cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ark Therapeutics
Geenilääketehdas
Ark Therapeuticsin (GMP 1 ja GMP 2 -luokiteltu) geenilääketehdas valmistui vuonna 2007 Kuopioon. Joulukuussa 2007 yritys julkisti laajennushankkeen 500 neliön tuotantotilojen rakentamisesta. Tuotantokapasitetti on 120 000–150 000 annosta vuodessa, kun aikaisemmin se oli vain 1 000 annosta vuodessa. Investoinnin kokonaisarvo oli yli 10 miljoonaa euroa, josta viidenneksen kattoi TE-keskus. Tämä 2,19 miljoonan euron avustus on TE-keskuksen kaikkien aikojen suurin toimialalle myöntämä tuki.
Laajennuksen myötä heinäkuussa 2008 Kuopioon valmistui tuotantolaitos, jossa voidaan yrityksen mukaan täyttää EU:n ja Yhdysvaltojen biotekniikka- ja turvallisuussäännökset. Se on yksi geenilääkkeiden kaupalliseen tuotantoon hyväksytyistä lääketehtaista. Uudet 547 neliön tilat työllistivät noin 10-15 henkilöä. Uusissa GMP 3 -luokitelluissa puhdastiloissa Ark Therapeutics aikoi aloittaa pahanlaatuisen aivosyövän hoitoon tarkoitetun Cerepro-lääkkeen valmistuksen. Cerepron kaupallista tuotantoa ei kuitenkaan koskaan käynnistetty. Huhtikuussa 2012 Fimea sertifioi Arkin uusimman 650m² GMP 3 -luokitellun puhdastilan. . Tilat ovat uuden yrityksen käytössä.
Cerepro
Cerepro läpäisi puolueettomat potilastutkimukset kesällä 2008. Kyseessä oli ensimmäinen laaja faasi III -tutkimus, jossa on osoitettu tilastollisesti merkittävä geenivalmisteen hoitoteho. Yhtiö haki lupaa lääkkeen kaupallisen tuotannon aloittamiseksi Euroopan lääkeviranomaisilta. Kaupallisen tuotannon kerrottiin alkavan aikaisintaan keväällä 2010. Helmikuussa 2009 Ark ilmoitti, että Ranskan lääkevalvontaviranomainen AFSSAPS hyväksyi lääkkeen käytön yksittäisten glioomapotilaiden hoitoon, vaikka Cereprolla ei ollut vielä varsinaista myyntilupaa. Suomen lääkeviranomaiset myönsivät toukokuussa 2009 samanlaisen rajatun Named Patient Basis -myyntiluvan Cereprolle.
Huhtikuussa 2009 Ark julkaisi ensimmäisen päivityksen faasi III -tutkimuksen jatkoseurannassa. Tulokset tukivat alkuperäisiä havaintoja ja osin paransivat niitä, minkä lisäksi tutkimuksen tilastollinen merkitsevyys parani. Tämä nosti Ark Therapeuticsin pörssikurssia 15 prosentilla.
Lokakuussa 2009 Turun Sanomissa arvioitiin, että Cerepro olisi ensimmäinen myyntiluvan saava suomalainen biolääke. Tämä tapahtuisi kesällä 2010. 16. joulukuuta 2009 EMEA kuitenkin ilmoitti negatiivisesta mielipiteestään hakemuksen suhteen, koska kokeiden puolueettomuudesta ei ollut varmuutta. Lisäksi sivuvaikutusten epäiltiin olevan liian vakavia standardihoitoon verrattuna. Vaikka myyntilupaa ei tullutkaan, Ark tulkitsi koko lääkekehityksensä pohjana olevan adenovirusmallin saaneen vihreää valoa. Yritys ilmoitti myös valittavansa hylkäyspäätöksestä, mutta veti valituksensa pois myöhemmin. Kielteisen myyntilupapäätöksen seurauksena Arkin osakekurssi puolittui 18. joulukuuta 15 pennyyn. 5. tammikuuta 2010 yritys ilmoitti aloittavansa Kuopion yksikössään YT-neuvottelut, joiden tarkoituksena oli puolittaa työntekijämäärä viiteen kymmeneen. . Cerepron oikeudet siirtyivät kaupassa uudelle yritykselle.
Lymphatix Oy:n osto
Tammikuussa 2008 Ark Therapeutics Plc. osti Lymphatix Oy:n Licentia Ltd/Helsingin yliopistolta sekä Ludwig Institute for Cancer Researchilta 2,25 miljoonalla eurolla. Kaupan myötä Ark sai rojaltivapaat oikeudet VEGF-D ja VEGF-C -kasvutekijäpohjaisten geenilääkkeiden kehittämiseen (angiogeneesi ja lymfangiogeneesi). Oston myötä Ark kasvatti VEGF-portfoliotaan, jota se alkoi tutkia ja kehittää Kuopiossa aikaisempien Trinamin ja Cerepron mallien pohjalta. Tammikuussa 2009 Ark myönsi alilisenssin VEGF-geeniteknologian käyttöön Oy Lx Therapies Ltd:lle imusuonistosairauksien (lymfaödeema, lymfadeema) lääkehoidon kehittämiseen.
Patenttikiistat
Lokakuussa 2009 australialainen Circadian Technologies Limited (asx: CIR) ilmoitti peruuttavansa Arkin oikeuden käyttää VEGF-D lisenssiään Arkin Trinam-tuotteeseen liittyen. Syyksi ilmoitettiin maksamattomat lisenssimaksut. Tämän lisäksi yritys ilmoitti ryhtyvänsä oikeustoimiin myös Arkin tytäryhtiö Lymphatix Oy:ta vastaan.
Myynti
2013 Ark Therapeuticsin Kuopion toiminnat myytiin aluksi Wölbern Private Equity:lle ja tästä eteenpäin saksalaiselle säätiölle. Uuden yrityksen nimeksi tuli FinVector Vision Therapies. Toiminta on ollut tappiollista myös uudessa omistuksessa
Palojärvi
Palojärvi voi tarkoittaa seuraavia:
Vesitorninmäen kalliomaalaus
Vesitorninmäen eli Tyynelän kalliomaalaus sijaitsee Elimäen kuntakeskuksessa Kouvolassa maakunta. Kalliomaalauksen löysi 8.7.1999 opettaja Veikko Turkki ja se on ajoitettu kivikauteen.
Kallio ja sen sijainti
Maalauskallio kohoaa asutuksen keskellä läheisen Tyynelän talon takana niin, että maalaus sijaitsee sen pihapiirissä (liikkuminen luvanvaraista). Kallion takana seisoo korkea vesitorni. Kuusi metriä korkea kallio on rapakiveä, joka on jääkauden pyöristämä. Kallio on maalauksen kohdalta sisäänpäin kallellaan suojaten maalausta ylhäältä tulevalta sään pahimmalta vaikutukselta. Kallion alla ja sen pohjoispuolella virtaa pieni Teutjoki, joka mutkittelee aikoinaan pelloksi kuivatun Elimäenjärven muinaisrannassa.
Maalaus
Maalauksesta tunnistaa yhden eläinhahmon ja ihmiskuvion. Eläin on 36 senttimetriä pitkä ja 18 senttimetriä korkea, ja se on täyteisesti maalattu. Eläimellä, joka katsoo vasemmalle, on vain kaksi jalkaa, mutta korva erottuu vielä. Eläin ei muistuta hirveä ja sen lajiuttaminen on vaikeaa. Eläimen takana seisova ihmishahmo on sitä paljon suurempi. Se on 87 senttimetriä korkea ja se on maalattu kädet kohotettuina. Käsien välimatka on 45 senttimetriä. Jalat ovat haalistuneet, mutta erityisesti vasen jalka erottuu huonosti. Jalkojen välistä on tehty epävarma havainto pienestä ihmishahmosta. Kallion ylemmissä osissa on nähty lisää punaväriä, mutta siellä ei erotu lisää kuvioita.
