cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaarle I (Englanti)
Kaarle I (Charles I) (19. marraskuuta 1600 – 30. tammikuuta 1649) oli Englannin, Skotlannin ja Irlannin kuningas vuosina 1625–1649. Hän oli edellisen kuninkaan, Jaakko I:n ja Anna Tanskalaisen poika. Kaarlen hallituskautta leimasivat kiistat ja valtakamppailu parlamentin kanssa. Uskontokysymyksissä Kaarle kannatti seremoniallista ”korkea-anglikaanisuutta”, joka edusti tavallaan keskitietä katolisuuden ja tiukan linjan protestanttisuuden välillä. Se suututti puritaaneja, jotka halusivat viedä Englannin uskonpuhdistuksen huomattavasti anglikaaneja pitemmälle ja syyttivät Kaarlea pyrkimyksestä palauttaa katolisuus.
Parlamentti ei suostunut rahoittamaan Kaarlen sotia Espanjaa ja Ranskaa vastaan, mistä syystä Kaarle otti rahoituksen muun muassa pakkolainoina parlamentin päätösvallan ohi. Parlamentti oli huolissaan saavutetusta asemastaan, jonka mukaan kuningas ei saanut säätää uusia veroja ilman parlamentin lupaa, ja julkaisi Petition of Rights -valituskirjelmän, jossa vedottiin osin jo Magna Cartasta periytyviin kansalaisoikeuksiin. Kaarle hallitsi tämän jälkeen 11 vuotta ilman parlamenttia, mutta kun Kaarlen toimien seurauksena Skotlanti miehitti Englannin pohjoisosat vaatien suuria lunnaita tai sotakorvauksia, oli parlamentti jälleen kutsuttava kokoon rahoituksen saamiseksi.
Vuonna 1640 koolle kutsutun niin sanotun pitkän parlamentin ja Kaarlen välit kriisiytyivät Kaarlen yritettyä muun muassa vangita viisi vastustajaansa alahuoneessa. Tämä johti lopulta Kaarlen ja parlamentin kokoamien joukkojen väliseen Englannin sisällissotaan 1642. Skotlannin asetuttua parlamentin puolelle Kaarle lopulta antautui 1646, ja hänet vangittiin. Hän pakeni vankilasta seuraavana vuonna ja yritti aloittaa uuden sisällissodan. Sen kuihduttua Kaarle tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin 1649. Valtaan nousi nyt parlamentin valiojoukkoja johtanut puritaani Oliver Cromwell.
Varhainen elämä
Kaarle syntyi Skotlannissa marraskuussa 1600 Jaakko VI:n ja Anna Tanskalaisen toisena poikana. Hän ei syntynyt täysin kehittyneenä, ja hänet mainitaan Guinnessin ennätystenkirjassa Britannian lyhyimpänä kuninkaana. Kaarle ei vielä kolmivuotiaanakaan osannut kävellä. Kun Elisabet I kuoli 1603 ja Skotlannin kuningas Jaakko VI:sta tuli Englannin kuningas nimellä Jaakko I, Kaarle jätettiin Skotlantiin lastenhoitajien ja palvelijoiden huostaan, koska pelättiin pitkän matkan olevan vahingollinen Kaarlen hauraalle terveydelle. Hän kuitenkin muutti heinäkuussa 1604 Englantiin, jossa hänet annettiin Sir Robert Careyn hollantilaissyntyisen vaimon Alletta (Hogenhove) Careyn hoitoon. Carey opetti Kaarlen kävelemään ja puhumaan ja pani hänet käyttämään espanjalaisesta nahasta ja messingistä tehtyjä saappaita, joiden oli tarkoituksena oli vahvistaa hänen heikkoja nilkkojaan. Aikuisena Kaarle oli 162 senttiä pitkä.
thumb|upright|[[Henrietta Maria Antoon van Dyckin maalauksessa vuodelta 1632.]] Kaarlen isoveli Henrik Fredrik, Walesin prinssi ei kohdellut pikkuveljeään hyvin, mutta Kaarle ihaili Henrikiä. Vuonna 1603 Kaarlesta tuli Albanyn herttua Skotlannissa, ja vuonna 1605 hän sai Yorkin herttuan arvon Englannissa, kuten toiseksi vanhimman pojan oli tapana. Kun Henrik vuonna 1612 kuoli lavantautiin, Kaarlesta tuli kruununperillinen ja sen jälkeen Walesin prinssi ja Chesterin jaarli marraskuussa 1616.
Jaakko I:n suosikkihoviherralla Buckinghamin herttua George Villiersillä oli suuri vaikutus nuoreen Kaarleen. Villiers matkusti Kaarlen mukana Espanjaan vuonna 1623 neuvottelemaan avioliiton solmimisesta Kaarlen ja Maria Annan välillä. Avioliitosta ei tullut kuitenkaan mitään. Sen sijaan espanjalaiset halusivat Walesin prinssin kääntyvän katolilaisuuteen. Palattuaan lokakuussa sekä prinssi että herttua vaativat Jaakko I:ltä sodan julistamista Espanjalle.
Protestanttineuvonantajiensa kannustamana Jaakko kutsui parlamentin koolle saadakseen sotaan tarvittavan rahoituksen. Jaakko myös pyysi parlamenttia hyväksymään avioliiton Walesin prinssin ja Ranskan prinsessan Henrietta Marian välillä. Henriettan Kaarle oli tavannut Pariisissa matkalla Espanjaan. Henrietta Maria oli Ludvig XIII:n sisko (heidän isänsä Henrik IV oli kuollut näiden lapsuudessa). Parlamentti hyväksyi liiton, mutta oli erittäin kriittinen aiempaa naittamisyritystä kohtaan. Jaakko kärsi monista sairauksista, minkä vuoksi hänen oli erittäin vaikea kontrolloida parlamenttia. Jaakon valtakauden viimeisenä vuotena todellinen valta oli Kaarlella ja Buckinghamin herttualla.
Valtakauden alku
thumb|Kaarle I, [[Antoon van Dyckin maalaus 1635–1636.]]
Kaarlesta tuli kuningas Jaakko I:n kuoltua 27. maaliskuuta 1625, ja hän avioitui 13. kesäkuuta Canterburyssa yhdeksän vuotta nuoremman Henrietta Marian kanssa. Avioliitto solmittiin edustajan välityksellä – Henrietta ei ollut läsnä. Ensimmäinen parlamentti, jonka kuningas avasi toukokuussa, oli katolista vaimoa vastaan. Se pelkäsi, että Kaarle saattaisi poistaa katolilaisuuteen kohdistuneet rajoitukset ja heikentää protestanttisuuden virallista asemaa. Vaikka hän parlamentille kertoi, ettei höllennä rajoitteita, salaisella sopimuksella Ludvig XIII:n kanssa hän lupasi päinvastaista. Kaarle kruunattiin 2. heinäkuuta 1626 Westminster Abbeyssa ilman vaimoaan. Pariskunnalle syntyi kaikkiaan yhdeksän lasta, joista kolme poikaa ja kolme tytärtä selvisi lapsuudesta.
Epäluuloa Kaarlen uskonnollisia käytäntöjä kohtaan lisäsivät jumaluusoppinut Richard Montagun ympärillä käydyt kiistat. Pamfletissaan Montagu vastusti Jean Calvinin opetuksia, ja tämä raivostutti puritaanit. Parlamentin alahuoneen puritaanijäsen John Pym hyökkäsi Montagun pamflettia vastaan, ja se sai Montagun kirjoittamaan uuden, Kaarle I:lle osoitetun pamfletin Apello Caesarem (latinaksi "Vetoan keisariin", viitaten Pyhän Apostoli Paavalin juutalaisvainoja vastaan tekemään vetoomukseen). Kaarle I tarjosi Montagulle suojeluksensa, mikä sai monet puritaanit kääntymään vihamielisiksi kuningasta kohtaan.
