cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Osmo Lindeman
Lindeman opiskeli sävellystä Sibelius-Akatemiassa Nils-Eric Fougstedtin johdolla ja Münchenissä Carl Orffin johdolla ja perehtyi elektroniseen musiikkiin muun muassa Varsovassa sekä Illinois'n ja Columbian yliopistossa Yhdysvalloissa. Vuonna 1972 hän voitti kansainvälisen nykymusiikkiseuran ISCM:n (International Society for Contemporary Music) sävellyskilpailun ensimmäisen palkinnon teoksella Ritual. Elektronisen musiikin sävellystyön hän teki kotiinsa rakentamassaan studiossa. Lindeman toimi Sibelius-Akatemian teoreettisten aineiden lehtorina vuosina 1961–1983 ja kirjoitti teoksen Elektroninen musiikki.
Tummapapurikko
Tummapapurikko (Pararge maera) on täpläperhosten heimoon ja heinäperhosten alaheimoon kuuluva keskikokoinen päiväperhonen. Laji esiintyy palearktisella alueella.
Bloom 06
Bloom 06 on italialainen italodance-genren musiikkia tekevä yhtye joka ennen tunnettiin Eiffel 65:na. Ainoa ero entiseen yhtyeeseen on Eiffelin DJ:n, Gabry Ponten pois jääminen. Gabryn pois jäätyä Eiffel 65 jatkoi vielä toimintaansa, mutta ei enää julkaissut yhtään albumia. Nimi ei olisi muuten vaihtunut, mutta yhtye päätti perustaa oman studion Blue Boys ja erota Bliss Corporationista (Bliss Co.), ja näin ollen vanha "brändi" jäi BlissCoon.
Tummapapurikko
Levinneisyys
Tummapapurikko esiintyy Pohjois-Afrikasta ja Länsi-Euroopasta Venäjälle, Anatolian ja Syyrian kautta Iraniin ja idässä Keski-Aasiaan ja Himalajalle. Pohjois-Euroopassa levinneisyysalue ulottuu Fennoskandian keskiosiin saakka. Suomessa tummapapurikko esiintyy runsaimmin maan etelä- ja keskiosissa.
Jan Klabbers
Johannes Antonius Maria (Jan) Klabbers (s. 13. elokuuta 1963 Heumen, Alankomaat ) on hollantilainen kansainvälisen oikeuden professori ja Suomen Akatemian rahoittaman Globaalin hallinnan tutkimuksen huippuyksikön johtaja Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa. Hän on myös Erik Castrén -instituutin varajohtaja. Hän on aiemmin työskennellyt useissa eri tehtävissä Amsterdamin yliopistossa, josta hän on myös väitellyt tohtoriksi. Hänet valittiin marraskuussa 2012 Suomen Akatemian uuteen Martti Ahtisaari -akatemiaprofessorin virkaan 2013 alkavalle viisivuotiskaudelle.
Tummapapurikko
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|vasen|180px|Koiras pienoiskuva|vasen|180px|Naaras Tummapapurikon etusiiven pituus on yleensä 23–28 mm. Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 40–51 mm. Naaraat ovat keskimäärin koiraita kookkaampia. Siipien yläpuolen pohjaväri on mustanruskea. Etusiiven yläpuolella on iso valkoteräinen kärkisilmätäplä, joka voi joskus olla kaksiteräinen.
Bloom 06
Bloom 06 on julkaissut kaksi albumia, viisi singleä ja kaksi EP:tä, Eiffel 65-nimen alla aloitettu Crash Test julkaistiin vuoden 2006 lopulla nimellä Crash Test 01. Ensimmäinen single oli In the City, joka on sama kappale kuin Torinon talviolympialaisten 2006 tunnusmusiikki Eiffel 65:n Living in My City, mutta siihen on lisätty lauluosuuksia. Tämä single julkaistiin syyskuussa 2006.
Jan Klabbers
Klabbersia pidetään yhtenä maailman johtavista asiantuntijoista niin kansainvälisen sopimusoikeuden kuin kansainvälisten organisaatioiden oikeuden alalla. Hän on julkaissut aiheista useita kirjoja ja artikkeleita, joista merkittävimpiä ovat muun muassa The Concept of Treaty in International Law (1996), Treaty Conflict and the European Union (2008), An Introduction to International Institutional Law (2nd ed. 2009), ja International Law (2013). Viime aikoina hän on työssään pyrkinyt löytämään uusia lähestymistapoja kansainvälisen oikeuden tutkimukseen yhdistämällä siihen hyve-etiikan tutkimusta.
Klabbers on viime vuosina toiminut myös vierailevana professorina/tutkijana lukuisissa yliopistoissa ja instituuteissa. Näihin kuuluu muun muassa Hofstra University School of Law (2007), Graduate Institute of International and Development Studies, Geneve (2008, 2013), Straus Institute for the Advanced Study of Law and Justice, New York University Law School (2009–2010) ja University of Paris Panthéon-Assas (Paris II; 2011). Hän on myös saanut palkintoja opetustaidoistaan.
Bloom 06
Bloom 06:n musiikkityyli eroaa perinteisestä italodancesta ja Eiffel 65:n tyylistä jonkin verran, sillä nyt on tarkoitus käyttää myös sähkökitaraa, tavallisia rumpuja ja bassoa. Tietokoneet, mikserit ja syntetisaattorit ovat kuitenkin edelleen tärkeässä osassa. Nyt myös Maurizio Lobina taustalaulaa joitain kappaleita.
Tummapapurikko
Lentoaika ja elintavat
Lentoaika on nimialalajilla levinneisyysalueen eteläosissa kahtena sukupolvena touko–kesäkuussa ja elo–syyskuussa. Levinneisyysalueen pohjoisosissa lentää yksi sukupolvi yleensä kesä–heinäkuussa. Pohjois-Afrikan alalajilla lentoaika on kesä–heinäkuussa yleensä yhtenä sukupolvena, mutta satunnaisesti myös toisena sukupolvena myöhemmin. Suomessa runsain lentoaika ajoittuu kesäkuun lopulta heinäkuun jälkipuoliskolle. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana.
Bloom 06
Ensimmäinen albumi, Crash Test 01, julkaistiin 13. lokakuuta 2006.
Heinäkuussa 2007 Bloom 06 teki kaksi remixiä italiassa kesähiteiksi nousseista biiseistä, Basta Poco (Vasco Rossi) ja Un Kilo (Zucchero).
Tummapapurikko
Ravintokasvi
Toukan ravintokasveja ovat nadat (Festuca), esimerkiksi nurminata (Festuca pratensis), sorsimot (Glyceria) ja nurmikat (Poa), esimerkiksi kylänurmikka (Poa annua).
Bloom 06
Yhtyeen toisen albumin, Crash Test 02:n julkaisu viivästyi vuoden 2008 keväälle ja ilmestyi lopulta toukokuun 23. päivä. Kappaleita tällä albumilla on sekä englanniksi että italiaksi. Albumin henki muistuttaa vanhaa Eiffel 65:sta.
Heidän alkuperäinen ryhmänsä, Eiffel 65, on muodostettiin uudestaan kesäkuussa 2010.
Huuliharppukostaja
Huuliharppukostaja on Sergio Leonen ohjaama yhdysvaltalais-italialainen eeppinen lännenelokuva vuodelta 1968, joka lasketaan kuuluvaksi italowesterneihin ja on niistä merkittävin ja myös ajallisesti sen huipentuma. Pääosissa näyttelevät perinteisesti konnan rooleja näytellyt Charles Bronson, Claudia Cardinale ja yhdysvaltalaisen lännenelokuvan hyvän miehen ikoni Henry Fonda, joka poikkeuksellisesti näyttelee elokuvan konnaa, sadistista ja kylmäveristä murhaajaa.
