cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valko-Venäjä
Asevoimat ja puolustuspolitiikka
Perustuslakinsa 18. artiklan mukaan Valko-Venäjä on neutraali ja ydinaseeton valtio. Maassa aiemmin olleet ydinaseet siirrettiin Venäjälle joulukuuhun 1996 mennessä. Maa on tasapainoillut sotilaspoliittisesti lännen ja idän välillä. Valko-Venäjä on 2000-luvulla osallistunut Naton rauhankumppanuusohjelmaan ja maan sotilaita osallistui myös useisiin Naton harjoituksiin. Maan todellinen neutraalius on myös kyseenalaistettu. Vuonna 2010 hyväksytty Venäjän puolustusdoktriini muistuttaa arvioiden mukaan jo sotilasliittoa, sillä sen mukaan valtioliiton suuremman osapuolen mukaan hyökkäys valtioliiton johonkin osaan tulkitaan hyökkäykseksi koko valtioliittoa kohtaan. Myös Valko-Venäjän oma puolustusdoktriini vuodelta 2002 edistää yhteispuolustusta Venäjän kanssa. Lisäksi Valko-Venäjän johto vahvisti 2012 käynnistävänsä yhteisen ilmapuolustuksen Venäjän kanssa. Keväällä 2013 Venäjä ilmoitti aikovansa avata uusilla venäläishävittäjillä varustetun lentotukikohdan Valko-Venäjän alueelle vuoteen 2015 mennessä. Ensimmäiset venäläishävittäjät sijoitetaan maahan jo ennen 2013 loppua. Sijaintipaikaksi on ehdolla maan länsiosassa oleva Brestin alueen Baranavitšy, jossa on jo ennestään aktiivinen sotilaslentokenttä ja siihen liittyvä koneiden huolto-organisaatio. Valko-Venäjän ilmapuolustus koki nolon imagotappion, kun ruotsalainen siviililentokone ylitti Valko-Venäjän itsenäisyyspäivän jälkeisenä aamuna 4. heinäkuuta 2012 maan Liettuan puoleisen valtakunnanrajan ilman hyväksyttyä lentosuunnitelmaa ja pudotti 800 sananvapautta puolustavilla viesteillä varustettua pehmonallea ennen maan ilmatilasta poistumistaan. Venäjän ja Valko-Venäjän valtioliittoon vedoten venäläisellä hävittäjätukikohdalla tehostetaan maiden yhteistä ilmapuolustusta.
Aluejako
Valko-Venäjällä on kuusi hallinnollista aluetta (, ja yksi horad, pääkaupunki Minsk. Alueet jaetaan edelleen piireiksi eli rajoneiksi. Keskeisimmät kaupungit ovat samoin maakuntien alaisia osa-alueita kaupunkeina tai kaupunkipiireinä. Valko-Venäjällä asui 14. lokakuuta 2009 suoritetun väestönlaskennan mukaan 9 503 800 ihmistä (1999 väkiluku 10 045 200). Ainoastaan pääkaupunki Minskissä väkiluku kasvoi tänä aikana, muissa maakunnissa väki väheni 5–11 %. Kaupungistuminen jatkui 2000-luvulla eli pääkaupungin ohella useat pienemmät kaupungit kasvoivat samalla kun ympäröivän maaseutuväestön määrä väheni.  Virallisen väestöarvion mukaan vuosina 2012–2014 Valko-Venäjän väkiluvun väheneminen päättyi. Asukasmäärä kasvoi yhä Minskissä ja lasku pysähtyi Minskin alueella; muilla alueilla väkiluku väheni yhä vuosina 2012–2014 lievästi. Väestö jakautui alueittain seuraavasti:
Suurimmat kaupungit
Taulukossa kaupunkien nimet ovat ensin valkovenäjänkielisessä muodossa. Luvut perustuvat vuoden 2009 väestönlaskentaan. Kaupunkien sijainti selviää oheisesta kartasta. Maakuntien pääkaupungit on esitetty vahvennettuna.
thumb|right|240px|Useat Valko-Venäjän kaupungit ovat syntyneet navigointikelpoisten jokien äärelle. [[Vitsebsk.]]
Talous
thumb|right|270px|Valkovenäläisen [[Gomselmašin leikkuupuimuri.]] thumb|270px|Bruttokansantuotteen kasvu (%) ja kuluttajahintojen inflaatio (%) vuosittain Valko-Venäjällä vuosina 2001-2013. Vuoden 2013 arvo on osin arvio. thumb|right|270px|Valko-Venäjän viennin jakautuminen vuonna 2017. Polttoaineviennin suuri osuus kuvastaa osaltaan kansantalouden riippuvuutta öljyn tuonnista Venäjältä.
Valko-Venäjän bruttokansantuote oli Maailmanpankin mukaan vuonna 2012 yhteensä 63 267 miljoonaa USD ja henkeä kohti 6 685 USD. Ostovoimakorjattu (PPP) BKT oli vuonna 2012 149 200 miljoonaa USD, jonka perusteella maa sijoittui kansantalouden suuruuden perusteella 63. sijalle maailman 180 valtion joukossa. Ostovoimakorjattu kansantuote asukasta kohden oli tällöin 15 900 USD (per capita). Kansalaisten ostovoimakorjattu kansantuote on keskimäärin hieman pienempi kuin Romaniassa tai Bulgariassa asuvilla, mutta hieman korkeampi kuin Kazakstanin ja kaksinkertainen Ukrainan asukkaiden ostovoimaan nähden. Kansallisen tilastokeskuksen arvio maan ostovoimakorjatuksi BKT:ksi vuonna 2012 oli hieman edellistä arviota korkeampi (162,84 mrd. USD (PPP), henkeä kohden 17 205 USD (PPP)). Tämän tilaston ostovoimakorjatussa maavertailussa Kazakstanin BKT henkeä kohden oli Venäjän tavoin Valko-Venäjää korkeammalla tasolla (2011). Maan BKT:stä teollisuus muodosti vuonna 2012 kaikkiaan 31,8 prosentin osuuden, maatalous, metsästys ja metsätalous 8,4 %, rakentaminen 6,9 %, kauppa 14,3 %, liikenne ja tietoliikenne 7,1 %, muut toimialat 18,7 % ja tuotteiden nettoverojen osuus oli 12,8 %.
Valko-Venäjän kansantalous kasvoi vuosina 2001–2011 voimakkaasti lamavuotta 2009 lukuun ottamatta; vuosina 2012–2013 kasvu oli vähäisempää. Voimakkaan kasvun vastapainona kuluttajahintojen inflaatiovauhti on pääsääntöisesti pysynyt BKT:n kasvua suurempana, mikä ilmenee oheisesta pylväsdiagrammista. Jos tarkastellaan Valko-Venäjän oman valuutan arvoa kuluttajahintojen inflaation sijaan, esimerkiksi vuonna 2011 inflaatio oli kahden devalvaation seurauksena 108,7 %. Valko-Venäjän ruplan (BYR) kurssia on pyritty pitämään vakaana erityisesti raaka-ainekaupassa keskeiseen Yhdysvaltain dollariin nähden, samalla kun euron ja Venäjän ruplan virallisen vaihtokurssin on annettu muuttua. Valuutta devalvoitiin touko- ja lokakuussa 2011. Valuutan vaihtokurssi on hiipunut myös kesästä 2013 lähtien tuntuvasti alaspäin niin dollariin kuin euroonkin nähden. Valko-Venäjän rupla devalvoitiin asteittain vuodenvaihteessa 2014–2015. Tammikuun 19. päivään mennessä Valko-Venäjän ruplan vaihtokurssi oli laskenut 21 prosenttia dollariin ja 17 prosenttia euroon nähden verrattuna devalvaatioita edeltävään joulukuun 29. päivän 2014 kurssiin. Uusi merkittävä devalvoituminen tapahtui elokuun lopulla 2015, jolloin (26.8.2015) yhdellä eurolla sai jo virallisen kurssin mukaan 20 474 Valko-Venäjän ruplaa. Valkovenäläinen taloustieteen professori totesi tuoreimman devalvoitumisen osoittavan Valko-Venäjän viranomaisten - sekä kansallispankin että hallituksen - avuttomuutta markkinavoimien synnyttämien kurssimuutosten edessä.
