cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaakkuri (Oulu)
Historiaa
Aiemmin Kaakkurin alue on kuulunut osana Kiviniemen kylää, joka alun perin kuului Oulujoen kuntaan. Vuonna 1965 Oulujoen kunta liitettiin Oulun kaupunkiin. Kaakkuriin saatiin runkovesijohto vesiposteineen vuonna 1967. Viemäriverkosto tuli alueelle 1990-luvulla. Kaakkuri valittiin Oulun kaupungin kasvusuunnaksi vuonna 1984.
Prix d’Amérique
Prix d’Amérique on Ranskan suurin ravikilpailu, joka ravataan tammikuun viimeisenä sunnuntaina Vincennesin raviradalla Pariisissa. Kilpailua pidetään eräänlaisena ravien maailmanmestaruuskilpailuna. Koko kilpailun palkintosumma on 1 000 000 euroa, josta voittaja saa 450 000 euroa.
Historia
Prix d’Amérique järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1920. Kilpailu nimettiin ensimmäisessä maailmansodassa Saksaa vastaan taistelleiden amerikkalaissotilaiden kunniaksi. Tämän vuoksi kilpailu käytiin toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana nimellä Grand Prix d’Hiver (Suuri talvipalkinto) 1942-1944. Kilpailua ei järjestetty lainkaan 1940 ja 1941.
Ensimmäiset suomalaishevoset olivat mukana 1970-luvun lopulla. Parhaaksi menestykseksi on jäänyt Houston Laukon kuudes sija vuonna 1994. Suomalaisista ohjastajista on parhaiten menestynyt Jorma Kontio, joka ajoi ruotsalaisen Opal Vikingin toiseksi vuonna 2008. Suomalaislähtöisen Jori Turjan valmentama italialaisori Varenne on voittanut kilpailun kahdesti. Vuonna 2018 kilpailun voitti suomalaisen Timo Nurmoksen valmentama ruotsalaisori Readly Express.
Prix d’Amérique on monin tavoin erityinen kilpailu ravimaailmassa. Jo itse Vincennesin ravirata on ainutlaatuinen. Radan profiiliin kuuluu jopa 12 metrin korkeuserot etu- ja takakaarteen välillä. Rata myös koostuu kahdesta eri radasta, jotka ovat osittain yhdistettyjä. Lähtö kilpaan tapahtuu erilliseltä kiihdytyssuoralta, josta hevoset jatkavat radan ensimmäiseen kaarteeseen ja ensimmäiseen 6 metrin nousuun. Siitä ryhmitytään radan pitkälle etusuoralle, joka juostaan alamäkeen. Etusuoran jälkeisessä kaarteessa rata alkaa taas hiljalleen nousta. Takasuoralla juostaan koko matka ylämäkeen ja maaliin päästään kun lähtösuoran jälkeinen kaarre ohitetaan toisen kerran.
Haastetta kisaan tuo myös suuri osallistujamäärä jolloin ajotyyli poikkeaa kovasti yleisestä eurooppalaisesta ajotyylistä. Ohjastajat tekevät rankkojakin ratkaisuja kilpailun edetessä, jotta eivät ajokkinsa kanssa jäisi muun hevosmassa taakse maalisuoralle tultaessa. Kilpailuissa juostaankin usein jopa 4–5 hevosta rinnakkain. Radan profiili, kilpailun 2 700 metrin matka ja ajotyyli muodostavatkin yhdessä haastavan kokonaisuuden, jonka voittajaa voidaan hyvällä syyllä juhlia yhtenä vuoden parhaista ravureista.
Hevosten kohtelua koskeva kritiikki
2022 hevosten piiskaamisesta loppusuoralla seurasi oikea ajatusten sekamelska varsinkin Suomen keskustelussa.
Peitsari
right|thumb|Animaatiokuva peitsistä Peitsarit ovat ravureiden tavoin juoksukilpailuissa käytettäviä hevosia, jotka kuitenkin kilpailevat eri askellajissa, passissa eli peitsissä. Kun hevonen peitsaa, sen samanpuoleiset jalat liikkuvat samaan suuntaan samaan tahtiin, eli oikean puolen etu- ja takajalka ottavat askeleen eteen ja samaan aikaan vasemman puolen etu- ja takajalka jäävät taakse, sitten vasemmanpuoleiset jalat ottavat askeleen eteen ja niin edelleen.
Pohjois-Amerikassa peitsarit ja ravurit juoksevat samoissa kilpailutapahtumissa, mutta eri lähdöissä. Peitsareiden lähtöjä on enemmän, niissä on suuremmat palkinnot ja peitsarit saavat muutenkin enemmän huomiota kuin ravurit.
Peitsareilla käytetään usein peitsarihihnoiksi kutsuttuja jalkavaljaita (engl. pacing hobbles). Valjaat estävät hevosta ravaamasta, eikä myöskään laukka onnistu, jollei polvisuoja tai vastaava tartu kiinni tai hihna katkea. Peitsarit juoksevat noin kolme sekuntia nopeampia kilometriaikoja kuin ravurit. Niiden maailmanennätys on 1.06,3a mailin eli 1609 metrin matkalla (kilometriaika 1.04,1), ja keskivertopeitsari juoksee helposti 1.16-aikoja. Kaksivuotiaiden peitsarien maailmanennätys on 1.08,8a ja kolmivuotiaiden 1.07,1a.
Omar Torrijos
Omar Efraín Torrijos Herrera (13. helmikuuta 1929 – 31. heinäkuuta 1981 ) oli panamalainen upseeri, joka oli maan johtaja 1968–1981 Panaman vallankumouksen suurimman johtajan nimellä (Líder Máximo de la Revolución Panameña). Hän ei virallisesti pitänyt mitään valtiollista asemaa.
Torrijosin poika Martín Torrijos valittiin 2. toukokuuta 2004 Panaman presidentiksi.
Torrijos syntyi Santiagossa Veraguasissa. Hän sai stipendin sotilasakatemiaan San Salvadoriin ja liittyi Panaman armeijaan, kansalliskaartiin (Guardia Nacional de Panamá) vuonna 1952. Vuonna 1956 hän opiskeli School of the Americasissa.
Torrijos ylennettiin everstiksi 1966 ja 11. lokakuuta 1968 hän johti eversti Boris Martínezin kanssa vallankaappausta demokraattisesti valittua Arnulfo Ariasia vastaan (Arias itse kaappasi vallan 1931). Martínezin hän lähetti maanpakoon 1969 ja ylensi itsensä prikaatikenraaliksi ja selviytyi upseeriensa vallankaappausyrityksestä. Valtansa turvaamiseksi hän hajotti puolueet ja parlamentin, vangitsi opiskelijajärjestöjen ja ammattiyhdistysten johtajat ja ryhtyi koviin toimiin Länsi-Panaman sissiliikkeitä vastaan. Uuteen parlamenttiin pääsi yksi opposition edustaja ja vuoden 1972 uusi perustuslaki antoi Torrijosille korkeimman siviili- ja sotilasvallan.
Kannattajiensa mielestä hän oli ensimmäinen Panaman väestöä edustanut johtaja rabiblancos-eliitin sijaan. Hän järjesti maauudistuksen ja laajoja valtiollisia hankkeita ja laajensi koulutusta. Kaikki tapahtui ulkomaisten pankkien lainavaroilla ja laajan korruption ja nepotismin alaisuudessa, minkä vuoksi maasta tuli yksi maailman velkaantuneimmista.
Hän neuvotteli Torrijosin–Carterin sopimuksen Panaman kanavasta. 7. syyskuuta 1977 Jimmy Carterin kanssa solmitun sopimuksen mukaan kanava siirtyisi ennen vuosituhannen vaihdetta Panamalle, mutta Yhdysvallat sai pysyvän oikeuden taata sen neutraliteetin. Suomessa Torrijos vieraili syksyllä 1977.
