cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dulzian
Dulzian (engl. curtal, dulcian; saks. Choristfagott, Dulzian; ransk. douçaine; esp. bajón) on renessanssin ja barokin ajalla käytetty kaksoisruokolehdykkäpuhallin, jota voidaan pitää modernin fagotin edeltäjänä. Dulzian kehitettiin todennäköisesti vuosien 1520–1540 paikkeilla. Vaikka soitin on luonteeltaan bassoinstrumentti (tärkein ja yleisin koko), oli siitä puhaltimien tapaan käytössä kokonainen perhe: basso (F), tenori (C), altto (F tai G) ja sopraano (C). Dulzianin ääniala kattaa kaksi ja puoli oktaavia, ja se oli aikanaan monipuolisessa käytössä: voimakkaan, nasaalin äänensä ansiosta sitä käytettiin ulkosoitossa, mutta pehmeytensä ja ilmaisuvoimansa takia myös kamarimusiikissa ja myöhäisrenessanssin monikuoromusiikissa. Yleisessä käytössä, myös soolosoittimena, dulzian oli varhais- ja täysbarokin aikana noin vuosina 1600–1700, espanjankielisissä maissa jopa myöhempään, esimerkiksi Espanjassa 1900-luvun alkuun asti.
Fagotin tapaan dulzianilla päästään peukaloita käyttäen perussäveltä alemmas, dulzianin tapauksessa kvartin verran, seuraavasti: basso F/C, tenori c/G, altto f/c tai g/d, sopraano c1/g.
1900-luvun puolenvälin jälkeen on ilmaantunut uusiakin dulzianinrakentajia, jotka ovat soveltaneet vanhojen soitinten periaatteita.
Reissumies (Tapio Rautavaaran albumi)
Reissumies on Tapio Rautavaaran levytyksistä koottu neljän LP-levyn kansio, joka julkaistiin vuonna 1981. Sen julkaisi Valitut Palat. Vuonna 1992 kokoelma oli myynyt niin paljon, että siitä myönnettiin kultalevy.
Mustamarjastaja
Levinneisyys
Mustamarjastajaa tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajia on kuvattu yleisestä runsaslukuiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Martin Pettersson
Martin Lennart Pettersson oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana.
Perhe ja koulutus
Petterssonin vanhemmat olivat työnjohtaja Anders Johan Pettersson ja Maria Lovisa Thel. Hän kävi neljä luokkaa kansakoulua ja Lithenin yksityistä kauppakoulua Helsingissä.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania. Pettersson työskenteli konttoristina Pietarsaaressa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 8. joulukuuta, 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan 9. heinäkuuta, 1917.
Suomen sisällissota
Pettersson astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta, 1918. Hänet ylennettiin luutnantiksi sen jälkeen kun hän oli vannonut sotilasvalan ja allekirjoittanut palvelusitoumuksen. Hän saapui takaisin takaisin Suomeen jääkärien etujoukon mukana Vaasaan 18. helmikuuta, 1918. Vaasasta hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, jossa hän haavoittui 16. huhtikuussa, 1918, ja Säiniöllä sekä Viipurissa.
Kenties näkyvimpänä kunnianosoituksena toiminnastaan koko Suomen sisällissodan aikana, Lehtonen määrättiin jäseneksi kolmimiehiseen jääkäreiden lipunkantopartioon Helsingissä valkoisten joukkojen voitonparaatissa 16. toukokuuta, 1918, yhdessä jääkärivänrikki Einar Hackzellin (myöhemmin jääkäriluutnantti Hakasalo) ja jääkäriluutnantti Julius Lehtosen kanssa, perässään marssineen "15.000 mieheen nousevan armeijan" kärjessä.
Sisällissodan jälkeinen aika
Pettersson määrättiin sisällissodan jälkeen suoritetussa armeijan uudelleen järjestelyssä aluksi Suomen valkoisen kaartin 1. konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin 3. konekiväärikomppaniaan. Suomen valkoisesta kaartista hänet siirrettiin elokuussa vuonna 1918 Helsingin jalkaväkirykmenttiin, josta muodostettiin myöhemmin ensin Itämeren jalkaväkirykmentti 1 ja myöhemmin Porin rykmentti. Hän toimi rykmentissä 2. konekiväärikomppanian päällikkönä. Porin rykmentistä hänet siirrettiin 27. huhtikuuta, 1921, alkaen 2. erillisen konekiväärikomppanian päälliköksi. Pettersson erosi armeijasta 1. syyskuuta, 1922, ja työskenteli sen jälkeen liikemiehenä kuolemaansa saakka.
Kiharu Nakamura
Kiharu Nakamura (, 1913 – 5. tammikuuta 2004) oli japanilainen geisha, jota on joskus kuvailtu viimeiseksi tai yhdeksi viimeisistä "aidoista" geishoista. Nakamuran vuonna 1983 julkaistu omaelämäkerta Edokko geisha ichidaiki oli bestseller.
Elämäkerta
Kiharu Ihara Nakamura eli alkuperäiseltä nimeltään Kazuko Yamamoto syntyi vuonna 1913. Eri lähteet mainitsevat hänen syntyneen Tokiossa tai muutaneen kaupunkiin lapsena Hokkaidōlta. Nakamuran perhe oli vauras ja hänen isänsä oli lääkäri. Nakamura ilmoitti 15-vuotiaana vanhemmilleen haluavansa geishaksi. Vaihtoehtona olisi ollut tuolloin Japanissa yleinen järjestetty avioliitto. Hänen vanhempansa vastustivat aluksi ajatusta, mutta päästivät lopulta Nakamuran opiskelemaan ammattiin.
Nakamura opiskeli geishaksi Shinbashissa Tokiossa. Maikona eli geishaoppilaana hän opiskeli esimerkiksi tanssia, soittamista ja laulamista. Geishana hän otti nimen Kiharu, joka tarkoittaa iloista kevättä. Nakamura opiskeli myös englannin kieltä, jota monet japanilaiset eivät vielä tuolloin taitaneet. Englannin kielen taitojensa takia Nakamura olikin suosittu myös länsimaalaisten keskuudessa ja hänen kuuluisiin asiakkaisiinsa lukeutuivat esimerkiksi Babe Ruth, Charlie Chaplin ja Jean Cocteau. Toisen maailmansodan sytyttyä viranomaiset halusivat Nakamuran vakoilevan ulkomaalaisia asiakkaitaan. Sen sijaan Nakamura avioitui diplomaatti Shintaro Otan kanssa ja muutti tämän mukana Kalkuttaan. Pari palasi Japaniin sodan vielä kuluessa ja lopulta he erosivat. Tokio oli kärsinyt mittavia tuhoja ilmapommitukissa ja Nakamura vietti sodan ajan maaseudulla palaten Tokioon vasta sodan päätyttyä vuonna 1945. Japani miehitettiin ja monet tavalliset naiset alkoivat esittäytyä geishana toimien kuitenkin tavallisten prostituoitujen tapaan myyden palvelujaan sotilaille. Nakamura alkoi pitää geishojen mainetta menneenä ja hän muutti toisen aviomiehensä kanssa Yhdysvaltojen New Yorkiin vuonna 1956.
Yhdysvalloissa Nakamurasta tuli perinteisten japanilaisten taiteiden asiantuntija. Hän neuvoi esimerkiksi Anna Moffoa tämän roolissa Cio-Cio-Sanina oopperassa Madama Butterfly. Hän matkusti myös ajoittain Japaniin osallistuen television keskusteluohjelmiin ja pitäen luentoja. Vuonna 1983 hän julkaisi omaelämäkertansa Edokko geisha ichidaiki, josta tuli bestseller. Kirjassa käsiteltiin muuttunutta käsitystä geishan ammatista ja ammatin julkisuuskuvan alennustilaa. Nakamura kuoli 91-vuotiaana New Yorkissa 5. tammikuuta 2004.
