cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Himalaja
Sijainti
thumb|250px|left|Maailman korkein vuori [[Mount Everest (8 844–8 850 m, vasemmalla) ja Nuptse (oikealla) nähtynä Kala Pattharilta.]] Himalaja on nykyisistä vuoristoista korkein. Toiseksi korkeimman vuoriston eli Andien korkein huippu Aconcagua kohoaa ”vain” 6 969 metrin korkeuteen merenpinnan tasosta, kun Himalajalla sijaitsee useita yli 8 000 metriä korkeita huippuja. Vuorista korkein on 8 844–8 850 metrin korkuinen Mount Everest (paikallisissa kielissä Sagarmāthā tai Qomolangma), joka sijaitsee Nepalin ja Tiibetin rajalla. Himalaja ulottuu Bhutanin, Kiinan, Intian, Nepalin ja Pakistanin alueille. Himalaja on myös osa yhtenäistä vuoristoketjua, joka johtaa koko Keski-Aasian ja Euroopan halki. Vuoristoketju koostuu poimuvuorista, ja siihen kuuluvat Himalajan lisäksi Hindukuš, Makranvuoret, Zagros ja Alpit. Kaikkia näitä vuoristoja pakottaa edelleen ylöspäin käynnissä oleva valtavien mannermassojen törmäys.
Joet
Vuoriston sadevedet sekä ylärinteiltä sulavat jäätiköt ja lumet virtaavat lukuisina jokina Himalajan vuoriston laaksoista kohti Aasiaa ympäröiviä valtameriä. Himalajalta saavat alkunsa eräät maailman suurimmista ja vuolaimmista joista. Vuoriston etelärinteiltä alkava Ganges kuljettaa suuria vesi- ja sedimenttimassoja länteen, aina Bengalinlahteen saakka. Lahteen laskeutuu jatkuvasti useita tonneja soraa, hiekkaa ja silttiä. Jokisuuhun on muodostunut laaja suistoalue, missä sijaitsee lukuisia bangladeshilaisia asutuskeskuksia. Himalajan pohjoisrinteiltä laskevat Indus ja Brahmaputra. Indus virtaa ja kuljettaa mukanansa tuomaa lastia ensin kohti luodetta ja sitten kohti etelää, jossa joen suisto on. Brahmaputra koukkaa idän ja etelän kautta, minkä jälkeen se kääntyy kohti länttä ja yhdistyy lopulta Gangesiin. Jokien suistot ovat massiivisia. Sekä Bengalinlahti että Arabianmeri ovat painuneet kuopalle pelkästä jokisuistojen painosta. Joet tuovat suistoalueille vuosittain uuden sedimenttikerroksen, mikä pitää maaperän viljavana. Systeemin ansiosta nämä alueet kuuluvat maapallon hedelmällisimpiin viljelymaihin. Viljava maaperä työllistää miljoonia ihmisiä, jotka saavat näin elantonsa. Paikallisia ihmisiä uhkaavat tosin vuosittain toistuvat tuhotulvat.
Muodostuminen ja vuoristoon edelleen vaikuttavat voimat
Noin 130 miljoonaa vuotta sitten Intian laatta irtosi Australian ja Etelämantereen laattojen tavoin muinaisesta Gondwanan mantereesta. Intian laatta kulki pitkän matkan kohti pohjoista yhdeksän senttimetrin vuosinopeudella. Intian laatan lähestyessä Aasian mannerta niiden välissä ollut Tethysmeri mataloitui ja lämpeni. Merenpohjan laita vajosi Euraasian laatan reunalla olleeseen syvänmeren hautaan. Silloin muodostui magmaa, joka synnytti tulivuorten rivistön samantapaisesti kuin nykyisin tapahtuu Japanin ja Chilen rannikoilla. Noin 40–50 miljoonaa vuotta sitten tilanne muuttui, kun Intian ja Aasian mannerjalustat kohtasivat toisensa. Usein mannerlaattojen törmäyskohdissa jompikumpi laatoista pyrkii liikkumaan toisen alle tai päälle, jolloin alempi laatta joutuu vajoamaan syvemmälle. Näin ei kuitenkaan tapahtunut Intian ja Aasian kohdatessa, jolloin kumpikaan ei kyennyt siirtymään toisen alle. Sen sijaan molempien reuna-alueet alkoivat rypistyä ja poimuuntua törmäyksessä. Tethysmeren merenpohjaan syntyneet sedimenttikivet (hiekkakivi, savikivi ja kalkkikivi) altistuivat voimakkaasti poimutukselle ja metamorfoosille, jolloin törmäys kohotti niitä useiden kilometrien korkeuteen. Muinaisen merenpohjan merkkejä, kuten simpukankuoria ja korallinkappaleita, löytyykin nykyisin vuorenrinteiltä. Mannerlaattojen kohtaamisesta seuraavien 30 miljoonan vuoden aikana Tethysmeren matalat osat vähitellen kuivuivat merenpohjan työntyessä ylöspäin Indo-Australian laatan vaikutuksesta, jolloin syntyi Tiibetin ylänkö. Ylängön etelälaidalle syntyivät Trans-Himalajan vuoret, joista tuli alueen ensimmäinen suuri vedenjakaja. Ne kohosivat myös tarpeeksi korkealle muodostaakseen ilmastollisen rajakohdan.
Mantereiden törmääminen sekä Himalajan poimuuntuminen ja kohoaminen jatkuu yhä, minkä takia Himalajan seudulla tapahtuu toistuvasti voimakkaita maanjäristyksiä. Tuhoisin viime aikojen paikallisista maanjäristyksistä oli Kashmirin maanjäristys vuonna 2005. Järistyksen seurauksena 90 000 ihmistä kuoli ja 570 000 huonosti rakennettua taloa tuhoutui. Vaikka Himalaja kohoaa edelleen mannerlaattojen rypistyessä, myös eroosio vaikuttaa voimakkaasti maastoon. Eroosio pyrkii jatkuvasti kuluttamaan tai tasoittamaan koko vuoristoa aina merenpinnan tasalle asti.
Kolme vuorijonoa
thumb|250px|Himalajan geologiaa . Ala-Himalaja on merkitty vuorijonon alaosaan keltaisella. Nykyisin törmäävien laattojen välillä saumakohtaa myötäilee lukemattomia kilometrien korkuisia poimuvuoria ja niiden väliin jääviä syviä laaksoja. Näistä muodostuva Himalajan vuoristo voidaan kuitenkin jakaa kolmeen samansuuntaiseen, mutta geologisilta ominaisuuksiltaan selvästi toisistaan erottuvaan vuorijonoon, Siwalikvuoriin, Ala-Himalajaan ja Ylä-Himalajaan.
thumb|right|250px|Ylä-Himalajan koillispäässä, Tiibetissä sijaitseva [[Namcha Barwa (7 782 m).]] Vuorijonoista eteläisimmät Siwalikvuoret reunustavat Intian tasankoja ja rajaavat Himalajan niiden pohjoispuolelle. Pieniä idässä olevia aukkoja lukuun ottamatta Siwalikvuoret levittäytyvät koko Himalajan eteläpuolen pituudelle. Siwalikvuoret ovat leveimmillään Intian Himachal Pradeshin osavaltiossa, jossa vuoristolla on leveyttä 100 kilometriä. Pääosin vuoriston eteläinen raja kulkee 275 metrin korkeuskäyrän kohdalla. Pohjoisen suuntaan vuoret nousevat vielä noin 760 metriä korkeammalle. Siwalikvuoriston päävuorijonon Intian tasankojen puoleiset etelärinteet ovat jyrkempiä kuin pohjoisrinteet. Pohjoispuolella Siwalikvuoret laskevat hiljalleen tasapohjaisille painannealueille, joista käytetään nimitystä dun. Tällaisista vatimaisista syvänteistä tunnetuin lienee Dehra Dun, joka sijaitsee Uttarakhandin osavaltiossa, luoteenpuoleisen Uttar Pradeshin osavaltion rajalta pohjoiseen.