Vuonna 1978 hänen kautensa pääministerinä päättyi, eikä hän pyrkinyt sen pidentämiseen, vaan vetäytyi hetkeksi eläkkeelle. Hän jäi kuitenkin voimakkaan kansalliskaartin johtoon, samaan aikaan kun Aristides Royo toimi presidenttinä.
Kenraali Torrijos kuoli kun häntä kuljettanut De Havilland Twin Otter -lentokone törmäsi viidakon peittämään Cerro Marta -vuoreen Keski-Panamassa. Sää oli huono koneen kadotessa tutkasta, eikä hylkyä löydetty ennen kuin muutaman päivän kuluttua. Ruumis saatiin viidakosta elokuun alkupäivinä ja Torrijos haudattiin aluksi Casco Viejoon Panaman vanhaan kaupunkiin, ennen kuin häntä varten rakennettu mausoleumi valmistui entiselle kanavavyöhykkeelle.
Torrijosin kuolema synnytti erilaisia salaliittoteorioita, joista suosituin on, että Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA murhasi hänet. Ecuadorin presidentti Jaime Roldós Aguilera kuoli samanlaisessa tilanteessa vain kuukausia aiemmin.
Maansiirtäjä
Maansiirtäjä on Marvel-kustantamon luoma superroisto, jonka ensiesiintyminen tapahtui Defenders-lehden numerossa 17 (1974). Maansiirtäjä kuuluu Romutusryhmänä tunnettuun rikollisjärjestöön. Maansiirtäjän loivat Len Wein ja Sal Buscema.
Suomessa Maansiirtäjä esiintyi ensimmäisen kerran Hämähäkkimies -lehden numerossa 9 (1987).
Historia
300px|thumb|left|Romutusryhmä, vasemmalta oikealle [[Romuttaja, Paaluttaja, Pallosalama ja etualalla Maansiirtäjä.]] Henry Camp toimi ylikersanttina Yhdysvaltain armeijassa, ennen kuin joutui kokemaan häpeällisen erottamisen. Pian tämän jälkeen Camp ajautui rikoksen poluille ja jäätyään kiinni tuomittiin vankilaan. Siellä hän ystävystyi Dirk Garthwaiten, alias Romuttajan kanssa.
Garthwaite, yhdessä Campin ja kahden muun sellitoverinsa kanssa päättivät karata paikasta. Garthwaite kertoi voimasta jonka hän sai Karnillalta, Nornien kuningattarelta. Yhdessä kahden muun vangin Eliot Franklinin ja Brian Caluskyn kanssa nelikko sai käsiinsä Romuttajan voimien lähteen, lumotun sorkkaraudan. Ukkosmyrskyn voimasta Romuttaja sai takaisin voimansa ja antoi muillekin nelikon jäsenille suuret voimat sorkkarautansa kautta. Caluskysta tuli Paaluttaja ja Franklinista Pallosalama. Yhdessä he muodostivat Romutusryhmä-nimisen superroistojoukkueen, joita Romuttaja johti.
Romutusryhmä pakenee vankilasta ja aikovat toteuttaa Pallosalaman suunnitelman, jonka mukaan hän kiristäisi New Yorkilta pommillaan miljoonia dollareita. Ryhmän epäonneksi Puolustajat ja Luke Cage estävät katalat suunnitelmat.
Tuonpuoleinen kaappasi Salatuissa Sodissa koko Romutusryhmän, myös Maansiirtäjän, taistelemaan supersankareita vastaan. Myöhemmin joukkio kuitenkin vangittiin jälleen ja ainoastaan Rautamiehen väliintulo esti joukkopaon. Ryhmä on myös liittynyt Paroni Zemon Pahuuden Mestareihin, jonka aikana Maansiirtäjä hakkasi Herkuleksen yhdessä muiden Romutusryhmäläisten kanssa miltei kuoliaaksi. Joukkio kuitenkin vangittiin jälleen.
Kuukausia myöhemmin Romuttaja itse vapautti toverinsa ja palautti jälleen heidän voimansa. Pallosalama tympääntyi kuitenkin Romuttajan johtajuuteen ja halusi saada haltuunsa koko Romutusryhmän yhteenlasketut voimat. Romuttaja murskasikin tämän käden Pallosalaman yrittäessä varastaa Romuttajan sorkkarautaa. Tällä kertaa mahtava Herkules kosti hakkaajilleen ja pieksi ryhmän.
Romutusryhmän voimat alkoivat hiipua, kun Asgardin yhteys maahan alkoi kadota. Ryhmä palkkasi tiedemies Arnim Zolan palauttamaan heidän voimansa. Tämän jälkeen Romutusryhmä valloitti kokonaisen planeetan, Polemachuksen, joka on mahtavan sotalordi Arkonin koti. Arkonin suurvisiiri kuitenkin petti heidät, ja Romutusryhmä pakeni paikalta.
Pian ryhmä otti yhteen Ukonnuolten kanssa. Ryhmä hävisi kuitenkin jälleen ja on sen jälkeen ottanut yhteen monien sankarien kanssa. Lopulta Romutusryhmä palasi Lautalle, Rykerin Saaren huippuvarmaan vankilaan, mutta pakeni sieltä äskettäisen suurpaon yhteydessä
Toisin kuin esimerkiksi Pallosalama, Maansiirtäjä on aina pysynyt uskollisena Romuttajalle ja on joutunut eroon Romutusryhmästä ainoastaan jouduttuaan vangituksi.
Voimat & varusteet
Maansiirtäjällä on tehostetut fyysiset voimat, joiden avulla hän nostaa useita tonneja. Nämä voimat ovat aikaansaannoksia asgardilaisesta magiasta. Maansiirtäjä omaa myös uskomattoman kestävyyden, jonka ansiosta hän kestää suuria iskuja, kuten luoteja. Maansiirtäjä onkin käytännössä täysin luodinkestävä. Maansiirtäjän vastaanottamat voimat muokkasivat hänen koko kehoaan kuten luita, lihaksia ja ihoa paljon kestävämmäksi. Maansiirtäjällä on myös ihmistä suurempi vastustuskyky myrkkyjä ja happoja vastaan. On kuitenkin huomion arvoista, että Maansiirtäjällä on suuremmat voimat niskan, olkapäidensä ja jalkojensa alueella kuin mitä muilla Romutusryhmän jäsenillä (lukuun ottamatta kenties itse Romuttajaa). Tämä johtuu hänen hyökkäystavastaan, jonka aikana hän puskee vastustajaansa aggressiivisesti suurella nopeudella ja voimalla.
Maansiirtäjällä on myös erikoisvalmisteinen haarniskoitu kypärä, joka suojaa myös hänen niskaansa ja olkapäitään.
Rajoitukset
Maansiirtäjän käyttämä luja kypärä kuitenkin vaikuttaa jonkin verran Maansiirtäjän näkökenttään supistaen sitä.
Salatuissa Sodissa Hulktar pieksi Maansiirtäjän suunnilleen kertaiskulla tultuaan vaatimaan Romutusryhmää tilille Ampiaisen tappamisesta hiukan aiemmin: - ja sen jälkeen Hulktar pyyhkii lattiaa ensin Maansiirtäjällä ja heti perään lopulla Romutusryhmällä, kunnes Titania ehtii paikalle ja alkaa naisten tappelu..
Maansiirtäjä muissa medioissa
Maansiirtäjä esiintyy yhdessä muun Romutusryhmän kanssa Marvel: Ultimate Alliance -pelissä.
