cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antiikin Lakonia
Luonnonmaantiede
Lakonian ydinosa muodostui pitkästä laaksosta, jota reunustivat vuoret kolmelta sivulta, ja joka avautui ainoastaan etelässä merelle, Lakonianlahdelle. Pohjoisessa laaksoa rajasivat Arkadian vuoret. Niistä erkaantui etelän suuntaan kaksi rinnakkaisesti kulkevaa vuorijonoa, laakson länsipuolella Taygetos, joka erotti Lakonian Messeniasta ja päättyi Peloponnesoksen eteläisimpänä kärkenä Tainaronin niemenä, ja itäpuolella Parnon, joka kulki Lakonian itärannikon suuntaisesti ja päättyi Malean niemenä. Laakson halki virtasi pohjois-eteläsuunnassa sen koko pituudelta Eurotas-joki. Se laski mereen Lakonianlahden pohjukassa.
Vuorten vuoksi Lakonia oli hankala valloittaa, ja jopa Epameinondas epäröi sinne hyökkäämistä. Pohjoissivulla oli ainoastaan kaksi solaa, joiden kautta Spartan tasangolle oli mahdollista edetä. Länsisivulla Taygetos muodosti lähes läpikulkemattoman esteen, ja sen ainoa kulkutie oli hädin tuskin armeijoiden kuljettavissa. Itäsivulla vuoristo ja rannikon jylhyys estivät Lakonian valloittamisen mereltä käsin.
Vuoret
Taygetos-vuori pienoiskuva|[[Taÿ́getos|Taygetos-vuori Menelaionilta nähtynä.]]
Taygetoksen saavutettua suurimman korkeutensa se alkoi madaltua vähitellen kohti etelää. Spartan tasangon etelälaitaa rajasi eräs vuoren Eurotasta kohti suuntautuneista ulokkeista. Tämän jälkeen Taygetos jatkoi etelään nykyisin nimellä Máni tunnetun niemimaan selkärankana. Sen eteläkärki tunnettiin antiikin aikana nimellä Tainaron.
Taygetoksen eteläosassa oli paljon marmoria ja rautaa. Krokeain läheltä kaivettiin vihreää niin kutsuttua spartalaista kiveä tai basalttia (lat. lapis Lacedaemonius), joka oli roomalaisten suosiossa. Etelämpää saatiin niin kutsuttua Tainaronin marmoria. Myös vuoren hiomakivet olivat suosittuja. Vuoren rautaa pidettiin hyvänä, ja sitä käytettiin paljon aseiden ja maataloustyökalujen valmistuksessa.
Parnon-vuori
Parnon oli luonteeltaan hyvin toisenlainen kuin Taygetos. Se ei muodostanut yhtä katkeamatonta vuorijonoa, vaan jakaantui useampaan matalampaan osaan. Varsinaisesti nimi Parnon viittasi vuorijonoon, joka muodosti luonnollisen rajan Arkadian, Lakonian ja Argoliin välille. Sen huippu sijoittui lähes Eurotaksen ja Lakonian itärannikon puoliväliin. Vuorijono kulki pääpiirteissään kaakkoon päin, mutta ei ole tietoa, kuinka pitkälle nimi Parnon antiikin aikana ulottui. Vuoren itäsivu, joka ulottui rannikolle asti, käsitti nykyisen Tsakonían alueen, jossa on säilynyt nykyaikaankin antiikkisia piirteitä säilyttänyt tsakonían kieli tai murre.
Länsisivullaan Parnon laskeutui nopeammin ja jakaantui erillisiin kukkuloihin, joista käytettiin nimiä Barbosthenes Olympos, Ossa, Thornaks ja Menelaion. Näistä kaksi viimeksimainittua sijaitsivat vastapäätä Spartaa. Menelaion sai nimensä siellä olleesta Menelaionista. Parnonin eteläinen jatke ulottui Peloponnesoksen kaakkoiselle niemimaalle Lakonianlahden ja Myrtoonmeren välissä, missä nousi uudelleen Zaraks-vuorena. Lopulta se päättyi niemimaan kärkeen eli Malean niemeen.
Eurotas-joki ja sen laaksot
Eurotas -joki virtasi, kuten jo mainittua, läpi Taygetoksen ja Parnonin välisen laakson koko sen pituudelta. Joen varhaisempia nimiä olivat Bomykas ja Himeros. Sen juoksulla voidaan erottaa kolme eri aluetta, ylemmän Eurotaksen laakso, keskisen Eurotaksen laakso eli Spartan tasanko, ja alemman Eurotaksen laakso eli rannikkotasanko.
Ylemmän Eurotaksen laakso
Eurotas sai alkunsa vuorilta, jotka reunustivat Arkadian Asean ja Megalopoliin tasankoja eteläpuolelta. Sekä Pausanias että Strabon katsoivat, että Alfeioksella ja Eurotaksella olisi yhteiset alkulähteet, ja että ne katosivat maan alle virrattuaan jonkun matkaa yhdessä. Alfeios ilmestyi sitten uudestaan maan pinnalle Arkadian Pegaissa Megalopoliin alueella, kun taas Eurotas ilmestyi Lakonian Blemanitiissa.
Pari kilometriä ennen Spartaa Eurotakseen laski sen sivujoki Oinus (, nyk. Oinoúntas eli Kelefína), joka sai alkunsa Parnonilta ja virtasi pääpiirteissään lounaaseen päin. Oinuksen tärkein sivujoki oli Gorgylos, todennäköisesti nykyinen Vrésthenan joki. Lähes vastapäätä Eurotaksen ja Oinuksen yhtymäkohtaa Taygetos-vuori työntyi lähes joelle saakka, mutta vetäytyi pian takaisin ennen kuin joki saapui Spartan laaksoon eli keskisen Eurotaksen laaksoon.
Keskisen Eurotaksen laakso
Spartan kaupunki sijaitsi tämän laakson pohjoislaidalla Eurotaksen länsirannalla. Tasanko oli varsin laaja Taygetoksen ja joen välissä. Sen savinen ja kivinen maaperä sopi paremmin oliivien kuin viljan viljelyyn, ja hävisi monin tavoin hedelmälliselle Messenian tasangolle. Siksi Euripides näitä kahta maata verratessaan kuvaa Lakonian köyhäksi maaksi, jossa on kyllä viljelymaata, mutta joka on työläs muokata. Sen ilmasto oli kuitenkin leuto, sillä laakso oli vuorten suojaama, ja sen maisemia pidettiin kauniina.
Spartan tasangon suojaisuus hyökkäyksiltä on jo mainittu. Tasangolle johti muualta Peloponnesokselta vain kaksi kulkutietä, joita vieraat sotajoukot saattoivat käyttää. Toinen tuli ylemmästä Eurotaksen laaksosta Arkadian eteläosasta ja Stenyklaroksen tasangolta; toinen kulki pitkin Oinuksen pitkää ja kapeaa laaksoa, jossa Tegeasta ja Argoksesta tulleet tiet yhtyivät lähellä Sellasiaa.
Alemman Eurotaksen laakso
Spartan tasangon etelälaidalla vuoret tulivat jälleen lähelle Eurotasta jättäen sille vain kapean kulkutien edetä rannikkotasangolle. Länsipuolen vuoret olivat Taygetoksen ulokkeita. Rotko, jonka läpi joki virtasi, oli noin 19 kilometriä pitkä. Rannikkotasanko, joka tunnetaan joskus Heloksen tasankona, oli hedelmällinen ja suhteellisen laaja. Lopulta Eurotas laski Lakonianlahteen läpi soiden ja hiekkadyynien. Joen varrella kasvoi paljon ruokoja, jonka vuoksi runoilijat käyttivät siitä usein epiteettejä ”ruovikkoinen”.
