cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harry Saltzman
James Bondin pariin Saltzman ajautui, koska hän halusi tehdä menestyneempiä elokuvia. Vaikka edelliset elokuvat Nuori viha (1959) ja Lauantai-illasta sunnuntaiaamuun (1960) olivatkin olleet menestyksiä, Saltzman halusi filmata elokuvan Ian Flemingin James Bondista. Hanke oli kariutua monta kertaa, sillä Saltzman oli väsynyt ja suunnitteli lopettavansa sen. Albert R. Broccoli kuitenkin ehdotti Saltzmanille, että he tekisivät elokuvan yhdessä. Miehet hankkivat Ian Flemingin Bond-kirjojen elokuvaoikeudet ja menivät ehdottamaan niiden filmatisointia Columbia Pictures -yhtiölle, joka kieltäytyi. Seuraava neuvottelukumppani United Artists suhtautui suopeammin, ja syntyi maailman laajimmaksi kasvanut elokuvayhteistyö.
Ensimmäinen Bond-elokuva sai ensi-iltansa lokakuussa 1962 ja keräsi ilmiömäiset kassatulot. Vuodesta 1963 vuoteen 1965 syntyi joka vuosi uusi James Bond -elokuva, mutta siitä eteenpäin niitä valmistui vain joka toinen vuosi, kunnes kaksikko sai valmiiksi elokuvan 007 ja kultainen ase (1974). Sen jälkeen he alkoivat suunnitella kesäksi 1976 uutta Bond-elokuvaa, mutta Saltzmanilla ei ollut käytettävissään tarpeeksi rahaa, joten hän myi osuutensa Bondista United Artistsille. Siitä eteenpäin Broccoli oli yksin tuottajana.
Saltzmanin tuotantoa ovat myös Harry Palmer -elokuvasarjan osat Salaisen agentin kansio (1965), Hautajaiset Berliinissä (1966) ja Miljardin dollarin aivot (1967). Muita elokuvia on Falstaff, Taistelu Englannista (1969) ja Kultaisen palmun ehdokas Mustalaisten aika (1988). Pienemmälle huomiolle jäi elokuvat Call Me Bwana (1963), Nijinsky-sarjan osat vuosilta 1970 ja 1980 ja Days of Fury (1973).
Harry Saltzman kuoli sydänkohtaukseen 78-vuotiaana 28. syyskuuta 1994.
Jarmo Ahonen
Jarmo Juhani Ahonen (s. 22. elokuuta 1953) on fysioterapeutti, tietokirjailija, kouluttaja, valmentaja ja pilatesopettaja.
Ahonen on työskennellyt vuodesta 1986 Suomen Kansallisbaletin konsultoivana fysioterapeuttina. Hän toimi kehoaineiden ja liiketaitojen opettajana Suomen Kansallisoopperan ja -baletin Balettioppilaitoksessa kahdenkymmenen vuoden aikana 1988–2008. Samoin Teatterikorkeakoulun Tanssitaiteen laitoksella hän toimi 20 vuotta samojen oppiaineiden parissa. Lisäksi hän on toiminut Suomen Urheiluliiton (SUL) fysioterapeuttina 1977-1994 välisenä aikana osallistuen yli kymmeniin EM- ja MM-kisajoukkueisiin. Lisäksi hän on toiminut Suomen olympiajoukkueen fysioterapeuttina seitsemissä kesäolympialaisissa alkaen Soulista vuonna 1988 Lontooseen vuonna 2012. Hän oli jäsenenä Suomen Olympiakomitean lääkintävaliokunnassa. Hän toimi Suomen Tennisliiton palveluksessa ja Davis-Cup-joukkueen fysiikkavalmentajana ja fysioterapeuttina kymmenen vuoden ajan Kimi Tiilikaisen ollessa Davis-cup-kapteeni. Anekdoottina mainittakoon yhden vuoden pesti Suomen nuorten jääkiekkomaajoukkueen fysioterapeuttina 1985-1986 ja Brasilian Yleisurheilumaajoukkueen fysioterapeuttina vuoden 1993 MM-kisajoukkueessa Stuttgartissa.
Koulutus
Ahonen on Helsingin Lyseon Ressun lukion ylioppilas vuosimallia 1973, aloitti opiskelut California State University Fresnossa ja valmistui Helsingin IV Terveydenhoito-oppilaitoksesta fysioterapeutiksi vuonna 1976. Hän opiskeli Helsingissä Anna Ivakon ohjauksessa manuaalista terapiaa vuosien ajan 1970-luvulla, Ruotsissa Eric Söderströmin oppilaana ja työtoverina Skövdessä ja Varbergissa yhteensä 4,5 vuoden ajan 1980-luvulla, Yhdysvalloissa Lynn Wallacen, Rue Tikkerin, Steven Subotnickin, Brent Andersonin ja Dan Smithin ohjauksessa 1990-luvulla. Ahonen valmistui pilatesohjaajaksi San Franciscossa vuonna 1999 Peak Performance -oppilaitoksesta opettajanaan Jennifer Stacey ja A Body of Work -oppilaitoksesta Madeline Blackin oppilaana. Hän kouluttautui sekä klassisen pilateksen ohjaajaksi että modernin pilateksen ohjaajaksi.
Fysioterapiatyö
Ahonen aloitti työn Suomessa Kuntoutussäätiössä vuonna 1978, siirtyi sieltä Ortonin Sairaalaan ja aloitti yksityisenä ammatinharjoittajana Helsingissä, perusti Fysioterapikonsultit Oy:n yhdessä fysioterapeutti Risto Järven kanssa 1986 ja luopui siitä vuonna 2003. Perusti 2003 Art Fysio Oy:n ja jatkaa edelleen sen omistajana ja toimitusjohtajana. Yritys sijaitsee Kasarmikatu 36:ssa Helsingin keskustassa ja työllistää tällä hetkellä yli kaksikymmentä terveydenhoidon ammattilaista.
Opetustyö
Ammatillista opetusta Ahonen on harjoittanut fysioterapeuteille Stadia/Metropoliassa sekä nykyisin Somatic Studion fysioterapeuttien jatkokoulutuksessa ja Suomen Kuntoutuskouluttajien järjestämillä kursseilla. Hän aloitti pilatesohjaajien koulutuksen Suomessa vuonna 2000 MP Studiolla, josta siirtyi Somatic Center Finland Oy:n kouluttajaksi ja on diplomoinut yhteensä noin 700 ohjaajaa ammattiin Suomessa, Virossa, Tšekissä, Sveitsissä ja Ruotsissa. Hän on opettanut tanssioppilaita Suomen Kansallisoopperan ja -baletin balettioppilaitoksessa ja Teatterikorkeakoulun Tanssitaiteenlaitoksella noin 20 vuoden ajan. Ahonen kouluttaa eri puolilla Suomea fysioterapeutteja, toimintaterapeutteja, tanssinopettajia, urheiluvalmentajia ja pilatesohjaajia.
Julkaisut
Ahonen on julkaissut kymmenkunta fysioterapian ja kehonhallinnan kirjaa. Lisäksi hän on tuottanut lukuisia artikkeleita suomalaisiin ja kansainvälisiin julkaisuihin. Viimeisin kirja "Liikkuva ihminen" syntyi yhteistyössä Marita Sandströmin kanssa ja ilmestyi vuonna 2011. Hän on kääntänyt kaksi fysioterapian ja valmennuksen oppikirjaa yhdessä Veera Turkin kanssa (Fascial Stretch Therapy, 2018 ja Muscle Testing, 2020, VK-Kustannus Oy). Vapaana kirjoittajana syntyi runoteos “Ystävänä yksinäisyys” vuonna 2018.
