cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Monimuotoisuuden johtaminen
Monimuotoisuuden johtamisella viitataan laajasti niihin systemaattisiin ja suunniteltuihin organisatorisiin käytäntöihin, joiden tarkoituksena on rekrytoida, säilyttää, palkita ja kunnioittaa heterogeenista työntekijöiden joukkoa sekä parantaa vähemmistöryhmiin kuuluvien työntekijöiden asemaa. Lainsäädäntöön ja moraalisiin näkökohtiin perustuvista syrjimättömyys- ja yhdenvertaisuuspyrkimyksistä poiketen painottuvat monimuotoisuuden johtamisessa usein enemmän yritysten liiketoiminnalliset tarpeet. Strategiana työntekijöiden monimuotoisuuden johtamisen uskotaan tuottavan yrityksille kilpailuetua ja parantavan tuottavuutta luomalla kulttuurista diversiteettiä arvostavan työilmapiirin, jossa ihmiset voivat toimia luovasti kykyjensä mukaan. Erään määritelmän mukaan monimuotoisuuden johtamisen tavoitteena on "[...] parantaa työntekijöiden työhyvinvointia ja jaksamista sekä hyödyntää henkilöstön olemassa olevaa osaamista ja henkilöstövoimavaroja mahdollisimman monipuolisesti ja tehokkaasti".
Monimuotoisuus
Alun perin elollisen luonnon monipuolisuutta luonnehtivasta biodiversiteetin käsitteestä johdettu ihmistieteiden monimuotoisuuden käsite viittaa erilaisuuden kautta ihmisten välillä vallitsevaan moninaisuuteen. Laajimmassa merkityksessään monimuotoisuuden osa-alueiksi voidaan lukea kaikki ne piirteet ja ominaisuudet, joiden suhteen ihmiset eroavat toisistaan, kuten esimerkiksi erot fyysisissä kyvyissä, arvoissa, asenteissa tai työtehtävissä. Perinteisesti monimuotoisuudella on kuitenkin viitattu eroavaisuuksiin ihmisten sukupuolessa, iässä tai etnisessä taustassa, mutta viimeaikaisessa yhteiskunnallisessa keskustelussa huomiota on kiinnitetty myös muihin monimuotoisuuden ulottuvuuksiin, kuten seksuaaliseen suuntautuneisuuteen, uskontoon, sosiaaliseen luokkaan ja vammaisuuteen.
Tutkimuksessa monimuotoisuuden osa-alueet jaetaan usein näkyviin ja näkymättömiin sen perusteella, kuinka helppo ulkopuolisten on tehdä eroavaisuuksia koskevia havaintoja ja päätelmiä. Näkyviin monimuotoisuuden osa-alueisiin on helposti havaittavina kiinnitetty myös organisaatioiden toiminnassa ja johtamiskäytännöissä enemmän huomiota ja ne siten usein muodostuvat työelämässä merkityksellisemmiksi. Tällaisina näkyvinä ominaisuuksina mainitaan usein esimerkiksi ikä, sukupuoli, fyysinen ulkomuoto sekä etninen tausta. Usein vähemmälle huomiolle havaitsemisen haasteellisuuden vuoksi jääviä näkymättömiä monimuotoisuuden osa-alueita ovat esimerkiksi henkilön uskonto, arvot, koulutus sekä poliittinen ja taloudellinen asema.
Monimuotoisuuden johtamisen määritelmä
Hyvin kattavan määritelmän mukaan "[...] monimuotoisuuden johtamisella voidaan tarkoittaa monimuotoisuuden hallintaa, monimuotoisuuteen kannustamista, sen arvostamista tai monimuotoisuuteen suhtautumista". Eräät organisaatiotutkijat ovat nostaneet esiin näkemyksen, jonka mukaan itsessään moniselitteistä monimuotoisuutta ei olisi mahdollista lähestyä vain yhdestä, universaalista, näkökulmasta. . Monimuotoisuuden johtamista onkin lähestytty organisaatioiden toiminnassa sekä asiaa käsittelevässä kirjallisuudessa hyvin erilaisin painotuksin. Aulikki Sippola on väitöskirjassaan tunnistanut kolme toisistaan poikkeavaa lähestymistapaa monimuotoisuuden johtamiseen: 1) syrjimättömyys- ja yhdenvertaisuuspyrkimykset, 2) monimuotoisuusjohtaminen ja 3) oppimiseen tähtäävä lähestymistapa.
Syrjimättömyys- ja yhdenvertaisuuspyrkimykset
Syrjimättömyys- ja yhdenvertaisuuspyrkimykset ovat useimmiten lakiin perustuvia velvoitteita, joiden tarkoituksena on edistää vähemmistöryhmiin kuuluvien työllistymismahdollisuuksia ja kohtelua työelämässä sekä yhtäläisiä mahdollisuuksia uralla etenemiseen esimerkiksi erilaisin kiintiöin ja syrjintäkielloin. Pyrkimyksenä on suojata työelämässä tosiasiallisesti erityisen epäedullisessa asemassa olevia ryhmiä (muun muassa naiset, etniset vähemmistöt ja iäkkäät) epäoikeudenmukaiselta, syrjivältä tai epätasa-arvoiselta kohtelulta.
Monimuotoisuusjohtaminen
Monimuotoisuusjohtaminen viittaa organisaatioiden tarpeeseen käyttää eri syistä monimuotoistuvia henkilöstöresursseja organisaatioita hyödyttävällä tavalla. Tämä näkemys perustuu käsitykseen, jonka mukaan erilaisia ihmisiä arvostava ja heidän erilaista osaamistaan täysimittaisesti hyödyntävä työilmapiiri johtaa organisaatioiden tavoitteiden kannalta tuottaviin lopputuloksiin. Monimuotoisuusjohtamisessa diversiteetti ymmärretään liiketoiminnan kannalta keskeisenä strategisena voimavarana, jonka johtamisen tavoitteena on mitään yksittäistä ryhmää suosimatta saavuttaa organisaatiolle kilpailuetua. Tämä perustuu monimuotoisuuden suunnitelmallisella johtamisella saavutettaviin kustannussäästöihin (työpoissaoloja ja työpaikan vaihtohalukkuutta vähentämällä), työnantajakuvan kirkastamiseen (osaavan työvoiman hankinta ja rekrytointi) ja (erityisesti kansainvälisillä markkinoilla) markkinointietuihin sekä organisaation luovuuden, ongelmanratkaisukyvyn ja joustavuuden kehittämiseen.
Oppimiseen tähtäävä lähestymistapa
Kolmas ja tuorein lähestymistapa monimuotoisuuden johtamiseen on nostanut uusia teemoja monimuotoistuvan henkilöstön johtamisesta käytyihin keskusteluihin. Tämän näkemyksen mukaan organisaatioiden tulisi oppia monimuotoisuudesta uusia näkökulmia ja työn tekemisen tapoja. Lähestymistapa korostaa myös ihmisarvon merkitystä sekä organisaatioiden eettistä velvoitetta mahdollistaa jokaisen henkilön toimiminen potentiaalinsa edellyttämällä tavalla. Tämä tapahtuu luomalla kiintiöperusteisten yhdenvertaisuusmekanismien sijaan yksilön kyvyt tunnustava sekä valinnan mahdollisuuksia ja vapauksia vaaliva työympäristö. Näkemyksen mukaan eettisten perusteiden laiminlyöminen johtaa todennäköisesti organisaation epäonnistumiseen monimuotoisuuden johtamisen moraalisten, juridisten ja taloudellisten päämäärien tavoittelussa.
