cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paljastavat merkinnät
Vastaanotto
Elokuva sai yleisesti myönteisen vastaanoton. Erityisesti Denchin roolisuoritus epätoivoisen yksinäisenä Covettina sai tunnustusta. Dench oli ehdokkaana naispääosan Oscar-palkinnon saajaksi. Blanchett neuroottisen epävarmana Hartina oli myös Oscar-ehdokkaana, tosin sivuosasta.
Aiheesta muualla
あるスキャンダルについての覚え書き
Mstislav Rostropovitš
thumb|Mstislav Rostropovitš esiintymässä vuonna 1978. Mstislav Leopoldovitš Rostropovitš (, ääntämys: []; 27. maaliskuuta 1927 Baku – 27. huhtikuuta 2007 Moskova) oli venäläinen, Yhdysvalloissa asunut sellisti ja kapellimestari. Häntä pidetään yhtenä aikansa merkittävimmistä soittimensa taitajista.
Rostropovitš opiskeli sellonsoittoa aluksi muusikkoisänsä ohjauksessa ja piti ensikonserttinsa jo 1942. Moskovan konservatoriossa hän opiskeli muun muassa Dmitri Šostakovitšin ja Sergei Prokofjevin oppilaana 1943–1948. Edellinen omistikin sellokonserttojaan Rostropovitšille.
Rostropovitš työskenteli vuosina 1977–1994 Washingtonissa Yhdysvaltain kansallisorkesterin kapellimestarina ja musiikillisena johtajana. Orkesterinjohtamisessa hän ei saanut samanlaista menestystä kuin solistina. Parhaiten hän onnistui Prokofjevin, Šostakovitšin ja Schnittken teosten johtamisessa. Samalla hän jatkoi uraansa solistina ja esiintyi muun muassa Svjatoslav Richterin ja Vladimir Horowitzin kanssa.
Rostropovitš oli naimisissa venäläisen sopraanon Galina Višnevskajan kanssa. Heillä on kaksi lasta.
M/S Corn Lily
Corn Lilyn sisaraluksia ovat M/S Antigoni I, M/S Corn Rose, M/S Vinashin Express 1, M/S Vinashin Express 2, M/S Corn Tulip, M/S Avataq, M/S MSC Anna, M/S MSC Isabelle, M/S Onego Voyager, M/S Parkgracht, M/S Pietersgracht, M/S Poolgracht, M/S Romny, M/S SCM Tepuy II, M/S Skalva, M/S Corn Crest, M/S Illawarra Chief, M/S Jaco Carrier, M/S Kapitan Grishin, M/S Kochnev, M/S Aleksandrov, M/S Socol 1, M/S Socol 7, M/S Socol-3, M/S Sofrana Kermadec, M/S Tauranga Chief ja M/S Umiavut.
Käyttöhistoria
Aluksen valmistuttua elokuussa 1988, se rekisteröitiin Neuvostoliiton lipun alle, nimellä Kapitan Medvetskiy. Kuitenkin jo saman kuukauden aikana laiva sai uuden nimen: Pulpca. Seuraavana vuonna Pulpca siirtyi Kyproksen lipun alle. Kesäkuussa 1990 alus siirtyi venälaisen Sovcomflotin omistukseen. Kesäkuussa 1991 alus siirtyi tuntemattoman omistjan haltuun. Toukokuussa 1992 Spliethoff alkoi operoida laivalla ja samalla se sai nimen Levantgracht. Alus myös rekisteröitiin Alankomaiden lipun alle. C.V. Scheepvaartonderneming Levantgrachtin (Spliethoff) omistukseen Levantgracht siirtyi kesäkuussa. Helmikuussa 1998 alus siirtyi jälleen tuntemattoman omistajan haltuun. Saman vuoden toukokuussa omistajuus palasi C.V. Scheepvaartonderneming Levantgrachtille. 26. marraskuuta 2007 turkkilainen Cornships Management osti aluksen ja rekisteröi sen Maltan lipun alle. Samalla alus myös sai nykyisen Corn Lily -nimensä.
Hollolan seurakunta
Hollolan seurakunta on Mikkelin hiippakuntaan ja Päijät-Hämeen rovastikuntaan kuuluva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Seurakuntaan on vuodesta 2007 alkaen kuulunut Hämeenkosken seurakunta sekä vuodesta 2017 alkaen Kärkölän, Padasjoen ja Kuhmoisten seurakunnat kappeliseurakuntina. Jäseniä vuoden 2016 lopussa oli 25 830 eli toiminta-alueen asukkaista 76,7 prosenttia.
Seurakunnalle kuuluvat Salpakankaalla kirkko- ja seurakuntakeskusrakennus Sovituksenkirkko, Hollolan keskiaikainen kivikirkko sekä Hämeenkosken, Kuhmoisten, Kärkölän ja Padasjoen kirkot.
Keskiaikainen emäseurakunta
Hollolan seurakunta Päijät-Hämeen vanha emäseurakunta, minkä alueelta on lohkottu useita seurakuntia, kuten 1300-luvulla Lammin seurakunta ja 1400-luvulla Sysmän seurakunta, mistä puolestaan erotettiin, Hartolan seurakunta, Padasjoen seurakunta, Jämsän seurakunta ja Rautalammin seurakunta. 1500-luvulla Hollolan seurakunnasta itsenäistyi Iitin seurakunta ja 1636 Orimattilan seurakunta. 1800-luvulla Hollolan seurakunnasta muodostuivat Asikkalan seurakunta, Kärkölän seurakunta, Nastolan seurakunta ja Lahden kaupungin itsenäistyttyä ensiksi Hollolan kunnasta vuosien viiveellä myös Lahden seurakunta 1916.
Maininnat seurakunnasta ja Hollolan keskiaikainen kivikirkko
Ensimmäinen maininta Hollolan seurakunnan kirkkoherrasta on vuodelta 1328. Seurakunnan pääkirkkona on ollut Hollolan keskiaikainen kivikirkko. Nykyisen Hollolan kirkon rakentamisaika on ajoitettu vuosiin 1495–1510; sakaristo valmistui noin 1495, kirkkosali 1500 ja asehuone 1505 jälkeen. Kirkko kuuluu kolmanteen suomalaiseen kivikirkkosukupolveen, joka rakennettiin noin vuosien 1480–1560 välisenä aikana. On todennäköistä, että nykyistä kivikirkkoa on edeltänyt ainakin kaksi puukirkkoa. Niistä ensimmäinen lienee ollut noin kahdeksan kilometriä etelämpänä, Salpausselän harjulla Porvoonjoen latvojen tuntumassa Untilan Kirkk'ailanmäellä. Kirkk'ailanmäen (=kirkkoaidanmäen) nimessä on säilynyt tieto Hollolan varhaiskeskiaikaisen puukirkon ja hautausmaan sijainnista. 1100–1300-luvulla käytössä olleesta kalmistosta on löydetty 1900-luvun kaivauksissa toistasataa hautaa.
Asiakirjalähteitä Hollolan keskiaikaisen kivikirkon tai sitä edeltäneiden puukirkkojen rakentamisesta ei ole säilynyt. Hollolan seurakuntaa koskevat varhaisimmat asiakirjat tuhoutuivat isonvihan aikana yhdessä Viipurin tuomiokapitulin arkiston kanssa. Samoin kävi maahan kaivetulle Hollolan kirkonarkistolle. Näitä tuhoja täydensi vielä pappilan tulipalo vuonna 1756, jolloin pelastui vain yksi tilikirja.
Hiippakuntayhteydet
Viipurin hiippakunnasta tuli Porvoon hiippakunta 1723, ja 1923 se siirrettiin Tampereen hiippakuntaan. Porvooseen perustettiin ruotsinkielinen hiippakunta, ja entisestä Viipurin hiippakunnasta tuli Tampereen hiippakunta. Vuoden 2020 alusta kaikki Päijät-Hämeen seurakunnat, myös Hollolan seurakunta, ovat Kirkkohallituksen päätöksellä kuuluneet Mikkelin hiippakuntaan.
