cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maahockey kesäolympialaisissa 2020 – naisten turnaus
Lohko B
<section begin=LohkoBsarjataulukko />
Pudotuspelit
<section end=pudotuspelit_turnauspuu />
Lentopallon naisten 3-sarja
Lentopallon naisten 3-sarja  on naisten lentopalloilun neljänneksi korkein sarjataso Suomessa.
Giulio Donnini
pienoiskuva|Giulio Donnini Giulio Donnini (s. 17. helmikuuta 1924 Milano) on italialainen näyttelijä.
Teatterinäyttelijänä työskennelleen Donninin ensimmäinen merkittävä elokuvarooli oli kaatumatautinen murhaaja Smerdjakov Giacomo Gentilomon elokuvassa I fratelli Karamazoff (1947). Hän erikoistui häikäilemättömiin ja katkeran ironisiin henkilöhahmoihin muun muassa Mario Soldatin elokuvassa Skandaali Neron kylpylässä (O.K. Nerone, 1951), John Hustonin Afrikan aarteessa (1953) ja Vittorio Cottafavin Messalinassa (1960). Donnini teki paljon myös elokuvien pikkurooleja ja palasi usein teatterilavalle.
Juhani Leppä
Matti Leo Juhani Leppä (s. 15. heinäkuuta 1948 Turku) on suomalainen poliitikko ja aiempi Turun kaupunginjohtaja vuosina 1989–1995. Hän oli Turun kaupunginjohtajana 25 vuotta toimineen Väinö J. Leinon seuraaja. Juhani Leppä toimi kaupunginjohtajana 6 vuotta. Hänen seuraajansa Armas Lahoniitty toimi kaupunginjohtajana 10 vuotta.
Leppä on valmistunut 1972 oikeustieteen kandidaatiksi Turun yliopistosta. Ennen kaupunginjohtajaksi valintaansa hän toimi 1976–1984 Turun yliopistosäätiön toimitusjohtajana sekä 1984–1989 KOP:n Turun alueen apulaisjohtajana. Vuosina 1981–1989 Leppä oli Turun kaupunginvaltuustossa kokoomuksen valtuutettuna. Hänet valittiin valtuustoon uudelleen vuoden 2008 vaaleissa.
Leppä joutui eroamaan kaupunginjohtajan virasta Turun käräjäoikeuden tuomittua hänet velallisen epärehellisyydestä ehdolliseen vankeusrangaistukseen. Tuomio johtui niin sanotuista Matintalo-kaupoista, joissa osa Lepän ja muiden syytettyjen omistaman kiinteistöyhtiön SKOP:lta saamasta myyntivoitosta ohjattiin suoraan syytetyille. Myöhemmin Leppä teki kanteluita asiaa korkeimmassa oikeudessa ratkaisemassa ollutta Eeva Vuorta kohtaan. Lepän mukaan Eeva Vuori olisi tiennyt Vuoren miehen Lepän kanssa tekemässä kesähuvilakaupassa liikutellun pimeää kauppahintaa. Kantelut eivät johtaneet tulokseen.
Suurhyökkäys Syväriltä 1944
thumb|300px|Linnoitustöitä Syvärillä kolme päivää ennen Neuvostoliiton suurhyökkäystä. Suurhyökkäys Syväriltä 1944 oli puna-armeijan suorittama suurhyökkäys Syväriltä U-asemaan jatkosodassa kesällä 1944. Suurhyökkäys alkoi varhain aamulla 21. kesäkuuta Lotinanpellossa. Stavkan eli Josif Stalinin oman pääesikunnan käskyn mukaan kenraalimajuri Kustaa Tapolan 5. divisioona oli tuhottava ensimmäisenä. Puna-armeijan rintaman johto määräsi tulivalmistelun pituudeksi 3 tuntia 32 minuuttia, joka oli Neuvostoliiton pisin tulivalmisteluaika koko toisessa maailmansodassa.
Taustaa
thumb|400px|Suomalaisten hallussa ollut alue kesäkuun alussa 1944. 9. kesäkuuta Karjalankannaksella alkaneen Leningradin rintaman suurhyökkäyksen murtaessa hajalle suomalaisten puolustuksen Valkeasaaressa, käytiin Aunuksenkannaksella vielä asemasotaa. Kenraaliluutnantti K.L.Oeschin komentama Aunuksen Ryhmä armeijakuntineen oli idempänä kuin yksikään saksalainen divisioona. Suur-Suomi eli vain paperilla. Suomen poliittinen johto ei enää uskonut rajoja piirrettävän Syvärille. Eräät sen jäsenet, etupäässä Mannerheim, uskoivat miehitetyn Itä-Karjalan avulla neuvottelevansa neuvostoliittolaisilta paremmat rauhanehdot kuin Moskovan rauhansopimuksessa 1940.
Seuraavana päivänä kirjoitettiin Karjalan Rintaman esikunnassa käsky tuhota suomalainen Aunuksen Ryhmä. Puna-armeijan tärkeimpinä tehtävinä oli vapauttaa Kirovin rautatie.
Talvelan vetäytymissuunnitelma
thumb|300px|Suomalaiset pioneerit panostavat Syvärin voimalaitoksen kanavasulkuja 17. kesäkuuta 1944. Kun kenraaliluutnantti Oesch siirrettiin Karjalankannaksen joukkojen komentajaksi, määrättiin Aunuksen Ryhmän uudeksi komentajaksi kenraaliluutnantti Paavo Talvela. Jo kesän 1919 Aunuksen retkeen osallistuneelle veteraanille vetäytymiskäsky oli karvas niellä. Sieluni itkee syvästi, mutta minulla ei ole varaa hermojärkytykseen, oli hän todennut. Aunuksen ryhmällä oli käytettävissään VI armeijakunta, jota komensi kenraalimajuri Aarne Leopold Blick. Armeijakuntaan kuuluivat kenraalimajuri Selim Isaksonin 7. divisioona, kenraalimajuri Antti Kääriäisen 8. divisioona, kenraalimajuri Kustaa Tapolan 5. divisioona ja eversti Kuistion 15. prikaati. Talvelan viivytyssuunnitelmassa PSS-asema oli eräänlainen kääntösarana, kun vetäytyminen Syväriltä alkaisi. Puna-armeijan lyhin tie Suomeen kulki yli läntisen Aunuksen, jonka lakeudet tarjosivat panssareille erinomaiset etenemisurat. Näin ollen etenemistä tuli jarruttaa nimenomaan Laatokan rantakaistalla.
Ensimmäiseksi oli määrä tyhjentää Syvärin eteläpuolella ollut laaja sillanpää, minkä jälkeen siirryttäisiin PSS-asemaan. Saranan varassa kääntyen luovuttaisiin Itä-Aunuksesta Äänislinna mukaan lukien. Maaselänkannaksella puolustautuva kenraalimajuri Einar Mäkinen komentama II armeijakunta oli saanut käskyn vetäytyä Porajärvelle, lähelle Suomen rajaa. Talvelan tehtäväksi jäi yhtenäistää II armeijakunnan ja Aunuksen Ryhmän vetäytymistiet. Syvärin eteläpuolella sijainnut sillanpää tyhjennettiinkin 17. kesäkuuta. Se onnistui niin hyvin, että neuvostojoukot huomasivat tapahtuneen vasta kahta päivää myöhemmin.
Neuvostojoukot
Valmistellessaan hyökkäystä Syvärillä puna-armeijan ylijohto irrotti armeijankenraali Kirill Meretskovin alaiselle Karjalan Rintamalle suuria voimia. Syvärin 225 kilometrin levyisestä rintamasta vastasi kenraaliluutnantti A. Krutikovin 7. armeija, johon kuuluivat: Ryhmittymän tehtävänä oli tuhota Aunuksen Ryhmä ja edetä Karjalankannaksella olevien suomalaisjoukkojen selustaan. Raskain isku kohdistuisi suomalaisten voimakkainta, mutta samalla arinta kohtaa vastaan pitkin Laatokan rantaa.
