cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saul Bass
Bass opiskeli Howard Traftonin johdolla New Yorkin Art Students League -oppilaitoksessa 1936–1939 ja sitten Gyorgy Kepesin johdolla Brooklyn Collegessa 1944–1945. Jo opiskeluaikana hän työskenteli freelancerina kunnes perusti vuonna 1946 Saul Bass and Associates -yrityksensä Los Angelesiin. Hänen ensimmäinen alkutekstityönsä oli vuoden 1954 oopperamukaelma Carmen Jones. Vuonna 1962 hän debytoi ohjaajana elokuvalla Apples and Oranges. Filmien alku- ja lopputekstien ohella Bass suunnitteli trailereita, elokuvajulisteita, tv-mainoksia, pakkauksia ja yrityslogoja.
Bass toi Hollywoodin elokuvajulisteisiin uudenlaista selkeyttä ja iskevyyttä. Perinteisiä, sekavia ja usein monista kuvista koostettuja elokuvajulisteita hän kutsui ”See! See! See!” -tyyliksi, ja omaa lähestymistapaansa taas yhden asiaa viestivän kuvan (single appropriate image) metodiksi. Hänestä elokuvajulisteen ei pitänyt tehdä samaa kuin elokuvatraileri tekee – esittää kuvia elokuvan tapahtumista ja näyttelijöistä – vaan kiteyttää elokuvan olennaisin sisältö yhteen visuaaliseen metaforaan.
Bass teki myös useita lyhytelokuvia, joista yksi voitti Oscar-palkinnon (Why Man Creates, 1968 ). Elämänsä aikana Bass ohjasi vain yhden täyspitkän filmin: scifi-elokuvan Phase IV (1974). Erään kriitikon mukaan Phase IV on pikemminkin disainattu kuin ohjattu elokuva, ja se on editoitu värin ja linjan periaatteiden mukaan, eikä näyttelijäsuoritusten tai juonen mukaan. Siinä missä muut 1970-luvun ympäristöaiheiset kauhuelokuvat kertoivat siitä, kuinka luonto iskee takaisin, Phase IV:ssä luonto ei piittaa.
Schnappi
thumb|300px|Schnappi. Schnappi, das kleine Krokodil on saksalaisen lasten piirretyn pieni krokotiili, joka "esittää" listaykköseksi useissa Euroopan maissa talvella 2004–2005 nousseen samannimisen laulun.
Schnappi on päähenkilö saksalaisen lastenohjelman Die Sendung mit der Maus piirretyissä tarinoissa. Tarinoissa Schnappi muun muassa laulaa elämästään Egyptissä. Tämä saksankielinen laulu esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 2001. Sen esittäjä on tuolloin kuusivuotias Joy ja kirjoittaja hänen tätinsä Iris Gruttmann.
Vuonna 2004 Schnappista tuli suosittu Internetissä ja kun se julkaistiin CD-singlenä Saksassa joulukuussa 2004, se nousi pop-listan ykköseksi 3. tammikuuta 2005. Tämän lisäksi se nousi ykköseksi Itävallassa, Belgiassa, Alankomaissa, Norjassa ja Ruotsissa.
Rauli Virtanen (jalkapalloilija)
Rauli Virtanen (s. 4. tammikuuta 1939) on entinen suomalainen jalkapalloilija ja jääkiekkoilija.
Jalkapalloa hyökkääjänä pelannut Virtanen edusti urallaan Tampereen Ilves-Kissoja 1958–1959 ja 1966, kanadalaista KFC Estoniaa 1960 ja Tampereen Palloilijoita 1961–1965. Kaikkiaan hän pelasi kuuden kauden aikana 42 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 26 maalia. Virtanen pelasi Suomen maajoukkueessa vuonna 1962 kaksi maaottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Jääkiekossa Virtanen pelasi Tampereen Ilveksessä vuosina 1957–1961 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 25 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 0 + 4 = 4 ja jäähymääränsä 14 minuuttia. Pelaajauransa jälkeen hän toimi muun muassa päävalmentajana Ilveksessä kaudella 1964–1965 ja Jokereissa kaudella 1972–1973.
Siniset vaunut
thumb|250px|Pikajuna Kouvolan rautatieasemalla. Keltainen raita ikkunan yläpuolella kertoo, että vaunussa on 1. luokan vaunuosasto. Ravintolavaunun merkkiraita on punainen. Siniset vaunut eli saksalaisvaunut eli VR:n siniharmaat teräskoriset pikajunavaunut ovat olleet ensisijaisia pikajunavaunuja VR:n liikenteessä 1970-luvulta 2000-luvulle asti. Ne korvasivat kaukoliikenteessä 1980-luvun puoliväliin mennessä niin sanotut puuvaunut, joiden kori oli verhoiltu ruskealla haapalaudoituksella.
Sinisten vaunujen piti poistua liikenteestä joulukuussa 2016, mutta vaunuja käytetään yhä Kolarin yöjunissa ja Rovaniemen yöjunissa sesonkiaikaan.
Historia
Ensimmäiset siniset vaunut saapuivat Saksasta vuonna 1961. Saksassa, jossa vaunut oli myös suunniteltu, Maschinenfabrik Esslingen -konepaja valmisti ensimmäiset 15 vaunua, jonka jälkeen valmistus siirtyi Suomeen VR:n Pasilan konepajalle ja Valmetille. Ensimmäiset vaunutyypit olivat 2. luokan päivävaunu Eit, yhdistetty 1. ja 2. luokan päivävaunu CEit sekä 1. luokan hyttivaunu Cit. Saksalaisten vaunujen mukana saatiin kokeiltavaksi kolmea eri telityyppiä: 8 paria München-Kassel, 4 paria SIG ja 3 paria Minden-Deutz -telejä. Näistä Minden-Deutz-teli valikoitui käyttöön myöhemmissä vaunusarjoissa hyvistä teknisistä ominaisuuksista johtuen. Suomessa valmistettiin vuosina 1964–1986 kaikkiaan yli 600 sinistä vaunua. Näistä noin 450 oli tavallisia 1. ja 2. luokan päivävaunuja.
Alkujaan sinisissä vaunuissa oli tupakkaosastoja. Tupakkaosasto oli väliseinällä ja ovella eristetty vaununpuolisko. Junan käytävällä vaunusta toiseen kulkeva ihminen joutui kävelemään läpi tupakkaosaston. Sinisissä vaunuissa paikkalipuissa oli erotettu tupakoimattomat tupakoivista. Tupakkaosastot kuitenkin poistettiin 1990-luvulla tupakkalain tiukentumisen takia, ja niiden tilalle tuli tupakkahyttejä.
Tekniikka
thumb|Veturista ja kuudesta sinisestä vaunusta koostuva pikajuna Helsingin ja Turun välisellä reitillä [[Espoon Kauklahdessa huhtikuussa 2008.]] thumb|Minden-Deutz-teli Rkt 23839 -ravintolavaunussa.
Ensimmäisillä sinisillä vaunuilla Valtionrautatiet halusi saada kokemusta aivan uudenlaisesta matkustajavaunuteknologiasta. Vaunujen tekniikka olikin 1960-luvun alussa uusinta huutoa, johon kuuluivat muun muassa vesikiertoinen ilmalämmitys lämmönlähteenään öljylämmitteinen kattilalaitos, valaistus loistelampuilla, uudet telimallit levyjarruineen ja luistonestolaitteineen sekä suurimpana muutoksena, alustaan kiinnitetty itsekantava teräskori, jossa ei ollut lainkaan puisia runkotolppia, vaan kaikki vetolaitteet, kuten telit, kiinnitettiin suoraan koriin. Näin aiemmin käytössä olleesta ajatuksesta yhdistää vaunun molemmat vetolaitteet joustamattomalla jänteellä luovuttiin ja tilalle tuli vetolaitteen jousikiinnitys suoraan vaunun runkolevyihin. Sähkö tuotettiin edelleen puukorisista vaunuista tuttuun tapaan akselinpäägeneraattorilla vaunun liikkuessa.