Maalaus on saattanut aikoinaan liittyä Elimäenjärveen, mutta sijaitsee muinaisen Itämeren kannalta kivikautisella korkeudella. Siten se voi olla merenrantakuvastoa.
Anaal Nathrakh
Anaal Nathrakh on englantilainen vuonna 1998 perustettu metalliyhtye, jonka tyylilajeina pidetään black metallia, grindcorea ja death metallia. Studioyhtyeen tittelistään huolimatta yhtye on soittanut muutaman keikan. Nykyään yhtye on alkanut soittaa enemmän myös livenä. Yhtyeen erikoinen nimi juontuu elokuvasta Excalibur – sankarin miekka, jossa ”anál nathrach” tarkoittaa käärmeen hengitystä.
Yhtye aloitti täysraakana black metal -yhtyeenä, mutta albumin Domine Non Es Dignus myötä mukaan on tullut enemmän death metal -piirteitä. Ohjelmoitujen rumpujen, samplejen ja ääniefektien myötä Anaal Nahtrakhia on kutsuttu myös industrial metaliksi. Itse yhtye kuitenkin kuvaa musiikkiaan ”necro metaliksi”. Yhtye ei ole ikinä julkaissut kappaleidensa sanoituksia, mutta kappaleiden nimistä sekä harvoista haastatteluista käy selväksi, että teemat liikkuvat maailmanlopun – tai ainakin ihmisrodun lopun – ympärillä. Tästä kertovat jo kappaleennimet kuten ”When Humanity is Cancer”, ”Human, All Too Fucking Human” ja ”I Wish I Could Vomit Blood on You... People”.
Albumi Eschaton julkaistiin 16. lokakuuta 2006. Singlekappale ”When the Lion Devours Both Dragon and Child” on kuunneltavissa yhtyeen MySpace-sivulla.
Marjaana Virta
Marjaana Virta (s. 8. marraskuuta 1958 Lahti) on suomalainen graafinen suunnittelija, joka tunnetaan erityisesti palkituista kirjojen ulkoasun ja typografian suunnittelutöistään sekä Marimekolle suunnittelemistaan painokuoseista.
Virta kirjoitti ylioppilaaksi 1977 ja valmistui graafiseksi suunnittelijaksi Lahden Muotoiluinstituutista 1981. Hän toimi pitkään kirjanmuotoilijana WSOY-kustantamossa ja tämän jälkeen hän on jatkanut työskentelyä omassa yrityksessään. Graphic Design Marjaana Virta Oy on perustettu 1993.
Marjaana Virta palkittiin vuoden 1988 Vuoden huiput -kilpailussa hopeahuipulla kirjan Kuningas Rastasnokka graafisesta muotoilusta ja vuonna 1994 hopeahuipulla Marimekolle ja Routledgelle suunnitellusta painotuotteiden ja tekstiilien kokonaisuudesta. Vuoden graafikko -tunnustuspalkinnon Virta sai 1993.
Aavetykki
”Aavetykki” tai ”pitkä ryssä” oli suomalaisten antama kutsumanimi rautatietykille, jolla Neuvostoliiton puna-armeija ampui Viipuriin talvisodassa (1939–1940).
Jouluaaton aattona 23. joulukuuta 1939, väestönsuojelun sotapäiväkirjan mukaan kello 0.07 Viipurissa alkoi tapahtua yllättäen rajuja räjähdyksiä, joiden alkuperää ei heti pystytty tunnistamaan. Aluksi arveltiin, että kyseessä olisi vakoojien ujuttamia aikapommeja, mutta ajatus hylättiin saman tien, koska räjähdykset olivat niin rajuja.
Pelottavimpana mahdollisuutena todettiin olevan kauaskantoinen tykki, joka ampuisi niin kaukaa, ettei laukauksia kuulisi. Tämä havaittiinkin todeksi, kun tutkittiin räjähdyksen jälkiä: kranaattisirpaleiden havaittiin kuuluvan neuvostoliittolaisiin 150 millimetrin miinakranaatteihin.
Mittauspatteristo yritti mittaustiedustelulla paikantaa tykin asemaa, mutta tämä oli hankalaa, sillä aavetykin laukauksia ei juuri kyetty erottelemaan jatkuvasta puna-armeijan kenttätykistön tulituksesta. Tiedustelun avulla selvisi, että neuvostoliittolaiset olivat asentaneet Perkjärven asemakylän raiteilla varustettuun hiekanlastauspaikkaan useita 150 millimetrin rautatietykkejä, joilla Viipuria tulitettiin. Osumatarkkuus oli pitkästä matkasta johtuen epämääräinen, mutta tulituksen tarkoitus olikin taistelutahdon luhistaminen. Tässä ei kuitenkaan onnistuttu. Pahin tulituspäivä oli 12. helmikuuta 1940, joka tunnetaankin rumputulisunnuntaina.
Neuvostotykistön edettyä Viipurin laidoille helmikuun lopulla ”aavetykin” käyttö loppui.
Tykistöprikaati
Tykistöprikaati (lyhenne TYKPR, aik. TykPr) oli Suomen puolustusvoimiin kuuluva kenttätykistön joukko-osasto Niinisalon varuskunnassa Kankaanpäässä. Nimi Tykistöprikaati otettiin käyttöön 1. maaliskuuta 1992.
Perustaminen ja 1990-luku
Tykistöprikaati perustettiin yhtymätasoiseksi joukoksi maaliskuun alussa 1992. Prikaatin aloittaessa toimintansa siihen kuuluivat esikunta (E/TykPr), Satakunnan tykistörykmentti (SatTR), Mittauspatteristo (MittPsto), Tykistökoulu (TykK), Eläinlääkintäkoulu (ElLääkK) ja YK-Koulutuskeskus (YK-KoulK). Edellä mainittujen rinnalle perustettiin uutena joukkoyksikkönä Kankaanpään patteristo (KanPsto), jolle määrättiin tykistön kertausharjoitusten järjestäminen ja varusmieskuljettajien koulutus Tykistöprikaatin käyttöön. Tykistöprikaatin ensimmäisenä komentajana toimi eversti Raimo Kaukonen, joka siirtyi tehtävään Satakunnan tykistörykmentin komentajan paikalta.
Prikaatin lippu, jonka lahjoitti Niinisalon Sotilaskotiyhdistys, vihittiin käyttöön 25. helmikuuta 1993. Vuonna 1993 Tykistöprikaatissa työskenteli vakituisesti 606 henkilöä, millä lukumäärällä se oli Kankaanpään suurin työnantaja. Lokakuun alussa 1992 Mittauspatteristoon yhdistettiin Tikkakoskella toiminut Suojelu- ja Sääkoulu, jolloin patteriston nimi muuttui Tiedustelupatteristoksi (TiedPsto).
Tykistöprikaatin joukkoyksiköistä Eläinlääkintäkoulu lakkautettiin vuonna 1994, jolloin siihen kuuluneet eläinklinikka ja sotakoiraosasto liitettiin Kankaanpään patteristoon. Hevoskoulutus lopetettiin jo elokuussa 1993 ja siihen liittynyt kalusto myytiin huutokaupalla, minkä jälkeen varuskuntaan jäi vielä perinnevaljakko. Varuskunnan hevostallit vuokrattiin Niinisalon Ratsastajat ry:lle. YK-Koulutuskeskukselle valmistuivat uudet tilat kesäkuussa 1993.