Claude Jutra
Claude Jutra (11. maaliskuuta 1930 – 5. marraskuuta 1986) oli kanadanranskalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hänen tunnetuimpiin töihinsä kuuluu useasti parhaaksi kanadalaiselokuvaksi äänestetty Setäni Antoine (1971). Jutra oli kotoisin Kanadan ranskankielisestä provinssista Quebecistä.
Jutraa pidetään Quebecin keskeisimpiin kuuluvana elokuvantekijänä, joka aloitti uransa National Film Board of Canada -tuotantoyhtiössä elokuvaajana dokumentoiden provinssin 1960-luvulta alkanutta ”hiljaista vallankumousta”, sosiaalisia uudistuksia ja siirtymistä katolisen kirkon vallasta kohti maallista demokratiaa. Hänen ensimmäinen näytelmäelokuvansa, NFB:n ulkopuolella tuotettu À tout prendre on omaelämäkerrallinen uuden aallon elokuva, jonka teemoja ovat rotujen välinen rakkaus, homoseksuaalisuus ja boheemi elämäntyyli. Sitä arvostivat monet elokuvantekijät, kuten Bernardo Bertolucci, Jean Renoir ja John Cassavetes. Elokuva saattoi ohjaajan velkoihin, joita hän makseli tekemällä 1960-luvun mittaan monia opetuselokuvia NFB:lle. Vuosikymmenen lopulla Jutra opetti vuoden verran käsikirjoittamista Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa.
Hollolan seurakunta
Toimipaikat
Hollolan seurakunta perusti Salpakankaan seurakuntakeskuksen 1975 ja 1980 Vesikansaan seurakuntakodin. Parinpellon leirikeskuksen päärakennus valmistui vuonna 1986. Hämeenkosken seurakunta liittyi Hollolan seurakuntaan kappeliseurakuntana 1. tammikuuta 2007, yhdeksän vuotta myöhemmin Hämeenkoski liittyi Hollolaan myös kunnallisesti.
Claude Jutra
Kehutun ja palkitun Setä Antoinen jälkeen Jutra ohjasi Anne Hébertin romaanin pohjalta Kanadan siihen asti kalleimman elokuvan Kamouraska (1973), pääosassa Geneviève Bujold. Elokuva ei menestynyt kaupallisesti eikä taiteellisesti, kuten ei myöskään sitä seurannut avioliittokomedia Pour le meilleur et pour le pire (1975). Jutra vetäytyi julkisuudesta opetustyöhön ja siirtyi tekemään englanninkielisiä tv-tuotantoja CBC-yleisradioyhtiölle. Hän yritti paluuta pitkän elokuvan tekijäksi Margaret Atwoodin romaaniin perustuvalla filmillä Surfacing (1980), mutta senkin vastaanotto oli huono. Pian häntä alkoi vaivata paheneva Alzheimerin tauti, mutta hän jatkoi voimiensa mukaan ohjaamista ja näyttelemistä, viimeisenä roolinaan Alzheimerista potilaalleen uutisoivana lääkärinä Paule Baillargeonin elokuvassa Sonia (1986). Jutran viimeiseksi pitkän elokuvan ohjaustyöksi jäi 1940-luvun mielisairaalaan suljetuista terveistä orpolapsista kertova La dame en couleurs (1985).
Hollolan seurakunta
Toimipaikat
Uudeksi kirkko- ja seurakuntakeskusrakennukseksi kuntakeskukseen valmistui keväällä 2010 Sovituksenkirkko (Keskuskatu 2), jolloin Tiilijärventien tiellä sijaitseva vanha seurakuntakeskus jäi pois käytöstä. Kirkkoherranvirasto sijaitsee Sovituksenkirkon tiloissa.
Claude Jutra
Masennuksesta ja pahenevasta dementiasta kärsinyt Jutra katosi kotoaan Montrealista 5. marraskuuta 1986. Hänen ruumiinsa löydettiin St. Lawrence -joesta 19. huhtikuuta 1987. Kuolema oli ilmeisesti itsemurha hukuttautumalla.
Jutralle myönnettiin vuonna 1984 Albert-Tessier-palkinto. Hänen mukaansa on nimetty vuosittain jaettava Jutra-palkinto, Montrealissa sijaitseva Cinémathèque Québécoise -elokuvateatterisali sekä puolen tusinaa puistoa, aukiota tai katua eri puolilla Quebeciä. Vuonna 2016 julkaistu, elokuvatutkija Yves Leverin kirjoittama Jutran elämäkerta toi esiin useita syytöksiä nuorten poikien seksuaalisesta hyväksikäytöstä, ja useimmat näistä kunnianosoituksista on peruttu ja nimet vaihdettu.
Hollolan seurakunta
Päätöksenteko
Hollolan seurakunnalla on vuosina 2019–2022 33-henkinen kirkkovaltuusto. Kappeliseurakutien alueilla päätöksiä tekevät kappelineuvostot.
Matemaattinen logiikka
Matemaattinen logiikka viittaa kahteen erilliseen tutkimusalueeseen: toisaalta formaalisen logiikan menetelmien soveltamiseen matematiikkaan ja matemaattiseen päättelyyn, ja toisaalta matemaattisten menetelmien soveltamiseen formaalisen logiikan esittämisessä ja analysoinnissa.
Varhaisin matematiikan ja geometrian käyttö logiikassa ja filosofiassa löytyy jo antiikin Kreikasta Eukleideelta, Platonilta ja Aristoteleelta. Rohkein yritys soveltaa logiikkaa matematiikkaan on epäilemättä ollut filosofi-loogikoiden Gottlob Frege ja Bertrand Russell logisismi. Heidän ajatuksensa oli, että matemaattiset teoriat olivat loogisia tautologioita, ja he pyrkivät osoittamaan tämän palauttamalla matematiikan logiikkaan. Tämä kuitenkin epäonnistui, mistä esimerkkinä Fregen ohjelman lamaannuttanut Russellin paradoksi ja Hilbertin ohjelman romuttanut Gödelin epätäydellisyyslause.
Sekä Hilbertin ohjelma että Gödelin vastine siihen olivat riippuvaisia toisesta matemaattisen logiikan osa-alueesta, matematiikan soveltamisesta logiikkaan todistusteorian muodossa. Vaikka epätäydellisyysteoreema oli luonteeltaan negatiivinen, Gödelin täydellisyyslause oli malliteorian tulos ja osoittaa, kuinka lähellä logisismi oli osoittautua todeksi: jokainen täsmällisesti määritelty matemaattinen teoria voidaan esittää ensimmäisen kertaluvun logiikan teorialla; Fregen todistuskalkyyli pystyi kuvaamaan koko matematiikan, vaikka ei vastaakaan sitä. Näin matemaattisen logiikan kaksi osa-aluetta osoittautuvat toisiaan täydentäviksi.
Jos todistusteoria ja malliteoria ovatkin olleet matemaattisen logiikan perusta, ne ovat muodostaneet vasta kaksi sen neljästä tukipilarista. Joukko-oppi sai alkunsa Georg Cantorin äärettömyyden tutkimuksista ja se on tuottanut monet matemaattisen logiikan haastavimmista ja merkittävimmistä ongelmista (kuten Cantorin lause, valinta-aksiooma ja kontinuumihypoteesi). Rekursioteoria kuvaa laskentaa logiikan ja aritmetiikan avulla. Sen klassisimpia saavutuksia ovat Alan Turingin Entscheidungsproblemin osoittaminen ratkaisemattomaksi sekä Churchin-Turingin teesi. Nykyisin rekursioteoria tutkii ennen kaikkea monimutkaisuuksia ja ongelmien (tehokasta) ratkeavuutta.