Vuonna 2012 Valko-Venäjän tuonnin arvo oli 45,404 miljardia USD. Suurimmat tuontimaat olivat Venäjä (59,4 %), Saksa (5,9 %), Kiina (5,1 %), Ukraina (5,0 %), Puola (2,1 %), Italia (1,5 %), USA (1,4 %), Alankomaat (1,0 %) ja Tšekin tasavalta (1,0 %). Tuonti koostui seuraavasti: mineraalituotteet (kuten öljy ja maakaasu: 39,4 %), koneet, laitteet ja kulkuneuvot (22,9 %), kemianteollisuuden tuotteet (12,4 %), metallit ja metallijalosteet (10,1 %), maataloustuotteet ja maatalouden raaka-aineet (7,8 %) ja muu tuonti (7,4 %).
Viennin arvo oli 45,991 miljardia USD (2012). Vientimaista suurimmat olivat Venäjä (35,4 %), Alankomaat (16,5 %), Ukraina (12,1 %), Latvia (7,1 %), Saksa (3,8 %), Liettua (2,6 %), Puola (2,1 %), Kazakstan (1,8 %), Italia (1,5 %), Iso-Britannia (1,2 %) ja Viro (1,1 %). Vientituotteita jakautuivat seuraavasti: mineraalituotteet (kuten kaliumsuolat ja öljynjalosteet: 36,2 %), kemianteollisuuden tuotteet (21,7 %), koneet, laitteet ja kulkuneuvot (17,9 %), maataloustuotteet ja maatalouden raaka-aineet (kuten liha, maitotaloustuotteet, sokeri 10,6 %), metallit ja metallijalosteet (5,5 %) ja muu vienti (8,1 %). Vuonna 2018 elintarvikkeiden viennin arvo oli 5,2 miljardia Yhdysvaltain dollaria.
Maan taloudellinen riippuvuus Venäjän kanssa käytävästä kaupasta on vahvaa ja kasvanut jonkin verran 2010-luvulla. Vuonna 2019 viennistä 43 prosenttia suuntautui Venäjälle (2011: 37%) ja tuonnista 62 prosenttia oli Venäjältä (2011: 64%). Myös valtionvelkansa osalta Valko-Venäjä on tullut riippuvaisemmaksi venäläisestä lainarahasta.
Valko-Venäjä on yli 90-prosenttisesti riippuvainen Venäjältä tuotavasta energiasta. Vuosien 2011–2020 suunnitelman mukaan energiariippuvuutta vähennetään 55 prosenttiin energiatehokkuutta parantamalla, tuuli- ja ydinvoimalla. Maaliskuussa 2011 Valko-Venäjän presidentti vahvisti suunnitelman rakentaa venäläisten lainoittama 2,4 GW:n ydinvoimala Astravetsiin Liettuan vastaisen rajan tuntumaan.
thumb|left|140px|Valko-Venäjän 50 ruplan (BYN) seteli (noin 16 EUR). thumb|left|140px|Valko-Venäjän 500 ruplan (BYN) seteli (noin 160 EUR). Heinäkuussa 2016 Valko-Venäjällä toteutettiin rahanuudistus, jolloin paikallisen rahan arvoa pienennettiin suhteessa 10 000:1. Kierrossa olleista, vuoden 2000 rahanuudistuksen mukaisista Valko-Venäjän ruplista (BYR) katosi neljä nollaa verrattuna Valko-Venäjän uuteen ruplaan (BYN).
Vuoden 2020 alussa minimipalkka Valko-Venäjällä oli 375 BYN (eli noin 121 EUR, kurssilla 1 BYN = 0,32 EUR), ja vuonna 2020 keskimääräinen palkkataso oli 2 930 BYN (eli 939 EUR).
Paljolti vuonna 2011 tehtyjen devalvointien ja Venäjän kanssa solmitun, Valko-Venäjälle edullisempaa energiaa takaavan toimitussopimuksen seurauksena maan pitkään alijäämäinen kauppataseen vaje kääntyi alkuvuonna 2012 ylijäämäiseksi. Esimerkiksi valkovenäläisten lämmön- ja sähköntuotannossa keskeisen maakaasun toimitushinta (168 USD / 1 000 m³ kaasua vuodelle 2012) sovittiin noin 40 % vuoden 2011 tasoa alhaisemmaksi. Maaöljyn toimitussopimus vuosille 2012–2015 turvasi puolestaan valkovenäläisten öljynjalostamoiden tarpeet (Naftan ja Mazyrin öljynjalostamo). Osana maakaasun toimitussopimusjärjestelyjä, Valko-Venäjän valtio myi loput (50 %) maakaasun siirtoputkistoyhtiöstään venäläisen Gazpromin valkovenäläiselle tytäryritykselle 2,5 miljardilla dollarilla. Näin Gazprom sai hallintaansa Jamal–Eurooppa-maakaasuputken kriittisen, Venäjän ja Keski-Euroopan välisen osan.
Kesällä 2012 syntyi kiista valkovenäläisten öljynjalostustuotteiden laajamittaisesta viennistä tullivapaasti vilpillisten asiapapereiden avulla. Öljytoimitukset katkaistiin Venäjältä kiistelyn ajaksi. Loppuvuoden 2012 kauppatase kääntyi vahvasti alijäämäiseksi ja käänsi koko vuoden kauppataseen alijäämälle. Valko-Venäjän vaihtotase oli vuonna 2012 kuitenkin hieman ylijäämäinen.
Lukašenkan hallitus on joutunut Venäjän ja muiden maiden painostuksen kohteeksi talouden vapauttamiseksi. Vaikka hallinto on vähitellen vapauttanut taloutta, pienyritykset kärsivät edelleen epäselvästä lakijärjestelmästä ja valtionyritysten yksityistämisiä myös vastustetaan. Työttömyysaste on matala (virallisesti pysynyt alle 2 %).
Osana kesäkuussa 2011 käynnistynyttä kolmivuotista 178 yrityksen yksityistämisohjelmaa, muun muassa rakennus- ja huonekalualan yrityksiä on myyty esimerkiksi latvialaisille ja venäläisille ostajille. Myös tärkeän matkapuhelinoperaattori MTS:n valkovenäläisen osan 51 %:n osakekantaa on yritetty myydä useaan otteeseen, mutta pääosa ostajaehdokkaista on pitänyt pyydettyä kauppahintaa ylisuurena. Venäjältä ja muista maista on lisäksi pyritty hankkimaan lisäksi suuria, jopa 1–2 miljardin dollarin ennakkomaksuja jättimäisen Belaruskali-kaivosyhtiön tuotannosta. Kaivosyhtiö on kokonaisuudessaankin kaupan. Venäläisen sijoittajan omistama yksityinen kaivosyritys Slavkali on puolestaan rakentamassa tuotantolaitosta Ljubanin piirin kaliumsuolavarantojen hyödyntämiseksi.