Heidi Peltoniemi
Heidi Peltoniemi (s. 1978) on suomalainen sellisti. Hän opiskeli barokkiselloa ja viola da gambaa Sibelius-Akatemiassa Markku Luolajan-Mikkolan johdolla. Häntä opettivat lisäksi Pariisin konservatoriossa Christophe Coin ja Bruno Cocset. Peltoniemi on esiintynyt Volante-kvartetin, Opus X -yhtyeen ja Helsingin Barokkiorkesterin kanssa useissa Euroopan maissa ja Yhdysvalloissa. Vantaan barokki -festivaalilla Peltoniemi tuli valituksi "vuoden nuoreksi taiteilijaksi" 2008. Hänen instrumenttinsa on Thomas Edlingerin Prahassa rakentama sello vuodelta 1718.
Peltoniemi on levyttänyt huilisti Pauliina Fredin ja cembalisti Aapo Häkkisen kanssa Naxokselle kaksi levyä Franz Xaver Richterin sonaatteja.
Kaarle I (Englanti)
Valtakauden alku
Parlamentti myöntyi halpahintaiseen hyökkäykseen Uudessa maailmassa Espanjan siirtokuntia vastaan ajatellen, että espanjalaisten aarrelaivojen ryöstämisellä voitaisiin rahoittaa sodankäynti. Kaarle halusi kuitenkin aggressiivisempaa ja kalliimpaa toimintaa Manner-Euroopassa. Parlamentti äänesti vain 140 000 punnan avustuksesta Kaarlelle. Summa oli täysin riittämätön. Alahuone kuitenkin myönsi Kaarlelle oikeuden kerätä kahta tulliveroa: tonnage (”tonnimaksu”) ja poundage (”maksu punnalta”), mutta vain vuoden ajan, vaikka aiemmat oikeudet vuodesta 1414 oli annettu eliniäksi. Tällä tavoin alahuone toivoi ehkäisevänsä Kaarlen valtaa pakottaen hänen uudistamaan vero-oikeutensa joka vuosi.
Kaarlen liittolaiset parlamentissa Buckinghamin herttuan johdolla kieltäytyivät hyväksymästä lakia. Vaikka parlamentti ei antanut oikeutta veronkantoon, Kaarle keräsi niitä kaikesta huolimatta.
Yhdentoista vuoden tyrannia
Tammikuussa 1629 Kaarle avasi parlamentin toisen istuntokauden. Edellinen oli keskeytetty kesäkuussa 1628. Hän toivoi, että Buckinghamin herttuan poissa ollessa parlamentti vihdoin pystyisi yhteistyöhön hänen kanssaan ja myöntämään hänelle lisärahoitusta. Sen sijaan alahuoneen jäsenet alkoivat protestoida Kaarlen ilman parlamentin lupaa perimiä tullimaksuja vastaan. Kun Kaarle pyysi parlamentilta oikeutta tähän maaliskuussa, sen jäsenet pidättelivät puhemies John Finchiä tuolillaan ja samaan aikaan esittivät kolme kovaäänistä pontta kuningasta vastaan. Viimeinen näistä julisti, että jokainen, joka maksoi tulliveroja, joita parlamentti ei ollut hyväksynyt, ”olisi kohdeltava vapaan Englannin petturina ja vihollisena samanaikaisesti”. Vaikka pontta ei virallisesti hyväksytty, monet jäsenistä ilmaisivat hyväksyntänsä. Myöhemmin kun parlamentti hyväksyi lisää kruunulle epäedullisia päätöksiä, Kaarle määräsi parlamentin hajotettavaksi.
Kaarle päätti selvitä ilman parlamentin rahoitusta ja teki välittömästi rauhan Ranskan ja Espanjan kanssa. Seuraavat yksitoista vuotta (1629–1640), jonka aikana Kaarle hallitsi ilman parlamenttia, tunnetaan ”Yhdentoista vuoden tyranniana” tai ”Personaalihallinnon aikana”. Ilman parlamenttia tapahtunut hallinto oli sinänsä lainmukainen, mutta kaikesta huolimatta poikkeuksellinen kuninkaallinen toimi. Aiempina aikoina sitä olisi vielä pidetty oikeutettuna, mutta 1600-luvun puolivälissä se oli monien mielestä absolutismia.
Ilman parlamenttiakin Kaarle yhä onnistui hankkimaan varoja käyttäen hyväkseen vanhaa vuoden 1278 feodaalisäädöstä. Säädöksessä jokaisen, joka ansaitsi 40 puntaa tai enemmän vuodessa, piti osallistua kuninkaan kruunajaisiin, jotta voisi liittyä kuninkaalliseen armeijaan ritarina – Kaarle sakotti jokaista, joka ei ollut osallistunut hänen kruunajaisiinsa. Hän otti käyttöön myös vieläkin epäsuositumman veron: laivarahan. Vuonna 1634 annettu säädös määräsi kerättäväksi laivarahan, siitäkin huolimatta että Edvard I:n ja Edvard III:n säädökset määräsivät veroa olevan mahdollista kerätä ainoastaan sodan aikana. Tämä ensimmäinen säädös ei vielä aiheuttanut paljoa vastustusta, mutta toinen vuoden 1635 säädös aiheutti. Kaarlen kolmas laivarahavaatimus vuodelta 1636 teki selväksi, että vanhanaikainen rauhanaikaisen varainkeruun kielto oli historiaa. Monet yrittivät kieltäytyä maksamasta, mutta kuninkaan tuomarit vakuuttivat, että vero oli kuninkaan erityisoikeus. Kuninkaan toimet kärjistyivät väkivaltaisuuksiksi, jotka pakottivat Kaarlen kutsumaan parlamentin koolle vuonna 1640.
Uskonnolliset konfliktit
Kaarle halusi siirtää Englannin kirkkoa pois kalvinismista enemmän perinteiseen ja sakramentaaliseen suuntaan. Kuningasta tuki hankkeessa hänen tärkein poliittinen neuvonantajansa arkkipiispa William Laud. Kaarle nimitti Laudin Canterburyn arkkipiispaksi vuonna 1633, jonka jälkeen arkkipiispa aloitti sarjan epäsuosittuja uudistuksia tehdäkseen kirkosta seremoniallisemman. Laud yritti varmistaa uskonnollisen yhtenäisyyden erottamalla valtionkirkkoon kuulumattomat kirkonmiehet ja sulkemalla puritaaniset järjestöt. Tämä loukkasi pahasti hänen englantilaisten ja skotlantilaisten alamaistensa reformistisia pyrkimyksiä. Laudin menettelytavat olivat vastenmielisiä kalvinisteille: arkkipiispa halusi Englannin kirkon liturgian sisältävän kaikki Book of Common Prayerin (”Yhteinen rukouskirja”) vaatimat seremoniat ja messupuvut. Laud oli myös arminiolaisuuden puolestajapuhuja, suuntauksen jonka näkemys korosti pelastuksen torjumisen mahdollisuutta. Tiukan linjan kalvinistit pitivät tätä harhaoppisena ja käytännöllisesti katsoen ”katolisena”.
Tähtikamarin lainkunnioittamattomuus Kaarlen aikana ylitti kaikki hänen edeltäjiensä saavutukset. Kaarlen aikana syytetyt vietiin usein suoraan todistajien eteen, jolloin rutiininomaisesti kuningas ja hänen hoviherransa puristivat halutut todistukset esiin kidutusta käyttämällä.