Aiheesta muualla
Démolisseurs
Kulttuuriansioiden ritarikunta
Kunniamerkkiä jaetaan kolmessa luokassa:
Arotundra
pienoiskuva|Ukokin tasanko Altain tasavallassa, Venäjällä, muistuttaa kadonnutta arotundraa. pienoiskuva|Arotundra oli parhaimmillaan puistomaista metsäaroa. pienoiskuva| Tietokoneella laskettu mammutin asuinalue eri aikoina. Merkintä "kyr BP" on tuhatta vuotta sitten.
Arotundra oli jääkauden aikainen kitukasvuinen kasvillisuusvyöhyke, jossa kasvoi lähinnä ruohoja, heiniä ja saroja sekä joskus pensaita ja puita. Kitukasvuisuus johtui kuivuudesta, kylmyydestä, ilman hiilidioksidin alhaisuudesta ja eläinten laidunnuksesta. Aron/aavikon ja tundran kasveja kasvoi mosaiikkina. Lunta oli talvella yleensä vähän. Arotundran kasvit kasvoivat tuulen kuljettamassa lössissä ikiroudan päällä. Maa oli kalkkipitoista. Kun ilma oli kuivaa, soita oli harvemmassa kuin nyt ja maa paikoin suolaista. Arotundraa on usein sanottu mammuttiaroksi, koska siellä viihtyivät mammutit, hevoset, peurat ja muut jääkautiset eläimet.
Arotundran tyyppikasveja olivat muun muassa maruna, savikka ja lapinvuokko. Kosteammilla arotundran alueilla kasvoi myös puita tavallisesti paikallisina metsinä. Varsinkin jääkauden lauhoina, kosteina interstadiaaleina arotundran paikalla oli laajalti avointa puistomaista metsäaroa. Arotundra katosi jääkauden päättyessä, kun ikirouta suli ja virtaavien jäätiköiden kulutuksen aiheuttama lössin muodostus loppui. Pohjoisessa arotundra korvautui jääkauden lopussa vaivaiskoivikolla. Nykyisten Keski-Aasian arojen muun muassa Mongoliassa on katsottu muistuttavan jääkautista arotundraa. Suomessa rantojen, tunturien ja harjujen kasvillisuuden, muun muassa ruijanesikko-ryhmän, katsotaan yleensä olevan arotundran jäänteitä.
Kasvit
pienoiskuva|Arotundran tyyppikasvi [[kuuramaruna (Artemisia frigida).]]
Arotundralla kasvoi aro- ja tundrakasveja rinta rinnan.
Tämä johtui kuivuudesta ja kylmyydestä. Arotundra oli tundraa kuivempi ja melkein aina nykyisiä aroja kylmempi avoin matala kasvillisuustyyppi, jossa kasvoi monin paikoin niittymäisesti lähinnä ruohoja, heiniä, saroja ja kuivilla alueilla marunaa,  kuivilla paikoilla savikkaa sekä joskus pensaita ja paikoin puita.
Arotundrakasvillisuus oli yleensä hyvin harvaa ja muistutti nykyistä kuivaa aroa, puoliaavikkoa tai kuivaa tundraa. Monin paikoin tundrakasvit olivat enemmän vuoriston kuin tundran kasveja. Arotundran kuivimpien alueiden kasvit olivat niin sanottuja pioneerilajeja.
Esimerkiksi Baltiasta tavatun arotundran kasvit olivat tundrakasveja, kuten vaivaiskoivu (Betula nana) ja lapinvuokko, kuivuudesta kieliviä, kuten maruna ja savikka ja suolasta kieliviä, kuten salsola-pensas
Tyypillinen kylmän arotundran kasvi on karuilla mailla lapinvuokko (Dryas octopetala). Kuivuutta, kylmyyttä taas luonnehti kuuramaruna (Artemisia frigida). Erilaiset tuppaina kasvavat nurmikat ja heinät muun muassa itunata (Festuca vivipara) luonnehtivat arotundraa. tunturisarake (Kobresia myosuroides) oli myös yleinen varsinkin Beringiassa. Kosteammilla alueilla kasvoi erilaisia pajulajeja. Tundramaisessa Beringiassa ja Itä-Siperiassa Selaginella. Arotundran kasvit voidaan laajasti katsoen jakaa ensinnäkin metsän ja niityn mesofyytteihin, joita oli lauhkeita termofiilisiä sekä mikrotermisiä eli tundrakasveja. Ensimmäisin kuuluu muun muassa hanhentatar (Persicaria maculosa), toiseen tunturilieko (Diphasiastrum alpinum) ja mähkä (Selaginella selaginoides). Toiseksi oli mesofyyttisiä arokasveja lähinnä jauhosavikka (Chenopodium album) ja varsinkin sinisavikka (C. glaucum) ja punasavikka (C. rubrum). Kserofyyttisiä arokasveja olivat Ephedra distachya ja marunat (Artemisia). Nämä kuivakkokasvit veivät ilmaston kylmettyä tilaa vaivaiskoivulta. Kuivinta kautta ja aluetta luonnehtivat suolakkokasvit, muun muassa Bassia prostrata
Harvoista puuvartisista kasveista kuivuutta luonnehti lähinnä kataja ja etelämpänä mänty, kylmyyttä vaivaiskoivu ja vaivaispaju.
Eläimistö
Eläimet olivat yleensä aron ja tundran eläimiä, mutta myös metsäeläimiä esiintyi. Arotundralla eli eläinlajeja kaksi kertaa niin paljon kuin nykyisellä tundralla. Esimerkiksi mammuttia suojasi paksu turkki. Kylmään sopeutumiseen liittyi myös mammutin pienet korvat ja lyhyt kärsä. Tyypillisiä olivat biisonit, myskihärät, mammutit, peurat ja hevoset,  ja myös villasarvikuono Kasvinsyöjäeläimet hyötyivät arotundran lössistä, koska saivat siitä tarvitsemiaan kivennäisiä. Napakettu viihtyi kylmemmillä alueilla. Sen sijaan saigaa tavattiin harvoin Pohjois-Siperiassa. Luolahyeena, luolaleijona, luolakarhu, susi ja ihminen saalistivat näitä eläimiä. Pienimpiä arotundran eläimiä olivat sopulit ja lapinmyyrä.
Ilmasto, maaperä
Kun maaperästä haihtui kosteutta, maannos oli kuiva ja hapekas, ei nykyisen tyyppinen soinen turvemaannos tai muuten kostea. Tällöin kivennäisiä irtosi nopeasti rapautuvassa maannoksessa, mikä tarjosi kasveille paljon ravinteita. Tämä mahdollisti kosteata tundraa suuremman biomassan tuotannon, mikä elätti suuria ruohonsyöjäeläimiä, jotka tuottivat kasveille ravinteita kuollessaan, ulostaessaan ja virtsatessaan. Muun muassa mammutit tarvitsivat kivennäisiä, esimerkiksi kalsiumia ja natriumia. Eläimet myös mylläsivät maata kulkiessaan. Niinpä arotundran kasvilajiston uskotaan muokkautuneen laidunnuksen mukaan, niin kuin Jakutian nykyisillä arolaikuillakin.
Guthrien mukaan Beringian arotundra muistutti jääkaudella sataneen lössin takia laajalti enemmän kosteaa ei-hapanta tundraa, kuin nykyistä hapanta kosteaa tundraa. Ei-happamassa kosteassa tundrassa eli MNT:ssä (MNT = moist non-acidic tundra) maannos oli kalsiumrikas, hienojakoinen ja melko hapan. Runsasravinteinen MNT kasvaa enemmän myrkyttömiä, kalsium- ja muuten ravintopitoisia kasveja.