Liikenne
thumb|230px|Minskistä Mahiljouhun johtavaa valtatietä M4. Valtatien läntinen pää on yksi elokuussa 2013 raskaalle liikenteelle ja ulkomaalaisille autoille [[tienkäyttömaksu|maksulliseksi muuttuneista valtatieosuuksista.]] thumb|230px|Suomen pääkaupunkiseudun liikenteestä tuttuja [[Stadler Flirt|Flirt-junia on hankittu myös Valko-Venäjän rautateille.]] Valko-Venäjän maantieverkko on pituudeltaan 86 392 kilometriä, joista 74 651 kilometriä on päällystetty (2010). Linja-autoilla matkusti vuonna 2012 yhteensä 1 435,8 miljoonaa matkustajaa (matkojen lukumäärä). Henkilöautoja on melko vähän eli 243 ajoneuvoa tuhatta asukasta kohden (2009), kun Suomessa henkilöautoja oli tuolloin 520 kappaletta tuhatta asukasta kohden. Keskeisimmät Minskiin johtavat valtatiet (M1–M6) muuttuivat useille käyttäjäryhmille maksullisiksi elokuussa 2013. Muiden kuin Euraasian talousunionin maiden (Valko-Venäjä, Venäjä, Kazakstan, Armenia, Kirgisia, Tadžikistan, Uzbekistan) ajoneuvojen ja raskaan liikenteen tulee pitää etäluettavaa tiemaksulaitetta näkyvillä tietullipisteitä sisältävillä valtateillä liikkuessaan.
Rautateitä on yhteensä 5 537 kilometriä (2013). Rataverkkoa ylläpitää ja junaliikenteestä vastaa Valko-Venäjän kansallinen rautatieyhtiö Belaruskaja tšyhunka (БЧ, Valko-Venäjän rautatiet). Maan rautateillä kulki vuonna 2012 kaikkiaan 100,5 miljoonaa matkustajaa (matkojen määrä).
Valko-Venäjällä on yhteensä 65 lentokenttää (2012). Siviililentoliikenteen kentistä merkittävimpiä ovat Minskin kansallinen lentoasema (Minsk-2) ja Minskin vanha lentoasema (Minsk-1). Kunkin maakunnan pääkaupungissa on oma kansainvälinen lentokenttänsä, joskin vähäistä reittiliikennettä on viime vuosina ollut vain Brestin, Homelin ja Hrodnan lentoasemille. Kansallisella lentoyhtiö Belavialla on suoria reittilentoja myös Suomeen.
Julkisen matkustajaliikenteen kuljetussuoritteessa vuonna 2012 (matkustajakilometreissä mitaten) linja-autoliikenteen osuus oli 40,0 prosenttia, rautateiden 35,5 %, kaupunkitaajamien sähköisten liikennevälineiden (johdinbussit, raitiovaunut, Minskin metro) 16,3 %, lentoliikenteen 8,0 % ja taksien 0,2 %.
Valko-Venäjän tavaraliikenteessä kulki vuonna 2012 yhteensä 484,4 miljoonaa tonnia rahtia. Tästä putkikuljetusten osuus oli 137,4 miljoonaa tonnia, maanteitse siirrettiin 189,3 miljoonaa, rautateitse 153,7 miljoonaa ja vesiteitä pitkin 4,0 miljoonaa tonnia rahtia. Maantierahdin osuus on kasvanut merkittävästi koko 2000-luvun, ja se nousi tonnimäärältään suurimmaksi kuljetustavaksi vuonna 2010, vaikkei vielä ole saavuttanut 1990-luvun puolivälin huomattavasti korkeampia tonnimääriä. Kun tarkastellaan myös kuljetusmatkaa havaitaan, että suurin kuljetussuorite (miljoonaa tonnikilometriä) syntyi putkikuljetuksista, jota seuraavat rautatie- ja maantiekuljetus (2012). Tavara kulkee maanteitse siis keskimäärin huomattavasti lyhyemmän matkan kuin putki- tai rautatierahti. Putkikuljetusten merkitys selittyy Valko-Venäjälle Venäjältä saapuvilla merkittävillä öljy- ja kaasuputkilla. Vaikka osa putkitse tuoduista raaka-aineista käytetään Valko-Venäjällä, enemmistö esimerkiksi öljyputkiyhtiö Gomeltransneft Družban maan eteläosien kautta kuljettamasta maaöljystä ja öljytuotteista jatkaa Puolaan tai Ukrainaan. Maakaasun siirtoputkistosta vastaa nykyään kaasujätti Gazprom tytäryhtiönsä (Gazprom Transgaz Belarus) avulla.
Väestö
thumb|290px|Valko-Venäjän ikäpyramidi lokakuun 2009 väestönlaskennassa.
Valko-Venäjän asukasluku oli lokakuun 2009 väestönlaskennassa 9 503 807. Heistä naisia oli 5 083 768 (53,7 %) ja miehiä 4 420 039 (46,5 %). Asuinpaikkansa perusteella kaupunkilaisia oli 74,3% ja maaseudun asukkaita 25,7 %. Kaupungistumisaste kohosi 76,3 prosenttiin vuoden 2013 alkuun mennessä.
Väkiluku jatkoi laskuaan vielä vuonna 2012, mutta 2013 se pysähtyi. Vuoden 2013 alun väkiluvuksi ilmoitettiin oli 9 463 800. Marraskuun 2013 alkuun mennessä väkiluku oli syntyvyyden kasvun ja maahanmuuton seurauksena kääntymässä lievästi positiiviseksi: marraskuun 2013 alun väkiluvuksi arvioitiin 9 467 200. Syntyvyys on yhä pienempää kuin kuolleisuus, joskin erotus on pienentynyt merkittävästi syntyvyyden noustessa vuosien 2005 ja 2013 välillä. Väestöpyramidin perustella syntyvyys kävi alimmillaan maan itsenäistymisen tienoilla ja muutama vuosi sen jälkeen. Maa on kuitenkin muuttovoittoinen: maahan saapuu erityisesti muista IVY-maista enemmän väkeä kuin maasta muuttaa pois.
Väestön ikä ja terveys
Vuonna 2012 väestön keski-ikä oli 39,15 vuotta. Alle 15-vuotiaita oli 15,1 % ja yli 60-vuotiaita 19,3 % väestöstä. Naisia oli enemmän ikäryhmässä 30–34-vuotiaat tai tätä vanhemmat, ja miehiä tätä nuoremmissa valkovenäläisissä. Lapsikuolleisuus on pientä, taso on pudonnut kolmasosaan vuosien 1990 ja 2012 välillä. Vastasyntyneiden kuolleisuus on IVY-maiden alhaisin (3,4/1 000 vuonna 2012). Maassa on lääkäreitä hieman ja muuta hoitohenkilökuntaa 20 % enemmän kuin WHO:n Euroopan alueen vertailumaissa keskimäärin samaa väestömäärää kohden.
Syntyvien tyttöjen odotettavissa oleva elinikä on 77,6 ja poikien 66,6 vuotta (2012). Eliniänodote on ollut nousussa vuoden 2002 jälkeen. Tärkeimpiä kuolinsyitä olivat vuonna 2008 verenkiertoelimistön sairaudet (53 %), syövät (14 %) ja ulkoiset syyt kuten onnettomuudet, myrkytykset, tapaturmat, tapot ja itsemurhat (11 %). 15–60-vuotiaiden kuolleisuus on miehillä noin kolme kertaa naisia suurempaa (suhde 307/103 tuhatta henkeä kohden). Tämän ikäryhmän miesten kuolleisuus on huomattavan korkea, merkittävästi myös koko maailman keskiarvoon (190 tuhannesta) verrattuna. Aikuisten terveydellisistä riskitekijöistä korkeaa verenpainetta esiintyi selvästi Euroopan alueen vertailutasoa enemmän. Miehillä tupakoinnista ja alkoholista johtuvat riskitekijät ovat koholla, naisten tupakointi oli puolestaan selvästi Euroopan yleistä tasoa harvinaisempaa Väkilukuun suhteutettuna Valko-Venäjällä tehdään Venäjän ja Liettuan ohella ehkä eniten itsemurhia maailmassa. Myös tieliikenteessä kuolee suhteellisesti katsottuna enemmän väkeä kuin esimerkiksi Suomessa, vaikka autoistumisaste on alhainen. Vuonna 2010 tieliikenteessä kuoli 1 190 henkeä, joista 76 % oli miehiä. Surmansa saaneista 50 % on jalankulkijoita tai pyöräilijöitä.