Yhdistystoiminta
Ahosen aloitteesta perustettiin vuonna 2000 Dance Health Finland (DHF), jonka tavoitteena on parantaa tanssijoiden terveyttä ja kouluttaa terveydenhuollon ammattilaisia ymmärtämään tanssiin liittyviä terveydellisiä haasteita sekä lisätä tanssipedagogien ymmärrystä kehon rakenteista ja toiminnasta. Ahonen toimi yhdistyksen puheenjohtajana kuusi ensimmäistä vuotta. Sen jälkeen hän on ollut varapuheenjohtajana ja on edelleen hallituksen jäsen.
Ahonen on ollut vaikuttamassa tanssilääketieteen kansainväliseen kehitykseen. Hän on ollut 10 vuotta International Association for Dance Medicine and Science (IADMS) -järjestön hallituksen jäsen ja kuusi vuotta varainhoitaja (treasurer). Vuonna 2018 hän oli mukana järjestämässä alan suurinta tapahtumaa, vuosittaista maailmankonferenssia Helsingissä. Ahonen on ollut aloittamassa Suomen Urheilufysioterapeutit ry:n toimintaa ja toimii tällä hetkellä yhdistyksen kouluttajana ja akreditointitoimikunnassa.
Jarmo Ahonen työskentelee Art Fysio Oy:ssä fysioterapeuttina ja toimitusjohtajana.
Jason Dickinson
Jason Dickinson (s. 4. heinäkuuta 1995 Georgetown, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Chicago Blackhawksin organisaatiossa. Stars varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 29. pelaajana kesällä 2013. Dickinson on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös laidassa.
Venus näköpiirissä
Venus näköpiirissä (Venus Observed) on brittiläisen näytelmäkirjailija Christopher Fryn kirjoittama komedia, joka sai kantaesityksensä vuonna 1949.
Jason Dickinson
Pelityyli
The Sports Forecaster -sivuston mukaan Dickinson on lahjakas ja monipuolinen peliä tekevä hyökkääjä, joka pelaa hyvillä hyökkäyspään vaistoilla. Hänellä on myös hyvä runko ja Dickinson on hyvä luistelija. Dickinson tuo sekä sentterin että laiturin taidoillaan arvokasta lisäarvoa hyökkäykseen. Hänen tulisi kuitenkin lisätä voimaa ja kehittää kokonaisvaltaista pelaamistaan maksimoidakseen potentiaalinsa peliä tekevässä roolissa NHL:ssä.
Kathmandun piirikunta
Kathmandun piirikunta on yksi Nepalin 75 piirikunnasta. Se sijaitsee Nepalin Keskisen kehitysalueen Bagmatin vyöhykkeellä ja sisältää pääkaupunki Kathmandun ja kymmenkunta lähikaupunkia.
Venus näköpiirissä
Juoni
Ikääntyvä Altairin herttua on kutsunut kolme entistä rakastajatartaan katsomaan auringonpimennystä omasta observatoriostaan: kansanomaisen Jessien, brittiläisen pidättyväisen Hildan ja temperamenttisen näyttelijän Rosabelin. Herttua haluaisi poikansa valitsevan heidän joukostaan suosikkiäitipuolensa, mutta siitä ei tahdo tulla mitään. Kun itse nuoruus, Perpetua, ilmestyy paikalle, nuorukainen haluaa ehdottomasti hänet äitipuolekseen. Herttua hyväksyy tämän ja ilmentää muutenkin kykyä olla hyvä häviäjä ja luopua aiemmista saavutuksistaan.
Kathmandun piirikunta
Piirikunta rajautuu koillisessa Sindhupalchokin, idässä Kavrepalanchokin, etelässä Bhaktapurin ja Lalitpurin, lännessä Makwanpurin ja Dhadingin sekä pohjoisessa Nuwakotin piirikuntaan.
Jason Dickinson
Seuraura
Dallas Stars varasi Dickinsonin ensimmäisellä kierroksella 29. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2013. Kaudella 2013–2014 hän jakoi Stormin OHL-joukkueen sisäisen syöttöpörssin voiton Scott Kosmachukin ja Zack Mitchellin kanssa 52 syöttöpisteellään. Tehopisteitä runkosarjassa kertyi kaikkiaan 78. Dickinson voitti kauden päätteeksi OHL:n mestaruuden, J. Ross Robertson Cupin. Hän eteni Stormin kanssa Memorial Cup -lopputurnauksen finaaliin, mutta mestaruuden vei kuitenkin WHL-joukkue Edmonton Oil Kings lukemin 6–3.
Kathmandun piirikunta
Kathmandun piirikunnassa asui vuonna 2011 yhteensä 436 344 perhekuntaa, joihin kuului yhteensä 1 744 240 henkeä. Piirikunnan pinta-ala on 395 neliökilometriä ja väestötiheys 4 416 as./km2. Hallinnollinen keskus on Kathmandun kaupunki (975 453 as., 2011). Muita piirikunnan kaupunkeja ovat Kirtipur (65 602 as.) ja vuonna 2014 perustetut Budhanilkantha, Chandragiri, Dakshinkali, Gokarneswor, Kageswori-Manohara, Nagarjun, Shankarapur, Tarakeswor ja Tokha. Vuonna 2014 perustettujen kaupunkien seurauksena koko piirikunnan alue muodostuu kaupungeista.
Jason Dickinson
Seuraura
Toukokuussa 2014 Dickinson teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Dallas Starsin kanssa. Hän siirtyi kaudeksi 2014–2015 kuitenkin vielä Guelph Stormin OHL-joukkueen vahvuuteen ja nousi joukkueen kapteeniksi. Dickinson oli tehoilla 27+44=71 joukkueen toiseksi paras syöttäjä ja kolmanneksi paras pistemies. Pudotuspeleissä hän jakoi Stormin sisäisen pistepörssin voiton Tyler Bertuzzin kanssa tehoilla 4+4=8. OHL-kauden jälkeen, huhtikuussa 2015 Dickinson siirtyi AHL-joukkue Texas Starsin vahvuuteen, jossa hän pelasi kaksi runkosarja- ja kolme playoff-ottelua tehden kolme syöttöpistettä.
Vihannin kaivos
pienoiskuva|Vihannin kaivoksen kaivostorni talvella 1956. Vihannin (Lampinsaaren) sinkkikaivos toimi Vihannissa vuosina 1954–1992. Kaivoksen omisti Outokumpu Oy ja sen tuottamaa sinkkirikastetta kuljetettiin vuoteen 1969 saakka Raahen kautta ulkomaille, mutta tämän jälkeen rikastetta alettiin jalostaa Kokkolan uudessa sinkkitehtaassa. Vihannin malmi sisälsi sinkkiä noin 3,6 %, kuparia noin 0,4 % ja lyijyä noin 0,3 %. Lisäksi löytyi pieniä määriä kultaa ja hopeaa. Vihannin kaivoksessa työskenteli sen toimintavuosina 300–500 työntekijää.
Jason Dickinson
Seuraura
Kauden 2015–2016 Dickinson pelasi lähes kokonaan Texas Starsin AHL-joukkueessa, jossa hänen varsinainen tulokaskautensa toi 73 runkosarjaottelussa tehot 22+31=53 ja neljässä playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Dickinson jakoi runkosarjassa joukkueen sisäisen maalipörssin kolmannen sijan Greg Rallon kanssa ja sijoittui sisäisessä pistepörssissä neljänneksi. Hän debytoi kauden aikana myös Dallas Starsin NHL-joukkueessa. Dickinson pelasi uransa ensimmäisen ja kauden ainoaksi jääneen NHL-ottelunsa runkosarjan toiseksi viimeisellä kierroksella 7. huhtikuuta 2016 Colorado Avalanchea vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 11.55 minuuttia. Dickinson teki ottelussa myös NHL-uransa avausmaalin. Hänet valittiin ottelun kakkostähdeksi. Kaudella 2016–2017 Dickinson pelasi NHL:ssä kymmenen runkosarjaottelua tehden kaksi maalia.