Cavus
Cavus on suomalainen black metal -yhtye, joka on perustettu Porvoossa vuonna 2007. Yhtyeen esikoisalbumin Fester and Putrefy julkaisi ranskalainen Listenable Records -levy-yhtiö vuonna 2010, minkä jälkeen Cavus kiersi Eurooppaa norjalaisen Gorgoroth-yhtyeen kanssa.
Cavus on soittanut muun muassa Solstafir, Mayhem ja Behexen -yhtyeiden kanssa.
Tityrat (suku)
Tityrat (Tityra) on tityrojen heimoon kuuluva varpuslintusuku. Aiemmin suku luettiin kuuluvaksi kotingoihin. Tityroihin kuuluu BirdLifen mukaan neljä lajia.
Toreida
Toreida oli liiviläisten asuttama muinaismaakunta Latviassa. Maakunnan läpi virtaava Koivajoki jakoi sen Kaupon hallitsemaan etelä- ja Dabrelin hallitsemaan pohjoisosaan. Kauppo kääntyi kristinuskoon ja hänestä tuli Saksalaisten ristiretkeläisten tärkeä liittolainen. Saksalaiset rakensivat Turaidan linnan, jonka rauniot ovat edelleen pystyssä. Maakunnan nimitys on ehkä juontunut Skandinaavien jumala Thorista, jota palvottiin yleisesti ainakin Saarenmaalla. Toreidan on arveltu siis tarkoittavan "Thorin pihaa".
Yrjö Hakanen
thumb|Yrjö Hakanen [[Jakomäki|Jakomäessä maaliskuussa 2007]] Yrjö Hakanen (s. 24. elokuuta 1952 Helsinki ) on suomalainen poliitikko ja toimittaja. Hän johti Suomen Kommunistista Puoluetta vuosina 1990–2013. Hakanen oli Helsingin kaupunginvaltuutettu vuosina 2005–2017.
Ura
Hakasen vanhemmat olivat arkkitehteja. He eivät olleet mukana poliittisessa toiminnassa. Yrjö omaksui vasemmistolaisen maailmankatsomuksensa lukiovuosinaan Tapiolan yhteiskoulussa. Hakasen poliittinen ura alkoi 1970-luvulla Suomen Kommunistisen Puolueen opposition eli niin sanottujen taistolaisten riveissä. Vuonna 1971 Hakanen liittyi Akateemiseen Sosialistiseuraan, ja 1974 hänet hyväksyttiin SKP:n jäseneksi. Valtiotieteitä Helsingin yliopistossa opiskellut Hakanen vaikutti aluksi ensisijaisesti ylioppilaspolitiikassa. Hän oli Ylioppilaslehden (HYY) toimittaja (1976–1977) ja Sosialistisen Opiskelijaliiton Soihdunkantaja-lehden päätoimittaja (1977–1978). Hakanen kuului SOL:n työvaliokuntaan vuodesta 1973 alkaen, ja vuosina 1978-1980 hän toimi järjestön puheenjohtajana. 1970-luvun lopulla Hakanen nousi myös SKDL:n liittoneuvostoon (1979–1985) ja SKP:n keskuskomitean varajäseneksi (1978–1981). Hakanen valmistui valtiotieteiden maisteriksi vuonna 1982.
Hakanen oli Taisto Sinisalon läheinen liittolainen ja hän toimi 1980-luvun alussa Sinisalon poliittisena sihteerinä. Samaan aikaan Hakanen oli myös muun muassa oppositiolle keskeisen Tiedonantaja-yhdistyksen sihteeri. Arvo Aallon johtama SKP erotti opposition vuosina 1985–1986, jolloin Hakanen oli mukana perustamassa Suomen Kommunistista Puoluetta (yhtenäisyys). Hän toimi aluksi sen varapuheenjohtajana (1986–1988) ja pääsihteerinä (1988–1990). Hakanen kuului myös Demokraattisen Vaihtoehdon johtoon. Vuonna 1990 Hakanen valittiin SKPy:n puheenjohtajaksi, kun Esko-Juhani Tennilä joutui jättämään tehtävän siirtyessään Vasemmistoliiton eduskuntaryhmään.
Hakasella oli läheiset suhteet Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Vuonna 1990 Hakanen sai NKP:ltä ainakin 2,8 miljoonaa markkaa SKPy:n käyttöön. Hän oli yhteyksissä NKP:n johtoon aina Neuvostoliiton lakkauttamiseen asti. Itäblokin romahtamisen jälkeen Hakanen on arvostellut muun muassa sosialistimaiden keskusjohtoisuutta ja yksipuolista valtiollistamista.
Vuonna 1990 SKPy:n jäsenet liittyivät SKP:n enemmistön tavoin Vasemmistoliittoon, jonka liittovaltuustoon hän kuului 1990–1993. SKPy jatkoi toimintaansa Vasemmistoliiton ohella ja se suuntautui Hakasen johdolla uuden rekisteröidyn puolueen perustamiseen, jolloin puolueiden tiet erkanivat. Kommunistit erotettiin Vasemmistoliitosta ja uusi SKP muodostettiin 1996. Hakanen johti puoluetta alusta alkaen.
Hakanen luopui puolueen puheenjohtajuudesta kesäkuussa 2013 ja hänen seuraajakseen valittiin Juha-Pekka Väisänen.
Vaalimenestys
Vuonna 1999 Hakanen oli ensimmäistä kertaa ehdolla valtakunnallisissa vaaleissa. Siitä alkaen hän on ollut SKP:n ehdokkaana monissa vaaleissa.
Kuntavaaleissa 2017 Hakanen sai 1403 ääntä, mikä ei riittänyt valtuustopaikkaan.
Yksityiselämä
Hakasen poika Tapio on DJ Orkidea, yksi Suomen tunnetuimmista dj:istä.
Lynn Jenkins
thumb|Lynn Jenkins Lynn Jenkins (s. 10. kesäkuuta 1963 Holton, Kansas) on yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko.
Jenkins on 3. tammikuuta 2009 alkaen toiminut Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Kansasin toisesta vaalipiiristä. Hän voitti marraskuun 2008 vaaleissa istuvan edustajan, demokraatti Nancy Boydan prosentein 51–46. Hänet valittiin republikaanien ehdokkaaksi elokuussa, jolloin hän voitti esivaaleissa Jim Ryunin, edustajainhuoneen entisen jäsenen ja olympiamitalistin. Jenkins on edustajainhuoneen pankkivaliokunnan jäsen.
Jenkins on varsinaiselta ammatiltaan hyväksytty julkinen tilintarkastaja. Hän opiskeli Kansas State Universityssä Manhattanin kaupungissa Kansasissa ja Weber State Universityssä Ogdenissa Utahissa. Hän aloitti poliittisen uransa Kansasin edustajainhuoneessa, jonka jäsen hän oli vuosina 1999–2001. Vuodesta 2001 vuoteen 2003 hän oli jäsenenä osavaltionsa senaatissa ja vuodesta 2003 vuoteen 2008 hän oli Kansasin osavaltion State Treasurer, valtiovarainministeri, joksi hänet valittiin kaksissa vaaleissa, 2002 ja 2006.
Maanviljelijäperheeseen syntynyt Jenkins on uskonnoltaan metodisti. Hän avioitui vuonna 1983 Scott Jenkinsin kanssa, jonka kanssa hänellä on kaksi lasta, tytär Hayley ja poika Hayden. Scott Jenkins haki avioeroa marraskuussa 2008.