Arotundraa luonnehti myös ikirouta, jonka pintakerros suli kesällä kyllin, jotta kasvit saattoivat kasvaa mutta eläimet kulkea ikiroudan päällä. Monet kryogeeniset prosessit olivat kuivemmilla mantereilla alueilla harvinaisia, yleensä pakkasen aiheuttamia halkeamia. Arotundra ulottui nykyisen lauhkean vyöhykkeen leveysasteilla Euroopasta Keski-Aasiaan, Siperiaan ja Alaskaan asti ja tästä itäänkin Arktisten saarten jäättömille alueille. Varsinkin jääkauden lämpimämpien vaiheiden aikana monet suuret kasvinsyöjäeläimet viihtyivät arotundralla.
Alue
Laajasti sanottuna arotundra kattoi jääkauden huippukaudella Etelä-Ranskasta Itä-Siperiaan ulottuvan noin 40–50 leveysasteen pohjoispuolisen alueen jossa esiintyi ikiroutaa  ainakin epäjatkuvana ja oli ainakin paikoin lössiä  ja mammutteja. Puustoa oli niukasti, lähinnä jokilaaksoissa ja vuorilla. Tällä alueella oli hyvin erilaisia ympäristöjä polaariaavikosta, tundrasta, arosta ja metsästä aavikkoon. Oli myös näiden välimuotoja pensastundraa, metsätundraa ja metsäaroa sekä metsäaron metsätundran välimuotoa.
Nimitys arotundra liitetään varsinkin Ukrainan ja Keski-Siperian alueelle, lännessä oli kosteampaa. Läntisen Venäjän arotundra jaetaan yleensä neljään vyöhykkeeseen: pohjoinen tundramainen alue, Valko-Venäjän periglasiaalinen metsäaro, Ukrainan periglasiaalinen aro. Tundramaisella alueella oli paljasta maata ja yrttikasveja kasvavaa tundraa, aroa, metsiä joissa lehtikuusta, mäntyä, koivua ja lisäksi hajanaisia suolakkokasviyhdyskuntia. Oli sekä aro- että tundrakasvistoja, yrttejä, marunoita, savikkakasveja, koivissa paikoissa runsaasti yrttikasveja. Eteläisempi periglasiaalinen metsäaro oli yhä arktinen päätellen sopulin esiintymisestä, ja siellä kasvoi aromaista kasvistoa, lehtikuusta, mäntyä ja koivua sekä tundraa joissain kylmissä painumissa. Niinpä tämä alue oli metsätundraa ja metsäaroa. Aromaiseen kasvillisuuteen kuului marunoita, yrttejä, savikkaa ja efedraa. Lössiä ja lössihiuetta 400–600 metriä merenpinnasta asti. Tätäkin vyöhykettä voidaan pitää lämpötilaltaan ainakin pensastundrana tai metsätundrana ja Ukrainassa sen pohjoisosissa saattoi kasvaa korkeaa ruohoa ja puita.
Tämän arktisen vyöhykkeen eteläpuolella oli periglasiaalinen aro, jossa saattoi olla suuria lehtimetsäsaarekkeita jokien varsilla ja vuoristoissa muun muassa Etelä-Uralilla. Arokasvillisuus oli marunaa, savikkakasveja, yrttikasveja ja suolakkokasveja. Muuten periglasiaalisen aron vuoristoissa oli tundraa, alavilla alueilla pelkkää metsää ja pensastundraa. Tämä vyöhyke ulottui idässä Etelä-Jakutiaan asti. Se oli Länsi-Aasiassa harvakasvista, mutta Baikaljärven itäpuolella puita oli enemmän ja kasvillisuus peittävää. Eläimistö oli pohjoisella periglasiaalisella arolla osin boreaalista, muun muassa hevosia, muuten sielläkin oli tyypillinen mammuttieläimistö. Jääkauden lopun ajan eli nuoremman dryaskauden arotundralle oli ominaista lyhyt kuuma kesä, pitkä kylmä talvi. Ilmasto muistutti etäisesti nykyajan Jakutian ilmastoa.
Etäisesti arotundraa muistuttavia alueita on Keski-Jakutian aroilla, niin kuin myös Janan, Indigirkan ja Kolyman jokialtaissa, joissa kasvaa metsätundraa. Kasvukausi oli lyhyt, kosteus ei riittänyt metsälle tundralla ja kosteus arolla. Jääkauden arotundralla aron ja tundran kasviyhdyskunnat kasvoivat erillään. Nykyajan Venäjän aroilla on havaittavissa arktinen kasvuaika talvella, tundra-aika varhain keväällä, metsäaika myöhäiskeväällä ja aroaika kesällä. Myös tundralta löytyvät vastaavat vuodenajat. Niinpä aro- ja tundrakasvillisuutta saattoi kasvaa suunnilleen samoilla seuduilla.
Erilaisia arotundria
Monesti Pohjois-Siperian ja Alaskan jääkautinen arotundra oli käytännössä kasviyhdyskuntien mosaiikki. Niissä, esimerkiksi ylhäällä vuoristossa kasvoi kuivatundrakasvillisuutta, hieman alempana niityillä tunturisaraketta ja/tai kunnailla lapinvuokkoa, etelärinteiden keskiosissa tuppaina marunan ja tupasheinien tyyppisiä arokasveja, jokilaaksoissa kuivia ja kosteita niittyjä ja jokivarsilla märän ympäristön kasveja, joissain paikoissa dyynejä, suolakkokasveja jne.
Jokilaaksot olivat jääkaudella Pohjois-Siperiassa luultavasti kuivempia ja suottomampia kuin nyt. Ylempänä tundra oli enemmän nykyisen ylämaan tundran tyyppistä.
Alaskasta Sewardin niemimaalta löydetty Kitluk-joelta jääkautinen tuliperäisen tuhkan alle hautautunut paleomaannos, jossa näyttää olleen tasapainossa oleva kasviyhdyskunta, missä kasvoi sammalen päällä tunturisaraketta ja tundralle tyypillisiä ruohoja, ja jossa monista arotundran alueista poiketen oli maassa paljon typpeä ja fosforia.
Beringian arotundran tyypillisiä ovat nadat Festuca, nurmikat Poa botryoides, Poa stepposa, Poa arctostepporum, pahtanurmikka (Poa Glauca), Calamagrostis purpurascens, Helicotrichon krylovii, Koeleria cristata, Koeleria asiatica ja Elytrigia-sukuisia vehnäruohoja. Sarojen joukossa oli monenlaisiin ympäristöihin sopeutuneita, esimerkiksi aito arokasvi Carex diriuscula, niittyarojen kasveja Carex obtusata, kalliosara (Carex rupestris), tuppaina kasvavia saroja muun muassa rinnejalkasara (Carex pediformis), Carex filifolia, Carex rossii, Carex aenea, Carex patasata jne. Kuivaan ja kuivaan/kylmään sopeutuneita lajeja olivat marunat (Artemisia), hanhikit (Potentilla), kurjenherneet (Astragalus), keulankärjet (Oxytropis). Tunturikurjenherneen (Astragalus alpinus) ja idänkaulankärjen (Oxytropis campestris) tyyppiset herneen sukuiset kasvit olivat tyypillisiä jäätikön läheiselle alueelle, jossa sademäärä oli pieni ja maaperä neutraali, ja pulaa typestä. Näissä hernekasveissa on paljon eläimille sopivaa valkuaista.
