cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henrikki Tikkanen
Tero Henrikki Tikkanen (s. 1970) on suomalainen professori. Aalto-yliopisto nimitti hänet kuluttajatutkimuksen A. I. Virtanen -professoriksi vuonna 2017. Tikkanen toimii myös Aalto University Executive Education -yksikön DBA (Doctor of Business Administration) -ohjelman johtajana. Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulun tohtoriohjelman johtajana Tikkanen toimi 2016-2019. Syyskuussa 2013 Tikkanen nimitettiin Tukholman yliopiston kauppakorkeakoulun markkinoinnin professoriksi. Hän luopui kyseisestä virasta elokuussa 2016. Tikkanen on toiminut markkinoinnin professorina Helsingin kauppakorkeakoulun markkinoinnin laitoksella vuodesta 2004. Vuonna 2010 Helsingin kauppakorkeakoulu liittyi perustettavaan Aalto-yliopistoon ja nimettiin Aalto-yliopiston kauppakorkeakouluksi. Tikkanen toimi Kauppakorkeakoulun markkinoinnin/markkinoinnin ja johtamisen laitoksen johtajana 2006–2013. Sitä ennen hän toimi Teknillisen korkeakoulun tuotantotalouden osaston professorina ja MBA-ohjelmien johtajana 2001–2004. Oulun yliopiston apulaisprofessori ja professori hän oli vuosina 1997–2001.
Tikkasen akateemisen tutkimuksen kohteina ovat olleet yritysstrategiat ja liiketoimintamallit, strateginen markkinointi, teollisuuden asiakassuhteet ja verkostot sekä kansainvälinen projektiliiketoiminta ja -markkinointi. Yhteinen nimittäjä useille tutkimuksille on liiketoimintahistoriallinen tutkimusote. 20 tohtoria on valmistunut hänen pääasiallisessa ohjauksessaan. Nykyisistä professoreista tai apulaisprofessoreista heitä ovat muun muassa Jaakko Aspara (Hanken), Johanna Frösén (Hanken), Joel Hietanen (HY), Petri Parvinen (HY), Joonas Rokka (EM Lyon) ja Antti Sihvonen (Karlstads Universitet).
Tikkanen on julkaissut yli sata tieteellistä artikkelia, jotka käsittelevät edellä mainittuja aiheita. Hänen artikkeleitaan on julkaistu muun muassa aikakauskirjoissa Journal of Marketing, Strategic Management Journal, Journal of Management Studies, Industrial & Corporate Change ja Industrial Marketing Management. Hän on myös aktiivinen liikkeenjohdon kouluttaja ja konsultti. Vuonna 2010 hän oli mukana perustamassa ajatushautomo Nordic Institute of Business & Societyä. Hän on ollut useiden hallitusten, neuvottelukuntien ja johtoryhmien jäsen niin yksityisellä kuin julkisellakin sektorilla.
Adam Webster
pienoiskuva|Adam Webster elokuussa 2016. Adam Webster (s. 4. tammikuuta 1995 West Wittering) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Brighton & Hove Albionia.
Henrikki Tikkanen
Henrikki Tikkanen väitteli kauppatieteiden tohtoriksi Turun kauppakorkeakoulussa vuonna 1997. Hän toimii myös dosenttina Turun yliopiston kauppakorkeakoulussa, Lappeenrannan teknillisessä yliopistossa ja Lapin yliopistossa.
Adam Webster
Webster aloitti liigauransa Portsmouthissa tammikuussa 2012. Kaudella 2013–2014 hän pelasi lainalla Aldershot Townissa. Kesällä 2016 hän siirtyi mestaruussarjassa pelaavaan Ipswich Towniin ja kesällä 2018 saman sarjan Bristol Cityyn. Elokuussa 2019 Webster siirtyi Brightoniin ja pelasi ensimmäisen valioliigaottelunsa elokuun viimeisenä päivänä. Valioliigakauden 31 ottelussaan hän teki kolme maalia, lokakuussa yhden Aston Villaa sekä joulukuussa yhden Arsenalia ja yhden Tottenhamia vastaan. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 29 valioliigaottelua ja teki maalin toukokuussa voittoisassa kotiottelussa Manchester Cityä vastaan. Kaudella 2021–2022 hän pelasi 22 valioliigaottelua ja teki kaksi maalia, yhden tammikuussa Chelseaa ja yhden helmikuussa Watfordia vastaan. Liigacupissa hän teki maalin tappiollisessa neljännen kierroksen ottelussa Leicester Cityä vastaan. Kaudella 2022–2023 Webster pelasi 27 valioliigaottelua.
Henrikki Tikkanen
Henrikki Tikkasen Facebook-päivitys nousi julkisuuteen 21.9.2019, kun professori kutsui yliopistoa arvostelleita opiskelijoita kaheleiksi. Tikkanen kirjoitti muun muassa, että ”minusta nämä me-too -kahelit voisivat mennä muualle opiskelemaan”.
Adam Webster
Webster on pelannut Englannin alle 18- ja alle 19-vuotiaiden maajoukkueissa.
Jean Paulhan
Jean Paulhan (2. joulukuuta 1884 Nîmes, Ranska – 9. lokakuuta 1968 Melun, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, kriitikko ja Gallimardin kustannustoimittaja. Jean Paulhanin isä oli ranskalainen psykologi ja filosofi Frédéric Paulhan (1856–1931) ja äiti Jeanne Henriette Thérond (1863–1944) Hän oli Ranskan akatemian jäsen vuosina 1963–1968.
Elämä
Valmistuttuaan Sorbonnen yliopistosta 1907 Paulhan työskenteli vuosina 1908–1910 opettajana Madagaskarilla ja tutustui sikäläiseen Hainteny-kertomusperinteeseen, jota hän myöhemmin ranskansi. Käännökset herättivät Guillaume Apollinairen ja Paul Éluardin huomion. Paulhanista tuli 1925 Nouvelle Revue Française -kirjallisuuslehden toimittaja. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1940 ja uudelleen toisen maailmansodan jälkeen vuosina 1946–1968. Paulhan kuului Ranskan vastarintaliikkeeseen ja joutui Gestapon pidättämäksi.
Vastarinnan aikaan Paulhan oli Jacques Decourin kanssa perustamassa vastarintaliikkeen ja kansallisen kirjailijakomitean (Comité National de Écrivains) salaista Les Lettres Françaises -lehteä, joka oli tarkoitettu vastineeksi yhteistoimintamieliseksi muuttuneelle Nouvelle Revue Françaiselle.
Vuonna 1941 ilmestyi hänen fiktion kieleen liittyvä tutkimuksensa Les Fleurs de Tarbes ou la Terreur dans les lettres. Hänen tuotantonsa käsittää myös omaelämäkerrallisia novelleja. Madagaskarin jaksoon liittyvä "Lettres de Madagascar, 1907–1910", ilmestyi Claire Paulhanin toimittamana 2007.
Pariisin vapauduttua saksalaismiehityksestä alettiin yhteistoimintaa saksalaisten kanssa harjoittaneita henkilöitä, myös kirjailijoita ja taiteilijoita vaatia tilille, suorastaan vainota. Yhdessä Jean Galtier-Boissièren kanssa Paulhan kuului niihin vastarintaliikkeen edustajiin, jotka kritisoivat kostotoimia.
Paulhan kirjoitti esipuheen "Onnesta orjuudessa" vuonna 1954 ilmestyneeseen eroottiseen romaaniin Histoire d'O (suom. O:n tarina). Romaanin salanimellä Pauline Réage kirjoittanut Anne Desclos paljasti vasta Paulhanin kuoleman jälkeen kirjoittaneensa O:n tarinan tuolloisen rakastajansa Paulhanin innoittamana.
