cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antonov An-22
pienoiskuva|Antonov Airlinesin An-22 pienoiskuva|An-22 pystyy laskeutumaan myös päällystämättömille kiitoteille. An-22 laskeutuu [[Gaon kansainvälinen lentokenttä|Gaon kansainväliselle lentokentälle Malissa vuonna 2016]] Antonov An-22 ”Antei” (Nato-raportointinimi Cock) on Neuvostoliitossa Antonovin suunnittelema raskaiden lastien sotilaskuljetuslentokone. Lentokone oli ensimmäinen laajarunkoinen kuljetuslentokone, ja se on vielä nykyäänkin suurin potkuriturbiinimoottorikäyttöinen lentokone. Lentokone toimii neljällä Kuznetsov NK-12 -moottorilla. Jokaisessa moottorissa on kaksi vastakkaisiin suuntiin pyörivää potkuria paremman hyötysuhteen saavuttamiseksi. Lentokone suunniteltiin 1950-luvun loppupuolella, ja sen ensimmäinen lento tapahtui helmikuun 27. päivä 1965. Ensimmäisen kerran lentokone nähtiin Neuvostoliiton ulkopuolella Pariisin ilmailunäytöksessä 1965. Lentokonetta valmistettiin vuosina 1966-1976, ja sitä valmistettiin 69 kappaletta. Lentokonetta käytetään yhä raskaan rahdin kuljettamiseen. Lisäksi se on vielä Venäjän ilmavoimien käytössä.
Kuuba
Ilmaisunvapaus
Kuuban media on tiukan valtion kontrollin alaisena, ja toimittajat voivat joutua kolmeksi vuodeksi vankilaan viranomaisten arvostelusta tai hallituksen vastaisen propagandan levittämisestä. Perustuslaki kieltää yksityiset radio- ja televisioasemat, ja ulkomaisten uutispalveluiden on palkattava paikallista henkilökuntaa valtion välitystoimiston kautta. Alle kaksi prosenttia väestöstä käyttää internetiä. Yhdysvallat levittää omia näkemyksiään maailman asioista suuntaamalla voimakkaita radiolähettimiä Floridasta Kuubaan.
Tietokoneiden omistusta rajoitetaan niin, että niiden määrä on maailman alimpia. Internetiä saa käyttää vain valikoiduissa paikoissa, joita voidaan valvoa. Luvaton Internet-yhteys voi tuottaa viiden vuoden vankeuden.
Vankilajärjestelmä ja työleirit
Vuonna 1999 Human Rights Watch raportoi Kuuban vankilanjärjestelmän olevan Latinalaisen Amerikan laajimpia kattaen mm. 40 maksimaalisen turvallisuuden vankilaa ja 200 työleiriä. Järjestön mukaan niin poliittiset kuin muutkin vangit joutuvat vankiloihin luokattomiin ja epäterveellisiin oloihin.
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Kuuba ei ole vapaa maa. Kuuban yksipuolueinen kommunistinen valtio kieltää poliittisen moniarvoisuuden, kieltää riippumattoman median, tukahduttaa erimielisyydet ja rajoittaa ankarasti kansalaisvapauksia. Hallitus hallitsee edelleen taloutta huolimatta viimeaikaisista uudistuksista, jotka sallivat jonkin verran yksityisen sektorin toimintaa. Hallituksen epädemokraattinen luonne ei ole muuttunut huolimatta sukupolvenvaihdoksesta poliittisessa johdossa vuosina 2018–2021, johon sisältyi uuden perustuslain käyttöönotto.
Aluejako
Kuuba on jaettu 15 provinssiin, jotka on vielä jaettu 169 kuntaan ja yhteen erityiskuntaan (Isla de la Juventud).
Talous
pienoiskuva|Tupakkaplantaasi [[Pinar del Río (provinssi)|Pinar del Ríossa.]] pienoiskuva|Sikaritehdas [[Trinidad (Kuuba)|Trinidadissa.]]
Kuuban bruttokansantuote henkeä kohti vuonna 2015 oli 6 203 Yhdysvaltojen dollaria, joka on korkeampi kuin Jamaikalla ja hieman matalampi kuin Dominikaanisessa tasavallassa. Tämä tarkoittaa, että Kuuban bruttokansantuote henkeä kohti on suunnilleen samaa tasoa kuin vertailumaissa Karibialla.
Merkittävimmät luonnonvarat ovat koboltti, nikkeli, rautamalmi, kupari, mangaani ja puu. Merkittävimmät vientituotteet ovat nikkeli, sokeri, tupakka ja bioteknologian tuotteet. Tärkeimmät vientimaat ovat Venezuela, Kiina ja Kanada.
Kuuban talous on ollut varsin riippuvainen sokeriruo'on viennistä, mutta koska sokerin maailmanmarkkinahinta on nykyään alhainen sokeriteollisuutta on viime vuosina ajettu alas. Vuonna 2009 sitä tuotettiin miljoona tonnia eli kahdeksasosa vuoden 1989 tuotannosta. Nikkeli on ottanut paikan merkittävimpänä vientituotteena, mutta senkin maailmanmarkkinahinta heilahtelee.
Kuuba tuo maahan noin 60 prosenttia elintarvikkeistaan. .
Järjestelmällisesti kehitetystä terveydenhuollosta ja bioteknologiasta on kasvanut merkittävä vientitulojen lähde. Kuubalaista syöpätutkimusta on kaupallistettu yhteisyrityksissä sekä Kiinassa että Saksassa. Venezuelan kanssa on sopimus lääkäripalveluiden vaihdosta edulliseen öljyyn.
Viime aikoina matkailusta on tullut yhä merkittävämpi elinkeino. Vuodesta 2004 alkaen maassa on käynyt 2–2,5 miljoonaa turistia vuodessa. Osa latinalaisen Amerikan matkailijoista tulee Kuubaan käyttääkseen maan sairaalapalveluita. Suosituimpia perinteisiä lomakohteita ovat Varadero ja Guardalavaca. Maassa käy paljon kanadalaisia, brittejä, espanjalaisia, italialaisia ja meksikolaisia.
Kuuballa on kaksi valuuttaa, kotimainen peso (CUP) ja vaihdettava peso (CUC). Niiden vaihtosuhde on yrityksille 1:1, yksityisille epäedullisempi: Yhdysvaltojen dollarin vaihtoa CUCiin verotetaan 10 %. Vuodesta 2011 CUC on sidottu dollariin. Kahta valuuttaa käytetään eri kaupoissa, mikä on johtanut laajaan mustan pörssin kauppaan.
Kuuban talousmalli on sosialistinen, 83 % työvoimasta on valtion palveluksessa. Vuodesta 2008 Raúl Castron hallinto on tehnyt muutoksia markkinataloutta kohti, ja vuoden 2011 puoluekokous hyväksyi joukon uudistuksia, kuten yksityisen maanomistuksen ja luotonannon.
Kuuban keskipalkka on noin 20 dollaria kuukaudessa ja työttömyys noin 1,7 %.
Väestö
Kuuban noin 11 miljoonasta asukkaasta on valkoisia 65,1 %, mulatteja sekä mestitsejä 24,8 % ja mustia 10,1 %. Virallinen kieli on espanja. Ennen vuoden 1959 Castron valtaannousua 85 % oli ainakin nimellisesti katolisia. Pew Research Center -tutkimuslaitoksen mukaan vuonna 2010 kuubalaisista 59,2 % on kristittyjä, 17,4 % kansanuskontoja, 0,4 % muita uskontoja ja 23,0 % uskonnottomia.
Vuonna 1960 eliniänodote oli Kuubassa 64 vuotta ja Latinalaisessa Amerikassa 56 vuotta. Vuonna 2010 luvut olivat 79 vuotta ja 74 vuotta.
