cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Näätälä
Historia
Talvisodan aikana Näätälän väestö evakuoitiin Keski-Suomeen. Sodan loppuvaiheessa taistelut ulottuivat Näätälään asti. Moskovan rauhassa kylä muun Viipurin maalaiskunnan kanssa luovutettiin Neuvostoliitolle. Jatkosodassa alue vallattiin takaisin 1941 ja väestö pääsi palaamaan koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä 1944. Neuvostoliitossa Näätälä tuli kuulumaan Karisalmen kyläneuvostoalueeseen.
Ohdakkeet
Ohdakkeet eli sulkaohdakkeet (Cirsium) ovat asterikasveja, jotka ovat yleensä violettikukintoisia. Sukuun kuuluu noin 250 lajia pohjoisella pallonpuoliskolla.
Karhiaiset (Carduus) muistuttavat paljon ohdakkeita. Ohdakkeilla on sulkahaiveninen pappus (muuntunut verhiö) ja karhiaisten pappus on hapsihaiveninen. Myös kruunuohdakkeilla (Onopordum) on samaa näköä ohdakkeiden kanssa.
Ohdakelajeja
Suomessa kasvavat ohdakelajit ovat:
Muita ohdakelajeja:
Pohjoismaissa tavattuja ohdakkeita ovat Suomen lajien lisäksi englanninohdake, harmo-ohdake, keto-ohdake ja puro-ohdake.
Joy Mogensen
Joy Mogensen (s. 11. elokuuta 1980 Toronto) on tanskalainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi Tanskan kulttuuri- ja kirkkoministerinä Frederiksenin hallituksessa vuosina 2019–2021. Sitä ennen hän oli Roskilden pormestari vuosina 2011–2019.
Väestöllinen muuntuminen
thumb|[[Ruotsin väestöllinen muuntuminen vuosina 1735–2000. Sininen käyrä osoittaa syntyvyyttä ja punainen kuolevuutta tuhatta asukasta kohti.]] Väestöllisen muuntumisen teoria eli väestöllisen muuntumisen malli tai demografinen transitio eli väestötransitio on väestönkasvun malli, jonka pääpiirteitä kaikkien maiden väestön rakenteen kehityksen ja väestönkasvun katsotaan noudattavan niiden teollistuessa.
Väestöllinen muuntuminen on mallissa jaettu neljään vaiheeseen, joista ensimmäisessä sekä syntyvyys että kuolevuus ovat korkeita. Toisessa eli kiihtyvän kasvun vaiheessa kuolevuus vähenee ravitsemuksen ja terveydenhuollon parantumisen ansiosta, mutta syntyvyys säilyy samana. Kolmannessa eli hidastuvan kasvun vaiheessa kuolevuus vähenee entisestään, mutta myös syntyvyys alkaa muun muassa tietoisen syntyvyyden säännöstelyn seurauksena vähetä. Neljännessä eli pysähtyneen kasvun vaiheessa sekä syntyvyys että kuolevuus ovat vakiintuneet pieniksi ja luonnollinen väestönkasvu lähes pysähtynyt. Joskus esiintyy myös viidettä eli väestön vähenemisen vaihetta, joka kuitenkin on useimmissa tapauksissa väliaikainen tila.
Nelivaiheisen väestöllisen muuntumisen teorian esitti 1920-luvulla Warren Thompson, joka perusti sen 1700- ja 1800-lukujen väestötilastoihin.
Vaiheet
thumb|Väestöllisen muuntumisen malli Väestöllisen muuntumisen mallissa on viisi vaihetta.
Ensimmäinen vaihe
Ensimmäisessä eli hitaan kasvun vaiheessa vuodessa syntyy ja kuolee noin 35 ihmistä tuhatta kohden. Kuolleisuus vaihtelee riippuen kulloisestakin ravitsemus- ja tautitilanteesta, mutta syntyvyys säilyy koko ajan suurin piirtein samalla tasolla. Väestö kasvaa hitaasti tai pysyy samana. Ensimmäiseen vaiheeseen kuuluvia maita ei maailmassa enää ole, sillä köyhimmissäkin kehitysmaissa asukasluku on alkanut kasvaa nopeammin. Joissakin köyhissä Afrikan maissa katovuodet saattavat aiheuttaa tilapäisesti erittäin suurta kuolleisuutta.
Toinen vaihe
Toisessa eli kiihtyvän kasvun vaiheessa kuolleisuus alkaa vähetä, kun ravitsemus ja hygienia paranevat ja lääketiede kehittyy. Useimmissa tapauksissa vuotuinen kuolleisuus vähenee tasolle 20 ihmistä tuhatta kohden, mistä seuraa luonnollisen väestönkasvun kiihtyminen syntyvyyden säilyessä samana. Nykyaikana kiihtyvän kasvun vaiheessa ovat vain kaikkein kehittymättömimmällä tasolla olevat, pääasiassa Saharan eteläpuolisessa Afrikassa sijaitsevat valtiot sekä joitakin Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän maita.
Kolmas vaihe
Kolmannessa eli hidastuvan kasvun vaiheessa kuolleisuus jatkaa vähenemistään, mutta myös syntyvyys vähenee jopa kuolleisuutta nopeammin. Tämän johdosta kasvu hidastuu elinolosuhteiden parantuessa, kun tietoinen syntyvyyden säännöstely lisääntyy. Elinolosuhteiden vaikutus syntyvyyden säännöstelyyn tapahtuu välillisesti ja tämän johdosta syntyvyys pienenee kuolleisuuteen nähden myöhemmässä vaiheessa. Hidastuvan kasvun vaiheessa on suurin osa maailman kehitysmaista. Kiina on jo hyvin pitkällä kolmannessa vaiheessa, kun taas Intiassa väestönkasvun hidastuminen on melko äskettäinen ilmiö.
Neljäs vaihe
Neljännessä eli pysähtyneen kasvun vaiheessa syntyvyys ja kuolleisuus ovat pienet. Kuolleisuus pysyy vuosittain lähes samana, mutta syntyvyyteen vaikuttaa kulloistenkin hedelmällisessä iässä olevien naisten määrä sekä erilaiset taloudellis-yhteiskunnalliset tekijät (voidaan sanoa, että ympäristön kantokyky tulee vastaan) ja esimerkiksi muotikysymykset. Neljännen vaiheen maita ovat useimmat teollisuusmaat; niissä luonnollinen väestönkasvu on lähes tai kokonaan pysähtynyt.
Viides vaihe
Teorian alkuperäisessä mallissa on vain neljä vaihetta, mutta useat tutkijat ovat esittäneet, että siihen tarvitaan viides vaihe. Se edustaa maita, jotka ovat käyneet läpi taloudellisen siirtymän teollisuudesta tietopohjaisiin yhteiskuntiin, jota kutsutaan deindustrialisaatioksi. Saksan, Italian, Espanjan, Portugalin, Kreikan ja erityisesti Japanin kaltaisissa maissa syntyvyysluvut ovat alhaisemmat kuin kuolleisuusluvut, joten niiden väestö vähenee. Näiden maiden väestönkasvu perustuu maahanmuuttoon. Väestön vähenemisestä ovat kärsineet nopeasti myös muut maat, erityisesti Venäjä, Ukraina ja Baltian maat, joihin kommunismin kaatumisen jälkeinen nopea taloudellinen muutos on vaikuttanut.
Kritiikki
Väestöllisen muuntumisen teoriaa on kritisoitu muun muassa siitä, että kehitysmaiden kuolevuus laski nopeammin kuin teollistuneissa maissa, joissa vastaava kehitys tapahtui rinnakkain teollisen kehityksen kanssa.
