cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grace Under Pressure
Vuoden 1975 albumista Fly by Night saakka tuottanut Terry Brown vaihtui nyt uuteen tuottajaan Peter Hendersoniin, joka oli työskennellyt muun muassa Paul McCartneyn ja Supertrampin kanssa. Tuottajan vaihdoksen myötä soundi vaihtui helpommin otettavaksi kuin edeltäjäalbumi Signalsissa ja huomattavaa oli myös, että liian voimakkaasti soineet syntetisaattori ja elektroniset äänet, jotka hukuttivat Alex Lifesonin kitaran alleen olivat nyt hillitympiä.
Kappaleiden sävellys ja sanoitus oli edelleen voimakasta. "Afterimage" on omistettu Le Studioilla äänittäjänä toimineelle Robbie Wheelanille, joka oli mukana äänittämässä Rushin kolmea edellistä albumia, ja joka kuoli traagisesti auto-onnettomuudessa matkalla työpaikalleen. "Red Sector A" perustuu Geddy Leen äidiltänsä kuulemiin kuvauksiin toisesta maailmansodasta ja keskitysleireistä. Juutalaissukuisen Geddy Leen (oikealta nimeltään Gary Lee Weinrib) äiti ja isä tapasivat puolalaisella keskitysleirillä. Geddy Lee kertoi tarinoita edelleen Neil Peartille, joka noiden kertomusten perusteella kirjoitti sanoitukset kappaleeseen. "The Enemy Within" on ensimmäinen osa Fear-sarjaa, jonka toinen osa, "The Weapon", julkaistiin edellisellä Signals albumilla. Sarjan kolmannen osan muodostaa "Witch Hunt", joka julkaistiin sitä edellisellä Moving Pictures albumilla. Sarjan neljäs osa, "Freeze", julkaistiin vuoden 2002 albumilla Vapor Trails.
Kappaleet
Kaikki kappaleet ovat kirjoittaneet Geddy Lee, Alex Lifeson ja Neil Peart.
GlaubeLiebeTod
GlaubeLiebeTod OOMPH!:n yhdeksäs studioalbumi, joka julkaistiin 24. maaliskuuta 2006.
Kappaleista ”Gott ist ein Popstar”, ”Das letzte Streicholz”, ”Die Schlinge” ja ”Träumst Du?” kuvattiin musiikkivideot.
Niin hyvä on
"Niin hyvä on" on rap-artisti Uniikin kappale hänen syksyllä 2014 julkaistavalta ensimmäiseltä kokoelma-albumilta. Kappale julkaistiin kokoelman ensimmäisenä singlenä 9. toukokuuta 2014. Kappaleella vierailee Diandra.
Kappaleen oli tarkoitus sisältyä jo Uniikin edelliselle studioalbumille, #kylänmies, mutta kappaletta ei ehditty saada albumin julkaisuun mennessä valmiiksi.
Kappaleella on samplenä otteita Satu Pentikäisen esittämästä ”Niin hyvä on” -käännösiskelmästä. Osuuksia laulaa myös Diandra. Yhdysvaltalainen The Notorious B.I.G. on tehnyt samalla periaattella kappaleensa ”Mo Money Mo Problems”, jossa puolestaan "sämplätään" ”Niin hyvä on”-kappaleen alkuperäisversiota, Diana Rossin ”I’m Coming Out” -kappaletta.
Dubaissa kuvatun musiikkivideon on ohjannut Tom Hakala.
Live at River Plate
Live at River Plate on australialaisen hard rock -yhtye AC/DC:n vuonna 2011 julkaistu konserttitallenne. Tallenne sisältää materiaalia kolmesta Buenos Airesissa joulukuussa 2009 pidetystä konsertista. Se julkaistiin DVD:nä ja Blu-raynä 10. toukokuuta 2011. Konsertit kuvattiin 32 HD-kameralla.
Satu Selvinen
Satu Paula Selvinen (o.s. Jääskeläinen, s. 3. maaliskuuta 1960 Paltamo) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen viisiottelija. Hän edusti vuodesta 2008 lähtien Kunto-Pirkkoja.
Kalevan kisoista Selvinen saavutti viisiottelun kultaa vuonna 1978. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän oli mukana voittamassa 4 x 100 metrin viestijuoksusta pronssia vuonna 1982. Lisäksi Selvinen saavutti sisäratojen SM-kisoista viisiottelun kultaa vuonna 1978. Ennätyksikseen hän otteli ulkoradoilla pisteet 4019 (1979) ja hallissa pisteet 3761 (1980). Yleisen sarjan virallisiin kilpailuihin Selvinen ei ole osallistunut vuoden 1983 jälkeen, mutta on sittemmin kilpaillut eri lajeissa veteraanien sarjoissa.
Altiero Spinelli
thumb Altiero Spinelli (31. elokuuta 1907 Rooma – 23. toukokuuta 1986) oli italialainen poliittinen teoreetikko, kommunistipoliitikko ja Euroopan yhdistymisen puolestapuhuja. Spinelliä pidetään yhtenä Euroopan unionin perustajista. Hän oli kirjoittamassa Ventotenen manifestia ja osallistui Euroopan federalistisen liikkeen syntyvaiheisiin. Spinellillä oli vahva vaikutus ensimmäisinä vuosikymmeninä toisen maailmansodan jälkeisen Euroopan integraation ja hän oli käynnistämässä uudelleen integraatioprosessia 1980-luvulla. Hän oli Euroopan komission jäsen kuusi vuotta ja Euroopan parlamentin jäsen kymmenen vuotta. Euroopan parlamentin päärakennus Brysselissä on nimetty hänen mukaansa.
Varhaiset vuodet
Spinelli liittyi 17-vuotiaana Italian kommunistisen puolueen (PCI) jäseneksi vastustaakseen Benito Mussolinin fasistipuoluetta. Spinelli suuntautui radikaaliin journalismiin ja hänet pidätettiin vuonna 1927. Hän vietti kymmenen vuotta vankilassa ja sen jälkeen kuusi vuotta arestissa. Sodan aikana Spinelli oli internoituna Ventotenen saarella Gaetan lahdella yhdessä noin 800 muun poliittisen vangin kanssa. Näinä vuosina hän vieraantui Italian kommunistisesta puolueesta tuomiten Stalinin puhdistukset (jolloin monet muut vangit hylkäsivät hänet). Spinelli kieltäytyi tekemästä kompromisseja fasistisen hallinnon kanssa huolimatta tarjotusta varhaisen vapautumisen mahdollisuudesta.
Ventotenen Manifesti
Spinelli ja Ernesto Rossi kirjoittivat vankilassa yhdessä vuonna 1941 manifestin, joka salakuljetettiin ulos vankilasta ja julkaistiin Roomassa tammikuussa 1944. Siinä hahmoteltiin toimenpiteet ja periaatteet, joilla luotaisiin vapaa ja yhdentynyt Eurooppa sodanjälkeisessä maailmassa.
Eurokommunistiksi
Sodan jälkeen Spinelli palasi Italian kommunistisen puolueen riveihin, koska puolue omaksui muiden suurten läntisten kommunistipuolueiden tavoin (Italia, Ranska, Espanja) eurokommunismin, joka peräänkuulutti demokratiaa ja ihmisoikeuksia, eikä hyväksynyt neuvostomallista diktatuuria. Vuonna 1979 Spinelli valittiin Euroopan parlamenttiin kommunistien listalta.
GSRN
GSRN on tunniste, jota käytetään maailmanlaajuisesti yksilöimään palvelusuhteessa osapuolena oleva vastaanottaja. Tavallisimpia käyttöalueita ovat esimerkiksi kanta-asiakas-, jäsen- tai potilasnumerointi tilanteissa, joissa on tarvetta tallentaa palvelusuhteen kautta syntyneitä tapahtumatietoja. Tällä menettelyllä vältytään tietoturvaltaan ongelmallisten henkilötunnisteiden käytöltä ja taltioidut tapahtumat voidaan pitää turvatuissa tietokannoissa.
