cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kreikka
Nykyinen Kreikan valtio
Sotilasjuntan kaatumisen jälkeen Kreikka on kehittynyt normaaliksi länsimaiseksi demokratiaksi. 1970-luvulta aina 2010-luvulle saakka vallassa vuorottelivat sosiaalidemokraattien Pasok ja oikeiston Uusi demokratia. Juntan jälkeisen ajan merkittäviä poliitikkoja olivat erityisesti Konstantínos Karamanlís ja Andréas Papandréou. Vuonna 1974 Kreikka vetäytyi Naton komentorakenteista protestina Kyproksen miehitystä vastaan, mutta liittyi uudelleen vuonna 1980. Vuonna 1981 Kreikasta tuli EEC:n jäsen. Maa hyötyi jäsenyydestä ja sen mukanaan tuomista tuista suuresti, ja se on nykyaikaistanut yhteiskuntaansa ja talouttaan nopeasti.
Vuonna 2001 Kreikka liittyi eurojärjestelmään. Vuonna 2004 maassa järjestettiin kesäolympialaiset, joiden edellä maassa oli suuria velkarahalla toteutettuja rakennusohjelmia. Vuoden 2009 loppupuolella Kreikan talous luisui vakavaan velkakriisiin. Lokakuun 2009 ennenaikaisten vaalien jälkeen pääministeriksi tuli Pasok-puolueen Geórgios Papandréou. Vuodesta 2010 lähtien euroalueen valtiot ja IMF ovat myöntäneet Kreikalle uutta lainaa useina tukipaketteina velkakriisin hoitamiseksi. Lainojen vastineeksi Kreikan on ollut pakko myöntyä laajoihin säästöihin ja talouden uudistuksiin. Papandréou erosi marraskuussa 2011 maan ajauduttua velkakriisissään umpikujaan ja muodostettiin Loukás Papadímoksen johtama kokoomushallitus. Vuonna 2012 valta siirtyi Antónis Samarásin hallitukselle. Vuonna 2015 vaalit voitti vasemmistolainen Syriza, mistä lähtien maata johtivat Aléxis Tsíprasin hallitukset vuoteen 2019.
Uusi demokratia palasi valtaan vuonna 2019, minkä jälkeen pääministerinä toimi vuoteen 2023 saakka Kyriákos Mitsotákis. Tammikuussa 2020 Kreikan parlamentti valitsi presidentiksi Katerína Sakellaropoúloun, joka on Kreikan historian ensimmäinen naispresidentti. Toukokuussa 2023 virkaatekeväksi pääministeriksi tuli Ioánnis Sarmás. Mitsotákis palasi pääministeriksi kesäkuussa 2023.
Poliittinen järjestelmä
Nykyinen Kreikan perustuslaki tuli voimaan 11. kesäkuuta 1975 ja sitä on täydennetty vuosina 1986, 2001 ja 2008. Perustuslain mukaan Kreikka on parlamentaarinen tasavalta, jossa valta on kansalla. Lainsäädäntövaltaa käyttävät Kreikan parlamentti ja presidentti, toimeenpanovaltaa presidentti ja hallitus, ja tuomiovaltaa riippumattomat oikeusistuimet.
pienoiskuva|upright=1.1|[[Kreikan parlamenttitalo Ateenan keskustassa.]] Kreikan parlamentti on yksikamarinen ja koostuu 300:sta nelivuotiskaudelle valitusta kansanedustajasta. Kreikan valtionpäämies on Kreikan presidentti, jonka valitsee parlamentti. Presidentin virka on luonteeltaan pitkälti seremoniallinen, eikä tällä ole kovin paljon poliittista valtaa. Vuodesta 2020 presidenttinä toimii Katerína Sakellaropoúlou. Hän ei kuulu mihinkään puolueeseen, mikä on Kreikassa hyvin poikkeuksellista. Kreikan hallitusta johtaa Kreikan pääministeri. Vuodesta 2019 pääministerinä toimii Uusi demokratia -puolueen Kyriákos Mitsotákis.
Kreikan politiikkaa hallitsivat vuoteen 2015 saakka poliittiset dynastiat. Vallassa vaihtelivat käytännössä vuorotellen oikeiston Uusi demokratia ja vasemmiston Pasok. Näiden puolueiden mahtisukuja olivat Papandréout, Karamanlísit ja Mitsotákisit. Vuonna 2015 tammikuun parlamenttivaaleissa valtaan nousi vakiintuneen järjestelmän ulkopuolelta Syriza ja Aléxis Tsípras. Uuden demokratian voitto heinäkuun 2019 parlamenttivaaleissa merkitsi paluuta poliittisten dynastioiden aikaan, sillä Tsíprasin tilalle pääministeriksi nousseen Kyriákos Mitsotákisin isä Konstantínos Mitsotákis oli myös ollut Uuden demokratian pääministeri. Uuden pääministerin sisar Ntóra Bakogiánni puolestaan toimi aiemmin Ateenan kaupunginjohtajana.
Äänestysaktiivisuus vaaleissa on ollut noin 64 %. Kreikkalaiset luottavat poliitikkoihin melko vähän johtuen maan poliittisen historian epävakaudesta. Merkittävämpiä ovat henkilökohtaiset ja viralliset suhteet. Perinteistä järjestelmää voidaan kuvata klientelismiksi eli vastavuoroisiin palveluksiin perustuvaksi.
Hallinnollinen jako
Kreikka on jaettu hallinnollisesti seitsemään hajautetun hallinnon alueeseen (apokentroméni dioíkisi), jotka jakautuvat 13 alueeseen (periféreia). Alueet jakautuvat edelleen 74 alueyksikköön (perifereiakí enótita) ja nämä 325 kuntaan (dímos). Vuoden 2010 loppuun saakka alueet jaettiin 51 prefektuuriin (nomós). Lisäksi Kreikkaan kuuluu Athos eli Pyhän Vuoren autonominen munkkivaltio, joka on itsehallinnollinen luostarivaltio.
Kreikan alueet ja itsehallintoalueet ovat:
Maanpuolustus
Kreikan asevoimat muodostuvat maavoimista (Ellinikós Stratós, ES), merivoimista (Ellinikó Polemikó Naftikó, EPN) ja ilmavoimista (Ellinikí Polimikí Aeroporía, EPA). Kaikki 19–45-vuotiaat miehet ovat asevelvollisia. Miesten varusmiespalvelus kestää vuoden, naiset voivat hakeutua palvelukseen vapaaehtoisina. Vuonna 2015 maa käytti noin 4,5 prosenttia bruttokansantuotteestaan sotilasmenoihin.
Ulkopolitiikka
Kreikan ulkopolitiikkaa on jo vuosien ajan leimannut kysymys Kyproksesta sekä suhteet Turkkiin. Turkin kanssa maalla on ollut kiistaa paitsi Kyproksesta myös rajakiistoja ja jopa ajoittaisia yhteenottoja erityisesti Egeanmeren alueella Turkin rannikolla sijaitsevilla pienillä Kreikan saarilla. Kreikalla oli pitkäkestoinen kiista myös pohjoisen naapurinsa Makedonian tasavallan nimestä vuodesta 1992 alkaen, sillä Kreikka halusi Makedonian nimen viittaavan ainoastaan kreikkalaiseen Makedoniaan. Samalla Kreikka vastusti naapurinsa EU- ja Nato-jäsenyyksiä. Kreikassa Makedonian tasavaltaan on viitattu sen pääkaupungin mukaan nimellä Skópia (Skopje). Kiista sovittiin vuonna 2018, kun Makedonian tasavallan nimi päätettiin muuttaa Pohjois-Makedoniaksi.
