cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mä tuun sun luo
Mä tuun sun luo on Jarkko Aholan albumi, joka julkaistiin 4. toukokuuta 2018. Se debytoi Suomen virallisen listan toisella sijalla, sekä fyysisten albumien listan ensimmäisellä sijalla.
Antti Okkonen
Ura
Myllykoskelta Okkonen siirtyi neljäksi (2004-2007) kaudeksi Ruotsiin Landskronan riveihin. Vuoden 2007 alkupuoliskon hän oli lainalla tanskalaisessa Silkeborgissa. Tammikuussa 2008 Okkonen siirtyi belgialaiseen RAEC Monsiin, jossa hän pelasi puolitoista kautta. Elokuussa 2009 hän palasi MyPaan loppukauden kestäneellä sopimuksella, jota jatkettiin kauden päätyttyä kahdella vuodella. Kaudeksi 2012 Okkonen siirtyi hallinneen Suomen mestarin Helsingin Jalkapalloklubin joukkueeseen, missä hän myös voitti uransa ainoa Suomen mestaruuden.
Mestaruus kauden jälkeen Okkonen siirtyi Rovaniemen Palloseuraan, missä hän tulisi pelamaan viimeiset vuotensa. Hän ehti pelata RoPSin paidassa 6 kautta (2013-2018), minkä aikana hän voitti Suomen Cupin 2013 ja kaksi SM-hopeaa 2015 ja 2018. Hän toimi myös joukkuueen kapteenina.
Okkonen pelasi urallaan Veikkausliigassa yli 300 ottelua ja pelasi Suomen maajoukkueessa 13 maaottelua. Hän on pelannut myös 18 nuorten ja 56 poikien maaottelua. Okkonen oli mukana Suomen joukkueessa vuoden 2001 alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskisoissa.
Uran päättymisen jälkeen Antti Okkonen jatkoi yhteistyötä Rovaniemen Palloseuran kanssa ja toimii nykyään joukkuueesa junioripäällikkönä ja hän vastaa 7-12 vuotiaiden toiminnasta.
Hänen vanhempi veljensä Jarkko Okkonen oli myös jalkapalloilija.
Viherraunioinen
Viherraunioinen (Asplenium viride) on pohjoisella pallonpuoliskolla tavattava, kallioilla kasvava pienikokoinen saniainen.
Ulkonäkö ja koko
Viherraunioisen maavarsi on lyhyt ja tummasuomuinen. Tiheinä tuppaina olevat lehdet kasvavat 5–20 cm korkeiksi. Lehtiruodin kärkiosa on vihreä ja noin neljäsosa lehtilavan pituudesta. Lehtilapa on tasasoukka ja parilehdykkäinen, lavan keskiranka on vihreä ja kapealti vaalean siipipalteinen. Kirkkaanvihreät lehdykät ovat pyöreähköjä tai pitkulaisia, tylppiä, ehyt- tai hammaslaitaisia sekä suipohkotyvisiä. Kapeanpuikeat tai tasasoukat, katesuomuiset itiöpesäkeryhmät sijaitsevat lehtilavan alapinnalla lehtisuonten sivussa. Viherraunioisen itiöt kypsyvät Suomessa heinä-elokuussa.
Viherraunioinen muistuttaa läheisesti tummaraunioista (A. trichomanes) sekä hyvin harvinaista serpentiiniraunioista (A. adulterium).
Levinneisyys
Viherraunioisen levinneisyysalue on hyvin hajanainen. Euroopassa lajia tavataan Pyreneiltä, Alpeilta, Saksasta, Puolasta, Romaniasta, Balkanin niemimaalla Sloveniasta Kreikkaan, Britteinsaarten keski- ja pohjoisosista, Norjasta, Ruotsista, Suomesta, Islannista, Länsi-Venäjältä sekä Uralin ja Kaukasuksen vuoristoista. Levinneisyysalue jatkuu laikuttaisena myös Aasian puolella, jossa lajia kasvaa Turkissa, Keski-Aasiassa, Keski-Siperiassa ja Japanissa. Pohjois-Amerikassa viherraunioista kasvaa mantereen keskiosissa Kalliovuorilla sekä länsi- ja itärannikoilla. Laji on levinnyt myös Grönlantiin.
Elinympäristö
Viherraunioinen viihtyy parhaiten kalkkikallioilla, ultraemäksisillä kallioilla ja soraikoilla.
Esikoislestadiolaisuus
Esikoislestadiolaisuus on yksi lestadiolaisuuden suurissa hajaannuksissa 1900-luvun alkuvuosina syntynyt suuntaus. Se on lestadiolaisuuden suunnista toiseksi suurin maailmassa. Esikoislestadiolaisia oli maailmassa vuoden 2016 arvion mukaan noin 31 000, lähinnä Skandinaviassa ja Yhdysvalloissa. Esikoislestadiolaisia oli Talosen mukaan Suomessa vuonna 2016 noin 12 000.
Esikoislestadiolaisuuden erottaa muista lestadiolaisuuden suunnista painotus esikoisten seurakuntaan, Lapin vanhimmat sekä kriittisempi suhtautuminen kirkkoon ja papistoon. Suomessa esikoislestadiolaisuuden kannatus painottuu Etelä-Suomen kaupunkeihin.
Historia
Yhdysvalloissa tapahtui hajaannus lestadiolaisessa liikkeessä vuonna 1888. Hajaannukseen vaikuttivat opilliset syyt ja saarnaaja Juho Takkisen syrjäyttäminen Calumetin seurakunnan papin vaalissa. Ruotsin Lapin johtava maallikkosaarnaaja Juhani Raattamaa ja muut "Lapin vanhimmat" tukivat Takkista johdonmukaisesti. Syntyneitä erimielisyyksiä pyrittiin korjaamaan Amerikan suuressa sovintokokouksessa. Kokoukseen osallistuivat Takkista kannattaneiden ns. esikoisten lisäksi Finnish Apostolic-Lutheran Congregation ja haalilaiset. Sovintokokouksesta Eurooppaan lähetetyn kirjeen allekirjoittivat 53 seurakunnan edustajat. Sovinto ei kuitenkaan ollut pysyvä. Takkisen kannattajat (esikoiset) järjestäytyivät kirkoksi, jonka nimeksi tuli Raattamaan ehdotuksesta Old Apostolic Lutheran Church.
Euroopassa hajaannus esikoisuuden ja vanhoillisuuden välillä tapahtui 1900-luvun vaihteessa Juhani Raattamaan kuoltua. Esikoiset katsoivat edustavansa alkuperäistä "esikoisten seurakuntaa", jota kaikkien kristittyjen piti kuulla. Esikoislestadiolaisuuteen jäi hajaannuksissa vain muutama prosentti Suomen lestadiolaisista, mutta se on ajan kuluessa kasvanut toiseksi suurimmaksi lestadiolaisuuden suunnaksi. Ruotsin Lapin saarnaajat Samuel Vettasjärvi ja Viktor Appelqvist tekivät vuonna 1902 pitkän lähetysmatkan Etelä-Suomeen. Seuraavana vuonna lähetysmiehinä olivat Isak Niku ja Isak Kuoksu. Näiden saarnamatkojen aikana syntyi raja esikois- ja vanhoillislestadiolaisuuden välille. Vuoden 1911 sovintokokous ei auttanut, ja ero on jäänyt pysyväksi. Vuonna 1921 esikoislestadiolaiset perustivat Vanha-Laestadiolais-Kristillisen yhdistyksen (VLKY). Vuonna 1990 nimi vaihdettiin Esikoislestadiolaiset ry:ksi.
