cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Estonian uppoaminen
Tapahtumien kulku
thumb|250px|M/S Estonian pelastuslautta meressä. thumb|250px|M/S Estonian pelastusvene meressä. thumb|250px|M/S Estonian käytetty pelastuslautta onnettomuuden jälkeen. thumb|250px|Estonialta peräisin oleva pelastusrengas [[Merikeskus Vellamossa.]]
Matkan alku
M/S Estonia lähti Tallinnasta 27. syyskuuta 1994 kello 19.15 aikataulun mukaiselle vuorolleen kohti Tukholmaa, virallisen onnettomuustutkintaraportin mukaan 15 minuuttia myöhässä. Tuulivaroituksia oli otettu Estonialla vastaan iltapäivällä useilta eri tahoilta.
Alus oli täyteen lastattu, ja sillä oli epätasainen painojakauma, joten sen vasemmanpuoleisiin painolastitankkeihin oli otettu vettä aluksen oikaisemiseksi. Tutkintakomissio päätteli Estonian olleen ainakin osittain väärällä tavalla lastattu, mutta tällä ei kuitenkaan ollut onnettomuuteen ainakaan välitöntä vaikutusta. Joidenkin todistajakertomusten mukaan kaikkea lastia ei olisi kiinnitetty kunnolla, vain osa perävaunuista olisi surrattu ja rekat ja muut autot olisi pysäköity omilla jarruillaan ja pyöräkiiloin. Tämän kuitenkin onnettomuudesta selvinneet miehistön jäsenet kiistävät. Yleinen käytäntö lautoilla hankalissa sääolosuhteissa on, että kaikki ajoneuvot surrataan kanteen kiinni niiden mahdollisen liikkumisen aiheuttaman aluksen kallistumisen ja kaatumisriskin estämiseksi.
Heti satamasta päästyään alus oli siirtynyt täyteen nopeuteen kaikkien neljän pääkoneen työntäessä alusta eteenpäin. Tämä konekäsky pysyi samana onnettomuuteen asti. Alkuillasta tuulen nopeus oli noin 8–10 metriä sekunnissa. Osmussaaren majakan ohittaessaan alus oli suunnilleen aikataulussa. Nopeus oli noin 19 solmua (35 km/h). Tämän jälkeen olosuhteet huononivat nopeasti olematta kuitenkaan mitenkään poikkeukselliset Itämerellä.
Kun Estonia jätti rannikon suojan, tuuli kääntyi lounaaseen, ja sen nopeus nousi 15–20 metriin sekunnissa. Merkitsevä aallonkorkeus oli 3–4 metriä. Laivan kallistelu lisääntyi, ja osa matkustajista tuli merisairaaksi. Noin kello 0.25 alus saapui reittinsä kääntöpisteeseen ja jatkoi matkaansa luoteeseen. Nopeus oli tällöin 14 solmua (26 km/h). Aallot hakkasivat laivan keularakenteita vasemmalta, minkä vuoksi päällystö käänsi evävakaajat ulos kulun tasaamiseksi.
Keulavisiirin murtuminen
Säännöllisellä tarkastuskierroksellaan ollut kansiosaston vahtimies, matruusi Silver Linde kuuli vähän ennen kello yhtä metallisen pamahduksen keulan alueelta samaan aikaan, kun laiva kohtasi suuren aallon. Jotkut alempien kansien matkustajista lähtivät jo tässä vaiheessa hyteistään kohti ylempiä kansia ja pelastusasemia. Linde ilmoitti kolahduksesta toiselle perämiehelle, joka käski selvittää, mikä äänen oli aiheuttanut. Linde jäi rampin luokse kuuntelemaan, ja tarkisti myös rampin lukituslaitteiden merkkivalot. Hän ilmoitti, että kaikki vaikutti tavanomaiselta.
Noin kello 1.05 alkaen seuraavien kymmenen minuutin aikana vapaavahdissa hyteissään olleet miehistön jäsenet ja useat matkustajat kuulivat useita ylimääräisiä epätavallisia metallisia kolahduksia laivan rungosta. Linden palatessa kierrokseltaan vahdinvaihdon jälkeen hän näki päällikkö Arvo Andressonin saapuvan komentosillalle ennen häntä. Pian tämän jälkeen hänet käskettiin takaisin alas kansille ottamaan selvää, mikä oli aiheuttanut ilmoitetut äänet. Alempien kansien väentungoksen ja ihmisten orastavan paniikin vuoksi Linde ei kuitenkaan onnistunut jatkamaan matkaansa autokannelle saakka. Osa matkustajista kertoi hänelle nähneensä käytävillä vettä.
Noin kello 1.15 keulavisiirin lukkojen metalli antoi periksi. Visiiri kaatui eteenpäin ja upposi aaltoihin vetäen myös ajorampin auki mukanaan, minkä seurauksena aluksen autokannelle pääsi vettä keulan käydessä vedenpinnan alapuolella aluksen stampatessa. Autokannelle päässeen veden aiheuttama vapaa nestepinta sai aluksen vakauden romahtamaan, jolloin alus menetti kykynsä vastustaa kallistavia poikittaisvoimia. Liian suuri kallistuma ro-ro-aluksessa (aluksesta riippuen noin 30°) saattaa aiheuttaa lastin kiinnitysten rikkoutumisen, lastin siirtymisen ja sitä kautta aluksen kaatumisen nopeasti. Keulavisiirin murruttua alus kallistui nopeasti reilusti oikealle, jolloin aluksen suuntaa muutettiin vasemmalle ja nopeutta vähennettiin.
Paniikki ja evakuoinnin epäonnistuminen
Matkustajat alkoivat rynnätä portaita ylös, ja monin paikoin syntyi pakokauhua. Useat matkustajat jäivät loukkuun hytteihinsä, eikä heillä ollut juuri minkäänlaisia mahdollisuuksia päästä ajoissa ulos. Yleisissä tiloissa peli- ja juoma-automaatit ja muu irtaintavara siirtyivät aluksen oikealle reunalle murskaten ihmisiä. Portaissa kaiteet repeytyivät irti niissä roikkuvien ihmisten painosta.
Kuudennen kannen tanssiravintolassa ihmiset muodostivat ketjun auttaakseen toisiaan kahdeksannelle kannelle, jossa ulkokansi ja pelastusveneet sijaitsivat. Ulkokannelle selvisivät vain vahvimmat, pääasiassa nuoret ja keski-ikäiset miehet. Pelastusliivejä levitettiin ympäri ulkokantta, jotta jokainen kannelle tuleva saisi liivit ylleen. Aluksen kallistuessa lisää ihmiset kiipesivät kaiteiden yli laivan kyljelle. Pelastusveneitä ei saatu laskettua aluksen suuren kallistuman vuoksi. Lisäksi 10–11-asteinen merivesi kangisti veden varaan joutuneet nopeasti. Monet kärsivät alilämmöstä.
Koska tilanne muuttui vakavaksi hyvin nopeasti, ei aluksen evakuointia ehditty järjestää. Aikaa evakuointiin olisi ollut vain noin 10–20 minuuttia ennen kuin alus kallistui niin pahoin, että ulospääsy oli liki mahdotonta. Pelastuneiden mukaan aluksen miehistö ei yrittänyt millään järjestäytyneellä tavalla auttaa ihmisiä ylemmäs laivan kannelle, eikä minkäänlaisia toimintaohjeita annettu laivan kuulutusjärjestelmän kautta. Vain noin kello 1.20 heikko naisääni kuulutti ”Häire, häire, laeval on häire” ja joitain epäselviä ohjeita. Kuulutus tuli laivan neuvontapisteestä viidenneltä kannelta. Hetkeä myöhemmin annettiin miehistölle hälytys ja pelastusvenehälytys. Laivan peräportaikkoon laskettiin köysitikkaat ja köysiä. Laivalla annettiin myös miehistölle suunnattu palohälytys tunnussanoin "Mr. Skylight 1, Mr. Skylight 2".