Talous
Kreikan talous on markkinatalous, jossa julkisella sektorilla on kuitenkin aina ollut vahva rooli. Vuonna 2015 arvioitu bruttokansantuote oli 286 miljardia USD. BKT asukasta kohden oli noin 26 400 USD, mikä on noin kaksi kolmasosaa johtavista euroalueen maista. BKT:n todellinen kasvu vuonna 2013 oli –3,2 %, vuonna 2014 0,7 % ja vuonna 2015 –0,2 %. Palveluiden osuus BKT:sta on noin 81 %, teollisuuden 15 % ja maatalouden 4 %. Julkisen sektorin osuus BKT:sta on noin 40 %. Kreikka on suurin EU-tukien saaja, ja tukien osuus BKT:sta on noin 3,3 %. Vuotuinen inflaatio vuonna 2015 oli noin –1,7 %.
pienoiskuva|Öljynporauslauttoja [[Kaválan edustalla.]] pienoiskuva|[[Pireuksen satama.]] pienoiskuva|[[Ithakalla kasvava oliivipuu, jota on väitetty yli 1500-vuotiaaksi.]] pienoiskuva|Vuohia [[Askýfoun ylätasangolla Kreetalla.]] Kreikan talous perustuu suuryrityksiin ja toisaalta laajaan, usein perheomisteiseen yksityisyritteliäisyyteen. Työvoiman suuruus oli vuonna 2015 noin 4 791 000 henkeä. Tästä palveluissa oli noin 72 %, teollisuudessa 15 % ja maataloudessa 13 %. Kreikan tärkeimmät vientituotteet ovat elintarvikkeet ja juomat, petrokemian tuotteet, kemikaalit sekä tekstiilit ja monet muut teollisuustuotteet. Tärkeimmät tuontitavarat Kreikkaan ovat koneet, kulkuvälineet, polttoaineet ja kemikaalit. Kauppa on vahvasti alijäämäinen, koska monet tuotteet täytyy tuoda ulkomailta ja ulkomaisia tuotteita myös arvostetaan usein enemmän kuin kotimaisia.
Kreikan valuutta on euro, ja sitä edelsi drakma. Kreikka hyväksyttiin eurojärjestelmään vuonna 2001, ja euro tuli käyttöön käteisenä rahana vuoden 2002 alusta.
Julkinen talous ja velkakriisi
Kreikan talous on ollut pitkään alijäämäinen. Julkista velkaa on otettu vuosia ulkomailta erilaisiin rakennusohjelmiin sekä julkisen sektorin palkkojen nostamiseen. Eurojäsenyys helpotti lainan saamista. Vuoden 2009 loppupuolella Kreikan talous luisui akuuttiin velkakriisiin, kun lainan saaminen vaikeutui vuonna 2008 alkaneen maailmanlaajuisen talouskriisin seurauksena. EU:n komissio selvitti myöhemmin, että Kreikka oli kaunistellut tilastojaan päästäkseen euroon mukaan. Valtiontalous oli velkainen jo vuosia ennen finanssikriisin kärjistymistä, ja julkisen sektorin alijäämä oli sallittua kolmea prosenttia suurempi.
Keväällä 2010 muut EU-maat ja IMF päättivät lainata rahaa Kreikan pelastamiseksi. Tukea saadakseen Kreikka suostui leikkaamaan valtion menoja rajusti. Kreikka on muun muassa alentanut tai jäädyttänyt julkisen sektorin palkkoja, nostanut eläkeikää, korottanut veroja ja yksityistänyt valtion omaisuutta.
Maan velkakriisi on ollut tämän jälkeen sitkeä. BKT putosi vuosina 2010–2015 noin 25 %. Vuonna 2015 työttömyys oli Euroopan pahin, noin 25 %. Nuorisosta työttömänä oli peräti 52,4 %, mikä on korkeimpia lukuja koko maailmassa. Vuoteen 2015 mennessä Kreikan velka oli noussut 320 miljardiin euroon ja maata oli tuettu 240 miljardilla. Velan osuus BKT:sta oli Euroopan suurin, 174 %. Vuosina 2015–2016 usko Kreikan talouden toipumiseen alkoi kasvaa. Standard and Poor’sin mukaan Kreikan talous on osoittautunut arvioitua kestävämmäksi. Kreikan ei enää uskota jättävän velkaansa maksamatta.
Palvelut ja turismi
Matkailu on nykyään huomattava tulonlähde Kreikalle. Vuonna 2015 sen osuus BKT:sta oli noin 18 %. Turismi on kasvanut voimakkaasti. Vuonna 1988 maassa kävi noin 8 miljoonaa turistia, vuonna 1995 noin 10 miljoonaa turistia ja vuonna 2014 noin 22 miljoonaa turistia. Kreikka ja Kreikan saaristo ovat yksi maailman suosituimmista matkakohteista.
Teollisuus ja energiantuotanto
Kreikan tärkeimpiä teollisuustuotteita ovat muun muassa petrokemian tuotteet, kemikaalit, metallituotteet, kaivostuotteet, tekstiilit, elintarvikkeet ja juomat sekä tupakka. Näiden jalostusaste on tyypillisesti varsin alhainen. Teollisuuden kehitystä haittaa raaka-aineiden ja energian puute.
Kreikan sähköntuotanto ja -kulutus oli vuonna 2012 noin 57,6 miljardia kWh. Energiatarpeesta katettiin 70,4 % fossiilisilla polttoaineilla, pääosa öljyllä, maakaasulla sekä ruskohiilellä. Uusiutuvien energialähteiden osuus oli noin 26,5 %. Sähköä tuotetaan muun massa lukuisten tekojärvien vesivoimapadoilla sekä aurinkopaneeleilla. Vesivoiman osuus kokonaistuotannosta oli noin 11,4 % ja muiden uusiutuvien energianlähteiden osuus 15,1 %. Kreikka ei käytä ydinvoimaa.
Suurimmat teollisuusalan yritykset ovat öljy-yhtiöt Motor Oil Hellas ja Hellenic Petroleum, valtion sähköyhtiö Dimósia Epicheírisi Ilektrismoú (DEI) sekä juomavalmistaja Coca-Cola HBC.
Maatalous
Suurin osa Kreikasta on niittyä ja karua vuoristolaidunta, joka soveltuu vain lampaiden ja vuohien pitoon. Viljelysmaa on sijoittunut alangoille, kukkuloille ja vuorten alemmille rinteille. Koska keinokasteluun sijoitetut varat ovat vähäisiä, on viljelysmaat sijoitettu usein alueille, jossa sademäärät ovat runsaammat muuhun maahan verrattuna. Sen lisäksi että oliivit ovat tärkeitä vientituotteita, myös oliiviöljyn kotimainen kysyntä on merkittävää. Metsätaloutta Kreikassa on hyvin vähän. Kreikassa viljellään myös tupakkaa, vaikka sitä ei juurikaan lähde ulkomaan vientiin.
Liikenne
Kreikassa on 45 suurempaa lentokenttää, joista 15 on kansainvälisiä lentoasemia, 26 kansallisia lentoasemia ja neljä kunnallisia lentoasemia. Vilkkaimmat lentoasemat ovat Ateenan kansainvälinen lentoasema, Iraklionin kansainvälinen lentoasema sekä Thessalonikin kansainvälinen lentoasema. Ateenan kenttää käytti vuonna 2016 noin 20 miljoonaa matkustajaa. Erityisesti saariston kansainvälisille lentoasemille tehdään paljon turistilentoja ulkomailta. Tilauslennoissa vilkkain on Iraklionin lentoasema noin 4 miljoonalla vuotuisella matkustajalla. Kreikan suurin lentoyhtiö on Aegean Airlines.
