cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viron itsenäisyyspuolue
Historia
EIP oli osallisena EU-jäsenyyden vastaisessa liikkeessä vuonna 2003.
Puolueen kohtaamat syytökset
Puolueen vastustajat väittävät EIP:n olevan äärioikeistolainen. Puolueen puheenjohtaja Sven Sildnik ja puoluehallituksen jäsen Tauno Rahnu ovat kuitenkin kiistäneet tällaiset syytökset, vaikkakin Rahnu on saanut tuomion viharikoksesta ja puolueen hallituksessa ovat tunnetut kansallissosialistit ajoittain olleet jopa enemmistönä. Entisistä johtavaa puolueen jäsentä suomalaista Risto Teinosta on syytetty kansallissosialistisista näkemyksistä eikä hän ole koskaan päinvastaista väittänytkään.
Sakeus Iihuhua
Nangombe Sakeus Iihuhua (s. n. 1885, Omapale, Ondonga, Ambomaa, Saksan Lounais-Afrikka — k. 22. kesäkuuta 1976 ) oli yksi ensimmäisestä seitsemästä ambolaisesta, jotka lähetysjohtaja Matti Tarkkanen vihki Oniipassa Ambomaalla papiksi 27.9.1925 Tampereen piispan antamalla valtuutuksella. Samalla kerralla vihittiin myös Sakeuksen veli Obadja Iihuhua papiksi.
Iihuhuan kastoi Oniipassa Frans Hannula vuonna 1902. Iihuhua kävi koulua Oniipassa vuosina 1906–07 ja Onayenassa vuosina 1908–12 sekä Oniipan ammattikoulussa vuonna 1913–16. Hän opiskeli Oniipan pappisseminaarissa vuosina 1922–25 ja hänet vihittiin papiksi vuonna 1925.
Iihuhua oli jo ennen papiksi vihkimistään merkittävä henkilö Ombalantussa. Hän oli toiminut siellä opettajana vuosina 1917–21. Ombadjan kuningas Angolasta lähetti näkemänsä unen perusteella miehen Iihuhuan puheille saadakseen opettajan valtakuntaansa. Sellaista ei sinne kuitenkaan tuolloin saatu.
Iihuhuan pappisvihkimystä ennen oli Suomen Lähetysseuran pappi Okahaosta käynyt toimittamassa kirkolliset palvelut Ombalantussa. Tultuaan vihityksi papiksi Iihuhua toimi Ombalantussa aluksi pastori Heikki Saaren alaisuudessa.
Iihuhua toimi sittemmin kotiseutunsa pappina, ja vaikka hän ei 1950-luvun lopussa enää ollutkaan aktiivisesti mukana kirkon toiminnassa, tultuaan jo liian vanhaksi. Hän oli kuitenkin vielä “seurakuntansa vahvana tukipylväänä”. Hän oli “korkeasta iästään huolimatta säilynyt henkisesti harvinaisen virkeänä ja paloi halusta palvella edelleenkin evankeliumin asiaa”, kirjoittaa hänestä Elias Pentti vuonna 1958.
Sakeus Iihuhuan peruskoulu Omusatin alueella on nimetty hänen mukaansa.
Brigitte Engelhard
Brigitte Engelhard (s. 1949 Salzburg) on itävaltalainen pianisti, cembalisti ja urkuri. Hän valmistui Mozarteumista solistin diplomilla sekä pianon- että cembalonsoitossa. Hän on haluttu solisti ja kamarimusiikin esittäjä kansainvälisellä tasolla. Hän on kiertänyt esiintymässä Euroopassa, Yhdysvalloissa ja Aasiassa; lisäksi hän on tehnyt useita levytyksiä. Koska Engelhard tuntee laajasti eri kosketinsoittimia, hänellä on mahdollisuus tulkita musiikkia niin historiallisin esittämistekniikoin kuin modernein tavoin.
Engelhard on kaiken lisäksi opettaja Salzburgin Mozarteumissa.
Theodor Berger
Theodor Berger (18. toukokuuta 1905 Traismauer – 21. elokuuta 1992 Wien) oli itävaltalainen säveltäjä.
Berger opiskeli Franz Schmidtin johdolla. Hänen varhainen sävellystyylinsä oli myöhäisromanttinen ja hyvin kromaattinen. Teos Malinconia (1933) sai osakseen Richard Straussin ihailun. Bergerin musiikin aktiiviseksi tukijaksi tuli Wilhelm Furtwängler, ja hänen teoksensa Rondino giocoso (1941) esitettiin Berliinin vanhassa filharmoniasalissa ennen kuin rakennus tuhottiin pommituksessa. Myös Oswald Kabasta johti usein hänen teostensa esityksiä. Furtwängler jatkoi Bergerin teosten kantaesittämistä toisen maailmansodan jälkeen, ja hänen työtään tukivat muutkin kapellimestarit, kuten Karl Böhm, Herbert von Karajan, Carlos Kleiber, Josef Krips , Eugene Ormandy ja William Steinberg. Karajan johti Bergerin teoksen Homerische Sinfonie esityksen vuonna 1948 ja Symphonia parabolican (1957) esityksen Salzburgin festivaalilla. Homerische Sinfonie, joka on nimestään huolimatta baletti, toi säveltäjälle valtionpalkinnon vuonna 1951. Hänen muuhun tuotantoonsa kuuluu myös viulukonsertto.
Toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina Berger muovasi tyyliään; uusissa teoksissa ei enää ollut määritettyä sävellajia, ja niissä käytettiin onomatopoeettisia ideoita. 1960-luvulla Bergerin teosten esittäminen ja levyttäminen väheni, vaikka niitä yhä julkaistiin. Hän oli ollut merkittävän modernin säveltäjän maineessa, mutta suosio ei ollut kestävää. Bergerin musiikkia on kuitenkin julkaistu levytettynä Albany Records -levymerkillä.
Taichang
Keisari Taichang (, 28. elokuuta 1582 – 26. syyskuuta 1620), alku­peräiseltä nimeltään Zhu Changluo, oli Kiinan Ming-dynastian neljäs­toista keisari, joka lyhyeksi jäänyt hallitsijakausi vuonna 1620 kesti vain vajaan kuukauden. Hän oli edeltäneen keisari Wanlin poika, ja häntä seurasi hänen poikansa Tianqi. Hänen aika­kausi­nimensä Taichang merkitsee suurta vaurautta.
Nuoruus
Taichang syntyi keisari Wanlin hallitsijakauden kymmenentenä vuotena. Hänen äitinsä, alkuperäiseltä nimeltään Wang, oli hovissa Wanlin äidin, leskikeisarinna Lin palveluksessa. Vaikka Wang sai raskautensa aikana arvonimen "Toisen arvoluokan puliso Gong (恭妃) hän ei päässyt Wanlin suosioon. Tämän vuoksi myös Zhu Changluo sai isältään osakseen vain vähäistä huomiota, vaikka olikin keisarin vanhin poika, jonka olisi dynastian lain mukaan pitänyt olla kruununperillinen.
Zhu Changluo vietti suurimman osan elämästään hovin onnettomana sivu­henkilönä, joka palatsin sisäisessä valta­taistelussa yritti epä­toivoisesti saavuttaa kruununprinssin aseman. Wanli ilmaisi avoimesti, että hänen nuorempi poikansa Zhu Changxung, jonka äiti oli keisarin jalka­vaimo Zheng, tulisi olla kruunun­perillinen. Tätä eivät kuitenkaan hyväksyneet useimmat hänen kungfutselaiset oppineet ministerinsä. Sen jälkeen kun Wanlia oli moneen kertaan pyydytty nimittämään Zhu Changluo kruunun­prinssiksi, hän päätti jättää asian toistaiseksi ratkaisematta. Jotkut historioitsijat ovat arvelleet, että kiista kruunun­perimyksestä olisi ollut merkittävä osa­syy siihen, että keisari Wanli vetäytyi syrjään päivittäisistä hallitus­toimista.
