cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Espanjan sisällissota
Puuttumattomuussopimus ja Kansainliiton suhtautuminen
Syyskuussa tasavaltalaisten hallitus pyysi Kansainliitolta aseapua suvereniteettinsa puolustamiseksi, mutta järjestö ei ollut halukas antamaan apua. Sodan laajenemisen lisäksi sen pelkona oli kommunismin leviäminen, minkä vuoksi Kansainliitto kielsi helmikuussa 1937 lähinnä vasemmistolaisista koostuneiden ulkomaalaisten vapaaehtoisten lähettämisen Espanjaan. Kiellolla ei kuitenkaan käytännössä ollut mitään vaikutusta.
Kansainväliset prikaatit
thumb|Kansainvälisten prikaatien värväysjuliste Skotlannista. Kansainväliset prikaatit olivat vapaaehtoisista koottuja joukko-osastoja, jotka taistelivat tasavaltalaisten puolella. Ajatuksen niiden luomisesta esitti syyskuussa 1936 Ranskan kommunistisen puolueen pääsihteeri Maurice Thorez ja prikaatien kokoamisesta vastasi myöhemmin Komintern. Britanniassa vapaaehtoisjoukkoja oli jo samaan aikaan alettu kokoamaan paikallisen kommunistijohtajan Harry Pollittin aloitteesta. Kominternin osalta vapaaehtoisten lähettämistä järjesti muun muassa Josip Broz Tito, joka toimi Pariisista käsin. Espanjassa prikaatien tukikohdaksi valittiin Albaceten kaupunki, jonne ensimmäiset vapaaehtoiset saapuivat lokakuussa. Kommunistien ja sosiaalidemokraattien lisäksi kansainvälisten prikaatien riveissä taisteli myös liberaaleja, jotka vastustivat Italian fasismia ja Saksan kansallissosialismia haluten pysäyttää niiden etenemisen. Yhteensä prikaateihin kuului 53 380 vapaaehtoista 55 eri maasta, joista noin 10 000 osallistui muihin kuin taistelutehtäviin. Kansainvälisten prikaatien taistelijoista kaatui arviolta 4 900.
Kansainvälisiin prikaateihin kuului yhteensä seitsemän prikaatia. Tunnetuimpia yksiköitä olivat yhdysvaltalaisten vapaaehtoisten Abraham Lincolnin prikaati, kanadalaisten Mackenzie-Papineau-pataljoona, briteistä ja irlantilaisista koottu British Battalion, italialaisten Garibaldi-pataljoona sekä saksankielisistä maista ja skandinaaveista koottu Thälmann-pataljoona. Eniten vapaaehtoisia tuli Ranskasta, josta heitä saapui lähes 9 000. Puolalaisia ja italialaisia oli noin 3 000. Sota herätti paljon mielenkiintoa eri puolilla maailmaa, minkä vuoksi vapaaehtoisiksi värväytyi runsaasti tunnettuja poliittisia aktivisteja sekä myös vasemmistolaisia taiteilijoita. Varsinaisten taistelijoiden lisäksi mukana oli myös runsaasti lehtimiehiä ja valokuvaajia, jotka toimivat sotakirjeenvaihtajina. Tunnetuimpia ulkomailta saapuneita vapaaehtoisia olivat muun muassa kanadalainen lääkäri Norman Bethune, Länsi-Saksan tuleva liittokansleri Willy Brandt, valokuvaaja Robert Capa, kirjailija Ernest Hemingway ja säveltäjä Conlon Nancarrow.
Suomalaisia vapaaehtoisia tasavaltalaisten riveissä taisteli vähintään 72, joiden lisäksi oli 78 amerikansuomalaista, 73 kanadansuomalaista ja ainakin kaksi Neuvostoliitosta tullutta. Heistä kaatui noin 70. Tunnettuja olivat muun muassa amerikansuomalaiset William Aalto ja Matti Mattson, kanadansuomalaiset Niilo Mäkelä ja Jules Päiviö sekä SKP:ssa vaikuttanut toimittaja Tuure Lehén. Aaro Amnell julkaisi vuonna 1973 sodasta kertovan muistelmateoksen Pyreneitten yli.
Anarkistit ja trotskilaiset
Kansainvälisten prikaatien ohella tasavaltalaisten puolella taisteli noin 2 000–3 000 ulkomaalaista anarkistia, jotka kuuluivat CNT-ammattiliiton ja FAI-järjestön joukkoihin. Heitä tuli eniten Italiasta, josta Camillo Bernerin johdolla saapui yli 500 anarkistia. Sodan aikana Espanjassa vieraili kahteen otteeseen myös kuuluisa anarkistifilosofi Emma Goldman. Trotskilaisen POUM-puolueen riveissä puolestaan oli 28 eri maasta noin 700 ulkomaalaista kommunistia tai muuta vasemmistolaista, joista osa ei halunnut liittyä Neuvostoliiton johtaman Kominternin kokoamiin prikaateihin. Tunnetuin POUM:n joukoissa taistellut oli englantilainen kirjailija George Orwell, joka myöhemmin julkaisi kokemuksistaan kirjan Katalonia, Katalonia.
Neuvostoliitto
thumb|Tasavaltalaisten väreihin maalattu [[Polikarpov I-16 -lentokone.]] Iso-Britannian ja Ranskan kieltäydyttyä tuesta, oli tasavaltalaisten hallituksen pakko kääntyä Neuvostoliiton puoleen. Vaikka maa oli elokuussa 1936 allekirjoittanut puuttumattomuussopimuksen, jolla se sitoutui olemaan toimittamatta sotilaallista apua Espanjaan, muodostui Neuvostoliitosta näin ollen tasavaltalaisten ainoa ulkopuolinen asemateriaalin lähde. Hitleristä ja Mussolinista poiketen Stalin yritti kuitenkin toimittaa aseapunsa perille salaisesti. Tasavaltalaiset saivat lähteestä riippuen arviolta 650–1 000 lentokonetta, 350–900 panssarivaunua, 1 000–1 500 tykkiä sekä lisäksi parikymmentä tuhatta konekivääriä ja satojatuhansia kiväärejä. Jalkaväkiaseet ja tykit olivat pääsääntöisesti vanhoja ja sangen huonokuntoisia, mutta vastaavasti T-26- ja BT-5-panssarivaunut olivat moderneja ja tehokkaita. Lentokoneet puolestaan olivat huomattavasti heikompia kuin natsi-Saksan kansallismielisille toimittamat.
Tasavaltalaiset maksoivat aseavusta Espanjan valtion kultavarannoilla, jotka tuohon aikaan olivat maailman neljänneksi suurimmat. Pääministeri Francisco Largo Caballeron ja finanssiministeri Juan Negrínin päätöksillä Moskovaan siirrettiin Ranskan kautta 510 tonnia kultaa – yli 70 prosenttia maan koko kultavarannosta. Jäljelle jääneet 193 tonnia muutettiin käteiseksi Ranskassa.
Sotilasneuvonantajia Neuvostoliitto lähetti Espanjaan yhteensä 2 000–3 000. Taistelutehtäviin osallistuneita sotilaita oli kuitenkin vain noin 500, jotka olivat lähinnä lentäjiä ja panssarivaununkuljettajia. Neuvostoliiton sisäministeriön turvallisuuspoliisin NKVD:n agentit olivat sodan aikana mukana monenlaisessa vehkeilyssä Stalinin tukemia kommunisteja vastustaneita tasavaltalaisia vastaan. Heistä merkittävimpiä olivat Iosif Grigulevitš ja Aleksandr Orlov, jotka olivat osallisina muun muassa trotskilaisen POUM-puolueen johtajan Andrés Ninin sekä riippumattoman vasemmistoaktivistin José Roblesin murhiin.