Kreikassa on yhteensä maantietä, josta päällystettyä tietä on  ja moottoritietä. Merkittävimmät valtatiet ovat Ateenasta Pohjois-Kreikkaan ja Pohjois-Makedonian rajalle kulkeva A1 sekä Pohjois-Kreikassa länsirannikolta Turkin rajalle kulkeva A2 eli Egnatían valtatie. Pitkänmatkan linja-autoliikenteessä toimii paikallisten linja-autoyhtiöiden yhteenliittymä KTEL. Rautateitä maassa on, josta on standardilevyistä ja  sähköistettyä rataa. Rautatieliikennettä hoitaa valtion rautatieyhtiö Organismós Sidirodrómon Elládos (OSE). Ateenan metropolialueen joukkoliikenteen runkona toimii Ateenan metro.
Kreikka on merkittävä merenkulkumaa. Tärkeimmät satamakaupungit ovat Pireus, Thessaloniki, Patras ja Asprópyrgos. Ágioi Theódoroissa on merkittävä öljysatama. Saarten välistä lauttaliikennettä hoitavat lukuisat pienet lauttayhtiöt. Mantereen päässä lautat Kykladeille, Dodekanesiaan, Kreetalle ja Pohjoisen Egean saarille lähtevät yleensä Pireuksesta, kun taas Patraksesta on yhteyksiä Italiaan ja Jooniansaarille. Merkittäviä lauttayhtiöitä ovat muun muassa Anek Lines, Blue Star Ferries, Hellenic Seaways ja Minoan Lines. Kuusi kilometriä pitkä Korintin kanava lyhentää merimatkaa maan itä- ja länsirannikon välillä 325 kilometrillä Peloponnesoksen ympäri kiertämiseen verrattuna, joskin se sopii vain suhteellisen pienille aluksille.
Väestö
pienoiskuva|upright=0.7|Kreikkalainen vanhempi nainen. pienoiskuva|upright=0.7|Kreikkalainen ortodoksipappi. Heinäkuussa 2016 arvioitiin, että Kreikassa on asukasta. Edellisessä virallisessa väestönlaskennassa vuonna 2011 väkiluku oli. Syntyvyys on alhainen, vaikka maan kulttuuri onkin lapsirakas. Vuosittainen väestönkasvu oli vuonna 2016 noin –0,03 %. Väestötiheys on 81 asukasta/km². Kaupungeissa asuu 78 % väestöstä.
Kreikka on hyvin homogeeninen valtio ja enemmistö sen asukkaista pitää itseään etnisinä kreikkalaisina. Virallisten lukujen mukaan vain yksi prosentti asukkaista puhuu äidinkielenään muuta kuin kreikkaa. Maassa on kuitenkin pieniä määriä turkkilaisia, slaaveja, albaaneja, pomakkeja, romaneja ja valakeja. Etnisyyttä ei kuitenkaan tilastoida. Kreikassa asuvista on Kreikan kansalaisia ja  muiden maiden kansalaisia. Suurin osa maan vähemmistöistä elää Pohjois-Kreikan alueella lähellä naapurimaiden rajoja. Albaaneista suurin osa oleskelee maan suurimmissa kaupungeissa laittomasti (arvioitu määrä noin 300 000), mutta Pohjois-Kreikassa asuu myös albaniaa äidinkielenään puhuvia yhteisöjä, jotka ovat ortodokseja ja Kreikan kansalaisia. Erityisesti Kreikan suurissa kaupungeissa on myös suuri määrä paperittomia maahanmuuttajia muun muassa Lähi-idästä ja Afrikasta.
Uskonto
Kreikan väestöstä 98 prosenttia on kastettu ortodoksiseen kirkkoon. Suuri osa Kreikasta on Kreikan ortodoksisen kirkon aluetta. Kreetalla toimii erillinen Kreetan kirkko, kun taas Pohjoisen Egean saaret ja Dodekanesia ovat suoraan Konstantinopolin ekumeenisen patriarkaatin alaisuudessa. Kreikassa on myös noin 1,3 prosentin suuruinen muslimivähemmistö, joka koostuu suurimmaksi osaksi turkkilaisista. Lisäksi maassa on pieniä katolilais- ja juutalaisyhteisöjä.
Koulutus
Noin 68 % 25–64-vuotiaista on suorittanut ylemmän toisen asteen koulutuksen, mikä on OECD:n keskiarvon (76 %) alapuolella. Lukutaitoisia oli yli 15-vuotiaista 97,7 %, naisista 96,9 % ja miehistä 98,5 %. Kreikan koulutusmenot olivat vuonna 2016 4,1 % BKT:sta.
Kreikassa toimii 22 yliopistoa ja korkeakoulua. Niistä vanhin on vuonna 1837 perustettu Ateenan yliopisto, joka oli myös Balkanin ja Itäisen Välimeren alueen ensimmäinen yliopisto. Suurin on Thessalonikin Aristoteles-yliopisto, jossa on yli 95 000 opiskelijaa.
Kansanterveys
Sekä kreikkalaisten naisten että varsinkin miesten elinajanodote on selvästi yli Euroopan keskitason. Väestön keskimääräinen elinikä vuonna 2016 oli 80,5 vuotta, naisilla 83,3 ja miehillä 77,9 vuotta. Väestön keskimääräinen ikä on 44,2 vuotta, naisilla 45,3 ja miehillä 43,1 vuotta. Syntyvyys on 8,5 tuhatta henkeä kohden vuodessa ja 1,42 lasta naista kohden. Ensisynnyttäjien keskimääräinen ikä on 31,2 vuotta.
Kuolleisuus on 11,2 tuhatta asukasta kohden vuodessa. Yleisimmät kuolinsyyt vuonna 2002 olivat aivo- ja sydäninfarktit. Välimeren ruokavalio, johon kuuluvat muun muassa pähkinät ja oliiviöljy yhdistettynä runsaaseen kalan ja vihannesten syömiseen on todettu kokonaisuutena terveelliseksi, mutta siitä ei ole voitu osoittaa yksittäistä sairauksia torjuvaa osaa. Kaupungistuminen on kuitenkin muuttanut ruokailutapoja, ja ylipaino on kasvava ongelma. Lapsikuolleisuus on 4,6 tuhatta syntynyttä kohden. Vuonna 2016 maassa oli arviolta 16 200 HIV/AIDS-potilasta.
Kreikan terveydenhuollon menot olivat vuonna 2016 8,1 % BKT:sta.
Alejandro Montecchia
Alejandro Ariel Montecchia (s. 1. tammikuuta 1972 Bahía Blanca, Argentiina) on argentiinalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija. Hän oli mukana Argentiinan joukkueessa voittamassa olympiakultaa Ateenasta 2004 ennen Italiaa ja Yhdysvaltoja. Kahta vuotta aikaisemmin hänen joukkueensa saavutti MM-hopeaa.
Kreikka
Kulttuuri
pienoiskuva|EU-jäsen antiikkisilla perinteillä.
Alejandro Montecchia
Montecchia oli mukana myös vuoden 1998 MM-turnauksessa, ja hänellä on Italian kansalaisuus.
Kreikka
Kulttuuri
Kreikan kulttuuri on kehittynyt tuhansien vuosien aikana. Se sai alkunsa jo pronssikaudelta sekä antiikin Kreikan arkaaiselta ajalta. Myöhemmin se vaikutti suuresti Rooman, Bysantin ja Osmanien valtakuntien kulttuuriin.
Antiikin Kreikan kulttuuri
Antiikin Kreikan kulttuurilla (700 eaa. – 400 jaa.) on ollut suuri vaikutus Euroopan kehityksessä. Antiikin Kreikkaa kutsutaan usein länsimaisen sivistyksen kehdoksi. Kreikassa ovat kehittyneet muun muassa demokratia, filosofia, esittävä kuvanveisto, länsimainen kirjallisuus ja teatteri sekä historiankirjoitus. Kirjallisuudessa oli pitkään hallitsevana eepillinen runous, jota edusti muun muassa Iliaan ja Odysseian kirjoittajana pidetty Homeros. Myöhemmin kehittyivät lyyrinen runous ja antiikin Kreikan teatteri. Kreikkalaisen tragedian suuret nimet ovat Aiskhylos, Sofokles ja Euripides, komedian puolestaan Aristofanes ja Menandros. Antiikin Kreikan uskonto oli monijumalinen. Siihen liittyy laaja kreikkalainen mytologia, joka oli usein kirjallisuuden ja kuvanveiston aiheena ja on vaikuttanut paljon myöhempäänkin taiteeseen. Soittimina kithara ja aulos olivat yleisimmät ja arvostetuimmat.