Kukkia
Kukkia eli Kukkiajärvi on Pirkanmaalla Pälkäneellä (entisessä Luopioisissa) ja Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa (entisellä Hauholla) sijaitseva järvi. Järvi on pinta-alaltaan Suomen 88. suurin järvi.
Järvi
Itäpuolisella järvenosalla Lehtisaarenselkä työntyy avonaisena kaakkoon, missä se kapenee Kipparinlahdeksi ja missä Kuohijoki laskee tähän lahteen. Lehtisaarenselältä aukeaa itään pieni Leppänän järvenselkä. Se sijaitsee kapean harjun takana ja sinne johtaa harjussa oleva aukko, jota kutsutaan Harjunsalmeksi. Kipparinlahdelta 6,2 kilometriä pohjoiseen Syyninsaarenselällä järvi haarautuu pohjoiseen ja luoteiseen haaraan. Pohjoinen haara on 2,5 kilometriä pitkä ja se päättyy Kortteenpohjaan. Luoteinen haara on vain 1,8 kilometriä pitkä Mustankuusenselkä, mutta se jatkuu puoli kilometriä pitkän mutta samalla kapean Lepsinsalmen kautta Äikkäänselkään. Äikkäänselkä on 2,8 kilometriä pitkä ja 2,0 kilometriä leveä. Sen pohjoispäässä järvi jatkuu vielä Pirunsalmen kautta Läyliään, joka on 2,1 kilometriä pitkä ja 1,2 kilometriä leveä järvenselkä. Täällä Rautajärvi laskee Kukkiaan ja sitä pidetään omana järvenään, vaikka molemmilla järvillä on sama vedenpinnan korkeus.
Saaret
Kukkiassa on laskettu olevan 527 saarta, mikä osaltaan selittää järven rikkonaisuutta. Niiden yhteispinta-ala on 397 hehtaaria, mikä on noin 8,3 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista 44 on yli hehtaarin suuruisia, 348 yli aarin ja loput 135 ovat alle aarin kokoisia. Suurin saari on Evinsalo, jonka pinta-alala on 170 hehtaaria. Läntisen järvenosan alueen saaristossa on runsaasti suuria saaria. Niistä huomattavimmat ovat esimerkiksi Iso-Vekuna (62 ha), joka on 1,5 kilometriä pitkä ja 700 metriä leveä, ja sen ympärillä olevat Vähä-Vekuna, Iso-Kouvolainen, Niittysaari, Urittu, Vähät Ahosaaret, Pärnäsaari, Kukkiasaari ja Rajalansaari. Haltianselän saarista voi huomioida Heikkilänsaaren länsirannan tuntumasta, Iitinsaaren etelärannalta ja Vohlisaaren selän itäpäästä. Vohlisaareen johtaa tie. Järven länsiosan itäpäässä Evinsalon eteläpuolella sijaitsevat Iso Siikasaari, Vehkasaari, Suolikkosaari, Ristisaari, Lehmisaari ja Selkäsaari. Mämminselän Isosaareen tulee maantie, mutta Kivinensaareen ja Lounassaareen ei. Lehtisaarenselällä sijaitsee Lehtisaari, joka on sen ainoa suuri saari. Kortteenpohjaan johtavassa lahdessa on Isännänsaari, jonne on tieyhteys. Äikkäänselän Huhtisaari on 750 metriä pitkä ja 550 metriä leveä. Se on osittain suojeltu. Sen vieressä sijaitsee Vasikkasaari ja edempänä vielä Pirunsaari.
Syvyysvaihtelut
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 230 miljoonaa kuutiometriä eli 0,23 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 5,2 metriä ja suurin syvyys on 35,6 metriä. Syvin kohta sijaitsee Leppänässä Harjunsalmen edustalla noin puolen kilometrin päässä Kauniskallion haudassa. Muita 30 metrin synänteitä löytyy kartan mukaan Ansiolahden ja Talaslahden edustalla, missä on 31 metriä syvää, ja Ansioniemen pohjoispuolella, missä on 30 metriä syvää. Haltianselällä on 24-metrinen syvänne, Rihanselällä 16-metrinen syvänne, Viitasaarenselällä kaksi 24-metristä, Äikkäänselällä 16-metrinen ja Läyliässä 16-metrinen syvänne. Eri järvenosien väliset salmet ovat melko matalat, minkä vuoksi syvänteiden vedet eivät vaihdu lämpötilakerrostumisen vuoksi muuten kuin syys- tai kevättäyskierron aikana.
Järven ympäristö
Järven rantaviivan pituus on 284 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 112 kilometriä. Rannat ovat pääosin metsämaata, mutta siellä täällä ulottuvat rannoille peltomaat. Asutus on haja-asutusta, jonka välissä on paljon vapaa-ajan asuntoja. Myös monella suuremmalla saarella on runsaasti vapaa-ajan asuntoja. Kiinteästi asuttuja saaria ovat vain Isosaari ja Evinsalo, jonne tulee myös tiet. Ainoa rantaan ulottuva taajama on Luopioisten kirkonkylä, jonka taajama-alue on levittäytynyt Rihanselällä koko sen länsirantaan. Järvellä on useampikin kylä tai kulmakunta. Luopioisten vastarannalla sijaitsee Niemikunta, Äikkäänselän pohjoisrannalla Rantakulma, lahdenpohjukassa Kortteenpohja, Syynisaarenselän itärannalla Ruljankylä, Leppänän itäpäässä Padankoski, Kipparinlahdella Kuohijoki, Kukkianvirran lähellä Puutikkala, Haltianselällä Haltia ja sen eteläpuolella Holja. Luopioisten kautta kulkee Pälkäneeltä Rautajärvelle seututie 322 ja se seuraa järven luoteisrantoja. Holjassa siitä haarautuu etelään yhdystie 3222, joka Puutikkalan jälkeen haarautuu Hauhon Sappeessa eli Vihavuodessa koilliseen Kuohijoelle ja Padankoskelle vieväksi yhdystieksi 3201. Padankosken jälkeen rantoja seuraavat enää pienet kylätiet, jotka kiertävät Ruljankylän ja Kortteenpohjan kautta Rantakulmalle ja Luopioisiin. Järvi kuuluu pääasiassa Pälkäneeseen, mutta etelässä Kukkianvirta on jaettu Pälkäneen ja Hämeenlinnan kesken ja Mämminselän itäpuolisko ja Majaanlahti kuuluvat Hämeenlinnalle.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueeseen (35.78), jonka Kukkian alueeseen (35.781) järvi kuuluu.
Kukkian vedenpinnan korkeutta on mitattu vuodesta 1911 saakka. Järven pinnankorkeus on 86,60 metriä mpy (N60). Pinnan korkeusvaihtelut ovat olleet keskimäärin 55 senttimetriä vuodessa. Ylin vedenkorkeus on ollut 87,24 metriä (N60, toukokuussa 1988) ja alin 86,05 metriä (N60, syyskuussa 1940). Niiden mukaan vedenkorkeuden ääripäiden välillä on ollut 119 senttimetriä.
Pääosa Kukkian vedestä saapuu Ämmätsänjärven–Myllyojan valuma-alueelta (35.785) ja Kuohijärven alueelta (35.782), jonka valuma-alueen pinta-ala on 592 neliökilometriä. Kuohijoki on alle kilometrin mittainen ja se on Kuohijärven (3 474 ha) laskujoki.
Kukkian alueella sijaitsee vain 15 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai toisensa kautta Kukkiaan. Niistä huomattavimmat ovat Rautajärvi (242 ha), joka laskee Pihtisalmessa Läyliään. Rautajärvi välittää eteenpäin Ämmätsänjärven–Myllyojan valuma-alueen vedet ja siihen laskee myös Ihanainen (45 ha). Läyliään laskevat Pihtilampi (14 ha), Vahlajärvi (15 ha) ja Heinäjärvi, Leppänään laskee Vähäjärven kautta Kyläjärvi (16 ha), Haltianselkään Savistenjärvi (29 ha), Iso-Vekunan suojaan Vekuna (70 ha) ja eteläisimpään Majaalahteen Valkjärvi (13 ha).
