cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Höyrystymislämpö
Höyrystymislämpö aineyksikköä kohti
Moolinen höyrystymislämpö puolestaan määritellään lämpömääränä, joka vaaditaan höyrystämään yksi mooli ainetta höyrystymislämpötilassaan normaalipaineessa. Moolisen höyrystymislämmön yksikkö on J/mol. Moolinen höyrystyslämpö saadaan ominaishöyrystymislämmöstä kertomalla se aineen moolimassalla.
Vanair
Vanair oli vanuatulainen lentoyhtiö. Se perustettiin 1965 ja sulautettiin vuonna 2004 Air Vanuatuun. Se lensi 29 kohteeseen Vanuatun 18 saarella.
Traci Lords
Traci Lords, alkuperäiseltä nimeltään Nora Louise Kuzma (s. 7. toukokuuta, 1968 Steubenville, Ohio) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka teki vuosien 1984 ja 1986 välillä lyhyen uran mallina miestenlehdissä kuten Penthousessa ja pornonäyttelijänä.
Vanair
Onnettomuudet
Yhtiölle tapahtui neljä onnettomuutta sen olemassaolon aikana.
Traci Lords
Lordsin pornoura päättyi viranomaisten saatua selville, että väärennettyjä henkilöpapereita käyttänyt Lords oli uransa aloittaessaan ollut todellisuudessa vain 15-vuotias. Lordsin pornouralta on levityksessä vain yksi laillinen elokuva Traci, I Love You, jonka hän teki 18-vuotissyntymäpäivänsä jälkeen.
Myöhemmin Lords on esiintynyt useissa elokuvissa ja tv-sarjoissa, ja toiminut myös pop-laulajana. Vuonna 2003 hän julkaisi omaelämäkerran Underneath It All. Vuonna 2020 C13 Originals-tuotantoyhtiö ilmoitti tekevänsä dokumenttimaisen podcastingin nimeltään Once Upon a Time...in the Valley, joka käsittelee Lordsin elämää aikuisviihdealalla.
Rooleja pornografian ulkopuolella
Traci Lords on yksi harvoista kuuluisista pornonäyttelijöistä joka on onnistunut vaihtamaan ammattinsa oikeaksi näyttelijäksi. Lopetettuaan aikuisviihteen tekemisen on Lords tehnyt kahdenkymmenen vuoden yhtämittaisen uran ja näytellyt lukuisissa TV-tuotannoissa ja elokuvissa.
Valikoitu listaus
Kévin Menaldo
Kévin Menaldo (s. 12. heinäkuuta 1992 Bordeaux, Ranska) on ranskalainen seiväshyppääjä. Hänen sisärataennätyksensä on Clermont-Ferrandissa vuonna 2018 hypätty 588. Ulkona hän on hypännyt parhaimmillaan 583 Forbachissa toukokuussa 2017.
Menaldo voitti pronssia vuoden 2014 EM-kisoissa tuloksella 570. Menaldo jakoi pronssisijan Jan Kudličkan kanssa. Vuoden 2015 MM-kilpailuissa Pekingissä Menaldo oli finaalin kuudes tuloksella 580.
Vuoden 2013 Välimeren kisoissa Menaldo voitti hopeaa. Saman sijan hän saavutti alle 20-vuotiaiden EM-kisoissa 2011 Tallinnassa.
Menaldo edustaa Entente Franconville Cesamea.
Räme
Räme on Suomessa kehitettyyn metsätyyppioppiin kuuluva kuivahko ja puustoinen suotyyppi, jonka valtapuu on mänty. Keidassoilla rämettä esiintyy suon laiteilla ja keskustan rämemättäillä eli kermeillä. Aapasoiden reunoilla on tavallisesti rämettä. Rämeet ovat pinta-alaltaan merkittävin suotyyppi Suomessa, noin 60 prosenttia kaikista soista on rämeitä. Niitä esiintyy kaikkialla, jopa kallioisilla meren saarilla.
Kasvillisuus
thumb|Rämettä eteläsuomalaisen [[keidassuon laiteella.]] Rämeillä kasvaa valtapuuna harvakseltaan kitukasvuisia mäntyjä. Kenttäkerroksessa kasvaa runsaasti erilaisia varpuja, joita ovat esimerkiksi suopursu, variksenmarja, kanerva, vaivaiskoivu, suokukka, karpalo ja juolukka. Muita tyypillisiä kasveja ovat rahkasammalet, kihokit ja tupasvilla. Rämeiden turvekerros on melko paksu, joten kasvit saavat yleensä vain vähän kivennäispitoista pohjavettä.
Rämeiden kasvupaikkatyypit
Rämeet luokitellaan kangasrämeisiin, isovarpuisiin rämeisiin, korpirämeisiin, sararämeisiin, tupasvillarämeisiin, lettorämeisiin ja rahkarämeisiin.
Kangasräme
Kangasrämeet (KgR) ovat yleensä karujen mustikka-, puolukka- ja kanervametsien soistumia, melko ohutturpeisia ja muuttuvat usein lopulta toiseksi rämetyypiksi. Niiden turvekerros on yleensä vain vähemmän kuin 50 cm paksu. Kangasräme on kuulunut puuntuottonsa perusteella metsäveroluokkaan IV.
Isovarpuinen räme
Tavallisin rämetyyppi on isovarpuinen räme eli isovarpuräme (IR), melko runsaspuustoinen, mutta niukkaravinteinen kasvutyyppi. Siellä kasvaa kitukasvuista mäntyä, turvekerros on paksu ja varvut ovat kenttäkerroksen pääasiallisia kasveja: lännessä muun muassa juolukka, suopursu, vaivaiskoivu, variksenmarja ja kanerva, idässä myös vaivero. Vallitsevan varpulajin perusteella voidaankin erottaa vaivaiskoivu-, juolukka-, suopursu- ja kanervarämeet. Pallosara ja tupasvilla kasvavat varpujen joukossa, mätäspaikoilla lisäksi monesti suomuurain.
Isovarpuinen räme on kuulunut puuntuottonsa perusteella metsäveroluokkaan IV.
Rahkaräme
Karuimpia rämeitä ovat rahkarämeet (RR), joiden paksu rahkaturvekerros estää kasvillisuutta saamasta pohjavettä. Koivu ja kuusi eivät samasta syystä menesty rahkarämeellä, mäntykin on hyvin kitukasvuista. Ainoa tärkeä ruoho on suomuurain; tupasvillaa voi myös esiintyä runsaasti. Rahkarämeen näkyviä merkkejä ovat mättäiköt ja niiden välissä olevat kosteat sammalikot. Kenttäkerroksessa rahkarämeen peittää tiivis ja raaka rahkasammalkerros, jossa on suovarpuja, saroja sekä mättäillä joskus myös jäkälää.
Korpiräme
Korpiräme (KR) on korven ja rämeen välimuoto, kuivahko ja havupuuvaltainen. Kuusi voi kasvaa siellä hyvin. Varpuja kasvaa enemmän kuin korvessa. Korpirämeitä on varsinkin Etelä- ja Keski-Suomessa.
Korpiräme on kuulunut puuntuottonsa perusteella metsäveroluokkaan IV.
Tupasvillaräme
Tupasvillaräme (TR) on niukkaravinteinen räme, jolla kasvaa nimen mukaisesti tupasvillaa mättäikköjen väleissä. Mättäikössä on kitukasvuisia mäntyjä sekä isoja varpuja. Monet tupasvillarämeet ovatkin isovarpuisten rämeiden vieressä, kun taas mättäättömät ja märemmät tupasvillarämeet muistuttavat nevoja. Tupasvillaräme kuuluu Suomen yleisimpiin rämetyyppeihin. Puukerroksen muodostaa mänty.
