cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut
MM-kilpailut
20px = olympiakisojen yhteydessä
Midas (yhtye)
Midas oli suomalainen 1990-luvulla toiminnassa ollut humoristista elektronista hip hop-musiikkia esittävä yhtye. Vuonna 1990 julkaistiin yhtyeeltä singlet Ehkäisy Rap (Venyy Mut Ei Pauku) ja Remufobia / Dj:n Työ. Seuraavana vuonna ilmestyi yhtyeen ensimmäinen ja ainoa studioalbumi Kelpaisiko seksi?!. Vuonna 1993 yhtye julkaisi vielä singlenä coverversion Pelle Miljoonan hittikappaleesta Tahdon rakastella sinua.
Musiikista ja tuotannosta vastasivat Hausmyllyn sen aikaiset jäsenet. Yhtyeen yksi tunnetuimmista kappaleista on "Seksi on hauskaa selvinpäin", josta tehtiin musiikkivideo yhteistyössä Alkon ja sosiaali- ja terveyshallituksen kanssa. Kyseistä musiikkivideota esitettiin televisiossa ja se sisällytettiin mainoksena muutamiin 1990-luvun alussa julkaistuihin videokasettijulkaisuihin. Musiikkivideossa esiintyivät muun muassa videon teon aikaan Kallion lukiossa opiskellut, myöhemmin laulajana tunnettu Maija Vilkkumaa sekä näyttelijä Vilma Melasniemi.
Mario Golf (Nintendo 64)
Mario Golf on Camelot Software Planningin kehittämä ja Nintendon julkaisema urheilupeli. Peli on julkaistu vuonna Nintendo 64 -pelikonsolille ja peli on Mario Golf -pelisarjan ensimmäinen. Pelistä on tehty myös versio Game Boy Colorille. Peli on julkaistu Virtual Consolelle vuonna 2008. Peliin voi osallistua kerralla yhteensä 1-4 pelaajaa.
Valhalla - Pohjoismaiden ministerineuvoston lasten- ja nuortenkulttuurin portaali
Valhalla on Pohjoismaiden ministerineuvoston lasten- ja nuortenkulttuurin portaali, joka tiedottaa, mitä nuorten Pohjolassa tapahtuu arkkitehtuurin ja muotoilun, kuvataiteiden, tanssin ja teatterin, monikulttuurisuuden, elokuvan ja median, tutkimuksen ja koulutuksen, leikin ja liikunnan sekä kirjallisuuden ja musiikin alueella.
Portaali on suunnattu aikuisille, jotka työskentelevät lasten- ja nuortenkulttuurin parissa. Valhallan toimitus koostuu johtavasta pohjoismaisesta toimittajasta ja Pohjoismaiden sekä itsehallintoalueiden kansallisista toimittajista, jotka vastaavat kansallisista uutisista ja tapahtumista. Valhallaa hallinnoi Nifin - Pohjoismaiden Suomen instituutti.
Mikko Saarenheimo
Saarenheimon vanhemmat olivat rakennusmestari Johan Saarenheimo ja Amanda Johansson. Hän pääsi ylioppilaaksi 1908 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1911, maisteriksi 1923 sekä lisensiaatiksi 1924 ja tohtoriksi 1927. Saarenheimo toimi Takaharjun parantolan isännöitsijänä 1917–1928, Helsingin kaupungin tuberkuloosisairaalan taloudenhoitajana 1929–1937 ja Helsingin kaupungin sairaalatarkastajana vuodesta 1937 alkaen. Hän oli Punkaharjun kunnanvaltuuston puheenjohtajana 1924–1929, Sairaalatarkastajain yhdistyksen varapuheenjohtajana vuodesta 1937, puheenjohtajana 1949–1950 sekä kunniajäsenenä vuodesta 1952.
Saarenheimo väitteli tohtoriksi Turun yliopistossa 1924 aiheenaan 1880-luvun realismi Suomen kirjallisuudessa. Vuonna 1977 hänet promovoitiin Turun yliopiston ensimmäiseksi riemutohtoriksi, ja hänen väitöskirjastaan julkaistiin vuonna 2000 uusi näköispainos Turun yliopiston 80-vuotisjuhlavuoden kunniaksi.
Mikko Saarenheimon poika oli Eero Saarenheimo.
Tehdastila
Tehdastila oli entisajan Suomessa kruununtila, jonka metsät ja maakirjaverot oli varattu teollisuuslaitoksen ylläpitoon. Teollisuudenharjoittaja saattoi ostaa tehdastilan perimysmaakseen. Tilan asukas sai kuitenkin pitää sitä hallinnassaan sukupolvesta toiseen kunhan suoritti veronsa tehtaalle. Tilan asukas ei saanut käyttää tilan metsää muuhun kuin kotitarvepuun ottoon eikä raivata metsään uutta peltoa ilman tehtaanomistajan lupaa, paitsi maaherran suostumuksella. Tilan metsiä käytettiin tehtaan tarpeisiin ja asukkaan suostumuksella tilan maakirjaverot tuli suorittaa puuhiilinä ja hevosajoina.
Edellä on kuvattu tehdastilaa sanan ahtaammassa merkityksessä. Laveammin ymmärrettynä tehdastila tarkoitti maakirjaan tai maarekisteriin merkittyä tilaa, jota käytettiin tehdasliikkeen harjoittamiseen. Tällaisen tilan koko saattoi vaihdella pienestä palstasta kokonaiseen maatilaan. Ahtaammin ymmärretty tehdastila muodostettiin tehdastilaksi lain määräysten mukaan tai luovutettiin tehtaan käyttöön erikoissäännöksiin perustuen. Vielä 1800-luvun puolivälissä oli useita tehdastilalajeja. Tehdastiloja olivat saaneet erityisellä katselmuksella kaivokset, sulatot, kankirautalaitokset ja muut vasaristot, rautateostehtaat, sahat, tullijauhomyllyt, survin- ja vanutuslaitokset sekä vesivoimalat. Lisäksi valtionmetsistä luovutettiin laitoksille rekognitiometsiä.
Täydelliset miehet
Albumista julkaistiin myös rajoitettu erikoispainos, jossa on mukana Popedan Suomi-ilmiö -keikan (Ratina 9.8.2008) sisältävä DVD.
Vuokralaiset VKL
Vuokralaiset VKL ry (ent. Vuokralaisten keskusliitto ry) on vuonna 1946 perustettu puolueeton vuokralla asuvien etuja sekä oikeuksia valvova järjestö. Sen nykyinen toiminnanjohtaja on Anne Viita.
Vuokralaiset VKL:n päivittäinen toiminta muodostuu vuokralaisten neuvonnasta sekä auttamisesta vuokrasuhteessa syntyvissä kysymyksissä. Yhdistys julkaisee neljä kertaa vuodessa ilmestyvää Asuntomme-lehteä.
Lisäksi Vuokralaiset VKL toimii lausunnonantajana Eduskunnan vuosittaisissa budjettineuvotteluissa. Järjestö on mukana myös lainsäädännössä toimimalla erilaisissa hallituksen asettamissa asumiseen ja asuntopolitiikkaan liittyvissä työryhmissä.
Vuokralaiset VKL on SOSTEn jäsenjärjestö.
Vuonna 1951 Vuokralaisten keskusliitto perusti viiden muun kansalaisjärjestön kanssa Asuntosäätiön.
Erik Almlöf
Erik Albin Almlöf (20. joulukuuta 1891 Tukholma, Ruotsi – 18. tammikuuta 1971 Jenkintown, Pennsylvania) oli ruotsalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti. Hän sai pronssia miesten kolmiloikassa sekä kesäolympialaisissa 1912 Tukholmassa tuloksella 14,17 että kesäolympialaisissa 1920 Antwerpenissä, jossa hänen tuloksensa oli 14,27. Hänen kolmiloikkaennätyksensä oli 14.48 (1922).