Järven lasku-uoma on Kukkianvirta, joka laskee Vihajärven (253 ha) kautta Isoon Roineveteen. Vihajärveen laskevat Kyläjärvi (23 ha) ja Matkijärvi (7 ha) eivät enää vaikuta Kukkian vedenlaatuun. Kukkianvirran luusuassa on mitattu virtaamia vuosina 1911–1933 sekä uudestaan vuodesta 1992 alkaen. Mittausten mukaan uoman keskivirtaama (MQ) on ollut 6,3 kuutiometriä sekunnissa (m³/s), keskiylivirtaama (MHQ) on ollut 12,2 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) 3,1 m³/s. Äärivirtaamat ovat olleet 1,54 m³/s (maaliskuussa 2003) ja 19,3 m³/s (kesäkuussa 1995).
Historiaa
Evinsalon ja mantereen yhtymäkohdassa olevan Kuivassalmen yli tehtiin 1950-luvulla pengertie. Mantereen puolella sijaitsee Salminkallio, josta on löydetty kalliomaalauksia.
Kukkia tunnettiin aiemmin myös nimellä Evijärvi. Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 käytettiin sekä tätä nimeä että nykyistä Kukkiajärven nimeä.
Järvi on vanhastaan ollut kesänviettäjien suosiossa. Pääministeri J. W. Rangell, kansanedustaja Sulo Wuolijoki ja Wärtsilän entinen konsernijohtaja Pekka Laine ovat esimerkkejä Kukkian tunnetuista kesäasukkaista. Myös Hämeen läänin maaherralla ( 1930-1959 ) Sigurd Mattssonilla oli pieni kalamökki Pikku Honkasaaressa, Mämminselän laidalla. Kesäpäivää Kukkialla on vuonna 1942 viettänyt myös SS-valtakunnanjohtaja Heinrich Himmler.
Hinnerjoki
Hinnerjoki on Satakunnassa sijainnut entinen Suomen kunta, joka liitettiin Euraan vuonna 1970. Vuonna 1995 alueella oli 521 asukasta. Hinnerjoen puukirkko on rakennettu alkujaan vuonna 1755, mutta se rakennettiin uudelleen vuonna 1799. Hinnerjoki erotettiin Laitilan seurakunnasta omaksi seurakunnakseen viimeistään vuonna 1759. Tällä hetkellä Hinnerjoen kylässä asuu noin 900 henkeä.
Hinnerjoen halki virtaa samanniminen joki, joka Lapin kunnan puolella muuttuu Lapinjoeksi. Se saa alkunsa enimmäkseen entisen Honkilahden puolella olevasta Koskeljärvestä.
Hinnerjoen naapurikunnat olivat Eura, Lappi, Laitila, Karjala ja Honkilahti.
Hinnerjoen vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1953.
Hinnerjoelle asutettiin viime sotien jälkeen Metsäpirtin siirtoväkeä.
Hinnerjoen kirkonkylä kuuluu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Vaaljoen kylässä on vaikuttanut vuoden 1890 tienoilla rukoilevaisuuden pohjalta syntynyt herätysliike.
Kylät
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Hinnerjoella oli yksi taajama: kirkonkylä (660 asukasta).
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Hinnerjoen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Ley-linja
thumb|250px|right|Käsityksen arvostelijoiden mukaan satunnaisten pisteiden välille on helppo vetää kuvitteellisia linjoja. Ley-linjoiksi kutsutaan väitettyjä kilometrien mittaisia suoria linjoja lähinnä Keski- ja Länsi-Euroopan maastossa erilaisten muinaisjäännösten välillä. Linjoihin liitetyistä muinaisjäännöksistä suuri osa on megaliittikulttuurin aikaisia, mutta joukossa on myös paljon nuorempia kohteita, kuten keskiaikaisia kirkkoja ja maatiloja. Usein kirkot kuitenkin tehtiin tarkoituksella aikaisempien pakanallisten palvontapaikkojen päälle.
Englannin ley-linjat
Britanniassa linjoja kutsutaan nimellä ley. Ley-linjat "keksi" Alfred Watkins ratsastusretkellä. Hän kirjoitti vuonna 1921 kirjan The Old Straight Track. Hän liitti muun muassa Stonehengen 30 kilometrin mittaiseen ley-linjaan yhdessä muiden megaliittisten ja uudempien kohteiden kanssa.
Heilige linien
Saksassa ”pyhät linjat” (saksaksi heilige linien) "löydettiin" 1920-luvulla, samoihin aikoihin kuin Britannian ley-linjat. Muun muassa Externin kivet on liitetty pyhiin linjoihin.
Vähemmän tunnettuja linjoja
Muuallakin megaliittisten kohteiden välillä väitetään olevan ley-linjoja, esimerkiksi Tanskassa. Myös Suomessa on tehty amatööritutkimuksia, joiden mukaan Länsi-Suomen kirkot muodostaisivat ley-linjoja. Jyväskylän yliopiston tietotekniikan tutkija Jorma Kyppö on esittänyt, että Laukaassa sijaitsevat neljä kivikautista kalliomaalausta muodostaisivat yli 20 km:n pituisen itä-länsisuuntaisen linjan. , Ley-linjoihin hän suhtautuu kuitenkin skeptisesti. Ideaa vastaan on esitetty, että maalauksia on muitakin.
Mielikuvituksellisia näkemyksiä
Linjoista on kehitelty paljon näennäistieteellisiä oppeja. Joidenkin mukaan linjat ovat yliluonnollisten voimien kanavia, jotka muinaisihminen merkitsi rakennelmin. Jotkut väittävät ley-linjoja voitavan havaita taikavarvulla tai heilurilla. Linjojen väitetään risteilevän kaikkialla maapallon pinnalla, ja on jopa väitetty, että ne olisivat Atlantiksen asukkaiden aikaansaannosta. Tällaiset käsitykset ley-linjoista muistuttavat käsityksiä vesisuonista ja eräitä New Age-liikkeen tunnetuksi tuomia käsityksiä energiavirroista, jotka pohjautuvat vanhaan kiinalaiseen ympäristöoppiin fengshuihin.
Ágios Ioánnis Réntis
Ágios Ioánnis Réntis (myös Ágios Ioánnis Réndis) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Níkaia-Ágios Ioánnis Réntiksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Αγίου Ιωάννου Ρέντη, Dimotikí Enótita Agíou Ioánnou Rénti) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Pireuksen alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnallisyksikön väkiluku on 16 050 (vuonna 2011).
Alue on saanut puolet nimestään Pyhältä Johannekselta (Ágios Ioánnis) ja puolet Dimítrios Réntikseltä (myös Réndis), joka sai 1300-luvulla maita alueelta palkkioksi Ateenaa tuolloin hallinneille katalaaneille tekemistään palveluksista. Réntiksen suku rakennutti alueelle Johannekselle omistetun kirkon.
Jatkosodan hyökkäysvaiheen ilmasotatoimet
Jatkosodan hyökkäysvaiheen ilmasotatoimet on nimitys ilmasotatoimille jatkosodan hyökkäysvaiheessa.