Ilmalämmitys toimi siten, että vaunun alla oli sähkötoiminen raitisilmapuhallin, joka imi vaunun kyljessä olleen ilmanottoaukon (ja suodattimen) läpi ulkoilmaa puhaltaen sen raitisilmakanavia pitkin matkustajaosastoissa ikkunoiden alla sijainneiden konvektoreiden läpi, joissa tuore ilma samalla lämpeni. Ilmamäärä oli 1 000 m³/h, ja ilma poistui vaunun päädyistä eteisten ja wc-tilojen kautta poistoilmapuhaltimien avustamana. Konvektoreissa kiersi vaunun eteisessä sijainneessa kattilassa lämmennyt vesi-glykoliseos, joka lämmitettiin joko öljypolttimella tai vaihtoehtoisesti kattilan vesitilaan asennetussa kierukassa virranneella höyryllä. Höyryä saatiin esimerkiksi höyryvetureista, höyrynkehittimellä varustetuista dieselvetureista tai seisonnassa veturitallin höyrykattilasta.
Sinisten vaunujen alkutaival oli kivikkoinen, sillä niitä piinasivat alusta asti vakavanlaatuiset ongelmat. Saksasta tuoduissa vaunuissa oli alun perin paineilmakäyttöiset päätyovet, jotka ottivat käyttövoimansa jarrujohdosta. Ilmanpaineen laskusta seurasi jarruongelmia, joiden vuoksi ovet päätettiin muuttaa täysin käsikäyttöisiksi. Lämmityksessä esiintyi alusta alkaen häiriöitä. Kattilalaitoksen öljypoltin oli suoraan akuston 24 voltin tasajännitteellä toiminut erikoismalli, joka vaati paljon huoltoa ja oli herkkä vikaantumaan. Polttimen virransyötössä oli häiriöitä, sillä virranlähteenä toimineiden akkujen sijoittelu oli vääränlainen: ne oli sijoitettu vaunun alle peltilaatikkoon, jonka vuoksi niiden huolto etenkin talviaikaan oli puutteellista. Nesteet pääsivät kuivumaan, joka johti varaustason laskuun. Lisäksi vetoa aiheuttaneen ilmalämmityksen tuloilmapuhallin jäätyi herkästi, mikä johti lämmitystehon heikkenemiseen. Loistelamppujen ja akuston välissä oli pyörivällä elohopeakytkimellä toteutettu vaihtosuuntaaja, joka Suomen ankarissa talvissa lakkasi toimimasta pakkasen ollessa tarpeeksi kireä. Vaunujen valaistus ja lämmitys saattoivat siis varsinkin talvisin lakata toimimasta kesken matkan. Ongelmien varalta makuuvaunuihin asennettiin kaksoispesäkattilat, joissa voitiin polttaa kiinteää polttoainetta öljypolttimen ollessa epäkunnossa.
Tekniset ongelmat sekä matkustajien voimakas palauteryöppy vedontunteesta pakkassäillä oli liikaa, ja sen johdosta 1970-luvun puolivälissä siniset vaunut päätettiin suunnitella alusta alkaen kokonaan uudelleen. Tärkeimpänä ulkoisena erona uudelleen suunnitellun vaunun katolla on havaittavissa pitkittäisjäykisteet (aiempien kattojen ollessa sileää peltiä). Laitesijoittelu, sisustus ja korimalli uusittiin kokonaan. Ilmalämmitys muuttui vesipatterilämmitykseksi, ja suodatetun (sekä tarvittaessa lämmitetyn) tuloilman puhallus siirrettiin tapahtuvaksi rei'itetyn katon läpi. Hyttivaunuissa tähän tapaan oli jo siirrytty vuosikymmenen alussa, mutta uusissa Ilmanotto siirrettiin ulko-oven vierelle, kun hyttivaunuissa se sijaitsi katolla. Akusto sijoitettiin hyvin eristettyyn, lämmitettyyn ja tuuletettuun vetolaatikkoon, josta se oli helppo vetää ulos huoltotoimia varten. Öljypoltin oli nyt 220 voltin vaihtojännitteellä toiminut yleismalli, jota syötettiin vaunun alle sijoitetulla vaihtosuuntaajalla. Valaistuksen vaihtosuuntaaja oli lisäksi muuttunut lamppukohtaiseksi jo vuosikymmenen alusta lähtien rakennetuissa hyttivaunusarjoissa, joten koko vaunu ei voinut enää pimentyä yksittäisen vaihtosuuntaajan rikkoutumisen vuoksi.
Vanhoissa saksalaismallisissa vaunuissa (sekä Saksassa että Suomessa valmistettuihin) tehtiin myös akuston muutostyö uudelleensuunniteltujen vaunujen kaltaisiksi vuosina 1976–1983, ja vuodesta 1985 alkaen vaihtovirtakäyttöiset öljypolttimet vaihtosuuntaajineen asennettiin näihinkin vaunuihin tasavirtapolttimien tilalle. Valaistuksen elohopeatoiminen keskusvaihtosuuntaaja vaihdettiin varmatoimisempaan, transistorikäyttöiseen malliin. Ongelmat alkoivat olla historiaa.
Minden-Deutz teleissä on pyöräkerrat ohjattu vaakasuorien kierrejousien avulla. Aiempiin Suomessa käytettyihin lehtijousitettuihin teleihin verrattuna kierrejousien ongelmana oli herkkyys sivuttaissuuntaiselle liikkeelle. Niinpä telit oli aluksi varustettu diagonaaliin asennetuilla sivusuuntaisilla iskunvaimentimilla. Näissä kuitenkin esiintyi matkustusmukavuutta häiritseviä sivuttaisliikkeitä ja tilalle asennettiin pysty- ja sivusuuntaiset iskunvaimentimet. Näin telikehykselle sallittiin suurempi liikkumavara ja parannettiin vaunun kulkuominaisuuksia. Alkuperäisissä teleissä pyöräkertojen jousitus telikehykseen oli toteutettu kumijousilla, jotka myöhemmin vaihdettiin teräsjousiksi.
Viimeisetkin höyryveturit saivat väistyä 1970-luvun puolessa välissä sähkövetureiden tieltä, ja lämmityshöyryn saatavuuden päättyessä vaunujen läpi kulkeneet höyryjohdot alkoivat käydä tarpeettomiksi. Sähkövedon yleistyessä kaikki vaunut varustettiin läpimenevällä, kansainvälisten UIC-standardien mukaisella yksivaiheisella, 1 500 voltin vaihtosähkölinjalla vuosina 1976–1987, samoin 50 kilowatin 1 500/220 voltin vaunumuuntajalla sähkölaitteita varten. Lämmityskattiloissa olleet höyrykierukat korvattiin vaunumuuntajasta syötettävillä lämmitysvastuksilla. Öljylämmitysmahdollisuus jätettiin edelleen sähköistämättömiä ratoja varten, mutta vuodesta 1987 lähtien Eil-lähiliikennevaunut ja muut kaukoliikennevaunut saivat suoran sähkölämmityksen.
Ignaz Moscheles
right|thumb|250px|Ignaz Moscheles poikansa [[Felix Moschelesin maalaamana.]] Ignaz Moscheles oli böömiläinen pianisti ja säveltäjä. Moscheles opiskeli böömiläisen säveltäjän Dionys Weberin johdolla ja aloitti uransa Wienissä. Vuonna 1824 hän opetti silloin 14-vuotiasta Felix Mendelssohnia, ja heidän välilleen muodostui elinikäinen ystävyys. Moscheles siirtyi Pariisin kautta Lontooseen, josta käsin hän teki esiintymiskiertueita Eurooppaan. Mendelssohn pyysi Moschelesia opettajaksi vasta perustettuun Leipzigin konservatorioon, jossa hän sitten opettikin kaksikymmentä vuotta.