Personaalihallinnon ensimmäiset vuodet olivat rauhan aikaa. Monet yksilöt vastustivat Kaarlen ja Laudin veroja ja käytäntöjä, mutta heidät pidettiin kurissa. Mutta sitten kun Kaarle laajensi uskonnolliset käytäntönsä Skotlantiin, hän kohtasi lukuisia vaikeuksia. Kuningas määräsi käyttöön uuden rukouskirjan, jonka esikuvana oli englantilainen Book of Common Prayer. Vaikka moni skotlantilainen arkkipiispa kannatti hanketta, monet presbyteerit eivät – he näkivät uuden rukouskirjan välineenä tuoda anglikaaninen kirkko Skotlantiin. Kun Skotlannin kirkon yleiskokous lakkautti episkopaalisen hallinnon (eli piispojen johtaman kirkollishallinnon) vuonna 1638 ja korvasi sen presbyteerihallinnolla (eli kirkonvanhimpien ja diakonien johtamalla hallinnolla), Kaarle pyrki kukistamaan toiminnan, jonka hän näki kapinana omaa määräysvaltaansa vastaan.
Vuonna 1639, kun ensimmäinen piispojen sota puhkesi, Kaarle pyrki keräämään veroja alamaisiltaan, jotka eivät halunneet enää alistua. Kaarlen sota päättyi kesäkuussa samana vuonna nöyryyttävään aselepoon. Berwickin rauhansopimuksessa Kaarle myönsi skottialamaisilleen vapauden sekä siviili- että kirkollisasioissa.
Lyhyt ja pitkä parlamentti
Kaarlen ja Skotlannin kirkon välisen rauhansopimuksen tulkintakiistat johtivat uuteen välienselvittelyyn. Kukistaakseen skotit Kaarle tarvitsi lisää rahaa. Siksi hän otti kohtalokkaan askeleen ja kutsui parlamentin koolle huhtikuussa 1640. Vaikka Kaarle lupautui lakkauttamaan laivarahan perimisen ja alahuone myönsi Kaarlelle oikeuden kerätä varoja sodankäyntiin, umpikujaan jouduttiin, kun parlamentti vaati keskustelua erilaisista personaalihallinnon aikaisista vallan väärinkäytöksistä. Neuvottelut epäonnistuivat, ja Kaarle hajotti parlamentin vain kolmen viikon istuntojen jälkeen 5. toukokuuta 1640. Lyhyen kestonsa vuoksi tätä kutsutaan "lyhyeksi parlamentiksi".
Samaan aikaan Kaarle yritti lyödä skotit, mutta epäonnistui pahasti. Nöyryyttävässä Riponin rauhassa, joka solmittiin toisen piispojen sodan jälkeen lokakuussa 1640, määrättiin kuninkaan maksavan toisen taisteluosapuolen eli skottiarmeijan kustannukset. Kaarle teki epätavallisen päätöksen kutsumalla Magnum Conciliumin, valtakunnan kaikkien päärien neuvottelun. Magnum Concilium ei ollut kokoontunut yli sataan vuoteen, eikä sitä ole kutsuttu koolle sitten Kaarlen valtakauden. Aateliston neuvomana Kaarle kutsui uuden parlamentin koolle. Tätä kutsuttiin myöhemmin nimellä ”pitkä parlamentti”.
Pitkä parlamentti kokoontui marraskuussa 1640 John Pymin johdolla ja osoittautui yhtä vaikeaksi Kaarlelle kuin lyhytkin parlamentti. Vaikka alahuoneen jäsenet pitivät itseään konservatiiveina, jotka puolustivat kuningasta, kirkkoa ja parlamentaarista hallintoa uskonnollisia innovaatiota ja Kaarlen tyrannimaisia neuvonantajia vastaan, Kaarle näki monet heistä vaarallisina kapinallisina, jotka yrittivät heikentää hänen valtaansa.
Estääkseen kuningasta hajottamasta sitä, parlamentti hyväksyi helmikuussa 1641 triennaalilain. Laki määräsi, että parlamentti piti kutsua kokoon joka kolmas vuosi ja jos kuningas ei sitä tekisi, jäsenet kokoontuisivat oma-aloitteisesti. Toukokuussa Kaarle hyväksyi vieläkin kauaskantoisemman lain, joka takasi ettei parlamenttia voitaisi hajottaa ilman sen omaa suostumusta. Kaarle pakotettiin yhä uusiin myönnytyksiin: kuningas hyväksyi Thomas Wentworthin ja William Laudin teloitukset ilman oikeudenkäyntiä. Laivaraha, sakot ritareille ja pakkolainat julistettiin laittomiksi, ja Star Chamber sekä High Commission lakkautettiin. Vaikka Kaarle teki joitakin merkittäviä myönnytyksiä, hän kuitenkin paransi omaa sotilaallista asemaansa varmistamalla itselleen skottien kannatuksen. Hän hyväksyi lopultakin presbyteerikirkon virallistamisen ja sai vaihtokauppana suuren joukon parlamenttia vastustavia kannattajia.
Marraskuussa 1641 alahuone hyväksyi Suuren vastalauseen, joka esitettiin kuninkaalle 1. joulukuuta 1641. Se sisälsi yli 200 kohtaa, joissa parlamentti tunsi Kaarlen tai tarkemmin sanoen hänen neuvonantajiensa pettäneen hänet. Parlamentti hyväksyi julistuksen ilman kuninkaan suostumusta. Jännitys kiristyi, kun irlantilaiset kapinoivat protestanttisia englantilaisia vastaan ja huhut Kaarlen osallisuudesta saavuttivat parlamentin. Koottiin armeija kukistamaan kapina, mutta alahuone pelkäsi Kaarlen käyttävän sitä myöhemmin parlamenttia itseään vastaan. Militia Bill -lakialoitteen tarkoituksena oli riistää kuninkaan määräysvalta armeijassa, mutta Kaarle ei hyväksynyt aloitetta.
Kun levisi huhu, että parlamentti aikoi asettaa kyseenalaiseksi katolisen kuningattaren Henrietta Marian, Kaarle alkoi toimia. Hänen vaimonsa taivutti kuninkaan pidättämään viisi alahuoneen anti-Stuartilaista jäsentä syytettynä maanpetoksesta, mutta kun kuningas oli tehnyt päätöksen asiassa, kuningatar teki virheen ja kertoi asiasta ystävälleen. Ystävä puolestaan kanteli asian parlamentille. Kaarle astui alahuoneeseen aseistetun joukon kanssa 4. tammikuuta 1642], mutta vain huomatakseen vastustajiensa jo häipyneen. Häpäistessään parlamenttia aseistetulla joukolla Kaarle teki lopullisen välirikon sen kanssa. Monet parlamentin jäsenet pitivät tekoa törkeänä, samoin teki Lontoon kaupunki, joka asettui parlamentin taakse. Kaarle ei tuntenut oloaan enää turvalliseksi Lontoossa ja lähti pohjoiseen kootakseen armeijan parlamenttia vastaan. Samaan aikaan kuningatar lähti ulkomaille kerätäkseen rahoituksen sitä varten.
Sisällissota
thumb|Osapuolien hallitsemat alueet sisällissodan aikana. Punainen merkitsee rojalisteja ja vihreä parlamentaristeja.
Kuningas siirrettiin sitten ensin Oatlandsiin ja seuraavaksi Hampton Courtiin, jossa seurasi lisää hedelmättömiä neuvotteluja. Häntä neuvottiin pakenemaan – ehkä ulkomaille, ehkä Ranskaan tai ehkä Wightsaaren kuvernöörin Robert Hammondin huostaan. Hän päätti tehdä viimeksi mainitun uskoen Hammondin olevan myötämielinen ja pakeni 11. marraskuuta. Hammond kuitenkin vastusti Kaarlea ja vangitsi hänet Carisbrooken linnaan.