Vihannin kaivos
Kaivoksen paikalla Lampinsaaressa sijaitsi suo, joka täytyi kuivata ennen kaivoksen rakentamisen aloittamista. Vuoden 1952 aikana alueelle valmistui maantie, junaratayhteys sekä puhelinlinja. 86 metriä korkea kaivostorni valmistui Ristonaholle 1953 ja malmin tuotanto voitiin aloittaa syksyllä 1954. Kaivostorni, jonka harjannostajaiset järjestettiin 17. lokakuuta 1953, oli valmistuessaan maailman toiseksi korkein kaivostorni. Lampinsaaren kaivoskylän asuintaloja alettiin rakentaa jo 1952. Kylään valmistui 250 asuntoa ja siellä asui enimmillään yli tuhat asukasta. Kylässä oli kolme kauppaa ja pankki, terveysasema-apteekki, kansakoulu, seurakuntakoti, urheilukenttä sekä Kaivoshovi-niminen kokoontumispaikka.
Gunnar Laatio oli kaivoksen pitkäaikainen johtaja 1953–1971.
Jason Dickinson
Seuraura
Heinäkuussa 2021 Stars kauppasi Dickinsonin Vancouver Canucksiin vaihdossa kolmannen kierroksen varausvuoroon.
Vihannin kaivos
Kaivostoiminta päättyi kannattamattomana kesällä 1992. Kaivoksen tuotantorakennukset purettiin pari vuotta myöhemmin ja kaivostorni räjäytettiin. Myös kaivokselta Vihannin asemalle vienyt junarata on purettu Vihannin päässä olevaa 1,5 kilometrin pituista vetoraidepätkää lukuun ottamatta. Kaivoksen toimistorakennukset säilytettiin. Osa kaivosalueesta on aidattu sortumavaaran vuoksi.
Jason Dickinson
Seuraura
Elokuussa 2021 Dickinson teki Canucksin kanssa kolmivuotisen ja yhteensä 7,95 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Vihannin kaivos
Lampinsaaren kylän asukasmäärä on pudonnut noin 400:aan kaivoksen lopettamisen jälkeen. Kaivoshovi on suljettu ja kaikki kaupat on lopetettu.
Jason Dickinson
Maajoukkueura
Dickinson pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2013, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden.
Vihannin kaivos
Aiheesta muualla
64.40983°N, 25.13947°W
Jason Dickinson
Muuta
Dickinsonin pikkuveli Josh pelaa Clarksonin yliopistojoukkueessa.
Kathmandun piirikunta
Luonnonmaantieteellisesti piirikunta ryhmitellään osaksi Nepalin Keskistä kumpuvyöhykkettä. Tarkemmassa jaottelussa piirikunnasta 88,2 % sisällytetään subtrooppiseen ja 11,8 % lauhkeaan kasvillisuusvyöhykkeeseen kuuluvaksi.
Kathmandun piirikunta kärsi suuria tuhoja 25. huhtikuuta 2015 sattuneessa maanjäristyksessä ja sen jälkijäristyksissä.
Kuikat
Kuikat (Gaviidae) on kuikkalintujen (Gaviiformes) lahkon ainoa heimo, jonka ainoa suku on kuikkien suku Gavia. Kuikat ovat yksi Euroopan alkukantaisimmista lintuheimoista ja yksi viidestä veden pinnalta sukeltavien lintujen ryhmästä. Maailman viidestä kuikkalajista Suomessa pesivät kaakkuri ja kuikka.
Evoluutio
Neoaves jakautui kahteen kehityslinjaan noin 79,6 miljoonaa vuotta sitten. Yhdestä kehittyivät varpuslinnut (Passeriformes), toisesta jalohaukkalinnut (Falconiformes), rantalinnut (Charadriiformes), ulappalinnut (Procellariiformes), kuikkalinnut (Gaviiformes), haikaralinnut (Ciconiiformes) ja pingviinilinnut (Sphenisciformes).
Kuikkalinnuilla ja ulappalinnuilla on luultavasti yhteinen esi-isä, joka tutkijoiden mukaan eli Gondwanalla noin 71 miljoonaa vuotta sitten, kun Australia, Etelämanner ja Etelä-Amerikka olivat kiinni toisissaan ja suuri maa-alue sijaitsi etelämpänä. Nykyisillä kuikilla on pitkä kehityshistoria takanaan, mutta ovat nykyään varsin samanlaisia ja muodostavat vain yhden suvun ja heimon.
Ulkonäkö ja elintavat
Kuikat ovat uikkuja suurempia ja erinomaisesti vesielämään sopeutuneita: ruumis on muodoltaan sikarimainen, pyrstö on lyhyt ja jalat ovat kaukana peräpäässä. Näiden ominaisuuksiensa ansiosta kuikat liikkuvat vedessä taitavasti. Kuikat pystyvät olemaan veden alla 3–5 minuuttia, etenemään 500–800 metriä ja sukeltamaan 30 metrin syvyyteen. Yleensä sukellus kestää 20–50 sekuntia. Sukelluksen ajaksi ihopoimu sulkee sierainaukot. Kuikat ovat kömpelöitä maalla, jonne ne eivät nousekaan muuten kuin pesimään, eivätkä koskaan etäänny maata pitkin 1,5 metriä kauemmaksi vesirajaa. Poikaset osaavat synnynnäisesti ryömiä ja se käyttää tätä taitoa myös aikuisena. Lepoasennossa kuikkalintujen pää on selvemmin vaakasuorassa kuin merimetsojen mutta ei niin vaakasuorassa kuin koskeloiden. Lennossa pää ja kaula työntyvät suoraan eteen vähän ruumiin tason alapuolelle, josta syystä lentokuva on hieman köyryn näköinen. Kuikkien lentonopeus on 70–80 km/h. Kuikkalinnut ovat äänessä etupäässä pesimäaikoina; äänet kuuluvia, valittavia tai kaakattavia. Kuikat pesivät sisävesissä metsä-, suo- ja tunturiseuduilla. Kuikat ovat kotipaikka- ja pariuskollisia. Sama pesäpaikka voi olla käytössä useita vuosia. Talvehtiminen tapahtuu merellä rannikoiden lähellä, harvemmin sisävesissä; muuttoaikoina hajaparvissa.
Kuikan suomenkielinen nimi on onomatopoeettinen eli lintu (ja sitä kautta koko heimo) on nimetty sen ääntelyn perusteella, kuik-ko, kuik-ko.
Harold Darke
Harold Darke (29. lokakuuta 1888 Lontoo – 28. marraskuuta 1976 Cambridge) oli brittiläinen urkuri, kuoronjohtaja ja säveltäjä.
Darke opiskeli Royal College of Musicissa urkujensoittoa Thomas Parrattin ja sävellystä Charles Villiers Stanfordin johdolla. Hän jatkoi opintojaan Oxfordin yliopistossa. Jo opiskeluaikanaan hän työskenteli urkurina West Hampsteadin Emmanuel Churchissa (1906–1911). Vuonna 1916 Darke sai nimityksen urkuriksi Lontoon Pyhän Mikaelin kirkkoon, Cornhilliin. Jumalanpalveluksissa esiintymisen lisäksi hän piti siellä säännöllisiä resitaaleja, joiden aikana hän esitti muun muassa Johann Sebastian Bachin koko urkutuotannon ja Ralph Vaughan Williamsin musiikkia. Darke työskenteli Pyhän Mikaelin kirkossa vuoteen 1966, mutta oli sieltä poissa vuosina 1941–1945 toimiessaan Boris Ordin sijaisena King's Collegen musiikkijohtajana. Darke myös kuului Royal College of Musicin henkilökuntaan vuosina 1919–1969 ja perusti vuonna 1919 St. Michael's Singers -kuoron, jota johti vuoteen 1966.
Darke esitti uruilla usein omia teoksiaan, jotka ovat tonaalisia ja tyyliltään konservatiivisia. Hänen hengellisistä teoksistaan esim. Magnificat ja Nunc Dimittis vakiintuivat osaksi anglikaanien hengellistä musiikkiohjelmistoa. Darken urkuteosten joukossa ovat Rhapsody for Organ (op. 4) ja A Fantasy for Organ (op. 39). Hänen suosituimmaksi teoksekseen kuitenkin nousi In the Bleak Midwinter (1911), jonka hän laati Christina Rossettin runoon. Laulun esittäjiin ovat kuuluneet Roberto Alagna, Ian Bostridge, Thomas Hampson, Jessye Norman ja Kiri Te Kanawa.