Puna-armeijan joukoissa oli myös suomalaisia upseereita, kuten tiedustelu-upseerina toiminut eversti Vilho Pentikäinen, kenraalimajuri Toivo Tommola ja kenraali Eemeli Toikka.
Meksiko
Meksikon vallankumouksen jälkeen maassa oli tullut valtaan vasemmistoliberaali PRI-puolue, jonka politiikan johdosta maa tuki muista latinalaisen Amerikan valtioista poiketen avoimesti tasavaltalaisia. Meksiko ei liittynyt puuttumattomuussopimukseen, vaan auttoi tasavaltalaisia noin kahden miljoonan dollarin edestä. Meksikon tuki käsitti muun muassa 20 000 kivääriä ja 20 miljoonaa patrunaa.
Meksiko auttoi tasavaltalaisia myös diplomaattisella tuella sekä vastaanottamalla noin 50 000 Espanjasta tullutta pakolaista, joihin lukeutui orvoiksi jääneitä lapsia. Toisen maailmansodan aikana Espanjan toisen tasavallan pakolaishallitus toimi Méxicossa, kunnes se palasi natsimiehityksestä vapautuneeseen Pariisiin.
Ranska
Espanjan tavoin myös Ranskassa oli 1930-luvun lopulla vasemmistolainen kansanrintamahallitus. Se ei kuitenkaan avoimesti tukenut tasavaltalaisia, koska hallitus pelkäsi avun aiheuttavan Ranskassa sisäisiä levottomuuksia ja jopa sisällissodan. Myös maan oikeistopuolueet vastustivat kiihkeästi tasavaltalaisten auttamista. Syyskuussa 1936 Pariisissa järjestettiin yli 20 000 ihmisen mielenosoitus, jossa vaadittiin aseavun antamista. Lopulta pääministeri Léon Blumin johtama hallitus päätti lähettää Espanjaan lentokoneita, lentäjiä ja mekaanikkoja. Niiden toimittaminen kuitenkin päättyi vuoden 1936 loppuun mennessä.
Vapaaehtoiset
Kenraali Francon johtamien kansallismielisten puolella taisteli yhteensä noin 8 000 vapaaehtoista portugalilaista omassa joukko-osastossaan, joka oli maan hallituksen ja armeijan järjestämä. Lisäksi oli 3 000 muuta ulkomaalaista vapaaehtoista, jotka olivat sekalainen ryhmä äärikatolilaisia, antikommunisteja, fasisteja ja yläluokkaan kuuluvia seikkailijoita. Kansainvälisistä prikaateista poiketen nämä vapaaehtoiset eivät muodostaneet yhtenäistä joukko-osastoa, eikä heitä värvätty organisoidusti. Franco ei myöskään ylipäätään ollut milloinkaan innostunut ottamaan heitä vastaan. Portugalilaisten jälkeen eniten vapaaehtoisia saapui Irlannista, josta oli koottu 600 hengen vahvuinen kenraali Eoin O'Duffyn komentama äärioikeistolainen ryhmä. O'Duffy oli entinen IRA:n jäsen, joka sittemmin johti perustamaansa fasistista National Corporate Party -puoluetta. Irlantilaiset osallistuivat osana Espanjan muukalaislegioonaa helmikuussa 1937 käytyyn Jaraman taisteluun, mutta epäpäteväksi osoittautunut joukkio lähetettiin pian takaisin kotimaahansa muukalaislegioonan komentajan Juan Yagüen käskystä.
Muita merkittäviä ryhmiä olivat naapurimaasta Ranskasta saapuneet fasistit, jotka näkivät Espanjan kansanrintamahallituksen vihaamansa Ranskan kansanrintaman jatkona, sekä entiset Venäjän valkoisen armeijan sotilaat, jotka halusivat taistella bolševikkeja vastaan. Romaniasta sotaan osallistui lyhytaikaisesti Ion Moțan johtamia Rautakaarti-puolueeseen kuuluneita fasisteja. Suomalaisia vapaaehtoisia Francon puolella soti tiettävästi 14. Tunnetuin heistä oli everstiluutnantti Carl von Haartman, joka julkaisi sotamuistelmansa En nordisk Caballero i Francos Armé vuonna 1939. Myös Y. P. I. Kaila ja Olavi Karpalo kuuluivat suomalaisiin vapaaehtoisiin. Yksittäisten vapaaehtoisten lisäksi kansallismielisten puolella soti noin 50 000 vapaaehtoista italialaista mustapaitaa. Koska he olivat osa Italian armeijaa, ei mustapaitoja kuitenkaan pidetä varsinaisesti vapaaehtoisjoukkona.
Saksa
thumb|Saksalaisten lentopommitusten tuhoja [[Granollersissa vuonna 1938.]] Kansallismieliset pyysivät Saksalta apua välittömästi sisällissodan alettua. Ulkoministeri Konstantin von Neurath kuitenkin kieltäytyi peläten sen aiheuttavan sodan leviämisen koko Euroopan laajuiseksi. Hitler oli eri mieltä kuin Neurath ja aloitti kapinallisten tukemisen jo viikko sodan syttymisen jälkeen. Avun antaminen jatkui, vaikka Saksa syyskuussa allekirjoitti puuttumattomuussopimuksen. Ase- ja miehistökuljetukset tehtiin tämän jälkeen Portugalin kautta. Sota oli maalle hyödyllinen, koska se sai kokeilla uusia aseitaan sekä taktiikoitaan, kuten vuonna 1935 perustettua Luftwaffea. Saksalaiset kehittivät Espanjassa myös panssarisodankäyntiään. Hitler kuitenkin pelkäsi, että laajamittainen sekaantuminen saattaisi johtaa uuteen maailmansotaan, johon Saksa ei vielä ollut valmis. Siksi hän rajoitti Saksan antaman sotilasavun lähinnä kansallismielisten sotakoulutukseen sekä lentokoneisiin ja panssareihin. Omien sotilaidensa sijasta Hitler suostutteli Mussolinin lähettämään Espanjaan italialaisia joukkoja. Lisäksi Saksa osallistui sotaan merivoimillaan, jonka sukellusveneet ja alukset partioivat Espanjan lähivesillä yrittäen suojata Italian tekemiä joukkojensiirtoja ja myös häiritsemällä tasavaltalaisten laivaliikennettä. Yhteensä sotaan osallistui noin 16 000–19 000 saksalaista sotilasta, kun esimerkiksi italialaisia oli 100 000. Apua Saksa toimitti tasavaltalaisille noin 215 miljoonan dollarin edestä. Lentokoneita kansallismieliset saivat 600 ja panssarivaunuja 200.
Elokuussa 1936 Saksa lähetti Espanjaan Legion Condorin, joka oli sisällissotaa varten perustettu Luftwaffen yksikkö. Jo marraskuussa siihen kuului yli sata lentokonetta ja 5 000 miestä kenraalimajuri Hugo Sperrlen johtamana. Vapaaehtoisista lentäjistä koostunut Legion Condor suoritti sodan aikana useita pommituslentoja, joista tunnetuin on huhtikuussa 1937 tapahtunut Guernican pommitus, jonka yhteydessä kuoli ainakin 200–300 siviiliä. Se oli yksi maailman ensimmäisistä siviilikohteita vastaan tehdyistä pommituksista ja se tuomittiin laajalti kansainvälisesti. Sisällissodassa Luftwaffe suoritti koelentoja Stuka-syöksypommittajilla, joiden ulvonnasta tuli myöhemmin salamasodan tunnuspiirre. Saksa otti taistelukäyttöön myös ensimmäistä kertaa Messerschmitt Bf 109 -lentokoneen, koska neuvostoliittolainen Polikarpov I-16 tarjosi vanhoille kaksitasokoneille liian kovan vastuksen.