Esikoislestadiolaisuuden sivuhaarat
Esikoislestadiolaisuudesta erkani saarnaaja Leevi Älvgrenin johdolla noin vuonna 1965 Suomessa ja Ruotsissa ryhmä nimeltä leeviläisyys. Yhdysvalloissa ja Norjassa esikoislestadiolaisuudesta erkani 1976 pieni ryhmä nimeltä niskalaisuus(A) ja liittyi leeviläisiin. "Niska" oli yleinen sukunimi tuon ryhmän parissa, joten siitä nimitys ryhmälle. Heillä oli saarnaajia Yhdysvalloissa muun muassa Melvin Niska ja Ralph Niska, sekä Norjassa Thoralf Jensen, August Krågh ja Hans Danielsen. Norjan leeviläisyyttä kutsutaan myös nimellä kjöllefjordilaisuus sen paikan nimen mukaan jossa he enimmäkseen asuivat.
Leeviläisyydestä erkaantui 1977 ruotsalaisen saarnaajan Sten Johanssonin johdolla ryhmä nimeltä steeniläisyys, johon liittyivät osa Ruotsin ja Suomen leeviläisistä, sekä kaikki Norjan ja Yhdysvalloin leeviläiset lukuun ottamatta yhtä naishenkilöä.
Steeniläisyydestä erkaantui 1979 Norjassa ja Yhdysvalloissa ryhmä nimeltä niskalaisuus(B) (tai jenseniläisyys) Yhdysvalloilaisen saarnaajan Ralph Niskan ja norjalaisen saarnaajan Thoralf Jensenin johdolla.
Leeviläisyydestä erkaantui 1994 Suomessa ryhmä nimeltä sukarilaisuus saarnaaja Tenho Sukarin johdolla. Sukari syytti leeviläisten enemmistöä mm. hypnoosin hyväksymisestä ja nimitti leeviläisten enemmistöä "hypnoosilaisiksi". Sukarilaisuudesta erkaantui 1997 ryhmä nimeltä viljolaisuus saarnaaja Viljo Heimanin johdolla. Sukarilaisuus ja viljolaisuus ovat molemmat hyvin pieniä, muutaman henkilön ryhmiä.
Esikoislestadiolaisuudesta erkani vuonna 2016 yhdistyksen sakramenttien omiin käsiin ottamista vastustava ryhmittymä, joka järjestäytyi Esikoiset ry -nimiseksi yhdistykseksi.
Esikoisuuden ryhmien nykytilanne
Esikoisuuden muut haarat:
Suomen esikoislestadiolaisuuden jakautuminen vuonna 2016
Kotimaa24 uutisoi 15. elokuuta 2016 esikoislestadiolaisen herätysliikkeen olevan jakautumassa, uusi yhdistys Esikoiset ry perustettiin elokuussa 2016. Kotimaa24:n mukaan uusi järjestö kerää riveihinsä niitä esikoislestadiolaisia, jotka eivät hyväksy vanhan järjestön Esikoislestadiolaiset ry:n vuonna 2015 toteuttamaa sakramenttien ottamista liikkeen maallikkosaarnaajien käsiin. Heinäkuussa 2016 pidettiin kokous, jonka jälkeen ryhdyttiin perustamaan esikoislestadiolaisuuden uutta yhdistystä. Kotimaa24:n mukaan kokous valtuutti vastuunkantajien ryhmän edistämään käytännössä uuden yhdistyksen perustamista.
Hämeenlinnassa pidettiin Kotimaa24:n mukaan 13. elokuuta 2016 niiden esikoislestadiolaisten saarnaajien kokous, jotka eivät voi hyväksyä Esikoislestadiolaiset ry:n sakramenttilinjaa. Kotimaa24:n mukaan osa esikoislestadiolaisuuden Suomen sananpalvelijoista ryhtyy siis palvelemaan uudessa yhdistyksessä. Kokouksesta laaditussa tiedotteessa saarnaajat painottivat, että uudessa yhdistyksessä halutaan edelleen vastaanottaa sakramentit evankelis-luterilaisen kirkon yhteydessä ja toimia muutenkin kirkon sisällä.
Kotimaa24:n mukaan saarnaajien kokouksen viesti oli, että herätysliikkeen jakautuminen ei merkitse uuden yhdistyksen piirissä esikoislestadiolaisuuden teologisen linjan muuttumista. Tiedotteessa saarnaajat kertoivat, että he taistelevat kirkossa esiintyvää liberalismia ja maallistumista vastaan yhdessä kirkon muiden konservatiivien kanssa. Kotimaa24:n mukaan uuden yhdistyksen järjestämiä seuroja tullaan pitämään lähes kaikilla paikkakunnilla, joissa esikoislestadiolaisilla on ollut vakituista toimintaa. Myös lasten pyhäkoulutyötä ja leirejä toteutetaan Suomessa ja Inkerin kirkon seurakunnissa. Syksyllä 2016 rekisteröitiin Esikoiset ry, jonka toiminta alkoi useilla paikkakunnilla.
Esikoisten seurakunta ja Lapin vanhimmat
thumb|right|Lestadiolaisuuden olemassa olevien ryhmien sukupuu. Vuonna 2001 olemassa olleet lestadiolaisuuden haarat ja yksi sen jälkeen syntynyt lestadiolaisuuden haara. Käsite esikoisten seurakunta löytyy Raamatusta Heprealaiskirjeen 12. luvusta. Juhani Raattamaa puhui kirjeissään paljon esikoisten seurakunnasta. Ensimmäisen kerran esikoisten seurakunta esiintyi Juhani Raattamaan kirjeessä keväällä 1872. Hänen kuoltuaan esikoislestadiolaisuuden saarnaajat puhuivat edelleen esikoisten seurakunnasta ja katsoivat muiden lestadiolaisten jääneen tämän seurakunnan ulkopuolelle. Esikoisten seurakunnan vanhimman tehtävän katsottiin siirtyneen Juhani Raattamaalta Joonas Purnulle.
Ruotsin Lapin seurakunta toimii edelleen äitiseurakuntana, jonka puoleen muiden maiden esikoislestadiolaiset kääntyvät ongelmissaan. Pohjois-Ruotsissa asuvat myös liikkeen johtavat saarnaajat, Lapin vanhimmat, joita seurakunta lähettää matkoille myös muihin maihin.
Asketismi
Lestadiolaisuudessa ilmeni sen alusta saakka voimakasta asketismia. Taustalla on ajatus, jonka mukaan kristityn tulisi jäljitellä Jeesuksen alennuksen muotoa. Myös Laestadius saarnoissaan pitää koreutta syntinä Raamatun mukaisesti (esim. 1 Tim 2:9 ja 1 Piet 3:3. ). Vaatimattomuuden ihanne näkyi muun muassa asuntojen sisustuksessa ja ihmisten pukeutumisessa. Kun lestadiolaisuuteen alkoi liittyä parempiosaisia ja sivistyneistöä, aiheutti se herätysliikkeen sisälle luokkaeroja. Muun muassa Lapin vanhinten saarnat aiheuttivat heidän ja "herraskristittyjen" välille ristiriitoja. Erityisesti maaseudulla rikkaimmat lestadiolaiset menivät 1900-luvun hajaannuksessa uuteenheräykseen tai vanhoillislestadiolaisuuteen.