Ajallinen ja paikallinen vaihtelu
Mosaiikkimaisen arotundran kasvillisuus ja kosteus vaihtelivat muun muassa eri alueilla, leveysasteilla ja aikoina. Parhaimmillaan arotundra oli subarktista metsäaroa tai puistomaista aluetta, jolla puita kasvoi ruohoalueen seassa hieman samaan tapaan kuin Afrikan savannilla tai Kanadan Aspen parklandissa. Nykyään uskotaan puita kasvaneen joissain painumissa esimerkiksi Alppien pohjoispuolella ja jopa Norjan jäättömissä jokilaaksoissa. Arotundraa on sanottu usein myös mammuttiaroksi. Täsmällisesti sanoen mammuttiaro kattoi myös ne alueet, joilla ei esiintynyt tundrakasvillisuutta kuten Etelä-Ukrainassa. Hyvin kuivalla aavikkoa muistuttavalla arotundralla kasvoi savikan sukuisia kasveja. Ephedra distachyan tyyppinen yrtti luonnehti kuivaa arotundran niittyä. Kuivempi arotundra suosi enemmän hevosta kuin mammuttia.
Jääkauden maksimin aikaan arotundralla oli laajojen dyynikenttien keskellä kosteita painumia ja jokilaaksoja, joissa oli muun niittyä ja kosteikkokasvillisuuttakin. Yleensä painumat olivat suolaisia, ja niissä viihtyivät runsastuottoiset suolaa sietävät kasvit. Painumiin saattoi virrata vuorilta tai pulputa lähteestä makeaa vettä. Lössialueella kasvoi lyhytkasvuista aroheinää.
Vuorten rinteillä saattoi kasvaa pensaikoita tai metsiä, samoin jokilaaksoissa. Melko lämpimissä, kosteissa suolapainumissa saattoi olla kasvillisuudeltaan runsastuottoisia alueita. Vuorten juurilla olevat alueet minne valui vuorilta jäätiköiden ja lumien sulamisvesiä, saattoivat olla tuottoisia. Arotundran tuottoisuudesta ja kyvystä elättää mammutin tapaisia suuria eläimiä on kiistelty tieteessä pitkään, mutta keskustelu siitä on nyttemmin jäämässä taka-alalle. Esimerkiksi mammutin tiedetään löydöistä päätellen viihtyneen jokivarsien lähellä, ei kuivimmilla alueilla.
Viime jääkauden keskivaiheilla oli suuria jäätiköitä, jotka kuivattivat ilmaa, mutta maan akseli oli kallellaan ja tuotti nykyistä lämpimämpiä kesiä Pohjois-Siperiaan. Pohjois-Siperiassa arotundra oli aromaisimmillaan noin 48 000–35 000 radiohiilivuotta sitten, eli silloin oli lämmintä ja kuivaa. Etelän arokasvit muun muassa harjasvehnä (Agropyron cristatum) vaelsivat pohjoiseen.
Lämpimin huippu oli itäisimmässä Siperiassa noin 38 000 radiohiilivuotta sitten, jolloin siellä lehtikuusimetsät valtasivat alaa tundralta. Monet Pohjois-Siperian mammuttilöydöt ajoittunevat tähän lämpökauteen. Mutta jääkauden kylmimmän jakson aikaan Pohjois-Siperian kasvillisuus muistutti lähinnä kuivaa tundraa, koska aidot arokasvit olivat kadonneet. Mutta kuiva tundra vuorotteli kosteiden niittyjen kanssa.
Melko lämmintä oli uudestaan jääkauden lopussa noin 18 000–12 500 radiohiilivuotta sitten.
Puolassa näkyy jääkauden lopun ajan arotundran vaihdos paju-savikkatyyppisestä koivu-artemisiatyyppiseen luultavasti ilmaston lämpenemisen ja/tai kostumisen takia.
Siperia
Jäänteitä arotundrasta saattaa olla joillain arktisilla alueilla muun muassa Wrangelin saarella. Luoteis-Siperiassa on nykyäänkin paikoin aroja ja tundra-aroja. Arotundraa on usein vertailtu Jakutian Sartan-joen aroalueisiin, vaikka nykyään tutkijat eivät usko sen vastaavan jääkautista ympäristöä. Samankaltainen alue on muun muassa Tšuraptšan aro Keski-Jakutiassa. Varsinkin Jakutian jokivarsien kuivilla, jyrkillä ylärinteillä oleva lyhytruohoinen arokasvillisuus tuo mieleen mammuttiaron. Keski-Jakutian Lena-joen laakson ja ikiroudan sulamispainumien kasvillisuus muistuttaa luultavasti mammuttien elinympäristöä aroineen ja soisine suolaniittyineen. Luoteis-Siperian pohjoisboreaalisen ja tundran arot jaetaan ruohomätäsaroihin, kuivahkoihin niittyihin ja harvaan kasvillisuuteen.
Altai, Keski-Aasia
Arotundra muistutti kuivimmillaan laajalti lähinnä Keski-Aasian kuivia aroja, puoliaavikoita ja aavikoitakin,. Maruna ja savikka ovat näiden alueiden siitepölyissä yleisiä, ja runsas maruna liittyy niillä aroilla runsaisiin heinäkasveihin. Näille ovat monesti tyypillisiä yleisympäristöön nähden rikas eläimistö ja painumien ja vuorenrinteiden runsas kasvillisuus ja hevoseläinten asuminen. Maruna on näillä aroilla runsainta, kun sademäärä on 200–700 mm.
Näitä on Mongoliassa, Ubsunurin alueella, Džungariassa, Gobissa ja Tiibetin Arjin Shanin luonnonsuojelualueella. Varsinkin Altai-Sajanin seudun alueen siitepölyt muistuttavat jääkautisia. Altai-Sajanin Khindiktig-Khol’-järven allas (Mongun-Taigan massiivi, Tuvanin tasavalta) ja Bertekin painanne Ukokin tasangolla Altain tasavallassa saattoivat muistuttaa jääkauden ympäristöjä. Ukok-Saliugemin laakson, Khar us Nuurin ja Ubsunurin altaan peura ja saiga muistuttavat ehkä jääkautisia. Kohoton-Khorgonin järvillä sataa 294 mm vuodessa, tammikuussa on −26 °C ja heinäkuussa vain 9.4 °C.
Amerikassa, Grönlannissa
Alaskan Kobuk-joen varren dyynit muistuttavat jääkautisia dyynialueita, ja niiden lähellä on monenlaisia kasviyhdyskuntia.
Alaskan pingojen etelärinteitä on myös verrattu arotundrakasvillisuuteen. Varsinkin Brooks-vuorten pohjoispuolisia kalsiumrikkaita tundria on pidetty ainakin jossain määrin jääkautista arotundraa muistuttavina. Joissain järvien ja jokien ympäröimissä laaksoissa saattoi olla arktisia keitaita, jollainen Ellesmerensaaren Lake Hazen nykyään on. Jääkautisen tyyppisen laidunnuksen aiheuttamia muutoksia kuvastaa esimerkiksi Grönlannin ala-arktisen/subarktisen sisämaan pajua kasvavan aroalueen muutos niittynurmikkaruohikoksi. Länsi-Grönlannin ala-arktinen tai subarktinen Kangrelussuaqin vaivaiskoivu-vaivaispaju-tunturisarake-heinäkasvimosaiikki tuo mieleen arotundran, jossa on myös suolajärviä.
Muualla
Götlannin kalkkipitoisilla alvareilla kasvaa muun muassa päivännoutoa ja nataa, niin kuin arotundralla oletetaan kasvaneen.
Hieman arotundran tyyppisiä alueita on Suomessa nykyään muun muassa Käsivarren Lapin suurtuntureilla, Kuusamossa, rannikoilla, tienpientareilla, kalliokedoilla ja harjuilla sekä lehdoissakin.
Nykyisissä kasvillisuustyypeissä näkyy varsinkin pohjoiselle arotundralle tyypillistä mosaiikkimaisuutta. Esimerkiksi Lapissa on lämpimämpää etelärinteillä, mutta kylmempää pohjoisrinteillä. Mäen päällä saattaa olla viisi astetta lämpimämpää kuin laaksossa, mutta hieman ylempänä olevassa rinteen painanteessa viisi astetta kylmempää kuin laaksossa. Toisaalta melko syvälumiset lumenviipymät suosivat ruohojen kasvua, matalalumiset varpujen kasvua.