Carisbrookesta Kaarle jatkoi kaupantekoa eri osapuolten välillä päätyen sopimukseen Skotlannin presibyteerien kanssa. Sen mukaan hän sallisi presbyteerikirkon perustamisen Englantiin ja Skotlantiin koeajaksi. Rojalistit aloittivat heinäkuussa 1648 toisen sisällissodan, ja skotit hyökkäsivät sovitusti Englantiin. Englannissa parlamentille uskolliset joukot tukahduttivat useimmat kansannousut, joista useimmat eivät olleet käsirysyjä kummempia. Kansannousuihin Kentissä, Essexissä ja Cumberlandissa, kapinallisuuksiin Walesissa ja skottien hyökkäykseen sisältyi kiivaampia taisteluja ja pitkittyneitä piirityksiä, mutta skottien tappio Prestonin taistelussa elokuussa 1648 johti sisällissodan päättymiseen ja rojalistien häviöön.
Oikeudenkäynti ja mestaus
thumb|Saksalainen aikalaiskuva Kaarle I:n mestauksesta Kaarle siirrettiin Hurstin linnaan vuoden 1648 lopulla ja sieltä Windsorin linnaan. Tammikuussa 1649 alahuone hyväksyi lain, jolla muodostettiin tuomioistuin Kaarlen oikeudenkäyntiä varten. Ajatus oli ennen näkemätön: aiempia kuninkaallisia oli syösty valtaistuimelta, mutta ei koskaan tuotu oikeuden eteen. High Court of Justice muodostui 135 asiamiehestä (kaikki vankkoja parlamentaristeja), syyttäjänä toimi Solicitor General John Cook. Kuningasta syytettiin vakavasta maanpetoksesta ja ”muista vakavista rikoksista”. Oikeudenkäynti alkoi 2. tammikuuta, mutta Kaarle kieltäytyi puolustautumasta väittäen, että millään tuomioistuimella ei ole valtaa yli kuninkaan. Hän uskoi, että hänen oma valtuutuksensa hallitsijana oli Jumalan hänelle kruunauksessa ja voitelussa antama. Oikeusistuin sitä vastoin esitti, että kukaan ei ole lain yläpuolella. Viikon aikana Kaarlea pyydettiin puolustautumaan kolmasti, mutta hän kieltäytyi. Siihen aikaan normaali käytäntö puolustuksesta kieltäytymiselle oli pro confesso, syyllisyyden myöntäminen, joka tarkoitti silloin sitä, että syyttäjä ei kutsunut todistajiaan paikalle. 56 asiamiestä allekirjoitti Kaarlen kuolemantuomion 29. tammikuuta. Päätöksen jälkeen Kaarle johdatettiin St. Jamesin palatsista, jossa hänet kahlehdittiin, Whitehallin palatsiin, jonne oli pystytetty mestauslava Banqueting Housen eteen.
Kaarlen tuomion ja mestauksen lasketaan nykyisessä historiankirjoituksessa tapahtuneen tammikuussa 1649, vaikka silloisessa ajanlaskussa vuosi vaihtui vasta 25. maaliskuuta ja oli siis vielä virallisesti 1648.
Kun Kaarle mestattiin 30. tammikuuta 1649 (gregoriaanista kalenteria käyttävissä maissa oli 9. helmikuuta 1649), Phillip Henry kertoo paikalla olleen yleisön vaikertaneen, jotkut katsojista kastoivat nenäliinansa kuninkaan vereen aloittaen näin marttyyrikuninkaan kultin. Mitkään muut silminnäkijälausunnot (mukaan lukien Samuel Pepysin) eivät kuitenkaan vahvista tätä. Henryn kertomus kirjoitettiin monarkian paluun aikoihin (eli noin 12 vuotta tapahtuneen jälkeen), hän oli tapahtuma-aikaan 19-vuotias, ja hänen perheensä oli rojalistisia propagandakirjoittajia.
Kuninkaan mestanneen naamioidun miehen henkilöllisyydestä on kiistelty. Tiedetään, että asiamiehet pyysivät Lontoon yleistä pyöveliä Richard Brandonia tehtävään, mutta hän kieltäytyi ja aikalaislähteet eivät tavallisesti kerro häntä mestauksen suorittajaksi. Ellis’s Historical Inquiries kuitenkin nimeää Brandonin mestaajaksi väittäen, että hän olisi kertonut asiasta ennen kuolemaansa. On mahdollista, että Brandon tuli toisiin ajatuksiin ja myöntyi lopulta tehtävään, mutta muitakin henkilöitä mestaajaksi on esitetty. Irlantilaisen Gunning-nimisen miehen uskotaan yleisesti suorittaneen mestauksen. Galwayssa, Irlannissa on esillä laatta, joka nimeää hänet teloittajaksi. William Hewlett tuomittiin kuninkaanmurhasta monarkian paluun jälkeen vuonna 1661. Samoin vuonna 1661 kaksi miestä, ”Dayborne ja Bickerstaffe”, pidätettiin, mutta vapautettiin myöhemmin. Henry Walkeria, vallankumouksellista lehtimiestä, tai hänen veljeään Williamia epäiltiin, muttei koskaan syytetty. Ympäri Englantia paikalliset legendat nimeävät paikallisia merkkihenkilöitä teloittajiksi. Vuonna 1813 tehty tutkimus antoi ymmärtää, että mestauksen suoritti kokenut pyöveli.
Yleinen tapa oli, että valtionpetturin pää nostettiin esille samalla huutaen Behold the head of a traitor! (”katsokaa valtionpetturin päätä!”). Vaikka Kaarlen pää nostettiin esille, sanoja ei käytetty. Se saattaa johtua kokemattomasta sijaisesta, joka ei tiennyt niin tehtävän. Eräs vallankumouksen johtajista, Oliver Cromwell, teki ennenkuulumattoman eleen ja antoi ommella kuninkaan pään takaisin ruumiiseen, jotta perheenjäsenet saattoivat jättää Kaarlelle kunnioittavat terveiset. Kaarle haudattiin yksityisesti 7. helmikuuta 1649 yöllä Henrik VIII:n hautaholviin St. Georgen kappeliin Windsorin linnassa. Kuninkaan poika, Kaarle II, suunnitteli myöhemmin rakentavansa kuninkaallisen mausoleumin, mutta tämä suunnitelma ei koskaan toteutunut.
Kymmenen päivää Kaarlen mestauksen jälkeen ilmestyi muistelmateos nimeltään Eikon Basilike (kreikkaa ”kuninkaallinen muotokuva”), jonka väitettiin olevan Kaarlen kirjoittama. William Lewitt, kuninkaan kamariherra, joka oli ollut Kaarlen seurassa teloituspäivänä, vannoi myöhemmin lausunnossaan, että oli nähnyt kuninkaan kirjoittavan Eikon Basiliken. Kirjan kirjoittajasta ei kuitenkaan ole varmuutta.
Perintö
Tultuaan valtaan Kaarle II lisäsi Book of Common Prayeriin isänsä muistopäivän vietettäväksi mestauspäivänä 30. tammikuuta. Kuningatar Viktorian aikana päivä kuitenkin poistettiin, koska kuolleen monarkin muistaminen suurena kirkollisena juhlapyhänä aiheutti yleistä mieliharmia. Nykyään 30. tammikuuta on listattu ”toissijaisena juhlapyhänä”. Kaarle I:lle, ”kuninkaalle ja marttyyrille” on omistettu useita anglikaani/episkopaalikirkkoja Englannissa, Kanadassa, Australiassa ja Yhdysvalloissa. Eräs rouva Greville-Negent perusti The Society of King Charles the Martyrin (”Kuningas Kaarle Marttyyrin seura”) St Margaret Pattensin kirkkoherra James Fishin avustuksella vuonna 1894. Seuran tavoitteisiin kuuluu muun muassa 30. tammikuuta palauttaminen juhlapyhäksi.