Dollaritrilogian menestyksen takia Paramount suostui rahoittamaan Leonen uuden elokuvan. Siitä ei kuitenkaan tullut Yhdysvalloissa taloudellista menestystä. Lisäksi Yhdysvalloissa elokuvasta oli leikattu pois 25 minuuttia. Kaupallinen epäonnistuminen vaikutti myös Leonen ohjaajanuraan. Hän ohjasi sen jälkeen vain kaksi elokuvaa, vähemmälle huomiolle jääneen italowesternin Maahan, senkin hölmö! (1971) ja mestariteoksena pidetyn gangsterielokuvan Suuri gangsterisota (1984).
Huuliharppukostajaa poikkeaa dollaritrilogiasta pyrkimyksessä realismiin ja kunnianosoituksena perinteiselle westernille. Siinä on viittauksia moniin lajin klassikoihin, kuten Fred Zinnemannin Sheriffiin ja George Stevensin ohjaukseen Etäisten laaksojen mies. John Ford -vaikutteita on erämaan ja sivistyksen ristiriitaa käsittelevä teema. Fordilaisia vaikutteita on myös maiseman käyttö dramaturgisena elementtinä. Sitä on luonnehdittu oopperamaiseksi elokuvaksi, jonka teho on ennen muuta visuaalisesti erityisen vaikuttavassa laajakangaskuvauksessa, perinteiselle lännenelokuvalle epätavallisissa henkilöhahmoissa ja Ennio Morriconen musiikissa, jonka ansiosta Villi länsi kohoaa elokuvakriitikko Pertti Avolan mukaan fyysisen tilan ohella henkiseksi tilaksi.
Arto Pajukallio arvioi kritiikissään pitkittyvän aloituskohtauksen yltävän absurdeihin ulottuvuuksiin ja itse elokuvan tutkivan lännen valloituksen sekä samalla myös kapitalismin historiaa. Bronsonin näyttelijäntyötä pidetään hillittynä ja Morriconen musiikkia unohtumattomana.
Suomen elokuvatarkastamon vaatimuksesta elokuvasta leikattiin Suomessa 4 minuuttia 12 sekuntia eli 115 metriä. Siitä poistettiin pojan ampuminen ja miehen kidutus mankelissa sekä lyhennettiin kuolevan johtajan ryömimistä savikuopassa ja huuliharppukostajan veljen hirttämistä. Huuliharppukostaja oli Suomessa vuoden 1970 katsotuin ulkomainen elokuva 222 601 katsojallaan.
Juoni
Päähenkilön (Charles Bronson) nimeä ei kerrota koko elokuvan aikana, vaan hänestä käytetään yksinkertaisesti nimitystä Harmonica (Huuliharppu), joka viittaa hänen mukanaan kantamaansa huuliharppuun.
Harmonica saapuu junalla pieneen kaupunkiin tapaamaan Frank-nimistä miestä (Henry Fonda). Frank on palkannut rosvojoukon järjestämään huuliharppumiehelle ansan. Huuliharppumies kuitenkin surmaa Frankin kätyrit. Samaan aikaan Frank ja hänen kumppaninsa surmaavat Sweetwater Ranch -nimisellä tilalla rauhallista elämää viettävän McBainin perheen. Kaupunkiin saapuu nuori Jill McBain (Claudia Cardinale), joka oli tulossa miehensä luokse. Päästyään Sweetwater Ranchille hän huomaa, mitä on tapahtunut. Sheriffi ilmoittaa epäilevänsä murhista Cheyenne-jengiläisiä, jotka pukeutuvat pitkiin ruskeisiin takkeihin. Motiivi on kuitenkin epäselvä. Jill päättää jäädä asumaan tilalle yksin.
Cheyenne-jengiläisten johtaja (Jason Robards) ei ilahdu saamastaan julkisuudesta. Häntä kiinnostaa, kuka on lavastanut hänet ja hänen kaverinsa syyllisiksi. Häntä myös arveluttaa huuliharppumiehen salaperäisyys, joten hän alkaa selvitellä miehen taustoja.
Roolitus
thumb|300px|Charles Bronson ja Claudia Cardinale elokuvan maisemissa Henry Fonda ei ensin ollut halukas ottamaan Frankin roolia, joten Leone lensi New Yorkiin taivuttelemaan häntä: "Kuvittele tämä: kamera kuvaa asemiestä vyötäisistä alaspäin, kun hän vetää aseensa ja ampuu juoksevan lapsen. Kamera kuvaa ylöspäin ampujan kasvoihin ja ... se on Henry Fonda." Tapaamisen jälkeen Fonda soitti ystävälleen Eli Wallachille, joka neuvoi hyväksymään "elämäsi tarjouksen".
Fonda tuli kuvauspaikalle parrakkaana ja ruskeissa piilolinsseissä. Näiden hän oli arvellut sopivan hyvin roolihahmon pahuuteen ja auttavan yleisöä hyväksymään hänet "uutena Fondana" näyttelemässä pahaa henkilöä. Leone käski poistamaan piilolasit ja ajamaan parran. Leonen mielestä juuri Fondan siniset silmät kuvastavat parhaiten tappajan jäänkylmää luonnetta. Rooli oli ensimmäisiä, joissa yksi tärkeimmistä näyttelijöistä esittää elokuvan antagonistia.
Huuliharppukostajan roolia tarjottiin aluksi Clint Eastwoodille; hänen kieltäydyttyään Leone palkkasi Charles Bronsonin, joka taas oli aikaisemmin kieltäytynyt Nimettömän (Nobody) miehen roolista Kourallinen dollareita -elokuvassa. James Coburn oli ehdolla rooliin, mutta palkkiopyyntö oli liian suuri.
Robert Ryan hyväksyi aluksi sheriffin roolin, mutta vetäytyi pois saatuaan suuremman roolin Sam Peckinpahin Hurjaan joukkoon.
Mortonin rooliin pyydettiin Enrico Maria Salernoa ja Robert Hosseinta. Hossein otti tarjouksen vastaan mutta joutui vetäytymään teatteriproduktioiden takia. Rooliin valittu Gabriele Ferzetti sanoo DVD-haastattelussa sitä yhtenä parhaimmistaan, "kohtalokseen ('Fate, Destiny')".
Veniamin Soldatenko
Veniamin Vasiljevitš Soldatenko (, 4. tammikuuta 1939 Shkurovka, Pohjois-Kazakstanin alue, Kazakstanin SNT – 15. heinäkuuta 2023 ) oli Neuvostoliittoa edustanut kilpakävelijä, jonka matkana oli pääasiassa 50 kilometriä. Vuodesta 1991 lähtien Soldatenkolla oli Kazakstanin kansalaisuus.
Soldatenko saavutti hopeaa Münchenin 1972 olympialaisissa 50 kilometrin kävelyssä. Vuonna 1976 ei 50 kilometrin kävely kuulunut olympiaohjelmaan, joten sitä varten järjestettiin Ruotsin Malmössä maailmanmestaruuskilpailut. Siellä Soldatenko voitti maailmanmestaruuden. Soldatenko on lisäksi saavuttanut EM-kilpailuissa kultaa vuonna 1971, hopeaa vuonna 1978 ja pronssia vuonna 1969.
Eugène Ysaÿe
thumb|Eugène Ysaÿe Eugène-Auguste Ysaÿe (16. heinäkuuta 1858 – 12. toukokuuta 1931) oli belgialainen viulisti, säveltäjä ja kapellimestari. Hän aloitti viulunsoiton nelivuotiaana isänsä johdolla. Hänen myöhempiä opettajiaan olivat Joseph Massart, Henryk Wieniawski ja Henri Vieuxtemps. Ennen solistiuraansa hän toimi Berliinin filharmonikkojen konserttimestarina ja tutustui sitä kautta aikansa suuriin muusikoihin, kuten Joseph Joachim, Franz Liszt, Clara Schumann ja Anton Rubinstein, jonka kanssa hän teki konserttikiertueenkin. Solistiuransa hän aloitti 27-vuotiaana, ja seuraavana vuonna hänestä tuli Brysselin konservatorion viulunsoiton professori. Hänen tunnetuimpia oppilaitaan olivat Josef Gingold, alttoviulisti William Primrose, Louis Persinger, Alberto Bachmann ja Mathieu Crickboom. Hänen tunnetuimpia sävellyksiään ovat kuusi sooloviulusonaattia op. 27.