Kasvimaantieteellisistä rajoista
pienoiskuva|Öölannin [[alvari|alvarit saattavat muistuttaa jääkautista arotundraa]] Arotundra oli monien arvioiden mukaan toisaalta kylmää, toisaalta kuivaa. Niinpä monet nykyiset kasvillisuustyypit ovat joko liian lämpimiä tai kosteita arotundraksi. Venäjän arotundralla saattoi kasvaa puita kylmistä talvista huolimatta, koska ilmasto oli kuiva. Koivu (Betula pubescens) saattaa mannermaisessa ilmastossa kestää tammikuussa -40 °C keskilämpötilan ja heinäkuussa 12 °C. Meri-ilmastossa sama koivu kestää vain -12 °C keskilämpötilan tammikuussa. Samoin mänty (Pinus sylvestris) kestää meri-ilmastossa -12 °C keskilämpötilan tammikuussa ja 12 °C heinäkuussa, mutta vastaavasti -40 °C/14 °C kuivassa mannerilmastossa. Vuotuisen kuukauden keskilämpötilan vaihtelu eli mantereisuus oli ikiroudan rajan pohjoispuolella laajalti 40–50 °C, mikä merkitsi laajoilla alueilla heinäkuun lämpötiloja 10–19 °C ja tammikuun -21 – -60 °C. Valko-Venäjän metsäaro-metsätundravyöhykkeellä lämpötila oli tammikuussa noin -22 – +30 °C, kesällä -14 °C. Siellä satoi 200–350 mm ja kuukausien suurin lämpötilaerotus oli -35 – -45 °C. Tämä vastasi korkeintaan Siperian pohjoista taigaa kesälämpötilojen puolesta, ja talvilämpötilojen puolesta jopa Etelä-Siperian keskimmäistä tai eteläistä lehtikuusi-mäntytaigaa. Tällöin suuressa osassa arotundraa pystyi lämpötilan puolesta kasvamaan puita, ja kuivuus oli suurempi ongelma puiden kasvulle.
Monien kasvillisuusarvioiden mukaan Pohjois-Aasian arotundran lössialueilla olisi laajoilla alueilla satanut 40–60 % siitä mitä nyt eli 300 mm mutta maaperätutkimusten mukaan alle 200 mm. Kasvitutkimusten mukaan sademäärä oli usein välillä 250–350 mm. Tundran tapauksessa tämä olisi saattanut tarkoittaa sitä, että arotundra muistutti enemmän Itä-Siperian tundraa, joissa sataa 250–350 mm jolloin sadanta/haihduntasuhde on 1,1–1,2 eli sama kuin metsissä. Ilmasto on luultavasti ollut paljon tätä kuivempi. Nykyisillä eteläisillä ”Artemisia-aavikoilla” sataa vain 150 mm ja puoliaavikoilla 350 mm. Näissä haihdunnan ja sadannan suhde on luokkaa 0,15–0,5. Tämä ennustaa kuivimmalle arotundralle sademäärää 40–120 mm.
Arotundran katoaminen
Arotundran häviäminen liittyi tavalla tai toisella jääkauden aikaisten eläinten tuhoon. Arotundra hävisi jääkauden päättyessä ilmaston kostuessa ja lämmetessä. Lämpeneminen sulatti jäätiköt, mikä lopetti lössin synnyn. Myös ikirouta suli laajalti. Lämpeneminen ja kostuminen metsitti ja soisti maastoa. Kosteus huuhtoi maasta kivennäisravinteita pois. Niinpä maaperä happani ja kasvilajivalikoima köyhtyi ja muuttui. Ensin ilmestyi pensaita, sitten aluksi varvikkoisia vaivaiskoivumetsiä syrjäyttämään heinäkasvit. Kanervat ja varvut yleistyivät heinäkasvien sijaan. Kun kosteus huuhtoi maaperän mineraalit pois, eläinten oli vaikeampi saada kivennäisiä. Jääkautiset myskihärän tyyppiset eläimet olivat yleensä tottuneet melko kuivaan ympäristöön. Kosteammat talvet saattoivat olla vastasyntyneelle vasikoille vaikeampia, koska näillä ei ollut kostealta ja kylmältä suojaavaa turkkia. Lämpö ja kosteus edistivät loisten elämää. Talvinen lumen syveneminenkin saattoi aiheuttaa ongelmia, vaikka esimerkiksi myskihärän, hevosen ja biisonin tiedetäänkin löytävän ravintoa melko syvästä lumesta.
Arotundran kasveja
Joitain arotundran kasveja:
Shepherd’s Bushin metroasema (täsmennyssivu)
Shepherd’s Bushin metroasema voi tarkoittaa seuraavia Lontoon metron asemia:
Tähtisumu
Tähtisumu eli nebula on yleisnimitys kaikille tähtitaivaalla sumumaisina ilmeneville kohteille. Nykyään sillä tarkoitetaan useimmiten jotakin seuraavista:
%D0%9C%D1%8A%D0%B3%D0%BB%D1%8F%D0%B2%D0%B8%D0%BD%D0%B0 Nebulosa_planet%C3%A0ria Planet%C3%A1rn%C3%AD_mlhovina Stjernet%C3%A5ge Nebel_%28Astronomie%29 N%C3%A9buleuse %E0%AA%A8%E0%AA%BF%E0%AA%B9%E0%AA%BE%E0%AA%B0%E0%AA%BF%E0%AA%95%E0%AA%BE %D7%A2%D7%A8%D7%A4%D7%99%D7%9C%D7%99%D7%AA Nebula_%28Astronomia%29 Planetinis_%C5%ABkas Planet%C3%A1ris_k%C3%B6d %E6%98%9F%E9%9B%B2 %D9%8A%DB%87%D9%84%D8%AA%DB%87%D8%B2%D9%84%D8%A7%D8%B1_%D8%AA%DB%87%D9%85%D8%A7%D9%86%D9%89 Mg%C5%82awica Nebulosa_planet%C3%A1ria Nebuloas%C4%83 %D0%A2%D1%83%D0%BC%D0%B0%D0%BD%D0%BD%D0%BE%D1%81%D1%82%D1%8C %E0%B9%80%E0%B8%99%E0%B8%9A%E0%B8%B4%E0%B8%A7%E0%B8%A5%E0%B8%B2 Gezegenimsi_Bulutsular %E6%98%9F%E4%BA%91
Heinälampi (Keuruu, Kömi)
Heinälampi on Keski-Suomessa Keuruulla Kömin kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,0 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Pihlajaveden alueeseen (35.483) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 163,1 metriä mpy.
Enn Eesmaa
thumb|Enn Eesmaa (2011)
Enn Eesmaa (s. 7. kesäkuuta 1946 Tallinna) on Viron Keskustapuolueen kansanedustaja Riigikogussa Tallinnan Nummenmäen ja Mustanmäen vaalipiiristä. Hän on valmistunut Tallinnan pedagodisesta instituutista 1969 sekä toiminut Viron televisio 3:n johtajana sekä ulkomaanuutisten toimittajana 1994–2003.
Riigikogussa Eesmaa on mm. ulkoasiainvaliokunnan jäsen.
Pronssisotilas
Eesmaa antoi haastattelun, jonka mukaan Tallinnassa ja Moskovassa yhä jatkuvat vihamielisyydet Viron ja Venäjän välillä eivät ole voineet tulla kenellekään yllätyksenä:
– Erilaisten symbolien puolesta on Euroopassa taisteltu monet vuosikymmenet. Keskustapuolue on jatkuvasti korostanut, että tämä ei ole pelkästään patsaskysymys, vaan tämä on myös symbolikysymys.
