cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
TK-3 (tanketti)
Suunnittelu ja piirteet
Ensimmäinen 15. vaunun sarja valmistuivat teräksestä. Myöhemmät vaunut rakennettiin panssarilevyin. Eolokuuhun 1932 mennessä niitä oli valmistettu 285. TK-3:lla oli kaksihenkinen miehistö, johon kuuluivat ajaja ja myös ampujana toimiva komentaja.Vaunussa miehistö istui moottorin molemmilla puolilla. Vaunun panssarointi suojasi sitä käsiaseilta, mutta ei panssaria läpäiseviltä ammuksilta. Vaunut olivat pienikokoisia ja siten vihollisen kannalta hankalasti havaittavia. Ne olivat myös hyvin ketteriä. Toisaalta pieni koko saattoi olla myös tiellä, muihin joukkoihin piti pitää yhteyttä esimerkikis korkeassa kasvillisuudessa. Muodostelmien ylläpidosta tuli hankalaa. Vaunun miehistön näkyvyys vaunusta oli huono. Pääase oli suhteellisen kevyt 7.92mm wz. 25 Hotchkiss-konekivääri.
panssarijunien yhteydessä käytettäväksi valmistettiin TK-3-vaunulle sopiva resiina. Vähintään yksi TK-3 prototyyppi aseistettiin 20 mm FK-A-tykillä. Myös TKD oli yritys parantaa vaunun aseistusta. TKD-vaunuihin asennettiin 47 mm wz. 35-tykki, mutta mallia valmistettiin vain neljä kappaletta. Noin 20 TK-3-vaunua sai 42 hevosvoiman FIAT-122AC-moottorin, jota valmistettiin lisenssillä Puolassa. Muut vaunut käyttivät tuontimoottoria Ford Model A. Uuden moottorin saaneet mallit tunnettiin nimellä TKF. TK-3:n pohjalta suunniteltiin myös paranneltu TKS-tanketti.
Käyttö
Tanketteja käytettiin tyypillisesti neljänlaisissa yksiköissä, ratsuväkiprikaatin panssaroidussa tiedustelujoukkueessa, motorisoidun prikaatin tiedustelupataljoonassa, armeija- tai prikaatitason tiedustelukomppanioissa ja panssarijunayksiköissä. Tanketit olivat vastuussa esimerkiksi tiedustelutehtävistä, viivätystaisteluista, sekä selustan ja yhteyksien turvallisuudesta. Saksan hyökätessä Puolaan vuonna 1939 monet tanketit olivat kuluneita ja ne kärsivät suuria tappioita. Kevyt panssari teki niistä haavoittuvaisia vihollisen panssarintorjuntatykeille ja panssarivaunuille. Haittaseikka oli myös TK-3:n hyvin kevyt aseistus. Sen suorituskyky jäi näin sodassa vähäiseksi.
Aika-avaruus
200px|thumb|Valokartio Aika-avaruus on neliulotteinen avaruus, jossa on kolme avaruudellista ulottuvuutta (pituus, leveys ja syvyys) ja yksi aikaulottuvuus. Maailmankaikkeus on efektiivisesti aika-avaruus. Suhteellisuusteoriassa aika-avaruus on yksi keskeisistä käsitteistä, kuten myös intervalli, joka kuvaa tapahtumien välistä 'etäisyyttä' tässä aika-avaruudessa.
Suhteellisuusteoriassa aika-avaruutta voidaan kuvata valokartiolla, jossa origon alapuolella on menneisyys, yläpuolella tulevaisuus ja origossa nykyisyys. Menneen valokartion ulkopuoliset tapahtumat eivät ole voineet vaikuttaa origon tapahtumaan, eikä origon tapahtuma voi vaikuttaa tulevan valokartion ulkopuolisiin tapahtumiin, sillä tämä vaatisi informaation etenemistä valoa nopeammin. Tämä malli ilmentää aika-avaruuden symmetrisyyttä ja sitä, että valon nopeus on vakio kaikissa suunnissa.
Herrala
Herrala voi tarkoittaa seuraavia:
Luettelo kantakielistä
Kantakieli on jonkin tarkasteltavan kielen varhainen muoto, josta kyseisen kielikunnan nykyiset kielet ovat kehittyneet. Kantakielistä ei juuri koskaan saada suoraa tietoa, vaan ne ovat tutkijoiden tekemiä rekonstruktioita. Ethnologue arvioi vuonna 2016, että maailmassa on 147 kielikuntaa. Määrä on kuitenkin epätarkka, sillä kaikkien kielten keskenäisiä sukulaisuussuhteita ei ole dokumentoitu yhtä tarkasti. .
Alla oleva luettelo kantakielistä niiden syntyseudun mukaan
Ásta Guðrún Helgadóttir
Ásta Guðrún Helgadóttir (s. 5. heinäkuuta 1990 Reykjavík) on islantilainen piraattipuolueen poliitikko, joka toimi kansanedustajana Alþingissä vuosina 2015–2017.
Ásta opiskeli historiaa Islannin yliopistossa ja valmistui kandidaatiksi vuonna 2014. Vuonna 2012 hän opiskeli myös filosofiaa Varsovan yliopistossa Puolassa sekä farsin kieltä Teheranin yliopistossa Iranissa. Vuonna 2013 hän työskenteli harjoittelijana Euroopan parlamentissa. Kansanedustaja Jón Þór Ólafssonin erottua kansanedustajan toimesta vuonna 2015 Ásta nousi hänen tilalleen Alþingiin. Vuonna 2017 hän toimi piraattipuolueen parlamenttiryhmän puheenjohtajana.
Coaraze
Coaraze [kɔaʁaz] on Ranskan kunta Provence-Alpit-Riviera‎n alueella Alpes-Maritimesin departementissa. Kunnan asukasluku vuonna 2014 oli 811. Coaraze kuuluu departementissaan Contesin kantoniin Nizzan arrondissementissa. Kunta sijaitsee Nizzasta noin 25 kilometriä pohjoiseen.
Coarazessa on erityisen paljon aurinkoisia päiviä, ja sen kunniaksi kylän nähtävyyksiksi on tilattu toistakymmentä aurinkokelloa nimekkäiltä taiteilijoilta kuten Jean Cocteau ja Henri Goetz. Coaraze kuuluu kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön Les Plus Beaux Villages de France. Siihen kuuluu kaksi muutakin Alpes-Maritimes-departementin kylää.
Lee Teng-hui
Lee Teng-hui (, 15. tammikuuta 1923 – 30. heinäkuuta 2020 ) oli taloustieteilijä ja poliitikko, oli Kuomintangin johdossa ja Kiinan tasavallan presidenttinä (mannerkiinalaisittain Taiwanin johtaja) 1988–2000. Lee jatkoi edeltäjänsä Tšiang Tšing-kuon (Chiang Ching-kuo) demokratiauudistuksia, korosti paikallista taiwanilaista kulttuuria ja ajoi aggressiivista ulkopolitiikkaa saadakseen liittolaisia.
Hänen vastustajansa syyttivät häntä hei jin (mustakulta) -politiikasta ja itsenäisyyden tukijaksi. Kun hänen kautensa päättyi ja hänet erotettiin puolueesta, Lee siirtyi julkisesti itsenäisyyttä ajavan solidaarisuusliiton (Taiwan Solidarity Union) puolelle.
thumb|left|150px|Lee Teng-hui harrasti [[kendōa nuorena.]] thumb|left|180px|Lee Teng-hui (oikea) ja veljensä vuonna 1943. Lee Teng-hui syntyi Hakkakansaan Taipeissa Taiwanilla maan ollessa japanilaisten miehittämä. Hänen vastustajansa ovat väittäneet hänen olevan japanilaisen upseerin avioton lapsi ja jopa rotupetturi. Nuoruudessaan hänet tunnettiin japanilaisella nimellä Iwasato Masao. Hänen isänsä palveli poliisivoimissa ja veljensä kuoli Japanin keisarillisessa laivastossa. Lee sai stipendin ja opiskeli sodan aikana Kioton keisarillisessa yliopistossa, ja viimeisteli arvosanansa agronomiassa Taiwanin kansallisessa yliopistossa. Lee liittyi Kiinan kommunistiseen puolueeseen syyskuussa 1946, osallistui 228-tapaukseen, mutta erosi kommunisteista jo 1948.
Vuonna 1953 Lee suoritti ylemmän korkeakoulututkinnon maataloustaloudesta Iowan osavaltionyliopistossa Yhdysvalloissa ja tohtorintutkinnon Cornellin yliopistosta.
Palattuaan Taiwanille Lee opetti yliopistossa, liittyi Kuomintangiin 1971 ja nimitettiin hallitukseen maataloudesta vastaavaksi 1972. Hänestä tuli Taipein pormestari 1978 ja Taiwanin maakunnan kuvernööri 1981.
Vuonna 1984 Tšiang Tšing-kuon (Chiang Ching-kuo) nimitti Leen varapresidentikseen ja seuraajakseen. Vastoin Kuomintangin kovan linjan kannattajien, kuten kenraali Hau Pei-tsunin mielipiteitä, hänestä tuli tammikuussa 1988 maan ensimmäinen syntyperäinen taiwanilainen presidentti.
Lee jatkoi edeltäjänsä demokratiauudistuksia, toukokuussa 1991 kumottiin vuonna 1949 asetetut hätätila-artiklat. Joulukuussa 1991 Lainsäädännön Yuanin alun perin manner-Kiinassa vuonna 1947 valitut edustajat erotettiin ja maassa järjestettiin vaalit ja kenraali-pääministeri Hau Pei-tsun menetti paikkansa.
Leen kesäkuun 1995 vierailu Cornellin yliopistolla laukaisi kolmannen Taiwanin salmien kriisin ja kansantasavalta järjesti ohjuskokeita ja sotaharjoitukset Fujianin rannikolla vastineeksi nähdylle Leen provokatiiviselle liikkeelle hajottaa isänmaa.
23. maaliskuuta 1996 Leestä tuli ensimmäinen Kiinan tasavallan suoralla kansanvaalilla valittu presidentti 54 prosentilla äänistä. Edelliset presidentit oli nimittänyt kansalliskokous.
18. maaliskuuta 2000 presidentinvaaleissa Demokraattisen edistyspuolueen Chen Shui-bian sai 39 prosenttia äänistä, mikä päätti Kuomintangin yksinvallan. Leetä syytettiin epäsuositun Lien Chanin tukemisesta karismaattisen James Soongin sijaan ja siitä johtuneesta tappiosta. Lee erosi protestien jälkeen maaliskuussa 2000 puolueen johtajan paikalta ja joulukuussa hänet erotettiin siitä kokonaan.
Erotuksensa jälkeen Lee asettui Kuomintangia vastaan tukemalla sille ideologisesti vastakkaista itsenäisyysliikkeen toimintaa. Hän kampanjoi yleisvihreän koalition (泛綠聯盟; Fànlǜ Liánméng) ehdokkaiden puolesta Kuomintangin ehdokkaita vastaan.
Pieni-Perimmäinen
Pieni-Perimmäinen on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Patamanperän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Kolunjoen valuma-alueella (35.46), jonka Kolunjoen alaosan alueeseen (35.461) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 199,7 metriä mpy.
Venäjän keisarikunnan historia
Venäjän keisarikunta katsotaan perustetuksi Suuren Pohjan sodan jälkeen vuonna 1721, jolloin Venäjän tsaari Pietari Suuri otti itselleen keisarin arvonimen. Keisarinvalta päättyi Helmikuun vallankumoukseen vuonna 1917, mikä päätti samalla Venäjää yli 300 vuotta hallinneen Romanov-dynastian valtakauden. Venäjä kohosi keisarivallan aikana merkittäväksi eurooppalaiseksi suurvallaksi. Sen hallitsema alue ulottui laajimmillaan Itämereltä Tyynellemerelle ja Alaskaan sekä Jäämereltä Kaspianmerelle.
Pietarin nousu valtaistuimelle
thumb|right|[[Pietari Suuri nimesi Venäjän virallisesti Venäjän keisarikunnaksi vuonna 1721 ja tuli sen ensimmäiseksi keisariksi. Hän aloitti laajamittaiset uudistukset ja edisti Venäjän muuttumista merkittäväksi eurooppalaiseksi mahdiksi.]] Tsaari Fjodor kuoli 20-vuotiaana vuonna 1682, ja valtakunta ajautui perimyskriisiin, sillä hänen lähin seuraajansa oli hänen heikkolahjaisena pidetty nuorempi veljensä Iivana. He olivat molemmat edesmenneen tsaari Aleksei Mihailovitšin ja hänen vaimonsa Maria Miloslavskajan jälkeläisiä. Sen sijaan Aleksein toisen vaimonsa Natalja Naryškinan kanssa solmimasta liitosta syntynyt poika Pietari, oli terve ja fyysisesti roteva ja näytti varteenotettavammalta vaihtoehdolta uudeksi tsaariksi.
Pajarit ja patriarkka kääntyivät Punaiselle torille kokoontuneen kansan puoleen ja kansan suostumuksella julistivat Pietarin tsaariksi. Miloslavskit ryhtyivät vastarintaan, sillä he katsoivat, että vaali oli tapahtunut ilman zemski sobor -neuvoston kokoontumista, ja he kiihottivat streltsijoukkoja kapinaan vallananastajia vastaan. Streltsit olivat huonoissa väleissä Naryškinien kanssa, ja joukot oli helppo suostutella marssimaan Kremliin. Streltsijoukot riehuivat toukokuussa 1682 Moskovassa kolme päivää murhaten useita johtavia Naryškineja. Streltsien vaatimuksesta valtaistuimelle asetettiin Iivana ja Pietari yhdessä, mutta todellista valtaa heidän alaikäisyytensä vuoksi käytti Iivanan täyssisar ja Pietarin puolisisar Sofia.
Sofia ja Iivana palasivat Moskovan hoviin, mutta Pietari jäi äitinsä kanssa kesäpalatsiin maaseudulle maan hovipiirejä aiheellisesti pelätessään. Sofia oli ensimmäinen Venäjää hallinnut nainen, ja hänen epäiltiin suunnittelevan kahden veljensä syrjäyttämistä ja valtaistuimen ottamista virallisestikin haltuunsa. Sofia oli kuitenkin aikaansa edellä, eikä Venäjä ollut vielä valmis hyväksymään keisarinnaa. Vuonna 1689 Pietari täytti 17-vuotta ja hänen alaikäisyytensä päättyi. Sofian taustajoukot yllyttivät jälleen streltsejä kapinaan Pietaria vastaan, mutta streltsijoukot epäröivät, ja osa siirtyi Pietarin tukijoiksi. Pietari pystyi omien joukkojensa ja puolelleen siirtyneiden streltsien tuella kukistamaan salaliittolaiset. Pietari pelkäsi siinä määrin Sofian yrittävän paluuta valtaan, että lähetti hänet loppuelämäksi luostariin.
Asovan retket
Vuonna 1696 Pietarin sairaalloinen velipuoli ja kanssahallitsija Iivana kuoli, jolloin Pietarista tuli yksinvaltias. Rasitteena hänellä oli Sofian valtakaudella alkanut sota osmaneja vastaan. Hän perusti laivasto-osaston ja lähetti sen sotaretkelle Asovaan, ja Asovanmeri saatiin vallatuksi venäläisvaltaan. Lisäksi hän perusti jalkaväkirykmentit, joiden uskollisuudesta tuli hänen hallintonsa kivijalka, toisin kuin streltsit, joiden joukossa esiintyi usein levottomuuksia. Sota oli osaltaan vaikuttamassa siihen, että Pietari alkoi määrätietoisesti kehittää niitä aloja, joita hän ajatteli valtakunnan tarvitsevan. Erityisesti hän panosti maan laivaston kehittämiseen ja laivanrakennustaitoon, johon hän kävi henkilökohtaisesti tutustumassa Englannissa ja Hollannissa vuonna 1697. Hänen matkansa keskeytyi streltsien aloittaman kapinan vuoksi.
thumb|right|Asovan valtaus 1696 Strelsirykmentit olivat tyytymättömiä Asovan komennukseensa ja halusivat palata takaisin Moskovaan ja nostaa Sofian jälleen valtaistuimelle. Talven 1698–1699 tapahtumat toivat esiin Pietarin julmemman puolen. Streltsejä vastaan lähetettiin Pietarin omia rykmenttejä ja kapina kukistettiin. Pietari aloitti ankarat puhdistustoimet, jossa kapinaan ryhtyneitä vainottiin ja tunnustuksia puristettiin kidutuksin. Kaikkiaan noin 1 200 streltsiä kuoli, ja heidän ruumiitaan nostettiin pelotteeksi esille eri puolille Moskovaa. Taustalla Pietarin toimille olivat varmasti myös hänen traumansa vuoden 1682 tapahtumista. Streltsijoukot hajotettiin ja sotaväkeä uudistettiin siten, että aatelisnuorukaiset velvoitettiin sotapalvelukseen, ja vuonna 1699 velvollisuus ulotettiin myös verovelvolliseen väestöön.
Pietarin ensimmäinen Asovan sotaretki epäonnistui vuonna 1695, mutta seuraavana vuonna venäläiset piirittivät osmanien hallitsemaa linnoitusta kolmen kuukauden ajan sekä maalta että mereltä, kunnes linnoitus lopulta antautui. Konstantinopolin rauhassa vuonna 1700 vahvistettiin Venäjän valta Asovanmerellä.
Suuri Pohjan sota
thumb|right|Taiteilija [[Denis Martensin näkemys Suuren Pohjan sodan ratkaisseesta Pultavan taistelusta.]]
Pietari Suuren hallituskauden merkittävin tapahtuma oli Suuri Pohjan sota vuosina 1700–1721. Ruotsin kuningasta Kaarle XII:ta vastaan suunnattu liittouma sai alkusysäyksensä 1699, kun hän peruutti aatelin läänitykset. Liivinmaalainen aatelismies Johann Reinhold Patkul halusi vapaammat olot Puolan yhteydessä, ja alkoi valmistella salaliittoa Ruotsia vastaan. Ruotsin vastaiseen liittoumaan yhtyivät Tanskan kuningas Fredrik IV ja Saksin vaaliruhtinas August II Väkevä, joka oli myös Puolan kuningas, sekä keisari Pietari I, joka lupautui liittymään sotaan heti, kun sota osmaneja vastaan oli ohi.
Tanska ja Saksi aloittivat Ruotsin vastaiset sotatoimet helmikuussa vuonna 1700. Ruotsin armeija oli kuitenkin vahvempi ja pakotti Tanskan ja Saksin vetäytymään sodasta. Pietari Suuren joukot liittyivät sotaan saman vuoden syyskuussa, hyökäten Inkerinmaalle. Pietari kykeni näin hyödyntämään sitä, että ruotsalaisjoukot olivat menossa Liivinmaalle hyökätäkseen Puolaan. Kaarle joutui marssittamaan joukot Pärnusta Narvaan puolustaakseen Inkeriä. Seuranneessa Narvan taistelussa 10 000 ruotsalaissotilaan armeija kykeni tykistönsä tukemana kukistamaan Narvaa piirittäneen 32 000 hengen venäläisarmeijan.
Kaarle XII kuvitteli Venäjän jo lyödyksi ja lähti jatkamaan Puolan ahdistamista, jättäen Baltian ja Suomen puolustamisen suomalaisjoukoille. Kaarle onnistui kukistamaan Puolan joukot ja saamaan August II:n luopumaan maan kruunusta, mutta sota sitoi Ruotsin joukot Puolaan vuoteen 1706 saakka. Tänä aikana Pietari kykeni kokoamaan venäläisjoukot uudelleen. Jo vuonna 1701 Novgorodin ja Pihkovan alueella oli 70 000 miehen vahvuinen venäläisarmeija, joka hyökkäsi Liivinmaalle ja pakotti sitä puolustaneen armeijan vetäytymään Pärnuun. Seuraavana vuonna venäläiset valtasivat Pähkinälinnan ja 1703 Nevajoen suulla sijainneen pienen Nevanlinnan. Valloitusten myötä Venäjällä oli jälleen yhteys Itämerelle.
Nevanlinnan valloituksesta tuli merkittävä askel maan historiassa. Pietari alkoi rakennuttaa alueelle Pietarin kaupunkia. Suuri Pohjan sota jatkui edelleen ja Pietari lähetti joukkoja Puolan avuksi. Kaarle XII sai itselleen liittolaisen Ukrainan Kasakkahetmanaatin hetmanista Ivan Mazepasta. Keväällä 1709 Kaarlen joukot piirittivät strategiselta merkitykseltään vähäistä Pultavan kaupunkia. Pietari lähetti oman armeijansa Pultavaan ja seuranneessa Pultavan taistelussa venäläiset olivat ylivoimaisia. Heillä oli 42 000 miehen vahvuinen armeija, kun taas kylmä edellistalvi oli kutistanut Ruotsin armeijan 30 000 sotilaasta 23 000:een. Pultavan taistelu muodostui suuren Pohjan sodan käännekohdaksi. Kaarle XII pelastautui Turkin alueelle, missä hän yritti koota liittoumaa Venäjää vastaan ja sai aikaan Venäjän ja Turkin välisen sodan.
Pietarin joukot miehittivät vuonna 1710 koko Baltian, mutta Turkkia vastaan syttynyt sota hidasti venäläisjoukkojen etenemistä pohjoisessa. Vuonna 1713 Pietarin laivasto pääsi etenemään Suomenlahdella ja miehitti Helsingin. Venäläiset kykenivät miesylivoimallaan etenemään ja suomalaisvastarinta murtui Napuen taistelun jälkeen vuonna 1714. Samana vuonna käydyssä Riilahden meritaistelussa Venäjän laivasto kukisti Ruotsin laivasto-osaston, minkä myötä Venäjällä oli tie myös Ahvenanmaalle ja Pohjanlahdelle, jolloin koko Suomi jäi Pietarin käsiin. Pietari yritti koota liittoumaa hyökätäkseen Ruotsiin, mutta Englanti ei suostunut tukemaan Pietarin aikeita. Ruotsi ja Venäjä aloittivat rauhanneuvottelut vuonna 1718, jossa Pietari vaati Baltiaa ja Karjalaa liitettäväksi omaan valtakuntaansa. Kaarle ei tähän suostunut. Rauhanneuvottelut keskeytyivät kun Kaarle XII menehtyi Norjan sotaretkellään vuonna 1718. Vuonna 1721 solmitussa Uudenkaupungin rauhassa Ruotsin oli pakko taipua Pietarin vaatimuksiin, ja se joutui luovuttamaan Venäjälle sen sata vuotta sitten menettämät Inkerin ja Laatokan Karjalan. Uusina alueina Venäjä sai Liivinmaan, Viron ja Viipurin seudut. Merkittävintä Venäjälle oli se, että sillä oli jälleen pääsy Itämerelle. Suuren Pohjan sodan voittojen myötä Pietari otti itselleen keisarin arvonimen ja Moskovan Venäjästä tuli Venäjän keisarikunta. Venäjä kohosi Ruotsin tilalle Pohjolan merkittävimmäksi mahdiksi, mutta se ei ollut pelkästään eurooppalainen suurvalta, sillä sen alue ulottui Itämereltä Tyynellemerelle ja Jäämereltä Kaspianmerelle.
Pietarin uudistukset
Yksi Pietarin kauaskantoisimmista teoista oli maan uuden pääkaupungin Pietarin rakennuttaminen. On esitetty, että mikäli Pietari olisi onnistunut valloittamaan Riian, joka oli jäätön kuusi kuukautta vuodessa, ei Pietaria olisi koskaan tarvinnut rakentaa. Urakka oli suunnaton ja töihin komennetun työväestön olosuhteet olivat epäinhimilliset ja taudit verottivat väestöä. Rakennustyöt maksoivat kymmenien tuhansien ihmisten hengen.
Pietari halusi tehdä Venäjästä eurooppalaisen suurvallan, ja tähän tavoitteeseen päästäkseen hän aloitti maan hallinnon uudistustoimet. Pajariduuma lakkautettiin ja koko pajari-nimitys lakkasi olemasta. Maahan muodostettiin 11-jäsenisiä kollegioita, jotka kukin hoitivat oman alansa asioita. Hallinnon kaikkia tasoja valvomaan perustettiin prokuraattorinvirasto. Myös aluehallintoa uudistettiin ja niiden perusyksiköiksi tuli 15 provinssia. Paikallishallintojen velvollisuuksiin kuului veronkanto ja järjestyksen ylläpito. thumb|right|[[Pietari Suuri|Pietari Suuren ratsastajapatsas, Vaskiratsastaja, Pietarin Senaatinaukiolla.]] Pietari ryhtyi kehittämään maan teollisuutta, erityisesti aseteollisuuden vaatima raudan- ja kuparintuotanto kasvoi, kuten myös tekstiiliteollisuus armeijan tarvitsemien varusteiden myötä. Metalliteollisuuden keskus muodostui Uralin alueelle. Pietarin hallituskauden loppuun mennessä Venäjästä oli tullut maailman suurin raudantuottaja. Teollisuuden kasvua seurasi kaupankäynnin vilkastuminen. Kauppareitteinä toimivat vesireitit ja kotimaiseksi kauppakeskukseksi muodostui monien vesireittien yhtymäkohdassa sijainnut Nižni Novgorod. Venäjän laajentuminen Itämeren rannalle edisti ulkomaan kauppaa. Vanha Arkangelin merireitti voitiin nyt korvata Itämeren satamilla, ja Pietarista muodostui tärkeä satamakaupunki. Pietari yhdistettiin sisämaan vesireitteihin Vyšni Volotšokin kanavalla, jonka rakennustyöt maksoivat kymmenien tuhansien työläisten hengen. Pietarin uudistukset ja sodankäynti vaativat runsaasti varoja, minkä vuoksi verotusastetta oli nostettava ja määrättävä uusia veroja. Tilanne rasitti etenkin talonpoikaisväestöä, joilta vaadittiin myös työsuorituksia valtion hyväksi.
Uudistukset ulottuivat myös kulttuurin alalle, ja Pietari vaati kaikilta miespuolisilta aatelisilta länsimaista koulutusta ja omaksumaan länsimaiset tavat. Tuloksena oli syventyvä kulttuuriero aateliston ja rahvaan välillä. Koulutusuudistuksilla tähdättiin ennen muuta kehittämään Venäjän teknillistä ja tieteellistä osaamista. Pietarin länsimaistamispyrkimyksistä näkyvin oli arkkitehtonisesti länsimaisen Pietarin kaupungin rakennuttaminen. Kulttuurin länsimaistaminen tapahtui kuitenkin pakolla, eikä se herättänyt laajaa kannatusta kansan keskuudessa.
Pietarin uudistuksille löytyi myös vastustajansa, ja selvimmin häntä vastustivat papisto ja aatelisto, joiden vaikutusvalta väheni. Nämä eivät kuitenkaan pystyneet nousemaan vakavaan avoimeen vastarintaan. Sen sijaan papiston ja pajareiden salainen liitto syntyi Pietarin pojan ja odotetun seuraajan Aleksein ympärille. Aleksei vastusti myös isänsä uudistuksia ja heidän välinsä ajautuivat kriisiin. Aleksei pakeni 1716 Itävaltaan Habsburgien ja Kaarle VI:n suojiin. Pietari antoi määräyksen siepata Aleksei takaisin Venäjälle. Aleksein palattua häntä syytettiin maanpetoksesta ja hänet tuomittiin kuolemaan. Hän ehti kuitenkin kuolla hämärissä olosuhteissa ennen tuomion täytäntöönpanoa, vuonna 1718. Järkyttävät tapahtumat olivat vain yksi esimerkki siitä, että Pietari ei kaihtanut keinoja edistääkseen toimeenpanemiensa uudistusten edistymistä.
Pietari Suuri kuoli vuonna 1725. Jälkeensä hän jätti Venäjän, joka oli paljon suurempi kuin ennen hänen valtaannousuaan. Se oli sotalaitokseltaan ja tekniikaltaan edistynyt ja noussut merkittäväksi eurooppalaiseksi suurvallaksi. Tämä kaikki oli tapahtunut monien ihmishenkien kustannuksella, joten hänen jälkipolville jättämänsä perintö on kiistanalainen. Väestötiede osoittaa hyvin hänen aiheuttamansa rasituksen Venäjän kansalle. Kun väestö oli suureksi osaksi toipunut 1600-luvun lopussa sekasorron ajasta, oli maan väkiluku vuonna 1678 noin 16 miljoonaa. Vuonna 1724 maan väkiluku oli laskenut 13 miljoonaan.
Keisarinnojen valtakausi
Pietari II ei ollut nimennyt perijäänsä ennen kuolemaansa, ja uuden hallitsijan nimittäminen jäi korkeimman neuvoston tehtäväksi. Uudeksi hallitsijaksi nimettiin Pietari Suuren veljentytär, Kuurinmaan herttuatar Anna Ivanovna, ohi Pietari Suuren tyttären Elisabetin. Neuvostossa katsottiin, että keski-ikäinen leskiherttuatar Anna olisi helpommin aateliston kontrolloitavissa kuin Elisabet. Annan valtaannousun ehdoksi asetettiin, että hän suostuisi aatelin suunnittelemiin vallan rajoituksiin, joihin kuului muun muassa se, että hän jättäisi päätökset sodasta ja veronperintäoikeudesta salaiselle korkealle neuvostolle. Anna hyväksyi ehdot, mutta valtaan päästyään hän tukeutui alempaan aateliin, vapautti itsensä rajoituksista, lakkautti neuvoston ja sen jäsenet vangittiin. Annaa tukeneelle alemmalle aatelistolle suotiin etuisuuksia, mutta valta alkoi siirtyä Annan kuurinmaalaisille suosikeille, joista merkittävin oli Ernst Johann von Biron. Biron oli Annan rakastaja, ja Annan päästyä valtaan Bironista tuli ylikamariherra, joka nimitti virkoihin saksalaisperäisiä uskottujaan. Ulkoasiain johtoon nimettiin Andrei Osterman ja sotakollegion päälliköksi Burkhard Christoph von Münnich. Annan toimesta Venäjän pääkaupunki siirrettiin takaisin Pietariin, kun hänen edeltäjänsä Pietari II oli siirtänyt sen lyhytaikaisesti Moskovaan.
Bironin nimittämät virkamiehet olivat epäpäteviä ja korruptoituneita, ja tyytymättömyys ulkomaisiin virkamiehiin levisi kansan keskuudessa. Tyytymättömyys levisi myös maan armeijan keskuuteen. Turvatakseen valtansa jatkumisen Biron sai Annan nimeämään seuraajakseen tämän alaikäisen sukulaispojan. Anna kuoli vuonna 1740, ja valtaan nostettiin vasta yksivuotias Iivana, sijaishallitsijaksi tuli Biron itse. Armeija ei hyväksynyt järjestelyä, ja sotakollegion päällikön Münnichin johdolla kaartin upseerit vangitsivat Bironin ja asettivat lapsikeisarin sijaishallitsijaksi tämän äidin Anna Leopoldovnan. Todellinen valta liukui kuitenkin pian Münnichin johtamille saksalaisille uskotuille. Saksalaisvetoinen sijaishallituskausi jäi vain vuoden mittaiseksi. Suuriruhtinatar Elisabet, joka oli syrjäytetty 1730, oli kaartinrykmenttien suosiossa ja onnistui heidän tuellaan kaappaamaan vallan. Iivana VI perheineen vangittiin ja Münnich ja Östermann karkotettiin Siperiaan.
Vuonna 1741 valtaan noussut Elisabet oli Pietari Suuren viimeinen elossa ollut lapsi. Hallitsijana hän ei ollut kiinnostunut valtion asioista, vaan käytännön toimista vastasivat hänen uskottunsa. Ulkopolitiikka oli Aleksei Bestužev-Rjuminin vastuulla ja sisäisistä asioista huolehtivat aatelisveljekset Ivan Šuvalov ja Pjotr Šuvalov. He olivat kuitenkin venäläisiä, mikä takasi kansan suosion. Elisabetin aikakaudella käytiin Iso-Britannian ja Ranskan välinen seitsenvuotinen sota, jossa Venäjä tuki Ranskan liittolaista Itävaltaa. Ruotsia vastaan taas alkoi Elisabetin valtaannousun jälkeen hattujen sota. Ruotsi aloitti sodan yrittäen vallata takaisin itselleen Uudenkaupungin rauhassa menettämänsä alueet. Ruotsi oli kuitenkin huonosti valmistautunut sotaan ja Venäjä miehitti koko Suomen vuonna 1742. Seuraavana vuonna solmitussa Turun rauhassa Ruotsin ja Venäjän raja siirtyi länteen Kymijoelle.
Elisabet oli lapseton, mutta hän halusi turvata Pietari Suuren sukulinjan jatkumisen maan hallitsijana. Ainoa jälkeläinen, joka täytti tämän kriteerin, oli Elisabetin sisaren Annan ja hänen miehensä Holstein-Gottorpin herttua Kaarle Fredrikin poika Karl Peter Ulrich. Poika oli jäänyt orvoksi, ja hänet kutsuttiin 14-vuotiaana Pietariin Venäjän hovin suojiin, missä hänestä yritettiin kasvattaa seuraavaa hallitsijaa. Hän kuitenkin halveksi avoimesti Venäjää ja sen armeijaa. Hän oli kiinnostunut vain sotilasasioista ja oli enemmän kiinnostunut preussilaisesta sotilasjärjestelmästä. Elisabet kuoli vuonna 1761 ja Karl Peter Ulrich julistettiin hallitsijaksi nimellä Pietari III.
Katariina Suuren valtaannousu
Vaikka Pietari III oli Pietari Suuren pojanpoika, oli hän epäsuosittu hallitsija. Hänen isänsä oli Holstein-Gottorpin herttua, joten hän oli kasvanut saksalaisessa ympäristössä. Seitsenvuotisessa sodassa Venäjä oli joutunut Preussin vastustajaksi, missä sodassa Preussi oli Venäjää vastaan kärsimiensä tappioiden vuoksi perikadon partaalla. Pietari III lopetti sodan Preussia ja sen hallitsijaa Fredrik II:ta vastaan luopuen samalla kaikista valloituksista. Venäjän asevoimille tätä oli vaikea sulattaa. Armeijan tyytymättömyys vain lisääntyi, kun Pietari III nimitti johtaviin sotilasvirkoihin saksalaisia. Pietari III:n vastaisen opposition johtohahmoiksi nousivat kaartin upseerit Aleksei ja Grigori Orlov.
thumb|right|[[Katariina Suuri]] Keisarinna Elisabet oli valinnut Pietari III:n puolisoksi Anhalt-Zerbstin ruhtinaan tyttären, joka nimettiin ortodoksiksi käännyttyään venäläisittäin Katariinaksi. Heidän avioliittonsa ei ollut onnistunut ja Pietari III suosi enemmän rakastajatartaan. Rakkaussuhteen Katariina loi miehensä sijaan kaartinupseeri Grigori Orloviin. Orlovin veljekset lupasivat Katariinalle kaartin tuen, mikäli hän suostuisi syrjäyttämään miehensä vallasta. Katariinakaan ei ollut taustaltaan venäläinen, mutta toisin kuin miehensä, hän oli kiinnostunut maan asioista ja omaksunut venäjän kielen, siinä missä Pietari III puhui vain saksaa.
Pakkalankulma
thumb|Näkymä Pakkalankulmaan. Pakkalankulma on Pirkkalan 16. kunnanosa. Se sijaitsee Partolan kauppakeskittymän, Toivion ja Nuolialan muodostaman kolmion välisellä alueella. Pakkalankulmalla asuu noin 500 ihmistä, joista suurin osa Mustimäen alueella.
Venäjän keisarikunnan historia
Katariina Suuren valtaannousu
Kaartin upseerit vangitsivat kesällä 1762 Pietari III:n hänen ollessaan maatilallaan Inkerinmaalla. Pietari pakotettiin luopumaan kruunusta, ja hänet suljettiin arestiin taloonsa Ropsunhoviin. Samalla Katariina julistettiin uudeksi hallitsijaksi. Viikkoa myöhemmin Pietari III kuoli epämääräisissä olosuhteissa, virallisen selityksen mukaan peräpukamakoliikkiin, mutta sitä vain harva uskoi. Sekä Venäjällä että ulkomailla uskottiin Katariinan murhauttaneen miehensä.
Saukkola
300px|thumb|Saukkolan taajaman keskusta, Helsingin suuntaan. 250px|pienoiskuva|[[K-Market Saukkolassa]] Saukkola on Lohjan 105. kaupunginosa. Taajama on entisen Nummi-Pusulan kunnan merkittävin taajama palveluiden ja väkiluvun kannalta. Se sijaitsee Turuntien eli seututien 110 varrella ja Nummen ja Pusulan kaupunginosien lähellä. Taajamassa oli vuoden 2018 lopussa 977 asukasta, kun vuoden 2011 lopussa taajamassa oli 1 038 asukasta.
Pakkalankulma
Historia
Vuonna 1912 jo muutamia kymmeniä vuosia toimineen Partolan höyrysahan omistuspohja muutettiin osakepohjaiseksi, ja nimi vaihdettiin Pyhäjärven Sahaksi. Pian tuotanto kasvoi kaksinkertaiseksi ja työntekijämäärä nousi suurimmillaan liki kahteensataan henkilöön. Muutamia vuosia myöhemmin viereen nousi Partolan Kenkätehdas, joka työllisti huippuvuosinaan yli kaksisataa henkilöä. Näistä tekijöistä johtuen Pakkalankulman alueen asutus alkoi muodostua 1920-luvulla mahdollisimman lähelle Pereen teollisuuskeskittymää, lähinnä Pakkalantien ja Elinantien varsille. Seuraavien vuosikymmenten aikana alueen kasvaminen oli erittäin hidasta - ennen 1991 aloitettua laajennusta Pakkalankulmalla oli vain 30 omakotitaloa.
Venäjän keisarikunnan historia
Valistus Venäjällä
Heti valtaan päästyään Katariina peruutti Pietari III:n tekemät päätökset, joita maan armeija oli vastustanut. Preussilaiset upseerit erotettiin ja korvattiin venäläisillä. Tukijansa hän palkitsi avokätisesti lahjoittamalla näille maata, rahaa ja maaorjia. Katariina palautti kirkolle sen omaisuuden, jonka Pietari oli takavarikoinut valtiolle, mikä takasi hänelle papiston tuen. Mahdollinen uhkaaja Katariinan vallalle oli Pähkinälinnassa vankeudessa elänyt Iivana VI, mutta Katariina murhautti hänet. Myös poikansa, jonka piti olla Pietarin jälkeen laillinen hallitsija, hän piti pois hallintotoimista.
Saukkola
VPK:n paloasema muutti Saukkolaan vuonna 1997.
Venäjän keisarikunnan historia
Valistus Venäjällä
Toisin kuin edeltäjänsä, Katariina ei turvautunut sijaishallitsijoihin, vaan piti ohjat tiukasti käsissään. Hän teki maan hallintoon vuonna 1763 uudistuksia, joissa maan senaatti jaettiin kuuteen departementtiin. Näistä tärkein oli 1. departementti, joka käsitteli yleisiä hallintoasioita yliprokuraattorin johtamana. Muut departementit hoitivat omien erikoisalojensa tehtäviä. Departementtien päälliköt olivat henkilökohtaisesti vastuussa keisarinnalle.
Pakkalankulma
Onnettomuuksia
Lentokentän sijainti lähellä Pakkalankulman aluetta oli tuottanut vuosikymmenten saatossa ongelmia. 1960-luvulla pienkoneen lentäjä joutui tekemään pakkolaskun Pakkalantien varressa sijaitsevalle pellolle. Vuonna 2003 samalla pellolla järjestettiin mittava harjoitus, jossa demonstoroitiin onnettomuuteen joutuneen lentokoneen tulipaloa. Harjoitukseen osallistui kymmeniä vapaaehtoistyöntekijöitä sekä runsaasti pelastushenkilökuntaa ja -kalustoa. Talvisodan aikana Pakkalankulmaa pommitettiin ajoittain ankarasti, mutta henkilövahingoilta vältyttiin.
Saukkola
Saukkolassa on teollisuusalue asutuksen keskellä, huoltoasema ja pari kauppaa. Siellä on kirjasto, postipalvelut, yksi marketti, apteekki, kaksi rautakauppaa, kampaamo, kuntosali, jossa on ohjattua liikuntaa ja hammaslääkäri. Sekalaista tavaraa myyvä Saupart lopettelee toimintaansa. Saukkolassa sijaitsi myös Valion meijerimuseo Nummen osuusmeijerin vanhassa jugendrakennuksessa. Rakennus on nykyisin yksityisomistuksessa. Saukkolaan avattiin uusi Sale-myymälä vuoden 2022 vappuaattona. pienoiskuva|Nummen osuusmeijerin rakennus. Saukkola oli yksi entisen Nummi-Pusulan kunnan kylistä, kunnes se liitettiin vuoden 2013 kuntaliitoksessa Lohjaan.
Venäjän keisarikunnan historia
Valistus Venäjällä
Katariina ihaili eurooppalaisia valistusfilosofeja ja hän halusi näiden aatteiden vaikuttavan myös Venäjän yhteiskuntaan. Preussissa ja Itävallassa oltiin uudistamassa lakeja valistusfilosofien aatteiden mukaan, ja Katariina piti tätä välttämättömänä myös Venäjällä. Hän laati ehdotuksen uusista laeista, joita käsittelemään hän halusi kaikki alamaisensa. Tämä tarkoitti käytännössä sitä, että kansa saattoi valita omat edustajansa lakeja laativaan suureen valiokuntaan. Teko oli Venäjällä ennennäkemätön, mutta vaalit sujuivat laimeasti. Valiokuntaan saivat edustajansa keskushallinto 28 paikalla, aateli 165, kaupunkilaiset 207 ja itsenäiset talonpojat noin 100. Maaorjat jäivät ilman edustusta. Valiokunta osoittautui liian suureksi ja hajanaiseksi, jotta se olisi voinut toimia järjestyneesti ja määrätietoisesti. Edustajat eivät olleet valmiita ottamaan itse vastuuta, vaan he turvautuivat keisarinnaan. Katariina kyllästyi lopulta valiokunnan saamattomuuteen ja hajotti sen 1768. Yrityksen epäonnistuminen osoitti Katariinalle, ettei Venäjä ollut vielä valmis demokratiaan.
Pakkalankulma
Kauppatoiminta
Tiettävästi Pakkalankulman ainoa kauppa ennen markettien tuloa oli Evald Parkkisen vuonna 1935 perustama kauppa Pakkalantien alkupäässä. Parkkinen lopetti kaupan 1939. Alueen laajentumisen alettua 1990-luvun alussa Kaartotien varteen perustettiin Partolan Kukkatalo. Saksalainen halpakauppaketju Lidl aloitti kauppatoiminnan samalla kadulla 2000-luvulla. Pakkalankulman asukkaat ovat järjestäneet satunnaisesti myyjäisiä.
Venäjän keisarikunnan historia
Valistus Venäjällä
Merkittävin suuren valiokunnan aloitteista oli paikallishallinnon uudistaminen, jossa maa jaettiin 51 kuvernementtiin, jotka jaettiin 20 000 – 30 000 asukasta käsittäviin piirikuntiin. Piirikunnan hallinnollisena johtajana toimi seudun aatelin valitsema poliisipäällikkö. Tällä pyrittiin kehittämään myös alueellista itsehallintoa. Uuden paikallisen hallinnon avulla keisarinna sai alaisensa osallistumaan valtakunnan hallintoon. Säädyt valitsivat vaaleilla edustajansa virkoihin, mutta koska maakunnissa ei ollut hallintotyöhön päteviä henkilöitä, uudistukset lähtivät liikkeelle tahmeasti. Hallintouudistuksen vaatimista virkamiehistä suurin osa tuli aateliston joukosta, jotka usein olivat epäpäteviä työhönsä.
Sosiaaliset olot ja Pugatšovin kapina
Aatelisista ei muodostunut Venäjällä varteenotettavaa hallitsijan vallan rajoittajaa. Aatelisto oli jakaantunut alueellisesti epätasaisesti. Pietarin ja Moskovan seuduilla, Baltiassa ja Länsi-Venäjällä aatelistoa oli runsaammin, kun taas pohjoisessa aatelisia oli vähän ja Siperiassa ei juuri lainkaan. Aateliston varallisuus jakaantui myös epätasaisesti. Omaisuutta mitattiin etenkin maaorjien määrällä. Varakkaimmilla aatelisilla oli sadasta tuhanteen maaorjaa.
Pakkalankulma
Kauppatoiminta
Pakkalantien varrella toimi ennen sota-aikaa ainoa alueen teollisuusrakennus, paperipussitehdas.
Venäjän keisarikunnan historia
Sosiaaliset olot ja Pugatšovin kapina
1700-luvulla Venäjän 18 miljoonasta asukkaasta noin 96 prosenttia oli talonpoikia. Heidän suurin rasitteensa olivat sosiaaliset olot, jotka heikentyivät jatkuvasti sitä mukaa, kuin aateliston olot paranivat. Maaorjuus oli merkittävintä siellä, missä aatelisia oli paljon. Ainoastaan pohjoiset ja Uralin takaiset seudut olivat vapaiden talonpoikien asuttamia. Maaorjia saatettiin ostaa ja vaihtaa, kuten karjaa.
Maaorjat eivät tietenkään hyväksyneet elinolojensa jatkuvaa huonontumista. 1750-luvulta lähtien eri puolilla maata puhkesi talonpoikaiskapinoita, mutta paikalliset kapinat tukahdutettiin nopeasti. Vakavimmaksi kapinaksi kehittyi vuonna 1773 donilaisen kasakan Jemeljan Pugatšovin johtama kapinaliike. Kapinan ajankohta oli edullinen, sillä suuri osa Venäjän armeijasta oli kiinni sodassa Turkkia vastaan. Kapinan ydinjoukon muodostivat Jaikin varrella asuneet kasakat ja talonpojat. Kapinallisten määrä kasvoi nopeasti ja he saivat pian valtaansa kaikki Volgan alajuoksun seudut Kazaniin asti. Kapina huipentui vuonna 1774, kun Pugatšov yritti 20 000 miehen vahvuisen armeijansa kanssa vallata Kazanin. Kaupungin avuksi tulleet Venäjän hallinnon joukot löivät kapinalliset, mutta kapina jatkui. Pugatšovin vangitsemisesta luvattiin suuri palkkio, ja muutamien kärsittyjen tappioiden jälkeen hänen omat apulaisensa vangitsivat hänet ja luovuttivat hallinnon edustajille. Pugatšov vietiin Moskovaan, missä hänet teloitettiin. Kapina kukistettiin, mutta sen jälkeenkään Katariina Suuri ei tehnyt uudistuksia maaorjien tilanteen parantamiseksi ehkäistäkseen vastaavan toistumisen. Maan johdossa ei ymmärretty kapinan olleen seurausta hirvittävistä sosiaalisista oloista.
Pakkalankulma
Urheilukentät ja leikkipuistot
Talvisin jäädytettävä Mustimäen pienpallokenttä on Pakkalankulman ainoa urheilupaikka. Kesäisin alueella voi pelata jalkapalloa. Pakkalankulmalla on kaksi leikkipuistoa, molemmat 1991 valmistuneen Mustimäen alueella.
Venäjän keisarikunnan historia
Keisarikunnan laajentuminen
Kapina ei juuri vaikuttanut siihen, että Katariinan valtakausi jäi historiaan vallan vakauttamisen ja myös valtakunnan laajenemisen vuoksi. Kun Venäjä oli vakiinnuttanut asemansa Itämeren rannikolla, sen laajentumispyrkimykset suuntautuivat Puolan ja Turkin suuntaan. Puola ajautui perimyssotaan vuonna 1733 kuningas August II:n kuoltua. Venäjä sai liittolaistensa Itävallan ja Saksin tuella nostettua Puolan kuninkaaksi oman suosikkinsa August III:n. Hänen kautensa merkitsi Puolalle ulkopoliittista heikkoutta ja seitsenvuotisen sodan aikana muut pystyivät käyttämään Puolan aluetta hyväkseen. August III:n kuoltua Venäjä pystyi jälleen vaikuttamaan hallitsijan valintaan, ja uudeksi kuninkaaksi valittiin keisarinna Katariina II:n entinen rakastaja ja Puolan Pietarin lähettiläs Stanislaus Poniatowski. Hänen oletettiin olevan Venäjän ohjailtavissa, mutta hän ryhtyi kuitenkin toteuttamaan maan hallintoa vahvistavia uudistuksia. Venäjä ei voinut hyväksyä tällaisia Puolaa vahvistavia pyrkimyksiä ja alkoi tukea Stanislauksen oppositiovoimia. Puolassa ei siedetty toistuvia oikeuksien polkemista ja maan ylhäisö perusti Ranskan ja Itävallan tuella Barin konfederaation 1768, jonka tavoite oli vastustaa venäläisvaltaa Puolassa. Liittouma muodosti 6 000 miehen vahvuisen armeijan. Samanaikaisesti oli alkanut Venäjän ja Turkin välinen sota, minkä ansiosta liittokunta onnistui saamaan laajoja alueita hallintaansa. Tämä vei Puolan kuitenkin vain sisällisiin levottomuuksiin, kun Puolan Ukrainan kasakat eivät hyväksyneet liittokunnan katolista kirkkoa suosivaa linjaa. Tällöin Preussi ja Itävalta ryhtyivät rauhoittamaan niihin rajoittuvia Puolan alueita, ja myös Venäjän Turkin sodasta vapautunut joukko-osasto löi puolalaiset. Tuloksena oli Puolan ensimmäinen jako vuonna 1772, kun Preussi, Itävalta ja Venäjä erottivat itselleen palan Puolaa. Venäjään liitettiin kaikki Väinäjoen ja Dneprin itäpuoliset valkovenäläisalueet.
Pakkalankulma
Vuoden 1991 laajennus
Pirkkalan kasvun alettua 90-luvun alkupuolella myös Pakkalankulmalla aloitettiin mittavat asuinalueen rakennustyöt. Ennestään alueella sijainneiden omakotitalojen lisäksi Nuolialantien varteen valmistui kolme kerrostaloa. Pakkalantien varteen rakennettiin useita rivi- ja paritaloja. Laajentuminen ei jäänyt kuitenkaan tähän, sillä erityisesti Mustimäen alueelle on noussut vuosittain taisesti uusia omakotitaloja. Myös Partolan Kukkatalon viereen on suunniteltu mittavaa kerrostalojen rakennushanketta.
Venäjän keisarikunnan historia
Keisarikunnan laajentuminen
Rauhansopimus vahvisti myös Krimin kaanikunnan aseman. Sen mukaan alueesta tuli Turkista riippumaton, ja sen oli määrä tulla Venäjän suojelukseen. Asema oli lyhytaikainen, sillä alueen kristityt halusivat vapautua islamilaisesta sorrosta, mutta kaani Şahin Giray ei suostunut vaatimuksiin. Tämän Venäjä tulkitsi kapinoinniksi ja miehitti maan vuonna 1783 ja kaanikunta liitettiin Venäjään. Turkki ei tätä hyväksynyt ja vaati Venäjää vetämään joukkonsa Krimiltä. Kun Venäjä ei tähän suostunut, maiden välillä alkoi jälleen sota vuonna 1787. Turkilla ei kuitenkaan ollut mahdollisuuksia tässäkään sodassa Venäjän modernimmalle armeijalle ja Jassyn rauhassa vuonna 1792 Venäjän valta Krimin niemimaalla vahvistettiin.
Kun Venäjä joutui sotaan Turkkia vastaan ja myös Ruotsia vastaan 1788, tilanne huomioitiin Puolassa, joka yritti käyttää tilaisuutta hyväkseen irtaantuakseen venäläisten ylivallasta ja maassa laadittiin uusi perustuslaki. Puola teki Preussin kanssa sotilasliiton suojautuakseen Itävaltaa ja Venäjää vastaan, mutta Venäjä vapautui nopeasti kahden rintaman sodasta, ja kun Preussi ja Itävalta ajautuivat sotaan Ranskaa vastaan, saattoi Venäjä kasvattaa vaikutusvaltaansa Puolassa edelleen. Venäjä ryhtyi voimatoimin palauttamaan tilannetta Puolassa ennalleen ja vuonna 1793 Puolan toisessa jaossa Venäjä ja Preussi laajensivat alueitaan Puolan kustannuksella. Venäjä sai suuren osan aiempaa Liettuan suuriruhtinaskuntaa. Puolassa jakoa ei hyväksytty, ja Tadeusz Kościuszkon johdolla puolalaiset nousivat kapinaan vuonna 1794, mutta venäläiset tukahduttivat kapinan ylivoimallaan. Tuloksena oli Puolan kolmas jako, jossa Preussi, Itävalta ja Venäjä jakoivat loput Puolan alueet, ja Puolan valtio lakkasi olemasta. Keisarinna Katariinan osuus Puolan jaossa oli häikäilemätön, mutta lopullisesti puolalaisia ei ollut alistettu.
Katariinan perintö
Katariina Suuri kuoli vuonna 1796. Hänen aikanaan Venäjän keisarikunta laajeni ja maan eliitti länsimaistui ja kulttuuri ja koulutus kehittyivät. Maassa alettiin julkaista kirjoja ja aikakauslehtiä, jotka lisäsivät yhteiskunnallista keskustelua ja kritiikkiä. Vuonna 1790 Katariina pelästyi liian äänekästä kritiikkiä itseään kohtaan ja kirjailija ja kriitikko Aleksandr Radištšev karkotettiin Siperiaan. Katariinan aikakaudella luotiin perusta Venäjän 1800-luvun imperiumille. Venäjästä tuli valta, joka pystyi kilpailemaan eurooppalaisten valtioiden kanssa sotilaallisesti, poliittisesti ja diplomaattisesti. Merkittävistä saavutuksista huolimatta Venäjän keisarikunta kärsi perustavanlaatuisista ongelmista. Maata hallitsi pieni eurooppalainen eliitti, joka oli vieraantunut tavallisten venäläisten elämästä, mikä herätti kysymyksiä maan kulttuurin ja identiteetin olemuksesta.
Ranskan suuri vallankumous tuli yllätyksenä Katariinalle, ja vastaavan tapahtuman estämiseksi Venäjällä sensuuria kiristettiin ja kaikkeen vapaamielisyyteen alettiin suhtautua kielteisesti. Venäjästä tuli aktiivinen vastustaja Länsi-Euroopassa kasvavalle liberalismille. Kasvaneen ulkopoliittisen valtansa ansiosta Venäjällä oli mahdollisuus entistä merkittävämpään asemaan Euroopan valtioiden keskuudessa, ja se vei Venäjän mukaan Napoleonin sotiin.
Napoleonin voiton vuodet
Katariina Suuren jälkeen hallitsijaksi nousi hänen poikansa Paavali I. Paavali liittyi Iso-Britannian ja Itävallan kanssa Ranskan vastaiseen toiseen liittokuntaan. Venäjä liittoutui myös vanhan vihollisensa Turkin kanssa ja sai oikeuden purjehtia vapaasti Turkin salmien läpi. Venäläisjoukot saavuttivat merkittäviä voittoja ranskalaisista Italiassa ja Sveitsissä. Venäläisjoukkojen vetäydyttyä Itävalta liitti Iso-Britannian tuella venäläisten jättämät alueet itseensä. Paavali katsoi Itävallan toimineen petollisesti ja katkaisi diplomaattisuhteet Itävaltaan. Myös suhteet Iso-Britanniaan alkoivat heiketä, sillä britit olivat miehittäneet Napoleonin Egyptin sotaretken aikana Joonianmeren saaria, jotka Venäjä oli aiemmin miehittänyt.
Napoleon hyödynsi Venäjän ja Iso-Britannian suhteiden heikentymisen ja lähestyi Paavalia, joka suostui Ranskan neuvottelutarjoukseen ja Napoleonin ehdottamaan Britannian vastaiseen liittoumaan. Uusi ulkopoliittinen suuntaus oli kuitenkin liikaa maan eliitille, joka ei hyväksynyt liittoa Ranskan kanssa. Lisäksi Venäjän taloutta vahingoitti suuresti Englannin kaupan keskeytyminen ja maan sotilasjohtajat myös katsoivat, että Venäjä ei kestäisi taistelua merellä ylivoimaista brittilaivastoa vastaan. Äkillinen suunnanmuutos sinetöi Paavalin kohtalon. Maaliskuussa 1801 ryhmä kaartinupseereita murhasi hänet. Uudeksi keisariksi nimettiin Paavalin poika Aleksanteri I. Aleksanteri rauhoitti välit Iso-Britannian kanssa heti valtaan noustuaan.
Ranskan vastaiset sotatoimet keskeytyivät Amiensin ja Lúnevillen rauhoihin, mutta tilanne pysyi levottomana Napoleonin jatkaessa liikehdintäänsä Saksassa ja Italiassa. Vuonna 1805 Venäjä, Iso-Britannia ja Itävalta solmivat Napoleonin vastaisen kolmannen liitokunnan. Liittoumaa tuki Turkki, joka salli venäläisten purjehtia Turkin salmien läpi. Liittokunta ei kuitenkaan mahtanut mitään Ranskan sotilaalliselle ylivoimalle. Austerlitzin taistelu joulukuussa 1805 ratkaisi tapahtumat Napoleonin eduksi. Raskaita menetyksiä kokenut Itävalta joutui taipumaan rauhaan Napoleonin kanssa. Ranskan lisättyä valtaansa Keski-Euroopassa, liittyivät nyt myös Ruotsi ja Preussi Ranskan vastaiseen neljänteen liittokuntaan. Ranska kuitenkin eteni voitosta voittoon ja Friedlandin taistelun jälkeen vuonna 1807 Venäjä jäi käytännössä yksin sotaan Ranskaa vastaan, sillä britit eivät kyenneet osallistumaan maataisteluihin. Napoleon taivutteli Turkin sotaan Venäjää vastaan ja kun Venäjä oli vuodesta 1804 alkaen ollut sodassa Persiaa vastaan, oli Ranskan tukena pitkä itäinen rintama. Kun Napoleon yllytti myös puolalaisia kapinoimaan Venäjää vastaan, Aleksanteri katsoi parhaaksi pyrkiä rauhaan. Ranskan ja Venäjän välillä solmittiin Tilsitin sopimus 1807. Sen mukaan Venäjästä tuli Ranskan liittolainen ja kaikkien eurooppalaisten tuli liittyä brittiläisvastaiseen mannermaansulkuun.
Ruotsin hallitsija Kustaa IV Aadolf ei suostunut liittoutumaan Napoleonin kanssa ja liittymään brittiläisvastaiseen rintamaan. Tilsitin sopimuksen mukaan Venäjän oli painostettava Ruotsi liittymään yhteiseen rintamaan, mikä käynnisti Suomen sodan vuonna 1808. Puolen vuoden taistelujen jälkeen Venäjä sai Suomen haltuunsa, mutta Ruotsi ei ollut halukas rauhanneuvotteluihin. Vasta kun venäläiset uhkasivat Ahvenanmaalta Tukholmaa ja Kustaa IV Aadolf oli vallankaappauksella syrjäytetty, oli Ruotsi valmis rauhanneuvotteluihin. Haminan rauhassa vuonna 1809 Ruotsin ja Venäjän välinen raja määritettiin Tornionjokeen ja Venäjän valloittamasta alueesta tehtiin Suomen suuriruhtinaskunta. Suomen liittämisellä Venäjään oli strategisesti suuri merkitys, sillä Venäjä sai helpommin puolustettavan rajan.