Neva- eli sararäme
Kasvillisuuden perustella sararämeet jaotellaan ruohoinen sararäme (RhSR), varsinainen sararäme (VSR) ja lyhytkortinen räme (LkR) -luokkiin.
Lettoräme
Lettorämeet (LR) ovat rämeiden ja lettojen välimuoto, runsasravinteisia mutta eivät happamia ja siksi niillä kasvaa vaateliaita ruohoja ja heiniä, kuten mähkä, karhunruoho ja leveälehtivilla. Sekä rahkasammalia että aitosammalia esiintyy runsaasti. Puusto on mäntyjä, mättäikköjen välit nevaa. Pinnanmuodoiltaan lettoräme ja nevaräme ovat samankaltaisia. Lettorämeitä on erityisesti Pohjois-Suomen kalkkipitoisilla alueilla.
Nun (kirjain)
thumb|110px|Nun sofit
Nun on monen seemiläisen kielen aakkoston 14. kirjain. Se sisältyy muun muassa heprealaiseen, foinikialaiseen, aramealaiseen ja arabialaiseen kirjaimistoon (ﻥ). Se on kreikkalaisen nyyn, latinalaisen N:n sekä kyrillisen Н:n edeltäjä. Kirjaimen nimi tulee käärmettä tarkoittaneesta sanasta ja sen muodon alkuperäksi on esitetty egyptiläistä käärmettä, erityisesti kobraa kuvannutta hieroglyfiä.
Nun hepreassa
Heprean kielessä nun ääntyy /n/. Kieliopillisesti se muun muassa muodostaa verbin eteen liitettynä monikon ensimmäisen persoonan futuurin. Heprealaisessa numerojärjestelmässä nunilla on lukuarvo 50.
Nun on myös yksi niistä heprean kirjaimista, jotka kirjoitetaan eri tavalla sanan lopussa: sillä on sofit- eli loppumuoto nun sofit. Nun sofitin lukuarvo on 700.
Esimerkkejä:
Uuno Klami
Uuno Kalervo Klami (20. syyskuuta 1900 Virolahti – 29. toukokuuta 1961 Virolahti) oli suomalainen säveltäjä ja akateemikko. Klamin tunnetuimmat sävellykset ovat orkesteriteoksia ja hänen on sanottu olleen suomalaisista säveltäjistä taitavin orkesterin käyttäjänä. ”Kansalliseksi modernistiksi” luonnehdittu Klami otti vaikutteita varsinkin Maurice Ravelin ja Igor Stravinskyn musiikista.
Lapsuus ja nuoruus
Klami opiskeli musiikkia Helsingin musiikkiopistossa vuosina 1915–1917, 1920–1921 sekä 1922–1924, ja hankki lisätuloja kahvila- ja elokuvapianistina. Vuonna 1918 hän osallistui suojeluskuntalaisena Suomen sisällissotaan ja sen jälkeen vapaahtoisena Viron vapaussotaan sekä Aunuksen retkeen 1919. Sotimisen jälkeen Klami palasi musiikkiopistoon, jossa hänen pääaineenaan oli syksystä 1921 alkaen sävellys. Sitä opetti arvostettu säveltäjä Erkki Melartin. Helsingin opiskeluvuosina syntyivät ensimmäiset sävellykset. Klami opiskeli Pariisissa 1924–1925 ja Wienissä 1928–1929. Pariisin vuoden aikana hän oman kertomansa mukaan tutustui Maurice Raveliin, josta tuli sitten hänen tärkein musiikillinen innoittajansa. Pariisin aika oli Klamin säveltäjänuran kannalta ratkaiseva ja ranskalaiset vaikutteet tulivat keskeisiksi hänen musiikissaan.
Myöhemmät vaiheet
Klami alkoi saada suosiota säveltäjänä 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa. Runsaasti huomiota herätti hänen ensimmäinen sävellyskonserttinsa vuonna 1928. Vuodesta 1929 alkaen hän työsti Kalevala-aiheista musiikkiteosta, josta myöhemmin kehkeytyi kuulu Kalevala-sarja. Klami työskenteli 1929–1932 Sivistysjärjestöjen kansankonservatorion opettajana sekä vuosikymmeniä lehtien musiikkiarvostelijana, pisimpään (1932–1959) Helsingin Sanomissa. Klami oli Suomen Säveltäjät Ry:n johtokunnan jäsen 1945–1947 ja 1958–1961.
Talvisodan aikana Klami palveli lääkintätehtävissä ja avusti Finlandia Uutistoimistoa. Jatkosodassa hän palveli postimiehenä Karjalankannaksella helmikuuhun 1942 saakka. Sota-aikana hänen musiikkinsa sai enemmän kansallis-konservatiivisia sävyjä. 1949–1950 hän teki vielä uuden opintomatkan Pariisiin. Klami nimitettiin Suomen Akatemian jäseneksi Yrjö Kilpisen seuraajana vuonna 1959. Hän kuitenkin kuoli 1961 sydänkohtaukseen venematkalla Klamilasta Kujaholmiin.
Hyvin tärkeä innoituksen lähde hänelle oli meri. Meren äärellä hän vietti useimmat kesänsä, ja Suomenlahdelle, Virolahden Kujaholmin saarelle, hän myös rakennutti itselleen vuonna 1945 kesäasunnon, jonka on suunnitellut Lars Sonck. Kymmenen vuotta myöhemmin rakennetun venevajan, joka toimi kesäisin myös Klamin työhuoneena, sai suunniteltavakseen puolestaan Aulis Blomstedt. Virolahden Klamilassa voi käydä katsomassa myös Uuno Klamin lapsuudenkotia ja Klamilan kirkon pihalla hänen patsastaan. thumb|Uuno Klamin muistomerkki Virolahden Klamilan kirkon pihalla. Uuno Klami -seura perustettiin vuonna 1987.
Avioliitto
Klami avioitui Toini Nykäsen (1908–1976) kanssa Kymin kirkossa 24. heinäkuuta 1932. Siinä missä Uuno oli syrjäänvetäytyvä, ujo ja erittäin hiljainen, oli kauppakoulun käynyt Toini vilkas, eloisa ja seurallinen. Klamit muuttivat asumaan Helsingin taiteilijakoti Lallukkaan kesällä 1933 ensimmäisten asukkaiden joukossa.
Musiikki
thumb|Uuno Klami pianon ääressä. Läpimurrostaan alkaen Klamin musiikissa kiinnitettiin huomiota kansainvälisiin vaikutteisiin ja irtautumiseen romanttisesta tyylisuunnasta. Häntä luonnehdittiin "eurooppalaiseksi säveltäjäksi", mutta samalla myös "kansalliseksi modernistiksi". Hänen tyyliään orkesterisäveltäjänä on kutsuttu ranskalais-venäläiseksi. Ensikonsertissa 1928 herättivät huomiota primitivistisiä piirteitä ja lainauksia kansanmusiikista sisältänyt Karjalainen rapsodia sekä jazz-vaikutteinen pianokonsertto Yö Montmartrella. Varsinkin tulenkantajien piirissä ihastuttiin Klamin moderniin tulkintaan suomalaisuudesta ja tämän varhaisessa musiikissa ilmenneeseen eksotismiin. Sävellyksessään Tšeremissiläinen fantasia Klami yhdisti eksotismin ja heimoaatteen.