Ensimmäiset 20 naista aloittivat vapaaehtoisen varusmiespalveluksensa Tykistöprikaatissa tammikuussa 1996. Heidän keski-ikänsä oli 22 vuotta. Reserviupseerikoulun suoritti neljä, aliupseerikoulutuksen kaksitoista ja miehistökoulutuksen sotilaspoliisina tai sotakoiran ohjaajana kolme naista. Yksi naisista joutui keskeyttämään palveluksen terveyssyistä.
Syyskuussa 1999 Tykistöprikaati isännöi yhteispohjoismaista Nordic Peace -rauhanturvaharjoitusta, johon osallistui harjoitusjoukkoja kaikista Pohjoismaista sekä runsaasti sotilastarkkailijoita muista maista.
2000-luku
Vuoden 2001 alussa Tykistöprikaatin organisaatiossa tapahtui suuria muutoksia. Kankaanpään patteristo lakkautettiin ja sulautettiin Tiedustelupatteristoon. Tiedustelupatteriston aliupseerikoulu, Tiedustelu- ja Sääkoulu lakkautettiin, ja Tiedustelupatteriston aliupseerikoulutus siirtyi Satakunnan Tykistörykmentin aliupseerikoulun hoidettavaksi. YK-koulutuskeskus irrotettiin Tykistöprikaatista ja siitä tuli itsenäinen, suoraan Pääesikunnan alainen Puolustusvoimien Kansainvälinen Keskus (PvKvK) 1. tammikuuta 2001. Varuskuntaan valmistuivat uusi lennokkihalli talvella 2001 ja uusi muonituskeskus kesällä 2001. Varuskunnan keskeinen rakennus, funktionalistinen ns. lamellikasarmi peruskorjattiin museoviraston valvonnassa vuosina 2004–2005.
Loppuvuonna 2005 valtioneuvosto teki kaksi Tykistöprikaatin toimintaan merkittävästi vaikuttavaa päätöstä. Raskaan raketinheitinjärjestelän koulutus- ja ylläpitovastuu määrättiin Tykistöprikaatille. Samassa yhteydessä päätettiin Puolustusvoimien Kansainvälisen Keskuksen toimintojen siirtämisestä pois Niinisalon varuskunnasta vuoden 2008 puoleenväliin mennessä. Puolustusvoimien Kansainvälinen Keskus siirtyi Niinisalosta Tuusulan Hyrylään entisen Helsingin ilmatorjuntarykmentin tiloihin 1.1.2008.
Tykistöprikaatin kokoonpanoon kuuluivat komentajan alaisuudessa Satakunnan Tykistörykmentti, Tiedustelupatteristo sekä Tykistökoulu. Esikunnan (E/TykPr) alaisuuteen kuuluivat huoltokeskus (Hkesk/TykPr) ja vuoden 2013 loppuun saakka myös Satakunnan Sotilassoittokunta. Varuskunnan kiinteistöt omisti Senaatti-kiinteistöt.
Vuoden 2015 alussa Tykistöprikaati liitettiin osaksi Porin prikaatia, jolloin prikaatin hieman alle 23-vuotinen toiminta päättyi. Niinisalon varuskunta muuttui tykistövaruskunnasta useamman aselajin koulutuskeskukseksi, kun siihenastisten tykistö- ja lentotiedustelujärjestelmien rinnalle tulivat jalkaväkijoukkojen koulutustehtävät. Tykistöprikaatin viimeinen tapahtuma oli vuoden 2014 viimeisenä päivänä Niinisalon Varuskuntakerholla pidetty prikaatin lakkauttamistilaisuus.
Koulutushaarat
Tykistöprikaati kouluttaa henkilöstöä kaikkiin kenttätykistön koulutushaaroihin, joita ovat:
Näiden lisäksi prikaati koulutti sotilaspoliiseja ja sotakoiranohjaajia. Huollon erikoisaliupseereita lukuun ottamatta prikaati koulutti tarvitsemansa varusmiesaliupseerit itse. Reserviupseerit koulutettiin Reserviupseerikoulussa Haminassa.
Henkilökunta koulutetaan Tykistökoulussa, joka tarjosi korkeakoulutasoista opetusta tykistöaselajin upseereille ja aliupseereille. Tykistökoulu suoritti lisäksi kenttätykistön ja maavoimien tiedustelun tutkimus- ja kehitystyötä. Tiedustelupatteriston lentotiedustelupatteri kehitti maavoimien lennokkijärjestelmää ja sen käyttöperiaatteita.
Tammikuun saapumiserästä 1/14 alkaen Niinisalossa koulutettiin myös jääkäreitä uudessa 3. Jääkärikomppaniassa, Niinisaloon oli myös suunnitteilla Kranaatinheitinkomppania.
Prikaatin joukot harjoittelivat mm. Pohjankankaan ampuma-alueella ja Hämeenkankaan harjoitusalueella.
Henkilöstö, johto ja perinteet
Prikaatilla oli henkilökuntaa noin 400. Vuosittain Tykistöprikaatissa palveli noin 1 600 varusmiestä. Tämän lisäksi koulutettiin vuosittain noin 1 000 reserviläistä kertausharjoituksissa sekä 100 kantahenkilökuntaan kuuluvaa erilaisilla kursseilla.
Satakunnan Kenttätykistökilta muutti nimensä Tykistöprikaatin Killaksi vuonna 1996. Killan tarkoituksena oli vaalia ja edistää maanpuolustushenkeä toimimalla Tykistöprikaatissa varusmiespalveluksensa suorittaneiden yhdyssiteenä. Killan kotipaikka oli Kankaanpää ja sillä oli paikallisosastot Kankaanpäässä, Porissa, Raumalla, Turussa ja Vammalassa. Kullakin paikallisosastolla oli vuorovuosina vastuu koko killan toiminnasta. Tykistöprikaatin Kilta julkaisi kahdesti vuodessa ilmestynyttä Yhteislaukaus-lehteä yhdessä Tykistöprikaatin perinneyhdistyksen ja Satakunnan tykistörykmentin aliupseerikoulun kanssa.
Tykistöprikaati vietti vuosipäiväänsä toukokuun 26. päivänä perinnejoukkonsa Kuninkaallisen Suomen Tykistörykmentin perustamispäivän 26. toukokuuta 1794 kunniaksi.
Suomen Palloliiton 50-vuotisjuhlaturnaus
SPL:n alaisuuteen kuului vuoteen 1972 saakka myös jääpallo. Lajin ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut järjesti Palloliitto Helsingin Olympiastadionilla helmi-maaliskuussa 1957 niin ikään SPL:n 50-vuotisjuhlan kunniaksi.
Tykistöprikaati
Henkilöstö, johto ja perinteet
Prikaatin komentajina ovat olleet:
Suomen Palloliiton 50-vuotisjuhlaturnaus
Turnaus
Turnauksen välierissä kohtasivat Ruotsi ja Norja sekä Suomi ja Tanska. Turussa pelattu Ruotsin ja Norjan välinen ottelu päättyi 90 minuutin jälkeen maalittomana, joten loppuotteluun menijä ratkaistiin kolikonheitolla. Toisessa välieräottelussa Suomi kukisti Tanskan maalein 2–0. Helsingin Olympiastadionilla pelattu loppuottelu päättyi jatkoajan jälkeen Ruotsin 5–1-voittoon, kun joukkue teki viimeisen 11 minuutin aikana neljä maalia.
Tykistöprikaati
Lakkauttaminen
Puolustusvoimauudistuksessa tykistöprikaati liitettiin vuoden 2014 lopussa Porin prikaatiin, jolloin
Suomen Palloliiton 50-vuotisjuhlaturnaus
Turnaus
Joidenkin otteluiden yleisömäärät eroavat lähteistä riippuen; Norjan jalkapalloliitto ilmoittaa tilastoissaan Ruotsi–Norja-ottelun yleisömääräksi 8 600 ja pronssiottelun 3 500.