Hätäkutsu lähetetään
Laivan virolaiset perämiehet Tormi Ainsalu ja Andres Tammes lähettivät ensimmäisen mayday-viestin kello 1.22 meri-VHF-kanavalla 16. Hätäkutsu lähetettiin aluksen hätävirralla, koska apu- ja pääkoneet olivat pysähtyneet noin kello 1.20 juuri ennen hätäkutsua. Laivassa oli tällöin sähkökatko, ja kannella sijaitsevan hätägeneraattorin virtaa saivat vain tärkeimmät kohteet, kuten komentosillan laitteisto sekä hätävalaistus.
Hätäkutsuun yritti vastata ensimmäisenä lähistöllä Tukholmaan matkannut Viking Linen M/S Mariella. Estonian kutsuessa M/S Silja Europaa kuuli Mariella myös Europan vastauksen. Toisen hätäkutsun vastaanottivat yli 14 alusta. Hätäkutsussa kerrottiin, että aluksella on paha kallistuma oikealle puolelle, yli 20–30 astetta. On mahdollista, että aluksen kallistuma oli ilmoitettua paljon pahempi. Heti hätäkutsun jälkeen kaikki Itämerellä liikkuvat alukset asettivat kurssin kohti Estoniaa. Silja Europan päällikkö Esa Mäkelästä tuli aluksi tapahtuman onnettomuuspaikan johtaja (on-scene commander, OSC).
Matkalla kohti Estoniaa Mariella ja Silja Europa tavoittelivat Helsinki Radiota ja Turku Radiota (turvallisuusradioliikenteestä vastaava toimija). Kello 1.29 vastaanotettiin viimeinen mayday-viesti Estonialta. Viimeisessä yhteydessä Silja Europan kanssa Estonia ilmoitti sijaintinsa. Dramaattinen viesti loppui sanoihin: ”Todella pahalta, todella pahalta näyttää nyt tässä kyllä”. Tämän jälkeen kuultiin enää yksi viesti, jossa oli pelkästään joitakin epämääräisiä sanoja. Tuuli puhalsi alueella keskimäärin noin 20 metriä sekunnissa.
Estonia uppoaa
Kallistuman yhä lisääntyessä alkoi vesi tulvia hyttikansille. Veden tulon nopeutuessa asuintiloihin painui laivan oikea kylki kokonaan veden alle noin kello 1.30. Vielä ennen painumistaan pinnan alle aluksen kallistuma oli yli 90 astetta, ja vain keula oli enää näkyvissä. Muutamat pelastuneet ovat kertoneet kävelleensä aluksen keulan alueella pohjan päällä. Yksi heistä oli ruotsalainen Mikael Õun, joka otti tuossa tilanteessa kamerallaan viimeiset valokuvat Estonialta. Õunin tarkoituksena ei ollut ottaa kuvia, vaan kiinnittää salamavalolla paikalle rientävien alusten huomio. Kuitenkin Õunin sattumalta ottamissa kuvissa näkyy virolainen Janno Aser istumassa kahdet pelastusliivit yllään laivan pohjan päällä. Pian kuvan ottamisen jälkeen hän putosi mereen, mutta pelastui. Õun oli onnettomuuden sattuessa avustusmatkalla Viroon ja lahjoitti myös kuuluisista valokuvistaan saamansa rahat Viroon lastenkotilapsille.
Keulan ollessa yhä näkyvissä useat ihmiset havaitsivat ajorampin olevan suurin piirtein suljetussa asennossa, mutta keulavisiiriä ei näkynyt. Alus upposi yhä nopeammin perä edellä, ja aallot huuhtoivat pohjan päältä ihmiset mereen. Estonia katosi paikalle suuntaavien alusten tutkasta kello 1.42 palaten vielä näkyviin. Viimeinen tutkahavainto saatiin noin kello 1.50 Mariellalla, jonka jälkeen Estonia hävisi lopullisesti tutkasta.
Pelastajat saapuvat
Estonian onnettomuuden aikana Suomenlahdella liikkui parikymmentä alusta. 14 alusta ja rannikkoradioasemaa vastaanotti Estonian hätäviestit. Kaikki alukset kääntyivät Estoniaa kohti saatuaan hätäviestit ja tiedon onnettomuudesta. Suomenlahdella olevan kovan myrskyn takia alukset eivät pystyneet ajamaan täyttä vauhtia, koska se olisi ollut suuri turvallisuusriski. Ainoastaan muutama lännestä tuleva alus pystyi kulkemaan täydellä nopeudella kohti Estoniaa. Tällaisia olivat muiden muassa M/S Isabella (nyk. M/S Isabelle) ja M/S Silja Symphony. Idän suunnasta tulevat, eli Ruotsia kohti kulkevat alukset, Mariella ja Silja Europa, pystyivät kulkemaan keskimäärin vain 10 solmun nopeudella, koska tuuli lounaasta, eli aallot löivät suoraan alusten keulaan. Matkalla kohti Estonian turmapaikkaa alusten päälliköt keskustelivat tilanteen vakavuudesta ja siitä, ettei pelastusveneitä voitu laskea, mikä hankaloitti ihmisten pelastumismahdollisuuksia erittäin paljon.
Ensimmäinen alus, joka saapui Estonian onnettomuuspaikalle, oli Mariella kello 2.12. Seuraavaksi saapui Silja Europa kello 2.30. Koska Silja Europa toimi pelastustöitä tapahtumapaikalla johtavana aluksena, se ajelehti muista aluksista poiketen hiukan sivummalla. Seuraavan 20 minuutin kuluessa paikalle saapuivat myös Isabella ja Silja Symphony. Isabella ohjattiin Mariellan eteläpuolelle ja Silja Symphony Europan vierelle. Ensimmäinen pelastushelikopteri saapui paikalle kello 3.05. Kello 3.20 saapui GTS Finnjet ja sen jälkeen vielä useita muita aluksia. Aluksilta laskettiin pelastuslauttoja, jotta Estonian lautoilla olevat pääsisivät niihin. Isabellalta ja Silja Symphonylta laskettiin pelastusliukumäet, jotta ihmisiä saatiin vedetyksi kannelle. Se osoittautui hyväksi ideaksi. Ensimmäiset eloonjääneet nostettiin Mariellalle kello kolmen aikoihin. Helikopterit toimivat alueella yli 15 tuntia ja pintapelastajat saivat pelastettua niihin 104 ihmistä. Mariella pelasti omilla lautoillaan vedestä 15 ihmistä, Isabella 17 ja Silja Europa yhden. Silja Symphonylle tuotiin 21 henkeä, samoin Mariellalle. Osa aluksille tuoduista oli kuolleita.
Paikalle saapuneita pelastajia :
Onnettomuuden syyt
Onnettomuustutkintakeskus aloitti onnettomuuden tutkinnan heti onnettomuuden jälkeen, ja varsinaiseksi syyksi onnettomuuteen paljastui, ettei keulavisiiri kestänyt aaltojen iskuista aiheutunutta kuormitusta, jolloin sen lukituslaitteet pettivät.