Italia
thumb|Guadalajaran taisteluun osallistuneita italialaisia. Benito Mussolinin johtama Italia liittyi Espanjan sisällissotaan Hitlerin suostuttelujen jälkeen. Maa oli Saksan tapaan allekirjoittanut puuttumattomuussopimuksen, mutta toimitti kuitenkin koko ajan aseita kansallismielisille. Vuoden 1936 loppuun mennessä Mussolini oli lähettänyt Espanjaan muun muassa 130 lentokonetta, 2 500 tonnia pommeja, 500 tykkiä ja 12 000 konekivääriä. Italialaisia joukkoja maahan alkoi siirtyä joulukuussa 1936. Espanjassa soti muun muassa noin 50 000 vapaaehtoisen fasistin muodostama Corpo Truppe Volontarie. Lisäksi Italian armeija lähetti lähes saman verran miehiä, niin että sotaan osallistui yhteensä noin 80 000–100 000 italialaista. Myös Italian kuninkaallisella laivastolla Regia Marinalla sekä sotaa varten perustetulla ilmavoimien Aviazione Legionaria -yksiköllä oli merkittävä rooli. Ilmavoimien miehistöä Espanjassa oli yli 6 000. Tutkijoiden mukaan Italian osallistuminen sotaan oli olennainen tekijä kansallismielisten voiton kannalta.
Portugali
Portugalin pääministerin António de Oliveira Salazarin johtama Estado Novo -hallitus asettui välittömästi sodan sytyttyä tukemaan Francon kansallismielisiä. Taustalla oli ideologisten syiden lisäksi myös se, että Salazar pelkäsi tasavaltalaisten voiton vaarantavan hänen oman totalitäärisen hallintonsa aseman. Maa oli mukana puuttumattomuussopimuksessa, mutta salli Saksan kuljettaa Portugalin kautta aseita ja miehiä kansallismielisille. Salazar myös pidätti maassa asuneita Espanjan tasavaltalaisia sekä perusti sodan aikana oman salaisen poliisin, joka vangitsi Portugalin toisinajattelijoita. Portugalin joukot eivät virallisesti osallistuneet sotaan, mutta maasta lähti Espanjaan hallituksen ja armeijan tukemana 8 000–12 000 sotilaan Viriatos-osasto, joka koostui vapaaehtoisista fasisteista. Mukana oli jalkaväen lisäksi myös lentäjiä.
1936
thumb|Tasavaltalaisten (sin.) ja kansallismielisten (pun.) alueet syyskuussa 1936. Epäonnistuneen sotilasvallankaappauksen jälkeen heinä-elokuussa 1936 kansallismieliset alkoivat laivata joukkoja Espanjan Marokosta Lounais-Espanjaan ja samaan aikaan Pohjois-Espanjan kapinalliset aloittivat etenemään kohti etelää. Joukot etenivät nopeasti monilla alueilla kohdaten alkuun vain heikkoa vastarintaa. Elokuun 14. päivänä Etelä- ja Pohjois-Espanjan kapinalliset kohtasivat Portugalin rajan tuntumassa sijaitsevassa Badajozissa. Maa oli näin jakautunut kahtia tasavaltalaisten ja kansallismielisten kapinallisten hallitsemiin alueisiin. Tasavaltalaisten haltuun jäivät Biskajanlahden rannikolla sijaitsevat pohjoiset alueet Baskimaa, Asturia ja Cantabria sekä maan länsiosan Katalonia, Valencia, Murcia, Kastilia–La Mancha sekä osat Andalusiaa, Aragoniaa ja Extremaduraa. Kapinallisten tukialueisiin kuuluivat uskonnolliset ja konservatiiviset Kastilia ja León, Galicia, Navarra, La Rioja, suurin osa Extremaduraa sekä osat Andalusiaa ja Aragoniaa. Baleraarien suurista saarista tasavaltalaisten hallussa oli Menorca ja he onnistuivat pitämään itsellään myös pääkaupungin Madridin. Syyskuussa tasavaltalaiset menettivät Kastilia–La Manchan pääkaupungin Toledon. Tapahtumalla oli suuri kuvaannollinen merkitys kansallismielisille. Lokakuussa kansallismieliset käynnistivät suurhyökkäyksen kohti Madridia, josta hallitus siirtyi turvaan sotatoimialueen ulkopuolelle Valenciaan 6. marraskuuta. Madridin ympäristössä käydyt taistelut päättyivät kuitenkin tasavaltalaisten torjuntavoittoon marraskuun lopussa, jonka jälkeen alkoi sodan loppuun asti kestänyt Madridin piiritys.
Sodan ensimmäisten kuukausien aikana nähtiin myös suurin osa niin sanotusta punaisesta terrorista, johon syyllistyivät tasavaltalaiset. Poliittisten vastustajien vangitseminen ja teloittaminen kuului molempien osapuolien toimintatapaan sodan alkuvaiheesta lähtien. Tasavaltalaiset kuitenkin luopuivat siitä jo muutaman kuukauden kuluttua, kun he saivat itsenäisesti toimineet aseelliset ryhmittymät kontrolliin. Kansallismieliset sen sijaan jatkoivat omaa valkoista terroriaan sodan loppuun saakka. Tasavaltalaisten taistelujen ulkopuolella surmaamasta noin 38 000 ihmisestä valtaosa tapettiin vuoden 1936 viimeisen kuuden kuukauden aikana.
1937
thumb|Osapuolten hallussa olleet alueet syksyllä 1937. Tammi-helmikuussa 1937 kansallismieliset yrittivät jälleen vallata Madridia huonolla menestyksellä. Helmikuun alussa alkoi Málagan taistelu, joka päättyi tasavaltaisten raskaiden tappioiden jälkeen kaupungin joutuessa Francon joukkojen haltuun helmikuun 8. päivänä. Tasavaltalaiset menettivät Málagassa kaatuneina yli 3 000 miestä. Lisäksi kansallismieliset teloittivat noin 3 600 antautunutta tasavaltalaista sekä heidän ohellaan tuhansia kaupungista lähteneitä pakolaisia, joista surmattiin kaikki miespuoliset. Helmikuun aikana käytiin myös Jaraman taistelu, jossa molemmat osapuolet kärsivät suuria tappioita. Kansallismielisten tarkoituksena oli katkaista Valenciasta Madridiin johtava reitti, mutta se ei onnistunut. Maaliskuun kolmen ensimmäisen viikon aikana Kastilia- La Manchassa käydystä Guadalajaran taistelusta muodostui tasavaltalaisten ainoa merkittävä voitto koko sodan aikana. Käyttämästään salamasotataktiikasta huolimatta Francon joukot menettivät kaatuneina yli 3 000 sotilasta.
Maaliskuun puolivälistä lähtien kansallismieliset käänsivät huomionsa pohjoiseen, jossa he kukistivat vastarinnan aluksi Baskimaassa kesäkuun puolivälissä ja myöhemmin Asturiassa lokakuun loppuun mennessä. Saksalaiset pommikoneet hyökkäsivät 26. huhtikuuta 1937 tuhoisin seurauksin Guernican kaupunkiin. Guernican pommitus oli siihenastisen sotahistorian suurin siviilikohteeseen suunnattu ilmapommitus. Se sai aikaan runsaasti kansainvälisiä vastalauseita. Pablo Picasso maalasi pommitusta kuvaavan teoksen Guernica, joka on yksi hänen kuuluisimmista töistään.