Esikoislestadiolaisuus ja kirkko
Esikoislestadiolaisuuden alkuaikoina se arvosteli voimakkaasti kirkkoa ja papistoa, mutta myös kirkon puolelta tuli kritiikkiä ja syytöksiä lahkolaisuudesta. 1930-luvulla piispojen suhtautuminen esikoislestadiolaisiin parani ja myös esikoisten asenne kirkkoa kohtaan avartui. Suurissa hajaannuksissa esikoisuuteen ei liittynyt yhtään lestadiolaista pappia, vaan nämä menivät joko uuteenheräykseen tai vanhoillislestadiolaisuuteen. Tätä kuvastaa hyvin esikoisuuden ensimmäisen ja hyvin pappis- ja kirkkokriittisen vanhimman suhde lestadiolaispappi Aatu Laitiseen. Esikoiset suhtautuivat kielteisesti myös lestadiolaisuuden piirissä toimiviin pappeihin, koska pelkona oli, että papit soluttautuvat herätysliikkeeseen ja muuttavat sen kirkolliseksi. Liike on säilynyt maallikkojohtoisena, mutta kirkkoa pidetään sakramenttien jakajana ja kansan kristillisenä kasvattajana. Usein esikoislestadiolaisilla on paikallisiin seurakuntiin ehtoollisyhteys.
Vuonna 1928 Lahdessa liikkeeseen liittyi ensimmäinen pappi Aulis Zidbäck, mutta vuoden 1932 jälkeen hän erosi liikkeestä, kun häneen myönteisesti suhtautunut lahtelainen saarnaaja Niklas Milén kuoli ja hän koki myös painetta paikallisen papiston taholta lestadiolaisuutensa vuoksi. Zidbäck kyllästyi myös esikoislestadiolaisten kirkkoon ja pappeihin kohdistamaan kritiikkiin. 1940-luvulla esikoislestadiolaisuuteen liittyi jälleen pappi Veikko Kari ja hän kuului liikkeeseen kiinteästi toimien myös saarnaajana.
Tällä hetkellä Esikoislestadiolaiset ry:ssä ei ole aktiivisesti mukana pappeja. Esikoiset ry:n piiriin (uusesikoisiin) kuuluu muutama eläkepappi. Esikoislestadiolaiset eivät yleensä suhtaudu myönteisesti omasta liikkeestään tulleisiin pappeihin, koska he usein vieroittuvat herätysliikkeestä. Myös kirkon ja "liberaaliteologian" kritiikki on yksi syy pappeuteen ryhtymisen vastustukseen. Esikoislestadiolaiset kokevat, että saarnaajana voi toimia elävän uskon omaava henkilö ilman maallista teologista koulutusta; Raamattu lupaa, että kun avaa suun, Pyhä Henki täyttää sen. Maallikkosaarnaajia vanhaesikoisilla on Suomessa noin 130 ja uusesikoisilla noin 40.
Ruotsissa ja Norjassa esikoislestadiolaiset maallikkosaarnaajat alkoivat 2000-luvun alussa jakaa ehtoollista ja toimittaa kasteita. Tähän ovat vaikuttaneet kirkon ehtoolliskaavojen muutokset, joissa on nähty katolista vaikutusta, naispappeuteen liittyvät ongelmat ja kirkon yleinen maallistuminen. Suomessa vanhaesikoiset maallikkosaarnaajat ryhtyivät toimittamaan sakramentteja vuonna 2015.
Oppi
Esikoislestadiolaiset pitävät Martti Lutheria oppi-isänään ja Lars Levi Laestadiusta opetusisänä. Etenkin Laestadiuksen asema on vahvempi kuin muissa suurissa lestadiolaissuunnissa, mikä käy ilmi mm. siinä, että esikoislestadiolaiset lukevat Laestadiuksen saarnan jokaisissa seuroissa. Usein esikoislestadiolaiset puhuvat "Lutherin opista". Laestadiuksen ja Lutherin kirjoituksia arvostetaan paljon, koska niiden koetaan sisältävän arvokkaita opetuksia ja Raamatun selityksiä. Ensisijaisesti opetuksen sanotaan pohjautuvan aina Raamattuun, esikoislestadiolaiset puhuvat "Kristuksen opista".
Synninpäästö
Esikoislestadiolaisilla on käytössä synninpäästö. Kristityt, kuten he itseään nimittävät, ovat maan päällä Jeesuksen lähettiläitä, ja voivat todistaa syntien anteeksiantamuksesta. Uskoon ei voi tulla omin avuin, vaan se syttyy Jumalan sanan kuulemisesta Pyhän Hengen omaavan ihmisen kautta.
Kaste
Kaste ei esikoislestadiolaisten mukaan pelasta tehtynä tekona ilman henkilökohtaista uskoa. Kaste on hyvän omantunnon liitto. Liittonsa rikkonut voi palata armoliittoon parannuksen eli uuden syntymisen kautta. Lapsella on autuaaksitekevä usko jo ennen kastetta Kristuksen sovinto- ja lunastusarmon vaikutuksesta. Pikkulapsen perisynti tunnustetaan, mutta sen syyllisyys kumoutuu Kristuksen sovintotyön kautta, jonka lapsenusko omaksuu. Kasteelle mennessään pikkulapsella on jo Pyhä Henki, hän on Jumalan lapsi ja siis Jumalan valtakunnan kansalainen. Isompina suurin osa lankeaa armontilasta. Armoon päästään takaisin Laestadiuksen selittämän armonjärjestyksen määrittämällä tavalla.
Ehtoollinen
Ehtoollinen on armonväline "kristityille". Uskottomille katuvaisille se antaa voimaa mennä pyytämään saarnaajilta synninpäästöä, jonka vaikutuksesta tapahtuu varsinainen uudestisyntyminen.
Seurakuntaoppi
Seurakunnasta opetetaan, että se on varsinaisessa merkityksessä pyhien yhteys, joka koostuu Pyhän Hengen saaneista uudestisyntyneistä kristityistä. Sillä seurakunnalla on yksi Henki, yksi usko, yksi kaste ja yksi Herra, joka on Jeesus Kristus. Seurakunta on Kristuksen ruumis, jossa Kristus on pää. Kristus on perustanut tämän yhden seurakunnan, eikä seurakunnan ulkopuolella ole pelastusta.
Uskon vaikutus käytännön elämään
Liikkeen piirissä suhtaudutaan myönteisesti yrittäjyyteen ja kannustetaan siihen. Liikkeessä mukana olevien omistamat yritykset muodostavat enemmän tai vähemmän tiiviitä yhteistyöverkostoja. Yrityksillä on erityisen merkittävä rooli rakennusalalla ja kaupan alalla. Myös verkostomarkkinoinnissa on mukana paljon liikkeen jäseniä.
Levinneisyys
Esikoislestadiolaisuus (isoesikoisuus, vanhaesikoisuus) on toiseksi suurin lestadiolaisuuden ryhmä maailmassa noin 31 000 henkilöllä. Vanhoillislestadiolaisuus on suurin lestadiolaisuuden ryhmä maailmassa noin 115 000 henkilöllä. Kolmanneksi suurin lestadiolaisuuden ryhmä on rauhansanalaisuus, joka on lähtöisin Amerikan esikoisuudesta vuonna 1903 erkaantuneesta pikkuesikoisuudesta sekä vanhoillislestadiolaisuudesta 1934 erkaantuneesta ryhmästä rauhansanalaisuus 21 000 henkilöllä. Neljänneksi suurin on töröläläisyys 4 000 henkilöllä. Viidenneksi suurin on uusheränneet noin 3 000 kannattajalla. Suurimpien lestadiolaisuusryhmien joukkoon kuuluu myös Esikoiset ry noin 1 500 kannattajalla.
thumb|right|300px|Esikoislestadiolaisten levinneisyydestä Suomessa kielii Rauhan Siteen levikki. Suomessa esikoislestadiolaisia on noin 12 000. Kannatus painottuu Etelä-Suomen kaupunkeihin. Esikoislestadiolaisten rukoushuoneita on seuraavilla paikkakunnilla: Eno, Heinola, Helsinki, Hämeenlinna, Imatra, Joensuu, Jämsä, Keitele, Kotka, Lahti, Lammi, Lappeenranta, Lieksa, Mikkeli, Oulainen, Oulu, Padasjoki, Pihtipudas, Pori, Pöytyä (Heikinsuo), Sastamala, Tampere, Teuva ja Turku. Lisäksi säännöllistä toimintaa on muun muassa Eurassa, Huittisissa, Kontiolahdella, Kuopiossa, Laitilassa, Multialla, Nousiaisissa, Nurmeksessa, Reisjärvellä, Utsjoella ja Ähtärissä. Seuroja järjestetään näillä ja muilla paikkakunnilla myös kirkon tiloissa ja kodeissa.