Monimuotoisuuden johtamisen historia
Ilmiönä monimuotoisuuden johtaminen alkoi kehittyä lähtökohdiltaan monikulttuurisissa yhteiskunnissa jo 1960-1970-luvuilla. Käsitteenä monimuotoisuusjohtaminen kehittyi 1980-luvulla Yhdysvalloissa naisten ja vähemmistöryhmien työmarkkinaosuuden kasvaessa ja seuraavalla vuosikymmenellä myös Euroopassa erityisesti Euroopan unionin työmarkkinoiden avautuessa. Viime vuosina kiinnostusta monimuotoisuuden johtamiseen ovat lisänneet erityisesti väestön ikääntyminen jälkiteollisissa länsimaisissa yhteiskunnissa sekä kasvanut maahanmuutto ja globaalin talouden avautumiseen liittyvä työperäinen liikkuvuus. Vuosikymmenten kuluessa on monimuotoisuuden johtamisessa nähty erilaisia suuntauksia ja monikulttuurisuuteen ja monimuotoisuuteen liittyvät teemat ovat nousseet yhä selvemmin esiin työyhteisöissä. Alun perin lähtökohtina olivat organisaatioiden lainsäädäntöön perustuvat syrjimättömyys- ja yhdenvertaisuuspyrkimykset (equal opportunities). Käytännössä toteutettiin erilaisia positiivisen syrjinnän välineitä, kuten kiintiöt työyhteisössä aliedustettujen ryhmien hyväksi. Nykyisin keskustelu on siirtynyt yritysten tai organisaatioiden sosiaaliseen vastuuseen, jossa monimuotoisuusjohtamisen tavoitteena on, että yhteiskunnan odotukset ja tarpeet huomioidaan organisaatioissa ennakoiden sekä strategian että toiminnan tasolla (diversity management).
Monimuotoisuuden johtaminen Suomessa
Kansainvälisesti monimuotoisuutta on tutkittu jo vuosikymmeniä organisaatioiden henkilöstön ja osaamisen näkökulmasta, mutta Suomessa tutkimuksia ja tapauskuvauksia on vielä suhteellisen vähän. Ilmiönä monimuotoisuutta ei ole vielä laajasti tunnistettu organisaatioissa, etenkään johtamisen näkökulmasta. Monimuotoisuuden johtaminen on siten Suomessa melko uusi asia ja on tullut maahan etenkin eurooppalaisen lainsäädäntöpohjan ja suurten kansainvälisten yritysten toiminnan myötä. Koska monimuotoisuusosaaminen ei vielä läpäise useimpien organisaatioiden toimintaa, on asiaa edistetty erilaisten kansainvälisten ja kansallisten hankkeiden kautta erityisesti pienten ja keskisuurten yritysten piirissä. Hankkeiden tavoitteena on ollut lisätä työelämässä aliedustettuina olevien ryhmien mahdollisuuksia ja siihen liittyvää osaamista yrityksissä siten, että kyse ei ole vain sosiaalisesta vastuullisuudesta vaan myös liiketoimintahyödyistä.
Monimuotoisuuden johtamisen kritiikkiä
Monimuotoisuuskeskustelua on kritisoitu taipumuksesta stereotypioida tai essentialisoida ihmisten identiteettejä, millä tarkoitetaan ihmisen kategorisoimista ominaisuuksiltaan ja olemukseltaan yhdenmukaisen ryhmän jäseneksi. Näin ollen monimuotoisuuteen liittyy kriittisestä näkökulmasta vallankäytön ulottuvuus, kun erilaisuutta peilataan ja tuotetaan suhteessa vallitseviin normeihin ja käsityksiin 'normaalista'. Kriittisen näkökulman mukaan myös monimuotoisuuden johtamista luonnehtivat hyvin perinteiset käsitykset johtamisesta ihmisiin kohdistuvana objektivoivana vallankäyttönä ja hallintana, joka välineellistää monimuotoisuuden ilmiönä. Näkemyksen mukaan inhimillisestä monimuotoisuudesta tulee arvokasta vain sen tuottaman välineellisen hyödyn kautta.
Monimuotoisuuden on itsessään katsottu aiheuttavan ongelmia organisaatioiden toiminnalle, erityisesti ryhmänmuodostuksessa ja kommunikoinnissa mahdollisesti ilmenevien ongelmien kautta. Monimuotoisuuden on väitetty aiheuttavan organisaatioiden sisäisiä konflikteja, lisäävän henkilöstön vaihtuvuutta sekä ulkopuolisuuden tunnetta ja heikompaa sitoutumista organisaation toimintaan vähemmistöryhmiin kuuluvien keskuudessa. Pitkälle menevät organisaatiokulttuurin muutokset saattavat lisäksi aiheuttaa henkilöstön keskuudessa voimakastakin muutosvastarintaa.
Syrjimättömyys- ja yhdenvertaisuuspyrkimyksiä on kritisoitu tavoitteiltaan epäselvinä; nämä voivat tarkoittaa esimerkiksi yhtäläisiä työllistymismahdollisuuksia, yhtäläistä kohtelua työelämässä, yhdenvertaisuutta tulonjaon suhteen tai näitä kaikkia yhtäaikaisesti. Lainsäädännössä eri tavoin sanktioituina velvoitteina ne saattavat myös korostaa työelämässä syrjittyjen asemaa negatiivisessa valossa. Lisäksi lähestymistapaa on kritisoitu toteutuksen hitaudesta, reaktiivisuudesta ja taipumuksesta mukauttaa erilaiset ihmiset vallitseviin organisaatiokulttuureihin sen sijaan, että itse kulttuureita muutettaisiin. Ulkoisen paineen synnyttäminä käytäntöinä syrjimättömyys- ja yhdenvertaisuusmekanismeja on myös arvosteltu kyvyttömyydestä valmistaa organisaatioita tuleviin haasteisiin.
Eräissä monimuotoisuuden johtamista käsittelevissä teoksissa diversiteetin positiiviset vaikutukset organisaatioiden suorituskykyyn ja tehokkuuteen on kyseenalaistettu empiirisesti todentamattomina. Joidenkin tutkimusten mukaan henkilöstön monimuotoisuus voi toimia organisaatioille kilpailuetua tuottavana tekijänä vain, jos rekrytoinnissa suositaan parhaita osaajia ja heidän kehittymistään ja työviihtyvyyttään tuetaan joustavin järjestelyin motivoivassa työilmapiirissä. Tästä syystä monimuotoisuuden johtamisen sijaan on korostettu monimuotoisuuden kanssa työskentelyä, minkä oletetaan tukevan kokeilevaa ja tutkivaa orientaatiota työntekoon.
Marjo Siltaoja ja Tiina Vartiainen ovat tunnistaneet suomalaisessa monimuotoisuuden johtamista koskevassa keskustelussa ilmeisen ristiriidan: kaikenlaista monimuotoisuutta toiminnassaan aktiivisesti edistämään pyrkivä organisaatio saattaa joutua lainsäädännön soveltamisen kannalta hankalaan tilanteeseen. Useat monimuotoisuuden ulottuvuudet kuuluvat yksityisinä asioina lain suojan piiriin, jolloin monimuotoisuuden aktiivinen lisääminen organisaatioissa on vaikeaa. Tämän lisäksi "[o]saamisen korostaminen erilaisia työnhakijoita ja -tekijöitä määrittävänä ominaisuutena kumoaa lopulta koko ajatuksen siitä, että itse monimuotoisuudella olisi merkitystä.".
Väinö Ahla
Väinö Jeremias Ahla (4. marraskuuta 1890 Helsinki – 4. heinäkuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen maanmittari ja juristi. Ahla toimi Maanmittaushallituksen pääjohtajana vuosina 1929–1950 ja Korkeimman oikeuden jäsenenä vuosina 1950–1960.