Tämän kiistan­alaisen aseman vuoksi Zhu Chanluo jätettiin ilman vakinaista koti­opettajaa eikä hänelle annettu järjestelmällistä kungfutselaista opetusta senkään jälkeen, kun hän aloitti koulun­käynnin 13-vuotiaana, mikä oli Ming-prinsseille epä­tavallisen myöhäinen ikä aloittaa koulu­opinnot. Vuonna 1601 keisari Wanli myöntyi ministerien ja varsinkin leskikeisarinnan painostukseen ja nimitti tuolloin 19-vuotiaan Zhu Changluon virallisesti kruunun­prinssiksi. Tämä virallinen päätös ei kuitenkaan lopettanut hovi­juonitteluja. Vielä vuosien ajan levisi huhuja, joiden mukaan Wanli olisi aikonut syrjäyttää Zhu Changluon kruunun­prinssin asemasta nuoremman poikansa hyväksi.
Vuonna 1615 hovia kohtasi jälleen yksi skandaali. Muuan Zhan Chai onnistui vain puinen sauva aseenaan karkottamaan palatsin portteja vartioineet eunukit ja murtautumaan Ci-Qingin palatsiin, jossa kruunun­prinssi asui. Lopulta Zhang Chai kuitenkin voitettiin ja vangittiin. Alustavissa kuulusteluissa häntä pidettiin mielen­vikaisena, mutta kun häntä myöhemmin kuulusteli Wang Zhicai (王之寀) -niminen tuomari, hän tunnusti kuuluneensa yhdessä kahden eunukin kanssa sala­liittoon, jota johti rouva Zheng. Zhang Chain tunnustuksen mukaan nämä kaksi olivat luvanneet hänelle palkkion hyökkäyksestä kruunun­prinssiä vastaan, mikä viittasi siihen, että keisarin suosikki­jalka­vaimo oli mukana juonessa. Vaikka todisteet olivat vastaansanomattomat ja syytteet raskaat, keisari Wanli halusi kuitenkin säästää kahden rouva Zhengin hengen ja päätti itse tuomita asian. Hän syytti kaikesta eunukkeja, jotka teloi­tettiin samoin kuin Zhan Chaikin. Vaikka asia virallisesti saatiin nopeasti pois päivä­järjestyksestä, kansa ei sitä unohtanut, vaan se tuli pysyvästi tunnetuksi "palatsi­hyökkäys­tapauksena", yhtenä Ming-dynastian loppu­vaiheen kolmesta suuresta mysteeristä (kaksi muuta olivat jäljempänä mainittu "punaisten pillerien tapaus" sekä "palatsista katoamistapaus").
Lyhyt valtakausi ja kuolema
Keisari Wanli kuoli 18. elokuuta 1620, ja Zhu Chanluo nousi virallisesti valta­istuimelle 28. elokuuta 1620 ottaen aika­kausi­nimen "Taichang", joka tarkoittaa "Suurenmoista vaurautta." Hänen valta­kautensa ensimmäiset päivät alkoivat Ming-hovin virallisen historia­teoksen mukaan lupaavasti. Valtakunnan raja­vartijoille lahjoitettiin kaksi miljoonaa taelia hopeaa, monia Wanlin tehottoman hallituksen aikana tyhjiksi jääneisiin tärkeitä virkoja alettiin täyttää, ja monet Wanlin loppuaikoinaan säätämät, hyvin vihatut ylimääräiset verot ja tullit lakkautettiin. Kuitenkin jo kymmenen päivää kruunauksensa jälkeen Taichang sairastui. Sairaus oli niin vakava, että hänen seuraavaksi päiväksi suunnitellut syntymä­päivä­juhlansa peruutettiin.
Joidenkin epävirallisten aikalaislähteiden, Taichangin sairaus olisi aiheutunut ylen­määräisestä suku­puoli­elämästä, jota hän olisi harjoittanut sen jälkeen, kun rouva Zheng toimitti hänelle kruunajais­lahjaksi kahdeksan kaunista palvelus­tyttöä. . Jo ennestään vakavan sairautensa lisäksi keisari sai 10. syyskuuta myös ripulin otettuaan annostuksen ulostuslääkettä, jota eunukki Cui Wensheng oli hänelle suositellut. Lopulta 25. syyskuuta hän pyysi ja sai ripulista eroon päästäkseen "punaisen pillerin" jonka hänelle toimitti hovi­virka­mies ja apteekkari Li Kezhuo.
Ming-hovin virallisessa historiassa sanotaan, että otettuaan pillerin Taichangin vointi parani, hän sai ruokahalunsa takaisin ja kiitti toistuvasti Li Kezhuota "uskollisena alamaisenaan." Samana iltapäivänä hän otti toisen pillerin, ja seuraavana aamuna hänet löydettiin kuolleena. Kun toinenkin keisari kuoli vajaan kuukauden kuluttua edellisen kuolemasta, kaikkialla valta­kunnassa oltiin järkyttyneitä ja huhut levisivät. Keisarin sala­peräisestä kuolemasta tuli surullisen­kuuluisa "Punaisten pillerien tapaus" (红丸案), toinen Ming-dynastian loppu­vaiheen kolmesta suuresta mysteeristä. Hovin virka­miesten ja eunukkien keskuudessa käytiin kiivasta kiistaa siitä, mitä pitäisi tehdä asiassa keskeistä osaa esittäneet pillerit toimittaneelle Li Kezhuolle. Toisten mielestä hänelle olisi myönnettävä rahapalkinto keisarin parantamisesta edes lyhyeksi ajaksi, toisten mielestä taas hänet ja hänen koko perheensä olisi pitänyt teloittaa keisarin murhasta. Asia saatiin lopulta ratkaistuksi vuonna 1625, jolloin Li karkotettiin vaikutus­valtaisen eunukki Wei Zhongxianin määräyksestä rajaseuduille. Tämä osoitti, kuinka ratkaisevan vallan eunukit olivat saaneet Taichangin pojan keisari Tianqin hallitsessa.
Jälkinäytös
Taichangin ennenaikainen kuolema aiheutti Ming-hoville logistisia ongelmia. Ensinnäkin hovissa jatkui yhä virallisesti edellisen keisari Wanlin kuoleman jälkeinen suruaika, ja hänen ruumiinsa odotti yhä suotuisaa päivää hautaamiselle. Toiseksi tavan mukaan kaikki keisarien haudat olivat hallitsevan keisarin rakennuttamia, eikä vastikään valtaistuimelle nousselle Taichingille ollut omaa hauta­paikkaa. Hauta päätettiin kiireesti rakentaa Jingtain puretun hautakammion perustukseille. Rakennelma valmistui vuoden 1621 kahdeksantena kuu­kautena, ja se sai kunnianimen Qingling (庆陵). Lisäksi oli epäselvä, mitä nimeä keisarin valta­kaudesta olisi käytettävä. Vaikka keisari oli virallisesti valinnut aika­kausi­nimen "Taichang", hänen valta­kautensa jäi Wanlin 48:nnen (1620) ja Tianqin ensimmäisen hallitus­vuoden (1621) väliin. Pitkällisen keskustelun jälkeen päätettiin virka­mies Zuo Guangdoun aloitteesta, että Wanli-kausi päättyi vuoden 1620 seitsemänä kuukalenterin mukaisena kuukautena, kun taas Taichang-kausi käsitti saman vuoden 8.-12. kuukaudet. Tianqi-kausi alkoi virallisesti kuukalenterin ensimmäisestä kuukaudesta vuonna 1621.
Hercules-luokka (linjalaiva)
Hercules-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kahden aluksen muodostama 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaivaluokka.