GSRN on kiinteä 18-numeroinen tunnus, jonka viimeisin merkki on edeltävien 17 numeron (GS1 yritystunniste ja tarvittaessa etunollin täydennetty yksilöintiosa) mukaan laskettu tarkistusnumero. GSRN voidaan esittää sovellustunnuksen (AI=8018) edeltämänä käyttäen GS1-128-, GS1 DataBar- tai GS1 DataMatrix- viivakoodeja tai EPC-standardoitua RFID-tagia.
Aiheesta muualla
GS1 Finland: GSRN
GINC
GINC (Global Identification Number for Consignment) on huolitsijan tai rahdinkuljettajan asettama maksimissaan 30-numeron pituinen logististen yksiköiden muodostaman lähetyksen yksilöintitunnus. Sen avulla voidaan tunnistaa saman kuljetusasiakirjan (esim. rahtikirjan) alle koottu lähetys. GINC on tarkoitettu kuljetusketjun logistiseen käyttöön, eikä sitä tule sekoittaa myyjän mahdollisesti asettamaan toimituksen kauppasopimukselliseen yksilöintitunnukseen (GSIN).
GINC muodostetaan GS1 yritystunnisteesta ja lähetyksen viitetunnisteesta, joka voi olla aakkosnumeerinen. GINC ei sisällä tarkistusnumeroa. GINC voidaan esittää ”tiedonkantajassa” sovellustunnuksen (AI=401) edeltämänä käyttäen GS1-128-viivakoodia tai EPC-standardoitua RFID-tagia.
Aiheesta muualla
GS1 Finland: GINC
Spinning Around
Spinning Around on dancepopkappale Kylie Minoguen albumilta Light Years (2000). Se julkaistiin 19. kesäkuuta 2000, ja sen kirjoittivat Ira Shickman, Osborne Bingham, Kara DioGuardi ja Paula Abdul. Kappale oli maailmanlaajuinen menestys.
Musiikkivideo
Videossa Minogue tanssii yökerhossa päällään erittäin lyhyet sortsit. Siitä on tullut yksi Minoguen tunnetuimmista videoista.
Georgios Maniakes
Georgios Maniakes (k. 1043) oli sotapäällikkö Bysantin valtakunnassa 1000-luvulla.
Hänestä tuli tunnettu vuoden 1031 sodassa seldžukkeja vastaan. Muslimit kukistivat keisari Romanos III:n Alepossa, mutta Maniakes pelasti tilanteen valtaamalla Edessan. Maniakesin suurin saavutus oli Sisilian osittainen valloitus arabeilta vuonna 1037. Sisiliassa häntä avusti varjagikaarti, jonka johtaja oli tuleva Norjan kuningas Harald Ankara. Myös palkkasotureita normandiasta oli bysanttilaisten apuna.
Keisarit eivät välittäneet Maniakesin saavutuksista, ja lopulta vuonna 1042 hän kapinoi keisari Konstantinos IX:tä vastaan. Maniakes marssi varjagien johdolla Konstantinopolia vastaan, mutta hän kuoli Thessalonikan lähellä, kun hän kohtasi keisarille uskollisia joukkoja.
Sysivälskäri
Sysivälskäri (Acanthurus gahhm) on välskärikalojen (Acanthuridae) heimoon kuuluva trooppisissa merivesissä elävä kalalaji. Sitä pidetään toisinaan meriakvaariossa.
Sysivälskäri voi maksimissaan kasvaa 40 senttimetrin mittaiseksi. Sen selkäevässä on yhdeksän piikkiä ja peräevässä kolme.
Sysivälskäriä tavataan kotoperäisenä Punaisellamerellä, Adeninlahdella ja Socotrassa. Tyynellämerellä havaitut sysivälskärit ovat ilmeisesti olleet todellisuudessa epolettivälskäreitä (Acanthurus nigricauda). Sysivälskäriä tavataan yleensä koralliriutoilla tai niihin liittyvillä elinympäristöillä 5–50 metrin syvyydessä. Sitä uhkaavat kaupunkien kasvu, uudisraivaus rannikkoalueilla, kalastuksen lisääntyminen, piikkikruunujen määrän räjähdysmäinen kasvu ja vesien saastuminen. Sysivälskäriä kalastetaan ravinnoksi, mutta tällä hetkellä sillä ei ole merkittävää vaikutusta lajin populaatioihin.
Jakomäen kirkko
Jakomäen kirkko on vuonna 1975 valmistunut arkkitehti Leo Tenhusen suunnittelema kirkkorakennus, joka sijaitsee Helsingissä, Jakomäen kaupunginosassa. Elementtirakenteinen kirkko on rakennettu puusta ja betonista, ja sen pohjaratkaisussa otettiin mallia Konalan kolmiosaisesta kirkosta. Kirkko peruskorjattiin syksyllä 1998 ja edelleen vuonna 2010.
Alttaritaulu on Göran Augustsonin maalaus, joka on erikoinen pop-taiteen ilmentymä. Kirkon urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas vuonna 1976.
Kirkkosaliin mahtuu 70 henkeä. Kun seurakuntasali yhdistetään kirkkosaliin, tilaan sopii 150 henkeä.
Helsingin seurakuntayhtymä on suunnitellut kirkon purkamista.
Julián Arredondo
Julián David Arredondo Moreno (s. 30. heinäkuuta 1988 Ciudad Bolívar, Antioquia) on kolumbialainen maantiepyöräilijä. Hän aloitti ammattilaisuransa Team Nippo -joukkueessa 2012–2013, edusti Trek Factory Racing / Trek-Segafredoa 2014–2016 ja Nippo - Vini Fantinia 2017.
Saavutuksia
Lähteet: Cycling Archives, Cyclingbase , Pro Cycling Stats
Erik Sjöberg (runoilija)
thumb|upright|Erik Sjöbergin muistomerkki [[Trosassa.]] Erik Sjöberg (14. tammikuuta 1794 Ludgo, Södermanland, Ruotsi – 4. maaliskuuta 1828 Tukholma) oli ruotsalainen romantiikan ajan runoilija ja kirjailija. Hänet tunnetaan pseudonyymillä Vitalis.
Sjöberg oli kotoisin köyhistä oloista, mutta onnistui pääsemään Uppsalan yliopistoon, jossa hän suoritti filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1824. Hän toimi Tukholmassa vuodesta 1827 käännöstöitä tehden. Kirjailijantyön ohella hän ansaitsi elantonsa opettamalla.
Ruotsin kirkon virsikirjassa on yksi virsi, jonka Sjöberg on kirjoittanut "Hvi skulle jag ej möta glad min plåga", virsi 573 "Jag ber on hjälp i stillhet". Runo, josta virsi on muodostettu, on ilmestynyt Brage-lehdessä 1824 ja se on julkaistu Sjöbergin kuoleman jälkeen ilmestyneessä Samlade dikter -kirjassa 1825. Virren teksti on Olle Niveniuksen muokkaama vuoden 1986 virsikirjaan. Sen teksti suomenkielisessä virsikirjassa "Tahtoisin tuskan hiljaisesti kantaa" on Niilo Rauhalan käännös vuodelta 1996.
Irja Spira
Irja Spira-Hautala (4. marraskuuta 1900 Kokkola – 26. elokuuta 2001 Pori) oli suomalainen Pariisissa asunut toimittaja, kustantaja ja kääntäjä.