Dubrovnikin piiritys
Dubrovnikin piiritys oli Kroatian sotaan liittynyt, loppuvuonna 1991 käyty taistelu Dubrovnikista. Useita kuukausia kestäneessä serbien piirityksessä kaupunkia tulitettiin maalta ja mereltä. Yli 80 siviiliä kuoli ja yli 500 rakennusta tuhoutui. Tulitus kesti lokakuun alusta joulukuuhun 1991.
Kaupunki saarretaan
Välitön syy Dubrovnikin saartoon oli Kroatian suorittama serbien valvoman Jugoslavian kansanarmeijan kasarmien saarto Kroatiassa. Dubrovnikin piirityksen tarkoitus lienee ollut kostaa historialliselle Ragusan tasavallalle ja saada pala Adrianmeren rannikkoa. Serbiakateemikkojen miestä Dalmatian asukkaat olivat katolilaistuneita serbejä, eivät kroaatteja. Paikalliset asukkaat eivät kannattaneet näitä ajatuksia. Alueella ei asunut erityisen paljon serbejä eikä siellä ollut sotilaskohteita, vaan pelkästään Unescon suojelemia vanhoja rakennuksia.
thumb|Dubrovnikin piiritys. Serbijoukot punaisella, kroaatit keltaisella. thumb|Katunäkymä tulituksen jälkeen thumb|Kaupunkilaisia jonottamassa vesipostilla Dubrovnikin ympäristö joutui serbien saartamaksi syksyllä 1991. Kaupungin ympäristössä taisteltiin syyskuun viimeisinä päivinä. Serbit ja montenegrolaiset aloittivat operaatiot Konavlessa ja Dubrovnikin ympäristössä 1. lokakuuta maalla ja merellä. Kaupunki saarrettiin vielä saman päivän aikana. Jugoslavian laivasto saarsi Bosnia-Hertsegovinan läheistä rannikkoa Neumiin asti. Armeija eteni yllätyshyökkäyksen jälkeen nopeasti, vastassaan vain kourallinen vähin asein varustettuja Kroatian kansalliskaartin sotilaita. Serbien joukot polttivat ja ryöstivät vaurasta Konavlen aluetta.
Ilmahyökkäyksen seurauksena kaupungin veden ja sähkön jakelu katkesivat. Hyökkääjät alkoivat tulittaa kaupunkia harvakseltaan, ja kahdessa viikossa serbit olivat vallaneet kaupungin ympäristöstä suuria alueita ja saaneet pitävän saartorenkaan. Armeija asettui hyviin asemiin vuorille pohjoiseen ja itään Dubrovnikista, jossa ei ollut merkittävää puolustusta.
Jugoslavian merivoimat saartoivat kaupungin Adrianmereltä päin. Kaupunkia pommitettiin tykistöllä ja kranaatinheittimillä ensimmäisen kerran rajusti 6. lokakuuta. Sotilaallista perustetta tälle ei ollut. Alussa liittoarmeijan tiedottaja, eversti Milan Gvero kiisti väitteet Dubrovnikin tulittamisesta raskain asein ja väitti savun tulevan siitä, kun kroaatit polttavat siellä vanhoja autonrenkaita.
Juhan Talve
Henkilöhistoria
Juhan Talven isä oli kansatieteilijä Ilmar Talve. Talve opiskeli Turun yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa. Vuosina 1978–1999 hän oli töissä eläkevakuutusyhtiö Verdandissa (nyk. Veritas).
Poliittinen toiminta
Juhan Talve toimi Virossa asuvien toisinajattelijoiden yhteyshenkilönä ja levitti länsimaihin informaatiota Viron tilanteesta. Suomessa hän oli Kansallisen Kokoomuksen jäsen ja toimi muun muassa Kokoomuksen Varsinais-Suomen piirin pääsihteerinä vuosina 1970–1976.
Dubrovnikin piiritys
Pommitukset
pienoiskuva|oikea|Vanhassa kaupungissa oleva opastaulu, johon on merkitty pommituksen aikaan saamat vahingot. Jugoslavian armeijaa Dubrovnikin seuduilla komensi kenraaliluutnantti Pavle Strugar. Hän johti liittoarmeijan toista operationaalista ryhmää, joka johti Dubrovnikin operaatiota, johon otti osaa noin 7 500–20 000 miestä. Jugoslavian laivastoa johti vara-amiraali Miodrag Jokić.
Juhan Talve
Poliittinen toiminta
Viron itsenäistyessä hän tuli valituksi yli 500-henkisen Viron kongressin jäseneksi yhtenä 35 ulkovirolaisesta. Hän oli mukana muun muassa kirjoittamassa Viron tasavallalle perustuslakia. Myöhemmin hän oli mukana perustamassa Viron kansallista kokoomuspuoluetta "Isänmaa". Myöhemmin, vuosina 1998–1999, hän toimi Viron ulkoministeriössä analyytikkona.
Dubrovnikin piiritys
Pommitukset
Serbit kaappasivat 15. lokakuuta Cavtatin kylän, jonka väkeä pakeni moottoriveneillä Dubrovnikiin.
Juhan Talve
Toiminta toimittajana ja kirjailijana
Juhan Talve julkaisi lukuisia artikkeleja Suomen, Ruotsin ja Viron mediassa, luennoi ja koulutti. Radio Vapaalle Euroopalle hän kirjoitti parinkymmenen vuoden aikaan yli tuhat kommenttia demokratian olemuksesta ja totalitarististen diktatuurien ihmisvihamielisestä luonteesta. Hän oli muun muassa Viron presidentti Toomas Hendrik Ilvesen suuresti arvostama kollega.
Vuonna 1983 ilmestyi Tukholmassa pseudonyymilla 'Sirje Sinilind' hänen teoksensa "Viro ja Venäjä: havaintoja Neuvostoliiton kansallisuuspolitiikasta Virossa 1940–1984", joka käsittelee systemaattisesti neuvostovallan rikollista politiikkaa Viron alueella vuodesta 1940 alkaen. Suomen mediassa teos katkaisi vaikenemisen todellisuudesta miehitetyssä Virossa, kun se esiteltiin avoimen myönteisesti mm. Helsingin Sanomissa ja Yleisradion Ajankohtaisessa kakkosessa. Tämä suomeksi, englanniksi ja unkariksi käännetty teos hermostutti suuresti Viron Neuvostotasavallan johtoa. Teoksen julkaisi Kauko Kareen kustannusyhtiö Alea-Kirja.
Lisäksi hän käänsi muun muassa Joseph Brodskya ja Stig Dagermania viroksi, sekä Jakov Vinkovetskia suomeksi.
Dubrovnikin piiritys
Pommitukset
Lähimmillään serbit olivat alle kilometrin päässä kaupungista ja heidän asemansa olivat ympäristön korkeilla vuorenhuipuilla. Kaupungin ajoittainen pommittaminen kranaateilla jatkui 24. lokakuuta asti. Lyhyen tulitauon jälkeen pommitus alkoi uudelleen 30. lokakuuta. Öisin kroaattikommandot toimittivat pikaveneillä tarvikkeita kaupunkiin.
Serbit eivät uskaltaneet hyökätä kaupunkiin, jota puolusti pieni määrä kroaattisotilaita. Kaupunkia ei kyetty evakuoimaan, ja asukkaat koettivat piiloutua kellareihin suojaan. Vesi, sähkö ja ruoka olivat lopussa. Armeija upotti veneet ja huvipurret. Kroaattipresidentti Stipe Mesicin lähettämä Libertas-saattue onnistui lopulta murtautumaan merisaarron läpi ja päästä Dubrovnikiin, sekä tuoda kaupungista muutamia pakolaisia.