Kuvataiteilija (AMK)
Kuvataiteen koulutusta järjestetään vuonna 2014 voimaantulevien toimilupien myötä viidessä suomalaisessa ammattikorkeakoulussa:
Kuvataiteen koulutusohjelman pääaineopintoja ovat:
Joissakin ammattikorkeakouluissa voi valita suuntautumisvaihtoehdoksi valokuvauksen tai korutaiteen. Kuvataiteen koulutusohjelmassa opiskelleet voivat työskennellä useissa ammateissa ja tehtävissä, esimerkiksi kuvataiteilijoina, opettajina, projektityöntekijöinä ja art directorina.
Palajärvi
Palajärvi voi tarkoittaa seuraavia:
Paavo Raussi
Paavo Raussi (19. maaliskuuta 1901 Virolahti – 12. syyskuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen urkutaiteilija ja urkujensoiton professori.
Raussi opiskeli Helsingin konservatoriossa ja kirkkomusiikkiopistossa sekä Leipzigin konservatoriossa. Hän suoritti urkujensoiton diplomin 1925 ja kanttori-urkurin tutkinnon 1937. Hän toimi 1926–1939 Helsingin konservatorion ja 1933–1951 Helsingin kirkkomusiikkiopiston urkujensoiton opettajana sekä 1939–1957 Sibelius-akatemian lehtorina ja 1957–1968 urkujensoiton professorina. Niiden ohella hän oli Helsingin Paavalin seurakunnan urkurina 1931–1971. Hänellä oli useita luottamustehtäviä oman ammattialansa järjestöissä.
Raussi sai director musices -arvonimen 1944.
Abdul Salis
Abdul Salis (s. 6. heinäkuuta 1979) on brittiläinen näyttelijä. Hän on esiintynyt muiden muassa elokuvissa Rakkautta vain (2003), Animal (2004) ja Flyboys (2006). Lisäksi hänet tunnetaan Curtis Cooperin roolista televisiosarjassa Sairaalaelämää.
Eero Salo
Salon vanhemmat olivat varastomies Kalle Emil Salo ja Bertta Aliina Karisto. Hän kävi kansakoulun ja ammattikoulun valmistuen hopeasepäksi. Salo toimi Kultakeskus oy:n hopeapainajana Hämeenlinnassa 1937–1960. Hän oli sitten Hämeenlinnan kaupungin työsuojelutarkastajana 1960–1975, Tilastollisen päätoimiston tilastoasiamiehenä 1960–1968 ja Hämeenlinnan ammattioppilaslautakunnan koulutustarkastajana 1967–1969. Salon poliittinen ura alkoi vuoden 1956 yleislakon aikana kun hän toimi Hämeenlinnassa ”lakkokenraalina”.
Salo oli kansanedustajana 1968–1975 edustaen Hämeen läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän tuli eduskuntaan 20. syyskuuta 1968 sosialidemokraattien Uuno Takin tilalle. Salo kuoli kesken edustajakautensa ja hänen tilalleen eduskuntaan tuli sosialidemokraattien Eino Grönholm. Salo oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1968 presidentinvaaleissa. Hän oli Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsenenä 1957–1975 ja kaupunginhallituksen jäsenenä 1955–1962. Salo johti käytännössä Hämeenlinnan kunnallispolitiikkaa aseveliakselissa kokoomuksen Timo Mäen kanssa. Hän oli Hämeenlinnaan sosiaalilautakunnan puheenjohtaja ja hän oli keskeisesti mukana perustamassa Kanta-Hämeen keskussairaalaa.
Salo oli sosialidemokraattisen puolueen Etelä-Hämeen piirijärjestön piiritoimikunnan varapuheenjohtaja, Hämeenlinnan keskussairaalan kuntainliiton hallituksen puheenjohtaja, Jalometallityöntekijöiden liiton liittovaltuuston puheenjohtaja ja Vajaamielishuollon neuvottelukunnan puheenjohtaja.
Hämeenlinnan työväenyhdistys perusti satavuotisjohlakokouksessaan vuonna 1988 Hämeenlinnaan vanhus- ja lähimmäispalvelusäätiön, Kössi-säätiön joka sai nimensä Eero Salon lempinimen mukaan.
Gákti
Gákti on pohjoissaamenkielinen nimitys saamenpuvulle, saamelaisten kesävaatetukseen kuuluvalle vaatteelle. Pohjoissaameksi kyseinen vaate on nimeltään gákti. Skandinaaviselta taholta (vrt. ruotsin ja norjan kofta 'neuletakki; (kansan)puvun takki') lainattua sanaa käytetään myös etelä-, uumajan-, piitimen- ja luulajansaamessa tarkoittamaan saamenpukua. Myös inarinsaamessa on samaa lähtöä oleva kähti, mutta merkitys viittaa hieman myöhäisempään kulttuurikerrostumaan: kähti on papin lievetakki.
Gákti on umpinainen, mekon tapainen pitkähihainen päällysvaate, jonka kaula-aukon etupuolella on halkio. Materiaalina on useimmiten sarka tai verka, vanhastaan (etenkin Ruotsin puolella) myös sisna eli karvattomaksi parkittu poronnahka. Naisten kauhti saattaa olla myös puuvillakankaasta.
Saamelaisten umpitakin kuosi on perua keskiaikaisen eurooppalaisen talonpojan takista, joka osoitettuaan kelvollisuutensa pohjoisen oloissa on jäänyt käyttöön. Saamelaiset ovat soveltaneet mallia ompelemalla lisäkairoja takahelman leventämiseksi ja tiivistämällä takin yläosaa verkakoristeilla, jolloin takista on tullut lämpimämpi. Verkakoristelut kertovat myös takin kantajan kotiseudun.
Sana gákti liittyy laajempaan euraasialaiseen vaatetuksen historiaan. Ruotsin ja norjan kofta on todennäköisesti samaa lähtöä kuin itämaista pitkää ja väljää takkia, viittaa, papin takkia tai kaapua tarkoittava kaftan, joka tunnetaan monessa kielessä. Sana on kulkeutunut Eurooppaan turkin kielestä, jonne se on saatu arabian kautta persiasta. Niin ikään suomen kielessä on sana kaftaani, mutta samasta alkuaan persialaisesta sanasta on peräisin myös suunnilleen samaa merkitsevä kauhtana. Kauhtana on saatu kieleen varhemmin, mihin viittaa sanan mukautuminen suomen kielen äännejärjestelmään, ja kulkureittikin lienee ollut toinen: se on peräisin venäjästä.
Let Me Go
Let Me Go on brittiläisen synthpop-yhtyeen Heaven 17:n single, joka julkaistiin yhtyeen vuoden 1983 albumilla The Luxury Gap. Kappale ilmestyi ensimmäisen kerran yhtyeen Yhdysvalloissa julkaistulla kokoelma-albumilla Heaven 17, joka julkaistiin vuonna 1982. Single sijoittui Britannian singlelistan sijalle 41. Suomessa se oli Suomen virallisen listan sijalla 24.
Kappale oli yksi ensimmäisistä kaupallisista julkaisuista, jossa soitettiin Roland TB-303:a, syntetisaattoria, jolla oli merkittävä rooli myöhemmässä acid house -liikkeessä.
Saamelaiskonferenssi
Konferenssissa käsitellään ja päätetään muun muassa saamelaisneuvoston ehdotukset ja käsitellään toimintakertomuksia. Konferenssissa on päätetty muun muassa saamen lipusta, kansallislaulusta ja saamelaispoliittisista ohjelmista.