Alukset
Thomas Sladen suunnittelemat alukset olivat paranneltuja versioita HMS Herosta. Ne olivat hieman suurempia, mutta samalla alukset olivat hieman esikuvaansa hitaampia. Amiraliteetti nimesi kummankin aluksen 15. heinäkuuta 1756 vahvistaessaan tilaukset.
Luokan alusten alusten aseistuksena oli kummallekin tykkikannelle asennetut kaksikymmentäkahdeksan tykkiä, joista alemmat olivat 32-naulaisia ja ylemmällä 18-naulaisia. Lisäksi puolikannella oli neljätoista ja etukannella neljä 9 naulan tykkiä.
Mór Ballagi
thumb|upright|Mór Ballagi Mór Ballagi, vuoteen 1848: Moritz Bloch, (18. maaliskuuta 1815 Inocz − 1. syyskuuta 1891 Budapest, Unkari ) oli unkarilainen teologinen kirjailija ja kielentutkija, vuodesta 1851 Kecskemétin reformoidun teologisen tiedekunnan ja vuosina 1855−1877 Budapestin reformoidun teologisen akatemian professori.
Ballagi syntyi juutalaisista vanhemmista, opiskeli aluksi juutalaista teologiaa, sittemmin Pariisissa insinööritieteitäkin. Kun juutalaiskysymys Unkarissa vuoden 1840 valtiopäivillä nousi keskeiseksi, Ballagi palasi kotimaahan ja antautui koko sielullaan ja henkisillä voimillaan ajamaan juutalaisten aseman parantamista ja unkarilaistuttamista. Täten monipuolisesti sivistyneestä Ballagista tuli sekä yhteiskunnallinen että uskonopillinen ja kielitieteellinenkin kirjailija. Valtiollis-yhteiskunnallisissa kirjoituksissaan Ballagi kehittelee ajatuksiaan Unkarin juutalaiskysymyksestä, kansanopetuksesta sekä, käännyttyään 1843 protestanttiseen uskoon, Unkarin reformoidun kirkon asemasta ja sen aineellisen tilan lujittamisesta. Uskonopin alaan kuuluvia julkaisuja ovat hänen erinomaisilla juutalais-teologisilla selityksillä varustettu Mooseksen kirjojen unkarinnoksensa (1840). Hän toimitti useita protestanttisia aikakauskirjoja.
Ballagin unkarin kielen oppimisen helpottamista tarkoittavia julkaisuja olivat muun muassa hänen useina painoksina julkaistut unkarilais-saksalaiset ja saksalais-unkarilaiset sanakirjansa, saksankielisiä varten kirjoitetut unkarin kielioppinsa ja lukukirjansa. Juuri näiden kielikirjojen kautta hänen nimensä tuli tunnetuksi laajalti Unkarin ulkopuolellakin. Ballagi harrasti innokkaasti unkarin kielen kehittämistä ja oli itsekin ahkera, joskin usein onnistumaton sanaseppä. Kielenuudistusta koskevista seikoista hän 1880-luvulla ajautui Gábor Szarvasin toimittaman Magyar Nyelvör -aikakauskirjan kanssa kiivaaseen riitaan. Ballagin kielitieteellisistä julkaisuista on merkittävä kaksiosainen A magyar nyelv teljes szótára (= 'Unkarin kielen täydellinen sanakirja', Budapest 1873), johon hän otti silloin tuntemansa sekä vanhemman että uudemman kirjakielen ynnä kansankielen sanat unkarinkielisine selityksineen.
Ballagin poika oli historioitsija Aladár Ballagi.
Jari-Pekka Lehtonen
Jari-Pekka Lehtonen (s. 19. lokakuuta 1976) on suomalainen entinen salibandyn pelaaja. Hän on toiminut aktiiviuransa jälkeen SSBL Salibandy Oy:n markkinointipäällikkönä ja Salibandyliigan toimitusjohtajana . Lehtosen saavutuksiin kuuluvat ennätykselliset 11 salibandyn SM-mitalia, yli sata miesten maaottelua ja kuusi arvokisamitalia, joista kirkkaimpana EM-kulta vuodelta 1995. Kuusi Lehtosen SM-mitaileista on mestaruuksia. Hän ehti urallaan edustaa Josbaa, Oilersia, HIFK:ta, Rangersia ja SSV:tä.
Bulgae
Bulgae (불개) on eteläkorealainen koirarotu. Sen nimi tarkoittaa sananmukaisesti poltettua tai palanutta koiraa, mikä johtuu sen karvapeitteen, kirsun ja kynsien punaisesta väristä. Toisinaan nimi käännetään englanniksi väärin muotoon "bul dog", mistä saa sen vaikutelman että kyseessä olisi bulldoggirotu, vaikka oikeasti kyse on kääntämättä jätetystä alkuosasta.
Ulkomuoto
Jopa silmiä kutsutaan usein "punaisiksi", vaikka ne ovat pikemminkin meripihkan väriset eli vaaleankeltaiset. Joka tapauksessa ne yhdistettynä karvapeitteen lähes tulenpunaiseen sävyyn ja punaruskeaan kirsuun luovat silmiinpistävän kokonaisvaikutelman. Keskimääräinen säkäkorkeus on 50–55 cm ja paino 15–25 kg.
Alkuperä
Bulgae on yksi Etelä-Korean alkuperäisroduista ja täten osa kansanperintöä. Se oli vielä 1990-luvun alussa Pohjois-Gyeongsangin pohjoisosissa melko runsaslukuinen. Se kuitenkin harvinaistui viimeisten vuosikymmenten aikana ja vuonna 2002 se oli jo sukupuuton partaalla.
Miehitetty
Miehitetty on norjalaisen kirjailija Jo Nesbøn luoma jännityssarja. Sarja kuvaa tapahtumia sen jälkeen, kun Venäjä on hyökännyt Norjaan, miehittänyt maan ja takavarikoinut maan öljyvarannot käyttöönsä. Sarja on Norjan kaikkien aikojen kallein televisiosarja. Miehitetty alkoi Suomessa MTV3-kanavalla 12. tammikuuta 2016.
Sarjasta on tähän mennessä tullut kolme tuotantokautta.
Juoni
Sarja sijoittuu lähitulevaisuuden Norjaan, jonka Venäjä on vallannut öljykriisin keskellä. Norjan uusi ympäristöystävällinen hallitus on lopettanut öljyn ja kaasun tuotannon Pohjanmerellä. Norjan pääministeri on päättänyt ottaa ilmastokriisin vakavasti ja korvata fossiiliset polttoaineet ympäristöystävällisellä torium-energialla. Päätös pakottaa EU:n kutsumaan Venäjää avuksi, joka päätyykin valloittamaan Norjan tämän vuoksi.
Tuotanto
Televisiotuotannon budjetti oli noin 10 miljoonaa euroa. Sarja on myyty Suomen lisäksi Isoon-Britanniaan, Saksaan, Ranskaan, Ruotsiin, Tanskaan, Islantiin ja Alankomaihin.
Christer Granskog
Christer Granskog (s. 9. syyskuuta 1947 Alaveteli ) on Piceum Oy:n toimitusjohtaja, Rautaruukin varapuheenjohtaja, Patrian hallituksen puheenjohtaja sekä kuuluu VR-konsernin hallitukseen. Hän on myös Sarlin Groupin, Havatorin sekä Finvestin hallituksen jäsen. Koulutukseltaan hän on diplomi-insinööri.
Mä oksalla ylimmällä
Mä oksalla ylimmällä on Jack Witikan ohjaama elokuva vuodelta 1954.
Christer Granskog
Granskog on työskennellyt aiemmin muun muassa Kalmar Industriesin, Partek Cargotecin, Sisu-konsernin ja Valmet Automationin toimitusjohtajana. Hän on ollut Rautaruukin ja VR-konsernin ohella myös useiden muiden yhtiöiden hallituksissa.