Keskellä eli Siwalikvuorten pohjoispuolella on Ala-Himalaja, joka koostuu pääosin Tethysmeren poimuuntuneista ja kasautuneista sedimenttikivistä. Ala-Himalajan vuorijono on 80 kilometriä leveä ja sen 900 metrin korkuiset laaksot levittäytyvät vaihteleviin suuntiin. Vuoret puolestaan kohoavat 4 500 metrin korkeuteen merenpinnan tasosta. Vuorten naapurihuiput ovat keskenään melko samankorkuisia, mikä saa vuoriston näyttämään palasiksi leikatulta ylätasangolta. Ala-Himalajan kolme päävuorijonoa Nag Tibba, Dhaola Dhar ja Pir Panjal ovat haarautuneet pohjoisempana sijaitsevasta Ylä-Himalajan vuoristosta. Nag Tibba on näistä kolmesta itäisin ja sen Nepalissa sijaitsevan itäpään korkeus on noin 8 200 metriä merenpinnan tasosta. Vuorijono muodostaa myös Uttarakhandin osavaltiossa vedenjakajan Ganges- ja Yamunajokien välille.
Ylä-Himalaja on kolmesta vuorijonosta pohjoisin ja muodostaa koko Himalajan vuoriston ”selkärangan”. Ylä-Himalaja on muodostunut graniitista ja gneissistä koostuvasta kiteisestä maankuoresta sekä vuorenhuippuja kattavista sedimenttikiven jäänteistä. Pysyvine lumineen Ylä-Himalaja on myös korkein kaikista kolmesta vuorijonosta. Suuri osa sen alueesta kohoaa yli 5 500 metrin korkeudelle merenpinnan tasosta, ja korkeimmillaan se on Nepalissa. Maailman 13 korkeimmasta vuoresta 10 kuuluu Ylä-Himalajaan. Nämä 10 vuorenhuippua ovat Nanga Parbat, Dhaulagiri I, Annapurna I, Manaslu I, Xixabangma (Gosainthan), Cho Oyu, Mount Everest, Lhotse, Makalu I, Kanchenjunga I, ja niistä jokainen kohoaa yli 8 000 metriin. Ylä-Himalajan vuoristo kulkee luoteesta kaakkoon Jammu ja Kashmirista Sikkimiin. Sikkimistä itään vuorijono jatkuu itä–länsi-suuntaisesti edelleen 420 kilometriä Bhutanin ja Intian Arunachal Pradeshin osavaltion itäosan läpi Kangtovuorelle (7 090 m), josta vuorijono taittuu kohti koillista ja päättyy Namcha Barwa -vuoren (7 782 m) luona. Ylä-Himalajan ja sen pohjoispuolella olevien vuoristojen, ylätasankojen ja painauma-alueiden välillä ei ole tarkkaa rajaa. Alueet liitetään yhteen usein nimillä Tethysin tai Tiibetin Himalaja ja Trans-Himalaja, ja ne jatkuvat Tiibetissä pitkälle pohjoiseen. Kashmirissa ja Intian Himachal Pradeshin osavaltiossa Tethysin alue on leveimmillään muodostaen Spitin painanteen ja Zaskarin vuoriston.
thumb|250px|left|Himalaja kuvattuna [[Kansainvälinen avaruusasema|kansainväliseltä avaruusasemalta pohjoisen suunnalta. Etualalla on Tiibetin ylänkö.]] thumb|250px|left|Seitsemän kilometriä korkea Machapucharé-vuoren huippu.
Vuoret
Himalajalla sijaitsevat maailman korkeimmat vuoret. Maailmassa on 14 yli 8 000 metriä korkeaa vuorta ja ne kaikki sijaitsevat Himalajan ja Karakorumin alueilla:
Ilmasto
Himalajan ilmasto-olosuhteet vaikuttavat noin 28–33 leveysasteilla päiväntasaajalta pohjoiseen. Vuoriston alpiininen ilmasto vaihtelee korkeuden mukaan: ilma kylmenee korkeuden kasvaessa, kun taas matalammalla ilma muuttuu kosteammaksi. Tämän vuoksi alueen lämpötilat vaihtelevat nopeasti. Alueen ilmastolle tunnusomaisia ovat äkilliset monsuunit, tulvat, kovat tuulet, lumimyrskyt sekä muut sateet, minkä vuoksi paikalliset olosuhteet voivat olla arvaamattomat. Paikallisesti alpiininen ilmasto on samankaltainen kuin sitä ympäröivän biomin. Kummallakin puolella vuoristoa on erityyppiset biomit, mistä johtuen myös kummankin puolen ilmastot poikkeavat toisistaan. Himalajan päävuodenajat ovat kesä ja talvi. Talvet ovat hyvin kylmiä, ja lunta sataa lähes koko ajan. Kesällä ilma on huomattavasti leudompaa, mutta ylhäällä vuorilla on tavallista, että lunta voi sataa joka kuussa ympäri vuoden.
Luonto
thumb|275px|right|[[Rhododendron arboreum on alppiruusuihin kuuluva kasvi ja Nepalin kansalliskukka. Taustalla on Annapurna South (7 219 m), eräs Nilgiri Himal -vuoriryhmän huippu, joka kuuluu samalla suurempaan Annapurnan vuoristoalueeseen.]] Koska vuoristo kattaa hyvin laajan alueen ja sen korkeusvaihtelut ovat suuria, myös alueen biodiversiteetti on erityisen suuri. Sekä kasvillisuuteen että eläimistöön vaikuttavat eri korkeuksissa vallitsevat ilmasto-olosuhteet. Alueella elää tuhansia kasvi- ja eläinlajeja, joista kukin on sopeutunut elämään tietynlaisissa olosuhteissa. Ihmisten tulo alueelle ja maankäyttö on saanut monet paikalliset lajit kuolemaan sukupuuttoon tai saattanut ne uhanalaisiksi.
Kasvillisuus
Kasvillisuus vaihtelee kantavuoriston trooppisista lehtimetsistä keskikorkeuksien lauhkeisiin metsiin. Tammia, laakerikasveja ja kastanjoita kasvaa ylimmillään noin 2 100 metrin korkeudessa. Ylempänä kasvavat havupuu-, ala-alpiiniset- ja alpiiniset metsät. Mäntyjä tavataan ylimmillään jopa 3 600–3 700 metriä merenpinnan tasoa korkeammalla. Sitä korkeammalla enää vain tietyt jäkälät, ruohokasvit ja sammalet kykenevät selviytymään kylmissä olosuhteissa. Metsänrajan yläpuolella alpiiniset ruohomaat ja alppiniityt levittäytyvät pitkin rinteitä. Niitä ylempänä kasvillisuus muuttuu pensasaroksi, joka jatkuu aina pysyvän lumirajan korkeudelle asti. Monissa paikoin Himalajan vuorenrinteitä tavataan alppiruusuja (Rhododendron). Alempana Himalajan eteläpuolella kasvaa trooppisia kasveja. Himalajan trooppiset metsät jakautuvat pääsäännöllisesti kahteen tyyppiin: trooppisiin sademetsiin ja trooppisiin kesävihantiin metsiin. Trooppiset sademetsät ovat tiheäkasvuisia, ikivihreitä, synkkiä ja jokseenkin samankaltaisia kuin esimerkiksi Amazonin metsät tai muut vastaavat päiväntasaajan ympäristön metsät. Himalajan trooppisia sademetsiä esiintyy lähinnä vuoriston itäosissa, jonne raskaat vesisateet usein kertyvät. Himalajan länsi- ja keskiosissa kasvaa tiheää subtrooppista ja alpiinista metsää. Kylmillä Transhimalajan aavikkoalueilla on puolestaan harvakasvuista aavikkokasvillisuutta.
thumb|275px|left|Jakki Nepalissa. Taustalla oleva vuori on [[Kangtega (6 685 m).]]