Suurhyökkäys alkaa
thumb|300px|Suurhyökkäystä Syvärillä torjuneita tykkimiehiä kalustona 105 K 13 ajoon lähdössä vihollisen alta. Kesäkuun 21. päivän aamuna neuvostotykistö aloitti rumputulen Syvärin yli. Suomalaisten asemiin putosi kaikkiaan noin 80 000 kranaattia ja yli 60 000 miinaa. Hyökkäyksen painopiste oli Lotinapellolla, 5. divisioonan lohkolla. Tulivalmistelun päätyttyä hyökkääjä työnsi Syväriin yli 2 000 ylimenovälinettä: lauttoja, syöksyveneitä, ponttoneita sekä uivia autoja ja panssareita. Luku ylitti vastassa olleen Erillispataljoona 15:n miesvahvuuden. Aamupäivän aikana neuvostojoukot rakensivat ponttonisillan Lotinapellon kohdalla Syvärin yli, eikä seitsemän suomalaispatteriston tuli estänyt hyökkääjää pureutumista Syvärin vastarannalle Miroskinitsinniemeen. Illalla 7. Armeijalla oli 16 kilometriä leveä ja kahdeksan kilometriä syvä sillanpääasema. Kaikki Ilvesdivisioonan voimat oli sidottu taisteluihin. Päämaja vaati Talvelaa työntämään hyökkääjän takaisin Syväriin, mutta neuvostojoukkojen ylivoima painoi VI Armeijakunnan joukkoja vastustamattomasti taaksepäin. Puolustajien päävoimat ryhmittyivät PSS-asemaan 24. kesäkuuta mennessä; 5. divisioona (Ilvesdivisioona) ja 15. prikaati vetäytyivät puolustusasemiin viime hetkellä uupuneina ja neuvostojoukot kintereillään.
Suomalaisten valmistautuessa pysäyttämään puna-armeija kuuden peninkulman mittaisessa PSS-asemassa armeijakenraali Meretskov tarjosi suomalaisille yllätyksen.
Tuuloksen maihinnousu
Aunuksen Ryhmän sotapelissä keväällä 1944 oli päädytty arvioon, että vihollinen suorittaisi maihinnousun RTR 13:n lohkolle, Viteleen ja Tuulosjoen väliselle rannikolle. Sotapeli muuttui todeksi 23. kesäkuuta aamuna, kun neuvostoliittolainen 70. merijalkaväenprikaati nousi maihin kolme kilometriä Tuulosjoen suusta lounaaseen. Prikaatin komentajalle, everstiluutnantti Aleksandr Blakille oli annettu käsky: ”Nouskaa maihin Tuulosjoen alueella, katkaiskaa rannikon suunnassa kulkevat rauta- ja maantiet, estäkää vihollisen vetäytyminen Aunuksesta ja sen reservien siirto Viteleen suunnasta sekä pitäkää valtaamanne sillanpää lujasti, kunnes 7. armeijan päävoimat saapuvat.”
Maihinnousua oli todistamassa myös Itämeren laivaston komentaja amiraali V. Tributs.
Päämaja suhtautui maihinnousu-uhkaan vähätellen. Laiminlyönteihin kuului johtosuhteiden organisoimattomuus maihinnousun varalta ja merimaalien tulittamiseen soveltuvan materiaalin siirtäminen Karjalankannakselle.
Rantatorjunnasta vastasi RTR 13:n yksi meriammuntaan soveltunut patteri Hatsissa. Ainoa puolustusta vahvistanut päätös oli Aunuksenkaupungista Nurmoilan ja Säntämän kautta Viteleeseen johtaneen kiertotien rakentamisen aloittaminen toukokuussa 1944. Tie kulki noin kuuden kilometrin päässä Tuuloksesta. Oli paha strateginen virhe, että kunnollista rinnakkaisyhteyttä ei ollut. Jo ensimmäisen maailmansodan aikana, myös Suomessa, oli niin sanotun rokadiradan tärkeys, varsinkin huollon kannalta, tullut selväksi. Tarkkaan ottaen ”rokadirata” tarkoittaa rintaman suuntaista rautatietä, mutta teoreettisesti se tarkoittaa, että toiminta voi tapahtua myös sivuttaissuunnassa (oletettuun) rintamaan nähden.
Aamulla 23. kesäkuuta neuvostoilmavoimat hiljensivät ensin Hatsin patterin ja sen jälkeen merijalkaväki nousi maihin vaivatta, sillä ranta oli vain tähystäjien miehittämä. Puoleenpäivään mennessä sillanpää oli laajentunut kilometrin syväksi ja neljä kilometriä leveäksi. Suomalaisten huoltotiet PSS-aseman puolustajille olivat katkenneet. Toinnuttuaan ensijärkytyksestä suomalaiset aloittivat vastatoimet. Vastahyökkäykset olivat kuitenkin ponnettomia ja johtivat raskaisiin tappioihin. Maihinnousun torjunta oli silkkaa improvisointia: vajaan vuorokauden kuluessa suomalaisten komentaja vaihtui neljä kertaa. Aunuksen Ryhmän komentaja käski kenraalimajuri Blickiä nimittämään maihinnousualueelle lujatahtoisen miehen. Tehtävään määrättiin everstiluutnantti K.V. Viisterä, joka otti hajanaiset suomalaisjoukot komentoonsa illalla 23. kesäkuuta.
Seuraava päivä valkeni myrskyisänä. Maihinnousua suorittava merijalkaväki jäi ilman laivaston ja ilmavoimien tukea. Myrskystä huolimatta sillanpäähän tuotiin uusi merijalkaväenprikaati. Muuta vahvennusta olivat haupitsipatteri ja ilmatorjuntarykmentti. Suomalaiseen Osasto Viisterään kuului kolme pataljoonaa. Viisterän päämääränä oli jakaa sillanpää kahtia ja tuhota maihinnousujoukot vyöryttämällä ne Laatokkaan. Suurin toivein valmisteltu vastahyökkäys alkoi iltapäivällä 24. kesäkuuta kolmen patteriston kymmenen minuutin tulivalmistelun jälkeen. Tulivalmistelu osoittautui tehottomaksi ja osa kranaateista ammuttiin omiin joukkoihin. Vastahyökkäys kuivui kokoon vajaassa kahdessa tunnissa, sillä sää lauhtui ja neuvostoilmavoimat puuttuivat asiaan.
Läpimurto PSS-asemassa ja sen seuraukset
Tuuloksen maihinnousualueen taistelut liittyivät kiinteästi PSS-asemasta käytyyn taisteluun. Osasto Viisterän hyökkäyksen ratkaisuvaiheessa Blick ei voinut lähettää reservejään apuun, sillä niitä tarvittiin 15. prikaatin kaistalla, jossa tapahtui läpimurto. Vaikka PSS-asemalla oli sangen suuri taisteluarvo, oli kolme vajaata yhtymää (divisionaa) liian vähän sitä puolustamaan. 15. prikaatin etulinjasta vastasi kaksi pataljoonaa, joilla oli yhteensä 22 kilometriä puolustettavaa aluetta. Armeijakunnan voimin tehdyn hyökkäyksen torjuivat suomalaiset kahdesti. Kolmannella kerralla, iltapäivällä 24. kesäkuuta rintama Pisissä murtui kolmesta kohtaa. Sitä vastoin muualla linja piti. Eversti Kuiston prikaatin pääosat joutuivat perääntymään. PSS-asema oli murrettu. PSS-asemaan uhratut varat ja työvuodet haihtuivat savuna ilmaan vuorokaudessa. Aunuksen kannaksen salvaksi rakennetulle linjalle ei riittänyt tarpeeksi puolustajia, joita tarvittiin kipeämmin Karjalankannaksella.