Mä oksalla ylimmällä
Taustaa
Elokuvakuva kuuluu lajityyppiin, jossa kerrotaan tunnetun runoilijan tai säveltäjän romanttisesta suhteesta. Elokuva kertoo säveltäjä Gabriel Linsénistä ja hänen kuvitteellisesta rakkaudestaan oopperalaula Marina Sawinaan. Linsen opiskeli Leipzigissa, jonne tapahtumat juonessa sijoittuvat, joskin kuvauspaikkana on idyllinen Porvoo. Aiempi saman lajin elokuva oli Ballaadi, joka oli toteutettu täysin Erik Dahlbergin käsikirjoituksen pohjalta. Tätäkin elokuvaa varten tuottaja T. J. Särkkä osti Dahlbergilta käsikirjoituksen, mutta se toteutettiin vasta kymmenen vuoden kuluttua ja Walentin Chorellin Jack Witikan niin paljon muokkaamana, että Dahlberg esitti loukaantumisensa julkisesti.
Christer Granskog
Granskog on toiminut myös Sosialidemokraattiset Opiskelijat -järjestön puheenjohtajana 1972–1973.
Mä oksalla ylimmällä
Arviot
Aikalaiskriitikoista Martti Savo eli Modest Savtschenko (Työkansan Sanomat) oli kirjoituksessaan sitä mieltä, että katsojat suhtautuisivat elokuvaan historiallisena totuutena ja saisivat päähenkilöstä siten täysin väärän kuvan, vaikka tuotantoyhtiö kertoi, että aihetta on käsitelty vapaasti. Jörn Donner kiitti kuitenkin sitä uskottavasta ajankuvasta, tarinan kerronnan filmillisesti kekseliäisyydestä ja arvioi koko elokuvaa huolitelluksi ajanviete-elokuvaksi. Valma Kivitie (Elokuva-Aitta) puolestaan huomautti: ”Kumman kapeaksi se - - on jäänyt ja henkilöt enemmän luonnosmaisiksi kuin vereviksi, eläviksi ihmisiksi.”
Erään 2000-luvun kriitikon mukaan elokuva ei kuulu lajityyppinsä imelimpiin, vaikka pääosanäyttelijä on ”korea Martti Katajisto”. Toisen mukaan elokuvan sisältö on vähäinen, mutta kuori on korea ja aistillinen.
Pivatic
Pivatic on ohutmetallilevyn työstökoneiden valmistaja, joka on perustettu vuonna 1975 Hyvinkäällä, Suomessa. Pivatic on osana Ursviken Groupia, johon kuuluu Pivaticin lisäksi sisaryhtiö Ursviken Inc (Illinois, Yhdysvallat) ja särmäyspuristimiin keskittyvä Ursviken (Ursviken, Ruotsi).
Nykypäivänä Pivaticin tuotteita on käytössä yli 100 tehtaalla maailmassa, mutta vienti keskittyy pääosin Yhdysvaltoihin, Saksaan ja Kiinaan.
Alkutaival
Yritys perustettiin nimikkeellä Toolsystem Ky vuonna 1975, joka kehitti puristintyökalukasetteja. Vuosina 1976–1987 nämä työkalukasetit integroitiin linjakokonaisuuksiin ja kehitettiin numeerinen ohjausjärjestelmä, jolla linjan toimintoa saatiin automatisoitua. Samaa ohjausjärjestelmää käytettiin myös ensimmäisissä siipitaivutusasemissa, jotka kehitettiin vuosina 1982–1987.
Globalisoituminen
Vuodet 1988–2007 yritys kehitti myyntitoimintaansa, ja nimeksi vaihtui Pivatic. Digitaalitekniikan myötä numeerista ohjausjärjestelmää alettiin käyttämään digitaalisen linjaohjaimen kautta ja myynnin tueksi kehitettiin ensimmäinen multimediaohjelma. Nämä johtivat tilauskannan kasvuun ja uusien toimitilojen hankintaan. Globalisoitumisen myötä suomalainen pääomasijoittaja Sentica Partners Oy osti Pivaticin ja kehitti ohutmetallialan ja raskasmetallialan yhdistävän yritysryhmän, Ursviken Groupin.
Sähköinen aikakausi
Vuonna 2008 hydraulisten työstökoneiden vaihtoehdoksi alettiin kehittämään luontoystävällisempiä sähköisiä työstökoneita. Nämä koneet eivät kuitenkaan pystyneet tuottamaan samanlaista lävistys- tai taivutusvoimaa, joten paksummat metallilevyt (yli 2mm) eivät tulleet kyseeseen. Hydraulikoneiden kysyntä ei siis lakannut tähän.
Nykymarkkinoilla vaaditaan nopeampia kappaleaikoja ja parempaa laatua sekä joustavuutta. Kelamateriaalia käyttäessä linjojen kokovaatimukset kasvavat kelaleveyden mukaan, ja vielä vuonna 2015 ei ollut kehitetty lävistyslinjaa joka pystyisi käsittelemään yli 1 830 mm leveitä keloja.
Faviidae
Faviidae on kivikorallien suurimpia heimoja, johon kuuluu yli 20 sukua. Niissä on kaikissa symbioottisia zooxanthellae-leviä. Useimmat muodostavat pallomaisia tai puolipallomaisia yhdyskuntia. Suurimmat yhdyskunnat ovat halkaisijaltaan useiden metrien kokoisia, ja ilmeisesti satojen vuosien ikäisiä.
Kerstin Ulrika Ehrnrooth
Kerstin Ehrnroothin vanhemmat olivat kansanedustaja ja ministeri Leo Ehrnrooth (1877–1951) ja Kerstin Niklander (1886–1953). Hän oli naimisissa vuodesta 1933 Torsten Rudolf Forstenin (s. 1901) kanssa.
Faviidae
Joukossa on lajeja, joita pidetään suuressa arvossa riutta-akvaarioissa.
Kerstin Ulrika Ehrnrooth
Ehrnrooth-Forsten toimi myös taidemaalarina ja kuvittajana. Ehrnrooth-Forsten piti yksityisnäyttelyn Salon Strindbergillä vuonna 1932. Ehrnrooth-Forsten osallistui Suomen Taiteilijain sekä Turun Taideyhdistyksen yhteisnäyttelyihin 1920–1930-luvulla.
Faviidae
Heimon nimi on johdettu latinan mehiläiskennoa tarkoittavasta sanasta favus, ja viittaa korallien säännölliseen pintarakenteeseen.
Dmitri Tursunov
Dmitri Igorevitš Tursunov (, s. 12. joulukuuta 1982 Moskova) on venäläinen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on sijoittunut ATP-maailmanlistalle kaksinpelissä sijalle 20 lokakuussa 2006 ja nelinpelissä sijalle 36 kesäkuussa 2008. Hän on voittanut seitsemän ATP-turnausta kaksinpelissä ja kuusi ATP-turnausta nelinpelissä. Grand Slam -turnauksissa hän on pelannut kaksinpelissä neljännellä kierroksella ja nelinpelissä välierissä.
Davis Cupissa Tursunov on edustanut Venäjää kymmenessä maaottelussa vuosina 2005–2009. Davis Cupin 2006 loppuottelussa Venäjä voitti Argentiinan. Loppuottelussa Tursunov ja Marat Safin voittivat nelinpelin Agustin Calleria ja David Nalbandiania vastaan. Vuoden 2007 Davis Cupin loppuottelussa Yhdysvallat voitti Venäjän Tursunovin hävittyä molemmat kaksinpelinsä.
Katafrakti
thumb|Katafrakti kohokuvassa sassinidien aikakaudelta [[Iranin alueelta]] Katafrakti oli antiikin aikana käytetty raskaan ratsuväen sotilas. Katafraktia pidetään ritarin edeltäjänä.