Siniset vaunut
Palvelut
Toisin kuin Pendolino- ja InterCity-junissa sekä lähijunissa, sinisissä vaunuissa ei ole suljettua käymäläjärjestelmää, vaan jätökset lasketaan suoraan raiteille. Siksi matkustajia neuvotaan käyttämään sinisten vaunujen käymälöitä vain junan liikkuessa.
Ignaz Moscheles
Moscheles oli uransa alkupuolella tyypillinen vanhan koulun virtuoosi: hän käytti hyvin säästeliäästi ranteita, käsivarsia ja pedaalia. Hänen vahvuuksiaan olivat tarkat hypyt ja säveltoistot. Tutustuttuaan Chopinin ja Lisztin teoksiin Moscheles pyrki kehittämään tekniikkaansa ja ilmaisuaan monipuolisemmaksi. Lisztin mielestä Moscheles soitti loistavasti 30–40-vuotiaana, mutta kangistui sen jälkeen kaavoihinsa. Moschelesia arvostettiin kuitenkin vakavana muusikkona, joka esitti muun muassa tuolloin harvojen tuntemia Beethovenin myöhäissonaatteja.
Siniset vaunut
Tulevaisuus
Koska vanhimmat vaunut ovat jo melko vanhoja, on niitä romutettu uusien yksi- tai kaksikerroksisten Intercity-vaunujen ja Pendolino-junien valmistuessa. Sinisten makuuvaunujen käyttö on vähentynyt viime aikoina uusien kaksikerroksisten makuuvaunujen valmistuessa. Makuuvaunuista löytyneitä kosteusvaurioita on korjattu tiivistämällä makuuhyttien lattiat silikonilla.
Lähes kaikki vanhemman sarjan sileäkattoiset kattojäykisteettömät vaunut on romutettu, ja uudemman jäykistekattoisen sarjan romutus on edennyt loppuvaiheeseen. Sinisiä vaunuja liikennöidäänkin vain yöjunissa.
Vaunusarjat
Poistetut vaunusarjat on merkitty kursiivilla, toiseen sarjaan muutetut tähdellä (*).
Hawra
Hawra on kaupunki Jemenin Hadramautin alueella.
Maantiede
Hawra sijaitsee Jemenin Hadramautissa 'Amdin-, Daw'anin- ja al-Aynin laaksojen yhtymäkohdasta pohjoiseen. Vieressä kohoaa vuoria. Shibam sijaitsee Hawrasta koilliseen.
Historia
Al-Hamadani kuvaili 900-luvulla Hawranin olevan suurehko Kinda-heimon asuttama kaupunki. Kaupunki oli Shibamin Ku'aytien hallitsema enklaavi muuten Kathirin hallitsemalla alueella. Viereiselle vuorelle rakennettiin kaupungin maisemaa halltiseva linnoitus ja vartiotorni. Vuonna 1809 Hadramautiin nykyisestä Saudi-Arabiasta hyökänneiden wahhabistien mainitaan ryöstäneen Hawran.
Seudun asukkaat ovat pääasiassa sunnalaisia muslimeja. Paikallisilla on historiallisia yhteyksiä Indonesiaan ja hallitseva paikallinen suku on Ba Wazir.
Yanagi (1917)
Yahagi oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1917 valmistunut Momo-luokan hävittäjä.
Alcyona Sky
Alcyona Sky on Amoral-kitaristi Ben Varonin projektiyhtye. Yhtyeessä soittaa Benin lisäksi Micko Hell (Denigrate), Jyri Helko (Warmen), sekä Rale Tiiainen (The Black League).
Yanagi (1917)
Valmistus
Alus tilattiin vuoden 1915 hankinnoissa Sasebon laivastontelakalta, missä köli laskettiin 21. lokakuuta 1916. Alus laskettiin vesille 24. helmikuuta 1917 ja valmistui vielä samana vuonna 5. toukokuuta.
Palvelus
Alus poistettiin alusluettelosta 1. toukokuuta 1940.
Alcyona Sky
Historia
Amoralille sopimattomien biisien äänittämiseksi syntynyt Alcyona Sky on Varonin mukaan todellakin projekti sanan varsinaisessa merkityksessä.
Kun Ben aikanaan pyysi Ralen [Tiiainen], Jyrin [Helko] ja Mickon [Hell] mukaan tähän projektiin, Ben kauppasi sen ajatuksella ”yksi levy, yksi keikka”. Levy tehtiin ja keikkojakin oli peräti kaksi, joten projektin tavoitteet on jo ylitetty. Benille oli vaan tarkeää saada nämä kahdeksan biisiä äänitettyä ja tehdä se parhaiden mahdollisten jätkien kanssa. Nyt kun Amoral laskettiin haudan lepoon, on hyvä aika puhdistaa kaapit julkaisemattomasta musiikista ennen täysin uusien kuvioiden käynnistämistä Benin mielestä.
On suoraan sanottuna todella virkistävää, ettei Alcyona Skyn kohdalla tarvitse miettiä perinteiseen ”bändiarkeen” liittyviä asioita, kuten somekamppiksia, treeniaikatauluja tai oheistuotteita Benin mielestä. Ainahan soittohommissa musiikki on se pääjuttu, mutta tässä se on ainoa juttu.
Javier Gómez
Francisco Javier Gómez Noya (s. 25. maaliskuuta 1983 Basel) on Sveitsissä syntynyt espanjalainen triathlonisti. 178 senttimetriä pitkä ja 69 kilogrammaa painava Gómez edustaa Cidade de Lugo -seuraa.
Gómez on osallistunut kaksiin kesäolympialaisiin, vuosina 2008 ja 2012, saavuttaen hopeaa vuodelta 2012 Lontoosta ja ollen neljäs vuonna 2008 Pekingistä. MM-kilpailuista Gómez on saavuttanut viisi yksilökilpailun kultaa. Lisäksi hänellä on viisi MM-hopeaa ja kolme -pronssia. EM-kilpailuista Gómezilla on neljä kultaa ja yksi hopea.
Roger King
Robert King (22. elokuuta 1944 New Jersey – 8. joulukuuta 2007 Boca Raton, Florida) oli yhdysvaltalainen yritysjohtaja ja televisioalan vaikuttaja. Hän toimi isänsä Charles Kingin vuonna 1964 perustaman televisio-ohjelmien syndikointia harjoittaneen King World Productionsin hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1972 alkaen. CBS osti King Worldin vuonna 2000, jolloin King siirtyi vastaamaan CBS:n koti- ja ulkomaan syndikoinnista.
King Worldin syndikoimiin ohjelmiin kuuluivat muun muassa Wheel of Fortune, Jeopardy, The Oprah Winfrey Show ja Dr. Phil.
Robert King nimettiin National Association of Broadcasters Hall of Fameen vuonna 2004.
Vilho Piippo (kansanedustaja)
Vilho Reeti (Rieti) Piippo (10. marraskuuta 1888 Piippola – 14. joulukuuta 1950 Piippola) oli suomalainen maanviljelijä, seppä ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Piipon vanhemmat olivat seppä Vilho Piippo ja Anna Adolfiina Mennander. Hän kävi kansakoulun ja maamieskoulun talvikurssin. Piippo toimi maanviljelijänä ja seppänä kotipitäjässään Piippolassa.
Piippo oli kansanedustajana 1924–1927 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli lisäksi Piippolan kunnanvaltuuston jäsenenä.
Vuodesta 1910 Vilho Piippo oli naimisissa Matilda Mehtälän kanssa.
Park Seo-joon
Park Seo-joon (syntymänimeltään Park Yong-kyu, s. 16. joulukuuta 1988 Soul) on eteläkorealainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan televisiodraamasarjoissa Tapa Minut, Paranna Minut (2015), She Was Pretty (2015), Hwarang: The Poet Warrior Youth (2016–2017), Fight for My Way (2017), What's Wrong with Secretary Kim (2018) ja Itaewon Class (2020); sekä elokuvissa Chronicles of Evil (2015), Midnight Runners (2017) ja The Divine Fury (2019).
