cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nicolai Meyer
Seuraura
Meyer on Frederikshavn IK:n kasvatti. Hän oli kaudella 2007–2008 seuran U17-junioreiden paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 21+15=36. Meyer debytoi White Hawksin miesten joukkueessa vain 16-vuotiaana kaudella 2009–2010, jolloin hänen tulokaskautensa AL-Bank Ligaenissa toi 35 runkosarjaottelussa tehot 10+9=19 ja 11 playoff-ottelussa tehot 1+1=2 sekä neljässä Tanskan Cupin ottelussa tehot 1+2=3. Meyer pelasi myös kolme ottelua seuran kakkosjoukkueessa sarjatasoa alempana Tanskan I-divisioonassa. Hän pelasi osan kaudestaan myös Frederikshavnin A-nuorissa. Meyer valittiin kauden päätteeksi Tanskan A-nuorten sarjan parhaaksi hyökkääjäksi.
Kaudeksi 2010–2011 Meyer siirtyi Ruotsiin Malmö Redhawksin J20-junioreihin. Hän oli 14 osumallaan joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä ja J20 SuperElitin eniten maaleja tehnyt ulkomaalaispelaaja. Kaudella 2011–2012 Meyer oli tehoilla 21+30=51 Redhawksin paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Niklas Svenssonin jälkeen. Hän voitti SuperElitin ulkomaalaispelaajien piste- ja maalipörssin sekä sijoittui koko sarjan pistepörssissä seitsemänneksi. Meyer pelasi kauden aikana myös kaksi ottelua Redhawksin miesten joukkueessa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa.
Meyer palasi kaudeksi 2012–2013 kotimaahansa ja kasvattajaseuraansa Frederikshavn White Hawksiin. Hän voitti kauden päätteeksi hopeaa. Kaudella 2013–2014 Meyer voitti tehoilla 19+23=42 joukkueensa sisäisen piste- ja maalipörssin. Hän sijoittui koko AL-Bank Ligaenin maalipörssissä yhdeksänneksi. Metal Cupissa (ent. Tanskan Cup) Meyer oli viidellä syöttöpisteellään White Hawksin paras pistemies ja syöttäjä. Pudotuspeleissä hän jakoi viidellä osumallaan joukkueen sisäisen maalipörssin voiton kolmen muun pelaajan kanssa. Meyer voitti kauden päätteeksi pronssia, kuten myös kauden 2014–2015 päätteeksi.
Kaudeksi 2015–2016 Meyer siirtyi Aalborg Piratesiin. Hän oli joukkueen paras pistemies, maalintekijä ja syöttäjä tehoilla 30+43=73, joilla Meyer sijoittui koko Metal Ligaenin (ent. AL-Bank Ligaen) pistepörssissä toiseksi edellään vain Odense Bulldogsin Dale Mitchell. Hänestä tuli Tanskan pääsarjatason kaikkien aikojen eniten syöttöpisteitä yhdessä kaudessa tehnyt tanskalaispelaaja, kun Meyer ohitti Ronny Larsenin (1994–1995), Michael Widenborgin (1994–1995) ja Kasper Degnin (2003–2004) hallussa olleen ennätyksen (42). Hänestä tuli myös eniten tehopisteitä 2000-luvulla yhdessä kaudessa tehnyt tanskalaispelaaja. Ennätys oli aiemmin Lars Mølgaardin (42 tehopistettä) hallussa kaudelta 2001–2002. Meyerin kanssa yhtä paljon (kaksi pelaajaa) tai enemmän tehopisteitä yhdessä kaudessa on tehnyt aiemmin vain kuusi pelaajaa. Hänet valittiin Metal Ligaenin syys- ja lokakuun 2015 kuukauden pelaajaksi.
Meyer palasi kaudeksi 2016–2017 Ruotsiin ja siirtyi yhdessä ketjukaverinsa Olle Lissin kanssa vuoden mittaisella sopimuksella Allsvenskanin nousijajoukkue Västerviks IK:hon. Kesken kauden, joulukuussa 2016 hän vaihtoi kuitenkin toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella toiseen Allsvenskan-joukkueeseen, Tingsryds AIF:ään, joka tarvitsi vahvistusta loukkaantuneiden avainpelaajien tilalle. Tammikuussa 2017 Meyerin sopimusta jatkettiin kauden loppuun. Kaudeksi 2017–2018 hän siirtyi jatkamaan Allsvenskan-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella sarjan nousijajoukkue IF Troja-Ljungbyyn. Meyer jakoi tehoilla 19+20=39 joukkueen sisäisen pistepörssin toisen sijan Jonathan Johnsonin kanssa edellään vain Tor Immo. Troja-Ljungby ajautui Kvalserien AS:ään, jonka piste- ja maalipörssin Meyer voitti tehoilla 9+7=16. Joukkueen kausi päättyi kuitenkin putoamiseen takaisin Hockeyettaniin.
Kaudeksi 2018–2019 Meyer siirtyi jatkamaan Allsvenskan-uraansa kaksivuotisella sopimuksella Södertälje SK:n riveihin. Hän voitti tehoilla 29+33=62 koko sarjan piste-, maali- ja syöttöpörssin. Meyer voitti myös joukkueensa sisäisen tehotilaston lukemalla +13. Hänet valittiin kauden päätteeksi Tanskan vuoden hyökkääjäksi.
Kauden 2021–2022 kynnyksellä, syyskuussa 2021 Meyer siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella monikansallisen Bet-at-home ICE Hockey Leaguen itävaltalaisjoukkue Vienna Capitalsiin.
Maajoukkueura
Meyer edusti Tanskaa MM-kilpailuissa vuosina 2017, 2019 ja 2021. Yhteensä hän on pelannut 44 A-maaottelua tehopistein 5+7=12. Meyer teki A-maajoukkuedebyyttinsä Euro Ice Hockey Challengessa 6. helmikuuta 2014 Ranskan Briançonissa Saksaa vastaan. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa hän teki Euro Hockey Challengessa 25. huhtikuuta 2018 Vojensissa Saksaa vastaan.
Meyer pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2012. Hän pelasi myös I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2011, jolloin Meyer voitti B-lohkon kultaa ja oli nostamassa Tanskaa seuraavaksi vuodeksi pääsarjatasolle. Hän voitti koko turnauksen piste- ja maalipörssin tehoilla 8+4=12. Meyer pelasi myös IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2013, jolloin hän voitti pronssia. Meyer edusti Tanskaa myös Junior Club World Cupissa vuonna 2012.
Meyer pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2010 ja 2011, joista ensimmäinen turnaus päättyi hopeaan ja jälkimmäinen kultaan sekä Tanskan sarjanousuun seuraavaksi vuodeksi pääsarjatasolle. Hän voitti koko vuoden 2011 turnauksen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 7+10=17.
Muuta
Meyerin tyttöystävä on Caroline Ehlers, jonka veli Nikolaj pelaa NHL-seura Winnipeg Jetsissa ja seuran ensimmäisen kierroksen varaus vuodelta 2014. Sisarusten isä on Tanskan A-maajoukkueen päävalmentaja Heinz Ehlers, joka on myös entinen maajoukkuehyökkääjä ja kaikkien aikojen ensimmäinen NHL:ään varattu (188. varaus vuonna 1984) tanskalaispelaaja.
How Deep Is the Ocean?
”'''How Deep Is the Ocean? (How High Is the Sky?)'''” on Irving Berlinin säveltämä ja sanoittama musiikkikappale vuodelta 1932.
Vuosi 1932 osoittautui kuitenkin menestyksekkääksi Berlinille. Hänen kappaleensa ”Say It Isn’t So” nousi listaykköseksi Rudy Valléen esittämänä. ”How Deep Is the Ocean?” -kappaleen nostivat listoille samana vuonna neljä eri artistia: Vallée, Paul Whiteman, Guy Lombardo ja Ethel Merman. Sittemmin kappaleesta on tullut suosittu jazzstandardi. Sen ovat levyttäneet Benny Goodman, Charlie Parker, Coleman Hawkins, Ben Webster, Billie Holiday ja lukuisat muut jazzartistit.
Bing Crosby lauloi kappaleen vuoden 1946 elokuvassa Sinitaivaan alla. Vuonna 1954 Frank Sinatra esitti sen elokuvassa Laukauksia öisellä stadionilla (engl. Meet Danny Wilson). Vuoden 2002 elokuvassa Vallaton rakkaus (engl. Unconditional Love) sen lauloi Dan Aykroyd.
Kappaleen nimi tarkoittaa suomeksi ”Kuinka syvä on valtameri? (Kuinka korkea on taivas?)”. Laulun sanat on esitetty sarjana kysymyksiä. Osa sanoituksesta, mukaan lukien laulun nimeksi tullut säe ”How Deep Is the Ocean?”, on lainattu Berlinin vuonna 1920 kirjoittamasta kappaleesta ”My Mammy”. Alkusanat ”How much do I love you” viittaavat Elizabeth Barrett Browningin 1800-luvulla kirjoittamaan sonettiin ”How do I love thee”.
Musiikillisesti 32 tahdin mittainen kappale käyttää ABAC- tai ABAB’-rakennetta. Se on alussa d-mollissa ja siirtyy myöhemmin rinnakkaissävellaji F-duuriin, tehden välissä neljän tahdin mittaisen vierailun a-molliin.
U-864
U-864 oli Saksan laivaston vuonna 1943 valmistunut tyypin IXD sukellusvene toisessa maailmansodassa. Aluksen upotti 9. helmikuuta 1945 Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusvene HMS Venturer. Hylky löydettiin maaliskuussa 2003 Norjan rannikolta Fedjen saaren läheltä noin 150 metrin syvyydestä. 60.76944°N, 4.62083°W
Viimeisellä matkallaan U-864 oli keskeinen osa operaatio Caesaria, jonka tarkoitus oli kuljettaa Saksasta Japaniin sotateknologian huipputuotteita. Se oli kuljettamassa Kielista Japaniin Messerschmitt Me 262 -suihkuhävittäjän piirustuksia, suihkumoottorin osia ja 65 tonnia metallista elohopeaa, joka uhkaa saastuttaa merta.
Valmistus
Alus tilattiin 5. kesäkuuta 1941 AG Weseriltä Bremenistä, missä köli laskettiin 15. lokakuuta 1942 telakkanumerolla 1070. Alus laskettiin vesille 12. elokuuta 1943 ja otettiin palvelukseen 9. joulukuuta 1943.
Palvelus
Aluksen miehistön koulutus alkoi 9. joulukuuta 1943 Stettinissä 4. laivueessa päällikkönään Ralf-Reimar Wolfram. Koulutuksen päätyttyä 31. lokakuuta 1944 se siirrettiin seuraavana päivänä operatiivisia tehtäviä varten Flensburgiin 33. laivueeseen.
Operaatio Caesar
Joulukuussa 1944 Kielin satamassa lastattiin satoja puulaatikoita U-864:ään. Kapteeni Ralf-Reimar Wolfram sai käskyn viedä lasti ja 73 hengen miehistö vihollisen linjojen läpi Malesian Penangiin. Tavoitteena oli auttaa Japania saamaan ilmaherruus Tyynellämerellä, jolloin Yhdysvallat joutuisi vähentämään joukkojaan Saksan-vastaisilta rintamilta. Sen vuoksi lasti oli huippusalainen ja tärkeä, eikä vieläkään tiedetä lastin tarkkaa koostumusta. U-864 lähti matkaan 5. joulukuuta 1944. Se pyrki kiertämään Britteinsaarten ympäri välttääkseen vihollisen uhkaa. Veneelle sattui kuitenkin 29. joulukuuta pieni haveri, kun köli osui pohjaan. Vaurio päätettiin tarkastaa Norjan Bergenissä sukellusvenebunkkeri Brunossa.
Venturer takaa-ajossa
thumb|left|HMS Venturer 1943 Britit sieppasivat radioviestit asiasta, ja sukellusvenebunkkeria vastaan iskettiin ilmapommituksella. Bunkkeri vahingoittui, mutta U-864 ei juuri saanut lisävaurioita. Telakan lähelle asettui 2. helmikuuta 1945 väijyksiin brittiläinen sukellusvene HMS Venturer, jonka päällikkönä oli James Launders. Tällöin saksalaisalus oli ollut telakalla kuukauden. Se lähti matkaan 6. helmikuuta brittialuksen havaitsematta. Launders kuitenkin päätteli sen olevan jo merellä, ja pyrki pääsemään sen jäljille kuuntelulaitteen eli hydrofonin avulla.
Saksalaisalus joutui taas teknisiin vaikeuksiin 8. helmikuuta klo 5.20, kun yksi sen moottoreista rikkoutui. Launders kuuli hydrofonilla ääntä, jossa moottori vuoroin käynnistyi ja vuoroin sammui. Kumpikin alus oli sukelluksissa ja liikkeellä, mutta ne nostivat periskooppinsa hyvin lähellä toisiaan. Launders toivoi, että vihollinen nousisi pintaan, jotta sen voisi torpedoida. Näin ei käynyt, eikä sukelluksissa olevaa alusta ollut koskaan torpedoitu. Launders laski vihollisen oletetun reitin ja päätti ampua kaikki 4 torpedoaan sen reitille.
Upotus
Saksalaisalus kuuli omalla hydrofonillaan torpedon äänen. Kapteeni Wolfram määräsi aluksensa kääntymään. Vesikuuntelu paljasti, että ensimmäinen torpedo meni ohi, mutta että kolme muuta oli tulossa kohti. Wolfram määräsi aluksensa sukeltamaan. Launders oli ennakoinut tämän ja suunnannut neljännen torpedon sen mukaan. Neljäs torpedo osui keskelle aluksen runkoa. Vene repeytyi kahtia, upposi ja vei koko miehistön syvyyksiin.
Saksan reaktio
Saksan laivasto yritti paikata tappion lähettämällä samantapaisen lastin Japaniin maaliskuussa 1945 sukellusvene U-234:llä, joka oli vielä matkalla Saksan antautuessa 8. toukokuuta 1945. Aluksen päällikkö sai käskyn antautua lähimmässä liittoutuneiden satamassa, joka oli Portsmouth Yhdysvalloissa. Aluksella olleet japanilaiset tekivät itsemurhan. Sukellusveneessä oli lastina ydinpommin valmistamiseen soveltuvaa uraanioksidia.
Nosto-operaatio
Ympäristön suojelemiseksi Norja ilmoitti 2009 nostavansa hylyn, jossa on 65–67 tonnia metallista elohopeaa pakattuna säiliöihin. Nestemäistä elohopeaa vuotaa mereen arviolta useita kiloja vuodessa ja uhkaa saastuttaa merta. Nosto-operaation suorittajaksi kaavailtiin hollantilaista Mammoet-yhtiötä, joka nosti 2000 sukellusvene Kurskin. Nostotöiden valmistelun yhteydessä aivan lähistöltä 250 metrin syvyydestä löytyi U-486, jonka kuninkaallisen laivaston sukellusvene torpedoi huhtikuussa 1945 pian Bergenistä lähdön jälkeen. Kun nostohanke ei edennyt toteutukseen, Norjan hallitus päätti 2018 rannikkovartioston suosituksen mukaisesti aloittaa valmistelut sukellusveneen ja sen elohopealastin hautaamiseksi merenpohjaan sora- ja hiekkapeitteen alle. Sorahaudan on tarkoitus valmistua vuonna 2020. Luonnonsuojelijat epäilevät ratkaisun turvallisuutta.
Keuhkovaltimorunko
Keuhkovaltimorunko on pienen verenkierron pääsuoni. Se lähtee sydämen oikeasta kammiosta ja jakaantuu pian sen jälkeen oikeaan ja vasempaan keuhkovaltimoon, jotka sitten menevät kumpikin omaan keuhkoonsa.
Ottawat
Ottawat olivat Kanadasta lähtöisin ollut intiaanikansa, joka kuului algonkinien kielikuntaan. Heidän alkuperäiset maansa olivat Ontariossa ja läntisessä Quebecissä. Ottawat liikkuivat tuohikanootein jo paljon ennen eurooppalaisten saapumista ja kävivät kauppaa Isoillajärvillä sekä Hudsoninlahdella. Ottawia on arveltu olleen 1600-luvulla noin 8 000 henkeä. He jakaantuivat neljään heimoon: kiskagon, sinago, nassauakueton ja Sable, joiden poliittiset yhteydet olivat erittäin löyhiä.
Ottawien vihollisia olivat irokeesit, foxit ja saukit. Huronien kanssa he kävivät paljon kauppaa, vuodesta 1615 eteenpäin myös ranskalaisten kanssa. Ottawien kauppamiehet kuljettivat vesiteitse paljon turkiksia, tupakkaa ja tärkeitä elintarvikkeita ranskalaisille saaden vastineeksi eurooppalaisen teollisuuden erilaisia tuotteita, jotka heidän kauttaan kulkeutuivat monille muille heimoille. Ottawien rooli 1600-luvulla ja vielä seuraavan vuosisadan alkupuolella oli merkittävä juuri heidän Uuteen-Ranskaan luomiensa kauppasuhteiden vuoksi. Yhdysvaltain historiassa heidän merkityksensä jäi pieneksi. Ottawa-johtajana mainetta hankkinut Pontiac aiheutti järjestämällään kapinalla englantilaisille raskaat tappiot vuosina 1763–1764.
Varhainen historia
Ottawat saapuivat Huronjärven itäpuolisille alueille joskus 1400-luvulla. Vanhan perimätiedon mukaan He tulivat yhdessä ojibwojen ja potawatomien mukana. Ottawien kieli oli hyvin lähellä edellä mainittujen murteita. Ojibwojen ja potawatomien jatkaessa matkaansa länttä kohti ottawat jäivät Huronjärven saarille ja valitsivat varsinaiseksi pääpaikakseen Manitoulinsaaren, johon kuului myös satoja pienempiä saaria. Myöhemmin saariketju tunnettiin myös nimellä "Ottawien saari", ja siellä kirjoitettiin kaksi rauhansopimusta 1800-luvulla.
Irokeesien ja dakotojen puristuksessa
thumb|Jean Nicoletin saapuminen winnebagojen kyliin avasi [[Wisconsinin ja Michiganin alueet Uuden-Ranskan kauppasuhteille.]] Vuonna 1634 ranskalaiset lähettivät jesuiitta Jean Nicolletin vihamielisten winnebagojen kyliin viemään rauhansanomaa. Ensimmäistä kertaa valkoisen miehen nähneet intiaanit kohtelivat vierastaan hyvin, ja Nicollet onnistui avaamaan ylemmän Michiganin alueet ranskalaiselle turkiskaupalle. Osa ottawista jätti Manitoulin saaret ja siirtyi Michiganjärven alueille laajentamaan monihaaraista kauppaverkostoaan. Seuraavan vuosikymmenen lopulla suurin osa Manitouliin jääneistä ottawista seurasi perässä. New Yorkin osavaltion alueelta kohdistetut irokeesien liittokunnan tuhoisat iskut aiheuttivat laajamittaiset pakotoimet Isojenjärvien tuntumassa. Ottawat ehtivät jättää kylänsä, kun taas huronit ja monet muut eivät. Ottawat tulivat Yläjärven eteläisille rannoille vuoden 1650 aikana.
Wisconsiniin liikkuvat majavasotien pakolaiset, jotka kutsuivat itseään wyandoteiksi yhdistyivät ottawiin. Luoteisilla Wisconsinin metsämailla he joutuivat dakotojen mdewakanton-heimon maille. Ojibwojen, miamien, foxien ja muiden alueen heimojen kanssa sotivat dakotat eivät halunneet uusia vihollisia. Vuonna 1669 he lätettivät rauhanlähettiläät neuvottelemaan ottawien ja wyandotien kanssa. Ottawat surmasivat ja söivät neuvottelijat. Kostoksi dakotat sieppasivat erään ottawien päälliköistä, ja polttivat tämän kidutuspaalussa. Alueelle lähetysaseman Chequamegonin perustanut lähetyssaarnaaja Jacques Marquette puuttui asiaan ja kehotti ottawia lähtemään alueelta ennen dakotojen hyökkäystä. Ottawat ja wyandotit siirtyivät kohti kaakkoa, ja asettuivat Michiganiin uuden lähetysaseman St. Ignacen läheisyyteen. Seuraavana vuonna irokeesien liittokunnan senecat polttivat St. Ignacen ja niiden lähellä sijainneet ottawien kylät.
1680-luvulla irokeesien uhka väistyi näiden koettua raskaita tappioita Uuden-Ranskalle. Dakotojen käydessä omia sotiaan ottawat uskaltautuivat liikkumaan laajemmilla alueilla. Osa heistä asettui Eriejärven yläpuolelle, jossa sijaitsee nykyinen Detroit. Jotkut ottawista siirtyivät Kanadaan, jossa jatkoivat kauppiaina. Ottawien määrä ei vähentynyt merkittävästi, sillä kulkutaudit ja suuret sodat olivat ohittaneet heidät.
Uuden-Ranskan liittolaisina
Ranskalainen Antoine de la Motte Cadillac oli vuonna 1701 perustanut Detroitin, joka tuolloin tunnettiin nimellä Fort Ponchantrain. Alkuaan kauppa-asemana tunnettu linnake sai nopeasti ympärilleen intiaaniasutusta, kun Cadillac pyysi ottawia ja wyandoteja majoittumaan kylineen lähiympäristöön. Kaupankäynti sujui saumattomasti, mutta Detroitin alue alkoi täyttyä nopeasti Cadillacin lähettäessä kutsun myös osageille, potawatomeille, illinoisille ja miameille. Pian yli 6 000 intiaania asui Detroitin lähiympäristössä ja kävi kauppaa. Metsästysmaiden vähyys johti keskinäisiin välien selvittelyihin. Tilanne muuttui vielä ongelmallisemmaksi, kun Cadillac kutsui sotaisina tunnetut foxit käymään turkiskauppaa Fort Ponchantrainin ranskalaisten kanssa. Foxit vastasivat kutsuun myöntävästi, ja toivat mukanaan mascoutenit ja kickapoot, jotka molemmat olivat heidän liittolaisiaan.
Yli tuhannen foxin ilmaantuminen kauppapaikoille sai aiemmin tulleet heimot varuilleen. Ottawat vaativat Cadillacia häätämään uudet tulokkaat pois. Foxit, jotka joskus olivat asuneet Detroitin seuduilla, olivat tyrmistyneitä nähdessään muiden kansojen tallanneen alleen heidän vanhan kotimaansa. Cadillac salli foxien jäädä alueelle ja sai tällä päätöksellään aikaan lisääntyvää levottomuutta Detroitin ympäristössä. Foxit pihistelivät ranskalaisten karjaa ja pitivät itseään alueen uusina isäntinä. He kohtelivat wyandoteja ja muita naapureitaan huonosti ja kerskailivat avaavansa kauppasuhteet Uuteen-Englantiin. Foxien käytöksestä lähetettiin valituksia Montrealiin.
Kun Cadillac matkusti Quebeciin talvella 1711-1712, alkoivat erimielisyydet purkautua foxien ja heidän vihollistensa välillä. Fort Ponchantrainissa talvehtinut ottawien sotapäällikkö Saguima sai kuulla foxien ja mascoutenien haukkuneen häntä pelkuriksi. Saguima keräsi taakseen omien sotureidensa lisäksi joukon potawatomeita ja järjesti hyökkäyksen mascoutenien metsästysleiriin eteläisessä Michiganissa. Mascoutenit pakenivat foxien turviin ja kertoivat näille hyökkäyksestä, jonka yhteydessä oli surmattu yli sata miestä, naista ja lasta.
Vaikka ensimmäinen fox-sota loppui vuonna 1716, jäivät viha ja epäluulo kytemään kummallekin puolelle. Foxit eivät antaneet anteeksi sen enempää ranskalaisille kuin heidän liittolaisilleenkaan. Toinen sota leimahti liekkeihin vuonna 1728. Mascoutenit irtautuivat liitostaan foxien kanssa ja siirtyivät Uuden-Ranskan joukkoihin, jossa myös ottawat liittolaisineen jatkoivat hyökkäyksiään foxeja vastaan. Taistelut raivosivat aina vuoteen 1737, jolloin ottawat halusivat lopettaa sotatilan. Lähes sukupuuttoon surmatut foxit myöntyivät rauhaan. Tämän jälkeen tuli ottawista Detroitin ympäristössä hallitsevin heimo. Lojaaleina Ranskalle he tekivät hyökkäyksiä brittiläismielisten chickasawien kyliin etelässä.
Englannin ja Ranskan seitsenvuotinen sota
Vuonna 1755 ottawien päälliköksi valittu Pontiac perusti intiaaniliiton, johon kuuluivat oman kansan lisäksi ojibwat, potowatomit ja miamit. Käytännössä liitto hallitsi Isojenjärvien aluetta ja oli läntinen vastine idän irokeesiliitolle. Samoihin aikoihin Ohio-laaksoon levittäytyneiden brittien ja ranskalaisten keskinäiset välit tulehtuivat, ja johtivat pitkäaikaiseen sotaan, joka alkoi 1756. Euroopassa tämä levottomuuden aikakausi tunnettiin seitsenvuotisena sotana.
Amerikan mantereella ranskalaiset joukot olivat aluksi voitolla. Pontiacin johtamat ottawat ja heihin yhdistyneet monet muut heimot sotivat Ranskan puolella, koska englantilaisten kyky hoitaa intiaanipolitiikkaa oli riittämätön. Britit menettivät ensimmäisen vuoden aikana liittolaisiaan, kun useat heimoista vaihtoivat puolta. Englantilaiset lähettivät kuitenkin lisää sotilasosastoja meritse Amerikan mantereelle, ja lisäksi he onnistuivat saartamaan merillä ranskalaisjoukkojen kuljetukset. Tämä muutti sodan voimatasapainon Englannin eduksi. Ranskalaiset ajettiin Kanadaan ja Isojenjärvien etelänpuolella olevat linnakkeet joutuivat brittien haltuun. Fort Pontchantrainista tuli Fort Detroit. Sekä eurooppalaisten että intiaanien menetykset sodassa olivat mittavat.
Kapina brittejä vastaan
Sota loppui Pariisissa tehtyyn rauhaan 1763. Rauhan yhteydessä tehtiin myös päätös jakaa suuria alueita algonkinkieliryhmän intiaanien alkuperäisistä maa-alueista englantilaisille. Brittien häikäilemättömyys maiden omimisessa sai alueen heimot raivon valtaan. Samaan aikaan delawarien profeetta Neolin saarnasi intiaaneille vanhojen perinteiden vaalimisesta, ja punaisten kansojen yhdistymisestä brittejä vastaan. Monet heimopäälliköt uskoivat yhä intiaanien voimaan, niin myös Pontiac, joka vihassaan englantilaisia kohtaan uskoi myös Uuden-Ranskan uuteen nousuun. thumb|330px|Pontiacilla oli suuret kannattajajoukot salaliitossaan brittejä vastaan Pontiacin kapina alkoi 16. toukokuuta 1763, kun ottawat, wyandotit ja potawatomit valtasivat Fort Sanduskyn, pienen linnakkeen Ohion maaseudulla ja surmasivat kaikki Sanduskyn 13 puolustajaa. Sota levisi kuukauden aikana itään ja etelään. Pontiacin joukkoihin yhtyi yhä uusia heimoja. Muun muassa kickapoot, peoriat, mingot, delawaret ja shawneet tulivat mukaan. Jopa irokeesiliiton senecat ottivat osaa kapinaan, ja tuhosivat muiden heimojen avustamina kolme brittilinnaketta. Ranskalaiset yllyttivät Pontiacia ja hänen intiaaniliittoaan nujertamaan englantilaiset. Noin 2 000 uudisasukasta on arveltu kuolleen kapinan yhteydessä.
Yli kymmenestä linnakkeesta kolme osoittautui kapinallisille liian kovaksi vastukseksi. Fort Detroit, Fort Niagara ja Fort Pitt pysyivät briteillä. Viimeksi mainitussa linnakkeessa turvauduttiin biologiseen sodankäyntiin heittämällä intiaaneille isorokon saastuttamia huopia varuskunnan sairaalasta. Tämä saattoi pelastaa Pennsylvanialaiset, sillä osa linnaketta piirittäneistä intiaaneista sai huovista tartunnan ja menehtyi rokkoon. Brittien apujoukkojen tulo lopetti Fort Pittin piirityksen.
Lokakuussa 1763 Pontiac sai ranskalaisilta kehotuksen lopettaa sota. Hän oli odottanut turhaan Uuden-Ranskan nousevan sodassa rinnalleen brittejä vastaan. Vuonna 1765 Pontiac sotureineen suostui rauhanehtoihin. Sen jälkeen hän pysytteli ystävällisissä suhteissa britteihin, mutta menetti samalla arvostustaan intiaanien silmissä. Ollessaan 1769 vierailulla illinoisien kylässä Pontiac iskettiin takaapäin hengiltä. Syyllisenä murhaan pidettiin erään englantilaisen turkismetsästäjän apulaisena toiminutta peoria-heimoon miestä. Murhan motiivi jäi epäselväksi.
Ottawat liittolaisineen järjestivät suuren kostoiskun illinoisien maille päällikkönsä murhan vuoksi, ja onnistuivat ajamaan illinoisit mailtaan lopullisesti. Vain pako ranskalaisten suojiin pelasti illinoisit täydelliseltä tuholta. Tämän päivän tutkijat eivät ole vakuuttuneet sodan väitetystä yhteydestä Pontiacin surmaan.
1800-luvulta tähän päivään
Detroitin alueelta ottawat siirtyivät 1800-luvun alkupuolella Ontarioon ja taistelivat englantilaisten ja shawnee-intiaanien puolella amerikkalaisia vastaan. Kaikki ottawien maat oli luovutettu erilaisten rauhojen yhteydessä Yhdysvalloille vuoteen 1833 mennessä. Tämän jälkeen he liikkuivat reservaateista toiseen hallituksen painostamina osa kansasta päätyi Oklahomaan. Monet sulautuivat myös potawatomeihin. Kanadan puolella asuneet ottawat saivat jo 1850-luvulla maata Michiganjärven itälaidoilta. Maat ovat heidän yksityisessä omistuksessaan. Nykyään ottawat asuvat kolmessa eri paikassa, Oklahomasa, Michiganissa ja Ontariossa, ja heidän yhteismääränsä on noin 15 000. Vaikka suurin osa ottawista puhuu englantia pääkielenään ovat jotkut heistä opetelleet myös alkuperäisen odawa-lielen.
Elinkeinot ja kylät
Ottawien kauppatavaroina varhaisessa kaupankäynnissä olivat maissi, auringonkukkaöljy, eri eläinten turkikset, nahat, loimet, tupakka ja monet erilaiset rohdokset. Vaikka heimojen välinen kaupankäynti täyttikin ottawien ajasta hyvin suuren osan, he olivat myös kalastajia ja metsästäjiä. Monissa käsitöissä ottawat olivat taitavia. Eritoten tuohikanoottien teossa he olivat mestareita. Kanootit tehtiin pääosin kevyiksi, jotta niitä tarpeen vaatiessa pystyttiin kantamaan. Joskus tehtiin myös suurikokoisempia kanootteja, joihin sopi toistakymmentä miestä. Ottawien kylät olivat hajallaan jokivarsilla tai järvien rannoilla. Huroneilta he omaksuivat tavan rakentaa joskus paaluvarustuksia kyliensä ympärille vihollisten varalle.
Tavat ja mytologia
Varhaisten aikalaisten mukaan ottawat olivat eräs raa'immista Kanadan alkuperäiskansoista. Heidän käytöstään on kuvailtu julmaksi ja barbaariseksi. Ottawien on lähes varmasti tiedetty harjoittaneen myös kannibalismia. Heidän keskinäiset suhteensa huroneihin muokkasivat heistä kuitenkin älyllisempiä ja saivat heidät matkimaan huronien urhoollisuutta.
Ottawien Suuri Henki Manito oli tunnettu Gchi-Mnidoon-nimellä. Mytologisista hyväntahtoisista kulttuurisankareista merkittävin oli Nanabush. Pahuutta edustavista voimista mahtavin oli Windigo. Tämä ihmislihaa syövä näkymätön henki piti kurissa ahneutta, itsekkyyttä ja kannibalismia.
Ulkonäkö
Ottawat liikkuivat kylmilläkin ilmoilla vähissä vaatteissa näyttääkseen kuinka karaistuneita olivat. Kun ranskalaiset vuonna 1615 Samuel de Champlainin johdolla tapasivat Georgianlahden alueella muutaman sadan ottawan ryhmän he kuvailivat näiden vartaloiden olleen lähes tatuointien peitossa. Myös miesten kasvot oli maalattu erilaisin värein. Ottawien korvissa oli ollut monenlaisia koruja sekä riipuksia ja myös heidän nenissään oli ollut lävistyksiä.
Alun perin ottawasoturit käyttivät useimpien naapuriensa tavoin "Algonkin-roach"-kampausta, jossa keskipäähän ja otsalle jätetty kapea hiuskaistale jäykistettiin rasvalla tai savella pystyasentoon. He pitivät myös nahkaisia pään ympäri kietaistuja pantoja, joihin laitettiin sulka. Myöhempinä aikoina, kun erilaisten kulttuurien vaikutteita levisi joka suunnasta, he ottivat käyttöönsä muun muassa siouxien kulttuurista tunnetuksi tulleet sulkapäähineet.
Lumirakentaminen Suomessa
Lumirakentaminen tarkoittaa rakentamista, jossa materiaalina käytetään lunta, jäätä ja näiden yhdistelmiä. Ammattimainen lumi- ja jäärakentaminen alkoi Pohjois-Suomen matkailuyrityksissä vuonna 1997, kun ensimmäiset lumihotellit valmistuivat Kemiin ja Saariselälle. Talvella 2013–2014 lumimajoitusta on edellisten lisäksi myös Kittilässä, Muoniossa, Rovaniemellä ja Sinettässä. Suomessa on kehitetty sekä lumirakentamisen tekniikkaa ja innovaatioita että panostettu alan koulutukseen ja tutkimukseen.
Materiaalista
Ammattimaisessa lumirakentamisessa käytetään rakennusmateriaalina lunta, jäätä ja/tai sohjoa. Lunta on yleensä käsiteltävä eli tiivistettävä lujemmaksi, jotta siitä saataisiin turvallista ja kestävää rakennusainesta. Sohjoa tai vettä käytetään laastina, kun yhdistetään lunta ja jäätä. Yleisön käyttöön tarkoitetuilta lumirakennuksilta vaaditaan aina rakennuspiirustukset ja -lupa. Lumirakennuksen on myös läpäistävä rakennustarkastus ennen sen käyttöönottoa. Rakennelmaa on seurattava käytön ajan (tarkastukset ja mittaukset).
Rakenteesta
Lumirakentamisessa käytetään yleensä luonnonlunta tiheämpää ja lujempaa tekolunta. Lumimateriaali tiivistyy mekaanisesti käsittelemällä ja lämpötilan vaikutuksesta (mitä kylmempi ilma, sitä tiiviimpää lunta). Tiivistyessä lumikiteet kiinnittyvät lujemmin tosiinsa ja kosteus leviää tasaisemmin lumimassaan. Lumi tiivistyy myös omasta painostaan. Sulamisen ja painumisen aiheuttamaa rakennekuormitusta ja vetojännitystä vähennetään kantavilla puristusrakenteilla (seinä, torni, muuri, kaari, holvi, kupoli). Halutun muotoisia rakennuselementtejä tehdään myös valumuoteilla (betonikasetit, vanerit, pellit). Muurit ja seinämät tehdään liukuvaluna. Ikkunat ja erikoismuodot tehdään paineilmatäytteisillä joustokangasmuoteilla, jotka tyhjennetään ja poistetaan heti lumen kovetuttua.
Tiheydestä
Harrastelijoiden lumirakennelmia voidaan tehdä kaivamalla luonnonlumikasoihin luolia tai kasaamalla muoteilla tehdyistä kuutioista kupolimaisia igluja.
Aiheesta muualla
https://arkki.ramk.fi/RAMK/julkaisutoiminta/Julkaisut/RAMK%20C27_Lumi_ja_jaarakentamisen%20ohjekirja.pdf
Seututie 955
Seututie 955 on Kittilän Könkäältä Inarin kirkonkylälle kulkeva seututie. Tien pituus on 165 kilometriä. Tie on pohjoisin Lapin itä- ja länsiosat yhdistävä Suomen alueella kulkeva tie ja se kulkee erittäin harvaan asuttujen alueiden läpi. Pokan ja Inarin välinen osuus on päällystetty, mutta Könkään ja Pokan välinen noin 60 kilometrin mittainen osuus on päällystämätön. Tie on myös kapea sekä monin paikoin mutkainen ja mäkinen. Toisaalta tie on osa lyhintä ja nopeinta tietä Norjan Kirkkoniemen tai Vesisaaren ja Oslon, Luulajan tai Tukholman kaltaisten kaupunkien välillä. Tien liikennemäärä on kuitenkin hyvin pieni, pääosin noin 100–300 ajoneuvoa vuorokaudessa. Tien eteläisin osuus Könkäältä Hanhimaalle on hieman vilkasliikenteisempi Kittilän kultakaivoksen johdosta. Tien nopeusrajoitus on pääosin 80 km/h, kyläalueilla 60 km/h.
Tiehankkeita
Kun tie on kokonaisuudessaan päällystetty, se saatetaan ylentää kantatieksi.
Arvi Järventaus
Heikki Arvi Järventaus (vuoteen 1908 Ockenström; 17. joulukuuta 1883 Oulu – 5. kesäkuuta 1939 Hartola) oli suomalainen kirjailija ja pappi.
Henkilöhistoria
Järventauksen vanhemmat olivat seppä Heikki Ockenström ja Kaisa Kreeta Hämet ja puoliso vuodesta 1908 Jenny Katarina Wisuri. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1904 ja vihittiin papiksi 1908. Samana vuonna hän aloitti vt. kirkkoherrana Tervolassa ja solmi siellä avioliiton. Vuonna 1909 Järventaus toimi kirkkoherran apulaisena Ylitorniolla ja 1910–1916 kappalaisena Enontekiöllä. Lisäksi hän suoritti vuonna 1914 opintoja Hallen yliopistossa Saksassa. Loppuvuonna 1916 hän toimi v.t. vankilasaarnaajana Oulun lääninvankilassa ja joutui viemään aktivisti Taavetti Lukkariselle tiedon tämän teloittamisesta. Järventaus oli läsnä myös teloituksessa. Suomen sisällissodassa Järventaus toimi länsiarmeijan esikunnassa pappina ja kenttäpappina.
Vuosina 1918–1923 Järventaus toimi Sodankylän kirkkoherrana ja samalla myös vt. lääninrovastina Lapin rovastikunnassa vuosina 1919–1923. Vuodesta 1923 hän toimi kappalaisena Tuusulassa kuolemaansa saakka, mutta oli myös Keravan yhteiskoulun uskonnonopettaja vuosina 1923-1925.
Järventaus oli poliittisesti aktiivinen, ja varsinkin fennomania, suojeluskuntatoiminta ja heimoaate olivat lähellä hänen sydäntään. Hän toimi muun muassa Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin valistusohjaana kirjoittaen lukuisia artikkeleita piirin julkaisemaan Sarkatakki-lehteen.
Näyttelijä Mervi Järventaus ja kenraaliluutnantti Jorma Järventaus olivat Arvi Järventauksen lapsia.
Kirjallinen tuotanto
Järventaus oli Suomen itsenäisyyden alkuajan huomattavimpia kertomakirjailijoita, mitä osoittaa myös, että hänelle myönnettiin Valtion kirjallisuuspalkinto vuosina 1919, 1920, 1928, 1930 ja 1932. Suurin osa hänen kirjallisesta tuotannostaan liittyy Lappiin. Lisäksi hänet muistetaan historiallisista romaaneistaan, erityisesti Suomen sodasta kertovasta neliosaisesta romaanista Rummut. Viimeisten teostensa aiheet Järventaus sai Unkarista, jonne hän teki useita matkoja 1930-luvulla. Järventaus sai unkarilaisen Debrecenin yliopiston kunniatohtorin arvon 1938. Hänen tuotantoaan on käännetty unkarin lisäksi ainakin ruotsiksi, viroksi ja saksaksi.
Pärnun lentoasema
Pärnun lentoasema sijaitsee Torin kunnassa neljän kilometrin päässä Pärnun kaupungista, Virossa. Lentoasemalla on yksi päällystetty 799 metriä pitkä kiitotie (03/21).
ALL OFF
ALL OFF （オール・オフ） on japanilainen alternative rock -yhtye. Bändin perusti vuonna 2004.
Pärnun lentoasema
Kesään 2021 mennessä kiitotiestä tehdään 2000 metriä pitkä ja 30 metriä leveä.
Historiaa
Asemalta on ollut säännöllinen lentoyhteys Kihnulle. Liikenne päättyi vuonna 2016 talviliikenteeseen sopivan laivan tultua liikenteeseen. .
Lentoyhtiö Finncomm Airlines lensi keväällä 2011 tilauslentoja Matka-Vekalle Pärnuun Kokkolasta, Kemistä, Seinäjoelta, Kuopiosta, Joensuusta, Porista, Jyväskylästä, Savonlinnasta ja Vaasasta.
Gilmar Rinaldi
thumb Gilmar Luís Rinaldi usein pelkästään Gilmar (s. 13. tammikuuta 1959 Erexim, Brasilia) on entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän on lajinsa maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Gilmar aloitti uransa vuonna 1978 Sport Club Internacionalissa, jossa pelasi vuoteen 1985 saakka. Sieltä hän siirtyi São Paulo Futebol Clubeen. Vuosina 1991–94 Gilmar edusti Clube de Regatas do Flamengoa. Hän lopetti uransa Japanissa Cerezo Osakan joukkueessa vuonna 1999.
Brasilian jalkapallomaajoukkueessa Gilmar pelasi kymmenen ottelua. Hän voitti olympiahopean vuonna 1984 Los Angelesin olympialaisissa ja maailmanmestaruuden vuoden 1994 MM-kisoissa.
PASGT
pienoiskuva|PASGT- liivi ja -kypärä, 1991 PASGT (Personnel Armor System for Ground Troops) oli Yhdysvaltain armeijan käyttämä henkilökohtainen suojavarustus 1980 luvulta noin vuoteen 2004, jolloin suojaliivin korvasi Interceptor Body Armor ja kypärän Modular Integrated Communications Helmet (MICH) tunnettu myös Advanced Combat Helmet (ACH). Merijalkaväen PASGT-kypärät korvattiin LightWeight Helmet (LWH) kypärillä. PASGT-järjestelmään sisältyy PASGT-liivit ja PASGT-kypärä. Järjestelmää on kritisoitu siitä että sen korkeakauluksinen liivi työntää kypärää eteenpäin kun polvistuu, jonka seurauksena kypärän "lippa" tulee silmien eteen.
Kadotettu sukupolvi
Kadotettu sukupolvi oli ryhmä yhdysvaltalaisia kirjailijoita, jotka nousivat tunnetuiksi 1920-luvulla ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Ryhmän keskuspaikka oli Pariisi, ja sen tunnetuimpia kirjailijoita olivat Ernest Hemingway ja F. Scott Fitzgerald. Kadotettu sukupolvi ei ollut selkeä koulukunta, vaan siihen kuului monentyylisiä kirjailijoita. Yhteisiä teemoja olivat muun muassa kapinointi edellistä sukupolvea vastaan, dekadenssi, mieheys, naiseus ja sukupuoliroolit.
Nimitystä ”kadotettu sukupolvi” käytti kirjailijoista ensimmäisenä yhdysvaltalainen kulttuurihenkilö Gertrude Stein, joka oli nuorten amerikkalaiskirjailijoiden tärkeä mesenaatti. Alun perin nimityksellä viitattiin kokonaiseen sodan jälkeen ”eksyksiin” joutuneeseen sukupolveen, mutta ennen pitkää sillä alettiin tarkoittaa lähinnä vain Pariisissa asuneita yhdysvaltalaiskirjailijoita ja -taiteilijoita.
Nimitys
thumb|Kadotetun sukupolven ”kummitäti” [[Gertrude Stein Pariisin-salongissaan, jossa nuoret amerikkalaiskirjailijat usein tapasivat.]]
Merkitys
Käsite ”kadotettu sukupolvi” on suomen kieleen johdettu englanninkielisestä fraasista ”lost generation”. Sana lost on monimerkityksinen, sillä sen merkityksiä ovat ”kadotetun” lisäksi myös ”kadonnut” ja ”eksynyt”. Alkuperäinen ranskankielinen fraasi lausuttiin ”une génération perdue”, jossa perdue viittaa eksyneeseen, vailla suuntaa olevaan.
Tausta
Nimityksen taustalla oli sodan kauheuksien läpi eläneiden kaksi–kolmekymppisten kokeman katkeran pettymyksen aiheuttama tarkoituksen ja motivaation puute, josta seurasi perinteisten arvojen hylkääminen sekä joidenkin kohdalla päämäärättömyys, holtittomuus ja materiaalisen rikkauden tavoittelu abstraktien ihanteiden sijaan. Kirjailija Samuel Hynes on kuvaillut sitä ”harhautuneeksi, vaeltavaksi, vailla suuntaa olevaksi” sukupolveksi, sillä ensimmäistä maailmansotaa seuranneina vuosina vallitsi suuri sekaannus ja päämäärättömyys.
Alkuperä
Nimityksen alkuperästä on ainakin kaksi tarinaa. Varhaisemman kirjoitti ylös Gertrude Stein omaelämäkerrassaan Everybody’s Autobiography, joka julkaistiin vuonna 1937. Siinä hän mainitsee pariisilaisen Hotel Pernollet’n isännän monsieur Pernollet’n sanoneen hänelle, että sota oli riistänyt uudelta sukupolvelta nuoruuden ja mahdollisuudet, jolloin nämä eivät saaneet kasvaa rauhassa aikuisiksi vaan eksyivät, joutuivat kadoksiin. Toisen tarinan kertoi Ernest Hemingway omaelämäkerrallisessa kirjassaan Nuoruuteni Pariisi, joka julkaistiin vasta 1960-luvulla. Sen mukaan Gertrude Stein oli kuullut sanat ”génération perdue” autokorjaamon isännältä, joka sanoi sen moitteeksi saamattomalle nuorelle alaiselleen. Kummassakin tarinassa kadotettu sukupolvi viittaa siis koko nuoreen ikäluokkaan. Vasta myöhemmin sillä alettiin ensin tarkoittaa 1920-luvulla Euroopassa juhlinutta nuorta sukupolvea ja sen jälkeen suppeammin viittaamaan lähinnä Pariisissa asuneisiin nuoriin amerikkalaisiin taiteilijoihin ja kirjailijoihin. Tämä käsitys syntyi aihetta käsittelevästä Hemingwayn romaanista Ja aurinko nousee (1926), jonka alussa on Gertrude Steinin sanoiksi merkitty lainaus ”Te olette kaikki kadotettua sukupolvea”.
Kirjailijat, heidän tukijansa ja esikuvansa
thumb|[[Ernest Hemingway (vas.) ystäviensä kanssa Pamplonassa Espanjassa vuonna 1925. Matkaa kuvannut romaani Ja aurinko nousee oli ensimmäinen teos, jossa nimitys ”kadotettu sukupolvi” mainitaan.]] Kadotetun sukupolven edustajiin kuuluivat muun muassa Ernest Hemingway, F. Scott Fitzgerald, John Dos Passos, E. E. Cummings, Archibald MacLeish, Hart Crane ja moni muu nuori amerikkalaiskirjailija, jotka kaikki aloittelivat kirjailijanuraansa 1920-luvun Pariisissa.
Myös kadotetun sukupolven kirjailijoita vanhemmat Gertrude Stein ja T. S. Eliot luetaan joskus ryhmän edustajiksi, mutta heidät voidaan nähdä pikemminkin kadotetun sukupolven edeltäjinä. Steinin kirjallinen tyyli oli erilainen kuin hänen Pariisissa tuntemiensa nuorten amerikkalaiskirjailijoiden. Hänen tärkein merkityksensä liikkeen kannalta olikin kadotetun sukupolven nuorten kirjailijoiden mesenaattina toimiminen ja heidän tarinansa kertominen yhtenä ensimmäisten joukossa. Pariisissa nuoria kirjailijoita tuki ja opetti vanhemman polven kirjailijoista myös Ezra Pound. Muita kadotetun sukupolven merkittäviä tukijoita Pariisissa olivat Gerald ja Sara Murphy sekä kustantaja Robert McAlmon.
Kadotetun sukupolven eurooppalaisia kirjallisia esikuvia olivat esimerkiksi irlantilainen James Joyce ja ranskalainen Marcel Proust. Läheinen esikuva ryhmälle oli T. S. Eliot, joka myös kirjoitti sodanjälkeisestä kaaoksesta. Kadotetun sukupolven kirjallinen tyyli oli esikuviinsa verrattuna kuitenkin arkisempi ja maanläheisempi.
Teemat ja tyyli
Kadotettu sukupolvi ei ollut selkeä koulukunta, eikä sillä ollut manifestia tai sääntöjä. Se koostui tyylillisesti erilaisista kirjailijoista, ja sen määrittely kirjalliseksi liikkeeksi tapahtui jälkikäteen.
Kustantaminen
Nuoret ja vielä tuntemattomat amerikkalaiskirjailijat saivat tekstejään aluksi julkaistua Pariisissa 1920-luvulla toimineiden amerikkalaisten pienkustantamojen kautta. Ne aloittivat julkaisemalla pieniä ja halvalla toteutettuja lehtiä, joita jaeltiin kapakoissa ja kirjakaupoissa. Nämä lehdet tarjosivat rohkeasti ja tuoreesti kirjoittaville nuorille kirjailijoille usein lähtölaukauksen uralleen. Lehdistä pienkustantamot siirtyivät kirjojen julkaisuun, vaikkakin pieninä painosmäärinä.
Elämä Pariisissa
Amerikkalaisilla kirjailijoilla ja muilla taiteilijoilla oli 1920-luvun alussa useita syitä tulla juuri Pariisiin. Kaupunki oli jo pitkään tunnettu kirjailijoiden kaupunkina, jossa moni suuri kirjailija oli kirjoittanut. Pariisilla oli myös houkutteleva maine boheemina elämäntaiteen tyyssijana, johon lähdettiin tietoisesti elämään taiteilijaelämää. Matkalle Amerikasta Eurooppaan houkutti myös mannerten välisen laivaliikenteen halpeneminen, Ranskan frangin ja sitä kautta elämisen halpuus Ranskassa, sekä Yhdysvaltain tympeäksi koettu liike-elämä ja tiukka sosiaalinen ja taiteellinen moraali, joka tukahdutti nuorten kapinan ja taiteilijaelämän.
Vuonna 1924 Pariisissa asui vakituisesti jo yli 30 000 yhdysvaltalaista. Kadotetun sukupolven kirjailijoiden keskuspaikaksi muodostui Montparnasse. Moni amerikkalaiskirjailijoista koki olevansa Pariisissa vain väliaikaisesti, joten he eivät opetelleet puhumaan ranskaa ja pysyttelivät toisten amerikkalaisten seurassa. He asuivat lähellä toisiaan, ja heidän elämänsä keskipisteitä olivat salongit, kuten Gertrude Steinin salonki, kirjakaupat, kuten Shakespeare and Company, ja kapakat. Jatkuva juhliminen ja rankka alkoholinkäyttö kuului pariisinamerikkalaisten boheemiin taiteilijaelämään, etenkin kun Yhdysvalloissa oli samaan aikaan voimassa alkoholin kieltolaki.
Moni kirjailijoista vietti aikaansa myös Pariisin ulkopuolella, kuten Ranskan maaseudulla, Ranskan Rivieralla ja Espanjassa.
Pariisilla oli näkyvä asema myös kadotetun sukupolven kirjailijoiden kirjoissa. Joskus he kertoivat siitä suoraan, joskus he käyttivät sen tarjoamia henkilöhahmoja ja draamallisia tilanteita.
Zdeněk Svěrák
Zdeněk Svěrák (s. 28. maaliskuuta 1936 ) on tšekkiläinen käsikirjoittaja, teatterivaikuttaja sekä lauluntekstien ja lastenkirjojen tekijä. Hän on tullut kansainvälisesti tunnetuksi esiintymällä poikansa Jan Sverákin elokuvissa, muun muassa Oscar-palkitussa elokuvassa Kolja (1996).
Kadotettu sukupolvi
Hajoaminen ja jälkimaine
Kadotetun sukupolven aika kesti maailmansotien välisen ajan aina 1930-luvun lopulle. Moni kirjailija palasi Pariisista takaisin Yhdysvaltoihin jo vuonna 1927, kun frangi alkoi kallistua. Maailmanlaajuinen lama vuoden 1929 pörssiromahduksen seurauksena vaikeutti huolettomien juhlien jatkumista. Kirjailijayhteisön hajoaminen jatkui 1930-luvulla, kun alkuperäiset jäsenet kypsyivät kirjailijoina, aikuistuivat, muuttivat pois ja perustivat perheen. Lopulta Pariisin lehdet ja kustantamot joutuivat lopettamaan talousvaikeuksien takia, ja toinen maailmansota lopetti vanhan elämäntavan.
Ryhmän ja kirjallisen suuntauksen kadottua siitä tuli myytti, ja se alettiin nähdä aiempaa yhtenäisempänä. Kadotettua sukupolvea ovat kuvanneet ja muistelleet ja samalla sen määritelleet kirjallisena liikkeenä itse mukana olleista esimerkiksi Hemingway romaanissaan Ja aurinko nousee ja muistelmissaan Nuoruuteni Pariisi, Fitzgerald useassa omaelämäkerrallisessa romaanissaan, Stein teoksessaan Alice B. Toklasin omaelämäkerta (1933) sekä Sylvia Beach muistelmissaan Shakespeare and Company.
Giuseppe Schiavini
Giuseppe Schiavini (2. elokuuta 1889 Crenna di Gallarate – 1. huhtikuuta 1974) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Milanon arkkihiippakuntaan 6. heinäkuuta 1913 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Pharsaluksen titulaaripiispaksi 13. huhtikuuta 1955. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Giovanni Battista Enrico Antonio Maria Montini, jota avustivat Domenico Bernareggi ja Mario Civelli.
Schiavini sai 28. kesäkuuta 1963 nimityksen Famagustan titulaariarkkipiispaksi. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Raakkuäyriäiset
Raakkuäyriäiset (Ostracoda) ovat äyriäisiä, joilla on simpukan kuorta muistuttava kaksiosainen suojakuori, jonka mukaan ne ovat saaneet nimensä – ”raakku” on jokihelmisimpukan kansankielinen nimitys. Raakkuäyriäisiä tunnetaan pari tuhatta elävää lajia, fossiiliaineistossa kymmeniä tuhansia.
Ulkonäkö ja koko
Raakkuäyriäiset ovat pieniä, tyypillisesti noin millimetrin kokoisia, mutta eri lajien välillä koko vaihtelee 0,2–30 mm. Kaksiosainen kuori on yläreunasta saranoitu ja koostuu kitiinistä. Jotkut lajit muodostavat kitiinikuoren päälle vielä kalkkikerroksen. Raakkuäyriäisillä on vähemmän raajoja kuin millään muulla äyriäisryhmällä; ruumiissa on vain kolme paria raajoja. Ne liikkuvat uimalla tuntosarviensa avulla.
Levinneisyys
Raakkuäyriäisiä tavataan lähes kaikissa maailman vesistöissä, tropiikista napa-alueille, merten syvänteistä rannikolle ja jokiin, järviin ja osavuotisiin lammikoihin asti.
Ravinto ja elintavat
Raakkuäyriäiset elävät pääasiassa pohjamutaan kaivautuneina. Useimpien lajien ravintoa ovat bakteerit, levät ja jätteet. Järvien rantavesissä raakkuäyriäisiä voi elää jopa 160 000 yksilöä neliömetrillä, yleensä joitakin tuhansia.
Lisääntyminen
Monet raakkuäyriäiset lisääntyvät partenogeneettisesti, joissakin lajeissa esiintyy myös koiraita. Joillakin lajeilla naaraat pitävät munat kuoren välissä, jolloin poikaset syntyvät elävinä.
El Serrat
thumb|270px|El Serratin sijainti Andorran kartalla. El Serrat on vuoristokylä pohjoisessa Andorrassa. Se sijaitsee noin 1,5 kilometrin korkeudessa ja on suosittu talviurheilukohde.
Karl-Heinrich von Groddeck
Karl-Heinrich Erich Moritz von Groddeck (19. heinäkuuta 1936 Toronto, Kanada – 14. joulukuuta 2011 Bad Bellingen) oli saksalainen soutaja, olympiavoittaja, maailman- ja euroopanmestari.
Von Groddeck saavutti Saksan yhdistyneessä joukkueessa kahdeksikon olympiavoiton Roomassa 1960 ja olympiahopeaa Tokiossa 1964. Melbournessa 1956 hän saavutti olympiahopeaa perämiehellisessä kaksikossa. Maailmanmestaruuskilpailuista von Groddeck voitti kahdeksikon kultaa Luzernista vuonna 1962. Euroopan-mestaruuskilpailuista hän voitti kaksi kultamitalia perämiehellisessä kaksikossa ja kolme mestaruutta kahdeksikossa.
Von Groddeck työskenteli toimittajana. Hän kuoli 75-vuotiaana Bad Bellingenissä.
Roseau
Roseau on Dominican pääkaupunki. Sen asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 14 725. Kaupunki sijaitsee Dominican lounaisrannikolla Roseaujoen suistossa ja sen arkkitehtuuri on sekoitus uutta ja modernia sekä (ranskalaista) koloniaalityyliä. Kaupungissa on kansainvälinen lentoasema, joka on maan tärkein lentopaikka.
Kahdeksan kilometriä kaupungista itään sijaitsee Morne Trois Pitonsin kansallispuisto, joka on maailmanperintökohde.
Roseaussa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan trooppinen ilmasto. Vuoden keskilämpötila on 26,3 astetta. Kuuminta on kesäkuusta syyskuuhun, jolloin keskilämpötila on noin 27 astetta. Kylmintä on tammi- ja helmikuussa, jolloin keskilämpötila on noin 25 astetta. Roseaussa sataa vuosittain keskimäärin noin 2 000 millimetriä. Sateisin kuukausi on heinäkuu, jolloin sataa keskimäärin noin 310 millimetriä. Kuivimmat kuukaudet ovat helmi-, maalis- ja huhtikuu, joiden aikana sataa keskimäärin noin 80 millimetriä kuukaudessa.
Parkanon Urheilutalo
Parkanon urheilutalo on Parkano ssa sijaitseva urheilutalo. Urheilutalo on rakennettu vuonna 1978 ja peruskorjattu vuonna 2000. Salibandyjoukkue SBT PaPo pelaa kotiottelunsa Parkanon urheilutalossa.
Tilat
Urheilutalo koostuu kahviosta, pukuhuoneista, kuntosalista, punttisalista ja palloiluhallista. Pukuhuoneita urheilutalosta löytyy neljä kappaletta, joista kaksi on arkikäytössä. Urheilutalon kuntosali on ilmainen käytettäväksi ja se on kooltaan 64 neliömetriä. Punttisali on varustettu levypainoilla ja se on kooltaan 60 neliömetriä. Punttisalia käyttää parkanolainen painonnostoseura PaPu. Itse palloiluhalli on mitoiltaan 21m x 38m. Hallin pelikorkeus on 6 metriä. Palloiluhallin voi muuntaa salibandykentäksi, kolmeksi lentopallo kentäksi, viideksi sulkapallokentäksi, koripallokentäksi tai tenniskentäksi. Hallista löytyy myös köydet, renkaat, rekki, heittopressu, palloseinä ja seiväsmonttuvaraus.
Kentän alusta
Palloiluhallin alustana toimii nykyään Taraflex-matto, joka on asennettu alkuperäisen parkettilattian päälle. Matto on väriltään vihreä ja se on alustana nopea.
Katsomot
Urheilutaloon mahtuu kiinteään katsomoon katsojia noin 250 henkeä. Irtotuoleilla katsomokapasiteetti voidaan kuitenkin nostaa 300 henkeen.