Spektriluokka
thumb|200px|Spektriluokan M0III punaisen jättiläisen [[spektri.]] Spektriluokka (myös spektrityyppi) on tähtityyppi, joka päätellään tähden spektristä. Spektri riippuu pääosin tähden pintalämpötilasta. Eri lämpötiloissa eri tavoin virittyvä kaasu luo erilaiset spektriviivat.
Lämpötila vaikuttaa myös tähden väriin. Spektriluokassa on monesti merkitty myös tähden kirkkaudesta riippuva luminositeettiluokka. Aurinko on keltainen G2V-luokan pääsarjan tähti. Niinpä Auringon pääluokka on G, alaluokka 2 ja luminositeettiluokka V, pääsarja. Spektriluokissa voi olla myös lisämuunnelmia. Ne merkitään pienillä kirjaimilla. Esimerkiksi punaisen kääpiötähden spektri voi olla vaikkapa M5eV. Tässä e tarkoittaa emissioviivoja.
Historia
Tähtien spektreistä saatiin ensimmäisiä valokuvia 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kuvia oli jo niin paljon, että tähtiä voitiin alkaa luokitella niiden spektrien ulkonäön mukaan. Annie Jump Cannon teki Yhdysvalloissa Harvardin yliopistossa ensimmäisen luokittelun tutkittuaan yli 200 000 tähden spektrin. Hänen luokkansa olivat aakkosjärjestyksessä (A, B, C, D....) spektrin ulkonäön mukaan, mutta järjestystä muutettiin, kun ymmärrettiin niiden riippuvan lämpötilasta. Luokat järjestettiin laskevan lämpötilan mukaan, kun osa hylättiin ja loput laitettiin tähän järjestykseen: O, B, A, F, G, K, M ja kukin niistä jaetaan vielä kymmeneen osaan numeroilla 0–9> O-luokan tähdet ovat kuumimpia, pintalämpötilaltaan jopa 35 000 kelviniä ja viileimpiä M-luokan tähdet, jotka ovat lämpötilaltaan noin 3 000 kelviniä.
Eri spektriluokkien pääsarjan tähdet
thumb|250px|Pääsarjan tähtien sekä jättiläistähtien suhteellinen kokovertailu. Pääsarja on pisin ajanjakso tähden kehityksessä. Aurinko kuuluu pääsarjaan eli kirkkausluokkaan V.
Luminositeettiluokat
thumb|200px|Tähden luminositeettiluokat ja spektriluokat [[HR-kaaviossa, jossa vaaka-akselina on tähden väriä kuvaava väri-indeksi, ja pystyakselina absoluuttinen visuaalinen magnitudi eli kirkkaus.]]
Tähtien spektriluokitteluun kuuluu myös luminositeettiluokitus, joka merkitään roomalaisilla numeroilla seuraavasti:
Tämä kirkkauteen perustuva luokittelu kehitettiin 1900-luvun puolivälissä Yerkesin observatoriossa täydentämään Harvardin luokittelua.
Huomautukset
<references group="lower-alpha"/>
Juhana Yrjö I
Juhana Yrjö I (5. maaliskuuta 1585 Dresden – 8. lokakuuta 1656 Dresden) oli Saksin vaaliruhtinas vuosina 1611–1656. Kolmikymmenvuotisen sodan aikana hän toimi vaa’ankielenä Saksan protestanttien ja katolisten välillä. Ruotsin liityttyä sotaan vuonna 1630 hän pyrki yhdistämään Saksan luterilaiset sodan kolmanneksi osapuoleksi, mutta liittyi sittemmin Ruotsin puolelle. Solmittuaan erillisrauhan keisarin kanssa vuonna 1635 hän soti uudelleen tämän rinnalla.
Ennen sotaa
Juhana Yrjö I oli vaaliruhtinas Kristian I:n nuorempi poika, joka tuli vaaliruhtinaaksi 26-vuotiaana vanhemman veljensä Kristian II:n kuoltua yllättäen vuonna 1611. Juhana Yrjö tähtäsi Saksan protestanttisten ruhtinaiden johtajaksi, mutta koska hän piti Pfalzin vaaliruhtinaskuntaa ja Wettinien toisen sukuhaaran hallitsemia Saksin ruhtinaskuntia oman vaaliruhtinaskuntansa kilpailijoina ja suhtautui vihamielisesti kalvinismiin, omaksui hän ystävällismielisen ja lojaalin suhtautumisen katolisiin Habsburg-sukuisiin keisareihin, mikä loi hajaannusta Saksan protestanttien keskuuteen.
Juhana Yrjö oli kuuluisa järjestämistään suurista juhla-aterioista sekä metsästysretkistä ja hänen väitetäänkin ampuneen 150 000 riistaeläintä elämänsä aikana. Hän oli myös innokas oluenjuoja, josta sai liikanimen ”juoppo”.
Kolmikymmenvuotinen sota
Kolmikymmenvuotisen sodan puhjettua vuonna 1618 Juhana Yrjö I tarjosi aluksi Ferdinand II:lle apua Böömissä puhjenneen protestanttien kapinan kukistamiseen, mikäli hän saisi vastineena osan Lausitzin alueesta. Seuraavana vuonna Juhana Yrjö myös tuki keisarinvaalissa Ferdinand II:n valintaa keisariksi ja kieltäytyi itselleen tarjotusta Böömin kruunusta. Hän jatkoi koko seuraavan vuosikymmenen keisarin liittolaisena muita protestanttisia valtioita vastaan käydyssä sodassa. Ferdinand II:n katolisen kirkon etua ajanut politiikka ja vuoden 1629 restituutioedikti kuitenkin vieraannuttivat Juhana Yrjön. Hän kutsui vuonna 1631 Saksan protestanttiset ruhtinaat koolle Leipzigiin, jossa nämä muodostivat niin sanotun Leipzigin liiton tavoitteenaan puolueettomuus sodassa. Saman vuoden syksyllä keisarillisten joukkojen komentaja Johann Tilly vaati saada hyökätä Saksin maiden halki Pohjois-Saksaan saapunutta Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolfin armeijaa vastaan. Juhana Yrjö ei antanut lupaa, ja kun Tilly lähti etenemään tästä välittämättä, Juhana Yrjö solmi 11. syyskuuta liiton Kustaa Aadolfin kanssa. Kuusi päivää myöhemmin he löivät yhdessä Tillyn armeijan Breitenfeldin taistelussa.
Juhana Yrjö eteni tämän jälkeen Böömiin, jonka hän tilapäisesti valtasi takaisin keisarillisilta joukoilta. Keisarin vastahyökkäys siirsi sodan vuonna 1632 takaisin Saksin alueelle. Saksilaisten ja ruotsalaisten kärsittyä murskatappion Nördlingenin taistelussa syyskuussa 1634 Juhana Yrjö aloitti rauhanneuvottelut. Lopputuloksena oli 30. toukokuuta 1635 solmittu Prahan rauha, jonka myötä hän palasi takaisin keisarin liittolaiseksi ja lupasi auttaa Ruotsin ja Ranskan armeijoiden karkottamisessa Saksan alueelta. Vastineeksi keisari lupasi peruuttaa restituutioediktin ja antaa Saksille Ylä- ja Ala-Lausitzin. Ruotsalaiset taas kostivat lähettämällä armeijansa seuraavina vuosina hävittämään erityisesti Saksia. Juhana Yrjö solmi lopulta syyskuussa 1645 Ruotsin kanssa aselevon Kötzschenbrodassa. Sodan päättäneessä vuoden 1648 Westfalenin rauhassa hän sai varmistettua Lausitzin sekä kirkollisesti hallittujen Meissenin, Merseburgin ja Naumburgin kaupunkien liittämisen Saksin vaaliruhtinaskuntaan.