Turhuuksien rovio
Alun perin Rolling Stonessa 27-osaisena jatkokertomuksena ilmestynyt kirja kertoo menestyneestä pörssihaista, liikemies Sherman McCoysta. Jatkokertomuksessa päähenkilö on kirjailija. Wolfe kuvailee tarkasti statusesineitä, merkkivaatteita ja luksustuotteita, jotka kertovat ihmisen asemasta maailmassa tai siitä, mikä ihminen tahtoisi olla. Päähenkilön elämä alkaa luisua alaspäin, kun hän eksyy autollaan ja törmää bronxilaiseen nuorukaiseen.
Kirjan nimi viittaa 1497 Firenzen torille Girolamo Savonarolan käskystä koottuun turhuuksien rovioon.
Teosta on yritetty pukea "suuren amerikkalaisen romaanin" kaapuun, kuten monia muita aiemmin.
Henri Deloge
Henri Deloge (21. marraskuuta 1874 – 27. joulukuuta 1961) oli ranskalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti, joka kilpaili keskimatkojen juoksussa ja kestävyysjuoksussa. Hän edusti seuratasolla pariisilaista Racing Club de Francea.
Deloge osallistui olympialaisiin kerran, vuonna 1900, jolloin hän osallistui 800 metrille, 1 500 metrille ja 5 000 metrin joukkuekilpailuun. Hän sijoittui 800 metrillä neljänneksi voitettuaan aiemmin alkueränsä finaalin voittoaikaa lähes sekunnin paremmalla ajalla. Deloge voitti hopeaa 1 500 metriltä ajalla 4.06,6 hävittyään vain maailmanennätyksen juosseelle brittiläiselle Charles Bennettille ja 5 000 metrin joukkuekilpailusta, jossa Ranskan ainoa vastustaja oli Yhdistyneen kuningaskunnan ja Australian sekajoukkue.
Delogen ennätys 800 metrillä oli 1.59,0 ja 1 500 metrillä 4.06,6.
Knevitsy
Knevitsy on maalaiskunta ja sen keskustaajama Novgorodin alueen Demjanskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Bologojen ja Dnon välisen rautatien varrella 50 kilometriä Demjanskista luoteeseen. Taajamassa on 1 200 ja kunnassa 1 500 asukasta (vuonna 2009).
Knevitsyn kunnan pinta-ala on 405 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Parfinon ja pohjoisessa Kresttsyn piireihin, idässä Demjanskin piirin Lytškovon sekä etelässä Jamnikin kuntiin. Pinta-alasta 79,7 % on metsää.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu 9 kylää: Bažonka, Goreloje Berezno, Grjaznaja Novinka, Knevitsy, Russkaja Bolotnitsa, Vyderka, Vysotšek, Zabolotje ja Zamoška. Yli sadan asukkaan kyliä ovat Božonka ja Knevitsy. Viidessä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.
Knevitsystä on linja-autoyhteys Demjanskiin. Tärkeimmät elinkeinot ovat jalostus (42 %), koulutus (18 %) sekä terveydenhuolto ja sosiaalipalvelut (16 %). Kunnassa toimii metsäteollisuusyritys ja leipomo. Työvoimasta 29 % työskentelee kunnan ulkopuolella.
Palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, posti, säästökassa, lääkärin vastaanotto ja vanhainkoti. Nähtävyyksiä ovat muinaiset asuin- ja hautapaikat sekä toisen maailmansodan muistomerkit.
Hyper Crush
Hyper Crush on yhtye Los Angelesista, Kaliforniasta. Se koostuu kahdesta laulajasta, Holly Valentinesta ja Donnie Fontainesta ja DJ ja kevytartistista, Preston Meroniesta.
Alkuvaiheet (2006–2007)
Ryhmä sai ensimmäiseksi kuuluisuutta heidän MySpace sivuillaan. He aloittivat soittamaan Los Angelesissa ja Kalifornian läheisyydessä. 2007 loppupuolella he julkaisivat debyyttinsä Mixtape Volume 1 joka koostui 31 biisistä Hyper Crushilta. Sen ohella he julkaisivat myös omatekemiä musiikkivideoita The Deloreonille, joka on poistettu Hyper Crushin YouTube-kanavalta, eikä Slow Motion tai Mixtape Volume 1 voi ostaa tai ladata.
Hyper Crushin musiikki liittyy paljon vuosikymmeniin 1950 ja 1980, niin kuin heidän ulkoasu. He viittaavat musiikillaan Nintendoon, Technicoloriin, Hyper Coloriin ja Genesikseen. He jopa käyttivät ääniä Nintendon Duck Huntista The Arcaden alussa ja musiikkia The Legend of Zeldasta sen lopussa.
Pola
Pola on Venäjällä Tverin alueella Andreapolin piirissä ja Novgorodin alueella Demjanskin- ja Parfinon piireissä virtaava 267 kilometriä pitkä joki, joka laskee Ilmajärven etelärantaan Sinetskinlahteen.
Garou (järvi)
Garoun pituus on 30 ja leveys kahdesta neljään kilometriä. Neljän järven yhteispinta-ala on suurimmillaan 160 neliökilometriä, vesimäärä enimmillään 775 miljoonaa kuutiometriä ja suurin syvyys 8,5–9 metriä.
Pola
Joen kulku
Polan lähteet sijaitsevat Valdain ylängön luoteisrinteillä Tverin alueella Andreapolin piirissä. Se virtaa aluksi kapeana mutkittelevana metsäpurona ja toimii Andreapolin ja Penon piirien rajajokena. Pola ylittää aluerajan Novgorodin puolelle pohjoiseen virtaavana ja kääntyessään kohti koillista, siihen yhtyy etelästä tuleva Marjovka. Pola virtaa ylängön alarinteillä väistäen pohjoisessa sijaitsevat laajat suoalueet. Noin 30 kilometriä myöhemmin siihen yhtyy kaakosta tuleva Štšebereha ja samalla Pola kääntyy kohti pohjoista. Keskijuoksullaan se muodostaa 30–50 metriä syvän jyrkkäreunaisen laakson, jossa on lukuisia koskia. Noin 40 kilometrin päässä se kohtaa Javonin, joka virtaa idästä laskeutuvaa laaksoa kohti länttä. Myös Pola laskeutuu tähän laaksoon Javonin yhtymäkohdassa aivan Demjanskin alapuolella. Aivan Javonin yhtymäkohdan alapuolella Polaan yhtyy suurin sivujoki Polomet. Javon ja Polomet lisäävät Polan vesimäärää huomattavasti. Samalla Polan virtaus heikkenee ja se alkaa meanderoida jokilaaksossaan, joka kaartaa hiljalleen kohti pohjoista. Siellä sen varressa sijaitsee Polan kuntakeskus, jossa joen ylittää rautatie. Polan jälkeen kääntyy joki länteen ja se yhtyy sivuten Lovatin uomaa ennen laskemistaan Ilmajärveen yhteisellä suistoalueella. Polan suuhaarat purkautuvat Sinetskinlahteen, joka aukeaa suistoalueen itä ja koillisrannikolta.
Garou (järvi)
Nigerjoen tulvien heikennyttyä 1970-luvun alussa Garou on ollut pitkän aikaa kokonaan kuivana. Järvi on saanut vettä vain poikkeuksellisina tulvavuosina kuten 1999–2000 ja 2003.
Pola
Hydrologiaa
Polan virtaamat vaihtelevat vuodenaikojen mukaan suuresti. Joki alkaa Valdain ylängöllä, jonne kertyy ympäristöään enemmän lunta. Kevättulvissa virtaa moninkertainen määrä vettä kesän ja syksyn pieniin virtaamiin nähden. Joen keskivirtaama on 63 m³/s. Pola jäätyy marras-joulukuun vaihteessa ja sen jäät lähtevät maalis-huhtikuussa.