Teokset
Paulhanin teokset:
Marina Škermankova
Marina Ivanovna Škermankova (, s. 9. huhtikuuta 1990 Hlybokaje, Valko-Venäjä) on valkovenäläinen painonnostaja ja olympiamitalisti. Škermankova on edustanut maataan olympiatasolla yhden kerran Lontoossa 2012 ja saavutti tuolloin myös henkilökohtaisen mitalin ollen naisten painonnoston 69 kilon sarjassa pronssilla.
Ingvald Serenius
Einar Ingvald Serenius (4. elokuuta 1900 Helsinki – 21. joulukuuta 1974) oli suomalainen arkkitehti, joka toimi Vaasan kaupunginarkkitehtina 1933–1966.
Ingvald Serenius oli pankinjohtaja Torsten Sereniuksen esikoinen. Poika pääsi ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1919 ja aloitti sitten arkkitehtiopinnot Helsingin Teknillisessä korkeakoulussa. Hän valmistui vuonna 1924, teki ulkomaanmatkoja ja työskenteli Alvar Aallon toimistossa muun muassa Jyväskylän työväentalon parissa. Vuonna 1926 Serenius sai Turun ja Porin läänin apulaislääninarkkitehdin viran, jota hän hoiti Turussa vuoteen 1933 saakka.
Turusta Serenius muutti Vaasaan hoitamaan vakituista kaupunginarkkitehdin virkaa. Hänen ensimmäisiin tehtäviinsä kuului Vaasan pääkirjaston viimeistely edesmenneen kaupunginarkkitehti Carl Schoultzin ja Einar Flinckenbergin jälkeen. 1920-luvun klassismia ja funktionalismia yhdistäneessä rakennuksessa toimi alun perin myös maakunta-arkisto.
Sereniuksen töihin Vaasassa lukeutuvat myös muun muassa Ukkokoti (1934, Raastuvankatu 34), keskuskansakoulu Korsholmanpuistikon ja Raastuvankadun kulmassa (1938), kolmikerroksinen Malmöntalo (1950, Vöyrinkatu 2) ja ruotsinkielinen meijerikoulu (Vöyrinkaupunki), joka on muutettu 2010-luvulla asuintaloksi.
Ingvald Serenius toimi 1930-luvun loppupuolella Vaasan Teknillisen klubin, Vaasan taideyhdistyksen ja Wasa Teaterin luottamustehtävissä.
Lusakan sopimus
Lusakan sopimus oli sopimus Mosambikin itsenäistymisestä Portugalin siirtomaanvallan alta. Se allekirjoitettiin Sambian pääkaupungissa Lusakassa 7. syyskuuta 1974 Frelimon ja Portugalin hallituksen välillä. Sopimuksen nojalla Mosambik itsenäistyi lyhyen siirtymäkauden jälkeen 25. kesäkuuta 1975.
Haluan vaimoni takaisin
Haluan vaimoni takaisin on vuonna 1951 ilmestynyt yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka on ohjannut Richard Sale. Pääosissa ovat Claudette Colbert, Macdonald Carey, Zachary Scott, Barbara Bates ja Marilyn Monroe. Sivurooleissa ovat muiden muassa Robert Wagner ja Frank Cady. I. A. L. Diamond ja F. Hugh Herbert laativat käsikirjoituksen Mortimer Brausin tarinan "My Mother-in-Law, Miriam" pohjalta.
Haluan vaimoni takaisin on mustavalkoinen ja pituudeltaan 77 minuuttia eli tunnin ja 17 minuutin verran. Haluan vaimoni takaisin sai ensi-iltansa kotimaassaan ensimmäisen kerran Los Angelesissa 31. lokakuuta vuonna 1951 ja toisen kerran New Yorkissa 6. marraskuuta. Suomeen Haluan vaimoni takaisin ilmestyi 11. heinäkuuta vuonna 1952. 20th Century Fox tuotti elokuvan.
Juoni
Keski-ikäisen pariskunnan Miriam ja Hugh Halsworthin (Colbert ja Carey) avioeron astuessa voimaan mies alkaakin katua, ja tyttärensä avustuksella yrittää saada vaimonsa takaisin.
19. helmikuuta
19. helmikuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 50. päivä. Vuodesta on jäljellä 315 päivää (karkausvuonna 316).
Kuolleita
Katso myös: kalenteri ~ 18. helmikuuta, 20. helmikuuta
Korean tasavallan merivoimat
Korean tasavallan merivoimat on Korean tasavallan asevoimien meripuolustuksesta ja maihinnoususotatoimista vastaava puolustushaara. Merivoimiin kuuluu laivaston lisäksi Korean tasavallan merijalkaväki. Laivasto, joka perustettiin 11. marraskuuta 1945, on Korean asevoimien vanhin puolustushaara.
Vuonna 2016 merivoimiin kuului noin 70 000 henkeä, joista 29 000 merijalkaväkeen. Lisäksi laivastoon kuului noin 170 palveluksessa olevaa alusta kuten kymmenen sukellusvenettä, 110 pinta-alusta, kymmenen maihinnousualusta ja saman verran miinasodankäyntiin soveltuvaa alusta sekä kaksikymmentä tukilaivaa. Laivaston ilmavoimiin kuului noin 70 lentokonetta ja helikopteria. Merijalkaväen kalustoon kuuluu noin 500 tela-ajoneuvoa kuten telatykkejä.
Merivoimien tavoitteena on luoda avomerikelpoiset merivoimat vuoteen 2020 mennessä.
Historia
1990-luvulta alkaen merivoimat on pyrkinyt modernisoimaan laivastoaan. Merivoimien komentaja amiraali An Pyong-tae esitti vuonna 1995 suunnitelmansa tulevaisuuden avomerikelpoisesta laivastosta. Osana suunnitelman toteuttamista laskettiin vesille uuden hävittäjäluokan ensimmäinen alus vuonna 1996 korvaamaan Yhdysvalloista hankitut hävittäjät.
Sukellusvenelaivaston luomiseksi laivasto hankki vuonna 1992 ensimmäisen ROKN Chang Bogon Howaldtswerke-Deutsche Werftiltä Saksasta. Vanhentuneiden S-2 Tracker sukellusveneidentorjuntalentokoneiden korvaamiseksi laivasto hankki P-3C Orion merivalvontakoneita, joiden luovutus laivastolle alkoi vuonna 1995.
Sudan (täsmennyssivu)
Sudan voi tarkoittaa jotain seuraavista:
Lintulahden taistelu
Lintulahden taistelu käytiin Suomen sodan aikana 3. heinäkuuta vuonna 1808 Lintulahdella Kyyjärvellä Keski-Suomessa. Lintulahdella sijaitsi Vaasaan ja Kokkolaan johtavien maanteiden risteys. Taistelussa vastakkain olivat majuri Otto von Fieandtin johtama 650 miehen suomalainen osasto ja eversti Jegor Vlastovin vahvuudeltaan kaksinkertainen venäläinen osasto.
Rankkasade esti tykkien käytön, joten von Fieandt käski pistinhyökkäyksen kohti Lintulahden kylää. Hyökkäys sekoitti venäläisten rivit ja Fieandtin joukot saivat kylän ja risteysalueen hallintaan. Vlastov käski tien eteläpuolella olleet reservit, jotka olivat suojelleet aseitaan kastumiselta, liikkeelle. Reservi ampui yhteislaukauksen ja ryntäsivät pistinrynnäkköön.