Rakennustaide oli korkealla tasolla jo esihistoriallisella ajalla, kuten Knossoksen, Mykenen ja Tirynsin valtavat linnan- ja palatsinrauniot toiselta tuhatluvulta eaa. osoittavat. Antiikin Kreikan arkkitehtuuri tunnetaan erityisesti suurista, usein doorilaisista temppeleistä, kuten Parthenon ja Olympian Zeuksen temppeli.
Bysanttilainen kulttuuri
Bysanttilainen kulttuuri (n. 400–1453) tarkoittaa Bysantin valtakunnassa eli Itä-Roomassa kukoistanutta keskiaikaista kulttuuria. Siinä hellenistiset ja itämaiset ainekset yhtyivät valtauskonnoksi nousseeseen kristinuskoon. Tuon ajan rakennustaiteen suurimmat monumentit, kuten Hagia Sofia, ovat Kreikan nykyrajojen ulkopuolella, mutta myös Kreikan alueella on säilynyt bysanttilaisia kirkkoja ja luostareita seinämaalauksineen ja mosaiikkeineen. Bysantin kulttuuriperintö elääkin edelleen ennen kaikkea ortodoksisen kirkon liturgisessa elämässä ja maan lukuisissa luostareissa.
Uudempi Kreikan kulttuuri
Kreikka on hyvin konservatiivinen maa ja perinteitä kunnioitetaan ja ylläpidetään vahvasti. Vaikka suuri osa kreikkalaisista asuu suurissa kaupungeissa, monilla on juuret ja läheiset yhteydet ”aitoon Kreikkaan” maaseudun ja saariston pienissä kylissä. Joskus sanotaan, että kreikkalaiseen perinteiseen elämänmenoon kuuluu ”katsella, kun maailma menee menojaan”, ja maa muuttuu monissa asioissa hitaasti. Kulttuuri on perhekeskeinen. Kirkon asema on edelleen vahva, ja kysymys ”oletko ortodoksi?” on lähes synonyymi kysymyksen ”oletko kreikkalainen?” kanssa.
pienoiskuva|Kansantanssia [[Ósios Loukáksen luostarilla.]] pienoiskuva|Miehiä kafeneíossa [[Korfulla.]] Kreikka tunnetaan muun muassa kansantansseistaan ja musiikistaan sekä perinteisistä kansallispuvuista. Kreikkalainen keittiö on maantieteellisistä ja historiallisista syistä tyypillisen välimerellinen. Se käyttää perinteisesti alueen raaka-aineita: tuoreita yrttejä, oliiviöljyä, tomaatteja ja sitruunoita sekä kalaa. Kreikkalainen salaatti, horiatiki, sisältää kasvisten lisäksi fetaa. Miehille keskeinen sosialisointipaikka on lähikahvila (kafeneío) ja erityisesti naisille kirkko.
Suurin juhla Kreikassa on jokakeväinen pääsiäinen (Páscha), joka ajoittuu ortodoksisen kalenterin mukaisesti. Suuri viikko (Megáli Evdomáda) huipentuu pääsiäisyön liturgiaan, jolloin tervehditään Christós anésti! (”Kristus nousi kuolleista!”). Toiseksi merkittävä uskonnollinen juhlapäivä Kreikassa on Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen (Koímisis tis Theotókou) päivä 15. elokuuta. Kumpaankin juhlaan kuuluu sukulaisten tapaaminen. Kreikan itsenäisyyspäivä on 25. maaliskuuta, ja se muistaa Kreikan vapaussodan vuonna 1821 aloittanutta kansannousua. Sama päivä on myös Marian ilmestyspäivä (Evangelismós).
Muita merkittäviä uskonnollisia juhlia ovat laskiaisen karnevaalisunnuntai (Apokriés) ja paaston alun puhdas maanantai (Katharí Deftéra), Kristuksen taivaaseenastumisen päivä (Análipsi), helluntai (Pentikostí), Neitsyt Marian syntymäpäivä (Génnisis tis Theotókou) 8. syyskuuta, joulu (Christoúgenna) 25. joulukuuta sekä Jumalansynnyttäjän juhla (Sýnaxis tis Theotókou) 26. joulukuuta. Joululahjat annetaan uutena vuotena, ja ne tuo joulupukin eli Pyhän Nikolaoksen sijasta Pyhä Basileios (Ágios Vasíleios), jota juhlitaan juuri 1. tammikuuta. Kirkon pyhille omistettuina päivinä juhlivat erityisesti näille omistetut kirkot, luostarit ja paikkakunnat. Nämä ovat suuria kyläjuhlia (panigýri), joihin kuuluu ulkoilmaillallisia sekä kansanlauluja- ja tansseja. Nämä päivät ovat samalla kyseisten pyhien mukaan nimettyjen ihmisten nimipäiviä, joita juhlitaan enemmän kuin syntymäpäiviä. Merkittäviä tällaisia päiviä ovat nimien yleisyyden vuoksi paitsi Marian ilmestyspäivä, jolloin juhlivat nimet María, Déspoina, Panagióta ja Panagiótis, myös muun muassa 23. huhtikuuta (Geórgios), 21. toukokuuta (Konstantínos ja Eléni), 30. kesäkuuta (Ágioi Apóstoloi eli kaikki apostolit), 26. lokakuuta (Dimítrios), 8. marraskuuta (Michaíl ja Gavriíl) sekä 6. joulukuuta (Nikólaos).
Merkittävä yleiskreikkalainen juhla- ja pyhiinvaelluspaikka Maria-juhlien yhteydessä 25. maaliskuuta ja 15. elokuuta on Tínoksen Panagía Evangelístrian kirkko. Muita merkittäviä pyhiinvaelluskohteita Kreikassa ovat Pátmoksen Johannes Teologin luostari sekä Athosvuori. Athokselle on kuitenkin pääsy vain miehille. Vappuna eli 1. toukokuuta (Protomagiá) juhlitaan kevättä ja työläisiä. 28. lokakuuta vietetään isänmaallista Óchi-päivää.
Kreikkalaisista kirjailijoista kaksi on saanut Nobelin kirjallisuuspalkinnon: Giórgos Seféris vuonna 1963 ja Odysséas Elýtis vuonna 1979. Elokuvaohjaaja Michális Kakogiánnis on ollut viidesti Oscar-ehdokkaana. Hänen tunnetuin työnsä on Kerro minulle, Zorbas vuodelta 1964. Eurovision laulukilpailussa kreikkalainen Élena Paparízou voitti vuonna 2005.
Media
Kreikan käytetyin uutismedia on televisio. Vuonna 2009 se oli pääasiallinen uutiskanava 78 prosentille kreikkalaisista. Televisio oli aiemmin valtion monopoli, mutta 1980-luvun loppupuolen jälkeen kaupalliset asemat ovat vieneet suurimman markkinaosuuden. Maassa on noin 150 yksityistä televisiokanavaa, joista kymmenkunta toimii maanlaajuisesti. Radiotoiminnan sääntely on vähäistä, ja radioasemia on noin 1 500. Kreikan yleisradioyhtiö on Ellinikí Radiofonía Tileórasi (ERT), jolla on useita televisio- ja radiokanavia. Muita merkittäviä televisioyhtiöitä ja -kanavia ovat muun muassa Alpha TV, ANT1, Mega Channel, Skaï ja Star Channel.