Garou (järvi)
Garoun etelärannalla sijaitsee Haribomon kunnan keskuskylä Daka Fifo.
Pola
Yleistä
Pola kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Olhavanjoen valuma-alueeseen, jonka Polan valuma-alueessa se sijaitsee. Polan valuma-alueen laajuus 7 420 neliökilometriä ja sen pääuoman muodostaa vain joki Pola, joka on 267 kilometriä pitkä.
Hyvin monet Polan sivujoista yhtyvät pääuomaan kaakosta päin. Siellä kohoavat Valdain ylängön rinteet, jotka ovat suhteellisen jyrkät ylängön luoteisreunalla. Pääuomaksi valittu Polan uoma saa alkunsa valuma-alueen eteläosissa.
Pääuoma
Polan lähteet sijaitsevat Valdain ylängön luoteisrinteillä, mutta kirjallisia tietoja pääuoman lähteestä ei ole. Ehdotettu lähdejärvi on katsottu Internetin karttapalveluista, mutta sielläkään ei siitä ole yksimielisyyttä.
Sivujokia
Alla olevaan taulukkoon on koottu Polan suurimpia sivu-uomia. Taulukon tiedot on lueteltu taulukon alla ja niitä on eritelty kullekin joelle taulukon oikeassa sarakkeessa. Lähteet: 1 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista, 2 = luettu kunkin sivu-uoman lähteestä, 3 = luettu venäjänkielisestä Wikipediasta, 4 = katsottu tai mitattu Internetin karttapalvelusta kuten esimerkiksi Google Maps tai ACME
Järviä
Polan varrella sijaitsee pieniä järviä. Niitä ovat esimerkiksi Blagi (Благи), Bludenskoje (Блуденское), Desjatki (Десятки), Dubovyje (Дубовые), Žirohlitskoje (Жирохлицкое), Zavaly (Завалы), Indjuk (Индюк), Kamenets (Каменец), Koloušinskoje (Колоушинское), Ljubžir (Любжир), Sereberskoje (Сереберское), Ulištševo (Улищево) ja Tšagodovskoje (Чагодовское). Joen Lovatin kanssa yhteisellä suistoalueelle on kuroutunut suuria järviä. Polan suistoalueella niitä ovat ainakin Sintoje (Ситное) ja Galkinskoje (Галкинское).
Valdain ylängölle on padottu suuria tekojärviä, joilla säännöstellään talven sulamisvesiä kuivemman kauden vesituotantoa varten. Javonin valuma-alueen järviä ovat esimerkiksi Istošenskoje (Истошенское), Mosylinskoje (Мосылинское), Hvošno (Хвошно) ja suuri tekojärvi Vele (Велье). Štšeberehan lähdejärvi on Štšebereha (Щебереха). Sivujoen valuma-alueella sijaitsee myös suuri Seliger.
Ágios Athanásios (Limassol)
Ágios Athanásios on kaupunki ja kunta (Δήμος Αγίου Αθανασίου, Dímos Agíou Athanasíou) Limassolin alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on (2011).
pienoiskuva|vasen|240px|Puistoa Ágios Athanásioksessa. Ágios Athanásios on Limassolin esikaupunki ja sijaitsee noin viisi kilometriä Limassolin keskustasta pohjoiseen. Kaupunki on saanut nimensä Pyhästä Athanasioksesta. Ágios Athanásios on itsenäinen kunta vuodesta 1986.
Slovakian koripallomaajoukkue
Slovakian koripallomaajoukkue edustaa Slovakiaa koripallon maajoukkuekilpailuissa. Se ei ole koskaan päässyt EM-kisojen lopputurnaukseen. Maa liittyi FIBA:an vuonna 1993, jota ennen se oli kilpaillut Tšekkoslovakian maajoukkueen alaisuudessa.
Glykogeenisyntaasikinaasi-3
thumb|right|Ihmisen GSK-3-beeta-geeni koodaa 1GNG-proteiinin kaltaisia proteiinejä.Glykogeenisyntaasikinaasi-3 on entsyymi, joka vastaa seriinin ja treoniinin fosfaattiryhmän kinaasista.
GSK-3 paljastui vuonna 2006 Alzheimerin taudin metaboliseksi tekijäksi - GSK-3:n aktivaatio edeltää hermosolujen kuolemaa ja muistihäiriöitä aiheuttavan amyloidiplakin muodostumista.
Nisäkkäillä GSK-3-entsyymin koodaavat perimässä GSK3 Alfa ja GSK3 Beeta -geenit.
Chemical Abstracts Service
Lähteet
CAS nr
Valmet Sniper
pienoiskuva|Valmet Sniper Valmet Sniper on VALMET Oy Tourulan asetehtaan suunnittelema kolmisulkuinen pulttilukkoinen tarkkuuskivääri kal 7,62x51 vuodelta 1985. Aseen lukko suunniteltiin laajaa kaliiperivalikoimaa varten .308 kaliiperista ylöpäin. Aseessa on takomalla valmistettu lukonkehys ja lukon kolme ohjausuraa sekä VALMET Suomen Leijonan laukaisulaitteesta kehitetty tarkkuuslaukaisulaite. Aseen jatkokehitelmänä oli monikäyttöinen ja vaihdettavalla/irrotettavalla tukilla varustettu monikäyttöluodikko, patentti 72807 , jonka mukaan aseen keskirunkoon eli kehtoon on vaihdettavissa eri tukki- ja piippukokoonpanoja kevyestä metsästysluodikosta raskaisiin tarkkuuskivääreihin. VALMET Oy Tourulan asetehtaan oli tarkoitus tulla näillä ratkaisuilla kiväärimarkkinoille. Aseesta tehtiin koesarjat kahta mallia, suujarrulla ja etutuilla varustettu raskaampi malli armeijan tarkka-ampujakäyttöön ja kevyempi rata-asemalli. Sako Oy:n ja VALMETin asetehtaan vuonna 1986 tapahtuneen fuusion myötä Sako Oy yhdisti Valmet Sniperin ja Sako Target –malliston josta syntyi Sako TRG. Vuonna 2012 Pirkan ase kehitti monikäyttöluodikkopatentin mukaisen keskirungolla varustetun Lynx TD12 -mallin ja siitä edelleen Sako M85 -malliin vastaavan ratkaisun, josta Sako Oy muokkasi oman mallin Sako Exige.
Hinoki (1916)
Hinoki oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1917 valmistunut Momo-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin vuoden 1915 hankinnoissa Maizurun laivastontelakalta, missä köli laskettiin 5. toukokuuta 1916. Alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 25. joulukuuta ja valmistui 31. maaliskuuta 1917.
Palvelus
Alus poistettiin alusluettelosta 1. toukokuuta 1940.
Lentäjä
Lentäjä tai pilotti on henkilö, jolla on koulutus, viranomaisen myöntämä lupa (lentolupakirja) ja lääketieteellinen kelpoisuus ohjata eli lentää ilma-alusta. Lainopillisesti lentäjä on ilma-aluksen päällikkö. Lentäjä on ammattinimike, kapteeni ja perämies kuvaavat arvoa.
Komentosuhteet ilma-aluksessa
Pienemmissä ilma-aluksissa on yleensä yksi lentäjä, suuremmissa (esimerkiksi liikennelentokoneet) kaksi tai useampia, joista yksi on ilma-aluksen päällikkö. Henkilö, joka lentää jonkin lentoyhtiön palveluksessa, on liikennelentäjä. Lentokoneen päällikköä kutsutaan myös kapteeniksi ja toista ohjaajaa perämieheksi. Lentokoneessa ei ole aina pakko olla yhtä kapteenia ja perämiestä; voi olla myös kaksi kapteenia. Näissä tilanteissa kokeneempi kapteeni toimii lentokoneen päällikkönä. Vähintään yksi kapteeni kuitenkin tarvitaan, koska pelkästään kahdella perämiehellä ei voida lentää.