Helsingin suomalaistuminen
Helsingin suomalaistuminen oli prosessi, jossa enemmistöltään ruotsinkielinen kaupunki muuttui monietniseksi metropoliksi, jossa suomi on sekä enemmistökieli että lingua franca. Tärkeimmät syyt muutokseen olivat suomalaisten muuttoliike alueelle sekä ruotsinkielisen yläluokan suomalaistuminen.
Ennen 1800-lukua
Kielitieteilijä Heikki Paunosen tutkimukset osoittavat, että kaupungin alkuaikoina suomenkieliset siirtyivät ajan myötä käyttämään ruotsin kieltä. Tuolloin suomen kielellä oli merkitystä julkisessa elämässä, ja vasta myöhempinä vuosisatoina sen merkitys väheni ja se vajosi yksinomaan talonpoikien kieleksi. Kaupungin viranomaisten vuonna 1697 antamassa asiakirjassa todetaan, että suurin osa asukkaista osasi suomen kieltä ja että he käyttivät sitä laajasti kaupankäynnissä sekä pappien ja jopa tuomarien keskuudessa. Ruotsinkielisillä virkamiehillä oli myös muodollinen vaatimus suomen kielen tuntemisesta, mutta se ei aina toteutunut käytännössä.
Suuri Pohjan sota ja siihen liittyvä väestön siirtyminen aiheuttivat ruotsin kielen voimistumisen. Vuosien 1727 ja 1736 raportit kertovat suomen- ja ruotsinkielisten yhtä suuresta määrästä. Ruotsin kielen voimistumiseen vaikutti myös Ruotsin 1500-luvun politiikka, joka vahvisti tämän kielen hallitsevaa asemaa hallinnossa, oikeuslaitoksessa ja kulttuurissa. Viaporin rakentaminen vuodesta 1748 lähtien nopeutti prosessia merkittävästi. Suuren varuskunnan perustaminen, joka koostui pääasiassa Ruotsista lähetetyistä sotilaista, johti ruotsin kielen hallitsevan aseman vahvistumiseen. Tuohon aikaan suomea puhui enää vain suhteellisen pieni vähemmistö, joka myös osasi valtion virallista kieltä ruotsia. Vuonna 1788 kyseenalaistettiin suomenkielisten palveluiden tarve, koska kaupungin viranomaiset totesivat, että käytännössä kaikki kaupunkilaiset osasivat ruotsia.
1800-luku
Vuonna 1812 Helsingistä tuli Suomen uusi pääkaupunki. Tästä alkoi kaupungin taloudellinen ja kulttuurinen kehitys. Tuohon aikaan ruotsin valta-asema oli vahvimmillaan, koska sitä suosivat entisestä pääkaupungista Turusta muuttaneet virkamiehet, tutkijat ja ylemmän luokan edustajat. Myös keskiluokka puhui lähinnä ruotsia, ja jopa palvelijoiden ja palkkatyöntekijöiden joukossa sitä käytettiin laajasti, kun taas suomea puhuivat ainoastaan yhteiskunnan alimmat luokat. Tuon ajan asiakirjoissa mainitaan, että noin vuonna 1850 älymystöön kuului vain muutama suomenkielinen perhe. Vaikka Suomen kansalliseepoksen, Kalevalan, julkaiseminen vuonna 1835 merkitsi käännekohtaa suomalaisten kansallistunteelle, se ei aluksi heikentänyt ruotsin asemaa julkisessa elämässä. Kaupungin väestö kasvoi ja sinne muutti ihmisiä, mutta muuttajat tulivat pääosin ympäröivistä ruotsinkielisistä kunnista. Vuosien 1820-1852 rekistereiden mukaan kolme neljäsosaa kaupunkiin muuttaneista asukkaista tuli ruotsinkielisistä kunnista. Kaupunkiin muuttaneet suomalaiset oppivat nopeasti enemmistön kielen ja ottivat yleensä ruotsalaiset nimet. Seka-avioliitoista syntyneet lapset ilmoittautuivat yleensä ruotsinkielisiin seurakuntiin ja kouluihin, ja he puhuivat ruotsia äidinkielenään. Aikakauden lähteissä mainitaan, että monet kaupunkilaiset häpesivät puhua suomea ja käyttivät ruotsia julkisessa elämässä, koska sillä oli korkea arvovalta ja sitä pidettiin tunnusmerkkinä sosiaaliselle kehitykselle.
Suomi kuului Venäjään, joten kaupungissa oli myös paljon venäläisiä, joilla oli tärkeitä hallinnollisia tehtäviä. Koko 1800-luvun ajan kaupungissa oli myös pieni saksalainen vähemmistö; saksalaisia oli erityisen paljon aatelisten keskuudessa. Hiukan oli myös puolalaisia, jotka olivat pääasiassa tsaarin armeijassa palvelevia sotilaita. Väestönkasvun myötä näiden vähemmistöjen osuus laski vähitellen.
J. V. Snellmanin johtamien fennomaanien vaatimukset johtivat suomenkielisen lehdistön kehittämiseen ja nostivat suomen kielen tasa-arvoiseen asemaan ruotsin rinnalla. Helsingin yliopistossa käytiin kiihkeitä kiistoja suomen kielen asemasta. Vuonna 1863 suomen kieli sai tasa-arvoisen aseman ruotsin rinnalla. Sitä alettiin käyttää tuomioistuimissa, virastoissa sekä keski- ja korkea-asteen koulutuksessa. Suomalainen kirjallisuus ja lehdistö kehittyivät nopeasti, ja ruotsinkielisessä yläluokassa kansallinen tietoisuus alkoi herätä. Yläluokka alkoi opetella suomen kieltä ja siirtyi vähitellen käyttämään sitä arkielämässä. Tästä seurasi myös nimien suomalaistaminen.
Teollisuuden asteittainen kehitys sai entistä enemmän suomenkielisiä talonpoikia muuttamaan alueelle muualta maasta. Seurauksena oli tarve perustaa heille suomenkielisiä kouluja ja muita palveluita. Suomea puhuivat edelleen vain yhteiskunnan alimmat luokat; vuoden 1870 tilastojen mukaan vain 6% aatelisista, 25% porvareista ja 34% työväenluokasta puhui suomea, ja suomenkielisen väestön osuus oli 25,9% väestöstä. Suomenkielisten prosenttiosuus kuitenkin kasvoi tasaisesti, ja vuonna 1890 suomenkielisistä tuli enemmistö. Erityisesti suomenkieliset hallitsivat työväenluokan asuttamaa Kallion aluetta ja kaupungin laitamia, mutta esim. Kruununhaassa ja keskustassa ruotsinkieliset olivat edelleen enemmistö. Vuonna 1880 kaupungin laitamilla suomea puhui noin 50% väestöstä, keskustassa 25%. Myös kaksikielisten osuus väestöstä kasvoi, ja tämä suuntaus vahvistui 1900-luvun alussa. Ruotsinkielisten keskuudessa suomen osaaminen yleistyi, ja vuonna 1930 jo 82% osasi suomea.
Jatkuva sekoittuminen ja vuorovaikutus kahden kieliryhmän välillä johti 1890-luvulla stadin slangin syntyyn. Alun perin sen sanoista noin kolme neljäsosaa oli ruotsin kielestä, mutta myöhemmin siihen otettiin sanoja suomen murteista, 1900-luvun loppupuolella pääosin englannista, 2000-luvulla maahanmuuttajien myötä myös arabiasta ja somalista.