1938
thumb|Tilanne heinäkuussa 1938. Vuoden 1938 alkuun mennessä sota oli jo kääntynyt kansallismielisten eduksi. Joulukuusta 1937 helmikuuhun 1938 käytiin merkittävä Teruelin taistelu, jonka jälkeen Aragoniassa sijaitseva Teruelin kaupunki päätyi Francon joukkojen käsiin. Huhtikuussa kansallismieliset saavuttivat Aragoniassa toisen suuren voiton, kun he tekivät läpimurron ja saavuttivat idässä Välimeren rannikon. Tämä johti tasavaltalaisten hallussa olleen alueen jakautumiseen kahtia. Tappioita kokeneet tasavaltalaiset yrittivät pääministeri Juan Negrínin johdolla toukokuussa saada aikaiseksi rauhaa, mutta Franco asetti rauhansopimuksen ehdoksi tasavaltalaisten ehdottoman antautumisen, johon nämä eivät suostuneet. Teruelista kansallismielisten joukot etenivät rannikkoa pitkin etelään, kohti tasavaltalaisten pääkaupunkinaan pitämää Valenciaa. Heidän etenemisensä onnistuttiin pysäyttämään XYZ-linjana tunnetulle puolustuslinjalle.
Heinäkuussa tasavaltalaiset aloittivat suuren vastahyökkäyksen, jonka tarkoituksena oli saada takaisin kansallismielisten maan itäosassa valtaamat alueet ja yhdistää jälleen tasavallan joukot toisiinsa. Hyökkäys tunnetaan nimellä Ebron taistelu ja se oli koko sisällissodan suurin ja pisin yhtäjaksoinen taistelu. Tasavaltalaiset saavuttivat aluksi menestystä, mutta marraskuun lopussa he joutuivat vetäytymään takaisin valtaamiltaan alueiltaan ja neljä kuukautta kestänyt Ebron taistelu tuli päätökseensä 26. marraskuuta. Ratkaiseva isku tasavaltalaisten taistelumoraalille oli syyskuun viimeisinä päivinä allekirjoitettu Münchenin sopimus, jossa natsi-Saksa, Britannia, Ranska ja Italia sopivat Tšekkoslovakian sudeettialueiden luovuttamisesta Saksalle. Tämä länsivaltojen myöntyminen osoitti tasavaltalaisille, ettei Länsi-Eurooppaan ollut syntymässä mitään fasismin vastaista liittoutumaa ja he tulisivat jäämään sodassa pelkästään Neuvostoliiton avun varaan Francon, natsi-Saksan ja Italian joukkoja vastaan. Toisen tasavallan pääministeri Juan Negrín oli jo runsasta viikkoa aikaisemmin määrännyt kaikki Kansainvälisten prikaatien joukot vetäytymään. Hänen tarkoituksensa oli näin saada aikaan kansainvälistä painostusta Saksaa ja Italiaa kohtaan, jotta ne olisivat vetäneet omat sotavoimansa pois Espanjasta, mutta suunnitelma ei kuitenkaan onnistunut.
Ebron taistelu ratkaisi sodan voiton lopullisesti Francon fasisteille, jotka aloittivat joulukuussa 1938 suurhyökkäyksen kohti tasavaltalaisten hallussa olevaa Kataloniaa.
1939
thumb|Tilanne helmikuussa 1939 Katalonian valtauksen jälkeen. Kansallismielisten hyökkäys kohti Barcelonaa oli käynnistynyt 23. joulukuuta 1938. Kolmen viikon kuluttua Francon joukot valtasivat noin 80 kilometrin päässä sijaitsevan Tarragonan kaupungin ja etenivät Barcelonaan 26. tammikuuta. Helmikuun ensimmäisellä viikolla kansallismielisten haltuun joutui Katalonian koillisosassa sijaitseva Girona ja lopulta 10. helmikuuta tasavaltalaisten vastarinta maakunnassa oli käytännössä ohitse. Iso-Britannia ja Ranska tunnustivat Francon hallituksen helmikuun 27. päivänä.
Pääministeri Negrinin johtamaa Espanjan toisen tasavallan hallitusta vastaan nousi 5. maaliskuuta sotilasjuntta, joka halusi rauhanneuvotteluja kansallismielisten kanssa. Eversti Segismundo Casadon johtama juntta onnistui syrjäyttämään hallituksen, joka pakeni päivää myöhemmin Ranskaan. Aloitetuissa rauhanneuvotteluissa Franco ei edelleenkään hyväksynyt kuin ehdottoman antautumisen ja niin rauhansopimusta ei saatu aikaan.
Katalonian menetyksen jälkeen tasavaltalaisten ainoat merkittävät tukialueet olivat Madrid ja Valencia, joista ensin mainittu antautui 28. maaliskuuta ja Valencia päivää myöhemmin. Viimeiset tasavaltalaisten hallussa olleet kaupungit olivat Alicante, Almería, Murcia ja Cartagena, jotka joutuivat kansallismielisten haltuun maaliskuun kahden viimeisen päivän aikana. Loputkin tasavaltalaisten joukot antautuivat 1. huhtikuuta, jolloin Franco julistautui sodan voittajaksi. Samana päivänä myös Yhdysvallat tunnusti Espanjan uuden kansallismielisen hallituksen.
Terrori sodan aikana ja sen jälkeen
Kansallismielisten terrori perustui puhdistuksen (limpieza) ajatukselle, joka oli oleellinen osa kapina-ajatusta. Tarkoituksena oli eliminoida Espanjan kansasta vasemmistolaiset ja demokraattis-liberaalit ainekset. Heinäkuusta 1936 alkuvuoteen 1937 kansallismieliset sallivat ”harkinnanvaraisen” tappamisen sodan varjolla, mutta pian tappamiset muuttuivat järjestelmälliseksi. Ensin ammuttiin kaikki sotavangit ja tasavaltalaisten joukossa taistelleet, seuraavaksi ammattiyhdistysjohtajat ja tasavaltalaisen hallinnon edustajat, vasemmistolaiset poliitikot sekä kaikki tunnetut tai epäillyt liberaalit ja vapaamuurarit. Teloituksia johtivat paikalliskomiteat, johon kuului yleensä suuria maanomistajia, paikallisen kansalliskaartin päällikkö ja melko usein pappi. Terrori jatkui kauan sodan jälkeen. Kansallismielisen puolen surmaamia dokumentoituja eli kirjattuja uhreja on noin 80 000, mutta ottaen huomioon rekisteröimättömät ja vielä dokumentoimattomat surmatyöt, saattaa kokonaisuhrimäärä olla jopa 200 000.
Francon vaikutus
Kenraali Francon puolustajat väittävät hänen pelastaneen Espanjan vielä pahemmalta sekasorrolta. Lopulta jotkut sotaan väsyneet tasavaltalaiset espanjalaiset halusivat sodan vain päättyvän, vaikka sitten Francon voittoon. Franco ei suostunut Hitlerin tueksi toiseen maailmansotaan.
Espanjan sisällissota taiteessa
thumb|[[Pablo Picasson Guernica (1937).]] Kirjallisuudessa Espanjan sisällissotaa ovat käsitelleet esimerkiksi Ernest Hemingway romaanissaan Kenelle kellot soivat ja George Orwell reportaasikirjassaan Katalonia, Katalonia.
Pablo Picasson Guernica vuodelta 1937 on tunnetuin Espanjan sisällissotaan liittyvä maalaus.
Espanjalaiselokuvista muun muassa Mehiläispesän henki, Devil’s Backbone ja Pan’s Labyrinth ovat käsitelleet sisällissodan henkisiä haavoja kauhun tai fantasian keinoin. Ohjaaja Álex de la Iglesian Viimeinen sirkus taas käsittelee aihetta suorastaan räävittömästi ja tarantinomaisen epäkunnioittavasti. Myös Roland Joffé esittää Espanjan sisällissotaa elokuvassaan There Be Dragons.