Von Fieandt antoi perääntymiskäskyn ja joukot vedettiin jokilinjan taakse turvaan. Savolaisjoukkueet oli vähällä jäädä mottiin, mutta ne pakenivat lopulta pimeyden turvin ja palasivat aikansa harhailtuaan takaisin Fieandtin joukkoihin. Von Fieandt joutui perääntymään Perhoon. Suomalaisten tappiot Lintulahden taistelussa olivat 141 miestä, joista 24 kaatunutta. Venäläisten tappiot olivat kaatuneina ja haavoittuneina kaksi kertaa suuremmat.
Bastian Kaltenböck
Bastian Kaltenböck (s. 23. heinäkuuta 1983 Hallein, Itävalta) on itävaltalainen mäkihyppääjä ja yhdistetyn urheilija.
Kaltenböck kilpaili ensimmäisen kerran mäkihypyn Continental Cupissa tammikuussa 2002 sijoittumalla 30:nneksi. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti saman vuoden joulukuussa Sveitsin St. Moritzissa. Hän on uransa aikana voittanut yksitoista Continental Cupin kisaa ja sijoittunut parhaimmillaan kokonaistilastoissa toiseksi kaudella 2007–2008. Kaltenböck hyppäsi ensimmäisen maailmancupin osakilpailunsa Innsbruckissa tammikuussa 2003. Hänen paras sijoituksensa maailmancupin osakilpailussa on 19.
Vuoden 2007 Universiadeissa Italiassa Kaltenböck saavutti joukkuemäen kultaa yhdessä Manuel Fettnerin ja Florian Lieglin kanssa. Vuonna 2009 Kiinassa järjestetyissä Universiadeissa hän voitti joukkuemäen hopeaa ja sai henkilökohtaisessa normaalimäen kilpailussa pronssia.
Syksyllä 2009 Kaltenböck sai kantapäähänsä tulehduksen. Tulehduksesta johtuvan kivun vuoksi harjoittelu oli mahdotonta, ja Kaltenböck oli harjoittelutauolla joulukuuhun 2009 asti. Helmikuussa 2010 Kaltenböck oli koehyppääjänä Vancouverin olympialaisissa ja lopetti mäkihyppyuransa olympialaisten jälkeen.
Syöpägeeni
Syöpägeeni eli onkogeeni on mutatoitunut geeni, joka voi saada solun muodostamaan kasvaimen, mikä voi johtaa syöpään. Onkogeenit saavat kasvaimia aiheuttavat ominaisuutensa mutaatioiden kautta (gain-of-function -mutaatio). Onkogeenit voivat syntyä soluissa normaalisti toimivista proto-onkogeeneistä (esisyöpägeenit), mutta myös virukset kantavat onkogeenejä.
Onkogeenien tuotteet, onkoproteiinit, ovat yleensä osa solukasvun säätelyteitä. Onkoproteiinit eivät joko vastaa säätelyyn tai niiden aktiivisuus on kasvanut.
Esimerkkejä onkoproteiineista:
Immortal Metal Fest
thumb|[[Sacrificium (GER) Immortal Metal Fest 2007:ssä.]]
Immortal Metal Fest on Nokialla vuodesta 2001 keväällä järjestetty kristillisen metallimusiikin festivaali. Kotimaa-lehden mukaan tapahtuma on alansa suurimpia Pohjoismaissa. Tilaisuuden järjestäjien Petra Lämsän ja Jani Lehtisen mukaan "tavoitteena on tarjota helposti lähestyttävä kristillinen metallimusiikin tapahtuma, jotka ovat Suomessa harvinaisia." Kävijöitä on parhaimmillaan ollut yli 500 vuonna 2006, jolloin tapahtuma kesti kaksi päivää. Vuosina 2007 ja 2008 kävijämäärä on ollut 300-400.
Vuodesta 2006 on tapahtumapaikkana toiminut Nokian palloiluhalli. Vuonna 2007 Immortal Metal Festin yhteydessä konserttitilaisuutta seurasi Metallimessu ry:n järjestämä, luterilaisen jumalanpalveluskäytännön mukainen metallimessu, joka oli valtakunnallisella tasolla kolmas laatuaan. Vuonna 2010 tapahtuma vietti juhlavuotta, jonka kunniaksi maineikas australialainen unblack metal -yhtye Horde kiinnitettiin pääesiintyjäksi.
Powiat bielski
Powiat bielski on seuraavien kahden Puolan piirikunnan puolankielinen nimi:
Josef Dessauer
thumb|right|Josef Dessauer
Joseph eli Josef Dessauer (28. toukokuuta 1798 Praha – 8. heinäkuuta 1876 Mödling) oli böömiläinen säveltäjä ja pianisti.
Dessauer suoritti kauppaopinnot ja opiskeli lisäksi pianonsoittoa Bedřich Diviš Weberin sekä sävellystä ja musiikin teoriaa Václav Tomášekin johdolla. Hän muutti Wieniin perheensä kanssa viimeistään vuonna 1817. Vuosina 1822–1825 hän oli Italiassa (Milano, Rooma, Napoli). Isänsä kuoltua vuonna 1825 Dessauer palasi Wieniin. Vuosina 1831–1835 hän matkusti Italiassa, Ranskassa ja Englannissa. Tämän jälkeen hän asui Prahassa ja sitten vuodesta 1837 Wienissä, mutta palasi vielä Ranskaan vuosina 1840–1843.
Unohtumattomat (A. Aimo)
Unohtumattomat on A. Aimon kokoelma-albumi vuodelta 1986, johon on koottu vanhoja savikiekkokappaleita. Säestäjänä toimii Dallape-orkesteri.
Thomas Campion
Thomas Campion (12. helmikuuta 1567 – 1. maaliskuuta 1620) oli englantilainen säveltäjä, runoilija ja lääkäri.
Abdiqadir Osman Hussein
Abdiqadir Osman Hussein (s. 18. elokuuta 1974 Mogadishu, Somalia ) on somalialaissyntyinen mies, joka vietti Suomessa yli 19 vuotta vankilassa murhasta , raiskauksesta  ja lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Hän pääsi ehdonalaiseen vapauteen syyskuussa 2016, mutta otettiin heti säilöön. Hänet karkotettiin Suomesta maaliskuussa 2017.
Thomas Campion
Elämä
Campion syntyi Lontoossa ja opiskeli Cambridgessä ennen kuin siirtyi vuonna 1586 Gray's Inniin opiskelemaan lakia. Hän ei kuitenkaan toiminut tiettävästi koskaan lakimiehenä.
Abdiqadir Osman Hussein
Abdiqadir Hussein saapui Suomeen pakolaisena Somaliasta 1990-luvun alussa. Suomeen tullessaan hän sanoi olevansa Somalian entisen puolustusministerin sukulainen ja joutuneensa sen vuoksi vainotuksi kotimaassaan. Myöhemmin hän kuitenkin perui kertomuksensa.
Thomas Campion
Elämä
Myöhemmin Campion opiskeli muualla Euroopassa. Hän palasi Lontooseen vuonna 1606 ja alkoi harjoittaa lääkärin ammattia.
Campion kuoli Lontoossa mahdollisesti kulkutautiin.
Teokset
Campionin ensimmäiset julkaistut runot julkaistiin vuonna 1591. Hänen tärkeimpiin musiikkiteoksiinsa kuuluu muun muassa yli 100 luutun säestämää laulua. Hänen ensimmäiset julkaistut kappaleensa ovat vuodelta 1601.
Vuonna 1602 Campion julkaisi teoksen Observations in the Art of English Poesie, joka kyseenalaisti silloiset kaavamaiset ja sovinnaiset käsitykset runojen kirjoittamisesta.
Abdiqadir Osman Hussein
Rikokset
Abdiqadir Hussein sai ensimmäisen tuomionsa 1993, jolloin hän puukolla uhaten raiskasi Tampereella alaikäisen, 13-vuotiaan tytön. Hänet tuomittiin väkisinmakaamisesta ja lapseen kohdistuneesta haureudesta kahdeksi vuodeksi kymmeneksi kuukaudeksi vankeusrangaistukseen.