Monet Klamin teokset liittyvät aihepiiriltään Kalevalaan. Klami kävi rohkeasti kiinni Sibeliuksen siihen asti dominoimaan aihepiiriin, ja hänen onnistui tuoda suomalaiseen Kalevala-aiheiseen musiikkiin uusi, raikas ja modernimpi ote, joka rytmikkyydessään, värikkyydessään ja dissonoivuudessaankin poikkesi merkittävästi ajan kansallisromanttisesta valtavirrasta. Klamin tunnetuin Kalevala-aiheinen teos on viisiosainen sinfoniaorkesterille sävelletty Kalevala-sarja, jota hän luonnosteli jo 1930-luvulla, mutta jonka lopullinen versio valmistui vasta 1943. Teoksen osat ovat Maan luominen, Kevään oras, Terhenniemi, Lemminkäisen kehtolaulu ja Sammon taonta. Orkesterille sävelletty Lemminkäisen seikkailut saaressa (1934) oli alun perin tarkoitettu Kalevala-sarjaan nimellä Lemminkäinen, mutta laajuutensa takia se olisi turhaan paisuttanut teoksen kokonaisarkkitehtuuria ja Klami päätti irrottaa sen itsenäiseksi orkesteriteokseksi. Klamin kolmas Kalevalan maailmaan kuuluva teos on baritonisolistille, mieskuorolle ja orkesterille sävelletty Vipusessa käynti (1938), joka palkittiin mieskuoro Laulu-Miesten sävellyskilpailussa. Myös keskeneräiseksi jääneen baletin Pyörteitä oli määrä sivuta aiheessaan Kalevalaa. Klami sävelsi balettia viimeisinä elinvuosinaan, muttei saanut sitä koskaan valmiiksi.
Edellä mainittujen sävellysten lisäksi Klamin tunnetuimpiin teoksiin kuuluvat oratorio Psalmus (1932–1936), viulukonsertto (1943/1954), 2 pianokonserttoa (1925 ja 1951), Kymenlaakson laulu (1934), orkesteriteoksista Suomenlinna-alkusoitto (1940), Karjalainen rapsodia (1927), Merikuvia (1930–1932, sen päätösosa 3 Bf myös itsenäinen konserttikappale 1928), Revontulet (1946), Kuningas Lear-alkusoitto (1944), Karjalainen tori (1947), Nummisuutarit-alkusoitto (1936), baritonille ja orkesterille Yrjö Jylhän tekstiin sävelletty Laulu Kuujärvestä (1956) ja keskeneräiseksi jäänyt (Kalevi Ahon täydentämä) baletti Pyörteitä (1957–1961).
Klami sävelsi musiikin lisäksi kolmeen elokuvaan: Ne 45000 (1933), Jumalan myrsky (1940) ja Yli rajan (1942).
Maijastina Kahlos
pienoiskuva|Maijastina Kahlos vuonna 2022. Maijastina Kahlos (s. 1967 Rautalampi) on suomalainen historioitsija ja antiikintutkija. Hän on latinan kielen ja Rooman kirjallisuuden dosentti Helsingin yliopistossa.
Vuosina 2006-2011 Kahlos johti Suomen Akatemian tutkimushanketta, jossa tutkittiin myöhäisantiikin uskonnollista ja ideologista murrosta. Vuosina 2014-2019 Kahlos oli tutkijana Suomen Akatemian rahoittamassa huippuyksikössä Reason and Religious Recognition. Kahlos on ollut kaksi kertaa Helsingin yliopiston Tutkijakollegiumin tutkijana (vuosina 2011-2014 ja 2019-2021. Vuosina 2021-2022 hän oli vierailevana tutkijana Clare Hallissa, Cambridgen yliopistossa. Tällä hetkellä (2022) Kahlos on tutkijana Lissabonin yliopistossa (Centro de Estudos Clássicos).
Hänen uusin suomenkielinen teoksensa on vuonna 2023 ilmestynyt Taikakirja: Magia antiikin Kreikassa ja Roomassa.
Kahlos julkaisee Antiikki nyt! -podcastsarjaa.
Jamaikan jääkiekkomaajoukkue
Jamaikan jääkiekkomaajoukkue edustaa Jamaikaa kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Maa on ollut Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäsen vuodesta 2012 alkaen. Joukkuetta hallinnoi maan jääkiekkoliitto. Maalla ei ollut vuonna 2022 yhtään rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa, mutta 20 junioripelaajaa. Joukkueen apuvalmentajana on toiminut Chris Stewart. Joukkueessa on pelannut myös Jaden Lindo, joka on NHL-joukkue Pittsburg Penguinsin 6. kierroksen varaus vuodelta 2014.
Vuonna 2019 joukkue voitti LATAM Cupin. Lokakuussa 2021 joukkueen tavoitteena oli saada paikka vuoden 2026 olympiaturnaukseen.
Suomen kielioppi
Suomen kielioppi käsittää suomen kielen muoto-opin eli morfologian ja lauseopin eli syntaksin. Äännerakennetta eli fonologiaa käsitellään artikkelissa Suomen kielen äännerakenne.
Sanaluokat
Suomen kielen sanaluokat voidaan jakaa taivutuksen perusteella kolmeen ryhmään:
Vartalot ja sidonnaiset morfeemit
Suomen kielessä vapaita eli leksikaalisia morfeemeja ovat sanojen vartalot. Sidonnaiset eli kieliopilliset morfeemit ovat suffikseja, jotka liitetään sanavartalon perään.
Vartaloksi kutsutaan sitä sanan osaa, josta on erotettu taivutustunnukset. Vartalo voi olla kaikissa taivutusmuodoissa sama (esimerkiksi sanassa talo) tai sitten siinä on morfofonologista vaihtelua: keppi : kepi+n : keppe+jä. Nomineilla vartalo voi esiintyä itsenäisesti yksikön nominatiivissa, mutta verbeillä vartalon perässä on yleensä aina jokin sidonnainen morfeemi: sano+n, sano+i.
Osalla suomen sanoista vartalo loppuu aina vokaaliin, kuten talo ja puhu-. Vokaalivartalossa voi olla vaihtelua, kuten astevaihtelu sanoissa luku : luvu+n ja anta+a : anna+n. Joillakin sanoilla on vokaalivartalon lisäksi myös konsonanttiin päättyvä vartalo. Vokaali- ja konsonanttivartalon vaihtelu näkyy esimerkiksi sanoissa kiele+n : kiel+tä ja tule+n : tul+kaa. Enimillään nominilla voi olla jopa viisi vartaloa: käsi, käte+en, käde+n, kät+tä ja käs+i+ä.
Johtimet liittyvät sanavartaloon ja muodostavat uusia sanoja, kuten kana+la, keng+ittää tai pilku+llinen.
Luku
Suomen nomineilla on kaksi lukua: yksikkö ja monikko. Yksikkö on tunnukseton. Monikon nominatiivissa tunnus on t, esimerkiksi valo+t. Muissa sijoissa monikon tunnus on i tai vokaalien välissä j, ja se tulee vartalon perään ennen sijapäätettä, esimerkiksi valo+i+ssa : valo+j+a. Sijapäätteet ovat yleensä samat yksikössä ja monikossa, mutta genetiivissä ja illatiivissa on jonkin verran eroja.
Sijamuodot
Suomessa on 15 sijamuotoa, joista akkusatiivi esiintyy vain persoonapronomineissa (minut, sinut jne.) ja kysymyssanassa kenet. Sijamuotojen määrä on suomessa poikkeuksellisen suuri, sillä monissa maailman kielissä ei ole ollenkaan sijamuotoja tai jos niitä onkin, tavallisimmin määrä on 6–7. Tosin unkarissa on peräti 21 sijamuotoa. Uralilaisissa kielissä on yleensäkin runsaasti sijamuotoja, sillä niitä on yli kymmenen myös mordvassa, marissa, komissa ja udmurtissa.
Sijamuodot voidaan jakaa kieliopillisiin sijoihin, abstrakteihin ja varsinaisiin paikallissijoihin sekä vajaakäyttöisiin sijoihin. Kieliopillisia sijoja ovat nominatiivi, partitiivi, genetiivi ja akkusatiivi. Ne ilmaisevat kieliopillisia suhteita, ja niillä merkitään keskeiset lauseenjäsenet eli subjekti, objekti ja predikatiivi. Lisäksi genetiivillä ilmaistaan esimerkiksi omistusuhdetta (tämä kirja on minun) ja partitiivilla lukumäärää (kaksi pientä tyttöä).