Väinö Ahlan isä oli ylijunailija Jeremias Ahla ja hänen vanhempi veljensä Korkeimman hallinto-oikeuden presidentti E. J. Ahla.
Aavikkopyyt
Aavikkopyyt (Ammoperdix) on aitokanojen heimoon kuuluva kanalintusuku. Aavikkopyiden sukuun kuuluu BirdLife Suomen mukaan kaksi lajia.
Heinz-Joachim Rothenburg
Heinz-Joachim Rothenburg (s. 9. huhtikuuta 1944) on entinen itäsaksalainen kuulantyöntäjä.
Rothenburg saavutti kuulantyönnössä hopeaa Ateenan EM-kilpailuissa 1969 tuloksella 20,05 m ja Helsingin EM-kilpailuissa 1971 tuloksella 20,47 m. Olympialaisissa hän sijoittui Münchenissä 1972 sijalle 11 tuloksella 19,74 m ja Montréalissa 1976 kymmenenneksi tuloksella 19,79 m.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Rothenburg saavutti pronssia Belgradissa 1969 tuloksella 18,69 m, hopeaa Wienissä 1970 tuloksella 19,70 m sekä toistamiseen hopeaa Göteborgissa 1974 tuloksella 20,87 m.
Stupidity
Levyn ensimmäisen puoliskon konserttipaikka on Sheffield City Hall ja päivämäärä 23. toukokuuta 1975. Äänityksen on tehnyt Vic Maile The Manor Mobilella.
Toisen levypuoliskon konserttipaikka on Southend Kursaal ja päivämäärä 8. marraskuuta 1975. Äänityksen on tehnyt Maile The Island Mobilella.
Miksauksen ovat tehneet Dr. Feelgood ja Vic Maile Wembleyn De Lane Lea -studioilla elokuussa 1976.
Levykannen on suunnitellut Paul Henry ja valokuvat on ottanut Chris Horler. Värierottelun on tehnyt T.A. Pix Associates. Levykannen kuvassa ovat Dr. Feelgoodin kitaristi ja säveltäjä/sanoittaja Wilko Johnson sekä laulaja Lee Brilleaux.
Stupidity oli Britannian albumilistan ensimmäisenä viikon ajan lokakuussa 1976.
Kappaleet
Kappaleiden vaihtoehtoisina niminä on käytetty seuraavia: "Talking About You", "20 Yards Behind", "I'm a Hog For You Baby" ja "Checking Up on My Baby".
Dr. Feelgood
Levykannen valokuvien ja kuulohavainnon perusteella Brilleaux soittaa myös huuliharppua.
Shankill Roadin pommi-isku
Shankill Roadin pommi-isku oli terroriteko Belfastissa vuonna 1993. IRA:n asettama pommi räjähti kalakaupassa Shankill Road illa 23. lokakuuta 1993. Kohteena oli lojalistiryhmän kokous, joka piti pitää kalakaupan yläkerrassa. Tärkein kohde oli Johnny Adair, Ulster Freedom Fighters'-nimisen ryhmän johtaja. Kokous oli kuitenkin siirretty, mutta IRA ei tiennyt asiasta. Pommin veivät paikoilleen Sean Kelly ja Thomas Bagley. Kellyn myöhemmän kertomuksen mukaan heidän tarkoituksenaan oli varoittaa kaupan asiakkaita jotta nämä ehtisivät ulos ennen räjähdystä. Pommi kuitenkin räjähti kun Bagley oli kumartuneena sen ylle, ja hän sai surmansa samoin kuin yhdeksän sivullista.
Sinn Féinin johtaja Gerry Adams puhui Bagleyn hautajaisissa "nuoren isänmaanystävän tekemästä uhrauksesta".
Kelly tuomittiin elinkautiseen, mutta hänet vapautettiin 2000 Pitkänperjantain sopimuksen yhteydessä. Vuonna 2005 hän joutui takaisin vankilaan osallistuttuaan mellakoihin Ardynessä.
pienoiskuva|Räjäytyspaikka vuonna 2011. Uhrien omaiset ovat ilmaisseet tyytymättömyytensä hallituksen toimia kohtaan ja kampanjoineet Kellyn vapauttamista vastaan.
Malis
pienoiskuva|Malis ja muut [[antiikin Thessalian ja keskisen Kreikan alueet kartalla.]] Malis (,, myös Malia) oli antiikin aikainen Thessalian maakunnan osa Kreikassa. Se käsitti Thessalian eteläisimmän osan.
Maantiede
Malis käsitti siitä nimensä saaneen Maliinlahden pohjukan alueen. Se oli muilta puolilta vuorten ympäröimä, ja avautui vain merelle päin. Alueen läpi virtasi Sperkheios-joki, ja se ulottui suunnilleen Sperkheioksen laakson pohjoislaidalta etelään Thermopylaihin. Maliin pohjoispuolella sijaitsi Akhaia Fthiotis, itäpuolella Ainis eli Ainiania sekä Oitaia, lounaispuolella Aitolia ja eteläpuolella Doris. Maliin tärkein kaupunki oli Trakhis. Sen pohjoisin kaupunki oli Antikyre ja eteläisin puolestaan Anthele.
Maliin alue voidaan jakaa kahteen osaan, Trakhiin Maliiseen ja Oitaian Maliiseen. Niiden rajana toimi Anopaia eli polku, jonka kautta persialaiset kiersivät kreikkalaisten selustaan Thermopylain taistelun aikaan.
Polikset
Maliin poliksia eli kaupunkivaltioita olivat:
Muut kaupungit
Muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan muun muassa:
Historia
Stefanos Byzantionlaisen mukaan Malis sai nimensä Malieuksen kaupungista, jota ei mainita muissa lähteissä. Sen perustajana pidettiin kreikkalaisessa mytologiassa Malosta, joka oli Amfiktyonin poika. Malislaiset luettiin thessalialaisiksi ja aidoiksi helleeneiksi, ja he olivat varhaisista ajoista lähtien osa amfiktyoniliittoa.
Malislaisten oletetaan olleen doorilaisia, ja heillä oli myöhempinäkin aikoina läheiset yhteydet doorilaisiin kaupunkeihin. Jo myyteissä Herakles esitetään trakhislaisen Keyksin ystävänä, ja heeros kuoli Oitavuorella. Diodoros Sisilialainen jopa sanoo Trakhiin olleen Spartan emäkaupunki. Kun naapurikaupungit uhkasivat Trakhista peloponnesolaissodan aikoihin 400-luvun eaa. loppupuolella, he pyysivät apua spartalaisilta, jotka perustivat Trakhiin lähelle Herakleian siirtokunnan.
Thukydides sanoo malislaisten jakautuneen kolmeen heimoon, joiden nimet olivat Paralioi (, ”Rannikkolaiset”), Hierēs (, ”Papit”) ja Trakhinioi (, ”Trakhislaiset”). Muut heimot saivat mitä ilmeisimmin nimensä asuinpaikoistaan. ”Pappien” on arveltu olleen heimo, joka joko piti hallussaan amfiktyoniliiton kokouspaikkaa tai sitä pyhänä pidettyä paikkaa, jonka kautta hyperborealaisten lahjat lähetettiin Dodonasta Delokselle.
Aristoteleen mukaan malislaiset sallivat politiikkaan osallistumisen kaikille miehille, jotka olivat palvelleet tai palvelivat hopliitteina. Virkoihin valittiin kuitenkin vain palveluksessa olevia.