Esikoislestadiolaisten suhteellisista määristä Suomen eri paikkakunnilla kertoo osittain Rauhan Side -lehden levikki. Eniten lehden tilaajia oli vuonna 1997 Lahden, Helsingin ja Tampereen rukoushuoneiden vaikutusalueella.
Pohjois-Amerikassa esikoislestadiolaisuus on professori Talosen mukaan suurin lestadiolaisryhmä noin 14 000 kannattajalla. Amerikassa esikoislestadiolaisten kirkon nimi on Old Apostolic Lutheran Church. Amerikassa suurin yhteisö on Washingtonin osavaltiossa. Suuria seurakuntia on myös Delawaressa, Etelä-Dakotassa, Michiganissa ja Minnesotassa. Toimintaa on myös Kanadassa.
Esikoislestadiolaisuus on merkittävä herätysliike myös Norjassa ja Ruotsissa. Näissä maissa kannatus painottuu pohjoiseen. Ruotsissa liikkeellä on rukoushuoneita ainakin Jällivaarassa, Luulajassa, Knivstassa ja Kiirunassa. Liikkeellä on jossain määrin toimintaa Hollannissa, Latviassa, Saksassa, Tanskassa, Venäjällä ja Virossa.
Seurat
Esikoislestadiolaisten seurat alkavat virren veisuulla ja rukouksella. Sen jälkeen veisataan toinen virsi ja luetaan yleensä Laestadiuksen saarna. Joskus sen sijasta voidaan lukea Lutherin saarna tai lähetyskirjeitä. Jälleen veisataan virsi, jonka jälkeen kuullaan saarna. Saarnoja ei ole tapana kirjoittaa eikä valmistella vaan saarnaaja puhuu vapaasti senhetkisten ilmoitusten mukaan jonkin Raamatun tekstin johdosta. Saarna päättyy julistukseen syntien anteeksiantamisesta, jolloin kuulijoita nousee saarnaajien ja toistensa luokse pyytämään henkilökohtaista synninpäästöä. Seurat kestävät yleensä puolestatoista kahteen tuntiin.
Seuroissa veisataan virsiä omasta kirjasta, jonka nimi on Virsikirja ja Hengellisiä lauluja. Se on Suomen evankelisluterilaisen kirkon virallinen Virsikirja, jossa on Hengellisiä lauluja-liiteosio, jossa on Virsikirjaan kuulumattomia esikoislestadiolaisille tärkeitä virsiä. Seuroissa ei käytetä säestystä.
Suomessa esikoislestadiolaisilla on vuodessa kolme valtakunnallista seuratapahtumaa. Ne ovat loppiaisena, juhannuksena ja mikkelinpäivänä. Lahdessa järjestettävät juhannusseurat on Suomessa suurin vuotuinen tapahtuma. Loppiais- ja mikkelinpäivän seurojen pitopaikka vaihtelee vuosittain. Ruotsin Jällivaarassa järjestetään vuosittain monipäiväiset joulu- ja Kiirunassa helluntaikokoukset, joihin tulee saarnaajia ja sanankuulijoita eri maista ja joita kuunnellaan puhelimitse myös Suomessa. Jällivaaran joulukokouksissa päätetään ulkomaille tehtävistä lähetysmatkoista.
Lähes kaikki esikoislestadiolaisten saarnaajat ovat maallikoita. Lähetysmiehiksi kutsuttuja saarnaajia lähetetään "kaksin ja kaksin" eli pareittain pitämään seuroja muille paikkakunnilla kotimaassa ja ulkomailla. Ruotsin Lapin vanhimmat tekevät lähetysmatkoja muutaman vuoden välein Suomeen, Norjaan, Tanskaan ja Pohjois-Amerikkaan.
Seuroihin liittyy yleensä yhteinen kahvitilaisuus, isompiin seuroihin myös yhteinen ruokailu. Kahvista ja ruuasta ei peritä maksua, mutta jokainen saa vapaaehtoisesti lahjoittaa seurojen ylläpitoon Pyhän Hengen ilmoittaman summan.
Muu toiminta
Esikoislestadiolaiset ry järjestää isojen seurojen aikana ja arkisin kanssapuheita, joissa tutkitaan Raamattua ja kristillisyyttä yhdessä keskustellen. Kanssapuheiden juuret ulottuvat lestadiolaisuuden alkuaikoihin. Myös raamattupiirejä järjestetään arki-iltoina. Seuroissakäynnin lisäksi esikoislestadiolaiset lapset käyvät esikoislestadiolaisten pyhäkouluissa ja lasten kesäleireillä. Nuorille järjestetään nuorteniltoja arki-iltoina ja isojen seurojen yhteydessä, ja toisinaan pidetään myös valtakunnallisia nuorteniltoja.
Julkaisut
Esikoislestadiolaiset ry julkaisee neljästi vuodessa ilmestyvää Rauhan Side -lehteä. Julkaisutoiminta kattaa myös Laestadiuksen saarnoja ja muuta hartauskirjallisuutta (Virsikirja ja hengellisiä lauluja, Vanhinten kirja I ja II, Julkaisukokoelma, Isän ääni, Lasten kirja ym.). Julkaisujen mahdolliset kielelliset muutokset ja muu työ tehdään talkootyönä toimikunnittain.
Killatu järv
Killatu järv (myös Kiljatu järv, Kilatu järv, Kiljatu Suurjärv) on Virossa Saarenmaalla Tagamõisan niemimaalla sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 40 hehtaaria ja se on 1,7 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Saaria on vain yksi ja sen pinta-ala on 0,19 ha. Vedenpinnan korkeus on keskimäärin 4,0 m mpy. Järveen laskee yhdysoja Ooklema järvestä, johon puolestaan laskee Killatu jõgi. Se kokoaa suuren peltoalueen kuivatusvedet, mutta se alkaa suoalueelta. Joen ja samalla järven valuma-alueen laajuus on 11,8 km². Järven laskujoki on alle kilometrin mittainen Killatu jõgi (nimeltään myös Kiljatu oja). Järven suurin syvyys noin metrin. Järven rantaviivan pituus on 6,4 kilometriä ja se on autio. Lähin maatalo sijaitsee laskujoen rannalla.
Järven luokittelu ja ekologia
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 8) mukaan rannikkojärvi, joka on vielä yhteydessä mereen.
Iiris-keskus
Näkövammaisten palvelu- ja toimintakeskus Iiris on Helsingin Itäkeskuksessa sijaitseva näkövammaisille soveltuvan selkeän ja esteettömän rakentamisen esimerkkikohde. Joulukuussa 2003 valmistunut Näkövammaisten palvelu- ja toimintakeskus Iiris on suunniteltu esteettömäksi aisti- ja liikuntavammaisille kävijöille sekä vanhuksille. Iiris-keskukseen on koottu saman katon alle kaikki näkövammaisten keskeisimmät palvelut.
Rakennuksessa toimivat muun muassa Näkövammaisten liitto ry, Helsingin ja Uudenmaan Näkövammaiset ry (HUN), Fysioterapia-alan Näkövammaiset ry (FAN), Näkövammaisten Kulttuuripalvelu ry, Suomen Kuurosokeat ry, Celia – Näkövammaisten kirjasto, Retinitis-yhdistys ry, Vammaisfoorumi ry ja Suomen Näkövammaissäätiö.