Looginen atomismi
Looginen atomismi on filosofinen näkemys, joka sai alkunsa 1900-luvun alussa analyyttisen filosofian kehittymisen myötä. Sen merkittävimpiä edustajia olivat Bertrand Russell, Ludwig Wittgenstein varhaisfilosofiassaan (Tractatus logico-philosophicus), sekä Rudolf Carnap.
Suomen kielioppi
Sijamuodot
Abstraktit paikallissijat essiivi ja translatiivi ilmaisevat paikkaa adverbeissä, kuten kotona, kaukana ja kauaksi. Tällöin essiivi on olo- ja translatiivi tulosija. Ne voivat myös luonnehtia kohdettaan, sen olotilaa ja muutosta: hän työskentelee vartijana, tulen nopeasti sairaaksi.
Porton kansallinen orkesteri
Porton kansallisen orkesterin ylikapellimestarina toimii Robin Ticciati.
Looginen atomismi
Loogisen atomismin mukaan kieli, kuten muutkin maailman osatekijät, koostuvat lopulta loogisista "osista" (tai "atomeista"), joita ei voi pilkkoa enää pienempiin osiin. Arkikielen ymmärtäminen vaatii, että suoritamme sille analyysin, pyrkien pilkkomaan sen näihin pienimpiin osiin. Russell ja Wittgenstein olivat eri mieltä näiden pienimpien osien luonteesta, ja Filosofisissa tutkimuksissaan Wittgenstein lopulta hylkäsi ne.
Suomen kielioppi
Sijamuodot
Varsinaiset paikallissijat ilmaisevat jonkun tai jonkin olevan jossakin paikassa tai jonkun hallussa, siirtyvän sinne tai sieltä pois. Tällä perusteella ne voidaan jakaa olosijoihin, tulosijoihin ja erosijoihin. Toinen jako on sisä- ja ulkopaikallissijoihin sillä perusteella, että esimerkiksi kirja voi olla kassissa (sisäpuolella) tai pöydällä (ulkopinnalla). Paikallissijoilla voidaan ilmaista muitakin asioita, kuten aikaa tai välinettä: illalla, junalla.
Looginen atomismi
Russell kehitti teorian nimityksen "looginen atomismi" vuonna 1918 vastauksena näkemykselle, jota hän kutsui "loogiseksi holismiksi". Jälkimmäisen mukaan maailma toimii niin, ettei yhtään osaa voida tuntea ilman, että kokonaisuus tunnettaisiin ensin. Tämä näkemys kuvaa muun muassa monismia, ja Russell ja G. E. Moore reagoivat erityisesti brittiläisessä filosofiassa vallinnutta absoluuttista idealismia vastaan.
Suomen kielioppi
Omistusliitteet
Omistusliitteet eli possessiivisuffiksit ilmaisevat nominien yhteydessä omistusta tai muuta yhteen kuuluvuutta, esim. minun kotoani, meidän kaltaisemme. Omistusliitteitä käytetään myös joidenkin verbin nominaalimuotojen kanssa, jolloin ne ilmaisevat tekijää: saadakseni, syödessään, huomaamattaan. Omistusliitteiden käyttö on uralilaisille kielille tyypillinen piirre.
Kolmannessa persoonassa yksikkö ja monikko eivät eroa toisistaan. Suffiksia -Vn käytetään silloin, kun sen edellä on lyhyt vokaali, paitsi yksikön nominatiivissa: laukkuja+an, lapsille+en. Muodot laukkuja+nsa ja lapsille+nsa ovat mahdollisia mutta vaikuttavat vanhanaikaisilta tai murteellisilta. Toisaalta yksikön nominatiivissa ja muualla kuin lyhyen vokaalin jäljessä ainoastaan -nsAx on mahdollinen: talonsa, taloonsa.
Puhutussa kielessä omistusliitteitä ei välttämättä käytetä, etenkään silloin, kun omistaja ilmenee persoonapronomista, esimerkiksi minun ~ mun autolla. Omistusliitteiden käytössä on kuitenkin paljon vaihtelua, ja esimerkiksi yksikön toisessa persoonassa se on melko yleinen: Mitä sä laitat päälles?
Verbien taivutus
Verbien taivutusmuodot jaetaan kahteen luokkaan: finiittisiin ja infiniittisiin.
Suomen verbitaivutusta ei voi pitää universaalisti kovin monimutkaisena, koska yhdellä verbimuodolla voi ilmaista kerrallaan vain kolmea taivutuskategoriaa, jotka ovat passiivi, modus tai aikamuoto ja persoona, esimerkiksi men+tä+isi+in. Maailman eri kielissä verbeillä on yleisesti 4–5, enimmillään jopa 13 taivutuskategoriaa.
Persoona ja passiivi
Suomen verbit taipuvat kolmessa persoonassa yksikössä ja monikossa, joten suomessa on kuusi kieliopillista persoonaa: yksikön 1. (minä), 2. (sinä) ja 3. (hän) persoona sekä monikon 1. (me), 2. (te) ja 3. (he) persoona. Persoonaa ilmaistaan erityisellä persoonapäätteellä, joka on sama kaikissa moduksissa imperatiivia lukuun ottamatta. Yksikön 3. persoonan pääte on vartalon loppuvokaalin pidentymä, esimerkiksi sano+o. Pitkään vokaaliin tai diftongiin päättyvissä verbivartaloissa yksikön 3. persoona on päätteetön, esimerkiksi (hän) syö. Puhekielessä monikon 1. persoonassa käytetään yleisesti mme-päätteisen persoonamuodon asemesta passiivimuotoa, esimerkiksi me tehdään.
Tempus
Suomessa on neljä aikamuotoa: preesens, imperfekti, perfekti ja pluskvamperfekti. Preesensillä ei ole tunnusta, ja imperfektin tunnus on i. Perfekti ja pluskvamperfekti ovat liittomuotoja, jotka muodostetaan olla-verbistä ja pääverbin partisiippimuodosta. Sekä imperfekti, perfekti että pluskvamperfekti kuvaavat mennyttä aikaa, mutta ne viittaavat eri tavalla tapahtuma- ja puhehetkeen. Imperfekti viittaa tapahtumahetkeen mutta perfekti puhehetkeen, eli perfektin kuvaama tilanne jatkuu tai on muuten merkityksellinen myös puhehetkellä. Ero näkyy esimerkiksi lauseissa odotin puoli tuntia (imperfekti, odottaminen on loppunut) ja olen odottanut puoli tuntia (perfekti, odottaminen jatkuu). Pluskvamperfektissä tapahtuma- ja viittaushetken suhde on sama kuin perfektissä, mutta myös viittaushetki on menneisyydessä. Esimerkiksi olin odottanut puoli tuntia (odottaminen jatkui siihen hetkeen asti, josta puhun).
Suomen kielessä ei ole futuuria, eli tempusjärjestelmä erottaa vain menemättömän ja menneen ajan. Menemätöntä aika ilmaistaan preesensillä, joka voi viitata sekä nykyiseen että tulevaan aikaan. Tulevaan aikaan voidaan viitata myös verbiliitoilla, joita ei lueta mukaan tempusjärjestelmään: tulee olemaan, on oleva. Jälkimmäistä on kutsuttu myös liittopreesensiksi.
Modus
Imperatiivin persoonajärjestelmä on vajaa siinä mielessä, että yksikön 1. persoonassa imperatiivia ei käytetä ja monikon 1. persoonan muodot (kAA+mme, esim. lähtekäämme) ovat tyyliltään vanhahtavia ja niiden tilalla käytetään yleisesti passiivia: lähdetään. Kolmannen persoonan ja passiivin muodot (kerto+koon : kerto+koot : kerrotta+koon) eroavat muista imperatiivimuodoista sekä päätteensä että merkityksensä puolesta, ja niitä kutsutaankin jussiiveiksi.
Koska yhdessä verbin taivutusmuodossa voi olla vain joko tempuksen tai moduksen tunnus, imperfektiä ei käytetä kuin indikatiivissa, jossa ei ole moduksen tunnusta, esimerkiksi kerro+i+n. Muissa moduksissa mennyttä aikaa ilmaistaan vain perfektillä: olisi kertonut (konditionaali), lienee kertonut (potentiaali) ja olkoon kertonut (imperatiivi).
Kielto
Suomessa kielto ilmaistaan verbillä ei, joka taipuu persoonamuodoissa: en, et, ei, emme, ette, eivät. Taipuva kieltoverbi on suhteellisen harvinainen, sillä vastaava rakenne tunnetaan noin 9 %:ssa maailman kielistä. Noin puolessa kielto ilmaistaan erillisellä partikkelilla, kuten ranskan ne tai ruotsin inte. Preesensissä kieltolauseet ovat liittomuotoja, joissa on ensin apuverbinä kieltoverbi ja sen jälkeen pääverbi kieltomuodossa, esimerkiksi en annax. Kieltomuoto on erilainen eri moduksissa ja aktiivissa ja passiivissa. Indikatiivissa, potentiaalissa ja imperatiivin yksikön toisessa persoonassa se aiheuttaa rajakahdennuksen.
Infiniittiset muodot
Verbien infiniittiset muodot eli nominaalimuodot jakaantuvat infinitiiveihin ja partisiippeihin. Niillä on eräitä nominien ominaisuuksia, esimerkiksi sijapäätteitä ja omistusliitteitä, eikä niitä ei voi taivuttaa tempuksen ja moduksen mukaan kuten finiittisiä verbejä. Toisaalta ne saavat verbeille tyypillisiä määritteitä ja osaa voidaan taivuttaa passiivissa.
Infinitiivit käyttäytyvät lauseessa substantiivien tapaan. Ne ovat vähemmän nominaalisia kuin partisiipit, sillä niillä on vajaa sijataivutus eikä niillä voi ilmaista monikkoa.
Partisiipit käyttäytyvät lauseessa adjektiivien tapaan: ne voivat olla esimerkiksi substantiivien määritteitä. Niillä on täysi luku- ja sijataivutus kuten nomineilla.
Morfofonologinen vaihtelu
Astevaihtelu koskee sanavartalon sisällä olevia klusiileita (k, p, t) silloin, kun niiden edellä on vokaali tai soinnillinen konsonantti (l, m, n, r tai h). Vaihtelussa on kaksi astetta: vahva ja heikko. Kvantitatiivisessa astevaihtelussa vahvassa asteessa on geminaatta ja heikossa yksinäisklusiili, kvalitatiivisessa astevaihtelussa taas klusiili muuttuu toiseksi äänteeksi.
Lisäksi astevaihtelu voi koskea joskus myös soinnillisia klusiileita, kuten sanoissa digata : diggaan tai lobata : lobbaan. Suorassa astevaihtelussa sanan perusmuoto on vahvassa asteessa (esim. karppi : karpin, hyppiä : hypin), käänteisessä astevaihtelussa taas heikossa asteessa (esim. opas : oppaan, tampata : tamppaan).
Vartalon loppuvokaalissa esiintyy vaihtelua etenkin silloin, kun siihen liittyy monikon tai imperfektin i-tunnus. Vaihtelu koskee vartaloita, joiden lopussa on a, ä, e, i, pitkä vokaali tai diftongi. Jos vartalon lopussa on o, ö, u tai y, vaihtelua ei ilmene.
Taivutustyypit
Suomen kielen nominit ja verbit voidaan jakaa taivutustyyppeihin sen perusteella, millaisia niiden vartalot ovat ja millaista morfofonologista vaihtelua vartaloissa ja suffikseissa on. Samaan taivutustyyppiin kuuluvat sanat taipuvat samalla tavalla. Taivutustyyppien määrä vaihtelee eri lähteissä: esimerkiksi Suomen perussanakirjassa on erotettu 49 nominien ja 27 verbien taivutustyyppiä. Toisaalta Verkkokielioppi yhdistää pelkästään vartaloiden perusteella nominit ja verbit kummatkin neljäksi perustyypiksi, joilla on lisäksi muutamia alaryhmiä. Leila Whiten kieliopissa on 6 vokaaliloppuista (esimerkkisanat katto, pankki, lehti, kieli, uusi ja huone) ja 11 konsonanttiloppuista nominien taivutustyyppiä (esimerkkisanat nainen, puhelin, työtön, rakas, kaunis, vastaus, totuus, väsynyt, olut, sävel ja tytär). Verbien taivutustyyppejä on kuusi (esimerkkisanat ottaa, juoda, suudella, tavata, tarvita ja kalveta). Suomi toisena ja vieraana kielenä -opetuksessa verbien taivutustyypeistä voidaan käyttää numeroita 1–6, mutta nomineista on yleensä käytössä vain esimerkkisanat.
Liitepartikkelit
Liitepartikkelit kiinnittyvät sanan loppuun, eli ne ovat suffikseja kuten taivutuspäätteetkin. Ne eivät kuitenkaan liity sanan vartaloon vaan sananmuotoon, joka esiintyy myös itsenäisenä. Esimerkiksi sanassa töissä+hän on itsenäinen sananmuoto töissä ja liitepartikkeli -hän. Suomessa on seuraavat liitepartikkelit:
Lausekkeet ja lauseenjäsenet
Lausekkeella tarkoitetaan yhden tai useamman sanan muodostamaa kokonaisuutta, joka on lauseen rakenneosa. Saman lausekkeen sanat liittyvät yhteen kiinteämmin kuin muut samaan lauseeseen kuuluvat sanat. Lausekkeessa on edussana, joka voi saada määritteekseen toisia sanoja. Lausekkeet nimetään tämän edussanan sanaluokan mukaan. Suomessa on seuraavanlaisia lausekkeita (edussana lihavoitu):
Lausekkeet toimivat lauseenjäseninä eli niillä on lauseessa tietty tehtävä. Ainoastaan kieliopillisessa sijassa (nominatiivissa, genetiivissä, partitiivissa tai akkusatiivissa) olevat substantiivi- ja adjektiivilausekkeet voivat toimia subjektina, objektina tai predikatiivina. Kaikki muut lausekkeet ja kaikissa muissa sijamuodoissa olevat substantiivilausekkeet ovat adverbiaaleja. Lausekkeiden lisäksi suomessa on taipumattomia pikkusanoja, kuten partikkeleita (esimerkiksi niin ja kyllä), jotka sävyttävät koko lauseen merkitystä, ja konjunktioita (kuten että, jos), jotka liittävät lauseita toisiinsa.
Peruslausetyypit
Lauseita voidaan jakaa peruslausetyyppeihin sen mukaan, mitä lauseenjäseniä niissä on verbin lisäksi. Osa niistä on kiteytynyt ilmaisemaan tiettyjä merkityksiä, kuten omistuslause. Peruslausetyyppien määrittely vaihtelee ja niitä voidaan luetella kuudesta yhteentoista. Erkki Savolainen luettelee Verkkokieliopissa kahdeksan peruslausetyyppiä:
Sanajärjestys
Suomen kielen sanajärjestys on melko vapaa siinä mielessä, että lauseen pääjäsenet (subjekti, verbi, objekti ja predikatiivi) voivat sijoittua eri järjestykseen ilman että lauseesta tulee kieliopin vastainen tai sen kuvaama asiantila muuttuu. Tämä johtuu siitä, että sanojen kieliopillinen tehtävä käy ilmi niiden taivutusmuodoista eikä sitä tarvitse ilmaista sanajärjestyksellä. Niinpä esimerkiksi kolmisanaisen lauseen Poika lyö palloa sanat voivat olla periaatteessa kuudessa eri järjestyksessä: Poika palloa lyö, Palloa lyö poika, Palloa poika lyö jne. Tässä suhteessa suomi eroaa esimerkiksi englannista, jossa sanajärjestyksen muutos aiheuttaa myös lauseen merkityksen muutoksen.
Tavallinen eli neutraali sanajärjestys on SVO, eli subjekti tulee ennen verbiä ja objekti sen jälkeen. Se on Euroopan kielissä vallitseva sanajärjestys. Myös predikatiivi tulee verbin jäljessä: Tämä laiskottelu on aika mukavaa. Omistuslauseessa neutraali sanajärjestys on omistaja + verbi + omistettava, esimerkiksi Meillä on lomaa. Jos lauseen pääjäsenet ovat jossain toisessa järjestyksessä, lause ei kuvaa pelkästään asiantilaa vaan se välittää muitakin merkityksiä. Esimerkiksi lause Löysin minä sieniä alkaa verbillä, mikä korostaa lauseen paikkansapitävyyttä. Puhutussa kielessä tätä ilmaistaan myös sanoja painottamalla. Vastaavasti subjekti Assi saa erityisen painon lauseissa Assi sen järjesti (eikä Ossi) ja Sen järjesti Assi (eikä kukaan muu).
Uralilaisten kielten alkuperäinen sanajärjestys on ollut SOV, eli määritteet ovat tulleet ennen pääsanaa. Tämä periaate näkyy suomessa yhä siinä, että substantiivin määritteet tulevat pääsanan eteen (isän vanha palttoo) ja postpositiot ovat yleisempiä kuin prepositiot: esimerkiksi lausekkeessa kuusen alla pääsana on postpositio alla ja kuusen on sen genetiivimuotoinen määrite. Lausekkeiden sisäinen sanajärjestys on kiinteämpi eikä se vaihtele niin paljon kuin lauseissa. Toisaalta niissäkin tapauksissa, joissa sanajärjestys on yleensä kiinteä, se voi vaihtua mitallisissa runoissa ja lauluissa: esimerkiksi Maa kallis isien, Varrella virran, Villiä länttä enää ole ei.
Ramón Berenguer I
Ramón Berenguer I (myös Ramon I Berengar) oli Barcelonan kreivi vuosina 1035–1076. Ramón Berenguer peri isänsä Berenguer Ramón I:n:kuoltua vain osan kreivikuntaa, mutta hänen veljensä luopuivat omista perinnöistään, joten Ramón yhdisti maan. Hän myös laajensi vaikutusvaltansa Empúriesiin ja Pallarsiin. Kestävimmäksi Ramónin saavutukseksi jäi lakikokoelman kokoaminen.
Ramón Berenguer I:n kaksospojat Berenguer Ramón II (1076-1082) ja Ramón Berenguer II (1076-1097) hallitsivat maata isänsä jälkeen.
Paavo Forsblom
Paavo Birger Forsblom (12. huhtikuuta 1917 Porvoo – 21. syyskuuta 2001) oli yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai liikenneneuvoksen arvon.
Forsblom oli osuuskaupan harjoittelija Pornaisissa 1933 ja sitten varastonhoitaja osuuskaupassa Orimattilassa ja sai molemmissa perehtyä kuljetusalaan. Talvisotaan ja jatkosotaan hän osallistui viestimiehenä ja autonkuljettajana. Forsblom perusti ensimmäisen linja-autoyrityksensä sodan jälkeen 1947, liikennöimään Pornaisten ja Helsingin välillä, ja muutti sen Pornaisten Linja -osakeyhtiöksi 1953. Vuonna 1957 Forsblom, Paavo Koskinen ja Toivo Lehtikari perustivat Lähilinjat-yhtiön, johon Pornaisten Linja sulautui 1964 ja josta tuli 1967 Forsblomin perheyritys. Vuonna 1998 yhtiö myytiin Koiviston Autolle. Forsblomin johdossa Lähilinjat oli kasvanut huomattavasti ja ryhtynyt harjoittamaan myös tilausajoja, hän oli työpaikka- ja koululaiskuljetusten edelläkävijöitä Suomessa. Forsblom perehtyi myös laajasti linja-autojen valmistukseen ja kaupunkiliikenteeseen ulkomailla ja antoi asiantuntijalausuntoja suomalaisille autokoritehtaille linja-autojen käytöstä ja kehittämisestä.
Kalliolampi (Soini, Kukonkylä, eteläinen)
Kalliolampi on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Kukonkylän lähellä sijaitseva lampi. Samalla paikalla sijaitsee toinenkin saman niminen lampi, joista tämä on niistä eteläisempi ja pienempi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,3 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Eno
Eno on entinen Suomen kunta Pohjois-Karjalassa Pielisjoen varrella. Eno yhdistyi Joensuun ja Pyhäselän kanssa vuoden 2009 alussa muodostaen uuden Joensuun kaupungin, jossa on noin 76 000 asukasta. Nimi Eno tulee karjalan kielen sanasta eno, joka tarkoittaa joen keskikohtaa, jossa vesi virtaa voimakkaimmin.
Enossa on kaksi taajamaa, 2 182 asukkaan Enon kirkonkylä ja 1 375 asukkaan teollisuuskeskus Uimaharju. Koko kunnan väkiluku oli vuoden 2008 lopussa 6 508. Enon kirkonkylästä Joensuun keskustaan on matkaa 36 kilometriä. Enon kirkonkylästä oli aiemmin käytetty nimeä Kaltimo, sekä postitoimipaikan että rautatieaseman nimet muutettiin Enoksi vuonna 1973.
Historia
Enon alueelta on löydetty esihistoriallisia ja kivikautisia asuinpaikkoja, mutta varhaisimmat muistiin merkityt tiedot asutuksesta ovat vuodelta 1500, Novgorodin vatjalaisen viidenneksen verokirjasta. Tuolloin asutusta oli Enonkylän, Kuusjärven, Luhtapohjan, Löytöjärven, Nesterinsaaren (nykyisen Enon kirkonkylän alue) ja Revonkylän kylissä. Monet kylät autioituivat, mutta asutus palasi niihin vuosien 1656–1658 ruptuurisodan jälkeen. Lauri Nuutisen vuonna 1743 tekemä Suomen ensimmäinen tunnettu järvenlasku, joka kuivatti Sarvingissa sijainneen Alimmaisen Sarvinginjärven, on esimerkki maanviljelystä edistämään tarkoitetuista keinoista 1700-luvulla.
Eno kuului vuoteen 1858 saakka laajaan Ilomantsin pitäjään, ja Enonkylä oli sen pohjoisosien keskus. Vuonna 1856 Eno erotettiin keisarin päätöksellä Ilomantsin käräjäkunnasta ja muodostettiin uusi Enon käräjäkunta. Seurakunnallinen ero Ilomantsista toteutui vuonna 1857, jolloin Enon kappelista muodostettiin itsenäinen kirkkoherrakunta senaatin päätöksellä. Kuntahallinnon perustaminen oli hidasta, mutta viimein vuonna 1871 perustettiin "kuntahallitus" kuvernöörin päätöksellä. Kunnanvaltuuston perustamistakin yritettiin vuosina 1909–1913, mutta yritykset kaatuivat äänestyksissä.
Enon ensimmäiset kunnallisvaalit pidettiin 15.–16. heinäkuuta 1918 ja kunnanvaltuusto kokoontui ensimmäisen kerran 24. elokuuta samana vuonna. Tuolloin äänioikeutettuja oli 3 693, mutta äänestysprosentti oli vain 5,6. Oikeistolaiset saivat 18:sta valtuustopaikasta 15. Vuonna 1920 äänestysprosentti oli jo 40 ja SDP:stä tuli suurin puolue yli 65 prosentin ääniosuudella. Vuoteen 1925 asti vaaleja järjestettiin vuosittain, kulloinkin vaihtui kolmasosa valtuustosta. 1930-luvulla Lapuan liike näkyi myös Enossa. Vuonna 1930 kunnanvaltuuston puheenjohtajaa Emil Sutista uhkailtiin ja vuonna 1935 Luhtapohjan työväenyhdistyksen talo yritettiin räjäyttää. 1930-luvulla poliittinen rikkonaisuus näkyi myös siinä, että suuret puolueet menettivät kannatustaan pienemmille ryhmittymille.
Ensimmäinen kunnantalo, kunnantupa rakennettiin vuosina 1897–1899. Uutta kunnantaloa ryhdyttiin suunnittelemaan vuonna 1918. Vanhasta lastenkodista kunnostettiin kuitenkin kunnantalo 1920-luvulla. Kunnantalossa istuttiin käräjät ja pidettiin kutsunnat. Vuonna 1944 valtuustoon toimitettiin luonnos uudesta kunnantalosta, mutta sitä pidettiin liian pienenä. Lopulta vuonna 1955 uuden palolaitoksen yhteyteen rakennettu kunnantalo vihittiin käyttöön.
Enoon sijoitettiin viime sotien jälkeen Pälkjärven siirtoväkeä.
Kuntaliitos
Enon kunnanvaltuusto päätti 29. tammikuuta 2007 osallistua Joensuun seudun kuntaliitosselvitykseen. 27. elokuuta 2007 valtuusto hyväksyi yksimielisesti Joensuun kaupungin sekä Enon, Kontiolahden, Polvijärven ja Pyhäselän kuntien yhdistymisselvityksen loppuraportin ja päätti jatkaa kuntaliitosselvitystä toiseen vaiheeseen. Toinen vaihe alkoi 7. syyskuuta 2007, ja sinne jatkoivat Joensuun kaupunki sekä Enon ja Pyhäselän kunnat, Kontiolahden ja Polvijärven kuntien jättäytyessä pois. Kuntaliitoshankkeen selvitystoimikunta hyväksyi 18.10.2007 toiseen vaiheeseen jatkaneiden kuntien hallinnon ja palvelujen järjestämissopimuksen sekä järjestämissuunnitelman kuntien käsiteltäväksi.
17. joulukuuta 2007 Enon kunnanvaltuusto päätti yksimielisesti yhdistyä Joensuun ja Pyhäselän kanssa muodostaen uuden Joensuun kaupungin, jossa on noin 72 000 asukasta. Kuntaliitos astui voimaan vuoden 2009 alusta.
Väkiluvun kehitys
Ensimmäiset tiedot Enon väkiluvusta löytyvät Ilomantsin seurakunnan kirkonkirjoista, joita kirkkoherrat määrättiin pitämään jo 1600-luvulla. Enon kappelin kirkonkirjat alkavat vuodesta 1797, mutta vuosilta 1781–1794 on säilynyt kappelin matkapäiväkirja, johon on merkitty kastetut, kuolleet ja vihityt. Vuosisadan vaihteessa enolaisia oli 1 580. Vuonna 1860 enolaisia oli jo 3 927.
Vuonna 1867 Enossa oli 4 111 asukasta, mutta seuraavan vuoden nälänhätä ja taudit laskivat väkilukua 690 hengellä yhdessä vuodessa. Nälkävuotta edeltänyt väkimäärä saavutettiin kymmenen vuotta myöhemmin, vuonna 1876 Enossa oli 4 186 asukasta. Väkiluku kasvoi 1920-luvun lopulle asti. Vuonna 1889 Enossa oli 5 055 asukasta, ja vuonna 1903 jo 6 073 asukasta. Vuonna 1920 Enossa oli 7 503 asukasta.
1930-luvulla Enon väkiluku pysyi lähes muuttumattomana. Talvisodan jälkeen vuonna 1940 Enon väkiluku oli 9 514, josta karjalaista siirtoväkeä oli 446 henkeä. Karjalaisten palattua kotiseudulleen väkiluku laski 9 293 henkeen vuonna 1944, kunnes lähti Jatkosodan jälkeen jälleen nousuun, sekä Enoon asutettujen karjalaisten että voimakkaan syntyvyyden takia. Kymmenentuhannen asukkaan raja rikkoutui vuonna 1946 (10 286 asukasta) ja yhdentoistatuhannen asukkaan raja vuonna 1951 (11 234). Enimmillään kunnan väkiluku oli vuonna 1958, jolloin kunnassa oli 12 043 asukasta.
Muuttoliike ja vähentynyt syntyvyys käänsivät väkiluvun laskuun. Vuonna 1960 Enossa oli 11 422 asukasta, ja vuonna 1968 enää 10 868 asukasta. Vuonna 1980 kunnassa oli 8 754 asukasta. Vuonna 1990 asukkaita oli 7 689, ja vuosituhannen vaihteessa 7 116. Enon yhdistyessä Joensuuhun sen väkiluku oli 6 508.
Työttömyys
Vuonna 1990 työttömien osuus työvoimasta oli Enossa 9,4 %. 1990-luvun alun laman jälkeen vuonna 1995 Enon työttömyysaste oli peräti 28,3 %, mikä oli Pohjois-Karjalan suurin työttömyysaste. Sen jälkeen työttömyysaste pääasiassa laski, vuonna 2000 se oli 24,1 %, vuonna 2005 20,2 % ja vuonna 2006 enää 17,5 %. Enon työttömyysaste oli koko vertailujaksolla suurempi kuin Pohjois-Karjalassa keskimäärin.
Elinkeinoelämä
1800-luvulla elanto saatiin useimmin kaskiviljelystä. 1870-luvulta alkaen kaskenpolttoa pyrittiin rajoittamaan ja vähitellen siirryttiin rehunviljelyyn ja enenevissä määrin myös karjanhoitoon. Kalastus on Enossa ollut merkittävämpi elannonlähde kuin metsästys.
Teollisuuden tulo Enoon perustui Pielisjoen koskiin ja hyviin uittoreitteihin. Aluksi kukin metsäyhtiö uitti omat puunsa ja rakensi omat uittolaitteistonsa. Vuonna 1873 annettiin asetus metsätuotteiden lauttaamisesta (uitosta) ja Pielisjoen lauttaussääntö vahvistettiin vuonna 1880. Uittomäärät kasvoivat ja Pielisjoen lisäksi myös mm. siihen laskeva Koitajoki oli tärkeä uittoväylä. Koitajoen suulle Rahkeenniemeen rakennettiin vuonna 1911 kaksiaukkoinen erottelu. Rahkeen erottelua laajennettiin ja uusittiin useita kertoja, viimeisimmän kerran vuosina 1946–1947, kunnes lopulta Pamilon väylän valmistuminen teki sen tarpeettomaksi.
Vuonna 1897 perustettiin Kaltimon Puuhiomo Osakeyhtiö ja rakennettiin pahvitehdas Keski-Kaltimon alapuolelle, nykyisen Kanavarannan kohdalle. Vuonna 1916 Kaltimon Puuhiomo myytiin Kaukaalle ja myöhemmin se fuusioitiin Kaukaaseen. Vuonna 1952 yhtiö päätti rakentaa Kaltimon voimalaitoksen ja räjäyttää tehtaan. Pielisjoen rannalla on sijainnut myös lukuisia sahoja.