Teoriaa on myös kritisoitu oletuksesta, jonka mukaan syntyvyyden lasku johtuu vain taloudellisesta vaurastumisesta. Kriitikot uskovat syntyvyyden laskuun vaikuttavan tämän lisäksi muita tekijöitä, kuten esimerkiksi naisten kouluttaminen.
Ristikon varjossa
Ristikon varjossa on Edvin Laineen ohjaama mustavalkoinen elokuva vuodelta 1945 ja hänen toinen ohjaustyönsä. Hän näyttelee siinä myös pääosaa.
Yhteiskunnallisessa elokuvassa vankilasta siviiliin palaava metallityöläinen Lauri Haapa (Edvin Laine) ei onnistu järjestämään elämäänsä vaan sortuu laitapuolelle. Hänen rakastettunsa on Anna (Mervi Järventaus).
Vastaanotto
Aikalaisarvioissa Toini Aaltonen (Suomen Sosialidemokraatti) kiitti uutta aluevaltausta, kipeiden yhteiskunnallisten kysymysten ottamista käsittelyyn valkokankaalla: ”Yhteiskunnan kehittyneisyydestä riippuu, miten kohdellaan vapaaksi päässyttä vankia.” Usea kriitikko kiinnitti myönteisesti huomiota kriitikkokollegan Olavi Vesistön käsikirjoitukseen. Esimerkiksi Salama Simonen (Uusi Suomi) totesi: ”Käsikirjoitus on kiinteä ja johdonmukainen, ja vaikka loppuratkaisu – – vaikuttaa hieman yllättävältä, on se kuitenkin psykologisesti perusteltu.” Laine sai kiitosta sekä ohjaajana että näyttelijänä. Heikki Aaltoilan musiikki mainittiin useassa arviossa: ”Parasta on filmin taustamusiikki juonen 'jännitysmomenteissa', joissa Aaltoila väläyttelee omaperäisiä soinnillisia ja soittimellisia keksintöjä”, kirjoitti esimerkiksi Uuden Suomen nimimerkki T. P.
Kriitikko Arto Pajukallio totesi Helsingin Sanomien arviossaan Marius Raichin kuvauksen korostavan synkkyyttä voimakkailla kontrasteilla, erityisillä kuvakulmilla ja symboliikkaa sisältävillä varjokuvilla. Laineen näyttelijäntyö sai Tv-maailman kriitikolta erityistä kiitosta.
Elokuva voitti 1945 kaksi Jussi-palkintoa. Yrjö Tuominen sai roolisuorituksestaan parhaan miessivuosan Jussin ja Olavi Vesistö Jussin parhaasta käsikirjoituksesta.
Lasite
pienoiskuva|Keraamisia lasitettuja astioita. Lasite on keraamisen esineen pinnalla oleva ohut lasimainen kerros. Lasitetta käytetään esineen suojamiseksi kosteudelta sekä mekaaniselta rasitukselta. Lasitteet sisältävät aina lasifaasin, jonka osuus on 80-100 %. Lasite saattaa sisältää lasin lisäksi kiteitä, jotka tekevät lasitteen pinnasta karhean tai matan. Mattaa pintaa käytetään esimerkiksi lattialaatoissa, jotta nämä eivät olisi liukkaita.
Lasite syntyy poltettaessa keraami korkeassa lämpötilassa. Joskus lasite saattaa kuitenkin syntyä myös luonnollisessa prosessissa, esimerkiksi tulivuoren purkauksessa. Myös ydinräjähdyksen lämpösäteily saattaa synnyttää lasitteen räjähdyspisteen välittömään läheisyyteen.
Kärsämöt
Kärsämöt (Achillea) on mykerökukkaisten kukkakasvien suku. Siihen kuuluu 115 lajia, jotka ovat ruohovartisia monivuotisia pystykasvuisia kasveja, joiden kukat ovat valkoisia, kellanvalkeita tai ruusunpunaisia.
Suomessa kasvaa yleisenä kaksi kärsämölajia: siankärsämö (Achillea millefolium) ja ojakärsämö (Achillea ptarmica). Suomessa esiintyviä siankärsämön alalajeja ovat etelänsiankärsämö (Achillea millefolium subsp. millefolium) ja pohjansiankärsämö (Achillea millefolium subsp. alpestris).
Nämä Suomessa yleiset kärsämölajit ovat kukinnoltaan valkoisia tai vaaleita. Kalkkipitoisella maalla kasvaessaan siankärsämön kukinnon väri voi olla vaaleanpunainen tai jokin sävy valkoisen ja vaaleanpunaisen väliltä. Siankärsämö kasvaa yleensä kuivilla paikoilla, kuten niityillä. Kärsämöiden lehdet ovat vihreitä. Ojakärsämöä tavataan esimerkiksi kuivahkoilla ojanvarsilla.
Joitakin kärsämölajeja, -lajikkeita tai -risteymiä käytetään myös koristekasveina. Koristekasveina käytettäviä kärsämöitä ovat esimerkiksi kultakärsämö eli angervokärsämö (Achillea filipendulina), koreakärsämö (Achillea ptarmica var. multiplex) ja rikkikärsämö (Achillea 'Taygetea').
Limes norrlandicus
thumb|right|250px| {{legend|#dfe3e3|[[Norlanti|Norlannin historiallinen pääalue}} {{legend|#e2e552|Limes norrlandicus}} {{legend|#63a37f|Ruotsin "metsäläänien" eteläraja}} {{legend|#f83363|Ruotsin kielen norlantilaismurteiden raja}} {{legend|#0606d6|Daljoki (mukaan lukien sen haarat Österdalälven ja Västerdalälven)}} {{legend|#b776aa|Norlannin pinnanmuotojen raja}}]]
Limes norrlandicus (”Norlannin raja”) on Skandinavian niemimaalla ilmenevä ilmasto-, maaperä- ja kasvillisuustyyppien raja. Se on myös ollut kulttuurinen ja elinkeinonharjoitukseen liittyvä raja.
Limes norrlandicuksen raja noudattelee Ruotsissa boreaalisen havumetsävyöhykkeen etelärajaa. Sen pohjoispuolella metsät ovat valtaosin havumetsiä, maaperä hapan ja talvi on luminen, pitkä ja kylmä. Eteläpuolella hallitsevat rehevät sekametsät ja edelleen etelämpänä puhtaat lehtimetsät, maaperä multavaa ja talvet useimmiten lauhoja ja vähälumisia. Limes norrlandicus kulkee Etelä-Ruotsin halki. Suomessa sen eteläpuolelle kuuluu vain ohut kaistale etelärannikolla. Paikoin Ruotsissa kasvillisuustyypin raja erottuu maastossa silmämääräisestikin.
Ruotsissa Limes norrlandicus on ollut vuosituhannet kulttuurinen ja taloudellinen rajavyöhyke, sillä sen eri puolet ovat soveltuneet erilaisten elinkeinojen harjoittamiseen. Jo kivikaudella Limes norrlandicus oli Ruotsin alueen osalta liuske-kvartsiittikulttuurin eteläraja ja toisaalta skandinaavinen kuoppakeramiikka ei ulottunut sitä pohjoisemmaksi. Myöhemmin, pronssikaudelta lähtien, Limes Norrlandicus vakiintui maanviljely- ja pyyntikulttuurin rajaksi. Rautakaudella Limes norrlandicus on suomalais-ugrilaiseen pyyntiväestöön usein yhdistettyjen rautakautisten järvihautojen esiintymisalueen eteläraja. Toisaalta se on skandinaavien asutuksesta kertovien viikinkiajan riimukivien esiintymisen pohjoisraja.