Terveydenhoito
Vuonna 2008 Kuubassa oli yli 33 000 perhelääkäriä. Jokaista 20–40 perhelääkäriä kohti on paikallinen klinikka. 2000-luvulla niihin on siirretty yhä enemmän erikoissairaanhoidon palveluita, jotka olivat aiemmin saatavana vain sairaaloissa.
Maailman terveysjärjestön tilastojen mukaan Kuuballa on ollut lääkäri 170 asukasta kohti,, kun esimerkiksi Suomessa on lääkäri noin 300 asukasta kohti. Kun terveydenhuollosta on tullut kannattava vientituote, kotimaan palveluihin on jäänyt vähemmän työntekijöitä ja potilaat ovat joutuneet jonottamaan hoitoa. Länsi-Afrikassa ebolapotilaita auttaneet kuubalaiset lääkärit on nimetty ehdolle Nobelin rauhanpalkinnon saajiksi.
UNAIDSin vuoden 2010 raportin mukaan verrattuna muihin Karibian alueen maihin Kuubassa on erittäin alhainen HIV-kantajien osuus. Vuonna 2009 heitä oli alle 0,1 % aikuisväestöstä, yhteensä noin 7 100 henkeä. Antiretroviraalihoitoa sai lähes neljätuhatta henkeä, eli 80 % tarvitsevista.
Koulutus
Kuuba panostaa koulutukseen selvästi enemmän kuin muut alueen valtiot. 98 % lapsista käy alakoulun loppuun, ja 83 % ikäluokasta käy yläkoulua. Myös korkea-asteen opiskelijoiden määrä on selvästi suurempi kuin muissa alueen maissa. Nuorista 100 % ja kaikista aikuisista 99,8 % on lukutaitoisia, kun alueen keskiarvot ovat 97 % ja 91 %.
Naisten asema
Sukupuolten tasa-arvo on saavutettu koulutuksessa ja työelämässä periaatteessa hyvin. Kuitenkin, vaikka samasta työstä maksetaan samaa palkkaa, miehet saavat usein parempipalkkaiset työt, ja kulttuuriperinteet ohjaavat naiset hoitamaan kotityöt ja lasten sekä vanhusten huollon. Kansalliskokouksen edustajista 43,6 prosenttia on naisia. Työelämässä miehet dominoivat perinteisiä ”kovia aloja”, kuten tekniikkaa ja luonnontieteitä. Lääketieteessä, koulutuksessa ja lakialalla naiset ovat enemmistönä.
Kirjallisuus
Runoilija José Martí (1853–1895) on Kuuban vallankumouskirjallisuuden tunnetuin nimi. 1900-luvun vallankumouksellisesta kirjallisuudesta tunnetaan Alejo Carpentier, joka kirjoitti suurimman osan tuotannostaan maanpaossa ennen vallankumousta ja sai Kuubaan palattuaan vaikutusvaltaisen aseman maan kirjankustannuksen johtajana. Muita merkittäviä kuubalaisia kirjailijoita ovat esimerkiksi Guillermo Cabrera Infante, Reinaldo Arenas, Leonardo Padura ja Pedro Juan Gutiérrez.
Kuvataide
pienoiskuva|Havannalainen taidekauppa ”Plaza El Cristo” Kuuban kuvataide sai 1800-luvulla paljon vaikutteita Euroopan klassismista. 1920-luvulta alkaen avantgarde lisäsi maassa suosiotaan. Kuuban tunnetuimpia ”Vanguard”-liikkeen taiteilijoita noihin aikoihin oli Wifredo Lam. Vallankumouksen 1959 jälkeen Kuuban taiteellinen vapaus kapeni maan politisoituessa, minkä seurauksena maasta poistui useita taiteilijoita. Neuvostoliitosta tuotu sosialistinen realismi ei myöskään saavuttanut kuubalaisten taiteilijoiden täyttä suosiota. Maan taide-elämä alkoi vapautua jälleen 1980-luvulla. 1990-luvulla maastamuutto vapautui, mikä seurauksena suuri joukko taiteilijoita lähti jälleen maasta.
Nykyisin Kuubassa vallitsee paikallisten taiteentekijöiden mukaan taiteellinen vapaus, eikä valtio enää rajoita taiteilijoita kuten aikaisemmin. Maassa on korkealaatuista maksutonta yliopistollista ja alempaa taideopetusta, valtio tukee edelleen taiteentekijöitä, ja taiteilijoiden yhteiskunnallinen ja taloudellinen asema on hyvä. Maan arvostetuin taidekoulu on 1961 perustettu Instituto Superior de Arte. Kuubalaiset eivät itse juurikaan osta taidetta, vaan paikallisten taiteilijoiden asiakkaat ovat yleensä ulkomaalaisia. Kuuban nykytaide heijastaa maan monimuotoisuutta: eurooppalaista, karibialaista ja afrikkalaista perintöä sekä erilaisia uskontoja. Maan nykytaiteen merkittävimpiä taidemuseoita on havannalainen Villa Manuela Gallery. Taide näkyy hyvin myös maan katukuvassa.
Elokuva ja tanssi
Havannassa järjestetään vuosittain kansainvälisesti tunnetut latinalaisamerikkalaiset elokuvajuhlat. Elokuvaliput ovat maassa halpoja, joten elokuvissa käynti on suosittua ajanvietettä. Myös tanssiminen on Kuubassa hyvin suosittua. Maan kansallisbaletti ja sen perustaja Alicia Alonso tunnetaan myös Kuuban ulkopuolella.
Musiikki
pienoiskuva|Muusikko Ibrahim Ferrer 2004. Kuubalaisen musiikin juuret ovat Espanjassa ja Länsi-Afrikassa, mutta vaikutteita on tullut lukuisista muistakin kulttuureista. Kuubalaisia musiikkityylejä ovat son, bolero, cha-cha, rumba, mambo, conga ja timba. Vastaavasti kuubalainen musiikki on vaikuttanut 1800- ja 1900-luvuilla muun muassa jazziin, salsaan, argentiinalaiseen tangoon ja espanjalaiseen uuteen flamencoon (”nuevo flamenco”).
Viime aikoina kuubalainen musiikki on saavuttanut kansainvälistä suosiota amerikkalaisen Ry Cooderin vuonna 1997 tuottaman Buena Vista Social Club -levyn myötä. Buena Vista Social Clubista tehtiin myös laajalevikkinen dokumenttielokuva. Yhtyeen jäsenet saivat myös henkilökohtaista julkisuutta ja esimerkiksi Ibrahim Ferrer saavutti suosiota myös Suomessa sekä esiintyi Pori Jazz -tapahtumassa kesällä 2003. Muita kuubalaisia tunnettuja muusikkoja ovat esimerkiksi (edesmennyt) Celia Cruz, Gloria Estefan, thrash metal -yhtye Slayerin rumpali Dave Lombardo, laulaja Pitbull ja rap-yhtye Cypress Hillin jäsen Sen Dog. Lisäksi rap-artisti Fat Joella on osittain kuubalaisia sukujuuria.
Uskonto
Kuuban näkyvimmät uskonnot ovat katolilaisuus ja afrokuubalaiset synkretistiset uskonnot, kuten santería. Katolisuus liittyy maassa historiallisesti eurooppalaisuuteen, Espanjaan ja Portugaliin, ja afrokuubalaiset uskonnot tulivat maahan orjuuden myötä. Afrokuubalaisten uskontojen harjoittajia vainottiin maassa aina 1990-luvulle saakka, sillä niitä on pidetty ”noituutena”. Kuubassa on myös etenkin protestantteja, juutalaisia ja muslimeja.