Rajuin Dubrovnikin pommitus tapahtui 6. joulukuuta Pyhän Nikolaoksen päivänä, jolloin kuoli 13 ihmistä. Tulitus alkoi kello 5.48, jolloin Dubrovnikin vanhaankaupunkiin alettiin ampua 82-millimetrisiä raketteja. Kaikkiaan niitä osui kaupunkiin 280. Lisäksi kaupunkiin osui 364 kappaletta 120-millimetrisiä kranaatteja. Raskas tulitus jatkui kello 11.30 asti. Suurinta tuhoa kranaatit tekivät vanhankaupungin luoteisosassa. Tulitusten lähtöpaikat olivat Bosankan, Prgatin ja Zarkovican suunnassa idässä. Lokakuun ja marraskuun pommitusten aiheuttamat tuhot olivat huomattavasti vähäisempiä kuin tulitus 6. joulukuuta.
Neuvottelut saarron purkamiseksi aloitettiin 15. lokakuuta 1991 ja sopimus saatiin aikaan 5. joulukuuta, mutta merisaarrosta vastaava vara-amiraali Jokić allekirjoitti sen vasta 7. joulukuuta. Tulitus jatkui ainakin 8. joulukuuta asti. Tästä syytetään muiden lisäksi Jugoslavian armeijan ”Ramboksi” kutsuttua upseeria Vladimir Kovačevićia. Kaupunki pysyi saarrettuna 12. toukokuuta 1992 asti,, jonka jälkeen kroaattien joukot työnsivät saartajat vaihe vaiheelta pois kaupungin läheltä. Dubrovnikin vanhaakaupunkia tulitettiin vielä toukokuussa ja kesäkuussa 1992. Jugoslavian armeija vetäytyi Dubrovnikin/Konavlen alueelta vasta lokakuussa 1992. Kaupunkia uhkasivat serbien hyökkäykset vielä vuoteen 1995 asti.
Piirityksessä kuoli 82–88 kroatialaissiviiliä. Suurin osa kuolonuhreista on ajalta ennen Pyhän Nikolaoksen päivän pommituksia, jotka puolestaan tuhosivat eniten rakennuksia. Institute for the Protection of Cultural Monumentsin suorittaman tutkimuksen mukaan Dubrovnikin vanhankaupungin rakennuksista melkein 70 prosenttia kärsi pommituksissa. Yhdeksän rakennusta tuhoutui kokonaan tulipalossa. Dubrovnikin saarto aiheutti historiallisesti arvokkaan kaupungin tuhoamisen takia serbien maineen alenemista.
Paavo Nurmi
Paavo Johannes Nurmi (13. kesäkuuta 1897 Turku – 2. lokakuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen yhdeksänkertainen kestävyysjuoksun olympiavoittaja. Nurmea on kutsuttu niin kaikkien aikojen olympiaurheilijaksi kuin yhdeksi kaikkien aikojen yleisurheilijoistakin.
Juoksijoiden kuninkaaksi ja Lentäväksi suomalaiseksi nimetty Nurmi on kesäolympialaisten historian kolmanneksi menestynein urheilija ja menestynein yleisurheilija. Nurmi voitti vuosien 1920, 1924 ja 1928 olympiakisoissa yhteensä yhdeksän kulta- ja kolme hopeaolympiamitalia. Lisäksi hän teki urallaan 20 henkilökohtaista ja kaksi viestimaailmanennätystä.
Urheilu-uransa jälkeen Nurmi toimi juoksuvalmentajana sekä menestyneenä liikemiehenä muun muassa rakennus- ja vaatetusalalla.
Nuoruus
Nurmi syntyi Turussa 13. kesäkuuta 1897 vanhempiensa toisena lapsena. Isä Johan oli puuseppä. Hänen kuoltuaan 1910 äiti Matilda elätti köyhää perhettä siivoojana, ja Paavokin osallistui perheen menoihin leipurin juoksupoikana ja viilarina. Paavo menestyi koulussa hyvin, ja hänen lukuaineidensa keskiarvo oli kansakoulussa 9,38.
Uran alku
Paavo juoksi jo kymmenvuotiaana, mutta harrastus taukosi useaksi vuodeksi, kun isän kuoltua Paavon täytyi osallistua perheen elatukseen. Noin 17-vuotiaana Nurmi alkoi harjoitella välivuosinaan tekemiensä suunnitelmien mukaan. Hän liittyi työväenluokkaisuudestaan huolimatta 1914 porvarilliseen Turun Urheiluliittoon ja voitti 17-vuotiaana ensimmäisen kilpailunsa 3 000 metrin matkalla. Ensimmäisiin Suomen-mestaruuskilpailuihinsa Nurmi osallistui vuonna 1916 Turussa ja sijoittui kuudenneksi niin 5 000 metrillä kuin 2 000 metrilläkin.
Paavo Nurmen nuorukaisena saavuttamia tuloksia:
Vuoden 1918 heikohkoja tuloksia selittävät sisällissodan aiheuttamat olot. Seuraavana vuonna Nurmi meni suorittamaan asepalvelusta, ja samalla paranivat hänen harjoitusolosuhteensa. Nurmen harjoittelu muuttui järjestelmällisemmäksi ja monipuolisemmaksi, ja hän pääsi aseseppäkouluun urheiluvaikuttaja Lauri Pihkalan ansiosta. Samalla hän lievensi askeettista ja vegetaarista elämäntapaansa. Armeijaharjoittelun ansiosta Nurmen tulokset paranivat, ja hän nousi olympiavalmennettavien joukkoon.
Antwerpenin olympialaiset 1920
Nurmi juoksi kesällä 1920 Suomen olympiakarsinnoissa suomenennätyksiä, ja hänet valittiin Suomen joukkueeseen Antwerpenin olympialaisiin 1920. Nurmi voitti ensimmäisistä olympialaisistaan kolme kultamitalia ja yhden hopean. Nurmen ensimmäinen olympiajuoksu oli 17. elokuuta käyty 5 000 metrin kilpailu, jossa hän voitti hopeaa. Nurmi yritti kovalla alkuvauhdilla pudottaa muut juoksijat kyydistä, mutta Ranskan Joseph Guillemot pysyi mukana ja voitti Nurmen loppukirissä. Nurmen aika oli 15.00,0 ja jäi hän Guillemotista 4,4 sekuntia. Nurmi vaihtoi sen jälkeen 10 000 metrin juoksuun toisenlaisen vauhdinjakotaktiikan ja voitti siinä ensimmäisen olympiakultamitalinsa. Nurmi voitti Guillemotin 1,4 sekunnilla loppuajalla 31.45,8. Sen jälkeen hän voitti vielä kahdeksan kilometrin maastojuoksun ja oli mukana kultaa voittaneessa Suomen maastojuoksujoukkueessa.
Olympiamenestyksen ansiosta Nurmi sai armeijassa ylennyksen alikersantiksi sekä stipendin, jonka turvin hän opiskeli seuraavien kolmen vuoden aikana koneteknikoksi Helsingin teollisuuskoulussa.
Vuodet 1921–1923 ja maailmanennätyksiä
Nurmi juoksi vuosina 1921–1923 eri matkoilla kahdeksan maailmanennätystä. Huhtikuussa 1921 Nurmi oli opetellut tasaisen vauhdinjaon periaatteen juoksijamestari Alfred Shrubbin juoksuoppaasta Running and Cross-Country Running. Hän teki itselleen sekuntitaulukot tulevia maailmanennätysjuoksujaan varten ja ryhtyi harjoittelemaan tasavauhtista juoksemista kelloa vastaan harjoituskentällä.
Nurmi lähti maailmanennätysjahtiin kesällä 1921. Hän kohtasi Ruotsissa alkukesän aikana 1921 ruotsalaisen Eric Backmanin neljä kertaa. Kolmannessa kohtaamisessa 20. kesäkuuta huonot olosuhteet pilasivat Nurmen maailmanennätysyrityksen 5 000 metrillä. Kaksi päivää myöhemmin Tukholmassa 22. kesäkuuta Nurmi juoksi 10 000 metrin maailmanennätyksen 30.40,2.