Tilat on suunniteltu monikäyttöisiksi: päivällä kuntoutus- ja koulutuskäytössä olevat tilat palvelevat iltaisin ja viikonloppuisin näkövammaisten järjestötoimintaa sekä erilaisia harrastusryhmiä mm. teatteria, kuoroja, orkestereita ja opintopiirejä. Iiriksessä on myös 40 majoitushuonetta.
Vuonna 2004 Rainer Mahlamäki ja muut Iiris-keskuksen suunnittelijat saivat Helsingin kaupungin Rakentamisen Ruusu -palkinnon. Perustelujen mukaan tämä suuriskaalaisen puhdasmuotoinen rakennus sijoittuu raskaaseen likenneympäristöönsä entistä rakennuskantaa täydentäen. Sen arkkitehtonisia aiheita pidettiin rohkeina ja vaikuttavina sekä päivällä että pimeällä, ja kaikkien yksityiskohtienkin sanottiin olevan huoliteltuja. Erityisesti tuomaristo arvosti paneutumista sisätilojen toiminnallisuuteen, mikä on vaatinut perusteellista perehtymistä ja yhteistyötä kaikkien osapuolten kesken.
Pinsiö
thumb|200px|Pinsiön puukirkko. Pinsiö on kylä Nokian, Hämeenkyrön ja Ylöjärven alueella. Maantieteellisinä rajoina ovat Pinsiön harju, Seinävuoren ja Kaitajärven maasto, Hopeatie ja Kivikesku. Pinsiö valittiin vuonna 2014 vuoden kyläksi Pirkanmaalla. Pinsiö onkin vireä ja kasvava kylä Tampereen talousalueella alle puolen tunnin ajomatkan päässä Tampereen keskustasta. Pinsiössä on ihastuttava kirkko, jonka kyläläiset rakensivat itse, ja se vihittiin käyttöön 4. joulukuuta 1950. Lokakuussa 2000 kirkossa sattui tulipalo, joka sai alkunsa sähkölaitteista. Tämän onnettomuuden vuoksi kirkon 50-vuotisjuhla jouduttiin siirtämään.
L. J. Tikkanen
Lauri Juho (L. J.) Tikkanen (15. joulukuuta 1847, Iisalmi – 15. lokakuuta 1932, Iisalmi) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kirjailija.
Brian Leetch
Leetch edusti Yhdysvaltain maajoukkuetta useaan otteeseen arvokisoissa. Hän voitti kultaa maailmancupissa 1996 ja olympiahopeaa Salt Lake Cityn talviolympialaisista vuonna 2002.
Seuraura
Rangers oli noussut kaudella 1993–1994 yhdeksi NHL:n parhaista joukkueista. Pudotuspeleissä Leetchin peli parani jatkuvasti. Vaikka konferenssin loppuotteluissa New Jersey Devilsiä vastaan joukkueen tähdeksi nousikin hattutempun tehnyt Mark Messier, Leetch oli joukkueen tähti loppuottelusarjassa Vancouver Canucksia vastaan. Rangers voitti loppuottelusarjan lopulta seitsemännessä ottelussa. Leetch pelasi pudotuspeleissä 23 ottelua, teki niissä 11 maalia ja antoi 23 maaliin johtanutta syöttöä ja voitti pudotuspelien pistepörssin. Lisäksi hänet valittiin ensimmäisenä yhdysvaltalaisena pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi. Seuraavalla kaudella Leetch pelasi runkosarjassa 48 ottelua, joissa hän teki tehopisteet 9+32. Kaudella 1995–1996 hän pelasi 82 ottelua ja teki 15 maalia ja 70 syöttöä. Kaudella 1996–1997 hän teki runkosarjassa tehopisteet 20+58. Kausi oli myös Leetchin viimeinen pudotuspelikausi Rangersissa.
Keväällä 1997 Rangersin kapteeni Messier siirtyi Vancouveriin ja Leetchistä tuli joukkueen uusi kapteeni. Seuraavat kolme kautta Leetch pelasi edellisiä kausiaan heikommin, sillä hän jäi joka kausi alle 60 tehopisteeseen, joskin kauden 1999–2000 heikko tulos selittyy osittain sillä, että Leetch pelasi loukkaantumisten takia vain 50 ottelua. Vuonna 2000 Leetch väistyi kapteenin paikalta, kun Messier palasi Rangersiin ja seuran kapteeniksi. Kaudella 2000–2001 Leech teki vielä 76 tehopistettä runkosarjassa, jonka jälkeen hänen pistemääränsä kuitenkin heikkenivät kausi kaudelta.
Rangers myi Leetchin kesken kauden 2003–2004 Toronto Maple Leafsiin, jossa hän pelasi vain 15 ottelua. Työsulkukaudella 2004–2005 Leetch teki yhden vuoden pelaajasopimuksen Boston Bruinsin kanssa. Kauden 2005–2006 aikana hän teki uransa tuhannennen tehopisteen ja ilmoitti kauden lopuksi lopettavansa uransa.
Maajoukkueura
Leetch edusti Yhdysvaltoja useissa eri arvokisoissa. Hän pelasi Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 1984, 1985 ja 1986. Vuonna 1988 hänet valittiin olympiajoukkueeseen. Vuosina 1991 ja 1996 hän pelasi Kanada-cupissa (myöhemmin Jääkiekon maailmancup). Yhdysvallat voitti vuoden 1996 turnauksen. Vuosina 1998 ja 2002 Leetch edusti Yhdysvaltoja olympialaisissa voittaen hopeaa vuonna 2002. Hänen viimeinen maajoukkueturnauksensa oli vuoden 2004 jääkiekon maailmancup, jossa Yhdysvallat jäi neljänneksi.
Pelitapa
Leetchiä pidetään yhtenä NHL:n kaikkien aikojen parhaista hyökkäävistä puolustajista. Hän oli erittäin taitava luistelija ja pelinrakentaja. Hänen tapasi usein ottaa vastaan pitkän syötön vastustajan siniviivalla, liukua leveässä haara-asennossa vastustajien ohi ja tehdä maalin. Yksilötaitojensa ansiosta hänen arveltiin pärjäävän myös hyökkääjänä. Lisäksi Leetchiä pidettiin herrasmiespelaajana, minkä takia hän pelasikin pitkään Rangersin ja Yhdysvaltain maajoukkueen kapteenina. Kun Rangersin pitkäaikainen kapteeni Mark Messier palasi joukkueeseen vuonna 2000, Leetch ilmoitti luovuttavansa kapteeninnauhansa takaisin hänelle. Tästä liikuttuneena Messier purskahti kyyneliin kesken tiedotustilaisuuden.
Orgisms
Orgisms on brittiläisen Solar Questin studioalbumi, jonka julkaisi Entropica vuonna 2002.
Levy koostuu kahdesta CD-levystä, joista ensimmäisellä on vuonna 1994 julkaistun Orgship-albumin kappaleet miksattuna yhteen ja toisella on Solar Questin uutta materiaalia. Tyylilajina on rytmillinen ambient.
Venäjänvinttikoira
Venäjänvinttikoira on vanha venäläinen koirarotu. Sen alkuperäinen nimi on borzoi, joka lausutaan venäläisittäin barzoi. Tieteelliseksi nimeksi on aikoinaan esitetty Canis hirsutus.
Ulkonäkö
thumb|left|Punavalkoinen borzoi Borzoi on vaikuttavan kokoinen koira. Urosten säkäkorkeus on noin 75–85 cm, nartut ovat hieman pienempiä, noin 68–78 cm. Sen koko yhdistettynä kuivaan, aavistukseen pitkänomaiseen rakenteeseen antaa vaikutelman aristokraattisesta koirasta. Korkeuden lisäksi sen pitkänomainen pää, kaartuva selkä sekä pitkähkö niska ja hieman kulmautuneet olkavarret kuvaavat kaikki hyvin vinttikoiria yleensä. Nartuilla on yleensä hieman pitempi runko kuin uroksilla. Luusto ja lihakset ovat hyvin kehittyneet ja litteähköt. Tärkeintä on liikkeen ja rungon mittasuhteiden sopusuhtaisuus ja tasapaino.