Kuuban vallankumous oli maan katoliselle kirkolle kova isku, sillä se menetti asemansa muun muassa koulutuksessa. Kaikki uskonnonharjoittajat jätettiin myös kommunistisen puolueen jäsenyyden ja muun poliittisen toiminnan ulkopuolelle. Moni katolisen kirkon johtaja siirtyikin Floridaan 1960-luvulla.
Kuuba luopui valtionateismista vuonna 1991, ja kansalaisille taattiin uskonnonvapaus. Sen jälkeen uskontojen suosio on maassa kasvanut ja niistä on tullut näkyvämpiä. Paavi on vieraillut saarella vuonna 1998 ja vuonna 2015.
Ruokakulttuuri
Kuubalainen perinteinen ruokavalio on yksinkertainen: pavut ja riisi muodostavat perustan, ja niiden kanssa syödään keittobanaania, juureksia ja vihanneksia. Aiemmin kaikki söivät naudanlihaa, mutta sika ja kana ovat kasvattaneet suosiotaan edullisempina vaihtoehtoina. Makeat herkut ovat suosittuja, varsinkin jäätelö. Kakut on varattu syntymäpäiviin.
Urheilu
Kuuba on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1900 alkaen kaikkiaan 19 kertaa. Vuosisadan alussa miekkailija Ramón Fonst toi runsaasti mitaleita. Vuodesta 1976 alkaen Kuuban joukkueessa on ollut yli 150 urheilijaa. Siitä alkaen myös Kuuban menestys olympialaisissa on ollut suhteellisen hyvä.
Jalkapallomaajoukkue oli elokuussa 2023 FIFA:n rankingissa sijalla 172. Rekisteröityjä pelaajia Kuubassa on 46 425 sekä 353 jalkapalloseuraa. Kuuba eteni vuoden 1938 MM-kilpailujen lopputurnaukseen. Gold Cupin lopputurnauksessa Kuuba on pelannut viidesti.
Jalkapallo, lentopallo, nyrkkeily ja baseball ovat Kuuban suosituimmat urheilulajit. Kuubalainen huippu-urheilu on kärsinyt menestyvien urheilijoiden loikkauksista, esimerkiksi useita huippunyrkkeilijöitä on loikannut Saksaan.
Lampros (muusikko)
Lampros (, ; 400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen muusikko ja musiikinopettaja. Hän toimi Ateenassa Sokrateen ja Sofokleen nuoruudessa.
Platon laittaa Sokrateen ylistämään Lamprosta ironisella sävyllä sanoen, että tämä hävisi vain Konnokselle. Muista antiikin lähteistä Lamproksen tiedetään olleen hyvin arvostettu.
Lamproksen sanotaan olleen Sofokleen opettaja musiikissa ja tanssissa. Tämä seikka sekä se, että Frynikhos mainitsee hänen kuolemansa, osoittaa hänen eläneen pääosin 400-luvun eaa. ensimmäisellä puoliskolla.
Aragón
Aragón voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Japaninkatkerokala
Japaninkatkerokala (Rhodeus atremius) on särkien (Cyprinidae) heimoon kuuluva kalalaji. Sitä tavataan Japanissa Kyūshūn saarella. Japaninkatkerokala on melko pienikokoinen ja parhaimmillaankin vain noin kuuden senttimetrin mittainen.
Ruben Lagus
Ernst Ruben Lagus oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Lagus toimi huoltopäällikkönä talvisodassa sekä myöhemmin jatko- ja Lapin sodassa muun muassa Panssaridivisioonan komentajana. Sotapalveluksensa ansiosta hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi numero 1.
Sukutausta ja perhe
Ruben Lagus syntyi Hämeen läänin Koskella (nyk. Hämeenkoski) vuonna 1896. Hänen vanhempansa olivat metsänhoitaja, filosofian maisteri Alexander Gabriel Lagus ja Emma Matilda Bellman.
Lagus vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Olga Johanna (Jane) Ramsayn kanssa, josta hän erosi vuonna 1927 ja avioitui uudelleen vuonna 1935 Kenny Christina Emilia Gaddin kanssa. Poika Olof Lagus (1925–2009) palveli kesällä 1944 rynnäkkötykin ampujana isänsä divisioonassa ja tuhosi ainakin viisi neuvostopanssarivaunua. Hän valmistui sodan jälkeen lakimieheksi.
Opinnot
Lagus kävi viisi luokkaa Läroverket för gossar och flickor i Helsingfors -oppilaitoksessa, josta hän erosi kuudennelta luokalta vuonna 1914. Hän suoritti yhdeksännen luokan yksityisesti samassa koulussa vuonna 1923.
Myöhemmin upseerinuransa aikana Lagus suoritti Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuonna 1928 ja yleisen osaston toisen vuosikurssin vuosina 1932–1933. Hän suoritti opintomatkan Ruotsiin ja seurasi Ruotsin huoltokenttäharjoituksia vuonna 1939 ja oli tutustumassa Saksassa kevyiden joukkojen toimintaan ja panssarintorjunta-aseeseen vuosina 1941–1942.
Jääkärikausi ja sisällissota
Lagus liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 10. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1917 alkaen pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun A-kurssin.
Lagus astui Suomen Valkoisen Armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918 vannottuaan ensin lippuvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksensa armeijalle. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin luutnantiksi. Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Vaasasta hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi adjutantiksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin rykmentin adjutantiksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Kuokkalassa.
Sisällissodan jälkeen upseerin uralle
Sisällissodan jälkeen Lagus jatkoi palvelustaan 2. Jääkärirykmentissä, missä hän palveli aluksi konekivääriupseerina ja myöhemmin I pataljoonan konekiväärikomppanian päällikkönä. Rykmentin nimi muutettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti n:o 2:ksi. Lagus siirrettiin 16. huhtikuuta 1919 alkaen Keski-Suomen rykmenttiin, josta hänet siirrettiin edelleen 17. syyskuuta 1919 alkaen Suomen valkoiseen kaartiin, missä hänet sijoitettiin aluksi 1. konekiväärikomppanian päälliköksi ja 31. lokakuuta 1919 alkaen 2. komppanian päälliköksi.
Reserviupseerikoulun komppanianpäälliköksi hänet siirrettiin 16. toukokuuta 1924, mistä hänet komennettiin 17. helmikuuta 1927 – 9. tammikuuta 1928 hoitamaan Polkupyöräpataljoona 3:n komentajan viransijaisuutta. Vuoden 1928 toukokuussa hänet siirrettiin Suomen valkoiseen kaartiin, missä hän toimi 22. joulukuuta 1928 alkaen aliupseerikoulun johtajana. Suomen valkoisesta kaartista hänet siirrettiin Kadettikouluun, missä hän toimi 5. joulukuuta 1929 alkaen kadettikomppanian päällikkönä. Kadettikoulusta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 esikuntapäälliköksi 2. Divisioonan esikuntaan, mistä hänet nimitettiin 4. huhtikuuta 1936 alkaen Huoltopataljoonan (myöhemmin Huoltorykmentti) komentajaksi.
Talvi-, jatko- ja Lapin sota
Talvisodan kynnyksellä järjestettyihin ylimääräisiin harjoituksiin Lagus osallistui Kannaksen Armeijan esikunnassa huolto-osaston päällikkönä. Talvisodan aikana hän toimi pääosin Kannaksen Armeijan esikunnassa, mutta hänet määrättiin helmikuussa ensin avustamaan II AKE:a esikuntapäällikkönä ja 13.2. ottamaan johtoonsa Summan Lähteen lohkon puolustuksen. Annetun tehtävän päätyttyä, hän oli muutaman päivän ajan Jalkaväkirykmentti 14:n "hoitajana", kunnes palasi Kannaksen Armeijan esikuntaan. Sotatoimiin hän osallistui Karjalankannaksella.