Hussein vapautui syksyllä 1995. Vapautumisesta ehti kulua kaksi kuukautta, kun Hussein murhasi 10. marraskuuta 1995 tamperelaisen niin ikään alaikäisen 15-vuotiaan Tuuli Maria Ikosen Tampereen Aitovuorentiellä. Oikeus katsoi DNA-tutkimuksen ja rikospaikalla tehtyjen tutkimusten osoittavan syyllisyyden. Silloinen Tampereen käräjäoikeus tuomitsi Husseinin keväällä 1996 murhasta elinkautiseen vankeuteen todistajanlausunnon perusteella. Mielentilatutkimuksen mukaan Hussein toimi täydessä ymmärryksessä. Husseinia avusti oikeudenkäynnissä oikeustieteen lisensiaatti, entinen kansanedustaja Vesa Laukkanen.
Husseinin oman kertomuksen mukaan hän oli joutunut paikalle sattumalta erehdyksessä ja rientänyt auttamaan Ikosta tämän avunhuudot kuultuaan. Puolustus ei pitänyt näyttöä riittävänä, koska esimerkiksi tapahtuman ainoa todistaja ei tunnistanut Husseinia samaksi mieheksi, joka juoksi metsään tapahtuman jälkeen. Hussein kiisti käräjäoikeudessa loppuun asti syyllisyytensä. Turun hovioikeudessa Hussein kuitenkin myönsi teon, mutta vetosi olleensa rikoksentekohetkellä täyttä ymmärrystä vailla. Hovioikeus ei muuttanut Tampereen käräjäoikeuden päätöstä miltään osin.
Hussein päästettiin kesäkuussa 2005 kolmen tunnin vartioimattomalle lomalle, jonka aikana hän käytti seksuaalisesti hyväksi nelivuotiasta lasta. Hussein tuomittiin Tampereen käräjäoikeudessa törkeästä lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä ja pahoinpitelystä yhdeksi vuodeksi kolmeksi kuukaudeksi vankeuteen. Hänet määrättiin maksamaan uhrille henkisistä kärsimyksistä 3 500 euroa sekä kivusta ja särystä 700 euroa.
Hussein pahoinpiteli helmikuussa 2016 Turun vankilan kuntosalilla Ramin Azimin, joka oli tuomittu elinkautiseen vankeuteen 17-vuotiaan lenkkeilijätytön törkeästä raiskauksesta ja murhasta Ulvilassa. Oikeudenkäynti tästä tapauksesta pidettiin Varsinais-Suomen käräjäoikeudessa pari viikkoa Husseinin vapautumisen jälkeen. Syyskuun 2016 lopussa käräjäoikeus langetti Husseinille pahoinpitelystä 300 euron sakot sekä velvoitti tämän maksamaan Azimille 300 euroa korvausta kivusta ja särystä. Azimin mukaan pahoinpitelyn motiivina oli Husseinin luulo siitä, että Azimi oli puhunut hänestä "selän takana". Hussein itse väitti toimineensa hätävarjelutilanteessa, mutta oikeus ei uskonut häntä. Tapauksen todisteena käytettiin Turun vankilan kuntosalin valvontakameranauhaa.
Vapautuminen
Helsingin hovioikeus päätti 24. huhtikuuta 2015, että Hussein pääsee elinkautisesta vankeudesta ehdonalaiseen vapauteen syyskuussa 2016. Rikosseuraamuslaitos, Turun vankila ja Psykiatrinen vankisairaala olivat vastustaneet vapauttamista, mutta hovioikeus katsoi, että Husseinin vankeudessa viettämät 19 vuotta ja 6 kuukautta ylittivät ”olennaisesti elinkautisen vankeusrangaistuksen 12 vuoden vähimmäisajan”. Hovioikeus piti myös Husseinin opiskelua ja päihteettömyyttä vapautta puoltavina seikkoina.
Hovioikeuden vapautuspäätös herätti julkista keskustelua. Esimerkiksi Itä-Suomen yliopiston rikos- ja prosessioikeuden professori Matti Tolvanen kommentoi hovioikeuden ottaneen suuren riskin vapauttaessaan Husseinin vastoin Rikosseuraamuslaitoksen ja Psykiatrisen vankisairaalan yhteistä kantaa. Psykiatrisen vankisairaalan Vantaan yksikön ylilääkäri Alo Jüriloo katsoi hovioikeuden perustelujen olleen "vähän heikkoja". Adressit.com-sivustolle perustettiin adressi, missä vaadittiin Husseinin karkottamista.
Rikosseuraamuslaitos ilmoitti 12. toukokuuta 2015 hakevansa korkeimmalta oikeudelta valituslupaa Helsingin hovioikeuden tekemästä päätöksestä vapauttaa Hussein ehdonalaiseen. Korkein oikeus hylkäsi valituslupa-anomuksen lokakuussa 2015.
Maahanmuuttoviraston edeltäjä, Ulkomaalaisvirasto oli jo syyskuussa 2001 tehnyt päätöksen Husseinin karkottamisesta tuomion kärsimisen jälkeen.
Hussein vapautui Turun vankilasta 1. syyskuuta 2016, mutta hänet otettiin samana päivänä Varsinais-Suomen käräjäoikeuden päätöksellä säilöön. Puoli vuotta kestäneen säilöönoton aikana Hussein vaatii useasti Etelä-Karjalan käräjäoikeutta vapauttamaan hänet Joutsenon säilöönottoyksiköstä. Hän piti Somaliaa vaarallisena maana ja kertoi, että hänellä ei "ole Somaliassa mitään". Hän vetosi vapautusperusteluissaan myös Somalian kuivuuskriisiin. Hussein vaikeutti karkotustaan myös kieltäytymällä passikuvan otosta sekä kieltäytymällä antamasta poliisille tietoja sukulaisistaan ja klaanistaan. Kuitenkin maaliskuussa 2017 Helsingin poliisilaitos tiedotti laittaneensa karkotuksen täytäntöön yhteistyössä Kaakkois-Suomen poliisilaitoksen kanssa.
Rakuuna (sotilas)
pienoiskuva|[[George Stubbs, Kaksi englantilaista rakuunaa, 1793 (osa maalauksesta)]] pienoiskuva|Ratsumieskillan ja Rakuunakillan perinneratsukoita Farmari-[[maatalousnäyttelyssä Lahdessa 2008]]
Rakuuna oli sotilas, joka taisteli jalan, mutta liikkui ratsastaen.
Keskiaikaiset ritarit jalkautuivat välillä taistellakseen jalan, mutta varsinaiset rakuunat syntyivät 1500-luvun puolessa välissä Ranskan palveluksessa. Oletetaan, että aselajin keksi joko kondottieeri kreivi Piero Strozzi 1537 (jonka hakapyssyin aseistettu ratsuväki taisteli jalan) tai Charles de Cossé-Brissac vuonna 1554. Joka tapauksessa rakuunoita käytettiin runsaasti Ranskan uskonsodissa 1500-luvun lopulla. 1600-luvun ensimmäisellä puoliskolla rakuunaosastot tulivat osaksi vakinaisia armeijoita: 1635 Ranskan armeijan rakuunat organisoitiin kuudeksi rykmentiksi ja kolmekymmenvuotisessa sodassa sekä Kustaa II Aadolf että Albrecht von Wallenstein käyttivät rakuunoita. Myös Englannin sisällissodassa käytettiin rakuunoita. 1700-luvun alusta lähtien rakuunat alkoivat menettää erityisolemustaan ja ne sulautuivat vähitellen osaksi yleistä ratsuväkeä.