Carolinan siirtokunta Pohjois-Amerikassa nimettiin Kaarle I:n mukaan. Carolina jakautui myöhemmin Pohjois- ja Etelä-Carolinan osavaltioiksi. Pohjois-Amerikassa nimettiin Kaarle I:n mukaan myös muita paikkoja, muun muassa Cape Charles, Charles River, Charles River Shire ja Charles City Shire. Charles City Shiresta tuli myöhemmin nykyinen Charles Cityn piirikunta.
Perilliset
Kaarle I:llä oli kaikkiaan yhdeksän avioliitossa syntynyttä lasta, joista kahdesta tuli kuningas. Moni lapsista kuoli hyvin nuorena.
Alexa Bliss
Alexa Bliss (oik. Alexis ”Lexi” Kaufman, s. 9. elokuuta 1991 Columbus, Ohio) on yhdysvaltalainen showpainija.
Showpainiura
Lexi Kaufman aloitti showpainiuransa WWE NXT:ssä, WWE:n ”farmisarjassa”. Hän teki sopimuksen WWE:n kanssa toukokuussa 2013 ja otteli ensimmäisen ottelunsa NXT:ssä vuosi myöhemmin, toukokuussa 2014. Hänen hahmonsa Alexa Bliss oli alun perin kimallehilettä käsistään puhaltanut iloinen cheerleader, mutta läpimurtonsa hän teki muuntauduttuaan heelin eli pahiksen rooliin. Hahmosta tuli heel vuonna 2015, alettuaan esiintyä yhdessä Blake and Murphy -tag teamin kanssa.
Alexa Bliss on ollut sekä WWE Raw’n että WWE Smackdownin mestari. Hahmo debytoi SmackDownissa heinäkuussa 2016, WWE Draftin jälkeen, ja voitti sen naisten mestaruuden (WWE SmackDown Women's Championship) ensimmäisen kerran saman vuoden joulukuussa. Huhtikuussa 2017 hahmo siirtyi Raw’hon ja voitti sen naisten mestaruuden (WWE Raw Women's Championship) ensimmäisen kerran jo saman kuun lopussa. Helmikuussa 2018 hahmo voitti WWE:n historian ensimmäisen naisten Elimination Chamber -ottelun.
Raw’n ja SmackDownin lisäksi Bliss on esiintynyt vuodesta 2017 E!:n tositelevisiosarjassa Total Divas, jossa seurataan naispuolisten showpainijoiden elämää.
Yksityiselämä
Ennen uraansa showpainijana Kaufman oli vuodesta 2011 kehonrakennuksen ammattilainen. Hän osallistui muun muassa Arnold Classiciin. Aiemmin hän harrasti muun muassa cheerleadingiä.
Kaufman kärsi teini-iässä anoreksiasta ja oli sen vuoksi kahdesti sairaalahoidossa.
Kaufman on kihloissa Matthew Adamsin kanssa, joka käyttää showpainijana nimeä Buddy Murphy.
Rick Hoffman
Rick Edward Hoffman (s. 12. kesäkuuta 1970 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Louis Littinä televisiosarjassa Pukumiehet.
Hoffman syntyi New Yorkissa Charlie ja Gail Hoffmannille ja varttui Roslyn Heightsissa New Yorkin osavaltiossa. Hoffman on juutalainen. Hän valmistui Old Westburyn The Wheatley Schoolista ennen Arizonan yliopistoon menemistä. Valmistumisen jälkeen Hoffman muutti Los Angelesiin Kaliforniaan aloittaakseen näyttelijänuran.
Tattarisuo
Tattarisuo on Koillis-Helsingissä sijaitseva teollisuusalue Helsinki-Malmin lentoaseman itäpuolella Suurmetsän kaupunginosassa. Tattarisuo kuuluu Puistolan peruspiiriin. Alueella asuu 17 ihmistä (2014 alussa) ja siellä on 1 135 työpaikkaa (31.12.2012). Nimi tattar viittaa tattareihin, joka oli aikanaan Ruotsissa ja Suomessa käytetty nimitys romaneista. Paikannimi Tattarmossen tunnetaan jo 1770-luvulta. pienoiskuva|Pienteollisuusrakennuksia Tuulilasintiellä Alueella on pienteollisuutta, kuten monenlaisia metalli-, rakennus- ja pintakäsittelyalan yrityksiä sekä varastoja. Pientyöpaikka-alueella on autokorjaamoja ja autopurkamoja, rakennus- ja antiikkiliikkeitä sekä romufirmoja. Tattarisuolla sijaitsee myös muun muassa Tattarisuon autokatsastus, lounasravintola ja kartingrata. Tattarisuon alue siirtyi Helsingin kaupunkiin vuoden 1946 suuressa alueliitoksessa ja sen asemakaava vahvistettiin vuonna 1960. Koska Tattarisuolla toimii lukuisia autoalan yrityksiä, alueen kadut on nimetty auton ja siihen kuuluvien laitteiden mukaan.
1970-luvun lopulta lähtien, jolloin alueen ulkoilupolku tuli käyttöön, on Tattarisuon alue ollut lintuharrastajien suuressa suosiossa. Tattarisuon metsittynyt lounaisosa onkin yksi Helsingin parhaista pesimälinnuston alueista.
Alueesta on erotettu omaksi osakseen uusi Alppikylän asuinalue.
Julkiset liikenneyhteydet
Tattarisuota palvelevat Tattariharjuntietä kulkevat bussit. Linja 69 kulkee Jakomäen ja Malmin suuntiin ja 77 Rautatientorin ja Jakomäen suuntiin. Alueen pohjoispuolta palvelee linja 553, joka kulkee Malmin ja Hakunilan suuntiin.
Herbert Windt
Herbert Windt (15. syyskuuta 1894 Senftenberg – 22. marraskuuta 1965 Deisenhofen) oli saksalainen säveltäjä. Hän teki musiikkia natsien propagandaelokuviin, kuten Leni Riefenstahlin ohjaamaan Tahdon riemuvoittoon. Windtin säveltämästä musiikista kuitenkin koostuu vain viidennes Tahdon riemuvoiton kaikesta musiikista; suurimmaksi osaksi elokuvan musiikki nimittäin koostuu marsseista ja taistelulauluista. Windt oli työskennellyt Riefenstahlin kanssa jo elokuvassa Der Sieg des Glaubens (1933) ja sävelsi musiikin kaikkiin Riefenstahlin elokuviin Tahdon riemuvoiton jälkeen lukuun ottamatta Tag der Freiheit! – Unsere Wehrmachtia (1935).
Windt syntyi musikaaliseen perheeseen ja alkoi varhain opetella pianonsoittoa sekä nuotinlukua. Vuonna 1910 hän pääsi Sternin konservatorioon, jossa opiskeli, kunnes kesällä 1914 ilmoittautui vapaaehtoiseksi ensimmäiseen maailmansotaan. Vuonna 1917 hän haavoittui niin vaikeasti, että ura kapellimestarina tai pianistina ei enää tullut kyseeseen. Vuodesta 1921 Windt opiskeli Franz Schrekerin johdolla Berliinin musiikkiyliopistossa ja omistautui sävellystyölle. Hänen töihinsä kuului ooppera Andromache (1932), joka kuitenkin esitettiin vain neljästi. Windt liittyi marraskuussa 1931 natsipuolueeseen (NSDAP) ja tuli poliittisissa piireissä niin tunnetuksi, että alkoi saada paljon tilauksia elokuviin, radioon ja televisioon tehtävää musiikkia varten. Ensimmäinen natsien elokuva oli Morgenrot (1933), johon Windt teki musiikin. Hän erikoistui "sankarillisen" ja "kansallisen" elokuvamusiikin tekemiseen, mikä ilmeni esimerkiksi suosittujen Wagner-motiivien käyttönä. Hän sävelsi radioon kantaatin Adolf Hitlerin lennosta Itä-Preussista Niederwaldiin vuonna 1937.