Elokuussa 1923 Nurmi juoksi vielä Tukholmassa mailin maailmanennätykseksi 4.10,4.
Pariisin olympialaiset 1924
Pariisin olympialaisten alussa Nurmea säästeltiin, eikä hän juossut 6. heinäkuuta käytyä 10 000 metrin kilpailua, jonka voitti Ville Ritola. Nurmi juoksi ensimmäiset loppukilpailunsa torstaina 10. heinäkuuta. Ensin juostulla 1 500 metrillä Nurmi piti alusta saakka kovaa vauhtia. 800 metrin väliaika 1.58,5 kertoo Nurmen juosseen siihen saakka selvästi lujempaa kuin maailmanennätysjuoksussaan, mutta voiton ratkettua Nurmi löysäsi vauhtia ja voitti kultaa loppuajalla 3.53,6. Noin tunti myöhemmin oli vuorossa 5 000 metrin loppukilpailu. Puolimatkaan saakka kärjessä vuorottelivat Ville Ritola ja Ruotsin Edvin Wide. Siitä eteenpäin Nurmi ja Ritola pitivät vauhtia vuorovedolla ja pudottivat Widenkin kauas taakseen. Loppusuoralla Nurmi piti Ritolan takanaan ja voitti toisen kultamitalinsa ajalla 14.31,2 voittaen Ritolan 0,2 sekunnilla ja pronssimitalisti Widen 30,6 sekunnilla.
Lauantaina oli vuorossa 10 560 metrin pituinen maastojuoksu. Jo kilpailun alkaessa oli varjossa lämpöä 36 astetta, joten kilpailusta tuli erittäin raskas. Nurmi aloitti rauhallisesti, ja vasta 4,5 kilometrin kohdalla hän ja Ritola pudottivat pahimman kilpailijansa Widen vauhdistaan. Nurmi saapui maaliin voittajana ajassa 32.54,8. Ritola hävisi hänelle lähes 85 sekuntia. Myös joukkuekilpailusta Suomi sai kultaa.
Sunnuntaina Nurmi päätti kisaurakkansa 3 000 metrin joukkuejuoksun loppukilpailuun, josta Nurmi, Ritola ja Elias Katz voittivat Suomelle kultaa Nurmen ollessa koko joukon nopein. Näin Nurmi sai Pariisin kisoista kaikkiaan viisi kultamitalia. Olympialaisten jälkeen Suomen valtio tilasi Wäino Aaltoselta Paavo Nurmen näköispatsaan.
Yhdysvaltain-kiertue 1925
Nurmi lähti vuoden 1924 lopulla Yhdysvaltoihin ja osallistui siellä viiden kuukauden aikana 55 kilpailuun, joista hän hävisi vain kaksi. Ensimmäinen kilpailu käytiin täyteen myydyssä Madison Square Gardenissa 6. tammikuuta 1925. Nurmi voitti samana iltana mailin ajalla 4.13,6 ja 5 000 metriä ajalla 14.44,6. Molemmat ajat olivat uusia halliennätyksiä. Nurmella oli vastassa jo olympialaisista tuttuja kilpakumppaneita, sillä maililla toiseksi sijoittui Joie Ray ja 5 000 metrillä Ville Ritola.
Kiertueen viimeisen hallikilpailunsa Nurmi juoksi 17. huhtikuuta. Osa juoksuista oli tasoituskilpailuja, ja kahdesti tasoituksen saanut juoksija ehti maaliin ennen Nurmea. Muut 45 hallikilpailustaan Nurmi voitti lukuun ottamatta yhtä keskeytystä. Hallikauden jatkoksi hän kilpaili 19. huhtikuuta ja 26. toukokuuta välisenä aikana vielä kymmenen kertaa ulkoradoilla. Yhdeksän ulkokilpailua Nurmi voitti, mutta viimeisessä 880 jaardin kilpailussa New Yorkissa hän hävisi isäntämaan Alan Helffrichille.
Amerikkalaiset ihastuivat mieheen, jolla oli ”alhaisin pulssi, mutta korkein taksa”, ja antoivat hänelle lempinimien Phantom (The Phantom Finn, aavesuomalainen). Presidentti Calvin Coolidge kutsui Nurmen tapaamiseen. Palattuaan Suomeen Nurmi sai presidentti Relanderilta Suomen Valkoisen Ruusun 1. luokan ritarimerkin. Kiertueesta oli taloudellista hyötyä paitsi Nurmelle, myös hänen kotimaalleen, sillä yleisen käsityksen mukaan Nurmen juoksut vaikuttivat siihen, että Yhdysvallat myönsi Suomelle 400 miljoonan markan lainan.
Vuodet 1926–1927
Amerikan-matka oli rasittanut Nurmea, ja hän alkoi kärsiä reumasta ja akillesjännevaivoista. Nurmi juoksi 1926–1927 kuitenkin edelleen maailmanennätyksiä, mutta ei enää voittanut jokaista kilpailua.
Nurmi riitaantui SVUL:n urheilujaoston puheenjohtaja Lauri Pihkalan kanssa loppuvuonna 1927 siitä, mitä matkoja Nurmen pitäisi juosta Ruotsi-maaottelussa. Riidan seurauksena Nurmi asetti Pihkalaa tukeneiden suomalaisten seurojen kilpailut boikottiin ja uhkasi lähteä Yhdysvaltoihin kilpailemaan ja jättää väliin seuraavan vuoden olympialaiset. Nurmi kuitenkin perui aikeensa syystä tai toisesta ja jatkoi olympiauraansa.
Amsterdamin olympialaiset 1928
Amsterdamin 1928 olympialaisissa Nurmi osallistui kolmelle juoksumatkalle. Pariisin kisojen kultamitalilajeista maastojuoksu ja 3 000 metrin joukkuejuoksu eivät kuuluneet enää kisojen ohjelmaan. Ensimmäisenä kisapäivänä juostiin 10 000 metrin loppukilpailu. Ville Ritola johti juoksua 1 500 metristä lähtien, mutta Nurmi ohitti Ritolan viimeisellä sadalla metrillä ja voitti kultaa olympiaennätyksellä 30.18,8. Ritola hävisi hänelle 0,6 ja Edwin Wide 45,2 sekuntia.
Kaksi päivää 10 000 metrin loppukilpailun jälkeen Nurmi selviytyi 5 000 metrin juoksun alkueristä loppukilpailuun. Seuraavana päivänä Nurmi osallistui 3 000 metrin estejuoksun toiseen alkuerään. Ensimmäisellä vesiesteellä hänen jalkineensa piikki tarttui tiukasti estepuuhun, ja hän kaatui vesihautaan, josta ranskalainen Lucien Duquesne auttoi hänet ylös. Rauhallisesti Nurmi juoksi karkuun päässeet muut juoksijat kiinni ennen kahden kilometrin täyttymistä ja tuli maaliin erän voittajana Duquesnen seuraamana.
Yhden lepopäivän jälkeen Nurmi juoksi 5 000 metrin loppukilpailussa. Hän kärsi edelleen estejuoksun alkuerässä loukkaantuneesta lonkasta. Nurmi siirtyi kilpailun johtoon vajaan 800 metrin kohdalla mutta päästi puolimatkassa estejuoksun alkuerissä nilkkansa loukanneen Ville Ritolan kärkeen. Loppusuoralla Ritola jätti Nurmen lopullisesti ja voitti hänet ainoan kerran olympialaisjuoksuissa. Nurmen loppuaika oli 14.41,0, ja hän hävisi Ritolalle 3,0 sekunnilla. Wide tavoitti loppusuoralla Nurmea, joka kuitenkin säilytti hopeatilan 0,2 sekunnin erolla ruotsalaiseen.