Henkilöhistoria
Spiran vanhemmat olivat liikemies Antti Hautala ja Hilda Sihlman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1919 ja teki useita opintomatkoja Eurooppaan. Spira toimi joidenkin suomalaisten lehtien Pariisin kirjeenvaihtajana ja edusti myös suomalaisia kustannusliikkeitä Ranskassa. Hän oli Editions Nord-Sudin pääosakas ja toimitusjohtaja vuodesta 1949 alkaen ja hän perusti lehtitoimiston Pariisiin 1949. Spira oli naimisissa 1920–1925 kapteeni Väinö Lieskan kanssa, liitto päättyi avioeroon.
Aiheesta muualla
Luettelo Irja Spiran lehtiartikkeleista
Mukulaköynnöskrassi
right|thumb|Mukulaköynnöskrassin ja [[oka (kasvi)|okan mukuloita]]
Mukulaköynnöskrassi eli anu (Tropaeolum tuberosum) on köynnöskrassien sukuun kuuluva eteläamerikkalainen viljelys­kasvi, joka tuottaa syötäviä maan­alaisia mukuloita. Sitä viljellään lähes yksinomaan Andien vuoristossa, erityisesti Argentiinassa, Perussa, Boliviassa, Ecuadorissa ja Kolumbiassa. . Se kestää hyvin kylmää ja kasvitauteja, mutta sen kaupallinen merkitys on vähäinen. Etelä-Amerikassa siitä käytetään muun muassa nimiä añu ja mashua.
Mukulaköynnöskrassi on köynnöskasvi, jolla on punaiset kukat. Sen mukuloiden silmut ovat syvissä poikittaispoimuissa. Mukulat ovat värikkäitä, muodoltaan usein kartiomaisia tai porkkanan muotoisia. Niissä on runsaasti tärkkelystä ja C-vitamiinia. Niitä syödään joskus raakoinakin, mutta silloin ne ovat väkevän, pippurisen makuisia. Keitettyinä ne sen sijaan tulevat miedonmakuisiksi, makeahkoiksi ja muistuttavat maultaan krassia ja jonkin verran myös naurista.
Oripään seurakunta
thumb|Vuosina 1668–1821 Oripään kirkko oli Kylämäellä aivan nykyisessä taajaman keskustassa. Oripään seurakunta oli Varsinais-Suomessa Oripäässä toiminut Turun arkkihiippakunnan seurakunta. Oripään seurakunta lakkautettiin itsenäisenä seurakuntana ja siitä tuli Pöytyän seurakunnan kirkkoalue 1. tammikuuta 2017 alkaen. Vuoden 2017 alusta Pöytyän seurakunta kattaa siis sekä Oripään että Pöytyän kunnat.
Seurakunnan jäsenmäärä oli vuoden 2015 lopulla 1 178. ja sen palveluksessa oli 7–8 henkilöä. Syksystä 2014 alkaen seurakunnan vt. kirkkoherrana toimi Irina Kaukinen, joka siirtyi vuoden 2016 alussa Punkalaitumen seurakunnan kirkkoherraksi. Oripään seurakunnan vt. kirkkoherraksi valittiin 1. tammikuuta 2016 lukien Pöytyän seurakuntapastori Petri Thurén.
Seurakuntaliitos
Oripään ja Pöytyän seurakunnat aloittivat vuonna 2015 yhdistymisneuvottelut. . Alkuvuodesta 2016 valmistunut aiesopimus käsiteltiin molempien seurakuntien luottamuselimissä. Lopullisen päätöksen teki kirkkohallitus, joka kokouksessaan 7. kesäkuuta 2016 hyväksyi Oripään seurakunnan lakkauttamisen 31. joulukuuta 2016 ja liitoksen Pöytyän seurakuntaan sen kirkkoalueeksi 1. tammikuuta 2017 lukien. Yhdistymisen takia laajentuvassa Pöytyän seurakunnassa toimitettiin ylimääräiset seurakuntavaalit. Seurakuntaliitos oli vapaaehtoinen, eikä siihen liittynyt kuntaliitosta.
Punamyyrä
Punamyyrä (Myodes rutilus, aiemmin Clethrionomys rutilus) on pohjoisten alueiden jyrsijä. Se on Suomessa rauhoitettu laji, ja sen laskennallinen arvo on 34 euroa.
Levinneisyys ja elinympäristö
Punamyyriä tavataan pohjoisille leveysasteilla kaikilla pallonpuoliskon mantereilla: sen levinneisyysalueeseen kuuluvat Skandinavia, Suomi, Pohjois-Venäjä, Alaska ja Kanada. Punamyyrät elävät pohjoisen koivikoissa ja havumetsävyöhykkeen pohjoisosissa. Eniten punamyyriä on vanhoissa metsissä joissa on tiheä aluskasvillisuus tai tuuhea sammalpeite. Toisin kuin monet muut myyrälajit, se ei elä tunturipaljakoilla.
Tuntomerkit
Punamyyrällä on hoikka vartalo, selkäpuoli punainen, kupeet ruskeat. Häntä on selvästi lyhyempi ja paksumpi kuin samankaltaisella metsämyyrällä. Pituus 14 cm, häntä 3,5 cm, paino 30 g.
Ravinto
Punamyyrä syö kasvinosia (oksia ja juuria), marjoja, maanalaisia sieniä, hyönteisiä ja raatoja. Se varastoi talveksi ruokaa, etenkin naamakukkaiskasvien siemeniä.
Lisääntyminen
Vuodessa syntyy kahdesta viiteen poikuetta, jokaisessa neljästä yhdeksään poikasta. Raskaus kestää 17–19 päivää, ja punamyyrä on sukukypsä noin kahden kuukauden ikäisenä.
Elintavat
Punamyyrä on aktiivinen etenkin öiseen aikaan. Talvella se käyttää muiden lajien tekemiä käytäviä lumen alla maanpinnan tasalla, ja saattaa tehdä tuhoja puutarhassa.
Hopeavaahtera
Nopeakasvuisuutensa ja kauniin lehvästönsä ansiosta hopeavaahtera on suosittu koristekasvi, josta on jalostettu useita erinäköisiä lajikkeita. Sen suorasyisestä mutta melko hauraasta puuaineksesta valmistetaan halpoja huonekaluja, puuviilua, laatikoita ja paperimassaa. Lajin nimi tulee sen lehtien hopeansävyisestä alapinnasta.
Ulkonäkö ja koko
thumb|left|Hopeavaahtera François André Michaux’n teoksessa The North American Sylva vuodelta 1819. Hopeavaahtera on keski- tai suurikokoinen puu, joka kasvaa keskimäärin 20–30 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 50–100 senttimetriä paksuksi. Edullisimmilla kasvupaikoilla se voi kuitenkin saavuttaa jopa 38 metrin korkeuden. Se on pohjoisamerikkalaisista vaahteralajeista nopeakasvuisin ja voi taimena kasvaa vuoden aikana metrin korkeutta ja 2,5 senttimetriä paksuutta. Verrattuna sokerivaahteraan ja mustavaahteraan se on suhteellisen lyhytikäinen ja elää harvoin yli 130–150 vuoden ikäiseksi.
Hopeavaahteralla on tiheä ja pinnanmyötäinen juuristo. Sen jykevä, lyhyt runko jakaantuu jo matalalta paksuiksi haaroiksi ja pitkistä, kaarevista oksista muodostuu avoin ja epäsäännöllisen muotoinen latvus. Runkoa peittää harmaa kaarna, joka on nuorena sileää mutta vanhemmiten halkeilee ohuiksi, epäsiistin näköisiksi suikaleiksi. Kuluvan vuoden versot ovat pitkät, roikkuvat, karvattomat ja kiiltävän vaaleanruskeat tai -vihreät. Ne haisevat murskattuina epämiellyttävältä. Silmut ovat kiiltävän punertavat ja tylpät ja niissä on 6–10 parittaista suomua.