Katafraktit otettiin aluksi käyttöön 300-luvulla eaa. Armeniassa ja ne levisivät nopeasti hellenistiseen maailmaan. Katafraktien varustukseen kuului yleensä peitsi ja miekka. Katafraktit ja usein heidät ratsunsakin oli vahvasti haarniskoitu ja monella keihäällä oli vaikeuksia päästä läpi heidän panssareistaan. Katafrakteja käyttivät mm. armenialaiset, Pontos, Parthia, Persia, sassanidit, seleukidit, Rooman valtakunta, Bysantin valtakunta, sarmaatit, kumaanit, volga-bulgaarit, turkkilaiset ja jopa mongoleilla oli joskus mukana katafrakti-tyylinen raskas ratsuväki.
Nimi "katafrakti" tulee kreikan sanasta katafraktes (läpinivottu), joka tarkoittaa rengashaarniskaa. Ensimmäisen kerran sana esiintyy latinassa 100-luvulla eaa. (cataphractarius).
Katafraktien taktiikat
thumb|[[Historian elävöittäminen|Elävöitetty Sassanidien ajan katafrakti .]]
Katafrakteja käytettiin monella tavalla. Heidän tehtävänään oli ratkaista taistelu rynnäköimällä vihollisen heikkoa kohtaa vastaan heti falangin päästyä taistelukontaktiin. Armenialaisessa ja persialaisessa armeijassa katafraktit olivat usein armeijan ydin ja heitä tuki jousiratsuväki. Jousiratsuväen tehtävänä oli taistelun aluksi "pehmittää" vihollisen linjoja, sekä saattaa vihollisen muodostelmat sekaisin. Koska kevyesti panssaroidut tai panssaroimattomat jousiratsumiehet olivat todella nopeita, he pystyivät välttämään lähitaistelukontaktia vihollisen raskaamman ratsuväen kanssa ja tarvittaessa pakenemaan, ampuen näitä jatkuvasti jousillaan. Kun vihollisarmeija oli tarpeeksi heikentynyt jousiratsuväen tulituksesta, aloittivat katafraktit rynnäkön.
Parthian katafraktit
Roomalaiset joutuivat Carrhaen taistelussa 53 eaa. parthialaisten katafraktien ja hevosjousimiesten hyökkäyksen kohteeksi. Taistelu oli suurimpia tappioita Rooman historiassa ja roomalaiset välttelivät yhteenottoa pitkään parthialaisten kanssa, koska legioonalaisten ei uskottu selviävän taistelusta katafraktien kanssa. Roomalaiset laskivat, että katafraktirynnäkön pysäyttämiseen vaaditaan vähintään kahdeksan legioonalaisen syvyinen rintama.
Rooman katafraktit
Roomalaiset kohtasivat katafraktiratsuväkeä noin vuonna 100 kun Danuvius-joelle (Tonava) ilmestyneet sarmaatit käyttivät niitä sodankäynnissä. Aluksi roomalaiset palkkasivat sarmaattien katafrakteja auxilia-tukijoukoiksi, mutta he alkoivat itsekin käyttää katafrakteja (equites catafractarii) noin Hadrianuksen aikoihin. Katafraktin aseena oli noin 4 m:n pituinen peitsi (contus), ja ratsu oli usein panssaroitu vain etuosaltaan. 300-luvulle tultaessa katafraktien haarniska koostui koko ruumiin peittävästä lorica segmentatasta, sekä hevosen peittävästä lamellaarihaarniskasta (clibanium).
Roomalaiset ottivat aluksi katafraktin käyttöön legioonien tueksi monen muun ratsuväkityypin ohessa. Sodankäynnin muuttuessa 300-luvulla entistä ratsuväkipainotteisemmaksi, legioonat olivat väistyneet pääasiallisena jalkaväkenä kevyempien mutta joustavampien auxiliariusten tieltä ja infrastruktuuri, kuten tiet, huonontuneet. Ratsuväki osoittautui huonoilla teillä raskasta jalkaväkeä paremmin liikkuvaksi. Katafraktit (equites clibanarii) muodostivat nyt armeijan iskuvoimaisimman osan, ja jalkaväellä oli enää apuaselajin osa. Taistelutaktiikka muuttui paljon ratsuväkikeskeisemmäksi, sillä pääasiallisena vihollisina olivat tuolloin barbaarijalkaväki ja -ratsuväki, joita vastaan raskaan ratsuväen ja kevyen jalkaväen yhdistelmä toimi tehokkaimmin. Katafraktit olivat erityisen tehokkaita barbaarien jalkaväkeä ja kevyemmin varustettua ratsuväkeä vastaan. On epäilty, että kuningas Arthurin ja Pyöreän Pöydän ritarien esikuvana olisi roomalainen katafraktiosasto. Rooman katafraktien yksikkötunnuksena oli draco, lohikäärmeen kaltainen tuulipussimainen standaari. On arveltu, että Walesin lohikäärmetunnus on juuri Rooman katafraktien perua.
Bysantin katafraktit
Bysantin katafraktiratsuväki kehitettiin Rooman katafrakteista 500-luvuilla taistelemaan jousiratsuväkeä vastaan, mihin tuolloin jo laadultaan heikentyneet legioonat soveltuivat kehnosti. Bysantin katafraktit olivat varustautuneet peitsen (kontos tai kontarion) ja miekan (spathion) lisäksi myös jousiaseella (toxion) ja taistelutikoilla (marzobarbuloi). Ratsastajat oli panssaroitu ennennäkemättömän raskaasti ja hevonen yleensä vielä ratsastajaansakin raskaammin. Bysantin katafraktit pystyivät vastaamaan jousiratsuväen tulitukseen, eivätkä he lähteneet takaa-ajoon, mikä olisi ollut riskialtista ja tehotonta.
Bysantin aikaan jalustimet yleistyivät käytössä. Ne helpottivat ratsastamisen oppimista sekä paransivat ratsun ohjaamista ja ratsastajan tasapainoa. Jalustimet lisäsivät ratsuväen tehoa, sillä Bysantin katafraktit saattoivat käyttää pidempiä peitsiä kuin helleenisen maailman katafraktit ja heidän oli helpompaa myös käyttää jousia ratsujen selästä.
Bysanttilaisen katafraktin panssarointi koostui rengaspaidasta (lorikion) sekä lamellaarikyrassista (klibanion); tästä myös kaikkein raskaimman ratsuväen nimi klibanoforoi. Raajat suojattiin teräsliuskoista tehdyillä säärystimillä ja käsivarsisuojilla; kypärään kiinnitetty rengashaarniskahuppu suojasi pään ja kasvot. 700-luvulta eteenpäin varustukseen kuului pisaranmuotoinen kilpi (skuta), joka oli esikuvana normannikilvelle.
Keisari Nikeforos II Fokas kuvaa ohjesäännössään klibanoforosten ideaalimuodostelman kiilaksi, jonka kärjen ja sivustat muodostavat peitsiratsumiehet ja keskustan jousiratsumiehet. Taisteluun päästessään muodostelman syvyys läpäisee vihollisen rivit, ja keskustan jousiratsumiehet kykenevät ampumaan eturivien yli murtokohtaan, maksimoiden näin sekä tulen että liikkeen.
Mirja Tarnanen
Mirja Tarnanen on suomalainen dosentti, filosofian tohtori ja Jyväskylän yliopiston Opettajankoulutuslaitoksen kielikasvatuksen professori.
Tarnasen tutkimuskohteita ovat heikkojen kirjoittajien kirjoittamisen taito, suomi toisena kielenä ja äidinkielenä -teksteissä sekä opettajat kirjoittamisen arvioijina ja palautteen antajina.
Jacques Callot
upright|pienoiskuva|Jacques Callot. Lucas Vorstermanin kaiverrus.