Perhe
Juhana Yrjön ensimmäinen puoliso oli Württembergin herttua Fredrik I:n tytär Sibylla Elisabet, joka kuoli kahden vuoden avioliiton jälkeen vuonna 1606. Toinen puoliso oli vuodesta 1607 Brandenburgin rajakreivi Albrekt Fredrikin tytär Magdalena Sibylla, jonka kanssa hän sai yhdeksän lasta. Juhana Yrjö määräsi vuonna 1652 valtakuntansa jaettavaksi neljän poikansa kesken. Vaaliruhtinaan arvo periytyi vanhimmalle pojalle Juhana Yrjö II:lle, kun taas August sai Saksi-Weissenfelsin, Kristian Saksi-Merseburgin ja Morits Saksi-Zeitzin herttuakunnan.
Luettelo Jämijärven julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Jämijärven julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Jämijärven kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Induksenkohistani
Induksenkohistani on Pakistanin Khyber Pakhtunkhwan provinssin Kohistanin piirikunnassa Indus-joen länsirannalla, Induksen ja Swatin yläjuoksujen vuoristokylissä puhuttava dardilainen kieli. Kielellä arvioidaan olevan noin 200 000 tai 220 000 puhujaa. Induksenkohistania kirjoitetaan arabialaisilla kirjaimilla.
Puhujilla itsellään ei ole yhtenäistä nimitystä kielelleen. Toisinaan käytetään nimitystä abasin kostayn (induksenkohistani), mutta yleensä eri asutuskeskuksissa asuvat kutsuvat kieltään oman alueensa nimellä. Esimerkiksi Jijalissa asuvat kutsuvat kieltään nimellä jijali ja Seossa asuvat nimellä seois. Naapurikansat sekä šinojen keskuudessa asuvat kanjavalin murteen puhujat kutsuvat kieltä kohistaniksi.
Induksenkohistani kuuluu dardilaisten kielten itäiseen ryhmään, ja sen läheisiä sukukieliä ovat katarkalai, tirahi ja torwali. . Se toimii etupäässä yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä, mutta viime aikoina sille on laadittu urduun perustuva kirjoitusjärjestelmä.
Östanlidin tuberkuloosiparantola
Östanlidin tuberkuloosiparantola oli Pietarsaaressa 1941–1970 toiminut tuberkuloosiparantola. Vuonna 1907 tohtori Woldemar Backmanin tekemän tilastotutkimuksen mukaan hieman yli neljänneksellä Pietarsaaressa 1881–1906 kuolleista oli kuolinsyynä tuberkuloosi. Vuonna 1932 astui voimaan laki tuberkuloosiparantoloiden valtionavusta.
Historia
Östanlidin tuberkuloosiparantolan taustalla oli ruotsinkielisen Pohjanmaan kuntien yhteinen mielisiraala. Vuonna Svenska Österbottens distriktssinnessjukhusin valtuusto keskusteli mahdollisuudesta perustaa tuberkuloosiparantola. Joulukuun lopulla 1927 valtuusto hyväksyi laajan mietinnön kustannusarvioineen.
Kiistaa parantolan sijoituspaikasta, sekä taloudellinen lama hidastivat rakennushankkeen etenemistä. Rakennushanke käynnistyi uudelleen syksyllä 1936 kuntapäivillä Vaasassa. Keväällä 1938 kuntainliiton edustajakokouksessa äänestettiin parantolan rakentamisesta Pietarsaareen. Parantola rakennettiin Itälän kaupunginosaan Malmin sairaalan kaakkoispuolelle.
Rakennuskantaan kuului päärakennuksen lisäksi muun muassa toimisto ja alilääkärien asuinrakennus, hoitajien asuintilat, asunto naimisissa olevalle henkilökunnalle, talousrakennuksia ja kappeli. Alueen rakennuskantaa täydennetiin 1940-luvulla ylilääkärin asunnolla ja apulaislääkärien asuinrakennuksella.
Pian jatkosodan alkamisen jälkeen parantola tyhjennettiin ja varustettiin sotasairaalaksi. Yksi osasto jäi tuberkuloosipotilaiden käyttöön. Potilaita sotasairaalassa oli heinäkuusta 1941 marraskuuhun 1944. Potilaspaikkoja lisättiin vuonna 1945.
Khani (kirjain)
Khani (asomtavruli Ⴞ, nuskhuri ⴞ, mkhedruli ხ) on 34. kirjain georgian kolmessa kirjaimistossa.
Östanlidin tuberkuloosiparantola
Historia
Vuonna 1970 Östanlidin parantolan kuntainliitto yhdistettiin Vaasan keskussairaalaan. Pian sen jälkeen keuhkosairauksien hoitoa ryhdyttiin siirtämään Vaasan keskussairaalaan. 1970-luvulla enenevissä määrin Östanlidin paikoista alettiin käyttämään pitkäaikaissairaiden hoitoon. Tilojen käydessä epätarkoituksenmukaisiksi, toteutettiin sairaalassa peruskorjaus vuonna 1972. Vuonna 1979 sairaalassa aloitettiin kuntoutustoiminnan kokeilu. Hoitopaikkoja käytettiin keskussairaalan sisätautien, kirurgian, ja neurologian osastojen potilaiden kuntoutukseen.
Khani (kirjain)
Khani äännetään yleensä.
Östanlidin tuberkuloosiparantola
Historia
Joulukuussa 1981 aloitti toimintansa Itäinen sairaskoti, joka toimi Koivurinteen vanhainkodin osastona. Itäisen sairaskodin toiminta Östanlidissä päättyi 2003, jolloin potilaat siirrettiin Aurinkorinteeseen.
Sairaalaa korjattiin vuosina 1986-1989. Vuonna 2003 Samfundet Folkhälsan i Finland osti Östanlidin sairaalan. Päärakennusta korjattiin 2003-2008.
Pikaluisteluhalli
thumb|[[Sportforum Hohenschönhausen, Berliinissä, Saksassa.]] Pikaluisteluhalli on usein suuri jääurheilukeskus, jossa on mahdollisuus luistella 400 metrin pituisella ovaalin muotoisella pikaluisteluradalla.
Pikaluisteluhalleja löytyy monesta eurooppalaisesta, aasialaisesta ja pohjoisamerikkalaisesta talviurheilukeskuksesta. Suomessa ei ole yhtään pikaluistelun mahdollistavaa hallia. Suomea lähimmät pikaluisteluhallit ovat Norjan Hamarissa sijaitseva Vikingskipet ja Berliinin pikaluisteluhalli Sportforumilla.
Suomessa halleja on suunniteltu rakennettavan Helsinkiin,Seinäjoelle ja Ouluun. Pikaluisteluhallien rakennusprojektit ovat kuitenkin vielä suunnitteluvaiheesa.
Moneta (täsmennyssivu)
Moneta voi viitata seuraaviin:
Paula Koivuniemi (albumi)
Paula Koivuniemi on samannimisen laulajan toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1977. Se syntyi, kun jo uransa lopettamista kaavaillut artisti muutti Helsinkiin ja pääsi yhteistyöhön nuoren polven iskelmäntekijöiden, tuottaja Timo Lindströmin ja sovittaja Jori Sivosen kanssa. Lähes kaikki kappaleet ovat alun perin englanninkielisiä käännösiskelmiä.