Windt ihaili Wagnerin lisäksi Richard Straussia. Hänen sävellystyylinsä oli läheisissä kytköksissä myöhäisromanttisuuteen. Windt tunsi hyvin musiikin mahdollisuudet assosiaatioiden luomisessa ja käytti tätä tietämystä laajasti hyväksi elokuvamusiikissaan. Windt sai Riefenstahlilta välillä tiukkoja rajoituksia käytettävän musiikillisen materiaalin suhteen. Hän kehuikin perhepiirissään ohjaajan taiteellista osaamista, mutta toisaalta luonnehti tätä "hysteeriseksi vuoheksi".
Windtin musiikki on mikromotiiveihin keskittyvää ja rytmisesti tarkkaa. Hän käytti fanfaarinomaisia motiiveja. Riefenstahlin elokuvien ja Morgenrotin lisäksi hän teki musiikin esimerkiksi sotaoperaatioelokuviin Feldzug in Polen (1940) ja Sieg im Westen (1941). Hän teki yhteistyötä sellaisten ohjaajien kuin Wolfgang Liebeneinerin, Georg Wilhelm Pabstin, Frank Wisbarin ja Gustav Ucickyn kanssa. Vuoteen 1945 mennessä hän teki lukuisien elokuvien musiikin ohella radiokantaatteja, sotilaslauluja ja juhlamusiikkia, mikä mahdollisti hänelle korkean elintason. Toisen maailmansodan jälkeen hänelle asetettiin ammatinharjoituskielto, mutta denatsifikaation jälkeen hän sai vuonna 1948 palata työhönsä säveltäjänä. Vaikka hän työskenteli sodan jälkeen sellaisten ohjaajien kuin Georg Wilhelm Pabstin ja Wolfgang Staudten kanssa, hän ei saavuttanut aiempaa menestystään. Tunnetuimman sodanjälkeisen musiikkinsa hän sävelsi Frank Wisbarin sotaelokuvaan Hunde, wollt ihr ewig leben (1958). Hän sävelsi musiikkia myös kuunnelmiin. Kuolemansa jälkeen hän on pitkälti vaipunut unohduksiin.
The Tourists
The Tourists (1977–1980) oli brittiläinen power pop -yhtye. Yhtyeen kaksi jäsentä (Annie Lennox ja David Stewart) saavuttivat suuren suosion nimellä Eurythmics.
Yhtye esiintyi kerran Suomessa Ruisrockissa vuonna 1980. Yhtye julkaisi vuosina 1979 ja 1980 kolmea albumia ja singlejä.
Thaikeittiö
thumb|220px|Tuliset [[Rawit|thaipippurit ovat olennainen osa thaikeittiötä. Pieniä punaisia tai vihreitä chilejä kutsutaan hiirenpapana-chileiksi (, phrik khii nuu, Capsicum frutescens).]]
Amédée Grab
pienoiskuva|Amédée Grab vuonna 2011. Amédée Antoine-Marie Grab (3. helmikuuta 1930 – 19. toukokuuta 2019) oli sveitsiläinen benediktiineihin kuulunut roomalaiskatolinen piispa. Hän liittyi benediktiineihin 8. syyskuuta 1950 ja sai pappisvihkimyksensä 12. kesäkuuta 1954. Hänet nimitettiin Lausanne, Genève et Fribourgin hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Cenaen titulaaripiispaksi 3. helmikuuta 1987, ja piispaksi vihkiminen seurasi 12. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Pierre Mamie, jota avustivat Gabriel Bullet ja Henri Schwery.
Thaikeittiö
Perusmakuja on viisi: makea, hapanimelä, katkera, suolainen ja polttava. Suolasirottimen ja ketsupin sijasta käytetään maustekastikkeita, kuten kalakastiketta, osterikastiketta, tamarindia ja chilikastiketta. Ruokailuvälineinä käytetään lusikkaa ja haarukkaa, joista ensimmäistä käytetään pääasiallisesti. Etniset thait syövät puikoilla lähinnä vain nuudeleita. Leipä ja maitotuotteet ovat länsimaisina varsin uusia tulokkaita.
Thai-ruuan klassikoihin kuuluvat:
Ennusmerkki
Ennusmerkki eli enne tarkoittaa kansanperinteen tai jonkin mystiikan tai näennäistieteen oppisuunnan tuntemaa luonnossa tai ihmisissä havaittavaa merkkiä (ilmiötä tai asiaa), jonka uskotaan kertovan tulevasta, mutta jossa ei ole nähtävissä luonnollista syy-yhteyttä merkin ja ennustetun tapahtuman välillä. Ennusmerkin ja ennustetun tapahtuman välinen yhteys uskotaan siis usein olevan yliluonnollinen. Joillekin ennusmerkeille on löytynyt luonnollinen selitys, jonka jälkeen niitä ei ole enää pidetty perinteisessä mielessä ennusmerkkeinä. Eräs tällainen on joidenkin vanhusten "luiden kolotus" ennen myrskyä, jonka tiedetään kuitenkin nykyisin johtuvan korkeapaineesta.
Ennusmerkkejä eivät ole selittämättömät, intuitioon perustuvat käsitykset tai näyt siitä, mitä tulee tapahtumaan. Ennusmerkit ovat kaikkien nähtävissä luonnossa, joskin ne täytyy "lukea" ja tulkita aina tietyn perinteen mukaan tai liittää omakohtaisesti johonkin mahdollisesti tulevaan tapahtumaan.
Enteellä voidaan tarkoittaa myös tulevasta kertovaa näkyä kuten enneunta, tai sellaista merkkiä, josta syy-yhteys on järkeiltävissä tai tieteen todistama.
Bo Ahlfors
thumb|Bo Ahlfors. Bo Ahlfors (6. kesäkuuta 1933 Helsinki – 6. toukokuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, tietokirjailija ja politiikan tutkija, joka oli aktiivisimmillaan 1970- ja 1980-luvuilla. Ahlfors toimi Yleisradion tutkimusosaston tutkijana. Useat Ahlforsin julkaisut käsittelivät Suomen sosialidemokraattisen puolueen aatteellisia kysymyksiä. Häntä pidettiin jopa puolueen pääideologina, sillä hän pystyi tekemään tiivistyksiä ja avaamaan uusia näkökulmia, joiden avulla hän nousi paneelikeskustelujen suosikiksi ja johtavien SDP:n poliitikkojen taustakirjoittajaksi. Tämä tapahtui siitä huolimatta, että hänen puheensa oli cp-vamman vuoksi kankeaa. Ahlfors toimi Setan puheenjohtajana 1979–1980.
Beyond Oasis
Beyond Oasis, tunnetaan myös nimillä Story of Thor: A Successor of The Light ja Story of Thor: Hikari wo Tsugu Mono, on 1994 julkaistu toimintaroolipeli. Pelin on kehittänyt Ancient ja julkaissut Sega.
Sarjaan kuuluu myös vuonna 1996 julkaistu esiosa The Legend of Oasis.
Pelissä on ajalle ja lajityypille harvisen laajat ominaisuudet taistelumekaniikalle.
Kissaihmisten kirous
Kissaihmisten kirous (The Curse of the Cat People) on Val Lewtonin tuottama ja Robert Wisen ja Gunther von Fritschin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1944.
Beyond Oasis
Vastaanotto
IGN on antanut vuoden 2007 Wii-uusintajulkaisulle arvosanan 8.0/10 arvostelussaan.
Kissaihmisten kirous
Elokuvasta piti tulla Kissaihmisten jatko-osa, ja pääosissa ovatkin Kissaihmisten näyttelijät. Nimestään huolimatta siitä ei kuitenkaan tullut kauhuelokuvaa vaan herkkä kuvaus pikkutytöstä, joka elää omassa mielikuvitusmaailmassaan.