Jacques Callot (1592–1635) oli ranskalainen graafikko, etsaaja ja vaskenpiirtäjä. Hän opiskeli luultavasti vuodesta 1609 Roomassa mutta muutti jo 1611 Firenzeen, josta palasi syntymäkaupunkiinsa Nancyyn. Siellä hän asui pääosan lopuelämästään. Hän työskenteli ensisijaisesti vaskenpiirtäjänä, tehden myöhemmin etsausta. Hänen katsotaan saaneen aikaan, että etsaus itsenäistyi erilliseksi taiteen alaksi. Hän käytti etsaamisessa itse keksimäänsä peittämistapaa, jonka johdosta hänen teoksissaan esiintyy paljon hienoiksi katsottuja etäisyysperspektiivin sävyjä. Häneltä tunnetaan n. 1500 etsausta, jotka ovat enimmäkseen hyvin pieniä. Hänen teoksissaan on näyttämömäistä sommittelutapaa ilmeisesti Pariginin ateljeessa hänen saamiensa vaikutteiden johdosta Callotin teoksissa esiintyy yhtäältä paljon rajatonta, usein fantastista mielikuvitusta ja toisaalta realistisen selviä havaintoja. Hänellä oli monenlaisia aiheita, sekä maallisia että uskonnollisia. Callotin piirrosten katsotaan myös aikansa tapojen kuvauksina olevan arvokkaita.
Johan Lilius (professori)
Carl Johan Lilius (s. 22. elokuuta 1964 Helsinki) on Lilius-sukuun kuuluva Åbo Akademin tietotekniikan professori.
Johan Lilius syntyi professori, pääjohtaja Henrik Liliuksen ja professori Pirkko Laineen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1994 on puheterapeutti Katriina Kirjavainen. Liliuksesta tuli Åbo Akademin tietotekniikan professori vuonna 2001. Lilius valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1989 ja väitteli siellä tekniikan tohtoriksi 1995. Hän on erikoistunut sulautettujen järjestelmien tietotekniikkaan ja tutkinut myös formaaleja kieliä. Lilius on laatinut alaltaan yli 150 tieteellistä julkaisua ja viitisenkymmentä teknistä raporttia sekä ohjannut kymmenkunta väitöstyötä ja useita kymmeniä muita opinnäytteitä.
Ludwig Borchardt
thumb|150px|Ludwig Borchardtin löytämä [[Nefertitin rintakuva.]] Ludwig Borchardt (5. lokakuuta 1863 Berliini – 12. elokuuta 1938 Pariisi) oli saksalainen egyptologi.
Borchardt opiskeli aluksi Adolf Ermanin oppilaana arkkitehtuuria ja myöhemmin egyptologiaa. Vuonna 1895 hän matkusti Kairoon, ja yhdessä Gaston Masperon kanssa hän teki Egyptiläisen museon luettelon. Vuonna 1907 hän perusti Kairoon Saksan arkeologisen tutkimuslaitoksen (Deutsche Archäologische Institut) ja toimi sen johtajana vuoteen 1928.
Borchardt keskittyi erityisesti muinaisen Egyptin arkkitehtuuriin. Hän aloitti kaivaukset Amarnassa, josta hän löysi kuvanveistäjä Thutmosiksen työhuoneen, ja siellä kaiken keskellä oli kuningatar Nefertitin rintakuva, joka nykyisin on Berliinin egyptiläisessä museossa. On syntynyt kiistaa väitteestä, että hän salakuljetti Nefertitin rintakuvan Egyptistä väittämällä, että se oli kipsistä tehty tekele. Toisaalta veistosta on myös väitetty väärennökseksi.
Borchardt johti kaivauksia myös Heliopoliissa ja Vanhan valtakunnan ylhäisön hautojen kaivauksia Abu Gorabissa.
Luppojoki
Luppojoki on Kiiminkijoen vesistöalueeseen kuuluva joki Puolangalla. Sen alkupiste on Luppojärven kaakkoisnurkka. Joki laskee lounaaseen ja lopuksi länteen, Kalhamajärven Luppolahteen. Jokivarressa on vain kolme talonpaikkaa, Luppoperän tien joki alittaa Mutkalan kohdalla. Muuta varsinaista tieyhteyttä jokivarteen ei ole. Noin yhdeksän kilometrin mittaisen joen korkeusero lähde- ja laskupisteiden välillä on 11,7 metriä.
Mikko Ovaska
Lahden NMKY:n kasvatti Ovaska pelasi miesten I-divisioonassa ja kolmella kaudella pienessä roolissa miesten pääsarjassa.
Pelaajauransa jälkeen Ovaska on työskennellyt päätoimisena valokuvaajana. Hän on tehnyt muun muassa urheiluun liittyviä valokuvateoksia. Eräs hänen häävalokuvistaan voitti Vuoden hääkuva 2013 -kilpailun kokonaiskilpailun.
Balkenenden IV hallitus
thumb|225px|Jan Peter Balkenende vuonna 2007. Balkenenden IV hallitus oli Alankomaiden koalitiohallitus, jossa olivat mukana Christen Democratisch Appèl (CDA), Työväenpuolue ja ChristenUnie. Pääministeri oli Jan Peter Balkenende. Kuningatar Beatrix nimitti hallituksen 22. helmikuuta 2007, ja se kaatui 20. helmikuuta 2010.
Kotsifóksen rotko
Kotsifóksen rotko (, myös Kotsyfóksen rotko, Φαράγγι Κοτσυφού, Farángi Kotsyfoú) on rotko Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Kreetan etelärannikolla Ágios Vasíleioksen kunnassa Réthymnon alueyksikössä.
Balkenenden IV hallitus
Alankomaissa järjestettiin ennenaikaiset parlamenttivaalit marraskuussa 2006 uuden hallituksen muodostamiseksi. Alkujaan vaalit oli suunniteltu pidettäväksi toukokuussa 2007. Balkenenden CDA:sta tuli vaalien jälkeen suurin puolue, ja toiseksi eniten ääniä sai Työväenpuolue. Balkenenden neljänteen hallitukseen tuli ministereitä kolmesta puolueesta. Kaikkiaan ministereitä tuli 16, ja Beatrix nimitti hallituksen 22. helmikuuta 2007.
Balkenenden neljäs hallitus ehti olla pystyssä kolme vuotta, kunnes se kaatui kiistaan Afganistan-operaatiosta helmikuussa 2010. Hallitus oli aiemmin päättänyt, että se vetää alankomaalaiset joukot pois Afganistanista elokuussa, kun sen mandaatti oli päättymässä. Nato oli kuitenkin pyytänyt Alankomaita pitämään sotilaansa Afganistanissa vielä elokuun jälkeenkin. CDA olisi ollut valmis siihen, mutta hallituksen toiseksi suurin puolue Työväenpuolue ei suostunut. Balkenende ilmoitti 20. helmikuuta, että maan hallitus oli kaatunut. Puolueet eivät päässet Afganistan-kysymyksessä yhteisymmärrykseen 16 tuntia kestäneiden neuvottujen jälkeen.
Uudet parlamenttivaalit pidettiin 9. kesäkuuta 2010. Niiden jälkeen Alankomaille muodostettiin 14. lokakuuta 2010 uusi hallitus Mark Rutten ensimmäinen hallitus. Siihen asti Balkenende johti toimitusministeristöä.
Vihaan sinua – rakas
thumb|250px|[[Leena Häkinen näyttelee Kirstiä.]] Vihaan sinua – rakas on mustavalkoinen suomalainen elokuva vuodelta 1951. Se perustuu Ensio Rislakin näytelmään Vihaan sinua – rakas vuodelta 1946. Elokuvassa käsitellään komedian keinoin pitkäaikaisen avioliiton ajautumista kriisiin.