Matkailijalla on syytä olla perusrokotukset kunnossa, sillä Valko-Venäjällä esiintyy esimerkiksi jäykkäkouristusta (Tetanus) ja kurkkumätää selvästi Suomea enemmän. Myös MRP-yhdistelmärokoretta (tuhkarokko-sikotauti-vihurirokko) suositellaan kaikille maahan matkustaville. Lisäksi riskiarvion perusteella voidaan joillekin suositella hepatiitti- ja puutiaisaivotulehdusrokotuksia.
Etninen tausta ja kielet
Valtion virallisia kieliä ovat valkovenäjä ja venäjä. Vuoden 2009 väestönlaskennassa valkovenäjän ilmoitti äidinkielekseen 53,2 % (5,0584 miljoonaa) ja venäjän 41,5 % (3,9481 miljoonaa) väestöstä. Kotikielenä valkovenäjä (23,4 % väestöstä) kuitenkin oli harvinaisempi kuin venäjä (70,2 %). Muita Valko-Venäjällä puhuttuja kieliä ovat jiddiš, puola, ukraina, tataari ja liettua.
Koulutus
Valko-Venäjän koulutusjärjestelmä jakautuu neljään tasoon: esiasteeseen, perusasteeseen, toiseen asteeseen ja korkea-asteeseen. Koulutus esikoulusta korkea-asteen opintoihin saakka on pääsääntöisesti ilmaista. Väestöstä noin kolmannes on jonkintasoisen koulutuksen tai opiskelun piirissä. Aikuisista miltei kaikki (99,7 %) osaavat lukea. Korkeakouluissa opiskelee kansainvälisesti vertaillen suuri osuus väestöstä. Koulutuksen organisoinnista ja valvonnasta vastaa maan Opetusministeriö.
Varhaiskasvatusta annetaan lapsille kotona tai esimerkiksi päiväkodeissa ja esikouluissa (taso 0). Varsinaista esikouluopetusta saa 71,4 % lapsista. Yleinen oppivelvollisuus on 6–15-vuotiailla. Tämä sisältää pakollisen 9-luokkaisen opetuksen: neljä alkeisopetuksen (taso 1, enintään 24–27 viikkotuntia) ja viisi perusopetuksen luokkaa (taso 2, enintään 31–38 viikkotuntia). Opetusviikko on kuusipäiväinen, johon sisältyy viisi koulupäivää ja yksi liikunnalle, muulle kasvatukselle tai työharjoittelulle varattu päivä. Pakollisiin oppiaineisiin kuuluu muun muassa maan molempien virallisten kielten (venäjä ja valkovenäjä) sekä yhden vieraan kielen (englanti, saksa, ranska, espanja tai kiina) opiskelu. Vieraan kielen opiskelu aloitetaan 3. luokalla. Enemmistö kouluista on valtiollisia. On myös erityiskouluja fyysistä tai psyykkistä erityistukea tarvitseville.
Yleisen oppivelvollisuuden jälkeen nuorella on kolme väylää jatkaa opintojaan: ammattikoulu (1–3 vuotta), yleinen toisen asteen koulutus (2-vuotinen lukiota vastaava koulu) tai toisen asteen ammatillinen koulutus (2–4 vuotta). Ammattikouluja on noin 210 ja niissä opiskelee vuosittain 75 000 opiskelijaa. Toisen asteen ammatillisia oppilaitoksia on puolestaan noin 225, joista kymmenkunta on yksityistä; oppilaitoksissa opiskelee vuosittain runsas 150 000 opiskelijaa. Joukkoon kuuluu esimerkiksi tekniikkaan, taide-alaan ja kielikoulutukseen keskittyviä oppilaitoksia sekä ammatillisia lyseoita tai kymnaaseja, joista osaassa voi suorittaa kaksoistutkinnon, eli lukiota vastaavan yleisen oppimäärän ja ammatillisen diplomin. Suuri osa nuorista jatkaa oppivelvollisuuden jälkeen toisen asteen yleisiin kouluihin (perusopetusta täydentävät luokat 10 ja 11). Koulun 11. luokan jälkeen suoritettava eri oppiaineiden keskitetty testaus on tavallisin reitti korkea-asteen oppilaitoksiin. (vertaa Yhtenäinen valtiollinen koe Venäjällä). Pääsyvaatimuksissa vaadittavien oppiaineiden lista vaihtelee korkeakouluttain.
Valko-Venäjällä toimii yli 50 korkea-asteen opetusta antavaa oppilaitosta, joista kymmenkunta on yksityistä ja kaksi uskonnollisten yhteisöjen ylläpitämää. Opiskella voi päätoimisesti, iltaopiskeluna tai etäopiskeluna. Ensimmäisen korkeakouluasteen tai ammatillisen spesialisti-nimikkeen suorittamiseen on varattu 4–6 vuotta, jonka jälkeen voi jatkaa 1–2 vuotta maisteriksi (ylempi korkeakoulututkinto). Vuonna 2010 korkeakouluopiskelijoita oli yli 440 000. Korkeakouluopinnot voivat olla maksullisia tai näennäisesti ilmaisia. Lukukausimaksun maksaa noin puolet valkovenäläisistä opiskelijoista ja kaikki ulkomaalaiset opiskelijat; ulkomaalaisille maksu on pääaineesta ja korkeakoulusta riippuen 700–3 500 USD lukuvuodessa. Ilmaista opetusta saaneet sitoutuvat hyvityksenä tekemään valmistuttuaan kaksi vuotta työtä valtion osoittamassa työpaikassa, josta maksettava palkka voi olla vaatimaton. Yliopistoista tunnetuimpiin lukeutuvat Valko-Venäjän valtionyliopisto, Hrodnan valtionyliopisto, Valko-Venäjän kasvatustieteellinen valtionyliopisto, Hrodnan lääketieteellinen valtionyliopisto, Valko-Venäjän kansallinen tekninen yliopisto ja Valko-Venäjän informatiikan ja radioelektroniikan valtionyliopisto. Valko-Venäjän korkeakoulujärjestelmää ei ole ainoana maana Euroopassa toistaiseksi hyväksytty mukaan Bolognan prosessiin. Arvioinneissa on katsottu esimerkiksi akateemisen vapauden olevan riittämätöntä. Myös yliopistojen itsenäisyyden on katsottu olevan erittäin vajavaista, koska tutkinnot on hyväksytty ja korkeakoulujen rehtorit nimetty valtiojohtoisesti. Maan korkeakouluissa suoritetaan eurooppalaisittain katsottuna melko vähän tohtoritutkintoja, mutta määrä on nousussa: vuonna 2010 tohtoriohjelmista valmistui runsas 30 ja vuonna 2012 yli 60 henkeä. thumb|left|120px|[[Polatskin Pyhän Sofian katedraali (alkujaan 1044–1066).]] thumb|250px|Kirkko Hrodnan alueen Murovankassa. Osa vanhimmista kirkoista on rakenteeltaan linnoitettuja.
Uskonto
Väestön uskonnollisesta suuntautumisesta ei ole virallisia lukuja. Valko-Venäjän ulkoministeriön raportin mukaan vuonna 2011 väestöstä 48,3 prosenttia oli ortodokseja, 7,1 prosenttia katolilaisia, 3,5 prosenttia muita uskontoja ja 41,1 prosenttia väestöstä oli uskontokuntiin kuulumattomia. Valko-Venäjän ortodoksit kuuluvat hallinnollisesti Moskovan patriarkaattiin omana eksarkaattina. Maan uskonnonvapaudesta ja uskonnollisten tilastojen edustavuudesta on esitetty kritiikkiä. Yhdysvaltojen mukaan valtio suosii ortodokseja ja esimerkiksi katolisen kirkon itse ilmoittaman jäsenmäärän perusteella katolisia olisi loppuvuonna 2010 lähes 15 % koko väestöstä (1,4 miljoonaa 9,5 miljoonasta). Vuonna 2011 kansallisen tiedeakatemian jumalanpalveluksissa kävijöiden haastetteluun pohjautuvan arvion mukaan 57,3 % väestöstä olisi ortodokseja, 34,5 % katolisia ja 3,1 % protestantteja.