Alkuajat
pienoiskuva|vasen|Curtiss P-36 Hawk Jatkosodan hyökkäysvaiheen alla Suomen ilmavoimat oli jaettu neljään lentorykmenttiin (Le.R), jotka puolestaan jakautuivat yhteentoista lentolaivueeseen (Le.Lv). Le.R 1:n lentolaivueet (Le.Lv 12, Le.Lv 14 ja Le.Lv 16) olivat tiedustelu- ja yhteistoimintalaivueita, Le.R 2:n (Le.Lv 24, Le.Lv 26 ja Le.Lv 28) ja Le.R 3:n (Le.Lv 30 ja Le.Lv 32) hävittäjälaivueita sekä Le.R 4:n (Le.Lv 42, Le.Lv 44 ja Le.Lv 46) pommitus- ja kaukotoimintalaivueita. Näiden lisäksi ilmavoimilla oli kaksi erillistä lentolaivuetta; Le.Lv 6 ja Le.Lv 15. pienoiskuva|Gloster Gladiator
Laatokan Karjalan valtaus
Ennen hyökkäysten alkua laivueet suorittivat tiedustelua, joilla selvitettiin muun muassa vihollisen asemia sekä joukkojen siirtoja. Laivueissa tapahtui myös jonkin verran kalustomuutoksia Le.Lv 12 saadessa varikolta lisää CU-koneita ja luovuttaessa GL-koneensa Le.Lv 16:lle, jonka jälkeen Le.Lv 12:n 1. ja 2. lentue oli varustettu CU-koneilla. Le.Lv 12:n CU-parin suoritti 5. heinäkuuta tiedustelu- ja tuhoamislennon Laatokan pohjoispuolella hyökäten neuvostokolonnaa ja junaa vastaan Matkaselässä. pienoiskuva|vasen|[[Bristol Blenheim]] Kar.A:n ja ilmavoimien välisen yhteistoiminnan tehostamiseksi Kar.A:n esikuntaan perustettiin Ilmakomentajan toimi, johon asetettiin everstiluutnantti Eino Bremer. Hänen alaisuuteensa tulivat kuulumaan kuitenkin ainoastaan Le.Lv 16 ja Le.Lv 12 hävittäjärykmentin Le.R 2 ollessa everstiluutnantti Richard Lorentzin komennossa. Ilmakomentajan tueksi perustettiin myös Ilmatoimisto, jonka toteuttaminen kesti kuitenkin pitkään ja se valmistui vasta päivää ennen hyökkäyksen alkua. Lisäksi molempiin Kar.A:n armeijakuntiin asetettiin ilmavoimien yhdysupseerit. Järjestely osoittautui myöhemmin huonosti toimivaksi, siinä oli liian monta välivaihetta, minkä seurauksena maavoimilta saadut tukipyynnöt saavuttivat ilmavoimien laivueet usein vasta sitten kun tilanne oli jo ohitse. 10. heinäkuuta alkaneessa hyökkäyksessä Le.Lv 16 toimintasuuntana oli Kar.A:n vasen siipi VII AK:n ja Ryhmä O:n hyökkäyskaistoilla oikeana rajana Laatokka ja vasempana Kuhmo. Le.Lv 12 puolestaan suoritti tiedustelua, kuten jo edellä todettiin, molempien AK:n hyväksi. 11.7. Le.Lv 12:n 1. lentue pommitti kahdella CU-koneella viholliskolonnaa saaden sen pysähtymään, minkä jälkeen kaksi saman laivueen FK-konetta suoritti kolonnan pommituksen CU-koneiden suojatessa pommittajia. Samana päivänä Le.Lv 26:n Fiat G.50-koneet tulittivat kolonnaa Laatokan pohjoispuolella olevan Värtsilän pohjoispuolella. , pienoiskuva|[[Hawker Hurricane- hävittäjätyyppi joka oli käytössä rintaman molemmin puolin]]
Karjalankannaksen valtaus
15. heinäkuuta II AK:n alueella toimineen Le.Lv 14:n kolmikoneinen FR-partio havaitsi Kannaksen eteläosassa Nuijamaanjärven maastossa kuorma-auton, jota vastaan tehdyssä rynnäkössä yksi FR-kone sai osumia ilmatorjuntakonekivääritulesta ja syöksyi metsään tuhoutuen ohjaajan saadessa surmansa. Kyseisellä FR-koneella oli talvisodassa saavutettu eräänlainen maailmanennätys luutnantti Jorma Sarvannon ampuessa sillä alas kuusi vihollisen pommikonetta neljässä minuutissa. Le.R 2:n Le.Lv 24 osallistui neuvostojoukkojen liikenteen häirintään koko Laatokan Karjalan offensiivin ajan. Laivue hyökkäsi kahdeksan Brewster 239 (BW) -hävittäjäkoneen voimin tiellä havaittuja hyökkäysvaunuja, kuorma-autoja, linja-autoa, henkilöautoja, hevosajoneuvoja ja jalkaväkeä vastaan tuhoten yli kaksikymmentä autoa, kaksi hyökkäysvaunua sekä suuren määrän jalkaväkeä. Maajoukkojen hyökkäyksen edetessä joutuivat lentolaivueet ja niiden lentueet seuraamaan maajoukkoja toimintakentältä toiselle, jotta välimatkat kenttien ja rintaman välillä eivät olisi kasvaneet liian pitkiksi. Neuvostokoneet suoritti useita hyökkäyksiä hävittäjillä ja pommittajilla näille suomalaisten käyttämille lentokentille, muun muassa Värtsilässä ja Lunkulassa, mutta hyökkäykset aiheuttivat vain harvoin vakavia vaurioita tai menetyksiä.
29. heinäkuuta annettiin käsky ilmavoimien tehtävistä Karjalankannaksen-operaatiossa. Hävittäjälaivueiden Le.Lv 24, Le.Lv 28 ja Le.Lv 32 tehtäväksi määrättiin suojata II AK:n ja erityisesti sen tykistön etenemistä, suorittaa tiedustelua ja osallistua mahdollisuuksien mukaan rynnäköihin maamaaleja vastaan. Tiedustelu- ja yhteistoimintalaivueen Le.Lv 14:n alistus IV armeijakunnalle lakkautettiin ja laivueen päätehtäväksi määrättiin lentotiedustelu, tykistön tulenjohto sekä hyökkäykset maamaaleja vastaan II AK:n alueella. Laivue jätti kuitenkin 1. lentueensa IV AK:n käyttöön suorittamaan tiedustelua Viipurin suuntaan. Ilmavoimien komentaja otti laivueet Le.Lv 14 ja Le.Lv 32 sekä laivueen Le.Lv 28 2. ja 3. lentueen toistaiseksi suoraan omaan johtoonsa.
pienoiskuva|vasen|Sekä suomalaisten ja neuvostoliittolaisten käytössä ollut [[Polikarpov I-16]]Aluksi Le.Lv 32 vastasi ilmatilan jatkuvasta partioinnista alueella Rautjärvi-Ilmee-Kirvu-Antrea-Vuoksi. Seuraavina päivinä se osallistui myös maataisteluihin, joissa tuhosi muun muassa osia autokolonnasta.
Le.Lv 28 suoritti 3. elokuuta Otsoisen luona hyökkäyksen 15:stä kuorma-autosta ja kahdesta panssarivaunusta koostunutta kolonnaa vastaan, jolloin kolme autoa ja toinen panssareista tuhoutui. Hyökkäyksessä yksi MS-kone sai osumia ilmatorjuntatulesta ja joutui tekemään pakkolaskun vihollisen hallussa olevalle alueelle ns. vesiperämottiin lentäjän selvitessä linjojen läpi omalle puolelle. Samana päivänä myös Le.Lv 32:n CU-koneet suorittivat 2–5-koneisin partioin tehtyjen valvonta- ja tiedustelulentojensa yhteydessä useita hyökkäyksiä 2–4 auton suuruisia viholliskolonnia vastaan tuhoten useita autoja. Todettakoon tähän, että Le.Lv 24:n komentaja oli kieltänyt hyökkäykset maamaaleja vastaan peläten niiden aiheuttavan turhia menetyksiä.