Eläimistö
Niin kuin Himalajan kasvillisuus, myös eläimistö on erittäin monimuotoinen niin nisäkkäiden, lintujen, matelijoiden, sammakkoeläinten kuin Himalajan järvissä elävien kalojen osalta. Eläimistö eroaa huomattavasti muun Intian niemimaan, kuten esimerkiksi Intian tasankojen eläimistöstä. Himalajan eri eläinlajit ovat sopeutuneet elämään mitä erilaisimmissa elinympäristöissä kuivilta ja lauhkeilta metsiltä puurajan yläpuolisiin olosuhteisiin. Eläinten tarvitsee sopeutua vuoriston erilaisiin olosuhteisiin kuten kylmyyteen, paikkakohtaisiin vähäisiin tai runsaisiin sademääriin ja korkeuseroihin. Eläimet ovat mukautuneet monin tavoin, niin käyttäytymiseen liittyen kuin fysiologisesti, eri puolilla Himalajaa vallitseviin äärimmäisiin ilmasto-olosuhteisiin. Monet eläimet esimerkiksi vaeltavat kausiluonteisesti etsien ravintoa sekä parempia elinolosuhteita. Kesäisin monet liikkuvat matalammilta rinteiltä korkeammille löytääkseen alpiinista ruohoa tarjoavia paikkoja. Talvisin näillä eläimillä on tapana laskeutua alemmaksi selviytyäkseen vuorilla puhaltavilta kylmiltä tuulilta. Jotkin eläimet nukkuvat talviunta, kun taas toisilla on paksu turkki ja tuuhea häntä, jotka suojaavat eläimiä kylmyydeltä. Korkealla elävillä eläimillä on suuret nenäontelot, joista on etua vuoriston ohutta, vähähappista ilmaa hengitettäessä.
Lihansyöjät ovat Himalajan vaikeimmin tavattavia nisäkkäitä, eivätkä vähiten karuilla ja kylmillä erämailla. Korkeilla vuorilla elää erilaisia petoeläimiä, joista osa on erittäin uhanalaisia ja vaarassa kuolla sukupuuttoon. Niiden harvinaisuuteen ovat paljolti vaikuttaneet myös niitä metsästäneet ihmiset. Haitta on ollut näiden petoeläinten määrän kannalta suuri, sillä ilman ihmistäkin ne vain juuri ja juuri kykenevät selviytymään alueen herkissä ekosysteemeissä. Himalajan eteläpuolen alemmilla alueilla elää tiikereitä (Panthera tigris), apinoita, leopardeja (Panthera pardus) ja aasiannorsuja (Elephas maximus). Yksi vuoristoisen biomin tyypillisimmistä nisäkkäistä on kuitenkin jakki (Bos grunniens). Jakki voi kasvaa lähes 2 metriä pitkäksi ja se painaa yleensä noin 500–550 kilogrammaa. Painostaan huolimatta jakki ei ole erityisen kömpelö, vaan pikemminkin melko ketterä. Härkien tavoin se saattaa ärsyyntyessään hyökätä sarvillaan. Jakilla on erikoisia ruumiillisia toimintoja, jotka auttavat eläintä selviytymään korkealla vuoristossa. Esimerkiksi sillä kasvaa runsaasti pitkiä karvoja, jotka muodostavat paksun turkin ja pitävät eläimen lämpimänä kylmissä olosuhteissa.
Historia
Himalaja oli pitkään ylittämätön este ihmiselle, mistä johtuu sen eri puolille syntyneet toisistaan poikkeavat kieli- ja kulttuuriryhmät. 10 000 vuotta sitten koko vuoristo oli lumen ja jäätiköiden peitossa, joten olosuhteet eivät tuolloin olleet vielä ihmiselle suotuisat. Ylöspäin vetäytyvä lumiraja toi alueelle ensin kasveja ja muita eläimiä. Olosuhteiden muuttuessa suotuisammiksi levittäytyivät kasvit ja eläimet yhä korkeammille rinteille. Ihmiset alkoivat siirtyä Himalajan rinteillä oleville laidunmaille noin 1500 eaa. Korkea ilmanala asetti kuitenkin sekä ihmiset että eläimet jatkuvaan selviytymiskamppailuun. Vuoristoilman vähäinen happipitoisuus suosi luonnonvalinnassa vahvakeuhkoisia sekä runsaasti hemoglobiinia omaavia yksilöitä. Näiden ominaisuuksien ansiosta hapenottokyky on tavanomaista merenpinnan tasolla asuvaa suurempi. Ihmiset viettivät puolipaimentolaista elämää, joka oli tiukasti kiinni vuodenajoissa. Talvella he siirsivät kotieläimensä alavuoriston talvilaitumille ja kesällä puolestaan jopa 3 000–4 000 metrin korkeudessa oleville kesälaitumille. Pysyvälle maanviljelylle olosuhteet ovat suotuisat vain 1 700 metrin korkeudella ja sitä alempana. Paikalliset maanviljelijät ovat pengertäneet laaksoja ympäröivät alarinteet pieniksi peltotilkuiksi. Tasaisilla pelloilla kasvatetaan kastelun turvin riisiä, maissia, hirssiä, perunaa ja ohraa. Osissa Itä-Himalajaa, missä on rehevämpää kasvillisuutta, harjoitetaan edelleen kiertoviljelyä. Tässä maankäyttömuodossa viljeltävä alue raivataan kasvipeitteestä ja poltetaan ennen kylvöä. Kyseisessä maankäyttömuodossa peltojen pengertäminen ja maan kyntäminen on tarpeetonta. Tällöin maaperän viljavuus riittää kuitenkin vain 2–3 vuodeksi. Tämän jälkeen pelto jätetään lepäämään ja uusi alue raivataan.
Nopea väestönkasvu ja ihmisten jokapäiväinen viljelytoiminta kuormittavat ympäristöä suuresti. Peltojen laajamittainen raivaus köyhdyttää maaperää ja voimistaa eroosion vaikutusta. Tulvat laaksonpohjilla ja suistoissa ovat yleistyneet, ja suuri osa Himalajan alueen paikallisesta kasvistosta ja eläimistöstä on käynyt uhanalaiseksi. Vanhat perinteet yhdistettynä laittomaan kauppaan voi koitua useiden lajien olemassaolon kannalta kohtalokkaaksi. Kauppatavarana erittäin kysyttyjä ovat muun muassa tiikerit ja lumileopardit, joita pyydystetään esimerkiksi niiden turkin ja aasialaisessa perinnelääkinnässä käytettyjen luiden vuoksi. Urospuolisten myskikauriiden myskirauhasten tuottaman myskin uskotaan lisäävän ihmisten seksuaalista virettä, minkä vuoksi myös niitä metsästetään Himalajalla aktiivisesti. Myskiä käytetään raaka-aineena sekä hajuvesiteollisuudessa että kiinalaisessa lääketieteessä. Itämaisen lääketieteen halutuimpia aineita on kauluskarhun sappirakosta saatu sappineste, mistä johtuen myös kyseistä lajia pyydetään.
Väestö
Himalajan alueella elää yli 52 miljoonaa ihmistä. Ala-Himalajaa ja Himalajan keskimmäisen vuorijonon laaksoja itäisestä Kashmirista aina Nepaliin saakka asuttavat enimmäkseen intialaista alkuperää olevat hindut. Pohjoisessa Ylä-Himalajaa asuttavat tiibetiläiset buddhalaiset Ladakhista Koillis-Intiaan. 1 830–2 440 metrin korkeudella Keski-Nepalissa intialaiset ja tiibetiläiset kulttuurit ovat sekoittuneet muodostaen omanlaisensa kulttuurin, joka on yhdistelmä kumpaankin kuuluvia perinteitä. Intian itäisen Himalajan ja itäisen Bhutanin lähiympäristöä asuttavat animismin harjoittajat, joiden kulttuuri on samankaltainen kuin pohjoisessa Myanmarissa ja Kiinan Yunnanin maakunnassa. Läntistä Kashmiria asuttavat muslimit, joiden kulttuuri vastaa Afganistanin ja Iranin kulttuuria.
thumb|left|190px|Kävelysilta matkalla Everestin perusleirille, Nepalissa.