Kulttuuri
thumb|left|210px|Mirin linna kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Mir, [[Hrodnan alue.]] thumb|right|240px|Budslaun kylän katolinen, Neitsyt Marialle omistettu kirkko thumb|right|240px|Perinteisestä koristeellista valkovenäläistä puurakentamistyyliä edustava apteekki Svislatšin kylässä [[Asipovitšyssä.]]
Maailmanperintökohteet ja suosituimmat nähtävyydet
Valko-Venäjällä on neljä Unescon maailmanperintöluetteloon liitettyä kohdetta, näistä Bialowiezan aarniometsä luonnonarvojensa perusteella ja kolme muuta kulttuuriperintönsä perusteella. Kulttuurikohteet ovat Mirin linna, Njasvižin kartano ja Jäämeren rannalta Norjasta Suomen, Baltian, Valko-Venäjän, Ukrainan ja Moldovan läpi Mustanmeren rannalle ulottuva Struven kolmiomittausketju.
Vuonna 2011 valkovenäläisen Narodnaja Gazeta -sanomalehden järjestämän, Valko-Venäjän seitsemän ihmeen yleisöäänestyksessä maan merkittävimpiin nähtävyyksiin valittiin: 1. Belavežskaja Puštšan kansallispuisto, 2. sankarilinnoituksen arvon vuonna 1965 saanut Brestin linnoitus, 3. Naratšjärvi, 4. Mirin linna, 5. Polatskin ortodoksinen Pyhän Sofian katedraali, 6. Mjadzelin piirin Budslaun kylässä sijaitseva, Jumaläidin ikonille omistettu katolinen kansallispyhäkkö ja 7. Babruiskin linnoitus.
Kirjallisuus
Valko-Venäjän kirjallisuuden ja valkovenäjän kielen alkutaipaleelle lukeutuvat piispa Kirill Turovilainen sekä raamatunkääntäjä ja kirjanpainaja Frantsysk Skaryna.
1800-luvun alkupuolella, Valko-Venäjän ollessa Venäjän imperiumin osana, valkovenäjää puhuttiin lähes yksinomaan maaseudulla. Hallintokieli oli venäjä ja sivistyneistön pääkieli puola. Valkovenäläisen kirjallisuuden voidaan kuitenkin katsoa uudelleensyntyneen 1800-luvun puolivälin tienoilla. Tieteellinen kiinnostus ja nationalismin Valko-Venäjän kansan alkuperästä kehitti samalla valkovenäjän kirjakielen yhtenäisyyttä. Vintsent Dunin-Martsinkevitš (1808–1884) ja Frantsišak Bahuševitš (1840–1900) kuuluvat merkittävimpiin valkovenäjäksi kirjoittaneisiin kirjailijoihin tuolla vuosisadalla.
1900-luvun alun vallankumoukset (1905 ja 1917) loivat tilaa valkovenäjän kielen kukoistukselle. Kielellisen nousun aikaa edustavat ja valkovenäjän klassikkokirjailijoihin kuuluvat muun muassa Janka Kupala (1882–1942), Jakub Kolas (1882–1956), Zmitrok Bjadulja (1886–1941), Maksim Bahdanovitš (1891–1917), Maksim Haretski (1893–1938) ja Uladzimir Zylka (1900–1933). 1930-luvulla valkovenäjänkieliset kirjailijat alistettiin pidätyksien ja vainojen kautta paljolti sosialistisen elämäntavan ja Stalinin palvelijoiksi. Vuosikymmenen loppuun mennessä merkittävä osa valkovenäläisistä kirjailijoista oli ammuttu tai kuollut vankilassa.
Sanan- ja ilmaisunvapaus tiedotusvälineissä ja taiteessa
Valko-Venäjällä rajoitetaan median, poliittisen opposition ja ihmisoikeusjärjestöjen toimintaa. Maassa ei ole tosiasiallista mielipiteen- ja sananvapautta eikä niihin sisältyvää painovapautta. Yleismaailmallisesti nämä oikeudet sisältyvät kaikille kuuluviin humanitaarisiin perusoikeuksiin, jotka on lueteltu Ihmisoikeuksien yleismaailmallisessa julistuksessa (esim. artikla 19). Esimerkiksi Valko-Venäjän ”huonoon valoon saattamisesta”, kehityksen ”petollisesta” kuvaamisesta tai ”presidentin arvostelemisesta” voi seurata rikossyyte. Kansainvälisesti sananvapausasioita seuraavan Toimittajat ilman rajoja -järjestön luokituksessa Valko-Venäjän lehdistön vapaus on arvioitu viime vuosina huonoksi. Vuoden 2013 maatilastoissa Valko-Venäjän sijoitus oli 157 eli alin eurooppalaisen valtion sija tässä 179 maan vertailussa. thumb|150px|[[Marc Chagall (1887–1985) oli tunnettu, Valko-Venäjän Vitsebskissä syntynyt kuvataiteilija.]]
Toimittajat ilman rajoja -järjestön mukaan joulukuun 2010 presidentinvaalien ja niitä seuranneiden mielenosoitusten uutisoinnin seurauksena oli kuukautta myöhemmin yhä pidätettynä tai vangittuna 10 toimittajaa. Toimittajien kameroita, tietokoneita ja muita työvälineitä on takavarikoitu toimituksiin tehtyjen ratsioiden ohella myös kotietsinnöissä. Vangittujen toimittajien määrässä Valko-Venäjä oli kuudentena. Tiedotusvälineiden edustajien pidätyksiä, vangitsemisia ja karkotuksia on tapahtunut myös vuoden 2011 aikana.
Kuvataiteet ja arkkitehtuuri
Valkovenäläisiin kuvataiteilijoihin kuuluvat esimerkiksi Frantsysk Skaryna, Napoleon Orda ja Marc Chagall. Valkovenäläisistä arkkitehdeista tunnetuimpiin kuuluvat esimerkiksi pääkaupungin julkisrakennusten suunnittelijoina maineeseen nousseet Iosif Lanhbard, Vladimir Korol ja Viktar Kramarenka.
TV, radio ja tietoliikenne
Televisio- ja radiolähetystoiminta on valtiollisessa valvonnassa. Suurin sähköisen median toimija on valtiollinen Belteleradyjokampanija. Se operoi useaa tv- ja radioasemaa, joiden ohjelmia voi seurata perinteisten vastaanottimien välityksellä tai Internetin kautta. Muita kansallisia tv-kanavia ovat esimerkiksi ONT ja STV. Kaapelikanavina ja satelliittivastaanoton kautta katsellaan myös ulkomaalaisia, erityisesti venäläisiä tv-kanavia. Lukuisia valkovenäläisiä radiokanavia voi kuunnella internetin kautta suoratoistona myös ulkomailla.
Matkapuhelinliittymiä oli tuhatta asukasta kohden 1 128 kappaletta ja kotitalouksien kiinteitä puhelinliittymiä 379 kappaletta (2012). Kiinteissä puhelinyhteyksissä valta-asema on valtiollisella Beltelekam-yrityksellä. Matkapuhelinoperaattoreista suurimmat ovat MTS, A1 ja Life.
thumb|right|400px|Sisänäkymä [[Minsk-Arenaan. (Lainsäädännön eroa Valko-Venäjän ja Suomen välillä kuvaa, ettei jääkiekon MM-kisa-areenaksi valitun Minsk-Arenan ulkokuvaa saa levittää vapaasti tekijänoikeussyistä.) .]]