1900-luku ja nykyaika
1900-luvun alussa suomi hallitsi jo kaikilla julkisen elämän aloilla, ja seuraavat vuosikymmenet vähensivät entisestään ruotsin merkitystä. Aluksi suomen puhumista pidettiin isänmaallisena velvollisuutena ja kansallisen kehityksen osoituksena, ja myöhemmin näin tehtiin myös käytännöllisistä syistä, koska se hallitsi jo kaikkia sosiaalisia ryhmiä.
Suomen itsenäistyttyä vuonna 1917 eduskunta virallisesti vahvisti suomen ja ruotsin tasa-arvon julkisessa elämässä, mikä taattiin kaksi vuotta myöhemmin hyväksytyssä perustuslaissa. Suomen itsenäistyminen sai lähes kaikki venäläiset ja puolalaiset muuttamaan pois kaupungista, jonka jälkeen kaupungissa asui lähes yksinomaan suomalaisia ja ruotsalaisia.
Toisen maailmansodan jälkeen Helsinki ja sen ympärillä olevat Espoo, Vantaa ja Kauniainen alkoivat muodostua metropoliksi, johon liittyi nopea väestönkasvu ja suomalaistuminen kaupungin ympäristössä sekä koko Suomen etelärannikolla. 1950-luvulla alettiin luoda suomalaisia vastineita alueen ruotsinkielisille paikannimille. Väestörakenteen muutokset olivat joillain alueilla niin voimakkaita, että vaikka melkein 90% väestöstä puhui 1800-luvun lopulla ruotsia, 100 vuotta myöhemmin sitä puhui enää alle 10%.
1900-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa Helsinkiin on alkanut virrata ihmisiä ulkomailta. Näistä venäläisten ja virolaisten osuus on suurin, mutta muuttajia tulee myös Euroopan ulkopuolelta. Muihin Euroopan pääkaupunkeihin verrattuna ulkomaalaisten prosenttiosuus on edelleen yksi pienimmistä. Suurin osa muuttajista oppii vähitellen hallitsevan suomen kielen sekä pienessä määrin myös ruotsia. Nykyisin ruotsinkielisten osuus Helsingin väestöstä on enää 5,9 prosenttia.
Asaka
Asaka on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Saitaman prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin kaakkoisosassa Musashinon ylängöllä. Kaupunki on rakentunut Ara- ja Kuromejokien varrelle. Asakassa on 142 922 asukasta (elokuussa 2020) ja sen pinta-ala on 18,34 neliökilometriä.
Paikkakunnan nimi oli alun perin Hizaori (膝折). Se kehittyi historiallisesti postiasemana Kawagoeen johtaneen tien varrella. Meiji-kaudella sinne sijoittui kuparin tuotantoa. Asakaksi Hizaori muutti nimensä vuonna 1932, kun siitä tehtiin maaseutukaupunki. Kaupunkioikeudet Asakalle myönnettiin vuonna 1967, minkä jälkeen se on kasvanut yhtenä Suur-Tokion metropolialueen asuinlähiöistä. Kaupungissa on metalli- ja koneteollisuutta. Sen eteläosassa sijaitsee myös Japanin itsepuolustusmaavoimien tukikohta.
Asakassa toimii Tōyō-yliopiston kampus ja Asakan vedenpuhdistamo. Kaupungin rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluu entinen Takahashi-suvun asuintalo, joka on valittu yhdeksi Japanin tärkeän kulttuuriomaisuuden kohteista. Asakaa palvelevat JR Higashi-Nihonin Musashino-linja ja Tōbu-rautateiden Tōjō-päälinja. Tōjō-päälinjalle liikennöidään junia myös Tōkyō metron Yūrakuchō-linjalta.
The Trial of Henry Kissinger
The Trial of Henry Kissinger on Christopher Hitchensin vuonna 2001 ilmestynyt kirja Yhdysvaltojen ulkopolitiikan vaikuttajan Henry Kissingerin väitetyistä sotarikoksista.
Wyomingin verilöyly
Wyomingin verilöyly oli yksi Yhdysvaltain vapaussodan taisteluista. Se käytiin nykyisen Pennsylvanian koillisosassa amerikkalaisten patrioottien ja lojalistien välillä 3. heinäkuuta 1778. Taistelu päättyi lojalistien irokeesi-liittolaisten järjestämään verilöylyyn, jossa yli kolmesataa patrioottia menehtyi.
Taistelun jälkeen puheet intiaanien julmuudesta kuohuttivat amerikkalaisten mieliä ja Siirtokuntien armeijan ylipäällikkö George Washington järjesti suurimittaisen sotilasoperaation irokeesien kyliin.
Amerikkalaiset joukot
Kesäkuun lopulla 1778 amerikkalaiset saivat tiedon Butlerin armeijan saapumisesta laaksoon. Siirtokuntien armeijan everstit Zebulon Butler ja Nathan Denisson keräsivät nopeasti paikalle noin 400 vapaaehtoista, jotka asettuivat puolustusasemiin Fort Fortyn linnakkeen 50 varusmiehen tueksi. Eversti Denisson pyysi myös apua Washingtonin päämajasta, joka kuitenkin kieltäytyi täydennysjoukkojen lähettämisestä.
Kun taisteluun valmistautuneet Fort Fortyn puolustajat näkivät Butlerin rangerien polttavan väliaikaiset tukikohtansa, he uskoivat näiden vetäytyvän laaksosta. Butler ja Denisson varoittivat alaisiaan lähtemästä takaa-ajoon, kunnes vihollisen lukumäärästä saataisiin varmuus. Miehet syyttivät everstejä pelkuruudesta ja valitsivat uudet komentajat johtamaan lojalistien takaa-ajoa.
Verilöyly
Butlerin rangerit johdattivat takaa-ajajansa avoimelle niitylle, jossa nämä joutuivat kaksipuolisen sivustatulen kohteeksi. Amerikkalaiset maastoutuivat ja yrittivät perääntyä, mutta seneca-soturit sulkivat heidän tiensä. Lyhyen ajan sisällä kolmasosa amerikkalaisista jäi kuolleena taistelukentälle tai läheiselle joelle, jonne he pakenivat. Majuri Butler yritti hillitä irokeesien raivoa ja suojella näiden ottamia vankeja. Intiaanit olivat kuitenkin täynnä voitonhuumaa päästessään kostamaan amerikkalaisille aiempien taisteluiden erimielisyydet. Irokeesit kuljettivat osan vangeistaan muualle ja kiduttivat nämä kuoliaiksi.
Verilöylyn jälkeisenä päivänä lojalistien joukot valtasivat kaikki Wyominglaakson linnakkeet ja polttivat satoja asumuksia. Joidenkin lähteiden mukaan majuri Butler suojeli siviiliväestöä irokeesien julmuuksilta ja yritti löytää naisille ja lapsille turvan laakson ulkopuolelta. Samalla hän lupasi, että laakson asukkaat saavat pitää henkensä ja loput omaisuutensa, jos eivät enää nouse Englantia vastaan. Joidenkin lähteiden mukaan irokeesit eivät piitanneet Butlerin lupauksista, vaan ryöstivät ja tappoivat useita laakson asukkaita. Butlerin oman raportin mukaan irokeesit näyttivät hänelle 227 päänahkaa, jotka he olivat ottaneet verilöylyn aikana ja sen jälkeen. Yli 300 patrioottien puolella olleen sotilaan ja siviilin uskotaan saaneen surmansa verilöylyn aikana. Lisäksi moni verilöylyä metsään paennut menehtyi myöhemmin jäätyään luonnon armoille.