Tauno Vainio
Tauno Emil Vainio (9. joulukuuta 1910 Vehkalahti – 21. joulukuuta 1986) oli suomalainen pesäpalloilija.
Tauno Tane Vainio voitti pesäpallossa suojeluskuntajärjestön mestaruuden 1934 ja oli nostamassa Kotkan Innon joukkuetta SM-sarjaan 1935. Itä-Länsi-otteluun Vainio osallistui 1932, 1934 ja 1935. Vainio voitti myös piirinmestaruuksia pesäpallon lisäksi yleisurheilussa. Vainio toimi myös Innon toiminnanjohtajana 1940 -50 -luvun vaihteessa.
Tauno Vainion veljet Hannu ja Pauli olivat myös Itä-Länsi -tason pesäpalloilijoita.
Alexander Dubček
Alexander Dubček (27. marraskuuta 1921 Uhrovec – 7. marraskuuta 1992 Praha ) oli tšekkoslovakialainen poliitikko. Hän toimi Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen ensimmäisenä sihteerinä ja maansa johtajana vuosina 1968–1969. Heti ensimmäisenä virkavuotenaan Dubček käynnisti muista itäblokin maista poiketen poliittisia uudistuksia, joiden luomaa vapaampaa ilmapiiriä kutsuttiin Prahan kevääksi. Seuraavana syksynä Neuvostoliitto ja muut Varsovan liiton maat miehittivät Tšekkoslovakian ja uudistukset peruttiin.
Varhaisvaiheet
Dubček oli kansallisuudeltaan slovakki. Hänen vanhempansa olivat Yhdysvaltoihin muuttaneita köyhiä slovakkisiirtolaisia, joilla oli sosialistisia ihanteita. Isä Stephan oli saanut vuonna 1916 Yhdysvaltojen kansalaisuuden. Seuraavana vuonna Yhdysvallat liittyi ensimmäiseen maailmansotaan, ja Alexander Dubčekin isä meni pasifistisen vakaumuksensa vuoksi mieluummin vankilaan kuin lähti sotimaan. Vuonna 1921, saatuaan tiedon uuden Tšekkoslovakian synnystä, perhe päätti palata Slovakiaan.
Dubčekin perhe kuuli Interhelposta vuoden 1924 paikkeilla. Se oli työläisten ja maanviljelijöiden osuuskunta, joka auttoi Neuvostoliittoa teollisuuden ja maatalouden kehittämistyössä. Perhe muutti vuonna 1925 kirgisialaiseen Biškekin kaupunkiin, yli 6 000 kilometrin päähän kotoaan. Monelle Interhelpon 303 jäsenestä Kirgisian alkukantaiset olot olivat pettymys. Ensimmäisiltä kuukausilta ei saatu lainkaan palkkaa, ja asuntoina olivat vuoden 1905 Venäjän ja Japanin välisen sodan aikaiset sotilasparakit. Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin kielsi osuuskunnan toiminnan vuonna 1943. Muuten Dubček kuvailee lapsuuttaan Kirgisiassa onnelliseksi.
Vuonna 1929 Neuvostoliitossa aloitettiin kollektivisointi, joka ulottui seuraavana vuonna myös Kirgisiaan. Nuori Alexander muistaa nähneensä Ukrainasta ja Venäjältä karkotettuja talonpoikia. Perhe asui tuolloin Frunzessa (joksi Biškekin nimi oli muutettu vuonna 1926). Kaupungin hedelmänviljelijät kaatoivat hedelmäpuitaan vastustaakseen kollektivisointia. Vuonna 1933 perhe muutti Gorkiin (nyk. Nižni Novgorod).
Vuonna 1935 sattui välikohtaus, jonka vuoksi perheen äiti ja vanhempi poika Julius muuttivat takaisin kotimaahan. Alexander jäi isänsä kanssa Neuvostoliittoon vielä kolmeksi vuodeksi. Vaikka veli ja äiti olivat poissa, elämä oli muuten onnellista. Vuodesta 1936 lähtien aikuisten elämä alkoi kuitenkin synkentyä, ja se heijastui myös lapsiin ja nuoriin. Koulussa opettajat käskivät leikata kirjoista irti sellaisista henkilöistä kertovia sivuja, jotka oli julistettu ”vallankumouksen vihollisiksi”. Erityisen hämmentävä oli Buharinin, Jagodan ja Rykovin oikeudenkäynti maaliskuussa 1938: kuinka oli mahdollista, että aikaisemmin sankareina pidetyt henkilöt olivatkin nyt valtion vihollisia?
Kesällä 1938 Neuvostoliiton korkein neuvosto julkaisi asetuksen, jonka mukaan kaikkien maassa oleskelevien ulkomaalaisten tulee joko ottaa Neuvostoliiton kansalaisuus tai poistua maasta. Saman vuoden marraskuussa Stefan Dubček päätti palata poikansa kanssa kotiseudulleen.
Alexander Dubček liittyi Slovakian kommunistiseen puolueeseen vuonna 1939 isänsä antaman esimerkin innostamana. Toisen maailmansodan aikana hän taisteli vastarintaliikkeessä. Vuonna 1939 Slovakian tasavalta oli itsenäistynyt Jozef Tison johdolla. Maa oli kuitenkin kansallissosialistisen Saksan ”suojelussa”. Toisen maailmansodan puhjettua Slovakian aseteollisuus tarjosi työpaikkoja, samoin Tison hallinnon turvallisuus- ja poliisiorganisaatiot. Tämän vuoksi jotkut slovakkipiirit katsovat vuosien 1939–1944 luoneen maahan vakautta ja vaurautta. Alexander Dubček on itse muistellut, ettei muista tuolloin juuri kenenkään iloinneen elinoloistaan, saati sitten vaurastuneen. Lisäksi hän muistuttaa kyseisen ajan inhimillisistä ja moraalisista seuraamuksista. Näin ollen kommunistinen puolue ja toimiminen vastarintaliikkeessä olivat hänelle itsestäänselvyys, vaikkakin hän huomauttaa, ettei hänellä juuri ollut vertailukohtaa tekemilleen valinnoille.
29. elokuuta 1944 alkoi Slovakian epäonnistunut kansannousu. Dubček osallistui veljensä kanssa taisteluihin, joissa hän haavoittui ja hänen Julius-veljensä kuoli. Saksan armeija kukisti kansannousun, ja Dubček joutui piileskelemään vangitsijoita pienessä Velčicen kylässä aina sodan loppuun asti. Rauhan tultua hän työskenteli vuoteen 1949 asti Trenčínissä hiivatehtaan huoltomiehenä.
Ura puolueessa
Vuodesta 1945 alkaen Tšekkoslovakiassa ryhdyttiin toteuttamaan kansallistamista ja maauudistusta. Lisäksi otettiin käyttöön yleinen sairausvakuutus. Vuoden 1948 alussa kommunistit nousivat valtaan (”voittoisa helmikuu”). Dubček ajatteli tuolloin, että tavallisille ihmisille avautuisi nyt mahdollisuus kunnolliseen elämään: jokaisella olisi asunto, ja kaikkien vatsat olisivat täynnä. Myöhemmin, vanhana miehenä, hän katsoo olleensa tuolloin naiivi ja miettineensä liian vähän vapauden merkitystä.