Lehdet ovat sormiliuskaiset ja varrella vastakkain. Niiden ruoti on punertava, riippuva ja 7,5–10 senttimetrin mittainen. Lapa on ehytlaitainen, viisisuoninen ja keskimäärin 8–15 senttimetriä pitkä ja lähes yhtä leveä. Se jakaantuu viiteen pitkäsuippuiseen ja toissahaiseen lehtiliuskaan, joista keskimmäinen on usein toistamiseen kolmiliuskainen. Liuskojen väliset lovet ovat syvät, kapeat ja pyöreäpohjaiset. Lehti on yläpuolelta vaaleanvihreä ja alapuolelta hopeanvalkoinen. Syysväritys vaihtelee vaaleankeltaisesta ruskeaan.
Hopeavaahtera kukkii pohjoisamerikkalaisista vaahteralajeista ensimmäisenä lopputalvesta tai aikaisin keväällä – sen pikkuruiset, kellanvihreät tai punertavat kukat puhkeavat ennen lehtiä helmi–toukokuussa maantieteellisestä sijainnista riippuen. Samassa puuyksilössä voi olla pelkästään hedekukkia, pelkästään emikukkia tai sekä hede- että emikukkia. Osa kukista voi olla myös kaksineuvoisia. Hede- ja emikukat muodostavat toisistaan erillisiä, tiiviitä ja lähes varrettomia ryppäitä edellisen vuoden versoihin. Kukista puuttuvat terälehdet mutta niissä on viisi verholehteä.
Hedelmä on kaksilohkoinen siivekäs lohkohedelmä, joka kypsyy nopeasti pölytyksen jälkeen. Lenninsiivet ovat 4–7 senttimetriä pitkät ja 90 asteen kulmassa toisiinsa nähden. Ne ovat aluksi vihreät tai ruusunpunaiset mutta muuttuvat hedelmän kypsyessä kellertäviksi tai punaruskeiksi. Yleensä vain toisen lohkon sisälle muodostuu siemen. Hedelmä putoaa maahan jo touko–kesäkuussa lehtien kasvettua täyteen mittaansa.
Hopeavaahtera kasvaa nopeasti erityisesti taimivaiheessa. Siementuotanto alkaa aikaisintaan 11 vuoden iässä ja on runsasta joka vuosi. Siemenet leviävät pääasiassa tuulen mukana mutta jossain määrin myös virtaavan veden kuljettamina. Ne itävät nopeasti jouduttuaan kosteaan maahan tai karikkeeseen. Laji voi lisääntyä siementen lisäksi kanto- ja juurivesojen avulla. Myös maahan pudonneet oksat voivat kasvattaa juuret.
Levinneisyys
thumb|Hopeavaahtera kukkii aikaisin keväällä ennen lehtien puhkeamista. Hopeavaahtera kasvaa alkuperäisenä Pohjois-Amerikan keski- ja itäosissa. Sen levinneisyysalueen pohjoisraja ulottuu New Brunswickista Mainen halki Quebecin ja Ontarion eteläosiin ja edelleen Isojenjärvien eteläpuolitse Pohjois-Minnesotaan. Lännessä levinneisyysalue ulottuu Minnesotasta Etelä-Dakotan kaakkoisosiin, Itä-Nebraskaan, Kansasiin ja Itä-Oklahomaan. Etelässä raja kulkee Arkansasin, Louisianan, Mississipin ja Alabaman kautta Pohjois-Georgiaan. Lajia tavataan myös Floridan luoteisosissa Apalachicola- ja Choctawhatcheejoen laaksossa. Sitä ei esiinny Appalakkien korkeimmilla rinteillä tai Meksikonlahden ja Atlantin rannikkotasangolla. Suomessa se menestyy aina IV-vyöhykkeelle asti, mutta sietää huonosti hallaa nuorena taimena.
Elinympäristö
Hopeavaahtera kasvaa tavallisesti yksittäisinä puina muiden lehtipuiden joukossa. Levinneisyysalueen keskiosissa se on usein metsien valtapuu, jonka rinnalla menestyvät valkojalava, lännenambrapuu, otatammi, jokivalkotammi, amerikanmustapoppeli, amerikanplataani ja punasaarni. Levinneisyysalueen pohjoisosissa seuraislajit vaihtelevat alueellisesti seuraavasti: Pohjois-Ohiossa ja Indianassa niitä ovat jokivalkotammi, amerikanplataani, otatammi, mustatupelo ja amerikanmustapoppeli; Uudessa-Englannissa ja Itä-Kanadassa sokerikoivu, paperikoivu ja poppelikoivu; New Yorkissa valkosaarni, punajalava, kalliojalava, keltakoivu, mustatupelo, amerikanplataani, kanadanhemlokki, takiaistammi ja jokivalkotammi.
Hopeavaahteran kasvukausi vaihtelee sijainnin mukaan 120 päivästä 240 päivään ja keskimääräinen vuotuinen sademäärä 810 millimetristä 1 520 millimetriin. Laji menestyy koristekasvina hyvin erilaisissa ilmastoissa, mutta muuten sen ilmastollisista vaatimuksista tiedetään hyvin vähän – vuoristojen kylmissä oloissa se ei kuitenkaan selviä. Levinneisyysalueensa kuivissa osissa se kasvaa vain virtaavan veden äärellä, missä maaperä on riittävän kosteaa. Se sietää ajoittaista tulvimista paremmin kuin monet muut lajit.
Käyttö
thumb|Koristekäyttöön jalostettu ’Laciniatum’-lajike. Hopeavaahtera on suosittu koristekasvi ympäri maailmaa kauniin lehvästönsä ja nopeakasvuisuutensa ansiosta. Sen suosio on kuitenkin vähitellen hiipunut, sillä sen syysväritys on vaatimaton muihin vaahteroihin verrattuna, oksat katkeilevat herkästi kovassa tuulessa ja runsas siemensato roskaa puun ympäristön. Siitä on jalostettu useita lajikkeita, joista suosituimpia ovat ’Laciniatum’ ja ’Wieri’.
Hopeavaahteran puuaines on suorasyistä ja melko kovaa mutta haurasta eikä sovellu siksi lujuutta vaativiin käyttökohteisiin. Yhdysvaltojen Keskilännessä se on merkittävä sahateollisuuden raaka-aine. Siitä valmistetaan lähinnä halpoja huonekaluja, puuviilua, laatikoita, ruoka-astioita, sisustuspaneeleja ja paperimassaa. Hopeavaahteraa myydään yhdessä punavaahteran kanssa kauppanimellä ’pehmeä vaahtera’ erotukseksi sokerivaahterasta, jonka puuaines on huomattavasti kovempaa. Sen mahlasta keitetään vain vähän vaahterasiirappia, sillä sen sokeripitoisuus ei ole yhtä suuri kuin sokerivaahteralla.
Hopeavaahteran siemenet ovat merkittävä ravinnonlähde linnuille ja piennisäkkäille, erityisesti oraville ja maaoraville. Oravat syövät sen talvisilmuja varhain keväällä, kun muusta ravinnosta on pulaa. Lisäksi majavat käyttävät ravintonaan sen kaarnaa ja valkohäntäpeura ja jänikset lehtiä. Monet linnut, esimerkiksi morsiosorsa ja telkät, pesivät hopeavaahteran koloissa ja hakevat suojaa sen lehvästöstä.
GDTI
Global Document Type Identifier eli GDTI on tunniste, jota käytetään maailmanlaajuisesti yksilöimään asiakirjatyyppejä ja tarvittaessa antamaan sarjanumeroituja dokumenttitunnisteita niiden tietosisältöjen oikeellisuuden varmistamiseksi. GDTI:n avulla voidaan tietojärjestelmän kautta varmistaa, että dokumentin esittäjällä oleva versio vastaa sen alkuperäistä tietosisältöä. Käyttökohteina tyypillisiä ovat väärennöksille alttiit dokumentit kuten todistukset ja sopimukset.