Kulttuuriraja on saattanut ainakin ajoittain olla myös kieliraja. Sen pohjoispuolella on viimeistään rautakaudella ilmeisesti puhuttu lähinnä nykyisten saamelaiskielten esimuotoja ja eteläpuolella ilmeisesti skandinaavisia kieliä. Tätä aikaisemmista kielioloista on esitetty erilaisia näkemyksiä. Esimerkiksi Ante Aikion mukaan Pohjois-Fennoskandiassa olisi vielä ajanlaskun alun tienoilla puhuttu tuntematonta paleoeurooppalaista kieltä, joka ensimmäisen vuosituhannen jaa. alkupuolella joutui saamelaiskielten syrjäyttämäksi. Aikion mukaan siis saamen leviäminen Skandinaviassa etelään päin on alle 2 000 vuoden ikäinen tapahtuma, eikä Skandinavian Limes norrlandicus ole sitä aikaisemmin voinut olla uralilaisen kielikunnan eteläraja.
Vyöhykkeen eteläpuolella ovat asuneet maata viljelleet germaanisten kielten puhujat, jotka ehkä vasta keskiajalta lähtien alkoivat laajemmassa määrin levittäytyä rajan pohjoispuolelle.
Viitteet
thumb|center|350px|Tämä kuusimetsä Ruotsissa [[Örebrossa on kutakuinkin Limes norrlandicuksella. Etelämpänä laajat havumetsät ovat harvinaisuus.]]
Suoruumis
thumb|Erityisen hyvin säilynyt suoruumis [[Tanskasta, Tollundin mies.]] Suoruumis on suosta löytynyt ihmisruumis. Tässä artikkelissa käsitellään soista löytyneitä muinaisia vainajia, joiden tutkimus kuuluu arkeologian piiriin.
Tietynlaiseen suohon upotetut ruumiit säilyvät huomattavan hyvin verrattuna maahan hautaamiseen, vähähappisten olosuhteiden vuoksi. Tällaisia soita on lähinnä Luoteis-Euroopassa, josta on myös valtaosa suoruumiista löydetty. Vain jotkut balsamoidut tai jäätyneet vainajat ovat säilyneet yhtä hyvin tai paremmin kuin hyvin säilyneet suoruumiit. Monet suoruumiit ovatkin arkeologian kannalta kiinnostavia siksi, että niissä on säilynyt pehmytkudoksia, kuten ihoa ja sisäelimiä.
Muinaisia suoruumiita on löydetty Luoteis-Euroopasta sadoittain. Huomattavan useissa näistä on väkivallan merkkejä. On arveltu, että ainakin osa olisi uhrattu tai teloitettu suohon.
Suomesta tunnetaan ainakin yksi suo, Leväluhta, josta on löytynyt esihistoriallisia ruumiita. Suomen suot eivät kuitenkaan säilytä ruumiita yhtä hyvin kuin monet Luoteis-Euroopan suot. Niinpä Leväluhdan vainajista on jäljellä lähinnä vain luita ja luiden osia.
Anne-Maija Aalto
Anne-Maija Aalto (s. 1988 Lappeenranta) on suomalainen nuortenkirjailija. Hän sai vuonna 2021 lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandian teoksestaan Mistä valo pääsee sisään.
Aalto on koulutukseltaan humanististen tieteiden kandidaatti. Hän varttui Etelä-Karjalassa, mutta muutti vuonna 2012 Turkuun, missä hän opiskeli kirjallisuutta ja luovaa kirjoittamista ja kirjallisuutta Turun yliopistossa. Aalto on kertonut alkaneensa kirjoittaa tavoitteellisesti opiskeluaikanaan. Vuonna 2015 hän osallistui Otavan nuortenromaanikilpailuun. Hän sai kunniamaininnan ja kustannussopimuksen.
Aallon esikoisromaani Syvään veteen ilmestyi vuonna 2016. Toinen romaani Korento (2020) oli Topelius-palkintoehdokkaana. Aallon kolmas ja neljäs romaani julkaistiin molemmat syksyllä 2021. Mistä valo pääsee sisään on itsenäinen jatko-osa Korennolle, ja Lumen hiljaisuus on puolestaan julkaistu Kaarna Kustannuksen kautta. Mistä valo pääsee sisään palkittiin joulukuussa 2021 lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandialla. Valinnan teki tietokirjailija Perttu Pölönen, ja kirja oli myös lukijoiden suosikki.
Marek Malík
Marek Malík (s. 24. kesäkuuta 1975 Ostrava, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen pelaajauransa lopettanut jääkiekkoilija, joka pelasi puolustajana.
Ura
Ennen siirtymistään Rangersiin, Malík pelasi Carolina Hurricanesissa ja Vancouver Canucksissa. Kaudella 2003–2004 hän sai NHL Plus/Minus Awardin Martin St. Louisin kanssa.
Malíkista on tullu suuri idoli New Yorkissa Washington Capitalsia vastaan pelatun pelin jälkeen. Hän ratkaisi NHL:n pisimmän rangaistuslaukauskilpailun tekemällä Olaf Kölzigin taakse maalin, jota on kutsuttu "sirkusmaaliksi", sillä hän teki maalin maila jalkojen välissä.
Malík kuului Tšekin joukkueeseen Torinon olympialaisissa 2006 saavuttaen pronssia.
Marek Malikin poika Nick Malík on pelannut maalivahtina Tšekin juniorimaajoukkueissa ja pelaa kaudella 2021–2022 Suomessa KooKoon liigajoukkueessa.
Kanada-cup 1991
Kanada-cup 1991 (engl. Canada Cup 1991) oli IIHF:n, NHL:n ja NHLPA:n järjestämä jääkiekkoturnaus. Turnaus järjestettiin viidettä ja tällä nimellä viimeistä kertaa, koska vuonna 1996 sen korvasi Jääkiekon maailmancup.
Neuvostoliitolle turnaus oli pettymys verrattuna aikaisempiin Kanada-cupeihin. Taustalla vaikutti Neuvostoliiton poliittinen tilanne. Moni Neuvostoliiton pelaaja kieltäytyikin pelaamasta turnauksessa. Tämä oli myös viimeinen turnaus jossa Neuvostoliiton jääkiekkojoukkue oli mukana.
Whedefit Gesgeshi Woude Henate Ethiopia
Whedefit Gesgeshi Woude Henate Ethiopia (, toinen mahdollinen translitteraatio Wodefit Gesgeshi, Widd Innat Ityopp'ya, ) on Etiopian kansallislaulu. Laulun sanat on kirjoittanut Dereje Melaku Mengesha ja säveltänyt Solomon Lulu Mitiku. Laulu otettiin käyttöön kommunistihallinnon kukistumisen jälkeen 1992.
Johann Attenberger
Johann Attenberger (17. helmikuuta 1936 Ebersbergin piirikunta, Saksa – 7. heinäkuuta 1968 Spa-Francorchamps, Belgia) oli länsisaksalainen moottoripyöräilijä, joka sai surmansa Belgian Grand Prix -kilpailussa 7. heinäkuuta 1968. Onnettomuus sattui ajon viimeisellä kierroksella Attenbergerin kamppaillessa johtopaikasta maanmiehensä Georg Auerbacherin kanssa. Attenberger yritti ohittaa Auerbacheria suoralla rataosuudella, kun hän osui Auerbacherin pyörään. Attenberger menetti ajoneuvonsa hallinnan ja suistui täydessä nopeudessa radalta. Ajaja ja sivuvaunullisen BMW-moottoripyörän ajokumppani Josef Schillinger menettivät silmänräpäyksessä henkensä. Pari oli voittanut sivuvaunujen Grand Prix -kilpailun edellisenä sunnuntaina Hollannissa.