Alkuperä
thumb|250px|Venäjänvinttikoira neuvostoliittolaisessa postimerkissä. thumb|240px|Borzoi Venäjänvinttikoiran juuret ovat 1400-luvun venäläisten metsästäjien voimakkaissa loshaja-koirissa - jotka eivät olleet tyypiltään vinttikoiria – ja tataarien arabialaisissa koutsi-vinttikoirissa. Kun nämä kaksi rotua risteytyivät keskenään, syntyivät ensimmäiset borzoit. 1500–1600-luvuilla kantaan risteytettiin myös puolalaisia vinttikoiria, minkä johdosta rodusta kehittyi jalopiirteisempi. Lisäksi myöhempinä aikakausina perimään on vaikuttanut valtavan kookas, voimakas, hurjaluonteinen ja parrakas "kuurinmaanvinttikoira" eli klock-koira: jälkeläisistä ei kuitenkaan tullut parrakkaita, vaan pitkä- ja hienokarvaisia, ja ne tultiin sittemmin tuntemaan gustopsovy-tyypin venäjänvinttikoirana. Samoihin aikoihin kehittyi myös englantilaisten vinttikoirien perimää kantanut chistopsovy-tyyppi. Myöhemmin tuolloin jo olemassa olevaan kantaan risteytettiin vielä kriminvinttikoiraa ja gorskaja-vuoristovinttikoiraa.
Rotua on kasvatettu 1800-luvun lopulta lähtien suurissa eurooppalaisissa ja amerikkalaisissa kenneleissä. Englannin prinsessa Alexandra sai venäjänvinttikoiria lahjaksi Venäjän keisari Aleksanteri III:lta. Venäjänvinttikoirat pääsivät ensimmäisen kerran osallistumaan koiranäyttelyyn vuonna 1891.
Rodusta tunnettiin alunperin kaksi eri karvanlaatua: sileä (psovy) ja karkea (goustopsovy). Näistä sileäkarvainen oli 1900-luvun alun Englannissa yleisempi, kuten myös senajan Venäjällä. Molempia syntyi kuitenkin silloin tällöin samoihin pentueisiin. Oikea karkea karva oli Englannissa lähes tuntematon, mutta sellainen tiedetään olleen Kaissack-nimisellä tuontikoiralla. Toisella tuontikoiralla, nimeltä Korotai oli myös erittäin runsas turkki, mutta se oli laadultaan huonompi. Englannin runsaskarvaisimmat yksilöt tuohon aikaan olivat joko Kaissackin tai Korotain jälkeläisiä.
Merjalaiset
Merjalaiset (, merjaksi merä) on hävinnyt suomensukuinen kansa. Merjalaiset asuivat Keski-Venäjällä, todennäköisesti nykyisillä Jaroslavin, Ivanovon ja Kostroman alueilla, sekä osittain Tverin, Moskovan ja Vladimirin alueella, jossa myös muromalaiset asuivat. Merjalaisten on oletettu puhuneen suomalais-ugrilaista merjan kieltä, jonka oletetaan olevan sukua nykyiselle marin kielelle, mutta tarkka määritys on epävarma.
Venäjänvinttikoira
Rotu Suomessa
Rodun rekisteröintitilanne on seuraavanlainen: vuonna 2002 rekisteröitiin Suomessa 80 koiraa; 2003 rekisteröitiin 101 koiraa; 2004 rekisteröitiin 71 koiraa; 2005 rekisteröitiin 87 koiraa ja vuonna 2006 rekisteröitiin 119 koiraa. Venäjänvinttikoira on rekisteröintimäärälistalla vuonna 2006 sijalla 88. Sijoitus on toiseksi korkein FCI:n ryhmän 10 rotujen kesken.
Merjalaiset
Merjalaisten historia
Merjalaiset mainitaan tiettävästi ensimmäisen kerran nimellä merens Jordaneksen teoksessa goottien historiasta. Myöhemmin heidät mainitaan Nestorin kronikassa. Siinä merjalaisten pääkaupungiksi mainitaan Saran muinaiskaupunki, joka sijaitsee Rostovin eteläpuolella. Arkeologisisten kaivausten avulla on todettu, että merjalaisten kulttuuri oli varsin kehittynyt. Merjalaisten kaupunkina on pidetty myös Rostaa, eli nykyistä Rostovia, joka sijaitsee Nerojärven rannalla 200 kilometriä Moskovasta pohjoiseen. Rostan eli Rostovin ruhtinaskunta oli Novgorodin ruhtinaskunnan naapurivalta. Merjalaisia asui myös Moskovan alueella ennen kaupungin perustamista. He kuuluivat moska-heimoon, josta myös Moskova ja sen läpi kulkeva Moskvajoki on erään teorian mukaan saanut nimensä.
Merjalainen viidennes oli yksi Novgorodin tasavallan hallinnollisista alueista. Merjalaiset olivatkin tärkeä osa Novgorodin kuten myös Venäjän valtion perustamisessa ja kehittymisessä.
Venäjänvinttikoira
Terveys
Venäjänvinttikoira on melko terve rotu. Perinnöllisten sairauksien osuus koirakannassa on erittäin pieni, ja vakavat lonkkaviat ovat todella harvinaisia. Syvän rintakehän vuoksi rodulla esiintyy joitakin suurille koirille ominaisia sairauksia, kuten mahalaukun kiertymää. Lisäksi vähäisessä määrin esiintyy sydänlihassairautta eli kardiomyopatiaa. Ajoissa havaittu sairaus voidaan hoitaa lääkkein, mutta hoitamattomana se johtaa äkkikuolemaan 2–5-vuotiaana.
Merjalaiset
Merjalaisten historia
Merjalaisten asuinalueelle saapui slaavilaisia kansoja 1000-luvulta alkaen. Merjalaiset sulautuivatkin slaavilaisiin kansoihin, ja näin ollen heidän kulttuuristaan tuli osa venäläistä kulttuuria. Merjalaisten palvontapaikat, kuten pyhät puut ja kivet säilyivät venäläisten palvomina pyhinä paikkoina. Lisäksi useat luontokohteet, kutet joet ja järvet ovat säilyttäneet alkujaan merjalaisen nimensä. Merjan kielen uskotaan hävinneen viimeistään 1500-luvulla, mutta joidenkin huhujen mukaan merjaa olisi puhuttu jossakin muodossa vielä 1800-luvun alkupuolella.
Venäjänvinttikoira
Terveys
Borzoi Club of America ilmoittaa sivuillaan venäjänvinttikoirien yleisimpiä sairauksia vuonna 2000. Yleisin sairaus on syöpä, toinen epilepsia, kolmas lonkkadysplasia. Allergiat, sydän- ja autoimmuunisairaudet sekä PRA eli verkkokalvon etenevä surkastuminen (Progressive Retinal Atrophy) kuuluvat myös kymmenen yleisimmän sairauden joukkoon.