Rakuunat oli yleensä organisoitu jalkaväkimallin mukaisesti ja rakuunaupseerien arvot noudattivat jalkaväen sotilasarvoja, poikkeuksena Suomen ratsuväessä kapteenin arvoa vastasi ratsumestari ja vänrikin arvoa kornetti. Rakuunoiden aseistuksena oli tyypillisesti lyhyet musketetit tai karbiinit. Rakuunoiden koulutus oli helpompaa ja nopeampaa, koska hevosia ei käytetty taistelussa ja joukkojen perustaminen ja huolto oli halvempaa, koska hevosten ei tarvinnut olla varsinaisesti sotahevosia, vaan huonommatkin, tavalliset hevoset kelpasivat.
Rakuunoiden perinneasu on luurankotakki.
Rakuunat Suomessa
Suomen puolustusvoimissa rakuunaperinteitä vaalii Maasotakoulun yhteydessä Lappeenrannassa Rakuunaeskadroona, joka jatkaa Uudenmaan Rakuunapataljoonan (UudRakP) perinteitä. Pataljoona oli itsenäisenä joukko-osastona vuoteen 1989. Pataljoonan viimeisiä komentajia oli myöhemmin kenraaliksi ylennetty everstiluutnantti Matti Kopra. Sen edeltävät nimet olivat Jääkäripataljoona 6 (JP 6) ja Uudenmaan rakuunarykmentti (URR). Rakuunoiden joukko-osastotunnus on Ruotsin kuninkaan Fredrik I:n kruunattu monogrammi.
Liiketoiminta
Liiketoiminta on ansiotarkoituksessa tehtyä taloudellista toimintaa, varsinkin kauppa ja teollisuus. Liiketoiminnan tarkoituksena on joko luoda pääomaa ja voittoa tai vain ylläpitää omaa toimintaansa. Kaupallista toimintaa varten perustetaan yrityksiä ja teollista toimintaa varten taas tehtaita. Voittoa tavoittelematon liiketoiminta kattaa muun muassa julkishallinnon alaiset laitokset sekä tietyt yleishyödylliset järjestöt. Kapitalismissa liiketoiminnalla on suuri merkitys ja myös vapaus yhteiskunnassa, mutta yleensä valtio rajoittaa ja tarkkailee jossain määrin yritysten ja teollisuuden toimintaa.
Aiheesta muualla
Бизнис Предпринимательство
Teho-pakkaus
pienoiskuva|Teho-pakkausten jakoa tukkikämpällä vuonna 1947. Kuvaaja Mauno Mannelin. Digitoitu Johannes Moision negatiivikokoelmasta. Teho-pakkaus oli Suomessa vuosina 1945–1947 käytössä ollut metsätyöntekijöille varattu elintarvike- ja nautintoainepakkaus, joka sisälsi säännöstelyn kohteina tuolloin olleita kahvia, sokeria ja tupakkaa.
Teho-pakkaus syntyi Metsäasiain keskusjohdon ja kansanhuoltoministeriön yhteistyönä. Sen tarkoituksena oli toimia kannustimena työtehon parantamiseen metsätyömailla. Pakkaus sisälsi 150 grammaa kahvia, 200 grammaa sokeria sekä 5 laatikkoa Työmies-savukkeita. Vuoden 1945 Teho-pakkauksen Joulupaketissa sokerin tilalla oli sama määrä suklaata. Pakkaus oli aluksi maksullinen ja erityisesti sen saaminen edellytti tiettyä työsuoritusta. Pakkauksen saadakseen metsätyömiehen täytyi hakata neljä pinokuutiometriä puita päivittäin kahden työviikon ajan. Pakkauksia valmistettiin 1 760 000 kappaletta vuosina 1945–1947.
Karsna järv
Karsna järv on Virossa Võrumaalla Võrun kunnan Pillen ja Laugan kylissä sijaitseva järvi, joka kuuluu niin kutsuttuun Tsolgon järviketjuun.
Maantietoa
Järvi on 600 metriä pitkä, 370 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 17,2 hehtaaria. Se sijaitsee kylien välisellä rajalla ja sen ranta-asutus on kummastakin kylästä. Järvi on peltomaiden ympäröimä, mutta koillisrannan takana sijaitsee Saarõperä mets. Metsän takana on 60 metrin päässä Pille järv, johon on kaivettu yhdysoja Karsna järvestä. Järven syvyys on 8,1 metriä ja keskisyvyys on 3,1 metriä. Järven tilavuus 79,0 metrin vedenkorkeudella mpy. on 505 000 kuutiometriä. Siinä ei ole saaria. Järven eteläpuolelta kulkee kylätie, josta pääsee järvelle. Sen rantaviivan pituus on 1,73 kilometriä.
Luontoarvoja ja luokittelu
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 5) mukaan veden kovuuden osalta pehmeävetinen järvi, jonka vedenväri on vaalea. Järvi luokitellaan limnologisesti oligotrofiseksi järveksi, jolla tarkoitetaan ravinnetasoltaan karua järveä (, OL). Silloin järven vedessä on vähän ravinteita ja siksi vedessä elävien bakteerien ja levien yhteinen biomassa jää myös pieneksi. Koko ravintoketju, joka on riippuvainen järven perustuotannon tarjonnasta, kärsii ravinnon vähyydestä ja silloin hyönteisten ja kalojen sekä laji- että yksilömäärät jäävät vähäisiksi.
Vesi vaihtuu järvessä laskennallisesti kerran vuodessa. Vedenväri on vihertävän keltainen ja näkösyvyys 0,8 metriä. Vesi lämpötilakerrostuu kesäisin ja talvisin heikosti. Vuonna 1961 tehdyssä vesikasvillisuuden kartoituksessa löydettiin 16 eri kasvilajia. Järven valtalajina on ulpukka, joiden lisäksi järvessä esiintyy Virossa harvinaisia kelluvia palpakkolajeja ja kilpukoita. Järven pohjassa kasvaa on tummalahnanruohoa, eri vesirikkoja ja pilliluikkia. Yhdysojan takia kalasto voi elää kummassa järvessä hyvänsä. Kalat kuitenkin talvehtivat paremmin Karsna järvessä, sillä Pille järve muuttuu talvisin lähes hapettomaksi ja kalakanta romahtaa siellä. Yleisimmät kalalajit ovat särki, kiiski ja ahven ja ylesiä ovat myös hauki ja lahna. Niiden lisäksi esiintyy hopearuutanaa, mutakalaa ja allikkosalakkaa. Kyseessä kaunisrantainen järvi, jota käytetään myös uinti- ja virkistystarkoituksiin.
Vesistösuhteita
Karsna järv kuuluu Võhandu jõen valuma-alueeseen, jossa sen lasku-uoma Vana-Koiola oja on Kariojan sivuhaara. Vaikka järvestä ei ala ojaa, joka yhtyisi Vana-Koiola ojaan, voidaan järven katsoa kuuluvan sen valuma-alueeseen. Järven pohjoispäähän tulee oja lännestä ja Pille järveen on kaivetty yhdysoja. Järven valuma-alueen pinta-ala on 1,5 neliökilometriä. Karioja yhtyy etelässä Võhandu jõgeen. Võhandu puolestaan laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Vuotikankääpä
Vuotikankääpä (Antrodiella niemelaei, tosin siirrettäneen nimilajina uuteen Antella-sukuun nimellä Antella niemelaei) on eteläisessä Suomessa harvinainen ja paikoittaisesti esiintyvä kääpälaji. Vuotikankääpä on seuraajalaji ja se kasvaa ruskovuotikan lahottamassa puussa, yleensä vuotikan kuolleella itiöemällä. Isäntäpuu on tuomi, euroopanpähkinäpensas, jokin paju tai pihlaja. Vuotikankääpää luultiin aiemmin samaksi lajiksi Antrodiella americana:n kanssa, joten kirjallisuudessa siitä voidaan käyttää tuota nimeä virheellisesti.