Viimeisen olympiakilpailunsa, 3 000 metrin estejuoksun loppukilpailun, Nurmi juoksi 5 000 metrin loppukilpailua seuranneena päivänä 4. elokuuta. Nuori Toivo Loukola karkasi muilta noin 2 000 metrin kohdalla, ja Nurmi tyytyi johtamaan pääjoukkoa ja hidastamaan ohitseen pyrkineitten ranskalaisten, Henri Dartiguesin ja Duquesnen vauhtia. Viimeisen kierroksen alkaessa Nurmi irtosi pääjoukosta ja juoksi hopealle 9,0 sekuntia Loukolalle hävinneenä.
Amsterdamin olympiakisojen jälkeen
thumb|left|Nurmi juoksemassa lyhyen maratonin maailmanennätystä vuonna 1932. Amsterdamin olympiakisoja seuranneena syksynä Nurmi juoksi maailmanennätykset ylipitkillä matkoilla 15–20 kilometrillä ja tunninjuoksussa. Hän kävi kilpailemassa jälleen Yhdysvalloissa, mutta ei saanut sieltä toivomaansa ammattilaissopimusta. Hän valmistautui seuraavalle olympiamaratonille, ja hänen kilpailutahtinsa harveni. Olympiavuonna 1932 Nurmi juoksi lyhyen maratonin (40,2 kilometriä) epävirallisen maailmanennätyksen.
Nurmen kansainvälinen juoksijanura päättyi skandaalinkäryisesti vähän ennen vuoden 1932 kesäolympialaisia Los Angelesissa. Hänet julistettiin ammattilaiseksi amerikkalaisissa kilpailuissa hankkimiensa palkintojen takia ruotsalaisten kansainvälisen olympiakomitean viranomaisten vaatimuksesta, jota Sigfrid Edström oli eritoten ja peräänantamattomasti lobannut. Päätös esti Nurmea tavoittelemasta olympiauransa huipennusta maratonjuoksusta. Suomessa valitukset nähtiin ruotsalaisten kateutena, ja Suomi vetäytyi Suomi–Ruotsi-maaottelusta kahdeksaksi vuodeksi välien kiristyessä.
Nurmi jatkoi uraansa kansallisissa kilpailuissa vielä pari vuotta ja juoksi viimeisen kilpailunsa syyskuussa 1934. Hän toimi väliaikaisesti myös valmentajana ja muun muassa valmensi suomalaisia kestävyysjuoksijoita Berliinin olympialaisiin 1936. Siellä hänen valmennettavansa voittivat kolme kultamitalia ja saivat yhden kolmoisvoiton. Kisojen jälkeen Nurmi lopetti määräaikaisen valmennustehtävänsä. Nurmi erosi myöhemmin Suomen urheiluliiton valmennusvaliokunnasta ja koki itse tulleensa potkituksi pois. Vuoden 1952 Urheilutoimittajien Liiton järjestämässä keskustelutilaisuudessa Nurmi syytti suomalaisten kestävyysjuoksun silloisesta lamasta sitä, että vanhemman polven neuvoja halveksuttiin ja nuoret olivat laiminlyöneet ennen suositut harjoitusmuodot murtomaahiihdon ja kävelyn. Hän myös suositteli, että suomalaiset paneutuisivat keskipitkiin matkoihin maailmalla vähemmän arvostetun 10 000 metrin sijaan.
Harjoittelu
Nurmen urheilu-uran aikana valmentajien yleinen mielipide oli, että jopa Suomessa oli häntä lahjakkaampia juoksijoita. Hänestä tuli kuitenkin olympiavoittaja kovan työn ja tahdonvoiman avulla. Nurmi oli paitsi säälimätön itseään kohtaan, myös nopea oppimaan. Hän luki urheilukirjallisuutta, kokeili erilaisia harjoitusmenetelmiä ja pyrki tarkkailemaan kehoaan rasituksen alla.
Nurmen harjoittelu oli aikakautensa huomioon ottaen uraauurtavaa, määrätietoista ja kovaa. Nurmella oli tapana kirjoittaa harjoituksensa tarkasti muistiin ja analysoida niitä, ja hän oli ensimmäinen juoksija, joka otti harjoittelussaan käyttöön sekuntikellon. Nurmi aloitti harjoituskautensa yleensä helmikuussa. Hän teki kaksi harjoitusta päivässä sekä voimisteluharjoituksia. Hieronnassa hän kävi useita kertoja viikossa. Lepopäiviä Nurmi piti harjoituskaudella kuukaudessa yhden tai kaksi. Nurmen harjoitteluun kuului esimerkiksi pitkiä kävelylenkkejä rautapohjaisilla kengillä, tavallisia juoksulenkkejä ja intervalliharjoituksia. Hän harjoitti myös junan perässä juoksemista puskurista kiinni pitäen askelpituutensa pidentämiseksi. Nurmi kävi myös usein saunassa lihastensa pehmittämiseksi ja kokeili esimerkiksi kuppaamista.
Muut voitot
Nurmi voitti urallaan 277 juoksua vuosien 1914–1934 aikana juoksemastaan 310 juoksukilpailusta, pois lukien viestit, alkuerät, tasoituskilpailut ja viestijoukkueita vastaan käydyt kilpailut. Vuodesta 1920 alkaen Nurmi voitti 256 juoksemastaan 273 kilpailusta.
Maailmanennätykset
Nurmi teki urallaan 20 IAAF:n hyväksymää maailmanennätystä 14 henkilökohtaisella juoksumatkalla sekä kaksi viestimaailmanennätystä Turun Urheiluliiton 4×1500 metrin joukkueessa. Arvokilpailumatkojen 1 500 metrin, 5 000 metrin ja 10 000 metrin maailmanennätystensä lisäksi hän rikkoi ennätyksiä myös 2 000, 3 000 ja 15 000 metrin matkoilla, tunninjuoksussa sekä useilla harvoin juostuilla mailimatkoilla. Nurmi piti samanaikaisesti hallussaan sekä 5 000 että 10 000 metrin matkojen maailmanennätyksiä 2 849 päivää peräkkäin elokuusta 1924 kesäkuuhun 1932.
Urheilu-uran jälkeen
thumb|Paavo Nurmi sytyttää olympiatulen 1952. Urheilu-uransa jälkeen juro ja sulkeutunut Nurmi ryhtyi liikealalle. Tosin hän oli alkanut sijoittaa palkkioitaan jo uransa loppuvaiheessa. Rakennuspiirtäjän koulutuksen saanut Nurmi perehtyi pörssin toimintaan lukemalla Finanssilehteä ja kuuntelemalla talouden tuntijoita: Suomen Pankin pääjohtaja Risto Ryti toimi Nurmen taloudellisena neuvonantajana. Hän oli säästäväinen, mutta se ei estänyt häntä ottamasta riskiä osakekaupassa. Arvopaperikaupan käymisen lisäksi Nurmi rakennutti Helsinkiin nelisenkymmentä taloa. Rakennuttajana hän oli yhtä paneutuva kuin urheilijana ja kävi usein rakennustyömaalla valvomassa työntekoa. Hän kiinnitti huomiota rakennusmateriaalin korkeaan laatuun ja työn jälkeen. Vuonna 1936 Nurmi perusti Asusteliike Paavo Nurmi Oy:n ja toimi sen toimitusjohtajana vuoteen 1973.
Talvisodan aikana 1940 Nurmi vieraili Yhdysvalloissa Taisto Mäen kanssa ja osallistui keräystoimintaan Suomen hyväksi. Nurmi sai Suomen urheilun suuren ansioristin 1947.
Nurmi juoksi julkisesti vielä vuoden 1952 Helsingin olympiakisojen avajaisissa, kun hän sai kunnian tuoda olympiasoihdun stadionille. Hän ei kuitenkaan ottanut tehtävää vastaan täysin kitkatta, sillä hän piti yhä 20 vuoden takaista ammattilaiseksi julistamista vääryytenä ja kantoi kaunaa Kansainväliselle olympiakomitealle. Urheilu-uran jälkeen Nurmi suhtautui tiedotusvälineisiin entistäkin umpimielisemmin. Hänen kerrotaan suostuneen Yleisradion 70-vuotishaastatteluun vain, koska presidentti Urho Kekkonen haastatteli häntä.