Nykyään teollisuus on keskittynyt Uimaharjuun. Enon suurimmat yksityiset työllistäjät olivat Stora Enson Enocellin sellutehdas ja tehtaan yhteydessä toimiva Uimaharjun saha. Vuonna 2004 Enon 2 182 työllistetystä työntekijästä 8,9 % työskenteli alkutuotannossa, 37,6 % jalostuksessa ja 51,6 % palveluissa.
Koulutus ja kulttuuri
Enon koulu on Enon kirkonkylällä toimiva alakoulu, jossa annetaan myös esikouluopetusta. Koulun pihapiirissä sijaitsee Enon kirjasto. Näistä noin 15 kilometriä koilliseen sijaitsevassa Uimaharjun taajamassa toimii luokka-asteiden 0-9 yhtenäiskoulu Uimaharjun koulu ja Uimaharjun kirjasto. Lisäksi Enon kirkonkylän länsipuolella Louhiojan kylässä toimii Louhiojan koulu (alakoulu).
Ruokakulttuuri
Enon pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla sirveli eli sianlihakastike, sulakkavoileipä ja kokkelimaito.
Urheilu
Enossa toimii vuonna 1945 perustettu Enon Kisa-Pojat, jonka lajeina ovat ampumahiihto, hiihto, kuntoliikunta, suunnistus ja yleisurheilu, sekä vuonna 1975 perustettu Eno Jets, joka on lähinnä jääkiekkoon keskittynyt urheiluseura.
Luonnonnähtävyyksiä
thumb|300px|Näkymä Helvetinportilta
Historiallisia nähtävyyksiä
thumb|300px|Enon luterilainen kirkko
Kylät
thumb|300px|Louhiojan kylätalo ja kesän taideleirin teos 2007.
Kahden päätaajaman, Enon kirkonkylän ja Uimaharjun, lisäksi Enossa on useita kyliä. Suurimpia näistä ovat Louhiojan ja Ukkolan kylät.
Kyläyhdistykset toimivat seuraavilla kylillä: Ahveninen, Karhunsalo, Kuisma-Majoinvaara, Louhioja, Luhtapohja-Palovaara, Paukkaja, Revonkylä, Sarvinki-Pirttivaara, Siikavaara-Savivaara-Pahkavaara ja Ukkola.
Uraanivaltaukset
Enon Paukkajavaarassa on toiminut pieni uraanikaivos, jossa tehtiin koelouhintaa. Toiminta päättyi sittemmin kannattamattomana. Enon alueella saattaa kuitenkin olla uraaniesiintymiä, jotka riittäisivät kannattavaan uraanin tuotantoon. Viime aikoina alueella on tehty uraanin etsintää.
Kauppa- ja teollisuusministeriö teki päätöksen uraanivaltauksesta Enon ja Kontiolahden rajalle 10.10.2006. Päätös antaa ranskalaiselle Cogema-yhtiölle (Compagnic Générale des Matières Nucléaires, nykyisin Areva) oikeuden uraanin ja muiden malmien etsintään. Päätös ei oikeuta koelouhintaan tai koerikastukseen. Valtaus on voimassa 5 vuotta. Yhtiö sai Enossa ja Kontiolahdella valtausoikeudet 18 alueeseen. Niiden kokonaispinta-ala on noin 1 500 hehtaaria. Valtausalueilta etsitään uraania ja toriumia.
Ystävyyskunnat
Enon ystävyyskunta Ruotsissa oli Kinda. Kinda sijaitsee eteläisessä Itä-Götlannissa ja siellä on noin 10 000 asukasta. Ystävyyskuntatoiminta alkoi 1940-luvulla kummikuntatoiminnasta. Kinda avusti Enoa rahallisesti Kaltimon terveystalon rakentamisessa. Lähin kaupunki Kindasta on Linköping, joka on Joensuun ystävyyskaupunki.
Vuosaaren satamarata
Vuosaaren satamarata on Suomen rataverkkoon kuuluva 19 kilometrin pituinen osuus Keravan ja Vuosaaren sataman välillä. Vuosina 2003–2008 rakennettu rata on yksiraiteinen ja sähköistetty tavaraliikennerata, jolla junien suurin sallittu nopeus on 80 km/h. Radan liikennöinti alkoi Vuosaaren satamatoiminnan käynnistymisen yhteydessä marraskuussa 2008, ja samoihin aikoihin Länsisataman konttisatama ja Sörnäisten satama lopettivat toimintansa sekä viimeisetkin osuudet niihin kuuluneista Sörnäisten radasta ja Helsingin satamaradasta purettiin.
Vuosaaren radan suunnitteluvaiheeseen kuului useita erilaisia reittivaihtoja, kuten tunneli Tikkurilaan, pintarata Sipooseen ja liittyminen kaavailtuun itä–länsisuuntaiseen itärataan. Suunnitelmista toteutui kuitenkin Savion rautatietunnelivaihtoehto, Suomen pisin rautatietunneli, joka sijoittuu suurimmaksi osaksi Vantaalle. Kokonaisuudessaan rataan kuuluu kaksi tunnelia, joiden yhteispituus on noin 14,1 kilometriä.
Satamaradan rakentaminen tunneleineen maksoi noin 202 miljoonaa euroa. Rataa käyttää keskimäärin neljä tai viisi junaa päivässä, mikä on huomattavasti ennakoitua vähemmän.
Taustaa
Vuosaaren satamahanke perustui sille, että Helsingin vanhat rahtisatamat eli Länsisataman konttisatama ja Sörnäisten satama haluttiin poistaa käytöstä. Satamia ei olisi voinut laajentaa, ja kapasiteettiongelman vuoksi niiden rinnalle olisi pitänyt lähitulevaisuudessa rakentaa arviolta yli 200 miljoonan euron arvoinen kolmas satama muualle, mahdollisesti Siuntioon. Uuden Vuosaaren sataman käyttökapasiteetiksi laskettiin 18–20 miljoonaa tavaratonnia, mikä on yli puolet enemmän kuin Sörnäisten satamalla ja Länsisatamalla yhteensä.
Vanhojen satamien vapauttaminen muuhun rakennuskäyttöön koettiin tärkeäksi, koska se tarjosi kantakaupunkiin runsaasti toimitilaa yrityksille sekä asuntoja yli 28 000 ihmiselle. Satamien aiheuttaman raskaan liikenteen kulkua haluttiin vähentää taajaan asutuilla alueilla, kuten Kuusisaaressa ja Vallilassa, sekä välttää ruuhkia erityisesti Länsisataman ympäristössä Ruoholahdessa. Vuosaaren sataman sijainnin laskettiin vähentävän kuorma-autojen keskimääräistä matkanpituutta, ja uuden satamaradan katsottiin muun muassa pienentävän autokuljetusten osuutta rahtiliikenteessä ja lyhentävän tarvittavien rautatiekilometrien määrää. Uuden radan myötä voitiin purkaa kantakaupungin vanhat rataosuudet Helsingin satamarata ja Sörnäisten satamarata, ja tilaa vapautui paljon myös Pasilan ratapiha-alueelta.
Suunnittelutyö ja reittivaihtoehdot
pienoiskuva|Rautatiesilta [[Porvarinlahti|Porvarinlahden yli. Sataman ympäristön Natura-arvot vaikuttivat merkittävästi suunnittelutyöhön. Kokonaisuudessa huomioitiin radan vaikutus muun muassa vesistöön, pohjavesiin, linnustoon, tärinään ja meluarvoihin.]] pienoiskuva|Ympäristövaikutukset karsivat suunnitteluvaiheessa useita linjausvaihtoehtoja myös naapurikunnissa. Muun muassa Hanabölen kulttuurihistoriallista peltomaisemaa [[Havukoski|Havukoskella suunniteltiin mahdollisena reittinä satamaradan yhdistämiseen päärataan Koivukylässä.]]