Maaliikenne
Himalajan ainoat kulkuyhteydet olivat pitkään lähinnä erilaisia kävelypolkuja. Vaikkakin syrjäisemmillä seuduilla nämä ovat edelleen tärkeitä, tieliikenne on tehnyt tuloaan vuoristoisessa ympäristössä, ja nykyisin Himalajan vuoristo onkin saavutettavissa sekä pohjoisesta että etelästä. Nepalissa itä–länsi-suuntainen valtatie kulkee Tarain alangon läpi ja yhdistää useita vuoristolaaksoihin johtavia teitä. Nepalin pääkaupunki Kathmandu on yhteydessä Pokharaan Ala-Himalajalla kulkevalla maantiellä. Toinen maantie vie läpi Kodarin solan, mistä Nepal on yhteydessä Tiibetiin. Kathmandusta Hetaudan ja Birgunjin (Birganj) kautta Birauniin johtava maantie muodostaa kulkuyhteyden Nepalin ja Biharin osavaltion sekä muun Intian välillä. Himalajan luoteisosassa Karakorumin maantie yhdistää Pakistanin ja Kiinan. Himachal Pradeshin läpi kulkevaa Hindustan–Tiibet-tietä on kunnostettu huomattavasti. Tämä 480 kilometriä pitkä maantie kulkee Shimlan (entinen Intian pääkaupunki) läpi ja ylittää indo-tiibetiläisen rajan Shipkin solan lähellä. Kullulaakson Manalista valtatie ylittää Ylä-Himalajan vuoriston lisäksi nykyisin myös Zaskarin vuoriston saavuttaen Lehin ylemmässä Indusin laaksossa. Leh on yhteydessä myös Intiaan Srinagarin kautta Kashmirin laaksossa; tie Srinagarista Lehiin ylittää 5 404 metriä korkealla olevan Khardungin solan, joka on historiallisen Keski-Aasian ja Intian välisen karavaanireitin korkeista solista ensimmäinen. Vuoden 1950 jälkeen monia muitakin teitä on rakennettu Himalajalle.
Ainoa suora reitti Intian Punjabista Kashmirin laaksoon on Jalandharin (Punjabin osavaltiossa, Intiassa) ja Srinagarin välinen maantie, joka kulkee Pathankotin, Jammun, Udhampurin, Banihalin ja Khahabalin kautta. Reitti kulkee Pir Panjal -vuoriston poikki tunnelin kautta Banihalissa. Uudemman tien johdosta Rawalpindin (Pakistan) ja Srinagarin (Jammu ja Kashmir) välinen vanha tie menetti asemansa tärkeänä kulkureittinä ja se suljettiin Intian ja Pakistanin hallinnoimien Kashmirin osien välisellä valvotulla linjalla.
Historiallinen Kalimpangin ja Lhasan välinen karavaanireitti sijaitsee Sikkimin Himalajalla ja kulkee Gangtokin kautta. Ennen 1950-luvun puoliväliä Gangtokin ja Rangpon välillä oli vain yksi 50 kilometrin mittainen moottoriajoneuvojen käytössä oleva maantie. Osuuden jälkeen maantie jatkui 110 kilometrin matkan kohti etelää, Shiliguriin Länsi-Bengalissa. Myöhemmin Sikkimin eteläosaan on rakennettu useita nelipyöräisten moottoriajoneuvojen käyttöön soveltuvia teitä. Shiligurista alkavaa maantietä on myös rakennettu lisää ja jatkettu pohjoisessa Sikkimissä sijaitsevan Lachungin kautta Tiibetiin.
Ala-Himalajalle on kaksi kapearaiteista päärautatietä, jotka kulkevat vuoristoiselle seudulle Intian tasangoilta. Toinen niistä kulkee läntisellä Himalajalla Kalkan ja Shimlan välillä ja toinen itäisellä Himalajalla Shiligurin ja Darjilingin välillä. Eräs noin 50 kilometrin pituinen kapearaiteinen rautatie alkaa Intian Biharin osavaltiossa sijaitsevasta Raxaulista ja kulkee Nepalissa Amlekhganjiin. Ulommalle Himalajalle on yhteydessä myös kaksi lyhyttä rautatietä. Niistä toinen, Kullulaakson rautatie, kulkee Pathankotin ja Jogindarnagarin välillä, ja toinen Haridwarin ja Dehra Dunin välillä.
Lentoliikenne
thumb|250px|[[Tribhuvanin kansainvälinen lentoasema Kathmandussa, Nepalissa.]] Himalajalla sijaitsee kaksi suurta lentoasemaa: yksi Kathmandussa ja toinen Srinagarissa. Kathmandun luona sijaitsevaa Tribhuvanin kansainvälistä lentoasemaa palvelevat niin kansainväliset kuin paikalliset lennot. Näiden kahden suuren lentoaseman lisäksi yhä enemmän pieniä paikallisia lentokenttiä on rakennettu Nepaliin sekä muihin valtioihin Himalajan alueella. Niin kuin kulkuyhteyksien paraneminen maalla, myös kehittynyt lentoliikenne on palvellut turismin kasvua Himalajalla.
Santaholma (Haukipudas)
thumb|240px|Santaholman sahan vanha tiilipiippu Santaholma on asuinalue Haukiputaan kaupunginosassa Oulussa. Lähiötyyppinen omakotitalo- ja rivitaloasuinalue rakennettiin 1990-luvun alussa Haukiputaan kirkonkylän länsipuolelle Kiiminkijoen etelärannalle. Nimensä Santaholma on saanut kalajokisen perheyhtiön A. Santaholma Oy:n Jokirannan sahalaitoksesta, joka toimi alueella vuosina 1915–1968. Vanhan sahalaitoksen korkea tiilipiippu seisoi näkyvänä maa- ja merimerkkinä Santaholman venesataman lähistöllä aina vuoteen 2019 saakka, jolloin se huonokuntoisena purettiin kustannus- ja turvallisuussyistä.
Lumikynsimö
Lumikynsimö (Draba nivalis) on ristikukkaiskasvien (Brassicaceae) heimoon ja kynsimöiden (Draba) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen ja pienikokoinen ruohovartinen kasvilaji, jota tavataan pohjoisilla alueilla.
Lumikynsimö voi kasvaa noin 10 cm korkeaksi ja on kasvutavaltaan pysty. Varret ovat tavallisesti lehdettömiä, mutta varsien tyvillä on lehtiruusukkeet. Lehdet ovat pieniä, mutta lehtiruusukkeet ovat kuitenkin melko tiiviitä. Varsi ja lehdet ovat pienten tähtikarvojen peitossa, mikä luo kasville sen vaaleanharmaanvihreän yleisvärityksen. Lumikynsimön kukat ovat pieniä ja niissä on valkoiset terälehdet. Lidut ovat kaljuja, munamaisen soikeita ja lyhytperäisiä. Lumikynsimö kukkii kesä–heinäkuussa.
Lumikynsimö kasvaa kalkkipitoisilla kasvupaikoilla tunturialueilla, kuten kalliohyllyillä, vuotomailla sekä lapinvuokkonummilla. Suomessa lumikynsimöä tavataan vain Enontekiöltä Kilpisjärven lähialueilta. Lumikynsimö on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi (NT) lajiksi.