Jälkeenpäin verilöylystä syytettiin mohawkien päämiestä Joseph Brantia, joka oli tapahtumahetkellä kokonaan toisaalla. Wyomingin verilöyly yhdessä Butlerin joukkojen myöhempien hyökkäysten kanssa kuitenkin käänsi amerikkalaisten huomion irokeesien julmuuteen, mikä myöhemmin johti entistä aggressiivisempiin toimiin irokeeseja vastaan. George Washingtonin päätöksellä Amerikan siirtokuntien armeija teki suuren sotilasoperaation irokeesien maaseudulle vuoden 1779 aikana ja tuhosi näiden kylät, pellot ja puutarhat.
Rinnemarjastaja
Rinnemarjastaja (Melanocharis longicauda) on marjastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Rinnemarjastajaa tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa Uuden-Guinean saarella. Lajin on raportoitu olevan harvinainen tai paikallisesti yleinen. Sen ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tess Slesinger
Tess Slesinger (16. heinäkuuta 1905 New York – 21. helmikuuta 1945) oli amerikanjuutalainen kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja.
Hän opiskeli Ethical Culture Society Schoolissa, Swarthmore Collegessa ja Columbian yliopistossa, missä hän suoritti kandidaatin tutkinnon englannin kielessä vuonna 1925. Hänen ensimmäinen merkittävä työnsä, Missis Flinders, julkaistiin 1932. Irving Thalberg tarjosi Slesingerille paikkaa käsikirjoittajana 1930-luvun puolivälissä ja Slesingerin käsikirjoittamiin elokuviin kuuluvat muiden muassa Hyvä maa (1937), Tanssi, tyttö, tanssi (1940) ja Brooklynissä kasvoi puu (1945).
Slesinger avioitui Frank Davisin kanssa vuonna 1936 ja liitosta syntyi kaksi lasta: Peter (s. 1937) ja Jane (s. 1938). Slesinger kuoli syöpään 39-vuotiaana ja hän oli kuolemansa jälkeen ehdolla parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-palkinnon kategoriassa vuonna 1946.
Metyylikeltainen
Metyylikeltainen (C14H15N3) eli N,N-dimetyyli-4-fenyylidiatsenyylianiliini eli 4-dimetyyliamiiniatsobentseeni on atsoväri, jota käytetään pH-indikaattorina. Vesiliuoksessaan aine on erittäin happamissa oloissa punainen ja muuttuu keltaiseksi pH-alueella 2,8–4,4
Hengitettynä aine aiheuttaa yskää sekä hengenahdistusta. Ihmisen aineenvaihdunnassa metyylikeltainen hajoaa aniliiniksi ja N,N-dimetyyli-p-fenyleenidiamiiniksi. Elismistöön kertyessään aine voi vahingoittaa maksaa ja munuaisia. Lisäksi aine on mutageeninen.
Synteesi
Metyylikeltaista valmistetaan teollisesti aniliinista, natriumnitriitistä ja hiilidioksidin metanoliliuoksesta. Syntynyt diatsoniumsuola yhdistyy N,N-dimetyylianiliinin kanssa muodostaen metyylikeltaista.
Carson Daly
Carson Jones Daly (s. 22. kesäkuuta 1973 Santa Monica, Kalifornia) on yhdysvaltalainen televisiopersoona. Hän tuli tunnetuksi MTV:n VJ:nä ohjelmassa Total Request Live. Nykyisin Daly juontaa NBC-kanavalla Last Call with Carson Dalya sekä The Voice -laulukilpailua.
Yksityiselämä
Dalyn äiti, Pattie Daly Caruso, on selvinnyt rintasyövästä. Hänestä ja Carsonista on tullut tämän takia rintasyöpäaktivisteja. Dalylla on kolme lasta vaimonsa Siri Pinterin kanssa: vuonna 2009 syntynyt poika sekä vuosina 2012 ja 2014 syntyneet tyttäret.
Candy / Molly’s Lips
Candy julkaistiin vuonna 1990 Fluid-yhtyeen EP-albumilla Glue. EP julkaistiin myös vuonna 1993 CD:nä yhtyeen vuoden 1989 albumin Roadmouthin kanssa.
Molly's Lips nauhoitettiin 9. helmikuuta vuonna 1990. Sen julkaisi Nirvanan ensimmäinen levy-yhtiö Sub Pop Records. Se julkaistiin albumilla Incesticide vuonna 1992. Hormoaning-EP:llä se julkaistiin samanlaisena versiona kuin Incesticide-albumilla. Siitä julkaistiin myös vinyyliversio Brasiliaan.
Toiset versiot
Nirvana esitti Molly’s Lipsin lähes joka keikallaan vuosina 1989–1993. Yhtyeen keulahahmo Kurt Cobain lauloi Molly's Lips kappaleen Readingissä Reading Festivaaleilla vuonna 1991 The Vaselines -yhtyeen Eugene Kellyn kanssa duettona.
Stefanie Scott
Stefanie Noelle Scott (s. 6. joulukuuta 1996, Chicago, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hänet tunnetaan parhaiten Lexi Reedin roolista Disney Channelin tilannekomediasta A.N.T. – Aikaistetut nuoret taiturit ja Dana Tresslerinä elokuvassa Flipped.
Yksityiselämä
Scott syntyi Chicagossa, josta hän muutti perheineen Floridan Indialanticiin. Hänellä on kaksi vanhempaa veljeä, Troy ja Trent. Scott kävi koulua Holy Trinity Episcopal Academyssä, kunnes siirtyi kotikouluun vuonna 2010.
Ura
Vuonna 2008 Scott sai ensimmäisen roolinsa esittämällä Katiea kokoperheen elokuvassa Beethoven’s Big Break. Seuraavana vuonna hän sai suuremman roolin Rob Reinerin ohjaamasta Flipped-elokuvasta, joka toi hänelle Young Artist -palkinnon. Scott antoi äänensä Emmalle The Walt Disney Companyn lastensarjassa Erikoisagentti Oso.
Diskografia
EP:t
Singlet
Besarion Džugašvili
right|thumb|Ainoa tunnettu valokuva Besarion Džugašvilistä, vaikkakaan sen aitoutta ei ole vahvistettu. right|thumb|Besarion Džugašvilin hauta [[Telavissa, Georgiassa.]] Besarion Ivanes dze Besarion Džugašvili (georg. ბესარიონ ჯუღაშვილი, ven. Виссарион Джугашвили), joka tunnetaan yleisesti nimellä Beso, (n. 1850 – 25. elokuuta 1909) oli Josif Stalinin isä. Georgian Didi Lilossa talonpoikaiseen maaorja perheeseen syntynyt ja nuorena Tbilisiin muuttanut Besarion Džugašvili toimi kaupungissa suutarina kenkätehtaalla.
Besarion Džugašvilin kenkäkauppa epäonnistui taloudellisesti ja hänelle kehittyi vakava alkoholiongelma, minkä vuoksi hän jätti perheensä ja muutti takaisin Tbilisiin vuonna 1884 työskenteleen jälleen kenkätehtaalla. Hänellä oli vähän yhteyttä vaimonsa tai poikansa kanssa tuona aikana ja hänen elämästään on siitä lähtien ollut vähän tietoa, paitsi että hän kuoli vuonna 1909 maksakirroosiin.
Perhetausta ja varhainen elämä
Besarion Džugašvilin perheestä tiedetään vain vähän. Hänen isoisänsä Zaza Besarion Džugašvili (1780–1847) oli mukana vuoden 1804 Mtiuleti-kapinassa Venäjän valtakuntaa vastaan, joka oli liittänyt itäisen Georgian (Kartli-Kakheti) vuonna 1801 osaksi valtakuntaa. Zaza oli mahdollisesti taustaltaan osseetti ja oli kotoisin Gerin kylästä, lähellä nykyistä Etelä-Ossetiaa. Zaza pakeni kapinaa ja muutti Didi Lilon kylään noin 16 km:n päästä pääkaupunki Tbilisistä.