Yksityiselämä
thumb|right|Paavo Nurmen sukuhauta Turun hautausmaalla. Nurmi oli 1932–1935 avioliitossa Sylvi Laaksosen kanssa ja heillä oli yksi poika Matti (1932 – 2023 ). Jälkipolville Nurmi on jäänyt myyttiseksi hahmoksi, jonka on sanottu avautuneen vain juostessaan. Hänellä oli vain vähän ystäviä ja vielä vähemmän uskottuja. Jopa Matti on tunnustanut, että ei todella tuntenut isäänsä. Nurmi suhtautui penseästi Matin yleisurheiluharrastukseen ja oli sitä mieltä, että pojasta ei koskaan tulisi kunnon juoksijaa. Matti Nurmi kuitenkin kilpaili keskimatkoilla hyvällä kansallisella tasolla.
Nurmi kirjoitti urheilusta, ja hänen tekstejään julkaisivat Turun Urheiluliiton lehti Kisatorvi, Suomen Urheilulehti ja uutistoimisto Associated Press, jonka tilaama juttusarja levisi ympäri maailmaa. Kokoelma Paavo Nurmen kirjoituksia julkaistiin kirjana vuonna 2010. Nurmi suhtautui urheiluun oman juoksu-uransa jälkeen ristiriitaisesti. Yhtäältä hän väheksyi urheilua, mutta hän seurasi sitä kuitenkin edelleen ja kommentoi Suomen urheilun tilaa julkisuudessa.
Vapaa-ajallaan Nurmi kuunteli klassista musiikkia ja soitti itsekin viulua.
Nurmi kuoli Meilahden sairaalassa Helsingissä 2. lokakuuta 1973. Hänet haudattiin valtion kustannuksella sukuhautaan Turun hautausmaalle.
Paavo Nurmen kotitalo Turussa on ollut museona vuodesta 1997.
Muita huomionosoituksia
thumb|Paavo Nurmi 10 markan setelissä. thumb|130px|Nurmesta 1945 julkaistu postimerkki.
Ardabīl
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kaupungin väkiluku oli 482 632. Suuri osa asukkaista on etniseltä taustaltaan azereita. Edeltävinä vuosikymmeninä kaupungin väkiluku on kehittynyt seuraavasti: 65 742 (1956), 83 596 (1966), 147 865 (1976), 281 973 (1986), 311 022 (1991), 340 386 (1996) ja 418 262 (2006).
Kaupungissa sijaitsee Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva šeikki Safi al-Din Ardabiliin khanqah ja mausoleumi.
Ardabīl tunnetaan silkki- ja mattokaupan keskuksena. Joitain perinteisiä Ardabilin mattoja on esillä kuuluisissa museoissa länsimaissa; ne tunnetaan erittäin korkealaatuisina persialaisina mattoina.
Rekha
Bhanurekha Ganesan (s. 10. lokakuuta 1954 Madras, Madras, Intia), tunnetaan nimellä Rekha, on intialainen näyttelijä, joka työskentelee pääasiassa hindinkielisissä elokuvissa. Hän on näytellyt yli 180 elokuvassa yli 50 vuotta kestäneen uransa aikana. Rekha on voittanut yhden National Film Awards -palkinnon ja neljä Filmfare Awards -palkintoa, mukaan lukien palkinto elämäntyöstä. Intian valtio myönsi hänelle Padma Shri -palkinnon vuonna 2010.
Roolisuorituksestaan komediassa Khubsoorat (1980) Rekha sai ensimmäisen parhaan naispääosan Filmfare Awards -palkintonsa. Sitä seurasivat roolit elokuvissa Baseraa (1981), Ek Hi Bhool (1981), Jeevan Dhaara (1982) ja Agar Tum Na Hote (1983). Vaikka hänen uransa valtavirtahindielokuvissa on ollut enimmäkseen tuottoisa, hän siirtyi näyttelemään myös uusrealistisissa elokuvissa. Näihin elokuviin sisältyi draamoja kuten Kalyug (1981), Vijeta (1982) ja Utsav (1984), ja hänen klassisen kurtisaanin esityksensä elokuvassa Umrao Jaan (1981) voitti hänelle parhaan naispääosan National Film Awards -palkinnon. Lyhyen takaiskun jälkeen 1980-luvun puolivälissä hän kuului näyttelijöihin, jotka johtivat uutta suuntausta naiskeskeisiin kostoelokuviin, alkaen Khoon Bhari Maangista (1988), josta hän voitti toisen parhaan naispääosan Filmfare Awards -palkintonsa.
Hänen uransa oli vähemmän tuottelias seuraavina vuosikymmeninä. Hänen roolinsa 1990-luvun alussa saivat enimmäkseen laimeita arvosteluja. Vuonna 1996 hän näytteli aiemmista rooleistaan poiketen mafiapomoa toimintatrillerissä Khiladiyon Ka Khiladi (1996), josta hän voitti kolmannen Filmfare Awards -palkintonsa parhaan naissivuosan kategoriassa. Hän esiintyi seuraavaksi elokuvissa Kama Sutra: A Tale of Love (1996) ja Aastha: In the Prison of Spring (1997) ja sai kriitikoiden suosiota, mutta myös jonkin verran julkista arvostelua. 2000-luvulla häntä ylistettiin sivurooleista vuoden 2001 draamoissa Zubeidaa ja Lajja, ja hän alkoi näytellä äidin rooleja, joihin kuuluivat hänen roolinsa tieteiselokuvassa Koi… Mil Gaya (2003) ja sen jatko-osassa Krrish (2006), jotka molemmat olivat kaupallisia menestyksiä. Jälkimmäinen nousi hänen eniten tuottaneeksi julkaisukseen.
Näyttelemisen lisäksi Rekha on toiminut Rajya Sabhan jäsenenä vuodesta 2012. Hänen yksityiselämänsä ja julkisuuskuvansa ​​on herättänyt usein tiedotusvälineiden kiinnostusta ja keskustelua. Hänen ainoa avioliittonsa Delhissä asuvan teollisuudenharjoittaja Mukesh Agarwalin kanssa vuonna 1990 päättyi seitsemän kuukautta myöhemmin, kun tämä teki itsemurhaan. Hänen ja Amitabh Bachchanin kemia vastanäyttelijöinä 1970-luvulta lähtien useissa menestyneissä elokuvissa johti spekulaatioihin näiden kahden välisestä rakkaussuhteesta, joka huipentui heidän pääosittamaansa elokuvaan Silsila (1981), joka heijasteli median kuvausta heidän suhteestaan. Hänen julkisuuskuvansa on usein sidottu hänen seksuaaliseen vetovoimaansa. Rekha ei halua antaa haastatteluja tai keskustella elämästään, minkä seurauksena hänet on nimetty erakoksi.
Yksityiselämä
pienoiskuva|180px|Rekha lapsena 1950-luvulla. Rekha syntyi Madrasissa (nykyinen Chennai) 10. lokakuuta 1954. Hänen vanhempansa olivat eteläintialaiset näyttelijät Gemini Ganesan ja Pushpavalli, jotka eivät olleet naimisissa. Rekha lopetti opiskelun noin 14-vuotiaana tavoitellakseen uraa näyttelijänä perheen taloudellisten vaikeuksien vuoksi. Hän muodosti suhteen isäänsä vasta äitinsä kuoltua vuonna 1991.
Rekha meni naimisiin teollisuudenharjoittaja Mukesh Agarwalin kanssa vuonna 1990. Agarwal teki itsemurhan vielä saman vuoden aikana.
Nykyään Rekha asuu yksin Bandran kaupunginosassa Mumbaissa.