Viron keskusta on venäläisvähemmistön joukossa suosittu puolue, ja se on saanut tapahtumista paljon palautetta, kertoo Eesmaa.
– Monet vironvenäläiset sanovat nyt, että ensin heiltä vietiin Neuvostoliitto, sitten he eivät saaneet Viron kansalaisuutta. Nyt halutaan viedä patsaskin.
Nartheciaceae
Suoliljakasvit (Nartheciaceae) on koppisiemenisten Dioscoreales-lahkoon kuuluva kasviheimo, johon kuuluvat muun muassa suoliljat (Narthecium). Niiden mukaan heimoa kutsutaan seuraavassa suoliljakasveiksi.
Tuntomerkit
Suoliljakasveihin kuuluu ruohoja, joiden juurten kuorikerroksessa on ilmaonteloita ja soluissa oksalaattikiteitä. Lehdet ovat kierteisesti tai kaksirivisesti järjestyneet ja ovat toisinaan syrjittäisiä. Kukinto on terttumainen ja suojuslehdellinen. Kukat ovat melko tyypillisiä yksisirkkaisille. Kehälehdet ovat osittain kasvaneet yhteen, samoin hetiö. Sikiäimessä voi olla mesirauhasia, ja sikiäin on kehänpäällinen tai puoleksi kehänalainen. Kehälehtien suojaama hedelmä on kotamainen, ja muodoltaan vaihtelevat siemenet ovat siinä vinoissa riveissä.
Levinneisyys
Suoliljakasvien levinneisyys on hajanainen ja sijoittuu pääasiassa pohjoiseen lauhkeaan vyöhykkeeseen. Amerikassa niitä on Pohjois-Amerikan länsi-, itä- ja kaakkoisosassa sekä Guyanassa. Euraasiassa esiintymisalueita ovat Länsi-Eurooppa, Kaukasus, Himalajalta Kiinaan ja Japaniin ulottuva alue sekä paikoitellen Malaijien saaristo.
Luokittelu
Suoliljakasveihin kuuluu neljä tai viisi sukua ja 41 lajia. Runsaslajisin suku on Aletris, jossa on lajeista 30.
Suvut:
Oscar Lino Lopes Fernandes Braga
Oscar Lino Lopes Fernandes Braga (30. syyskuuta 1931 Malanje – 26. toukokuuta 2020) oli angolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 26. heinäkuuta 1964 ja nimitettiin Benguelan hiippakunnan piispaksi 20. marraskuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 2. helmikuuta 1975. Pääkonsekraattorina toimi Manuel Nunes Gabriel, jota avustivat Eduardo André Muaca ja Zacarias Kamwenho.
Lopes Fernandes Braga jäi eläkkeelle 18. helmikuuta 2008.
Heikkilänkangas
Heikkilänkangas on lähiötyylinen, pääasiassa 2000-luvulla valmistuneita omakoti- ja rivitaloja käsittävä asuinalue. Liikenneyhteydet keskustan ja Kajaanin suuntaan ovat hyvät. Peruspalveluiden tarjonta on keskitetty Maikkulan suuralueen keskukseen. Alueella on päiväkoti ja koulu (luokat 1–2).
Pekka Lehto
Pekka Lehto (s. 14. maaliskuuta 1948 Valkeakoski) on suomalainen elokuvaohjaaja.
Lehto aloitti uransa 1960-luvun lopulla erinäisissä elokuva-alan tehtävissä, kuten äänittäjän apulaisena (Miljoonaliiga, 1968; Kahdeksas veljes, 1971; Hirttämättömät, 1971) pikkuosien näyttelijänä (Punatukka, 1969; Pilvilinna, 1970) ja leikkausassistenttina (Karvat, 1974). Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa Ikäluokka valmistui vuonna 1976. Hän ohjasi elokuvan yhdessä Pirjo Honkasalon kanssa. Yhteistyö jatkui vielä elokuvien Kainuu 39 (1979), Tulipää (1980), 250 grammaa (1983) ja Da Capo (1985) parissa. Algot Untolan elämästä kertova Tulipää oli aikoinaan kallein suomalainen elokuva, ja se oli myös ehdokkaana Kultaisen palmun saajaksi Cannesin elokuvajuhlilla.
Vuoden 1985 jälkeen Honkasalon ja Lehdon tiet erosivat. Kummatkin jatkoivat itsenäisesti elokuvantekemistä. Vuonna 1992 valmistunut elokuva Kaivo on tositarina nuoresta maatilan emännästä, joka masennuksen ja mielisairauden murtamana päätyy hukuttamaan kolme lastaan kaivoon. Tämän jälkeen Lehto keskittyi eräänlaisiin fiktiota ja faktaa yhdistäviin elokuviin, kuten The Real McCoy (1998) ja Tango Kabaree (2001). Edellinen on elokuva Andy McCoysta, jälkimmäinen Aira Samulinista. Kummassakin elokuvassa todelliset henkilöt esittivät pääosia.
Lehdon elokuva Game Over (2005) on Kaivon tapaan fiktiivinen elokuva todellisuudessa tapahtuneesta tragediasta. Pohjana on niin kutsutut Heinojen murhat Lopella elokuussa 2001.
Game Overin jälkeen valmistui vuonna 2005 Kalervo Palsasta kertova elokuva Kalervo Palsa ja kuriton käsi, jonka ensiesitys oli kuitenkin vasta 2013 Sodankylän elokuvajuhlilla.
Kesäkuussa 2005 Lehto sai Suomen elokuvasäätiöltä 10 000 euroa kehittämistukea uuden Pekka ja Pätkä -elokuvan ennakkosuunnitteluun. Elokuva kulkee työnimellä Pekka ja Pätkä levottomina, ja se kertoo kansanomaisesti homouteen kohdistuvista peloista. Elokuvaan kaavailtiin Martti Suosaloa Pekan rooliin ja Mika Nuojuaa Pätkän rooliin.
Constant Motion
Constant Motion on Dream Theaterin 15. single. Se julkaistiin vuonna 2007 levymerkillä Roadrunner Records.
Iloilo City
Iloilo City (hiligainoksi: Ciudad sang Iloilo; filipinoksi: Lungsod ng Iloilo) on Iloilon provinssin pääkaupunki Filippiineillä. Kaupunki on Länsi-Visayasin alueen talouskeskus. Kaupungin asukasluku oli 424 619 vuoden 2010 väestönlaskennassa.
Kansainvälinen humanitaarinen oikeus
Kansainvälinen humanitaarinen oikeus (ennen sodan oikeussäännöt) on yksi kansainvälisen oikeuden osa-alue, joka säätelee sodankäyntiä. Se säätelee sodassa tapahtuvaa voimankäyttöä ja sen rajoja, menetelmiä ja kohteita. Kansainvälisen humanitaarisen oikeuden ulkopuolelle jää voimankäytön oikeutus ja voimankäyttöön ryhtymistä rajoittavat oikeussäännöt. Se siis säätelee vain jo alkanutta sodankäyntiä, ei sodankäynnin aloittamista. Pelkistäen se käsittelee valtioiden välisiä sotia ja vain vähäisessä määrin valtioiden sisäisiä sisällissotia tai näitä alempitasoisia väkivaltaisuuksia.
Kansainvälinen humanitaarinen oikeus jaetaan kahteen osaan: valtioiden välisten sotien oikeussäännöt ja valtion sisäisen sodan oikeussäännöt. On ehdotettu, että jaottelusta luovuttaisiin ja siirryttäisiin vain yhteen oikeussäännöstöön, mutta toistaiseksi tämä ei ole mahdollista kansainvälispoliittisista syistä. Kansainvälinen humanitaarinen oikeus määrittelee sodan oikeudellisessa mielessä, ja oikeudellisessa mielessä on olemassa vain yksi sodan muoto ja taso.