Vuotikankäävän itiöemä on yksivuotinen ja alustanmyötäinen, näyttää hauraalta mutta on sitkeä. Nuorena itiöemän reuna on häipyvä ja homemainen, väriltään kääpä on kerman- tai oljenvalkea. Vanhentuessaan itiöemä kellastuu voimakkaasti. Kulmikkaat tai sokkeloiset pillit ovat pohjastaan läpikuultavia ja niitä mahtuu 2-5 millimetrille. Vuotikankäävässä voi olla heikko hyvä tuoksu. Laji muistuttaa melko samannäköisiä rytökääpää ja vitikkokääpää, jotka pystyvät lahottamaan puuta itsenäisesti ilman edeltäjälajia.
J. O. Söderhjelm
Johan Otto (J. O.) Söderhjelm (3. syyskuuta 1898 Helsinki – 28. helmikuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen lakimies, RKP:n poliitikko ja moninkertainen ministeri. Hänen isänsä oli professori ja diplomaatti Werner Söderhjelm.
Ura
Johan Otto Söderhjelm valmistui ylioppilaaksi vuonna 1916. Sisällissodan alkaessa hän liittyi suojeluskuntaan ja osallistui helmikuun lopussa Kirkkonummen taisteluihin. Antauduttuaan punaisille Söderhjelm oli Helsingin valtaukseen saakka punaisten vankina Helsingin Liisankadulla Ruotsalaisen lyseon tiloissa 500 muun suojeluskuntalaisen kanssa. Myöhemmin hän oli vielä asevelvollisena vartiotehtävissä Suomenlinnan vankileirillä ja joutunut myös osallistumaan vankien teloituksiin.
Söderhjelmistä tuli lakitieteen kandidaatti vuonna 1922 ja molempien oikeuksien tohtori vuonna 1928. Varatuomarin arvon hän sai vuonna 1925. Söderhjelm toimi asianajajana Helsingissä vuosina 1923–1940, eduskunnan oikeusasiamiehenä vuosina 1929–1930 ja Suomen Puunjalostusteollisuuden Keskusliiton asiamiehenä vuosina 1940–1960.
Söderhjelm oli OY Ikopal Ab:n johtokunnan jäsen (1930–1941), puheenjohtaja (1941–1969), Petsamon Nikkeli OY:n toimitusjohtaja (1934–1940 ja 1945–1958), OY Gulf Oil Ab:n johtokunnan jäsen (1937–1969) ja puheenjohtaja (1969), Oy Victor Ek Ab:n hallintoneuvoston varapuheenjohtaja (1943–1966) sekä OY Asea Ab:n johtokunnan puheenjohtaja (1950–1970).
Söderhjelm toimi myös RKP:n kansanedustajana vuosina 1933–1939, 1944–1951 ja 1962–1966, oikeusministerinä vuosina 1939–1940 Cajanderin III:ssa ja Rytin I hallituksessa, 1957 Sukselaisen I:ssä, 1958 Kuuskosken, 1962–1963 Karjalaisen I:ssä ja 1964–1966 Virolaisen hallituksissa ja toisena valtiovarainministerinä vuosina 1962–1963 Karjalaisen I hallituksessa.
Söderhjelm osallistui Suomen ja Neuvostoliiton välisiin YYA-sopimusneuvotteluihin Moskovassa huhtikuussa 1948. Hän ja silloinen kansanedustaja Urho Kekkonen toimivat sanansaattajina Moskovan valtuuskunnan ja presidentti J. K. Paasikiven välillä lopullista sopimustekstiä muotoiltaessa.
Bridget Marquardt
Bridget Marquardt (syntyjään Bridget Christina Sandmeier, s. 25. syyskuuta 1973, Oregon, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen malli, televisiokasvo ja näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten tositelevisiosarjasta The Girls Next Door. Marquart avioitui 2015 ohjaaja Nick Carpenterin kanssa.
Hän aloitti 2019 podcast in, jossa keskitytään paranormaaleihin ilmiöihin.
Daniel Greysolon, Sieur du Lhut
Daniel Greysolon, Sieur du Lhut (1639–1710) oli ranskalainen turkiskauppias, seikkailija ja tutkimusmatkailija, joka liikkui Pohjois-Amerikan Suurten järvien ympäristössä ja solmi suhteita eri intiaaniheimoihin. Vuonna 1679 hän avusti rauhansopimuksen teossa dakota- ja ojibwa-heimojen välille vuonna 1679.
Greysolon muistutti Robert Cavelier de La Sallea sinä, että molemmat avasivat Ranskalle uusia kauppayhteyksiä Pohjois-Amerikassa. Greysolon ei levittänyt hankkimaansa tietoa alueen maantiedosta, joten hänen vaikutuksensa jäi pienemmäksi. Toisaalta Greysolonia pidettiin luotettavampana miehenä, mikä sai kuvernöörit luottamaan häneen. Hän solmi luottamukselliset suhteet ranskalaisten ja Yläjärven intiaaniheimojen välille, mikä toisaalta oli omiaan ärsyttämään aiemmin välittäjinä toimineita ottawia.
Kiasma (rakennus)
Kiasma on suunniteltu kahdella mantereella: hankkeessa toimi projektiarkkitehtina vuosina 1993–1995 Hollin toimistossa New Yorkissa suomalainen arkkitehti Vesa Honkonen. Vuoden 1995 jälkeen Honkonen muutti työskentelemään Suomeen, jossa suunnittelua oli jo hoitanut arkkitehtitoimisto Juhani Pallasmaa Ky:ssä Timo Kiukkola. Arkkitehtuurin perusajatuksena toimii Töölönlahden vesiaiheen sekä maisema-arkkitehtoonisen asemakaavan jatkaminen Kiasman alueelle. Kiasma on osa Töölönlahden kulttuurirakennusten sarjaa. Rakennuksen massa sekä ympäröivän kaupunkitilan geometria pyrkivät nivoutumaan toisiinsa.
Toinen arkkitehtuurin perusajatuksista liittyy hiljaiseen tilaan, jossa keskikokoista mittakaavaa edustavat tilat on varattu taiteelle. Listat, saumat sekä muut rakenteelliset yksityiskohdat piilottamalla arkkitehti on halunnut luoda puhtaita näyttelysaleja, joissa taideteokset ovat pääroolissa. Sitä vastoin käytävätilojen viimeistellyt porrasaskelmien reunat sekä kiertyneet ovenkahvat ilmentävät rakennuksen arkkitehtuuria.
Tilat
Kiasmassa on museotiloja 9 100 m² ja rakennuksen kokonaispinta-ala on noin 12 000 m². Tilavuudeltaan rakennus on 70 000 m³. Ihmiskehon mittasuhteet määrittelevät tilojen mitoitusta. Ihmisen katseen korkeudeksi on valittu 165 cm:n keskiarvo, joka on yksi arkkitehtuurin lähtökohdista. Valon käyttö on merkittävässä roolissa osana arkkitehtuuria. Arkkitehtuuri ei pyri hallitsemaan luonnonvaloa, vaan sää vaikuttaa museorakennuksen valaistukseen, tilan kokemukseen. Rakennus voidaan pimentää verhojen avulla. Merkittävä osa keinovalosta on ohjattu museotilaan epäsuorasti niin sanottujen valotaskujen avulla. Kiasma-rakennus valaisee myös sitä ympäröivää kaupunkitilaa ikkunoiden ja valoaukkojen kautta. Sisäseinissä esiintyvä aukotus syntyy näyttelytilojen tarpeiden mukaan. Rakennusmateriaaleista tärkeimpiä ovat betoni, teräs, lasi ja alumiini. Rakennushankkeen edetessä tehtiin paljon materiaalitutkimusta etenkin soveltuvan lasimateriaalin löytämiseksi. Kiasman runko on terästä.
