cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mercedes-Benz C111
C111-IV (bensiini) ja ennätysajot 1979
Viimeinen ennätysajo Nardòssa tapahtui 5. toukokuuta 1979 edelleen kehitetyllä C111-IV:llä. Mercedes-Benz halusi lyödä Mark Donohuen 1 100 hevosvoiman Porsche Can Am kilpa-autolla vuonna 1975 ajaman ratakierroksen ennätysnopeuden 355,854 km/t, mikä tosin ei ollut saanut FIA:n hyväksyntää, mutta minkä ylittämiseen oli toiveita. Moottori ei kuitenkaan tällä kertaa ollut enää tuttu diesel, vaan 4,5-litrainen V8-tuotantomoottori mikä oli laajennettu 4,8-litraiseksi ja varustettu kahdella KKK:n l. Kühnle, Kopp & Kausch (1899-2006) -turbolla: muutosten jälkeen se tuotti 368 kW l. 500 hevosvoiman tehon. Myös koeautoa oli muokattu aerodynaamisemmaksi intron ja gallerian kuvien osoittamalla tavalla kahdella peräevällä ja kookkailla ilmanohjaimilla. Nopeusennätyksen tavoittelu ei rahallisesti enää ollut suuri satsaus, ja ilman välikohtauksia sujunut ajo tuotti uuden virallisen nopeusennätyksen 403,978 km/t. Samalla yrittämällä syntyi kolme matkaennätystä 10 kilometrin sekä 100 kilometrin ja 100 mailin matkoilla.
Riverton
Riverton tarkoittaa seuraavia:
Salaryman
thumb|250px|Salarymaneja [[Tokiossa matkalla töihin.]] Salaryman on Japanissa käytetty nimitys ylemmästä toimihenkilöstä tai toimistotyöntekijästä.
Japanissa on tyypillistä, että työntekijät omistautuvat yhtiölleen ja tekevät ahkerasti työtä sen menestyksen eteen. Salaryman-nimitys tulee englannin kielen sanoista "salary" ja "man", jotka merkitsevät yhdessä vapaasti suomennettuna "palkkatyöläinen". Salaryman-nimitys on sävyltään neutraali tai jopa aavistuksen kunnioittava.
Naispuolisista toimihenkilöistä on tavattu käyttää nimitystä office lady tai lyhennettä OL. Termi käsittää pääsääntöisesti sihteeri- ja assistenttitason työtä tekevät naiset, erityisesti nuoret ja naimattomat. Naispuolisen ylemmän toimihenkilön kutsuminen office ladyksi mielletään halventavaksi.
Vastaava termi ruumiillista ja suorittavaa työtä tekevästä henkilöstä (niin sanotuista "duunareista") on nikutai-rōdō-sha (肉体労働者).
Piltdownin ihminen
Löytyminen
thumb|Tutkijoita Piltdownin kallon ympärillä. Charles Dawson ja Arthur Smith Woodward ovat takarivissä oikealla. Maalaus John Cooke, 1915. Harrastelija-arkeologi ja -geologi Charles Dawson sekä British Museumin geologian osaston intendentti ja Geologisen seuran puheenjohtaja Arthur Smith Woodward julkistivat Geologisen seuran kokouksessa 18. joulukuuta 1912 fossiililöydön, jonka Dawson oli tehnyt sorakuopasta Piltdownista läheltä itäsussexilaista Uckfieldin kylää. Löytö koostui kallon ja leuan osista, joiden Dawson väitti kuuluneen ihmisen evoluution puuttuvalle lenkille. Dawsonin mukaan löydöt olivat iältään puoli miljoonaa vuotta.
Luunsirut olivat löytyneet maakerroksesta, jossa oli myös kauan sitten sukupuuttoon kuolleiden eläinten luita. Dawson kertoi, että ensimmäisen luunsirun olivat löytäneet tietä korjaamassa olleet työmiehet ja hän itse oli löytänyt myöhemmin lisää siruja. Dawson ja Smith Woodward olivat löytäneet leukaluun ja hampaat yhdessä.
Dawson nimesi löytönsä Piltdownin ihmiseksi. Tiedeyhteisö antoi sille tieteelliseksi nimeksi Eoanthropus dawsoni, Dawsonin alkuihminen.
Piirteet
Fossiililöytö muistutti osittain ihmistä ja osittain apinaa. Kallonsirut muistuttivat nykyihmisen kalloa, mutta ne olivat epätavallisen paksuja. Aivokoppa oli suuri kuten ihmisellä. Leuka muistutti apinan leukaa – se oli leveä ja siinä oli isot hampaat. Hampaiden kulumajäljet olivat kuitenkin samankaltaiset kuin ihmisillä. Smith Woodward rekonstruoi kappaleiden perusteella kallon, joka oli kooltaan kaksi kolmasosaa nykyihmisen kallosta, ja yhdisti leuan siihen.
Osa Geologisen seuran väestä uskoi löydön autenttisuuteen. Osa kuitenkin arveli, että kallo ja leuka olivat eri lajeista ja eri ajoilta, ihmisapinasta ja simpanssityyppisestä apinasta, ja palat kulkeutuivat yhteen tulvavesien mukana.
Huijauksen paljastuminen
Löydöt tutkittiin tieteellisen tarkasti vuonna 1953. Kallon havaittiin olevan todennäköisesti alle 500-vuotias. Leuka oli peräisin borneolaisesta orangista ja hampaat simpanssista. Hampaat huijari oli viilannut näyttämään ihmisen kulmahampailta. Myös monet niiden kanssa yhdessä löytyneistä fossiileista olivat osoittautuneet väärennöksiksi.
Väärennöksen paljastuminen kesti neljäkymmentä vuotta, sillä Piltdownin ihminen tyydytti eurooppalaisten odotukset siitä, että varhaisimmat ihmislajit löytyisivät Euraasiasta. Löytö sopi myös hyvin yhteen senaikaisen uskomuksen kanssa, jonka mukaan ihmisen evoluutio oli alkanut juuri aivokopan kasvamisella. Lisäksi Smith Woodwardin maine ja asema sekä paikalta tehdyt uudet löydöt paransivat löydön uskottavuutta. Myös ammatillinen mustasukkaisuus piti väärennetyn kallon ja leuan pois tarkemmasta julkisesta tutkimuksesta. Muun muassa Louis Leakey yritti vuonna 1933 saada sitä tutkittavakseen, mutta hän sai ainoastaan katsella sitä hetken, ja sen jälkeen se palautettiin kassakaappiin.
Piltdown-huijauksen seurauksena ihmisen evoluution tutkiminen hidastui kymmenillä vuosilla, koska seuraavia löytöjä verrattiin virheellisesti Piltdownin ihmiseen. Huijaus sai myös paleontologit ja evoluutioteorian näyttämään joidenkin silmissä epäluotettavilta.
Tekijät
Väärennöksen tekijästä ei ole koskaan saatu selvyyttä. Charles Dawson on ollut ykkösepäilty, mutta vuosien mittaan on esitetty muitakin nimiä, kuten Arthur Conan Doyle, joka asui seudulla, Pierre Teilhard de Chardin ja biologi Martin A. C. Hinton. Dawsonin havaittiin kuitenkin harjoittaneen samankaltaisia fossiiliväärennöksiä jo ennen Piltdownin ihmistä. Hänellä uskotaan myös olleen apureita. Arvostettu Smith Woodward rahoitti Dawsonin kuoleman jälkeen uusia kaivauksia löytämättä mitään, minkä vuoksi vaikuttaa epätodennäköiseltä, että hän olisi ollut mukana huijauksessa. Dawsonin motiivina uskotaan olleen halu päästä tiedeakatemian jäseneksi.