Teuva
Teuva on Suomen kunta, joka sijaitsee Etelä-Pohjanmaan maakunnassa. Kunta on perustettu vuonna 1868, ja se kuuluu Suupohjan seutukuntaan. Teuvalla asuu 0 ihmistä ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on vesistöjä. Peltoa on 10 574 ja metsää 33 610 hehtaaria. Väestötiheys on 0 asukasta/km². Teuvan naapurikunnat ovat Kurikka pohjoisessa, Kauhajoki kaakossa, Karijoki etelässä, Kristiinankaupunki lounaassa ja Närpiö lännessä. Entisiä naapurikuntia ovat Kurikkaan liitetty Jurva, Kristiinankaupunkiin liitetty Tiukka sekä Närpiöön liitetyt Pirttikylä ja Ylimarkku.
Vuonna 2017 Teuva joutui huonon taloustilanteensa takia kriisikuntamenettelyyn. Vuonna 2021 tilanne alkoi näyttää paremmalta siinä määrin, että Teuvalla ei enää olisi kriisikunta-statusta.
Historia
pienoiskuva|Teuvan rauniokirkko. Teuvan asutuksen uskotaan alkaneen jo esikeraamiseen aikaan, eli noin 7 000–4 200 eaa. Kivikaudelta peräisin olevia asuinpaikkoja on löydetty kampakeraamiselta ajalta, arviolta 4 200–2 000 eaa. Kivikauden asuinpaikkoja on tutkittu kaivausten avulla Petterinmäellä, Komsinkankaalla ja Pappilankankaalla. Pohjois-Euroopan vanhin tunnettu asuinpaikka Susiluola sijaitsee naapurikunnassa Karijoella.
Teuvan nykyinen asutus on saanut alkunsa arviolta 1560-luvulla, kun Teuvalle saapui uusia asukkaita eri suunnista. Teuva kuului Närpiön suurpitäjään.
Vuonna 1694 Teuvasta tuli Närpiöön kuulunut kappeliseurakunta ja vuonna 1795 itsenäinen seurakunta. Oman papin Teuvan seurakunta sai vuonna 1694. Närpiön kunnallishallinto ja seurakunta erotettiin Teuvasta vuonna 1868, jolloin syntyi Teuvan kunta. Samana vuonna syntyi myös tunnetuin teuvalainen, pääministeri Lauri Ingman.
Vuonna 1953 valmistuneen Teuvan kirkon on suunnitellut arkkitehti Elsi Borg, jonka käsialaa on myös kirkon saarnatuoli. Teuvan kirkon alttaritaulun Jeesuksen vertauksesta ”Kymmenen neitsyttä” on maalannut taiteilija Tove Jansson. Teuvan ensimmäinen kirkko rakennettiin vuonna 1701. Edellinen, vuonna 1863 rakennettu kirkko tuhoutui tulipalossa tammikuussa 1950. Tuhoutuneen kirkon kuoriosa ja sakaristo on kunnostettu kaikkien entisten kirkkojen muistomerkiksi.
Vesistöt
Teuvan kunnan alueella on vain viisi järveä: Suksenjärvi, Isolammi, Lintulampi ja kaksi nimetöntä vesialuetta, joiden pinta-alat ovat 1,59 ja 1,03 hehtaaria.
Luonto
Teuvan Natura-kohteita ovat Pässinrämäkkä, Kurpanneva, Varisneva, Lutakkoneva ja Harjaisneva-Pilkoonneva.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Teuvalla oli 5 269 asukasta, joista 3 456 asui taajamissa, 1 793 haja-asutusalueilla ja 20:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Teuvan taajama-aste on 65,8 %. Teuvan taajamaväestö jakautuu kolmen eri taajaman kesken:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Uskonto
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Teuvalla on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Teuvalla toimii Teuvan helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Teuvan alueella toimii Vaasan ortodoksinen seurakunta.
Talous
Vuonna 2015 Teuvalla oli 1 823 työpaikkaa. Niistä 17 prosenttia oli alkutuotannossa, 27 % jalostuksessa ja 55 % palvelualoilla.
Vuonna 2018 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat betonielementtejä valmistava Betoniluoma Oy, Suomen Lämpöpuu Oy ja Matti Tamsi Oy.
Koulutus
Teuvalla pitää päätoimipaikkaansa Teuvan aikuiskoulutuskeskus TEAK, joka on perustettu vuonna 1959. TEAK järjestää koulutusta eri puolilla Suomea. Pääkoulutusalat ovat puu, pintakäsittely, verhoilu, sisustus, vaatetus sekä teknologia (CNC, CAD, CAM, robotiikka). Lisäksi koulutusta järjestetään muun muassa sosiaali- ja terveysalalla, taloushallinnossa, myynnissä ja yrittäjyydessä. Yritysten tarpeisiin TEAK järjestää koulutusta kaikilla toimialoilla.
Kulttuuri
Teuvalla sijaitsee vapaa-ajan- ja laskettelukeskus Parra Oy, joka sijaitsee Luovankylässä vajaat kymmenen kilometriä Teuvan keskustasta.
Kunnankirjastolla on noin 80 000 kappaleen kirjavalikoima, ja se kuuluu Eepos-kirjastojen kirjastokimppaan. Kirjasto tarjoaa myös maksutta tietokoneita internetkäyttöön, laajan lehtivalikoiman sekä musiikki- ja videoalan kustanteita.
Paikkakunnalla on myös uimahalli, Teuvan Kulttuuritalo Orrela, pyörämuseo , Pauli Nevalan syntymäpäivän kunniaksi pystytetty maailman suurin keihäs sekä lukuisia vapaa-ajanpalveluita aina elokuvateatterista kesäteattereihin.
Teuvan kotiseutumuseossa esitellään kesäsunnuntaisin paikallista kulttuuria.
Teuvan keitintehtaan museo on avoinna sopimuksesta.
Teuvan pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla klimppisoppa.
Tapahtumat
Teuvalla järjestetään vuosittain suosittu yleisötapahtuma Elolystit sekä lähes vuosittain saunojia ja saunomisen ystäviä kiehtova Siirrettävien saunojen kokoontumisajot. Ars Nova Botnica esittelee uutta pohjalaista kuvataidetta Teuvan kunnan kulttuuritalo Orrelassa joka vuosi heinäkuun ajan. Myös muutamana vuonna on järjestetty TeuvaFest niminen festivaalitapahtuma, jonka isäntänä toimii Teuvan musiikkiviikot ry.
Hallinto
Teuvan kunnanjohtaja vuodesta 2005 on Veli Nummela.
Colours (Stonen albumi)
Colours on Stone-yhtyeen kolmas pitkäsoitto, joka julkaistiin vuonna 1990. Levyn tuottivat Mikko Karmila ja Stone. Masteroijana toimi Mika Jussila. Levy on omistettu Jallu Mantilalle. Sen tunnetuimmat kappaleet ovat ”Stone Cold Soul” ja ”White Worms”. Kappale ”Friends” on Led Zeppelin -cover. Jiri Jalkasen erotettua yhtyeestä tilalle otettiin Airdashin kitaristi Markku ”Nirri” Niiranen.
Teuva
Politiikka
Kunnanvaltuustossa on 27 paikkaa. Kaudella 2021–2025 keskustalla on 11 paikkaa, kokoomuksella kuusi paikkaa, perussuomalaisilla neljä paikkaa, vasemmistoliitolla kolme paikkaa, SDP:llä kaksi paikkaa ja kristillisdemokraateilla yksi paikka.
Vuoden 2021 kuntavaaleissa kokoomus ja kristillisdemokraatit tekivät vaaliliiton.
Colours (Stonen albumi)
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Tiago Mendes
Tiagon seurajoukkueuran parhaita saavutuksia ovat Portugalin Cupin voitto (2004), Englannin mestaruus (2005), Englannin Liigacupin voitto (2005), FA Community Shieldin voitto (2005) sekä Ranskan mestaruus (2006).
Stephen Nichols
Stephen Earl Nicols (s. 19. helmikuuta 1951 Cincinnati, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Steve Johnsona televisiosarjassa Päivien viemää. Stephen on saanut kolme Drama-Logue palkintoa.