Liikenneluokan lentokoneen (jonka maksimaalinen lentoonlähtöpaino on vähintään 5 700 kiloa) päälliköksi eli kapteeniksi voi päästä hankittuaan vähintään 1 500 tuntia lentokokemusta. Lentoyhtiöillä on kuitenkin yleensä suuremmat lentotuntivaatimukset päälliköille kuin edellä mainittu määräysten edellyttämä minimitaso. Vaaditun kokemusrajan täyttyessä voidaan suorittaa ATPL- eli liikennelentäjän lupakirjatarkastuslento simulaattorissa. Lentoyhtiö päättää henkilön pätevyyden, soveltuvuuden sekä resurssitarpeen perusteella, milloin ATPL-lupakirjan haltija voi alkaa lentää harjoittelulentoja kapteenina, jolloin kouluttajakapteeni toimii perämiehenä. Periaatteessa päälliköksi eli kapteeniksi voi päästä muutamassa vuodessa lentokoulun jälkeen, mutta käytännössä tarvitaan noin neljä vuotta, joissakin yhtiöissä jopa yli kymmenen vuotta.
Lentolupakirjan saaminen
thumb|Suomalainen ilmailulupakirja Lentäjäksi voi opiskella lentokerhoissa tai lentokouluissa. Purjelentäjän lupakirjan voi saada jo 16-vuotiaana. Yksityislentäjän lupakirjan voi suorittaa muutamassa kuukaudessa 17-vuotiaana. Ammattilentäjäksi, esimerkiksi liikenne- tai sotilaslentäjäksi, opiskelu saattaa kestää 1–3 vuotta. Ansiolentäjän lupakirjan vaatimukset on kansainvälisesti sovittu ICAO:ssa. Kuhunkin konetyyppiin on lisäksi saatava tyyppikoulutus.
Suomessa siviililentäjälle lentolupakirjan myöntää TraFi eli Liikenteen turvallisuusvirasto, sotilaslentäjälle Suomen ilmavoimat. Euroopan unionin tasolla Euroopan lentoturvallisuusvirasto (EASA) hoitaa lupakirja-asioita. Aikaisemmin eurooppalaisen lentolupakirjan myönsi Joint Aviation Authorities, joka on nyttemmin yhdistynyt EASAan.
Lentoturvallisuussyistä lentäjälle on asetettu lääketieteellisiä vaatimuksia, jotka on osoitettava täytetyiksi 6 kuukauden – 2 vuoden välein. Suomessa lentäjien terveyden testaavat valtuutetut ilmailulääkärit. Sotilaslentäjät tutkii Keskussotilassairaalan Ilmavoimaosasto. Samoissa tiloissa toimii myös ammatti-siviililentäjät tutkiva Ilmailulääketieteen keskus eli AMC (Aero Medical Centre).
Teoriakurssien aihepiirit
Lupakirjan kelpoisuusvaatimuksiin kuuluu sekä terveyttä koskevia vaatimuksia että teoreettisia ja käytännöllisiä vaatimuksia lentämisen osaamisesta. Perusteoriakurssit ovat samankaltaiset kaikille lentäjille. Pääasialliset oppiaineet Euroopassa ovat
Lupakirja on voimassa puolesta vuodesta kahteen vuoteen, jonka jälkeen on uudelleen osoitettava täyttävänsä mainitut vaatimukset.
Koulutus
Lentäjäkoulutus on luvanvaraista toimintaa, jota Suomessa valvoo Trafi. Trafi pitää luetteloa hyväksytyistä koulutusorganisaatioista.
Liikennelentäjäksi voi Suomessa kouluttautua opiskelemalla ilmailukoulussa, joita ovat valtion ja Finnairin omistama Suomen Ilmailuopisto sekä yksityiset Aeropole, Patria ja Salpauslento. Hävittäjälentäjäksi kouluttaudutaan ilmavoimissa.
Palkka
Lentäjän työ on vastuullista ja vaativaa. Tämä on johtanut ankariin valintakriteereihin, joka on osaltaan johtanut työntekijän hyvään asemaan palkkaneuvotteluissa. Työ on kansainvälistä, joten lentoyhtiöt kilpailevat osin globaalisti työvoimasta. Sotilaslentäjien kohdalla vastaava, tiukempikin soveliaiden valinta, ei suoraan saa aikaan korkeita palkkoja, mutta sotilaslentäjien koulutuksen kalleus on nostanut heidän palkkaansa. Työ on epäsäännöllistä, ja työvuorot saattavat olla viranomaissääntöjen rajoitusten puitteissa suhteellisen pitkiäkin. Nämä seikat ovat johtaneet siihen, että lentäjän työ on maailmanlaajuisesti hyvin palkattua. Esimerkiksi Finnairilla lentäjän alkupalkka on noin 2 500 €, ja peruspalkan lisäksi maksetaan erilaisia lisiä 0–25 % peruspalkasta riippuen muun muassa kokonaistyömäärästä ja työajoista sekä virkapukurahaa. Palkkaluokkia on 20, ja palkka nousee vuosittain yhden palkkaluokan. Tehtävän vastuullisuuden vuoksi kapteeni saa parempaa palkkaa kuin perämies. Kaukolennoista voi ansaita jopa 20 000 € kuukaudessa.
Kuuluisia lentäjiä
Ilmailun pioneereja ovat muun muassa seuraavat siviililentäjät
Sotilasilmailun kuuluisia lentäjiä:
Maailma on valmis
Maailma on valmis on Johanna Hartikaisen käsikirjoittama kuusiosainen televisiosarja, jonka on ohjannut Veikko Aaltonen. Maailma on valmis on jatkoa sarjalle Harvoin tarjolla, ja sen näyttelijät koostuvat pääosin samoista näyttelijöistä, jotka näyttelivät sen edeltäjässä. Sarjaa esitettiin Yle TV2:lla 15. elokuuta-19. syyskuuta 2012.
Sarjaa kuvattiin toukokuusta heinäkuuhun vuonna 2011.
Juoni
Maailma on valmis kertoo Lyytinmäkeläisten elämästä nyt. Topeliukset ja Urpolat ovat löytäneet uudet kodit Rautapellon rivitaloista. Virkeät lapset muuttuvat veteliksi teineiksi. Dokumenttiohjaaja Ismo Tuunanen ohjaa Ostoskeskus-sarjaa, mutta valmistelee myös tajunnanräjäyttävää uutta dokumenttielokuvaa, josta vain rahoitus puuttuu. Panu Möttö toimittaa Kulttuurin kuuloluuta tällä kertaa Savossa. Iäkkäät Rannat olivat Lyytinmäessä ainoita, jotka omistivat tonttinsa itse. Nyt Rantojenkin tontti kiinnostaa kaupungin keskeisiä virkamiehiä, sillä alueelle suunnitellaan uutta kansainvälistä käyttötarkoitusta. Hanke on salainen ja ihmeellinen, mutta sillä on määrä edistää kaupungissa asuvien terveyttä.
Biograd na Moru
Biograd na Moru, Biograd, Biograd n/m (kroat. lausuminen tai, ) on kunta ja asutuskeskus Pohjois-Dalmatiassa Kroatiassa. Sen asukasluku on 5 569 (vuonna 2011). Kaupunki on merkittävä, sillä se on ollut keskiaikaisen Kroatian kuningaskunnan pääkaupunki. Biograd kuuluu hallinnollisesti Zadarin piirikuntaan. Se sijaitsee Adrianmeren rannalla, Zadarista ja Sukošanista Vodiceen ja Šibenikiin johtavan valtatien varrella. Kaupungista avautuu näkymä Pašmanin saarelle.
pienoiskuva|Biograd na Moru
Maantiede
Biograd sijaitsee 28 kilometriä piirikunnan pääkaupungista Zadarista etelään. Se sijaitsee pienellä niemellä, jota ympäröi kaksi pientä lahtea: Soline etelässä ja Bošana pohjoisessa; edustalla ovat Planacin ja Sveta Katarinan saaret. Keskilämpötila on tammikuussa 7.3 °C ja heinäkuussa 23.9 °C. Biograd na Moru on kunnan ainoa asutuskeskus.