Te (kana)
て hiraganalla tai テ katakanalla ovat kaksi japanin kielen kirjoittamiseen käytettyä kana-merkkiä, jotka edustavat samaa tavua. Ne lausutaan, ja ne ovat kana-aakkostojen 19. sijalla tsu- ja to-tavujen välissä.
Alkuperä
Hiragana て ja katakana テ on johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 天.
Tarkkeet
Merkkeihin voidaan lisätä dakuten, jolloin muodostuvat tavut で ja デ, jotka lausutaan.
Latinisaatio
Kanat latinisoidaan samalla tavalla sekä Hepburn-, Kunrei-shiki että Nihon-shiki-järjestelmissä, « te », ja niiden soinnilliset vastineet « de ».
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille て. Hiragana て kirjoitetaan yhdellä vedolla:
thumb|right|Vetojen järjestys merkille テ. Katakana テ kirjoitetaan kolmella vedolla:
Kozloduin ydinvoimalaitos
thumb|Kozloduin ydinvoimalaitoksen käytössä olevat yksiköt 5 ja 6. thumb|Laitoksen suljetut yksiköt 1–4. Kozloduin ydinvoimalaitos on Bulgariassa, Kozloduin kaupungissa sijaitseva ydinvoimalaitos, joka aloitti sähköntuotannon 4. syyskuuta 1974. Voimalassa on käytössä kaksi 1 000 megawatin VVER-1000-tyyppistä reaktoria, joista laitosyksikkö 5 käynnistettiin vuonna 1987 ja laitosyksikkö 6 vuonna 1991. Yksiköt 1 ja 2 suljettiin joulukuussa 2002 ja yksiköt 3 ja 4 joulukuussa 2006, osana Euroopan unionin Bulgarialle asettamia jäsenyysehtoja.
Voimalaitoksen sähköntuotto oli suurimmillaan vuonna 2002, jolloin se tuotti kuudella reaktorilla yhteensä 20 221 719 megawattituntia, joka muodosti 47,3 % Bulgarian koko sähköntuotannosta. Kozloduin ydinvoimalaitos on ainoa käytössä oleva ydinvoimalaitos Bulgariassa, mutta Belenen ydinvoimalaitoksen keskeytyksissä olleita rakennustöitä on tarkoitus jatkaa, ja sen olisi tarkoitus aloittaa kaupallinen sähköntuotanto vuonna 2014.
Lexington (Kentucky)
Lexington on Yhdysvaltain Kentuckyn osavaltiossa sijaitseva kaupunki. Se on alueeltaan identtinen Fayetten piirikunnan kanssa, ja siksi sitä kutsutaan myös nimellä Lexington-Fayette.
Lexington on Kentuckyn osavaltion asukasluvultaan toiseksi suurin kaupunki. Lexington perustettiin virallisesti 6. toukokuuta 1782. Kaupunki on nimetty Massachusettsin Lexingtonin kaupungissa käydyn taistelun mukaan.
Vuoden 2010 väestönlaskennassa kaupungissa oli 295 803 asukasta. Arvio vuodelle 2017 oli 321 959. Asukkaista 76% on valkoisia ja 15% afroamerikkalaisia.
Kaupungissa toimii suuri Kentuckyn yliopisto sekä pieni, vuonna 1780 perustettu Transylvania University, joka on yksi Yhdysvaltojen vanhimmista korkeakouluista.
Raviurheilu on suosittua Lexingtonissa.
thumb|220px|Lexington, Kentucky|left
Patriots of Micronesia
Patriots of Micronesia tai Across All Micronesia on Mikronesian liittovaltion kansallislaulu. Sitä on käytetty kansallislauluna vuodesta 1991 lähtien. Laulun musiikki on otettu saksalaisesta laulusta Ich hab' mich ergeben. Patriots of Micronesian alkuperäissanoitukset ovat englanninkieliset. Laulun sanoittaja ei ole tiedossa.
Bomfunk MC’s
Bomfunk MC’s on suomalainen elektronista tanssimusiikkia soittava kokoonpano. Yhtyeen kappale "Freestyler" oli Euroopan myydyin single vuonna 2000.
Historia
Bomfunk MC’sin tuottajana toimii useissa projekteissa mainetta niittänyt tuottaja Jaakko Salovaara (JS16). Bomfunk MC’s perustettiin vuoden 1998 paikkeilla ja sen alkuperäisiä jäseniä ovat Raymond Ebanks (B.O.DUBB/B.O.W), Ismo Lappalainen (DJ Gismo, DJ), Ville Mäkinen (Mr. Willy, basso ja syntikat) sekä Ari Toikka (AT, rummut). Yhtyeen mukana pyöri usein myös Savage Feet -breakdanceryhmä.
Vuonna 2003 DJ Gismo jätti Bomfunkit ja tilalle tulivat DJ/tuottaja -kaksikko Skillsters, eli Riku Pentti (Infekto, DJ) sekä Okke Komulainen (syntikat). Bomfunkien mukana näkee myös entistä enemmän vierailevia artisteja ja etenkin Charles Shalter (Max C) on usein laulamassa keikoilla.
Vuonna 2003 päättyi myös Bomfunk MC’sin ja Sony Musicin välinen levytyssopimus, koska yhtyeen toista levyä Burnin' Sneakers (2002) ei promotoitu. Uusi levytyssopimus Universal Musicin kanssa ei tuottanut tulosta, kun yhtyeen kolmas albumi Reverse Psychology (2004) ja sen singlejulkaisut alisuoriutuivat pahasti Euroopan markkinoilla.
Vuoden 2018 marraskuussa yhtye ilmoitti tekevänsä kuusi festivaalikeikkaa kesällä 2019. He esiintyvät Raumalla, Jämsässä, Vantaalla, Jyväskylässä, Oulussa ja Seinäjoella.
Albumit
In Stereo on julkaistu kolmena eri versiona (normaali, limited edition sekä special edition) ja Burnin’ Sneakers kahtena versiona (normaali ja limited edition DVD-versio).
Kefotetaani
Kefotetaani (C17H17S4N7O8) on kefalosporiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä ja eläinlääketieteessä antibioottina.
Ominaisuudet ja käyttö
Kefotetaani kuuluu niin kutsuttuihin toisen sukupolven kefalosporiineihin. Sen antibioottiset ominaisuudet perustuvat muiden kefalosporiinien tavoin bakteerien soluseinän synteesin estoon. Lääkeaine on laajakirjoinen ja tehoaa enterokokkeja lukuun ottamatta suurimpaan osann grampositiivisista bakteereista ja moniin gramnegatiivisiin bakteereihin, mutta ei Pseudomonas-suvun lajeihin. Kefotetaani on suhteellisen stabiili beetalaktamaasien vaikutuksia vastaan. Lääkeaine annostellaan ruiskeena suoneen tai lihakseen. Sitä voidaan käyttää esimerkiksi hengitystieinfektioiden, virtsatulehdusten, vatsan tulehdusten hoitoon ja ennen leikkausta annettavana antibioottina. Eläinlääketieteessä kefotetaania käytetään kissojen ja koirien vatsan tulehdusten sekä tulehtuneiden haavojen hoitoon.
Haittavaikutukset
Kefotetaani voi aiheuttaa haittavaikutuksinaan ihottumaa, huonovointisuutta, oksentelua ja ripulia. Kefotetaani voi aiheuttaa immuunivälitteistä hemolyyttistä anemiaa.