Vuoteen 1949 saakka Dubček oli ollut mukana poliittisessa toiminnassa ainoastaan työpaikkansa kommunistipuolueen solussa. Niinpä hän yllättyi, kun hänet saman vuoden kesäkuussa kutsuttiin Trenčínin kaupungin aluesihteeristöön tekemään politiikkaa päätoimisesti. Hän pohti tarjousta vaimonsa Annan kanssa, sillä nuori perhe tarvitsi rahaa ja puolue maksoi pienempää palkkaa kuin tehdas. Harkinnan jälkeen hän kuitenkin päätti ottaa paikan vastaan.
Kolmen kuukauden kuluttua puoluetyön alkamisesta Dubček osallistui puoluetyön kursseille Harmonian kylpyläkaupungissa, ja kurssin päätyttyä maaliskuussa 1950 hän suoritti asepalveluksensa. Perhepiirissä sattui tuohon aikaan surullinen tapahtuma: Alexander Dubčekin setä Michal teki itsemurhan. Michal Dubček oli joutunut aiheettomien kavallussyytteiden uhriksi. Hänen väitettiin kavaltaneen rahaa räätälien osuuskunnasta, jonka johtaja ja perustaja hän oli. Myöhemmin syytteet kumottiin aiheettomina.
Sotilaspalveluksen suorittamisen jälkeen Dubček työskenteli Trenčínin aluekomitean ensimmäisenä sihteerinä. 1950-luvun alkuvuodet Dubček muistaa surullisina ja huolestuttavina. Häntä huoletti paitsi setänsä kohtalo myös se, että Tšekkoslovakiassa oli tuohon aikaan ankara poliittinen sortokausi. Useita tunnettuja isänmaanystäviä ja poliitikkoja vangittiin ja heitä syytettiin mitä mielikuvituksellisimmin perustein. Rangaistuksina oli usein elinkautinen vankeus tai kuolemantuomio. Sortoa puolusteltiin Stalinin teorialla ”luokkataistelun kiihtymisestä”.
Myöhemmin 1960-luvulla edellisen vuosikymmenen poliittisia oikeudenkäyntejä tutkiessaan Dubčekille ilmeni, että valtionpoliisi oli toiminut kuin valtio valtiossa. Se sai usein ohjeensa suoraan Neuvostoliitosta ja 1950-luvun näytösoikeudenkäynnit olivat neuvostoliittolaisten suunnittelemia ja ohjaamia. Ankaraa sortoa jatkui vuosia ja Dubček oli monien ystäviensä kanssa hämmentynyt. Mitä heidän unelmalleen oli tapahtumassa? Toisaalta ajateltiin, että sosialismi oli ajautunut kunnottomien ja vilpillisten ihmisten käsiin ja jos sen käytännön toteutus palautettaisiin sopimaan yhteen sen filosofisten arvojen kanssa, kaikki muuttuisi.
Lokakuussa 1951 Dubček nimitettiin Bratislavaan Slovakian kommunistisen puolueen keskuskomitean toimitsijaksi ja ylennettiin vuonna 1953 Banská Bystrican piirisihteeriksi. Piirisihteerinä Dubček joutui tekemään pitkiä työpäiviä ja ottamaan osaa monenlaiseen päätöksentekoon koskien niin maataloutta, teollisuutta kuin asuntokysymyksiäkin.
Dubček nimitettiin Tšekkoslovakian kommunistipuolueen keskuskomiteaan vuonna 1955. Samana vuonna hän lähti opiskelemaan Moskovan poliittiseen instituuttiin, josta hän valmistui vuonna 1958. Puoluekoulun opetus oli tiukasti marxismi-leninismin viitekehykseen sidottua. Eriävistä mielipiteistä kerrottiin, mutta ne kaikki leimattiin ”vihamielisiksi” ja ”revisionistisiksi”. Lev Trotskin, Karl Kautskyn ja Rosa Luxemburgin kirjoituksista esitettiin sitaatteja vain niiden virheellisiksi osoittamisen vuoksi. Historian tapahtumien tulkinta vaihteli jatkuvasti puolueen linjan mukaan. Koulun kirjaston virallisissa luetteloissa ei ollut ainuttakaan Leniniä arvostelevaa teosta.
Moskovan poliittisen instituutin vuosina Dubčekin mieleen kylvettiin ensimmäiset epäilyksen siemenet. Hän luki Neuvostoliiton kommunistisen puolueen virallisesta linjasta suuresti poikkeavat Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen Gothan ja Erfurtin julistukset. Hän alkoi myös vertailla kriittisesti Marxin ja Leninin kirjoituksia toisiinsa. Marxin pohdinnat sosialistisen muutoksen edellytyksistä saattoivat Leninin pohdinnat epäilyttävään valoon, vaikka ne esiteltiin lopullisena totuutena. Lisäksi Marx oli demokraattisempi kuin Lenin, hänen ajatuksensa köyhälistön yksinvallasta ei merkinnyt poikkeamista enemmistövallasta. Dubček alkoi mielessään kyseenalaistaa Leninin Marxin teorioihin tekemien viitteiden merkityksellisyyden. Merkittävältä tuntui myös Leninin lause, joka kyseenalaisti Neuvostoliiton johtoaseman sosialistisen leirin johdossa. Lenin oli kirjoittanut, että vallankumouksen voittaessa kehittyneessä maassa takapajuinen Venäjä seuraa perässä. Dubček muistaa alleviivanneensa lauseen ja kirjoittaneensa marginaaliin ”Tšekkoslovakia?” ja ”Itä-Saksa?”
Dubčekin opiskellessa poliittisessa instituutissa Neuvostoliitossa alkoi Nikita Hruštšovin johdolla ”suojasääksi” kutsuttu aika. Poliittisen instituutin ulkomaalaiset oppilaat saattoivat kuulla neuvostoliittolaisten oppilaiden arvostelevan Stalinia murhaajaksi ja vankeja alkoi palata leireiltä. Neuvostoliittolaiset oppilaat lukivat otteita Hruštšovin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen 20. edustajakokouksessa pitämästä puheesta. Paluu takaisin Tšekkoslovakiaan tuntui paluulta ”stalinistiseen talveen”.
Toimittuaan kaksi vuotta Bratislavassa Dubček sai siirron Prahaan keskuskomitean teollisuussihteeriksi. Vuosia 1960–1962 Dubček on kuvannut hyödyllisiksi, sillä hän sai kokonaiskuvan maan taloudellisista ja poliittisista ongelmista ja tutustui muihin uudistusmielisiin, joista Ota Šikin ja Karel Kuban kanssa hän teki yhteistyötä vuonna 1968. Näinä aikoina Dubček otti ensi kertaa yhteen Novotnýn kanssa. Asiat koskivat 1950-luvun poliittisten vainojen uhrien rehabilitointia ja maan talouden investointikohteita.
Vuonna 1962 Dubček oli jo Tšekkoslovakian kommunistipuoleen keskuskomitean täysivaltainen jäsen.
Ensimmäisenä sihteerinä
1960-luvulla Tšekkoslovakiassa alkoi nousta esiin mielipiteitä, jotka vaativat uudistuksia ja vapaampia oloja. Vuodesta 1963 lähtien Slovakian kirjailijaliiton lehti Kultúrny život alkoi ottaa esille aikaisemmin kiellettyinä pidettyjä asioita. Lehti oli ollut vapaa ennakkosensuurista. Pian samankaltaisia kirjoituksia tuli myös Slovakian kommunistisen puolueen sanomalehden Pravdan sivuille. Dubček sekä rohkaisi arvostelua että katsoi sitä tarvittaessa läpi sormien. Antonin Novotnýn hallinto vastasi tähän perustamalla lehdistösensuuriviraston vuonna 1964 ja yrittämällä syrjäyttää Dubčekin. Tšekin kulttuurielämä ja lehdistö oli myös otettu tiukkaan kontrolliin.