Nimen tausta
Kaupungin kroatiankielinen nimi on suomeksi ”valkoinen kaupunki meren äärellä”. Nimi Biograd on yhdyssana ja tarkoittaa kirjaimellisesti ”valkoista kaupunkia”. Etymologisesti se vastaa monia slaavilaisia paikannimiä, kuten Beograd, Belgorod ja Białogard. Nimi mainittiin ensimmäisen kerran 1100-luvulla kroaattien perustamana kaupunkina. Latinaksi sen nimi on Alba maritama, joka tarkoittaa ”valkoista merenrantakaupunkia”.
Historia
Kaupunki on ensimmäisen kerran mainittu nimellä Belgradon 900-luvun puolivälissä kirjoitetussa kronikassa De Administrando Imperio yhtenä kaupunkina ”kristityksi kastetussa Kroatiassa”.
Kroatian ja Venetsian tasavallan vuonna 1000 käymien sotien aikana venetsialaiset valtasivat kaupungin lyhyeksi ajaksi. Tänä aikana Biograd linnoitettiin, ja sen asukkaat vannoivat myöhemmin uskollisuuden valan dogelle, joka nimitti kuvernööriksi Vitale Michielin.
1050-luvulla vallan otti Alba Maritiman roomalaiskatolinen hiippakunta, kunnes se luhistui 1226, kun sen alueet liitettiin läheiseen Skradinin hiippakuntaan. Kaupunki kukoisti siihen aikaan. Kuningas Peter Krešimir IV perusti Pyhän Johanneksen ja Pyhän Tuomaksen luostarit vuosina 1059 ja 1066. Lähellä sijaitsevaa 800-luvulta peräisin olevaa katedraalia jatkettiin kellotornilla, ja siihen lisättiin eteläiset seinät. 1000-luvulla kaupunki oli suuri satamakaupunki. Perimysjärjestyskriisin aikaan Sisilian normanniprinsessa Felicia nousi maihin Biogradin satamassa naidakseen Unkarin kuninkaan Kálmánin.
Reijo Vuorinen
Reijo Vuorinen (s. 18. kesäkuuta 1959 Hämeenlinna) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Biograd na Moru
Historia
Biogradin piispa Bono kruunasi Kálmánin Biograd na Morussa vuonna 1102. Kroatian kruunu siirtyi unkarilaisille. Seuraavina vuosina valta vaihtui Venetsian tasavallan ja Árpádin perheen välillä. Säilyneissä asiakirjoissa Biogradia kutsuttiin tässä vaiheessa ensimmäistä kertaa ”kuninkaalliseksi kaupungiksi”.
Reijo Vuorinen
Puolustajana pelannut Vuorinen edusti urallaan Hämeenlinnan Pallokerhoa 1977 ja 1979–1980, Hämeenlinnan Härmää 1978, Valkeakosken Haka 1981–1989 ja Kuusankosken Kumua 1990. Hän voitti Hakassa Suomen Cupin 1988. Kaikkiaan Vuorinen pelasi 10 kauden aikana 227 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 26 maalia.
Biograd na Moru
Historia
Sen jälkeen kun valta päätyi venetsialaisten käsiin, Biograd tuhottiin vuonna 1125 Venetsian dogen päätöksellä, koska se sijaitsi liian lähellä Zadaria. Monet paikallisista munkeista pakenivat läheiseen Tkonin kaupunkiin Pašmanin saarelle. Biogradin hiippakunta lakkautettiin, ja sen alueet liitettiin Zadarin hiippakuntaan. Asukkaat ja piispa muuttivat Skradiniin.
Reijo Vuorinen
Vuorinen pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1986–1988 neljä maaottelua.
Biograd na Moru
Historia
Biograd oli useimpien Kroatian hallitsijoiden, kuten Stefan Držeslavin ja Peter Krešimir IV:n, aikana pääkaupunki, samalla kun se oli tärkeä uskonnollinen paikka.
Väinö J. Tervaskari
Väinö Juhani Tervaskari (14. kesäkuuta 1911 – 2. elokuuta 2000) oli suomalainen kääntäjä.
Biograd na Moru
Historia
Kun ristiretkeläiset miehittivät Zadarin neljännen ristiretken aikana vuonna 1202, monet asukkaat etsivät turvapaikan Biogradista, jota alettiin kutsua nimellä Jadra Nova, ”Uusi Zadar”. Kaksi vuotta myöhemmin suurin osa pakolaisista palasi Zadariin, jolloin kaupunkia kutsuttiin nimellä Jadera Vetula, ”Vanha Zadar”. Italiankielinen nimi jäi elämään, ja Biograd tunnetaan edelleen italiaksi Zaravecchiana.
Venetsian ja Turkin välisen sodan aikana kaupunki vahingoittui pahasti, ja se tuhottiin ja poltettiin kahteen kertaan, vuosina 1521 ja 1646. Kroatian sotavoimat perustettiin Biogradissa 1500- ja 1600-luvuilla, ja sillä oli suuri merkitys sodassa turkkilaisia vastaan.
Lähihistoriassa Kroatian itsenäisyyssodassa vuosina 1991–1993 Serbian joukot aiheuttivat Biogradissa huomattavaa vahinkoa pitkän kantaman ohjuksilla.
Väestö
Itse kaupungissa asuu noin 5 569 ihmistä (vuonna 2011). Enemmistö on kroaatteja (95 %).
Matkailu
Biograd na Morun kaupunki on turistikohde: ensimmäiset turistit saapuivat 1920-luvulla Tšekkoslovakiasta, ja ensimmäinen hotelli rakennettiin 1935. Yhä tänä päivänäkin kaupunkiin saapuu matkailijoita sekä muualta Kroatiasta että ulkomailta. Suosituin matkustusaika on heinäkuussa. Biogradin alueella on neljä suurta uimarantaa: Soline, Dražica, Bošana ja Crvena Luka. Kaupungissa on hotelleja, ja sieltä on vuokrattavissa huoneistoja. Biograd na Morua lähin lentokenttä, johon tulee lentoja Suomesta, on Splitin lentoasema, jonne voi lentää Helsingistä.
Simo Kärävä
Simo Sakari Kärävä (7. kesäkuuta 1923 Lappee – 6. toukokuuta 2006 Helsinki ) oli Kansallis-Osake-Pankin johtaja, joka toimi pitkään Suomen sotaveteraaniliiton puheenjohtajana.