Valmistus
Kefotetaani no puolisynteettinen yhdiste. Synteesin ensimmäisessä vaiheessa 7-aminokefalosporaanihaposta johdettu bromiasetamidojohdannainen reagoi 4-karboksi-3-hydroksi-5-merkaptoisotiatsolin kanssa. Muodostunut yhdiste reagoi 1-metyyli-1,2,3,4-tetratsoli-5-tiolin kanssa emäksisissä olosuhteissa. Tällöin molekyyliin liittyy 1-metyylitetrasolitioleetteriryhmä ja merkaptoiostiatsolirengas toisiintuu 1,3-ditietaanirenkaaksi.
Bablo
Bablo (oik. Marko Junnilainen, s. 29. huhtikuuta 1968 Iisalmi) on suomalainen iskelmä- ja rocklaulaja. Bablon kappaleita ovat muun muassa ”Paikka auringossa”, ”Taivas sinivalkoinen” (”Jersey Girl”), ”Kauas vuorten taa” (”Whiskey in the Jar”), ”Mies joka ei koskaan tanssi”, ”Missä taivas kohtaa maan” ja ”Reissumies”. Bablo oli ääninäytellyt Heavenly Sword-videopelissä kuningas Bohanin äänenä ja Franklin ja ystävät-animaatiosarjassa opettaja Pöllön äänenä.
Historia
Bablon laulajanura sai alkunsa syksyllä 1990 Helsingissä, missä Vexi Salmi kuuli sattumalta hänen lauleskelevan aamuyöllä Café Metropolin portailla bluesia itseään kitaralla säestäen. Salmi kuunteli nuorta laulajaa ihmeissään ja miehet sopivat tapaamisen, jonka tuloksena Bablo levytti pari singleä.
Laulajantyönsä ohella Bablo on toiminut myös rautakauppiaana, ja hän on myös hevosmies.
Luettelo jäkälistä
Luettelo jäkälistä. Jäkälät ovat epätaksonominen ryhmä kotelo- tai kantasienten yhdessä yhteyttävien osakkaiden, viherlevien tai syanobakteerien, kanssa muodostamia kaksoiseliöitä. Jäkälät luokitellaan taksonomisesti sienen mukaan. Luettelo sisältää erityisesti Pohjois-Euroopassa tavattavia suurikokoisia jäkälälajeja.
Sukuja ja lajeja
thumb| thumb| thumb| thumb| thumb| thumb| thumb| thumb|
AS Nancy-Lorraine
AS Nancy-Lorraine on koillisranskalaista Nancyn kaupunkia edustava jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1967. Joukkueen koko nimi on Association Sportive Nancy-Lorraine.
Töölön tornit
Töölön tornit on nimitys Helsingin Taka-Töölössa osoitteessa Pohjoinen Hesperiankatu 23–25 sijaitseville tornitaloille. Rakennukset on suunnitellut arkkitehtipariskunta Ragnar ja Martta Ypyä, ja ne valmistuivat vuonna 1954. Torneissa on 12 kerrosta ja niiden korkeus on 37 metriä.
thumb|left|Ilmakuva [[Hesperian esplanadista, jonka varrella on havaittavissa tornit vasemmalla puolella.]]
Fedir Lyzohub
Fedir Andrijovytš Lyzohub (6. marraskuuta 1851 Sedniv, Tšernihivin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 1928 Jugoslavia) oli ukrainalainen poliitikko, joka toimi Ukrainan valtakunnan (hetmanaatin) pääministerinä toukokuusta marraskuuhun 1918.
Fedir Lyzohub kuului Lyzohubin sukuun, joka oli ollut Ukrainan mahtisukuja 1600-luvun kasakkahetmanaatin aikana. Hän oli vuosina 1886–1901 Tšernihivin kuvernementin zemstvon jäsenenä ja vuosina 1901–1915 Pultavan kuvernementin zemstvon puheenjohtajana. Lyzohub esiintyi tuolloin ukrainalaisen kulttuuriperinnön suojelijana; hänen johdollaan Pultavaan perustettiin historiallinen museo ja pystytettiin runoilija Ivan Kotljarevskyin patsas. Vuosina 1915–1917 Lyzohub kuului Kaukasian varakuninkaan neuvostoon. Ukrainassa hetmaniksi Saksan tukemalla vallankaappauksella noussut Pavlo Skoropadski nimitti hänet pää- ja sisäministeriksi 10. toukokuuta 1918. Lyzohubin hallitus oli selvästi konservatiivisempi kuin sitä edeltänyt Ukrainan kansantasavallan hallinto. Hetmanaatti syrjäytettiin 14. marraskuuta 1918. Lyzohub pakeni myöhemmin Krimille ja lopulta Jugoslaviaan.
Faimalaga Luka
Faimalaga Luka (1940 − 19. elokuuta 2005) oli tuvalulainen poliitikko. Hän toimi Tuvalun terveysministerinä vuosina 1994–1996. Hänet valittiin Tuvalun pääministeriksi helmikuussa 2001. Syyskuussa 2003 Luka nimitettiin kenraalikuvernööriksi. Hän jäi eläkkeelle täytettyään 65 vuotta huhtikuussa 2005. Radio Tuvalu kertoi Lukan kuolleen 19. elokuuta 2005 fidžiläisessä sairaalassa.
Aromaterapia
Aromaterapia on eteeristen kasviöljyjen ja -uutteiden käyttöä sairauksien hoitoon sekä terveyden tukemiseen ja hyvinvoinnin ylläpitämiseen. Aromiterapia on luontaislääkintää, ja sitä käytetään etupäässä kokonaisvaltaisena hoitomuotona, ei vain yksittäisten vaivojen hoitoon. Aromaterapiaa käytetään myös joidenkin muiden hoitomuotojen tukihoitona.
Käyttö
Hoitavassa aromaterapiassa öljyjä käytetään ulkoisesti: hierontaan, kylpyihin, höyryhengitykseen ja hauteisiin. Öljyjä voidaan myös haihduttaa tuoksulampulla tai -lähteellä. Yksilöllinen öljyvalinta tehdään asiakkaan kanssa yhteistyössä, ja öljyn tuoksun täytyy miellyttää asiakasta. Lääkinnällisessä aromaterapiassa potilaat nauttivat öljykapseleita sisäisesti.
Aromaterapiahieronnassa eteeriset öljyt laimennetaan ensin johonkin perusöljyyn, kuten oliiviöljyyn tai jojobaan. Laimennussuhde on 2–3 %. Hieronnassa käytettävien, ihon läpi imeytyvien öljyjen uskotaan esimerkiksi vaimentavan kipuhermopäätteiden toimintaa, rauhoittavan liikehermoja ja vähentävän hermoston ylitoimintaa. Niillä uskotaan olevan myös monenlaisia muita hyödyllisiä vaikutuksia esimerkiksi ihmisen verenkiertoon, aineenvaihduntaan ja suojamekanismeihin.
Aromaterapeuttisia tuoksuja käytetään esimerkiksi rauhoittamiseen, rentouttamiseen, masennuksen poistamiseen ja ahdistuksen lieventämiseen, mutta myös virkistämiseen, aktivoimiseen ja erotisoimiseen.
Tutkimusnäyttö
Aromaterapian miellyttävät tuoksut voivat olla rentouttavia. Tutkimukseen perustuvaa näyttöä vaikutuksista on kuitenkin hyvin vähän, eikä hyvätasoisia tutkimuksia aromaterapian parantavista ominaisuuksista juuri ole.
Nellie McKay
Nellie McKay (synt. Nell Marie McKay, 13. huhtikuuta 1982) on brittiläissyntyinen yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä, näyttelijä ja entinen stand-up -koomikko.