Zaza oli prinsessa Badur Machabelin maaorja hoitaen tämän viinitarhaa. Siellä hänelle syntyi poika Vano  jolla puolestaan syntyi oli kaksi poikaa: Giorgi ja Besarion, joka syntyi todennäköisesti noin vuonna 1850. Vano kuoli nuorena, todennäköisesti ennen 50-vuotispäiväänsä, kun taas Giorgi työskenteli majatalonisäntänä kunnes rosvot tappoivat hänet.
Ilman perhettä Besarion Džugašvili muutti Tbilisiin ja työskenteli G. G. Adelkhanovin kenkätehtaalla. Besarion Džugašvili todennäköisesti oppi Tbilisissä äidinkielensä georgian lisäksi myös armeniaa, azeria ja venäjää.
Vuonna 1870 Besarion Džugašvili muutti Goriin, noin 75 km päässä Tbilisistä, tekemään kenkiä siellä olevalle venäläisille varuskunnalle. Gori oli tuolloin pieni kaupunki, jossa asui noin 7 000 asukasta. Suurin osa kaupungin asukkaista oli armenialaisia, minkä lisäksi siellä asui runsaasti georgialaisia sekä vähän venäläisiä, abhaaseja ja osseetteja. Kaupungin merkitys kasvoi vuonna 1871, kun Transkaukasian rautatien haara yhdisti kaupungin Tbilisiin ja Potiin, öljyviennin tärkeään satamaan.
Elämä Gorissa
thumb|Jughashvilin kotitalo Gorissa.Perhe asui yhdessä huoneessa vasemmalla, kun taas Džugašviilin suutarinverstas perustettiin talon kellariin. Rakennus on nyt osa Stalinille omistettu museota.
Besarion Džugašvili perusti kenkäkaupan Gorin venäläiskortteliin kasarmin läheisyyteen. Vuonna 1872 tai 1874 hän meni naimisiin Ekaterine (Keke) Geladzen kanssa joka oli talonpojan tytär. Vaimo oli todennäköisesti tuolloin vasta 16-vuotias. Keke oli kotoisin Gamorin kylästä lähellä Goria. Hän oli muuttanut kaupunkiin nuoressa iässä isänsä kuoleman jälkeen.
Heillä oli kolme lasta, kaikki poikia, vaikka kaksi ensimmäistä, Mikheil (s. 14. helmikuuta 1875) ja Giorgi (s. 24. joulukuuta 1876), kuolivat kahden kuukauden ikäisinä. Heidän kolmas ja viimeinen poikansa, Ioseb, syntyi 6. joulukuuta 1878.
Mikheilin kuoleman jälkeen Besarion Džugašvili alkoi juopotella ja avioliitto alkoi rakoilla. Besarion Džugašvilin juomisella oli kielteisiä vaikutuksia hänen liiketoimintaansa ja kotielämäänsä. Usein humalassa olevasta Džugašvilistä tuli väkivaltainen ja hän pahoinpiteli Kekeä ja Iosebia.
Viimeiset vuodet
Vuonna 1884 Besarion Džugašvili jätti perheen ja muutti Tbilisiin. Hän palasi vanhaan työhönsä Adelkhanovin tehtaalle. Hän lähetti Tiflistä rahaa Kekelle sekä pyrki sovintoon hänen kanssa mutta nämä yritykset epäonnistuivat.
Besarion Džugašvili alkoi tehdä kenkiä armenialaisessa basaarissa Tbilisissä sijaitsevassa pajassa, ja hänen elämänsä oli sen jälkeen epävarma Besarion Džugašvili piti yhteyttä poikaansa Iosebiin.
Elokuussa 1909 Besarion Džugašvili oli Tbilisin Mikailovskin sairaalassa tuberkuloosin, koliitin ja kroonisen keuhkokuumeen takia. Hän kuoli 12. elokuuta 1909 ja kuolinsyyksi ilmoitettiin maksakirroosina. Vain yksi henkilö osallistui hänen hautajaisiinsa, ja hänet haudattiin merkitsemättömään hautaan Telaviin.
John D. Hickerson
right|thumb|Suurlähettiläs Hickerson presidentti [[Juho Kusti Paasikivi|Paasikiven (vas.) ja ulkoministeri Virolaisen (oik.) keskellä.]] John Dewey Hickerson (26. tammikuuta 1898 Crawford, Texas – 18. tammikuuta 1989 Bethesda, Maryland) oli yhdysvaltalainen diplomaatti, joka toimi muun muassa maansa suurlähettiläänä Helsingissä 1955–1959.
Mikael Andersson (näyttelijä)
Mikael Andersson (s. 20. kesäkuuta 1960) on suomalainen näyttelijä. Hänet muistetaan erityisesti televisiosarjasta Metsolat, jossa hän näytteli halvaantunutta Stigiä. Lisäksi Andersson näytteli Carl Mestertonin toisessa menestyssarjassa Hovimäessä asessori Sundeliusta. Näiden lisäksi Andersson on tehnyt pienempiä roolisuorituksia elokuvissa.
John D. Hickerson
Ulkomaankomennuksilta Hickerson palasi ulkoministeriöön Washingtoniin 1928, jossa hänet nimitettiin Länsi-Euroopan osaston apulaispäälliköksi.
Vuonna 1940 Hickersonista tuli Yhdysvaltain ja Kanadan toisen maailmansodan takia perustaman yhteisen puolustuslautakunnan (Permanent Joint Board on Defense) sihteeri. Vuosina 1944–1947 hän oli Euroopan-asioiden toimiston (Office of European Affairs) varajohtaja ja edusti Yhdysvaltoja muun muassa Dumbarton Oaksin konferenssissa 1944. Vuonna 1947 hänet ylennettiin Euroopan-toimiston johtajaksi.
Vuosina 1949–1953 Hickerson toimi presidentti Harry S. Trumanin nimittämänä Yhdysvaltojen kansainvälisten järjestöjen asioiden apulaissihteerinä. Tämän jälkeen Hickerson toimi kaksi vuotta National War Collegen neuvonantajana.
Presidentti Dwight D. Eisenhower nimitti Hickersonin 1955 suurlähettilääksi Suomeen, jossa hän toimi marraskuuhun 1959 saakka. Hänen seuraava asemapaikkansa oli Filippiinit 1960–1961.
Eläkevuosinaan Hickerson asui Washingtonissa. Hän kuoli syöpään tammikuussa 1989.
Vuorimarjastaja
Vuorimarjastaja (Melanocharis versteri) on marjastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Vuorimarjastajaa tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa Uuden-Guinean saarella. Lajin on raportoitu olevan harvinainen tai melko yleinen. Sen ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Colonia
Colonia oli alkujaan roomalainen kolonia, joka perustettiin vasta vallatulle alueelle. Myöhemmin coloniat menettivät sotilaallisen tarkoituksensa ja colonia alkoi tarkoittaa kaupunkien hierarkiassa korkeinta tasoa, municipiumin yläpuolella.
Esimerkkejä kuuluisista colonioista:
Karkonlammi
Karkonlampi laskee kaakossa pitkin ojitettua suonotkelmaa Kailaanlammiin (korkeus merenpinnasta 115,7 metriä). Tämä on edelleen lännessä noin 90 metrin levyisen suokannaksen välityksellä yhteydessä Hakolammiin (korkeus 115,2 metriä merenpinnasta), joka laskee pitkin ojitettua suonotkelmaa Torronsuohon.