Painostuksesta huolimatta Dubček päätti jatkaa oikeaksi katsomallaan linjalla. Hän liikkui kansan parissa ilman poliiseja ja keskusteli vapaasti kaikkien halukkaiden kanssa. Kansalaisten luottamus kasvoi, ja toistaiseksi Dubček tunsi olevansa turvassa syrjäyttämisyrityksiltä.
Vuoden 1967 loppupuolella oli tullut selväksi, että välienselvittelyä uudistusmielisten ja stalinistien välillä ei voitu välttää. Tšekkoslovakiassa oli alkuvuodesta 1967 käynnistetty ”uusi talousmekaniikka”. Pian selvisi, että tämä supistettu hanke ei riittänyt mihinkään. Kommunistisen puolueen aluekomiteoiden istunnoissa niin Tšekissä kuin Slovakiassakin käytiin kiivasta keskustelua yhteiskunnan tilasta, ja maan todettiin olevan kriisissä talouden, kulttuurin ja kansallisuuksien välisten suhteiden alueilla. Useat tunnetut kirjailijat, kuten Pavel Kohout, Ludvík Vaculík ja Milan Kundera, tuomitsivat stalinistisen hallinnon ja vaativat demokratiaa.
Prahan kevät
Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen keskuskomitean istunto käynnistettiin 30. lokakuuta 1967. Dubček oli keskittynyt kokouksessa kolmeen aiheeseen: 1) Puoluejohdon oli tehtävä itsekritiikkiä eikä vain tuomittava aluejärjestöjä, 2) Puolueen ja hallituksen välille oli tehtävä selkeä raja; puolue ei saa sekaantua päivittäin valtionhallintoon, 3) Oli aloitettava keskuskomitean päätöksiin perustuvan toimintaohjelman laatiminen. Antonin Novotný ja hänen liittolaisensa torjuivat Dubčekin ehdotukset ilman äänestystä. Seuraavana päivänä Novotný matkusti Moskovaan lokakuun vallankumouksen 50-vuotisjuhliin.
Palattuaan Moskovasta Novotný syytti Dubčekia ”nationalistisesta poikkeamasta”. Lisäksi hän oli pyytänyt Leonid Brežnevin Prahaan ratkaisemaan asian stalinistisiiven eduksi. Brežnev saapuikin Prahaan kaikessa hiljaisuudessa 8. joulukuuta 1967. Uudistusmieliset totesivat neuvotteluissa Brežneville, että Antonin Novotnýn hallinto on kaiken kehityksen tiellä. Brežnev ei esittänyt asiasta mitään mielipidettä eikä puuttunut siihen, kuka olisi Novotnýn seuraaja. Brežnev poistui maasta jo seuraavana päivänä. Keskuskomitea keskusteli taloudesta 19. joulukuuta, ja 5. tammikuuta 1968 alkoi ratkaiseva kokous. Novotný saatiin syrjään, ja Alexander Dubček valittiin ainoana ehdokkaana kommunistisen puolueen ensimmäiseksi sihteeriksi. Virkaanastujaispuheessaan Dubček herrasmiesmäisesti kiitti Antonin Novotnýta tämän tekemästä työstä. Presidentin virasta Novotný erotettiin 22. maaliskuuta 1968, ja uudeksi presidentiksi nousi toisen maailmansodan veteraani, kenraali Ludvik Svoboda.
Ajanjaksoa maaliskuusta elokuuhun nimitetään Prahan kevääksi. Pian presidentin vaihdoksen jälkeen Dubček ja hänen harmaana eminenssinään pidetty professori Zdenĕk Mlynar julistivat toimintaohjelmansa. Ohjelma sisälsi murskaavan arvion kommunistien 20 vuotta kestäneestä valtakaudesta. Todettiin, että talouspolitiikka oli ”tyhjentänyt maan aineelliset ja henkiset voimavarat, johtanut kehityksen pysähtymiseen ja väestön elintason alenemiseen”. Asuntokannan todettiin olevan ”katastrofaalisessa tilassa”, miljöö oli ”kulttuuriton”. Hyvin suoritetusta työstä tunnetun mielihyvän sijaan oli astunut ”välinpitämättömyys, tehtävien mekaaninen täyttäminen ja alistuminen tilanteeseen, jonka oli luonut pätemätön ja aloitekyvytön johto”. Nyt luotaisiin uusi ”ihmiskasvoinen sosialismi”.
Dubček kumosi lehdistösensuurin. Lisäksi vuonna 1948 kielletty perinteikäs voimisteluseura Sokol sallittiin jälleen, ja poliittisesti vainotut perustivat Klubi 231:n, joka vaati syyttömästi tuomittujen kunnian palauttamista. Pian muodostettiin myös ”osallistuvien puolueettomien klubi” (KAN), jolla oli poliittisen puolueen piirteitä olematta kuitenkaan poliittinen puolue. Suoritettiin mielipidekysely, jonka mukaan vain kuusi prosenttia uskoi kehityksen heikentävän sosialismia ja vain 1,9 prosenttia halusi suurempaa riippumattomuutta Neuvostoliitosta. Henkilökohtaisesti Dubček piti tärkeänä parantaa tšekkien ja slovakkien suhteita ja luoda Tšekkoslovakiasta aidosti toimiva liittovaltio. Lakiesitys asiasta oli määrä hyväksyttää parlamentissa 20. elokuuta 1968. Uudessa ohjelmassa tähdennettiin myös vapautta: kaikki ulkojuridiset rajoitukset tuli poistaa, kokoontumis- ja yhdistymisvapauden tuli olla myös todellisuutta, sekä irtisanouduttiin diktatorisista toimenpiteistä. Kansalaisille taattiin matkustusvapaus myös ulkomaille. Taloudessa pyrittiin yritysten itsehallintoon, keskusjohtoisuuden purkuun ja palvelualojen yksityisyritysten laillistamiseen. Neuvostoliittolaiset tulkitsivat viimeisen kohdan tarkoittavan kapitalismiin palaamista.
Dubčekin ”Prahan kevään” alkuaikojen toiminnasta on esitetty kahdenlaista arvostelua. Joidenkin mielestä hän oli liian varovainen, ja joidenkin mielestä hän eteni asioissa liian nopeasti. Dubček itse on todennut, että yritti huolellisesti punnita vallitsevia tosiseikkoja eri puolilta. Hän ei missään vaiheessa uskonut, että maa miehitettäisiin. Politiikassaan hän pyrki nojautumaan yleiseen mielipiteeseen. Vappuna 1968 hän liikuttui suuren yleisön spontaanisti esittämästä tuesta. Osaltaan Dubčekin suosiota kasvatti hänen vaatimattomuutensa. Tultuaan kommunistisen puolueen ensimmäiseksi sihteeriksi hän asui Prahassa vaatimattomassa hotellissa ja matkusti viikonlopuiksi perheensä luo Bratislavaan. Protokollapäällikkö joutui taivuttelemaan häntä etsimään asemaansa vastaavan asunnon.
Tšekkoslovakian edustajat kutsuttiin 23. maaliskuuta 1968 Dresdeniin käsittelemään taloudellista yhteistyötä. Romanian edustajat eivät olleet paikalla. DDR:n johtaja Walter Ulbricht avasi kokouksen, hylkäsi esityslistalla olleet talousasiat ja siirtyi käsittelemään Tšekkoslovakian tilannetta. Dubček muisteli myöhemmin tunteneensa itsensä niin petetyksi, että oli kävellä ulos salista. Kokouksessa luettiin tšekkoslovakialaisia sanomalehtiä, joiden artikkeleista etsittiin perusteita syytöksille ”vastavallankumouksesta” ja ”otteen menetyksestä” ja väläyteltiin sosialismiin kohdistuvan ulkovaltojen uhkia. Dubček puolusteli lehdistön oikeutta kirjoittaa asioista vapaasti ja toimivansa kansan parhaaksi. Lisäksi hän tähdensi maansa hoitavan velvollisuutensa Varsovan liitossa tinkimättä. Dubčekin mukaan Leonid Brežnev näytteli kokouksessa huolestunutta isää ja Walter Ulbricht ja Władysław Gomułka syyttäjiä.