Lakoniassa ei ollut muita laajempia tasankoja kuin edellä kuvatut kolme aluetta Eurotaksen laaksossa. Vuorten ja erityisesti Parnonin rinteillä oli kuitenkin huomattava määrä viljely- ja laidunkelpoista maata.
Muut joet ja virrat
Eurotaksen ainoa sivujoki, jolla oli oma laaksonsa, oli jo mainittu Oinus. Muut sivujoet olivat lähinnä vuoriston vuodenaikaisvirtoja. Niistä on säilynyt muutaman nimet. Taygetokselta Spartan tasangolle virtasivat Tiasa, joka oli Pausaniaan mukaan Amyklaista Spartaan johtaneen tien varrella, ja siksi sen arvellaan olevan nykyinen Panteleímonas; sekä Fellia , joka sijaitsi Amyklain ja Fariin välillä. Knakion, joka mainitaan eräässä Lykurgoksen käskyssä, yhdistettiin myöhemmin Oinukseen. Smenos ja Skyras  laskivat mereen Lakonianlahden länsipuolella.
Yleiskuva
Spartan tasangolla pienoiskuva|[[Spartan teatterin rauniot.]]
Spartan tasangon tärkeimmät kaupungit olivat Sparta, Amyklai ja Faris. Amyklai sijaitsi vain noin neljän kilometrin päässä Spartasta, ja vaikuttaa olleen merkittävä paikka jo ennen doorilaisvalloitusta. Faris sijaitsi Amyklaista rannikolle johtaneella tiellä. Therapne voidaan lukea lähes Spartan osaksi. Amyklain takana virtasi Fellia-joki. Tasangolla sijaitsi Zeus Messapeukselle omistettu pyhäkkö, joka kuului Messapeain kylälle. Taygetoksen juurella sijaitsi Bryseai. Vuoristossa sijaitsi Eleusinion eli Demeter Eleusinialle omistettu pyhäkkö. Siitä 15 stadioninmittaa etelään sijaitsi Lapithaion. Sen lähellä oli Derrhion, jossa oli Anonos-niminen lähde. 20 stadionia Derrhionista sijaitsi Harpleia. Löytöjen perusteella keskiaikaisen Mystraksen paikalla Spartasta länteen on ollut joku antiikin aikainen kaupunki.
Eurotas-joen ylemmässä laaksossa
Tie Spartasta Megalopoliin seurasi Eurotaksen laaksoa. Jonkin matkaa Spartan jälkeen tiellä tulivat vastaan ensin Kharakoma-niminen linnoitus ja sitten Pellanan kaupunki, joka toimi Spartan rajalinnoituksena. Sata stadionia myöhemmin seurasi Belbinan kaupunki. Siitä länteen sijaitsi Aigys, joka oli alun perin Arkadiaa, mutta jonka spartalaiset valtasivat jo varhain. Eurotaksen ylemmässä laaksossa sijaitsi Lakonian Tripolis, johon kuuluivat Pellana ja todennäköisesti myös Belbina; kolmannen arvellaan olleen Aigys tai Karystos.
Tie Tegeaan ja Argokseen kulki pitkin Oinuksen laaksoa. Thornaks-vuorella seisoi suurikokoinen Apollon Pythaioksen patsas, joka vartioi Spartaa. Hieman pidemmällä Oinuksen laaksossa oli Sellasian kaupunki, joka toimi sekin Spartan rajalinnoituksena. Sellasian yläpuolella oli pieni tasanko, Oinuksen laakson ainoa, ja sitä rajasivat idässä Lakonian Olympos-vuori ja lännessä Euas-vuori. Tasangon länsiosassa virtasi pieni Gorgylos-joki, joka laski Oinukseen.
Mainitulla tasangolla tie haarautui kahtia, toisen viedessä Argokseen ja toisen Tegeaan. Argokseen johtanut tie seurasi Oinusta. Sen varrella sijaitsi Karyai. Sieltä alkoi suuri tammimetsä nimeltä Skotitas, joka ulottui Thyreatiin alueelle saakka. Se sai nimensä Zeus Skotitaalle omistetusta temppelistä. Parnon-vuoren rinteellä Argoliin ja Lakonian raja oli merkitty hermeillä, joista on säilynyt jäänteitä. Joen varrella oli myös Oinuksen kaupunki, josta se sai nimensä.
Tegeaan johtanut tie kulki Sellasian tasangon jätettyään yli Skiritis-nimisen vuoristoisen alueen. Lakonian alue ulottui vuorten yli, ja Alfeios-joen päälähteet muodostivat Lakonian ja Tegeatiin rajan. Ennen Arkadian alueelle saapumista tie kulki läpi kapean solan. Skiritiin alueella sijaitsi Oioksen kaupunki.
Lakonian eteläosassa
Gytheionin itäpuolella sijaitsivat seuraavat kaupungit. Gytheionista 30 stadionin päässä sijaitsi Trinasos. Sen kohdalla sisämaassa sijaitsi Helos. Tie Spartasta Helokseen seurasi pääosin Eurotaksen uomaa. Lakonianlahden pohjukan itäpäässä sijaitsi Akriai. Siitä etelään sijaitsivat Biandyna eli Biandina/Biadinupolis, Leukai, Kyparissia, Asopos ja Kotyrta. Asopoksen ja Leukain lähellä oli sisämaan tasankoa. Asopoksesta etelään oli paikka nimeltä Hyperteleaton, jossa oli Asklepiokselle omistettu temppeli. Vielä etelämpänä oli niemi nimeltä Onugnathos, nykyinen Elafónisoksen saari, joka yhdistyi mantereeseen kapean kannaksen välityksellä. Sen kohdalla niemimaan länsirannikolla oli huomattava lahti, joka tunnettiin Boianlahtena rannalla olleen Boian eli Boiain kaupungin mukaan. Lähellä sijaitsi kolme kaupunkia, Afroditia eli Afrodisia, Etis ja Side, joista kaksi ensinmainittua olivat Malean niemen länsirannikon puolella ja kolmas itärannikolla.
Yōko Takahashi
thumb|Yōko Takahashi vuonna 2010. Yōko Takahashi (, s. 28. elokuuta 1966) on japanilainen laulaja. Hän on esittänyt muun muassa Neon Genesis Evangelion -televisiosarjan tunnuskappaleen.
Antiikin Lakonia
Yleiskuva
Boiain ja Malean niemenkärjen välissä sijaitsi Nymfaion. Siellä sijaitsi rannikkoa lähellä ollut luola, jossa oli makean veden lähde. Pausaniaalla paikka esiintyy järvenä tai todennäköisemmin alun perin satamana. Malean niemi oli koko Manner-Kreikan eteläisin Tainaronin niemen jälkeen. Antiikin ajan merenkulkijat pelkäsivät sen kiertämistä suuresti, sillä niemen kärjessä kohtasivat kahden meren aallot ja tuulet. Niemellä oli Apollonille omistettu patsas. Kytheran saarella Malean niemestä etelään sijaitsivat Kytheran kaupunki ja Skandeian satama. Aigilian saarella (nyk. Antikythera) sijaitsi Aigilian kaupunki.
Malean niemenkärjestä niemimaan itärannikkoa pohjoiseen jatkettaessa seuraava kaupunki oli jo mainittu Side. Seuraavaksi tulivat Epidelion, Epidauros Limera, Zaraks, Kyfanta, Prasiai eli Brasiai ja Tyros. Niemimaan sisäosissa sijaitsivat muun muassa Geronthrai, Marios, Selinus ja Glyppia.