Välirauhan aikana Lagus toimi Maavoimien Esikunnassa Osasto 4:n (Huolto-osasto) päällikkönä, josta hänet siirrettiin elokuussa vuonna 1940 Polkupyöräprikaatin komentajaksi. Hänen komentajuutensa aikana Mikkelissä sijainnut Polkupyöräprikaati ja Kuopiossa sijainnut Jääkäriprikaati yhdistettiin elokuussa vuonna 1940, ja Lagus jatkoi näin muodostetun Jääkäriprikaatin komentajana, jonka sijoituspaikkana oli Riihimäki. thumb|300px|Karjalan Armeijan tärkeimmät komentajat kesällä 1941. Kuvassa toinen vasemmalta Armeijan komentaja kenraaliluutnantti [[Erik Heinrichs hänen vieressään 1. jääkäriprikaatin komentaja eversti Ruben Lagus ja oikealla VI armeijakunnan komentaja kenraalimajuri Paavo Talvela.]]
thumb|200px|left|1. Jääkäriprikaatin komentaja eversti Ruben Lagus. Jatkosodan puhjettua Lagus toimi 1. jääkäriprikaatin komentajana. Kenraalimajuri Paavo Talvela nimitti hänet 11. heinäkuuta 1941 5. divisioonan komentajaksi. Tästä seurasi se, että ylipäällikkö Mannerheim katsoi Talvelan ylittäneen toimivaltansa, mitätöi Talvelan tekemän nimityksen ja nimitti tehtävään eversti Ilmari Karhun. Lagus kuitenkin ehti ottaa divisioonan komentajuuden vastaan ja oli johtanut divisioonan Laatokan rantatien suuntaisesti vanhan rajan yli Tuuloksenjoelle ennen kuin Mannerheimin nimittämä uusi komentaja otti komentajuuden vastaan.
Mannerheim katsoi Laguksen johtajan taidot siinä määrin päteviksi, että nimitti hänet edellä mainitun offensiivin perusteella ensimmäiseksi 2. lk. Mannerheim-ristin ritariksi.
Mannerheim-ristin ritari Lagus palasi takaisin 1. jääkäriprikaatin komentajaksi ja johdatti prikaatinsa hyökkäykseen Tuulosjoelta Syvärille ja edelleen Petroskoihin. Laguksen komentama jääkäriprikaati vahvennettiin myöhemmin jalkaväkirykmentillä, ja sitä ruvettiin kutsumaan sen jälkeen nimellä Osasto Lagus. Laguksen suorittaman Petroskoin valtauksen jälkeen Mannerheim muisti häntä ylentämällä hänet kenraalimajuriksi 3. lokakuuta 1941. Jatkosodan ensimmäisessä vaiheessa Lagus otti osaa taisteluihin Syvärillä, Petroskoissa, Karhumäessä ja Poventsassa.
thumb|100px|Laguksen nuolet Asemasotavaiheen aikana Lagus siirrettiin kesäkuussa vuonna 1942 vasta perustetun Panssaridivisioonan komentajaksi. Hän toimi myös lyhyen ajan VI armeijakunnan komentajan viransijaisena vuonna 1943. Laguksen Panssaridivisioona joutui taistelutoimiin Kannaksen suurhyökkäyksen alettua kesällä 1944. Hän johdatti joukkonsa ratkaisutaisteluihin Polviselässä, Kuuterselässä, Talissa ja Vuosalmella, missä tämä valiojoukko ei ollut enää entisellään, koska aikaisemmat taistelut olivat kuluttaneet sen loppuun.
Laguksen sota ei päättynyt vielä jatkosodan päätyttyä, vaan hänet komennettiin Panssaridivisioonansa kera Lapin sotaan, jossa hän toimi aina joulukuuhun 1944 asti ja osallistui sotatoimiin Oulussa, Rovaniemellä ja Inarissa.
Wolfgang Hofmann
Wolfgang Hofmann (30. maaliskuuta 1941 Köln – 12. maaliskuuta 2020 Köln) oli saksalainen judoka, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Ruben Lagus
Sotien jälkeen
Lagus toimi 2. Divisioonan komentajana vuoteen 1947 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi toimitusjohtajaksi Lohjan Sato Oy:lle, jossa hän työskenteli vuoteen 1959 saakka. Ruben Lagus kuoli 15.7.1959 kotonaan Lohjalla sydänkohtaukseen. Hänet on haudattu Helsinkiin Hietaniemen vanhalle hautausmaalle. Lohjalla on Laguksen pitkäaikaisen kodin luona panssarilevystä tehty muistomerkki sekä hänen mukaansa nimetty katu.
Wolfgang Hofmann
Elämä ja urheilu-ura
Hofmann kilpaili etupäässä 80 kilogramman painoluokassa ja Länsi-Saksaa edustaen. Hän saavutti Saksojen yhteisessä joukkueessa olympiahopeaa Tokiossa 1964, missä judo oli ensimmäistä kertaa mukana olympiatasolla. Loppuottelussa hän hävisi isäntämaa Japanin Isao Okanolle, mutta saavutettu hopea jäi historiaan Saksan ensimmäisenä judon olympiamitalina. Lisäksi Hofmann voitti muun muassa Euroopan mestaruuden vuosina 1965 ja 1968 sekä maajoukkueiden Euroopan mestaruuden Länsi-Saksan joukkueessa vuonna 1969. Hofmann kuoli Kölnissä 12. maaliskuuta 2020.
Ruben Lagus
Luottamustoimet
Lagus toimi Kadettikoulun kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1931 ja varapuheenjohtajana vuosina 1932–1933.
Itämerenvoikukka
Itämerenvoikukka (Taraxacum balticum) on asterikasvien (Asteraceae) heimoon ja voikukkien (Taraxacum) sukuun kuuluva kasvilaji. Sen lehdet ovat syvään liuskoittuneet ja liuskoja on kolmesta viiteen paria. Liuskat ovat suorasivuisia tai kapean kolmiomaisia. Lehden päätöliuska on kolmiosainen. Kukinnon uloimpia tukilehtiä on 9–13 kappaletta, ja ne ovat 6–7,5 mm pitkiä, 3,5–4 mm leveitä sekä muodoltaan soikeita tai puikeita. Itämerenvoikukan kukkien emien luotit ovat harmahtavankeltaisia ja kukat tuottavat siitepölyä harvoin tai ei ollenkaan, joten itämerenvoikukka lisääntyy apomiktisesti.
Zen Bound 2
Zen Bound 2 on Secret Exitin kehittämä pulmapeli. Peli on julkaistu vuonna Windowsille, Mac OS X:lle, iOS:lle ja Androidille.
Peli on seuraaja yhtiön aiemmalle pelille Zen Bound.
Pelaaminen
Pelissä maalataan eri muotoisia puukappaleita kietomalla niitä narulla etsien tehokkainta tapaa.
Vastaanotto
Peli on saanut IGN:n arvostelussa arvosanaksi 7.5/10.
Peli on saanut Wiredin arvostelussa arvosanaksi 7/10.
Sovremennyi-luokka
Projekti 956 Sarytš tai johtoaluksensa mukaisesti Sovremennyi-luokka on Venäjän laivaston 17 ohjushävittäjän muodostama alusluokka, jonka aluksista viisi on edelleen Venäjän käytössä. Kaikki alukset rakennettiin Zdanovin telakalla. Ensimmäinen luokan alus otettiin 1980 Neuvostoliiton laivaston käyttöön.