Taustaa
McKay syntyi Lontoossa Englannissa. Hänen isänsä on skotlantilainen käsikirjoittaja/ohjaaja Malcolm McKay ja äiti yhdysvaltalainen näyttelijä Robin Pappas. Kahden vuoden iässä, vanhempiensa erottua, Nellie McKay muutti äitinsä kanssa New Yorkiin, jossa hän asui vuoteen 1994. Vietettyään vuoden Olympiassa, Washingtonissa McKay ja hänen äitinsä palasivat itään, Poconos-vuorten alueelle, jossa McKay kävi high-schoolin.
Vuonna 2000 McKay aloitti opintonsa Manhattan School of Musicissa, mutta ikävystyneenä ja tyytymättömänä keskeytti kahden vuoden jälkeen. Hän alkoi esittää stand-upia Manhattanin klubeilla ja lopulta Greenwich Villagen homobaareissa. McKay yhdistettiin jonkin aikaa New Yorkin anti-folk-piireihin, ja hän soitti Jason Trachtenburgin ja muiden ohella Sidewalk Cafessa vuosina 2002–2003.
Helmikuussa 2003 McKay esiintyi Trachtenburg Family Slideshow Players -yhtyeen lämmittelijä Tonicissa, New Yorkin Lower East Sidella. Time Out New York -lehden Jay Ruttenberg oli yleisössä ja kirjoitti McKaysta huomiota herättävän artikkelin. Pian tämän jälkeen useat levy-yhtiöt kilpailivat laulajasta. Lopulta hän teki sopimuksen Columbia/Sonyn kanssa ja aloitti ensimmäisen levynsä tuottamisen loppukesästä 2003.
Live EP
Live EP on The Mars Voltan vuonna 2003 julkaistu EP, joka sisältää livekappaleita. Se on samalla yhtyeen ensimmäinen virallinen liveäänite.
Polysytemia vera
Polysytemia vera on sairaus, jossa luuytimessä tuotetaan hallitsemattomasti verisoluja. Polysytemia veraan kuuluu muun muassa luuytimen ja veren liiallinen solukkuus sekä lisääntynyt valtimo- ja laskimotukoksien eli tromboosien riski. 95–98 % potilailla ilmenee mutaatio JAK2-geenissä, mutta myös muiden geenien mutaatioita on yhdistetty polysytemia veraan. Polysytemia vera alkaa, kun yhdessä luuytimen verisolujen kantasolussa tapahtuu pistemutaatio JAK2-geenin alueella. Tämä saa aikaan solun hallitsemattoman jakautumisen, jolloin kaikki kyseisestä solusta jakautuneet uudet solut kantavat mutaatiota JAK2-geenissä. Tämä johtaa nopeasti siihen, että suurin osa luuytimen kantasoluista kantaa kyseistä mutaatiota JAK2-geenissä. Luuytimen kantasoluista pistemutaatio välittyy solutuotannossa punasolujen esiasteille sekä veren valkosoluille. Polysytemia vera voi aiheuttaa potilaille kuolemaan johtavia komplikaatioita, kuten tukoksia, sekä edetä myelofibroosiksi tai akuutiksi myelooiseksi leukemiaksi, minkä vuoksi tauti lyhentää potilaiden elinikää. Sairauteen ei ole parantavaa hoitoa. Polysytemia vera ilmenee useimmiten 60-70 vuoden iässä, jonka jälkeen eliniän odote on noin 15 vuotta sairastumisiästä riippuen. Taudin vuotuinen maailmanlaajuinen ilmaantuvuus on arviolta 0,3-1,5/100 000.
Geneettinen tausta
Polysytemia vera ei ole perinnöllinen sairaus vaan se saa alkunsa somaattisesta eli hankinnaisesta mutaatiosta luuytimen kantasoluissa. Polysytemia veraa sairastavilla potilailla on usein monimutkainen mutaatioverkko, johon kuuluu useita luuytimen kantasolujen sekä kypsien verisolujen mutaatioita. Yleensä taudin aloittava mutaatio on JAK2-geenin alueella. JAK2-geeni vaikuttaa solun kasvuun ja se sijaitsee kromosomin 9 lyhyessä käsivarressa. Taudin voi kuitenkin aiheuttaa myös jokin muu JAK2-geeniin tai muuhun solujen jakautumiseen vaikuttavaan geeniin kohdistunut mutaatio. Polysytemia veraan liittyvät mutaatiot vaikuttavat usein solun jakautumisen lisäksi solun kasvuun sekä solujen signaalireitteihin johtaen hallitsemattomaan verisolujen tuottoon. Polysytemia veralla on tyypillistä, että yhdessä solussa on useampia polysytemia veraan liittyviä mutaatioita. Suuri mutaatiotaakka lisää taudin vakavuutta .Polysytemia veraa on harvoissa tapauksissa ilmennyt usealla saman perheen jäsenellä, mikä viittaa siihen, että perinnöllisillä tekijöillä voi olla rooli sairauden kehittymisessä hankinnaisten mutaatioiden lisäksi. Perinnöllisten tekijöiden mahdollisesta osuudesta polysytemia veran kehityksessä ei kuitenkaan vielä ole tarkempaa tutkimustietoa. Polysytemia veraa ei luokitella perinnölliseksi sairaudeksi vaan sen pääasialliset syyt ovat hankinnaiset ei-perinnölliset mutaatiot. Hankinnaiset mutaatiot eivät periydy vaan ne vaikuttavat vain kyseiseen henkilöön.
V617F-mutaatio
V617F-mutaatio on JAK2-geenin 14. eksonissa tapahtuva mutaatio, joka löytyy suurimmalta osalta polysytemia vera potilailta. Tässä mutaatiossa valiini paikalla 617 on vaihtunut fenyylialaniiniksi. Mutaatio lisää muodostuvan proteiinin fosforylaatio-aktiivisuutta, jolloin mutatoituneilla klooneilla on etuja solunjakautumisessa. Tämä johtaa lopulta hallitsemattomaan solunjakautumiseen, minkä seurauksena valtaosa potilaan luuytimen kantasoluista sekä kypsistä verisoluista kantaa kyseistä mutaatiota ja jakautuu hallitsemattomasti. Tämä taas nostaa potilaiden verisuonien tukosriskiä liiallisen solumäärän vuoksi. Potilailla, joilla mutaatio on homotsygoottisena, on selkeämmät ja vakavammat oireet kuin heterotsygoottisilla potilailla. Yleisimmin mutaatio löytyy potilailta homotsygoottisena.
Muut mutaatiot polysytemia veran taustalla
Polysytemia veran valtamutaation, V617F, lisäksi potilailla on tavattu useita JAK2-geenin eksonien 12, 13, 14 ja 15 mutaatioita. Yleisimmät näistä ovat missense-mutaatioita missense-mutaatio, muita pistemutaatioita, deleetio-mutaatioita sekä duplikaatioita. Lyhyempien mutaatioiden lisäksi on tavattu potilaita, joilta JAK2-geenin 14. eksoni puuttuu kokonaan.
JAK2-geenin lisäksi muun muassa geeneissä TET2, DNMT3a, ASXL1, NF-E2 sekä LNK olevia mutaatioita on tavattu polysytemia vera potilailla. Myös näillä geeneillä on vaikutusta solun kasvuun, jakautumiseen sekä signalointiin.
Oireet ja diagnostiikka
Polysytemia veran tyypillisiä oireita ovat migreenin kaltainen päänsärky, väsymys, ihon punoitus ja kutina, silmien punoitus sekä verisuonitukoksien aiheuttamat oireet. Muita sairauteen liittyviä oireita ovat muun muassa raajojen tunnottomuus, pistely ja punoitus, polttava kipu ja kehon paikalliset hikoiluhäiriöt. Polysytemia vera voi ilmentyä potilaissa myös hiusverisuonten häiriöinä, pernan kipuna ja valtimoiden tai laskimoiden tukostapahtumina. Potilaista 30-40% kärsii myös pernan laajentumisesta.