Painkiller Jane
Painkiller Jane on yhdysvaltalaisen Event Comics -sarjakuvakustantamon julkaisemissa sarjakuvissa esiintyvä fiktiivinen supersankari. Jimmy Palmiottin ja Joe Quesadan luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1995 sarjakuvassa 22 Brides, mutta sai oman viisiosaisen minisarjan vuotta myöhemmin. Jane on vieraillut muun muassa Tuomarin, Vampirellan ja Hellboyn sarjakuvissa.
Hahmo sai uudelleenjulkaisun Dynamite Entertainmentin alaisuudessa oman minisarjan myötä. Tuon jälkeen Marvelin omistama Icon Comics julkaisi hahmosta kaksi minisarjaa.
Myöhemmin hahmo siirtyi Jimmy Palmiottin ja Amanda Connerin omistaman PaperFilmsin alaisuuteen, jossa sitä on julkaistu useilla eri kielillä. Palmiotti kertoi alkuvuonna 2014 ilmestyneen "The Price of Freedom" sarjakuvan aikana Painkiller Janen tulevaisuuden sarjakuvissa olevan uhattuna heikkojen myyntimäärien vuoksi.
Sarjakuvahahmon pohjalta on luotu elokuva vuonna 2005 ja televisiosarja vuonna 2007. Lotus Entertainment ja Solipsist Film ilmoittivat marraskuussa 2016 suunnitelmista tuoda hahmo uudelleen elokuvaruudulle.
Digikuva
Digikuva on Bonnier Publicationsin julkaisema digitaaliseen valokuvaukseen keskittynyt aikakauslehti. Se ilmestyy 18 kertaa vuodessa. Lehden levikki on 3 077 (LT 2016).
Juhani Aaltola
Juhani Matti Petteri Aaltola (s. 5. helmikuuta 1942 Kihniö) on suomalainen yhteiskuntatieteiden tohtori ja Chydenius-instituutin emeritusprofessori. Juhani Aaltola on osallistunut yhteiskunnalliseen ja kasvatuksesta käytävään keskusteluun ja korostanut opettajan tehtävää yhteiskunnallisena vaikuttajana. Aaltola siirtyi eläkkeelle vuonna 2005.
Juhani Aaltolan puoliso on runoja ja pakinoita julkaissut opettaja Sinikka Aaltola. Politiikantutkija Mika Aaltola ja filosofi Elisa Aaltola ovat heidän lapsiaan.
Kuluttajavirasto (Ruotsi)
Kuluttajavirasto on Ruotsissa toimiva valtiollinen kuluttajaneuvontaan erikoistunut hallintoviranomainen. Sen toiminnasta vastaa finanssiministeriö.
Vastuualueet
Kuluttaja-asioista vastaavana hallintoviranomaisena Kuluttajaviraston tehtäviin kuuluu valvoa kuluttajan oikeuksia tukevien sääntöjen noudattamista sekä sitä, että kuluttajilla on mahdollisuus saada heille kuuluvaa tietoa. Se toimii myös muita viranomaisia konsultoivana viranomaisena kuluttajakysymyksissä.
Organisaatio
Kuluttajaviraston ylin virkamies on titteliltään pääjohtaja. Viranomaisen toimintaa valvoo sisäisesti valvontaneuvosto. Pääjohtaja on myös Ruotsin kuluttaja-asiamies (konsumentombudsman, KO).
Kuluttajan Eurooppa on Kuluttajaviraston alla toimiva erillinen yksikkö, jonka toimintaa rahoittaa Euroopan komissio. Kuluttajavirasto kuuluu Eurooppalaisen kuluttajakeskuksen verkostoon.
Viraston päätoimitilat sijaitsevat Karlstadissa, ja se työllistää noin 135 ihmistä. Karlstadissa pääkonttorin osoite on Tage Erlandergatan 8A, jossa sijaitsee myös Karlstad Congress Culture Centre.
Ilse Aichinger
Ilse Aichinger (1. marraskuuta 1921 Wien – 11. marraskuuta 2016 Wien) oli itävaltalainen kirjailija.
Aichinger syntyi Wienissä juutalaiseen sukuun ja joutui sen johdosta natsien vainojen kohteeksi. Hän aloitti vuonna 1945 lääketieteen opinnot ja työskenteli alun perin vain sivutoimisena kirjoittajana. Hän toimi kustannustoimittajana ja opettajana.
Aichingerille myönnettiin muun muassa Nelly Sachs -palkinto 1971, Franz Kafka -palkinto 1983 ja Suuri Itävallan valtionpalkinto 1995.
Angoravilla
thumb|Englantilainen angorakani Angoravilla tai lyhyemmin angora on angorakanien karvasta saatava luonnonkuitu. Angora on pehmeää, ja sillä on hyvä lämmöneristyskyky. Siitä valmistetaan alusasuja erityisesti reumapotilaille ja hiihtokäyttöön.
Angoravilla valmistetaan erottamalla angorakanin karvasta peitinkarvat pois kampaamalla tai repimällä. Jäljelle jäävä pohjavilla on hyvin hienoa ja pitkää, paksuudeltaan noin 0,012 mm ja pituudeltaan noin 100–200 mm. Se on puhtaan valkoista ja silkinkiiltävää, ja sen lämmöneristyskyky on noin kymmenkertainen villaan verrattuna. Angoravillan vanuuntumis- ja huopaantumiskyky ovat erinomaisia.
Angorakarvojen pintaa peittää ohut vahakerros, jonka takia sileää ja kiiltävää karvaa on vaikea kehrätä langaksi. Siksi angoraa sekoitetaan useimmiten muihin kuituihin, kuten villaan, alpakkaan tai tekokuituihin. Angorakanien jäykempiä peitinkarvoja käytetään päällystakkikankaissa, joissa ne antavat materiaalille hieman ”piikikkään” tuntuman.
Niin sanottujen angoravuohien hienoa aluskarvaa ei kutsuta angoraksi, vaan mohairiksi. Toinen hieno vuohenvillalaatu on pashmina eli kašmirvilla.
Puhutaan myös angorakissoista, joilla tarkoitetaan kissarotua turkkilainen angora. Angora on Turkin pääkaupungin Ankaran vanha nimi eräissä kielissä, ja myös angoravillan nimi on siitä johdettu.
PETA:n julkaistua videon kiinalaisista angoravillan tuotantotavoista useat ruotsalaiset vaateketjut vetivät angoravillatuotteet pois myynnistä.
Terva
pienoiskuva|280px|Tervavene Oulujoella vuonna 1910. Puuterva on kasvipohjainen, tumma ja huoneenlämmössä juoksevassa olomuodossa oleva hiilivety-yhdiste, jota useimmiten tuotetaan pihkaisesta männystä hapettomassa ja riittävän kuumassa ympäristössä (pyrolyysi).
Tervan valmistus
thumb|Tervanpolttaja hakee astiassa tervaa kynän eli tervakourun päähän tehdystä kuopasta Gotlannissa (1929). Tervaa valmistetaan orgaanisten aineiden, kuten puun, turpeen tai kivihiilen kuivatislauksen eli pyrolyysin avulla. Voimakkaasti pelkistävässä reaktiossa puun selluloosasta ja muista hiilihydraateista saadaan alifaattisia yhdisteitä, kuten rasvoja ja niiden estereitä sekä parafiinihiilivetyjä. Ligniinistä syntyy aromaattisia yhdisteitä, kuten fenoleja, kreosoleja ja guajakoleja. Pihkasta on peräisin terpeenejä ja hartsihappoja. Tervaa poltettaessa syntyy tervan lisäksi myös etikkahappoa, metanolia, asetonia, puuhiiltä, pikeä, raakatärpättiä, puuhappoa ja erilaisia kaasuja.
Perinnemenetelmillä puuta hiilletään noin 170–420 °C:n lämpötiloissa. Tervahaudassa lopputuotteeksi jäävät terva, puuhiili ja tervavesi eli ”tervan kusi”. Parasta tervaa saadaan hautapoltetusta männystä, sillä se sisältää hartsia enemmän kuin muut puutervat. Kivihiiliterva sisältää karsinogeenisia eli syöpää aiheuttavia aineita. Maaöljyterva on haitallista jo hengitettynä.