GDTI muodostuu 13-numeroisesta Dokumenttityypin numerosta (GS1 yritystunniste, yksilöintiosa ja tarkistusnumero) ja sitä tarvittaessa täydentävästä, enintään 17 – merkkisestä sarjanumerosta.
GDTI voidaan esittää sovellustunnuksen (AI=253) edeltämänä käyttäen GS1-128-, GS1 DataBar- tai GS1 DataMatrix- viivakoodeja tai EPC-standardisoitua RFID-tagia.
Aiheesta muualla
GS1 Finland: GDTI
Kitapurjeen kohottajalihas
thumb|Suulaen lihasten ruumiinavaus takaa päin. Nuoli osoittaa kitapurjeen kohottajalihaksen paikan. thumb|Poikkileikkaus korvasta sivulta päin, kitapurjeen kohottajalihas kulkee korvatorven vieressä. Kitapurjeen kohottajalihas on paksu ja nauhamainen lihas ihmisen päässä, joka kohottaa pehmeää suulakea eli kitapurjetta. Kyseessä on parillinen lihas, joita on kaksi lateraalisesti sisäsieraimiin nähden. Toimiessaan lihas nostaa kitapurjeen takaosaa ja vetää sitä hieman taaksepäin. Yhdessä lähellä olevan tensor veli palatini -lihaksen kanssa kitapurjeen kohottajalihas tekee pehmeästä suulaesta kireän horisontaalisen levyn, joka erottaa nenänielun suunielusta. Näiden lihasten tärkeä tehtävä on nenänielun sulkeminen nielaistaessa.
Kitapurjeen kohottajalihas lähtee ohimoluun tympaanisen osan alapinnasta läheltä korvatorvea ja kulkee suulaen aponeuroosiin. Lihasta hermottaa vagushermosta lähtevä haara, kuten useimpia muita suulaen ja kurkun lihaksia.
Matti Meikäläinen (1884)
Matti Meikäläinen oli vuosina 1884–1899 ilmestynyt suomalainen poliittinen pilalehti. Sitä on sanottu Suomen ensimmäiseksi yhteiskunnallisesti merkitykselliseksi pilalehdeksi. Lehden painos oli pari–kolme tuhatta, mutta sillä oli merkittävä ja monipuolinen lukijakunta.
Matti Meikäläisen perusti A. J. Mela serkkunsa A. H. Petanderin kanssa tammikuussa 1884 kirjapainoyhtiön konkurssin vuoksi lakanneen Pilkkakirves-lehden seuraajaksi. Melan päätoimittajakautena vuosina 1885–1895 lehdessä pilkattiin svekomaaneja, papistoa ja kirkkoa, raittius- ja naisasialiikettä sekä yleisesti ottaen kaikenlaista vanhoillisuutta ja kiihkomielisyyttä missä tahansa asiassa. Mela ei 1880-luvulla pitänyt kielikysymystä enää ensisijaisena, mutta piti lehden linjan kieliasioissa terävänä lukijakunnan miellyttämiseksi. Pakinoita kirjoitti A. B. Mäkelä. Myöhemmin Mela ja Mäkelä pyrkivät levittämään Matti Meikäläisen kautta leikkisästi luonnontieteellistä maailmankuvaa. Melalta ei lopulta enää riittänyt aikaa Matti Meikäläiselle, joten vuoden 1894 lopussa hän myi sen Suomalaisen klubin sihteerille Aapo Kohoselle. Lehti oli ollut Melan aikana lähellä nuorsuomalaisia mutta siirtyi omistajanvaihdoksen jälkeen vuonna 1895 lähemmäs vanhasuomalaisia ja alkoi jälleen esiintyä jyrkemmin kieliasiassa. Kohosen tilalle päätoimittajaksi tuli vuonna 1896 Konstantin Kekoni ja vuonna 1897 Onni V. Tuisku, joka onnistui vakiinnuttamaan lehden taloudellisen pohjan.
Matti Meikäläisen kuvittajiin kuuluivat muun muassa Alex Federley, Uno Zeipel, Albert Gebhard, Antti Favén sekä Kaarlo Kari, joka kantoi päävastuun kuvituksesta vuodesta 1898 alkaen.
Venäläisiäkin pilkannut Matti Meikäläinen oli jatkuvasti sensuuriviranomaisten hampaissa. Vuonna 1890 eräs lehden numero määrättiin kokonaan takavarikoitavaksi Pietarin tiedeakatemian presidentin, suuriruhtinas Konstantin Konstantinovitšin huomautettua pilapiirroksesta, jossa Suomesta kirjoittanutta venäläistä historiantutkijaa K. F. Ordinia syytettiin valehtelijaksi. Kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin määräyksestä Matti Meikäläinen lakkautettiin kokonaan lokakuussa 1899. Se oli ainoa suomalainen pilalehti, jonka venäläinen sensuuri lakkautti ainiaaksi. Lakkautuksen syynä oli lehdessä julkaistu Kaarlo Karin pilapiirros, jossa pilkattiin ortodoksista papistoa niin sanotun Kyyrölän kansakoulurettelön innoittamana. Lehden ”hautajaisnumero” julkaistiin 13. lokakuuta 1899.
Juan Luis Ysern de Arce
Juan Luis Ysern de Arce (s. 2. toukokuuta 1930 Valencia) on espanjalaissyntyinen, Chilessä toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Granadan arkkihiippakuntaan 29. kesäkuuta 1953.
Ysern de Arce sai 12. huhtikuuta 1972 nimityksen Antofagastan arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Guardialfieran titulaaripiispaksi. Hänet konsekroi 7. toukokuuta Eladio Vicuña Aránguiz, jota avustivat Francisco de Borja Valenzuela Ríos ja Carlos González Cruchaga. Hänet asetettiin vihkipiispan virkaan 20. toukokuuta 1972, ja virkaanasettamispäivänä hän sai lisäksi nimityksen Calaman hallitsijaksi.
Viminalis
thumb|200px|Rooman seitsemän kukkulaa Viminalis (lat. vimen = paju) eli Pajukukkula on kukkula Roomassa Quirinaliksen ja Esquilinuksen välissä. Alueelta on löydetty ylellisiä yksityistaloja ja -kylpylöitä myöhäiseltä tasavallan ajalta sekä keisariajalta. Viminalis on yksi Rooman seitsemästä kukkulasta.
Arvydas Macijauskas
Arvydas Macijauskas (s. 19. tammikuuta 1980 Klaipėda, Liettuan SNT, Neuvostoliitto) on liettualainen kilpauransa lopettanut koripalloilija.
Ura
Macijauskas aloitti koripallon KK Neptūnasin juniorijoukkueissa ja nousi edustusjoukkueeseen kaudeksi 1996–1997. Viimeisellä Neptūnas-kaudella hän teki Liettuan koripalloliigassa 15,4 pistettä ottelu kohden. Vuonna 1999 Macijauskas siirtyi BC Lietuvos Rytasiin, jota hän edusti neljä kautta. Kaudeksi 2003–2004 Macijauskas liittyi espanjalaisen Tau Ceramican joukkueeseen. Tau Ceramicassa Macijauskas pelasi ensimmäistä kertaa Euroliigaa ja voitti heti ensimmäisellä kaudellaan liigan korikuninkuuden.
Hän pelasi Tau Ceramicassa myös seuraavan kauden, mutta elokuussa 2005 Macijauskas siirtyi New Orleans Hornetsiin. Hän sai seurassa vain vähän peliaikaa ja lähti kauden jälkeen seurasta. Kesällä 2006 Macijauskas siirtyi Olympiakosiin, mutta kärsi lukuisista loukkaantumisista.