Helsingissä pidetyssä 15. konferenssissa määrättiin kansallispäiväksi helmikuun 6. päivä. Helsingin konferenssi oli historiallinen, sillä Venäjän saamelaiset, oman järjestönsä kautta, hyväksyttiin neuvoston viralliseksi jäseneksi. Vuodesta 1994 myös Amerikan saamelaiset ovat osallistuneet tarkkailijoina konferenssiin. 1996 järjestettiin konferenssi Murmanskissa ja samalla vietettiin saamelaisneuvoston 50-vuotisjuhlallisuuksia. Murmanskissa päätettiin myös saamelaisneuvoston tehtävien, kuten kielilautakunnan siirtämisestä saamelaiskäräjille. Saamelaisneuvoston asema saamelaispolitiikassa oli muutoksen kourissa uuden demokraattisemman saamelaiselimen aloitettua toimintansa Norjassa, Suomessa ja Ruotsissa.
Giuseppe Sinopoli
pienoiskuva|Giuseppe SinopoliGiuseppe Sinopoli (2. marraskuuta 1946 – 20. huhtikuuta 2001) oli italialainen kapellimestari ja säveltäjä. Hän toimi Philharmonian ylikapellimestarina 1984–1994 ja Dresden Staatskapellen ylikapellimestarina 1992–2001.
Sinopoli tuli tunnetuksi muun muassa italialaisen oopperan sekä Richard Straussin tulkinnoistaan. Hän kuoli keväällä 2001 sydänkohtaukseen ollessaan johtamassa Giuseppe Verdin Aidaa Berliinissä.
Lappologia
Lappologia on perinteistä Lappiin ja saamelaisiin kohdistunutta tutkimusta. Sitä ovat rasittaneet monet tieteelliset ja yhteiskunnalliset asenteellisuudet, kuten eksotiikan hakeminen, romanttinen ihmiskäsitys sekä kulttuuri- ja sosiaalidarvinismi. Lappologia on kuvannut saamelaiskulttuuria ulkoisesta näkökulmasta, ja tämän myötä nykyaikainen tutkimus onkin omaksunut uuden nimityksen saamentutkimus.
Historia
Lappologian voidaan katsoa alkaneen Johannes Schefferuksen teoksesta Lapponia (1673). Tästä eteenpäin aina romantiikan läpimurtoon (1810) tutkimuksella yleensä ei ollut tieteellistä itseisarvoa, vaan sen tavoitteet olivat poliittisia (Schefferus, Lapponia) ja erityisesti uskonnollisia (Thomas von Westen, Pehr Högström ym.). Katsottiin, että saamelaiskulttuurin tuntemus oli tärkeää saamelaisten tehokkaamman käännyttämisen kannalta. Lisäksi saamelaisilla koettiin olevan kuriositeettiarvo, minkä johdosta mm. rumpuja päätyi kaukaisiinkin eurooppalaisin museoihin. Yksi varhaisimman lappologian mieliteemoista oli saamelaisten alkuperän selvittäminen (alkuperäteoriat).
Romantiikan aikana (1810-40) folkloremateriaali usein miellettiin "luonnollisen uskonnon" dokumenttina (Schelling), "kansanluonteen" kuvastajana (Herder, Lars Levi Laestadius) tai sitten hämärtyneenä historiallisena lähteenä (osin Lars Levi Laestadius).
Lappologian muuttuminen
Modernin lappologian voidaan katsoa alkaneen joskus 1800-luvun puolenvälin tienoilla. Se muodostui silloin osaksi vertailevaa antropologiaa ja etnografiaa. Samalla sen tulkintoja alkoivat ohjata kulloisetkin tieteelliset ja yhteiskunnalliset paradigmat. Varsinkin Darwinin Lajien synnyn (1859) jälkeen siirryttiin antropologiassa ja etnografiassa sekä niihin tukeutuvassa yhteiskuntapolitiikassa pian herderiläisestä kansallisuuskäsityksestä evolutionistis-sosiaalidarvinistiseen otteeseen, mistä pian versoivat tieteelliset erityisparadigmat evolutionismi, devolutionismi ja diffusionismi. Sosiaalidarvinismin idea oli yksinkertaisesti se, että ns. luonnonkansat siis yleensä samalla kansat, jotka oli kolonialisoitu, sekä muut "sopeutumattomat" ryhmät, kuten mustalaiset, edustivat eurooppalaisiin nähden heikompaa, häviämässä olevaa kulttuuria. "Valkoisen miehen taakkana" (Kipling) oli "pelastaa" nämä kansat saattamalla ne vahvempien valtakulttuurien yhteyteen.
Koska saamelaiset nähtiin vähemmän kehittyneenä kansana, oli luonnollista olettaa monet kulttuuripiirteet aikoinaan korkeammalla kehittyneiltä naapurikansoilta lainatuiksi (diffusionismi). Näin saamelaiskulttuurin katsottiin saattavan kertoa jotakin valtakulttuurin varhaisemmista vaiheista. Taustaoletuksena oli, että "primitiiviset kulttuurit" olivat luonteeltaan konservatiivisia, "kulttuurisia pakastimia". Evolutionistis-diffusionistiseen ajatteluun oli lisäksi sisäänrakennettuna asenne, jonka mukaan folkloretuotteet olivat isoloituja, omaa elämäänsä eläviä objekteja vailla yhteyttä niitä kantavaan kulttuuriin. Ne katsottiin epäfunktionaalisiksi "jäänteiksi", "reliikeiksi" tms. Taustatukea ja tieteellistä legitimaatiota saamelaisen kulttuurin vähättelylle antoi 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alkupuolella hallitseva maantieteellis-historiallinen koulukunta eli "suomalainen koulukunta" (Julius ja Kaarle Krohn), jossa juuri seurattiin folklore-elementtien maantieteellistä siirtymistä ja tässä prosessissa tapahtuvaa muuntumista. Tämän tieteellisenä pidetyn pääuoman rinnalla kulki 1900-luvun saamelaisia tarkastelevassa kirjallisuudessa romanttinen sivujuonne, jossa ote oli devolutionistinen, mutta arvotus positiivinen. Saamelaiset nähtiin periferian viimeisiä turmeltumattomina ihmisinä.
Lappologian kehittäjiä
Modernin lappologian perustajahahmoksi voidaan katsoa norjalainen Jens Friis (1821-96), joka vuonna 1859 julkaisi ensimmäisen saamelaisen folklorekokoelman ja 1871 teoksen saamelaisesta kansanuskosta. Jo Friisillä oli tyypillinen evolutionistinen asenne saamelaiskulttuuriin, jota hän piti vähemmän kehittyneenä kuin skandinaavista kulttuuria ja jonka hän kulttuurievoluution lainalaisuuksien puitteissa uskoi häviävän suhteellisen pian. Teologina ja pappina hän kuitenkin kantoi huolta saamelaisten uskonnollisesta kasvatuksesta ja siksi hän ei käytännössä vaatinut saamelaisten aktiivista norjalaistamista, vaan päinvastoin vastusti sitä. Toinen seikka, joka pehmensi hänen kantaansa saamelaisiin, oli se että hän yhtä kaikki romantiikan ajan ihanteiden läpi näki saamelaiset eräänlaisina "jaloina villeinä".
Varsin rajuja evolutionistis-diffusionistisia kannanottoja sisältyy Norjan suurimman lappologin Just Knut Qvigstadin (1853-1957) tuotantoon. Varsinkin modernissa norjalaisessa lappologiassa lähes koko saamelainen kulttuuri pyrittiin palauttamaan skandinaavisiin esikuviin. Vaikka samat yhteiskunnalliset ja tieteelliset paradigmat olivat vallalla kaikissa Pohjoismaissa, Norjassa lappologia sai selvästi saamelaisvastaisemman luonteen, koska siellä tiede ja norjalaistamispolitiikka liittoutuivat toistensa kanssa. Myös monet ruotsalaiset, tanskalaiset ja suomalaiset tutkijat, kuten Axel Olrik (1862-1917) ja Uno Harva (1882-1949) (Uno Holmberg), kannattivat diffusionistista paradigmaa. Kuitenkin ruotsalaisten ja suomalaisten tutkijoiden helmasyntinä voidaan jälkikatsannossa pitää pikemminkin saamelaisen muinaisuskon teorialähtöistä selittämistä. Esim. ruotsalainen Edgar Reuterskiöld (1872-1932) argumentoi luonnon elollistamisen teorian, animatismin puolesta ja suomenruotsalaisen Rafael Karstenin (1879-1956) Samefolkets religion -kirja taas oli osa Karstenin kokonaisvaltaista pyrkimystä etsiä vanhakantaisten uskontojen alkuperää luonnon sielullistamisesta eli animismista.
Myöhäisrousseaulaista romantisoivaa otetta edusti puolestaan pohjoismaiden 1900-luvun suurin kansankulttuurin tallettaja Samuli Paulaharju (1875-1944), jonka kirjoituksista huokuu kunnioitus ja arvostus saamenkansaa kohtaan. Paulaharjun materiaalin kohdalla muistiinpanojen suodattuminen ideaalityypittelyn läpi kuitenkin muodostaa lähdekriittisen ongelman. Myönteisenä poikkeuksena lappologian "kultakauden"(1800-luvun lopulta 1960-luvulle) teoria- ja ideologialähtöisestä yleisotteesta voidaan nähdä ruotsalainen etnografi Ernst Manker (1893-1972), joskin hänenkin tulkintojaan rasittaa ulkopuolisen rajoittunut näkökulma.
Muutos alalla
Vaikka evolutionistis-diffusionistinen ote oli hallitseva paradigma lappologiassa liki vuosisadan, on 1900-luvun loppupuolella saamelaisiin kohdistuneessa tutkimuksessa siinä määrin luovuttu teorialähtöisistä asenteista ja siirrytty kohti kulttuurinsisäistä näkökulmaa, että koko termi lappologia siis on haluttu hylätä ja ottaa sen tilalle käyttöön uusi nimitys saamentutkimus. Kulttuurinsisäinen näkökulma merkitsee tässä yhteydessä myös saamelaisten itsensä merkittävä panosta oman kansansa tutkimuksessa. Saamentutkimuksen kannalta voidaan lappologian ajalta nostaa esiin Lars Levi Laestadius (1800-1861) kulttuurinsisäisen näkökulman varhaisena edustajana ja koko myöhemmän saamentutkimuksen ennakoijana (Laestadiuksen Lappalaisten mytologian katkelmia).
Tyrnävän kirkonkylä
thumb|300px|Tyrnävän kirkko Tyrnävän kirkonkylä on Tyrnävän kunnan keskustaajama. Se sijaitsee Limingan–Tyrnävän peltolakeuksilla Tyrnävänjoen ja seututien 827 risteyskohdassa, noin viiden kilometrin päässä valtatien 4 itäpuolella ja noin 30 kilometriä Oulusta etelään. Taajaman väkiluku vuonna 2013 oli 2 953.
Taajama on muodostunut Tyrnävän kirkon ympärille alun perin maatalousvoittoisena kylänä, ja laajentunut itään ja länteen Tyrnävänjoen varsille. Kunnan peruspalvelut on keskitetty kirkonkylälle.
Kirkonkylällä järjestetään syksyisin perinteiset perunamarkkinat.
Numidia
pienoiskuva|Numidian kuningaskunnan alue laajimmillaan. Numidia oli antiikin aikainen alue Pohjois-Afrikassa nykyisen Algerian ja Tunisian alueella. Sieltä värvättiin usein laadukasta ratsuväkeä.
Masinissa muodosti alueesta Numidian kuningaskunnan, jonka pääkaupunkina toimi Thugga. Jugurtha ajautui sotaan Rooman kanssa. Juba asettui Pompeiuksen puolelle Julius Caesaria vastaan. Tämän jälkeen osa Numidiaa liitettiin Rooman Africa novan provinssiin.
Myöhemmin Numidiasta tehtiin Rooman vasallivaltio, sitten Africa proconsulariksen provinssin osa ja lopulta noin vuonna 197 oma Numidian provinssinsa. Noin vuosina 303–314/315 provinssi oli jaettuna kahdeksi osaksi, jotka olivat Numidia Cirtensis ja Numidia militiana.
Numidia joutui vandaaleille vuonna 435 ja edelleen 500-luvulla Bysantille ja 600-luvun puolivälissä osaksi Arabivaltakuntaa.
Penisrengas
thumb|Erityisesti muotoiltu penisrengas.
Penisrengas on seksiväline, joka asetetaan peniksen juureen parantamaan erektiokykyä. Rengas hidastaa veren virtaamista pois peniksestä, mikä pitää erektiota yllä pidempään. Penisrengasta voidaan pitää joko pelkästään peniksen tai peniksen ja kivespussin ympärillä. Erityisiä kivesrenkaita käytetään erikseen. Penisrenkaita voidaan valmistaa monista materiaaleista. Useimmiten renkaat ovat nahkaa, kumia tai silikonia. Myös metallisia penisrenkaita löytyy. Joissain penisrenkaissa on myös vibraattori.
Penisrengasta voi käyttää erektiohäiriöstä tai muuten heikosta erektiosta kärsivä mies, siinä missä sitä käytetään myös seksivälineenä suuremman nautinnon tavoitteluun. Erektiohäiriöstä kärsivän tulee ensin käyttää penispumppua erektion aikaansaamiseksi ennen penisrenkaan asettamista.
Dionysoksen talo (Dion)
Dionysoksen talo (Dionysoksen huvila) oli antiikin aikainen yksityistalo Dionin kaupungissa Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat Dionin arkeologisella alueella nykyisen Díon kylän lähellä Dío-Ólympoksen kunnassa.
thumb|left|220px|Talolle nimen antanut [[Dionysos-mosaiikki. Díon arkeologinen museo.]] thumb|left|220px|Dionysoksen talon lattiamosaiikkeja. Dionysoksen talo rakennettiin roomalaisella kaudella noin vuonna 200 jaa. Rakennus on saanut nimensä sen suurikokoisesta Dionysos-jumalaa esittävästä lattiamosaiikista. Rakennus tuhoutui mahdollisesti maanjäristyksen aiheuttamassa tulipalossa.
Talo on yksi Dionin suurimpia ja vaikuttavimpia yksityistaloja. Rakennuksen keskiössä oli joonialaisin pylväin koristeltu peristyylipiha. Siitä oli pääsy muun muassa suureen ruokasaliin (tablinum). Talossa oli myös lukuisia pienempiä huoneita. Yhdessä tällaisessa huoneessa oli syvennys, jossa oli sarvea kädessä pitävän Dionysoksen patsas. Huone oli mahdollisesti Dionysoksen kulttikäytössä. Taloon kuului myös muun muassa pieni kylpylä sekä liiketiloja.
Talo oli koristeltu jumalten, keisarillisen perheen jäsenten ja yksityishenkilöiden patsailla sekä lattiamosaiikeilla. Dionysos-mosaiikki koristi pitosalin lattiaa, ja esittää jumalan triumfikulkuetta, jossa tämä on alastomana meripantterien vetämissä vaunuissa. Jumalan toisessa kädessä on rhyton ja toisessa thyrsos-sauva. Dionysoksen vieressä on Silenos, ja panttereita ohjaavat merikentaurit. Muissa salin mosaiikeissa on muun muassa teatterinaamioita. Talon lukuisat muut lattiamosaiikit esittävät erilaisia geometrisiä kuvioita.
Osa raunioista on nykyisin katettu. Dionysos-mosaiikki on siirretty Díon arkeologiseen museoon.
Eino Heinonen (valokuvaaja)
pienoiskuva|Eino Heinonen valokuvaa malli-ikkunaa Elannon koristeluosastolla l. somistamossa entisen tulitikkutehtaan rakennuksessa. Eino Rafael Heinonen (23. lokakuuta 1905 Helsinki – 10. tammikuuta 1986) oli suomalainen mainosmies ja valokuvaaja. Hän työskenteli Osuusliike Elannon palveluksessa ensin mainososastolla ja somistamolla ja vuodesta 1949 alkaen hän keskittyi valokuvaukseen. Heinonen perusti Elantoon valokuvaamon ja hän kuvasi Elanto-lehdelle, lisäksi hän teki mainoskuvauksia. Vapaa-aikanaan hän kuvasi kaupunkielämää.
Victoria Yagling
Victoria Yagling (, Viktorija Borisovna Jagling, s. 14. toukokuuta 1946 Moskova – 1. elokuuta 2011 Helsinki ) oli venäläis-suomalainen sellisti ja säveltäjä, joka toimi opettajana Sibelius-Akatemiassa. Hän eli ja työskenteli Neuvostoliitossa vuoteen 1990 saakka, jolloin muutti Helsinkiin poikansa, pianotaiteilija Victor Chestopalin kanssa.
Yagling opiskeli sellonsoittoa Mstislav Rostropovitšin ja sävellystä muun muassa Dmitri Kabalevskin johdolla Moskovassa. Hän voitti ensimmäisen palkinnon Gaspar Cassadó -kilpailussa Firenzessä 1969 ja seuraavana vuonna toisen palkinnon Tšaikovski-kilpailussa Moskovassa ja teki huomattavan solistiuran. Eräs hänen oppilaistaan on suomalainen sellisti Sennu Laine.
Yaglingin sävellystuotantoon kuuluu kolme sellokonserttoa, sarja sellolle ja jousiorkesterille sekä useita sonaatteja. Hän sävelsi myös vokaalimusiikkia Anna Ahmatovan ja Arseni Tarkovskin teksteihin.
Yagling levytti useita albumeja neuvostoliittolaiselle Melodija-levy-yhtiölle vuosina 1970–1986, mukaan lukien oman sarjansa sellolle ja jousiorkesterille 1983 ja ensimmäisen sellokonserttonsa 1986. Vuonna 2000 julkaistiin äänilevy hänen toisen sellokonserttonsa kantaesityksestä Moskovassa 1984; siinäkin hän toimi itse solistina.
Alirengas
Algebrassa alirengas on renkaaseen liittyvä käsite. Sen mukaan renkaan osajoukkoa S sanotaan R:n alirenkaaksi, jos S on rengas operaatioiden + ja \cdot suhteen ja S:n ykkösalkio on R:n ykkösalkio.
Benjamin Harrison
Benjamin Harrison oli Yhdysvaltain presidentti vuosina 1889–1893. Hän oli Yhdysvaltain 23. presidentti.
Ennen presidentiksi nousuaan Harrison palveli vapaaehtoisena Unionin armeijassa Yhdysvaltain sisällissodassa. Sisällissodan päättymisen jälkeen hän pyrki tuloksetta kahdesti Indianan kuvernööriksi, kunnes hänet vuonna 1881 valittiin Yhdysvaltain senaattiin. Senaatissa hän puolusti paikallisia asukkaita rautatieliikenteen laajentumista vastaan, vastusti kiinalaisten maahanmuuttoa rajoittanutta Chinese Exclusion Act -lakia sekä ajoi sotaveteraanien oikeuksia.
Harrison nousi Yhdysvaltain presidentiksi vuonna 1888 valitsijamiesäänten turvin, vaikka sai vähemmän kansanääniä kuin vastaehdokkaansa Grover Cleveland. Presidenttinä hän tuli tunnetuksi erityisesti liittovaltion roolin vahvistamisesta Yhdysvaltain taloudessa sekä Yhdysvaltain kansainvälisen merkityksen korostamisesta.
Varhaiset vuodet
Benjamin Harrison syntyi 20. elokuuta 1833 North Bendissä, Ohiossa. Hänen isänsä John työskenteli maanviljelijänä. Harrison kuului poliittisesti aktiiviseen sukuun: hänen isoisänsä William Henry Harrison toimi Yhdysvaltain presidenttinä vuonna 1841 ja hänen isänsä John Scott Harrison oli ollut edustajainhuoneen jäsenenä vuosina 1853–1857. Harrisonin sukujuuret olivat englantilais-skotlantilaiset. Nuoruusvuotensa Benjamin Harrison vietti perheensä Ohiojoen lähellä sijainneella maatilalla. Hän valmistui Miamin yliopistosta vuonna 1852. Seuraavana vuonna hän meni Oxfordissa naimisiin yhdessä Caroline Lavinia Scottin kanssa. Pari sai yhteensä kaksi lasta, Russell Benjaminin ja Mary Scottin. Tämän jälkeen Harrison opiskeli hetken lakia Cincinnatissa, kunnes hän perusti 1854 oman lakitoimiston Indianapolisiin, Indianan osavaltioon.
Poliittinen ura ja sisällissota
Muutettuaan Indianaan Harrison alkoi vaimonsa rohkaisemana osallistua paikallispolitiikkaan. Harrison liittyi juuri perustettuun republikaaniseen puolueeseen, joka ajoi tuolloin erityisesti orjuuden lakkauttamista. Harrison oli poliittisilta näkemyksiltään maltillinen republikaani. Vuoden 1856 presidentinvaaleissa Harrison tuki puolueen ensimmäistä presidenttiehdokasta John C. Frémontia, joka kuitenkin hävisi vaalit demokraattien James Buchananille. Myös vuoden 1860 vaaleissa Harrison tuki republikaanien ehdokasta, presidentiksi valittua Abraham Lincolnia.
Pian Lincolnin vaalivoiton jälkeen Konfederaatio julistautui itsenäiseksi ja aloitti myöhemmin sisällissodan Unionia vastaan. Harrison liittyi vapaaehtoisena armeijaan, ja hänet sijoitettiin luutnantiksi Indianan 70. vapaaehtoisjalkaväkirykmenttiin. Sodan loppuun mennessä Harrison oli jo nimitetty bvt. prikaatikenraaliksi.
Sodan päätyttyä Harrison palasi Indianaan, jossa hän jatkoi asianajajana ja oli aktiivinen politiikassa. Vuonna 1872 Harrison haki Indianan kuvernööriksi, mutta ei kuitenkaan voittanut puolueensa esivaaleja. Neljä vuotta myöhemmin Harrison pyrki jälleen kuvernööriksi ja voittikin republikaanien esivaalit, mutta hävisi niukasti lopullisissa vaaleissa.
Vuonna 1881 Harrison valittiin Indianan edustajaksi Yhdysvaltain senaattiin. Senaatissa hän pyrki ajamaan maanomistajien ja alkuperäisasukkaiden oikeuksia kasvavaa rautatieliikennettä vastaan ja vaati sisällissodan veteraaneille runsasta eläkettä palveluksistaan. Harrison riitautui puolueensa kanssa vuonna 1882, kun republikaanit ajoivat kongressissa kiinalaisten siirtolaisten maahanmuuton kieltävää Chinese Exclusion Act -lakiehdotusta. Harrisonin mielestä uusi laki oli ristiriidassa kiinalaisille siirtolaisille aiemmin myönnettyjä oikeuksia kohtaan, eikä Harrison tahtonut vahvana periaatteen miehenä rikkoa aiempaa sopimusta. Laki kuitenkin hyväksyttiin senaatissa ilman Harrisonin tukea.
Presidenttinä
thumb|300px|Harrison voitti vuoden 1888 presidentinvaalit, vaikka sai vähemmän ääniä kuin vastaehdokkaansa. Kuvassa Harrisonin ja [[Levi P. Mortonin yhteinen vaalimainos.]] Vuonna 1887 Harrison menetti senaatinpaikkansa Indianan demokraattiehdokkaalle David Turpielle. Seuraavana vuonna Harrison valittiin republikaanien presidenttiehdokkaaksi. Hänen vastaehdokkaansa oli istuva presidentti, demokraatti Grover Cleveland. Toisin kuin valtaosa aiemmista presidenttiehdokkaista, Harrison päätti käyttää niin kutsuttua ”kuisti-kampanjointia”. Koko maan laajuisen kiertueen sijaan Harrison antoi eri delegaatioille useita puheita kotikaupungissaan Indianapolisisissa. Harrison sai noin 90 000 ääntä vähemmän kuin Cleveland, mutta voitti valitsijamiehissä lukemin 233–168 ja nousi näin Yhdysvaltain 23. presidentiksi. Yhtenä Harrisonin voiton tärkeimmistä seikoista pidetään sitä, että hän onnistui voittamaan tärkeät New Yorkin ja Indianan valitsijamiehet puolelleen. Myöhemmin Harrisonin vastustajat väittivät hänen käyttäneen lahjontaa New Yorkissa ja Indianassa, mutta väitteitä ei ole koskaan pystytty todistamaan.
Harrisonin presidenttikaudella pitkään jatkunut taloudellinen taantuma lisäsi ihmisten halua vahvistaa liittovaltion valtaa talousasioissa. Vuonna 1890 Harrison, jota oli jo pitkään luonnehdittu protektionistiksi, tuki Ohion kongressiedustajan ja tulevan presidentin William McKinleyn nimellä McKinley Tariff -tunnetuksi tullutta lakiehdotusta, joka määräsi Yhdysvaltojen rajalle huomattavia suojatulleja kotimaisen tuotannon tukemiseksi. Harrisonin kaudella Yhdysvaltain kongressi käytti ensimmäisen kerran rauhan aikana yli miljardi dollaria, mikä vihastutti useita ihmisiä. Harrisonin ja muun republikaanipuolueen katsottiin joissakin piireissä ajavan liiaksi rikkaiden etuja köyhempien kustannuksella. Lisäksi Harrison ajoi presidenttikautensa aikana John Shermanin talouteen liittyviä Sherman Silver Purchase Act- ja Sherman Antitrust Act -lakeja, jotka velvoittivat liittovaltiota ostamaan 4,5 miljoonaa unssia hopeaa joka kuukausi ja rajoittivat yritysten vapautta yhdistyä ja tehdä keskinäisiä sopimuksia.
Ulkopolitiikassa Harrison onnistui presidenttikautensa aikana vahvistamaan Yhdysvaltain kansainvälistä asemaa. Vuonna 1890 Washingtonissa järjestettiin Amerikan valtioiden ensimmäinen kansainvälinen konferenssi, johon osallistuivat kaikki alueen merkittävät valtiot. Harrisonin ulkoministeriö sai myös neuvoteltua Britannian ja Saksan kanssa sopimuksen, joka asetti Samoan Yhdysvaltain suojeluksen alaiseksi. Lisäksi Harrison sai Britannian ja Kanadan rajoittamaan hylkeidenpyyntiä Beringinmerellä. Harrison kuitenkin epäonnistui yrityksissään saada kongressi tukemaan kanavahanketta Nicaraguassa ja Havaijin liittämisestä Yhdysvaltoihin.
Harrisonin presidenttikauden lopussa hänen kansansuosionsa oli laskenut huomattavasti. Hänen suosiotaan söivät muun muassa suojatullien kannatuksen lasku, populistit sekä ammattiliittojen järjestämät laajat lakot. Harrison valittiin kuitenkin uudelleen demokraattien presidenttiehdokkaaksi. Vaaleissa hänen vastaehdokkaakseen tuli jälleen demokraattien Grover Cleveland, minkä lisäksi vaaleissa oli mukana kolmannen puolueen, Yhdysvaltain populistisen puolueen James B. Weaver. Vaalikampanjoinnin alussa Harrisonin vaimo Caroline Harrison sairastui vakavasti, minkä seurauksena kampanjoinnista tuli huomattavasti edellisiä vaaleja vaatimattomampia, eikä yksikään ehdokas ollut mukana poliittisissa skandaaleissa. Harrison ei vaimonsa sairauden takia kampanjoinut juurikaan tärkeimpien osavaltioiden ulkopuolella. Caroline Harrison kuoli lopulta lokakuussa kaksi viikkoa ennen vaalipäivää. Harrison hävisi valitsijamiesvaalit selkeästi äänin 145–277. Näin Clevelandista tuli Yhdysvaltain ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa presidentti, joka on toiminut virassa kahdessa eri jaksossa.
Viimeiset vuodet ja kuolema
Presidenttikautensa jälkeen Harrison muutti takaisin Indianapolisiin, jossa hän jatkoi asianajajana. Vuonna 1896 hän meni New Yorkissa naimisiin Carolinen veljen- tai sisarentyttären Mary Lord Dimmickin kanssa. Pari sai yhden yhteisen lapsen, Elizabethin. Eläkepäivillään Harrison tuli tunnetuksi lukuisista pitämistään julkisista puheista. Hän toimi 1898 johtavana neuvottelijana Venezuelan ja Britannian välisessä rajariidassa.
Harrison kuoli keuhkokuumeeseen 13. maaliskuuta 1901 Indianapolisissa. Hänet on haudattu Crown Hillin hautausmaalle.
Brittiläinen XXX armeijakunta
Brittiläinen XXX armeijakunta oli Britannian armeijan yhtymä toisessa maailmansodassa. Se osallistui Pohjois-Afrikan taisteluihin osana 8. armeijaa ja Normandian maihinnousuun Luoteis-Eurooppaan osana 2. armeijaa sekä Operaatio Market Gardeniin, jossa sitä komensi kenraaliluutnantti Brian Horrocks.
Perustaminen
Yhtymä perustettiin Pohjois-Afrikassa koottaessa panssarijoukkoja Tobrukin saarron purkamiseksi operaatio Crusaderissa. Se kärsi taisteluissa suuria tappioita, mutta lopulta akselivaltojen joukot saatiin työnnettyä El Agheilaan. Vuonna 1942 Erwin Rommelin aloitettua vastahyökkäyksen brittijoukot työnnettiin takaisin Gazalaan Tobrukin länsipuolelle.
Gregor Fisher
Gregor Fisher (s. 22. joulukuuta 1953 Glasgow) on skotlantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan nimiroolistaan televisiosarjassa Rab C. Nesbitt, jota on tehty katkonaisesti vuodesta 1988 alkaen.
Valkokankaalla Fisher on esiintynyt muun muassa elokuvissa 1984 (1984), Rakkautta vain (2003), Venetsian kauppias (2004) ja Wild Target (2010).
Orenstein & Koppel
Orenstein & Koppel on saksalainen metallitehdas. thumb|Orenstein & Koppelin logo liukuportaissa
Yhtiö valmisti aikoinaan runsaasti kapearaiteisia höyryvetureita; sen kalustoa tuli Suomeen runsaasti, koska helsinkiläinen monialayhtiö Ivar Lindfors Ab sai jo varhain yhtiön Suomen-edustuksen.
Vetureista on säilynyt useita; Minkiön kapearaidemuseossa on kolme: Loviisan-Vesijärven rautatien veturi numero 7, Äänekoski-Suolahden rautatien veturi numero 3 sekä Åminneforsin teollisuusradan veturi numero 2.
Kovjoen museorautatiellä on Ojakkalan–Olkkalan rautatien veturi numero 3.