Leonid Brežnev, János Kádár, Walter Ulbricht, Władyslaw Gomułka ja Todor Živkov kokoontuivat Varsovassa 14. heinäkuuta 1968. Seuraavana päivänä he julkaisivat kommunikean, jossa totesivat viiden Varsovan liiton maan johtajan tavanneen ja lähettäneen kirjeen Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen keskuskomitealle. Kirjeessä, joka nykyään tunnetaan ”Varsovan kirjeenä”, todettiin uudistusten olevan "vastavallankumouksellisten voimien" aikaansaannosta, "antisosialistiset järjestöt" piti lakkauttaa ja lehdistön vapaus tuli lakkauttaa. Dubček otti kirjeen puolueensa keskuskomitean käsittelyyn, missä se tuomittiin yksimielisesti. Dubček ei vielä tässäkään vaiheessa uskonut, että Neuvostoliitto ja muut Varsovan liiton maat hyökkäisivät asevoimin Tšekkoslovakian uudistuksia vastaan.
Leonid Brežnev soitti Dubčekille 19. heinäkuuta 1968 ja ehdotti kahdenvälistä kokousta. Ilmassa leijui pelottelua: DDR:n lehdistö väitti Yhdysvaltojen tiedustelupalvelun lähettäneen aseita vastavallankumouksellisille ja Neuvostoliiton lehdistö väitti Tšekkoslovakian yrittävän kaapata itselleen osaa Ukrainasta. Neuvottelupaikasta käytiin kädenvääntöä ja lopulta sovittiin tapaamispäiväksi 29. heinäkuuta Čiernan rautatieasemalla, minne Neuvostoliiton valtuuskunta tuli junalla. Neuvottelut ajautuivat heti alussa umpikujaan, mutta ne kestivät kaikkiaan kolme päivää. Neuvostoliittolaiset käyttäytyivät neuvotteluissa karkeasti: Aleksei Kosygin solvasi tšekkoslovakialaista František Kriegeliä ”Galitsian juutalaiseksi” ja Brežnev vetäytyi tekosairaana junanvaunuunsa, minne Dubčekin täytyi tulla hänen luokseen henkilökohtaisiin keskusteluihin.
Elokuun alkupäivinä käytiin Bratislavassa tuloksettomia neuvotteluja kiistojen sopimiseksi. Viiden Varsovan liiton maat kokoontuivat Moskovassa 18. elokuuta 1968 ja tekivät päätöksen miehityksestä.
Prahan syksy
Neuvostoliiton ja muiden Varsovan liiton maiden joukot Romaniaa lukuun ottamatta miehittivät maan 21. elokuuta 1968, ja pian demokraattiset uudistukset peruttiin seuranneen ”normalisoinnin” aikana. Neuvostoliiton kommunistisen puolueen puheenjohtaja Leonid Brežnev totesi, että sosialismin vaarantuminen yhdessä maassa on kaikkien sosialististen maiden asia. Tätä alettiin kutsua Brežnevin opiksi.
Miehityksen alettua Dubček ja muita uudistuspoliitikkoja vietiin vangittuina Moskovaan. Dubček oli työtovereineen puolueensa keskuskomitean rakennuksessa, kun sen valtasi joukko laskuvarjomiehiä. Mukana seurasi KGB:n virkailijoita, joista yksi julisti: ”Pidätän teidät toveri Indran johtaman Työläisten ja talonpoikain hallituksen nimissä”. Alois Indra oli kommunistisen puolueen keskuskomitean sihteeri, joka oli siirtynyt miehittäjien palvelukseen.
Dubček vietiin Moskovaan vankina, ilman mahdollisuutta tavata muita kaapattuja. Seuranneet neuvottelut olivat täysin muodolliset. Neuvottelupöytään päästiin 23. elokuuta, ja vastapuolella olivat Leonid Brežnev, Nikolai Podgornyi, Aleksei Kosygin ja Voronovin. Brežnev aloitti puolustelemalla tapahtunutta. Hän totesi, että keskuskomitean selän takana oli vehkeilty Tšekkoslovakian muuttamiseksi porvarilliseksi valtioksi, minkä vuoksi tarvitaan aikaa normalisoinnille, eikä joukkoja voida vetää pois. Muita Moskovan neuvotteluihin osallistuneita olivat uudistusmieliset Černík, Smrkovský, Bilák ja vapaaehtoisesti saapunut presidentti Svoboda. Neuvostoliittolaiset yrittivät painostaa tšekkoslovakialaisia myöntämään ”Varsovan kirjeen” syytökset paikkansapitäviksi sekä myöntämään Prahassa miehityksen alkaessa salaisesti pidetyn Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen 14. edustajakokouksen mitättömäksi.
Syrjäytettynä
Dubček sai muodollisesti pitää pääsihteerin asemansa lyhyen aikaa. Puoluetta kontrolloivat kuitenkin miehityksen jälkeen Moskovan otteessa olevat kovan linjan stalinistit. Neuvostoliittolaiset olivat hylänneet Alois Indran Dubčekin seuraajana, ja hänen tilalleen nousi aiemmin uudistusmielisenä pidetty Gustáv Husák, joka ryhtyi kovaotteisesti tukahduttamaan uudistusliikettä. Puhemiehistön kokouksessa 17. huhtikuuta 1969 Dubček syrjäytettiin ensimmäisen sihteerin virasta ja siirrettiin liittoneuvoston puheenjohtajaksi.
15. joulukuuta 1969 Dubček nimitettiin suurlähettilääksi Turkkiin vuosiksi 1969–1970 ja erotettiin kommunistisesta puolueesta vuonna 1970. Kotimaahan Dubček palasi kesäkuussa 1970.
Kommunistivalta hankaloitti Alexander Dubčekin ja hänen Anna-vaimonsa elämää monin tavoin. Perhe joutui elämään säästöillään, ja Alexander Dubčekin äiti tuki perhettä taloudellisesti. Viranomaiset osoittivat puolen vuoden työttömyyden jälkeen Dubčekille työpaikan metsähallituksen moottorisahakorjaamolta. Anna-puoliso ei sairauksiensa vuoksi kyennyt työelämään. Dubčekien asunnosta löytyi kuuntelulaitteita, heidän ei sallittu vastaanottaa ulkomaanpostia, ja kolme turvallisuuspoliisia seurasi heitä aina kun he liikkuivat kaupungilla. Alexander Dubčekia puhutelleita henkilöitä uhkailtiin työpaikan menetyksellä, ja he joutuivat ilmoittautumaan poliisille. Anna-puolison pääsy saamaan hoitoa sappivaivoihin tehtiin hankalaksi.
Uusi tuleminen
Ensimmäiset merkit siitä, että ajat olivat muuttumassa, oli se, että Dubček sai vuonna 1988 tiedon, että hänet oli nimetty italialaisen Bolognan yliopiston kunniatohtoriksi. Yllätyksekseen Dubček sai sekä luvan mennä ottamaan huomionosoituksen vastaan, että myös oikeuden palata kotimaahansa. Bolognassa hän piti puheen, jossa puolusti uudistuspolitiikkaansa. Hänen sydäntään lämmitti satojen tavallisten italialaisten osoittama myötätunto.