World Health Organization (WHO) loi polysytemia veran diagnosointikriteerit vuonna 2008. Diagnosointikriteerejä muokattiin vuonna 2016, kun esimerkiksi taudin geneettisestä taustasta saatiin lisää tietoa. Kriteereiden avulla on tavoitteena pystyä edistämään polysytemia veran diagnosointia, sekä pystyä erottamaan se muista kroonisista verisairauksista, joissa esiintyy liiallista verisolutuotantoa (myeloproliferatiivista neoplasmeista). WHO:n diagnosointikriteerit jakautuvat merkittävämpiin ja vähäisempiin kriteereihin. WHO:n kriteerit polysemia veran diagnosointiin vuodesta 2016 eteenpäin ovat seuraavanlaiset:
Pääkriteerit
Sivukriteerit
Polysytemia veran diagnoosia varten kriteereistä on täytyttävä joko kaikki kolme pääkriteeriä tai kaksi pää- ja yksi sivukriteeri.
Suurin osa polysytemia veran diagnooseista tehdään yleensä sattumalöydöksen kautta, kun potilas on usein vielä oireeton tai vähäoireinen. Polysytemia veraa diagnosoidessa ensimmäinen diagnosointia varten tehtävä testi on yleensä hematokriitin mittaus perusverenkuvasta. Jos hematokriittiarvo on jatkuvasti koholla, ilman selvää muuta syytä, sitä seuraa täyden verenkuvan otto. Verestä voidaan tehdä myös veren sivelyvalmiste, minkä avulla voidaan etsiä verestä epätyypillisiä piirteitä. Potilailta voidaan myös tarkistaa veren seerumin ferritiini ja erytropoietiini arvot, jotka ovat polysytemia verassa tyypillisesti matalat. Veri tutkitaan myös JAK2 V617F -mutaation kannalta, joka selittää 95% sairastumisista. Jos mutaatio löydetään, polysytemia veran diagnoosi on selvä. Jos polysytemiamutaatiota ei löydetä verestä, mutta potilaalla esiintyy selittämätöntä punasolujen liikamäärää, suoritetaan polysytemia veran varalta jatkotutkimuksia. Potilailta voidaan ottaa luuytimestä kudosnäyte, josta voidaan tutkia sen solukkuutta ja fibroosin astetta. Veri tarkastetaan myös muiden JAK2 geenin mutaatioiden kannalta varsinkin eksonista 12. Eksonin 12 mutaatiot selittävät suurimman osan tapauksista, joissa JAK2 V617F -mutaatio puuttuu. JAK2 V617F -mutaation omaaviin verrattuna eksonin 12 mutaation omaavat potilaat ovat yleensä nuorempia. Heillä on myös usein korkeammat hemoglobiinipitoisuudet sekä pienemmät valkosolujen ja verihiutaleiden määrät.
Hoito
Polysytemia vera voidaan sairautena jakaa kahteen luokkaan: matalan ja korkean riskin sairauteen. Jos potilas on alle 60-vuotias eikä hänellä ole historiaa verisuonitukoksista, on sairaus matalariskinen. Jos taas potilas on yli 60-vuotias tai hänellä on verisuonitukoshistoriaa, on sairaus korkeariskinen. Sairauden riskiluokitus vaikuttaa sen hoitoon ja ennusteeseen. Näiden lisäksi potilaan elinajan odotteeseen vaikuttavat muun muassa pernan laajentumisen esiintyminen, liiallinen valkosolujen määrä (leukosytoosi), mutaatiotaakka sekä epänormaalin kromosomiston esiintyminen soluissa.
Jurvainen
Jurvainen on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Polysytemia vera
Hoito
Polysytemia verassa hoito perustuu verisuonitukosten ehkäisyyn. Parantavaa hoitoa ei ole, sillä nykyhoitomuodot eivät vähennä leukemiaksi tai myelofibroosiksi etenemistä. Hoitona kaikille potilaille on päivittäinen pieni annos aspiriinia (75-100 mg) sekä hematokriittiarvon pito alle 45%. Lisäksi on tärkeää arvioida ja tehdä kohdennettuja toimenpiteitä valtimonkovettumiseen liittyvien riskitekijöiden vähentämiseksi.
Hematokriittiarvon eli veren punasolumäärien pienentäminen onnistuu verta poistamalla venesektion avulla. Venesektio ei välttämättä tuo toivottua lopputulosta, joten solumääriä voidaan poistaa myös lääkkeellisesti. Tämä tehdään sytoreduktiivisella hoidolla, joka pienentää kaikkien solujen määrää. Tätä hoitomuotoa käytetään, jos potilas siirtyy tai on korkeariskisessä ryhmässä. Lisäksi tätä suositellaan, jos matalan riskiluokituksen potilas kärsii venesektiosta tai itse sairaudesta johtuvista pahoista sivuoireista kuten etenevästä pernanlaajentumisesta tai liiallisesta valkosolujen tai verihiutaleiden määrästä.
Colwyn Bayn rautatieasema
Colwyn Bayn rautatieasema on rautatieasema Colwyn Bayn kaupungissa Conwyn county borough’n alueella, Walesissa. Se sijaitsee North Wales Coast Linen varrella.
Asema avattiin lokakuussa 1849 nimellä Colwyn. Nykyinen nimi otettiin käyttöön vuonna 1876. Asemaa käytti 269 128 matkustajaa kaudella 2017–2018.
thumb|left|Asemarakennus.
Paatsivuono
Paikallinen Storsteinnes-meijeri valmistaa ruskeaa norjalaista juustoa sekä Balsfjord-vuohenmaitojuustoa.
Historia
Alueen ensimmäiset asukkaat olivat saamelaisia. Alueelle saapui uudisasukkaita Etelä-Norjasta sekä myös Suomesta.
Malankivuonon rannalla sijaitseva kunnan länsiosa muodosti aiemmin itsenäisen Malangenin kunnan, joka liitettiin Paatsivuonoon vuonna 1964.
Hi (kana)
ひ hiraganalla tai ヒ katakanalla ovat kaksi japanin kielen kirjoittamiseen käytettyä kana-merkkiä, jotka edustavat samaa tavua. Ne lausutaan, ja ne ovat kana-aakkostojen 27. sijalla ha- ja fu-tavujen välissä.
Alkuperä
Hiragana ひ ja katakana ヒ on johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 比.
Tarkkeet
Merkkeihin voidaan lisätä dakuten, jolloin muodostuvat tavut び ja ビ, jotka lausutaan, tai handakuten, jolloin muodostuvat tavut ぴ ja ピ, jotka lausutaan.
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille ひ. Hiragana ひ kirjoitetaan yhdellä vedolla:
thumb|right|Vetojen järjestys merkille ヒ. Katakana ヒ kirjoitetaan kahdella vedolla:
Apassit
pienois|Apassi­heimot noin 1700-luvulla.
Apassit (tai apachet; varsinkin aiemmin myös muodossa apaššit) on yhteisnimi useille Pohjois-Amerikan intiaani­heimoille, joilla on yhteinen etninen ja kulttuurinen tausta. Apassit puhuvat eteläisiä athabasca-kieliä. Eurooppalaisten siirtolaisten saapuessa Pohjois-Amerikkaan apassit asuivat laajoilla alueilla Kallio­vuorilla ja ympäristössä. Näihin kuuluvat nykyiset New Mexico, Arizona, Meksikon pohjoiset osat, läntinen Texas ja Oklahoma sekä eteläinen Kansas. Apassit olivat vaeltaneet alueelle verrattain myöhään nykyisen Missourin alueelta, jonne he olivat siirtyneet Kanadasta varhain 1000-luvulla.