Myös Estonian rakentanutta telakkaa Papenburgissa syytettiin siitä, ettei Estoniassa ollut ajorampin (joka Estoniassa toimi taaimmaisena vedenpitävänä porttina) takana noin viiden metrin päähän rakennettua erillistä vesitiivistä laipiota. Tämä rakenne lisättiin aluksiin ensi kerran autokansille Falklandin sodan aikana vuonna 1982. Näitä laipioita rakennettiin myös matkustajalauttoihin jo ennen Estonian rakentamista, mutta jostain syystä Estoniaan sitä ei rakennettu. Tämä rakenne olisi voinut pelastaa aluksen. Kun visiiri repi irrotessaan ajorampin osittain auki, vesi ei olisi päässyt tunkeutumaan laivan kannelle vesitiiviin laipion läpi. Ainakin se olisi antanut lisää aikaa havaita visiirin puuttuvan.
Onnettomuuden suureen uhrimäärään vaikutti osaltaan myös se, että yleinen pelastusvenehälytys annettiin vasta siinä vaiheessa, kun alus oli jo kallistunut huomattavasti ja pääsy hyteistä pelastusvenekansille oli erittäin vaikeaa. Lisäksi miehistö ei harjoittanut lähes minkäänlaista järjestäytynyttä evakuointitoimintaa matkustajien pelastamiseksi. On arvosteltu, että myös muille aluksille ja viranomaisille suunnattu hätäkutsu tehtiin liian myöhään.
Viron johtava valtakunnansyyttäjä Margus Kurm esitti vuonna 2009 toiveen, että Estonian hylky tutkittaisiin vielä perinpohjaisesti. Kurmin mukaan hylyn kunnollinen tutkinta on ainoa tapa lopettaa arvailut laivaonnettomuuden syistä ja varmistaa, että rikosta ei ole tapahtunut. Kurm ihmetteli Postimees-lehdessä, miksi ensimmäiset sukeltajat menivät hylylle vasta kaksi kuukautta onnettomuuden jälkeen. Tuolloin hylkyä kuvattiin vain osittain. Viron hallituksen Estonia-tutkintakomissiota johtanut Kurm pitää mahdollisena, että aluksen uppoamisen syy olikin aukko laivan kyljessä. Tuohon aikaan Viron pääministerinä ollut Andrus Ansip torjui ehdotuksen. Osa matkustajista oli kuullut ennen uppoamista ääniä, joiden he tulkitsivat tulleen laivan pohjasta – kuin jokin metallinen olisi raapinut laivan pohjaa. Eräät matkustajat kuulivat ulinaa, kitinää, vinkumista ja raapimista.
Hylky
pienoiskuva|Estonian keulavisiiri säilytyksessä [[Muskön laivastotukikohdassa.]] Hylyn etsinnät aloitettiin heti onnettomuutta seuranneena päivänä, ja se löydettiin viistokaikuluotaimella 30. syyskuuta 1994 parin kilometrin päästä Estonian mayday-kutsussa antamasta sijainnista. Se makaa Itämeren pohjassa noin 120 astetta kallistuneena. Keula on noin 85 metrin syvyydessä ja perä noin 74 metrin syvyydessä. Visiiri löytyi puolentoista kilometrin päästä länteen päin itse hylystä. Hylystä peräisin olevaa tavaraa on löytynyt muutama sata metriä hylystä länteen olevalta alueelta. Keulavisiiri nostettiin myöhemmin ylös tutkimuksia varten. Sitä on säilytetty Tukholman lähellä Ruotsin armeijan varastoalueella.
Alus oli löydettäessä päältä päin melko hyvässä kunnossa, eikä ulkoisia merkkejä onnettomuudesta juuri ollut, pois lukien keulan vauriot. Sukelluksissa edettiin jonkin verran myös aluksen sisäosiin tutkimaan aluksen kuntoa ja haettiin laivan navigaatiolaitteita ja muuta tutkimusaineistoa. Hylyssä todettiin sukelluksilla yli sata ruumista. Yli 500 ihmistä on edelleen kadoksissa muualla laivan uumenissa. Sukelluksia vaikeuttivat erityisesti irtaintavara ja murskaantuneet hyttiosastot. Lukuisiin paikkoihin laivassa, kuten autokannelle, ei ollut pääsyä. Sukeltaminen sinne olisi ollut liian vaarallista.
Aluksen kartoittamista varten palkattiin yhdysvaltalainen Rockwater-yhtiö. Vuonna 2020 julkisuuteen kuitenkin tuli tieto, että yrityksen työntekijöiden mukaan sukeltajien tehtävä oli itse asiassa melko helppo, ruumiita lukuun ottamatta. Näkyvyys oli dokumentissa haastatellun sukeltajan mukaan loistava 50 metrissä. Yhtiön edustajien mukaan mitään esteitä hylyn tai ruumiiden nostamiselle ei tuolloin ollut, ja tämä on kirjattu myös yrityksen laatimaan raporttiin. Ennemminkin sukellettaessa vastaan tulleiden ruumiiden nosto olisi ollut helppoa. Yritys ei kuitenkaan nostanut ruumita, sillä se ei kuulut niihin tehtäviin, joita se oli saanut.
Chowanin piirikunta
Chowanin piirikunta on Yhdysvaltojen Pohjois-Carolinan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 13 708 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Edentonin kunta. Piirikunta on perustettu vuonna 1668.
Estonian uppoaminen
Hylky
Suomi, Ruotsi ja Viro solmivat vuonna 1995 sopimuksen, jossa osapuolet sitoutuivat olemaan nostamatta hylkyä, ja määrittelevät sen uhrien viimeiseksi leposijaksi. Myöhemmin myös Iso-Britannia, Latvia, Liettua, Puola, Tanska ja Venäjä ovat liittyneet sopimukseen. Sopimusosapuolet myös sitoutuivat estämään kansallisella lainsäädännöllä "leposijan rauhaa häiritsevät toimet, erityisesti sukeltamisen tai muut toimet uhrien tai omaisuuden nostamiseksi hylystä tai merenpohjasta". Suomen valtio toteutti tämän säätämällä erillislain, jossa kiellon rikkomisesta määrättiin rangaistukseksi sakkoa tai enintään vuosi vankeutta. Sopimusmaiden rannikkovartiostot ovat pyrkineet estämään Jutta Raben johtaman saksalais-amerikkalaisen sukellusryhmän tutkimuksia hylyllä, vaikkei tämä suoranaisesti olekaan kiellettyä kyseisten maiden kansalaisilta. Tässä tilanteessa sopimusmaiden tehtäväksi on käytännössä jäänyt tutkimusryhmien toiminnan tarkkailu, jolloin sopimusmaiden aluksia ja helikoptereita on ollut paikalla.
Ruotsissa etenkin uhrien omaiset painostivat hallitusta voimakkaasti hylyn ja ruumiiden noutamiseen. Kuusi kymmenestä omaisesta halusi mahdollisuuden saada menehtyneen omaisensa kotimaan multiin, ja monet olivat samalla kannalla vuosikausia turman jälkeen. Ruotsin hallitus kuitenkin päätyi hautarauhan julistamiseen. Aluksi hylky aiottiin kattaa betonilla, mitä varten alueen merenpohjaa jo alettiin vahvistaa, mutta työ osoittautui mahdottomaksi. Jäljelle jääneeksi vaihtoehdoksi jäi hylyn vartioiminen.
Viron rannikolta läheltä Paldiskia löytyi 12. toukokuuta 1996 naisen ruumis, joka tunnistettiin myöhemmin yhdeksi Estonian uhriksi.
Uusi tutkimus 2020-luvulla
Vuonna 2020 kansainvälinen televisioryhmä löysi Estonian rungosta entuudestaan tuntemattoman repeämän. Löydön jälkeen Viron ja Ruotsin onnettomuustutkintakeskukset päättivät käynnistää hylyn tutkimukset uudelleen. Esitutkimus tehtiin kesällä 2021 kaikuluotaimilla ja robottikameroilla. Marraskuussa 2021 uudesta tutkimuksesta julkaistiin väliraportti. Sen mukaan aluksen kyljessä on vähintään 4 kertaa 22 metrin kokoinen repeämä, joka on todennäköisesti syntynyt hylyn osuessa kallioiseen merenpohjaan. Väliraportti ei kumoa virallista uppoamissyytä eli keulavisiirin irtoamista. Vuoden 2021 lopulla kerrottiin, että tutkimuksien oli määrä jatkua keväällä 2022.
Vuoden 2023 alussa Tallinnassa järjestetyssä tiedotustilaisuudessa kerrottiin Viron, Ruotsin ja Suomen onnettomuustutkijoiden uusimmasta väliraportista. Sen mukaan meren pohjassa olevan kallion muoto näyttää vastaavan Estonian hylyn vaurioita. Tutkijoiden mukaan räjähdyksestä tai törmäyksestä ei ole löytynyt merkkejä. Sen sijaan turman alkuperäisissä tutkimuksissa esitetty päätelmä Estonian merikelpoisuudesta ei Viron onnettomuustutkintakeskuksen johtajan Rene Arikasin mukaan pidä paikkaansa. Hänen mukaansa laivaa ei ollut tarkastettu kunnolla. Ruotsin onnettomuustutkintakeskuksen apulaispääjohtajan Jonas Bäckstrandin mukaan merikelpoisuus-käsite tarkoittaa nykyään eri asiaa kuin Estonian uppoamissyksynä 1994.
Heinäkuusa 2023 kansainvälinen tutkintaryhmä aloitti tutkimukset Estonian hylyllä. Ryhmä koostuu ruotsalaisista, suomalaisista, virolaisista sekä norjalaisista viranomaisista. Pohjasta nostettiin laivan rungon osia. Estonian keularamppi nostettiin ylös heinäkuussa 2023.
Uppoamisen syyhyn liittyvät salaliittoteoriat
pienoiskuva|[[Mirosław Bałka, Estonian onnettomuuden muistomerkki, 1997 Tukholmassa.]] Estonian uppoamisesta on esitetty onnettomuustutkintakomission lopullisesta raportista poikkeavia teorioita. Vaihtoehtoisiksi uppoamissyiksi on esimerkiksi esitetty neuvostoliittolaista asemateriaalia, joka olisi räjähtäessään upottanut aluksen. Myös Venäjän mafian on epäilty tahallisesti upottaneen aluksen räjähteillä. Muutamien laivan miehistöön kuuluneiden henkilöiden on myös väitetty kadonneen pelastumisen jälkeen.
Vuonna 2006 Onnettomuustutkintakeskus julkaisi muistion vastauksista joihinkin edellä mainittuihin väitteisiin. Väitteet on onnettomuustutkimuskeskuksen mukaan todistettu erheellisiksi. Räjähdeteoria on onnistuttu lisäksi todistamaan vääräksi Suomen Keskusrikospoliisin tutkimuksissa, joissa ei löydetty räjähdysainejäämiä keulan metalliosista. Mahdollinen räjähdys ei myöskään tallentunut Helsingin yliopiston seismologian laitoksen Porkkalanniemen mittausaseman eikä Suomen merivalvontajärjestelmän laitteisiin.
Autolauttojen turvallisuuden parantaminen
Estonian uppoamisen seurauksena autolauttojen turvallisuutta on parannettu monin tavoin. Keulaporttien mitoitusvaatimuksia ja laivojen vuotovakavuussääntöjä kiristettiin. Itämeren autolauttojen täytyy pysyä pystyssä, vaikka autokannella olisi puoli metriä vettä ja aallonkorkeus neljä metriä.
Pelastuskalustoa on kehitetty Estonian oppien ansiosta. Modernit pelastuslautat kääntyvät itsekseen oikein päin meressä, tai ne ovat sellaisia, jotka toimivat kummin päin tahansa. Laivoihin on lisätty erilaisia verkkoja, lauttoja ja vinssejä, joiden avulla ihmisiä voidaan pelastaa vedestä. Henkilökunnalle vaaditaan enemmän koulutusta kriisitilanteisiin. Simulaattoreiden avulla merenkulkijat harjoittelevat haastavia tilanteita.
Populaarikulttuurissa
Vuoden 2023 alussa uutisoitiin, että onnettomuudesta Estonia-nimistä draamasarjaa tekevä tuotantoyhtiö on kertonut sarjansa kalleimmaksi Suomessa koskaan tuotetuksi sarjaksi.
Katso myös
Muita suuronnettomuuksia Itämerellä:
Oddin sulkijalihas
Oddin sulkijalihas tai Oddin sfinkteri on pohjukaissuolen seinämässä sijaitsevan pohjukaissuolen nystyn sisällä oleva sulkijalihas, joka sulkee tien Vaterin ampullaan. Oddin sulkijalihas sijaitsee hieman sappi- ja haimatiehyen yhtymiskohdan jälkeen, ja se säätelee haiman, maksan ja sappirakon eritteiden laskua pohjukaissuoleen. Oddin sulkijalihaksessa on yhteisen sulkijan lisäksi oma sulkijalihas sappi- ja haimatiessä.
Sulkijalihas on saanut nimensä italialaisen kirurgin Ruggero Oddin (1864–1913) mukaan. Sulkijalihaksen löysi kuitenkin ensimmäisenä brittiläinen lääkäri Francis Glisson (1597–1677) jo vuonna 1654. Tästä syystä rakenne tunnetaankin joskus myös nimellä Glissonin sulkijalihas.
Oddin sulkijalihas voi kärsiä toimintahäiriöstä. Sulkijan painetta voidaan mitata ERCP-tutkimuksen yhteydessä Oddin sulkijalihaksen manometrialla.
Francesco Coccopalmerio
pienoiskuva
Francesco Coccopalmerio (s. 6. maaliskuuta 1938 San Giuliano Milanese) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja yksi kirkon kardinaaleista. Hänet vihittiin papiksi Milanon arkkihiippakuntaan 28. kesäkuuta 1962 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Coelianan titulaaripiispaksi 8. huhtikuuta 1993. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Carlo Maria Martini, jota avustivat Attilio Nicora ja Giovanni Giudici.
15. helmikuuta 2007 Coccopalmerio sai nimityksen paavillisten lainsäädäntötekstien neuvoston puheenjohtajaksi ja Coelianan titulaariarkkipiispaksi. 18. helmikuuta 2012 hänet nimitettiin San Giuseppe dei Falegnamin kardinaalidiakoniksi. Hänet asetettiin virkaansa 26. huhtikuuta 2012, ja hän luopui tehtävistään 28. helmikuuta 2013.
Kesäkuussa 2017 hänen sihteerinään toimineen papin asunnossa pidettiin ”huumehuuruisiksi homobileiksi” luonnehditut juhlat, jotka päättyivät Vatikaanin poliisin tekemään ratsiaan. Asunnosta tavattiin huumeita käyttäviä miehiä, jotka harrastivat keskenään seksiä.
Kuntoutusasiain neuvottelukunta
Kuntoutusasiain neuvottelukunta voi esimerkiksi antaa lausuntoja kuntoutuksen kannalta tärkeistä suunnitelmista ja ehdotuksista. Neuvottelukunnassa ovat edustettuina mm. Kansaneläkelaitos, kuntoutuspalveluiden tuottajia, vammais- ja kansanterveysjärjestöjä sekä työmarkkina- ja etujärjestöjä.
Neuvottelukunnan historia
Kuntoutusasiain neuvottelukunta jatkaa vuoden 1946 invalidihuoltolain mukaisesti toimineen invalidihuoltoasiain neuvottelukunnan työtä. Säädösmuutos toteutettiin 1980-luvun alussa, kun invalidihuoltolaki pääosin kumottiin ja lääkinnällinen kuntoutus siirrettiin niin sanotussa Valtava-uudistuksessa kuntien tehtäväksi. Kuntoutusasiain neuvottelukunnan pääsihteereinä ovat toimineet Marja-Liisa Kotisaari (1981–1984), Ilpo Vilkkumaa (1984–1986), Veikko Korpela (1986–1991), Anja Kairisalo (1991) ja Heidi Paatero (1991–2007).
Neuvottelukunnan alkuvaiheessa, 1990-luvun alkuun saakka, keskeisenä tehtävänä oli kuntoutuslainsäädännön uudistaminen, mikä toteutui 1991 voimaan astuneessa lakipaketissa. Kokonaan uusia lakeja olivat kuntoutusrahalaki (611/1991), laki Kansaneläkelaitoksen järjestämästä kuntoutuksesta (610/1991) ja laki kuntoutuksen asiakaspalveluyhteistyöstä (604/1991).
Vakiinnuttuaan neuvottelukunta otti päätehtäväkseen valmistella valtioneuvoston kuntoutusselontekoa, joka annettiin vuonna 1994. Kaksi muuta kuntoutusselontekoa annettiin vuosina 1998 ja 2002. Neuvottelukunta asetti toimikausittain muutamia jaostoja sisältöalueittain, ja jaostot valmistelivat kuntoutuksen erityisalueita koskevia selvityksiä ja ohjelmia, kuten 1988 valmistuneen ILO:n ammatillisen kuntoutuksen ja työllistämisen yleissopimukseen nro 159 liittyvän kansallisen toimintaohjelman "Vajaakuntoisten työllistäminen", sen uusitun version "Vajaasta varteenotettavaksi" (1995), "Kuntoutuksen tutkimuksen kehittämisohjelman" (2003) ja ammatillisen kuntoutuksen työjakoa koskevan kannanoton.
Toimikaudella 2003–2007 neuvottelukunnan keskeinen tehtävä oli kuntoutuksen toimivuuden ja vaikuttavuuden parantaminen sekä neuvottelukunnassa edustettuna olevien tahojen yhteistyön edistäminen ja kuntoutusta koskevien suunnitelmien ja toimenpiteiden yhteensovittaminen. Neuvottelukunnalla oli vuosina 2003–2007 kolme jaostoa: työllisyysjaosto, toimintakykyjaosto ja tutkimusjaosto.
Neuvottelukunnan nykyinen toiminta
Asetuksen (823/2003) mukaan neuvottelukunnan tehtäviä ovat yleisten ohjaus- ja koordinaatiotehtävien ohella
Kaudella 2003–2007 neuvottelukunta määritteli tehtävikseen
Neuvottelukunta asetti kolme jaostoa
Kuntoutusta koskevassa lainsäädännössä tapahtui kaudella 2003–2007 useita merkittäviä muutoksia, joiden toteutukseen ja seurantaan kuntoutusasiain neuvottelukunta osallistui. Kuntoutuksen asiakasyhteistyölaki uusittiin 1.10.2003 alkaen. Ammatillisen kuntoutuksen lainsäädäntö uudistui Kelan ja työeläkekuntoutuksen osalta vuoden 2004 alusta, tapaturma- ja liikennevakuutuslaitosten sairaanhoitokorvauksen täyskustannusvastuu toteutui vuoden 2005 alusta. Laki Kelan kuntoutusetuuksista ja kuntoutusrahaetuuksista tuli voimaan 1.10.2005.
Lisätiedot
Kuntoutusasian neuvottelukunnan kokoonpano, kokousten pöytäkirjat ja muut tiedotettavat asiat on julkaistu keväästä 2012 alkaen Kuntoutusportissa.
Aarteenmetsästäjä
Aarteenmetsästäjällä on monia yhtymäkohtia Tomb Raider -sarjan peleihin ja elokuviin päähenkilön ulkonäöstä ja sarjan alkuperäisestä nimestä Relic Hunter alkaen, joka on käytännössä synonyymi.
Suomessa sarjan on esittänyt televisiokanava Nelonen ja TV5.
Juoni
Kunkin jakson alussa nähdään takauma, jossa jakson aiheena olevaa muinaisesinettä käytetään ennen sen katoamista, varastamista tai piilotusta. Takaumasta siirrytään nykypäivään ja Foxiin ja Baileyyn, joita keräilijä, museon edustaja tai joku muu taho pyytää etsimään nimenomaisen esineen. Useimmissa jaksoissa kaksikko matkustaa ympäri maailmaa jäljittäen aarre-esinettä. Matkoillaan he kohtaavat kilpailevia aarteenetsijöitä, jotka toisinaan antavat tilaisuuden esitellä Foxin osaamista kamppailulajeissa. Lopulta tehtäväksi jää löytää esine ja palauttaa se oikealle omistajalle tai museoon. Kunkin jakson lopuksi Trinity Collegessa kerrotaan mitä esineelle on tapahtunut.
Aarteenmetsästäjän juonien pohjalle otetaan ripaus aitoa historiaa, joka dramatisoidaan televisiosarjaan sopivaan formaattiin. Sarja esittää historiallisen tutkimuksen ja arkeologian uudessa valossa. Pölyisen toimiston sijaan Fox ja Baily seikkailevat maailmalla ja selviytyvät pahoistakin tilanteista vaarallisia tehtäviä suorittaessaan. Jaksoissa on monesti koomisia tilanteita toiminnan keskellä keventämässä tilannetta. Fox osoittaa pitävänsä puolensa ja selviytyvänsä kiperistä tilanteista, joihin useasti joudutaan. Foxin ja Baileyn välillä ylläpidetään seksuaalista jännitettä, ja vielä lisää mielenkiintoa tuo Foxin ajoittain hyvinkin niukka vaatetus. Foxin ja Baileyn suhde on kuitenkin sarjan juonikuvioissa vain pienenä sivuteemana.
Boris Štšerbina
Štšerbina syntyi Debaltsevossa ukrainalaisen rautatietyöläisen perheeseen. Hän liittyi kommunistiseen puolueeseen 1939 ja ilmoittautui vapaaehtoiseksi talvisotaan.
Štšerbina valmistui Harkovan rautatieinstituutista 1942. Hän kävi Ukrainan kommunistisen puolueen alaisen puoluekoulun ja toimi Harkovassa Komsomolin johdossa suuren isänmaallisen sodan aikana. Hän työskenteli 1950-luvun puolueen tehtävissä Irkutskissa ja myöhemmin Tjumenissa. Vuonna 1973 Štšerbinasta tuli öljy- ja kaasurakentamisteollisuuden ministeri. Štšerbina tunnetaan työstään Länsi-Siperian öljy- ja kaasuvarojen hyödyntämiseksi.
Varapääministerinä Štšerbinan tehtäviin kuuluivat Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden ja Armenian maanjäristyksen pelastus- ja raivaustyöt.
Štšerbina oli ehdokasjäsen Keskuskomiteaan vuodesta 1961. Hänet valittiin edustajaksi 6.–9. korkeimpaan neuvostoon. Štšerbina sai kahdesti Leninin kunniamerkin, Lokakuun vallankumouksen kunnianmerkin ja muita kunnianosoituksia.
Erik Mansikka
Erik Mansikka (s. 1985 Turku ) on suomalainen keittiömestari. Hän voitti Vuoden kokki -kilpailun alkuvuodesta 2013 neljännellä yrittämällään ja tositelevisio-ohjelma Hell’s Kitchen Suomen ensimmäisen tuotantokauden syksyllä 2013 (25 000 euron palkinto). Hänet valittiin vuoden 2014 turkulaiseksi.
Hän on työskennellyt aiemmin Turussa ravintola Hermanissa ja ravintola Logomo Kitchenissä, sekä keittiömestari Markus Aremon johdolla Michelin-tähden saaneessa helsinkiläisessä ravintola Georgessa.
’N Sync
’N Sync (nimi usein myös muodossa *NSYNC) oli viisihenkinen yhdysvaltalainen poikabändi, joka oli toiminnassa vuosina 1995–2002. Yhtye syntyi Orlandossa, Floridassa ja esitti pop- ja dancemusiikkia. Sen jäsenistä vahvaan julkisuuteen on jäänyt ainoastaan oman soolouransa aloittanut, ja jo ’N Sync -aikanakin yhtyeen keulahahmona pidetty Justin Timberlake.
Lacistema
Lacistema on Lacistemataceae-heimoon kuuluva kasvisuku, johon kuuluu kymmenkunta lajia.
Brasiliassa Amazonian alueen alkuperäisasukkaat ovat käyttäneet Lacistema-suvun lajeja reumatismin, oksentelun, punataudin ja erilaisten särkyjen hoitoon sekä kuumeen alentamiseen.
Semovente da 75/18
Semovente da 75/18 oli toisen maailmansodan aikana valmistettu italialainen rynnäkkötykki. Sen pääase oli 75/18 ja se perustui M13/40, M14/41 ja M15/42-panssarivaunujen pohjalle.
Suunnittelu ja piirteet
thumb|vasen|Pohjois-Afrikassa vuonna 1942. thumb|vasen|Tuhoutunut vaunu aavikolla. Italialainen Ansaldo oli kehitellyt L3-panssarivaunuun perustuvan rynnäkkötykin prototyypin jo vuonna 1940, mutta saman vuoden toukokuun ja kesäkuun välillä tutustuttiin Sturmgeschütz III-vaunun suorituyskykyyn. Ansaldolla päätettiin rakentaa keskiraskaaseen vaunuun perustuva rynnäkkötykki, jonka pääase oli 75/18-tykki. Hankkeen toteutus alkoi syyskuussa 1940. Rammikuussa 1941 valmiina oli puinen malli ja helmikuussa ensimmäinen prototyyppi. Rynnäkkötykki hyväksyttiin asevoimien käyttöön ja Ansaldolle annettiin 30:n vaunun tilaus.
Semovente da 75/18 eli 75/18-rynnäkkötykki perustui M13/40-panssarivaunun pohjalle. Tykkitorni ja miehistön tilat uusittiin. Valmiin vaunun korkeus oli 185 cm verrattuna M13/40:n korkeuteen 237 cm. Painoa vaunulla oli noin 13 tonnia. Etupanssarointi koostui kahdesta 25 mm panssarilevystä. Vaunuihin asennettiin myös Marelli RF1CA-radio. Nopeus tiellä oli 32 km/h ja toimintasäde 210 km. Tykki liikkui sivusuunnassa 18° ja pystysuunnassa -12/+22°. Tykin laukauksen lähtönopus oli 425 m/s ja tulinopeus 10 laukaisua minuutissa. Hidas lähtönopeus soveltui hyvin onteloammusten käyttöön. 500 metrin etäisyydeltä sen panssarinläpäisy oli 70 mm. Vaunussa oli mukana 44 ammusta. Ilmi tulleita huonompia ominaisuuksia olivat sirpaloitumiselle taipuvainen tykin panssarointi, mekaaniset ongelmat ja nopeasti kuumentuvat miehistön tilat.
Ensimmäiset 60 vaunua valmistuivat vuonna 1941. Ensimmäistä mallia valmistettiin vuoteen 1942 saakka. Sittemmin alettiin käyttää M14/41-panssarivaunua pohjana. Uusi paino oli 13,5 tonnia ja nopeus tiellä 34 km/h. 6,5 mm Breda 30-pikakivääri vaihdettiin 8 mm Breda 38-konekivääriin, mutta muuten vaunun ominaisuudet säilyivät käytännössä samoina. Vuonna 1942 alettiin rakentaa uuteen M15/42-panssarivaunuun perustuva malli, jota valmistettiin 1942–1943. Vuonna 1943 jälkimmäinen malli sai uuden tykin, jolloin siitä tuli Semovente da 75/34. Valmistusmäärät olivat mallin mukaan M40 60 kappaletta, M41 162 kappaletta ja M42 245 kappaletta.
Käyttö
Semovente da 75/18-vaunun suoritusku´ykyyn oltiin esimerkiksi Libyassa tyytyväisiä. Siinä missä M14/41 oli vuoteen 1943 mennessä teknisesti jälkeenjäänyt vaunu, Semovente da 75/18 oli tykkinsä ja panssaroinninsa puolesta edelleen suorityskykyinen. Kuten muitakaan italailaisia rynnäkkötykkityyppejä, niitä ei kuitenkaan ollut koskaan saatavilla tarpeeksi, jotta nillä olisi ollut suurta vaikutusta taistelukentällä. Italian vaihdettua puolia vaunuja käytettiin saksalaisissa divisioonissa.
Alinen Sulkavanjärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 34 hehtaaria, se on 1,8 kilometriä pitkä ja 900 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 6,9 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Toisveden alueella (35.42), jonka Sulkavanjoen valuma-alueeseen (35.425) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 114,3 metriä mpy.
S Voice
S Voice oli Samsungin älykäs henkilökohtainen avustaja ja tietonavigaattori, joka oli sisäänrakennettuna yli kahteenkymmeneen Samsungin elektroniikkalaitteeseen 2013–2017.
Daniel Kajmakoski
Daniel Kajmakoski (, ; s. 17. lokakuuta 1983 Struga, Jugoslavia) on pohjoismakedonialainen laulaja-lauluntekijä.
Hänen genrejään ovat sekä pop että pop-rock. Kajmakoski tunnetaan todennäköisesti parhaiten siitä, että hän voitti entisen Jugoslavian alueen kattaneen X Factor Adrian ensimmäisen tuotantokauden vuonna 2013.
Marraskuussa 2014 Kajmakoski voitti Skopje Festivalin ja näin ollen hänet valittiin Pohjois-Makedonian (tai tuolloisen Makedonian tasavallan) edustajaksi vuoden 2015 Eurovision laulukilpailuun Wieniin kappaleella Autumn Leaves. Kappale sijoittui semifinaalissa 15. sijalle eikä päässyt finaaliin.
Pikselitiheys
, jossa Mitä suurempi pikselitiheys on, sitä tarkempi samankokoinen kuva on.
Muckanaghederdauhaulia
Muckanaghederdauhaulia on kylä Galwayn kreivikunnassa, Irlannissa. Nimi on iirin kieltä, ja tarkoittaa suomeksi suunnilleen: ”sikasuo kahden meren välissä” tai ”sikaräme suolaisten poukamien välissä”. Muckanaghederdauhaulian uskotaan olevan maailman pisin sataman nimi sekä pisin paikannimi Irlannissa.
Marian legioona
Marian legioona (latinaksi: Legio Mariae) on maailmanlaaja katolinen maallikkojärjestö, joka on saanut inspiraationsa Louis de Montfortin todellista Maria-hartautta käsittelevästä kirjasta. Sen perusti Frank Duff Dublinissa 1921. Vuonna 1927 legioona alkoi levitä kaikkiin Irlannin hiippakuntiin. Vuonna 1928 se levisi Skotlantiin ja 1929 Englantiin. Vuonna 1931 se saapui Amerikkaan, vuonna 1932 Australiaan, vuonna 1933 Afrikkaan, vuonna 1937 Kiinan kautta Aasiaan, vuonna 1940 Filippiineille ja vuonna 1948 Japaniin. Suomessa Marian legioona toimii Helsingissä Pyhän Marian katolisen seurakunnan yhteydessä. Suomeen Legioona on tullut Skotlannin ja Irlannin kautta.
Strömsån
Strömsån on Ruotsissa Länsi-Götanmaan läänissä virtaava 800 metriä pitkä joki, joka kuuluu Strömsånin vesistössä sen pääuomaan loppuosaan. Vesistön pääuoman pituus on 32 kilometriä ja sen valuma-alueen pinta-ala on 256 neliökilometriä. Se laskee Pohjanmeren Skagerrakiin Strömstadin keskustassa.
Joen kulku ja pääuoma
Joki on hyvin lyhyt ja se laskee Strömsvattnetin vedet kapeaan saaristoon. Joen rannat ovat taajaman katuja ja sen penkat ovat muuraamalla vahvistettuja. Joen alaosassa sijaitsee laitureita veneitä varten.
Teidenpilviretama
Teidenpilviretama (Spartocytisus supranubius) on hernekasvien (Fabaceae) heimoon kuuluva pensas. Sitä kasvaa endeemisenä eli kotoperäisenä Teiden rinteillä Teneriffalla ja La Palmalla Kanariansaarilla.
Varsi ja lehdet
Teidenpilviretama kasvaa puolipallon muotoiseksi pensaaksi. Sen korkeus voi olla 3 metriä. Sillä on ikivihreät oksat. Se pudottaa lehtensä ennen talvehtimistaan.
Kukat ja hedelmät
Teidenpilviretaman kukat ovat valkoiset tai punertavan valkoiset. Ne ovat tiheissä kukinnoissa oksien kärjissä. Sen kukat ovat tuoksuvia ja niissä on runsaasti mettä. Hedelmät ovat palkoja.
Se on yksi alueen tärkeimmistä kasveista mehiläisille ja muille pölyttäjille, jotka keräävät siitä mettä ja siitepölyä.
Kasvupaikat ja levinneisyys
Teneriffan lisäksi teidenpilviretamaa kasvaa myös La Palman rinteillä, mutta vähemmän. Se kasvaa 2 000–2 200 metrin korkeudella ja mistä sen tieteellinen nimi on johdettu; – yläpuolella,  – pilvien.
Teidenpilviretaman uhat
Teiden kansallispuistoon tuodaan joka vuosi 3 000 tarhamehiläisen (Apis mellifera) pesää. Nämä tarhamehiläiset kilpailevat kotoperäisten pölyttäjien kanssa medestä ja siitepölystä.
Tarhamehiläisiä ei pidetä laadullisesti hyvinä pölyttäjinä ja niiden läsnäolo saattaa heikentää siementen ja taimien elinkelpoisuutta sekä lisää sisäsiittoisuutta. Tarhamehiläiset vierailevat usein kuningatarneidonkielen ja teidenpilviretaman kukissa. Näiden kasvien lisääntymiskyky on heikentynyt sen jälkeen, kun mehiläisiä alettiin käyttää pölyttäjinä.
Greg Egan
Greg Egan (syntynyt 20. elokuuta 1961) on australialainen tieteiskirjailija ja ohjelmoija. Egan erikoistuu kovan science fictionin kirjoittamiseen. Hänen teoksissaan yleisiä teemoja ovat matematiikka, genetiikka ja tekoälyt.
Teokset (valikoima)
Permutation City sai vuonna 1995 John W. Campbell Memorial Award-palkinnon. Eganin novelli Oceanic voitti Hugo-, Locus- ja Asimov's Readers-palkinnot vuonna 1998.
Latinalainen silta
Latinalainen silta (bosniaksi, kroatiaksi ja serbiaksi:Latinska ćuprija), vuosina 1918–1992 nimeltä «Principov silta», myös «Princip-silta» tai «Gavrilo Princip -silta» on Sarajevon historiallisen Baščaršija-basaarin läheisyydessä vanhan kaupungin Stari Gradin laidalla Miljacka-jokea ylittävä kivinen holvisilta.
Se on kaupungin vanhin, pituudeltaan noin 39 metriä pitkä ja nykyisin vain jalankulkijoiden käyttöön tarkoitettu silta.
Tyyliltään Osmanien arkkitehtuuria edustava kaareva Latinalainen silta on yksi Sarajevon kahdestatoista kivi- ja yksi kolmesta useampiaukkoisesta sillasta, jotka ovat säilyneet tähän päivään saakka. Kaupungin keskustaa halkovan Miljackan lukuisista silloista juuri tällä sillalla on ollut ratkaiseva rooli Euroopan historiassa. Silta on Sarajevon yksi tärkeimmistä nähtävyyksistä, koska sen kupeessa 19-vuotias serbialainen Gavrilo Princip ampui kuuluisat Sarajevon laukaukset kesäkuussa vuonna 1914, jolloin alkunsa sai I:seen maailmansotaan johtanut tapahtumasarja. Sillan lähellä olevan rakennuksen julkisivuun kiinnitetty muistolaatta osoittaa sitä paikkaa, jossa Itävalta-Unkarin kruununperillinen Frans Ferdinand ja hänen vaimo Sophie salamurhatiin. Toisena päivänä heinäkuuta vuonna 1999 Sarajevon Latinalainen silta kirjattiin Bosnia-Hertsegovinan kansallisten muistomerkkien väliaikaiseen luetteloon ja syyskuussa vuonna 2004 tämä historiallinen rakennus nimettiin valtion kansalliseksi muistomerkiksi. Sillan koriste-elementteinä tunnetut aukot pylväissä löytyvät myös valkoisesta kaaresta Sarajevon vaakunassa.
Sijainti
Kansallinen muistomerkki Latinalainen silta sijaitsee Sarajevossa, Stari Gradin alueella Baščaršija-basaarin vieressä kaupungin salamurhamuseon välittömässä läheisyydessä. Miljackan vasemmalla rannalla Latinalaisen ja Ćumurija- sillan välissä sijaitsee toinenkin kansallinen muistomerkki, At Mejdan-puisto ja arkeologinen alue. Latinalainen silta sijaitsee myös lähellä Bistrik-katua, jonka viereen jää Bosnia ja Hertsegovinan tiede- ja taideakatemia ja lähempänä Miljackan joenrantaa sijaitsi Turkin Sarajevon sotilaallinen-hallinnollinen keskus. Sekä At Mejdan-puisto, seitsemän veljen hautakammio-palvontapaikka, hadži Sulejman Čokadžijan moskeija vasemmalla että Ferhat-Pašan moskeija ja Dubrovnikin kauppiaiden siirtokunta oikealla korostivat Latinalaisen sillan asemaa kaupungin laajemmassa yleiskaavassa.
Sarajevon kansainväliseltä lentoasemalta on sillalle 9,8 ja linja-autoasemalta 3,4 kilometrin matka.
Nimi ja historia
Sillan nimi «Latinska Ćuprija» (turkinkielinen: Frenkluk cupri) tuli Miljacka-joen vasemmalla rannalla Latinalaisen ja Ćumurija-sillan väliin jääneen Latinluk-nimisen katolisen asuinkorttelin mukaan. Alueelle asettui kroatialaisia työsiirtolaisia ja -mestareita Dubrovnikista, kauppiaita ja käsityöläisiä varsinkin 1800-luvulla. Myöhemmin täällä asui enimmäkseen Sarajevon katolilaisia, joten paikallinen väestö kutsui tätä kaupunginosaa läheiseen luostariin suuntautuvien munkkien latinankielisen puheen innoittamana nimellä Latinluk ja siltaa «latinalaiseksi». Alueen virallisempi nimi oli turkinkielisissä lähteissä käytetty Frenklul (Franačka) mahala, joten asiakirjoissa silta oli tunnettu nimellä «Frenklukin silta» («Frenkluk Chupriya» t. «Frenklik-küpru»). Miljackan laaksossa sijaitseva kaupunki kasvoi nopeasti 1500-luvun alkupuolella kuvernöörien Mehmed-beg Minetović, Ajaz-beg i Firuz-beg, erityisesti Gazi Husref-beg ja Gazi Husref-beg, muiden valtiomiesten ja taloudellisesti vauraiden kansalaisten myötävaikuttamana. Erittäin intensiivinen rakentaminen Latinlukin (nykyinen Ulica Branilaca-alue) sekä Bistrikin alueella edellytti uuden sillan suunnittelua näiden kahden kaupunginosan väliin, joten Carevan ja Skenderijan (Eiffel- tai rautaisen Skenderijan) siltojen jälkeen valmistui kolmas tunnettu Sarajevon silta nykyisen Latinalaisen sillan paikalle. Bosnia-Hertsegovinan kansallisen kulttuuriperinnön edistämiskomission julkaiseman historiallisen muistomerkin kuvauksen mukaan ensimmäinen maininta tästä sillasta löytyy vuodelta 1541 Sandžakin bosniankielisessä väestölaskennassa, jossa: ””joku sarač Husein Širmerdovin poika rakensi sillan Mehmed-beg Minetovićan naapurustoon”. Luettelosta ei käy ilmi, oliko kyseessä puu- vai kivisilta, mutta annettujen tietojen perusteella voidaan olettaa, että «Sarač-Huseinin silta» todennäköisesti sijaitsi nykyisen Latinalaisen sillan paikalla. Myöhempien tietojen mukaan voi päätellä, että se oli puinen silta, joka purettiin pian, kun kirjauksessa vuodelta AH 973 (v. 1565) selviää, että tässä kohti Sarajevossa oli jo Ali Ajni-begin rakentama kivisilta. Samassa yhteydessä mainitaan myös hadži Alija Turalić, joka antoi 410 akçea tämän sillan rakentamiseen”.
Jälleenrakennus aloitettiin menehtyneen kauppiaan hadži Abdullah-aga Brigan varoista, joka yleisen tavan mukaan testamenttasi kolmanneksen koko omaisuudestaan hyväntekeväisyyteen. Joten 13. joulukuuta 1797 Sarajevon useat merkittävät kansalaiset ehdottivat mainituista varoista mm. Latinalaisen sillan uudelleenrakentamista. Latinalainen silta sellaisena kuin näemme sen tänään, rakennettiin vuonna 1798, jolloin pengerteen rakennustöiden yhteydessä se menetti viidennen kaarensa. Myös sen ympäristö muuttui merkittävästi ja sen viereen rakennettiin kaksi taloa, joissa oli kauppoja ja joiden tulot käytettiin rakennuksen tuleviin korjauksiin. Joidenkin lähteiden mukaan vuosi, jolloin silta sai lopullisen muotonsa, voidaan laskea sanan «Briga» numeerisista arvoista ja se on 1213, joka islamilaisen kalenterin mukaan vastaa vuotta 1798 t. 1799. Sillan entisöinnistä on myös säilynyt kaksi kronogrammia, joista toisen on koonnut Sarajevon kadi Mehmed Emin Isević. Tämä kronogrammi veistettiin kivilaatalle, jota pidettiin sillalla vuoteen 1886 saakka, jolloin vilkkaan liikenteen takia siltaa jouduttiin laajentamaan ja lisäämään siihen kävelytie. Silloin kirjoituslaatta otettiin alas ja varastoitiin Sarajevon kansallismuseoon. Jotkut silloisista oppineista ehdottivat, että sillan nimeksi tulisi «Brigan silta» lahoittajan sukunimen mukaan. Vuonna 1914 Miljackan oikealla rannalla sillan pohjoispuolisessa päässä opiskelija Gavrilo Princip salamurhasi Itävallan ja Unkarin valtaistuimen perillisen Frans Ferdinandin ja hänen vaimonsa. Vuonna 1918 Bosnia ja Hertsegovina liitettiin Serbien, kroaattien ja sloveenien ja vuodesta 1929 alkaen Jugoslavian kuningaskuntaan. Gavrilo Principiä pidettiin ns. «Grande Serbian» sankarina maata hallitsevan serbialaisen eliitin toimesta ja samana vuonna 1918 silta nimettiin salamurhaajan sukunimen mukaan «Principovin sillaksi». Natsi-Saksan ja itsenäistynyt Kroatian miehityksen aikana vuosina 1941–1945 sillalle palautettiin «Latinalaisen sillan» nimi. Vapautumisen jälkeen sosialistinen hallinto teki Gavrilo Principistä uudelleen «Jugoslavian sankarin» ja palautti sillalle senmukaisen nimen. Titon kuoleman jälkeen vuonna 1980 Principovin sillasta kehittyi vähitellen serbialaisten kansallismielisten halujen symboli Sarajevon sydämessä. Helmikuussa vuonna 1991 parlamentaarisen keskustelun aikana suorassa Jugoslavian televisio-ohjelmassa Bosnia-Hertsegovinan itsenäisyyttä kannattavan edustajan mukaan: "Itsenäisessä Bosnia-Hertsegovinassa koskaan silta ei kanna terroristin nimeä". Joten sillalle palautettiin sen historiallinen nimi Jugoslavian kansanarmeijan 2. sotilaspiirin, myöhemmin Bosnian serbiarmeijan aloittaman piirityksen ensimmäisinä päivinä huhtikuussa 1992. Piirityksen aikana vaurioitunut Latinalainen silta kunnostettiin vuosina 2003-2004.
Sillan kuvaus
Latinalainen silta on arkkitehtuuriltaan ja rakenteiltaan samanlainen kuin vähän myöhemmin rakennettu Šeher-Ćehajan silta. Se näyttää epäsymmetriseltä, jossa kaaren korkein mutka on lähempänä joen oikeapuolista rantaa. Sillan ulkonäköä muutettiin 1800-luvun lopulla senaikaisen liikenteen tarpeisiin soveltamisista johtuvasti ja se sai erilaisen geometrisen muodon. 1500-luvun arkkitehtien luoman alkuperäisen symmetrisen rakennuksen, jonka viiden kaaren korkeus kasvoi tasaisesti kohti keskiosaa, oletetaan hävinneen oikeapuolisen holvin rantapengermään hautaamisen myötä joen virtauksen säätelemisen aikaan. Lisäksi silta sai myös jalankulkijoille tarkoitettuja käytäviä ja ulokkeita, itävaltalaisista graniittikuutioista jalkakäytäväpäällysteen ja rautaisen kaiteen.