Clown
Clown on metallibändi Kornin neljäs single, joka julkaistiin ensin 24. lokakuuta 1995 ja sitten 1995 singlenä.
Cranky Kong
Cranky Kong on kuvitteellinen hahmo, joka esiintyy Donkey Kong -pelisarjassa. Cranky on nykyisen Donkey Kongin isä ja hän teki ensiesiintymisensä pelissä Donkey Kong. Tuolloin hänellä ei ollut vielä nimeä ja hän oli pelien vihollinen. Nykyisissä peleissä Cranky on riisuttu pahoista piirteistään. Cranky on hyväntahtoinen gorilla ja auttaa muita ohjeillaan ja taikajuomillaan. Crankyn tunnistaa hänen suuresta, valkoisesta parrastaan. Parran ohella muita tuntomerkkejä ovat mm. vihreä paita ja usein hän käyttää yhtä tai kahta kävelykeppiä. Cranky Kongilla on vaimo nimeltä Wrinkly Kong.
Hahmo peleissä
Cranky Kong esiintyi ensimmäisen kerran nimetyllisesti pelissä Donkey Kong Country. Pelissä hän antoi vinkkejä peliin. Toisen kerran Cranky esiintyi pelissä Donkey Kong Country 2: Diddy's Kong Quest, jossa hän myös antoi pelivinkkejä kenttiin, mutta maksua vastaan. Seuraavan kerran hän esiintyi Donkey Kong Country 3: Dixie Kong's Double Trouble!-pelissä, missä hän toimi vastustajana pallonheittopelissä. Myöhemmin Cranky esiintyi pelissä Donkey Kong 64, jossa hän oli kemisti ja antoi taikajuomia hahmoille maksua vastaan. Muut esiintymiset vaihtelevat pelin mukaan. Cranky oli ensimmäisen kerran pelattavissa pelissä Donkey Kong Barrel Blast kuuluen avattaviin hahmoihin. Cranky Kong esiintyi myös Donkey Kong Country-televisiosarjassaan. Sarjassa Cranky on hyvin äkkipikainen. Televisiosarjassakin Crankyllä on kemistin lahjoja. Vuonna 2010 julkaistussa Wii-pelissä Donkey Kong Country Returns, Cranky (suomenkielisessä ohjekirjassa nimetty Kärtty Kongiksi) palaa takaisin perustamalla kauppoja ympäri DK-saarta. Kärtyltä voi ostaa Vaakku-papukaijan, haavoittumuusjuoman, lisäelämiä, elämälisäyksiä ja bonustasoihin vaadittavan avaimen.
List of Donkey Kong characters Cranky Kong Cranky Kong Lista över rollfigurer i Donkey Kong-serien
Pelasgiotis
pienoiskuva|Pelasgiotis ja muut [[antiikin Thessalian ja keskisen Kreikan alueet kartalla.]] Pelasgiotis oli antiikin aikainen Thessalian maakunnan osa Kreikassa. Se käsitti Alemman Thessalian tasangon eli Pelasgisen tasangon Thessalian itäosassa.
Maantiede ja historia
Pelastiogis oli yksi Thessalian neljästä tetrarkiasta eli heimoyhteisöstä Thessaliotiin, Histiaiotiin ja Fthiotiin ohella. Alue sai nimensä seutua alun perin asuttaneista pelasgeista. Pelasgiotiin alue ulottui pohjoisesta Ossa- ja Titaros-vuorilta etelään Othrys-vuorelle ja Pagasainlahden rannalle. Alue oli Peneios-joen eteläpuolella ja sen itäpuolella sijaitsi Magnesia ja lounaispuolella Thessaliotis. Alueen tärkeimmät kaupungit olivat Ferai ja Larissa. Alueen asukkaista käytettiin etnonyymiä Pelasgiōtai.
Polikset
Pelasgiotiin poliksia eli kaupunkivaltioita olivat:
Muut kaupungit
Muiksi kaupungeiksi mainitaan muun muassa:
Glenda Farrell
Glenda Farrell oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi sekä teatterissa, elokuvissa, televisiossa että radiossa.
Lapsinäyttelijänä teatterissa uransa aloittanut Farrell siirtyi aikuisiällä Broadwaylle ja lopulta Hollywoodiin. Hän tuli tunnetuksi Warner Bros. -yhtiön sopimusnäyttelijänä elokuvarooleistaan älykkäinä ja nenäkkäinä toimittajina sekä nokkelina ja kovaksikeitettyinä onnenonkijoina Hollywoodin kulta-ajalla. Myöhemmällä urallaan hän näytteli monipuolisempia rooleja televisiossa, ja televisiotyöstään hänet palkittiin Primetime Emmyllä vuonna 1963. Hän sai vuonna 1960 elo­kuva­urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 6524 Hollywood Boulevard.
Farrell oli naimisissa kahdesti, ja hänellä oli ensimmäisestä avioliitostaan yksi poika. Hän kuoli 69-vuotiaana keuhkosyöpään.
Lapsuus ja nuoruus
Glenda Farrell syntyi katoliseen perheeseen Enidissä Oklahomassa 30. kesäkuuta vuonna 1901. Hänen isänsä oli eläinkauppiaana työskennellyt Charles Farrell ja äitinsä Wilhelmina ”Minnie” Farrell. Hänellä oli isänsä puolelta irlantilaisia ja cherokeelaisia sekä äitinsä puolelta ranskalaisia ja saksalaisia sukujuuria. Hänellä oli kaksi veljeä, Eugene ”Gene” ja Richard ”Dick”. Farrellin perhe muutti Wichitaan Kansasiin, jossa Glenda kävi katolista tyttökoulua, Mount Carmelin akatemiaa. Wichitasta Farrellit muuttivat sittemmin Oregoniin ennen kuin asettuivat San Diegoon Kaliforniaan.
Uran alku teatterissa
pienois|pysty|vasen|[[Douglas Fairbanks Jr. ja Glenda Farrell elokuvassa Pikku Caesar (1931).]]
Jo lapsesta asti Farrell unelmoi näyttelijänurasta, jota hänen näyttelijänurasta aikoinaan haaveillut äitinsä tuki täysin sydämin. Farrellin näyttelijänura alkoi hänen ollessaan 7-vuotias, kun hän näytteli Evangeline ”Eva” St. Clarea Harriet Beecher Stowen romaaniin Setä Tuomon tupa pohjautuvassa wichitalaisen harrastajateatterin näytelmäsovituksessa. San Diegoon muuttamisen jälkeen hän liittyi 12-vuotiaana paikalliseen Virginia Brissacin repertuaariteatteriseurueeseen, jonka näytelmissä hän näytteli lastenrooleja ja nuoria tyttöjä, kuten Margaret ”Meg” Marchia näytelmässä Pikku naisia.
Seuraavien vuosien ajan hän esiintyi Brissacin teatteriseurueen kanssa useissa eri kaupungeissa, joihin hänen mukanaan matkusti myös hänen äitinsä. Tähän aikaan hänen elämänsä oli hektistä, sillä hänen täytyi tasapainotella opintojen ja näyttelemisen välillä. Tammikuussa 1919 hän osallistui suosittujen elokuvalehtien sponsoroimaan ”Mainetta ja mammonaa” -kilpailuun, jossa kilpailijoilta edellytettiin toimittamaan itsestään tuoreen valokuvan. Hänet lopulta valittiin ”kauniiden tavoittelijoiden kunnialuetteloon”, ja hänen valokuvansa ja lyhyt henkilökuvauksensa julkaistiin Motion Picture -elokuvalehden helmikuun 1919 numerossa.