Gytheionin länsipuolisella niemimaalla eli nykyisellä Mánin niemimaalla, jonka läpi Taygetos kulki päättyen Tainaronin niemeen, sijaitsivat seuraavat kaupungit. Rannikolla neljäkymmentä stadionia etelään Gytheionista sijaitsi Las. Se saattoi olla sama paikka kuin Asine, mutta Asine mainitaan myös omana kaupunkinaan. Lähellä sisämaassa sijaitsi Hypsoi. Hieman Lasin alapuolella virtasi Smenos-joki, joka sai alkunsa Taygetokselta. Joen eteläpuolella nykyisellä Ageranóksen niemellä sijaitsi Artemis Diktynnalle omistettu temppeli. Lähellä sijaitsi kylä nimeltä Arainon tai Arainos, johon Lasin perustajana pidetty Las oli haudattu. Ageranóksen niemen eteläpuolella virtasi Skyras-joki, jonka lähellä oli Zeukselle omistettu alttari ja temppeli.
Arainonista sisämaahan sijaitsi Pyrrhikhos. Rannikolla Pyrrhikhoksesta kaakkoon sijaitsi Teuthrone ja siitä etelään Aigila. Tainaronin niemi yhdistyi muuhun niemimaahan alle kilometrin levyisellä kannaksella. Niemellä sijaitsi Tainaronin kaupunki, jolla oli kaksi satamaa, Psamathus ja Akhilleuksen satama. Lähellä sijaitsi myöhempi Kainepolis eli Tainaros.
Niemimaan länsirannikolla Kainepoliista pohjoiseen sijaitsi Thyrideen niemi, jolla sijaitsivat Hippola ja Messe. Rannikolla Messestä pohjoiseen sijaitsi Oitylos ja siitä pohjoiseen hieman sisämaassa Thalamai. Thalamaista pohjoiseen pienemmän Pamisos-joen (nyk. Mílias) suussa sijaitsi Pefnos. Messenialaiset pitivät tätä jokea Messenian ja Lakonian alkuperäisenä rajana. Siitä pohjoiseen sijaitsi Leuktra eli Leuktron ja siitä pohjoiseen Messenian Kardamyle ja Gerenia, ja viimeksi mainitusta sisämaahan Alagonia.
Polikset
Lakonian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Muut kaupungit
Lakonian muita kaupunkeja tai asutuksia olivat:
Historia
Lakonian poliittinen historia seuraa Spartan vaiheita ja muodostaa keskeisen osan koko antikiin Kreikan historiaa. Koska Lakonian rajat vaihtelivat merkittävästi eri aikoina, tässä käsitellään pääasiassa niitä historian tapahtumia, jotka näihin muutoksiin vaikuttivat.
Esihistoria ja mytologia
Alueen kaikkein varhaisin nimi oli Lakedaimōn, mikä on ainoa muoto, joka esiintyy Homeroksella. Hän käytti sitä sekä koko maakunnasta että Spartan kaupungista. Myöhemmillä kreikkalaisilla kirjailijoilla yleisin nimimuoto oli Lakonikē (gē), vaikka myös nimeä Lakedaimon esiintyi edelleen. Roomalaiset kutsuivat maata nimellä Laconica tai Laconia. Pomponius Mela käyttää myös muotoa Laconis, jonka on lainattu kreikasta. Nykyisin sekä antiikin aikaista maakuntaa että nykyistä hallinnollista aluetta kutsutaan yleensä Lakoniaksi.
Lakonian nimi johdettiin yleensä heeros Lakedaimonista tai Lakonista. Nykytutkijat ovat arvelleet, että nimen juuri Lak- liittyisi sanoihin lakos ja lakkos, latinassa lacus ja lacuna, ja olisi annettu Lakonian ydinosalle siksi, että se on syvällä vuorten keskellä. Spartan tasanko oli Lakonian ydin ja toimi sekä esihistoriallisella ajalla että antiikin aikana hallitsevan luokan asuinpaikkana, ja antoi siksi nimensä koko maalle.
Kreikkalaisessa perinteessä Lakonian kaikkein varhaisimpina asuikkaina pidettiin lelegejä. Myyttiperinteen mukaan ensimmäistä kuningasta Leleksiä seurasi kuninkaana hänen poikansa Myles ja häntä hänen poikansa Eurotas, joka kokosi kanaviin tasangolla virranneet vedet ja antoi nimensä näin muodostuneelle Eurotas-joelle. Hän kuoli ilman miespuolisia jälkeläisiä, ja häntä seurasi Lakedaimon, Zeuksen ja Taygetan poika, joka nai edeltäjänsä tyttären Spartan. Lakedaimon antoi maalle ja kansalle oman nimensä, ja perustamalleen kaupungille vaimonsa nimen.
Amyklas, Lakedaimonin poika, perusti nimeään kantaneen Amyklain kaupungin. Myöhemmin Lakoniaa hallitsivat akhaijit. Sparta oli Menelaoksen, Agamemnonin veljen, asuinpaikka. Menelaosta seurasi hallitsijana Orestes, joka nai Menelaoksen tyttären Hermionen. Orestesta seurasi Teisamenos, joka hallitsi maata kun doorilaiset valloittivat sen Herakleen jälkeläisinä pidettyjen herakleidien johdolla.
Kun doorilaiset jakoivat Peloponnesoksen kolmeen osaan herakleideille, Lakonia tuli Aristodemoksen kaksospoikien Eurystheneen ja Prokleen osaksi. Yleisen kreikkalaisen legendan mukaan doorilaiset olisivat valloittaneet koko Peloponnesoksen kerralla. Todellisuudessa on kuitenkin merkkejä siitä, että he asuttivat myöhemmin hallussa pitämänsä alueet vain vähitellen. Lakoniassa kesti jonkin aikaa ennen kuin he saivat haltuunsa edes kaikkia paikkoja Spartan tasangolla.
Eforoksen mukaan doorilaisvalloittajat jakoivat Lakonian kuuteen alueeseen. Spartan he pitivät itse. Amyklai annettiin akhaijeihin kuuluneelle Filonomokselle, joka petti maan heille. Las, Faris ja Aigys sekä kuudes kaupunki, jonka nimi ei ole säilynyt, tulivat varakuninkaiden hallittaviksi, ja saivat ottaa uusia kansalaisia. On todennäköistä, että tämä jako tehtiin todellisuudessa vasta paljon myöhemmin. Voidaan kuitenkin melko varmasti sanoa, että vielä pitkän aikaa doorilaisvalloituksen jälkeen doorilaiset hallitsivat vain pientä osaa Lakoniasta. Tästä selkein merkki on se, että akhaijien Amyklai, joka sijaitsi vain noin neljän kilometrin päässä Spartasta, säilytti itsenäisyytensä lähes 300 vuoden ajan doorilaisvalloituksen jälkeen, sillä spartalaiset alistivat sen valtaansa vasta hieman ennen ensimmäistä messenialaissotaa kuninkaansa Telekloksen johdolla. Sama kuningas valtasi myös Fariin ja Geronthrain, jotka nekin olivat akhaijien kaupunkeja. Hänen poikansa ja seuraajansa Alkamenes valloitti Heloksen, joka sijaitsi rannikolla lähellä Eurotas-joen suuta. Lakonian muiden akhaijikaupunkien alistamisesta ei antiikin lähteissä ole säilynyt tietoja.