Vuonna 2008 Macijauskas loukkaantui pelattuaan seuransa harjoitusten ulkopuolella, jolloin Olympiakos haastoi Macijauskasin oikeuteen, koska sen mukaan Macijauskas oli rikkonut sopimusehtoja. Olympiakos voitti oikeudenkäynnin ja säästyi tällöin 4,4 miljoonan palkkamaksuilta. Vuosina 2008–2010 Macijauskas ei pelannut ollenkaan ja ilmoitti lopettamisestaan kesäkuun alussa 2010.
Macijauskas pelasi maajoukkueessa vuosina 2003–2006. Hän voitti kultaa vuoden 2003 EM-kisoista, jonka lisäksi hän oli mukana vuoden 2004 olympialaisissa sekä vuoden 2006 MM-kisoissa.
Estadio Carlos Belmonte
Estadio Carlos Belmonte on jalkapallostadion Albaceten kaupungissa Espanjassa. Se sijaitsee Kastilia- La Manchan yliopiston ja tieteis- ja teknologiakeskuksen lähettyvillä. Stadion on avattu 9. syyskuuta 1960, ja sen yleisökapasiteetti on 17 500. Stadion toimii Albacete Balompién kotikenttänä.
Maja Kai
Fanny Aleksandra Leväsalo, kirjailijanimi Maja Kai (o.s. Salminen; 7. marraskuuta 1899 Imatra – 7. toukokuuta 1980) oli suomalainen kirjailija.
Fanny Leväsalo kirjoitti muun muassa Sirpale-, Perjantai- Nyyrikki- ja Regina-lehtiin.
Leväsalon puoliso oli Kaarlo Leväsalo.
MGM-140 ATACMS
pienoiskuva|Maavoimien taktisen ohjusjärjestelmän Atacms-ohjus laukaistuna [[M270 MLRS -raketinheittimellä.]] MGM-140 ATACMS on maavoimien taktinen ohjusjärjestelmä – tykistöohjus. Laukaisualustana on M270 MLRS tai M142 Himars -raketinheitinjärjestelmät.
Kansainväisesti vaikuttavan rypälepommien kiellon myötä kuorma-ammusten markkinat kuivuivat. Tämän johdosta Suomen maavoimat hankki M270 MLRS:eihin päivitykset, jotka mahdollistavat itseohjautuvien järjestelmien kuten ATACMS ja GMLRS käytön. Ensin mainituista käytännössä ainoastaan viimeisin variantti MGM-168 ATACMS – Block IVA tulee kysymykseen, sillä aiemmat ovat ongelmallisia kuorma-ammuksia.
Sadan miljoonan euron ATACMS-ohjustilaus peruttiin 2014 vedoten korkeisiin kustannuksiin. Puolustusvoimat piti järjestelmää yhtenä tärkeimmistä uskottavan puolustuskyvyn ylläpidon kannalta. Vastaavaa kaukovaikutuskykyä on hankittu Ilmavoimien JASSM-kaupan myötä.
Tommi Kainulainen (näyttelijä)
Tommi Kainulainen (s. 28. heinäkuuta 1979) on suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja, näytelmäkirjailija ja dramaturgi. Hän on työskennellyt ryhmäteattereissa ja laitosteattereissa 1990-luvulta alkaen. 2010-luvulla Kainulaisen ura on painottunut ohjaajantehtäviin.
Elämä ja ura
Kainulainen vietti lapsuutensa Vääksyssä ja asui muutaman vuoden myös Singaporessa ja Malesiassa. 1990-luvun jälkipuoliskolla hän näytteli muun muassa Lahden nuorisoteatterissa ja kesäteattereissa. Sen jälkeen hän opiskeli muutaman vuoden näyttämötaiteita ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi 2004. Vuosina 2004–2006 Kainulainen näytteli Kuopion kaupunginteatterissa. Näyttelijänura jatkui Teatteri Siperiassa ja Kotkan kaupunginteatterissa 2009–2013.
Kainulaisella oli lukuisia ohjaustöitä ryhmäteattereissa ja kesäteattereissa 2000-luvun ensikymmenluvulla. 2010-luvulla hän on työskennellyt ohjaajana muun muassa Kotkan kaupunginteatterissa ja Jyväskylän kaupunginteatterissa sekä Ahaa Teatterissa ja Teatteri Siperiassa. Teatteritaiteen lisäksi Kainulainen on opiskellut elokuvaohjausta Taideteollisessa korkeakoulussa. Hän on ohjannut erinäisiä lyhytelokuvia ja musiikkivideoita vuodesta 2008 alkaen ja näytellyt muutamissa lyhyissä fiktioelokuvissa.
Kainulaisen ohjaustyöt käsittävät muun muassa Hella Wuolijoen ja Mika Waltarin näytelmiä ja uudempaa näytelmäkirjallisuutta, kuten Reko Lundánin tuotantoa. Opiskeluaikoinaan Kainulainen ohjasi muun muassa Jean-Paul Sartren ja Molièren näytelmiä.
Kainulainen on käsikirjoittanut Teatteri Siperian näytelmän Eikä kukaan meitä enää etsi.
Luettelo Aku Ankan taskukirjoista (1–25)
Tämä on luettelo Aku Ankan taskukirjojen numeroista 1–25. Ne ilmestyivät alun perin vuosina 1970–1975.
Venäjän–Krimin sota (1552–1576)
thumb|200px|"Iivana Julman Kazanin valloitus", [[Grigori Ugrjumovin maalaus n. 1800.]] thumb|200px|Tataarisotilas, kuparipiirros vuodelta 1577. thumb|200px|Venäläinen [[Streltsit|streltsi-jalkaväensotilas. Ivan Bilibinin piirros 1900-luvun alusta.]] thumb|200px|Tataariratsumies, [[Wacław Pawliszakin guassimaalaus 1800-luvulta.]] thumb|200px|Rekonstruktioita [[guljai-gorodeista, siirrettävistä linnoituksista, joita Venäjän armeija käytti taidokkaasti Krimin tataareja vastaan Molodin taistelussa 1572.]]
Venäjän–Krimin sota 1552–1576 käytiin Krimin kaanikunnan ja Moskovan Venäjän välillä. Se alkoi tsaari Iivana IV Julman vallattua Kazanin kaanikunnan, jota Krimin kaani Devlet I Giray oli tavoitellut osaksi omaa valtakuntaansa. Sota kesti lähes koko Devlet Girayn hallinnon ajan ja päättyi Krimin tataarien tappioon. Sodan seurauksena Venäjän ja itäisten kaanikuntien väliset voimasuhteet muuttuivat Venäjälle edullisemmaksi.
Sotaan kuuluneita tai siihen liittyviä merkittäviä tapahtumia olivat muun muassa Venäjän Kazanin valloitus 1552, Krimin sotaretki Tulaan 1552, Venäjän Astrahanin valloitus 1554–1557, Sudbištšen taistelu 1555, Osmanien valtakunnan ja Krimin tataarien yhteinen sotaretki Astrahaniin 1569, tataarien sotaretki Moskovaan 1571 ja Molodin taistelu 1572.
Taustaa
Mongolit ja tataarit olivat tehneet ryöstöretkiä ja invaasioita Venäjälle 1200-luvulta lähtien. Vuonna 1223 käydyssä Kalka-joen taistelussa mongolit ja tataarit tuhosivat neljä kertaa suuremman venäläisarmeijan lähes täydellisesti. Mongolivaltakunta Kultainen orda alkoi kuitenkin menettämään valtaansa 1400-luvulla. Sen läntisissä osissa nousi useita kapinoita ja syttyi irtautumissotia, joiden seurauksena alueelle syntyi uusia ja itsenäisiä kaanikuntia. Keski-Volgan alueella sijainnut Kazanin kaanikunta itsenäistyi 1438, Krimin niemimaan ja sen pohjoispuolen tasangolla ollut Krimin kaanikunta 1449, Volgan alajuoksulla Kaspianmeren rannikolla sijainnut Astrahanin kaanikunta 1466 ja Uralin itäpuolella ollut Siperian kaanikunta itsenäistyi 1490. Lisäksi Venäjä onnistui lyömään Kultaisen ordan Ugran taistelussa 1480. Aikanaan mahtava mongolivaltakunta vetäytyi itäänpäin, jättäen aiemmin hallitsemilleen alueille valtatyhjiön, joka mahdollisti poistumista seuranneet kiistat ja sodat.