Merjalaiset
Nykyään
1950-luvulla Suomessa yleistynyt naisen etunimi Merja on johdettu merjalaisista. Nykyisin jotkut venäläiset tunnustautuvat uusmerjalaisiksi. Moskovassa toimii Merjalainen seura, johon kuuluu merjalaisuuden ideaa kehitteleviä taiteilijoita ja runoilijoita. 2010-luvun alussa Moskovassa julkistettiin myös Merjalainen manifesti. Sen mukaan venäläiset ovat itse asiassa merjalaisia. Sen mukaan slaavilainen sivilisaatio ja teollinen jyrkästi hierarkkinen valtio ja vallan vertikaali ovat johtaneet heidät harhaan, onnettomuuksien tielle. Manifestin mukaan vain palaaminen maalle, luonnonmukaiseen elämäntapaan, pieniin tasa-arvoisiin autonomisiin yhteisöihin voi pelastaa heidät.
Aiheesta muualla
Volga Finns
Vuorijärvi (Juupajoki, Kokkila)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,6 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Kokkilanselän pohjoispuolella kallioisella metsäylängöllä Haapalanvuoren ja Hirvivuoren lähellä. Järviallas on muodostunut mäkien väliseen painanteeseen, jonka itärinteessä on jyrkänne. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä ja se on jyrkkärinteistä metsämaata, joka on pohjoisessa soistunutta.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Kokkilanselän alueeseen (35.752) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 132,6 metriä mpy. Järveen ei ole johdettu ojia ja sen laskuoja laskee luontaisen oloisesti metsien läpi kilometrin päässä sijaitsevaan Kokkilanselän Kukkolahteen. Ojalle tulee pudostusta 44 metriä.
Cremona
Cremona on kaupunki pohjoisessa Italiassa. Se kuuluu Lombardian alueeseen ja on Cremonan maakunnan pääkaupunki. Kaupunki sijaitsee Pojoen rannalla.
Cremonan pinta-ala on 70 neliökilometriä ja väkiluku runsaat 70 000.
Historiaa
Roomalaiset perustivat Cremonan vuonna 218 eaa. Kaupunki jouduttiin rakentamaan uudelleen sen tuhouduttua Bedriacumin taistelussa vuonna 69. Siitä tuli myöhemmin osa Ravennan eksarkaattia.
Hjorten
Hjorten on vuonna 1904 valmistunut jugend-tyylinen asuinrakennus Turun II kaupunginosassa, Vartiovuorenmäen kupeessa. Frithiof Strandellin suunnitteleman rakennuksen nimi Hjorten (peura) tulee C. L. Engelin piirtämän Turun asemakaavan korttelinnimestä. Näkyvällä paikalla sijaitseva Hjorten oli ensimmäinen Strandellin suunnittelema jugendlinna.
Tontin historia
Mustainveljestenkujan varrelle rakennetun Hjortenin paikalla sijaitsi 1800-luvulla matalia puutaloja. Vanhimmat säilyneet tonttia koskevat rakennuspiirustukset ovat vuodelta 1832 ja 1834. Niiden mukaan tontin omisti neiti Helena Sophia Ekberg, joka rakennutti tontille kaksi puista asuinrakennusta ulkorakennuksineen. Toinen rakennettiin puistoon johtavan Mustainveljestenkujan varrelle, eli nykyisen Hjortenin kohdalle, ja toinen Kaskenkadun (silloisen Itäisen Aurakadun), eli nykyisen Kalvenin kohdalle. Tämän jälkeen seuraavat piirustukset ovat vuodelta 1845, jolloin tontin omistus on siirtynyt neiti Josephine Erlundille. Myöhemmin 1800-luvun puolivälissä omistajana mainitaan mm. sataman pakkahuoneen tarkastaja Johan Adolf Taxell.
Hjortenin suunnittelu ja rakentaminen
Hjortenin esikuvia olivat Turun linna ja muut keskiaikaiset linnat torneineen ja erkkereineen, sekä Ruissalossa sijaitsevat huvilarakennukset. Rakennus muistuttaa Eliel Saarisen töitä, ja arkkitehteja yhdisti kiinnostus linna-arkkitehtuuriin.
Julkisivu
pienoiskuva|Hjorten pian valmistumisensa jälkeen vuonna 1905. Laajennusosa Kalven rakennettiin äärimmäisenä oikealla näkyvän matalan puutalon paikalle. Hjortenin julkisivut ovat epäsymmetriset, ja suunnittelussa huomaa hyvin, kuinka Strandell on alkanut omaksua jugend-tyylisuuntaa aiempaa voimakkaammin. Hjortenissa romanttinen leima on vielä hyvin voimakas, ja varsinkin ennen hieman yksinkertaisemman laajennusosan valmistumista rakennus näytti hyvin romanttiselta ritarilinnalta.
Julkisivua hallitsee kaksi tornia, joista oikeanpuoleinen on kartio ja vasemmanpuoleinen kaarevareunainen ja lyhtymäinen. Julkisivua elävöittävät myös epäsymmetriset kattolinjat sekä erikokoiset erkkerit ja parvekkeet. Myös rakennuksen rappaukset ovat epäsymmetrisiä ja erikorkuisia. Ruokasalien kohdalla rakennuksen parvekkeet on vedetty sisään julkisivusta. Ikkunoissa on Willy Baerin suunnittelemat lyijylasimaalaukset, joissa näkyy jugendin ihanteille tyypillisiä aiheita luonnosta, kuten kukkia.
Sisätilat
Sisätiloiltaan Hjorten edustaa ajan porvarillista ihannetta intiimiydestä, sillä asunnot ovat kodikkaita ja niissä on paljon erilaisia nurkkauksia seurustelua varten. Julkisivun epäsymmetrisyys jatkuu sisätiloissa, ja huoneiden pohjakaaviot muistuttavat ajan huvila-arkkitehtuuria erikokoisine ja -muotoisine huoneineen. Hjortenissa Strandell ei sijoittanut keittiöitä enää perinteiseen tapaan pihan puolelle, vaan otti huomioon edulliset ilmansuunnat, jotka vaikuttivat asuntojen pohjakaavaan. Hjortenin alkuperäiset Strandellin suunnittelemat sisustukset eivät ole säilyneet.
Laajennusosa Kalven
pienoiskuva|Kalvenin laajennusosa Kaskenkadulta katsottuna. Hjorteniin suunniteltiin laajennusta jo ennen kuin alkuperäinen osa oli ehtinyt valmistua. Suurin syy suunnitelmille oli se, että apteekkari Frans D. Ditzler halusi päästä mukaan talon osakkaaksi, mutta kaikki huoneistot oli jo varattu. Muut osakkaat suostuivat, kun Strandell piirsi Kaskenkadun puolelle uudisrakennuksen, joka sai nimekseen Kalven (vasa). Ilmeeltään hieman yksinkertaisempi laajennusosa valmistui vuonna 1906. Sen tieltä purettiin matala puutalo. Uudelle Kaskenkadunpuoleiselle sivustalle tuli nyt tilat neljälle liikehuoneistolle. Liikkeissä toimi alkuaikoina muun muassa paperikauppa Selma Laipio, parturi Uno Jonsson, suutari U. A. Tallberg ja kielenkääntäjät Brita ja Sigrid Andsten.
Lisärakennuksen asuinkerroksissa oli jokaisessa kaksi huoneistoa. Suurempi oli neljän huoneen ja keittön asunto ja pienempi kahden huoneen ja keittiön asunto. Suurempaan asuntoon tehtiin sisäänkäynti myös Hjortenin porrastornista. Pienempään huoneistoon pääsi uudisosan portaikosta, joka toimi samalla suuremman asunnon keittiönportaikkona.
Talon asukkaat
Asunto-osakeyhtiö Hjorten perustettiin huhtikuussa 1903. Perustajien joukossa olivat talon suunnitellut arkkitehti Frithiof Strandell sekä hänen isänsä. Frithiof Strandell muutti itse asumaan 3-kerroksisen Hjortenin puistonpuoleisen päädyn toiseen kerrokseen. Strandellin isä, liikemies Viktor Leonard Bernhard Strandell, asui talon kolmannessa kerroksessa suoraan poikansa asunnon yläpuolella. Muut talon asukkaat olivat pääosin ruotsinkielisiä akateemikkoja, professoreita ja taiteilijoita. Nykyään suuren osan Hjortenin asunnoista omistaa Åbo Akademin säätiö.