Arkaainen ja klassinen kausi
Spartan doorilaiset tulivat koko Lakonian valtiaiksi 700-luvun eaa. puoliväliin mennessä. Tämän jälkeen he alkoivat valloittaa alueita naapurimaakunnista. Alun perin Peloponnesoksen doorilainen valtakeskus oli Argos, ja Sparta oli vasta toiseksi merkittävin kaupunki. Varhaisina aikoina argoslaiset pitivät hallussaan koko Lakonian itärannikkoa aina Malean niemelle saakka, sekä myös Kytheran saarta. Spartalaisten ja argoslaisten varhaisista kamppailuista ei ole säilynyt antiikin lähteissä tietoa, mutta Lakonian ja Argoksen välinen rannikkoalue vaikuttaa olleen toistuvasti kiistan kohteena. Kyseisen alueen tärkein osa oli Thyreatis, jota asuttivat pelasgiset kynurialaiset. Alue oli vuorotellen argoslaisten ja vuorotellen spartalaisten hallussa. Spartalaiset saivat alueen pysyvästi haltuunsa lopulta vuonna 547 eaa. niin kutsutussa 300:n taistelussa. Tämän jälkeen Spartan alue ulottui Parnon-vuoren toiselle puolelle aina Anigraian solalle saakka. Oletetaan, että samalla tai samoihin aikoihin spartalaiset valloittivat Argokselta koko mainitun rannikon sekä Kytheran.
Messenian doorilaiset pitivät hallussaan paljon hedelmällisempää maata kuin spartalaiset Lakoniassa, ja niin spartalaiset alkoivat havitella myös messenialaisten alueita. Kiistat messenialaisten kanssa johtivat messenialaissotina tunnettuihin kahteen sotaan, joista ensimmäinen messenialaissota käytiin perinteisen ajoituksen mukaan noin 743–724 eaa. ja toinen messenialaissota noin 685–668 eaa. Niissä spartalaiset valloittivat koko Messenian, alistivat sen asukkaat helooteiksi ja liittivät koko alueen Lakoniaan. Messenian nimi hävisi näin historiasta noin 300 vuoden ajaksi aina siihen saakka kun Epameinondas palautti Messenialle sen itsenäisyyden vuoden 371 eaa. Leuktran taistelun jälkeen. Väliin jäävänä aikana koko Peloponnesoksen eteläosa Joonianmereltä Egeanmerelle oli Lakoniaa.
Eurotas- ja Oinus-jokien laaksojen yläjuoksun puoleiset osat, eli Skiritis, Beleminatis, Maleatis ja Karyatis, kuuluivat alun perin arkadialaisille. Spartalaiset valloittivat ne kaikki ja liittivät ne Lakoniaan noin vuoteen 600 eaa. mennessä. Näin spartalaiset ulottivat rajansa pohjoisessa seudulle, jota voidaan pitää Lakonian luonnollisena rajana, sillä sen vuoret muodostivat vedenjakajan Eurotaksen ja Alfeioksen vesille. Sen sijaan kun spartalaiset ylittivät tämän rajan ja yrittivät saada haltuunsa myös Tegean tasangon, he kohtasivat mitä päättäväisintä vastarintaa, ja joutuivat luopumaan yrityksestään alistaa tegealaiset.
Vuosina 547–371 eaa. Lakonian rajat pysyivät samoina kuin mihin ne näin laajenivat. Spartan vallattua Messenian ja Kynurian Lakoniassa sanotaan olleen sata kaupunkia, joiden joukossa mainitaan Anthana Kynurian Thyreatiissa ja Aulon Messeniassa lähellä Eliin rajaa. Spartan menetettyä johtoasemansa vuoden 371 eaa. Leuktran taistelun myötä, spartalaiset joutuivat luopumaan alueista, jotka he olivat vallanneet messenialaisilta, arkadialaisilta ja argoslaisilta. Epameinondas, joka palautti Messenialle sen itsenäisyyden, jätti spartalaisille vain alueen Taygetoksen itäpuolella. Uusi Megalopoliin kaupunki, jonka Epameinondas myös perusti, rakennettiin Spartan vallassa aiemmin olleelle alueelle Arkadiaan Eurotaksen ylempään laaksoon. Kun thebalaiset olivat kiinni kolmannessa pyhässä sodassa, spartalaiset yrittivät palauttaa osan menettämistään alueista valtaansa, mutta he menettivät vain lisää alueita, kun Makedonian Filippos II antoi osan Spartan alueista argoslaisille, arkadialaisille ja messenialaisille.
Hellenistinen ja roomalainen kausi
Akhaian liiton perustamisen jälkeen spartalaisten vaikutusvalta Peloponnesoksen asioihin väheni entisestään. Kuningas Kleomenes III:n aikana Sparta sai vielä uutta voimaa ja onnistui voittamaan akhaialaiset useissa taisteluissa, ja vaikutti olevan saamassa osan entisestä asemastaan takaisin. Akhaialaiset onnistuivat kuitenkin voittamaan spartalaiset saatuaan apua Makedonian Antigonos III:lta, ja kukistivat heidät lopullisesti Sellasian taistelussa vuonna 221 eaa. Pian tämän jälkeen Sparta päätyi vallananastajien käsiin. Näistä tyranneista tunnetuin on Nabis. Flamininus pakotti hänet luovuttamaan Gytheionin ja muita rannikkokaupunkeja, jotka olivat olleet Rooman puolella, ja ne asetettiin Akhaian liiton suojelukseen vuonna 195 eaa.
Myöhäisantiikista keskiajalle
300-luvun jaa. lopulla Lakoniaa hävittivät Alarikin johtamat visigootit, jotka valtasivat myös Spartan. Myöhemmin alueen asuttivat slaavit. 700-luvun lopussa keisarinna Irenen aikana Bysantti pyrki saamaan alueen uudelleen valtaansa. Lopulta Bysantti sai valtaansa ainakin tasangot, siinä missä osa väestöstä siirtyi vuorille. Kun frankit ottivat Lakonian valtaansa 1200-luvulla neljännen ristiretken jälkeen, antiikin Spartan paikalla oli edelleen Lakedaimoniaksi kutsuttu asutus. Vuonna 1248 Vilhelm II Villehardouin rakennutti sen läheiselle kukkulalle Mystraksen linnoituksen, josta kasvoi merkittävä linnoituskaupunki ja Lakonian keskus. Se säilytti tämän aseman 1800-luvulle saakka, jolloin itsenäistyneen Kreikan hallitus rakennutti Spártin kaupungin antiikin Spartan paikalle.
Yhteiskunta ja väestö
Lakonian väestö oli jaettu kolmeen luokkaan, jotka olivat spartalaiset, perioikit ja helootit. Spartalaiset olivat hallitseva doorilainen luokka. Perioikit elivät puoli-itsenäisinä Lakonian muissa kaupungeissa. He olivat vapaita kansalaisia, mutta heillä ei ollut osuutta Spartan itsensä hallinnossa, vaan he saivat kaikki käskyt spartalaisilta. Helootit olivat maaorjia, jotka viljelivät maata spartalaisten ja kenties myös perioikkien hyödyksi.
Yleisen kertomuksen mukaan Lykurgos jakoi Lakonian samankokoisiin maa-alueisiin, joista annettiin spartalaisille ja  perioikeille. Joidenkin antiikin aikaisten lähteiden mukaan Lykurgos olisi jakanut maat alun perin tasan, ja mainitut luvut olisivat olleet myöhemmältä ajalta, jolloin Messenia oli liitetty Lakoniaan. Kolmannen version mukaan Lykurgos olisi jakanut 6000 maa-aluetta, ja kuningas Polydoros olisi lisännyt ensimmäisen messenialaissodan jälkeen. Neljännen version mukaan alkuperäinen luku olisi ollut, ja Polydoros olisi tuplannut sen. Nykytutkijat ovat yrittäneet arvioida näiden lukujen perusteella Lakonian tuolloista väkimäärää ja spartalaisten ja perioikien suhteellisia lukumääriä. George Grote kuitenkin katsoi, ettei Lykurgos koskaan tehnyt tällaista maa-alueiden jakoa, vaan ajatus siitä on syntynyt vasta 200-luvulla eaa., jolloin Agis IV yritti jakaa Lakonian maa-alueet kokonaan uusiksi. Joka tapauksessa on mahdotonta määritellä tarkemmin, mitkä alueet kuuluivat spartalaisille ja mitkä perioikeille. Tiedetään vain, että Agiksen jaossa alue, jota rajasivat Pellana, Sellasia, Malea ja Taygetos, oli jaettu osaan, yksi kullekin spartalaiselle; ja loput Lakoniasta oli jaettu  osaan, yksi kullekin perioikille.