Koska kaanikuntien ylimyssuvut ja dynastiat periytyivät Kultaisen ordan ylimyssuvuista, joiden perimysjärjestykset sekoittuivat poliittisten naimakauppojen vuoksi, niiden välille syntyi ajoittain perimyskiistoja sekä alueista että valtaistuimista. Myös perimyssotia käytiin ja kaanikuntien valtaistuimet vaihtuivat ajoittain eri hallitsijasukujen välillä. Välillä kaanikunnat liittoutuivat ja kävivät sotia Venäjää vastaan, sekä tekivät yhteisiä ryöstöretkiä sen alueelle. Joissakin tapauksissa Venäjä toimi myös liittolaisena kaanikuntien keskinäisessä välienselvittelyssä.
Iivana IV, lisänimeltään "Julma", kruunattiin Venäjän tsaariksi 1547 vain 16-vuotiaana. Nuoresta iästään huolimatta hän oli alusta saakka aktiivinen hallitsija. Iivana pyrki uudistamaan hallintoa, kehittämään armeijaa ja laajentamaan valtakuntansa alueita sekä lännessä että idässä, ja torjumaan myös tataarien suunnalta tullutta uhkaa.
Sodan alku
Iivana Julma pyrki hyödyntämään tataarien keskinäistä hajanaisuutta ja hänen armeijansa hyökkäsi Kazaniin vuonna 1547. Iivana pyrki valtaamaan alueen itselleen, mutta hänen ensimmäinen Kazanin kaupungin piirityksensä epäonnistui, samoin kuin toinenkin talvella 1549–1550 tehty yritys. Näiden yritysten seurauksena Kazanissa nostettiin valtaan venäläisten vasallikaanikunnan Qasimin hallitsija kaani Šahğäli, joka vannoi alamaisuutta Venäjälle, mutta kazanilaistataarit suistivat hänet pian vallasta. Iivanan armeija aloitti jälleen Kazanin piirittämisen loppukesällä 1552.
Devlet I, joka pyrki liittämään Kazanin omaan kaanikuntaansa, solmi Venäjän vastaisen liittolaissuhteen Puola-Liettuaa hallinneen Jagiellonian dynastian kanssa ja varusti armeijansa Tulan sotaretkelle 1552. Hänen tarkoituksenaan oli hyökätä kohti Venäjän pääkaupunkia Moskovaa hyödyntäen Kazanin piiritykseen sitoutuneen Iivanan armeijan poissaoloa. Devlet I Krimin tataarit kuitenkin hävisivät Tulan piirityksen paikalliselle varuskunnalle ja sen saamille tukijoukoille. Tataarit hävisivät myös seuranneen taistelun Šivoronjoella. Iivana pystyi valtaamaan sekä Kazanin kaupungin että Kazanin kaanikunnan. Valloituksensa ansiosta Iivana sai haltuunsa kulkuyhteyksien vuoksi tärkeän Volgan keskiset alueet.
Venäjä valtaa Astrahanin
Devletin tataariarmeija oli kärsinyt tappioita, joten hän pyrki saamaan Astrahanin kaanikunnan hallitsijaksi oman sukulaisensa lähinnä poliittisen painostuksen keinoin. Astrahanin tataarit kiistelivät myös keskenään valtaistuimesta. Joko Astrahanin kaani Yamğurçı tai hänen kilpailijansa Abd al-Rahman pyysi tukea Iivanalta, joka käyttikin kaanikuntien välistä valtataistelua ja hajanaisuutta jälleen hyväkseen, ja valtasi myös Astrahanin 1554. Sen vasallihallitsijaksi asetettiin Derviş Ali.
Devlet I, joka oli ottanut oppia aiemmista tappioistaan, järjesti uuden Venäjälle suuntautuneen sotaretken 1555. Tämä menestyi paremmin, ja tataarit onnistuivat tekemään ryöstöiskun Moskovaan sekä voittamaan venäläiset Sudbištšen taistelussa 24-25. kesäkuuta 1555. Devlet oli jakanut joukkonsa kahteen osastoon, joista toista johti hänen apulaiskomentajansa ja poikansa Ahmed Giray. Ahmed kuitenkin kuoli taistelussa, jonka jälkeen Devlet antoi aseman toiselle pojalleen Mehmedille.
Menestyksensä ansiosta Devlet I houkutteli Derviş Alin liittoutumaan kanssaan ja ajamaan venäläiset pois Astrahanista. Iivanan armeija kuitenkin palasi vuonna 1556 ja valtasi kaanikunnan uudelleen. Sen pääkaupunki Xacitarxan poltettiin ja alueen tataariväestöä vainottiin ja surmattiin, kuten myös tataareja kannattaneita nogai-kansan jäseniä. Iivana pyrki vakiinnuttamaan valtaansa pohjois-Kaukasiassa rakentamalla uuden Astrahanin kaupungin, sekä linnakkeita eri puolille entistä kaanikuntaa sekä solmimalla liittolaissuhteen Terek-joen rantoja asuttavien kabardien kanssa. Liittolaisuus vahvistettiin avioliitolla, jonka Iivana solmi kabardiruhtinas Temrjukin tyttären Kutšenein kanssa, vaikka naimakauppaa tataarina pidetyn ja islamilaistaustaisen Kutšenein kanssa paheksuttiin Moskovassa.
Ongelmia Liettuan ja kasakoiden kanssa
Krimin kaanikuntaan saapui paljon tataaripakolaisia sekä Kazanista että Astrahanista. Myös Nogaiden keskenään käymä sisällissota toi alueelle uusia pakolaisia. Nogait jakautuivat Suureksi ja Pieneksi ordaksi kutsutuiksi osapuoliksi, joista ensin mainitut tukivat Venäjää ja jälkimmäiset tataareja ja turkkilaisia. Sodan seurauksena Pieneen ordaan kuuluneet muuttivat Astrahanin ja Kazanin alueilta pakolaisina Krimille ja myös Osmanien pohjois-Kaukasiassa oleviin lääneihin. Seurauksena Venäjän vastaisten toimien kannatus oli Krimin kaanikunnassa korkealla, mutta toiveet yhteisistä operaatioista Liettuan kanssa hautautuivat toviksi, kun vuonna 1556 Sigismund II jatkoi Venäjän kanssa solmimaansa aselepoa kuudella vuodella. Iivana Julma puolestaan pyrki solmimaan Liettuan kanssa Krimin vastaisen liittoutuman, mutta liettualaiset kieltäytyivät, sillä he pelkäsivät sotaa Osmanien valtakunnan kanssa. Vaikka Iivana Julma koetti vakuutella osmaniarmeijan olevan sitoutunut sen Persiaa vastaan käymään sotaan, liittoutumaa ei syntynyt myöskään liettualaisten Venäjää kohtaan tunteman epäluulon vuoksi. Vuonna 1558 Iivana Julma julisti uuden sodan Liettualle, mutta molemmat osapuolet käytännössä välttivät aseellisia yhteenottoja aiemmin solmitun aselevon rajoittaman ajan. Sotatoimet käynnistyivät vasta 1562.