Juho Haanpää
Juho (Johan) Haanpää oli keskipohjalainen maanviljelijä, valtiopäivämies ja kirjailija Pentti Haanpään isoisä.
Henkilöhistoria
Juho Haanpää toimi nuoruudessaan kiertokoulun opettajana. Käytyään Nivalan Maliskylään perustetun kaksivuotisen maamieskoulun hän oli Pulkkilan Leskelän kylässä sijainneiden Myllymäen ja siihen liitetyn Leskisenojan tilojen tilanhoitajana kymmenisen vuotta ja hankki sen jälkeen nämä tilat omistukseensa.
Haanpää oli Pulkkilan kunnallislautakunnan esimiehenä ja kunnankirjurina useita vuosia. Hän edusti Piippolan tuomiokuntaa talonpoikaissäädyssä valtiopäivillä 1882 ja 1897. Vuonna 1882 Haanpää teki ehdotuksen kansakoulun käyntipakon säätämisestä ja vuonna 1897 hän ajoi raittiusasiaa muun muassa allekirjoittamalla anomuksia, joilla pyrittiin laajentamaan kunnallisen kieltolain soveltamista väkijuomien myynnissä. Haanpää oli 1890-luvun lopulla jäsenenä myös valtion rautatiekomiteassa.
Haanpää oli kotiseudullaan arvostettu juhlatilaisuuksien puheenpitäjä ja hän toimi myös maalaisasioitsijana hoitaen perunkirjoituksia, perinnönjakoja, huutokauppoja yms. Haanpää oli taitava seppä ja keksijä; hän suunnitteli ja rakensi erilaisia maatalouskäyttöön tarkoitettuja koneita ja laitteita. Haanpää rakensi myös myllyn patorakennelmineen ja siihen liittyneen tiilitehtaan Lamujokeen Myllymäen tilan kohdalle. Hän kirjoitti kotiseutunsa asioista sanomalehtiin ja tutustuttuaan vuoden 1882 valtiopäivien yhteydessä Helsingissä toiseen valtiopäivämieheen, kansankirjailija Pietari Päivärintaan, hän päätti kokeilla myös kansankuvausten kirjoittamista. Haanpää julkaisikin 1890-luvun alussa kaksi tällaista kuvausta.
Haanpää meni naimisiin 1864 talollisentytär Liisa Haaraniemen kanssa. Perheessä oli kaksitoista lasta, joista yksi oli 1875 syntynyt Mikko Haanpää, kirjailija Pentti Haanpään isä.
Sarapiku järv
Sarapiku järv (myös Kogrilaht, Suur Kogralaht) on Virossa Saarenmaalla sijaitseva järvi.
Järven luokittelu ja ekologia
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 8) mukaan rannikkojärvi, joka on vielä yhteydessä mereen.
Järvi luokitellaan limnologisesti halotrofiseksi järveksi, jos sen suolapitoisuus on kohonnutta (, HA). Tällaisia järviä ovat Virossa ne, joilla on matala yhteys mereen.
Tulukset
pienoiskuva|Tulukset. Kuvassa on [[Rikkikiisu|pyriittiä (käytetty joskus myös tulen teossa), taulaa, piikiven suikale ja karkku eli tulusrauta.]]
Tulukset ovat perinteinen tulentekoväline, joihin kuuluu karkku eli tulusrauta ja limsiö eli piikivi tai ukonkiven eli kvartsin kappale, johon karkulla isketään, saaden aikaan kipinöitä, jotka pyydystetään sytykkeeseen.
Kipinä syntyy, kun terästä kovemman piikiven terävä särmä vuolee iskettäessä tulusraudasta pienen lastun, joka iskun seurauksena kuumenee ja palaa. Tulukset tuottavat vain kipinän, joka otetaan taulakäävästä tehtävään ja koivulipeässä käsiteltyyn taulaan tai heinään, joskus saatettiin käyttää myös sytykemateriaalina katajanniinellä täytettyä tuohirullaa. Tuluksia säilytettiin usein sytykkeiden kanssa erityisessä tuluskukkarossa, joka piti ne kuivana. Tulusten toiminnan kannalta on tärkeää, että hiiliteräksinen karkku on karkaistu riittävän, mutta ei liian kovaksi.
thumb|vasen|[[Smålandista löydetty viikinkiaikainen tulirauta]]
Tuluksiin lisättiin 1700-luvulla rikkikuppi, johon kytevä taula pudotettiin. Liekki leimahti välittömästi eikä enää tarvinnut puhallella.
Pohjolassa tulukset on tunnettu jo vanhemmalla kansainvaellusajalla. Käytössä ne olivat yleisesti vielä 1800-luvun loppupuolelle, jolloin tulitikut yleistyivät.
Karkkua vanhempi sovellus tulentekoon oli tuliora, jota käytettiin yhdessä soikean, kvartsiitista hiotun tuluskiven kanssa. Soikeat tuluskivet ovat olleet tulusraudan ja piikiven edeltäjiä jollaisia on ollut käytössä koko Itämeren piirin alueella ennen tulusrautoja. Soikean tuluskiven kanssa on tarvittu teräksestä taottu esine; tuliora. Ora tarkoittaa piikkiä.
Nykyään on saatavana magnesium-tuluksia.
Sibelius-museo
Sibelius-museo on Turussa tuomiokirkon tuntumassa sijaitseva musiikkimuseo. Museon kokoelmiin kuuluu laaja kokoelma historiallisia soittimia eri puolilta maailmaa. Museossa on myös mittava musiikkiarkisto, jonka kokoelmissa on paitsi Jean Sibeliukseen myös runsaasti muihin säveltäjiin, muusikoihin ym. liittyvää arkistomateriaalia (käsikirjoituksia, painettuja nuotteja, äänitteitä, valokuvia, konserttiohjelmia jne.). Museo toimii Piispankadun varrella sijaitsevassa Woldemar Baeckmanin vuonna 1968 suunnittelemassa modernistisessa, raakabetonisessa rakennuksessa. Museo on osa Åbo Akademin säätiötä (Stiftelsen för Åbo Akademi).
Yleisesti
Museo koostuu kahdesta päänäyttelystä: soitinkokoelmasta ja Sibelius-näyttelystä. Soitinkokoelma kiertää museon Sibelius-salin reunoja pitkin ja jatkaa kellaritilaan, jossa on myös museon Urkusali. Sibelius-näyttely sijaitsee joenpuoleisella seinämällä lipunmyyntikassasta katsoen museon vasemmassa kulmassa. Museo järjestää myös vaihtuvia näyttelyitä, jotka vuonna 2018 ovat Sibbe50, joka juhlistaa Woldemar Baeckmanin arkkitehtuuria ja Sibelius-museon nykyisen rakennuksen 50-vuotista taivalta sekä myös Kantaatti tohtoreille – musiikki akateemisissa juhlatilaisuuksissa, joka käy läpi akateemisen kantaattiperinteen historiaa Suomessa.
Sibelius-museossa järjestetään myös konsertteja, joista merkittävin on museon oma konserttisarja, vuodesta 1968 soinut keskiviikkosarja. Konserttisarjan nimeksi vaihtui syksyllä 2019 Sibbe Live! Näiden lisäksi muutkin toimijat järjestävät konsertteja Sibelius-museon tiloissa. Konserttien ohjelma vaihtelee esiintyvästä artistista riippuen, mutta pääsääntöisesti Sibelius-museon oma konserttiohjelma painottuu jazziin, kansanmusiikkiin ja kamarimusiikkiin.