Kappaleet
Kaikki kappaleet on sovittanut Jori Sivonen.
Ristiretket vendejä vastaan
Ristiretket vendejä vastaan käytiin 1100-luvulla nykyisen Pohjois-Saksan alueella asuneita slaavilaisia vendejä vastaan. Aluksi retket olivat tanskalaisten ja saksien yrityksiä laajentaa valtaansa vendien alueelle. Vuonna 1147 paavi Eugenius III:n bulla antoi Pohjois-Euroopan kristityille luvan sotia paikallisia pakanoita vastaan sen sijaan, että heidän olisi pitänyt lähteä ristiretkelle Jerusalemiin. Saksit ja tanskalaiset löivät yhteistyössä vendit ja pakottivat heidät maksamaan veroa. Vuoden 1147 sota oli ainoa vendejä vastaan käyty sota, joka sai paavilta virallisen ristiretkijulistuksen.
Tanskan kuningas Valdemar I ja Saksin herttua Henrik Leijona jatkoivat vendialueiden valtausta. Vendejä vastaan käytyjen sotien aikana Tanskasta tuli lyhyeksi aikaa Itämeren alueen suurvalta. Kuningas Valdemar ja piispa Absalon kukistivat Arkonan kaupungin Rügenin saarella vuonna 1169. 1200-luvun alkuun mennessä vendien ruhtinaat olivat omaksuneet kristinuskon, ja esimerkiksi Mecklenburgin ja Pommerin hallitsijoista tuli aikanaan merkittäviä kristittyjä ruhtinaita.
Tärkeimpiä lähteitä tästä ajasta ovat Saxo Grammaticuksen 1200-luvulla kirjoittama Tanskan historia (Gesta Danorum) ja saksalaisen kronikoitsija Helmoldin slaavilaisten kronikka (Chronica Slavorum).
Tausta
pienoiskuva|Vendien asuttamat maat 1100-luvulla Vendit asuivat Itämeren eteläpuolella. Alue oli 900-luvulla ollut saksalaisten hallinnassa, ja he olivat rakentaneet sinne kirkkoja. Saksa oli kuitenkin menettänyt jalansijansa, ja vendit olivat jatkaneet vanhojen jumaliensa palvomista. Kristityt katsoivat, että heillä oli oikeus vallata takaisin maat, jotka olivat kerran olleet kristittyjä. Vendeihin kuului useita länsislaavilaisia kansoja. Läntisimpinä asuivat polabit, vagrit ja obotriitit. Polabit asuivat Elben varrella, vagrit Itä-Holsteinissa ja obotriitit Mecklenburgissa. Idempänä, Oderille asti ulottuvalla alueella, asuivat ljutitseiksi ja viltseiksi kutsutut kansat. Yksi näistä kansoista asui Rügenin saarella, jossa sen kulttipaikka Arkona sijaitsi. Peene-joen itäpuolella asuivat pomeraanit, joiden asuttama alue jatkui aina Veikselille asti. Vendien pääelinkeino oli maanviljely, ja he asuivat etupäässä pienissä kylissä. Vendeillä oli myös useita kaupunkeja. Vagrien pääkaupunki oli Stargard (nykyinen Oldenburg), polabien Ratzeburg ja obotriittien Veligrad (nykyinen Mecklenburg). Idempänä tärkein kaupunki oli Oderin suistossa sijaitseva Szczecin. Eri kansoilla oli yleensä kuningas (knes), jonka valta vaihteli suuresti. Usein papistolla oli enemmän sanavaltaa kuin kuninkaalla, ja kaupunkien asukkaat toimivat yleensä itsenäisesti.
Tanskalaisten ja vendien vihanpito
pienoiskuva|Knut Lavard oli Tanskan kuninkaan Eerik Ejegodin poika. Hänen serkkunsa Maunu Niilonpoika murhasi hänet 7. tammikuuta 1131. Knut julistettiin myöhemmin pyhimykseksi. Knutin kuoleman jälkeen hänen vaimonsa Ingeborg synnytti pojan, josta tuli kuningas [[Valdemar I.]] Saxo kertoo, että vendiläiset merirosvot hyökkäsivät Tanskaan Eerik I Ejegodin ollessa kuningas. Vendit tappoivat erään Auten, joka kuului yhteen Tanskan mahtisuvuista. Auten veli Skjalm Hvide otti asian esille käräjillä ja sai tanskalaiset lähtemään kostoretkelle vendejä vastaan. Tanskalaiset piirittivät Wolinin kaupunkia, kunnes sen asukkaat maksoivat lunnaita ja luovuttivat merirosvot tanskalaisille, jotka kiduttivat heidät kuoliaaksi. Erikin seuraaja Niilo Sveninpoika taisteli puolestaan obotriittien kuningasta Henrikiä vastaan. Henrik oli jo aikaisemmin kääntynyt kristinuskoon, mutta hänen alamaisensa olivat vielä sinnikkäästi pakanoita. Niilon joukot kärsivät murskatappion, ja vendit tekivät puolestaan kostoretken Tanskaan. Sotaa jatkoi Eerik Ejegodin poika Knut Lavard, joka sai vuoteen 1129 mennessä valtaansa suuren osan läntisten vendien maista. Saksan kuningas Lothar nimitti Knutin obotrittien kuninkaaksi (rex Obotritorum). Knutin suurin kilpailija oli Niilon poika Maunu, ja kummatkin yrittivät laajentaa valtaansa tekemällä sotaretkiä vendien ja muiden pakanoiden alueelle. Maunu soti muun muassa Ruotsissa, jossa hän oli vähän aikaa Götanmaan kuninkaana. Niilo ja Maunu tekivät myös yhdessä Puolan kanssa sotaretken pommerilaisten maahan. Näitä sotaretkiä ei voi kuitenkaan pitää ristiretkinä, koska niiden tarkoitus oli lisätä tanskalaisten ylimysten valtaa.
pienoiskuva|vasen|Arkona sijaitsi korkealla kukkulalla Rügenin saaren pohjoisimman niemen kärjessä. Knutin kuoleman jälkeen vuonna 1131 läntiset vendit pääsivät irti Tanskan vallasta. Obotriittien kuninkaaksi nousi Nyklot, ja vagrien ja polabien kuninkaaksi nousi Pribislav. Kummatkin sanoutuivat irti kristinuskosta ja ilmoittivat kannattavansa vanhoja jumalia. Tanskassa Knutin veli Eerik II Emune taisteli Niiloa ja Maunua vastaan. Vendit käyttivät Tanskan sekavaa tilannetta hyväkseen ja tekivät useita hyökkäyksiä, jopa ryöstöretkiä Norjaan asti. Eerik Emune lähti puolestaan kostoretkelle vendien maille sen jälkeen, kun hän oli saanut Tanskan valtaansa noin vuonna 1136. Hän päätti vallata Arkonan, jossa sijaitsi pakanajumalan Svantovitin temppeli. Arkona oli lähes mahdoton vallata, koska se sijaitsi korkealla kukkulalla niemen kärjessä. Kaupunkiin pystyi hyökkäämään ainoastaan lännestä päin, ja sinne oli rakennettu valli. Eerik aloitti Arkonan piirityksen, muttei saanut kaupunkia vallattua. Lopulta arkonalaiset suostuivat rauhaan sillä ehdolla, että he saisivat pitää Svantovitin temppelin, vaikka kääntyisivät kristinuskoon ja antaisivat tanskalaisen papin asettua asumaan kaupunkiinsa. Heti tanskalaisten lähdettyä arkonalaiset ajoivat papin pois kaupungistaan.