Asila (täsmennyssivu)
Asila voi tarkoittaa seuraavia:
Kissaihmisten kirous
Tuotanto
Tavalliseen tapaan tuottaja Val Lewtonille oli annettu elokuvan nimi Kissaihmisten kirous, jonka pitäisi olla jatko-osa vuoden 1942 kauhuelokuvalle Kissaihmisille, joka oli menestynyt äärimmäisen hyvin. Lewton ei kuitenkaan ollut lainkaan samaa mieltä, ja teki elokuvasta herkän tarinan pikkutytöstä ja tämän mielikuvitusmaailmasta.
Ohjaajaksi Lewton palkkasi Gunther von Fritschin, joka oli aikaisemmin tehnyt vain lyhytelokuvia. Kuvausten piti kestää 18 päivää, mutta niiden jälkeen Fritsch oli ehtinyt kuvata vasta puolet käsikirjoituksesta. Hänet korvattiin leikkaaja Robert Wisella, joka kuvasi elokuvan loppuun. Se oli Robert Wisen ensimmäinen ohjaustyö.
RKO:n johtoporras ei ollut järin tyytyväinen, kun se näki valmiin elokuvan. Lewton joutui kuvaamaan joitakin kohtauksia uudelleen ja lisäämään uusi kohtauksia. Niistä huolimatta elokuvasta ei silti tullut sellaista kauhuelokuvaa, mitä studio oli odottanut. Studio kuitenkin markkinoi sitä ikään kuin se olisi kauhuelokuva.
Eugène Maillat
Eugène Maillat (30. heinäkuuta 1919 Courtedoux – 5. heinäkuuta 1988) oli Guineassa toiminut sveitsiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin Afrikan lähetyssaarnaajien (Valkoisten isien) papiksi 14. huhtikuuta 1945 ja nimitettiin N'Zérékorén prefektiksi 4. toukokuuta 1951. Hän sai 25. huhtikuuta 1959 nimityksen N'Zérékorén hiippakunnan johtoon, ja piispaksi vihkiminen seurasi 27. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Franz von Streng, jota avustivat François Charrière ja Stefano Hász.
Maillat erosi tehtävistään N'Zérékorén piispana 13. elokuuta 1979. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Subiaco
Benedictus Nursialainen perusti 400-luvulla alueelle Aniojoen erakkoluostarin. Vuoren juurella oli antiikin aikana keisari Neron huvila, jonka kiviä käytettiin luostarin rakentamiseen. Myöhemmin Benedictus siirtyi Campaniaan ja perusti siellä benediktiiniläisen luostariliikkeen (pääpaikka Monte Cassinon luostari 530-540-luvulla).
Subiacossa syntyneitä ovat esimerkiksi renessanssiajan ruhtinatar Lucrezia Borgia, näyttelijä Gina Lollobrigida ja jalkapalloilija Francesco Graziani.
François-Nestor Adam
Adam osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 22. heinäkuuta 1977.
Kirveslinja
Kirveslinja on Suomen kommunistisen puolueen (SKP) enemmistöläisestä johdosta 1980-luvun alkupuolella käytetty käsite. Tuolloin vähemmistöläiset erotettiin vuosien riitelyn jälkeen kokonaan puolueesta. SKP:n opposition (ns. taistolaiset) mukaan erottamisia ajaneet halusivat "leikata puolueen keskeltä halki kuin puun kirveellä". Nimitys liitetään varsinkin puolueen puheenjohtaja Arvo Aaltoon ja puoluesihteeri Aarno Aitamurtoon.
1970-luvun lopussa SKP:n enemmistön piirissä alkoi nousta yhä voimakkaammaksi käsitys, ettei yhtenäisyystunnuksin esiintynyt puolueoppositio tosiasiassa halunnut yhtenäisyyttä. Tämä näkyi muun muassa vaatimuksena “sääntöjen palauttamisesta”, jolla viitattiin vuoden 1970 sovittuun osapuolisopimukseen, jolla oppositiolle taattiin edustus puolueen päättävissä elimissä. Osa enemmistöläisistä halusi opposition erillistoiminnasta suivaantuneena erottaa koko opposition ja näiden kanssa turhan sopuisiksi ryhtyneet. Enemmistön ja vähemmistön väliin syntyi puolueen hajottamista vastustanut kolmaslinjalaisuus, jota edustanut Jouko Kajanoja toimi SKP:n puheenjohtajana 1982–1984. Kolmaslinjalaiset kuitenkin epäonnistuivat puolueen hajoamisen estämisessä.
Erityisen vahva kannatus kirveslinjalla oli SKP:n Lapin piirissä, josta myös Aalto oli lähtöisin. Oululaisen Kansan Tahto -lehden (SKDL:n pohjoissuomalainen äänenkannattaja) päätoimittaja Into Kangas oli kirveslinjan toinen henkilöitymä. Konkreettinen hajaannus näkyi Lapin piirissä jo ennen koko SKP:n hajoamista, sillä lappilainen kansanedustaja Esko-Juhani Tennilä suljettiin pois SKDL:n listoilta jo eduskuntavaaleissa 1983, vaikka hänet oli jäsenäänestyksessä listoille valittu. Tennilä pääsi eduskuntaan omalta listaltaan, jolloin hänen kannattajansa julistivat kirveen "takavarikoiduksi". Muita tunnettuja kirveslinjalaisia olivat mm. Mikko Ekorre ja Arvo Kemppainen.
Aalto nousi SKP:n puheenjohtajaksi 20. edustajakokouksessa 1984. Tämän jälkeen opposition hallussa olleet puoluejärjestöt erotettiin vuosina 1985–1986 ja vähemmistö joutui vastentahtoisesti lähtemään puolueesta. Kirveslinjalainen puoluejohto tuli myöhemmin tunnetuksi myös huonoista sijoituksista, joiden seurauksena suurin osa puolueen varoista menetettiin. Aalto joutui tämän vuoksi jättämään puheenjohtajan tehtävät 1988.
Olavi Lindén
Erkki Olavi Lindén (s. 6. joulukuuta 1946 Tammisaari) on palkittu suomalainen teollinen muotoilija.
Henkilöhistoria
Olavi Lindén syntyi yrittäjä, sorvaaja Erkki Lindénin ja Inkeri Aallon perheeseen. Hänen puolisonsa on tekstiiliopettaja Eivor Öhman. Lindén tuli ylioppilaaksi 1965 ja valmistui insinööriksi 1970. Hän toimi pitkään Fiskarsin palveluksessa, tuotantopäällikkönä 1970–1972, tuotekehittäjänä ja laatupäällikkönä 1972–1987 sekä tuotekehityspäällikkönä ja muotoilijana vuodesta 1987. Fiskarsin työurallaan, joka kesti vuoteen 2009, Lindén suunnitteli muun muassa useita kymmeniä työkaluja rikkaruohonpoistajasta retkikirveeseen ja oksasaksiin. Hänet tunnetaan myös Olof Bäckströmin alkujaan suunnittelemien Fiskarsin oranssikahvaisten saksien toisena suunnittelijana. Jäätyään eläkkeelle Lindén on paneutunut jousisoittimien suunnitteluun.
Singles 93–03
Singles 93–03 on brittiläisen The Chemical Brothersin vuonna 2003 julkaistu kokoelma-albumi. Albumi sisältää kaikki The Chemical Brothersin singlet vuodesta 1993 vuoteen 2003. Albumi sisältää myös kaksi uutta kappaletta, jotka ovat "Get Yourself High" ja "The Golden Path", jotka molemmat julkaistiin singleinä. 24. syyskuuta 2003 albumi myi kultaa.