Samoihin aikoihin kasakkapäällikkö Dmytro Vyšnevetski, joka oli luonut oman kasakka-armeijansa venäläisistä ja liettualaisista vapaaehtoisista, alkoi aiheuttamaan ongelmia. Hän oli rakentanut Dneprillä olevalle Hortytsjan saarelle linnoitetun tukikohdan sitjin, josta hän teki ryöstöretkiä sekä Krimin kaanikunnan että Osmanien valtakunnan alueelle. Menestyksekkäin näistä oli Danilo Adaševin johtama sotaretki, joka kulki pitkissä veneissä pitkin Dnepriä aina Krimin Mustanmeren rannikolle, jossa Adaševin miehet tappoivat lukuisia tataareja ja ottivat vangeikseen näiden naisia ja lapsia vapauttaen puolestaan tataarien ottamat venäläiset orjat. Vyšnevetski taas valtasi tataarien Otšakivin ja Islamkermanin linnakkeet, joista saadut kanuunat hän kuljetti omaan sitjiinsä. Devlet I vastasi omalla hyökkäyksellään kasakkalinnoitukseen 1557. Koska Vyšnevetski tunnusti alamaisuutta Sigismundille, Devlet vei tataarinsa kostoksi ryöstöretkelle myös Liettuaan. Sotaa Krimin ja Liettuan välille ei kuitenkaan syttynyt.
Osmanien valtakunta liittyy sotaan
Edeltäjänsä valtakaudella Devlet I oli asunut vuosia Istanbulissa ja hän oli hyvissä väleissä sulttaani Suleiman Suuren kanssa. Devlet koitti saada Suleimania tuekseen sotaansa, mutta osmanivaltakunta oli sitoutunut lännessä käymiin sotiinsa Venetsiaa ja Hapsburgien Itävaltaa vastaan. Suleimanin suurvisiiri Mehmed pašša Sokolović oli taipuvainen tukemaan Krimin kaanikuntaa ja laatikin suunnitelman, jonka keskeisessä osassa oli Donin ja Volgan alajuoksujen väliin rakennettava kanaali. Sen rakentaminen loisi suoran vesireitin Mustaltamereltä Kaspianmerelle, minkä turvin osmanit voisivat sekä vallata Astrahanin venäläisiltä että vahvistaa asemiaan idässä olevaa kilpailijaansa safavidien Persiaa vastaan. Suleiman, joka ei pitänyt Venäjää uhkana, ei ollut myötämielinen operaatiolle. Hänen hallintonsa loppuaikana venäläisten läsnäolo Astrahanilla aiheutti kuitenkin hankaluuksia sekä osmanikauppialle että Kaukasian kautta matkustaville pyhiinvaeltajille. Vuonna 1566 Mehmed paššan esitteli suunnitelmansa Suleimanin seuraajalle Selim II:lle, joka antoi sille suostumuksensa.
Mehmed pašša viimeisteli suunnitelman ja aloitti käytännön valmistelut 1568. Sotaretki toteutettiin Devlet I:n tataariarmeijan avustamana, mutta Krimin kaani ei itse ollut innokas osallistumaan siihen tai tukemaan sitä todellisuudessa. Vaikka hän oli ollut hyvissä väleissä Suleimanin kanssa, kaani epäili uuden hallitsijan koettavan kaapata Astrahanin kaanikunnan alueet itselleen. Kesällä 1569 matkaan lähtenyt epäonnekas sotaretkikunta koki vastoinkäymisiä alusta saakka ja osoitti myös sen, ettei turkkilaisilla ollut keinoja pärjätä aromaastossa, jota tataarit vastaavasti pitivät kotiseutunaan. Puutteellisen huollon ja hankalien elinolosuhteiden vuoksi Kaffan kenraalikuvernööri Kasım paššan johtaman sotaretkikunnan turkkilaisista koostunut osa kärsi suuria tappioita, vaikka kosketuksia vihollisiin ei juuri ollut lukuun ottamatta lyhyeksi jäänyttä Astrahanin piiritystä.
Vaikka Kasim pašša pyrki ajamaan sotaretken toistamista seuraavalle vuodelle osmanit käänsivät huomionsa mieluummin länteen. Aloittamaansa Liivinmaan sotaan sitoutunut Iivana Julma ei myöskään ollut halukas sotimaan kahdella rintamalla, joiden välinen etäisyys oli yli tuhat kilometriä. Iivanan aloitteesta rauhaa ruvettiin solmimaan välittömästi sen jälkeen, kun osmaneiden rippeet olivat palanneet kotiin.
Tataarien hyökkäys Moskovaan
Devlet I ei puolestaan sitoutunut rauhaan, vaan hän järjesti oman sotaretkensä Moskovaan 1571. Se olikin menestyksekäs ja tataarit saivat ajettua Iivana Julman pakoon pääkaupungistaan. Ryöstelyjen yhteydessä lähinnä puusta rakennettu kaupunki myös paloi pahoin. Rauhoittaakseen tilanteen Iivana lupasi luovuttaa Astrahanin kaanikunnan alueet Devletille, joka uskoi tsaarin vakuutteluun ja veti armeijansa takaisin Krimille. Onnistuneesta sotaretkestään Devlet sai lisänimen Taht alğan, "Pääkaupungin Valtaaja".
Ratkaiseva taistelu
Iivana Julmalla ei kuitenkaan ollut aiettakaan pitää lupaustaan. Kun tämä selvisi Krimin kaanille, hän järjesti uuden sotaretken seuraavana vuonna. Venäjän armeija oli kuitenkin tehnyt perusteellisia valmisteluja ja Molodissa käyty taistelu päättyi tataarien tappioon.
Seurauksena Krimin kaani joutui luopumaan sekä sodan jatkamiseen liittyvistä suunnitelmistaan että aikeistaan vallata Kazanin ja Astrahanin kaanikunnat Venäjältä. Tappio merkitsi Krimin kaanikunnan poliittisen ja sotilaallisen vaikutusvallan heikkenemistä, joka puolestaan antoi tilaa Moskovan Venäjän nousulle. Vasta vuosina 1588–1607 hallinneen kaanin Gazi II Girayn aikana Krimin kaanikunta oli jälleen riittävän vahva voidakseen haastaa Venäjän uudelleen.
Idänkenttämyyrä
Idänkenttämyyrä (Microtus levis, aiempia nimiä Microtus rossiaemeridionalis ja Microtus epiroticus) on tuore laji Suomen eläimistössä; Helsingin seudulla sitä on tavattu toisen maailmansodan jälkeen. Se ei eroa kenttämyyrästä muuten kuin kromosomistoltaan.
Ravinto
Idänkenttämyyrä on kasvinsyöjä. Lisääntymiskauden aikana se syö kaksisirkkaisia kasveja, syksyllä heiniä, talvella puiden kuoria.
Lisääntyminen
Kesän aikana syntyy 6–7 poikuetta, joissa yhteensä 35–40 jälkeläistä. Kantoaika vain 20 vuorokautta.
Villanova-kulttuuri
thumb|right|220px|Rautakautisen, [[etruskit|etruskeja edeltävän Villanovan kulttuurin levinneisyys Italiassa 900 eaa.]]
Villanova-kulttuuri oli rautakautinen kulttuuri nykyisen Keski- ja Pohjois-Italian alueella 900-700 eaa. Heidät tunnettiin taitavasta metallien käsittelytaidostaan. Väestö asui suurissa kylissä puusta ja savitiivisteestä valmistetuissa pyöreäpohjaisissa majoissa.
Villanova-kulttuurilla oli erittäin suuri merkitys etruskikulttuurin syntymiselle. Polttohautaus oli heidän keskuudessaan yleistä ja erilaiset hautauurnat ovat yksi keskeinen löydöslaji, joiden perusteella tästä kulttuurikaudesta saadaan lisää tietoa. Polttohautaus uurniin viittaa kulttuurin saaneen voimakkaita vaikutteita muun muassa Keski-Euroopan uurnakenttäkulttuurista.