Tiago Mendes
Portugalin maajoukkueessa Tiago debytoi vuonna 2002. Yhteensä 26 maaottelua pelannut keskikenttämies oli mukana myös MM-kisoissa 2006.
Esko Pekonen (jääpalloilija)
Esko Pekonen (18. joulukuuta 1902 Valkeala – 27. syyskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen jääpalloilija, joka edusti Helsingin Jalkapalloklubia.
Hän pelasi myös 10 A-maaottelua Suomen jääpallomaajoukkueessa. Aktiiviuransa jälkeen Pekonen toimi jääpallo- ja jalkapalloerotuomarina. Hän tuomitsi seitsemän jalkapallomaaottelua vuosina 1931–1939 ja oli avustavana erotuomarina Berliinin olympiakisojen jalkapalloturnauksessa 1936. Pekonen oli Suomen Palloliiton erotuomarivaliokunnan sekä Helsingin erotuomarikerhon puheenjohtaja ja toimi muun muassa Helsingin Sanomien urheiluavustajana vuosina 1923–1939.
Pekonen oli ammatiltaan poliisi. Hän työskenteli Helsingin poliisilaitoksella vuodesta 1926 lähtien ja siirtyi eläkkeelle rikoskomisarion virasta vuonna 1965.
Pyhän Annan kruunu
thumb|[[Haminan portti Pyhän Annan kruunun länsireunalla, taustalla Viipurin linna]] Pyhän Annan kruunu on venäläisten 1700-luvulla rakentama linnoitus Viipurin Linnasaaren edustalla.
Rakentaminen
Linnoitus rakennettiin turvaksi ruotsalaisia vastaan sen jälkeen, kun venäläiset Pietari Suuren johdolla olivat vallanneet kaupungin Ruotsilta suuressa Pohjan sodassa. Kaupunki oli tällöin jo suojattu itäpuolelta vahvasti ja ympäröity kaupunginmuurilla, mutta nyt piti vahvistaa lännenpuoleista edustaa, jonka puolustuksesta vastasi vain vanha Viipurin linna. Rakennustyöt aloitettiin 1720-luvulla ja ensimmäinen vaihe saatiin päätökseen vuonna 1740.
Linnoitus on rakennettu bastionijärjestelmän mukaisesti ja varustettu neljällä bastionilla, jotka muodostavat länteen päin avautuvan kruunun, josta linnoituksen nimi juontuu. Nimi annettiin Venäjää silloin hallinneen keisarinna Annan mukaan. Bastionien lisäksi linnoitukseen rakennettiin maavalleja, kolme ravelliinia ja pohjoispuolelle kuiva vallihauta.
Muuttuminen tarpeettomaksi
Linnoitusta vahvistettiin ja korjailtiin useita kertoja, mutta Suomen sodan jälkeen sen strateginen merkitys käytännössä katosi rajan siirtyessä kauas luoteeseen. Tätä ennen linnoitus oli palvellut suurimman osan ajastaan lähinnä rajan etuvarustusten varikkona. Viimeinenkin sotilaallinen merkitys siltä meni, kun linnoituksen halki rakennettiin tie vuosina 1864-1865.
Ensimmäinen maailmansota
Linnoitusta muokattiin viimeisen kerran sotilaskäyttöön ensimmäisen maailmansodan aikana. Siitä tuli silloin osa Viipurin maalinnoitusta. Silloin valleihin valettiin betoniset ampumasektorit ja korokkeet, sekä rakennettiin vallien sisäpuolelle betonista majoitustilat sotilaille.
Viipurin puhdistus 1918
thumb|250px|Viipurin valtauksen jälkeen teloitettuja.
Juho Kujola
Koulu- ja opiskeluvuodet
Juho Kujola syntyi rajakarjalaisen kauppiaan ja maanviljelijän Ivan Lasarevin perheeseen. Hän kävi kansakoulun ja jatkoi opintojaan Sortavalan lyseossa. Sortavalassa historian lehtorina toiminut O. A. Forsström sai karjalaa äidinkielenään puhuneen Kujolan kiinnostumaan salmilaisen murreaineiston keräämisestä.
Päästyään ylioppilaaksi Kujola aloitti suomen kielen ja slaavilaisen filologian opinnot Helsingin yliopistossa syksyllä 1904. Seuraavana kesänä hän keräsi Salmin murteen sanastoa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimeksiannosta. Keruutyön tuloksena syntyi noin viisi tuhatta sanalippua. Ennen valmistumistaan kandidaatiksi hän vaihtoi sukunimensä Kujolaksi.
Kujola valmistui filosofian kandidaatiksi kahdella laudaturilla vuonna 1909. Hänen kielennäytteillä täydennetty laudaturtutkimuksensa Äänneopillinen tutkimus Salmin murteesta ilmestyi Suomi-sarjassa vuonna 1910. Opiskeluaikanaan Kujola toimi myös fonetiikan koehenkilönä. Hänen kymografin avulla mitattuun ääntämykseensä perustuu Kai Donnerin vuonna 1912 julkaisema tutkimus Salmin murteen kvantiteettisuhteista.
Lyydin ja karjalaismurteiden keruumatkat
Kandidaatiksi valmistuttuaan Kujola ryhtyi auskultoimaan Helsingin suomalaisessa normaalilyseossa. Samalla hän halusi jatkaa myös tieteellistä työtään. E. N. Setälän aloitteesta hän päätti omistautua tuolloin varsin heikosti tunnettujen lyydiläismurteiden tutkimukseen. Kesällä 1909 Kujola matkusti Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran myöntämän stipendin turvin Itä-Karjalaan Sununsuun lyydiläiskylään, josta hän teki matkoja alueen pohjoisosaan ja etelässä aina Kuujärvelle saakka. Lähes kolmen tuhannen sanalipun lisäksi Kujola kirjoitti muistiin äänne- ja muoto-opillisia havaintoja. Tällä ja myöhemmillä matkoillaan hän otti myös valokuvia.
Seuraavana vuonna Kujola matkusti jälleen Itä-Karjalaan aikoen kerätä lisäaineistoa suunnittelemaansa lyydiläismurteiden äännehistoriaa käsittelevää väitöskirjaa varten. Matka päättyi kuitenkin Petroskoihin, josta Aunuksen läänin kuvernööri karkotti hänet suomalaiskansallisen propagandan levittämisestä syytettynä. Kujola joutui palamaan Helsinkiin, jossa hänet vihittiin maisteriksi. Pietarissa hän yritti turhaan saada muutosta kuvernöörin päätökseen. Niinpä hän päätti matkustaa Novgorodin lääniin tutkimaan valdainkarjalaisten kielimuotoa. Valdain, Demjanskin ja Kresttsyn kihlakunnissa hän keräsi 1150 sanalippua ja laati luettelon kylistä, joissa tuolloin vielä puhuttiin karjalaa. Kujola lienee viimeinen valdainkarjalaisten luona käynyt suomalainen kielentutkija.
Lukuvuonna 1910–1911 Kujola työskenteli Joensuun lyseon suomen ja venäjän kielen opettajana. Koska pääsy lyydiläisalueelle näytti mahdottomalta, hän päätti keskittyä Novgorodin ja Tverin läänien karjalaismurteiden tutkimukseen. Kesällä 1911 hän matkusti tihvinänkarjalaisten luokse, missä hän keräsi lähes kaksituhatta sanalippua ja kirjoitti muistiin Karjalan kielen näytteiden ensimmäisessä osassa julkaistuja satuja. Lukuvuonna 1911–1912 Kujola opiskeli venäjän kieltä Pietarissa, ja seuraavana kesänä hän matkusti Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran tuella tverinkarjalaisten pariin. Toržokin, Zubtsovin, Vyšni Volotšokin ja Ostaškovin kihlakuntien kahdeksaan kylään tehdyn matkan tuloksena syntyi yli kuusi tuhatta sanamuistiinpanoa. Lukuvuoden 1912–1913 Kujola vietti Moskovan yliopiston stipendiaattina ja seuraavana kesänä hän matkusti jälleen Tverin lääniin. Vesjegonskin, Vyšni Volotšokin, Kašinin ja Bežetskin kihlakunnissa suoritettu sanastus tuotti yli 8500 sanalippua. Vesjegonskin kylissä muistiin merkityt sadut ilmestyivät myöhemmin Eino Leskisen toimittamissa Karjalan kielen näytteissä.