Länsi-Kannaksen valtaus käynnistyi 22. elokuuta IV AK:n aloittaessa hyökkäyksensä Kannaksen eteläosassa. Hyökkäystä tukemaan määrättiin Le.Lv 14 ja Le.Lv 32. Myös IV AK:n vasemmalla sivustalla ollut II AK jatkoi hyökkäystään siirtyen nyt Kannaksen keskilinjalle vasemmalla sivustallaan I AK. Näiden armeijakuntien tukena oli enää Le.Lv 24, sillä Le.Lv 28 oli kuun puolenvälin jälkeen siirtynyt Aunuksenkannakselle. Hävittäjälaivueiden Le.Lv 24 ja Le.Lv 32 päätehtävänä oli hyökkäävien maajoukkojen suojaus, minkä lisäksi laivueiden tuli osallistua maataisteluihin silloin, kun ilmatilanne sen salli ja maanteillä havaittiin ruuhkautuneita maaleja. Annetun käskyn mukaan hävittäjälaivueet suorittivat rynnäköintejä vihollista vastaan ja esimerkiksi Le.Lv 32 tuhosi jo hyökkäyksen alkamispäivänä kaksi vihollisen säiliöautoa Kämärällä. Hieman myöhemmin rynnäköt maamaaleja vastaan kiellettiin omien ja vihollisjoukkojen ollessa paikoitellen niin sekaisin keskenään, ettei selkeitä etenemislinjoja voitu osoittaa ja oli vaarana omien joukkojen tulittaminen. Kielto oli voimassa siihen asti, kun tilanne selkiytyi.
Le.Lv 32 oli saanut käskyn tiedustella Viipurista Koiviston suuntaan vieviä teitä ja osallistua kaikin voimin maataisteluihin Viipurin eteläpuolella. Suomalaisjoukot valtasivat Viipurin seuraavana päivänä ja saivat motitettua Viipurin eteläpuolelle Ylä-Sommeen-Porlammin alueelle kolme neuvostodivisioonaa. Le.Lv 32 suoritti 29. elokuuta huonossa säässä rynnäkköjä tätä Porlammin motiksi kutsuttua mottia vastaan. Porlammin motti laukesi 1. syyskuuta ja siellä olleet neuvostojoukot aloittivat paon etelään kohti Koivistoa ja kaakkoon kohti Leningradia. Suomalaiset maajoukot puolestaan aloittivat pakenevien vihollisten takaa-ajon Le.Lv 32:n jatkaessa myös hyökkäyksiään näitä vastaan, joskin sekava tilanne pakenevien ja takaa-ajajien kesken johti pian siihen, ettei ilmasta ollut mahdollista varmuudella erottaa joukkoja toisistaan, minkä vuoksi maataistelulennot oli lopetettava.
Itä-Karjalan valtaus
Suomalaisten hyökkäyksen edetessä Kannaksella aloitettiin Aunuksenkannaksen hyökkäyksen seuraavan vaiheen valmistelu. Le.Lv 16:n esikunta ja 1. lentue siirtyivät tätä silmällä pitäen Uomaan kentälle 24.8., minne myös 3. lentue saapui myöhemmin syyskuun alussa. Le.Lv 12 sai puolestaan 28.8. määräyksen suorittaa tiedustelua Kar.A:n hyväksi linjalle Kuuttilahti-Lotinanpelto asti. Tätä varten laivueen käytettävissä oli saksalaisilta lainattu infrapunakamera. Tiedusteltavina kohteina olivat neuvostojoukkojen asemat sekä VI AK:n tulevat etenemisurat. Kuten Kannaksella, myös Aunuksen kannaksella elokuun loppupuolella vallinnut huono sää oli vaikeuttanut lentotoimintaa. Pääosin VII AK:n alueella linjan Tulemajärvi-Pyhäjärvi pohjoispuolella toiminut Le.Lv 28 osallistui hyökkäysvalmisteluihin partioimalla hyökkäykseen ryhmittyvien suomalaisjoukkojen suojana sekä rynnäköimällä vihollisjunia vastaan.
Le.Lv 12 sai määräyksen tukea 4. syyskuuta alkanutta suomalaisten yleishyökkäystä tiedustelulla, tykistön tulenjohdolla sekä rynnäköinnillä maakohteita vastaan. Hävittäjälaivue Le.Lv 28:n päätehtävänä oli puolestaan ilmanherruuden ylläpito ja sivutehtävinä pommi- ja kuljetuskoneiden suojaus sekä tiedustelu- ja maataistelulennot. Seuraavan päivän huono sää haittasi suuresti lentotoimintaa, mutta tilanne parani sitä seuraavana päivänä, jolloin Le.Lv 12:n koneet havaitsivat Lotinanpelto-Mäkriä välisellä tieosuudella useita perääntyviä tiheään pakkautuneita kolonnia. Laivue suoritti kahdeksalla FR-koneella rynnäkön yhtä kolonnaa vastaan tuhoten parikymmentä kuorma-autoa ja joukon hevosia. 8. syyskuuta Le.Lv 28:n koneet suorittivat tiedustelulennon rynnäkön havaitsemaansa 35-vaunuista junaa vastaan ampuen sen veturin höyrykattilan puhki ja pommittaen itse junaa. Laivue suoritti syyskuun aikana yhä useammin rynnäköitä nimenomaan junia vastaan. 11. syyskuuta Le.Lv 28 menetti yhden tiedustelulennolla olleen MS-koneen ilmatorjuntatulessa ohjaajan pelastuessa laskuvarjolla. pienoiskuva|Puna-armeijan toisessa maailmansodassa käytössä ollut [[Iljušin Il-2]] Suomalaishyökkäystä tukevien lentolaivueiden toiminta tuli vilkkaaksi suomalaisten edettyä Syvärille ja Ääniselle Kar.A:n esittäessä jatkuvasti tiedustelupyyntöjä perääntyvien venäläisjoukkojen määrän ja sijainnin selvittämiseksi. Le.Lv 12 suoritti tiedustelua suomalaisjoukkojen lisäksi myös läntisellä Syvärillä toimivan saksalaisen 163. Divisioonan hyväksi.
18. syyskuuta Le.Lv 16 menetti tiedustelulennolla Petroskoin suunnalla olleen GL-koneen ohjaajineen tuntemattomalla tavalla.
25. syyskuuta tiedustelulennolla olleet kaksi Le.Lv 16:n GL-konetta havaitsivat Petroskoin alueella kaksi leirinuotiota, joita vastaan toinen koneista hyökkäsi. Suomalaisjoukot valtasivat Petroskoin 1.10. ja nimesivät kaupungin Äänislinnaksi. 7. lokakuuta Le.Lv 12 menetti tiedustelulennolla olleen FR-koneen Ojatin aseman luona lähellä Laatokan kaakkoisrantaa. Kaksikoneisen partion lentäessä matalalla aseman yli avasi alueella ollut kevyt ilmatorjuntapatteri tulen saaden osumia partion siipikoneeseen, joka syöksyi maahan ohjaajan saadessa surmansa.
26. lokakuuta Le.Lv 16 sai lisää kalustoa Aunuksen kannakselle siirtyneen Le.Lv 14:n luovuttaessa sille FK-koneensa. Suomalaisjoukkojen lähestyessä Karhumäen-Poventsan aluetta Le.Lv 16:n toiminta oli hyvin vilkasta laivueen suorittaessa tiedustelutehtäviä sekä hyökkäyksiä perääntyviä venäläisjoukkoja vastaan. Laivue sai toimia melko rauhassa, sillä vihollisen ilmatoiminta oli tällä suunnalla hyvin vähäistä. pienoiskuva|vasen|Panssarijunat (kuvassa ei neuvostoliittolainen) ja muutkin junat olivat suomalaisten lentäjien mieluinen kohde 4. marraskuuta maataistelulennolla olleet Le.Lv 28:n 1. lentueen MS-koneet tulittivat havaitsemaansa suurta kolonnaa Uunitsassa, joka sijaitsee Kontupohjan ja Karhumäen puolivälissä. Yksi MS-koneista sai ilmatorjuntatulesta osumia ja kone syttyi tuleen. Ohjaaja pelastautui laskuvarjolla ja selvisi omalle puolelle. Le.Lv 16 suoritti marraskuun aikana sään salliessa GL- ja FK-koneilla yöhyökkäyksiä neuvostojoukkojen leirejä, kyliä ja kolonnia vastaan. Joulukuun alussa suomalaiset saavuttivat Poventsan ja ryhmittyivät puolustukseen.