Nkomati-sopimus
Nkomatin sopimus (virallinen englanninkielinen nimi Agreement on Non-Aggression and Good Neighbourliness between Mozambique and South Africa) oli Mosambikin kansantasavallan ja Etelä-Afrikan välillä 16. maaliskuuta 1984 allekirjoitettu hyökkäämättömyyssopimus. Sopimuksen allekirjoittivat Mosambikin presidentti Samora Machel ja Etelä-Afrikan pääministeri Pieter Willem Botha Komatipoortissa, Etelä-Afrikassa. Sopimuksen tarkoitus oli kieltää osapuolia tukemasta toisen osapuolen hallitusta vastaan taistelevia sissiliikkeitä. Etelä-Afrikka oli tukenut Renamoa, joka oli Mosambikin sisällissodan osapuoli, kun taas Mosambik tuki Afrikan kansalliskongressia (ANC). Sopimuksessa Mosambik lupasi karkottaa ANC:n joukot alueeltaan.
Kiasma (rakennus)
Tilat
Kiasma valittiin vuoden 1997 Betonirakenteeksi. Palkinnon saivat Steven Holl Architects ja arkkitehtitoimisto Juhani Pallasmaa Ky.
Rakennushanke
thumb|400px|left|Kiasma ja [[Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas|Mannerheimin ratsastajapatsas.]] Arkkitehtikilpailu nykytaiteen museon rakennuksen suunnittelemiseksi julistettiin syksyllä 1992. Kilpailu oli tarkoitettu Pohjoismaista ja Baltiasta kotoisin oleville arkkitehdeille. Kilpailussa oli mukana kutsuttuina myös viisi kansainvälisesti tunnustettua arkkitehtia. Kilpailuehdotuksia jätettiin 516. Vuonna 1993 valittiin toteutettavaksi yhdysvaltalaisen Steven Hollin ehdotus Chiasma.
Tällöin Suomessa elettiin syvintä lama-aikaa. Ulkomaalaisen arkkitehdin menestyminen tärkeässä kilpailussa oli monelle suomalaiselle arkkitehdille kova koettelemus. Chiasma-ehdotus herätti arkkitehtipiireissä ankaraa arvostelua. Vastaavaa ammattidebattia arkkitehtuurista ei Suomessa koettu sitten Dipolin valmistumisen 1960-luvulla. Arvokeskustelun lisäksi kyse oli myös arkkitehtien edunvalvonnasta. Hollin ehdotuksesta löydettiin suunnitteluvirheitä ja monenlaisia puutteita. Sitä pidettiin leikittelevänä, jopa kevytmielisenä. Suomessa ei ollut totuttu arkkitehtuurissa veistoksellisiin ratkaisuihin. Ennen Kiasmaa Raili ja Reima Pietilän suunnittelema Tampereen kaupungin pääkirjasto Metso oli saanut kielteisiä arvioita nimenomaan veistoksellisuudestaan. Seuraavaksi syytettiin kaupunkisuunnittelijoita ja kilpailuinstituutiota. Sen jälkeen arkkitehdit alkoivat pitää Kiasmaa kiinnostavana rakennuksena, mutta sijoituspaikkaa pidettiin vääränä. Lopuksi kiisteltiin Mannerheimin patsaasta. Arkkitehdit eivät olleet enää siinä mukana, vaan käytiin kansalaiskeskustelua siitä, oliko uusi rakennus sopiva patsaan taustaksi. Museota vastustavaan adressiin kerättiin nimiä vuonna 1994.
Vilkkaan julkisen keskustelun saattelemana Kiasman rakennustyöt aloitettiin 1996 ja museon avajaiset olivat 30. toukokuuta 1998. Avajaisviikonloppuna kävijöitä oli noin 30 000. . Rakennuksen pääurakoitsija oli Seicon. Rakennusbudjetti oli 38 miljoonaa euroa, sen ajan rahassa 227 miljoonaa Suomen markkaa. Rakennus alitti kustannusarvionsa.
Vielä ennen rakennustöitä ja niiden aikana käytiin keskustelua, jossa rakennuksen sijoitusta Mannerheimin ratsastajapatsaan ja Postitalon väliin, osittain entisen Mannerheiminaukion päälle arvosteltiin liian ahtaaksi ja sopimattomaksi. Kiasman väitettiin pilaavan Mannerheimin ratsastajapatsaan ympäristön ja taustan. Pienimuotoinen kansanliike nousi vastustamaan museon rakentamista, mutta kohu asian ympärillä laantui. Myös Ars 06 -näyttelyä varten tehdyt ulkoseinän teippaukset saivat osakseen vähäistä vastustusta.
Vuonna 2000 Kiasman katon todettiin vuotavan. Urakoitsija syytti vuodosta suunnitteluvirheitä. Vuonna 2008 todettiin, että rakennuksen kattoikkuna vuosi. Julkisivun lasielementtejä oli jouduttu korjaamaan jatkuvasti.
Kun rakennusta ryhdyttiin korjaamaan vuonna 2014 paljastui, että talo oli tehty kiireellä ja huonosti. Monin paikoin oli rakennettu toisin kuin oli suunniteltu. Teräksen sijaan oli käytetty puuta. Mineraalivilloja puuttui. Höyrynsulkumuoveja puuttui ja asennetuissa muoveissa oli reikiä. Betoniseinän paikalla oli pelkkää tyhjää. Putket ja johdot oli asennettu toisin kuin olisi pitänyt. Rakentajilla ei ollut lasirakentamiseen tarvittua osaamista. Tietomallinnustakaan ei vielä noihin aikoihin tunnettu. Virheiden tuloksena rakennus vuoti saumoista ja höyrysulusta. Korjaustarve oli suuri ja korjaukseen varattu budjetti ylitettiin.
Luettelo raviurheilutermeistä
Tämä on luettelo raviurheiluun liittyvistä erikoistermeistä.
Cabo Delgado (niemi)
pienoiskuva|oikea|Cape Delgado avaruudesta katsottuna. Cape Delgado on niemimaa Mosambikin ja Tansanian rajalla, ja Mosambikin pohjoisin kolkka. Se on muodostunut Ruvuma-joen deltasta. Niemi on antanut nimensä Mosambikin pohjoisimmalle Cabo Delgadon provinssille.
Niemimaa ja siitä etelään ulottuvat Quitimban koralliriutat ovat tärkeitä luontokohteita. Siellä tavataan yli 48 lajia koralleja, merikilpikonnat ruokailevat ja lisääntyvät siellä ja muuttolinnut pysähtyvät siellä matkallaan. Joen deltassa on dyynejä, joilla kasvaa harvinaisia kasvilajeja.
Konstantin Schröder
Konstantin Schroeder (tai Schröder) (29. kesäkuuta 1808, Uukuniemi – 9. elokuuta 1868, Valkeasaari) oli runoilija, sanomalehtimies ja Valkeasaaren kirkkoherra.
Schroederin runoja ja suorasanaisia tekstejäkin julkaistiin useissa sanomalehdissä, myös nimimerkeillä Lieto ja -n-r. Runoista tunnetuimpia lienevät vuonna 1840 Sanan Saattajassa Wiipurista julkaistu sururuno Kristiina Maria sekä sernadi Vait! vuoden 1845 Kanavassa. Schroeder myös opetti suomen kielen kirjoitusta inkeriläiselle kansanrunoilijalle Jaakko Räikköselle. Vuosina 1857–1858 hän toimi Suomen Julkisten Sanomien ensimmäisenä toimittajana.