Samettivallankumouksen aikana Dubček tuli takaisin. Hän tuki Václav Havelin liikettä. Dubček valittiin kansalliskokouksen puhemieheksi 28. joulukuuta 1989 ja uudelleen vuonna 1990. Hän katsoi samettivallankumouksen olevan voitto hänen ”ihmiskasvoiselle sosialismilleen”. Hän liittyi Slovakian sosiaalidemokraattisen puolueen jäseneksi vuonna 1992. Dubček kuoli syyskuussa 1992 sattuneessa auto-onnettomuudessa saamiinsa vammoihin 7. marraskuuta 1992. Huhuja liikkui siitä, että auto-onnettomuus olisi ollut järjestetty. Hänet haudattiin Slávičie Údolieen Bratislavaan Slovakiaan. Dubčekin kuolema oli isku monille Tšekkoslovakian yhtenäisyyttä kannattaneille. Tšekki ja Slovakia erosivat toisistaan 1. tammikuuta 1993 samettierossa.
Yksityishenkilö
Alexander Dubčekia on kuvattu vaatimattomaksi ja ihanteikkaaksi ihmiseksi. Hän uskoi hyvään ja myös muiden ihmisten hyviin tarkoitusperiin. Vaikka hän joutuikin tässä suhteessa usein pettymään, niin usko säilyi. Leninistinen dialektiikka, jossa sanoille annettiin eri merkitys kuin tarkoitettiin, oli hänelle vastenmielistä. Poliitikkona hän pyrki välttämään konflikteja ja löytämään yhteisymmärryksen.
Monet ovat miettineet, miten niin ihanteellinen ihminen kuin Dubček oli ryhtynyt kommunistiksi. Nuorena hän uskoi sosialismin ja kommunismin poistavan yhteiskunnallisen eriarvoisuuden ja epäoikeudenmukaisuuden. Vapaudeksi hän käsitti vapauden köyhyydestä ja oikeudeksi kunnolliseen elämään. Myöhemmin hän käsitti lehdistönvapauden ja demokratian merkityksen yhteiskunnassa. Hän sanoi, että hänen ajamansa uudistukset olisivat johtaneet monipuoluedemokratiaan, ja hän uskoi myös Leonid Brežnevin käsittäneen tämän ja siksi pelänneen menettävänsä johtoasemansa.
Dubček piti markkinataloutta ainoana toimivana talousjärjestelmänä. Hän halusi tosin säädellä sitä lainsäädännöllä, joka mahdollistaisi hyvän elämän kaikille. Sen rinnalle tarvittaisiin myös vahvaa osuusliikettä. Dubček piti esikuvinaan Olof Palmea ja Willy Brandtia.
Metric
Metric on kanadalainen indie pop-yhtye, joka perustettiin Torontossa vuonna 1998. Yhtye on julkaissut yhteensä viisi studioalbumia. Niistä ensimmäinen, Old World Underground, Where are you? julkaistiin vuonna 2003 ja palkittiin Juno Award-palkinnolla (paras alternative-levy). Myös kaksi vuotta myöhemmin julkaistu Live it Out pokkasi saman palkinnon. Yhtyeen kolmas levy Grow Up and Blow Away on oikeastaan yhtyeen ensimmäinen levy, joka julkaistiin vasta vuosia äänittämisensä jälkeen. Neljäs levy Fantasies julkaistiin huhtikuussa 2009. Myös se voitti parhaan alternative-levyn Juno-palkinnon sekä Polaris Music Prize -palkinnon parhaasta kanadalaisesta levystä.
Metricin keulakuva Emily Haines (laulu, kitara, koskettimet) on julkaissut yhden sooloalbumin sekä yhden albumin toisen yhtyeensä, Emily Haines and the Soft Skeleton kanssa. Lokakuussa 2011 Metric ilmoitti viidennen studioalbuminsa Synthetica ilmestymisestä. Helmikuussa 2012 albumin ilmestymispäiväksi ilmoitettiin 12.6.2012. Ensimmäinen single uudelta levyltä julkaistiin 8.5.2012. Synthetica julkaistiin ennakkotietojen mukaisesti 12. kesäkuuta 2012.
François Sagat
François Sagat (s. 5. kesäkuuta 1979 Cognac, Charente, Ranska) on ranskalainen pornonäyttelijä, joka esiintyy homo- ja bipornoelokuvissa. Sagatin tunnusmerkkejä ovat lihaksikas vartalo, eksoottinen maskuliininen ulkonäkö, sekä erikoinen koko päänahan peittävä tatuointi. Erotiikan lisäksi Sagat on toiminut muotimallina sekä näytellyt elokuvissa L.A. Zombie, Man at Bath ja Saw VI.
Kuningas ja kuningatar
Kuningas ja kuningatar on Kauko Lehtisen (s.1925) vuonna 1963 maalaama öljytyö kovalevylle, 160 × 275 cm. Teos ostettiin Ateneumin taidemuseon kokoelmiin vuonna 2005.
Maalauksessa kuvataan kahta henkilöä, naista ja miestä, takaa päin harmaata taustaa vasten. Maalauksessa näkyy vain heidän ylävartalonsa ja päänsä. Ilmaisutavassa on realismia, surrealismia, mystiikkaa. Henkilöt näkyvät osin läpi, osin eivät. Heidän olkaluunsa ja solisluunsa erottuvat, ja henkilöt ovat vahvasti rajattu mustalla ja oranssilla. Muutoin he ovat täynnä voimakkaita värialueita, vahvoja ja hentoja viivoja sekä isoja pisteitä.
Wacky Wheels
Wacky Wheels on Apogee Softwaren vuonna 1994 MS-DOSille julkaisema ajopeli. Peli muistuttaa hieman Super Mario Kartia, mutta mikroautojen sijasta hahmot ajavat ruohonleikkureilla.
Peliä levitetään shareware-versiona. Kaikki pelin hahmot ja radat saa käyttöönsä maksullisella rekisteröinnillä. Pelissä esiintyy myös Dopefish.
Viktor Krivulin
pienoiskuva|Viktor Krivulin vuonna 1999. Viktor Borisovitš Krivulin (9. heinäkuuta 1944 Krasnodon, Ukrainan SNT – 17. maaliskuuta 2001 Pietari, Venäjä) oli venäläinen runoilija, kriitikko, toimittaja ja historioitsija, joka kuului pietarilaisen avantgarden merkittävimpiin kirjailijoihin ja oli venäläisen undergroundin johtavia hahmoja koko sen ajan 1960-luvulta 1980-luvulle. Hän kuului myös Neuvostoliitossa harjoitetun maanalaisen julkaisutoiminnan samizdatin merkkihenkilöihin.
Krivulin kuvasi runoissaan ja esseissään erityisesti Pietaria. Hänen runoutensa on persoonallinen yhdistelmä intellektuaalisuutta, henkisyyttä, estetismiä ja asketismia ja se esittää ajan moniulotteisena entiteettinä, joka on temporaalinen, spatiaalinen ja ihmisyhteisön ja kulttuurin sosiaalista kehitystä.
Krivulinin tuotannosta on käännetty suomeksi kokoelma Runoja vuonna 1994. Krivulin oli Paavo Rintalan hyvä ystävä, ja hän vieraili myös Lahden kansainvälisessä kirjailijakokouksessa. Hän julkaisi neljätoista runokokoelmaa ja esseitä, joita on käännetty sekä Euroopan valtakielille että arabiaksi. Hän sai ansioistaan Andrei Belyin palkinnon ja Puškin-palkinnon.
Runoilijantyönsä ohella Krivulin otti laajasti kantaa myös yhteiskunnallisiin kysymyksiin, kuten sananvapauteen, Neuvostoliiton historiaan, politiikkaan, filosofiaan ja kulttuuriin sekä Venäjällä tehtyihin poliitikkojen murhiin.