Rukajärven suunta
12. elokuuta suomalaiset perustivat uuden tiedustelulaivueen tukemaan hyökkäystä pohjoisemmalla rintamanosalla Rukajärven suunnalla. Nimen Le.Lv 10 saanut laivue aloitti toimintansa 20. elokuuta alistettuna 14. Divisioonalle. Laivueen kalustoksi tuli aluksi Le.Lv 32:lta saadut Hawker Hurricane Mk. I-koneet, Le.Lv 42:lta ja T-Le.Lv 17:stä saadut Fokker C.V.-koneet sekä Le.Lv 15:stä saadut Blackburn Ripon-koneet. Näistä HC-koneet olivat kahdeksalla konekiväärillä varustettuja hävittäjiä, FO-koneet olivat tiedustelu- ja syöksypommituskoneita ja RI-koneet olivat tiedustelukoneita. Jälkimmäiset koneet olivat rintamakäyttöön vanhentuneita. pienoiskuva|Blackburn Ripon IIF
16. syyskuuta Rukajärven suunnalla toiminut Le.Lv 10 menetti tiedustelu- ja maataistelulennolla olleen HC-koneen ohjaajan saadessa surmansa. Kone oli rynnäköinyt neuvostokolonnaa vastaan ja joutunut liian matalalle ja törmännyt puihin. 18. syyskuuta annettiin käsky Le.Lv 30:n 3. lentueen liittämisestä Le.Lv 10:een, jolloin laivue sai 21. syyskuuta aluksi kuusi FR-konetta luovuttaen loput HC-koneensa Le.Lv 32:lle 23.9. Le.Lv 10 sai lokakuun alkuun mennessä vielä neljä FR-konetta lisää. Le.Lv 10 suoritti lokakuun aikana pääasiassa neuvostojoukkojen ryhmitysten ja liikenteen tiedustelua Muurmannin radan länsipuolella suorittaen kuitenkin myös jonkin verran rynnäköintejä maakohteita vastaan tuhoten joitakin ajoneuvoja ja hevosia. Kuun puolivälissä ylipäällikkö lakkautti laivueen, mutta sen toiminta jatkui lokakuun loppuun. Laivueen kalusto luovutettiin Le.Lv 15:lle, Le.Lv 14:lle ja Le.Lv 30:lle. Koska 14. Divisioona jäi nyt ilman ilmatukea, sille alistettiin 26. lokakuuta Karjalankannakselta siirretty Le.Lv 14, jonka tehtäväksi määrättiin tiedustelu divisioonan kaistalla alueella Seesjärvi-Tunkuanjärvi-Muurmannin rata sekä rynnäköt edullisia maamaaleja vastaan. Laivuetta vahvistettiin alistamalla sille Le.Lv 10:n lakkautuksessa Le.Lv 30:lle siirretyt FR-koneet, joiden tehtäväksi määrättiin hävittäjätorjunta divisioonan alueella. Marraskuun alusta lähtien Le.Lv 14 suoritti tiedustelulennot suurehkoilla, yleensä 3–4-koneisilla partioilla, mutta joissakin tapauksissa käytettiin jopa 6-koneisia partioita.
Le.Lv 14:n kolmikoneinen FR-partio suoritti 7.11. tiedustelulennon Onihmajärvelle, jossa se rynnäköi havaitsemaansa hevoskolonnaa vastaan tuhoten kymmenkunta hevosta. 9.11. laivue oli jälleen tiedustelemassa kolmikoneisella FR-partiolla, tällä kertaa Jeljärven suunnalla. Lennon aikana partio suoritti neljä rynnäkköä havaitsemiaan eri maakohteita vastaan ja tuhoten yhteensä seitsemän kuorma-autoa ja 13 hevosta. Koneet saivat muutamia osumia torjuntatulesta. 16.11. laivueen FR-koneet tulittivat Kuutsjärven rataosalla havaitsemaansa parikymmentä vaunua käsittävää junaa saaden sen pysähtymään. 29.11. suoritetun tiedustelulennon yhteydessä ammuttiin Tunkuan kylässä tuleen kolme taloa.
Le.Lv 14 menetti 1. joulukuuta tiedustelulennolla olleesta kolmikoneisesta FR-partiosta yhden koneen. Partion suorittaessa rynnäkköä tiellä Rukajärvi-Kotskoma havaitsemiaan yhdeksää autoa ja kahtakymmentä hevosta vastaan ja tuhotessa näistä kaksi autoa ja useita hevosia sai neuvostojoukkojen ilmatorjunta osumia koneeseen, joka syöksyi maahan ohjaajan jäädessä haavoittuneena vangiksi ja menehtyessä sotavankeudessa.
Eteläslaavilaiset kielet
350px|thumb|Eteläslaavilaisten kielten puhuma-alue kartan eteläosassa: {{legend|#F11C2F|[[sloveenin kieli|sloveeni}} {{legend|#FAD000|kroatia}} {{legend|#3D9956|bosnia}} {{legend|#343C99|montenegro}} {{legend|#368EB9|serbia}} {{legend|#643C99|makedonia}} {{legend|#C11F3F|bulgaria}}]]
Eteläslaavilaiset kielet
Eteläslaavilaisiin kieliin katsotaan kuuluvan seitsemän kieltä, jotka jakautuvat itäisiin ja läntisiin alaryhmiin:
Edvard Fazer
thumb|Edvard Fazer. Edvard Alexander Fazer (29. heinäkuuta 1861 Helsinki – 26. kesäkuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen pianisti, impressaari ja oopperanjohtaja. Hänen isänsä oli sveitsiläissyntyinen turkkuri Eduard Fazer ja äitinsä Anna Dorothea Haunhardt. Edvard Fazerin sisaruksia olivat sokeritehtailija ja tukkukauppias Max Fazer, Oy Karl Fazer Ab:n perustaja kauppaneuvos Karl Fazer, Helsingin uuden musiikkikaupan (1897) perustaja Georg Fazer (1864–1940) sekä pianotaiteilija Naema Fazer (1869−1951). Naema Fazerin puoliso oli aikanaan kuuluisa saksalainen viulutaiteilija, usein Suomessakin esiintynyt Willy Burmester (1869−1933).
Ura
Edvard Fazer opiskeli pianonsoittoa Pietarissa, Wienissä, Weimarissa ja Berliinissä. Weimarissa Fazerin opettajana oli Bernhard Stavenhagen, joka puolestaan oli aikoinaan ollut Franz Lisztin oppilaana. Aluksi Fazer toimi konserttisäestäjänä niin kotimaassa kuin ulkomaillakin, ja hän perusti Helsinkiin Fazerin musiikkikaupan ja sittemmin (1897) konserttitoimiston. Ulkomaanmatkoillaan solmimiensa yhteyksien ansiosta Fazer sai jo 1900-luvun alussa Helsinkiin vierailemaan useita tuon ajan eturiviin kuuluneita esittäviä taiteilijoita. Edvard Fazerin jätettyä konserttitoimiston johtajan tehtävät hänen tilalleen tuli Helge Mörck, jonka kuoltua vuonna 1925 konserttitoimisto liitettiin Fazerin musiikkikaupan alaosastoksi.