Tultuaan raskaaksi alkuvuonna 1921 Farrell jatkoi näyttelemistä ja tanssimista niin pitkälle raskautta kuin oli mahdollista. Kun hän ei enää pystynyt esiintymään, hän työskenteli päivisin myyjänä ja iltaisin tekokukkia valmistaneessa tehtaassa. Vuodesta 1925 alkaen hän alkoi näytellä Los Angelesin ja San Franciscon teattereissa.
Broadwaylta Hollywoodiin
pienois|pysty|Farrell elokuvan [[I’ve Got Your Number (1934) promokuvassa.]]
Farrellin ensimmäinen elokuva oli Norman Taurogin ohjaama ja George Jesselin tähdittämä Lucky Boy vuodelta 1929. Hän kuvasi pikkuosansa elokuvassa kesäkuussa 1928, minkä jälkeen hän jätti poikansa äitinsä luokse hoitoon ja matkusti New Yorkiin tienattuaan tarpeeksi rahaa junamatkaan. New Yorkissa hän näytteli Broadwaylla muun muassa näytelmässä Skidding, josta hän sittemmin jättäytyi pois umpilisäketulehduksen vuoksi helmikuussa 1929, ja Preston Sturgesin näytelmässä Recapture (1930), jossa hänellä oli vastanäyttelijänään Melvyn Douglas. The New York Times kehui hänen roolisuoritustaan Recapturessa hauskaksi ja hyvin suloiseksi.
Kun ohjaaja Mervyn LeRoy, josta tuli Farrellin suosikkiohjaaja ja hyvä ystävä, näki Farrellin Broadwaylla, hän halusi palkata tämän elokuvansa Pikku Caesar (1931) naispääosaan. Farrell hyväksyi roolitarjouksen keväällä 1930, kun hänen edellisen näytelmänsä Love, Honor and Betray esittäminen päättyi. Elokuva, jossa hänellä on vastanäyttelijöinään Edward G. Robinson ja Douglas Fairbanks Jr., kuvattiin Los Angelesissa kesällä 1930, minkä jälkeen Farrell palasi New Yorkiin. Seuraavana vuonna ensi-iltansa saanut Pikku Caesar oli lipputulomenestys, jonka myötä Farrellin elokuvaura lähti nousukiitoon. Farrell sai The New York Timesilta kehuja roolisuorituksestaan sympaattisena ja lojaalina Fairbanksin hahmoon rakastuneena tanssijana Olga Stassoffina. Toukokuussa 1931 elokuvalehti Photoplay valitsi hänet yhdeksi ”uusista kasvoista”, mikä rohkaisi Farrellia, sillä hän itse ei ollut uskonut ulkonäkönsä olleen kelvollinen elokuvatähteydelle.
Kun Pikku Caesarin kuvaukset päättyivät, Farrell palasi Broadwaylle ja näytteli naispääosassa gangsterin rakastajatarta Edgar Wallacen näytelmässä On the Spot lokakuusta 1930 maaliskuuhun 1931. Hänen vahva roolisuorituksensa Marie Pouliskina sai erinomaisen vastaanoton New Yorkin lehdistössä. Näytelmän esittämisen aikana Farrell kuuli äitinsä kuolleen, ja hänen poikansa lähetettiin hänen luokseen New Yorkiin.
Läpimurto ja elokuvasopimus WB:n kanssa
pienois|pysty|vasen|[[Joan Blondell ja Farrell elokuvassa Kansas City Princess (1934).]]
Farrellin läpimurtorooli oli sairaalan synnytysosastolle sijoittuvassa näytelmässä Life Begins (1932). Näytelmässä hän näytteli rämeää revyytyttöä Florette Dariania, joka muuttuu äitiyden myötä. Hänen roolityönsä sai erinomaisia arvioita, ja häntä pyydettiin uusimaan rooli näytelmän elokuvasovituksessa. Hän suostui ja palasi Hollywoodiin kuvauksia varten. Elämä alkaa -elokuva sai ensi-iltansa syyskuussa 1932, ja Farrellin roolisuoritus elokuvassa oli kriitikoiden ylistämä. Samana vuonna 1932 Farrell allekirjoitti seitsenvuotisen sopimuksen Warner Bros. -elokuvayhtiön kanssa.
Ensimmäisinä vuosina WB:llä Farrell näytteli vaihtelevia rooleja useissa menestys- ja klassikkoelokuvissa, kuten juonittelevaa vuokranantajaa Mervyn LeRoyn ohjaamassa elokuvassa Olen vainottu kahlekarkuri (1932), sanomalehden toimittajaa Michael Curtizin ohjaamassa elokuvassa Vahakabinetin arvoitus (1933) ja hotellin kiristävää pikakirjoittajaa Busby Berkeleyn ohjaamassa elokuvassa Valkoinen rapsodia (1935). WB lainasi häntä Columbia Picturesille Frank Capran ohjaamaan menestyselokuvaan Päivä ylhäisönaisena (1933), jossa hän näyttelee yökerhon omistajaa. Tuolloin hän tapaili Päivä ylhäisönaisena -elokuvan käsikirjoittajaa Robert Riskiniä.
WB:llä Farrell oli yksi studion työteliämmistä näyttelijöistä, joka kuvasi peräti neljää elokuvaa samanaikaisesti. Hän näytteli rooleja sekä pää- että sivuosissa, kuten kovaksikeitettyjä, nokkelia ja rämeitä naisia. Tällaisia rooleja, jotka olivat usein onnenonkijoita, hän näytteli esimerkiksi elinikäisen parhaan ystävänsä Joan Blondellin kanssa tehdyissä elokuvissa. Farrellin imagoa muovasi sittemmin nopeapuheisen ja nokkelan toimittajan Torchy Blanen rooli, jota hän näytteli samannimisen elokuvasarjan seitsemässä elokuvassa vuosina 1937–1939. Hänen roolisuorituksensa Torchy Blanena toimi myöhemmin inspiraationa Teräsmies-sarjakuvan Lois Lane -hahmolle. Vuonna 1937 Farrell valittiin Los Angelesin North Hollywoodin kaupunginosan kunniapormestariksi vuoden ajaksi. Vaikka valinta oli pohjimmiltaan julkisuustemppu, Farrell otti ”poliittisen virkansa” vakavasti.
Vuonna 1939 Farrellin sopimus WB:n kanssa päättyi. Studio olisi halunnut jatkaa hänen sopimustaan, mutta Farrell halusi pitää taukoa seitsemän vuotta kestäneen nopean työtahdin jälkeen. Lepäämisen lisäksi hän oli myös halukas palaamaan teatteriin. WB-sopimuksensa päätyttyä hän pyrki itsenäisenä näyttelijänä löytämään monipuolisempia rooleja kuin mitä hänelle tarjottiin WB:llä.
Paluu teatteriin ja siirtyminen televisioon
pienois|pysty|Farrell elokuvan [[Smart Blonde (1937) trailerissa. Elokuva oli ensimmäinen Torchy Blane -elokuvasarjan osa.]]
Farrell matkusti Los Angelesin ja New Yorkin välillä tasapainotellen teatteri- ja elokuvauraansa 1940-luvulla, jolloin hän näytteli sivuosia muun muassa Mervyn LeRoyn ohjaamassa elokuvassa Väärin eletty vapaus (1941) ja George Stevensin ohjaamassa elokuvassa Hän tuli yöllä (1942). Hän sittemmin näytteli Broadway-näytelmässä The Overtons helmi-heinäkuun 1945 ajan ja teki Columbialle muutamia vähälle huomiolle jääneitä B-elokuvia ennen kuin alkoi näytellä televisiossa, jossa hänen ensimmäisiin esiintymisiinsä lukeutui rooli NBC:n antologiasarjan The Chevrolet Tele-Theatre jaksossa vuonna 1949.