Urheilu
Valko-Venäjä on osallistunut sekä kesä- että talviolympialaisiin vuodesta 1994 alkaen. Talviolympialaisista se on saanut yleensä yhden tai kaksi mitalia, mutta kesäolympialaisista vähintään 12. Sotšissa 2014 ampumahiihtäjä Darja Domratšava kuitenkin voitti peräti kolme kultamitalia. Lontoon 2012 kisoista kultaa puolestaan toivat kivääriampuja Sjarhei Martynau ja tenniksen sekanelinpelistä Viktoryja Azarenka ja Maks Mirny.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 2014 järjestettiin Valko-Venäjällä. Kisavalmisteluilla perusteltiin esimerkiksi monien uusien hotellien ja monitoimihallien rakentamista.
Gemma Spofforth
Gemma Mary Spofforth (s. 17. marraskuuta 1987 Shoreham, Kent, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen uimari, joka on erikoistunut selkäuintiin.
Spofforth sai junioreiden EM-kilpailuissa Glasgow’ssa 2003 kultaa 50 metrin ja pronssia 100 metrin selkäuinnissa. Wienin lyhyen radan EM-kilpailuissa 2004 hän oli kolmas 200 metrin selkäuinnissa ajalla 2.07,64. Pekingin olympialaisissa 2008 hän sijoittui 100 metrin selkäuinnissa neljänneksi neljä sadasosasekuntia pronssimitalista jääneenä.
Spofforth voitti 100 metrin selkäuinnin maailmanmestaruuden Roomassa 2009 maailmanennätysajalla 58,12 ja oli lisäksi neljäs 200 metrin selkäuinnissa. Budapestin EM-kilpailuissa 2010 hän sai kultaa 100 metrin selkäuinnissa ajalla 59,80 ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä sekä hopeaa 200 metrin selkäuinnissa ajalla 2.08,25. Saman vuoden Delhin Kansainyhteisön kisoissa hän sai hopeaa 50 ja 100 metrin selkäuinnissa sekä 4 × 100 metrin sekauintiviestissä Lontoon olympialaisissa 2012 hän oli viides 100 metrin selkäuinnissa.
Etihad Airways
Etihad Airways  on Abu Dhabissa, Arabiemiirikunnissa kotipaikkaansa pitävä lentoyhtiö. Yhtiö perustettiin vuonna 2003 ja se kasvoi lyhyessä ajassa yhdeksi Lähi-idän merkittävimmistä lentoyhtiöistä. Etihad Airwaysin laivaston koko on 91 konetta. Yhtiö lentää maailmanlaajuisesti 49 kohteeseen.
Etihad Airways sponsoroi lisäksi Formula 1 -talli Ferraria, Englannin Valioliigassa pelaavaa Manchester Cityä ja vuodesta 2009 lähtien ajettua Abu Dhabin Grand Prix’tä.
Rahtikohteet
Yhtiö lentää myös rahtilentoja seuraaviin kohteisiin:
Laivasto
pienoiskuva|Etihad Airwaysin [[Airbus A320-200 Domodedovon kansainvälisellä lentoasemalla.]] pienoiskuva|Etihad Airwaysin entinen [[Airbus A340-600 Frankfurt am Mainin lentoasemalla.]] pienoiskuva|Etihad Airwaysin [[Airbus A350-1000 laskeutumassa Bordeaux-Mérignacin lentoasemalle.]] pienoiskuva|Etihad Airwaysin entinen [[Airbus A380-800 laskeutumassa Heathrow’n lentoasemalle.]] pienoiskuva|Etihad Airwaysin [[Boeing 777-300ER laskeutumassa Manchesterin lentoasemalle.]] pienoiskuva|Etihad Airwaysin [[Boeing 787-9 laskeutumassa Shahjalalin kansainväliselle lentoasemalle jalkapalloseura Manchester Cityn värityksessä.]] pienoiskuva|Etihad Airwaysin [[Boeing 787-10 laskeutumassa Münchenin lentoasemalle.]]
Nykyinen laivasto
Lokakuussa 2022 Etihad Airwaysin laivasto koostuu seuraavista konetyypeistä. Laivaston keski-ikä on 7,1 vuotta.
Code sharing -sopimukset
Etihad Airwaysilla on seuraavien lentoyhtiön kanssa code sharing -sopimus.
Tahmelan huvila
thumb|Tahmelan huvila Tahmelan huvila (entinen Tahmelan monitoimitalo) on Tampereen Tahmelassa Pyhäjärven rannalla sijaitseva vanha huvila. Rakennuksessa on toiminut aiemmin A-Kilta. 1. helmikuuta 2019 lähtien kolme vuotta rakennuksessa toimii vuokralla Pirkanmaan rakennuskulttuuriyhdistys Piiru.
Hiekkalapio
thumb|Lasten hiekkalapio
Hiekkalapio on (lasten) leikkikalu, joka soveltuu hiekan kaivamiseen ja muokkaamiseen. Sitä käytetään yleensä hiekkalaatikolla, eikä sitä voida kovinkaan järkevästi käyttää oikeaan työhön sen kestämättömyyden, materiaalin ja rakenteen takia. Toisaalta leikeissä hiekkalapiona voi hyvin käyttää myös monia puutarhaistyöhön tai -harrastukseen valmistettuja, yleensä rakenteellisesti lujempia istutuslapioita.
Laajan kohdekäyttäjäryhmän vuoksi hiekkalapioita on monenlaisia: suuria, pieniä, eri värisiä, pitkävartisia, lyhytvartisia, suurilapaisia, pienilapaisia ja niin edelleen. Yleensä ne ovat kuitenkin noin 20 senttimetrin mittaisia ja muovisia.
Håkan Lidman
Håkan Lidman (31. tammikuuta 1915 – 6. kesäkuuta 2000) oli ruotsalainen pika-aitajuoksija.
Lidman sijoittui Berliinin 1936 olympialaisten 110 metrin aitajuoksussa neljänneksi ajalla 14,4 s. Hän oli juoksussa toiseksi paras eurooppalainen. Pariisin EM-kilpailuissa 1938 hän saavutti hopeaa ajalla 14,5 s. Hänen edellään oli vain olympiahopeamitalisti Donald Finlay.
Filatelia
Filatelian historiaa
Postimerkkien kerääminen alkoi ensimmäisen valtiollisen Britanniassa vuonna 1840 julkaistun postimerkin eli mustan pennyn, Penny Blackin myötä. Ennen postimerkkejä oli julkaistu niin sanottuja leimamerkkejä, joilla oli syntynyt jo oma keräilijäkuntansa. Jotkut leimamerkkien keräilijät siirtyivät myös postimerkkeihin. Penny Blackin eri painosten eroavaisuudet antoivat lisäsysäyksen keräilylle ja filatelistiselle tutkimukselle.
Håkan Lidman
Lidman jatkoi juoksu-uraansa toisen maailmansodan jälkeen ja voitti Oslon EM-kilpailuissa 1946 ylivoimaisesti kultaa ajalla 14,6 s. Lontoon 1948 olympialaisissa hän pääsi ainoana eurooppalaisena loppukilpailuun, mutta jäi siinä kuudenneksi eli viimeiseksi.
Filatelia
Filatelian historiaa
Ensimmäinen keräilyyn tarkoitettu postimerkkikansio julkaistiin vuonna 1861 Ranskassa. Ensimmäinen postimerkkiaiheinen lehti alkoi ilmestyä Saksassa vuonna 1863. Ensimmäinen postimerkkiluettelo julkaistiin Belgiassa vuonna 1864 ja Suomessa vuonna 1895. Filatelian käsitettä käytti ensimmäisenä ranskalainen M. Herpin vuonna 1864. 1880-luvun lopulla tulivat myyntiin ensimmäiset liimakkeet, joilla merkit kiinnitetään kansioihin. Vuonna 1926 perustettiin kansainvälinen filatelistiliitto Féderation Internationale de Philatelie FIP. Suomen Filatelistiliitto perustettiin vuonna 1947.
Håkan Lidman
Vuonna 1940 hän sai yhdessä kestävyysjuoksija Henry Kälarnen kanssa arvostetun Svenska Dagbladetin kultamitalin onnistuneen vuoden tuloksena.