Voimassa olevassa valuma-aluejaossa nämä kolme lampea luetaan Paimionjoen vesistöön ja siellä Pajulanjoen valuma-alueeseen. Maastokartan perusteella tieto on väärä. Ehdotetun uuden valuma-aluejaon mukaan lammet kuuluvat Loimijoen valuma-alueeseen ja siellä nykyisen valuma-aluejaon mukaisessa jaotuksessa Kalliojärven valuma-alueeseen.
Hanko–Hyvinkää-rata
Hanko–Hyvinkää-rata on vuonna 1873 valmistunut yksiraiteinen, alun perin yksityinen rautatie, joka johtaa Hangosta 149 kilometrin päähän pääradan varrelle Hyvinkäälle. Muita kuntia radan varrella ovat Nurmijärvi, Vihti, Lohja ja Raasepori. Liikennepaikkoja radalla on 14.
Historia
pienoiskuva|[[Hyvinkään rautatieasema (Hangon rata)|Hyvinkään rautatieasema]] Radan rakentamisen rahoittivat pietarilaiset liikemiehet. Hankkeen etuna nähtiin Hangon edullinen sijainti talvisatamana, joka pysyi Pietaria pidempään jäätymättömänä ja mahdollisti siten ­ulko­maan­kaupan talvi­aikanakin. Rata koettiin jatkeeksi muutamaa vuotta aikaisemmin valmistuneelle Riihimäki–Pietari-radalle, ja yhdessä ratojen suunniteltiin välittävän Venäjältä Keski-Eurooppaan suuntautuvaa liikennettä. Toiminta osoittautui kuitenkin tappiolliseksi, ja kahden vuoden kuluttua rata myytiin valtiolle hyvin edulliseen hintaan. Pietarin talviliikenteestä kovaa kilpailua kävi vuonna 1870 Viroon valmistunut Baltian rata.
Sen jälkeen kun Helsingistä Karjaan kautta Turkuun johtava rantarata vuonna 1903 valmistui, Hanko–Hyvinkää-rata on jakautunut selvästi kahteen osaan: Hyvinkää–Karjaa-rataan ja Karjaalta Hankoon johtavaan Hangon rataan.
Hanko–Hyvinkää-ratayhteyden mukaan on saanut nimensä radan alkukohtaan Hyvinkäälle rakennettu uusi asuinalue Hangonsilta.
Sähköistys
Liikennevirasto laati Hanko–Hyvinkää-radan sähköistämisestä suunnitelman, joka oli nähtävillä kunnissa syksyllä 2013. Viimeisin ratasuunnitelma valmistui syksyllä 2019. Sähköistyshankkeeseen kuuluu myös Hangon satamaradan, Kirkniemen pistoraiteen ja Lappohjan satamaraiteen sähköistäminen. Yhteensä sähköistettävien raiteiden pituus on 165 kilometriä. Sähköistyksen lisäksi radan tasoristeyksiä parannetaan. Hankkeen käynnistämisestä päätettiin vuonna 2020. Kustannusarvio on 62 miljoonaa euroa ja rakennustyöt tehdään vuosina 2021–2024.
Rocafortin metroasema
Rocafort on vuonna 1926 rakennettu Barcelonan metron linjan 1 asema. Se sijaitsee Eixamplen alueella Gran Via de les Corts Catalanes- ja Carrer de Rocafort -katujen risteyksen alla.
Carinhall
pienoiskuva|[[Franz von Stuck, Taisteleva Amatson, 1897. Patsas sijaitsi aiemmin Carinhallissa, nykyisin Eberswaldessa.]] Carinhall oli Hermann Göringin maaseutuasunto ja metsästyslinna. Se rakennettiin suurelle metsästystilalle Berliinin koillispuolelle Schorfheideen Großdöllner Seen ja Wuckerseen väliin Brandenburgin pohjoisosaan.
Historia
Göringin ensimmäisen vaimon, ruotsalaisen Carin Göringin (1888–1931) mukaan nimettyä residenssiä rakennettiin vuodesta 1933 alkaen mittasuhteiltaan valtavaksi, mutta muistuttamaan metsästyslinnaa. Sen pääarkkitehti oli Werner March, joka suunnitteli Berliinin olympiastadionin. Carin Göringin ruumis siirrettiin vuonna 1934 alkuperäisestä hautapaikasta Ruotsista Carinhallin alueelle. Carinhallissa järjestettiin 10. huhtikuuta 1935 Göringin hääjuhla, kun Göring vihittiin toisen vaimonsa, näyttelijä Emmy Sonnemannin kanssa. Vuonna 1951 löytyi luuranko, jota pidettiin Carin Göringin luurankona, ja se vietiin Ruotsiin. 1990-luvulla Carinhallista löytyi kuitenkin toinen luuranko, joka DNA-tutkimuksissa on osoitettu Carin Göringin luurangoksi. Se on haudattu Ruotsiin.
Kohtalo
pienoiskuva|Carinhall raunioina vuonna 1947. Göring räjäytytti Carinhallin 28. huhtikuuta 1945 estääkseen sitä joutumasta lähestyvän puna-armeijan käsiin. Taideaarteet oli siirretty etukäteen Berchtesgadeniin.
Carinhallista on nykyisin jäljellä rauniot, muutamia perustuksia ja mahtavat portit.
Perintö
Vuonna 1999 ilmestynyt kirja Görings Reich: Selbstinszenierungen in Carinhall herätti uuden kiinnostuksen Carinhallia kohtaan. Paikalle tuli aarteenetsijöitä, ja paikasta pelättiin tulevan uusi natsien pyhiinvaelluspaikka. Brandenburgin osavaltionhallinto määräsi Göringin vaimon haudan hävitettäväksi.
Kinnarp
Kinnarp on taajama Falköpingin kunnassa Ruotsissa noin 11 kilometriä etelään Falköpingistä. Kinnarp kasvoi yhteen Slutarpin kanssa vuonna 1970, ja vuonna 2015 taajamassa oli 962 asukasta. Kinnarp kuuluu Kinnevedin piiriin ja aivan taajaman eteläpuolella sijaitsee Kinnevedin kirkko. Paikkakunnalla toimii huonekaluvalmistaja Kinnarps.
Josek
Josek Oy (Joensuun Seudun Kehittämisyhtiö Oy) on entinen Joensuun seudun yritysten kehitysorganisaatio. Se pyrki parantamaan alueen elinkeinorakennetta sekä Joensuun, Ilomantsin, Kontiolahden, Liperin, Outokummun ja Polvijärven yritysten kilpailukykyä kansainvälisillä markkinoilla. Josek toimi Joensuun Tiedepuistossa.
Yhtiön viimeisenä toimintavuonna 2018 sen liikevaihto oli 3,5 miljoonaa euroa. Yhtiö työllisti 25 ihmistä.
Yhtiö fuusioitui Joensuun Tiedepuisto Oy:n kanssa. Uuden yrityksen, Business Joensuun toiminta alkoi vuoden 2019 alusta.
Gemma Ward
thumb|Gemma Ward FashionWeekLivessa [[San Franciscossa maaliskuussa 2007.]] Gemma Louise Ward (s. 3. marraskuuta 1987 Perth) on australialainen huippumalli ja näyttelijä.
Elämäkerta
Ward syntyi Länsi-Australian Perthissä. Hän on Gary ja Claire Wardin toinen lapsi. Wardin isosisko Sophie oli myös malli, joka lopetti työn, koska katsoi sen olevan liian ikävystyttävää. Lisäksi Wardilla on kaksi nuorempaa kaksoisveljeä, Oscar ja Henry. Uransa alkuaikoina Ward asui New Yorkissa parhaan ystävänsä kanssa.