Kärävän vanhemmat olivat kouluneuvos, opettaja August Kärävä ja opettaja Rauha Kaijanen ja puoliso vuodesta 1949 Ilmi Helena Räsänen (s. 1922). Kärävä kävi koulua Käkisalmessa, Haapamäellä ja Lappeenrannassa. Ylemmän oikeustutkinnon hän suoritti Helsingin yliopistossa 1949 ja sai varatuomarin arvon 1962. Valmistuttuaan Kärävä toimi virkamiehenä maatalousministeriön asutusasiainosastolla, josta hän siirtyi Kansallis-Osake-Pankkiin 1952, ensin lakimieheksi ja sitten konttorien esimieheksi. Pankin johtokunnan jäsen hänestä tuli 1967 ja pääjohtaja Veikko Makkosen varamies 1980. Pankin varatoimitusjohtajana Kärävä työskenteli 1983−1988. Vielä syksyllä 1991 hän toimi Pankkitarkastusviraston kutsusta erityisasiamiehenä Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankkia valvomassa. Kärävä toimi jo opiskeluaikana useissa eri järjestöissä, yhdistyksissä ja säätiöissä. Sodissa syksyn 1939 liikekannallepanosta aina Lapin sotaan muun muassa ryhmän- ja joukkueenjohtajana toiminut reservin kapteeni Kärävä valittiin 1948 Suomen sotaveteraaniliiton ja sen valtuuston varapuheenjohtajaksi ja 1986 liiton ja sen hallituksen puheenjohtajaksi, mitä tehtävää hän hoiti aina vuoteen 1998 saakka. Sittemmin liiton kunniapuheenjohtajaksi nimetty Kärävä toimi myös Maailman veteraanijärjestön neuvoston jäsenenä. Kärävä tunnettiin ahkerana kirjoittajana. Hän oli muun muassa yksi kirjoittaja Pankkitoimen lakiasiat -teoksessa, josta otettiin 13 painosta 1958−1998, ja kirjoitti yli tuhat lehtiartikkelia paitsi pankkitoiminnasta ja veteraanityöstä, myös muun muassa karjalaisten asioista.
Carl Brashear
Carl Brashear [ˈbræʃɪər] ( Portsmouth, Virginia) oli ensimmäinen afroamerikkalainen, josta tuli Yhdysvaltain laivaston sukeltaja. Sotilasarvoltaan Brashear oli Master Diver eli vääpeli, jonka arvon hän saavutti 1970-luvulla. Brashearin elämäntarinasta on tehty elokuva Kunnian puolesta vuonna 2000, jossa häntä näyttelee Cuba Gooding Jr.
Nuoruus
Brashear syntyi 19. tammikuuta 1931 Tonievillessä, Kentuckyssa. Hän oli kuudes kahdeksasta lapsesta. Brashearin vanhemmat olivat vuokraviljelijät McDonald ja Gonzella Brashear. Vuonna 1935 perhe asettui maatilalle Sonorassa, Kentuckyssa. Brashear kävi Sonora Grade -koulua 1937-1946.
Ura
Brashear värväytyi Yhdysvaltain laivastoon 25. helmikuuta 1948.
Tie 38 (Viro)
Tien kulku
Kantatie kulkee seuraavien maakuntien ja kuntien kautta:
Vladimir Šatalov
thumb|250px|Vladimir Šatalov saa palkinnon Venäjän presidentiltä [[Dmitri Medvedeviltä 12. huhtikuuta 2011.]] Vladimir Aleksandrovitš Šatalov (8. joulukuuta 1927 Petropavlovsk, Neuvostoliitto – 15. kesäkuuta 2021 ) oli neuvostoliittolainen kosmonautti, joka lensi kolme avaruuslentoa: Sojuz 4, Sojuz 8 ja Sojuz 10.
Hän toimi vuodet 1971–1987 kosmonauttien koulutuspäällikkönä ja sen jälkeen vuoteen 1991 asti kosmonauttien koulutuskeskuksen johtajana.
Muhoksen muodostuma
Muhoksen muodostuma on sedimenttikivillä täyttynyt kallioperän siirrosvyöhyke Muhoksella ja lähikunnissa Pohjois-Pohjanmaalla. Se on noin 25 kilometriä leveä ja ainakin 80 kilometriä pitkä.
Peruskallion vajoama on noin kilometrin syvyinen. Nuorimmat sitä täyttävistä sedimenttikivistä ovat 600 miljoonaa vuotta vanhoja.
Muodostuman synnyttänyt siirros tapahtui 1 300 miljoonaa vuotta sitten. Siihen alkoi kertyä savea, josta iskostui savikiviä. Niiden päällä on paksu maalajikerros, joka on Muhoksen kohdalla yli 50 metrin paksuinen. Ravinteikkaan maaperän takia muodostumassa on rehevää kasvillisuutta, ja sitä on hyödynnetty pitkään peltoviljelyssä. Toisaalta rakenne aiheuttaa haasteita rakentamiselle. Muodostumassa on maakaasua, jota on hyödynnetty paikallisesti energiana.
Liivakylä
Liiva eli Liivakylä (, vatjaksi Liivtšülä) on kylä Jaaman piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Joenperästä itään. Vuonna 1848 kylässä asui 134 vatjalaista. Kylän pohjoispuolella on Luutitsajoen suuseutu sekä pieni järvi. Kylä kuului aikanaan Soikkolan ja nykyisin Kosemkinan seurakunnan alueeseen.
Lähteet
59.65528°N, 28.3375°W
Travis Padgett
Padgett oli Pekingin olympialaisissa 2008 mukana Yhdysvaltain joukkueessa, joka keskeytti 4 × 100 metrin viestijuoksun alkuerissä. Hän juoksi maansa pikaviestijoukkueessa myös Daegun MM-kisojen 2011 alkuerissä. Finaalissa eri miehityksellä juossut joukkue keskeytti.
Ágios Dométios
Ágios Dométios on kaupunki ja kunta (Δήμος Αγίου Δομετίου, Dímos Agíou Dometíou; ) Nikosian alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on (2011).
Ágios Dométios on Nikosian esikaupunki ja sijaitsee noin kolme kilometriä Nikosian keskustasta länteen. Se on rakennettu 160 metrin korkeuteen merenpinnasta. Suurin osa kunnan alueesta on vuodesta 1974 Turkin miehittämää ja Pohjois-Kyproksen hallussa. Pohjois-Kyprokseen kuuluva osa kunnasta kuuluu Lefkoşan alueeseen. Ágios Dométios on itsenäinen kunta vuodesta 1986.
Henrik Nilsson (jääkiekkoilija, 1991)
Henrik Johan Nilsson (s. 5. toukokuuta 1991 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa monikansallisen Bet-at-home ICE Hockey Leaguen itävaltalaisjoukkue Fehérvár AV19:sta. Hän laukoo oikealta.
Ura
Nilsson on Norsborgs IF:n kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin AIK IF:ään. Nilsson voitti kauden 2008–2009 päätteeksi J18 Allsvenskanin mestaruuden. Kaudella 2009–2010 hän oli seuran J20-junioreiden eniten maaleja tehnyt puolustaja sekä tehokkain puolustaja Patrik Nemethin kanssa tehoilla 5+15=20. Nilsson debytoi kauden aikana myös AIK:n miesten joukkueessa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa, jossa hän pelasi neljä runkosarjaottelua ilman tehopisteitä.
Kaudeksi 2010–2011 AIK nousi Allsvenskanista Elitserieniin, jossa Nilsson pelasi kauden aikana 17 runkosarjaottelua tehden kaksi syöttöpistettä. Hän sai tililleen ensimmäisen Elitserien-ottelunsa 23. syyskuuta 2010 Södertälje SK:ta vastaan. Nilsson jäi ottelussa kuitenkin ilman jääaikaa. Ensimmäiset peliaikansa liigassa hän sai seuraavassa ottelussa 25. syyskuuta 2020 vieraissa Färjestad BK:ta vastaan. Nilsson sai ottelussa jääaikaa 18.35 minuuttia. Hän keräsi myös yhden kahden minuutin jäähyn ja teholukeman –1. Nilsson pelasi kauden aikana miesten pelejä myös 11 ottelun verran lainalla sarjatasoa alempana Allsvenskan-joukkue Almtuna IS:ssä, jossa hän jatkoi lainalla lähes koko kauden 2011–2012 ajan. Kaudeksi 2012–2013 Nilsson siirtyi edelleen sarjatasoa alemmas vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin I-divisioonajoukkue Kallinge-Ronneby IF:n riveihin. Hän jatkoi joukkueessa myös kaudella 2013–2014, jolloin Nilsson eteni joukkueen kanssaaina Kvalserien AS:ään asti, mutta KRIF jäi kuitenkin ilman sarjanousua.