Pilkotut tervakset ladotaan perinteisen mäntytervan valmistuksessa tiiviiksi keoksi ja peitetään turpeilla sekä maalla, niin että tervan erittämiseen tarvittavan lämmön tuottamiseksi jää vain muutamia ilmareikiä. Lämpö erottaa tervan tervaksista. Tervahauta sytytetään useasta kohdasta, mutta ilman pääsy tervaksiin pidetään jatkuvalla valvonnalla kurissa, jotta lämmöntuotto tapahtuu hallitusti. Kuumana juoksevassa tilassa oleva terva johdetaan tervahaudan pohjalta kynään eli tervakouruun ja sitä pitkin keruuastiaan.
Tervaa poltetaan edelleen vanhoilla menetelmillä haudoissa. Raaka-aineen saatavuus on ollut tervantuotannon pullonkaula. Tehokkaampaa tapaa tervan tuottamiseen ei kuitenkaan ole löydetty.
Kosteutta vastaan
Suomesta on tervaa viety Eurooppaan lähinnä laivojen tervaamiseksi. "Orjalaivojen terva" on herättänyt keskustelua suomalaisten osuudesta siirtomaaherruuden julmuuksiin.
Nykyään eniten tervaa tarvitaan vanhojen kirkkojen ja tapulien kattojen suojaamiseen. Pelkästään tämä tarve on niin suuri, ettei suomalainen tuotanto, alle 50 000 litraa vuodessa, riitä siihen. Tervan käyttö uusien rakennusten julkisivuissa on jonkin verran lisääntynyt.
Voiteluaineissa
Koivun kaarnasta valmistettua koivutervaa eli tököttiä on käytetty voiteluaineiden raaka-aineena.
Lääkekäyttö
Tervaa on käytetty myös ihon suojaamisessa. Hippokrates kuvaili mäntytervan lääkekäyttöä jo reilut 2 000 vuotta sitten. Terva on ollut tärkeä aine myös suomalaisessa kansanparannuksessa. Vanhan sananlaskun mukaan ”jollei sauna, viina ja terva auta, tauti on kuolemaksi”.
Ihosairauksiin käytetään yleisimmin mäntytervaa ja kivihiilitervaa. Lääkekäyttöön tarkoitettu mäntyterva valmistetaan siten, että myrkylliset fenolit ja syöpää aiheuttavat ainesosat suljetaan pois. Mäntytervaa pidetään nykyään tehokkaana hoitomuotona, johon liittyy häviävän pieni turvallisuusriski.
Mäntytervalla on hoidettu monenlaisia iho-ongelmia. Terva lievittää kutinaa, rauhoittaa ärsytystä, estää bakteerien ja sienien kasvua ja ehkäisee mikrobiperäisiä ja muita tulehduksia. Mäntytervaa käytetään ihottuman ja psoriasiksen hoitoon sekä kuivan, kutiavan, hilseilevän tai tulehtuneen ihon parantamiseen. Havupuutervaa käytetään aknen, pälvikaljun ja erilaisten puremien, haavojen ja mustelmien hoidossa. Mäntytervan vaikutusmekanismit ovat edelleen epäselviä.
Hajusteena
Tervaa käytetään shampoissa, saippuoissa ja ruuissa (kuten tervasnapsit ja tervaleijonat) aromaattisena lisänä.
Tervan haitallisuus
Kivihiiliterva sisältää lukuisia karsinogeenisia aineita. Maaöljyterva on haitallista jo hengitettynäkin. Mäntytervan tuoksu ei sen sijaan ole luonnollisissa määrissä (kuten tervatussa veneessä oleskellessa) haitaksi.
Tutkimuksissa on todettu, että mäntytervan teho puunsuojauksessa perustuu sen muodostamaan kalvoon. Puuhun sivelty terva estää veden tunkeutumisen puuhun ja heikentää puuta pilaavien sienien kasvuolosuhteita. Näin ollen EU:n biosidiviranomaiset ovat todenneet, että mäntytervalla ei ole kemiallista vaikutusta puuta pilaaviin sieniin, eikä se siten ole puunsuojauksessa biosidi, johon sovellettaisiin EU:n biosidilainsäädännön velvoitteita. Näin ollen mäntytervan käyttö niin puunsuojauksessa kuin muissakin tarkoituksissa saa jatkua.
Häpäisy tervaamalla
upright|pienoiskuva|Miestä käsitellään tervalla ja höyhenillä hirttolavalla. Piirros vuodelta 1830. Joissakin maissa on rangaistu rikollisia tervaamalla. Tämä häpeärangaistus, joka saattoi johtaa tervatun kuolemaan, siirtyi Englannista Yhdysvaltoihin. Tervatun päälle voitiin kaataa lisäksi höyheniä, jotka tarttuivat tervaan, jolloin häpäisyn kohde on ikään kuin saanut höyhenpeitteen.
Suomessa patsaita ja kylttejä on tervattu lähinnä poliittisina vastalauseina. Uspenskin katedraalin tontille vuonna 1913 Haminan rauhan muistoksi rakennettu Rauhan kappeli tervattiin vuonna 1919 niin pahoin, että se purettiin seuraavana vuonna. Teosta epäiltiin ylioppilaita. Kuuluisin viimeaikainen patsaan tervaus on ollut Hakaniemessä sijaitsevan Maailman rauha -patsaan tervaaminen vuonna 1991.
Tervan rekisteröinti
Suomalainen mäntyterva rekisteröitiin 2018. Ellei näin olisi tehty, ei tervaa olisi saanut enää merkittävissä määrin valmistaa EU:n alueella. Rekisteröinnissä selvitettiin tervan ja sen sisältämien yhdisteiden toksisuutta eli myrkyllisyyttä eläimille ja ihmisille. Rekisteröinti varmisti Suomessa tuotetun ja myytävän tervan laadun ja sen, että suomalainen mäntyterva on brändätty tuote.
Terva kaunokirjallisuudessa
Kaunokirjallisuudessa terva saa merkittävän pääosan Iisakin puheessa Lauri Viidan romaanissa Moreeni. Ulkotyöläinen nimeltä Iisakki on rakentanut katon, joka päästi sateella vettä läpi. Omistaja Dahlmanin vaatimus oli: Menkää helvetissä tervaamaan se katto, kun kerran olette tämmöisen härvelin rakentaneet! Iisakin vastaus oli: ''Tervaa ja tervaa! Mitä helvetin tervaa! Piruko sen tyhjän tervaa! Tervaa jos tervaa! Ostakoon tervaa ja tervatkoon vaikka pilvensyrjää! Tervatkoon vaikka perseensä, minä en tervaa! - - Tervaa koko murju, minä en tervaa! En tervaa!''
Aero Contractors
Aero Contractors Ltd. on Pohjois-Carolinaan rekisteröity yksityinen lentoyhtiö. Sen epäillään tuottaneen CIA:lle vankilentokuljetuspalveluita. Yhtiön perusti Air Americalle työskennellyt lentäjä Jim Rhyne vuonna 1979, ja sillä on 26 lentokonetta ja 79 työntekijää. Yhtiön uskotaan osallistuneen Khalid El-Masrin kuljettamiseen Afganistaniin.
Kinshasa
Kinshasa (vuoteen 1966 asti ransk. Léopoldville tai holl. Leopoldstad) on Kongon demokraattisen tasavallan suurin kaupunki ja pääkaupunki Kongo-joen eteläpuolella, Kongon tasavallan pääkaupunkia Brazzavillea vastapäätä.
Kinshasa on yksi Saharan eteläpuolisen Afrikan suurimmista kaupungeista.
