaa, jotta he saisivat myös Suomen punaiset mukaan puolustamaan Pietaria.
Valkoisten puolelta taisteluihin osallistui suojeluskuntalaisia, jääkäreitä sekä kutsuntojen kautta värvättyjä asevelvollisia. Heidän vastassaan oli Suomen punakaartien ja puna-armeijan lisäksi myös Venäjältä saapuneita vapaaehtoisia vallankumouksellisia sekä Pietarin suomalaisen punakaartin miehiä. Paikallisia asukkaita kummallakaan puolella sotiminen ei sen sijaan pahemmin kiinnostanut. Rajaseudun asukkaina he olivat perinteisesti olleet kosketuksissa myös venäläisten kanssa, joten sota pelkästään haittasi rautulaisten elinkeinoja.
Kiivaimmat Raudussa käydyt taistelut keskittyivät rakenteilla olevalle rautatieasemalle 4.–5. huhtikuuta. Asema oli tarkoitettu suureksi tulliasemaksi Pietarista Vaasaan johtavalle oikoradalle, jonka rakentaminen aloitettiin vuosikymmenen alussa. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä rakennustyöt olivat keskeytyneet, niin että Raudussa oli valmiina pari kilometriä pitkä asema-alue useine puolivalmiine tiilirakennuksineen. Ne tarjosivat asemalle linnoittautuneille punaisille hyvät puolustusasemat.
Valkoiset
pienoiskuva|250px|Valkoisten Karjalan rintaman komentaja [[Aarne Sihvo (oik.) Raudun aseman lähistöllä ennen yleishyökkäyksen kännistymistä.]] Valkoisten Karjalan ryhmän ylipäällikkönä toimi jääkärimajuri Aarne Sihvo. Rautuun sijoitettujen suojeluskuntalaisten johtajana toimi aluksi insinööri Kyösti Kehvola, kunnes 8. maaliskuuta hänen tilalleen tuli jääkärikapteeni Evert Ekman ja viikon kuluttua edelleen Karjalan armeijakunnan 1. rykmenttiä komentanut ratsumestari Georg Elfvengren. Maaliskuun viimeisenä päivänä rintamalle saapui myös jääkärimajuri Lennart Oeschin johtama 8. jääkäripataljoona, joka oli kuitenkin alistettu Elfvengrenin komentoon.
Punaisten hyökkäyksen alkaessa 20. helmikuuta Raudussa oli ainoastaan 85 suojeluskuntalaista, mutta päivää myöhemmin he saivat Antreasta vahvistuksekseen 300 miehen vahvuisen joukon. Viikon kuluttua valkoisia oli Raudussa noin 500. Maaliskuun 25. päivänä alkaneeseen valtausoperaatioon osallistui 2 000 valkoista.
Valkoisilla oli pulaa miehistä ja he joutuivatkin turvautumaan myös asevelvollisuuslain mahdollistamiin kutsuntoihin. Tämäkään ei ollut helppoa, sillä valkoisten hallitseman alueen asevelvollisissa oli paljon punaisten sympatisoijia. Esimerkiksi Pohjois-Karjalasta värvätyistä miehistä yli 200 jouduttiin riisumaan aseista, kun he olivat junamatkan aikana laulaneet työväenlauluja ja lietsoneet kapinaa. Rintamalle saavuttuaan heidät määrättiin korjaamaan vaurioitunutta rautatiesiltaa. Miehistöluetteloihin oli jo lähtöpaikkakunnalla Nurmeksessa merkitty nimien perään joko P (”punikki”), PP (”paha punikki”) tai PPP (”pirun paha punikki”).
Punaiset
pienoiskuva|M. V. Prigorovski. Raudun aseman vallanneiden suomalaisten punakaartilaisten ylipäällikkönä oli aluksi Johan A. Palmu. Venäläista osastoa johti bolševikkivallankumouksellinen M. V. Prigorovski, joka ennen Rautuun saapumistaan oli toiminut Pietarin hallintorakennuksen Taurian palatsin komendanttina. Palmu syrjäytettiin tehtävästään kuitenkin jo 27. helmikuuta, jolloin uudeksi ylipäälliköksi nimitettiin Heikki Kaljunen. Hänen tilalleen tuli 13. maaliskuuta Oskar Rantala, joka puolestaan vaihdettiin jo kolmen päivän kuluttua Raudun punakaartilaisten viimeiseksi ylipäälliköksi jääneeseen Arvid Leinoseen. Rintaman todellinen komentaja oli kuitenkin koko ajan Prigorovski. Lisäksi taistelusuunnitelmia laati Pietarin sotilaspiirin päällikkö K. S. Jeremejev, joka ilmeisesti johti Raudun operaatiota myös henkilökohtaisesti maalis–huhtikuun vaihteessa ennen ratkaisutaistelujen alkua. Punakaartin komppanianpäälliköinä toimivat muun muassa Hjalmar Eskelinen, Eino Kaiho, Juho Nygren, August Junell ja Evert Laine.