Myöhemmin hän ryhtyi impressaariksi, ja hän kuului suomalaisen oopperaelämän keskeisimpiin hahmoihin. Vuonna 1911 hän perusti Aino Acktén kanssa Helsinkiin oopperanäyttämön (Suomalainen Ooppera), josta kehittyi Suomen kansallisooppera. Oopperan johdossa hän toimi vuoteen 1938.
Hän järjesti Mariinski-teatterin kiertueita 1908–1910 Helsinkiin, Tukholmaan, Kööpenhaminaan ja Berliiniin. Esityksiä oli yhteensä 70.
Urgali
Urgalit ovat Christopher Paolinin Perillinen-kirjasarjan sarvekkaita hahmoja. Ensimmäisessä kirjassa ne kuvataan tyhminä, raakalaismaisina hirviöinä, joita kaikkien sopii tappaa. Esikoinen-kirjan lopputaistelussa ne kuitenkin liittyvät vardeneihin, ja Eragon joutuu toteamaan että urgalit eivät olekaan vain verenhimoisia hirviöitä.
Kull-soturi on urgali, joka on yli kaksimetrinen. Ne pystyvät juoksemaan yhtä nopeasti kuin hevonen, ja jaksavat marssia hyvin pitkiä matkoja lepäämättä ja senkin jälkeen olla taistelukykyisiä. Nar Garzhvog on kull-soturi ja vardeneihin liittyvien urgalien johtaja.
Beata Joutsen
Beata Joutsen (s. 14. huhtikuuta 1974 Helsingissä) on suomalainen kuvataiteilija ja taidegraafikko. Hänen debyyttinäyttelynsä oli vuonna 1993 Kuvataideakatemian Kasarminkadun galleriassa Helsingissä.
Joutsen aloitti taideopintonsa 16-vuotiaana Suomenlinnassa toimivan Taidekoulu Maan iltalinjalla. Hän haki seuraavana vuonna Kuvataideakatemiaan, missä Joutsenen opettajina toimivat mm. taidegraafikot Outi Heiskanen ja Inari Krohn sekä taidemaalari Leena Luostarinen. Kuvataiteen maisteriksi Joutsen valmistui 1998. Hän oli vaihto-opiskelijana Pariisin Taideakatemiassa École Nationale Supérieure des Beaux-Arts´issa.
Joutsenen päätekniikka on monivärinen metalligrafiikka, johon hän yhdistää paperileikkauksia ja japaninpaperia. Vuodesta 1999 lähtien Joutsen on ollut Bellinin akatemian jäsen. Hän on ollut toteuttamassa myös joitakin Bellinin akatemian performansseja, muun muassa Tohtorintutkinnon Kuvataideakatemian ensimmäisessä promootiojuhlassa kesällä 2006. Nykyisin hän työskentelee pääosin Vallilan taiteilijatalossa.
Lähteet
Kuvataiteilijamatrikkeli
Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1982
Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1982 järjestettiin 9.–14. helmikuuta Minskissä, Neuvostoliitossa.
Heini Walter
Heini Walter (28. heinäkuuta 1927 – 12. toukokuuta 2009 ) oli sveitsiläinen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui vain yhteen MM-sarjan Grand Prix kilpailuun, eikä onnistunut keräämään yhtään MM-pistettä.
Hermann Rauschning
Hermann Rauschning (7. elokuuta 1887 – helmikuu 1982) oli saksalainen, taantumukselliseksikin luonnehdittu konservatiivipoliitikko. Hän liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen ja eteni senaatin puhemieheksi asti. Myöhemmin hän kuitenkin kääntyi kansallissosialismia vastaan ja pakeni Saksasta. Maanpaossa hän kirjoitti useita teoksia Adolf Hitlerin aiheuttamasta uhasta. Hänen tunnetuin kirjansa lienee Gespräche mit Hitler (Keskusteluja Hitlerin kanssa). Nyttemmin monet historioitsijat tosin suhtautuvat siihen hyvin lähdekriittisesti.
Ampelókipoi (Thessaloniki)
Ampelókipoi on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Ampelókipoi-Meneménin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Αμπελοκήπων, Dimotikí Enótita Ampelokípon) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Thessalonikin alueyksikössä Keski-Makedonian alueella ja kuuluu Thessalonikin metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnallisyksikön väkiluku on 37 381 (vuonna 2011). Ampelókipoi on Ampelókipoi-Meneménin kunnan kuntakeskus.
Ampelókipoi, suomeksi ”Viinitarhat”, sijaitsee noin kaksi kilometriä Thessalonikin keskustasta luoteeseen ja se on käytännössä Thessalonikin esikaupunki tai kaupunginosa. Ampelókipoi oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ampelókipoi-Meneménin kunnaksi yhdessä Meneménin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Pikkumiekkavalas
Pikkumiekkavalas (Pseudorca crassidens) on yksi suurimmista delfiinilajeista. Se muistuttaa miekkavalasta ulkonäöltään ja käytökseltään, molemmat hyökkäävät toisten valaiden kimppuun ja tappavat niitä. Pikkumiekkavalas on Pseudorca-suvun ainoa jäsen.
Pikkumiekkavalaiden tarkka lukumäärä on tuntematon, mutta on arvioitu, että lajin yksilömäärä on maksimissaan 60 000. Lajin elämää vapaana ei muutenkaan tunneta paljoa, suuri osa tiedoista on hankittu tutkimalla rantautuneita ja kuolleita yksilöitä. Lajia on metsästetty ainakin Länsi-Intiassa ja Indonesiassa, myös Japanissa tapetaan joitakin yksilöitä vuosittain. Lajin edustajilla on usein myös tapana ajautua rannoille.
Ulkonäkö ja elintavat
Yksi pikkumiekkavalaan tärkeimmistä tuntomerkeistä ovat ”kyynärpäät” evämäisissä eturaajoissa. Lajin väritys vaihtelee tummanharmaasta mustaan. Se kasvaa noin 6 metriä pitkäksi, voi painaa 1500 kiloa ja elää 60 vuotta. Suussa on 44 hammasta.
Pikkumiekkavalaat ovat sosiaalisia ja elävät 10–50 yksilön laumoissa. Ne ovat nopeita ja aktiivisia uimareita. Ne saattavat hypätä ilmaan ja laskeutua veteen kyljelleen aiheuttaen suuren loiskauksen, usein niillä on myös tapana seurata veneitä.
Levinneisyys
Pikkumiekkavalas elää ympäri maailman lauhkean ja trooppisen vyöhykkeen merissä.
Lisääntyminen
Pikkumiekkavalasnaaras saattaa synnyttää niinkin harvoin kuin seitsemän vuoden välein. Sen vuoksi kannan toipuminen valaanpyynnistä johtuvasta taantumasta saattaa kestää pitkään. Lajin lisääntymiseen liittyvistä yksityiskohdista tiedetään vain vähän. Tiineys kestää 15–16 kuukautta. Naaras synnyttää muhkean, noin 2 metrin pituisen ja 80 kg painavan poikasen, joka on aluksi kokoharmaa. Jälkeläinen pysyttelee emonsa tuntumassa seuraavan kahden vuoden ajan ja elää miltei yksinomaan sen erittämällä maidolla. Lopulta nuori valas alkaa itse pyydystää kaloja ja muutenkin itsenäistyä. Tavallisesti se kuitenkin jää emonsa parveen.
Ravinto
Pikkumiekkavalaiden ravintoon kuuluu kala, esimerkiksi tonnikala.
Jeremy Lin
Jeremy Shu-How Lin (s. 23. elokuuta 1988 Palo Alto, Kalifornia) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan pelintekijä. Hän on pelannut pääosin NBA:ssa vuodesta 2010 lähtien. Linin myötä yllättäen parantuneet New York Knicksin peliotteet vuonna 2012 muodostivat Linsanity-nimisen ilmiön. Vuonna 2019 Lin voitti Toronto Raptorsissa NBA:n mestaruuden.