Maantiede ja ilmasto
Kinshasa sijaitsee Kongo-joen eteläpuolella 515 km:n päässä Atlantin valtamerestä. Kinshasan tiheimmin asutulla alueella on kokoa noin 150 km². Kaupungin alaisella hallinnollisella alueella on kokoa yhteensä 9 965 km² ja siihen kuuluu myös suuria harvaan asuttuja alueita. Kongo-joen vastarannalla on Brazzaville.
Kinshasassa on kuuma ja kostea ilmasto. Lämpötilat ovat korkeat koko vuoden, sateita saadaan muulloin paitsi kesä-, heinä-, ja elokuussa.
Historia
thumb|vasen|Léopoldville vuonna 1884. Kinshasan perusti vuonna 1881 amerikkalainen tutkimusmatkailija Henry Morton Stanley, joka työskenteli tuolloin Belgian kuningas Léopold II:lle. Léopold II:n mukaan nimetty Léopoldville oli seuraavien parinkymmenen vuoden ajan syrjäkylä, kunnes se yhdistettiin rautatiellä sisämaasatama Matadiin. Rautatie mahdollisti Léopoldvillen kehityksen kaupan keskuksena ja etenkin kumi, sekä muiden tuotteiden välietappina kun niitä kuljetettiin Kongon sisämaasta kohti markkinoita Euroopassa. Vastaavasti Euroopasta tuotuja tarvikkeita kuljetettiin Léopoldvillen kautta sisämaahan. Vuosien 1910 ja 1930 välillä Léopoldvillen kautta kuljetetun tavaran määrä nousi 19 000 tonnista lähes 275 000 tonniin. Vuonna 1923 Léopoldvillestä tuli Belgian Kongon pääkaupunki ja se kehittyi saman vuosikymmenen aikana tärkeäksi hallinnolliseksi keskukseksi. Toinen maailmansota katkaisi kaupungin yhteydet muuhun maailmaan, mikä pakotti paikallisen teollisuuden kehittymään paikallisia tarpeita varten. Kaupungille tyypillistä oli sen virkamiesten harjoittama muuttoliikkeen rajoittaminen. Afrikkalaisia miehiä palkattiin töihin Kongon maaseudulta, mikä johti kaupungin asukkaiden koostumiseen huomattavasti suuremmasta määrästä miehiä kuin naisia. Kaupungin asukasluku tuplaantui vuosien 1940 ja 1945, sekä uudestaan 1945 ja 1950 välillä. Vuonna 1960 Léopoldvillessä asui noin 400 000 asukasta.
Kongo itsenäistyi 1960-luvun puolivälissä ja aiemmat muuttoliikkeen rajoitukset hävisivät, samalla kun maan sisäiset levottomuudet ajoivat ihmisiä kaupunkiin. Vuonna 1965 kenraali Joseph-Désiré Mobutu kappasi vallan ja pisti päätöksen levottomuuksille. Maa koki vallankaappauksen jälkeen useamman vuoden kestäneen taloudellisen kasvun ajan. Léopoldville nimettiin uudelleen Kinshasaksi kylän mukaan, joka oli sijainnut lähellä Léopoldvillen alkuperäistä perustamispaikkaa. 1970-luvun alussa afrikkalaistamispolitiikkaa jatkettiin ja kansalaisia vaadittiin esimerkiksi vaihtamaan nimensä afrikkalaisiin nimiin ja Kongon nimi muutettiin Zaireksi. Politiikan takia monet ulkomaalaiset yhtiöt lähtivät Zairesta ja maa ajautui talouskriisiin. Kinshasa jatkoi kasvuaan talousongelmista huolimatta, mutta sen kehitystä hankaloittivat huonosti toimiva julkinen sektori, jota joskus kutsuttiin kleptokratiaksi. Syyskuussa 1991 palkkoihinsa tyytymättömien sotilaiden mellakat Kinshasassa levisivät pian muihin kaupunkeihin ja johtivat ulkomaalaisten avustustenkin tyrehtymiseen. Sotilaat mellakoivat jälleen tammikuussa 1993. Vuoteen 1997 mennessä Kinshasan talous oli raunioina. Esimerkiksi Kinshasaan keskittynyt Kongon teollinen tuotanto puolittui. Laurent-Désiré Kabilan ja hänen ulkovaltojen tukemien joukkojensa onnistui lopulta syrjäyttää presidentti Mobutu vuoden 1997 toukokuussa.
Kulkuyhteydet
Kongo-joki on tärkeä kulkuväylä Kinshasan Kongossa. Se on purjehduskelpoinen Kinshasasta pitkälle ylävirtaan, mutta suuret kosket estävät purjehtimisen alavirtaan. Kosket kiertävä rautatie rakennettiin 1898 Matadiin, josta jokea voidaan purjehtia merelle saakka. Sekä rautatien että maanteiden kunnossapitoa on laiminlyöty sisällissodan aikana, mutta siirtymäajalla niihin on jälleen alettu panostaa. Vuonna 2006 Kinshasan liikennevirasto hankki yli sata uutta linja-autoa.
Kinshasan kaakkoispuolella on N’Djilin kansainvälinen lentoasema.
Väestö
Vuonna 2012 kaupungissa on arvioitu olevan 9 396 700 asukasta. Kaupunkiin on muuttanut paljon väkeä etenkin 2000-luvulla pakoon maan muissa osissa olleita levottomuuksia. Vuonna 2015 karkea arvio väkiluvusta on kymmenen miljoonan asukkaan paikkeilla. Se on yksi Saharan eteläpuolisen Afrikan suurimmista kaupungeista. . Ranska on Kongon virallinen kieli, joten Kinshasaa nimitetään joskus maailman toiseksi suurimmaksi ranskankieliseksi suurkaupunkialueeksi Pariisin jälkeen. Todellisuudessa lingala on kaupungin yleiskieli, jota melkein kaikki osaavat yhteiskuntaluokkaan katsomatta. Lisäksi Kinshasassa puhutaan kongoa ja muita paikallisia kieliä.
Juhani Rinne (meteorologi)
Heikki Juhani Rinne (s. 5. maaliskuuta 1939 Helsinki) on Suomen ilmatieteen laitoksen emeritusprofessori.
Henkilöhistoria
Rinne opiskeli Helsingin yliopistossa matematiikkaa, fysiikkaa, kemiaa, tilastotiedettä, ohjelmointia ja meteorologiaa. Hän väitteli meteorologiasta ja on julkaissut useita artikkeleita empiirisistä ortogonaalifunktioista ja numeeristen analyysien virhelähteistä. Rinne oli mukana 1970-luvulla luomassa Suomen ensimmäistä sääennustuksia palvelevaa ilmastomallia. Hän oli ensimmäinen suomalainen tieteilijä, joka nosti ilmastonmuutoksen keskustelunaiheeksi 1976 Helsingin Sanomissa julkaisemassaan kirjoituksessa.
Rinne jäi eläkkeelle vuonna 2002 Ilmatieteen laitokselta tutkimusprofessorina, mutta on yhä aktiivinen ilmastokysymysten asiantuntija ja esitelmöijä. Rinteen mukaan toimet ilmastonmuutoksen estämiseksi ovat riittämättömät. Vuonna 2007 professori Rinne arvioi: Ei ole oikein mitään ajatustakaan siitä, miten vakavasta asiasta on kysymys.
Rinne harrastaa ornitologiaa ja on julkaissut kirjoituksia linnuista, erityisesti sirittäjistä ja kurjista. Rinne muutti Helsingistä Kirkkonummen Masalaan vuonna 1972. Hänen puolisonsa on johtaja Raili Rolig, perheessä on yksi poika.