Farrell esiintyi ahkerasti televisiossa 1950-luvulla, jolloin hän näytteli lukuisissa sarjoissa. Lisäksi hän näytteli satunnaisesti eri studioiden elokuvissa, kuten Joan Collinsin hahmon äitiä elokuvassa Tyttö punaisessa keinussa (1955) ja Kim Novakin hahmon äitiä elokuvassa Rakkauden jälkikesä (1959). Hän sai vuonna 1960 elo­kuva­urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 6524 Hollywood Boulevard.
Primetime Emmy -voitto ja loppuvuodet
pienois|pysty|Farrell vuonna 1963.
Vaikka Farrellin elokuvaura oli hiipunut, hän menestyi televisiossa ja teki useita mieleenpainuvia roolisuorituksia 1960-luvulla. Vuonna 1963 hän näytteli Martha Morrisonia ABC:n sairaalasarjan Tohtori Ben Casey kaksiosaisessa jaksossa, josta hänet palkittiin roolisuorituksestaan parhaan naissivuosan Primetime Emmyllä.
Vuonna 1964 Farrell näytteli kahdessa elokuvassa. Elvis Presleyn tähdittämässä elokuvassa Suukottelevat serkut hän näyttelee Presleyn hahmon äitiä ja Jerry Lewisin tähdittämässä elokuvassa Jerry kipusiskona hän näyttelee sairaalan johtajaa, rakastavaa tohtori Jean Howardia. Molemmissa elokuvissa esiintyy myös Farrellin näyttelijäksi ryhtynyt poika, Tommy. Seuraavina vuosina Farrell esiintyi aika ajoin televisiosarjoissa, kunnes hän teki viimeiset roolinsa 1960-luvun lopulla.
Farrell vetäytyi hetkellisesti eläkkeelle kuvattuaan viimeisen elokuvansa Tiger by the Tail (1970) syksyllä 1968, mutta tylsyyden ajamana palasi takaisin näyttelemään. Hän sittemmin sai unelmaroolin Julie Harrisin hahmon omalaatuisena äitinä Maud Hayesina Broadway-näytelmästä Neljäkymmentä karaattia, joka sai ensi-iltansa joulukuussa 1968. Vuosia työssäkäyviä naisia ja nuhjuisia äitejä näyteltyään hän oli innoissaan roolista, sillä hän sai vuosien jälkeen tilaisuuden näytellä loistokasta hahmoa ja pukeutua tyylikkäisiin asuihin. The New York Timesin kriitikko ylisti hänen roolityötään modernina isoäitinä olleen asiantuntevasti tehty. Farrell ehti näytellä menestysnäytelmässä ainoastaan kahden kuukauden ajan helmikuuhun 1969 asti, kunnes hänen huononeva terveydentilansa pakotti hänet jättäytymään pois.
Tähtikuva
Farrell tuli tunnetuksi elokuvarooleistaan älykkäinä, nenäkkäinä, nokkelina ja kovaksikeitettyinä vaaleaverikköinä Hollywoodin kulta-ajalla, jolloin hänen rooleikseen vakiintuivat etupäässä toimittajat ja onnenonkijat. Myöhemmällä urallaan hän pääsi luokittelusta eroon ja näytteli monipuolisempia rooleja televisiossa. Televisiouransa ohella hän näytteli myös vaihtelevia rooleja teatterissa.
Farrellin valko­kangasimago ja -­persoona olivat hyvin erilaisia kuin mitä hän itse oli tosielämässä. Hän näytteli usein vaaleaveriköitä, vaikka todellisuudessa hänellä oli vaaleanruskeat hiukset ja tummanharmaat silmät. Tosielämässä hän ei myöskään ollut personaallisuudeltaan samankaltainen kuin hänen näyttelemänsä elokuvahahmonsa, mistä jotkut hänet tavanneista ihailijoista peräti pettyivät.
Näyttelijänä Farrell identifioitui ensisijaisesti koomikoksi. Lisäksi hän mieluummin kutsui itseään luonnenäyttelijäksi eikä elokuvatähdeksi.
Yksityiselämä
Esiintyessään San Diegossa vuonna 1919 Farrell tapasi ensimmäisen aviomiehensä, englantilaissyntyisen ensimmäisen maailmansodan veteraanin ja silloisen työttömän merimiehen Thomas Richardsin. Hän jälkikäteen kuvaili heidän ensitapaamistaan sanoin: ”Se oli rajua rakkautta ensisilmäyksellä.” He menivät naimisiin Los Angelesissa vuonna 1921, ja heidän poikansa Thomas ”Tommy” Farrell Richards syntyi Farrellin vanhempien kotona 7. lokakuuta 1921. Heikon rahatilanteen vuoksi perhe asui näihin aikoihin Farrellin vanhempien luona. Farrellin ja Richardsin avioliitto alkoi rakoilla Richardsin työttömyysjaksojen ja kasvavan alkoholismin vuoksi. Lisäksi Richards kärsi masennuksesta ja katosi välillä pitkiksikin ajoiksi. Lopulta Farrell haki avioeroa, joka tuli voimaan vuonna 1929.
Kun Farrell nyrjäytti nilkkansa näytelmän Separate Rooms esityksen aikana vuonna 1940, hän tapasi häntä hoitaneen tohtori Henry Rossin, joka työskenteli newyorkilaissairaalassa kirurgina. Siviililääkärinä olon lisäksi hän palveli sotilaslääkärinä ja -kirurgina, ja hänen sotilasarvonsa oli eversti. He alkoivat tapailla hoitosuhteen päätyttyä ja avioituivat Rossin lääkäriystävän kotona Passaicissa New Jerseyssä 19. tammikuuta 1941. Heidän häissään Mary Brian toimi Farrellin kaasona.
Farrell oli harras katolinen koko elämänsä ajan.
Kuolema
Kun Farrell lähti Neljäkymmentä karaattia -näytelmästä huononevan terveydentilansa pakottamana helmikuussa 1969, hän matkusti Floridaan toipumaan. Häneltä diagnosoitiin lopulta terminaalivaiheeseen edennyt keuhkosyöpä, ja hän palasi New Yorkiin. Hän kuoli 69-vuotiaana kotonaan Park Avenuella 1. toukokuuta 1971. Hänet on haudattu West Pointin sotilashautausmaalle Highlandsiin Orangen piirikuntaan. Kun Farrellin leski kuoli 89-vuotiaana vuonna 1991, tämä haudattiin hänen viereensä.
Lee Jae-Nam
Lee Jae-Nam (s. 25. maaliskuuta 1972) on eteläkorealainen soutaja.
Lee sijoittui kymmenenneksi vuoden 1990 MM-kisoissa perämiehettömässä kaksikossa. Hän osallistui olympialaisiin kerran, Barcelonassa 1992, jolloin hän sijoittui samassa lajissa kolmanneksitoista parinsa Kim Seong-Okin kanssa. Vuonna 2010 Lee oli voittamassa pronssia perämiehellisestä nelikosta Aasian paralympiakisoissa.
Kansainvälisen Jääkiekkoliiton mestaruuskilpailut 1912
Kansainvälinen jääkiekkoliitto IIHF (tuolloin LIHG) järjesti liiton mestaruusturnauksen jääkiekossa 1912. Turnaukseen osallistui neljä eurooppalaista maajoukkuetta ja Kanadan edustajana Oxford Canadians.