Holsteinin laajentuminen itään
pienoiskuva|Saksin herttua [[Henrik Leijona]] Samalla kun tanskalaiset taistelivat keskenään, Holsteinin kreivi Aadolf II ja hänen kilpailijansa Henrik Badewideläinen laajensivat valtaansa vendien alueille. He valtasivat Liubicen (Lyypekki) ja Ratzeburgin. Hyökkäysten syynä oli sekä kilpailu aatelisten välillä että halu kostaa vendeille aikaisemmat ryöstöretket. Holsteinilaiset hyökkäsivät pienin ratsuväkijoukoin ja rakensivat puulinnoituksia vendien alueille. Pian alueille muutti talonpoikia ja heidän mukanaan pappeja. 1140-luvulle mennessä holsteinilaiset saivat vallattua vagrien maat, ja ajan myötä alueen väestö alkoi puhua saksaa ja kääntyi kristinuskoon. Myös polabien kuningas Pribislav kääntyi kristinuskoon. Aadolf perusti aivan Liubicen viereen Lyypekin kaupungin, josta tuli pian merkittävä kauppapaikka. Aadolf oli Saksin herttuan Henrik Leijonan vasalli, joten hänen piti pian luovuttaa Lyypekki Henrikille. Saksalaisten valtaukset jäivät melko pieniksi, koska heillä oli vähän sotilaita ja vendit alkoivat tehdä kovempaa vastarintaa.
Vuoden 1147 ristiretki
Tanskan kuningas Eerik murhattiin vuonna 1137, minkä jälkeen syttyi pian sisällissota kuninkaaksi valitun Eerik Lamin ja erään Olofin välillä. Kun Eerik luopui vallasta 1146, sekä Knuut Maununpoika (Maunu Niilonpojan poika) että Sven Grate (Eerik Emunen poika) julistautuivat kuninkaiksi. Vuonna 1147 Knuut ja Sven solmivat rauhan ja lähtivät yhdessä sotaan. pienoiskuva|vasen|Bernhard Clairvauxlainen Vuonna 1144 Eurooppaa ravisutti Edessan kreivikunnan kukistuminen. Paavi Eugenius III alkoi saarnata uuden Lähi-itään tehtävän ristiretken puolesta. Paavi ei kuitenkaan tyytynyt tähän toisena ristiretkenä tunnettuun retkeen, vaan antoi myös Kastilian kuninkaalle Alfonso II:lle luvan hyökätä muslimeja vastaan omassa maassaan. Bernhard Clairvauxlainen osallistui 13. maaliskuuta 1147 saksalaisten suurmiesten kanssa Frankfurtissa pidettyyn kokoukseen. Paikalla oli myös useita saksilaisia suurmiehiä. Monella Pohjois-Euroopan aatelisella ei ollut varaa lähteä Jerusalemiin, eivätkä saksilaiset halunneet lähteä Konrad III:n kanssa pyhälle maalle, vaan halusivat sotia Elben takana asuvia slaaveja vastaan. Bernhard suostui saksien ehdotukseen, ja 11. huhtikuuta paavi Eugenius julisti bullan, jonka mukaan Pohjois-Euroopan kristityt saivat sotia lähellään asuvia pakanoita vastaan sen sijaan, että lähtisivät ristiretkelle Jerusalemiin. He saisivat samat etuoikeudet kun muutkin ristiretkiin osallistuneet, etupäässä syntien anteeksiannon. Paavi nimitti ristiretken johtajaksi Havelburgin piispan Anselmin.
Vendejä vastaan käydyt sodat saivat siis nyt pyhän sodan leiman. Tanskalaiset ja saksalaiset eivät kuitenkaan olleet taistelleet vendejä vastaan uskonnollisista syistä. Nytkin he ajattelivat, että ei kannattaisi yrittää käännyttää pakanoita väkisin, sillä se olisi vaatinut liikaa voimavaroja. Saksit halusivat etupäässä paavin hyväksynnän sodille, joita he muutenkin kävivät. Ennen kuin saksit ja tanskalaiset ehtivät aloittaa sodan, vendikuningas Nyklot hyökkäsi holsteinilaisten asutuksia vastaan heinäkuussa 1147. Vuoden 1147 ristiretkestä tulikin näin vastahyökkäys. pienoiskuva|Messenin rajakreivi Konrad Suuri pienoiskuva|Brandenburgin rajakreivi Albrekt Karhu Tanskan kuninkaat Sven ja Knuut lähtivät yhdessä sotaan vendejä vastaan. He vihasivat toisiaan, mutta luultavasti arkkipiispa Eskil sai heidät tekemään yhteistyötä. Tanskalaisten tarkoitus oli hyökätä Nyklotin linnoittamaa Dobinia vastaan mereltä samaan aikaan, kun Bremenin piispa Adelbero ja Henrik Leijona hyökkäisivät sinne maitse. Samalla Anselm Havelburgilaisen johtama armeija hyökkäisi Diminiin. Tanskalaiset valtasivat helposti Dobinin sataman, mutta vendit hyökkäsivät tanskalaisten laivastoa vastaan sen jälkeen, kun osa joukoista oli noussut maihin. Vendit kukistivat helposti tanskalaisten laivaston. Yksi syy tanskalaisten tappioon oli, etteivät jyllantilaiset halunneet auttaa hätään joutuneita skånelaisia. Kun Sven ja Knuut kuulivat laivaston tappiosta, he kiirehtivät Dobinista paikalle ja onnistuivat ajamaan vendien laivaston pakoon. Sven menetti kuitenkin laivansa taistelun aikana, ja hänen joukkonsa kärsivät suurempia tappioita kuin Knuutin joukot. Sven päätti palata Tanskaan, missä hän taas aloitti taistelun Knuutia vastaan. Myös Knuut päätti tämän jälkeen jättää ristiretken, joten saksit saivat yksin taistella Dobinia vastaan. Lopulta dobinilaiset antautuivat sillä ehdolla, että he vapauttivat kaikki vankinsa ja ottivat vastaan kasteen.
Diminiä vastaan lähteneessä saksalaisten armeijassa olivat mukana Magdeburgin, Halberstadtin, Münsterin, Merseburgin ja Mährenin piispat. Armeijaa johti paavin legaatti Anselm Havelburgilainen. Ristiretkeläiset polttivat pakanallisen pyhäkön Malchowissa. Mukana olivat myös Meissenin rajakreivi Konrad Suuri ja Brandenburgin rajakreivi Albrekt Karhu (Albrecht der Bär). Rajakreivit halusivat jatkaa retkeä itään Szczeciniin, joka oli jo kristitty kaupunki. Pommerilaisten piispan Albertin ja paikallisen ruhtinas Ratiborin vastalauseiden (tai Szczecinin vahvojen muurien) vuoksi ristiretkeläiset kuitenkin kääntyivät takaisin. Pohjolan ensimmäinen virallinen ristiretki epäonnistui siis täydellisesti. Uusia alueita ei saatu paavin alaisuuteen, ja obotriittien kuningas Nyklot oli vielä vallassa eikä häntä ollut saatu käännytettyä kristinuskoon, vaikka hänestä olikin tullut saksien vasalli. Tanskalaiset ja saksit olivat myös tulleet epäluuloisiksi toisiaan kohtaan.
Tanskan sota vendejä vastaan
pienoiskuva|vasen|Roskilden piispa Absalon Vuoden 1147 ristiretken jälkeen Tanskan kahden kuninkaan, Svenin ja Knuutin, välinen sisällissota leimahti taas käyntiin. Rauha saatiin aikaan vasta vuonna 1157, kun Sven, Knuut ja Knut Lavardin poika Valdemar jakoivat Tanskan keskenään. Knuut murhattiin kuitenkin pian, minkä jälkeen Valdemar kukisti Svenin taistelussa. Valdemarista tuli Tanskan kiistaton hallitsija. Saksien ja vendien välit olivat olleet vuoden 1147 ristiretken jälkeen huomattavan hyvät, mutta Tanska oli saanut kokea useita vendien ryöstöretkiä 1150-luvulla. Tanska oli ollut ennen Valdemarin valtaannousua täysin sekasorron vallassa. Kuningas Sven oli yrittänyt useaan otteeseen hyökätä vendejä vastaan, mutta ilman menestystä. Vendien sotaretket saavuttivat huippunsa vuonna 1157, jolloin Saxon mukaan jopa 1500 laivaa hyökkäsi Hallantia vastaan.