Muu tieteellinen toiminta
Ensimmäinen maailmansota ja opettajantyö Joensuussa keskeyttivät Kujolan tutkimustyön usean vuoden ajaksi. Vuonna 1918 hänet nimitettiin sotakomissaarin apulaiseksi Sortavalaan, jossa hän johti muun muassa Aunuksen pakolaisten huoltotoimistoa. Lukuvuonna 1923–1924 Kujola hoiti Viipurin lyseon venäjän ja suomen kielen lehtoraattia. Sen jälkeen hän työskenteli Tampereen tyttölyseon suomen kielen lehtorina aina vuoteen 1953 saakka. Vielä tämän jälkeenkin hän toimi tuntiopettajana samassa koulussa, josta hän erosi lopullisesti vuonna 1958.
Opettajan työnsä ohella Kujola palveli lyydin ja karjalan kielen tutkimusta aina 1940-luvun puoliväliin saakka. Hänen ensimmäinen esityksensä lyydistä sisältyy Karjalan kirjaan (1910), jonka vuonna 1932 ilmestynyttä toista laitosta hän oli myös toimittamassa. Vuonna 1922 Kujola valmisti uuden laitoksen Heikki Ojansuun Karjalan kielen oppaasta. A. R. Niemi hyödynsi hänen asiantuntemustaan Suomen kansan vanhojen runojen toimitustyössä.
Bernhard Wicki
Bernhard Wicki (28. lokakuuta 1919 Sankt Pölten – 5. tammikuuta 2000 München) oli itävaltalainen elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan kansainvälisesti varsinkin sodanvastaisesta elokuvasta Silta (1959), jonka hän myös käsikirjoitti itse.
Wicki voitti muun muassa vuonna 1961 Hopeisen karhun Berliinin elokuvajuhlilla, jossa hän oli kahdesti ehdolla myös Kultaisen karhun saajaksi. Hänet asetettiin Palme d'or -ehdokkaaksi vuosina 1964 ja 1989. Hän oli tuomariston jäsenenä vuoden 1986 Venetsian elokuvajuhlilla.
Wicki kuoli 80-vuotiaana ennätettyään juuri 2000-luvulle. Hänen kuolemansa jälkeen perustettu Bernhard Wicki -palkinto jaetaan nykyisin vuosittain Münchenissä.
Saida
Saida on naisen etunimi. Se on ollut aikoinaan Suomessa melko laajalti käytetty nimi, mutta sen alkuperästä ei akateemikko Kustaa Vilkunan mukaan ole varmaa tietoa. On pidetty mahdollisena, että Saida pohjautuisi kreikkalaiseen nimeen Zenaida (’Zeuksen näköinen’, ’Zeuksen tytär’) ja sen venäläiseen muunnelmaan Zinaida. Saida esiintyy myös arabialaisena nimenä. Se voidaan tulkita miehennimen Said (’onnellinen’) feminiiniseksi vastineeksi. Lisäksi Saida on rinnastettu naisennimeen Zaida.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on marraskuuhun 2021 mennessä tilastoitu noin 770–780 Saida-nimistä naista.
Nimipäivä
Saida-nimi sisältyi suomenruotsalaiseen almanakkaan vuosina 1929–1949. Nimipäivä oli 19. marraskuuta.
Bonsai
pienoiskuva|[[#Sekijoju|Sekijoju-kaavan mukaan kasvatettu bonsaipuu: kasvi kasvaa kivellä ja sen juuret kiemurtelevat kiveä pitkin maahan, mistä se saa tarvitsemansa ravinteet. Mikäli puu on aidolla tekniikalla kasvatettu bonsai, sillä on ikää kymmeniä tai satoja vuosia. Tämä bonsai on kolmihammasvaahtera Acer buergerianum.]] pienoiskuva|[[Malaganviikuna Ficus retusa Yhdysvaltojen Ohiossa. Puun juuret ovat osittain näkyvissä; osa niistä kiemurtelee puun itsensä halkeamissa. Puuta säilytetään kasvihuoneessa: Se ei ole ulkona talvehtiva bonsai.]] Bonsai eli ”ruukkupuu” tarkoittaa puuta, joka on kasvatettu ruukussa niin, että se alkaa muistuttaa lajitovereitaan pienoiskoossa. Sana bonsai on japania ja merkitsee ”ruukkuistutusta” (bon = ruukku, sai = istutus).
On olemassa erityisiä puulajikkeita, jotka kasvavat puiden näköisiksi pienoispuiksi, mutta ne eivät ole oikeita bonsaipuita. Mikään puulaji ei automaattisesti kasva bonsaiksi, mutta teoriassa, mistä tahansa puusta voidaan kasvattaa bonsai – jotkin lajit vain soveltuvat bonsaitaiteeseen muita paremmin. Bonsaipuu tarkoittaa nimenomaan kasvia, joka on kasvatettu ruukussa ja joka huolellisella hoidolla alkaa muistuttaa oikeata, täysikokoista puuta. Bonsaipuita muotoillaan leikkelemällä niiden oksia ja juuria.
Bonsaitaidetta harrastetaan edelleen myös Kiinassa, missä siitä käytetään nimitystä pénjǐng. Pénjǐng ei kuitenkaan ole aivan sama asia kuin bonsai, vaan siinä puita kasvatetaan puutarhoissa ja ne ovat suurempia kuin bonsait. Kuitenkin länsimaisessa kulttuurissa käsite bonsai käsittää japanilaisen bonsain, kiinalaisen pénjǐngin sekä korealaisen bunjaen.
Historia
Kiinassa bonsaita kutsuttiin pénzāiksi. Pénzāin lähtökohtana oli vangita luonnollinen maisema pienoiskoossa – eli luoda miniatyyrimaisema. Pénzāi oli kuitenkin kookkaampi kuin bonsai. Myöhemmin pénzāita alettiin kasvattaa ruukussa ja näin syntyi punsai. Punsaissa puu muotoiltiin muistuttamaan jotakin eläintä kuten lintua tai jotain muuta olentoa kuten lohikäärmettä.
Bonsaita kuitenkin pidetään japanilaisina, koska japanilaiset ovat kehittäneet punsaista bonsain. Japaniin bonsait saapuivat 1100-luvulla. Bonsait levisivät Tang- tai Song-dynastian aikaan, 700–1300-luvulla myös Koreaan, missä niitä alettiin kutsua bunjaeksi. Japani harjoitti hyvin sulkeutunutta ulkopolitiikkaa yli 200 vuotta, 1800-luvulle. Vuonna 1853 yhdysvaltalainen kommodori Matthew Perry pakotti Japanin avautumaan. Japani otti osaa vuoden 1878 Pariisin maailmannäyttelyyn ja bonsaita oli tuolloin ensimmäisen kerran esillä Euroopassa, sekä yksitoista vuotta myöhemmin seuraavassa näyttelyssä vuonna 1889.