Juoni
pienoiskuva|oikea|Leena ([[Ansa Ikonen) ja Esa (Edvin Laine).]] Elokuvan keskuksena on ydinperhe, johon kuuluvat kamreeri Esa Karnala, hänen puolisonsa Leena Karnala sekä heidän aikuisikää lähestyvät lapsensa Mirja, Tauno ja Tellervo ja lisäksi vielä Leenan äiti, rouva Vaulonen. Leena on lähdössä täysihoitolaan maaseudulle, sillä perheensä mielestä hän on ylirasittunut. Tellervon pianotuntien opettaja Pauli Tervala tunnustaa rakkautensa tähän. Samaan aikaan Esan toimistoon palkataan uusi, tasokas kirjeenvaihtaja, neiti Kirsti Lumio. Esan ja Kirstin välille kehittyy suhde. Karnaloiden lapset ja isoäiti huomioivat Esan toistuvat ”ylityöt”. Todellisuudessa ”ylitöissä” on kyse Esan ja Kirstin illanvietoista tanssiravintoloissa. Leena puolestaan tapaa täysihoitolassa tuomari Halttusen, jonka kanssa hän käy keskusteluja puiston siimeksessä. Leenan ja tuomarin suhde ei kuitenkaan syvene romanttis-eroottiselle tasolle. Esa haluaa selvittää perheelleen hänen ja Kirstin välisen suhteen oikean luonteen. Hän tuo Kirstin rohkeasti kotiinsa. Isoäiti ja Tellervo tirkistelevät Esan ja Kirstin kuhertelua avaimenreiästä. Samana iltana Leena sattuu palaamaan maalta ja kohtaa miehensä intiiminoloisessa tilanteessa neiti Lumion seurassa. Esa sanoo järkyttyneelle Leenalle, ettei enää tunne rakkautta tätä kohtaan. Hän muuttaa matkustajakotiin.
Mirja haluaisi isänsä takaisin kotiin ja pistäytyy tämän toimistolla. Siellä hän kohtaa Kirstin. Naiset ajautuvat sanaharkkaan. Tauno puolestaan sattuu tapaamaan Kirstin ravintolassa, jossa tämä on prokuristi Mäkisen seurassa Esan työesteiden tähden. Tauno päätyy Kirstin asunnolle, jossa hän väittää rakastavansa Kirstiä. Esa astuu sisään ja raivostuu. Tauno lepyttelee isäänsä ja puhuu Kirstistä naisena, jota he molemmat rakastavat. Tuomari Halttunen ottaa Karnaloiden avioeron hoitaakseen. Isoäiti antaa Esan ymmärtää, että tuomarin ja Leenan välillä on lemmensuhde. Esa raivostuu ja ryntää tuomarin luo. Hän ei haluakaan luopua Leenasta, joka kuitenkin pysyy viileänä ja pitää Esan lähentelyä omituisena. Kun Esa on poistunut, Leena päättää lykätä avioeroa. Esan ja Kirstin suhde kuihtuu vähitellen; Kirsti vaihtaa työpaikkaa, eikä Esa pane vastaan. Hän jää viettämään kesää yksin kaupungissa ja kaipailee perhettään. Katuva Esa tulee kaikessa hiljaisuudessa kotiinsa, missä hän kertoo Taunolle vaikeasta tilanteestaan. Leena sattuu kuulemaan keskustelun ja antaa Esalle anteeksi. Aamulla Tellervo huomaa isänsä hatun naulakossa ja riemastuu. Hän päättää aloittaa jälleen keskeyttämänsä pianotunnit. Aamukahvilla tunnelma on korkealla ja Karnaloiden elämä voi jatkua entiseen malliin.
Tuotanto
Näytelmä Vihaan sinua – rakas on kolminäytöksinen komedia. Näytelmä sai ensi-iltansa Helsingin Kansanteatterissa alkuvuodesta 1944, mutta helmikuun suurpommitukset katkaisivat esitykset lähes alkuunsa. Kantaesityksessä Esaa tulkitsi Arvo Lehesmaa ja Leenaa Sylvi Palo. Kirstiä näytteli Sylva Rossi.
Elokuva kuvattiin kesällä 1951 Helsingissä. Ulkokuvia otettiin muun muassa Arkadiankadulla, Laajasalossa (täysihoitola) ja Tähtitorninvuorella. Studiona toimivat SF-hallit.
Elokuvaversiossa tapahtumaympäristöä laajennettiin asuintiloista virastoihin, ravintoloihin ja täysihoitolaan. Vaikka alkuteksteissä on mainittu Hilkka Kinnunen, hän ei esiinny elokuvassa, vaan hänen tilallaan on Martta Kinnunen. Olavi Virta tulkitsee ravintolaorkesterin solistina musiikkikappaleen ”Mä syömmeheni kätken erään muiston”. Pienissä sivuosissa näyttelevät myös muun muassa kuvaaja Osmo Harkimo ja muusikot Ossi Runne ja Heikki Aaltoila.
Vastaanotto
Vihaan sinua – rakas sai pääasiassa myönteisen vastaanoton. Helsingin Sanomien Paula Talaskivi kirjoitti: ”Vihaan sinua – rakas on onniteltava, tervetullut ja jopa esimerkillinen elokuva monessa suhteessa. Tervetullut se on jo siksi, että siinä kerrankin käsitellään sangen tyypillistä meikäläistä ja ajankohtaista aihetta, jollaisesta kotimainen elokuva yleensä on pysytellyt liiaksi erillään.” Hufvudstadsbladetissa kriitikko piti elokuvaa valopilkkuna ajan suomalaisessa elokuvatuotannossa, mutta katsoi sen liikkuvan ailahtelevasti jossain draaman ja farssin välimaastossa.
2000-luvun kritiikissä todetaan, että nykynäkökulmasta elokuva on varsin kesy ja teatraalinen, vaikka elokuvan tekoaikaan aviorikos oli ehkä rankka elokuvan aiheeksi.
Vihaan sinua – rakas esitettiin televisiossa ensi kerran loppiaisena 1963, ja sen jälkeen sitä on esitetty useaan otteeseen. Se on julkaistu myös DVD:nä.
Salem Al Fakir
thumb|Salem Al Fakir marraskuussa 2007. Lars Salem Al Fakir (s. 27. lokakuuta 1981 Tukholma) on ruotsalainen muusikko. Hänellä on myös duo nimeltä Vargas & Lagola yhdessä Vincent Pontaren kanssa.
Salem Al Fakir on kuuden lapsen perheestä, jossa isä on syyrialainen ja äiti ruotsalainen. Hän julkaisi ensimmäisen singlensä "Dream Girl" vuonna 2006 ja kokonaisen albumin 2007. Albumi nauhoitettiin Al Fakirin omassa asunnossa, hän vastasi itse lähes koko levyn tuotannosta ja myös kaikista soittimista muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta. Al Fakir palkittiin Ruotsin musiikkijulkaisijoiden vuoden tulokkaan palkinnolla vuonna 2007. Hänen musiikkiaan on käytetty myös mainoksissa.
Al Fakir osallistui vuoden 2010 Euroviisujen karsintoihin kappaleella "Keep on Walking", jonka hän on sanoittanut ja säveltänyt itse. Hän sijoittui sillä Ruotsin karsinnoissa toiselle sijalle Anna Bergendahlin jälkeen. Kappaleesta tuli yksin vuoden suurimmista hiteistä Ruotsissa ja se sijoittui singlelistalla korkeimmillaan sijalle 3. Myös Suomessa kappale sai soittoaikaa mm. YleX-radiokanavalla sekä The Voicella. Ignore This -albumi debytoi Ruotsin albumilistalla ensimmäisellä sijalla, jota se piti hallussaan kaksi viikkoa ja myi heti kultaan oikeuttavan määrän.
Remoiville
Remoiville on kunta Koillis-Ranskassa Meusen departementissa Grand Estin alueella. Kunnassa asui 134 asukasta vuonna 2017 ja sen pinta-ala on 9,70 neliökilometriä.