Roland Kuhn
Roland Kuhn (1912–2005) oli sveitsiläinen tutkija ja psykiatri. Hän on toiminut tuolloin baselilaisen lääkeyhtiön, J. R. Geigyn palveluksessa sekä Münsterlingenin psykiatrisen sairaalan uusien lääkeaineiden kokeilusta vastaavana lääkärinä. Kuhn yleni vuonna 1971 sairaalan johtavaksi lääkäriksi.
Koulutustaustansa tohtori Kuhn oli hankkinut Bernissä sekä Waldaun psykiatrisessa sairaalassa. Kuhn:in työssä yhdistyivät sekä orgaanisen kemian laaja osaaminen että humanismi. Roland Kuhn hallitsi myös freudilaisen psykoanalyysin. Hän kuului arvostettuun ”psykologiseen klubiin”, jonka kokouksiin hän osallistui Münsingenissa. Kuhn työskenteli sellaisten merkittävien henkilöiden, kuten Jacob Klaes:n, Max Müeller:n sekä Ludwig Binswanger:n kanssa.
Kuhn perehtyi tutkimustoiminnassaan alkuvaiheissaan aivoisen sähkötoiminnan mittaamiseen, jonka yhdeksi pioneeriksi hän tuli. Aivosähkökäyrät (EEG) olivat aikaisemmin tuntematonta aluetta.
Tieteellisen läpimurtonsa Kuhn suoritti tutkimalla uutta lääkeainetta, koodinimeltään "G22355". Valmiste nimettiin myöhempänä imipramiiniksi. Sitä kokeiltiin aluksi maanisiin ja psykoottisiin potilaisiin, joidenka oireita imipramiini pahensi. Kun samaa lääkettä kokeiltiin masennuspotilaisiin, saatiin aikaan positiivisesti dramaattisia hoitotuloksia, joita kuvailtiin "ihmeparanemisina". Tutkimustyö tapahtui imipramiinin osalta 1950-luvun alkuvuosista aina puoleenväliin saakka, eri esivaiheineen (G22150) kattaen tarkemmin vuosina 1950–1955. Vuonna 1958 annettiin uudelle, maailman ensimmäiselle erityisesti masennuksen hoitoon tarkoitetulle lääkevalmisteelle nimi Tofranil.
Vastinlaji
Vastinlaji tarkoittaa samankaltaisissa elinympäristöissä mutta maapallon eri osissa eläviä lähisukuisia eläinlajeja tai -alalajeja. Ne ovat usein kehittyneet samasta lajista, mutta jokin osapopulaatio on joko mantereiden siirtymisen, jääkausien tai muuttomatkalla eksymisen seurauksena eriytynyt, ja evoluution seurauksena kehittynyt vähitellen erilaiseksi kuin alkuperäinen laji. Tällaisia lajipareja ovat esimerkiksi visentti ja  biisoni, euroopanmajava ja kanadanmajava sekä viirupöllö ja amerikanviirupöllö.
Pitäjänyhdistys
Pitäjänyhdistys oli Ruotsissa ja Suomessa käytössä ollut järjestely palovahinkojen korvaamiseksi vahingon kärsijöille. Ruotsin 1765–1766 valtiopäivät antoi luvan niiden perustamiseen ja kuningaskin suostui menettelyyn. Uutta tässä pitäjittäisessä järjestelyssä oli se, että yhdistykset keräsivät vakuutusmaksuja ja myönsivät pienehköjä lainoja keräämistään rahastoista. Yhdistyksiin liittyneet saivat myös vapautuksen pakollisesta kihlakunnan paloapujärjestelmästä, jossa avun antaminen oli kihlakunnan jäsenten velvollisuus. Palovakuutusten alkumuotojen korvausten ohella valtio antoi usein palovahingon jälkeen verohelpotuksia ja vahingonkärsineiden lähteminen kerjuulle oli varsin yleinen tapa.
Rafael (nimi)
Rafael, Suomessa myös Raafael, on miehen etunimi. Nimi on peräisin hepreasta ja merkitsee "Jumala on parantanut". Nimen on tehnyt tunnetuksi Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluva Tobitin kirja, jossa Rafael esiintyy arkkienkelin nimenä.
Suomessa nimi Raafael on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä 265 ja Rafael noin 12 000 henkilölle. Suomenkielisessä almanakassa nimi esiintyy muodossa Raafael, suomenruotsalaisessa Rafael. Kummankin nimipäivä on 22. joulukuuta.
Fremantle (mediayritys)
thumb|Fremantlen logo thumb|Yrityksen aiempi logo Fremantle (aikaisemmin FremantleMedia) on brittiläinen televisiotuotannon yritys. Fremantlen omistaa RTL Group. Fremantlen tuotantoja ovat muun muassa The X Factor ja Modus.
Lanosterolisyntaasi
thumb|250px|Malli lanosterolisyntaasista Lanosterolisyntaasi eli 2,3-oksidoskvaleeni-lanosterolisyklaasi on entsyymi, joka katalysoi eläinten ja sienien soluissa 2,3-oksidoskvaleenin muuntumista lanosteroliksi. Ihmisellä lanosterolisyntaasin muodostumista ohjaa LSS-geeni, joka sijaitsee kromosomissa 21q22.3.
Reaktiomekanismi
2,3-oksidoskvaleeni asettuu sopivaan konformaatioon lanosterolisyntaasin aktiiviseen kohtaan. Aikaisemmin luultiin, että reaktion vaiheet tapahtuisivat kytkettyinä eli lähes samanaikaisesti, mutta myöhemmät tutkimukset osoittivat sen etenevän vaiheittain prosterolivälivaiheen kautta. Neljä ensimmäistä entsyymin katalysoimaa vaihetta ovat syklisointeja, joiden kuluessa muodostuu syklisiä karbokationivälituotteita, joista viimeinen on prosteroli. Tämän jälkeen tapahtuu hydridi-ionin siirtymisiä rengasrakenteessa, mitä seuraa metyyliryhmien siirtäminen hiiliatomeilta toisille. Lopulta rakenteesta irtoaa protoni ja muodostuu kaksoissidos ja reaktion lopputuote, lanosteroli, irtoaa entsyymistä.
500px 500px
Inhibiittorit
Lanosterolisyntaasia inhibitoivat monet orgaaniset skvaleenin johdannaiset. Muita inhibiittoreita ovat muun muassa N-etyylimaleimidi, kolesteroli ja hiirillä klorokiini.
Hypokloorihapoke
Hypokloorihapoke (HClO) on yksi kloorin neljästä happi­haposta. Sitä ei ole kyetty eristämään puhtaana, vaan se tunnetaan ainoastaan liuoksina. Happamuudeltaan kloorihapokkeen liuokset ovat heikkoja. Yhdisteen suolat ovat hypokloriitteja.
Ejvind Blach
Ejvind Mollerup Blach (31. joulukuuta 1895 Kööpenhamina – 1. lokakuuta 1972 Frederiksberg) oli tanskalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä ja kuului siellä hopeaa saaneeseen Tanskan miesten joukkueeseen.
Hypokloorihapoke
Ominaisuudet
Hypokloorihapoke on heikko happo (pKa =7,54) ja dissosioituu vesiliuoksissa vain osittain hypokloriitti-ioneiksi.
Laimeat hypokloorihapokkeen liuokset ovat väriltään kirkkaita, mutta väkevät liuokset ovat kellertäviä. Väri johtuu dikloorioksidista, jota muodostuu väkeviin liuoksiin. Hypokloorihapoke voi hajota valon vaikutuksesta vetykloridiksi, happikaasuksi ja klooriksi. Hajoamisen arvellaan tapahtuvan kloori- ja hydroksyylireadikaalien muodostumisen kautta. Hajoamista nopeuttavat katalyytti, kuten koboltin, kuparin ja nikkelin oksidit. Yhdiste hajoaa myös lämmitettäessä kloorihapoksi, ja suolahapoksi. Noin yksiprosenttinen hypokloorihapoke säilyy tummassa pullossa pitkiäkin aikoja, mutta esimerkiksi 30-prosenttinen liuos täytyy säilyttää –21 °C lämpötilassa.
Hypokloorihapoke on vahva hapetin ja pelkistyy itse kloorikaasuksi. Se kykenee hapettamaan sulfiitit ja sulfidit sulfaateiksi, nitriitit nitraateiksi, syanidit syanaateiksi, kloridit klooriksi, bromidit bromaateiksi ja sekundääriset alkoholit ketoneiksi.
Valmistus
Kloridipitoista hypokloorihapoketta valmistetaan liuottamalla kloorikaasua veteen, jossa kloori disproportioituu vetykloridiksi ja hypokloorihapokkeeksi. Reaktion tasapainon siirtämiseksi tuotteiden puolelle käytetään kloridi-ionien kanssa niukkaliukoisia suoloja muodostavia tai neutraloivia yhdisteitä kuten hopeaoksidia, elohopea(II)oksidia, kalsiumkarbonaattia tai natriumkarbonaattia.
Yhdistettä muodostuu myös, jos klooria johdetaan emäsliuokseen, esimerkiksi natrium- tai kalsiumhydroksidiin tai natriumvetykarbonaattiin. Käytettäessä vahvoja emäksiä tapahtuu reaktio kahdessa vaiheessa hypokloriittianionin kautta.
Hypokloorihappoketta voidaan tuottaa myös kloridittomana. Tällöin se tehdään yleensä liuottamalla dikloorioksidia veteen.
Kloriditonta hypokloorihapokeliuosta voidaan myös tuottaa klorideja sisältävästä liuoksesta uuttamalla hypokloorihapoke jollain polaarisella orgaanisella liuottimella kuten ketoneilla, estereillä tai nitriileillä tai käyttämällä puoliläpäiseviä kalvoja ja elektrodialyysiä.
Käyttö
Hypokloorihapoketta käytetään hydratsiinin valmistuksessa ja orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa kloorihydriinejä ja muita kloorattuja yhdisteitä. Sitä käytetään myös veden desinfiontiin ja on vaikuttava aine kun vettä käsitellään kloorilla, hypokloriiteilla tai kloori-isosyanuraateilla. Aineella on käyttöä myös myrkyllisten tai ei toivottujen sivutuotteiden hävittämiseen hapettamalla.
Reaktiot biomolekyylien kanssa
Hypokloorihapoke reagoi monien biomolekyylien kanssa. Aminohappojen kanssa se reagoi muodostaen epästabiileja kloramiineja ja niitä se muodostaa myös DNA:n ja RNA:n puriini- ja pyrimidiiniemästen kanssa. Osa näistä on stabiileja ja voivat johtaa mutaatioihin. Metioniinin ja kysteiinin kanssa hypokloorihapoke reagoi hyvin nopeasti hapettaen tioliryhmät sulfonihapporyhmiksi. Hypokloorihapoke vaikuttaa myös lipideihin. Osa näistä reaktioista biomolekyylien kanssa voivat tuottaa erilaisia radikaaleja, jotka ovat erittäin reaktiivisia ja voivat muun muassa inaktivoida entsyymejä.
Hypokloorihapoke on myös osa ihmisen puolustusjärjestelmää. Sitä muodostuu vetyperoksidista ja kloridi-ioneista myeloperoksidaasientsyymin katalysoimana neutrofiili- ja monosyyttisoluissa bakteerihyökkäyksen aikana. Hypokloorihapoke saa bakteerein proteiinit koaguloitumaan, jolloin ne takertuvat toisiinsa ja bakteeri kuolee. Näin tapahtuu myös lämpökäsittelyssä ja bakteerit reagoivat hypokloorihapokkeeseen samoin kuin korkeaan lämpötilaan, erittämällä niin kutsuttuihin kaperoneihin eli kaitsijaproteiineihin kuuluvaa HSp33:a, joka pyrkii estämään koaguloitumisen.
Sokolo
Sokolo on maalaiskunta ja sen keskuskylä Ségoun alueen Nionon piirissä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen pohjoispuolisella tasangolla 55 kilometriä Nionosta pohjoiseen. Kunnassa on 23 300 asukasta (vuonna 2009).
Kuntaan kuuluu 19 kylää ja kymmenen pikkukylää. Asukkaat ovat etupäässä bambaroita, fulbeja, maureja, soninkeja, belloja, miniankoja, moseja ja bozoja.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Sokolossa pidetään viikoittaiset markkinat.
Kunnan läpi kulkee Nionon ja Naran välinen maantie. Palveluihin kuuluvat koulut ja terveysasema.
Beatrix Schuba
Beatrix ("Trixi") Schuba (s. 15. huhtikuuta 1951 Wien) on itävaltalainen taitoluistelija. Hän voitti naisten yksinluistelussa kultaa vuoden 1972 talviolympialaisissa Sapporossa. Tätä ennen hän oli vuoden 1968 talviolympialaisissa Grenoblessa jäänyt yksinluistelussa viidennelle sijalle.
Schuba voitti taitoluistelun maailmanmestaruuden vuosina 1971 ja 1972; lisäksi hän sai maailmanmestaruuskilpailuissa hopeaa vuosina 1969 ja 1970. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän voitti kultamitalit myös vuosina 1971 ja 1972, ja niiden lisäksi hän sai hopeaa 1970 ja pronssia 1968 ja 1969.
Aberford
thumb|Saint Ricariuksen kirkko Aberford on kylä West Yorkshiressa Englannissa. Kylässä on 1 059 asukasta. Sieltä on 19 km Leedsin kaupungin keskustaan. Se sijaitsee muinaisen Elmetin kuningaskunnan alueella. Nimi on anglosaksista alkuperää ja merkitsee 'joen ylityspaikkaa'.
15. lokakuuta
15. lokakuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 288. päivä (289. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 77 päivää.
Syntyneitä
250px|thumb|Saksalainen filosofi [[Friedrich Nietzsche syntyi 15. lokakuuta 1844.]]
Merkkipäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 14. lokakuuta, 16. lokakuuta
Opiskelijatoiminta
Opiskelijatoiminta tai opiskelija-aktivismi on opiskelijoiden järjestämää toimintaa joka tähtää esimerkiksi poliittiseen tai sosiaaliseen muutokseen. Usein opiskelija-aktivismi keskittyy koulun tai koulutuspolitiikan rakenteiden muuttamiseen.
Pakistanin maanjäristys 2008
Pakistanin maanjäristys 2008 tapahtui Pakistanssa Balochistanin provinssissa 29. lokakuuta 2008. Järistyksen momenttimagnitudi oli 6,4. Ainakin 215 ihmistä menehtyi, satoja loukkaantui ja useita kyliä tuhoutui maanvyöryissä Ziaratin alueella. Episentrumi oli 60 kilometriä koilliseen Quettasta. Pakistanin asevoimat lähettivät hätäapua alueelle.
Sylwester Sypień
Sylwester Sypień (s. 22. joulukuuta 1968 Wrocław ) on puolalainen karateka. Hän on Kyokushinin kolminkertainen Euroopan-mestari ja viisinkertainen Puolan mestari. Sypień on voittanut myös Kyokushinissa ikämiessarjan maailmanmestaruuden.
Hänen vaimo Agnieszka ja poika Patryk ovat molemmat menestyneitä karateottelijoita.