Suuren suosion bonsait saavuttivat vasta toisen maailmansodan jälkeen, kun kaukaisiin maihin lähetetyt suurlähettiläät ja muut diplomaatit alkoivat tuoda niitä tuliaisiksi ja matkamuistoiksi kotimaihinsa. Suomalaisten harrastajien käsiin ensimmäiset bonsait päätyivät 1970-luvulla. Nykyisin bonsaiharrastajia on Suomessa muutama sata.
Bonsain esimuodon saapumisesta Kiinaan on esitetty teoria, jonka mukaan ne toivat Kiinaan intialaiset buddhalaismunkit, jotka olivat huomanneet kasvien juurien kasvua ruukun avulla rajoittaessaan niiden alkavan kääpiöityä. Mitä käppyräisempi ja omituisempi kasvi oli, sitä arvostetumpi se oli ja sitä suurempina sen sisältämiä voimia pidettiin.
Ruukuissa kasvatettavia puita esittäviä piirroksia on löydetty noin 4 000 vuoden ikäisistä egyptiläisistä haudoista. Jo muinaisessa Egyptissä tiedetäänkin kasvatetun ruukkupuutarhoja. Nykyisen Intian alueella paikallisilla poppamiehillä oli tapana kasvattaa ruukussa erilaisia kasveja, joita he käyttivät rituaaleihin ja lääkintään. Myös arabialaisten karavaanien tiedetään kuljettaneen pieniä puita erilaisissa astioissa Aasian halki. Puita käytettiin lääkkeisiin tarvittavien kemikaalien lähteinä. Todennäköisesti ruukkupuita ei alun perin kasvatettukaan esteettisistä syistä. Myös kuuluisissa Babylonin riippuvissa puutarhoissa uskotaan kasvatetun ruukkukasveja – sikäli kuin näitä puutarhoja koskaan on ollutkaan.
Lajeista
Bonsaiksi kelpaa teoriassa mikä tahansa puu- tai pensaslaji taikka ylipäätään mikä tahansa kasvi, jolle kasvaa puumainen varsi. Tästä äärimmäisenä esimerkkinä voidaan mainita voikukka, josta voidaan koulia bonsai nostamalla kasvia vuosien mittaan vähitellen korkeammalle kasvualustastaan niin, että voikukan puumainen maavarsi lopulta muodostaa kukalle ”puuvarren”. Japanissa onkin noussut suosituksi tapa, jossa bonsai tehdään puiden sijasta luonnonkukista.
Mikään puulaji ei kasva automaattisesti ruukkupuuksi ilman erityishoitoa. Kuitenkin jotkin lajit sopivat muita paremmin bonsai-taiteen raaka-aineeksi. Suomalaisista kasveista muiden muassa katajaa, koivua ja mäntyä voidaan kasvattaa ruukussa. Suomen olosuhteissa bonsaita voidaan kasvattaa sekä sisällä että ulkona. Kansainvälisesti varsinkin kiinankatajaa pidetään erittäin hyvänä lajina bonsain kasvatukseen.
Ulkobonsaiksi käyvät mainiosti luonnonvaraiset puulajit kuten mänty, koivu, kuusi, leppä, haapa ja tammi sekä pensaskasvien kuten tarhakatajan, omenan ja tuhkapensaan taimet. Nämä selviävät pihalla ympäri vuoden. Puut vaativat talvesta selvitäkseen kuitenkin talvetustoimenpiteitä.
Bonsaiden kokoluokittelu
pienoiskuva|pysty|Bonsain kasvattaminen ja muotoileminen on omanlaistaan [[taidetta. Vaatii taitoa osata sitoa oksat oikein ilman, että kasvi kuolee. Kuvassa idänvalkopyökki Carpinus laxiflora.]]
Bonsaiden luokitteluperusteena voidaan käyttää kokoa, kun tiedetään bonsain koko, peruskaava ja laji, voidaan siitä jo päätellä paljon. Bonsaita on hyvin erikokoisia: muutaman senttimetrin korkuisista yli metrisiin. Tyypillisesti bonsait kuitenkin ovat 20–60 senttimetrin korkuisia. Kokoluokittelu on jossakin määrin vakiintumatonta ja tulkinnanvaraista.
Maksimissaan 7–10 senttimetriä pitkistä bonsaipuista käytetään nimitystä mame-bonsai. Pienimmistä mame-bonsaista saatetaan käyttää myös nimitystä shito-bonsai. Kolmanneksi pienin kokoluokka on shōhin, johon kuuluvien bonsaiden maksimikorkeus on 25–30 senttimetriä. Shōhinia isompien bonsaiden kokoa määritetään usein sillä, kuinka monta miestä tarvitaan siirtämään bonsaita paikasta toiseen.
Taide
Bonsaitaiteessa yhdistyvät estetiikka, huolenpito ja kärsivällisyys. Kasvi, muokkaus, kasvuaineksen pinta ja valittu astia muodostavat "taivaan ja maan yhteen astiaan", kuten japanilainen sanonta asian ilmaisee. Taiteessa pyritään saavuttamaan mahdollisimman luonnollinen lopputulos: bonsaissa ei tule näkyä mitään merkkejä ihmisen kädestä. Bonsain muotoilussa voidaan noudattaa erään mestarin ohjetta, jonka mukaan puun oksiston tulee näyttää siltä, että lintujen olisi helppoa lentää sen lävitse.
Valmis bonsai on kuin varttuneeseen ikään kasvanut puu pienoiskoossa. Suurikin puu näyttää pieneltä, kun sitä katsotaan tarpeeksi kaukaa. Bonsai tarjoaa saman näkymän, mutta lisää toisen ulottuvuuden: puu on niin lähellä, että sen yksityiskohtia on helppoa tarkastella.
Bonsain muotoilu on verrattavissa ikebanan tai minimalismin oppeihin, joissa kantavia teemoja ovat selkeys ja linjakkuus. Tällainen filosofia sopii luontevasti suomalaiseen kauneuskäsitykseen, jossa muodot ja materiaalit ovat pääosissa irrallisten yksityiskohtien sijaan.
Epäsymmetrisyys, rytmikkyys, tyhjän tilan esille tuominen ja hallittu kokonaisuus ovat bonsaitaiteilijan ohjenuoria. Itse kasvin rinnalla myös sen asuttama ruukku on katsottavissa osaksi bonsaita. Ruukun tehtävänä on tuoda esille puun muoto ja väri kaikkina vuodenaikoina. Bonsain esillepanossa on luontevaa suosia yksinkertaista ja koristelematonta alustaa. Sama pätee bonsain taustaan: esteettisesti ihanteellinen paikka bonsaille on tokonoma, joka on japanilaisessa huoneessa oleva syvennys. Tavallisesti bonsai asetetaan pienelle ja matalalle pöydälle.
Hoito
pienoiskuva|vasen|pysty|Jykevävartinen [[oliivipuu.]] Bonsaiden kasvattaminen vaatii kärsivällisyyttä. Bonsai voidaan kasvattaa siemenestä tai pistokkaasta taikka siirtää luonnosta.
Siemenestä kasvatettaessa on maltettava odottaa, sillä prosessi on pitkänlainen. Taimen muotoilu voidaan aloittaa vasta noin vuoden kuluttua istutuksesta. Pistokkaista kasvattaminen on myös hankalaa. Sen onnistuminen vaatii, että pistokas saa tarpeeksi vettä juurten kasvamiseen. Hankalin tapa kasvattaa bonsai on siirtää sen alku luonnosta. Tämä on kuitenkin eniten bonsaifilosofian mukaista. Tuloksekkaita paikkoja etsiä taimia bonsaipuuksi ovat kalliot, kivet ja rannat. Suomen luonnosta löydetyt taimet eivät kuitenkaan voi olla sisällä ympärivuotisesti, vaan ne vaativat talvettamisen. Siksi niitä pitäisi säilyttää välillä myös kylmässä. Kellari sopii tähän tarkoitukseen hyvin. Hyviä Suomesta löytyviä bonsainalkuja ovat esimerkiksi männyt ja koivut.