Florida (täsmennyssivu)
Florida voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Thessaliotis
pienoiskuva|Thessaliotis ja muut [[antiikin Thessalian ja keskisen Kreikan alueet kartalla.]] Thessaliotis oli antiikin aikainen Thessalian maakunnan osa Kreikassa. Se käsitti Ylemmän Thessalian tasangon eteläosan ja Peneios-joen yläjuoksun alueen.
Maantiede ja historia
Thessaliotis oli yksi Thessalian neljästä tetrarkiasta eli heimoyhteisöstä Pelasgiotiin, Histiaiotiin ja Fthiotiin ohella. Alue sai nimensä siitä, että se oli Thessalian ensimmäisiä alueita, jotka thessalialaiset valtasivat siirryttyään seudulle Thesprotiasta Epeiroksesta. Alueen kaupungeista merkittävin oli Farsalos.
Polikset
Thessaliotiin poliksia eli kaupunkivaltioita olivat:
Muut kaupungit
Muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan muun muassa:
Nerosjärvi
Nerosjärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnan Lammissa ja Päijät-Hämeessä Padasjoella sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 780 hehtaaria eli 7,8 neliökilometriä. Se on 5,7 kilometriä pitkä ja 4,4 kilometriä leveä. Järvi on kuitenkin niemistä ja suurista saarista johtuen rikkomainen eikä suuria järvenselkiä ole kuin kolmikilometriä pitkä ja alle kilometrin levyinen Saarenselkä. Järvessä on laskettu olevan 70 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 148 hehtaaria, mikä on noin 16 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista Kauhasalo on yli neliökilometrin suuruinen, Ilvessalo, Siikasaari, Lammonsaari, Haukkasaari, Palosaari ja Kivisaari ovat yli hehtaarin suuruisia, muista saarista 50 ovat yli aarin ja loput 13 ovat alle aarin kokoisia. Kartalla Ruotsinsalo näyttää saarelta, mutta se voidaan lukea niemeksi sen pohjoispäässä sijaitsevan kapean kannaksen vuoksi. Kannaksella kulkee myös salolle johtava tie.
Kauhasalo ja Ruotsinsalo sijaitsevat järven pohjoisrannan tuntumassa. Kauhasalon erottaa mantereesta alle 30 metriä leveä Kotasalmi ja Ruotsinsalon erottaisi entinen Siltasalmi. Salojen väliin jäävää järvenosaa kutsutaan Mustasseläksi ja Kauhasalon luoteispuolta Soimanseläksi. Soimanselän katkaisee Pitkäniemi, jonka taakse jää Kololahti. Kauhasalon länsipuolella sijaitsee Ämmäselkä ja lounaispuolella Haukkaselkä, joka jatkuu etelään Jurvanlahdeksi ja järven luusuaksi. Saarenselkä erottuu Haukkaselästä Jurvanniemen, Ilvessalon ja Kauhasalon välisten salmien takia. Etelärannan Siikasaari suojaa siellä olevia Vähäistä Siikalahtea ja pitkänkapeaa Siikalahtea. Kauhasalon ja Ruotsinsalon väliin jää alle 100 metriä leveä ja pohjoiseen Mustasselälle johtava Soutosalmi. Ruotsinsalon koillispuolella on Savinselkä, joka on kapea ja saaristoinen järvenosa. Se kohtaa kaakkoispäässään Hiirenniemen edustalla Saarenselän. Saarenselän itäpäässä sijaitsee vielä Putaanlahti.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 35 miljoonaa kuutiometriä eli 0,035 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 4,5 metriä ja suurin syvyys on 20,5 metriä. Rikkonaisessa järvessä on Haukkaselällä yksi 20 metriä syvä ja toinen 17 metriä syvä syvänne, Ämmäselällä on yli 15-metrinen syvänne, ja Saarenselän itäpäässä on yksi 15 metriä syvä ja toinen yli 20 metriä syvä syvänne. Järven syvin kohta sijaitsee juuri tässä Saariselän itäosan syvänteessä.
Järven rantaviivan pituus on 66 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 21 kilometriä. Rannat ovat pääsääntöisesti metsämaata, joita satunnaiset peltotilkut täplittävät. Eniten yhtenäistä viljelymaata on Neroskulmalla. Kulmakuntia on kaksi, Porraskoski ja Neroskulma. Asutus on muuten haja-asutusta, jonka välissä on runsaasti vapaa-ajan asuntoja. Niille johtaa tiet Kuohijärven itäiseltä rantatieltä yhdystie 3192, Porraskosken ja Auttoisten väliseltä yhdystieltä 14158 ja siitä koilliseen lähtevältä yhdystieltä 14159. Järvi sijaitsee pääosin Hämeenlinnan puolella, mutta Padasjoen kuntaraja seuraa Nerosjärven pohjoisrantoja Hiirenniemen Heinäjoelta länteen Mustasselälle. Lisäksi järven saarista kuuluvat Padasjoelle Lammonsaari ja kolme nimetöntä saarta sekä Ruotsinsalon niemestä sen luoteispäästä noin kolmannes.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueeseen (35.78), jonka Nerosjärven alueeseen (35.783) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 93,5 metriä mpy.
Pääosa Nerosjärveen saapuvasta vedestä tulee Suomenjokea ja Heinäjokea myöten. Suomenjoki, joka laskee Savinselkään, kuuluu hallinnollisesti vielä Nerosjärven alueeseen. Sen pääjärvi Parlammi (96 ha) saa pääosan vedestään Palsanojaa myöten Vesijaosta, joka on laajan Vesijaon valuma-alueen (35.784) laskujoki. Suomenjokeen yhtyvät muutamat Nerosjärven alueen järvistä. Niitä ovat esimerkiksi Tervajärvi (21 ha), Leppäjärvi (25 ha), Ahvenislampi (5 ha) ja Iso-Kailo (14 ha). Heinäjoki on Kauttisjärven laskujoki, joka laskee Saarenselän Putaanlahteen. Se tuo sinne samalla koko Heinäjoen valuma-alueen vedet (35.786). Nerosjärveen laskee suoraan vain kaksi järveä. Ne ovat Miekkalammi (8 ha) ja Pöytähonganlammi (2 ha).
Nerosjärvi laskee Kuohijärveen Jurvanlahdesta Luukunkosken kautta, josta vedet joutuvat ensiksi Yläjokeen (11 ha) ja sen jälkeen Porraskosken voimalaitoksen padon jälkeen Alajokeen, joka katsotaan olevan osa Kuohijärveä.
Luontoarvoja
Nerosjärvi on keskikokoinen humusjärvi, jonka kasvukauden aikainen pintaveden fosforipitoisuus on 19 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ja a-klorofyllipitoisuus 7,1 μg/l sijoittavat järven luokkaan hyvää ja typpipitoisuus 460 μg/l sijoittavat sen erinomaiseen luokkaan. Nerosjärven ekologinen tila on käytettävissä olevien tietojen perusteella hyvä.
Järven kasvillisuus on runsasta. Se koostuu suurilta osin karujen humusjärvien lajeista, mutta myös rehevien vesien kasveista. Nerosjärvellä elää runsaasti eri kala- ja lintulajeja. Kalastoon kuuluvat ainakin ahven, taimen, muikku, lahna, siika, hauki ja kuha. Vesilintuja elää paljon matalissa ja runsaskasvustoisissa vesissä sekä useissa saarissa ja karikoilla. Linnustoon kuuluvat etenkin sorsa- uikku- ja lokkilinnut sekä kalatiira ja harvinainen ruisrääkkä.