Happy Mondays
thumb|Happy Mondays esiintymässä 2006. Happy Mondays on manchesterilainen rockyhtye. Yhtyeen perustivat vuonna 1985 veljekset laulaja Shaun ja basisti Paul Ryder, kitaristi Mark "Moose" Day, kosketinsoittaja Paul Davis ja rumpali Gary Whelan. Myöhemmin yhtyeen liittyi tanssijaksi ja marakassistiksi Mark "Bez" Berry. Yhtye hajosi vuonna 1992, mutta on sittemmin koottu uudelleen yhteen laulaja Shaun Ryderin ympärille.
Suurhyökkäys Syväriltä 1944
Läpimurto PSS-asemassa ja sen seuraukset
Tuuloksen maihinnousu ja PSS-aseman murtuminen Pisissä uhkasivat romuttaa kenraaliluutnantti Talvelan alkuperäisen vetäytymissuunnitelman täysin. Operaation saranaksi kaavailtu PSS-asema oli murtunut. Aunuksen Ryhmän ja Maaselänkannaksella vetäytyneen II Armeijakunnan liikkeiden tahdittaminen oli epäonnistua heti alkuunsa. Laatokan rannalla ei saanut vetäytyä liian nopeasti, koska II Armeijakunnan ja Äänisen Rannikkoprikaatin raskasta kalustoa kuljetettiin parhaillaan Äänislinnan kautta länteen. Talvela tarvitsi päätökseensä kaksi tuntia: Tuuloksen maihinnousijat työnnetään Laatokkaan, mutta PSS-asemaa ei työnnetä takaisin. VI Armeijakunnan oli ”torjuvasti viivyttäen ja sitkeästi maastossa taistellen”, jotta Tuuloksen sillanpääasema ehdittäisiin tuhota.
Happy Mondays
Happy Mondaysin löysi Tony Wilson The Haçienda- yökerhossa järjestetystä bändikisasta. Wilson kiinnitti yhtyeen Factory Recordsiin, joka julkaisi sen viisi ensimmäistä albumia. Yhtye oli näkyvin ja menestyksekkäin osa Manchesterissa vaikuttanutta Madchester-ilmiötä. Shaun Ryder ja Bez perustivat Happy Mondaysin hajoamisen jälkeen Black Grape -yhtyeen.
Suurhyökkäys Syväriltä 1944
Läpimurto PSS-asemassa ja sen seuraukset
Kaikki olisi vaikuttanut selvältä, ellei VI Armeijakunnan komentajana olisi ollut lujatahtoinen ja temperamenttinen Blick. Hänen käsityksensä armeijakunnan roolista poikkesi täysin Aunuksen Ryhmän komentajan, kenraaliluutnantti Talvelan kannasta. Talvela kehotti Blickiä hyökkäämään ja lupasi tueksi rautatiepatterin. Blickin mielestä hänen joukkonsa olivat tuhon omat, ellei niitä vedettäisi välittömästi Tuuloksen sillanpään ohi pohjoisemmaksi. Koska tähän ei heruisi Talvelan lupaa, päätti hän toimia omin päin pelastaakseen joukkonsa. Kesäkuun 24. päivän iltana kello 22.10. Blick antoi käskyn irrottautua PSS-asemasta ja ryhtyä viivytystaisteluun. Varmistaakseen käskynsä toteutumisen hän kielsi hiiskumasta asiasta mitään Aunuksen Ryhmän esikuntaan. Talvela sai tiedon tapahtumista vasta kuutta tuntia myöhemmin, jolloin päätöstä ei voinut enää perua. Talvela ei antanut Blickin kuuliaisuusrikosta koskaan anteeksi.
Vetäytyminen U-asemaan
thumb|300px|Torjuntataisteluissa käytetty [[panssarikauhu tuliasemassa.]] Suomalaisten onneksi 25. ja 26.kesäkuuta olivat sateisia ja myrskyisiä. Lisäjoukkojen tulo Tuuloksen sillanpäähän estyi. Pisissä lyöty 15. Prikaati säästyi vetäytyessään neuvostoilmavoimien iskuilta. Puolustajat eivät enää haaveilleetkaan sillanpään tuhoamisesta, vaan sen rajoittamisesta, kunnes 15. Prikaati ja 5. Divisioona ehtisivät ohittaa alueen kehnoa, mutta käyttökuntoista kiertotietä pitkin. 15. Prikaatin joukkojen vetäytyessä neuvostojoukot ylittivät Tuulosjoen ja saivat yhteyden sillanpäässä olleisiin joukkoihin. Kenraalimajuri Kustaa Tapolan 5. divisioona jatkoi kiivaasti taistellen vetäytymistään vielä 27. kesäkuuta. Huonokuntoisella tiellä jouduttiin raskas kalusto hylkäämään tienpuoleen.
Happy Mondays
24 Hour Party People -elokuva heijastelee yhtyeen tarinaa.
Suurhyökkäys Syväriltä 1944
Vetäytyminen U-asemaan
Tuuloksen maihinnousutaistelujen todetaan päättyneen samana päivänä. Maihinnousun torjunnan epäonnistumiseen johtui monesta seikasta: valmistautumattomuudesta, torjuntaan sopivien joukkojen puutteesta, rannikkojoukkojen ja kenttäarmeijan yhteistyön kehnoudesta sekä kiireessä järjestetyistä johtosuhteista. Maihinnousu saatiin kuitenkin rajoitetuksi niin kauaksi aikaa, että VI Armeijakunnan oikean siiven joukot ehtivät vetäytyä kiertotietä turvaan.
Aunuksen kannaksen länsiosassa käytyjen raskaiden viivytystaistelujen aikana Isaksonin 7. divisioona vetäytyi Syväriltä pääosin Äänisen rantatietä ja osin Muurmannin rataa pitkin kohti pohjoista. PSS-aseman murtuminen nopeutti vetäytymistä. Äänislinnasta luovuttiin taistelutta puolelta öin 27.–28. kesäkuuta. Itäkarjalaiset eivät juurikaan suomalaisten vetäytymistä surreet, vaan toivottivat neuvostojoukot laulaen tervetulleiksi takaisin. Vaikka Talvelan saranaksi kaavailema PSS-asema oli pettänyt, ei Laatokan rantatien puolustus murtunut. Yhtämittaiset viivytystaistelut mahdollistivat koko itäisen Itä-Karjalan tyhjentämisen. Myös II Armeijakunta selviytyi pois neuvostojoukkojen alta Maaselänkannakselta. Neuvostoliiton sodanjohto haukkui kovin sanoin Karjalan Rintamaa väittäen, että ”rintaman esikunta on täynnä saamatonta ja kykenemätöntä henkilöstöä.”
Suomalaisten selviydyttyä Tuuloksen maihinnousukriisistä puolustus asettui Vitelen-Suurimäen linjalle. Kahden päivän raskaiden taistelujen jälkeen 5. divisioonan oli vetäydyttävä Suurimäen viivytyslinjaan. Heinäkuun 1. päivän yönä puna-armeijan kaartinjoukot karkottivat suomalaiset sieltä. Aunuksen Ryhmän vasemmalla sivustalla taistelleet 8. divisioona ja 7. divisioona vetäytyivät metsiä ja soita myötäillen Vieljärven maastoon.
thumb|left|250px|Syvärin ja U-aseman välisellä alueella tuhottiin toistasataa puna-armeijan hyökkäysvaunua. Kuvassa tuhottu KV-1 Aunuksessa. Puna-armeijan jalkaväki koukkaili kesällä 1944 sangen tehokkaasti, jollei rintamahyökkäys johtanut tulokseen. Talvisodan kömpelöstä taktiikasta ei enää näkynyt jälkeäkään. Jatkuva perääntyminen kulutti puolustajien voimia ja hermoja. Hyökkääjän jalkaväki, tykistö, lentokoneet ja panssarit painostivat herkeämättä. Panssarit saatiin pidetyksi aisoissa saksalaisilta saaduilla panssarinyrkeillä ja -kauhuilla. Noin 150 kilometrin taipaleella Syväriltä U-asemaan tuhottiinkin toistasataa panssaria, suurin osa raskaita. Puolet tuhottiin lähitorjunta-aseilla, toinen puoli panssarintorjuntatykeillä.
Suomalaisten vetäytyessä U-asemaa varustettiin kuumeisesti; 3. heinäkuuta mennessä aseman eteläosissa oli paikoillaan jo neljä patteria. Salmin-Tulemajoen viivytyslinjalla taisteltiin ankarasti 4.–6. heinäkuuta. Talvela oli antanut jyrkän käskyn pitää viivytyslinja, mutta kenraaliluutnantti Krutikovilla oli liikaa voimaa. Uupuneiden puolustajien oli vetäydyttävä taaksepäin. Heinäkuun 7. päivänä, lähes kolme viikkoa kestäneiden yhtäjaksoisten taistelujen jälkeen Talvelan joukot olivat U-aseman etumaastossa. Tilanne oli sama kuin Karjalankannaksella VKT-asemassa: ei ollut varaa perääntyä enää vaaksaakaan.
Taistelut U-asemassa
U-aseman taisteluvalmius oli suurin Pitkärannan ja Uomaan teiden suunnissa. Kenttävarustustöitä oli tehty 25 kilometrin matkalta ja vielä rakentamatonta linjaa oli noin 45 kilometriä. Aseman edessä oli yhtenäinen piikkilankaeste, uhatuimpia suuntia suojelivat panssarikaivannot ja miinakentät. Tärkeimmät tuliasepesäkkeet olivat valmiina, mutta betonityöt olivat jääneet kesken; korsut ja konekivääriasemat varustettiin vain puu- tai irtokivikatoilla.
Heinäkuun 10. päivän koittaessa olivat suomalaiset ryhmittyneet U-asemaan, johon 7. armeijan voitonvarmat joukot saivat kosketuksen Lemetissä. Tavoitteena oli murtaa puolustusasema suoraan liikkeestä. Aamuyöllä eteenpäin edenneet neuvostopanssarit saivat vastaansa suomalaistykistön keskityksen, millaista ne eivät olleet ennen kokeneet. Yksitoista patteristoa tuhosi Lemetin tielle seitsemän panssaria ja vaurioitti lisäksi useita. Puolustajien itseluottamus kasvoi silmissä.
Nietjärven suurtaistelu
Seuraavana yönä neuvostojoukot ryhmittyivät Nietjärven koillis- ja eteläpuolelle. Suomalaisten puolustusasemassa Nietjärven länsipuolella oli kolme peräkkäistä linjaa noin puolen kilometrin päässä toisistaan. Molemmat linjat oli vedetty kalliomaastoon, missä suunnitellut taisteluhaudat oli merkitty vasta kalkilla. Kolmas puolustuslinja sijaitsi kapealla hiekkaharjulla, joka oli juuri jyrkennetty panssariesteeksi. Torjuntavoiton saavuttanutta yhtymää komensi 5. divisioonan komentaja kenraalimajuri Kustaa Tapola, joka palkittiin tästä saavutuksestaan Mannerheim-ristillä.
Aamupäivällä 11. heinäkuuta suomalaisten asemiin tuli tykistövalmistelu. Seuranneessa hyökkäyksessä neuvostoliittolaiset valtasivat ensimmäisen puolustuslinjan, vaikka suomalaiset tuhosivat kuusi panssaria. Vastahyökkäys onnistui vain osittain. Seuraavana päivänä 12. heinäkuuta hyökkäyksen voima yltyi. Tykistövalmistelu muuttui rumputuleksi; puna-armeijan tykistö ampui liki kuuden kilometrin syvyyteen etulinjasta yli 20 000 kranaattia ja rakettia. Neuvostojalkaväen hyökkäys torjuttiin 12 suomalaispatteriston tulella muualla paitsi Nietjärven lounaispuolella. Molemmat osapuolet kärsivät raskaita tappioita kiivaissa lähitaisteluissa. Vastaiskuista huolimatta Nietjärven lounaispuolen etummaiset taisteluhaudat jäivät vihollisen haltuun.
Ratkaiseva taistelu U-aseman kohtalosta alkoi Nietjärvellä 15. heinäkuuta ja riehui kolme päivää. Linja piti muualla, paitsi Jalkaväkirykmentti 44:n I ja II pataljoonan kaistoilla. Toisella puolustuslinjalla sijainnut Maksimmof-kukkula menetettiin ankaran taistelun jälkeen. Iltapäivällä 15. heinäkuuta hyökkääjä murtautui kolmannenkin puolustuslinjan läpi Teirilammen pohjoispuolella ja Yrjölässä, Nietjärven lounaisrannalla. Kenraalimajuri Tapola käynnisti vastatoimet hyökkääjän lyömiseksi takaisin. Aunuksen Ryhmän reservistä kuljetettiin neljä pataljoonaa vahvistuksineen Nietjärvelle. Vastahyökkäykseen keskitettiin kahdeksan pataljoonaa. Ensimmäinen isku kohdistettiin Teirilammen länsipuolelle murtautuneisiin neuvostojoukkoihin. Ne tuhottiin ilta- ja yötaisteluissa 15.–16. heinäkuuta. Aamun valjettua tantereella oli arviolta 600 kaatunutta puna-armeijan sotilasta. Silti linjaan jäi 300–400 metriä leveä murtuma, jota suomalaiset eivät vielä saaneet tukituksi. Ilmatilaa hallinneet neuvostokoneet häiritsivät suomalaisten vastaiskuja parinsadan koneen voimin. Ne aiheuttivat suomalaisille paljon tappioita.
Heinäkuun 15. päivän illalla kenraalimajuri Tapola antoi Nietjärven puolustajille käskyn ”lyödä vihollinen ja vallata Maksimmof-linja takaisin.” Käsky päättyi jämerästi: ”Pellit kiinni molemmin puolin viimeiseen mieheen. Hyökkäys on pidettävä kerta kaikkiaan käynnissä.” Vastahyökkäys alkoi tykistön ja kranaatinheittimistön tehokkaalla tulella 16. heinäkuuta kello 03.00. Jalkaväkirykmentti 45:n II pataljoona hyökkäsi pohjoisesta, 15. Prikaatin IV pataljoona koillisesta ja Jalkaväkirykmentti 44:n III Pataljoona luoteesta. Hyökkäys edistyi hitaasti ja suurin tappioin, sillä panssareita ei saatu tuhotuiksi maastovaikeuksien johdosta. Aamun koittaessa vastapuoli toi panssarinsa takaisin Yrjölästä. Puna-armeijan vastahyökkäyksen tyrehdyttyä koottiin Suomen puolella uusia iskuosastoja taisteluhautojen vyörytykseksi. Uusi vastahyökkäys alkoi illalla 16. heinäkuuta lyhyen, mutta tehokkaan tulivalmistelun jälkeen. Joukot olivat saaneet käskyn hyökätä niin pitkään kun miehiä oli jäljellä. Käsikranaatein, liekinheittimin ja konepistoolein hyökkääjä pakotettiin yhä ahtaammalle. Vastustaja ei useinkaan antautunut, vaan taisteli jokaisesta pesäkkeestä viimeiseen mieheen. Viiden verisen tunnin jälkeen oli kolmesataa metriä taisteluhautaa suomalaisten käsissä. Neuvostoliiton 114. divisioona oli kärsinyt raskaan tappion. Divisioonan yksi jalkaväkirykmentti JR 763 oli tuhoutunut melkein kokonaan ja samoin pääosat JR 536:sta ja JR 363:sta. Yksistään sisäänmurtoalueelta korjattiin yli 1 000 neuvostosotilaan ruumiit. Koko operaatio oli maksanut 7. armeijalle runsaan 2 000 miehen hengen suomalaisten menettäessä 500 miestä.
Loimolan taistelut
Samaan aikaan Nietjärven taistelujen aikaan käytiin U-aseman keskustassa 8. divisioonan rintamanosalla rajua kamppailua Katitsalammen maastosta. Loimolaa tavoitelleet neuvostojoukot torjuttiin 7. divisioonan voimin.
Ilmapuolustus taisteluvaiheessa
Puna-armeijan ilmavoimilla oli alueella noin 20-kertainen ilmaylivoima suomalaisten kyetessä asettamaan Neuvostoliiton 7. Ilma-armeijaa (noin 740 konetta) ja 13. Ilma-armeijaa (alueella vajaa 300 konetta) vastaan vain 32 lentokuntoista lentokonetta, joista suuren osan taistelukelpoisuus oli jo kyseenalainen. Joukkojen ilmapuolustus perustui lähes kokonaan ilmatorjunnan käyttöön.
Aunuksen Ryhmän ilmatorjuntakomentajana toimi eversti Eino Tuompo, jonka johdolla ilmatorjunta keskittyi suojaamaan vetäytyviä joukkoja ja niiden selustayhteyksiä. Ilmatorjunnan määrä alueella oli korkeampi (suhteessa maavoimien yhtymien määrään) kuin esim. Karjalankannaksella. Lisäksi ilmatorjuntavoimaa pystyttiin käyttämään taktisesti tarkoituksenmukaisella tavalla, joka takasi alueen ilmatorjuntajoukkojen pääsääntöisen onnistumisen tehtävässään.
Lopputulos
Puna-armeijan suurhyökkäys torjuttiin Nietjärvellä ja tilanne muuttui asemasodaksi heinäkuun loppuun mennessä kaikkialla U-asemassa. Pohjoisempana hyökkäys jatkui vielä elokuulle. Nietjärven torjuntavoiton saavuttanutta 5. divisioonaa komentanut kenraalimajuri Kustaa Tapola palkittiin saavutuksistaan Mannerheim-ristillä. Nimitysperusteluissa sanotaan: Kenraalimajuri K. A. Tapola on komentanut 5. Divisioonaa kesä–heinäkuun raskaissa puolustustaisteluissa Syväriltä Pitkärantaan. Hän on divisioonansa kanssa koko taisteluvaiheen ajan saanut kestää vihollisen Aunuksen voimaryhmän raskaimman painostuksen, ankarimmat iskut. Hänen taitavalla johdollaan divisioona tuotti jatkuvissa, sitkeissä taisteluissa viholliselle huomattavat tappiot ja pysäytti viimein vihollisen etenemisen Pitkärannan seuduilla torjuttuaan sen useita päiviä kestäneet, suurin voimin tekemät läpimurtoyritykset, sille mitä raskaimpia tappioita aiheuttaen. Näin hän vakiinnutti tilanteen Laatokan Karjalan tärkeimmällä operaatiosuunnalla sodan loppuun saakka.
Teatteri Rujo
Teatteri Rujo on vuonna 2006 perustettu helsinkiläinen nuorten teatterintekijöiden ylläpitämä teatteriyhdistys. Teatteri Rujon nimellä ryhmä on tehnyt viisi näytelmää.
Teatteri Rujon näytelmät Woyzeck ja Kunnalliskertomus on palkittu Seinäjoen Harrastajateatterikesä-festivaalien kannustusrahapalkinnolla. Teatteri Rujon esitys Kunnalliskertomus valittiin Helsingin Juhlaviikkojen Stage-festivaaleille 2009 ja esitys Mannerheim eli lapsistasi ei mitään Helsingin juhlaviikkojen Stage-festivaaleille 2010.
Saattaja Uisko
Saattaja Uisko (aiemmin Celtic) oli Suomen merivoimien saattaja jatkosodassa.
Valmistus
Alus rakennettiin Belgiassa 1938 ulkomerikalastustroolariksi, mutta se otettiin Suomen merivoimien palvelukseen 1941.
Palvelus
Talvisodassa alus kuului sisaraluksensa kanssa Ahvenanmaan saaristossa toimineeseen saattolaivueeseen. Jatkosodassa alus liitettiin saattajalaivueeseen, jossa se osallistui sukellusveneentorjuntaan Suomenlahdella. Alus upposi 16. syyskuuta 1943 ollessaan Kerin majakan pohjoispuolella vartiotehtävissä sisaraluksensa Tursaan kanssa. Neuvostoliiton ilmavoimien lentokone ilmestyi pilvistä moottorit sammutettuina ja pudotti alusta kohti torpedon, joka osui aluksen ohjaushytin kohdalle ja katkaisi aluksen. Kahdeksan miehistön jäsentä menehtyi yhden pelastuessa.
Zoltán Lajos Bay
thumb|upright|Zoltán Bay Zoltán Lajos Bay (24. heinäkuuta 1900 Gyula, Unkari – 4. lokakuuta 1992 Washington, Yhdysvallat ) oli unkarilainen fyysikko. Hän väitteli Budapestin yliopistosta ja jatkoi opintojaan Berliinissä. Vuodesta 1930 hän toimi teoreettisen fysiikan professorina Szegedin yliopistossa. Hän osallistui tutkateknologian kehittämiseen ja sai useita patentteja elektroniputkiin ja loisteputkiin liittyen. Vuonna 1946 hänen ryhmänsä mittasi Kuusta heijastuvia tutkasäteitä. Vuodesta 1948 hän työskenteli Yhdysvalloissa.
Melitta Bentz
Bentzin kahvinsuodatinlaite syntyi lyömällä peltisen purkin pohjaan naulalla reikiä. Imupaperin perheenäiti asetteli purkin sisälle, lisäsi kahvijauheen ja kaatoi vettä päälle.
Naapurinrouvat ihastuivat suodatetun kahvin makuun ja myös siihen, että kupissa ei enää lillunut kahvinporoja. He innostivat Bentziä rekisteröimään keksintönsä.
Kun Saksan keisarillinen patenttitoimisto hyväksyi Melitta Bentzin idean, ilmoittautui hän kaupparekisteriin ja perusti 73 pennin alkupääomalla yrityksen joulukuun 15. päivänä 1908. Hän oli naimisissa Johannes Emil Hugo Bentzin kanssa. Melitta Bentz sai kolme lasta.
Probudi me
Probudi me on ENI:n esittämä kappale, joka edusti Kroatiaa vuoden 1997 Eurovision laulukilpailussa Irlannin Dublinissa.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 25 maan joukosta sijalle 17. 24 pisteellä.
Norjan kommunistinen puolue
Norjan kommunistinen puolue (norj. Norges Kommunistiske Parti; lyh. NKP) on norjalainen kommunistinen puolue, joka on perustettu vuonna 1923. Sen puheenjohtaja on vuodesta 2016 ollut Runa Evensen.
Puolue julkaisee Friheten-nimistä lehteä.
Historia
pienoiskuva|Toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana murhattujen NKP:n keskuskomitean jäsenten muistomerkki. pienoiskuva|NKP vappumarssilla [[Trondheimissa vuonna 2013.]] NKP syntyi vuonna 1923, kun työväenpuolue erotettiin Kommunistisesta internationaalista. Kolmetoista työväenpuolueen suurkäräjäedustajaa siirtyi kommunistiseen puolueeseen, mutta vuoden 1924 vaaleissa kommunistit saivat vain kuusi paikkaa ja vuonna 1927 kolme, joista kaksi palasi vaalikauden aikana takaisin työväenpuolueeseen. Norjan miehityksen aikana NKP noudatti aluksi Molotovin-Ribbentropin sopimukseen perustuvaa politiikkaa ja kehotti olemaan tekemättä vastarintaa. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon puolue siirtyi aktiivisen vastarinnan kannalle.
Sodan jälkeen NKP sai vuoden 1945 suurkäräjävaaleissa 11,9 prosenttia äänistä ja 11 paikkaa, mikä oli puolueen kaikkien aikojen paras tulos. Kannatus kuitenkin hupeni nopeasti kylmän sodan puhjettua, eikä NKP saanut vuonna 1949 yhtään paikkaa. Puolueen toistaiseksi viimeinen suurkäräjäedustaja oli Emil Løvlien vuonna 1961. Vuonna 1973 kommunistisen puolueen puheenjohtaja Reidar T. Larsen valittiin suurkäräjille Sosialistisk Valgforbund -yhteislistalta, mutta puolue jättäytyi listan pohjalta perustetun Sosialistisen vasemmistopuolueen ulkopuolelle. Vuoden 1991 jälkeen puolue ei ole saanut edustajiaan edes aluekäräjille (fylkesting).
Luirojärvi
Virkistysarvot
Järven etelärannalla on retkeilykäyttöön varattavat Kuuselankämppä ja Luirojärven varaustupa sekä vapaakäyttöinen Luirojärven autiotupa. Kuuselankämppä on vuonna 1963 rakennettu tupa. Luirojärven autio- ja varaustupa ovat samassa vuonna 1991 rakennetussa rakennuksessa, joka tunnetaan myös nimellä 'Luirojärven Hiltton'. Autio- ja varaustupien yhteydessä on sauna. Järven itärannalla on Raappanan kammi, jonka rakensi alun perin Sodankylän nimismies Aaro Raappana. Kammi rakennettiin uudelleen vuonna 1984, jonka jälkeen se toimi varauskammina, mutta nykyisin se on nähtävyyskohde.
Vesistösuhteet
Luirojärvi sijaitsee Kemijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 65) Luiron valuma-alueen (65.9) Luiron latvan valuma-aluella (65.94), jonka Luirojärven valuma-alueeseen (65.943) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 282,9 mmpy. Järvi laskee sen lounaispäästä lähtevää Luirojokea pitkin. Se laskee aluksi Lokan tekojärveen ja jatkaa siitä Kemijokeen.
Soluviestintä
Soluviestintä eli solusignalointi tarkoittaa soluun suuntautuvaa viestintää ja siihen reagointia. Solut muuttavat toimintaansa ympäristöstä saapuvien viestien mukaisesti. Monisoluisten eliöiden solujen täytyy jatkuvasti viestiä keskenään pystyäkseen toimimaan kokonaisuutena. Kukin solu reagoi viesteihin sen mukaan, millaiseksi solu on yksilönkehityksen aikana erilaistunut. Myös yksisoluiset eliöt viestivät toisilleen. Esimerkiksi Saccharomyces cerevisiae -hiiva viestii olevansa valmis fuusioitumaan toisen hiivan kanssa.
Tyypillisessä soluviestintätapahtumassa solun luo saapuu jokin signaalimolekyyli, esimerkiksi hormoni, joka sitoutuu solun pinnalla olevaan reseptoriin. Reseptori aktivoi jonkin solun sisällä olevan molekyylin, joka kuljettaa signaalia eteenpäin. Usein signaali päätyy tumaan säätelemään geenien toimintaa. Erilaisia signalointiteitä on suuret määrät.
Solujen keskinäinen viestintä
Monisoluisen eliön soluilla on monia kommunikointitapoja. Signaalimolekyylinä voi toimia esimerkiksi proteiini, aminohappo, steroidi tai liuennut kaasu kuten hiilimonoksidi. Signaalimolekyylin vastaanottaa kyseiseen signaaliin erikoistunut proteiinireseptori. Reseptori voi sijaita solukalvon pinnalla, mutta myös tumassa mikäli signaalimolekyyli voi kulkeutua solukalvon läpi. Esimerkiksi steroidit läpäisevät kalvoja.
b. Paikallinen viestintä thumb|D3-vitamiini on yksi endokriinisistä signalointimolekyyleistä
c. Synaptinen viestintä
d. Endokriininen viestintä
Solu saattaa myös signaloida itselleen, eli vapauttaa signalointiaineita ja sitoa niitä omiin reseptoreihinsa. Tällainen autokriininen signalointi on voimakkainta kun solut signaloivat ryhmässä. Tällöin naapurisolunkin lähettämiä signaalimolekyylejä päätyy soluun ja vahvistaa signaalin perillepääsyä. Ilmiö saattaa selittää havaintoja, joissa ryhmä soluja muuttaa toimintaansa signaalien vuoksi, mutta yksittäinen solu ei näytä reagoivan signaaleihin. Myös syöpäsolut käyttävät autokriinista viestintää lietsomaan kasvuaan.
Aukkoliitokset mahdollistavat pienten signalointimolekyylien kulkeutumisen suoraan solusta toiseen.
Reseptorit solun pinnalla
1. Ionikanavakytkentäiset reseptorit
2. G-proteiini-kytkentäiset reseptorit
3. Entsyymikytkentäiset reseptorit
tai
Esimerkkejä
Jak-STAT on hyvin tunnettu entsyymikytkentäinen signalointitie. Kuvassa signaalimolekyyli (punainen kolmio) kiinnittyy reseptoriin (vihreä) solukalvolla. Kiinnittyminen aktivoi Jak-entsyymit (keltaisella), jotka puolestaan aktivoivat STAT-entsyymit (sinisellä). STAT-entsyymit muodostavat parin, joka kulkeutuu tumaan ja aktivoi geenin. Jak-STAT -signalointitie on esimerkki nopeasta signaloinnista, jossa viesti välittyy tumaan harvojen välikäsien kautta.
Soluviestintään osallistuu usein lukuisia molekyylejä. Myös Jak-STAT -signalointitiehen liittyy laaja joukko säätelyproteiineja.
Soluviestinnän häiriöt
Joskus soluun saapuva viesti ei mene loppuun asti perille. Tämä voi johtua monista eri syistä. Signaalimolekyylin reseptori tai solunsisäinen signalointiproteiini voi olla inaktivoitunut. Signaalimolekyyli myös saatetaan, joskus reseptoreineen, tuhota solussa signaalin saavuttua. Joskus solussa on erityisiä proteiineja, joiden tehtävänä on katkaista signaalitien kulku. Esimerkiksi syöpäsolut eivät reagoi moniin niille tarkoitettuihin viesteihin. Sen sijaan syöpäsolut vahvistavat signalointiteitä, jotka aiheuttavat solun jakautumista ja siis kasvaimen kasvua.
Signaalien hylkääminen kuuluu myös normaaliin solun toimintaan, sillä kaikkien solujen ei kuulukaan vastata kaikkiin signaaleihin. Solut erilaistuvat yksilönkehityksessä vastaamaan tiettyihin signaaleihin ja niihinkin usein eri tavalla kuin toisin erilaistuneet solut.
Aurinkovälskäri
Aurinkovälskäri (Prionurus laticlavius) on välskärikalojen heimoon kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö
Aurinkovälskäri voi kasvaa jopa 60 cm pitkäksi mutta jää yleensä noin 25 cm:n mittaiseksi. Kalalla on keltainen pyrstö ja tummat raidat silmän ja olkapään kohdalla. Lähellä pyrstöä on mustia pisteitä.
Levinneisyys
Aurinkovälskäreitä tavataan vain Tyynenmeren itäosassa, lähinnä Costa Rican ja Ecuadorin rannikoilla.
Käyttäytyminen ja ravinto
Aurinkovälskärit liikkuvat suurina parvina koralliriuttojen rinteillä syömässä levää.
Tanakyyntähkä
Tanakyyntähkä eli kyyntähkä (Parapholis strigosa) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon, kyyntähkien (Parapholis) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on yksivuotinen ja pienikokoinen heinälaji.
Tanakyyntähkä on mätästävä heinälaji. Sen varret ovat kasvutavaltaan maanmyötäisiä tai kohenevia ja voivat kasvaa noin 20 cm korkeiksi, mutta jäävät yleensä hyvin mataliksi. Lehdet ovat kapeita ja melko lyhyitä. Kieleke on lyhyt. Kukinto on tähkämäinen, eikä juurikaan vartta leveämpi. Kukinto on kaksipuoleinen ja siinä on myös yksi tähkylä kukinnon kärjessä. Tähkylät ovat yksikukkaisia ja niiden kaleet ovat siirottavia. Ulkohelpeet ovat kalvomaisia ja kaleita lyhyempiä. Tanakyyntähkä kukkii kesä–heinäkuussa. Kukinnan jälkeen tähkylät putoavat kokonaisina ja yleensä koko kukinto hajoaa osiin.
Tanakyyntähkä kasvaa avoimilla ja suolapitoisilla kasvupaikoilla meren rannoilla.
David
David voi tarkoittaa seuraavia:
Henkilöitä:
Taideteoksia:
Muuta:
Boba Fett
Boba Fett on kuvitteellinen hahmo, joka on esiintynyt George Lucasin Tähtien sota -elokuvissa. Hän esiintyy elokuvissa Imperiumin vastaisku ja Jedin paluu Darth Vaderille sekä Jabba the Huttille työskentelevänä palkkionmetsästäjänä. Hänellä oli myöhemmin cameo-esiintyminen elokuvan Tähtien sota: Episodi IV – Uusi toivo Special Edition -versiossa. Elokuvassa Tähtien sota: Episodi II – Kloonien hyökkäys kerrottiin hahmon syntytarina: hän oli muuntelematon klooni palkkionmetsästäjä Jango Fettistä, joka kasvatti Boban poikanaan.
Alkuperäinen trilogia
Boba Fett ei esiintynyt vuoden 1977 Tähtien sota -elokuvan alkuperäisessä julkaisussa. Mutta myöhemmin elokuvan digitaalisesti remasteroidussa erikoisversiossa, Fett esiintyi lyhyesti gangsteripäällikkö Jabba the Huttin kätyreiden joukossa.
Imperiumin vastaiskussa Boba Fett esiintyy "seuraavana merkittävänä vihollisena" Darth Vaderin jälkeen. Fett oli yksi Vaderin palkkaamista palkkionmetsästäjistä Millennium Falconin jahtaamisen. Fett jäljitti Falconin Pilvikaupunkiin, missä Vader vangitsee aluksen matkustajat ja kiduttaa sen kapteenia, Han Soloa, haluten kerätä Jabban lupaamaan palkkion Solosta, Fett suhtautui vastahakoisesti Vaderin kokeeseen jäädyttää Solo karboniittiin. Vader lupaa, että jos Solo ei selviä, Imperiumi hyvittää sen Fettille. Kun Solon todetaan selvinneen hengissä, Vader luovuttaa hänet Fettille, joka puolestaan lähtee aluksellaan Slave I toimittamaan Solon Jabballe.
Jedin paluussa Fett oli Jabban palatsissa, kun Solon pelastajat vangittiin. He matkustavat Jabban huvipurrella sarlacc-hirviön luokse, missä vangit on tarkoitus teloittaa. Kun yrittävät paeta, Fett yrittää estää paon, mutta Solo laukaisi vahingossa Fettin rakettirepun ja pudotti palkkionmetsästäjän sarlaccin kitaan.
Esiosatrilogia
Boban ainoa esiintyminen esiosatrilogiassa on elokuvassa Tähtien sota: Episodi II – Kloonien hyökkäys, missä paljastetaan että Boba Fett oli Kaminon asukkaiden luoma muuntelematon klooni, jonka palkkionmetsästäjä Jango Fett kasvatti poikanaan. Boba auttaa Jangoa pakenemaan Obi-Wan Kenobilta, mutta todistaa myöhemmin kuinka Mace Windu surmaa Jangon katkaisemalla tämän kaulan.
The Clone Wars
Boba Fett esiintyy myös tietokoneanimoidussa televisiosarjassa Star Wars: The Clone Wars. Boba esiintyy sivullisena antagonistina toisen tuotantokauden päätösjaksossa ja myöhemmin neljännellä tuotantokaudella.
The Book of Boba Fett
Otettuaan vallan Jabba Huttin rikollisimperiumissa, Boba Fett alkoi hallita Mos Espan aluetta yhdessä Fennec Shandin kanssa. Mutta toisin kuin Jabba, Fett aikoi hallita kunnioituksella. Sarjan alussa Boba käy bakta-tankissa hoito-ohjelmaa, jossa hän näkee unia siitä, kun hän pääsi pois sarlaccin kidasta, jonka jälkeen jawat veivät hänen haarniskansa. Tuskenit löysivät hänet ja veivät leiriinsä, jossa he huolehtivat hänestä. Mutta pian Pyke-syndikaatin joukot tappoivat hänen isäntäperheensä, jonka jälkeen jälkeen hän tapasi Shandin ja hankki aluksensa takaisin Jabban palatsista, Bib Fortunan hallitessa Jabban rikollisimperiumia. Myöhemmin Pyke-syndikaatti alkoi sotia häntä ja hänen joukkoja vastaan, hän tarvitsi sotaa varten muskeleita. Yhdessä Din Djarinin, Vapaakaupungin väen ja omien joukkojensa avulla Fett voitti sodan, ja henkilökohtaisesti surmasi syndikaatille työskentelevän entisen palkkionmetsästäjämentorinsa, Cad Banen. Tämän jälkeen Mos Espan väki viimein osoitti hänelle kunnioitusta.
Legends
Oheismateriaalissa Boba pääsi ulos sarlaccin kidasta ja jatkoi ammattiaan useissa kirjoissa ja sarjakuvissa. Myös Jedi Knight III: Jedi Academy -pelissä Boba on esiintynyt. Boba teki cameo-roolin The Unifying Forcessa, joka on New Jedi Order -kirjasarjan viimeinen osa ja sijoittuu aikaan 30 vuotta Endorin taistelun jälkeen.
Videopelit
Pelissä Star Wars: The Force Unleashed II Boba Fettin on määrä löytää Juno Eclipse ja tuoda hänet Kaminolle. Hahmo esiintyy myös Star Wars: Battlefront II:ssa sekä Electronic Artsin uusissa versioissa peleistä Star Wars: Battlefront ja Star Wars: Battlefront II.
Aiheesta muualla
Figuren aus Star Wars
Carmen (täsmennyssivu)
Carmen voi tarkoittaa seuraavia:
Xiaoshurui
Keisarinna Xiaoshurui (孝淑睿皇后) (2. maaliskuuta 1760 − 5. maaliskuuta 1797), mantšulaisesta täysvalkoisen lippukunnan Hitara-klaanista (喜塔臘氏) oli Yongyanin, keisari Jiaqingin puoliso ja ensimmäinen keisarinna. Hän oli Qing-dynastian keisarinna vuodesta 1796 kuolemaansa asti vuonna 1797.
Perhetausta
Keisarinna Xiaoshuruin henkilökohtaista nimeä ei ole kirjattu historiaan.
Qianlongin aikakausi
Tuleva keisarinna Xiaoshurui syntyi kiinalaisen kuukalenterin kahdeksannen kuun 24. päivänä Qianlongin 25. hallitusvuotena, gregoriaanisen kalenterin mukaan 2. lokakuuta 1760.
Hitara meni naimisiin Yongyanin, Qianlongin 15. pojan kanssa 5. kesäkuuta 1774, ja hänestä tuli hänen ensisijainen puolisonsa. Hän synnytti 2. kesäkuuta 1780 Yongyanin toisen tyttären, joka kuoli ennenaikaisesti 6. syyskuuta 1783. Hitara synnytti 16. syyskuuta 1782 Yongyanin toisen pojan, Minningin, ja 20. lokakuuta Yongyanin neljännen tyttären, ensimmäisen arvoluokan prinsessa Zhuangjingin. Qing-dynastian keisarillisten potilasasiakirjojen mukaan Xiaoshuruin terveydentila oli hyvä.
Jiaqingin aikakausi
Qianlong luopui valtaistuimestaan 9. helmikuuta 1796 ja hänestä tuli väistynyt keisari. Yongyanista tuli hänen seuraajansa, Jiaqing-keisari. 12. helmikuuta 1796, Hitarasta tuli keisarinna koska hän oli keisarin ensisijainen puoliso. Keisarinna kuoli sairauteen 5. maaliskuuta 1797, oltuaan keisarinnana vain vuoden.
Daoguangin aikakausi
Jiaqing kuoli 2. syyskuuta 1820 ja Minningistä tuli hänen seuraajansa, Daoguang-keisari. Huhtikuussa tai toukokuussa 1821, hän kunnioitti äitiään antamalla tälle postuumisti arvonimen keisarinna Xiaoshurui.
Public school
Public school tarkoittaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa yleensä tiettyjä Englannin ja Walesin maksullisia yksityiskouluja. Termi on nykyään vanhentunut ja hiukan harhaanjohtava, sillä lähes kaikissa muissa englanninkielisissä maissa sitä käytetään tarkoittamaan valtion tai jonkin muun julkisen tahon hallinnoimaa, ilmaista koulutusta tarjoavaa koulua. Tällaisista kouluista käytetään Britanniassa yleensä nimitystä ”state school” (valtion koulu).
Public school tarkoittaa yleensä vain toiselle sukupuolelle (useimmiten pojille) tarkoitettua sisäoppilaitosta, jossa oppilaat ovat noin 13–18-vuotiaita. Monet kouluista ovat vanhoja – useimmat on perustettu 1700- tai 1800-luvulla, ja jotkut ovat yli 400 vuotta vanhoja. Tällaisiin kouluihin liitetäänkin yleensä vahvasti pitkä historia ja korkea akateeminen taso. Tunnetuimpia public schooleja ovat Charterhouse School, Eton College, Harrow School, Merchant Taylors' School, Rugby School, St Paul's School, Shrewsbury School, Westminster School ja Winchester College.
Terminologia
Nykyään yleisin nimitys valtiosta riippumattomille (yksityisille) kouluille on Britanniassa ”independent school”. Kaikkien tällaisten koulujen ei kuitenkaan katsota ansaitsevat public school -nimitystä, vaan sitä käytetään vain vanhimmista ja arvostetuimmista yksityiskouluista. Skotlannissa ja Pohjois-Irlannissa sijaitsevista yksityiskouluista käytetään ainoastaan nimitystä independent school, ja public school voi näillä alueilla ajoittain tarkoittaa valtion omistamaa koulua.
Mycosphaerellaceae
Mycosphaerellaceae on Mycosphaerellales-lahkoon kuuluva kotelosienien heimo. Siihen kuuluu 120 sukua.
Luettelo diplomaattisista edustustoista Belgiassa
Tämä on luettelo diplomaattisista edustustoista Belgiassa. Tällä hetkellä pääkaupungissa Brysselissä on 183 suurlähetystöä. Brysselissä sijaitsevat suurlähetystöt edustavat myös itseään Euroopan unionissa. Joillakin valtioilla on kaksi suurlähetystöä Brysselissä.
Matthias Joseph Isuja
Matthias Joseph Isuja (14. elokuuta 1929 Haubi – 13. huhtikuuta 2016) oli tansanialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Dodoman hiippakuntaan 24. joulukuuta 1960 ja nimitettiin sen piispaksi 26. kesäkuuta 1972. Piispaksi vihkiminen seurasi 17. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Laurean Rugambwa, jota avustivat Marc Mihayo ja Adriani Mkoba.
Zohreh
Viitteet
Communications in Iran
Eero Mantere
Varhaisempi ura
Eero Mantereen isä oli Kouluhallituksen pääjohtaja ja poliitikko Oskari Mantere. Mantere kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1923, valmistui oikeustieteiden maisteriksi vuonna 1930 ja sai varatuomarin arvonimen vuonna 1934. Hän työskenteli vuodesta 1930 Helsingin kaupungin ylimääräisenä kansliasihteerinä, vuodesta 1933 kansliasihteerinä ja vuodesta 1937 kaupunginsihteerinä. Hän oli vuonna 1941 Helsingin kansanhuoltotoimiston vt. päällikkö ja vuonna 1942 kiinteistötoimialan vt. apulaiskaupunginjohtaja.
Mantereen puoliso oli vuodesta 1931 Sanni Mirjam Sohlberg, G. W. Sohlbergin omistajasukuun kuuluneen tehtaanjohtaja Toivo Sohlbergin tytär.
Turun kaupunginjohtajana
Mantere valittiin Turun kaupunginjohtajaksi yksimielisesti Turun kaupunginvaltuuston kokouksessa toukokuussa 1942. Manteretta esitti kaupunginjohtajaksi edistyspuolueen valtuutettu Arvo Ketonen ja ehdotusta asettuivat tukemaan kokoomuksen Otto Pakkala, sosiaalidemokraattien Urho Kulovaara ja RKP:n Tor-Erik Lassenius.
Mantereen valinnan aikana jatkosota oli parhaillaan käynnissä ja Turun kaupunginjohdon keskeisin tehtävä oli huolehtia turkulaisten arjen sujumisesta. Poikkeuksellisissa olosuhteissa Turussa toimivat kunnallinen väestönsuojelulautakunta, kansanhuoltolautakunta, vuokralautakunta ja työnvälityslautakunta. Ensitöikseen uusi kaupunginjohtaja Manterre kuitenkin hoiti loppuun edeltäjänsä, virassa kuolleen Arvi Hällforsin aloittamat kuntaliitokset siten, että vuonna 1944 Turkuun liitettiin Kaarinan kunnasta Hirvensalon saari sekä Maarian kunnasta koko Maarian kunnan eteläosa. Sodan jälkeen Turkuun liitettiin Mantereen johdolla vielä Raision kunnasta Mälikkälän ja Pahaniemen kaupunginosat. Näin 1930- ja 1940-lukujen aikana Turun maa-alue kasvoi viisinkertaiseksi ja vesialue kaksinkertaiseksi.