Suomen Punaisen Ristin alaisuudessa kokoontuu humanitaarisen oikeuden vapaaehtoistoiminnan ryhmiä useilla paikkakunnilla Suomessa.
Humanitaarisen oikeuden käsite
Humanitaarisen oikeussäätelyn säännösryhmät:
Humanitaarisen oikeuden lisäksi konflikteihin vaikutetaan seuraavilla kansainvälisen oikeuden sopimuksilla:
Oikeuskäytäntö
Oikeuskäytäntöä suorittavat valtioiden omat tuomioistuimet, kansainvälisen oikeuden elimet, kansainvälinen rikostuomioistuin sekä YK:n turvallisuusneuvoston perustamat ad hoc -kansainväliset rikostuomioistuimet (esimerkiksi Jugoslavian ja Ruandan sotarikostuomioistuimet).
Yleiset oikeusperiaatteet
Oikeusperiaatteina
Oikeuslähderyhmät
Toissijaiset oikeuslähteet:
Muita kansainvälisiä sopimuksia, jotka eivät yleensä ole oikeudellisesti sitovia. Asiakirjat sitovat sopijapuolia kuitenkin poliittisesti silloin, kun nämä ovat aktiivisesti osallistuneet niiden laadintaan.
Multajärvi
Multajärvi on Keski-Suomessa Keuruulla Pihlajaveden aseman kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 25 hehtaaria, se on 850 metriä pitkä ja 500 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,2 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Pihlajaveden alueeseen (35.483) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 158,6 metriä mpy.
Sven-Ingvars
Sven-Ingvars on ruotsalainen dansband. Se perustettiin vuonna 1956 Slottsbronissa nykyisessä Grumsin kunnassa Värmlannissa. Hittejä ovat olleet mm. "Fröken Fräken", "Kristina från Vilhelmina", "Vid din sida" ja "Önskebrunnen".
Externin kivet
thumb|Externin kivet lounaasta
Externin kivet ovat luonnollisen kalliomuodostelman luona oleva ikiaikainen palvontapaikka Horn-Bad Meinbergin kaupungin lähellä, Luoteis-Saksassa. Alun perin paikka on ollut pakanoille pyhä, myöhemmin sitä käyttivät kristityt munkit. Externin kallioita on aikojen saatossa muokattu, kallioihin on kaivettu luolia ja uskonnollinen reliefi. Kivimuodostelmista korkeimmat ovat 40-metrisiä.
Aiheesta muualla
thumb|Munkkien hakkaama reliefi thumb|Vinoristillä merkitty hautasyvennys
Collonges-la-Rouge
Collonges-la-Rouge [kɔ'lɔ̃ʒ.la.ʁuʒ] on Ranskan kunta Uuden-Akvitanian alueella Corrèzen departementissa. Entisellä Limousinin hallintoalueella sijaitsevan kunnan asukasluku vuonna 2014 oli 490. Collonges-la-Rouge kuuluu departementissaan Midi corrézien -kantoniin Brive-la-Gaillarden arrondissementissa.
Collonges-la-Rouge kuuluu kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön Les Plus Beaux Villages de France, jonka perusti vuonna 1982 kunnan pormestarina vuosina 1965–1996 toiminut Charles Ceyrac.
Kylän lisäksi kunnan nähtävyyksiin kuuluu 1300-luvulta peräisin oleva Vassinhacin kartano ja 1400-luvulta peräisin oleva Maussacin linna.
Burden in My Hand
Burden in My Hand on Soundgardenin vuonna 1996 julkaisema single albumilta Down on the Upside. Se on toinen singlejulkaisu samalta albumilta.
Kappale on Chris Cornellin säveltämä ja sanoittama. Kappaleesta tehtiin musiikkivideo, jossa yhtye on aavikolla.
Lokomotiv Jaroslavlin lento-onnettomuus
Lokomotiv Jaroslavlin lento-onnettomuus tapahtui 7. syyskuuta 2011 kello 16.02 paikallista aikaa, kun KHL-jääkiekkoliigassa pelaavaa Lokomotiv Jaroslavl -joukkuetta kuljettanut Jakovlev Jak-42D -matkustajalentokone syöksyi maahan lähellä Jaroslavlia Venäjällä. Joukkue oli matkalla Minskiin Valko-Venäjälle kauden 2011–2012 ensimmäiseen otteluun, jossa vastaan olisi asettunut Dinamo Minsk. Lentokone syöksyi maahan ja syttyi palamaan pian lentoonlähdön jälkeen vain kahden ja puolen kilometrin päässä Tunošnan lentoasemalta.
Onnettomuuden syyksi epäiltiin aluksi huonolaatuista polttoainetta. Myöhemmin onnettomuustutkintakomissio ilmoitti uudempien tietojen valossa epäilevänsä, että onnettomuuden aiheutti onnettomuushetkellä lentokonetta ohjannut perämies, joka oli unohtanut seisontajarrun päälle.
Lopullisessa raportissaan onnettomuutta tutkinut komissio totesi onnettomuuden aiheutuneen siitä, että toinen ohjaajista oli nousukiidon aikana painanut erehdyksessä jaloillaan pyöräjarruja käyttäviä polkimia. Koneen kunnosta ei löydetty huomautettavaa. Kävi myös ilmi, että koneen kapteenille annettu lupa lentää kyseistä Jak-42 konetta oli myönnetty väärennettyjen asiakirjojen perusteella, että perämiehen tyyppikoulutus oli kesken ja että lentäjät olivat yleensäkin lentäneet kyseisellä konetyypillä hyvin vähän. He olivat lentäneet lähinnä Jak-40 koneella, jossa jarrupolkimien käyttö oli täysin erilainen kuin Jak-42 koneessa.
Lisäksi perämiehellä oli veressään neurologisia kohtauksia vähentävää ja rauhoittavaa fenobarbitaalia, jonka käyttö on lentäjiltä kiellettyä. Hän sairasti tuntoaistia heikentävää polyneuropatiaa, joka oli jäänyt virallisissa terveystarkastuksissa huomaamatta.
Matkustajat ja miehistö
Jääkiekkoilija Aleksandr Galimovia ja lentoinsinööri Aleksandr Sizovia lukuun ottamatta kaikki kuolivat heti turmapaikalla. Galimov ja Sizov vietiin onnettomuuden jälkeen sairaalaan tehohoitoon. Galimov kuoli saamiinsa 90% palovammoihin moskovalaisessa sairaalassa 12. syyskuuta 2011, viisi päivää onnettomuuden jälkeen. Lääkärit onnistuivat pelastamaan Sizovin hengen. Hän kotiutui sairaalahoidosta yli seitsemän viikkoa onnettomuuden jälkeen. Channel Onelle antamassaan haastattelussa Sizov kertoi aikovansa jatkaa työskentelyä ilmailun parissa mutta totesi samalla, että hän ei ehkä lennä enää ikinä.
Lentokone
Onnettomuuteen joutunut lentokone teki ensilentonsa vuonna 1993 Tatarstan Airlinesin käytössä. Lentokone myytiin sittemmin tilauslentoyhtiö Jak-Servisille, joka operoi sitä onnettomuuden tapahtuessa. Vuonna 2009 Euroopan unioni oli turvallisuussyihin vedoten kieltänyt Jak-Servisiä lentämästä EU:n ilmatilaan. Lentoyhtiöllä oli viisi samanlaista konetta ja se menetti toimilupansa syyskuun 2011 puolivälissä.