Kun Valdemar nousi Tanskan kuninkaaksi, hän kutsui maan suurmiehet koolle päättämään sodasta vendejä vastaan. Valdemarin suunnitelma ei kuitenkaan saanut kannatusta, koska sotaretkeä pidettiin liian vaarallisena ja Valdemarin valtaannoususta oli liian vähän aikaa. Valdemarin oli annettava periksi. Seuraavana vuonna hänen lapsuudenystävästään Absalonista tuli Roskilden piispa. Absalon ja Valdemar päättivät tehdä yllätyshyökkäyksen vendejä vastaan. Valdemar matkusti Skåneen, missä arkkipiispa Eskil asettui suunnitelman taakse. Eskil uhkasi jopa julistaa pannaan kaikki tanskalaiset, jotka eivät tukisi kuninkaan retkeä. Eskilin näkökulmasta sota vendejä vastaan oli pyhää sotaa. Tanskan laivasto kokoontui Skånessa ja lähti sieltä Rügeniä kohti 260 laivan voimin. Valdemarin suunnitelmissa oli hyökätä Arkonaa vastaan, mutta toisin kun 1130-luvulla, tarkoitus oli vallata kaupunki ja tuhota sen pakanatemppeli. Hyökkäys epäonnistui heti alkuunsa, kun laivasto joutui myrskyn kouriin. Valdemarin laiva upposi myrskyssä, mutta kuningas pelastautui toiseen laivaan. Myrskyn jälkeen laivastosta oli jäljellä vain 60 laivaa. Hallantilaiset eivät halunneet enää tämän jälkeen jatkaa sotaretkeä, vaan palasivat kotiin. Lopulta Valdemar päätti hyökätä muutamaa pientä kylää vastaan, koska hän ei halunnut palata kotiin ilman minkäänlaista voittoa. Mutta samalla kun Valdemar ja Absalon ryöstivät maaseutua, vendien laivasto hyökkäsi tanskalaisten laivaston kimppuun. Tanskalaiset saivat ajettua vendit pakosalle, mutta vendit palasivat pian, ja lopulta tanskalaisten oli paettava.
Sota Vologostia vastaan
Vuonna 1164 obotriitit nousivat kapinaan sakseja vastaan Nyklotin pojan Pribislavin johdolla. Pribislav kukisti saksilaisten armeijan Diminin lähettyvillä ja sai pian valtaansa isänsä vanhat alueet. Henrik Leijona pyysi nyt apua Valdemarilta, joka lähti tanskalaisten ja rügeniläisten kanssa sotaan obotriitteja vastaan. Valdemar hyökkäsi liutizeja vastaan, koska he olivat liittoutuneet Pribislavin kanssa. Samalla Henrikin joukot valtasivat Diminin ja jatkoivat matkaansa aina Peenejoelle asti, missä Valdemarin laivasto kuljetti heidät joen yli. Tämän nähdessään vendit olivat valmiita solmimaan rauhan. Henrik ja Valdemar solmivat sopimuksen, jonka mukaan he jakaisivat tulevat valloitukset keskenään, mutta eivät kuitenkaan pystyneet hallitsemaan valtaamiaan alueita. Henrik alkoi pelätä Valdemarin kasvavaa valtaa ja yritti myös saada rügenilaiset kapinoimaan Valdemaria vastaan.
Rügenin valloitus
pienoiskuva|Arkonan alue nykyään Tanskalaiset olivat kehittäneet sotataitojaan vuosien mittaan ja olivat nyt selvästi voimakkaampia kuin vendit. Tanska oli kuitenkin vielä heikko valtio, joka saattoi varustaa vain pienen laivaston. Itse asiassa vendejä oli enemmän, ja heidän kaupunkinsa olivat hyvin varustettuja. 1160-luvun lopulla tanskalaisten taktiikka muuttui. Valdemar ja Absalon ottivat tavoitteekseen alistaa Rügenin asukkaat Tanskan valtaan ja käännyttää heidät kristinuskoon. Tanskalaiset ryöväsivät Rügeniä ja lähialueita vuosina 1166, 1167 ja 1168. Saksit hyökkäsivät myös liutizeja vastaan vuonna 1168. Vuodenvaihteessa 1168–69 rügenilaiset nousivat kapinaan tanskalaisia vastaan. Tällä kertaa Valdemar päätti vallata Arkonan ja tuhota Svantovitin temppelin. Arkona toimi Rügenin lukkona, sieltä käsin saattoi hallita koko saarta. Myös Pommerin kristityt ruhtinaat Kasimir ja Bogislav osallistuivat tähän retkeen. pienoiskuva|vasen|Nykytaiteilijan vapaa tulkinta Svantovit-jumalan patsaasta. Valdemar aloitti Arkonan piirityksen ja antoi rakentaa heittokoneita. Kaupunkia ympäröivät maavallit, joiden päällä oli vielä puinen linnoitus. Saxon mukaan piiritys oli kuitenkin turhaa, koska Svantovit oli todellisuudessa Pyhän Vituksen kultin irvikuva; Kaarle Suuri oli nimittäin aikoinaan pakottanut vendit maksamaan veroa Pyhälle Vitukselle. Pyhimys tulisi tietysti rankaisemaan arkonalaisia omana juhlapäivänään. Valdemar valmistautui kuitenkin taisteluun. Taistelu alkoi yllättäen pienenä kahakkana nuorien tanskalaissotureiden ja arkonalaisten välillä. Tanskalaiset heittelivät kiviä linnoitusta kohti, ja arkonalaiset vastasivat samalla mitalla. Pian tanskalaiset keksivät sytyttää tuleen puisen linnoituksen, ja kohta kaupungin portti oli ilmiliekeissä. Tanskalaiset innostuivat tästä ja yrittivät levittää tulta, samalla kun arkonalaiset yrittivät sammuttaa sitä vedellä. Veden loputtua heidän oli pakko yrittää sammuttaa tulta maidolla. Tanskalaiset hyökkäsivät nyt keskelle tätä sekasortoa.
Arkonalaiset huomasivat pian, etteivät he pystyneet taistelemaan yhtä aikaa tanskalaisia ja tulta vastaan. Hädissään he huusivat, että halusivat neuvotella piispa Absalonin kanssa. Absalon vastasi suostuvansa neuvotteluihin, jos arkonalaiset eivät enää yrittäisi sammuttaa tulta. Arkonalaiset suostuivat tähän, ja Valdemar esitti ehtonsa. Svantovitin patsas ja temppeli tuli tuhota, ja arkonalaisten piti kääntyä kristinuskoon. Svantovitin temppelin aarteet oli luovutettava tanskalaisille ja sille kuuluvat maat tulevalle kristitylle papistolle. Rügenilaisten piti myös osallistua Tanskan kuninkaan ledung-laivastoon. Valdemar vaati myös vuosittaista rahalahjaa ja panttivankeja. Arkonalaiset suostuivat kaikkiin ehtoihin. Pian myös Rügenin toiseksi suurin kaupunki Garz suostui rauhaan tanskalaisten kanssa samoin ehdoin. Seuraavana päivänä Svantovitin puinen patsas raahattiin temppelistään tanskalaisten leiriin. Siellä se hakattiin pieniksi palasiksi ja poltettiin. Myös Svantovitin temppeli poltettiin. Valdemarin rakennuttamat heittokoneet purettiin, ja tanskalaiset rakensivat puutavarasta kirkon temppelin tilalle.
Caracasin metro
undefined 200px|thumb|Caracasin metro
Ristiretket vendejä vastaan
Rügenin valloitus
Absalon matkusti tämän jälkeen Århusin piispan Svenin kanssa Garziin ottamaan vastaan kaupungin antautumisen. Myös rügeniläisten kuningas Tetislav saapui paikalle ja antautui Rügenin ylimystön kanssa. Garzissa Absalon antoi tuhota kaupungin kolme temppeliä, jotka oli omistettu jumalille nimeltä Rügevit, Porevit ja Porenut. Tämän jälkeen Rügen oli kokonaan tanskalaisten vallassa. Sotaretkellä mukana olleet pommerilaiset olisivat halunneet osan saaliista, mutta Valdemar antoi Tetislavin jatkaa rügeniläisten kuninkaana sillä ehdolla, että tämä tunnusti Tanskan kuninkaan ylivallan. Pommerilaiset lähtivät raivoissaan kotiin. Paavi Aleksanteri III sai syksyn aikana kuulla tanskalaisten saavutuksista. Kirjeessään Absalonille paavi hyväksyi sen, että Rügen kuuluisi Absalonin valtapiiriin. Samaan aikaan paavi lähetti myös piispa Eskilille kirjeen, jossa hän julisti Valdemarin isän Knut Lavardin pyhimykseksi.
Battle
Battle on noin asukkaan kaupunki ja kunta (civil parish) Rotherin hallintopiirissä, East Sussexin kreivikunnassa, Kaakkois-Englannissa. Se sijaitsee noin kahdeksan kilometriä Hastingsistä, jonka lähettyvillä käytiin Hastingsin taistelu vuonna 1066.
Ristiretket vendejä vastaan
Rügenin valloitus
Valdemarin ja Henrik Leijonan sopimuksen mukaan heidän piti jakaa tasan voitot vendejä vastaan käydyistä sodista. Valdemar ei kuitenkaan aikonut suostua tähän. Siksi Henrik aloitti sodan ja yllytti myös vendejä nousemaan kapinaan tanskalaisia vastaan. Vuonna 1171 Valdemar oli saanut tarpeekseen ja luovutti Henrikille osan Rügenin saaliista.
Victorio
Victorio (Bidu-ya, Beduiat; noin 1825 – 14. lokakuuta 1880) oli chiricahua-apassien johtaja, joka 1800-luvun jälkipuoliskolla joutui puolustamaan Uudessa-Meksikossa kansansa historiallisia vuoristoalueita Yhdysvaltojen halutessa maat itselleen.
Ristiretket vendejä vastaan
Vendit Tanskan vallan alla
Valdemar antoi vendien johtajien säilyttää asemansa, joten heidän valtansa vain kasvoi entisestään. Aikaisemmin Arkonan temppelin papeilla ja kaupunkien kauppiailla oli ollut suuri vaikutusvalta paikallisiin hallitsijoihin. Veljekset Tetislav ja Jaromar hallitsivat Rügeniä ja olivat lojaaleja Tanskan kuninkaalle, koska he itse hyötyvivät siitä. Tetislavin kuoleman jälkeen Jaromar hallitsi rügeniläisten ruhtinaana (princeps Rugianorum) aina kuolemaansa asti vuonna noin 1218. Henrik Leijona oli puolestaan yrittänyt kukistaa vendien hallitsijat täydellisesti ja korvata heidät saksilaisella aatelistolla. Tämä ei ollut onnistunut, ja myös Henrik oppi pian, että vendejä oli helpompi hallita välikäsien kautta.
Victorio
Kuuluisien edeltäjiensä Mangas Coloradasin ja Cochisen viitoittamaa tietä seuraten Victorio nousi vastustamaan yhtä lailla Meksikon kuin Yhdysvaltojenkin ylivaltaa.
Ristiretket vendejä vastaan
Vendit Tanskan vallan alla
Samalla kun tanskalaiset ryöstivät Pommerin maaseutua, Tanskasta saapui munkkeja paikallisiin kaupunkeihin. Sisterssiläismunkkeja saapui Esrumin luostarista Peenen varrella sijainneeseen Darguniin ja Szczecinin lähellä sijainneeseen Kolbacziin 1170-luvun alussa. Lundista saapui premonstratensseja Belbukiin ja Grobeen. Munkit joko asettuivat vanhoihin luostareihin tai perustivat uusia.
Victorio
Victorion apassinimen tiedetään olleen Beduiat, mutta hänen alkuperänsä on kiistanalainen. Meksikolaisen legendan mukaan apassit sieppasivat Victorion lapsena Chihucahuan maakunnassa asuneelta meksikolaisperheeltä. Poikaa ei palautettu, vaan hänestä kasvatettiin apassi. Apassien suullinen perimätieto ei kuitenkaan tunne tapausta, vaan pitää Victoriota syntyperäisenä Ojo Calienten apassina.
Lyhytaikainen rauha
Amerikkalaisten sotilaiden surmattua maineikkaan chiricahua-johtajan Mangas Coloradasin vuonna 1863 Victorio keräsi soturinsa ja liittyi Cochisen johtamiin sisseihin. Apassien järjestämät tuhoisat iskut autioittivat Yhdysvaltain lounaisosien siirtolaisasutusta. Seuraavana vuonna Victorio oli halukas noudattamaan Coloradasin linjaa rakentaa pysyvä rauha apassien ja Yhdysvaltain välillä. Vastineeksi hän halusi kansalleen inhimillisen kohtelun.
Ristiretket vendejä vastaan
Vendit Tanskan vallan alla
Vuonna 1173 Valdemar teki ryöstöretken vagrien maille. Alue oli muutaman vuosikymmenen ajan kuulunut Saksin valtapiiriin. Tämän jälkeen Valdemar hyökkäsi myös liutizien maita vastaan, ja vendit ostivat rauhan valtavalla rahasummalla. Sota jatkui silti vuonna 1177. Tällä kertaa Valdemar ja Henrik Leijona tekivät jälleen yhteistyötä. Tanskalaiset ryöstelivät pommerilaisten aluetta kahtena vuonna peräkkäin, ja pommerilaiset maksoivat lopulta suuret lunnaat, jotta tanskalaiset solmisivat heidän kanssaan rauhan. Tämän jälkeen seurasi rauhallisempi kausi. Valdemar alkoi suunnitella uutta sotaretkeä, mutta sairastui ja kuoli vuonna 1182. Samaan aikaan Henrik Leijona oli joutunut vaikeuksiin keisari Fredrik Barbarossan kanssa. Hän kärsi tappion keisaria vastaan ja joutui maanpakoon.
Victorio
Lyhytaikainen rauha
Vuonna 1865 intiaaniasiain valtuutettu everstiluutnantti N. H. Davis piti Pino Altossa konferenssin, johon osallistui useita apassien johtajia, heidän joukossaan Victorio ja Cochise. Davisin tarkoituksena oli saada apassit vakuuttuneiksi pysyvän reservaattielämän erinomaisuudesta. Niin Victorio kuin Cochisekin suhtautuivat epäluuloisesti tähän tulevaisuudennäkymään. Osa apasseista siirtyi kuitenkin rauhanomaisin keinoin Bosque Redondon (Pyöreän metsän) reservaattiin New Mexicoon, varsinkin sen jälkeen, kun Davis lupasi intiaaneille riittävästi ruokaa ja vaatteita. Vaihtoehtona oli jatkuva sota Yhdysvaltoja vastaan ja sitä apassien johtajat eivät halunneet.
Caracasin metro
Caracasin metro koostuu tällä hetkellä (kirjoitettu v. 2006) neljästä linjasta ja 44 asemasta. Uusin linja valmistui vuonna 2006. Samana vuonna metro yhdistettiin Caracasin esikaupungin Los Tequesin metroon.