Taistelujen alkaessa oli punaisten vahvuus noin tuhat miestä ja vajaan viikon kuluttua he saivat Pietarista vielä 600 hengen lisävahvistuksen. Maaliskuun toisella viikolla punaisia oli noin 2 200, joista 1 800 oli venäläisiä. He kuitenkin poistuivat Raudusta ilmeisesti 12. maaliskuuta, jolloin Saksan ja Neuvosto-Venäjän välinen Brest-Litovskin rauhansopimus tuli voimaan. Tilalle siirrettiin alun perin Vilppulan rintamalle aiottu Pietarin suomalaisen punakaartin 1. komppania. Maaliskuun lopussa punaiset suunnittelivat suurhyökkäystä ja Rautuun saapui jälleen runsaasti venäläisiä joukkoja, vastoin Brest-Litovskin rauhansopimusta. Jeremejev rikkoi tietoisesti myös Leninin 1. huhtikuuta antamaa käskyä olla lähettämästä lisäjoukkoja Suomeen. Jeremejevin aikomuksena oli toimittaa punaisille apuvoimia aina Tampereelle saakka. Ratkaisutaistelujen käynnistyessä Raudussa oli noin 1 200 venäläistä ja 700 suomalaista. Punakaartien yksiköt koostuivat Pietarin suomalaisen punakaartin jäsenten lisäksi suurimmaksi osaksi muualta Suomesta tulleista rautatietyöläisistä, jotka olivat rakentamassa Pietarin ja Hiitolan välistä rataa. Paikallisia asukkaita ei mukana juurikaan ollut. Lisäksi joukossa oli joitakin Venäjältä punakaartien riveihin saapuneita vapaaehtoisia vallankumouksellisia,
Sotatoimet
pienoiskuva|[[Simo Eronen|Simo Erosen kartta Raudun aseman saartorenkaasta.]]
Ensimmäiset yhteenotot
Ensimmäiset yhteenotot Raudussa nähtiin heti sisällissodan syttymisen jälkeen, kun jääkäri Viljo Hämäläisen johtama suojeluskuntaosasto teki Sakkolan Kiviniemestä käsin tiedusteluretken Rautuun ja onnistui vangitsemaan paikallisen punakaartin päällikön sekä työväenyhdistyksen puheenjohtajan. Lisäksi he rikkoivat junarataa Raasulin kylän suunnassa ja onnistuivat myös hajottamaan vaihteita Raudun asemalla.
Punaiset valtaavat Raudun aseman
Raudun hyökkäys oli osa punaisten helmikuun offensiivin II vaihetta, jonka tavoitteena oli aluksi edetä Sakkolan Kiviniemeen ja jatkaa edelleen Vuoksen pohjoisrannan kautta kohti Antreaa ja punaisten pääjoukkoja. Offensiivin kaikkien neljän osaston piti aloittaa hyökkäys 21. helmikuuta, mutta jokainen osasto aloitti kuitenkin oman hyökkäyksensä aivan eri aikaan. Vaikka suunnitelma oli laadittu punaisten Viipurin esikunnassa, toimivat Raudun suunnassa olleet venäläiset joukot kuitenkin varsin omavaltaisesti, tukeutuen Pietarin sotilaspiirin sodanjohtoon.
20. helmikuuta Raasulin asemalle saapui Pietarista noin 1 000 punaisen ryhmä, joka muodosti offensiivin 1. osaston eli ns. Raasulin ryhmän. Punaiset aloittivat hyökkäyksen vuorokautta myöhemmin etenemällä kohti 30 kilometrin päässä sijaitsevaa Rautua. Vastassa oli aluksi vain 85 suojeluskuntalaista, jotka vetäytyivät nopeasti rautatieasemalle. Seuraavana päivänä heidän avukseen saapui Antreasta vajaan 300 miehen lisäjoukko, joka miehittivät aseman sekä pitäjän kirkonkylän.
Helmikuun 23. päivän aamuna punaiset aloittivat asemaa vastaan suurhyökkäyksen kahdella 120 miehen vahvuisella komppanialla, joiden päällikköinä olivat Johan A. Palmu ja M. V. Prigorovski. Kiivaiden taistelujen jälkeen punaiset onnistuivat saamaan haltuunsa rautatieaseman lisäksi myös läheisen Maanselän kylän. Tämän jälkeen punaiset vetivät suurimman osan joukoistaan Raudun asemalle ja aloittivat sen linnoittamisen. Aseman ympärille muodostui valkoisten hevosenkengän muotoinen saartorengas, joka oli avoinna kaakkoon Pietarin suuntaan. Iltapäivällä 27. helmikuuta punaiset yrittivät miehittää Raudun kirkonkylää ja Leinikylää, mutta valkoiset onnistuivat torjumaan hyökkäyksen. Maaliskuun alkupäivinä punaiset yrittivät vielä hyökätä valkoisten selustaan Valkjärven kautta, kuitenkaan onnistumatta suunnitelmassaan. Tämän jälkeen taistelut Raudussa muuttuivat kolmen viikon ajaksi muiden Keski-Kannaksen rintamien tapaan asemasodaksi, jossa punaiset kuitenkin tekivät jatkuvia iskuja valkoisten saartorengasta vastaan.
Valkoisten vastahyökkäykset
pienoiskuva|Punaisten puolustusasemia. Maaliskuun jälkipuoliskolla valkoisten Karjalan ryhmän komentajana toiminut Aarne Sihvo sai tiedon venäläisten suunnittelemasta suurhyökkäyksestä. Pietarin sotilaspiirin ylipäällikkö K. S. Jeremejev oli tuolloin käynyt esikuntineen tutustumassa Raudun tilanteeseen ja ilmeisesti laatinut suunnitelman hyökkäyksestä. Valkoiset tekivät nopeasti päätöksen omasta suurhyökkäyksestään, jonka tarkoituksena oli aluksi katkaista Pietariin johtava rata ja näin estää punaisten huolto sekä myöhemmin tuhota saartorenkaan sisällä olevat joukot.
Valkoiset aloittivat operaationsa 25. maaliskuuta. Palkealan kylästä käsin he tekivät aluksi hyökkäyksiä Raasuliin sekä Metsäpirtin pitäjässä sijainneeseen Viisjoen kylään, jossa valkoiset tuhosivat tärkeän rautatiesillan. Lisäksi he iskivät Neuvosto-Venäjän puolelle, hävittäen Lempaalan rautatieaseman. Elfvengrenin johtama Karjalan Armeijakunnan 1. Rykmentti aloitti samana päivänä hyökkäyksen Raudun asemalle linnoittautuneita punaisia vastaan, mutta valkoiset joutuivat lopulta vetäytymään. Alex Halosen toimittaman Suomen luokkasota -teoksen mukaan valkoisten ensimmäinen hyökkäys taukosi vasta 44 tunnin yhtämittaisen taistelun jälkeen.
27. maaliskuuta valkoiset valtasivat Maanselän ja onnistuivat katkaisemaan rautatien kolme kilometriä Raudun eteläpuolelta. Myös Raudun kirkko tuhoutui taistelujen aikana. Elfvengren yritti uutta hyökkäystä Raudun asemaa vastaan 30.–31. maaliskuuta, mutta sekään ei tuonut tulosta. Lennart Oeschin johtama 8. jääkäripataljoona puolestaan lähti liikkeelle maaliskuun viimeisen päivän aamuna ja sulki vuorokautta myöhemmin saartorenkaan myös Pietarin puolelta. Huhtikuun 2. päivänä valkoiset valtasivat katkaistulta radalta suistuneen punaisten panssarijunan, josta he saivat saaliiksi muun muassa viisi konekivääriä ja useita tykkejä. Punaiset yrittivät välittömästi junan takaisinvaltausta 300 miehen voimin, mutta valkoiset saivat kiivaan taistelun jälkeen pidettyä sen hallussaan.
Yleishyökkäys ja punaisten pakoyritys
pienoiskuva|Raudun asemaa taistelujen jälkeen. Valkoisten varsinaisen yleishyökkäys aseman valtaamiseksi käynnistyi 4. huhtikuuta kello 12.00, jolloin Leinikylään sijoitettu tykistö aloitti viisi tuntia kestäneen tulituksensa. Tämän jälkeen jalkaväki käynnisti oman hyökkäyksensä kello 17.15, mutta valtausyritys epäonnistui lähinnä kiireessä tehtyjen puutteellisten valmistelujen vuoksi. Valkoiset onnistuivat kuitenkin tiivistämään saartorengastaan, jolloin punaiset joutuivat linnoittautumaan aivan asemarakennusten ympärille.
Punaiset onnistuivat aluksi torjumaan hyökkäyksen hyvin rakennettujen linnoitteidensa avulla. Ammusten ja elintarpeiden uhkaava väheneminen pakotti heidät kuitenkin seuraavana aamuna yrittämään ulos saartorenkaasta. 5. huhtikuuta kello 7.30 punaiset murtautuivat aseman länsipuolelle Maanselän suuntaan. Sitä ennen he olivat piilottaneet asemalle jättämiensä konekiväärien ja tykkien lukot, sekä sytyttäneet tuleen kaikki tykistökeskitykseltä säästyneet rakennukset. Punaiset onnistuivat yllättämään valkoisten 50 hengen etuvartion, päästen Haapakylän ja Maanselän väliselle maantielle, jota pitkin he jatkoivat etelään kohti Raasulia. Punaiset onnistuivat etenemään valkoisten kiivaasta tulituksesta huolimatta, kunnes Maanselänmäen ja Pöllönmäen väliseen Kylmäojan laaksoon saapuessaan tielle ruuhkautunut kuormasto joutui valkoisten konekiväärien ristituleen.
Voiton jälkeen Elfvengren otti suurimman osan kunniasta, vaikka 3. pataljoonan komentajana toimineella jääkäri Weikko Läheniemellä oli saavutukseen vähintään yhtä suuri osuus. Taustalla arvellaan olleet tsaarin upseerien ja jääkärien keskinäisen kaunan tai suomen- ja ruotsinkielisten välisen skisman. Raudun taistelun päätyttyä valkoiset etenivät 7. huhtikuuta vielä Raasulin kautta rajan ylitse Neuvosto-Venäjän puolelle Sahajoelle. Saavuttamansa voiton myötä he pystyivät jatkossa keskittämään Karjalan rintaman sotatoimensa Viipuriin, jonne valkoiset hyökkäsivät 24. huhtikuuta.
Miehistötappiot
pienoiskuva|250px|”Kuolemanlaaksossa” tuhoutunutta kuormastoa ja kaatuneita punaisia.
Valkoiset
Valkoisten tappiot Raudun rintamalla olivat ainakin 270 kaatunutta ja hieman yli 300 haavoittunutta. Joidenkin lähteiden mukaan valkoisia olisi kaatunut jopa 400. Yleishyökkäyksen aikana 8. jääkäripataljoonasta kaatui 119 miestä ja haavoittui yli 160. Lääkintäeversti Emil Luukkosen mukaan valkoisten kokonaistappiot kaatuneina ja haavoittuneina olivat 645 miestä.
Punaiset
Raudun saartorenkaan sisällä oli noin 1 200 venäläistä ja 800 suomalaista. Joukossa oli vajaat kaksisataa naista ja lasta, jotka olivat lähinnä punakaartilaisten perheenjäseniä. He olivat työskennelleet muun muassa erilaisissa taloustehtävissä, mutta osa kantoi myös asetta. Lisäksi Raudun asemalla toimi venäläisten lääkärien perustama sotasairaala, josta ei kuitenkaan ole jäänyt juuri mitään tietoja. Sairaalassa oli haavoittuneiden ohella hoidettavana isorokkoa, pilkkukuumetta ja punatautia sairastaneita potilaita, jotka valtauksen jälkeen jäivät valkoisten käsiin.
Arviot pakoon päässeiden määrästä vaihtelevat 120 ja 300 välillä. Aikaisemmasta tutkimuksesta poiketen, professori Heikki Ylikangas väittää vuonna 2013 ilmestyneessä teoksessaan Rata Rautuun, että saartorenkaasta olisikin päässyt pakoon jopa satoja punaisia, jotka pääosin olivat suomalaisia. Kuolemanlaakson suurimmat tappiot koituivat hänen mukaansa kolonnan häntäpäässä hitaasti liikkuneille venäläisille. pienoiskuva|Kuolemanlaaksossa kaatuneita. Vangeiksi jääneistä suuri osa teloitettiin, jonka jälkeen heidät peitettiin joukkohautoihin, joten kuolleiden tarkka määrä ei ole selvillä. Punaisten tappioiden määrä on kuitenkin vähintään 860, jotka haudattiin ns. Kuolemanlaakson joukkohautaan. Pakomatkan yhteydessä kaatui noin 400 ja saman verran menetti henkensä myös aseman luona käydyissä taisteluissa. Lisäksi joitakin kymmeniä kaatui jo helmi–maaliskuun taistelujen aikana. Lennart Oeschin mukaan Kuolemanlaakson joukkohautaan olisi kuitenkin haudattu jopa 1 200 punaisten puolella taistellutta, joiden ruumiiden kerääminen lähimetsistä kesti useita päiviä. Vankien määräksi hän arvioi noin 800.
Valkoiset syyllistyivät Raudussa muiden Karjalan paikkakuntien tapaan myös etniseen puhdistukseen, kun kolmetoista Palkealan ortodoksisen seurakunnan siviiliä teloitettiin. He olivat Raudun venäläistaustaisia asukkaita, mutta eivät kuitenkaan kuuluneet punaisten tukijoihin. Yhteensä 169 Raudussa vangittua venäläistä, puolalaisia tai muuta kansallisuutta edustanutta puolestaan kuljetettiin Joensuun vankileirille. Heistä 99 teloitettiin 14. huhtikuuta Siilaisten kaupunginosassa. Punaisten puolella taistelleiden lisäksi joukossa oli myös siviilejä. Joidenkin tietojen mukaan samassa yhteydessä ammuttiin myös suomalainen ortodoksiaktivisti Johannes Karhapää.
Vangeiksi jääneet
Kaatuneiden punaisten lisäksi myös arviot vangiksi jääneiden lukumäärästä vaihtelevat. Jääkärimajuri Lennart Oeschin mukaan heitä oli noin 800. Myöhemmistä tutkijoista Jyrki Loiman mukaan suomalaisia vankeja oli 584 ja venäläisiä 287 eli yhteensä 871, kun taas Jaakko Paavolainen arvioi määräksi 400 suomalaista ja 200 venäläistä. Kansallisarkiston hallussa olevan Raudun valtauksessa vangittujen lista käsittää 320 nimeä, joista 112 on lapsia. Vangeiksi jääneitä venäläisiä teloitettiin joidenkin tietojen mukaan jopa satoja. Suurin yksittäinen teloitus tehtiin 14. huhtikuuta, jolloin 99 Raudussa vangittua venäläistä ammuttiin Joensuun teloituksissa.
Heikki Ylikankaan mukaan heti taistelun jälkeen rautatieaseman luota otettiin vangiksi 280 siviiliä. Heitä pidettiin aluksi pari päivää eräässä navetassa, jonka jälkeen lapset siirrettiin pahamaineisen Toivo Tapanaisen johtamalle Sortavalan vankileirille. Naiset kuljetettiin myöhemmin Santahaminan vankileirille, jonne myös osa lapsista edelleen siirrettiin. Nuorimmat heistä olivat vasta sylivauvoja ja vanhimmat 15-vuotiaita. Navettaan sijoitetuista lapsivangeista viisi ehti kuolemaan ennen heidän kuljettamistaan Sortavalaan.
Tapahtumista kirjoittivat myöhemmin muun muassa valkoisten puolella taistelleet Jussi Olkinuora ja Simo Eronen. Heidän mukaansa vangit koottiin Raudusta Mäkrän kylässä sijaitsevalle pellolle perustettuun tilapäiseen vankileiriin, jossa he aluksi olivat paljaan taivaan alla nuotioiden lämmössä. Vankeja leirillä oli noin 200 ja se oli toiminnassa ainakin heinäkuun alkuun saakka, jolloin tiedetään ammutun kaksi pakoa yrittänyttä alaikäistä poikaa. Lisäksi Raudun asemalla toimi työleiri, jonka vangit oli majoitettu ratatyöläisten parakkeihin. Se lakkautettiin ilmeisesti heinäkuun puoliväkin jälkeen.
Muistaminen
pienoiskuva|Valkoisten raskasta tykistöä Leinikylässä. Valkoiset näkivät Raudun taistelussa yhtäläisyyden samaan aikaan päättyneen Tampereen taistelun kanssa ja siksi sen merkitystä korostettiin etenkin heti sisällissodan jälkeisinä vuosina. Vapaussodan ensimmäiset Karjalan muistojuhlat pidettiin 1919 Viipurissa, mutta jo seuraavana vuonna ne päätettiin järjestää Raudussa, vaikka rajaseutu olikin käytännössä sotatilassa heimosotien vuoksi. Muistojuhlaan saapuivat lähiseutujen suojeluskunnat Valkjärveltä, Sakkolasta, Pyhäjärveltä, Metsäpirtistä sekä Käkisalmesta. Paikalla oli myös runsaasti yleisöä seuraamassa suojeluskuntien järjestämiä taisteluharjoituksia ja paraateja.
Raudun taistelun kymmenvuotisjuhlassa 1928 uuden asemarakennuksen seinään kiinnitettiin muistolaatta. Asema kuitenkin tuhoutui jatkosodan aikana ja laatta hävisi. Neuvostoliiton aikana vuonna 1968 taistelun 50-vuotismuiston yhteydessä seinään kiinnitettiin venäjänkielinen muistolaatta, jossa nostetaan esille puna-armeija ja punakaartin taistelu valkosuomalaisia vastaan.
Taistelun myöhempi merkitys
Raudun taistelua tutkineen professori Heikki Ylikankaan mukaan se osoitti valkoisten sodanjohdolle, ettei pelkoa Neuvosto-Venäjän tiiviimmästä puuttumisesta Suomen sisällissodan kulkuun ollut. Sodan jälkeen venäläisten läsnäolo Raudussa antoi valkoisille osaltaan yhden perusteen käyttää sisällissodasta nimitystä ”vapaussota”. Tämän vuoksi Raudussa käydyistä taisteluista kirjoitettiin paljon 1920- ja 1930-lukujen aikana. Raudussa taistelleiden venäläisten joukossa esiintyi paljon karkaamisia, koska he olivat paikalla lähinnä palkan vuoksi tai sinne komennettuina ilman vallankumousaatteellista pohjaa. Tämän vuoksi joukkojen vaihtuvuus oli suuri, kun poistuneiden tilalle toimitettiin aina uusia miehiä. Joukkojen taistelutahto oli myös heikko, mikä Ylikankaan mukaan oli osaltaan vaikuttamassa myöhemmin tunnetuksi tulleen lausahduksen ”yksi suomalainen vastaa kymmentä ryssää” syntyyn. Lisäksi hänen mukaansa Raudun taisteluista saadut käsitykset puna-armeijan iskuvoimasta olivat osaltaan vaikuttamassa suomalaisten periksiantamattomuuteen talvisotaa edeltäneissä neuvotteluissa. Jatkosodan päätyttyä syksyllä 1944 Raudun taistelu unohdettiin Suomessa lähes kokonaan ja sisällissodan suurista taisteluista mainittiin yleisteoksissa ainoastaan Tampereen ja Viipurin taistelut. Neuvostoliittoa ei haluttu muistuttaa puna-armeijan Raudussa kärsimästä tappiosta.
Ei se mitn!
Ei se mitn! on suomalaisen huumorirock-yhtyeen Turo’s Hevi Geen kuudes studioalbumi, ja se on ilmestynyt 1999. Albumille myönnettiin kultalevy vuonna 2001. Albumi on äänitetty Finnvox-studioilla, äänittäjänä Jyrki ”Speedy” Saarinen.
Elina Koskela
Elina Koskela (o.s. Kivivuori) on kuvitteellinen hahmo Väinö Linnan romaanitrilogiassa Täällä Pohjantähden alla. Hän on Pentinkulman kartanon torpparipariskunnan Otto ja Anna Kivivuoren tytär sekä punapäällikkö Akseli Koskelan vaimo. Elinan roolia ovat romaanin filmatisoinnissa esittäneet Titta Karakorpi ja Ulla Eklund. Eklund esittää hahmoa myös elokuvan jatko-osassa Akseli ja Elina. Vuoden 2009 elokuvassa ja sen jatko-osassa Elinaa esittää Vera Kiiskinen.
Flinch
Flinch on viisihenkinen tamperelainen yhtye, joka on perustettu alkuvuodesta 2003. Alkujaan yhtye toimi kokoonpanolla Ville Liimatainen (laulu), Mikko Häkkilä (kitara), Tuukka Hänninen (basso), Olli Laukkanen (kitara) ja Juuso Valkeala (rummut). Keväällä 2007 muut jäsenet erosivat yhtyeestä, ja Liimatainen jatkoi Flinch-nimisellä yhtyeellä. Patentti- ja Rekisterihallituksen mukaan kuitenkin oikeuden Flinch-nimeen omistavat Mice, Hänninen ja Valkeala. Yhtyeen jäsenet ovat nykyään Ville (laulu), Jaakko (kitara), Haiwe (kitara), Tommi (basso) ja Oskari (rummut). Levy ilmestyi alkuvuodesta 2008. Villen isoveli Jonne Aaron on Negative-yhtyeen laulaja ja on ollut tuottamassa veljensä uutta levyä.
Efraim Katzir
Efraim Katzir (16. toukokuuta 1916 – 30. toukokuuta 2009) oli israelilainen biofyysikko ja työväenpuolueeseen kuulunut poliitikko. Hän toimi Israelin presidenttinä viisivuotisen kauden 1973–1978.
Katzir syntyi Kiovassa, Ukrainassa. Hänen alkuperäinen nimensä oli Ephraim Katchalsky, mutta hän muutti sukunimensä heprealaiseen muotoon vuonna 1973 knessetin valittua hänet presidentiksi.
Vuonna 1922 hän muutti perheineen Palestiinaan, jossa hän opiskeli Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa väitellen filosofian tohtoriksi. Hän suoritti tohtorin tutkinnon jälkeisiä opintoja ulkomailla Harvardissa ja Columbiassa, mutta palasi Israeliin heti sen julistauduttua itsenäiseksi vuonna 1948. Hänestä tuli Israelin puolustusvoimien tutkimusyksikön johtaja. Yksikön on sanottu kehittäneen kemiallisia aseita.
Vuodesta 1949 hän toimi biofysiikan laitoksen johtajana Weizmannin tiedeinstituutissa Rehovotissa, ja tutki lääkeaineiden vaikutusmenetelmiä.
Hänen veljensä Aharon, kansainvälisesti tunnettu kemikaalifyysikko, kuoli vuonna 1972 yhtenä Lodin lentokentän joukkomurhan uhreista.
Katzir oli Harvardin yliopistossa Golda Meirin ottaessa häneen yhteyttä presidentinviran takia.
Presidenttikautensa jälkeen Katzir palasi tutkijan uralle.
Vuonna 1977 Katzir valittiin Royal Societyn jäseneksi. Vuonna 1985 hänelle myönnettiin Japani-palkinto entsyymien käytöstä antibioottihoidoissa.
Sampsa
Sampsa on suomalainen miehen etunimi. Suomessa nimi on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu noin 1 260 henkilölle, joista yli puolet on 1980- ja 1990-luvuilla syntyneitä.
Columbus (kauppakeskus)
Columbus on kauppakeskus Helsingin Vuosaaressa, aivan Vuosaaren metroaseman vieressä. Sen omistaa NREP. Columbus valmistui syksyllä 1996. Kauppakeskuksen pinta-ala on nykyisin yli 20 000 m². pienoiskuva|Kauppakeskus Columbus marraskuussa 2020. Kauppakeskuksen vieressä pohjoispäässä sijaitsevat Mosaiikkitori, monitoimitalo Vuotalo ja Vuosaaren urheilutalo sekä eteläpäädyssä palvelukeskus Albatrossi ja vuonna 2006 valmistunut tornitalo Cirrus.
Eteerinen öljy
thumb|Pullo eteeristä öljyä sekä [[tuoksulamppu, jonka avulla öljyn tuoksua voidaan levittää huoneilmaan]] Eteerinen öljy on kasveista höyrytislaamalla valmistettu vettä hylkivä neste, joka sisältää haihtuvia aromeja. Eteerisiä öljyjä valmistetaan aromaattisia aineita sisältävien kasvien kukista, lehdistä, juurista, hedelmistä ja pihkasta.
Columbus (kauppakeskus)
Pauligin aika (1996–2006)
Kahvista ja mausteistaan tunnettu perheyhtiö Paulig omisti maata Vuosaaren keskustassa. 1990-luvun alun laman aikana yhtiö alkoi rakentaa alueelle liiketiloja itse, sillä sopivia sijoittajia ei ollut tarjolla.
Eteerinen öljy
Käyttö
Aitoja eteerisiä öljyjä käytetään hajusteina, aromaterapiahoitoihin, kosmetiikkaan, suitsukkeiden valmistamiseen ja joissain tapauksissa myös ruokien ja juomien maustamiseen. Niitä voidaan käyttää myös lääkkeiden ja puhdistusaineiden valmistamiseen.
Ominaisuudet
Noin 10 prosenttia maailman kasvilajeista on aromaattisia, eli ne sisältävät ainesosia, joiden tehtävä on suojella kasvia kasvitaudeilta, homeelta, haavoilta ja kuivumiselta.
Columbus (kauppakeskus)
Pauligin aika (1996–2006)
Columbus-kauppakeskus valmistui syksyllä 1996, pari vuotta ennen kuin Vuosaaren metrohaara ja sen kolme asemaa (Puotila, Rastila ja Vuosaari) otettiin käyttöön. Kauppakeskus jäi pienen kokonsa vuoksi hieman suurten kauppakeskusten jalkoihin, joten sitä päätettiin laajentaa itään päin noin 7 000 m².
Eteerinen öljy
Ominaisuudet
Eteerisillä öljyillä ryhmänä ei ole tiettyjä, yhteisiä kemiallisia tai lääkkeenomaisia ominaisuuksia.
Columbus (kauppakeskus)
Pauligin aika (1996–2006)
Laajennus aloitettiin kesäkuussa 2005 ja se valmistui jouluna 2006. Laajennuksen jälkeen kauppakeskuksen pinta-ala oli yli 20 000 m² ja pysäköintipaikkojen lukumäärä nousi 700:sta 1000:een. Laajennusosassa sijaitsivat K-Supermarket, Posti, Tokmanni sekä Jysk ja pienvarastoja vuokraava yritys Cityvarasto.
Vuonna 2005 Columbuksen yhteenlaskettu myynti oli 65 miljoonaa euroa.
Eteerinen öljy
Ominaisuudet
Eteeriset öljyt sekoitetaan usein virheellisesti esimerkiksi tuoksuöljyn nimellä myytäviin valmisteisiin, jotka ovat synteettisti valmistettujen tuoksuvien yhdisteiden seoksia. Eteerinen öljykin on lukuisten eri yhdisteiden seos, mutta ne ovat kaikki kasvin luontaisesti valmistamia, ei ihmisen sekoittamia.
Turvallisuus
Eteerisiä öljyjä pidetään usein luonnollisina, turvallisina ja hoitavina, vaikka tällaisia ominaisuuksia löytyy vain osasta eteerisiä öljyjä ja nekin ovat toisistaan poikkeavia. Eteeristen öljyjen ominaisuuksien yleistäminen on vaarallista, koska jotkin eteeriset öljyt ovat myrkyllisiä pieninäkin määrinä. Kaikki eteeriset öljyt eivät ole turvallisia käyttää, joten niiden ominaisuuksista on otettava selvää ennen käyttöä. Useimmat eteeriset öljyt ovat toksisia liian suurina määrinä tai muuten väärin käytettyinä. Eteeriset öljyt ovat usein todella voimakkaita, eikä niitä pitäisi käyttää iholle laimentamattomana. Suuri osa yleisesti käytetyistä ja turvallisina pidetyistä eteerisistä öljyistä sisältää myös allergeeneja. Eteerisiä öljyjä ei suositella käytettäväksi pienten lasten eikä koskaan vauvojen hoidossa.
Columbus (kauppakeskus)
Cityconin aika (2006–2021)
Vuonna 2006 kauppakeskuksessa oli noin kuusikymmentä vuokralaista. Paulig myi ydinliiketoimintaansa kuulumattoman Columbuksen kiinteistön Cityconille 80 miljoonalla eurolla. Paulig käytti osan kauppahinnasta uuteen Vuosaareen rakentamaansa paahtimoon.
Syksyllä 2007 valmistui laajennus, johon tuli muun muassa K-Citymarket. Kauppakeskuksen vuokrattava pinta-ala nousi 20 000 neliöön. Kauppakeskuksen K-Citymarket kuitenkin kutistettiin takaisin K-Supermarketiksi syksyllä 2016.
Heinäkuussa 2012 kauppakeskuksessa putosi noin viiden neliömetrin kokoinen lasi kymmenen metrin korkeudesta. Kukaan ei loukkaantunut.
Helmikuussa 2019 Paulig ja Citycon tekivät Bonavan kanssa kiinteistökaupan esisopimuksen Vuosaaressa sijaitsevista tonteista. Alue sijoittuu Vuosaareen, Aurinkolahden pohjoisosaan metroaseman, kauppakeskus Columbuksen ja muiden Vuosaaren toimintojen keskelle. Bonava aikoi ostaa Vuosaaresta noin 32 000 kerrosneliötä rakennusoikeutta omistus- ja vuokra-asunnoille.
NREP:n aika (2021–)
Lokakuussa 2021 uutisoitiin NREP:n ostavan Columbuksen.
Liikkeitä
Kauppakeskus Columbuksessa sijaitsee runsaasti päivittäistavaroihin, pukeutumiseen, kauneuteen, kotiin ja vapaa-aikaan suuntautuvia liikkeitä, ravintoloita sekä palveluita. Columbuksessa toimivat muun muassa Alko, R-kioski, S-market, K-Supermarket, Lindex, Hesburger, Subway, apteekki, Tokmanni, Cityvarasto ja Lidl.
Hajonnut EP
Hajonnut EP on Apulannan vuonna 1995 julkaistu EP-levy. Se muodostui yhtyeen olemassaolon kannalta ratkaisevaksi äänitteeksi, koska Attack Of The A.L. People -levy ei ollut menestynyt hyvin. Levyllä yhtye otti oman linjansa ja alkoi soittaa omalla soundillaan. Tämä ratkaisu lopulta piti Apulannan koossa. Kappaleesta ”Mitä kuuluu” tuli Apulannan ensimmäinen hitti.
Muut esiintyjät
Jousitrio Barbie and the Rockstars (S.S.-kerho):
JHT Kalajoki
JHT on kalajokinen jääkiekkoseura. Se on perustettu vuonna 1992. JHT on lyhenne sanoista Junkkarit Hockey Team ja se onkin peruja vuonna 1930 perustetusta Kalajoen Junkkareista.
Historia
Kaudet 1992-1996 seura pelasi vanhaa I-divisioonaa, joka oli Suomen toiseksi korkein sarjataso. I-divisioonassa se Junkkarit sijoittui ensimmäisellä kaudellaan viidenneksi. kaksi seuraavaa kautta sijoitus oli kymmenes. Toistaiseksi viimeisellä kaudellaan Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla seura sijoittui sijalle 16. Lopun aikaansa eli kymmenisen kautta seura on pelannut II-divisioonassa.
Kaudella 1992-1993 seuran ykköskentällinen, hyökkääjät Kari Jalonen, Tony Arima, Jan Jasko, puolustajat Tapio Levo ja Robert Pukalovic herätti vastustajissa kauhunsekaisia tunteita. Kentällisen olisi voinut laittaa jäälle hyvällä menestyksellä mitä tahansa SM-liigajoukkuettakin vastaan. Maalivahtina pelasi mittavan uran SM-liigassa (TPS, Ässät ja HPK) tehnyt Kari Rosenberg. Myöhemmillä 1-divisioonakausilla seura teki yhteistyötä mm. KalPan kanssa ja pelaajavaihdon myötä JHT:ssa pelasivat mm. Jussi Tarvainen, Jermu Pisto ja Dmitri Zinin.
Junkkareissa vieraili myös kokenut SM-liigapelaaja Kari Kanervo sekä nuorten MM-kisoissa vuonna 1995 Suomea edustanut Mikko Helisten sekä SM-liigassa usealla kaudella pelanneet Markku Takala ja Pasi Nielikäinen.
Myös sittemmin Tapparaa SM-liigassa edustanut maalivahti Tommi Hietala pelasi vuoden Kalajoella.
Maineikkaita pelaajia
200px|thumb|right|Nykyään Oulun Kärppiä edustava [[Jussi Jokinen on ainoa NHL:ssa asti pelannut JHT-kasvatti.]] Lisäksi kaksi muuta pelaajaa on varattu NHL:aan.
Tšuraptšan ulus
Tšuraptšan ulus eli Tšuraptšan piiri on paikallinen itsehallntoalue Sahan tasavallan keskiosassa Venäjällä. Se rajoittuu pohjoisessa Ust-Aldanin ulusiin, idässä Tattan ja Tompon piireihin, etelässä Ust-Majan ja Amgan uluseihin ja lännessä Megino-Kangalassin ulusiin. Tšuraptšan ulusin pinta-ala on 12 600 km². Tärkeitä elinkeinoja ovat maatalous sekä nautakarjan ja hevosten kasvatus.
Keskilämpötila on tammikuussa -42 °C ja heinäkuussa +16...+17 °C. Vuoden keskimääräinen sademäärä on 200–250 mm.
Väestö
Vuonna 1989 uluusin asukasluku oli 18 400. Tuolloin väestöstä oli jakuutteja 97 prosenttia, venäläisiä 1,5 prosenttia, evenkejä 0,4 prosenttia, evenejä 0,3 prosenttia ja muita 0,8 prosenttia. Kaikkiaan alueen väestö koostui 29 eri kansallisuudesta.
Hallinnollinen jako
Ulusiin kuuluu 17 naslegia eli maalaiskuntaa, joissa on yhteensä 29 asutusta. Hallinnollinen keskus on Tšuraptšan kylä.
Keuruun kirkko
Keuruun kirkko on Keuruun seurakunnan pääkirkko. Se on etelätornillinen tiilikirkko. Se on seurakunnan neljäs kirkko ja sijaitsee Kippavuorella, aivan vanhan kirkon lähellä. Kirkon suunnitteli arkkitehti Theodor Granstedt ja rakensi Odert Laine 1889–1892. Aliurakoitsijana toimi muurarimestari Brynolf Collin ja rakennustoimikuntaa johti tehtailija G. A. Serlachius.
Tšuraptšan ulus
Hallinnollinen jako
Tšuraptšan ulusin naslegit (maalaiskunnat) (keskuskylä suluissa):
Keuruun kirkko
Kirkko on avara, valoisa ja katedraalimainen. Kirkon alttaritaulut on maalannut Eero Järnefelt. Kaksiosainen alttaritaulu vuodelta 1892 esittää Kristusta ristillä ja enkelin ilmestymistä Getsemanessa. Kirkon urut ovat vuodelta 1902 ja ne on uudistettu 1992. Sivuilla sijaitsevat pienet kylkiäiset antavat kirkkosalille ristin muotoa. Kolmilaivaisen kirkkosalin pohjoispäässä on holvikattoinen kuorisyvennys, jossa on uusgoottilainen alttarilaite. Kirkossa on 1 100 istumapaikkaa.