Ward halusi alun perin näyttelijäksi. Hän esiintyi ensimmäisen kerran kymmenvuotiaana koulunäytelmässä Hannu ja Kerttu. Malliksi Ward päätyi vahingossa. Hänet löydettiin vuonna 2002, kun hän oli australialaiseen mallikilpailuun osallistuneiden ystäviensä seurassa. Lopulta hänet valittiin kisaan, muttei voittanut. Hänen hauras ja yksilöllinen ulkonäkönsä sai kuitenkin huomiota Vivien's Model Agencylta, joka teki hänelle mallikansion.
15-vuotiaana Ward oli jo valloittanut Australian muotiviikot ja päässyt Italiaan tapaamaan Miuccia Pradaa.
Jacob Johann von Sievers
thumb|[[Josef Grassin maalaama muotokuva Jacob Sieversistä 1790-luvulta.]]
Gemma Ward
Elämäkerta
Ward seurusteli näyttelijä Heath Ledgerin kanssa. Pari oli viettänyt joulun yhdessä kotikaupungissaan Perthissä ennen paluuta New Yorkiin, jossa Ledger kuoli tammikuussa 2008. Ward sai poikaystävänsä David Lettsin kanssa tyttövauvan joulukuussa 2013.
Jacob Johann von Sievers
Jacob Johann von Sievers (, 19. elokuuta 1731 Wesenberg, nyk. Rakvere, Viro – 23. heinäkuuta 1808 Bauenhof (nyk. Valmiera), Liivinmaan kuvernementti) oli venäläinen valtiomies, Novgorodin kuvernööri ja suurlähettiläs Puolassa. Hän oli myös kenraalien Karl Karlovich Sievers, Jacob Karlovich Sievers ja Jegor Karlovich Sievers setä.
Gemma Ward
Elämäkerta
Englannin lisäksi Ward puhuu sujuvaa ranskaa, italiaa ja espanjaa. Lisäksi hän puhuu jonkin verran saksaa, japania, portugalia ja hollantia.
Ura
thumb|Gemma Ward FashionWeekLivessa San Franciscossa maaliskuussa 2007. Gemma Ward nähtiin muotiraamattu Voguen kannessa ensimmäistä kertaa jo 16-vuotiaana (nuorin koskaan Yhdysvaltain Voguen kannessa nähty malli), kun hän poseerasi yhdessä Daria Werbowyn, Gisele Bündchenin, Natalja Vodjanovan ja Karolína Kurkován kanssa. Sen jälkeen hän on tehnyt töitä parhaille muotinimille – muun muassa Chanelille, Guccille, Versacelle, Yves Saint-Laurentille, Valentinolle ja Alexander McQueenille. Ward oli ensimmäinen Teen Voguen kannessa koskaan nähty malli ja ensimmäinen malli sitten Kate Mossin, joka on mainostanut Calvin Kleinin Obsession Night for Men -parfyymia. Vuonna 2005 hän esiintyi yli 20:llä New Yorkin catwalkilla suunnittelijoille kuten Vera Wang ja Oscar de la Renta. Vuoteen 2006 mennessä Wardista oli tullut Australian muotimaailman kirkkain tähti.
Jacob Johann von Sievers
Elämäkerta
Jacob Johann von Sievers oli Sieversin sukua Virosta ja syntyi vuonna 1731 köyhään aatelisperheeseen. Hän muutti Pietariin 12-vuotiaana setänsä Karl Sieversin kanssa. Hän meni myöhemmin naimisiin tämän tyttären kanssa.
Sievers aloitti uransa kirjurina Ulkomaisten asioiden kollegiossa. Hän oli myös Venäjän suurlähetystöissä Kööpenhaminassa ja Lontoossa.
Gemma Ward
Ura
Wardia edustaa kuuluisa mallitoimisto IMG, joka on edustanut aikaisemmin muun muassa Tyra Banksia ja Heidi Klumia. Hän ansaitsee noin 10 000–20 000 dollaria näytöksestä ja noin 100 000 dollaria kampanjoista.
Jacob Johann von Sievers
Elämäkerta
Seitsen­vuotisessa sodassa hän toimi päämajoitusmestarina Gross-Jägersdorfin, Zorndorfin sekä Kołobrzegin valloituksissa. Vuosina 1759–1760 hän oli venäläis-preussilaisen vankienvaihtokomitean sihteerinä.
Gemma Ward
Ura
Ward on myös näytellyt elokuvissa. Hän esiintyi Toni Colletten ja Rhys Wakefieldin kanssa The Black Balloonissa sekä pienessä roolissa The Strangers -elokuvassa vuonna 2008. Hänellä oli pieni sivuosa merenneitona elokuvassa Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä vuonna 2011. Vuonna 2013 Ward esiintyi elokuvassa The Great Gatsby – Kultahattu.
Jacob Johann von Sievers
Novgorodin kuvernööri
Sievers oli Novgorodin kuvernöörinä vuosina 1764–1781. Varsin pian kuvernööriksi tulonsa jälkeen hän totesi, että Novgorodin kuvernementin talous oli huonossa kunnossa, minkä vuoksi hän kirjoitti keisarinna Katariina Suurelle omista parannusehdotuksistaan. Niistä tärkeimpiä olivat maidenjako ja metsiensuojelu maatalousalueilla. Sen lisäksi kuvernööri Sievers toteutti monia muita projekteja kuvernementissaan, mihin hän sai keisarinnan suostumuksen. Nämä kirjattiin myös kuvernementin ohjeisiin ja lakikokoelmiin.
Gemma Ward
Ulkonäkö
Wardin mitat ovat 81–60-89. Hän on 178 cm pitkä, ja hänellä on vaaleat hiukset sekä siniset silmät.
Jacob Johann von Sievers
Novgorodin kuvernööri
Jacob Johann von Sievers teki erittäin paljon alueensa hyväksi. Erityisesti hän kiinnitti huomiota maatalouden kehitykseen sekä suolan, turpeen ja kivihiilen hankintaan. Hänelle oli erittäin tärkeää myös tiestön, jokiväylien ja koulujen kehittäminen. Hän pyrki myös kehittämään huonoon kuntoon menneitä kaupunkeja ja kohentamaan erityisesti Tveriä.
Novgorodin kuvernöörinä Sievers saavutti keisarinna Katariina Suuren erityisen suosion. Vuonna 1774 hänet nimettiin vesiväylästön johtajaksi. Virassaan hän kunnostutti ja rakennutti eri kanavia sekä kunnostutti erittäin tärkeän Vyšni Volotšokin vesitien.
Vuonna 1781 hänet nimettiin valtioneuvokseksi, mutta saatuaan vihollisekseen Grigori Potjomkinin hän joutui jättämään tämän viran. Syynä tähän oli Jacob Sieversin ero vaimostaan Elizaveta Karlovna Sieversistä. Heillä ei ollut avioliitossa lapsia. Näiden asioiden vuoksi Sievers oli kahdeksan vuotta syrjässä vuoteen 1789 asti.
Puolan jako
thumb|Grodnon uusi linna, jossa sovittiin Puolan toisesta jaosta.
Vuonna 1789 Sievers nimettiin suurlähettilääksi Puolaan. Hän toimi puheenjohtajana Grodnon Sejmissä (vanha Puolan parlamentti), jossa hän halusi hajottaa Targowican konfederaation. Sievers auttoi vahvasti myös Puolan toisessa jaossa.