Filatelia
Filatelian lajit
Yleensä postimerkkien keräily aloitetaan keräämällä koko maailman postimerkkejä. Pian keräilijät kuitenkin yleensä erikoistuvat suppeammalle alueelle koko maailman kohteiden runsauden vuoksi. Maakohtaisessa keräilyssä keskitytään keräämään vain jotakin tiettyä maata tai maita, ja pidemmälle mentäessä myös tietyn maan tiettyä aikakautta tai tiettyä postimerkkimallia (käyttösarjaa). Aihekeräilyksi kutsutaan keräilyä, jossa postimerkkejä kerätään niiden kuva-aiheen perusteella, kuten esimerkiksi kasveja, lintuja, junia tai muuta vastaavaa. Pidemmälle edettäessä aihevalinta yleensä monipuolistuu: aiheina voivat olla kirjallisuus, rakennustaide, sokeri tai vastaavat abstraktimmat aiheet. Postihistoriaksi kutsutaan keräilyä, jossa keräilyn kohteena ovat erilaiset postilähetyksillä olevat leimat, merkinnät, postitaksat ja muut lähetysten käsittelyyn liittyvät merkinnät. Tämä tarjoaa lähes rajattomat mahdollisuudet hyvin monimuotoiseen keräilyyn.
Nykyään filateliaan luetaan myös erilaiset veron maksussa käytetyt leimamerkit. Postilaitokset markkinoivat myös ensipäivänkuorien ja -leimojen keräilyä, mutta tämä ei pidemmälle edettäessä ole kovin suosittu keräilyn laji. Filatelia tarjoaa lähes loputtomat erikoistumismahdollisuudet, kun kokoelmasta pyritään saamaan mahdollisimman täydellinen. Keräilyä voi syventää filateelisella tutkimuksella, keskittymällä painomenetelmiin, paperilaatuihin, käytettyihin painoväreihin, vesileimoihin, liimoitteisiin ja postinkuljetukseen.
Filatelistin välineet
thumb|Postimerkkejä säiliökirjassa. Postimerkkien ja muiden kohteiden keräilijä ja tutkija voi tarvita erilaisia apuvälineitä, kuten postimerkkiluetteloita, alan kirjallisuutta, taustatietoja kohteista ja postinkulun historiasta, kansioita merkkien ja lähetysten säilyttämiseen, liimakkeita, kortistolaatikoita, säiliökirjoja, atulat merkkien käsittelyyn, suurennuslasin, hammastusmittarin ja vesileiman etsijän.
Postimerkkien säilytystä varten on erilaisia säiliökirjoja ja kansioita. Kokoelmakansio on postimerkkien lopullinen talletuspaikka. Niissä voi olla valmiiksi merkityt paikat merkeille, mutta erikoistuneemmat keräilijät käyttävät kansiota, jonka lehdille voi merkit voi sijoittaa vapaasti. Säiliökirja on puolestaan sellofaani- tai muovitaskuliuskoin varustettu kirja, jota käytetään usein kaksoiskappaleille tai väliaikaiseen varastointiin. Kuorien säilöttämiseen voi käyttää kuorikansioita. Ylimääräisiä merkkejä ja kortteja varten on esimerkiksi pergamiinipusseja. Säilytysvälineistössä kannattaa käyttää nimenomaan postimerkkeilyyn tarkoitettuja välineitä, sillä esimerkiksi toimistoihin tarkoitetuissa muovitaskuissa voi olla aineita, jotka reagoivat pitkäaikaisessa säilytyksessä painovärin kanssa.
Liimakkeita käytetään leimattujen merkkien kiinnittämiseen kansioon. Liimakkeen pienempi osa kiinnitetään merkkiin ja isompi kansion sivulle. Siinä itsessään on liimoite, jonka avulla merkki saadaan liimattua kansioon. Jos liimakeella kiinnitetty merkki joudutaan siirtämään, vanha liimake pitää irrottaa merkistä liuottamalla. Käyttämättömien merkkien kiinnittämiseen käytetään taskuja, jotka liimataan kansioon. Käyttämättömän merkin liimapinta vaurioituu, jos sen kiinnitettäisiin suoraan liimakkeella.
Merkien käsittelyä käsin pitää välttää, joten merkkien käsittelyä varten atulat ovat toimiva apuväline. Postimerkkien tutkimisen apuvälineisiin kuuluu muun muassa hammastemittari, jota käytetään vanhojen merkkien yksilöintiin. Vesileiman etsin on pieni musta muoviastia, jossa merkin selkäpuolella tiputetaan puhdistettua bensiiniä. Puhdas bensiini ei vahingoita merkkiä, mutta sen avulla vesileima näkyy selvemmin. Monet kuvakevirheet ovat paljain silmin nähtävissä, mutta suurennuslaseja käytetään niiden löytämisen helpottamiseksi. Mikrometriruuvila puolestaan voi tarkistaa painopaperin paksuuden.
Postimerkkiluettelot
thumb|Yhdysvaltalainen postimerkkiluettelo vuodelta 1868. Suomessa on julkaistu postimerkkiluetteloita vuodesta 1895 alkaen. Nykyään ilmestyvät luettelot ovat Lape ja Norma, jotka ilmestyvät vuosittain. Merkittävin ulkomainen koko maailman merkkien luettelosarja on saksalainen Michel. Muita merkittäviä koko maailman postimerkkiluetteloiden julkaisijoita ovat englantilainen Stanley Gibbons, yhdysvaltalainen Scott ja ranskalainen Yvert&Tellier. Lähes kaikissa maissa ilmestyy lisäksi maakohtaisia paikallisia luetteloita. Suomessa käytetty on myös ruotsalainen Pohjoismaat käsittävä Facit-luettelo.
Kirjallisuus
Luetteloiden lisäksi useasti tarvitaan syvemmälle menevää tutkimustietoa. Tätä on julkaistu pelkästään Suomessakin satoja nimikkeitä. Perusteoksia ovat Suomen filatelistiliiton julkaisema Suomen Postimerkkien käsikirja -sarja sekä Suomen Postileimojen käsikirja -sarja. Näitä täydentävät lukuisat rajatumpia aiheita käsittelevät teokset. Useimmissa suuremmissa kirjastoissa on kattava valikoima perusteoksia. Postimuseon kirjastossa Tampereella on maan laajin valikoima filateelista kirjallisuutta.
Lehdistö
Suomessa ilmestyy säännöllisesti neljä laajempaa ja useita pienempiä filateelisia lehtiä. Suurimmat lehdet ovat Suomen Filatelistiliiton Filatelisti, Suomen Filatelistiseuran Suomen Postimerkkilehti, Turun Postimerkkikerhon Abophil ja yksityinen Keräilyuutiset. Lisäksi ilmestyy kymmenkunta pienempää monistetyyppistä kerholehteä.
Postimerkkinäyttelyt
Postimerkkialan yhdistykset järjestävät säännöllisesti alan näyttelyitä, joissa kokoelmia esitellään yleisölle. Näyttelyitä on sekä kansallisella tasolla että kansainvälisellä tasolla. Maailmanlaajuisia näyttelyiden järjestäjä on Kansainvälinen filatelistiliitto FIP. Maaosatason näyttelyitä on jokaisessa maanosassa. Euroopassa niitä järjestää maanosaliitto FEPA ja Pohjoismaissa Nordia. Suomessa on järjestetty Finlandia-näyttelyitä.
Osassa näyttelyjä kokoelmat myös arvostellaan, ja ne kilpailevat keskenään eri luokissa. Näyttelyiden kilpailuluokkia ovat muun muassa perinteinen filatelia, postihistoria, aihefilatelia ja leimamerkit. Näyttelyihin osallistumiseen vaaditaan eri tason mitaleja alemman tason näyttelyistä. Nordia-näyttelyyn pääsee kokoelmalla, joka on saanut kansallisessa näyttelyssä vähintään ison hopeamitalin (70 pistettä), ja FEPA:n ja FIP:n näyttelyihin voi päästä kokoelmalla, joka on saanut vähintään kansallisen tason vermeil-mitalin (75 pistettä).