Earth Summit
Earth Summit (maapallon huippukokous) tai UNCED (United Nations Conference on Environment and Development) oli Yhdistyneiden kansakuntien Rio de Janeirossa, Brasiliassa vuonna 1992 järjestämä ympäristö- ja kehityskonferenssi. Rion kokouksesta alkoi konferenssien sarja, jota jatkettiin Kiotossa ja Montrealissa. Rion kokous oli yksi ensimmäisistä kansainvälisistä suurista korkean tason huippukokouksista, jossa maapallon johtajat ilmaisivat huolensa ympäristöasioista. Edeltävä kokous oli järjestetty 20 vuotta aikaisemmin Tukholmassa. Rion kokoukseen osallistui 172 valtiota, joista 108:aa edusti valtionpäämies.
Kreikka
Media
Kreikassa ilmestyy suuri määrä sekä maanlaajuisia että paikallisia sanomalehtiä. Suuria päivittäin ilmestyviä sanomalehtiä ovat muun muassa Eleftherotypía, I Kathimeriní ja Ta Néa. Internetkäyttäjiä oli vuonna 2015 noin 67 % väestöstä.
Earth Summit
Kokouksessa tehtiin YK:n ilmastonsuojelun puitesopimus. Riossa hyväksyttiin myös YK:n ilmastonmuutoskonventti eli UNFCCC. Kioton pöytäkirja on lisäys tähän ilmastonmuutoksen puitesopimukseen. Kaikki UNFCCC:n osapuolet voivat allekirjoittaa tai ratifioida Kioton pöytäkirjan.
Kreikka
Urheilu
Kreikka oli Olympian kisojen eli ”antiikin olympialaisten” kotimaa, ja siksi luonnollinen valinta ensimmäisten modernien olympialaisten eli vuoden 1896 kesäolympialaisten isäntämaaksi. Maa isännöi myös vuoden 1906 välikisoja sekä vuoden 2004 kesäolympialaisia. Kreikka on osallistunut kaikkiin kesäolympialaisiin ja useimpiin talviolympialaisiin vuodesta 1936 alkaen.
Kreikan suosituin joukkueurheilulaji on jalkapallo. Maan mestaruudesta on pelattu vuodesta 1927 alkaen. Jalkapallon pääsarja on Kreikan Superliiga ja toiseksi korkein sarjataso Football League. Menestyneimpiä joukkueita ovat ateenalainen Panathinaikos FC ja pireuslainen Olympiakos FC. Kreikan jalkapallomaajoukkue on päässyt jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuiden lopputurnaukseen vuosina 1994, 2010 ja 2014. Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailuiden lopputurnauksen Kreikka voitti vuonna 2004. Huhtikuussa 2013 se oli FIFA:n rankingissa sijalla 12.
Kreikassa järjestetään vuosittain rallin MM-sarjaan kuuluva Akropolis-ralli, joka on yli 50 vuotta vanha ja olosuhteidensa vuoksi yksi maailman rankimpia autokilpailuja.
Forest Stewardship Council
thumb|FSC-sertifioituja tukkeja, jotka on merkitty oranssinpunaisella leimalla. Forest Stewardship Council (FSC) on kansainvälinen kansalaisjärjestö, jonka päämäärä on edistää kestävää kehitystä maailman metsävarojen käytössä. Se myöntää tuotteille ja palveluille FSC-sertifikaatteja. FSC:n tärkeimpinä työkaluina toimivat standardien asettaminen, sertifiointi ja sertifioitujen metsäteollisuustuotteiden pakkauksiin lisättävä FSC-logo.
FSC metsänhoidon standardia käytetään ympäri maailman. FSC sertifioitua metsäpinta-alaa on yli 185 miljoonaa hehtaaria (13/01/15). FSC:n pääkonttori on Bonnissa, Saksassa.
FSC perustaa päätöksentekonsa kolmen kamarin, sosiaalisen, taloudellisen ja ympäristökamarin yhteispäätökseen. Suomessa FSC-yhdistyksen jäsenjärjestöjä ovat muun muassa Fiskars, Stora Enso, UPM, Metsä Group, Metsäteollisuus ry, Greenpeace, Luontoliitto, BirdLife Suomi, Suomen Luonnonsuojeluliitto, WWF, Porosaamelaiset ry, Kuluttajaliitto ja Puuliitto.
Kansainvälinen Greenpeace on lopettanut jäsenyytensä FSC:ssä. Greenpeacen mukaan FSC-sertifiointi ei ole onnistunut suojelemaan metsiä. Greenpeace kuuluu FSC:n perustajiin. Suomen Greenpeace on kuitenkin edelleen Suomen FSC-yhdistyksen jäsen.
Järjestö perustettiin YK:n Rio de Janeiron huippukokouksen Earth Summitin jälkeen vastauksena huoleen globaalista metsäkadosta.
FSC-sertifioitua puumateriaalia käyttää mm. IKEA. Yrityksen tavoitteena on, että vuonna 2020 kaikki käytetty puumateriaali on FSC-sertifioitua tai kierrätettyä.
Suomen metsistä on FSC-sertifioitu yli miljoona hehtaaria.
Yli 11 prosentilla Suomen yksityisten ihmisten omistamista metsistä on FSC-sertifikaatti. Yli 90 prosentilla on PEFC-sertifikaatti. Joillakin metsistä on molemmat sertifikaatit.
Radiositeetti
Radiositeetti on kolmiulotteisen grafiikan renderöintimenetelmä, joka mallintaa diffuusia valaistusta riippumatta katselijan paikasta. Heijastusten mallintamisen jälkeen voidaan käyttää muita perinteisiä menetelmiä lopullisen kuvan tekemiseen.
Menetelmä on sovellettu lämmön siirtymisestä tietokonegrafiikkaan vuonna 1984.
Radiositeetti toimii hyvin diffuusin valaistuksen kanssa mutta huonosti peilimäisen valaistuksen kanssa kun taas säteenseuranta on hyvä peilimäisen valaistuksen kanssa ja huono diffuusin valaistuksen kanssa. Tästä johtuen radiositeettia käytetään usein säteenseurannan kanssa kaksivaiheisessa ratkaisussa. Menetelmä tuottaa pehmeitä varjoja ilman erikoiskäsittelyitä, mutta laskenta-aika voi kasvaa eksponentiaalisesti laskettavien pintojen mukaan O(n2).
Väinö Skarp
Väinö Villiam Skarp (10. lokakuuta 1908 Helsinki – 18. kesäkuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen ampuja ja jousiampuja.
Skarp osallistui pistooliampujana Lontoon olympialaisiin 1948 ja sijoittui vapaapistoolilla 20:nneksi. MM-kilpailuissa 1947 hän voitti kultaa isopistoolin joukkuekilpailussa.
Jousiammunnan MM-kilpailuissa 1961 Skarp saavutti MM-pronssia joukkuekilpailussa ja vuoden 1959 MM-kilpailujen henkilökohtaisessa kisassa hän sijoittui seitsemänneksi. Hän voitti jousiammunnan kaikkien aikojen ensimmäisen henkilökohtaisen Suomen-mestaruuden vuonna 1947 ja nousi mestariksi vielä vuonna 1960. Hän toimi Suomen Jousiammuntaliiton puheenjohtajana vuosina 1948–1950 sekä myös seuransa Artemiksen puheenjohtajana.
Väinö Heusala
Henkilöhistoria
Heusalan vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Emil (Janne) Heusala ja Hanna Elviira Saari ja puolisot 1944–1949 Aino Alasuvanto ja vuodesta 1954 Leena Kaisa Boman. Kalajoella syntynyt Heusala opiskeli Helsingin Teollisuuskoulussa ja valmistui rakennusmestariksi vuonna 1937. Sekä talvisotaan että jatkosotaan osallistunut Heusala työskenteli sotien jälkeen ensin setänsä kanssa perustamassaan rakennustoimistossa, mutta perusti sitten oman Rakennusliike Väinö Heusala -yrityksen. Iisalmelle sijoittunut rakennusliike oli alallaan merkittävä varsinkin Ylä-Savossa, Kainuussa, Pohjois-Pohjanmaalla ja Keski-Pohjanmaalla ja suurimpia kerrostalourakoitsijoita Iisalmessa. Heusala sai vuonna 1965 ensimmäisen teollisuusneuvoksen arvonimen Kuopion läänissä rakennusalan yrittäjänä.
Väinö Skarp
Väinö Skarpin poika Olavi Skarp oli käsipallon maajoukkuepelaaja ja Suomen-mestari.
Väinö Heusala
Henkilöhistoria
Heusala toimi Iisalmen kaupunginhallituksen puheenjohtajana vuosina 1979–1980. Hän oli kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen pitkäaikainen jäsen 1950-luvun lopulta alkaen. Heusala oli myös Kokoomuksen kansanedustajaehdokas vuosina 1975 ja 1979.
Urheilu-ura
Heusala osallistui pistooliampujana Lontoon olympialaisiin 1948 ja saavutti useita MM-mitaleja. Heusala sijoittui Lontoon olympialaisissa 1948 pistoolin kuvioammunnassa kuudenneksi. MM-kilpailuissa hän voitti kultaa Venezuela-pistoolin joukkuekilpailussa vuonna 1954. Hän saavutti MM-hopeaa kuvioammunnan joukkuekilpailussa 1947 ja olympiapistoolin joukkuekilpailussa 1952 sekä MM-pronssia olympiapistoolin joukkuekilpailussa 1954. Seuratasolla "Väiski" Heusala edusti Suomen Metsästysyhdistystä sekä Iisalmen Ampujia, jonka puheenjohtajana hän toimi useiden vuosien ajan.
Väinö Heusalan setä Matti Hjalmar Heusala (1893–1966) voitti vapaapistooliammunnassa Suomen-mestaruuden vuonna 1940 ja oli tuomarina Lontoon olympialaisten ammuntakilpailuissa 1948.
Jan Vennegoor of Hesselink
Johannes ”Jan” Vennegoor of Hesselink (s. 7. marraskuuta 1978 Oldenzaal, Alankomaat) on entinen alankomaalainen jalkapalloilija, joka edusti tätä kirjoitettaessa viimeiseksi jääneellä kaudellaan PSV Eindhovenia. Vennegoor of Hesselink oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Vennegoor of Hesselink siirtyi Glasgow Celticiin PSV Eindhovenista elokuussa 2006 3,4 miljoonan punnan siirtosummalla ja onnistui maalinteossa heti avausottelussaan. PSV:ssä hän osui yhteensä 90 kertaa 187 ottelussa. PSV:hen hän siirtyi vuonna 2001 FC Twentestä, missä hän teki viiden kauden aikana 64 maalia.
Kesällä 2009 Vennegoor of Hesselinkin pelaajasopimus loppui Celticiin ja hänestä tuli vapaa pelaaja. Tämän jälkeen hän siirtyi englantilaiseen Hull Cityyn ja elokuun lopussa Rapid Wieniin.
Vennegoor of Hesselink pelasi Alankomaiden jalkapallomaajoukkueessa kesän 2006 MM-kisoissa, oltuaan neljä ja puoli vuotta ulkona maajoukkueesta ennen kevättä 2005.
Kokkusa
Kokkusa on soistunut järvi Pukkilan itäosassa itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 9,6 hehtaaria.
Maantiede
Kokkusaa ympäröi suomaa, jota reunustavat vainiot ja metsät. Järven tuntumassa ei ole asutusta. Saaria ei ole. Kokkusasta lähtee laskuoja länteen Porvoonjoen keskijuoksulle.
Kokkusa on luokiteltu erämaajärveksi, jotka ovat pääsääntöisesti hyväkuntoisia.
Kokkusa on toiseksi laajin Pukkilan neljästä vähintään hehtaarin laajuisesta järvestä.
Kokkusa (18.022.1.002) kuuluu Rahikon alueeseen (18.022), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Porvoonjoen vesistössä (18). Toinen jakovaihe on Porvoonjoen keskiosan alue (18.02). Rahikon alueeseen kuuluu Kokkusan ohella Puntarjärvi eli Kokkusan Teeno.
Olipa päivä
Ohjelmasarjaan kuului teemalähetyksiä, kuten joulukuussa 1972 lähetetty musiikin teemailta, jossa käsiteltiin muun muassa pop- ja jazzmusiikin koulutusta, peruskoulun musiikinopetusta ja kauppojen taustamusiikkipalveluja. Ohjelmasarjan viimeisen kuukauden ajan toukokuussa 1973 käsiteltiin kehitysaluekysymyksiä.
Katja Karjalainen
Katja Karjalainen (s. 3. huhtikuuta 1962 ) on suomalainen vammaisratsastaja, joka kilpailee kouluratsastuksessa. Hän on edustanut Suomea vuosien 2008 ja 2012 kesäparalympialaisissa. Lontoossa vuonna 2012 Karjalainen voitti hopeaa kouluratsastuksen 1b-luokan vapaaohjelmassa hevosella Rosie. Hän on myös saavuttanut pronssia MM- ja EM-kilpailuissa.
Karjalainen aloitti ratsastuksen yhdeksänvuotiaana. Vuonna 1988 hän sairastui harvinaiseen vaskuliittiin, jonka vuoksi hän halvaantui osittain. Hän aloitti ratsastuksen uudelleen vuonna 1996 ja osallistui ensimmäisiin paralympialaisiinsa vuonna 2008 Hongkongissa, missä järjestettiin Pekingin paralympialaisten ratsastuskilpailut. Pekingin paralympialaisissa Karjalainen sijoittui neljänneksi.
HMS Unbeaten
HMS Unbeaten oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1940 valmistunut U-luokan sukellusveneiden toiseen ryhmään kuulunut alus.
Palvelus
HMS Unbeaten palveli pääosan ajastaan Välimerellä, jossa se upotti italialaisen purjealus V51/Alfan, Vichyn Ranskan kauppalaivaston PLM 20:n, Regia Marinan sukellusveneen Guglielmottin sekä Kriegsmarinen sukellusveneen U-374:n. Aluksen ilmoitettiin upottaneen näiden lisäksi kaksi purjealusta kansitykillä.
Alus lähti 23. lokakuuta Holy Lochista erikoistehtävään laskemaan agentin maihin Vigoon Espanjan rannikolle. Suoritettuaan tehtävän aluksen piti partioida Biskajanlahdella. Alus sai määräyksen jättää partioalueensa 8. marraskuuta pimeän laskeuduttua. Alus joutui 11. marraskuuta Kuninkaallisten ilmavoimien Rannikkoilmavoimien 172. laivueen Wellingtonin maaliksi pommituskieltoalueella. Alus vei mukanaan koko miehistön.
Jarl Gripenberg
Jarl Mauritz Leonard Gripenberg (18. joulukuuta 1914 Helsinki – 26. huhtikuuta 1997 ) oli suomalainen kemisti ja suunnistaja, lajissaan Suomen parhaita 1930-luvun loppupuolella ja 1940-luvulla.
Gripenberg voitti SFI–Ruotsi-suunnistusottelun jo vuosina 1936 ja 1937. Hän voitti ylivoimaisesti ensimmäisen virallisen Ruotsi-maaottelun vuonna 1945 ja oli pohjoismaisen nelimaaottelun paras vuonna 1947. Henkilökohtaisen Suomen-mestaruuden hän voitti vuosina 1943 ja 1950 sekä viestin Suomen-mestaruuden Grankulla IFK:n joukkueessa vuosina 1937 ja 1947.
Gripenberg valittiin vuoden 1947 neljänneksi parhaaksi suomalaisurheilijaksi Urheilutoimittajain Liiton ensimmäisessä Vuoden urheilija -äänestyksessä.
Jarl Gripenberg kuului Gripenbergin aatelissukuun. Hänen vanhempansa olivat sisällissodan aikana Korian joukkomurhissa surmattu insinööri Bertel Gripenberg ja Anna Beatrice Hallberg. Hänen isoisänsä olivat senaattori Lennart Gripenberg ja valtioneuvos Mauritz Hallberg.
Tähtikämmekkä
Tähtikämmekkä eli kiitäjäntähtikämmekkä (Angraecum sesquipedale) on kämmekkäkasvi.
1800-luvun kuuluisan luonnontieteilijän Charles Darwinin mukaan tähtikämmekän pölyttäjäksi täytyi löytyä hyönteinen, jonka kärsä olisi yhtä pitkä kuin kukan lähes 30 senttimetrin mittainen kannus. Silloiset luonnontieteilijät pitivät väitettä päättömänä. Darwin ei kuitenkaan luopunut väitteestään, eikä löytänyt muunlaista mahdollisuutta kämmekän pölytykseen. Parikymmentä vuotta Darwinin kuoleman jälkeen tällainen hyönteinen löytyi: Xanthopan morgani -kiitäjän imukärsä yltää tähtikämmekän kannuksen pohjalle saakka. Tämä yöperhonen sai lisänimen praedicta. Se merkitsee ennustettua.
Säpinää Chinatownissa
Säpinää Chinatownissa on vuonna 1986 valmistunut yhdysvaltalainen komediaa ja fantasiaa yhdistelevä seikkailuelokuva, jonka ohjauksesta on vastannut John Carpenter. Elokuvan pääosassa on Kurt Russell, joka esittää elokuvassa pahasta suustaan tunnettua rekkakuskia Jack Burtonia, jonka matka Chinatowniin tapaamaan ystäväänsä Wang Chita johdattaa Jackin tahtomattaan keskelle yliluonnollista tapahtumasarjaa, jonka takana on mustan magian mestari Lo Pan.
Elokuvan budjetti oli 19–25 miljoonaa dollaria, mutta lipputuloja elokuva tuotti vain 11,1 miljoonaa dollaria, ja se oli siten Carpenterin uran pahin epäonnistuminen. Sen jälkeen Carpenter siirtyi tekemään pienemmän budjetin elokuvia. Huonosta menestyksestään huolimatta Säpinää Chinatownissa on Den of Geek -sivuston mukaan kulttielokuva.
Oksennuspussi
pienoiskuva|[[Ethiopian Airlinesin oksennuspussi.]] Oksennuspussi on yleensä voimapaperista tai muovista valmistettu pussi, joita on usein saatavilla paikoissa ja tilanteissa, joissa oksentamiseen johtava pahoinvointi on yleistä. Tällaisia paikkoja ovat muun muassa julkiset kulkuneuvot, kuten lentokone.
Gustaf Kivistö
Kivistön vanhemmat olivat tullivartija Gustaf Adolf Stenvik ja Beata Maria Lindberg. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1884, opiskeli Helsingin yliopiston historiallis-kielitieteellisessä osastossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1891.
Kivistö työskenteli Oulun suomalaisen jatko-opiston opettajana vuosina 1894–1919 ja Oulun kaupunginvaltuuston sihteerinä vuodesta 1919 aina kuolemaansa saakka. Hän oli opiskeluaikanaan toimittajana Päivälehdessä ja Suomen virallisessa lehdessä sekä nuorsuomalaisen Louhen päätoimittaja vuosina 1894–1906. Tämän jälkeen Kivistö työskenteli vielä kolmentoista vuoden ajan Kalevan toimittajana. Hän oli innokas suomalaisuuden kannattaja, kuului Oulun Suomalaiseen Klubiin ja laati sen historiikin vuonna 1913. Kivistön pakinoitsijanimimerkki Kalevassa oli Nykä.
Bubba Ho-Tep
Bubba Ho-Tep on Don Coscarellin ohjaama kauhukomedia. Elokuva on valmistettu Yhdysvalloissa vuonna 2002. Elokuva pohjautuu Joe R. Lansdalen novelliin.
Sionismi
Sionismi on 1800-luvulla syntynyt juutalaisten kansallinen liike, jonka tärkeimpänä tavoitteena oli luoda juutalaisille oma valtio. Israelin valtio perustettiin vuonna 1948, ja nykyisin sionismi tarkoittaa käytännössä Israelin taloudellista ja poliittista tukemista.
Bubba Ho-Tep
Texasilaisessa vanhainkodissa tapahtuu outoja murhia. Vanhainkodissa asuu myös itseään Elvikseksi väittävä mies. Hänen Elvis-kertomuksiinsa uskoo vain John F. Kennedyksi itseään väittävä mies. Kaksikko saa selville, että vanhainkodissa on vanha egyptiläinen muumio, jonka Elvis ja JFK aikovat yhdessä pysäyttää.
Sionismi
Sionistisen liikkeen perusti Theodor Herzl, joka vuonna 1896 esitti sionismin perusperiaatteet kirjassaan Juutalaisvaltio ja järjesti maailman ensimmäinen sionistisen kongressin Sveitsissä vuonna 1897. Juutalaisten kotimaaksi suunniteltiin Palestiinan ohella myös Argentiinaa ja Ugandaa, mutta vuoden 1906 sionistikongressi määritteli juutalaisten kotimaaksi Palestiinan.
Ideologian nimi tulee Siionista, joka on Jerusalemin raamatullinen nimi. Sanaa käytti ensimmäisenä wieniläinen kirjailija ja varhainen sionisti Nathan Birnbaum vuonna 1892 Wienissä pidetyssä julkisessa keskustelutilaisuudessa.
Juutalaisten diaspora sionismin taustana
Vanhan testamentin mukaan juutalaisten yhteys Israeliin sai alkunsa juutalaisen historian alusta, kun Jumala neuvoi ensi sanoikseen Abrahamille tien maahan, jonne tämän tuli asettua. Sen jälkeen Israelin maalla on aina ollut juutalaisille erityinen asema, mikä on näkynyt muun muassa kertomuksissa Jaakobista, Mooseksesta ja Babylonin vankeudesta.
Juutalaiset eivät kuitenkaan koskaan unohtaneet elävänsä diasporassa, vaan ajatus Israelista kotimaana säilyi oleellisena osana juutalaisten kansallista identiteettiä. Juutalaisten tärkein rituaali Seder päättyy sanoihin ”Ensi vuonna Jerusalemissa”. Tämän yhteyden vahvuus ja pysyvyys selittää sionismin nopean kasvun 1800-luvun pienestä poliittisesta liikkeestä useimpia juutalaisia yhdistäväksi voimaksi, joka synnytti Israelin valtion vuonna 1948.
Ideologinen tausta
Sionismi on osa Euroopassa 1700-luvun lopulta alkaen kehittynyttä nationalismia eli kansallisuusaatetta, jonka mukaan poliittinen itsemääräämisoikeus kuuluu kansakunnalle. Juutalaiset olivat emansipoituneet 1800-luvun aikana saaden useissa Länsi-Euroopan maissa kansalaisoikeudet ja uskonnonvapauden. Vapautumisen johdosta he joutuivat kuitenkin luomaan juutalaisen identiteettinsä uudelleen, sillä he eivät enää eläneet erillään. Kolmas tärkeä tekijä sionismin synnyssä oli antisemitismi eli juutalaisvastaisuus, joka oli voimakasta edelleen etenkin Itä-Euroopassa mutta jota esiintyi yhä myös Länsi-Euroopassa uudessa etnisessä muodossaan.
Sionismi pyrki tarjoamaan vastauksen sekä juutalaisten identiteettiongelmaan että antisemitismin aiheuttamaan uhkaan. Useista kilpailevista ideologioista poiketen sionismi halusi korostaa juutalaisten omaa erityislaatua ja perustaa oman valtion. Sen sijaan reformijuutalaiset kehottivat juutalaisia sulautumaan valtaväestöön ja ortodoksijuutalaiset halusivat jatkaa eristäytynyttä ja perinteisiin tukeutuvaa elämää eurooppalaisten valtioiden sisällä. Myös ei-sionistinen juutalainen sosialismi houkutteli monia juutalaisia 1800-luvun lopulla, eikä siihen kuulunut käsitystä yhdestä yhtenäisestä juutalaisesta kansasta.
Syntyessään sionismi oli ensisijaisesti sekulaarinen liike, jonka kannattajat olivat etupäässä maallistuneita juutalaisia. Uskonnollisten juutalaisten enemmistö torjui sionismin harhaoppina, sillä se torjui Messiaan odotuksen. Sionistit loivat uuden, kansallisen juutalaisen identiteetin uskonnollisen ja kulttuurisen identiteetin rinnalle. He ankkuroivat sionismin johdonmukaiseksi jatkeeksi juutalaisten historialle, joka oli ollut jatkuvaa taistelua antisemitismiä vastaan ja pyrkimystä palata Israelin maahan, Pyhälle maalle. Muista kansallisista liikkeistä poiketen juutalaisilta puuttui kuitenkin valmis maa-alue ja kaikille yhteinen kieli, jolle kansallinen identiteetti ensisijaisesti rakentui. Sen johdosta sionismista kehittyi siirtolaisliike.
Sionismin esitaistelijat
Sionismin tärkeimpiä esitaistelijoita ennen varsinaisen sionistisen liikkeen syntyä olivat rabbit Yehuda Alkalai (1798–1878) ja Zvi Hirsch Kalischer (1795–1874) sekä saksalainen sosialisti Moses Hess (1812–1875). Rabbien ajattelu nousi juutalaisesta uskonnollisesta perinteestä, ja heidän mukaansa juutalaisten paluu Pyhälle maalle nopeuttaisi Messiaan tuloa ja juutalaisten lopullista pelastusta. Hessin mukaan etninen antisemitismi tekisi juutalaisten assimiloitumisen länsimaiseen yhteiskuntaan mahdottomaksi, ja hän unelmoi sosialistisesta mallivaltiosta Palestiinassa. Leo Pinskerin (1821–1898) pamfletissa Autoemanzipation (1882) ovat jo mukana sionistisen teorian keskeiset elementit. Hänen mukaansa juutalaiset vapauttaisi jatkuvasta nöyryytyksestä ainoastaan emigraatio Euroopasta ja oman valtion perustaminen.
Theodor Herzl, sionistisen liikkeen isä
thumb|upright|Theodor Herzl, sionistisen liikkeen isä Vuonna 1894 nuori keskieurooppalainen journalisti Theodor Herzl (1860–1904) havahtui juutalaisten ahdinkoon ranskalaisen kapteenin Alfred Dreyfusin oikeudenkäynnin aikana, kun vapaamielisinä luultujen ranskalaisten antisemitismi oli nostanut päätään. Herzl päätteli, että juutalaiset vapautuisivat vainoista ja syytöksistä vain omassa maassaan. Hän aloitti kampanjan juutalaisen valtion perustamisen puolesta ja kirjoitti 63-sivuisen pamfletin Juutalaisvaltio (1896). Herzl perusti Maailman sionistijärjestön ja järjesti vuonna 1897 ensimmäisen sionistikongressin Baselissa. Sionismin aate kasvoi nopeasti, ja Herzl sai tukijoita etenkin Itä-Euroopasta, missä juutalaisten asema oli kaikkein heikoin. Hän myös haki Turkin sulttaanilta tukea Israelin perustamiselle Turkin hallitsemaan Palestiinaan, ja myöhemmin Englannilta, josta tulikin Herzlin kuoltua Israelin valtion varsinainen kätilö.
Ensimmäiset sionistikongressit ja Uganda-suunnitelma
Theodor Herzl oli suunnitellut ensimmäistä sionistikongressia järjestettäväksi Saksassa. Sikäläiset juutalaisjohtajat eivät halunneet kuitenkaan olla tekemisissä separatistisen sionismin kanssa, joten kongressi järjestettiinkin Sveitsin Baselissa 1897. Ensimmäiseen kongressiin osallistui 204 edustajaa 19 maasta, ja Herzl sanoi jälkeenpäin perustaneensa juutalaisvaltion juuri tässä ensimmäisessä kokouksessa. Sionistikongresseja järjestettiin aluksi vuosittain, mutta myöhemmin harvemmin. Vuoden 1903 kongressissa Herzl ehdotti juutalaisten väliaikaiseksi kotimaaksi Ugandaa, josta Britannia oli hänelle tarjonnut aluetta. Kiihkeistä vastalauseista huolimatta kongressi päätti lähettää Ugandaan tutkimusretkikunnan. Herzl kuoli seuraavana vuonna ja Itä-Euroopan juutalaisten vastustuksen myötä myös Uganda-suunnitelma haudattiin.
Herzlin jälkeen
Theodor Herzlin kuolema ei merkinnyt sionistisen liikkeen loppua, mutta Maailman sionistijärjestön seuraavat johtajat eivät kyenneet säilyttämään liikkeen voimaa entisellään. Noin 40 000 juutalaista muutti niin sanotussa toisessa alijassa vuosien 1904–1914 aikana Palestiinaan, suurin osa heistä Venäjältä. He eivät olleet poliittisia tai uskonnollisia radikaaleja, mutta heistä vaikutusvaltaisimmat kannattivat sosialismia voimakkaammin kuin aiemmat muuttajat. Nämä tulijat perustivat ensimmäiset kibbutsit. Kibbutsit olivat kollektivistisia ja kommunistisia maatalousyhteisöjä, joissa kaikki yksityisomaisuus oli kielletty. Kibbutseja pidettiin sionismin ja sosialismin puhtaimpana ilmentymänä, ja niissä kasvoi moni Palestiinan juutalaisten myöhempi johtaja.
Uudet juutalaissiirtokunnat perustivat arabien väkivallalta puolustautuakseen juutalaisen Palestiinan ensimmäiset puolustusjoukot. Koska sosialistiset sionistit halusivat Israelista kuitenkin juutalaisten ja arabien yhteisen maan, aseellinen taistelu arabeja vastaan aiheutti heidän parissaan ideologisen haasteen.
Tel Aviv perustettiin vuonna 1909 ensimmäiseksi nykyaikaiseksi hepreankieliseksi kaupungiksi Palestiinassa.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 Palestiinaa hallinneet osmanit pidättivät ja karkottivat monia Palestiinan sionisteja, sillä nämä olivat Venäjän kansalaisia ja siksi vihollisia. Euroopan sionistit olivat jakaantuneet, sillä useimmat heistä uskoivat oman puolensa voiton maailmansodassa olevan sionismille eduksi.
Maailmansotien välillä
Brittiläinen sionistijohtaja Chaim Weizmann lobbasi Britannian ulkoministerin Arthur Balfourin ja Britannian hallituksen tulemaan sionistien tueksi. Sen seurauksena Britannia sääti alustavasti Palestiinan juutalaisten kotimaaksi niin sanotussa Balfourin julistuksessa vuonna 1917. Tästä julistuksesta tuli epämääräisyydestään huolimatta koko sionistisen liikkeen elämän ja kuoleman kysymys.
Chaim Weizmannista tuli Balfourin julistusta seuranneeksi kahdeksi vuosikymmeneksi sionistisen liikkeen hallitseva johtaja, kun Britanna oli saanut Palestiinan mandaattialueekseen sodan jälkeen. Sionistit pettyivät, kun Britannia ilmoitti vuonna 1921 jakavansa Palestiinan kahteen osaan, joista itäisemmästä, Transjordaniasta, tulisi arabien aluetta.