Bonus Levy
Bonus levy sisältää B-puolia, remixejä ja live -versioita:
Obadja Iihuhua
Uushunga Obadja Iihuhua (s. n. 1875, Omapale, Ondonga, Ambomaa, Saksan Lounais-Afrikka — k. 10. kesäkuuta 1940 ) oli yksi ensimmäisestä seitsemästä ambolaisesta, jotka lähetysjohtaja Matti Tarkkanen vihki 27.9.1925 Oniipassa Ambomaalla papiksi Tampereen piispan antamalla valtuutuksella. Myös hänen veljensä Sakeus Iihuhua vihittiin samalla kertaa papiksi.
Iihuhua kävi koulua Oniipassa vuosina 1916–19 ja opiskeli samassa paikassa pappisseminaarissa vuosina 1922–25. Hän työskenteli Oniipan koulussa vuosina 1920–21, ja pastorina hän työskenteli Uukwaluudhissa vuonna 1925 ja Uukolonkadhissa vuosina 1926–40.
Iihuhua meni vuonna 1925 naimisiin Maria gaNepundon (s. 1906) kanssa. He saivat kaksi poikaa ja kolme tytärtä.
Timo Sakari Puustinen
Timo Sakari Puustinen (s. 25. lokakuuta 1979) on suomalainen elokuvaohjaaja, elokuvatuottaja ja elokuvakäsikirjoittaja. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Aika tappaa. Puustinen on lisäksi ohjannut useita mainoksia ja musiikkivideoita. Viimeisin hänen ohjaamansa elokuva on vuonna 2010 DVD:nä julkaistu Sanansaattaja.
Puustisen ensimmäinen tuotantoyhtiö oli vuonna 2004 perustettu elokuvatuotantoyhtiö Coppersky Oy / CopperSky Productions. Puustinen omistaa Frozen Flame Pictures Oy (perustettu 22.11.2014) elokuvatuotantoyhtiön yhdessä elokuvatuottaja Miika J. Norvannon kanssa. Yhdessä Puustinen ja Norvanto ovat tuottaneet elokuvat Rendel ja Rendel 2, joista jälkimmäisen tuotannossa ilmeni suuria haasteita ja elokuvan käsikirjoitusta ei resurssien puuttuessa saatu kokonaan kuvattua.
Gideon Iitula
Gideon Kagwedha Iitula (s. n. 1887 Amuteya, Onyaana, Ondonga, Ambomaa, Saksan Lounais-Afrikka — k. 2. tammikuuta 1971 ) oli yksi ensimmäisestä seitsemästä ambolaisesta, jotka lähetysjohtaja Matti Tarkkanen vihki 27.9.1925 Oniipassa Ambomaalla papiksi Tampereen piispan antamalla valtuutuksella.
Timo Sakari Puustinen
Puustinen on saanut palkintoja mainos- ja musiikkivideo ohjauksistaan, muun muassa hänen ohjaamansa Waltarin ”In The Cradle” -musiikkivideo sijoittui kolmanneksi 2009 Muuvi-kilpailussa saaden Pronssisen muuvin. Lisäksi viedo sai Yleisö-muuvin.
Timo Puustinen toimi vuoden 2022 loppuun saakka Jyväskylässä toimineen Jyskän Varastomyymälä Oy:n yrittäjänä. Hänet tunnetaan myös hyväntekijänä. Hänen hankkeensa Ukrainan orpojen puolesta, on herättänyt huomiota joissain pienehköissä verkkojulkaisuissa Suomen rajojen ulkopuolellakin. Puustinen oli yrityksineen myös mukana lahjoittamassa Covid-19 pandemiaa vastaan suojavisiireitä suomalaisille hoivakodeille.
Gideon Iitula
Iitula syntyi noin vuonna 1887. Hänen vanhempansa olivat Iitula yIipinge yaNashongo shaKambonde ja Amunyela Eva lyaMutota. Hänet kastettiin 25. tammikuuta 1902. Hän kävi koulua Oniipassa vuosina 1913–16, minkä jälkeen hän opiskeli papiksi Oniipan pappisseminaarissa vuosina 1922–25. Hän työskenteli opettajana Oshigambossa vuosina 1916–18 ja Uukolonkadhissa vuosina 1918–20. Pastorina hän työskenteli Omusitagongalossa, Oshigambossa, Onesissa, Oniipassa and Onayenassa.
Iitula oli naimisissa kahdesti. Ensimmäinen vaimo oli Helena yaNembundu, jonka kanssa hän meni naimisiin n. 1909, ja toinen vaimo oli Hilda yaFilippus. Ensimmäisestä avioliitosta hänellä oli yhdeksän lasta ja toisesta kaksi poikaa ja kaksi tytärtä.
Tammerinpuisto
thumb|Tammerlampi ja Hotelli Tammer kesällä 2017. Tammerinpuisto on vuonna 1930 valmistunut pienehkö muotopuutarhatyyppinen puisto, joka sijaitsee Tampereen keskustassa Hotelli Tammerin vieressä. Se on alun perin ollut osa Koskipuistoa.
Tammerinpuistossa on pieni Tammerlampi, jota on kutsuttu myös ”ankkalammeksi” ja ”Tammerin lammikoksi”. Siinä on aikoinaan ollut vesilintuja. Lampi sijaitsee samassa paikassa, missä Ronganoja-niminen luonnonoja on muinoin laskenut Tammerkosken poukamaan. Nykyään koski sijaitsee kauempana, koska rantaa on täytetty Koskipuiston kohdalta. Ronganoja on puolestaan hävinnyt Rongankadun alle.
thumb|Lapsia leikkimässä hiekkalaatikolla Tammerinpuistossa vuonna 1970.
Tammerinpuisto kunnostettiin vuosina 2000–2002, ja työt viimeisteltiin 2007. Vesialue ympäröitiin graniittisella muurilla ja metalliaidalla. Puistoon tehtiin myös kivetty käytävä ja oleskelualue. Vuodesta 2010 alkaen lammessa on ollut kesäisin esillä suomalaista kuvanveistotaidetta.
Museovirasto on määritellyt Tammerinpuiston osaksi valtakunnallisesti merkittävää Tammerkosken teollisuusmaisemaa.
Andrew Weibrecht
Andrew Weibrecht (s. 10. helmikuuta 1986 Lake Placid, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä, supersuurpujottelun olympiamitalisti.
Weibrecht saavutti junioreiden MM-kilpailuissa pronssia supersuurpujottelussa Le Massifissa 2006. Aikuisten arvokilpailuihin hän osallistui ensimmäisen kerran Val d'Isèren MM-kilpailuissa 2009. Hän sai pronssia Vancouverin olympialaisten 2010 supersuurpujottelussa kukistettuaan neljänneksi sijoittuneen Werner Heelin kahdella sadasosasekunnilla. Samojen kisojen superyhdistetyssä hän oli yhdestoista. Sotšin olympialaisissa 2014 Weibrecht saavutti hopeaa super-G:ssä. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 hän oli syöksylaskussa yhdeksäs.
Weibrecht kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Beaver Creekissä marraskuussa 2006. Ensimmäiset maailmancup-pisteensä hän sai oltuaan vuotta myöhemmin samassa paikassa neljästoista superyhdistetyn kilpailussa. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran seuraavana päivänä oltuaan kymmenes Beaver Creekin syöksylaskussa. Kolmen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kolmas Beaver Creekin supersuurpujottelussa joulukuussa 2015. Parhaimmillaan hän on sijoittunut toiseksi Kitzbühelin supersuurpujottelussa tammikuussa 2016.
Weibrecht on saanut Yhdysvaltojen mestaruuskilpailuissa hopeaa syöksylaskussa 2008. Hän voitti Nor-Am cupin kokonaiskilpailun ja yhdistetyn cupin kaudella 2006–2007. Hän on voittanut Nor-Am cupissa yhteensä neljä osakilpailua.
Weibrecht lopetti uransa alppihiihtäjänä keväällä 2018.