Virginia Hall
Virginia Hall (6. huhtikuuta 1906 Baltimore, Maryland, Yhdysvallat – 8. heinäkuuta 1982 Rockville, Maryland, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen vakooja, joka toimi kahteen otteeseen Ranskassa toisen maailmansodan aikana. Ensimmäisellä kerralla hänet lähetti Britannian SOE, toisella kerralla Yhdysvaltain OSS. Hän keräsi ympärilleen laajan verkoston ja koulutti muun muassa vastarintaliikken taistelijoita sissisotaan. Gestapo tunsi Hallin ”ontuvana naisena”, sillä hänellä oli proteesi vasemmassa, amputoidussa jalassa. Sodan jälkeen Hall vältti julkisuutta eikä kertonut saavutuksistaan edes perheelleen. Hänet palkittiin hiljaisuudessa muun muassa Distinguished Service Cross -ansiomitalilla.
Nuoruus ja ura Yhdysvaltain ulkoministeriössä
Virginia Hall syntyi vuonna 1906 Baltimoressa varakkaaseen perheeseen. Hänen vanhempansa olivat Barbara ja Edwin Hall, ja hän sai nimensä äitinsä toisen nimen mukaan. Virginia kävi muun muassa collegeen valmistavaa tyttökoulua ja pääsi opiskelemaan Radcliffe Collegeen ja Barnard Collegeen. Hän opiskeli kieliä, muun muassa ranskaa, saksaa ja italiaa.
Hall pystyi vanhempiensa tuen avulla suorittamaan opintonsa loppuun Euroopassa, missä hän opiskeli Itävallassa, Ranskassa ja Saksassa. Hän tavoitteli asemaa Yhdysvaltain diplomaattikunnassa ja aloitti vuonna 1931 Yhdysvaltain Varsovan-suurlähetystön konsulinpalvelun virkailijana. Sieltä Hall siirrettiin Turkin Smyrnaan. Turkissa hän joutui onnettomuuteen, jossa hän menetti toisen jalkansa. Hall oli metsästämässä lintuja, kun hän ampui vahingossa itseään jalkaan. Kuolion takia hänen vasen jalkansa amputoitiin polvesta alaspäin. Hall sai puisen proteesin, jonka hän nimesi Cuthbertiksi.
Hall oli jo ennen amputaatiota hakenut useita kertoja Foreign Serviceen, mutta hänet oli naisena hylätty joka kerta. Amputaatio vaikeutti mahdollisuuksia entisestään. Hallista kirjoittaneen Sonia Purnellin mukaan tuohon aikaan Yhdysvaltain diplomaattikunnassa oli vain kuusi naista. Yhteensä diplomaatteja oli noin 1 500. Hall erosi vuonna 1939 ulkoministeriön palveluksesta ja palasi Yhdysvaltohin, jossa hän opiskeli American Universityssä.
Vakoojana toisessa maailmansodassa
thumb|Jeffrey W. Bassin maalaama öljyvärityö, joka esittää Hallia Ranskassa. thumb|vasen|Virginia Hallin aliasin Marcelle Montagnen henkilötodistus, jonka OSS oli väärentänyt. Hall palasi vuonna 1940 Pariisiin ajamaan vapaaehtoisena ambulanssia. Hän joutui pakenemaan Englantiin Saksan vallattua Ranskan. Lontoossa Hall tapasi Vera Atkinsin, joka toimi Special Operations Executiven (SOE) rekrytoijana. Atkins vakuuttui Hallin Ranskan maaseudun tuntemuksesta, useiden kielten sujuvusta osaamisesta ja innokkuudesta.
Hallista tuli vuonna 1941 SOE:n ensimmäinen naisvakooja Ranskassa. Hän esiintyi New York Postin toimittajana ja keräsi nopeasti ympärilleen luotettavien vastarintaliikkeen jäsenten verkoston. Hall toimi Vichyn Ranskassa, erityisesti Toulousen ja Lyonin ympäristössä ja työskenteli muutamassa tehtävässä Peter Churchillin kanssa.
Saksalaisetkin kiinnostuivat Hallista, joka sai lempinimekseen ”ontuva nainen”. Hänen peräänsä lähti ”Lyonin teurastajana” tunnettu Klaus Barbie, jonka käskystä Hallista painettiin julisteita, joissa mainittiin Hallin olevan ”vihollisen vaarallisin vakooja”. Kun Saksa miehitti vuonna 1942 Vichyn Ranskan, Hall joutui pakenemaan. Hän pääsi täpärästi junalla etelään ja vaelsi Pyreneiden halki Espanjaan. Hänet pidätettiin Espanjassa, mutta hänet vapautettiin Yhdysvaltain suurlähetystön ansiosta.
Hall pääsi takaisin Englantiin mutta halusi pian jo palata Ranskaan. Britit pitivät tätä kuitenkin liian vaarallisena. Yhdysvaltain OSS:lla ei ollut juurikaan vakoojia Ranskassa, joten se tarvitsi Hallin palveluksia. Hänet lähetettiin takaisin Ranskaan vuonna 1944, muutamia kuukausia ennen Normandian maihinnousua. Hänet oli naamioitu 60-vuotiaaksi maanviljelijäksi. Hallin toinen komennus Ranskassa oli jopa ensimmäistä menestyksekkäämpi, ja hänen verkostoonsa kuului parhaimmillaan jopa 1 500 ihmistä. Joukossa oli myös hänen tuleva miehensä, ranskalais-yhdysvaltalainen sotilas Paul Goillot.
Hall toimi Ranskassa aina sodan loppuun asti. Hän kartoitti muun muassa turva-alueita varustepudotuksia varten ja koulutti monia vastarintataistelijoita sissisotaan.
Sodan jälkeen
Hall ja Paul Goillot menivät naimisiin sodan jälkeen Yhdysvalloissa, jossa he tekivät uraa OSS:n seuraajassa CIA:ssa. CIA:ssa kumpikin heistä sijoitettiin salaisista operaatioista vastaavaan Special Activities Divisioniin. Hall toimi Ranskan politiikkaan erikoistuneena tiedusteluanalyytikkona. Hän eläköityi vuonna 1966. Hall ja Goillot muuttivat maatilalle Marylandin Barnesvilleen. Hall kuoli vuonna 1982 Rockvillessa.
Hall vältti koko elämänsä julkisuutta ja puhui hyvin harvoin sota-ajan saavutuksistansa edes lähisukulaisilleen. Yhdysvaltain presidentti Harry Truman halusi heti sodan jälkeen palkita Hallin Distinguished Service Cross -ansiomitalilla. Hall vaati, että mitalin antaisi OSS:n perustaja William J. Donovan ja että seremonia pidettäisiin tämän toimistossa. Palkintotilaisuuteen osallistui vain Hallin äiti. Hall sai DSC:n lisäksi Brittiläisen imperiumin ritarikunnan kunniajäsenen arvon ja ranskalaisen Croix de Guerre -ansiomitalin.
Sodassa vieraalla maalla
Sodassa vieraalla maalla – Suomalaiset Turkin sodassa 1877–1878 on Turkin sotaa (1877–1878) käsittelevä sotahistoriallinen teos, jonka ovat kirjoittaneet Jouni Suistola ja Heikki Tiilikainen. Teos on ilmestynyt 2014, ja sen on kustantanut Atena.
Vuosina 1877–1878 käytyyn Turkin sotaan osallistui suomalaisia sotilaita tuhannen miehen verran Suomen kaartista ja lisäksi parisataa upseeria muissa yksiköissä. Tekijät kertovat alkusanoissa, että aihe, Turkin sota, oli vuosien mittaan noussut heidän keskusteluissaan toistuvasti esiin. Kun sitten kirjassakin tuon tuosta esiin tulevan rakuunaupseeri Victor Tuderuksen pojan miniä Marjatta Tuderus otti välikäsien kautta yhteyttä, asia alkoi edetä. Tuderus oli kirjoittanut sotamuistelmat, ja hän oli tehnyt maalauksia sodan tapahtumista. Toinenkin mukana ollut suomalainen, Matti Kuula, kirjoitti kokemuksistaan.