Apache-nimi juontuu toden­näköisesti yavapaiden sanasta epache, joka tarkoittaa "ihmistä". Toisen teorian mukaan sana tulee zuni-intiaanien kielen sanasta apachu, joka tarkoittaa ”vihollista”. Zunit käyttivät sitä heimoista, jotka kutsuivat itseään nimellä diné.
Merkittävimmät apassi­heimot olivat chiricahuat, jicarillat (tinde) ja mescalerot (faraon). Muita heimoja olivat lipanit, mogollonit, kiowa-apachet, aravaipat ja niin sanotut läntiset apassit (Western Apache) eli coyoterot. Eri heimojen jaottelun on tehnyt hankalaksi käytössä olleet sekä apachen-, espanjan- että englannin­kieliset nimet. Tämän vuoksi samalla heimolla on ollut useita nimiä, ja heimoja on sekoitettu toisiinsa. Joidenkin lasku­tapojen mukaan apassi­heimoja olisi yli kolme­kymmentä.
Tunnetuin yksittäinen apassi oli Haukottelija eli athabascaksi Goyaałé, länsi­maissa parhaiten tunnettu nimellä Geronimo. Muita kuuluisia apassi­johtajia olivat muun muassa Cochise ja Mangas Coloradas. Apassit kävivät monia sotia espanjalaisia, meksikolaisia ja amerikkalaisia vastaan ennen kuin luovuttivat maa-alueensa Yhdys­valloille 1800-luvun lopulla.
Vuoden 2000 väestön­laskennan mukaan piti itseään apassina.
Alkuperä ja kieli
Apassit luokitellaan na-dené-kieli­ryhmän athabasca-kieliä puhuviin ihmisiin, jotka saapuivat Amerikan mantereelle muita intiaaneja myöhemmin. Ryhmä muodosti oman geneettisen perus­ryhmänsä, jolla on kielellinen yhteys Kaukasiaan. Kieli jakaantui lukuisiin eri murteisiin, joita puhutaan niin Kanadassa kuin Yhdys­valtain lounais­osissakin.
Espanjalaisten saapuminen
pienois|vasen|Coronadon retki­kunnan saapuminen. [[Frederic Remingtonin (1861–1909) maalaus.]]
Eurooppalaisten ensimmäinen apasseihin liitetty maininta on espanjalaiselta Francisco Vásquez de Coronadolta, joka teki vuosina 1540–1542 tutkimusmatkan nykyisen New Mexicon, Arizonan ja Kansasin alueille. Matkaajat etsivät Eldoradon seitsemää kultaista kaupunkia, joiden uskottiin löytyvän vuoristojen kätköistä.
Tasangon laitamilla retkikunta tapasi koira­valjakoin liikkuvia intiaaneja, jotka metsästivät biisoneita, söivät eläinten lihaa raakana ja joivat näiden verta. Espanjalaiset kutsuivat metsästäjiä nimellä querecho. Heidän uskotaan olleen ensimmäisiä apasseja, joiden kanssa eurooppalaiset joutuivat kosketuksiin. Coronado kuvaili kohtaamiaan apasseja oudoista tavoistaan huolimatta jaloiksi ihmisiksi.
1500-luvun lopulla noin 400 espanjalaista perusti siirto­kunnan lounaiseen Pohjois-Amerikkaan ja alkoi nimittää asuin­paikkaansa Nuove Méxicoksi. Alueen intiaanit hopit, zunit ja pueblot kävivät vasta­rintaan, mutta eivät onnistuneet ajamaan vieraita pois vaan joutuivat luovuttamaan näille maitaan. Samoihin aikoihin apassien asutukset levisivät pueblo­kyliä ympäröiville maa-alueille, joita he vaativat omikseen ja joihin he perustivat pyhiä rakennuksiaan.
Santa Fe de Nuevo Méxicon ensimmäiseksi kuvernööriksi valittua Juan de Oñatea voidaan pitää Espanjan vallan perustajana. Paikalliset intiaanit pelkäsivät Oñatea, mutta vielä enemmän kauhua aiheuttivat apassien lisääntyneet ryöstö­retket. Pueblo-intiaanien kapina vuonna 1680 tyhjensi hetkellisesti espanjalaisten asuttamat alueet, jolloin suuret hevos­laumat pääsivät irralleen. Osa hevosista joutui uteille, jotka kuljettivat ne kohti pohjoisia tasankoja. Suuri määrä vapautetuista eläimistä päätyi apasseille. Omaksuttuaan ratsastus­kulttuurin he julistivat eteläiset tasangot oman hallintansa alle. Apassit olivat ehtineet nousta merkittävään asemaan Texasissa ja New Mexicossa, kun espanjalaiset valloittivat 1690-luvulla takaisin puebloille menettämiään alueita. Vuosisadan vaihteeseen mennessä suuri osa lounais­aluetta oli täyttynyt lukemattomista aseistetuista leireistä, joita taloudellisiin tekijöihin perustuvat lyhyt­ikäiset liitot joskus yhdistivät. Varsinkin Texasissa asuvat intiaanit hajaantuivat yhä pienemmiksi ryhmiksi, ja 1700-luvun alku­puolella heidän ainoa mahdollisuutensa selviytyä hengissä oli liittyä joko apasseihin tai paeta espanjalaisille lähetys­asemille.
Apassien valta tasangoilla hiipuu
pienois|pysty|Apasseista tuli vuoristo­seutujen pelättyjä taistelijoita. [[Henry F. Farnyn maalaus (1903).]] Comanchien ja utien keskinäinen sota­liitto työnsi useimmat apassien ryhmistä pois Nebraskan ja Kansasin alueilta ennen 1700-luvun puoliväliä. Lisäksi apassit kadottivat kosketuksensa territorionsa itä­rajalla Ranskan Louisianan kauppiaisiin, jotka ostivat tuotteensa mieluummin osageilta ja wichitoilta. Kun pawneet ja osaget myivät sodissa vangitsemiaan apasseja orja­työ­voimaksi ranskalaisille, utet ja comanchet kuljettivat omat vankinsa espanjalaisten orja­markkinoille Uuteen-Meksikoon.
Texasin jicarillat kävivät viikon kestäneen sodan comancheja vastaan ja perääntyivät tämän jälkeen syvemmälle etelään. Itäisimmät lipan-apassit liittoutuivat 1781 Texasin tonkawien kanssa ajakseen espanjalaiset pois Texasista. Hanke kaatui intiaanien joukkoja johtaneen El Mochon sala­murhaan kaksi vuotta myöhemmin.
Muista apasseista poiketen jicarillat solmivat hetkellisen liiton espanjalaisten kanssa ja auttoivat näitä sodissa pawneita ja ranskalaisia vastaan. Metsästyksen käytyä tasangoilla yhä vaikeammaksi jicarillat liittoutuivat utien kanssa pitääkseen paremmin puoliaan muita vastaan. Kymmenet apassien ryhmät vetäytyivät tasangoilta Kallio­vuorille ja yhdistyivät toisiinsa. New Mexicon kuvernööri Juan Bautista de Anza onnistui hillitä apassien aiheuttamia levottomuuksia sekä sota­toimin että diplomatian keinoin. Meksikon itsenäisyys­sodassa vuosina 1810–1821 espanjalaiset joutuivat puolustautumaan vuosi­kymmenen ajan laajalle levinneitä läntisten apassien hyökkäyksiä vastaan.