Schroeder oli naimaton.
Antoine Brumel
Antoine Brumel (noin 1460 – 1512 tai 1513) oli ranskalainen säveltäjä, laulaja ja pappi. Hänen varhaisesta elämästään ei ole paljoa tietoa. Hän syntyi mahdollisesti Brunellesissa, lähellä Chartresia. Brumelin arvostetuimpia teoksia lienevät hänen messunsa. Niistä esitetyin on 12-ääninen Missa Et ecce terrae motus. Lisäksi hän sävelsi lukuisia motetteja ja chansoneita sekä jonkin verran soitinmusiikkia.
Haukkametsästys
pienoiskuva|Koulutettavana oleva metsästyshaukka laskeutumassa kouluttajan kädelle. Haukkametsästys on metsästysmuoto, jossa käytetään kesytettyjä ja koulutettuja haukkoja pyytämään kullekin haukkalajille luontaiseksi luokiteltua riistaa. Metsästyshaukan valintaan vaikuttaa tärkeimpänä metsästysalueen laatu. Haukkametsästys on valittu marraskuussa 2010 Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Haukkametsästys on sallittua monissa Euroopan maissa ja Lähi-idässä. Suomessa haukkametsästystä ei ole kielletty, vaan kiellot metsästyshaukkojen käyttämisestä ovat keskittyneet hakemuksiin rauhoitettujen lintujen pyytämisestä. Suomessa yksityisten ihmisten haukkojen pitoa säätelee nykyään vieraslajiasetus, jonka vuoksi yksityisen ihmisen voi olla mahdotonta saada lailliseen omistukseensa haukkaa Suomessa nykyään. Laillisen pienriistan metsästämiseksi on Suomeen myönnetty yksi metsästyshaukan tuontilupa tiukoin tuontiehdoin vuonna 2011. Haukkametsästyksen on todettu uhkaavan monien harvinaisten jalohaukkalajien kantoja. Tällaisia lajeja ovat muun muassa tunturihaukka ja muuttohaukka.
Haukkalajit
Haukkametsästyksessä nykyisin yleisesti käytettyjä lajeja ovat tunturihaukka, muuttohaukka, kanahaukka, varpushaukka sekä amerikkalaiset lajit amerikanhiirihaukka (Buteo jamaicensis) ja ritarihaukka (Parabuteo unicinctus), joita kasvatetaan harrastelintuina myös Euroopassa. Monia muitakin lajeja on käytetty; merkintöjä on maakotkan käyttämisestä susien metsästykseen Kazakstanissa.
Metsäisessä ja peitteisessä maastossa lyhytsiipiset haukat kuten kanahaukka ovat yleisesti käytettyjä metsästyshaukkoja. Se on seurausta siitä, että metsä on kanahaukan luontainen elinympäristö, jossa se on sopeutunut saalistamaan. Kanahaukka on erittäin nopea sprintteri, jonka käännökset ovat nopeita ja joka lentää kiinni yllätystä ja lentonopeutta hyödyntäen lähes minkä tahansa kanahaukalle luontaisen saaliseläimen tai linnun pyytämiseen. Kanahaukka pyytää muun muassa metsäkanalintuja, jäniksiä ja vesilintuja eli juuri samoja riistaeläimiä mitä ihminenkin metsästää.
Linnun koulutus ja metsästystekniikka
Kanahaukan luonne tosin on vaikea, ja siksi sen kouluttamiseen tarvitaan tietoa, taitoa, aikaa ja paljon kärsivällisyyttä. Kanahaukka ei ole paras mahdollinen aloittelijan lintu, sillä se vaatii hoitajaltaan paljon. Haukan pitää lisäksi olla nykyään DNA-testattu, mikrosirutettu, rengastettu ja sillä pitää olla CITES-todistus. Haukkoja kasvatetaan nykyisin tarhoissa ja ne ovatkin lähes ainoa tapa saada metsästyshaukka. Haukat ovat niin sanottua sekakantaa eivätkä näin sovellu päästettäväksi luontoon risteytymään villien haukkojen kanssa.
Metsästyshaukka on erittäin arvokas ja vaikeasti hankittava. Siksi se varustetaankin nykyisin poikkeuksetta joko radio- tai GPS-lähettimellä. Näin karannut haukka on mahdollista löytää. Kanahaukalla pyydetään Keski-Euroopassa pääasiassa jäniksiä, rusakoita ja kaneja. Metsäkanalinnut ovat rauhoitettuja, mutta niiden tilalla on fasaani. Koulutettukin metsästyshaukka iskee villien lajitovereidensa tavoin saalistustilanteessa monesti ohi. Metsästäjällä täytyy olla erittäin hyvä kunto, sillä haukkametsästys vaatii myös metsästäjältä kovaa sprinttikykyä. Kanahaukka kykenee iskemään päivän aikana parikymmentä kertaa, joten mahdollisuus saada saalista on kohtalainen, mutta ei varma. Saalisvarmuuteen vaikuttavat myös metsästäjän refleksit, eli kuinka nopeasti hän kykenee lähettämään käsivarreltaan haukan lentoon. Pienikin myöhästyminen, ja saalis ehtii liian kauas (kanahaukka on lyhyen matkan sprintteri).
Bielskin piirikunta
Bielskin piirikunta  on yksi Podlasian voivodikunnan piirikunnista. Piirikunnan väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 54 353. Kunnat siellä ovat Bielsk Podlaski, Boćki, Brańsk, Orla, Rudka ja Wyszki. Bielskin piirikunnan hallintokeskus on Bielsk Podlaskin kaupunki.
Sejnyn piirikunnalla on Puolan sisällä yhteistä rajaa Białystokin, Hajnówkan, Siemiatyczen ja Wysokie Mazowieckien piirikuntien kanssa.
Väestö
vasen|pienoiskuva|220px|Bielskin väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa piirikunnan asukkaista 50,5 prosenttia oli naispuolisia ja 49,5 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 16,3 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 58,5 prosenttia ja eläkeläiset 25,3 prosenttia väestön keski-iän ollessa 44,2 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 494 lasta. Vuoden 2011 väestönlaskennasta 16,5 prosenttia piirikunnan asukkaista oli valkovenäläisiä ja 1,3 prosenttia ukrainalaisia. Bielskin piirikunnan väkiluvun ennustetaan pienenevän 39 644 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.
Noorduyn C-64 Norseman
thumb|300px|Noorduyn C-64 Noorduyn C-64 Norseman ("norjalainen") on 1930-luvun jälkipuolella kehitetty kevyt kanadalainen rahtilentokone, jota on käytetty etenkin vesitasona.
Robert Noorduyn suunnitteli koneen vuonna 1934. Se oli tarkoitettu muun muassa Kanadan metsätyömaiden erämaaliikenteeseen. Kone on ns. puskapilottien suosiossa, koska se ei ole vaurioherkkä. Koneen ensilento tapahtui 14. marraskuuta 1935. Vuonna 1946 kaksi kanadalaista pientä lentokuljetusyritystä otti sen laivastoonsa. Toisessa maailmansodassa Kanadan ilmavoimat käytti 38 Norsemania etenkin radiokoulutukseen, myöhemmin sodan aikana tilauksia tuli lisää, myös Yhdysvaltain asevoimille. Myös Kanadan ratsupoliisi otti koneen käyttöönsä. Vuoteen 1959 mennessä oli valmistettu yli 900 konetta.
Tekniset tiedot
Taulukon tiedot koskevat tyyppiä Noorduyn C-64A.