Remoivillen väkiluku on pienentynyt 20 asukkaalla vuodesta 2007, jolloin kunnassa asui 154 asukasta. Vuonna 2012 kunnan väkiluku oli 144, eli siellä asui kymmenen asukasta enemmän kuin vuoden 2017 väestönlaskennassa.
Muuramenharju
pienoiskuva|oikea|Latu Muuramenharjulla Muuramenharju eli Muuratharju on Sisä-Suomen reunamuodostuman osa Muuramessa Päijänteen ja Muuratjärven välissä Muuramen kuntakeskuksen eteläpuolella. Muuramenharjun luonnonsuojelualueelta on hienot näkymät sekä Päijänteelle että Muuratjärvelle. Muuramenharjun molemmilla rinteillä on hyvin kehittyneitä muinaisrantoja.
Hydrodynaaminen säde
Hydrodynaaminen säde (R_h) on makromolekyylin tai kolloidihiukkasen suure. Jotkut oppikirjat käyttävät sitä synonyyminä Stokesin säteelle.
R_{hyd} määritellään:
Teoreettisen hydrodynaamisen säteen käsittettä käytti ensimmäisenä John Gamble Kirkwood polymeerin Stokesin säteen estimaattina.
Teoreettinen hydrodynaaminen säde R_{hyd} kuvaa liuottimessa liikkuvan polymeerin dynaamisia ominaisuuksia. Se on usein samaa magnitudia kuin sen hitaussäde.
Aiheesta muualla
Grosberg AY and Khokhlov AR. (1994) Statistical Physics of Macromolecules (translated by Atanov YA), AIP Press. ISBN 1-56396-071-0
Omni Coliseum
thumb|250px|Omni Coliseum vuonna 1977. Omni Coliseum oli urheiluareena Atlantassa Georgian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Rakennus valmistui vuonna 1972, ja se toimi muun muassa NHL-jääkiekkoseura Atlanta Flamesin (1972–1980) ja NBA-koripalloseura Atlanta Hawksin (1972–1997) kotiareenana. Omnissa järjestettiin myös vuoden 1996 kesäolympialaisten lentopalloturnaus.
Pierre Farine
pienoiskuva
Omni Coliseum
Omnin rakennutti Flamesin ja Hawksin omistajiin kuulunut kiinteistöalan yrittäjä Tom Cousins. Paikka oli aiemmin hyljeksittyä teollisuusaluetta Atlantan keskikaupungin tuntumassa, mihin Omnin jälkeen rakennettiin myös CNN:n päämaja CNN Center, Georgia World Congress Center ja Georgia Dome -stadion.
Pierre Farine
Pierre Farine (s. 31. toukokuuta 1940 Locarno) on sveitsiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Lausanne, Genève et Fribourgin hiippakuntaan 27. kesäkuuta 1965 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Traguriumin titulaaripiispaksi 12. elokuuta 1996. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Amédée Grab, jota avustivat Pierre Mamie ja Henri Salina.
Omni Coliseum
Omnin yleisökapasiteetti jääkiekko-otteluissa oli noin 15 000. Areenan julkisivu oli säänkestävää terästä ja lasia. Katto muistutti kananmunakennoa. Säänkestävä teräs osoittautui huonoksi rakennusmateriaaliksi kuumaan ja kosteaan Atlantan ilmastoon, ja rakennus kärsi ruostevaurioista ja vesivahingoista. Omni purettiin vuonna 1997, ja sen paikalle rakennettiin myöhemmin Philips Arena.
Aiheesta muualla
33.7575°N, -84.39667°W
Gabriel Bullet
Gabriel Bullet (22. maaliskuuta 1921 Estavayer-le-Lac – 7. syyskuuta 2011) oli sveitsiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Lausanne, Genève et Fribourgin hiippakuntaan 8. heinäkuuta 1945 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Glavinitzan titulaaripiispaksi 29. joulukuuta 1970. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. helmikuuta 1971. Pääkonsekraattorina toimi François Charrière, jota avustivat François-Nestor Adam ja Pierre Mamie.
Bullet erosi tehtävistään vihkipiispana 16. marraskuuta 1993.
Robert Desnos
pienoiskuva|Robert Desnos Robert Desnos (1900–1945) oli ranskalainen runoilija, joka kirjoitti korutonta lyyrisyyttä, veljeydentunteen kannattamaa humaaniutta ja aavistelua traagisesta kohtalosta sisältävää lyriikkaa sekä isänmaallisia lauluja.
Vierunvuoren kalliomaalaus
Vierunvuoren kalliomaalaus sijaitsee Enonveden pohjoisosassa, Ruokoveden ja Koloveden välisessä Vierunsalmessa Heinävedellä Pohjois-Karjalassa. Kalliomaalaus sijaitsee Heinäveden kirkosta noin 14,5 km eteläkaakkoon. Maalauksen löysi Ari Lyytikäinen vuonna 1975 ja se ajoitetaan kivikauteen kampakeraamiseen kauteen.
Robert Desnos
Nuorena Desnos toimi muun muassa kauppa-apulaisena ja myöhemmin sanomalehtimiehenä. Hän julkaisi runoja jo 16-vuotiaana, esikoisteoksensa tästä huolimatta vasta vuonna 1924. Hänen runoutensa teemoja ovat rakkaus, vapaus, kuolema ja uni. Hän oli varhainen surrealisti, joka kuten surrealistiset runoilijat muutenkin pyrki runoudessa kosketuksiin alitajuisen minänsä kanssa. Aikanaan Desnos oli surrealistisen koulukunnan huomattavimpia edustajia, mutta hän erosi tästä vuonna 1930. Desnos liittyi vastarintaliikkeeseen, ja hänet vangittiin saksalaismiehityksen aikana. Hän joutui Buchenwaldin, sittemmin Theresienstadtin keskitysleiriin. Pian vapautumisensa jälkeen Desnos kuoli keskitysleirillä saamaansa lavantautiin.
Vierunvuoren kalliomaalaus
Kallio ja sen sijainti
Kohde sijaitsee Ruokoveden ja Kinkoselän yhdistävän salmen lähellä Peukalosaarta vastapäätä Vierunsalmen etelärannassa. Vierunvuoren länsireunalla olevassa pystykalliossa on kalliomaalausalue hankalakulkuisen kivikon takana noin 13 metriä nykyisen vedenpinnan yläpuolella. Kallion jäkäläisen pinnan rikkoo lohkeama, jolla jäkälää on vähemmän ja jossa kiven väri vaikuttaa vaaleammalta. Lohkeamasta muistuttaa paljasta pintaa suojaava lippa, joka on suojannut maalausta sään vaikutuksilta varsin hyvin.
Robert Desnos
Runoja antologioissa
Lähde:
Vierunvuoren kalliomaalaus
Kallio ja sen sijainti
Vierunvuorelle pääsee parhaiten venellä, mutta sinne voi kävellä metsäautotietä ja metsää myöten, jolloin matkaa kertyy noin 1 kilometri. Kalliomaalaus sijaitsee Metsähallituksen omistamalla maalla ja se on merkitty suoja-alueeksi.
Maalaus
Kalliolipan alla suojassa oleva kuvakenttä on mitoiltaan noin 1,5×3 metriä. Kuvakentän oikealle sivulle on maalattu noin 40 senttimetriä pitkä ihmishahmo, jonka pää on maalattu renkaaksi. Ihmisen jalat ovat polvistaan koukussa ja käden riippuvat alaspäin kyynärpäiden ollessa melkein hartioiden tasalla. Heti ihmisen vieressä on 58 senttimetriä pitkä ja 53 korkea nelijalkinen oikealle katsova hirvi, jonka vartaloon on painettu niin sanottu sydänpiste. Korvan ja hännän nipukat erottuvat hyvin. Pää on maalattu eteenpäin ojentuneena.