Meksikoa ja Yhdysvaltoja vastaan
Vuonna 1822 avattiin mimbreño-apassien mailla New Mexicossa meksikolainen kuparikaivos. Lähellä asuneet Ojo Calienten (lämpimät lähteet) mimbreño-apassit Cuchillo Negron johtamina olivat hyväksyneet Santa Ritan kaivos­kylän ja tyytyivät tekemään ryöstö­retkiään muualle. Meksikolaiset saivat tarpeekseen ryöstelevistä intiaaneista ja halusivat eroon mimbreñoista, joita pitivät pää­syyllisinä toistuviin hyökkäyksiin Sonoraan. Vuonna 1837 Chihuahuan osa­valtion hallitus lupasi raha­palkkion intiaanien pää­nahoista. Mimbreñot päätettiin kutsua suureen tilaisuuteen, jossa heitä olisi koolla mahdollisimman paljon. Santa Ritan kaivos­kylän asukkaat houkuteltiin pitämään juhlat, jonne Ojo Calientessa leirejään pitävät mimbreñot saapuivat kutsu­vieraina. Juhla­humun keskellä heidät surmattiin.
Ojo Calienteen jäänyt Cuchillo Negro vähine miehineen sai lisävoimaa suureksi johtajaksi nousseen Mangas Coloradasin tuodessa joukkonsa lämpimille lähteille. Kostoiskut kohdistuivat meksikolaisten asutuksia vastaan. Mangas Coloradas piti kauhun vallassa Arizonan, läntisen Texasin ja New Mexicon valkoista väestöä. Santa Ritan kaivos­kylä ja apassien maille levittäytynyt uudis­asutus tuhottiin.
Yhdys­valtain ryhtyessä 1845 sotaan Meksikoa vastaan mimbreñot tarjosivat apuaan maittensa läpi kulkeville Amerikan sota­joukoille. Prikaatin­kenraali Stephen W. Kearny hyväksyi Mangas Coloradasin ehdotuksen ja mimbreño-tiedustelijoiden johtamina Yhdys­valtain armeija iski Durangon, Sonoran ja Chihuahuan osa­valtioihin.
Vuonna 1851 Pinos Altosista, läheltä Santa Ritan tuhottua kaivos­kylää, löytyi kultaa. Löytö ei enteillyt hyvää maiden haltijoille mimbreñoille, ja Mangas Coloradas yritti hätistellä kullan­kaivajia matkoihinsa väittäen kultaa löytyvän muualta paljon enemmän. Hieman myöhemmin joukko kaivosmiehiä sieppasi Mangasin ja ruoski hänet. Tämän nöyryyttävän kokemuksen jälkeen mimbreño-johtaja vapautettiin ja päästettiin takaisin heimonsa luo. Tapaus teki hänestä kaikkien valkoisten katkeran viha­miehen. Tästä eteenpäin luoteis­alueiden kaikki Yhdys­valtain linnakkeet ja posti­asemat joutuivat apassien jatkuvien hyökkäysten kohteeksi. Chiricahuain maineikas johtaja Cochise toi omat soturinsa mukaan. Myös mescalerot liittyivät taisteluihin ja hallitsivat Pecos­joen ja Rio Granden välisiä alueita. Arizonan kaupungit iskettiin hajalle Tucsonia lukuun ottamatta. Kun Mangas Coloradas oli saanut surmansa 1863, Cochise kiihdytti joukkonsa entistä kovempaan sotaan, johon liittyivät myös päällikkönsä Eskiminzinin määräyksiä noudattavat aravaipat.
Victorio ja Geronimo
pienois|vasen|Geronimo (oikealla) sotureineen (1886). pienois|pysty|”Ei ole säätä tai maata, joka olisi Arizonan vertainen. Se on maani, kotini ja isieni maa, johon nyt pyydän päästä takaisin. Haluan viettää viimeiset päiväni siellä ja tulla haudatuksi noiden vuorten keskelle.” – [[Geronimo ]] Cochise teki rauhan Yhdysvaltain kanssa ennen kuolemaansa vuonna 1874. Chiricahuat saivat oman reservaatin Arizonan vuoristoon, mutta ilman Cochisea heidän joukkonsa hajaantuivat, kun osa siirtyi Meksikoon. Vuotta myöhemmin Yhdysvaltain hallitus yritti toteuttaa suuren hankkeensa kerätä kaikki apassit White Mountainsin reservaattiin. Ojo Calienten mimbreñot vetäytyivät johtajansa Victorion mukana pois hankkeesta ja jäivät asustamaan vuoristoihin Meksikon ja Yhdysvaltain rajamaille. Monet mescalerot liittyivät heihin ja toimivat niin huolto­joukkoina kuin aseellisen avun antajina. Vuoriston monista luolista ja louhikoista käsin apassien sissi­armeija teki toistuvia ryöstö­retkiä kummankin maan puolelle. Vaikka heitä johtanut Victorio välillä laitettiin vankilaan, hän pakeni Yhdys­valtain joukoilta useamman kerran.
Yhdysvaltain ja Meksikon armeijat ryhtyivät yhteis­työhön Victorion ja hänen sissiensä jäljittämiseksi. Vuonna 1880 eversti Joaquin Terrazasin meksikolais­joukot tavoittivat apassit, jotka saarrettiin Tres Castillosin vuoristoon. Syntyneissä taisteluissa Victorio ja suurin osa hänen sotureistaan saivat surmansa. Kun Terrazasin joukot hieman myöhemmin tekivät näyttävän voiton­marssin läpi Chihuahuan kaupungin, sotilaitten pistimien kärjessä liehuivat Victorion ja hänen surmattujen soturiensa päänahat voiton­merkkinä Tres Castillosin tapahtumista.
Apassien kuuluisimmaksi johtajaksi nousi kuitenkin Geronimo, jonka äidin, vaimon ja lapset meksikolaiset joukot olivat surmanneet vuonna 1858. Chiricahuain lääke­miehenä ja henkisenä johtajana Geronimosta tuli rohkeuden, viisauden ja periksi­antamattomuuden peri­kuva, jonka neuvoja kaikki muut apassien johtajat kuuntelivat. Yhdysvallat oli tehnyt Meksikon kanssa sopimuksen, jonka nojalla kummankin maan armeijat saivat ylittää raja­viivan apassien kiinni saamiseksi. Tästä huolimatta Geronimon onnistui pakoilla armeijan yksiköitä yli vuosi­kymmenen ajan Meksikon raja­seutujen vuoristoissa. Enimmillään Geronimoa jäljitti sotilasta, 500 intiaani­tiedustelijaa ja. Vuonna 1886 hän antautui Yhdys­valtain joukoille, jotka olivat löytäneet Sierra Madren vuoristossa olevaan piilo­paikkaan erään vangitun apassin opastuksessa. Presidentti Grover Cleveland ehdotti Geronimon hirttämistä, mutta ajatus ei saanut riittävästi kannatusta. Hieman ennen vuonna 1909 tapahtunutta kuolemaansa Geronimo ehti kertoa elämän­tarinansa, joka julkaistiin presidentti Theodore Rooseveltin luvalla.
Monet Victorion ja varsinkin Geronimon johtamista sotureista kuolivat ennen seuraavan vuosi­sadan alkua vankileirien rasituksiin tai kulkutauteihin. Kaikkein läntisimmät apassit White Mountainsin ja San Carlosin alueilla selvisivät 1800-luvun loppu­puolen sodista suhteellisen vähäisin menetyksin. Useat heistä toimivat Yhdys­valtain armeijan tiedustelijoina.
1900-luku
1900-luvun alkuun mennessä osa chiricahuoista asui reservaatissa Oklahomassa, mutta mescalerot ja jicarillot olivat jääneet New Mexicoon. Texasin lipaneista moni siirtyi Meksikoon ja osa jakoi maansa muiden apassi­heimojen kanssa usean osa­valtion alueilla. Myöhemmin Oklahoman chiricahuat sulautuivat lähes kokonaan mescaleroihin ja San Carlosin apasseihin. Apassien lukumääräksi on arveltu 1700-luvun alussa noin. Vuonna 1777 määräksi saatiin noin. Vuoden 2000 väestön­laskennan mukaan piti itseään apassina. Tästä määrästä monet asuivat reservaattien ulkopuolella. San Carlosin reservaatissa asui tuolloin, White Mountainissa , mescalerojen reservaatissa ja jicarillojen reservaatissa.