Lakonian väkiluvusta antiikin lähteet tekevät joitakin yksittäisiä mainintoja. Tärkein on Herodotoksella, joka sanoo, että 400-luvun eaa. alkupuolen persialaissotien aikaan Spartan miespuolisia kansalaisia oli. Perioikien lukumäärää ei mainita missään, mutta Herodotoksen perusteella tiedetään, että heitä osallistui vuoden 479 eaa. Plataiain taisteluun, joista puolet oli raskasaseisia ja puolet kevytaseisia. Koska taisteluun osallistui spartalaista eli 5/8 kaikista kansalaisista, ehkä myös perioikeja oli samassa suhteessa, eli noin  miestä. Persialaissotien jälkeen Spartan kansalaisten lukumäärä väheni hitaasti mutta tasaisesti, ja vuonna 369 eaa. heitä on arvioitu olleen vain noin. On mahdollista, että Isokrates, joka sanoo Lakonian alkuperäisten doorilaisten valloittajien lukumääräksi, otti tämän luvun todellisuudessa oman aikansa spartalaisten lukumäärästä. Noin 50 vuotta myöhemmin, Aristoteleen aikana, spartalaisia oli hädin tuskin. 80 vuotta myöhemmin, Agiksen aikana, heidän lukumääränsä oli vain 700. Heloottien lukumäärä oli hyvin suuri. Plataiain taistelussa oli kevytaseista heloottia, eli seitsemän yhtä spartalaista kohti.
Suomen Kansallisooppera ja -baletti
Suomen kansallisooppera ja -baletti Helsingissä on Suomen ainoa ammattimainen oopperatalo. Kansallisoopperassa esitetään oopperoita ja baletteja sekä konsertteja. Kansallisoopperalla on oma ammattilaisorkesteri, Suomen Kansallisoopperan orkesteri, jossa on 104 oopperamuusikkoa. Kansallisoopperan 50-jäseninen kuoro on Suomen ainoa päätoiminen ammattikuoro. Oopperassa toimii myös 50 laulajan lapsikuoro. Oopperasolisteista kahdeksan on vakinaisia ja lisäksi käytetään vierailijoita. Suomen kansallisbaletissa on 86 tanssijaa. Vuonna 2022 Kansallisoopperassa toimii kuukausipalkkaisesti noin 550 työntekijää 33 maasta.
Kansallisoopperan pääjohtaja on vuodesta 2018 ollut Gita Kadambi. Oopperan taiteellisena johtajana on vuodesta 2013 toiminut Lilli Paasikivi. Kansallisbaletin taiteellinen johtaja on Javier Torres. Hän aloitti tehtävässään elokuussa 2022. Oopperan ja baletin ylikapellimestarina aloitti vuoden 2022 alusta Hannu Lintu; hänen kautensa kestää neljä ja puoli vuotta.
Suomen kansallisoopperaa ja -balettia ylläpitää Suomen kansallisoopperan ja -baletin sr. (entiseltä nimeltään Suomen Kansallisoopperan säätiö).
Kansallisooppera ja -baletti toimii vuonna 1993 valmistuneessa oopperatalossa, joka sijaitsee Hesperian puiston pohjoisreunassa, Mannerheimintien ja Helsinginkadun risteyksessä lähellä Töölönlahtea. Sen takana Töölönlahden puolella oleva kadunpätkä on Oopperan 100-vuotisjuhlavuoden kunniaksi nimetty Oopperankujaksi.
Historia
thumb|upright|[[Edvard Fazer oli yksi Kotimaisen oopperan perustajista, ja hän toimi myös oopperanjohtajana vuoteen 1938.]] Säännölliset oopperaesitykset Suomessa alkoivat 1873, kun Suomalaisen teatterin lauluosasto perustettiin nimellä Suomalainen ooppera. Sitä ennen oli Suomessa nähty vain ulkomaisten oopperaseurueiden kiertueita ja amatööriesityksiä. Suomen ensimmäinen oopperaesitys on ilmeisesti ollut Sevillan parturi vuonna 1849. Suomalainen ooppera toimi vuoteen 1879, jolloin se joutui lopettamaan toimintansa rahavaikeuksien takia. Lyhyenä toiminta-aikanaan se tuotti yhteensä noin 450 oopperaesitystä, joihin kuului 26 kokonaista oopperaa, oopperakohtauksia ja yksi operetti.
Edvard Fazer, Oskar Merikanto ja Aino Ackté perustivat vuonna 1911 vakinaisen oopperan nimeltä Kotimainen ooppera - Inhemska operan. Oopperan kaksikielisellä nimellä ja esityksillä sekä suomeksi että ruotsiksi pyrittiin saamaan yleisöksi koko pääkaupungin sivistyneistö kielestä riippumatta. Uuden oopperanseurueen ensimmäinen esitys oli 2.10.1911 Aleksanterin teatterissa. Silloin esitettiin ruotsiksi Ruggiero Leoncavallon Pajatso ja suomeksi Jules Massenet’n Navarralainen. Ackté ajautui nopeasti ristiriitoihin oopperan muun johdon kanssa ja lähti vuonna 1912 Kotimaisesta oopperasta. Samana vuonna hän perusti Savonlinnan oopperajuhlat. Vuonna 1914 Kotimainen ooppera muutettiin osakeyhtiöksi, ja samalla sen nimi muutettiin Suomalaiseksi Oopperaksi.
Suomalainen Ooppera
thumb|Kansallisoopperan rakennus on nykyisin jälleen nimeltään [[Aleksanterin teatteri. Ooppera toimi siinä vuosina 1919–1993.]] Suomen itsenäistyminen toi Suomalaiselle Oopperalle sen ensimmäisen oman talon, kun Venäläisen teatterin (Helsingin Venäläi­nen valtiolli­nen Aleksanterin teatteri) rakennus jäi valtion haltuun. Aleksanterin teatteri luovutettiin Suomalaiselle Oopperalle väliaikaiseksi toimipaikaksi, kunnes suunnitelmissa ollut oopperatalo valmistuisi. Aleksanterin teatteri oli Oopperan käytössä vuosina 1919–1993.
Suomalainen Ooppera oli jatkuvasti rahavaikeuksissa, vaikka laulajien palkat olivat pienet eikä Edvard Fazer ottanut laitoksen johtamisesta lainkaan palkkaa. Keväällä 1925 toiminta jouduttiin keskeyttämään. Jatkamaan päästiin seuraavana vuonna, kun asetusmuutoksella sallittiin raha-arpajaisten järjestäminen oopperan rahoittamiseksi. Rahapulasta huolimatta Suomalainen Ooppera esitti uusia kotimaisia oopperoita, joista menestyneimmäksi nousi 1924 kantaesitetty Leevi Madetojan Pohjalaisia. Suomalainen Ooppera pyrki seuraamaan aikansa oopperavirtauksia ja esitti esimerkiksi Ernst Křenekin Jonny spielt auf vain vuoden päästä sen ensiesityksestä.
Suomalainen oopperaelämä oli pitkälti samojen ihmisten varassa itsenäisen Suomen ensimmäiset vuosikymmenet. Edvard Fazer jatkoi Suomalaisen oopperan johtajana vuoteen 1938 asti, jonka jälkeen johtajana toimi vuoden verran Aino Ackté. Acktén johtajakautena toteutettiin useita suurimittaisia, mutta taloudellisesti tappiollisia ensi-iltoja. Ensitenorina ja välillä ohjaajana toimi Wäinö Sola, myös oopperan perustajajäseniä. Vuosina 1939–1952 johtajana toimi Oiva Soini, joka oli aikaisemmin ollut ensibaritoni.
Armas Järnefeltin jäätyä eläkkeelle Tukholman kuninkaallisesta oopperasta vuonna 1932 hän sai kutsun Suomalaisen Oopperan taiteelliseksi johtajaksi. Järnefeltin muutaman vuoden kestäneellä kaudella suosittiin oopperassa Wagneria: Parsifal esitettiin 1933 ja koko Der Ring -sarja 1930-luvun kuluessa. Järnefeltin kausi oli taiteellisesti onnistunut, mutta yleisömäärät vähenivät. Järnefelt erosi tehtävästään vuonna 1936 menetettyään paikkansa Oopperan hallituksessa. Eroon vaikuttivat erimielisyydet oopperan linjasta, sillä Järnefelt vastusti operettia ja balettia.
Edmund Purdom
thumb|Edmund Purdom elokuvan Ylioppilasprinssi-trailerissa. Edmund Anthony Cutlar Purdom (19. joulukuuta 1924 – 1. tammikuuta 2009) oli brittiläinen näyttelijä. Hän syntyi Welwyn Garden Cityssä, Hertfordshiressa, ja opiskeli St Ignatius' Collegessa.
Purdom aloitti uransa teatterin lavalla 1945 näytellen Shakespearen Romeossa ja Juliassa ja Molièren Luulosairaassa. Hänen tunnetuimmaksi elokuvaroolikseen jäi nimiosa Mika Waltarin romaanin Hollywood-filmatisoinnissa Sinuhe, egyptiläinen (1954).
Purdom muutti Roomaan ja oli naimisissa neljästi. Hänen puolisonsa oli 1960-luvun alussa lyhyen aikaa näyttelijä Linda Christian.
Suomen Kansallisooppera ja -baletti
Sotavuodet ja suomalaisen oopperan uusi nousu
Sotien jälkeen esitettiin perinteistä oopperaa, mutta ohjelmassa oli myös Benjamin Brittenin ja Carl Nielsenin teoksia. Soini toteutti myös suunnitelmansa ulkomaiden- ja maaseutukiertueista. Oopperan baletti (1946) ja Madetojan Pohjalaisia (1950) vierailivat Tukholmassa. Myös yhteydet kansainvälisiin oopperapiireihin tiivistyivät, ja Suomalaisessa oopperassa alkoi esiintyä enenevässä määrin ulkomaisia kapellimestareita ja laulajia; muun muassa slovenialainen Leo Funtek toimi kapellimestarina vuosina 1925–1959. Vuonna 1956 Suomen Kansallisoopperaksi nimetty entinen Suomalainen Ooppera pyrki seuraamaan ulkomaista modernismia, ja 1960-luvulla sen ohjelmistoon pääsivät jo Alban Bergin Wozzeck ja Lulu.
1960-luvulle tultaessa uusia suomalaisia oopperoita nähtiin harvoin, sillä koko vuosikymmenen aikana Kansallisoopperassa oli vain neljä kantaesitystä. Vuonna 1967 tapahtui kuitenkin useita merkittäviä seikkoja, jotka loivat pohjaa oopperan renessanssille 1970-luvulla: Kansallisoopperassa esitettiin vuonna 1967 Suomen itsenäisyyden 50-vuotisjuhlallisuuksien yhteydessä ensi kertaa Aarre Merikannon Juha ja paljon huomiota herättänyt Tauno Pylkkäsen ooppera Tuntematon sotilas.
Käännekohtaa kotimaisten oopperoiden nousulle merkitsi 1970-luvun jälkipuolisko. Vuonna 1975 Savonlinnan Oopperajuhlilla kantaesitettiin Aulis Sallisen Ratsumies ja Kansallisoopperassa Joonas Kokkosen Viimeiset kiusaukset. Sallisen Punainen viiva sai kantaesityksensä Kansallisoopperassa 1978. Suomalaisen uuden oopperamusiikin maine kasvoi ulkomaillakin Suomen Kansallisoopperan vierailtua vuonna 1979 Lontoossa Sadler’s Wellsin teatterissa, ja molemmat esitetyt teokset, Viimeiset kiusaukset ja Punainen viiva, saivat myönteisen vastaanoton.
Uusi oopperatalo
Jäätyään eläkkeelle oopperanjohtajan tehtävistä vuonna 1971 Alfons Almi keskittyi Suomen uuden oopperatalon hankkimiseen. Uuden oopperatalon suunnittelu alkoi jo 1970-luvulla. Rakennustyöt alkoivat Töölönlahdella entisen Töölön sokeri­tehtaan paikalla vuonna 1987, ja sitä rakennettiin kuusi vuotta. Rakennuskulut olivat yhteensä noin 780 miljoonaa markkaa. Almi osallistui oopperatalon harjannostajaisiin vielä vuonna 1990, mutta hän kuoli vuonna 1991 ennen oopperatalon valmistumista. Suomen ensimmäinen oopperatalo avattiin 30. marraskuuta 1993, ja sen vihki käyttöön kulttuuriministeri Tytti Isohookana-Asunmaa. Juhlanäytäntönä oli Aulis Sallisen oopperan Kullervo Suomen-ensi-ilta. Jo ennen virallisia avajaisia talossa oli ollut yleisöesityksiä, niistä ensimmäisenä Nabucco-ooppera toukokuussa 1993.
Uuden oopperatalon rakentamisen aikana Suomi ajautui historiansa syvimpään lamaan. Niinpä rakennushanke sai myös paljon vastustajia, joiden mielestä köyhällä Suomella ei ollut etenkään taloudellisesti vaikeana aikana varaa suuria summia nielevään oopperaan. Tämän näkemyksen nimekkäimpiä edustajia oli kirjailija ja akateemikko Paavo Haavikko. Lama-aika loikin synkän varjon juuri uuden talon saaneelle oopperalle. Valtion lamabudjetti merkitsi myös oopperan määrärahojen supistamista, kun oopperan orkesterin, kuoron ja teknisen henkilökunnan lisäystarve uusien tilojen myötä olisi päin vastoin vaatinut niiden tuntuvaa nostamista. Tilanteesta selvittiin palkkaamalla oopperaan 26 soittajaa, 20 kuorolaista ja 12 tekniikan edustajaa väliaikaisilla työsopimuksilla syksyn 1993 ajaksi. Taloudellinen epävarmuus rasitti henkisesti varsinkin henkilökunnan herkintä osaa, taiteilijoita.
Rakennuksen pohja on ristinmuotoinen ja ristin keskellä on päänäyttämö, sakaroina ovat taka- ja sivunäyttämöt sekä katsomot. Sivunäyttämöt toimivat lavasteiden välivarastoina. Päänäyttämön lattia muodostuu neljästä nostimesta, jotka nostavat 10 tonnia ja voivat kallistua kahdeksan astetta. Kulisseja varten näyttämön katossa on 57 yhden tonnin tankonostinta. Lisäksi lavalla voi esittää elävää tulta ja videoita. Oopperatalon ovet ovat värikoodattuja; mustista pääsee näyttämölle, sinisistä teknisiin tiloihin ja puupintaisista taiteilijoiden tiloihin. Oopperassa on oma puutyöpaja, maalaamo ja ompelimo. Erikoisuutena oopperaan EU:n ulkopuolelta tulevat lavasteet tullataan Oopperatalon kellarissa ajorampin päässä.
Päänäyttämön katsomossa on yli 1 300 paikkaa, ja lisäksi talossa on pieni näyttämö. Lämpiötiloja käytetään pienimuotoisiin esityksiin ja ilmaistapahtumiin. Avajaisten juhlanäytäntönä esitettiin Aulis Sallisen Kullervo, joka talon valmistumisen viivästyessä oli jo kantaesitetty Los Angelesissa. Uuden talon ensimmäinen kantaesitys oli suomalaisen avantgarden uranuurtajan Erik Bergmanin Det sjungande trädet (1995). Oopperatalon pieni näyttämö eli Alminsali pyrki toimimaan vastapainona päänäyttämön perinteisemmälle ohjelmistolle, ja sinne tehtiin kokeellisempia tuotantoja. Alminsalin ensimmäinen ensi-ilta oli Tapio Tuomelan säveltämä Korvan tarina (1991–1993). Helsingin kansainvälinen balettikilpailu on järjestetty Kansallisoopperassa ja -baletissa vuodesta 1995.
Kansallisoopperan säätiön nimi muutettiin 1. joulukuuta 2015 Suomen kansallisooppera ja -baletti sr:ksi. Vuonna 2015 Kansallisoopperan ja -baletin järjestämiin esityksiin ja muihin tilaisuuksiin osallistui noin 298 000 kävijää. Radioituja, televisioituja, elokuvateattereissa välitettyjä sekä eri kanavien kautta suoratoistettuja esityksiä seurasi 790 500 katsojaa ja kuulijaa Suomessa ja ulkomailla. Vuonna 2016 Kansallisooppera ja -baletti teki yleisöennätyksen 317 000 katsojalla eri tilaisuuksissa.
Vuonna 2020 Kansallisooppera ja -baletti joutui perumaan koronaviruspandemian takia esitykset 12. maaliskuuta – 14. huhtikuuta. Samalla Kansallisooppera ja -baletti ilmoitti aloittavansa yhteistoimintaneuvottelut.
Monica Yunus
thumb|Monica Yunus (2007) Monica Yunus (s. 1979) on yhdysvaltalainen sopraano, jolla on bengalilais-venäläiset sukujuuret.
Elämä ja koulutus
Kun Monica oli 11-vuotias, hänen äitinsä alkoi harjoittamaan hänen lauluääntään. Myöhemmin Monica lauloi New Yorkin Metropolitan-oopperan lapsikuorossa. 13-vuotiaana Monica pääsi Tanglewoodin musiikkikouluun Massachusettsiin, jonka jälkeen hän alkoi opiskella oopperalaulajan ammattiin. 15-vuotiaana Monica esiintyi Aspenin musiikkijuhlilla.
Vuonna 1997 Monica Yunus pääsi Juilliard Schooliin, josta hän valmistui neljä vuotta myöhemmin ja aloitti oopperauransa. Yunuksen ensimmäinen oopperarooli oli Umberto Giordanon Fedora, jonka hän lauloi vuonna 1999 Palm Beachissa.
Yunus on esiintynyt monissa kuuluisissa oopperataloissa, kuten Metropolitan-oopperassa ja Carnegie Hallissa. Hänen ohjelmistossaan on rooleja muun muassa Mozartin oopperoista Figaron häät, La clemenza di Tito, Don Giovanni, Taikahuilu. Yunus on myös voittanut Mirjam Helinin kansainvälisen laulukilpailun Helsingissä. Yunus esiintyi kesällä 2005 Hurrikaani Katriinan muistokonsertissa.
Rachael Leigh Cook
Rachael Leigh Cook (s. 4. lokakuuta 1979 Minneapolis, Minnesota, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Cookin aloitti mallina kymmenvuotiaana, ja näyttelemään hän pääsi vuoden 1995 elokuvassa Lastenlikkojen klubi. 1990-luvun jälkipuoliskolla hän esiintyi erinäisissä vähemmälle huomiolle jääneissä elokuvarooleissa, kunnes sai naispääosan vuoden 1999 romanttisesta nuortenkomediasta Sinussa on se jokin. Cookin 2000-luvun elokuviin lukeutuvat muun muassa Texas Rangers (2001), Josie and the Pussycats (2001) ja Neiti Etsivä (2007).
Vuonna 2005 Cook esiintyi HBO:n minisarjassa Into the West (2005), ja vuosina 2012–2015 hän esiintyi naispääosassa rikosdraamasarjassa Perception, jota tehtiin kolme tuotantokautta.
Susanne Kiermayer
Susanne Kiermayer (s. 22. heinäkuuta 1968 Zwiesel) on saksalainen haulikkoampuja ja olympiamitalisti.
Susanne Kiermayer on saavuttanut olympialaisissa hopeaa Atlantassa 1996 trapissa. Lisäksi hän on saavuttanut MM-kilpailuissa trapissa henkilökohtaista hopeaa (1998), joukkuehopean (1993) ja kolme joukkuepronssia (1994, 1998, 2007).
Vinohermiittinen matriisi
Vinohermiittinen eli antihermiittinen matriisi on sellainen neliömatriisi A, että sen kompleksikonjugaatin transpoosille pätee
Etenkin kvanttimekaniikassa kompleksikonjugaatin transpoosia merkitään A^{\dagger}.
Esimerkki
Seuraava matriisi on vinohermiittinen:
Super! drama TV
'''Super! drama TV' ( sekä Super! drama TV'') on japanilainen maksullinen televisiokanava, jonka ohjelmisto koostuu suurimmaksi osaksi draamasarjoista.
Ismaila Sané
Ismaila Sané, kokonimi Ismaila Sané Badiane, (s. 4. tammikuuta 1956 Coubalan, Casamance, Senegal), on senegalilaissyntyinen lyömäsoittaja, laulaja, afrikkalaisen baletin soolotanssija, koreografi ja pedagogi. Sané on asunut 1981–1999 Espanjassa. Vuoden 1999 jälkeen Sanén kotipaikkana on ollut Suomi. Sané tunnetaan soolouransa lisäksi myös Suomessa yhtyeistä Senfi, Buddha Surfers, Galaxy ja Piirpauke sekä Espanjassa yhtyeistä Global Perfussion, Baba Djembe ja Mbalax.
Michael Nazir-Ali
thumb|Michael Nazir-Ali vuonna 2009. Michael Nazir-Ali (s. 19. elokuuta 1949 Karachi) on pakistanilais-englantilainen kirkonmies, joka toimi Englannin kirkon Rochesterin piispana 1994–2009.
Nazir-Ali on kotoisin Pakistanista. Hänen isänsä kääntyi kristinuskoon islamista, ja hän kävi katolista koulua Karachissa ja liittyi Pakistanin anglikaaniseen kirkkoon kaksikymmenvuotiaana. Hän opiskeli taloustiedettä, islamin historiaa ja sosiologiaa Karachin yliopistossa sekä Cambridgessä Englannissa. Hän jatkoi myöhemmin teologian opintoja Oxfordissa ja Cambridgessä sekä Australiassa, jossa väitteli tohtoriksi 1983.
Nazir-Ali vihittiin papiksi 1976, ja hän toimi aluksi Karachissa ja Lahoressa. Hän on palvellut Raiwindin piispana Länsi-Punjabissa. Canterburyn arkkipiispa Robert Runcie järjesti hänelle turvapaikan Britanniasta kenraali Zian valtakauden aikana vuonna 1986. Nazir-Ali pääsi Lambethin arkkipiispan apulaiseksi järjestelemään vuoden 1988 Lambethin konferenssia ja jatkoi Southwarkin apulaispiispana. Hänet nimitettiin Rochesterin piispaksi Englantiin 1994, ja vuonna 1999 hän pääsi parlamentin ylähuoneeseen Lords Spiritualin edustajana.
Gf
Gf tarkoittaa seuraavia:
Elokuvavuosi 1974
Tässä artikkelissa käsitellään vuoden 1974 aikana julkaistuja elokuvia ja elokuvamaailman merkittäviä tapahtumia.
Vuosi 1974 suomalaisessa elokuvassa
Vuosi 1974 muistetaan suomalaisen elokuvatuotannon aallonpohjana, sillä vuoden aikana tuotiin ensi-iltaan vain kaksi kotimaista pitkää näytelmäelokuvaa. Ne olivat Ere Kokkosen Viu-hah hah-taja ja Seppo Huunosen Karvat.
Katsotuimmat elokuvat Suomessa
Kymmenen eniten teatterikatsojia saanutta elokuvaa Suomessa vuonna 1974 olivat:
Ville Nousiainen
Ville Nousiainen (s. 5. joulukuuta 1983 Kouvola) on suomalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä, joka edusti seuratasolla Kouvolan Hiihtoseuraa. Nousiainen on maastohiihdon kaksinkertainen pronssimitalisti Liberecin MM-kisoista vuodelta 2009.
Lapin tutkimuslaitos Kevo
Lapin tutkimuslaitos Kevo sijaitsee Utsjoella Kevojärven rannalla. Se on Turun yliopiston ympäristöntutkimuskeskukseen kuuluva tutkimus- eli kenttäasema ja pohjoisen luonnon tutkimuspaikka. Kevon tutkimuskohteita ovat erityisesti subarktisen alueen luonto sekä ihmisen ja luonnon vuorovaikutus. Tutkimusalueena on lähinnä Inarin Lappi, mutta jotkut tutkimushankkeet ulottuvat myös muualle Lappiin, Pohjois-Norjaan, Pohjois-Ruotsiin ja Kuolaan saakka. Viereinen suojeltu Kevon luonnonpuisto tarjoaa hyvät mahdollisuudet alkuperäisen luonnon tutkimukselle.
Ville Nousiainen
Nousiaisen paras saavutus nuorten MM-kilpailuissa oli 30 kilometrin yhteislähdön seitsemäs sija vuonna 2003. Kautta 2005–2006 varjosti hänen kohdallaan välilevyn pullistuma. Nousiainen edusti Suomea Torinon talviolympialaisissa 2006. Hän hiihti viimeisenä kisapäivänä 50 kilometrin vapaan, mutta joutui keskeyttämään.
Lapin tutkimuslaitos Kevo
Historia
Kevon Tutkimusaseman synty ajoittuu vuoteen 1954, jolloin alkoivat Turun Eläin- ja Kasvitieteellisen Seuran retket Inarin Lappiin. Retkillä käytettiin tukikohtana Utsjoen Kevoa. Sinä vuonna alkoivat Inarin Lapin floristiset ja faunistiset tutkimukset. Tavoitteena oli muun muassa tehdä tyypillistä metsätundraa edustavasta suomalaisesta sirkumpolaarisesta alueesta kasvistoltaan tunnettu piste. Työtä tehtiin opiskelijoiden avulla. 1955 mitattiin alueelle tontti tutkimusasemaa varten. 1957 rakennettiin ensimmäiset rakennukset alueelle.
Tutkimus
Kevolla tehdään kansainvälisesti korkeatasoista ekologista, ympäristötieteellistä ja maantieteellistä tutkimusta. Kevo on merkittävä kokeellisen ympäristötutkimuksen suorituspaikka. Siellä tehdään syy-seuraussuhteita selvitteleviä kokeellisia ympäristötutkimuksia sekä monipuolisia ja pitkäkestoisia ympäristöseurantoja, jotka linkittyvät toisiinsa. Tutkimusasemalla on pitkä perustutkimusperinne ekologiasta ja geotieteistä sekä näillä aloilla harjoitettavasta kansainvälisesti korkeatasoisesta kokeellisesta tutkimuksesta.
Ville Nousiainen
Kaudella 2006–2007 Nousiainen nousi askeleen lähemmäksi maailman huippua. Hän sijoittui Sapporon MM-hiihdoissa kymmenenneksi 50 kilometrin perinteisen tyylin kilpailussa. Nousiainen oli myös mukana kuudenneksi sijoittuneessa Suomen viestijoukkueessa. Vapaalla tyylillä hiihdetyssä parisprintissä Nousiainen oli Sami Jauhojärven kanssa yhdestoista. Lisäksi hän sijoittui 15 kilometrin vapaan kilpailussa 21:seksi ja yhdistelmäkilpailussa 24:nneksi. Nousiainen hiihti kauden aikana kahdesti kymmenen parhaan joukkoon maailmancupissa: hän oli kuudes Davosissa 15 kilometrin vapaan tyylin kilpailussa ja yhdeksäs Holmenkollenin perinteikkäässä 50 kilometrin perinteisen tyylin kilpailussa.
Lapin tutkimuslaitos Kevo
Tutkimus
Tutkimusasema on tullut tunnetuksi muun muassa herbivoriatutkimuksistaan koko sirkumpolaarisessa pohjoisessa. Inarin Lapin kasvillisuutta on tutkittu laajasti ja määritelty sen kasvillisuustyypit, josta on tehty kattava kasvillisuustyyppikartta. Tutkijat ovat kartoittaneet myös Kevon luonnonpuiston kasvillisuutta, josta on tehty myös kasvillisuuskartta. Asema on ollut lisäksi yhteydessä paliskuntien kanssa porotutkimuksissa.
Kansainvälisessä tutkimusverkostossa oleva asema on osallistunut erilaisiin lyhyt- ja pitkäaikaisiin kansainvälisiin yhteistutkimuksiin eri aiheista. Asemalla on ollut laajaa ulkomaista yhteistyötä muun muassa yliopistojen ja muiden tutkimusasemien, kuten Ruotsin Abiskon kanssa. Asemalla vierailee vuosittain huomattava määrä ulkomaisia tutkijoita Pohjois-Amerikkaa myöten.
Tilat
Tutkimusasemalla on ympärivuotiset majoitustilat noin neljällekymmenelle vakituisen henkilökunnan lisäksi. Päärakennuksessa on kirjasto. Laboratoriorakennuksessa (580 m²) on laboratoriotilojen lisäksi 40:n hengen luentosali. Suurin osa rakennuksista on liitetty Kevoniemen paikallisverkkoon ja Internetiin, ja lisäksi syksystä 2004 alkaen on ollut WLAN-käyttömahdollisuus.
Arboretum
Asemalle on perustettu arboretum, jossa seurataan eri kasvilajien menestymistä arktisissa oloissa. Sillä on myös parissa paikassa koivuviljelmiä, joissa tutkitaan eri koivulaleja pohjoisessa ympäristössä.
Ville Nousiainen
Maailmancup-kaudella 2007–2008 Nousiainen sijoittui toiseksi 30 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa Rybinskissä ja kolmanneksi 15 kilometrin perinteisen kilpailussa Otepäässä. Hän osallistui myös Tour de Ski -kilpailuun sijoittuen 19:nneksi. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän saavutti Sami Jauhojärven kanssa pronssia parisprintissä ja hiihti ankkuriosuuden pronssia saaneessa Suomen viestijoukkueessa. Lisäksi hän oli yhdistelmäkilpailussa kahdeksastoista ja 50 kilometrin vapaan kilpailussa 26:s.