Postimerkkinäyttelyissä noudatetaan Kansainvälisen filatelistiliiton kehittämiä sääntöjä. Yleissäännöissä käsitellään osallistumista, kokoelmien käsittelyä, tuomaristoa, arvostelua ja palkintoja. Kullekin näyttelyluokalle on lisäksi omat erityissääntönsä. Arvostelun maksimipistemäärä on 100 pistettä. Perinteisten kokoelmien arvostelussa otetaan huomioon kokoelman käsittelytapa, filateeliset tiedot, aineisto ja esittelytapa. Aihefilateliassa käsittelytavan sijaan arvioidaan suunnitelmaa ja aiheen kehittelyä.
Postimerkkikerhot
Postimerkkeilijät ovat järjestäytyneet lukuisiin postimerkkikerhoihin, joiden kattojärjestönä toimii Suomen Filatelistiliitto. Pääosin kerhot ovat paikkakuntakohtaisia, mutta myös erikoisalojen kerhoja on muodostunut muun muassa aihefilatelian, postihistorian ja erilaisten työyhteisöjen ympärille.
Väinö Kivilinna
Väinö Gabriel Kivilinna (sukunimi vuoteen 1906 Borg) (13. lokakuuta 1875 Turku − 18. maaliskuuta 1950 Lempäälä) oli suomalainen oppikoulun lehtori ja toimittaja joka oli myös lyhyen aikaa Suomalaisen puolueen ja Maalaisliiton kansanedustajana.
Kivilinnan vanhemmat olivat seminaarinjohtaja Oskar Fredrik Borg ja Ida Agatha Savonius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1893 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1899 ja lisensiaatiksi 1904.
Kivilinna toimi luonnonhistorian ja maantiedon opettajana tai lehtorina Kokkolan yhteiskoulussa 1903–1906, Viipurin vanhassa yhteiskoulussa 1906–1907, Jyväskylän seminaarissa 1910–1928, Porin lyseossa 1932–1937 ja Tampereen yhteislyseossa 1937–1939. Kivilinna oli sosiaaliministeriön raittiusosaston raittiuslautakuntien ylineuvoja vuosina 1925–1932.
Hän oli myös toimittajana Luonnonystävä-lehdessä 1899 sekä päätoimittajana Kokkola-lehdessä 1905–1906, Viipuri-lehdessä 1906–1908, Suomalainen-lehdessä 1909–1911, Nuorten nuija-lehdessä 1909–1918, Keskisuomalainen-lehdessä 1918 ja Saarijärven Paavo -lehdessä 1919–1921.
Kivilinna oli Suomalaisen puolueen kansanedustajana 1907–1909 ja Maalaisliiton kansanedustajana 1922–1924. Hän oli jäsenenä useissa eduskunnan valiokunnissa sekä mukana Suomen valtuuskunnan jäsenenä Tarton rauhanneuvotteluissa 1920.
Kivilinna oli vuodesta 1904 naimisissa Synnöve Hovindin kanssa. Väinö Kivilinnan veli oli opettaja, Suomen metsästäjäliiton sihteeri ja tietokirjailija Martti Kivilinna.
Insinöörineuvos
Insinöörineuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 3. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1992.
Visp
Visp (, wallisinsaksaksi: Fischp) on kaupunki ja Vispin hallintoalueen keskus  Wallisin kantonissa, Etelä-Sveitsissä. Kaupungissa on noin 8 000 vakinaista asukasta.
Talous
Visp on Ylä-Wallisin kaupan ja teollisuuden keskus sekä alueen suurin kaupunki. Kaupungin suurin työnantaja on kemianyhtiö Lonza (2 700 työntekijää).
Maantiede
Maantieteellisesti kaupunki sijaitsee kohdalla, jossa Mattertalin ja Saastalin laaksot yhdistyvät Vispertalin kautta Rhônen laaksoon ja Vispajoki yhdistyy Rhôneen. Kaupungin pohjoispuolen vuoret kuuluvat Bernin Alppeihin ja eteläpuolella sijaitsevat Valais’n Alpit.
Liikenneyhteydet
Visp on tärkeä liikenteen solmukohta, josta kuljetaan muun muassa Zermattiin ja Saas-Feehen sekä muihin retkeily- ja laskettelukohteisiin.
Visp on tärkeä rautateiden risteysasema. Vispin kautta kulkee arkisin noin 250 matkustajajunaa neljään eri suuntaan:
Vispistä lähtee 11 postiautoreittiä.
Altranstädt
August II Väkevä kruunattiin Puolan kuninkaaksi 15. syyskuuta 1697. Syksyllä 1699 hän muodosti allianssin Venäjän ja Tanskan kanssa Ruotsia vastaan. Tämä johti toiseen pohjan sotaan. Ruotsin kuningas Kaarle XII voitti nopeasti Venäjän ja Tanskan armeijat vuonna 1700, jonka jälkeen hyökkäsi Puolaan. Syksyllä 1705 ruotsalaiset sotajoukot hyökkäsivät Saksiin, jonka jälkeen vuonna 1706 August II Väkevä oli pakotettu hyväksymään ensimmäisen Altranstädtin sopimuksen. Stanisław Leszczyński nousi hallitsijaksi. Venäjän armeija murskasi ruotsalaiset Pultavan taistelussa heinäkuussa 1709, jonka jälkeen August II Väkevä nousi jälleen Puolan kuninkaaksi.
Visp
Liikenneyhteydet
Itä-länsi-suunnassa kaupungin läpi kulkee Rhônen laakson myötäinen valtatie N9. Rakenteilla on uusi moottoritie (Autobahn A9), joka ohittaa Vispin yli 10-kilometrisessä tunnelissa etelän puolelta. .
Altranstädt
Toisen Altranstädtin sopimuksen allekirjoittivat Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Joosef I ja Ruotsin kuningas Kaarle XII 31. elokuuta 1707. Sopimuksessa Joosef I takasi uskonnonvapauden Sleesian protestanteille sekä Kaarle XII puolestaan lupasi olla liittoutumatta Ranskan kanssa.
Visp
Urheilu
Vispiläinen jääkiekkoseura EHC Visp pelaa Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla National League B:ssä.
Altranstädt
Vuonna 1952 Altranstädtistä tuli osa Leipzigia. Myöhemmin Altranstädtistä tuli Großlehnan kunnan osa. 1. tammikuuta 2006 Großlehna ja Altranstädt siinä samalla liittyivät Markranstädtin kaupunkiin.
Aiheesta muualla
アルトランシュテット条約
Sukukansojen ystävät
Sukukansojen ystävät on kansalaisjärjestö, joka edistää tietoutta suomalais-ugrilaisista kansoista Suomessa, järjestää sukukansoihin liittyviä tapahtumia ja luo yhteyksiä suomalaisten ja sukukansojen välille. Sukukansojen ystävät on Suomalais-ugrilaisten kansojen nuorten liiton MAFUN:n edustaja Suomessa ja yhdistys ylläpitää MAFUN:n virtuaalista toimistoa. Yhdistys on ollut mukana myös suomalais-ugrilaisen kulttuuripääkaupungin valinnassa.
Toiminta
Vuodesta 2023 alkaen yhdistys on julkaissut Alkukoti-jäsenlehteä. Se oli aikaisemmin Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan Sukukansavaliokunnan lehti, jota julkaistiin 14 numeroa. Sukukansojen ystävillä on ollut myös muuta julkaisutoimintaa.
Yhdistys on muun muassa järjestänyt valokuvanäyttelyitä, yleisötapahtuman suomalais-ugrilaisista luonnonuskonnoista, tietokone- ja Internet-kurssit marilaisille ja udmurttilaisille nuorille sekä tehnyt kouluvierailuja suomalaisiin kouluihin. Lisäksi yhdistys on järjestänyt paneelikeskusteluja.