Maanviljely ja karjankasvatus ovat nykyajan apassien pää­elin­keinot. Mescaleroilla on metsän­hoitoon, talvi­urheiluun ja peli­toimintaan perustuvia yrityksiä. Heidän mailleen leviävä Sacramentovuoret tarjoaa myös ulko­puolisille hyvät mahdollisuudet retkeilyyn, kalastukseen, metsästykseen ja talvi­urheiluun. Jicarillojen reservaatissa New Mexicossa öljy- ja maakaasuesiintymät ovat kasvattaneet jonkin verran heidän varallisuus­tasoaan. Arizonan suurten reservaattien sosiaaliset erot ovat huomattavat. White Mountainissa (Fort Apache) taloudellinen tilanne on hyvä ja työttömyys­luvut alhaiset. Puun­jalostus­tuotanto ja turismi ovat vaurauden perustana. Jälkimmäisestä esi­merkkinä suuri hiihto­keskus ja kesä­huvila-alue Sunrise Resort. San Carlosin reservaatissa tilanne on päin­vastainen ja työttömyys­luvut suuret. Kielistä mescalero on säilynyt parhaiten, kun taas chiricahuaa puhutaan verrattain vähän. Nykyinen elämän­tapa perustuu osaksi apassien omaan traditionaaliseen uskontoon ja rituaaleihin, joihin on sekoittunut 1900-luvun yhdys­valtalainen kulttuuri.
Yhteiskunta ja avioliitto
pienois|pysty|Chiricahua-nainen Hattie Tom 1899. Apasseilla ei ollut kovin kiinteää yhteis­kunta­rakennetta. Sukulaisuus ja etenkin äidin puolelta laskettava sukulinja olivat yhteiskuntaa koossa pitäviä voimia. Niinpä apasseilla oli kymmeniä matrilineaalisia klaaneja. Avio­liitot solmittiin aina klaanien välillä. Apassit asuivat pienehköissä ydin­ryhmissä eli laajentuma­perheissä tai leiri- tai heimo­kunnissa. Ryhmän jäsenet, joita oli noin 25–200, olivat useimmiten sukua keskenään. Varsinaisia päälliköitä ei ollut, mutta sodissa menestyneet vahvan persoonallisuuden omaavat miehet ottivat tarpeen tullen johtajan paikan. Naisten valta oli apassien keskuudessa suuri, ja joskus he osallistuivat taisteluihin sotureina. Mies liittyi avioiduttuaan vaimonsa perheeseen. Joskus varakkaalla miehellä saattoi olla kaksikin vaimoa, joskaan tapa ei koskaan ollut kovin yleinen. Osoittaakseen kunnioitusta oli avio­miehen vältettävä puhumista vaimonsa omaisille.
Elinkeinot
Apassit olivat lähinnä metsästäjiä, mutta puu­tarhan­hoito ja keräily toivat tärkeän lisän ravintoon. He kävivät myös kauppaa naapuri­kansojen kanssa. Apassien kulttuuri otti vaikutteita monilta muilta kansoilta heidän varhaisesta vaelluksestaan lähtien, ja siitä muotoutui hyvin erilainen eri heimojen välillä. 1600-luvulla monet apassien ryhmät hankkivat hevosia, jotka olivat tulleet Euroopasta espanjalaisten mukana. Jicarilloista, lipaneista ja mescaleroista tuli ratsain liikkuvia metsästäjiä, ja muut heimot hankkivat ravintonsa maanviljelyn turvin. Hevosten myötä he myös alkoivat entistä useammin rosvota espanjalaisten ja pueblojen asumuksia. Ravinto­kasvisten keräilyä harjoitettiin yleisesti. Monista apasseista tuli 1800-loppupuolella karjankasvattajia, kun Yhdys­valtain hallitus jakoi elävää karjaa liha-annosten asemasta.
Asuminen
pienois|Läntisten apassien wickiup pienois|Mescalerojen tiipii. Apassien asumis­tyyli vaihteli riippuen heimosta ja sen sijainnista. Varsinkin chiricahuat ja läntiset apassit onnistuivat säilyttämään suuren osan vanhaa kansansa kulttuuria kasvisten keräilyä myötä. Heidän perinteinen pää­asumuksensa oli yksin­kertainen risuista ja vuodista kasattu wickiup. Jicarillat lainasivat pueblo-kulttuurista käytäntö­mallin ja rakensivat aluksi savi­tiilestä talonsa, jotka oli jaettu moniin huoneisiin. Asuntojen jouduttua comanchien toistuvien hyökkäysten kohteeksi jicarillat siirtyivät liikkuvampaan elämän­tyyliin ja tiipii-majoitukseen. Samaa majoitus­muotoa käyttivät myös lipanit, mescalerot ja kiowa-apassit.
Sodankäynti
Kaikista apassi­heimoista New Mexicon ja Arizonan chiricahuat tekivät eniten laajoja ryöstö­retkiä, jotka usein suuntautuivat Meksikoon. Pienet ryöstöt tehtiin lähinnä ruoan puutteen vuoksi ja 5–15 soturin voimin. Suuremmat hyökkäykset tehtiin kosto­retkinä jonkun klaanin jäsenen kuoleman takia. Samoihin klaaneihin kuuluneiden eri heimokuntien sotureista saattoi kertyä satoja miehiä. Vaikka apassien kohteina olivat monesti seudun pienet heimot, niin samalla he pystyivät pysäyttämään espanjalaisten asutuksen etenemisen kohti pohjoista. Meksikosta apassit toivat matkassaan hevosia, muuleja, lampaita ja nauta­karjaa.
Vuoristoissa heidän oli helppo piiloutua mahdollisilta takaa-ajajilta, ja pienissä ryhmissä liikkumisen ansiosta pakeneminen oli helpompaa. Sota­vankien ottaminen kuului olennaisena osana apassien tekemiin Meksikon-ryöstö­retkiin. Vankien kohtelu oli pahimmillaan julmaa, ja heidät saatettiin jättää sidottuina muurahaispesiin tai pää alaspäin käristymään avoimen tulen ylä­puolelle. Tarkoitukseton tappaminen ei ollut kuitenkaan apasseille ominaista. Vainajien kammoaminen toden­näköisesti esti tämän. Sama kammo esti myös useimpia apasseja ottamasta vihollisen pää­nahkoja toisin kuin monet muut Yhdys­valtain intiaanit.
Tabut ja uskonto
Muiden intiaanien tavoin apassit näkivät ukkosen ja salamoiden kaltaiset luonnon­voimat merkkeinä eri jumaluuksista. Šamaaneilla oli apassien uskonnossa suuri merkitys. He pystyivät käyttämään henkien voimia hyviin tarkoituksiin rituaaleissa ja seremonioissa, mutta vastakkaista puolta edustavat noidat sekoittivat apassien mieliä järjestämällä onnettomuuksia ja huonoa onnea. Pöllöt, käärmeet, kojootit ja karhut edustivat noituuden piiriin kuuluvia eläimiä, joiden koskettaminen ja jopa pelkkä näkeminen saattoi päästää pahuuden voimat irralleen. Pelkkä pöllön tai kojootin huuto yössä aiheutti pelkoa, sillä vainajien henkien uskottiin olennoituvan kyseisten eläinten hahmoissa.