Joonas Lyytinen
Joonas Mikko Antero Lyytinen (s. 4. huhtikuuta 1995 Espoo) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Ruotsin SHL-liigan Timrå IK:ssa.
Kinaldiinipunainen
Kinaldiinipunainen (C21H23N2I) on kinoliinin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää pH-indikaattorina ja väriaineena.
Joonas Lyytinen
Seuraura
Espoosta perheineen parin kuukauden ikäisenä Kuopioon muuttanut Lyytinen on Kalevan Pallon kasvatti. Hän oli kaudella 2010–2011 seuran C-nuorten tehokkain puolustaja runkosarjassa tehoilla 3+8=11. Lyytinen nousi kaudella 2013–2014 KalPan A-nuorten kapteenistoon ja hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 7+17=24. Lyytinen jakoi koko A-nuorten SM-liigan puolustajien pistepörssin kymmenennen sijan kolmen muun pelaajan kanssa. Hän nousi samalla kaudella myös KalPan SM-liigajoukkueeseen. Lyytinen pelasi siellä harjoituskaudella neljä European Trophy -ottelua ja sai yhden syöttöpisteen.
Kinaldiinipunainen
Ominaisuudet
Kinaldiinipunainen on huoneenlämpötilassa hyvin tummanpunaista, lähes mustaa, kiteistä ainetta. Se liukenee vain hyvin vähän veteen, mutta liukenee paremmin muun muassa etanoliin ja etikkahappoon. Yhdisteen absorptiomaksimin aallonpituus on 528nm. Valon vaikutuksesta kinaldiinipunainen hajoaa hitaasti. Kinaldiinipunainen on väritöntä pH:n ollessa alle 1,4 ja muuttuu väriltään punaiseksi pH:n kohotessa välille 1,4–3,2. Kloridi-ionien läsnä olo laskee hieman värinmuutosalueen pH-arvoa.
Joonas Lyytinen
Seuraura
Lyytinen teki liigadebyyttinsä 2. marraskuuta 2013 Espoo Bluesia vastaan. Hänet merkittiin KalPan kakkospuolustajapariin Adam Masuhrin viereen, kun Lyytinen paikkasi Antti Halosen loukkaantumista. Hän avasi maalitilinsä SM-liigassa pelipaikkaansa nähden harvinaisesti heti kahdella osumalla 14. joulukuuta 2013 Jokereita vastaan. Lyytisen osumista ensimmäinen syntyi ylivoimalla ja ratkaisi KalPan 3–1-voittoon päättyneen ottelun. Kauden 2013–2014 mittaan hän vakiinnutti paikkansa joukkueessa ja teki tulokaskautensa aikana kaikkiaan 30 runkosarjaottelussa tehot 3+6=9.
Kinaldiinipunainen
Valmistus ja käyttö
Kinaldiinipunaista valmistetaan kinaldiinietyylijodidin ja p-dimetyyliaminobentsaldehydin välisellä kondensaatioreaktiolla etanoliliuoksessa pyridiinin toimiessa emäksisenä katalyyttinä.
Joonas Lyytinen
Seuraura
Nashville Predators varasi Lyytisen viidennellä kierroksella 132. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2014. Marraskuussa 2014 hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen KalPan kanssa. Kaudella 2014–2015 Lyytinen oli KalPan eniten maaleja tehnyt puolustaja kahdeksalla osumallaan. Tehopisteitä kertyi 17. Kauden 2015–2016 jälkeen, huhtikuussa 2016 hän liittyi loppukevääksi ammattilaistry-out -sopimuksella AHL-joukkue Milwaukee Admiralsiin. Lyytinen ei saanut joukkueessa kuitenkaan peliaikaa. Kaudella 2016–2017 hän teki KalPassa SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 8+16=24. Lyytinen oli joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa.
Etelä-Korean parlamenttivaalit 2016
Etelä-Korean parlamenttivaalit 2016 pidettiin 13. huhtikuuta 2016. Yksikamariseen 300-paikkaiseen kansalliskokoukseen valittiin enemmistövaalilla 253 jäsentä ja listavaalilla 47 jäsentä. Liberaalinen Minjoo-puolue sai niukan paikkaenemmistön kun se sai yhden paikan enemmän kuin hallitseva konservatiivinen Saenuri-puolue. Äänimäärien perusteella kolme suurinta puoluetta olivat Saenuri, Kansanpuolue ja Minjoo.
Joonas Lyytinen
Seuraura
Kaudeksi 2017–2018 Lyytinen teki kaksivuotisen sopimuksen Oulun Kärppien kanssa. Kesäkuussa 2017 hän teki kaksivuotisen tulokassopimuksen Nashville Predatorsin kanssa. Lyytisen kausipalkka NHL:ssä on 750 000 dollaria, farmissa 70 000 dollaria ja hyvät suoritukset mahdollistavat hänelle 160 000 bonuksen. Heinäkuun lopulla Kärppien päävalmentaja Mikko Manner vahvisti Lyytisen lähtevän Pohjois-Amerikkaan. Predators lähetti hänet syksyn harjoitusleirin päätteeksi AHL-joukkue Milwaukee Admiralsiin, jossa Lyytinen pelasi suurimman osan kaudestaan tehden 34 runkosarjaottelussa tehot 1+4=5. Hän pelasi kauden aikana myös yhteensä yhdeksän ottelua ECHL-liigan Norfolk Admiralsissa ja Atlanta Gladiatorsissa.
Alkukauden 2018–2019 Lyytinen pelasi AHL-joukkue Milwaukee Admiralsin vahvuudessa tehden 20 ottelussa kolme syöttöpistettä, kunnes joulukuussa 2018 Nashville Predators asetti hänet ehdottomalle siirtolistalle aikomuksenaan purkaa Lyytisen sopimus. Koska mikään toinen NHL-seura ei napannut häntä vuorokauden kuluessa, Lyytisen sopimus purettiin. Jo seuraavana päivänä hänen kerrottiin palaavan SM-liigaan ja siirtyvän kevääseen 2021 asti ulottuvalla sopimuksella Helsingin IFK:hon. Kaudella 2020–2021 Lyytinen pelasi pitkälti tammikuussa 2021 tulleen loukkaantumisen vuoksi runkosarjassa vain 34 ottelua, mutta hän onnistui kuitenkin tekemään niissä tehot 12+10=22. Lyytinen sijoittui koko SM-liigan puolustajien maalipörssissä toiseksi edellään vain Lukon Robin Press. Hän oli myös HIFK:n kolmanneksi paras maalintekijä Sebastian Dykin kanssa. Lyytinen voitti kauden päätteeksi SM-pronssia. Toukokuussa 2021 hän teki HIFK:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Kausi 2021–2022 jäi Lyytisellä vain 19 runkosarjaottelun mittaiseksi syyskuussa 2021 tulleen loukkaantumisen vuoksi ja hän kuntoutti itseään peräti neljä kuukautta, kunnes palasi kaukaloihin tammikuussa 2022. Lyytinen ei kuitenkaan pelannut pudotuspeleissä. Toukokuussa 2022 hän teki HIFK:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2022–2023 Lyytinen jäi kuitenkin vähälle peliajalle ja hän teki seitsemässä ottelussa yhden syöttöpisteen, kunnes lokakuussa Lyytisen sopimus seuran kanssa purettiin yhteisymmärryksessä. Samana päivänä Lyytisen vahvistettiin siirtyvän Ruotsin SHL-liigan Timrå IK:hon. Seuran General Managerina toimii hänelle KalPasta tuttu Kimmo Kapanen.
Maajoukkueura
Lyytinen pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2015. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2012, jolloin Lyytinen voitti hopeaa. Yhteensä hän on pelannut 14 nuorten ja 20 poikien maaottelua.
Suomen A-maajoukkueessa Lyytinen on pelannut kaksi ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Euro Hockey Challengessa 7. huhtikuuta 2016 Porissa Slovakiaa vastaan. Lyytinen merkittiin Suomen nelospuolustajapariin Joonas Jalvannin viereen.
Pelityyli
Sami Kapanen kuvaili Lyytistä Kalevan Pallon A-nuoria valmentaessaan taitavaksi ja hyvin liikkuvaksi pelaajaksi sekä johtajatyypiksi, jolla on esimerkillinen urheilijan asenne. Kapasen mukaan kiekollinen peli on Lyytisen todellinen vahvuus.
State Farm
State Farm on yhdysvaltalainen vakuutusyhtiö, jonka kotipaikka sijaitsee Bloomingtonissa, Illinoisissa. State Farm Arena sijaitsee Atlantassa, Georgiassa. State Farm oli 36. suurin yritys Yhdysvalloissa liikevaihdolla mitattuna vuonna 2018.
R-12 Dvina
thumb|250px|R-12 Dvina-ohjuksen maanalainen ohjussiilo Plokštinėn metsätukikohdassa Liettuassa. Siilon suojakatto voitiin siirtää syrjään kiskoilla tai räjäyttää ohjusta laukaistaessa. R-12 Dvina oli neuvostoliittolainen kylmän sodan aikainen ballistinen ohjus, joka otettiin käyttöön 1959. Se oli keskipitkän matkan ohjus (MRBM), joka megatonniluokan ydinkärjellä varustettuna olisi soveltunut esimerkiksi Euroopassa käytävään sotaan.
Latviassa R-12 -ohjusasemasta Zeltinissä on tullut matkailunähtävyys.
Ohjus käytti varastoitavaa nestemäistä ajoainetta. Ohjuksen kantama oli 1 800–2 000 kilometriä. Ohjuksessa oli suuri 1–1,3 tai 2–2,3 megatonnin taistelukärki. Ohjus oli epätarkka ja olisi soveltunut lähinnä suurten kaupunkien tuhoamiseen, toisin sanottuna kostoaseeksi. Ohjuksen tarkkuus oli venäläisten mukaan 5 000 metriä, läntisten lähteiden mukaan 1 500–3 000 metriä. Alussa ohjuksessa oli radio-ohjaus, myöhemmin alkeellinen inertiasuunnistusjärjestelmä.
Alun perin ohjus koelaukaistiin maan pinnalla olevista liikkuvista laukaisualustoista, myöhemmin myös vahvistetuista siiloista. R-12-ohjuksia pyrittiin sijoittamaan Kuuban ohjuskriisissä 1962 Kuubaan, mutta tilanteen lauettua Neuvostoliitto veti ohjukset pois.
Tämän Neuvostoliitossa myös nimellä 8K63 tunnetun ohjuksen loi Dnepropetrovskin OKB-586-suunnittelutoimistossa Mihail Jangelin johdolla. pienoiskuva Ohjus oli SS-3 Shysterin (R-5) edelleenkehitelmä.
SAAS
SAAS tai SaaS voi tarkoittaa seuraavia:
Tarto maa rahwa Näddali-Leht
Tarto maa rahwa Näddali-Leht oli ensimmäinen vironkielinen sanomalehti. Se alkoi ilmestyä 1806. Lehteä julkaisi kolme saksalaispappia, ja sen aineisto perustui ulkomaanasioihin keskittyvään tarttolaiseen saksankieliseen lehteen Dörptsche Zeitungiin. Aineiston vuoksi siinä ei kerrottu paikallisia uutisia. Ulkomaanuutisten lisäksi siinä oli maataloutta ja terveydenhoitoa koskevia käytännön neuvoja. Se oli tarkoitettu maaorjatalonpojille.
R-5 (ohjus)
pienoiskuva|339x339px R-5 oli kylmän sodan aikainen Neuvostoliiton asevoimien keskimatkan ohjus.
Miesten joukkuevoimistelu kesäolympialaisissa 1908
Miesten joukkuevoimisteluun Lontoon olympiakisoissa 1908 osallistui 8 joukkuetta, joiden koko vaihteli kuudestatoista neljäänkymmeneen urheilijaan. Ohjelman maksimikesto oli 30 minuuttia ja maksimipisteet 480. Ruotsalaisten ohjelma oli helppo ja sen takia paras, koska liikkeiden tulee olla sellaisia, että kaikki voivat niitä vaikeudetta suorittaa. Edellä mainittu arvosteluperuste tuli yllätyksenä ainakin suomalaisille.
Karl Anton Rönnholm
Karl Anton Rönnholmin vanhemmat olivat koulutoimen ylihallituksen ylijohtajan apulainen Anton Rönnholm (1822–1889) ja Matilda Sofia Maria Roschier. Hän pääsi ylioppilaaksi 1879 Kuopion lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1882, lääketieteen kandidaatiksi 1884 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1889.
Rönnholm oli Helsingin diakonissalaitoksen gynekologisen osaston johtajana vuodesta 1897 ja ylilääkärinä vuodesta 1919. Hän sai professorin arvon 1920.
Karl Anton Rönnholm oli naimisissa vuodesta 1891 Elin Sofia Arppen kanssa. Rönnholmin veli oli insinööri ja Rauma Wood Ltdin toimitusjohtaja Rudolf Rafael Rönnholm (1873–1925).
Arts-Loi/Kunst-Wetin metroasema
Arts-Loi (Kunst-Wet) on Brysselin metron asema Brysselin kaupungin alueella. Sitä käyttävät linjojen 1, 2, 5 ja 6 junat.
Asema avattiin jo vuonna 1969, jolloin sitä käyttivät raitiovaunut. Metroasema siitä tuli vuonna 1976, jolloin ensimmäiset metrojunat otettiin käyttöön.
Freestylehiihto talviolympialaisissa 2002
thumb|Kazakstanilainen postimerkki. XIX talviolympialaisissa vuonna 2002 järjestettiin freestyle-hiihdossa tuttuun tapaan neljä kilpailutapahtumaa. Kilpailut käytiin Deer Valleyssä lähellä kisojen pääkaupunkia Salt Lake City'ä. Yhteensä osallistujia oli 21 maasta 105 urheilijaa.
Hypyt
19. helmikuuta
<br style="clear:both" />
Kumparelasku
9. helmikuuta
<br style="clear:both" />
Hypyt
22. helmikuuta
Lucie Gascon
Lucie Géraldine Gascon (alun perin Fortin; s. 1. tammikuuta 1944 Normandin, Quebec) on kanadalainen harpisti ja säveltäjä. Hän alkoi 11-vuotiaana opiskella pianon- ja nokkahuilunsoittoa Céline Bussières’n johdolla. Conservatoire de musique du Québecissa hän opiskeli Dorothy Weldon Masellan johdolla harpunsoittoa vuosina 1962–1969. Conservatoire de musique du Québec à Montréalissa hän jatkoi opintojaan vuosina 1969–1972 saman opettajan johdolla. Vuosina 1973–1979 hän opiskeli siellä myös kamarimusiikkia Otto Joachimin sekä Arthur Garamin johdolla ja musiikin historiaa Andrée Desautelsin johdolla. Ulkomailla Gascon opiskeli Lily Laskinen johdolla Nizzassa 1975 ja Lucille Lawrencen johdolla New Yorkissa 1976–1977.
Gasconille myönnettiin CMM:ssä kamarimusiikin deuxième prix vuonna 1979. Quebecin kulttuuriministeriön vuonna 1980 myöntämällä stipendillä Gascon lähti Pariisiin, jossa hän työskenteli taas Laskinen kanssa. Siellä hän myös tutustui kelttiharppuun Denise Mégevandin johdattamana. Palattuaan Marokkoon suuntautuneelta kiertueeltaan (1987) Gascon työskenteli afrikkalaisen kora-soittimen parissa.
Levy-yhtiö Dorette on julkaissut Gasconin levytyksiä.
Jääkiekko talviolympialaisissa 1976
Jääkiekko oli vuonna 1976 talviolympialaisten ohjelmassa Innsbruckissa. Ottelut pelattiin 2.–14. helmikuuta 1976. Turnaukseen oli kutsuttu 12 joukkuetta: kaikki kuusi maailmanmestaruuskilpailujen A-sarjassa pelannutta joukkuetta, B-sarjan neljä parasta, C-sarjan voittaja sekä isäntämaa Itävalta. Ruotsi, DDR ja Norja kuitenkin luopuivat turnauspaikastaan, joten niiden tilalle otettiin Romania, Japani ja Bulgaria. Kanada boikotoi kisoja, koska maan ammattilaispelaajat eivät saaneet osallistua turnaukseen, toisin kuin Neuvostoliiton ammattilaistasoiset pelaajat, jotka olivat virallisesti amatöörejä.
Turnaus alkoi yksinosaisella karsintakierroksella. Karsintaottelun voittaja sijoitettiin A-ryhmään, joka pelasi sijoista 1.–6. Hävinnyt joukkue joutui B-ryhmään, jossa ratkottiin sijat 7.–12. Karsinnan otteluparit määritettiin edellisvuoden maailmanmestaruuskisojen sijoitusten perusteella.
Neuvostoliitto voitti kaikki ottelunsa ja otti ylivoimaisen turnausvoiton. Voitto oli Neuvostoliitolle viides jääkiekon olympiaturnauksissa. Viimeinen ottelu Tšekkoslovakiaa vastaan oli tiukka, mutta Valeri Harlamov teki voittomaalin ottelun lopussa. Tšekkoslovakian joukkue kärsi turnauksen aikana kovasta flunssasta, minkä vuoksi pelaajille jaettiin kodeiinia. Ottelussa Puolaa vastaan Tšekkoslovakialla oli pelin lopussa vain 12 pelikuntoista pelaajaa. Ottelun jälkeen František Pospíšil jäi kiinni dopingn käytöstä, minkä seurauksena Tšekkoslovakialta vähennettiin kaksi pistettä ja ottelun maalieroksi korjattiin 0–1. Tšekkoslovakia valitti päätöksestä katsoen, etteivät säännöt kieltäneet kodeiinin lääkekäyttöä. Lopulta Pospíšilin saama pelikielto kumottiin, mutta Puola-ottelun pistemenetys jäi voimaan. Tšekkoslovakia sai tästä huolimatta hopeaa.
Kamppailu pronssimitaleista
Suomalaiset luulivat aivan turnauksen loppuun saakka, että tasapisteissä voimassa ovat samat säännöt kuin maailmanmestaruuskilpailuissakin, joissa maalieron ollessa sama, tehtyjen maalien määrä ratkaisee. Olympialaisten erilaiset säännöt tulivat Suomen joukkueelle epämieluisana yllätyksenä viimeisten otteluiden päätyttyä. Suomelta myös hylättiin yksi maali potkumaalina näissä keskinäisissä otteluissa, kun Yhdysvaltain maalivahti Jim Warden torjui kiekon potkaisemalla sitä niin, että se ilmalentonsa päätteeksi putosi hyökkääjä Hannu Kapasen ylävartaloon ja siitä maaliin. Tilannetta vierestä seurannut sveitsiläistuomari hyväksyi 5–5-tasoitusmaalin heti, mutta kaukaa tilannetta katsellut neuvostoliittolaistuomari hylkäsi maalin, vaikka sääntöjen mukaan lähempää tilannetta seuranneen tuomarin sana oli painavampi. Tämän maalin hyväksyminen olisi riittänyt Suomelle pronssiin. Suomen joukkueen petyttyä se käyttäytyi asiattomasti kisakylässä turnauksen jälkeen.
A-ryhmä (sijat 1.–6.)
* Doping-tapauksen vuoksi Tšekkoslovakia menetti 2 pistettä ja ottelun maalieroksi tuomittiin 0–1.
Parisit (brittiheimo)
pienoiskuva|Parisien alue Britanniassa. Parisit olivat Britannian koillisosien rannikolla ja Abuksen eli Humber-joen rannoilla asunut brittiheimo. Heidän pääkaupunkinsa nimi oli Petuaria.
Parisit saattoivat olla sukua belgeille, ja heimon nimi on toisaalta samankaltainen kuin Galliassa asunut pariisien heimo. On mahdollista, että Britannian parisit ja Gallian pariisit olivat saman kelttiläisen kantaheimon kaksi eri haaraa, joista toinen asettui Galliaan ja toinen Britanniaan.
Viinakortti
Viinakortti oli vuonna 1944 käyttöön otettu ja vuoden 1970 loppuun asti Suomessa käytössä ollut alkoholiliikkeen antama virallinen henkilötodistus, josta käytettiin alkuun nimitystä myymälätodistus ja myöhemmin henkilötodistus. Kortilla ostajat osoitettiin käyttämään heille nimettyä myymälää tarkoituksena estää alkoholin joutuminen salakauppaan sekä samalla estää alkoholin myynti mahdollisille väärinkäyttäjille.
Korttien käyttö alkoi Helsingistä ja Haagan kauppalasta 2. tammikuuta 1944 ja levisi saman vuoden aikana Turkuun, Naantaliin ja Tampereelle. Vuoteen 1947 mennessä kortti oli käytössä koko maassa. Kortti oli alkuun edellytys ostosten tekemiseksi Alkossa, mutta vuodesta 1949 oluen ja mietojen viinien ja vuodesta 1952 osin myös väkevien viinien myynti sallittiin myös kortittomille. Eniten myydyt väkevät viinit palautettiin kortille keväällä 1958. Väkevien alkoholijuomien myynti oli koko kortin käytössäoloajan sidoksissa korttiin. Vuonna 1960 viinakortteja oli eniten suhteessa väkilukuun Naantalissa, jossa niitä oli 23,8 prosentilla väestöstä.
Käynnit alkoholiliikkeessä leimattiin korttiin vuosina 1944–1955. Myös tehdyt ostot merkittiin korttiin vuodesta 1947 alkaen kokonaisuudessaan, myöhemmin vain väkevien juomien osalta. Vuodesta 1957 ostot merkittiin vain väärinkäytöstä epäiltyjen kortteihin. Tästä eteenpäin kortti tuli esittää vain vaadittaessa. Mikäli ostoja tuli liian usein, henkilökunta saattoi ottaa kortin ”kuivumaan” tai asiakas joutui puhutteluun. Myyntikieltoja oli voimassa enimmillään 50 000 ja puhutteluita pidettiin erityisesti tähän tarkoitukseen varatuissa tiloissa jopa yli 100 000 vuodessa. Poliisi ilmoitti juopumuspidätykset Alkolle, ja tästä saattoi seurata henkilötodistuksen peruuttaminen kokonaan tai määräajaksi.
Kortti poistui käytöstä vuoden 1970 lopussa.
Ruotsissa oli koko maassa käytössä Brattsystemet eli Motbok 1919–1955. Esther Hjelt-Cajanus käsitteli Ruotsin järjestelmää teoksessaan Brattsystemet i Sverige (1931).
Vuoden 2007 syksyllä Alko alkoi tarjota vapaaehtoista sähköistä viinakorttia omien juomatottumusten tarkkailuun.
Nuuk Posse
Nuuk Posse on grönlantilainen hip hop -yhtye. Sen jäsenet ovat inuitteja ja esittävät musiikkiaan englannin, tanskan ja grönlannin kielillä.
Peter Motzfeldt, John Olsen ja Henrik Broberg perustivat Nuuk Possen vuonna 1985. Yhtye piti ensimmäisen konserttinsa vuonna 1989. Vuonna 1991 ilmestyi single "Sussa Apinnagu" ja vuonna 1995 albumi NP. Vuonna 1996 Nuuk Posse julkaisi toisen albuminsa Kataaq ja samana vuonna yhtye sai kansallisen kulttuuripalkinnon.
Scooby-Doo (vuoden 1976 televisiosarja)
Scooby-Doo on yhdysvaltalainen Hanna-Barberan tuottama animaatiosarja. Siitä tuotettiin yhteensä 40 jaksoa, joista ensimmäiset 16 jaksoa esitettiin The Scooby-Doo/Dynomutt Hour -ohjelman yhteydessä. Loput 24 jaksoa esitettiin vuosina 1977–1978 Scooby's All-Star Laff-A-Lympics/Scooby's All-Stars -ohjelman yhteydessä.
Sarja Suomessa
Suomessa Scooby-Doota julkaistiin 1990-luvulla VHS:lle ja myöhemmin Nelonen esitti sarjaa vuosina 1998–1999. Sitä esitetään edelleen Suomessa maksullisella Cartoon Network -kanavalla.
Butterworth
Butterworth (tunnetaan myös nimellä Gcuwa) on kaupunki Etelä-Afrikassa Itä-Kapin provinssissa. Kaupungissa oli noin 44 300 asukasta vuoden 2011 väestönlaskennassa.
Vähä-Ahvenainen (Padasjoki)
Vähä-Ahvenainen on Päijät-Hämeessä Padasjoella Arrakosken kylän lähellä sijaitseva järvi.
Butterworth
Ilmasto
Butterworthissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan lauhkea meri-ilmasto. Kesäisin on lämmintä ja sateista, talvisin on leutoa ja kuivempaa. Vuoden keskilämpötila on noin 18 °C ja keskimääräinen sademäärä 670 millimetriä. Helmikuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 21 °C. Viilein kuukausi on heinäkuu, jolloin keskilämpötila on noin 14 °C. Sateisin kuukausi on helmikuu, jolloin sataa keskimäärin noin 90 millimetriä. Kesäkuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 15 millimetriä.
Vähä-Ahvenainen (Padasjoki)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Lummennen ja Vesijaon valuma-alueella (14.25), jonka Pannijoen valuma-alueeseen (14.253) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 134,7 metriä mpy.
Františka Plamínková
Františka Plamínková (5. helmikuuta 1875 Praha, Itävalta-Unkari – 30. kesäkuuta 1942 Praha, Böömin ja Määrin protektoraatti) oli tšekkiläinen poliitikko sekä merkittävä naisasialiikkeen organisoija. Plamínková toimi senaattorina vuosina 1925–1939. Gesapo teloitti hänet vuonna 1942.
Elämä
Plamínková syntyi keskiluokkaiseen perheeseen Itävaltaan kuuluneessa Prahassa. Hän kouluttautui naisopettajaksi, minkä kautta hän sai kontakteja tšekkiläisiin naisasailiikkeisiin. Plamínková oli mukana perustamassa Tšekin Naisten kansallisneuvostoa, joka toimi maan liberaalien naisasiaorganisaatioiden kattojärjestönä. Plamínková valittiin sen puheenjohtajaksi vuonna 1923. Plamínková oli aktiivinen myös kansainvälisessä naisasialiikkeessä ja hänet valittiin muun muassa Kansainvälisen naisten neuvoston (International Council of Women) varapuheenjohtajaksi.
Pidätys ja teloitus
Pian sen jälkeen kun natsi-Saksa oli valloittanut Böömin, Gestapo vangitsi Pláminkován kuulusteltavaksi. Vapauduttuaan hän koetti jatkaa Naisten kansallisneuvoston toimintaa, mutta miehityshallinto teki tämän lähes mahdottomaksi.
Reinhard Heydrichin salamurhan jälkeisten sortotoimien myötä Plamínková vangittiin uudelleen 11. kesäkuuta 1942. Hänet teloitettiin Prahan pohjoisosassa sijainneella ampumaradalla 30. kesäkuuta.
Yksityiselämä
Plamínkován aikaan naisopettajan selibaatti oli laissa säädetty velvoite, eli he eivät saaneet mennä naimisiin. Plamínková pysyikin naimattomana koko elämänsä ajan, ja pitkälti hänen toimintansa ansiosta velvoite kumottiin Tšekkoslovakiassa vuonna 1919.
Vakka-Suomen Panimo
Vakka-Suomen Panimo Oy oli vuonna 2007 perustettu palkittu pienpanimo, joka valmisti Prykmestar-oluita Uudessakaupungissa. Panimon Prykmestar SavuKataja palkittiin 2009 vuoden oluena. Panimo meni konkurssiin talvella 2020.
Palkinnot
<gallery widths=140px heights=190px>
Uusi Viron historia
Uusi Viron historia on professori Seppo Zetterbergin kirjoittama Viron historiaa käsittelevä teos. Teos on ilmestynyt vuonna 2017, ja sen on julkaissut Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Teos kattaa ajan jääkaudesta syksyyn 2016. Se jakautuu maan historian vaiheiden mukaan yhteentoista osaan. Lopussa on kirjallisuusluettelo ja henkilöhakemisto. Kirjassa on mustavalkoinen kuvitus ja karttoja.
Arviot
Outi Hytönen (Suomen Kuvalehti) sanoo, että tiivistäminen "on tehty taitavasti", ja kirja on "yhtä selkeää ja yhtenäistä luettavaa kuin Viron historia."
Guarkumi
Guarkumin tuontia Intiasta EU:hun on valvottu sen jälkeen, kun siitä löydettiin vuonna 2007 dioksiinia.
Käyttö ruokavalmisteissa
Guarkumin laajimmat markkinat liittyvät elintarviketeollisuuteen, jossa guarkumia on käytetty sakeuttamisaineena ja vettä sitovana aineena kastikkeessa, salaatinkastikkeessa, jäätelössä, pikanuudeleissa, lemmikkien ruuassa, lihavalmisteissa ja leivän valmistuksessa.
Guarkumin käytön lisääntymisen vuoksi guar-kasvin viljely on laajentunut myös Intian ja Pakistanin ulkopuolella.
August Fridolf Peltonen
August Fridolf Peltonen (23. lokakuuta 1870 Vesilahti – 20. elokuuta 1952 Nurmijärvi) oli suomalainen teologian tohtori, kirkkoherra ja professori.
Peltosen vanhemmat olivat maanviljelijä Johan August Peltonen ja Emma Susanna Hietaniemi. Hän pääsi ylioppilaaksi 1889 Hämeenlinnan lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1892 sekä suoritti teologisen erotutkinnon 1894. Peltonen vihittiin papiksi 1894. Hän valmistui vielä teologian kandidaatiksi 1899, teologian lisensiaatiksi 1906 ja teologian tohtoriksi 1907. Peltonen opiskeli teologiaa Uppsalassa 1897 sekä Berliinissä ja Hallessa vuonna 1900.