Kiinan kansan vapautusarmeija (PLA) osti syyskuussa 1996 kaksi keskeneräistä alusta, jotka toimitettiin joulukuussa 1999 ja marraskuussa 2000. Vuonna 2002 PLA tilasi kaksi alusta lisää. Ensimmäinen toimitettiin joulukuussa 2005 ja toinen 2006.
Suunnittelu
Ilmatorjunta-aseistuksena on 9M38 Štil ja tutkana Top Plate 3D. Tykkeinä on 130mm AK-130-MR-184 ja kuusi 30mm AK-630 CIWS. Modernisoidussa 956EM-luokassa 130 mm tykki on poistettu ja lähi-ilmapuolustuksena on kaksi Kaštan-kompleksia, joissa on kaksi 30 mm GŠ-30k-tykkiä ja SA-N-11.
Kyynärvarsi
thumb|Kyynärvarsi Kyynärvarsi (antebrachium) on kyynärpäästä ranteeseen asti ulottuva osa ihmisen käsivarresta. Termiä käytetään anatomiassa erottamaan se olkavarresta. Kyynärvarressa on kaksi pitkää luuta: kyynärluu (ulna) ja värttinäluu (radius). Luut on yhdistetty luidenvälisellä kalvolla. Kyynärvarressa on useita lihaksia, jotka osallistuvat sormien, ranteen ja kyynärnivelen liikuttamiseen. Kyynärvarsi on ihon peitossa ja posteriorisesti karvaisempi kuin anteriorisesti. Historiallinen pituuden mittayksikkö kyynärä perustuu kyynärvarren käyttämiselle mittana.
Mitat
Kanadalaisilla koululaisilla tehtyjen mittausten mukaan tyttöjen ja poikien kyynärvarren keskipituus (cm) on seuraavan taulukon mukainen.
Lihakset
Kyynärvarren lihakset voidaan jakaa niiden aiheuttaman liikkeen (lihasten funktion) tai sijainnin mukaan. Funktion mukaan kyynärvarren lihakset voi jakaa esimerkiksi ranteen koukistajiin (fleksorit) ja ojentajiin (ekstensorit), sormien koukistajiin ja ojentajiin ja kyynärvarren rotaattoreihin (pronaattorit ja supinaattorit). Lihaksilla on kuitenkin päätehtävänsä lisäksi muita tehtäviä.
Muuta
Kyynärvarressa kulkee kolme hermoa: värttinähermo (n. radialis), keskihermo (n. medianus) ja kyynärhermo (n. ulnaris). Karkeasti ajatellen ojentajalihaksia hermottaa värttinähermo ja koukistajia keskihermo. Kyynärhermo menee koko kyynärvarren läpi ja hermottaa kämmenen lihaksia.
Värttinä- ja kyynärvaltimo ja niiden haarat toimittavat veren kyynärvarteen. Nämä yleensä kulkevat kyynär- ja värttinäluun edessä koko kyynärvarren matkan.
John Gavin
John Gavin (8. huhtikuuta 1931 – 9. helmikuuta 2018) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja diplomaatti. Hän valmistui Stanfordin yliopistosta.
Gavin syntyi Los Angelesissa, Kaliforniassa. Hänen äitinsä oli syntyisin Meksikosta ja Gavinin amerikkalainen isänsä oli tekemisissä maan kaivosteollisuuden kanssa. Gavin kasvoi kaksikieliseksi puhuen englannin lisäksi espanjaa. Hänellä oli roolit muun muassa Psykossa ja Spartacuksessa. Hän toimi vuosina 1971–1973 Screen Actors Guildin puheenjohtajana.
Ronald Reaganin presidenttikaudella Gavin toimi vuosina 1981–1986 Yhdysvaltain suurlähettiläänä Meksikossa. Hän oli vuodesta 1974 naimisissa näyttelijä Constance Towersin kanssa.
Hänen näyttelijäuransa eräs kohokohta oli se, kun hänen piti täyttää James Bondin rooli elokuvassa Timantit ovat ikuisia. Aiemmin Bondia näytellyt Sean Connery kuitenkin muutti mielensä ja hyväksyi tämän viimeisen virallisen Bond-roolinsa.
G. A. Serlachius
Kymmenen vuoden apteekkarin uran jälkeen Serlachius perusti vuonna 1868 Mänttään puuhiomon. Puuhiomon perustamisen taustalla oli yhteistyö Fredrik Idestamin kanssa, joka oli perustanut aiemmin oman puuhiomonsa, jota Serlachius oli alkanut hoitaa Idestamin matkojen aikana. Vuonna 1881 Serlachius laajensi toimintaansa paperitehtaalla. Seuraavana vuonna 1882 Serlachius perusti toisen puuhiomon Vilppulaan.
Serlachius myötävaikutti niin Hangon ja Kööpenhaminan välisen laivaliikenteen avaamiseen kuin rautatieliikenteeseenkin: pitkälti hänen vaikutuksestaan Pohjanmaalle kulkevan radan rakennus suunnattiin kulkemaan Näsijärven itäpuolitse.
Serlachius toimi perustamansa yhtiön toimitusjohtajana aina kuolemaansa, vuoteen 1901 asti. G. A. Serlachius Osakeyhtiö perustettiin seuraavana vuonna.
Varhaisvuodet
Gustaf Adolfin isä Gustaf oli Ilomantsin nimismies ja äiti Sofia leppävirtalaisen makasiininhoitajan tytär. Gustaf Adolf oli perheen kuudesta lapsesta toiseksi vanhin. Jäämistöluettelon mukaan perhe omisti ulkomaisia huonekaluja ja jalometalleja. Perheen kotikieli ruotsi ja varallisuus erottivat sen ympäristössä asuneista karjalaisista.
Perheen isä kuoli 51-vuotiaana vuonna 1843, jolloin Gustaf Adolf oli 12-vuotias. Vuonna 1845 perhettä kohtasi tilintarkastuksen jälkeen kova isku: heidän piti maksaa laamannille 700 ruplan velka ja 30 tynnyriä viljaa. Jälkeenpäin on huhuttu, että isä oli tehnyt kavalluksen, mikä ei välttämättä ole totta. Leski sai leskeneläkettä vain 120 ruplaa vuodessa, joten hän ei mitenkään voinut selvitä veloista. Gustaf Adolf joutui lopettamaan koulunsa Kuopiossa juuri ennen lukiota varattomuuden vuoksi ja hänen oli etsittävä itselleen paikka, josta saisi ammatin.
Apteekkarin oppiin
Luultavasti äitinsä tuttavuuksien avulla Gustaf Adolf pääsi Mikkeliin Per Anders Sundbergin apteekkiin apteekkarin oppiin. Ala ei häntä kiinnostanut, mutta ”nälkä pakottaa koiran kahleisiin”, kuten hän totesi myöhemmin. Koulutuksen alkuvaiheessa tärkeintä oli totteleminen, ja päivä venyi erinäisine tehtävineen viisitoistatuntiseksi. Vuonna 1846 Gustaf Adolf lopetti Mikkelissä ja siirtyi Helsinkiin F. M. Maexmontanin apteekkiin.
Helsingissä Serlachius olisi halunnut suorittaa ylioppilastutkinnon, mutta esteenä oli varattomuus. Maexmontan suhtautui nuoreen Serlachiukseen lempeästi, hän sai asua apteekkarin kodissa, missä häntä kohdeltiin kuin omaa lasta. Edellisen paikan ylitiukasta kurista ei ollut tietokaan. Maexmontan takasi nuorukaisen ottaman lainan, minkä turvin hän opiskeli farmasian tutkinnon. Lainalla hän avusti myös äitiään ja nuorempia sisaruksiaan, kuten kunnon pojan kuuluikin. Farmasian tutkinnon myötä tuleva tehtailija aloitti nousun sosiaalisessa hierarkiassa.
Farmaseuttina Serlachius aloitti Porissa Souranderin apteekissa. Tämän työpaikan hän menetti dramaattisesti Porin palossa 22. toukokuuta 1852.
Tampereen apteekkari
Porin työpaikan tuhoudutta Serlachius siirtyi Turkuun, missä hän työskenteli Tuomiokirkon apteekissa. Vuonna 1853 hän suoritti Collegium Medicumille proviisorin tutkinnon. Tämä tarkoitti oikeutta hoitaa apteekkia omalla vastuulla. Seuraavana arvoasteikossa oli apteekkari. Pian tämän jälkeen hän sai mielenkiintoisen työtarjouksen Tampereelta.
Tullessaan apteekkariksi G. A. Serlachius päätti rakennuttaa apteekilleen uuden kiinteistön. Turvatakseen markkinat Tampereen ympäristössä hän perusti sivupisteen Kangasalle. Tämä kasvatti Serlachiuksen velkataakkaa muutamalla tuhannella ruplalla. Selvitäkseen menoistaan hän etsi itselleen sivuansioita. Hän alkoi myydä kirjoja, vaikka kirjakauppaan vaadittiin erillinen lupa. Hän myi myös ilmoitustilaa Hämäläinen-sanomalehteen ja metsästäjille tarkoitettuja erikoisvaunuja. Tilikirjojen mukaan lääkkeinä myytiin muun muassa kuppaussarvia, napavöitä ja sormustinkukkaa sydänvaivoihin. Toimintatarmo ajoi hänet myös innostumaan valokuvauksesta. Hänen nimiinsä onkin laitettu ensimmäiset, vuonna 1863 otetut Tamperetta esittävät valokuvat. Kasvavan teollisuuden tarpeisiin Serlachius valmisti ja välitti teollisuuskemikaaleja.
Liikematkallaan Lempäälään Serlachius yöpyi helsinkiläisen apteekkarioppimestarinsa serkun, Karl Wilhelm Maexmontanin luona. Serlachius ihastui perheen tyttäreen Aliceen, ja nuoret avioituivat vuonna 1859. Morsian oli tuolloin 18- ja sulhanen 28-vuotias.
Tampereen aikanaan Serlachius otti innolla osaa kulttuurielämään. Hän oli kaupungin ensimmäisen kirjaston tilintarkastaja, kannatti kaupungin kamariorkesteria ja välitti ”piljettejä” hengellisiin tilaisuuksiin.
Liiketoiminta laajenee
Vuonna 1863 Serlachius perusti olutpanimoa Tampereen Onkiniemeen. Mukaan hankkeeseen lähtivät G. F. Stockmann, joka toimitti laitteiston, ja kartanonherra Aminoff, joka toimitti viljaa sekä humalia. Yritys lähti heikosti käyntiin, rakennustyöt seisahtuivat, kun työmiehet eivät saaneet palkkojaan ja, vuonna 1864 tehtaan tekniikka petti. Korkkien maahantuonnin vaatima lupa oli unohdettu hakea ja korkit jäivät tulliin. Lisäksi tärkein asia, eli oluen maku, oli huono.
Lannistumaton Serlachius ei masentunut huonosti sujuneesta olutpanimosta, vaan suuntasi tarmonsa maatalouteen, tarkemmin sanottuna kananpoikien välitykseen. Lisäksi hän perusti tuolloin Suomessa ainutlaatuisen kanalan, johon hankki Saksasta kaasukäyttöisen haudontakoneen. Tämä liikeyritys päättyi haudontakoneen räjähtämiseen.
Puutavara-alalle Serlachius ryhtyi vuonna 1864, jolloin kävi ensi kerran Keuruun pitäjän Mäntänkoskella. Euroopassa oli paperin kysyntä kasvanut niin paljon, että perinteinen lumppupaperin tuotanto ei enää riittänyt. Fredrik Idestam näki tässä mahdollisuuden ja oli perustamassa Tampereelle puulumpputehdasta vuonna 1866. Ensiksi hän teki Serlachiuksen kanssa kaupat tehtaan tarvitsemasta lääkekaapista, mutta pian Serlachius oli mukana rakennustyömaalla ja hän otti hoitaakseen tehtaan laskutuksen. Idestam ei jättänyt virkaansa Helsingissä, ja Serlachius sai häneltä hoitaakseen yhä tärkeämpiä tehtäviä. Lisäksi Serlachiuksella tärkeitä suhteita vakuutusalaan ja pian hän olikin uuden tehtaan isännöitsijä.
Liikkuessaan uudella tehtaalla Serlachius oivalsi, että puuhiokkeen valmistaminen ei ole vaikeaa. Koneet saivat voimaa koskesta, ja välittävät kivet iskivät 150 iskua minuutissa. Tehtaan saksalaisen mestari käyttäytyi kuin kyseessä olisi ollut korkeampaa henkistä tiedettä. Tämä ärsytti Serlachiusta, joka kirjoitti Idestamille, että saksalainen mestari ei ymmärrä mitään siitä, miten Suomessa tulee toimia. Mestarin ja Serlachiuksen välit kiristyivät niin, että nyrkkitappelukaan ei ollut kaukana.
Tamperetta koetteli vuonna 1865 valtava tulipalo. Serlachiuksen uusi apteekki säilyi, mutta kilpailijan paloi. Serlachiuksen asema apteekkimarkkinoilla vahvistui, ja häntä työllisti myös kaupungin jälleenrakentamiskomitea. Pian liiketoimia koeteltiin ankarasti, sillä talvi 1867 oli ennätyskylmä ja kevät saapui Suomeen kuukauden myöhässä. Syyskuun 4. päivää edelsi halla, joka pilasi suuren osan Suomen viljasadosta.
Keväällä 1868 Serlachiuksen apteekki paloi. Serlachius oli 37-vuotias ja rasittunut monista vaikeuksistaan. Häntä kiinnosivat daguerretypiat ja höyrykoneen, jonka tarkoitusta apteekkien tarkastaja ei ymmärtänyt. Viimein apteekkitoiminnalle löytyi ostaja. Kauppahinnaksi sovittiin 30 000 markkaa, joka oli silloisissa oloissa paljon. Serlachiusta ei pidätellyt Tampereella enää mikään. Perheen neljästä lapsesta kolme oli kuollut. Liikekumppaneita ei Tampereelta löytynyt, ja Serlachius kaavaili maatilan ostoa. Idestamin kanssa olivat välit katkenneet. Tuota aikaa Serlachius muisteli vanhoilla päivillään seuraavasti: ”Olin hukkumaisillani hulluntöiden ja tappioiden pyörteeseen.”
Mäntän vaikuttaja
Syyskuussa 1868 Serlachius pakkasi tavaransa purjeveneeseen kuuden pohjalaismiehen kanssa, purjehti Näsijärven yli Ruovedelle ja siitä Mäntänkoskelle. Syyskuun 17. päivä 1868 on sittemmin vakiintunut uuden tehtaan viralliseksi perustamispäiväksi. Muutto Mäntänkoskelle katkaisi välit Idestamiin. Apua hankkeeseensa Serlachius sai Idestamin palveluksessa olleelta Hermann Kaufmannilta, joka myi tämän liikesalaisuudet Serlachiukselle sekä Paul Myliukselta, jonka kanssa Serlachius oli aiemmin käynyt käsirysyä. Kolmikon yhteistyö toimi aluksi hyvin. Mäntänkoskella oli tuolloin maatiloja ja vesisaha sekä joukko nuoria tilattomia, joista tehdas sai työvoimaa. Rakennustyön alkuvaiheessa Serlachius oli myös itse mukana rakennustöissä. Rakentamiseen käytettiin muun muassa Mäntänkosken vesisahan sekundalautaa. Uusi puuhiomo valmistui maaliskuussa 1869. Ajan tuotantolaitosten tehot olivat vaatimattomia, uusi tehdas tuotti noin 300 hevosvoimaa. Tuotannon määrä aiheutti pettymyksen, heinäkuussa tehtiin hioketta vain kaksi tonnia. Serlachius syytti tästä Myliusta ja lähetti hänet takaisin Tampereelle palkkaa maksamatta. Kaufmannin kanssa välit rikkoontuivat, kun hän toimitti Mänttään Tampellan valmistaman koneen, joka toimi huonosti. Kokemustensa jälkeen tehtailija päätti luottaa vain itseensä.
Syrjäisestä Mäntästä puuttui jopa maantie, sillä paikalliset isännät eivät olleet halunneet kustantaa sitä. Ainoana maayhteytenä oli polku, jota pitkin ei voinut kelirikkoaikaan kulkea kärryillä. Kirjeet kulkivat kesäisinkin huonosti, sillä höyrylaiva Ruoveden Ruhalaan kulki harvoin. Serlachius joutui palkkaamaan tehtaansa palvelukseen kirkkovenesoutajia veneineen, jotka soutivat puuhiokkeen Kuoreveden yli Maitovalkamaan. Sieltä rahti kulki kärryillä 30 kilometriä Längelmäen Länkipohjaan, missä rahti lastattiin uudelleen höyrylaivaan, joka purjehti Valkeakoskelle. Kanava Valkeakoskelle oli vielä kesken, minkä takia rahti vietiin kannaksen halki hevosella. Sitten tavarat siirrettiin laivaan, joka kulki Hämeenlinnaan ja siellä hioke laitettiin junaan. Talvisin rahtia kuljettiin reellä, mikä pidensi matka-aikaa.
Serlachius perusti Mänttään kansakoulun vuonna 1869, ja koska se ei saanut valtionapua, sinne pääsivät vain hänen yrityksensä työläisten lapset. 1871 hän perusti myös kirjaston, joka oli avautuessaan Vaasan läänin suurimpia. Kirjaston yhteyteen tuli lukusali, jota hoiti itseoppinut työmies, ja sinne tilattiin sanomalehtiä.
Talousasiat vaivasivat jatkuvasti Serlachiusta, niinsä suurin osa hänen kirjeenvaihdostaan käsitteli vekseleitä ja niiden uusimista.
Vuosina 1872–1873 Serlachius ansaitsi mukavasti puuhiokkeellaan, joka syrjäytti markkinoilta lumpun paperin raaka-aineena. Takana oli sekä Venäjällä että Keski-Euroopassa vallinnut korkeasuhdanne, joka kasvatti paperin kysyntää. Wienin maailmannäyttelyssä vuonna 1873 Serlachiuksen puuhioke palkittiin mitalilla. Hän ei kuitenkaan onnistunut vieläkään raha-asioissaan, sillä hän osasi olla "antelias" asioissa, jotka liittyivät hänen harrastuksiinsa. Pian alkoi globaali taloustaantuma, joka koetteli myös Suomea.
Jatkuvien rahavaikeuksien keskellä Serlachius alkoi pohtia paperin valmistusta puusta. Välejä velkojiin ja pankkeihin eivät parantaneet Serlachiuksen värikkäät kirjeet, joissa hän purki estoitta mielipahaansa.
Maayhteys alkoi parantua 1870-luvulla, kun maantie Tampereelta Jyväskylään valmistui. Kun rataverkkoa suunniteltiin laajennettavaksi kohti Pohjanmaata, Serlachius halusi radan tulevan mahdollisimman lähelle hänen tehdastaan, ja hän alkoi pommittaa kirjoituksillaan fennomaanien Morgonbladetia. Hän esitti, että pääradan pitäisi kulkea Tampereelta Vilppulaan ja Seinäjoelle. Tällöin rata kulkisi korvessa kiertäen Pohjanmaan rannikkokaupungit. Sisämaan potentiaalista kertoi Serlachiuksen mielestä se, että hän oli nopeasti luonut yhdyskunnan, joka jätti jälkeensä rannikon vanhat kaupungit. Hän jopa mainitsi, että kalastuksella, alkeiskoululla, tullilla, luumyllyllä ja koululla kituuttavat yhdyskunnat sietäisivät kuolla pois. Omintakeisesti hän väitti, että ratoja eivät käytä asutuskeskukset vaan erämaat. Pian Serlachius sai liittolaisekseen rata-asiassa keuruulaisen valtiopäivämiehen Juho Riihimäen, joka osasi neuvotella kärsivällisesti merkkihenkilöiden kanssa. Aatelissäätyä edustanut J. V. Snellman asettui myös Serlachiuksen kannalle. Hän katsoi sisämaassa kulkevan radan hyödyttävän koko maata. Lopulta ainoastaan porvarissääty vastusti Serlachiuksen ideaa, ja joulukuussa 1877 päätettiin rakentaa rata Serlachiuksen esittämän linjan mukaan. Ilman tätä päätöstä koko Serlachiuksen yritys olisi todennäköisesti kaatunut. Rata antoi lisäuskoa rahoittajille. Tuotanto oli jo 3,5 miljoonaa kiloa vuodessa. Alueen modernisaatio oli nopeaa; Serlachius hankki Mäntästä puhelinyhteyden Kolhon asemalle samana vuonna, kun puhelinyhdistys alkoi toimia Helsingissä. Lisäksi hankittiin lennätin, jolla sai nopean yhteyden maailmalle. Junarata valmistui vuonna 1883.
Mänttä oli kasvanut yhdessä tehtaan kanssa. Ympäröivältä maaseudulta oli muuttanut väkeä uuteen tehtaaseen etsimään työtä ja toimeentuloa. Ajan oloista poiketen Serlachius ei juurikaan palkannut lapsia, enimmillään heitä oli työssä kymmenkunta. Työläistensä turvaksi hän perusti ”vaivaiskassan”, johon jokainen maksoi prosentin palkastaan. Näin hän saattoi tuntea moraalista ylemmyyttä toisten tehtailijoiden harjoittamaa riistoa kohtaan. Vaikka tehtailija tunnettiin liike-elämässä äkkipikaisena ja hankalana, hän oli tehtaansa ”Matteja” kohtaan mutkaton ja ystävällinen. Työssä hän vaati työläisiltä raittiutta, näyttäen tässä itse hyvää esimerkkiä, juhlissa hän salli palokunnan ja soittokunnan puffetin myyvän olutta, rommia, viskiä ja konjakkia. Ympäröivien pitäjien säätyläiset yleensä paheksuivat tällaista.
Mäntässä arvioidaan olleen vuonna 1880 noin 300 henkeä, ja viiden vuoden kuluttua Serlachius esitti itse arvioksi 637 henkeä. Se teki Mäntästä Naantalia suuremman ja elinkeinoelämältään merkittävämmän. Vuonna 1880 Serlachius perusti vapaapalokunnan, johon miespuolisten alaisten oli pakko liittyä. Vapaapalokunta järjesti kansanjuhlia, ja musiikkia varten hän perusti torvisoittokunnan vuonna 1882. Koululaisille hän kustansi kanteleita. Serlachius halusi Mäntän olevan edistyneempi kuin rannikon vanhat pikkukaupungit.
Afäärifennomaani
Paperitehtaan peruskivi muurattiin vuonna 1880. Näkymät olivat hyvät, vaikka pääoma oli tiukassa. Senaatti oli myöntänyt rahaa hyvin vähän, ja päivittäisrahoitusta hankittiin vekselihuijauksilla. ”Koneet maksavat itse itsensä”, hän totesi eräälle pietarilaiselle velkojalleen. Koneet hän hankki Englannista ja Ruotsista. Aluksi tuotettiin lähinnä karkeaa ruskeaa käärepaperia, myöhemmin myös sanomalehti- ja julistepaperia.
Aikansa vakiintuneen eliitin parissa Serlachius oli jatkuvassa epäsuosiossa. Lehdistö syytti häntä monien muiden asioiden ohella väärän rahan tekemisestä ja viinakaupasta. Nya Pressen totesi, että Mäntän patruuna on ”kypsä hullujenhuoneeseen”. Tällaiset lehtijutut luettiin tarkkaan myös rahoittajapiireissä. . Suomalaistehtailijat olivat muodostamassa Venäjän markkinoita varten myyntikartellia, mutta lehtijutuista loukkaantunut Serlachius jättäytyi sen ulkopuolelle.
Nuoruutensa Ilomantsissa Serlachius oli oppinut auttavasti suomea. Liikeasiansa hän hoiti ruotsiksi, mutta Mäntässä hänen oli osattava entistä enemmän suomea. Hänen suomenkielinen kirjallinen ilmaisunsa oli hyvin rajallista ja välillä hän kirjoitti sekakieltä. Kotona puhuttiin ruotsia, mutta tytär lähettiin Helsinkiin suomenkieliseen neitokouluun. Serlachius ei vihannut ruotsin kieltä, vaan ruotsinkielisiä liike- ja virkamiehiä. Hän etsi fennomaaneista liittolaisia, ja he ottivatkin hänet avosylin vastaan.
Sekä Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen että Agathon Meurman pyysivät Serlachiukselta kirjoituksia lyhytikäiseen Finland-lehteen. Osan kirjoituksista toimittajat jättivät julkaisematta oikeustoimia pelätessään. Kirjoituksissaan Serlachius sätti estoitta vihamiehiään. 1880-luvun loppupuolella Serlachiuksesta tuli jyrkän linjan fennomaani, joka vihasi ruotsinkielisten lausetta ”Meillä on rahat ja fennomaanit tanssivat piiskamme mukaan”. Kirjoituksissaan hän oli entistä jyrkempi ja odotti liittolaisiltaan vastapalveluksia, mikä osittain toteutuikin Vilppulan koskisodassa. Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen pyysi Serlachiusta kauppa- ja teollisuusministeriksi, mutta tämä kieltäytyi. Merkittävä huomionosoitus oli Meurmanien perheystävän, Vaasan läänin kuvernöörin Alexander Järnefeltin vierailu Mäntässä 1880-luvun lopussa.
Mäntän erakko
16. kesäkuuta 1890 Mäntän tehtaalla syttyi tuhoisa tulipalo remmipyörästä lentäneestä kipinästä ja tehtaan vanha hiomo ja paperitehdas tuhoutuivat muutamassa tunnissa. Tehtaan vapaapalokunta oli suurpalon edessä voimaton. ,
Onnettomuuden jälkeen uusi tehdas rakennettiin tiilestä ja siihen hankittiin sähkövalaistus. Palaneiden paperikoneiden tilalle hankittiin kolme uutta. Uudistukset maksoivat paljon, mutta pääomaa saatiin vakuutuskorvauksista sekä vanhoille lainoille saaduista pidennetyistä maksuajoista. Pankkiherrat kuulivat uusien koneiden tilauksista vasta niiden saavuttua Mänttään ja syyttivät tehtailijaa petoksesta. Muutenkin henkilösuhteet rahoittajiin olivat koetuksella; Suomen Pankin Tampereen komissarin Serlachius oli haastanut käräjille kunnianloukkauksesta. Kesken jälleenrakennustaistelun 60-vuotias tehtailija sai sydänkohtauksen ja hän luovutti liikkeenjohdon pojalleen Axelille.
Axel Serlachiuksen tielle kasautui heti vaikeuksia, jotka saivat alkunsa hänen kesälomallaan Hangon kylpylässä vuonna 1891. Axel oli kylvänyt rahaa ympäriinsä pitäen yllä hovia, johon kuului koiria, ratsuhevosia sekä tallirenki. Velkojat kuiskivat, että riskirahaa kylvettiin ympäriinsä ylelliseen elämään. Isä tuki poikaansa velkojien juoruja vastaan, myöntäen kuitenkin, että tämä voisi olla säästäväisempi. Talvella 1892 velkojat kiertelivät Mäntässä arvioiden omaisuuden arvoa ja totesivat, että tehtaan konkurssiin ajaminen ei ajanut heidän etuaan. Sen sijaan päädyttiin tehtaan huostaanottoon, mistä tehtiin periaatepäätös keväällä 1892.
Tehdas sai jatkaa ja Serlachius tunsi voimiensa palaavan. Pietarin markkinat vetivät jälleen myös Serlachiuksen ”Glazed Brown” -paperilaatua. Pankkien holhoojahallitus vaati säästäväisyyttä ja näpäytti tehtailijaa sanomalla, että tämä ei saa ostaa kuin toisen luokan junalippuja. Holhouksen tylyys johtui varmasti paljolti Serlachiuksen pankkiherroille syytämistä loukkauksista. Hän lähetti kuitenkin edelleen Pohjoispankin Viipurin pääkonttoriin inhoa ja vihaa tihkuvia kirjeitä. Pankkien holhoojahallitus pakotti Serlachiuksen liittymään myös tämän aikaisemmin karttamaan Paperiyhdistykseen eli suomalaisen paperiteollisuuden vientikartelliin.
66-vuotiaana Serlachius pursui jälleen uusia ideoita. Hän päätti matkustaa Yhdysvaltoihin tutkimaan sen liike-elämää. Virkistäväksi suunniteltu matka muuttui kuitenkin sairauslomaksi, sillä juuri ennen kuin laiva saapui satamaan, Serlachiuksen kehon toinen puoli halvaantui. Kyse oli todennäköisesti aivoinfarktista. Newyorkilaiset lääkärit saivat pelastettua tehtailijan hengen. Kotiinsa hän ei malttanut palata suoraan, vaan poikkesi loppuvuodesta 1898 Pietariin myymään paperiaan. Yhdysvalloista hän tilasi uusia koneita tehtaalleen.
Halvauksesta toipuva patruuna alkoi sysiä holhoojia pois yrityksestään ja miettiä seuraajaansa. Axel-poika oli tuntunut itsestään selvältä valinnalta, mutta tämän tuhlaileva elämäntyyli herätti huolta. Isä tuumi pojan perineen liikaa Maexmontanien huonoa verta, sillä hänen aikanaan uskottiin vanhimpien lasten olevan älykkäämpiä. Axelin vanhemmat veljet olivat nukkuneet pois jo vauvaiässä. Kuumaverinen isä piti poikansa heikkoutena sitä, että tämä viivytteli ratkaisujen tekemisessä.
Kireässä tilanteessa patruuna houkutteli Mänttään velivainajansa Gabrielin pojan Göstan. Gösta Serlachius oli 20-vuotias ja harjoitteli myyntiä Manchesterissa. Hän vastasi setänsä kutsuun, tuli tehtaan konttoriin harjoittelijaksi ja eteni yhä vaativampiin tehtäviin. Vuoden kuluttua saapumisestaan hän meni naimisiin serkkunsa Sissin kanssa. Sissillä oli sulhaskandidaattina ulkomaalainen taidemaalari, jonka isä oli hyväksynyt, mutta säilynyt kirjeenvaihto todistaa, että rakkaus Göstaan oli syvää.