Historiaa
Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 järven nimi kirjoitettiin ”Näräjärvi”. Kartassa nykyinen suurin saari oli ”Kauhasalo” ja nykyinen Ruotsinsalo oli saari ja nimeltään ”Randonsalo”. Saarella sijaitsi kaksi torppaa Ruotinsalo ja Sildanniemi. Karttamerkit viljelymaista puuttuivat eikä niittyjäkään ollut merkitty. Järvenrannoille oli merkitty kuusi muuta torppaa ja järven pohjoispäähän Lieson kylä. Järven luusuasta alkoi Nierokoski (nykyään Luukunkoski) ja sen alapuolella sijaitsi Porraskosken saha ja Myllärin talo. Porraskoskeen on piirretty silta (vanha nimitys porras).
József Nagy (yleisurheilija)
József Nagy (2. lokakuuta 1881 Sárkeresztúr – ?) oli unkarilainen yleisurheilija ja olympiamitalisti, joka kilpaili pika- ja keskimatkojen juoksuissa. Hän edusti seuratasolla budapestiläistä BBTE:tä. Nagy osallistui Lontoon olympialaisiin 1908, joissa hän voitti yhden mitalin, pronssia sekaviestistä. Hän osallistui myös 400, 800 ja 1500 metrin matkoille, mutta ei selviytynyt finaaliin saakka yhdessäkään henkilökohtaisessa lajissa.
Mind Games
Mind Game, Mind Games tai Mindgames voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Yiyun Li
Yiyun Li (李翊雲) (s. 1972 ) on amerikankiinalainen kirjailija. Hän on saanut teoksistaan useita palkintoja. Hän on Brooklynissä ilmestyvän kirjallisuuslehden A Public Spacen toimittaja.
Vuonna 2010 hän sai MacArthur Fellow -palkinnon. Jo hänen esikoisteoksensa, novellikokoelma A Thousand Years of Good Prayers sai vuoden 2005 Frank O'Connor International Short Story Award -palkinnon, ja seuraava kokoelma Kultapoika, smaragdityttö (Gold Boy, Emerald Girl) oli saman palkinnon ehdokkaana. Hänen esikoisromaaninsa Kulkurit (The Vagrants) oli vuonna 2011 ehdokkaana International IMPAC Dublin Literary Award -palkinnon saajaksi.
Elämä
Yiyun Li vietti lapsuutensa Pekingissä Kiinassa. Suoritettuaan 1996 B.S.-tutkinnon Pekingin yliopistossa hän muutti Yhdysvaltoihin suorittamaan immunologian jatko-opintoja. Hän suoritti MS-tutkinnon immunologiassa Iowan yliopistossa, MFA:n Iowan yliopistossa ja MFA Iowa Writers' Workshopissa. Hänen novellejaan ja esseitään on ilmestynyt The New Yorkerissa, The Paris Review'ssa ja Zoetrope: All-Storyssa. Kaksi novellia kokoelmasta A Thousand Years of Good Prayers on pohjana vuonna 2007 valmistuneissa Wayne Wangin ohjaamissa elokuvissa The Princess of Nebraska ja A Thousand Years of Good Prayers, jonka Li sovitti itse.
United States Disciplinary Barracks
oikea|pienoiskuva|Kuva vankilasta. United States Disciplinary Barracks (lyh. USDB) on Yhdysvaltain asevoimien ylläpitämä sotilasvankila Fort Leavenworthin tukikohdalla, Leavenworthissa, Kansasissa. Asevoimien kuolemaan tuomitut sotilaat odottavat teloitusta USDB:llä. Lisäksi asevoimien teloitukset suoritetaan laitoksella. Alkuperäinen USBD avattiin vuonna 1874. Nykyinen rakennus valmistui 2002.
Calling Time
Calling Time on ruotsalaisen Basshunterin seitsemäs, vuonna 2013 julkaistu albumi. Kappaleen ”Fest i hela huset” Basshunter äänitti Ruotsin Big Brother -asukkaiden kanssa.
Valeri Voikin
Valeri Voikin (s. 14. lokakuuta 1945 ) on Neuvostoliittoa edustanut, 1970-luvulla menestynyt kuulantyöntäjä.
Voikin sijoittui Helsingin EM-kilpailuissa 1971 kuulantyönnössä viidenneksi tuloksella 19,81 m. Seuraavissa EM-kilpailuissa Roomassa 1974 hän sijoittui jälleen viidenneksi, tällä kertaa tuloksella 20,07 m.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Voikin saavutti hopeaa Sofiassa 1971 tuloksella 19,54 m sekä pronssia Katowicessa 1975 tuloksella 19,44 m.
Bibhashwori Rai
Bibhashwori Rai (s. 25. maaliskuuta 1970) on nepalilainen entinen ampuja. Hän kilpaili Atlantan olympialaisissa 1996, joissa hän osallistui 10 metrin ilmakivääriin sijoittuen 49:nneksi eli viimeiseksi.
Le Pecq
Vuonna 1837 avattiin Ranskan ensimmäinen rautatie Pariisin Saint Lazaren rautatieaseman ja Le Pecqin välille. Matka kesti vain 25 minuuttia, ja se teki kunnasta pariisilaisten suosiman lomakohteen.
Harmaaviirumesikko
Harmaaviirumesikko (Ptiloprora plumbea) on mesikoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Harmaaviirumesikkoa tavataan Uuden-Guinean saarella Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajia on kuvattu paikallisesti melko yleisestä yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Top Ranking Eric and the Astronauts in Babylon (albumi)
Top Ranking Eric and the Astronauts in Babylon on suomalaisen samannimisen yhtyeen ainoaksi jäänyt albumi. Se julkaistiin vuonna 1980 levymerkillä Johanna.
Albumi julkaistiin CD:nä vuonna 2010.
HD 11506 b
Planeetta kiertää emotähteään 2,43 AU:n etäisyydellä, ja sen kiertoaika on noin 3,48 vuotta. Planeetan massa vastaa noin 3,44 Jupiterin massaa. Planeetta on todennäköisesti kaasujättiläinen.
Sakado
Sakado on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Saitaman prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Arajoen sivujokien Koman ja Oppen varrella. Sakadossa on 100 506 asukasta (syyskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 41,02 neliökilometriä.
Korpilahden suuralue
pienoiskuva|Korpilahtea Korpilahden suuralue on kuntien osa-aluetilastointia varten muodostettu suuralue Jyväskylässä. Suuralue vastaa alueeltaan Korpilahden kuntaa ennen sen liitosta Jyväskylään vuoden 2009 alussa. Suuralueen numero on 14. Se jakautuu edelleen 5 tilastoalueeseen, joihin kuuluu 15 pienaluetta. Koko Jyväskylän osa-aluejako on esitetty artikkelissa Luettelo Jyväskylän pienalueista. Kaupunginosajako ei ole yhteydessä suur-, tilasto- ja pienalueisiin, mutta Korpilahden suuralueella on 10 Jyväskylän kaupunginosaa.
Vuonna 2009 Korpilahden suuralueella oli 5 071 asukasta ja vuonna 2016 sen asukasluku oli 4 960.
Sakado
Asutus Sakadon alueella on vanhaa, ja sieltä on löytynyt useita arkeologisia kohteita jo jōmon-kaudelta. Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla Sakado kehittyi postiasemana (shukuba) Hachiōjista Nikkōhon johtaneella tiereitillä. 1960-luvulta lähtien Sakado on kasvanut nopeasti yhtenä Suur-Tokion metropolialueen lukuisista esikaupungeista. Kaupunkioikeudet Sakadolle myönnettiin vuonna 1976. Kaupunkiin on sijoittunut myös korkeakouluja, kuten Jōsai-yliopiston kampus. Kaupunkiin kuuluvilla maasetualueilla tuotetaan riisin lisäksi muun muassa viljaa, vihanneksia ja koristekukkia.