Bonsaiden kasvattamiseen käytetään erilaisia erikoistyökaluja. Näistä tärkeimpiä ovat teräväkärkiset pihdit. Muotoiluun ja kääpiöintiin on käytettävissä erilaisia tekniikoita. Bonsaiden taivutteluun ja muotoiluun tarvitaan erilaisia metallilankoja. Muotoilussa juurten ja oksien keskinäisen suhteen täytyy pysyä sopivana. Taitamaton leikkely voi heikentää puuta tai jopa tappaa sen.
Ruukkupuiden kasvattaminen sisätiloissa on verrattain uusi ajatus. Japanilainen bonsai on ulkokasvi, joka otetaan sisälle korkeintaan muutamaksi päiväksi näyttelyä tai valokuvaamista varten. Pohjoisen ilmaston vuoksi Suomessa kasvatettavat bonsait elävät useimmiten sisätiloissa, joko kasvihuoneissa, verannoilla tai huonekasveina. Vaikka bonsaita kasvatetaan ruukuissa, ne eivät useinkaan viihdy sisätiloissa ympärivuotisesti. Talvisin on varmistettava, etteivät juuret pääse pakkasten aikana jäätymään, esimerkiksi hautaamalla puu osittain lumeen tai pitämällä sitä lasitetulla kuistilla.
Multa ja kastelu
Bonsain kastelu on tasapainottelua yli- ja alikastelun välillä. Näistä ylikastelu on tavallisempaa. Ruukkuun istutettujen puiden hoidossa on erityisen tärkeää huolehtia ylimääräisen kasteluveden mahdollisuudesta virrata pois ja varoa mullan kuivumista. Kastelu on taitolaji: oppipojalle voidaan antaa bonsainmuotoilusakset ensimmäisinä päivinä, mutta kastelukannua hänelle ei anneta ennen vuosien opetusta. Jos multa on jatkuvasti läpimärkää, eivät juuret saa riittävästi happea. Lisäksi ne alkavat hiljalleen mädäntyä. Helpoiten tältä vältytään valitsemalla istutusmullaksi hyvin vettä läpäisevää laatua ja kastelemalla kasvia aina ja vain silloin, kun multa on ehtinyt jo hieman kuivahtaa. Toisaalta multa ei myöskään saa koskaan kuivua täysin, koska silloin juurien vedenottokyky lamautuu, jos näin pääsee tapahtumaan, on ruukku syytä upottaa vähäksi aikaa kokonaan veteen. pienoiskuva|pysty|[[Japaninsypressi Chamaecyparis obtusa Martignyssä, Sveitsissä.]]
Veden haihtumiseen vaikuttavat lämpötila, ilmankosteus sekä astian materiaali, muoto ja koko. Bonsain kasvuastiassa on aina oltava reikä ja tämän pitää olla auki niin, että vesi pääsee tarvittaessa virtaamaan astiasta ulos. Sen lisäksi erilaiset bonsait tarvitsevat eri määriä vettä. Jokainen bonsai on yksilö, jota on opittava hoitamaan sille sopivalla tavalla. On vanha kiinalainen tapa antaa vettä bonsaille kolme kertaa: kerran astialle, kerran mullalle ja kerran kasville. On myös tärkeää kastella puun runkoa ja lehvästöä – puu voidaan jopa pestä, sillä se helpottaa puun hengittämistä. Kuitenkaan, jos bonsai on kukkiva, kukkia ei tulisi kastella, sillä tämä edistää kukkien häviämistä.
Arianne Zucker
thumb|Arianne Zucker vuonna 2008. Arianne Bethene Zucker (s. 3. kesäkuuta 1974 Northridge, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli, joka tunnetaan parhaiten Nicole Walkerin roolista saippuasarjassa Päivien viemää.
Nuoruus
Zucker syntyi Northridgessä, Kaliforniassa, mutta kasvoi Chatsworthissa, Kaliforniassa. Hänen äitinsä Barbara on kemisti ja isänsä Barry putkimies. Hänellä on myös isoveli Todd.
Bonsai
Multa ja kastelu
Multakerroksen päällimmäiset sentit ovat bonsaille kaikkein tärkeimmät; ne vaikuttavat bonsain tärkeimpiin toimintoihin. Bonsai saa vetensä ja happensa (kaasujen vaihto tapahtuu) mullan pintakerroksen läpi.
Arianne Zucker
Ura
Zucker alkoi tehdä mallintöitä 16-vuotiaana. Hän valmistui Chatsworth High Schoolista vuonna 1992 ja alkoi opiskella näyttelemistä Pierce Collegessa. Ensimmäisen televisioroolinsa hän sai vuonna 1998, sarjasta Päivien viemää Nicole Walkerina.
Bonsai
Multa ja kastelu
Bonsai kasvaa verrattain pienessä ruukussa, joten bonsain multaa tulee lannoittaa säännöllisesti miedoin lannoittein. Hyviä ajankohtia lannoitukselle ovat kevät ja kesä – puun kasvuajat. Tällöin puuta lannoitetaan noin kahden viikon välein, kun taas muulloin kuukausittain tai harvemmin.
Arianne Zucker
Yksityiselämä
Arianne Zucker on ollut vuodesta 2002 naimisissa näyttelijäkollegansa Kyle Lowderin kanssa. Pariskunnan esikoistytär syntyi 7. joulukuuta 2009.
Idänkaupan vuorineuvos
Idänkaupan vuorineuvokset olivat Suomen ja Neuvostoliiton välisen bilateraalikaupan aikana niitä suomalaiskonsernien pääjohtajia, jotka kävivät aktiivista idänkauppaa. Idänkaupan vuorineuvoksiin kuuluivat muun muassa valtiollisen terästehdas Rautaruukin vuorineuvos Helge Haavisto, metalliteollisuuskonserni Wärtsilän vuorineuvos Wilhelm Wahlforss sekä myöhemmin ministeri Tankmar Horn, rakennuskonserni Polarin vuorineuvos Kauko Rastas, valtiollisen öljy-yhtiö Nesteen vuorineuvos Uolevi Raade, valtiollisten metsäteollisuusyhtiö Enso-Gutzeitin ja Valmetin ministeri Olavi J. Mattila sekä monialayritys Nokian vuorineuvos Kari Kairamo.
Idänkaupan vuorineuvoksia on leikillisesti kutsuttu puhekielessä punaisiksi vuorineuvoksiksi, koska kaupan muoto oli Neuvostoliiton kanssa käytävä periaatteeltaan sosialististen maiden väliseen tavaranvaihtoon perustuva valtioiden välinen bilateraalikauppa, missä viisivuotissuunnitelmaan liittyvät kaupat tarkennettiin vuosittaisilla tavaranvaihtopöytäkirjoilla.
Aikakauteen kriittisesti suhtautuva entinen SDP:n eduskuntaryhmään kuulunut kansanedustaja Lasse Lehtinen on kirjoittanut idänkauppaan liittyvän humoristisen kirjan Punainen vuorineuvos. Kirjasta piti tulla ensiksi MTV:lle televisiosarja, mutta osittain aiheen arkaluonteisuuden vuoksi se jätettiin tekemättä.
Bonsai
Valo ja lämpö
Valon tarve riippuu paljon puun lajista. Yleensä bonsait kuitenkin vaativat runsaasti valoa. Bonsait voivat tarvita talvisin lisävalaistusta, sillä valoa on talvisin tarjolla hyvin vähän. Kasvaakseen bonsai tarvitsee myös lämpöä, jota kasvit normaalisti saavat auringosta, joka on myös kasvien luonnollinen valon lähde. Auringon korvikkeiksi kelpaavat talvisin esimerkiksi: